בחקירת התאונה התברר שטייס KLM לא הבין את הודעות מגדל הפיקוח וסבר שהוא רשאי להמריא, בעת שהרשאה כזו לא ניתנה. הועלתה הסברה שהקברניט ההולנדי היה להוט להמריא מחשש שאם ישתהה יפר את החוקים המגבילים את שעות העבודה הרצופות המותרות לאנשי הצוות, דבר שהייתה עליו הקפדה רבה ב-KLM. חליפת ההודעות הייתה בשפה חופשית ולא הוקפד על נוהלי דיבור תקינים, שהקפדה עליהם הייתה מלקחי התאונה. כלקח מהתאונה החלו יצרני מטוסים להתקין ציוד ראייה בערפל. בטנריפה נבנה נמל תעופה חדש באזור הנתון לערפל בתכיפות פחותה.
בסופו של דבר נבעה התאונה מאוסף של צירופי מקרים: איום טלפוני חסר שחר על פצצה נוספת בקנאריים, איחור ביציאת מטוס פאן אם מלוס אנג'לס, זאת נוסף על תנאי הראות, ההפרעות בשידור למגדל הפיקוח וטעויות האנוש.
אסון אווירי זה היה חסר תקדים מבחינת מספר ההרוגים, זהו מספר ההרוגים הגבוה ביותר בתחום אסונות התעופה אי פעם.
ארסקיוס מטרסוס
ארסקיוס מטרסוס (בלטינית: Arsacius of Tarsus) היה ארכיבישוף קונסטנטינופול אחרי גירושו של יוחנן כריסוסטומוס, הארכיבישוף הקודם, בשנת 404.
חייו.
ארסקיוס היה אחיו של נקטריוס , קודמו של יוחנן כריסוסטומוס, ושירת כארכיפרסביטר תחתיו. כפי שמספר פוטיוס, הוא העיד לצד אטיקוס, שהיה ליורשו, כנגד כריסוסטומוס בויעוד האלון . לפי וייס פלדיוס טוען כאן כי נשבע מרצונו שלא יקבל את כס הארכיבישוף בקונסטנטינופול אחרי כריסוסטומוס, כדי להסיר חשד שהוא מעיד נגדו מטעמים אנוכיים.
כאשר מזימתם של אליה אודוקסיה, אם הקיסר, ותאופילוס בישוף אלכסנדריה כנגד כריסוסטומוס הביאה לגירושו של זה, היו אודוקסיה וסיעתה מעוניינים בארכיבישוף בובה, שיתפקד בצורה הנוחה להם, וארסקיוס, שהיה אז בן למעלה משמונים שנה, נראה המועמד המתאים לרדוף באמצעותו את חסידי כריסוסטומוס, גם בגלל עוינותו המופגנת אליו וגם משום שנודע – אם להסתמך כאן על סוזומנוס – כמי שאינו מתעניין במעשים המתבצעים בשמו.
ארסקיוס נמשח לבישוף קונסטנטינופול ב-27 ביוני 404. כריסוסטומוס, כאשר שמע על־כך, מחה נמרצות וקהילת הדיוקסיה הגדירה את ארסקיוס כבישוף פולש, הדירה רגליה מן הכנסיות וערכה את המפגשים הדתיים במקומות פתוחים בשולי העיר. ארסקיוס התלונן על הדבר לקיסר ארקדיוס (כלומר, פנה למעשה לאודוקסיה) וזו שלחה חיילים שפיזרו את הכינוסים בפרוורי העיר באלות ובאבנים והשליכו את הבולטים שבחסידי כריסוסטומוס לכלא. החיילים, מספר סוזומנוס, הגדילו לעשות וגם שדדו שרשראות ועדיי זהב אחרים מהנשים ותלשו עגילים עם תנוכי אוזניים. הפעולה רק החריפה את המצב, וחסידי כריסוסטומוס המשיכו להיעדר מהתפילות בכנסיות, השתדלו להימנע מהופעה בפומבי וחלק מהם גם נמלט מהעיר.
האפיפיור אינוקנטיוס הראשון והכנסייה המערבית סירבו להכיר במינויו של ארסקיוס. האפיפיור פנה במכתב לכהנים הנאמנים לכריסוסטומוס בדברי עידוד והבטחה שה"רשע" עתיד להיעלם בתוך זמן קצר. ואכן, אחרי סופת ברד פתאומית שנמשכה ארבעה ימים נפטרה הקיסרית אודוקסיה וזמן קצר אחריה נפטר גם ארסקיוס ב-11 בנובמבר 405.
