במשך שישה שבועות עמדו לוחמי יודפת במצור הרומי, שכלל הקמת סוללות מעצים ואבנים על החומה הצפונית על מנת לעלות עליה ולהיכנס אל העיר, ירי אבנים מבליסטראות וחצים. משניסיון זה נכשל (כאשר המגינים הגביהו את החומה), ניסו הרומאים לפרוץ באמצעות איל ברזל. אלעזר בן שמי, מן הכפר שאב (כיום שעב), הצליח להתיז את ראשו של איל הברזל, ולהיכנס עמו אל העיר מעל החומה. לאחר כל אלו המשיכו הרומאים להגביה את הסוללה הצפונית, ולנסות לפרוץ את החומה, אל מול התנגדות עזה של היהודים, שכללה שפיכת שמן רותח על המנסים לפרוץ את החומה. בוגד יהודי שנמלט מן העיר ונתפס, מסר לרומאים כי היהודים בעיר תשושים ועייפים, ומגני העיר ישנים באשמורת האחרונה. אספסיאנוס ניצל מידע רב ערך זה והעלה כוח רומי מובחר (בראשותו של בנו טיטוס) על החומה כאשר מגיני העיר ישנו. כח זה שיסף את גרונות השומרים ופתח את שערי העיר בפני יתר הצבא. אז נכבשה העיר (יולי 67), לאחר מצור שנמשך 47 יום.
הרומאים הרסו את העיר עד היסוד והרגו את רוב התושבים. יוסף ומקצת מאנשיו נמלטו והתחבאו במערה. הנצורים במערה כרתו ברית התאבדות, כאשר כל פעם מי שעולה בגורל יומת על ידי חברו הבא אחריו. כאשר נשארו רק יוספוס ואדם אחר שכנע יוספוס את האדם להיכנע לרומאים (על שמו של הסיפור הזה נקראת בעיית יוספוס). אספסיאנוס קיבל את מנהיגו הצבאי של הגליל בסבר פנים יפות, לאחר שבדברי חלקות הצליח יוסף לשכנעו כי הוא נביא, וכי הוא מנבא את עלייתו של אספסיאנוס לשלטון ברומא.
לאחר המרד.
לאחר המרד נבנתה יודפת מחדש, והיישוב היהודי המשיך להתקיים בה. התלמוד מספר על רב מנחם יודפאה, שחי כמאתיים שנה לאחר המרד הגדול. במקום התיישבה משמרת כהנים בשם "מִיָמִין", שמושבה ביודפת מוזכר במספר פיוטים מהתקופה הביזנטית (בגרסאות מאוחרות של הפיוטים השתבש השם יודפת ל"יוֹרָפַת" או "יוּרְפָת", וגם הגאוגרף יהוסף שוורץ ציין כי יש מתושבי הגליל שמכנים את המקום יורפת ברי"ש במקום בדל"ת).
ארכאולוגיה ומורשת.
זיהוי אתרה של יודפת נעשה לראשונה בשנת 1847 על ידי החוקר הגרמני בשם ארנסט גוסטב שולץ שכיהן כקונסול ראשון של פרוסיה בירושלים. סקרים שונים נערכו באתר וסביבתו במהלך המאה ה-20, וב-1990 התבצעה חפירה ראשונה במקום, שהייתה מוגבלת בהיקפה לבית בד באחת המערות. בין השנים 1992 ו-1999 נערכו באתר שמונה עונות חפירה מטעם רשות העתיקות ואוניברסיטת רוצ'סטר בניהולו של מרדכי אביעם.
בחפירות במקום נמצאו כ-1600 ראשי חצים רומאים, אבנים שנורו מבליסטראות, חלקי שריון של חייל רומאי. כמו כן נמצאו שרידי עצמות אדם שנטבחו ונשרפו, ככל הנראה של התושבים במקום, מה שמוכיח כי הרומאים הרגו את התושבים לאחר הפריצה לעיר.
זאב ז'בוטינסקי ראה ביודפת סמל להמשכיות המאבק הלאומי היהודי. בהמנון תנועת בית"ר מופיעות השורות הבאות - "ביתר הנלכדה, יוֹדֶפֶת, מסדה, תרומנה בהוד והדר... למות או לכבוש את ההר - יוֹדֶפֶת, מסדה, ביתר".
