המחשב האישי הנמכר ביותר של כל הזמנים הושק על ידי חברת קומודור בשנת 1982: הקומודור 64. הופעת מחשב זה בשוק לוותה בהשקת כתבי עת שהכילו קוד לאפליקציות ולמשחקים. כל המכונות עשו שימוש במיקרו־מעבד מבוסס טכנולוגית MOS. חברת MOS Technology, Inc. הייתה בבעלותה של קומודור. הקומודור 64 וכן מחשבים אחרים של קומודור מבוססי 8 סיביות הוחלפו בשנת 1985 על ידי הקומודור אמיגה שבלבו היה מעבד ה־Motorola 68000.
מחשבים אישיים רבים אחרים חדרו לשוק, בהם משפחת האטארי מבוססת ה־8 סיביות, מחשב ה־ZX80 של חברת סינקלייר, מחשבי ה־ZX81 וה־ZX spectrum, מחשב ה־TI 99/4A, ה־BBC Micro, ה־Amstrad CPC 464, ה־Oric Atmos, ה־Coleco Adam, מחשבי ה־6809, SWTPC 6800, מחשבי TRS-80, ה־Exidy Sorcerer, ה־MSX היפני וכן המחשב הנישא דגם 5100 של IBM.
חברת סינקלייר חידשה בכך שיצרו מחשבים ביתיים במחיר פחות מ 100 דולר שהיו פופולריים באנגליה אבל נמכרו גם בכל אירופה ובישראל.
בעקבותיהם Amstrad ואחרים שיווקו מחשבי תואמי־IBM זולים שבסוף הכניעו שוק זה.
הסיבה העיקרית היא לא בחומרה אלא בשפע האדיר של התוכנה שבשנות השמונים היה בעיקר על דיסקטים.
שנות ה־80: תקופת המחשב הביתי והאישי.
ה־PC של IBM.
בשנת 1980 החליטה IBM לחדור לתחום המחשבים האישים כתגובה להצלחת סדרת המחשבים Apple II של חברת אפל. המודל הראשון היה ה־IBM PC-G, שיצא לשוק באוגוסט 1981. שלא כמו ה־Apple II (שהיה מבוסס על מעבד MosTec) וה־S-100 (מבוסס אינטל 8080), ה־PC היה מבוסס על מעבד Intel 8088, גרסה חלשה יותר של המעבד אינטל 8086, אחד מהמיקרו־מעבדים הראשונים בעולם בעל רוחב מילה של 16 סיביות. מעבד זה פעל בתדר שעון של 4.77 MHz, והכיל 29,000 טרנזיסטורים. לדגם הראשון היה ממשק חיצוני לרשמקול קסטות (בדומה לקומודור ולאטארי), ואפשרות להתקנת אחד או שני כונני דיסקטים. דגם זה הכיל 64 קילובתים זיכרון על הלוח הראשי, עם אפשרות להתקנת עד 640 קילובתים בעזרת כרטיסי הרחבה. שיפורים מאוחרים יותר בתכנון המקורי הגדילו את סף זיכרון הלוח הראשי מ־64k ל־256k.
חברת IBM פנתה לביל גייטס, שכבר סיפק לחברה את תוכנו של שבב ה־ROM שתפקד כמפרש ל־BASIC במחשבי ה־PC בבקשה לספק גם מערכת הפעלה. באותו זמן היה לגייטס הסכם בלתי כתוב עם גארי קילדל, המייסד והבעלים של חברת Indergalactic Digital Research שמיקרוסופט לא תכנס לתחום מערכות ההפעלה, ודיגיטל ריסרץ' תישאר מחוץ לנושא שפות תכנות. כש־IBM שאלה על מערכת הפעלה, הפנה אותם גייטס לקילדל. אלא שהמשא ומתן בין IBM ל־Digital Research שבבעלות קילדל, לא עלה יפה: רעייתו של קילדל שהייתה גם שותפתו לעסקים, עורכת הדין דורותי מקאוון, נפגשה עם נציגי IBM, אך הצדדים לא הצליחו להגיע להסכמה על הסכם אי־חשיפה.
נציגי IBM חזרו לגייטס, וזה הסכים לספק את מערכת ההפעלה. עקב לוח הזמנים הקצר, גייטס החליט לא לנסות לפתח מערכת הפעלה מהתחלה, ובמקום זאת ניהל משא ומתן שבמסגרתו רכש אחת ממספר מערכות הפעלה שהחלו להופיע בשוק וחיקו את CP/M עבור מעבד אינטל 8086. מערכת זו, ששמה המקורי היה QDOS (ראשי תיבות של "Quick and Dirty Operating System") פותחה על ידי טים פטרסון. מיקרוסופט רכשה את הזכויות עבור המערכת (ובאותה הזדמנות שכרה את פטרסון), ובזמן קצר הסבה אותה לעבודה על המחשב החדש. מערכת זו סופקה ללקוחות תחת השם PC-DOS, והוצגה לראשונה יחד עם ה PC הראשון ב־1981.