ארסקיוס
טיסה 1812 של סיביריה איירליינס
התרסקותה של טיסת 1812 של סיביריה איירליינס (כיום: S7 איירליינס) כתוצאה מפגיעת טיל קרקע-אוויר מעל הים השחור הייתה האסון האווירי האזרחי הכבד ביותר בתולדות ישראל. ההתרסקות אירעה בשעת צהריים מוקדמת ב-4 באוקטובר 2001 והייתה האסון האווירי הראשון שהתרחש לאחר פיגועי 11 בספטמבר, מה שעורר בתחילה חשד לפעולת טרור.
האסון.
המטוס של חברת סיביריה איירליינס בטיסה 1812 המריא מנמל התעופה בן-גוריון לנובוסיבירסק שברוסיה. המטוס, מדגם טופולב 154 נשא על סיפונו 66 נוסעים, 51 מהם אזרחים ישראלים, רובם עולים מרוסיה, ו-12 אנשי צוות. איש מהם לא שרד את האסון.
מגדל הפיקוח ברוסיה דיווח על איבוד פתאומי של התקשורת עם המטוס. טייס מטוס ארמני ששהה באזור דיווח על הבזק שנצפה. חקירה מאוחרת יותר גילתה שהמטוס הופל בידי טיל קרקע-אוויר SA-5 תועה. ההערכה היא שהוא נורה בעת תרגיל של צבא אוקראינה. תזמון התרגיל והטיסה דווח כמתאים ונמצאו גם שרידים של ראש קרב של טיל בין הריסות המטוס. דווח שמילותיו האחרונות של קברניט המטוס, יורי גארוב, היו "איפה נפגענו". ממשלת אוקראינה הסכימה לשלם פיצויים ונחתם הסכם בעניין עם ישראל, אך האוקראינים הכריזו על הפיצויים כ"אקט הומניטרי" וסירבו לקבל אחריות חוקית מלאה לאסון. ההערכה הייתה שכל משפחה תקבל כמה מאות אלפי דולרים. כדי לזרז את החתימה על ההסכם הפעילה ישראל את השפעתה אצל הממשל בארצות הברית.
חלק מקרובי המשפחה של הנספים סירבו לקבל את ההסדר ותבעו את ממשלת אוקראינה בבית משפט בקייב. בעת הדיון המשפטי הצהירו האוקראינים כי אין הוכחות שטיל אוקראיני אכן היה הסיבה לנפילת המטוס, על אף שכבר שבוע אחר ההתרסקות קיבל עליו שר ההגנה האוקראיני אחריות והתפטר.
הסיקור התקשורתי וביקורת.
לאחר האסון הועלתה ביקורת לפיה התקשורת הישראלית סיקרה אותו שלא כראוי ושלא בהתאם לחומרתו. כשעה לאחר הדיווחים הראשונים על התרסקות המטוס, דווח על פיגוע ירי בעפולה וערוצי הטלוויזיה עברו לעסוק בענייני המקום. הטענה הייתה שהתייחסות ממעיטה זו נבעה מהיותם של הקורבנות ברובם המכריע עולים שזה מקרוב באו מרוסיה, ולא ישראלים ותיקים. במיוחד צרם המשך קיומו של "מצעד האהבה" בתל אביב לאחר היוודע האסון. מכיוון אחר עוררה סערה החלטתו של הרב הצבאי הראשי, הרב ישראל וייס, שלא לאפשר למשלחת חיפושים לצאת בשבת, מאחר שאין פעילותה, זיהוי וטיפול בגופות, בגדר פיקוח נפש.
תאוריות הקשר המלוות לעיתים קרובות אסונות מסדר גודל זה התמקדו הפעם במדענים מומחים ללוחמה ביולוגית ששהו במטוס, על פי הטענה.
יום האבל וטקס הזיכרון.
שבוע לאחר האסון, עם הבאת הגופות ותום חג סוכות, שאין בו מנהגי אבל, הוכרז יום אבל לאומי ודגלי הלאום הורדו לחצי התורן. בבתי הספר התקיימו שיעורים מיוחדים בנושא. הכנסת קיימה ישיבת אבל מיוחדת. מספר פובליציסטים המשיכו להעביר ביקורת על הממסד וסברו שעדיין מדובר במעט מדי ומאוחר מדי. יעל פז מלמד כתבה ב"מעריב" על "המוות הלא הרואי", מוות כתוצאה מתאונה ולא מפעולת איבה, שפוליטיקאים אינם מבזבזים עליו את מילותיהם.