עד לשנת 1958 הייתה יודפת הקדומה יישוב עזוב, המכונה "חירבת ג'פת". במקום חיו בדואים, אשר לא הקימו יישוב של קבע. בשנת 1960 הוקם המושב השיתופי יודפת הנמצא בגליל התחתון והממוקם כק"מ צפונית לאתר בו הייתה מצויה העיר הקדומה. המושב שייך למועצה אזורית משגב. המועצה האזורית נקראת על פי ציטוט מספר "תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים" של יוסף בן מתתיהו בתרגומו של יעקב נפתלי שמחוני, בתיאורו את כיבוש יודפת (שהייתה ליישוב הראשון במועצה בעידן המודרני): .
ערב (יישוב עתיק)
ערב הייתה עיר יהודית בתקופת בית שני המשנה והתלמוד, לפני הכיבוש הערבי הייתה במקום אוכלוסייה נוצרית. כיום שוכנת במקום העיר עראבה.
היסטוריה.
ערב הייתה מהערים הגדולות בגליל בתקופת בית שני. "שמעון החשמונאי העביר תושבים מערב ליהודה".
בראשית המרד הגדול הציב קסטיוס גאלוס חיל מצב בערב, אך הוא חוסל על ידי התושבים. כשהגיע צבאו של אספסיינוס, הוא החריב את ערב, וכל תושבי היישוב נהרגו או נמלטו ולאחר חורבן בית המקדש השני התחדש בו יישוב יהודי גדול, משמרת הכהונה מבית משפחת פתחיה התיישבה במקום, ושכנה בו ישיבתו של רבי שמעון בן יוחאי.
רבי יוחנן בן זכאי ישב בערב שמונה עשרה שנה והורה בה, וכך גם רבי חנינא בן דוסא. מסורת מימי הביניים גורסת כי כאן נמצאים גם קברו וקבר אשתו. עוד קבורים בערב התנאים ר' דוסא בן הרכינס, ור' ראובן בן האיצטרובלי.
היישוב נזכר בצורה "ערבה" אצל אוסביוס באונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה), המציין אותו כיישוב בנפת ציפורי.
סוגיית השם.
יוסף קלוזנר, בספרו, 'בימי הבית השני', מנסה לתת תשובה לשאלה מדוע 'ערב', עיר גלילית הנזכרת פעמים הרבה בתלמוד ובמדרש אינה נזכרת בכתביו של יוסף בן מתתיהו. האחרון מזכיר את העיר המבוצרת 'גברה', שהייתה מן הערים הגדולות ביותר בגליל בימי הבית השני. קלוזנר, המסתמך גם על כך ש'גברה' אינה נזכרת בספרות התלמודית והמדרשית, וטוען ש'גברה' ו'ערב' חד הן, וכי השם הכפול מקורו בחילוף אותיות של המעתיקים לשפה היוונית.
ממצאים ארכאולוגיים.
בשנת 1968 נחשפו במקום שרידי כנסייה מהתקופה הביזנטית מראשית המאה השישית. ברצפת הפסיפס של הכנסייה שובצה כתובת ביוונית:
קישורים חיצוניים.
רבקה שפק ליסק, עראבה, העיר ערב היהודית בעבר, באתר ארץ הצבי.
סח'נין (יישוב עתיק)
המשרד לענייני גמלאים
יוסף שלחין
יוסף שַׁלְחִין (27 במאי 1924 – 31 ביולי 2016) היה במאי קולנוע, תסריטאי, מפיק ואמן ישראלי. בשנות ה-60, ה-70 וה-80 של המאה העשרים יצר כ-14 סרטים עלילתיים לילדים ובני נוער, בהם נודע בעיקר סרטו "הילד מעבר לרחוב", אשר זכה להצלחה בישראל ומחוצה לה. בשנות חייו האחרונות עסק שלחין בפיסול תבליטי בדים של אירועים שונים מהמאבק להקמת המדינה וההתיישבות בארץ ישראל, אשר לא צולמו או תועדו מעולם.
חייו.
שלחין נולד בבלגיה בשנת 1924. בגיל 5 עלה לארץ ישראל עם משפחתו, שהשתקעה במושבה באר יעקב. עקב משבר בענף הפרדסנות והקשיים הכלכליים אליהם נקלעה המשפחה, נשלח שלחין להתגורר אצל דודו בתל אביב. בשנות ילדותו ונעוריו עבד בעבודות שונות לפרנסת המשפחה, עד הצטרפותו להכשרת הנוער העובד בקיבוץ תל יוסף.
בשנת 1941 הצטרף לארגון ההגנה תחת חסותו של המפקד אסף שמחוני. במלחמת העולם השנייה שירת בצי הבריטי. עם תחילת מלחמת העצמאות, גויס לפלמ"ח, שירת בגדוד הרביעי והיה בין מלווי השיירות לירושלים הנצורה.
שנתיים לאחר קום המדינה השתחרר שלחין מצה"ל, נישא והתיישב בראשון לציון. זמן קצר לאחר מכן נסע עם משפחתו ללמוד קולנוע בארצות הברית. עם חזרתו לארץ בשנת 1958, החל להפיק סרטים חינוכיים ועלילתיים לילדים ונוער, שעסקו בנושאים מחיי היומיום של אותן שנים בארץ, בהם שילב גם את זכרונות ילדותו שלו. סרטים אלו נכתבו, בוימו והופקו על ידי שלחין עצמו באמצעים דלים, אך זכו לפופולריות רבה בהקרנות שנערכו בבתי ספר ומועדוני תרבות ברחבי הארץ.
שלחין התגורר בראשון לציון, וגידל בה את שלושת ילדיו. בשנת 2007 יצא ספרו: "מדור לדור - בעיני הלוחם הפלמ"חניק יוסקה" אשר מספר את סיפורה של המדינה דרך יצירותיו.
סרטיו.
סרטיו הידועים הם "מעשה בילד עזוב" (1961) שעסק בהתמודדות עם בעיות עוני בשנות החמישים; "תמר שובי הביתה" (1964) על מחלת שיתוק ילדים והתמודדות הנפגעים ממנה; "בבית זה גדלנו" ו"הבן האובד " (1968) שתיארו את חיי ילדים בראשית היישוב; "לא נזוז מכאן" על חיי ילדים תחת הפגזות ואימת המחבלים בגבול הצפון בשנות השבעים; "אבא הלך למילואים", קומדיה לחיזוק מורל הילדים לאחר מלחמת ששת הימים, ועוד. סרטו הידוע ביותר הוא "הילד מעבר לרחוב" (1965) אשר במרכזו עמד דוד (אותו שיחק בנו, שאול שלחין), ילד בן 12, בן לאב אלכוהוליסט, אשר מסתבך בפריצה ובורח מביתו. הסרט הוקרן בבתי קולנוע בכל רחבי הארץ וזכה להצלחה גם בפסטיבלים ברחבי העולם.
יצירותיו.
בתחילת שנות ה-80 החל שלחין, במקביל להקרנות סרטיו, לעסוק ביצירת תבליטי בדים בטכניקה שפיתח בעצמו, תוך כדי ניסוי וטעיה. הנושאים ביצירותיו הם אירועים וסיפורי גבורה מראשית תקופת היישוב, אשר לא תועדו מעולם ביצירה ויזואלית ולכן יש חשש שעם השנים יהפכו לזיכרון היסטורי עמום. מה שהחל תחילה כתחביב, הפך לאורך השנים למפעל חייו של שלחין, שיצר יותר מ-40 קולאז'ים צבעוניים גדולי ממדים. היצירות עוסקות במאבקים ומלחמות ישראל, בהם המאבק על תל חי, ירושלים במלחמת העצמאות ותקופת ההעפלה, אישים שונים (אלכסנדר זייד, רחל המשוררת, שרה אהרנסון), רצח יצחק רבין ותיעודן של ערים שונות בארץ בראשית ימיהן: ראשון לציון בימי המייסדים, תל אביב של שנות ה-30, חיפה עיר הנמל הראשונה ועוד.
בן-גוריון
מגדל ראף
אגאפטוס הראשון
אגאפטוס הראשון (בלטינית: Agapetus I; 489/490 – 22 באפריל 536) כיהן כאפיפיור משנת 535 ועד מותו. לימים הוכרז כקדוש נוצרי.
חייו.
אגאפטוס נולד ברומא שבממלכת האוסטרוגותים. תאריך לידתו המדויק אינו ידוע. אגאפטוס היה בנו של גורדיאנוס (Gordianus) - כומר אשר נרצח במהלך המהומות שאירעו בתקופת כהונתו של האפיפיור סימכוס. שמו של אביו יכול לרמז על קשר משפחתי לשני אפיפיורים אחרים: פליקס השלישי וגרגוריוס הראשון. גרגוריוס היה צאצא של פליקס, ואביו של גרגוריוס, אדם בשם גורדיאנוס, גם החזיק בתפקיד בכנסייה הרומית.
אגאפטוס פעל לצד קסיודורוס וייסד ברומא ספרייה כנסייתית של כתבי יד בשפות היוונית והלטינית, וכן פעל לצד קסיודורוס ותרגם את כתבי הפילוסופים היווניים ללטינית.
בשנת 535 נבחר לתפקיד האפיפיור. פעולתו הראשונה כאפיפיור היה שרפה פומבית של צו הנידוי שהוצא כנגד בוניפקיוס השני.