כיוון שהחוזה של IBM עם מיקרוסופט לא כלל בלעדיות, יכלה האחרונה לשווק גרסאות של מערכת ההפעלה ליצרנים אחרים. גרסאות אלו שווקו תחת השם MS-DOS, וראו אור לראשונה ב־1982. תוך זמן קצר יצרנים רבים החלו למכור מחשבים שכונו "תואמי־IBM" או "תואמי־PC", כשעד סוף העשור עלו מכירות התואמים הרבה מונים על מספר מחשבי ה־PC שמכרה חברת IBM.
ההשפעה של מחשבי ה־Apple II וה־IBM PC הומחשה כאשר כתב העת "טיים מגזין" בחר את המחשב הביתי כ"איש השנה" של 1982. הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של כתב העת שעצם דומם זכה במעמד זה.
תנופה אדירה לשיווק המחשבים האישיים בעולם העניקה הקמתה של רשת ComputerLand העולמית בסוף שנות ה־70. בשיאה התפרשה רשת קומפיוטרלנד על פני חמש יבשות ומנתה 1,360 סניפים בסוף שנות ה־80.
תואמי IBM.
בשנת 1983 הושק דגם הIBM XT כהמשך למחשב ה־PC המקורי. הדגם היווה תכן משופר של המחשב המקורי. הדגם החדש לא כלל תמיכה בקלטת, הכיל יותר חריצי כרטיסים ואף הכיל אפשרות להתקין דיסק קשיח. בעוד חסם הזיכרון של ה־640k נותר בעינו, היו גרסאות מאוחרות יותר, קלות יותר להרחבה.
אף על פי שה־PC וה־XT כללו גרסה של שפת בייסיק בזיכרון ה־ROM, רוב המחשבים נרכשו עם כונני דיסקטים ועבדו באמצעות מערכת הפעלה. רק 3 מערכות הפעלה התלוו בתחילה ל־PC. הראשונה הייתה CP/M-86, השנייה הייתה PC-DOS והשלישית הייתה UCSD p-System (מאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו).
מערכת ההפעלה PC-DOS הייתה גרסה של IBM למערכת הפעלה של חברת מיקרוסופט. ההבדל היה שמי. כאשר מערכת ההפעלה נמכרה תחת מיקרוסופט הפך השם PC-DOS ל־MS-DOS. מערכת ההפעלה UCSD p-System נבנתה סביב שפת התכנות פסקל ולא שווקה לאותו קהל אליו פנתה IBM. מערכות ההפעלה p-System ו־CPM-86, לא נחשבו להצלחה מסחרית.
מאחר ש־MS-DOS היה זמין כמוצר נפרד, חלק מהחברות ניסו לייצר מחשבים שיוכלו להריץ MS-DOS ותוכניות. מחשבים מוקדמים אלה, בהם ה־Seequa Chameleon ומספר מחשבים נוספים לא נחלו הצלחה רבה שכן הם דרשו גרסה מתוקנת של MS-DOS ולכן לא יכלו להריץ תוכניות שתוכננו במיוחד עבור החומרה של ה־IBM.
בשנת 1984, IBM השיקה את דגם ה־IBM AT (שלעיתים קרובות מכונה PC/AT או פשוט AT). בלב הדגם שכן מיקרו־מעבד מדגם Intel 80286. שבב זה היה מהיר בהרבה. ביכולתו היה לגשת לכמות זיכרון RAM של לכל היותר 16 מגה בתים. עם זאת התעוררה בעיה שכן מערכת ההפעלה MS-DOS לא הייתה מסוגלת להפיק דבר מהיכולות החדשות. האגדה מספרת שביל גייטס ממיסדי חברת מיקרוסופט שאל:
מחשב ה־286 יצר בעיה לחלק מהחברות ששווקו תוכנה למחשבי ה־PC. חלק מכותבי התוכניות הראשונים פנו ישירות לכתובת פיזית ב־BIOS על מנת לבצע פקודות מסוימות, ה־BIOS של ה־AT היה שונה ולכן נותרה בעיית תאימות. אמנם הבעיה תוקנה במהירות אולם הפתרון, שלא התבסס על BIOS, איפשר חדירת מחשבים תואמים בעלי BIOS אחר.