בטקס זיכרון במלאת שלושים יום לאסון השתתפו ראשי המדינה. בטקס במלאת שנה לאסון הונחה אבן פינה לאנדרטה לזכר הנספים ביער בן שמן. שר החוץ שמעון פרס הכריז כי "האסון הזה הוא של כולנו".
התרסקות מטוס סיבריה אייר בים השחור
גונאר יארינג
גונאר יארינג (בשוודית: Gunnar Jarring; 12 באוקטובר 1907 - 29 במאי 2002) היה מלומד ודיפלומט שוודי. במשך שנים רבות שימש כמתווך מטעם האומות המאוחדות בסכסוך במזרח התיכון בין מדינת ישראל ושכנותיה.
קריירה דיפלומטית מוקדמת.
יארינג נולד למשפחה כפרית בשוודיה, בשם גונאר ינסון. בצעירותו החל לגלות כישרון לשפות, והתעניין בשפה האויגורית, שפה קרובה לטורקית אותה דוברת קבוצה אתנית המתגוררת במחוז האוטונומי שׂינְגְ'יָאנְג בצפון מערב סין. לאחר לימודי בלשנות באוניברסיטת לונד הצטרף בשנת 1929 למשלחת מסיונרים שוודית למסע מרוסיה דרך הרי פמיר, לעיר נווה המדבר קאשגאר בשינג'יאנג. מסע זה השפיע עליו עמוקות, ובמהלכו שינה את שמו משם השוודי הנפוץ ״ינסון״, אותו נשא, למילה "יארינג" שפירושה בשפת האויגורית "הידיד שלך".
בשנת 1933 הוסמך לתואר דוקטור בשפות טורקיות. לאחר שלימד שפות טורקיות באוניברסיטה במהלך שנות ה-30, החל לעבוד בשירות החוץ השוודי כנספח בשגרירות באנקרה בשנת 1940. לאחר מכן התקדם בשירות החוץ, ואחז במשרות דיפלומטיות בטהראן, בגדאד, אדיס אבבה והודו. לאחר מספר משימות דיפלומטיות נוספות, הוא מונה לשגריר שוודיה לארגון האומות המאוחדות וישב כנציג שוודיה במועצת הביטחון בין השנים 1956–1958. הוא שימש כשגרירה של שוודיה לארצות הברית בין 1958 ל-1964 ולאחר מכן כשגריר שוודיה לברית המועצות בין השנים 1964–1973.
שליחותו למזרח התיכון.
הטלת המינוי.
בנובמבר 1967, בסמוך לאחר מלחמת ששת הימים קיבלה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות את החלטה 242, אשר התוותה את הפתרון הראוי, לדעת המועצה, לסכסוך הישראלי ערבי. שניים מארבעת סעיפי ההחלטה, עסקו במינויו של שליח מיוחד למזרח התיכון, וזו לשונם:
המזכיר הכללי של האומות המאוחדות, או תאנט מינה את יארינג, אשר המשיך לשמש במקביל כשגריר שוודיה במוסקבה, לתפקיד השליח המיוחד.
סבב השיחות הראשון.
יארינג החל במסע דילוגים בין בירות מדינות ערב וירושלים, כן קיים דיונים עם נציגי המדינות המעורבות בסכסוך בניו יורק ובאירופה. מסעותיו של יארינג נמשכו במהלך שנת 1967 עד לאמצע 1968. על אף שהתקבל בברכה, וישראל אף הודיעה כי כמחווה תאפשר פינוי אוניות זרות שנתקעו בתעלת סואץ לאחר מלחמת ששת הימים, לא הייתה כל תוצאה מעשית לשיחות. השוני בפרשנות בנוגע להחלטה 242 בין מדינות ערב אשר דרשו נסיגה מלאה מכל השטחים שנכבשו במהלך מלחמת ששת הימים, ובין ישראל אשר פרשה את ההחלטה כמחייבת נסיגה מ"שטחים", גרם לכך שיארינג לא הצליח לגרום למשא ומתן ישיר בין הצדדים (בכוונתו היה לכנס ועידה בקפריסין, אך הוא לא התקרב לכך), או אף לקרב בין עמדותיהם. ברקע הדברים עמדה נחישותה של ישראל לשמור בידה את השטחים שכבשה, כאשר הגישה לאחר מלחמת ששת הימים התבטאה בדברי משה דיין לפיהם הוא "מחכה לטלפון מחוסיין".
לפי דעה אחרת, ישראל הציעה למצרים ולסוריה מיד אחרי מלחמת ששת הימים נסיגה מלאה תמורת שלום, אך הצעה זו נענתה בהחלטות ועידת חרטום: