"הייתי בת שבע-עשרה בקיץ ההוא, והייתי מאושרת בתכלית" מספרת ססיל בפתיחת הספר. היא מתענגת על זיכרונות נעימים ("מפעם לפעם בא זיכרון גופו של סיריל - זֵכר אותם רגעים - והאיץ את פעמי לבי"), ונזהרת מזיכרונות מכאיבים ("אני מקצרת בתיאור התקופה הזאת, כי אני חוששת שאם ארחיב בדברי אשקע בזיכרונות שיכאיבו לי").
בפסקת הסיום של הספר מספרת ססיל על בגידת הזיכרון, אך המשמעות שהיא נותנת למושג זה הפוכה מהמקובלת. במשמעות המקובלת בגידת הזיכרון היא השכחה, אובדן המידע שהיה אצור בזיכרון ואין יותר יכולת לאחזרו. אצל ססיל הנהנתנית, שגם לאחר מותה של אן חשוב לה לומר, על עצמה ועל אביה, "אבל אנחנו מאושרים", בגידת הזיכרון היא דווקא שמירת המידע, ועלייתם של הזיכרונות הפוגמים באושר, אלה הגורמים לה לומר "שלום לך, עצבות".
רומן בן תקופתו או גם בן תקופתנו?
קינן וגרץ מנסות לעמוד על ייחודו של "שלום לך, עצבות" ובעקבות ההכרה של ססיל, "התעללתי ביצור חי ומרגיש, לא באיזה ישות נטולת פנים" הן מציינות: "ההכרה הזאת בנוכחותו של הזולת לא כגיהנום אלא כיצור שלם, חי ומרגיש, יצור בעל פנים ומבט, מישהו שיש לגלות כלפיו אחריות, היא, אולי, שהופכת את הרומן מרומן בן התקופה לרומן שיכול להיות אף בן זמננו."
טל ניב מוצאת מאפיין אחר של הרומן העושה אותו רלוונטי גם לתקופתנו:
דבר המבקרים.
במאי 1954, זמן קצר לאחר צאתו לאור, זכה "שלום לך, עצבות" בפרס המבקרים (Prix des Critiques) לשנת 1954. בתגובה לזכייה פרסם חתן פרס נובל לספרות, פרנסואה מוריאק, מאמר בעמוד הראשון של העיתון הצרפתי "לה פיגארו". מוריאק שיבח את הרומן מבחינה ספרותית, והישווה אותו ליצירתו של שודרלו דה לאקלו, "יחסים מסוכנים". עם זאת, הסתייג מוריאק מסאגאן וכינה אותה "מפלצת מקסימה בת 18".
תרגום.
הספר הפך לרב-מכר מיד עם צאתו לאור, ובשנתו הראשונה נמכרו בצרפת יותר ממיליון עותקים שלו. עד תחילת שנות השישים תורגם הספר ל-23 שפות ונמכר ביותר מ-4 מיליון עותקים.
לראשונה הופיע הספר בעברית בשנת 1956 בהוצאת קרני, בתרגומה של עליזה שני. בשנת 2009 יצא לאור תרגום נוסף לעברית, מעשה ידי דורי מנור, בהוצאת "אחוזת בית".
סרט קולנוע.
בשנת 1958 עובד הספר לסרט קולנוע בשם "שלום לך, עצבות", בהפקתו ובבימויו של אוטו פרמינגר, לפי תסריט שכתב ארתור לורנץ. ג'ין סיברג גילמה את ססיל, דייוויד ניבן גילם את רמון, ודברה קר גילמה את אן.
שלום לך עצבות
אלכסיי גריגורייביץ' אורלוב
רחבת העונשין
ניקולאי גברילוביץ' צ'רנישבסקי
לזלי מאן
לזלי מאן (באנגלית: Leslie Mann; נולדה ב-26 במרץ 1972) היא שחקנית וקומיקאית אמריקאית. ידועה בזכות תפקידיה בסרטי קומדיה, לרוב בהפקתו ובבימויו של בעלה ג'אד אפאטאו.
ביוגרפיה.
מאן נולדה בסן פרנסיסקו, קליפורניה שבארצות הברית, למשפחה מרקע נוצרי ממוצא גרמני, בריטי ופיני. היא גדלה אצל אמה, מתווכת דירות במקצועה שנישאה שלוש פעמים.
החלה להתפרסם בגיל 17 והשתתפה בפרסומות טלוויזיה. היא למדה תקשורת במכללה אך נשרה בטרם עת. ב-1997 מאן נישאה לבמאי/מפיק האמריקאי-יהודי ג'אד אפאטאו אותו הכירה כשנה קודם לכן בצילומי הסרט "כייבל גאי". לזוג שתי בנות שגילמו את בנותיה גם על המסך הגדול בסרטים "הדייט שתקע אותי", "אנשים מצחיקים" ו"הכל יחסים", השחקניות מוד אפאטאו ואייריס אפאטו.
קריירה.
תפקידה העיקרי הראשון היה בסרטו של אדוארד ברנס "האחת והיחידה" בשנת 1996, לאחר שצלחה תפקיד משנה בסרט נוסף הפעולה "הגבר שנשאר אחרון" נבחנה לתפקיד הנשי הבכיר בקומדיה האפלה של בן סטילר "כייבל גאי".
מאן זכתה בתפקיד מתוך 500 מועמדות נוספות וגילמה את רובין האריס, חברתו של סטיבן שמגלם מתיו ברודריק.
לאחר ההצלחה היחסית של הסרט הופיעה מאן בקומדיות המצליחות "הג'ונגל מת מצחוק" בו גילמה את אורסולה וב"ביג דדי".
ב-2005 הופיעה מאן לראשונה בסרט של בעלה אפאטו "בתול בן ארבעים", הופיעה בתפקיד משני, משחקה בסרט "הדייט שתקע אותי" אותו ביים בעלה היה הטוב ביותר שלה עם ביקורות אוהדות.
מאן גילמה את דבי, אחותה הביקורתית של אליסון סקוט שמגלמת קתרין הייגל.
ב-2008 הופיעה בתפקיד ליסה, חברתו של בוב טיילור שמגלם אוון וילסון בקומדיה "שומר ראש במבצע".
ב-2009 שיחקה מאן בסרט שלישי מבית היוצר של ג'אד אפאטו, "אנשים מצחיקים" בתור לאורה האקסית של ג'ורג' סימונס שגילם אדם סנדלר, קומיקאי מצליח שמתבשר כי בעיה חמורה במחזור הדם שלו מותירה לו פחות משנה לחיות.
לאחר מכן הספיקה לשחק בקומדיית ההתבגרות "שוב בן 17".
ב-2010 שיחקה בתור אשתו של סטיבן ראסל שגילם ג'ים קארי, נוכל ומתחזה הומוסקסואל, בקומדיה "אני אוהב אותך פיליפ מוריס".
בשנת 2016 שיחקה בקומדיה המצליחה "המדריך לסינגלס" לצידן של דקוטה ג'ונסון, רבל וילסון ואליסון ברי.
מנחם מנדל אלתר
רבי מנחם מנדל אלתר (י"ד בתשרי תרל"ח ספטמבר 1877 - כ"ט באב תש"ב אוגוסט 1942) היה בנו הצעיר של השפת אמת ואחיו של האמרי אמת מגור.
היה מראשי יהדות פולין של בין המלחמות ומעסקניה הבולטים. כיהן כיושב ראש אגודת הרבנים בפולין, וכחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל. נחשב אחד ממייסדי העיתונות החרדית בפולין.
בתקופת השואה היה ממנהיגי הציבור החרדי בגטו ורשה. נספה יחד עם בני משפחתו במחנה ההשמדה טרבלינקה.
ביוגרפיה.
לפני השואה.
אלתר נולד ב-1877 לרבי יהודה אריה ליב, ה"שפת אמת". גדל והתחנך בחצר אביו בעיירה גור. לאחר נישואיו לבתו של רבי אברהם ישכר רבינוביץ מרדומסק ייסד בגור ישיבה בשם "דרכי נועם" ועמד בראשה. ישיבה זו התאפיינה בהדגשת ערך השקידה בלימוד על פני הקניית אופי חסידי לתלמידיה. חידוש נוסף שהנהיג רבי מנחם מנדל היה הזמנת רבנים גדולים בתורה מרחבי פולין כדי למסור שיעורים לתלמידיו. הישיבה התקיימה עד מלחמת העולם הראשונה, אז נאלץ רבי מנחם מנדל לעבור לוויטבסק ברוסיה. בתקופה זו הוציא לאור שני יומונים: עיתון "הקול" שנועד להילחם בעיתונו של נחום סוקולוב "הצפירה", ועיתון ביידיש בשם "דאסָ ווארשאווער טָאגבלאט", שנועד להילחם בעיתונים הכלליים ביידיש. אף על פי שהעיתונים הללו לא החזיקו זמן רב הם סללו את הדרך לעיתונות החרדית שהתפתחה בפולין בעקבותיהם.
ב-1921 הוכתר כרבה של פאביניץ (Pabianice), וב-1934 לרבה של קאליש שבאזור לודז', תפקיד בו כיהן עד פרוץ המלחמה. בהיותו בפאביניץ הותקף ונפצע קל מסיבות אנטישמיות.
באותה שנה נבחר גם לתפקיד יושב ראש הוועד הפועל של "אגודת הרבנים בפולין". רבי מנחם מנדל שימש גם כחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, השתתף בכל כינוסיה של התנועה, ועמד בקשר עם רבנים ועסקנים בנוגע לשאלות ציבוריות. ביקר בארץ ישראל. ב-1938 ניהל מסע מסועף במאבק נגד גזירת השחיטה. בשנה זו הותקף שוב מסיבה אנטישמית, בעת נסיעה ברכבת.
בתקופת השואה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נתבקש על ידי השלטונות הפולנים לקרוא לבני קהילתו לחפור שוחות הגנה מפני הגרמנים. לאחר הכיבוש הנאצי חיפשו אותו הגרמנים והכריזו פרס של 20,000 מרק על ראשו. זמן מה הסתתר בלודז', לאחר מכן עבר לוורשה עם בני משפחתו, שם ניהל את פעילותו הציבורית במחתרת.
פעילותו בגטו עסקה בתחומים שונים. בביתו בגטו התקיימו מניינים ושיעורי תורה. הוא קרא ללימוד תורה על אף התנאים הקשים, ואף הפיץ איגרת שהגיעה לכמה גטאות בנושא זה. באיגרת סיפר כי זה מספר שנים לא ראה את אביו ה"שפת אמת", ועתה הוא נגלה אליו ואמר לו "עת צרה היא ליעקב, ממשמשים ובאים ימי חשכות ליהודים, לא יהיה במה לחזק את היהודים, מלבד בלימוד התורה". רבי מנחם מנדל הוסיף שהתייעץ עם אחיו רבי משה בצלאל אלתר ושניהם החליטו להתחיל בעצמם ללמד שיעורי תורה בציבור, וכמוהם צריכים לעשות כל החסידים.
הוא שימש כנשיא ה"הפטרונאט ללומדי תורה", גוף שייסד רבי משולם קמינר כדי לתמוך בלימוד התורה בגטו. במכתב לג'וינט מ-1942 נאמר כי הארגון תומך בכ-3000 חברים ובהם 1000 ילדים "המנהיגים הרוחניים של עם ישראל בעתיד". כותבי המכתב מציינים את פעילותו של רבי מנחם מנדל "אשר נקבע בתור נשיא של הפטרונאט, בו הוא מאמץ את כל מרצו וכוחותיו לטובת המוסד", ומבקשים להגדיל את סכום ההקצבה עקב המצוקה הקשה ששוררת בגטו. הארגון המשיך לפעול גם לאחר תקופת השילוחים, וכאשר נשלח רבי מנחם מנדל עצמו לטרבלינקה עמד בראשו אחיינו, רבי מאיר אלתר.
הוא סירב ללכת לעבוד בבית החרושת של "שולץ", מקום בו עבדו רבנים ואדמו"רים רבים, משום שדרשו ממנו להסיר את זקנו. בביוגרפיה קצרה שנמצאה בארכיון רינגבלום נאמר עליו כי "היה ידוע בכל העולם כחכם גדול וצדיק, בעל אופי חזק ותקיף בדעתו". ביוני 1941 נספתה אשתו, וב-7 באוגוסט 1942 נלקח עם משפחתו לטרבלינקה ושם נספו. יש כמה עדויות על דרכו האחרונה בהן מתבלטת אישיותו המיוחדת.
רוב כתביו ובהם חידושי תורתו ותשובות שהשיב אבדו בזמן השואה, מלבד הגהותיו על המשניות שיצאו לאור בספר "שאר ציון" ירושלים תשט"ו. בנו הרב חיים אלעזר אלתר עלה לארץ ישראל שנים רבות לפני מלחמת העולם השנייה והיה מנהל ישיבת שפת אמת בירושלים.
משפחתו.
בזיווג ראשון נישא לבתו של רבי אברהם ישכר בער רבינוביץ, האדמו"ר השני מרדומסק. בזיווג שני נישא לבתו של הרב משה פריוויס.
ילדיו היו מזיווג ראשון:
דמיטרי ניקולאייביץ' בלודוב
דמיטרי ניקולייביץ' בלודוב
אהרון דוידי
לורנס גונזי
קוה-אי-נור
פורטונה (מיתולוגיה)
סג'רה (מושבה)
משה בצלאל אלתר