מחשבי דיגיטל.
חברת DEC ייצרה שלושה מחשבים אישיים, אחד לעיבוד תמלילים בלבד, אחד לביצועים מעט יותר מתקדמים והשלישי שהיה תואם PC בעל תכונות נוספות שלא היו ב־PC.
Xerox Star.
ה־Xerox Star הוצג לראשונה ב־1981, והיה עמדת עבודה שנבנתה על ידי חברת Xerox. בהתבסס על קודמו ה־Xerox Alto, היה ה־"Star" המערכת המסחרית הראשונה שכללה טכנולוגיות מגוונות אשר כיום הפכו נפוצות במחשבים האישיים, כולל מסך ממופה סיביות, GUI חלונאי, צלמיות, תיקיות, עכבר מחשב, רשת אתרנט, שרת קבצים, שרת הדפסה ודואר אלקטרוני.
המחשב גם כלל שפת תכנות בשם Smalltalk.
ה־Xerox Alto וה־Xerox Star יהוו השראה בהמשך למחשבי ליסה ומקינטוש.
Apple Lisa ומקינטוש.
בשנת 1983, אפל הציגה את ליסה, המיקרו־מחשב הראשון ששווק להמונים והכיל ממשק משתמש גרפי. הפיתוח של מחשב זה היה הבסיס למערכות דומות במחשבים האישיים. מחשב ה־Lisa הכיל מעבד Motorola 68000 והגיע עם 1 מגה בייט של RAM, מסך שחור לבן בגודל 12 אינץ', שני כונני דיסקטים בגודל חמש ורבע אינץ' ודיסק קשיח בנפח חמישה מגה בתים. המהירות הנמוכה של ה־Lisa ומחירה הגבוה (כ־10,000 דולרים אמריקאיים) הובילו לכישלון מסחרי. כישלון זה הוליד את החלטתו של סטיב ג'ובס לעבור לצוות המקינטוש.
בהתבסס על הניסיון עם הליסה, השיקה חברת אפל בשנת 1984 את המקינטוש, עליו הכריזה בתשדיר הפרסומת "1984" במהלך משחקי הסופרבול ה־18 בשנת 1984.
מחשבים גרפיים נוספים.
בשנת 1985, האטארי ST, שגם כן היה מבוסס על מיקרו־מעבד 68000 של מוטורולה, סיפק ממשק משתמש גרפי (GUI) בשם אטארי TOS. ניתן היה לערוך את הממשק כדי לעשות אמולציה למקינטוש באמצעות התקן צד־שלישי בשם Spectre GCR.
בעולם הקומודור, מערכת ההפעלה הגרפית GEOS הייתה קיימת במחשבי הקומודור 64 והקומודור 128. מאוחר יותר, הייתה גם גרסה למחשבים שהריצו DOS. ניתן היה להשתמש בגרסה עם עכבר מחשב או עם ג'ויסטיק כהתקן להצבעה. הקומודור הגיע עם מגוון של אפליקציות מותאמות GUI. קו המוצרים המאוחר יותר של קומודור, פלטפורמת האמיגה, הריצה מערכת הפעלה גרפית כברירת מחדל.
באירופה ובאוסטרליה, חברת Acorn השיקה קו מוצרים בשם Archimedes שהכיל מחשבים ביתיים בעלי ארכיטקטורה של 32 סיביות אשר סיפקה ביצועים גבוהים. בתחילה המערכות הגיעו עם מערכת הפעלה גרפית שנקראה ארתור, לאחריה הופיעה מערכת הפעלה גרפית התומכת בריבוי מטלות בשם RISC OS. העכבר שהגיע עם מחשבים אלה הכיל 3 כפתורים.
המעבר.
המעבר משוק הנשלט על ידי תואמי ה־PC והנתמך על ידי IBM לשוק רחב יותר החל להסתמן בשנים 1986 ו־1987. ב־1986 השיקה חברת אינטל מיקרו־מעבד מדגם Intel 80386. תואם ה־IBM הראשון מבוסס ה־386 היה ה־Compaq Desktop. תגובת IBM הגיע באיחור כשנה לאחר מכן, כאשר החברה השיקה את סדרת המחשבים של ה־PS/2, שנבנו בארכיטקטורה סגורה והתרחקו מהארכיטקטורה של ה־PC. לבסוף, זו נהייתה התשתית לארכיטקטורה הסטנדרטית שתשלוט בשוק.
שנות ה־90 וה־2000: תקופת המחשב האישי.