בבניין זה יושמה טכנולוגיה חדשנית בישראל המאפשרת בניית קירות מזכוכית שקופה כמעט לחלוטין וצריכה מינימלית של מיזוג אוויר.
החלונות בנויים משתי שכבות של זכוכית עם חלל אוויר ביניהן. בחלל שבין הזכוכיות קיימת תנועה רציפה של אוויר, כאשר האוויר בחלל זה נפלט באופן קבוע החוצה מן הבניין דרך פתח מיוחד ויונק לתוכו אוויר מתוך חלל המשרדים של פנים הבניין. מערכת מיזוג האוויר של הבניין שואבת את האוויר הלא מטופל מחוץ לבניין במקום שאיבת "אוויר חוזר" מתוך פנים הבניין כפי שקיים ברוב המקומות. באופן זה, בשכבת הביניים שבחלונות הבניין נמצא באופן מתמיד אוויר קריר המתחמם בעצמו לפני פליטתו החוצה, וזאת מבלי להעביר חום אל פנים המבנה. פתרון זה גם מונע את התחממות הזכוכית הפנימית בתוך המשרד.
בנוסף, בכל אחד מחלונות הבניין מותקנת מערכת תריסים חשמלית המחוברת למחשב מרכזי אחד. מחשב זה שולט בפתיחת התריסים, זווית הטייתם ומידת סגירתם את החלון, לפי חישובים אוטומטיים הלוקחים בחשבון את כיוון וזווית השמש ואת הטמפרטורה. מנגנונים אלה הופכים את הבניין לגורד השחקים הירוק הראשון בישראל. מערכות אלו הן כאמור חדשניות בתחום הבנייה בישראל.
פרסים.
בחודש ינואר 2011 העניקו השר להגנת הסביבה ומנכ"ל מכון התקנים למגדל, תו תקן המגדיר אותו כ
בחודש דצמבר 2011 זכה המגדל בפרס "האוסקר של ענף הבניה" מטעם התאחדות הקבלנים בשתי קטגוריות: מבנה משרדים ומבנה לשימור בשל:
בשנת 2012 נכלל המגדל כפרויקט היחיד מישראל, בין הזוכים בפרס הארכיטקטורה הבינלאומי (the international architecture awards), המוענק על ידי "המכון לעיצוב וארכיטקטורה בשיקגו" ו"המרכז האירופי לארכיטקטורה, אמנות ועיצוב".
משה אורן
משה אורן (נולד ב-1948) הוא ביוכימאי ישראלי העוסק בחקר מחלת הסרטן. חתן פרס ישראל לשנת 2008.
קורות חיים.
אורן נולד בפולין וכשהיה בן שנתיים עלתה משפחתו לישראל. לאחר תקופה במעברה "מחנה ישראל", עברה המשפחה לרמלה וממנה לתל אביב ולגבעתיים. במהלך לימודיו בבית הספר התיכון "גמלה", עבד אורן במחלקה לבוטניקה של אוניברסיטת תל אביב. הוא למד מיקרוביולוגיה במסגרת העתודה האקדמית והשלים בשנת 1970 לימודי תואר שני. עבודת המחקר שלו עסקה באיתור גנים בחיידקים. בתום שירותו בצה"ל, החל בלימודי דוקטורט במכון ויצמן למדע והחל לעסוק בחקר הסרטן, תחת הנחייתו של הפרופסור ארנסט וינוקור. לאחר השלמת הדוקטורט, בשנת 1978, במסגרת הבתר-דוקטורט הוא השתלם שנה באוניברסיטת פרינסטון אצל הפרופסור ארנולד לוין ובשנים 1979–1981 באוניברסיטת ניו יורק.
במהלך שהותו בפרינסטון, היה אורן שותף לגילוי הגן p53, המהווה גורם חשוב במנגנון ההגנה הטבעית של גוף האדם נגד סרטן. אורן היה האחראי לשיבוט הגן במטרה לבודדו לצורכי מחקר. חלבון p53, הוכחו מאוחר יותר כגורמים להריגתם של תאים סרטניים ועל בסיסם מפותחות תרופות ניסיוניות למחלת הסרטן וטיפולים באמצעות ריפוי גנטי. לאחר מכן החל אורן לחקור את המנגנונים המולקולריים שבהם פועל החלבון בתאים בריאים, ואלו הביאו להבנת חשיבותה של מערכת האוביקוויטין למען פעילותו התקינה של הגן כגורם מדכא למחלת הסרטן. גילוי חלבון ה-MDM2, המדכא את פעילות החלבון, הביא לפיתוחים שונים להגנה על p53.
בין השנים 1981–1995 היה אורן חבר סגל המחלקה לאימונולוגיה כימית במכון ויצמן למדע. בשנת 1986 הוא קודם לדרגת פרופסור ומשנת 1995 הוא חבר המחלקה לביולוגיה מולקולרית של התא במכון ויצמן. לאורך השנים הוא שימש גם פרופסור אורח במחלקה לביוכימיה של אוניברסיטת סטנפורד (1988–1989), כמו כן ניהל את מרכז פורשהיימר לגנטיקה מולקולרית (1991–1998) והיה דיקן הפקולטה לביולוגיה (1999–2003) במכון ויצמן. בין תפקידיו האדמיניסטרטיביים האחרים, הוא שימש יו"ר מועצת הפרופסורים של המכון וסגן יו"ר המועצה המדעית במכון.
משה אורן הוא חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (2006), חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (2007) וחבר האקדמיה האירופית (2007). לאורך השנים הוא זכה בפרסים שונים על עבודתו ובהם: פרס פהר למחקר רפואי (1993), פרס אביש-פרנקל (1999), פרס לומברוזו לחקר הסרטן (2002), פרס א.מ.ת (2003) ופרס ישראל בחקר הביוכימיה (2008).
אורן מתגורר ברחובות. הוא נשוי, ואב לארבעה וסב לתשעה.
מוקוש
מוֹקוֹש (בכתב קירילי: Мокошь או Мокощ; בפולנית: Mokosz), מַאקוֹש (בכתב קירילי: Макошь; בפולנית: Makosz) או מוֹקושה (בכתב קירילי: Мокуша; בצ'כית: Mokoša) היא אלה במיתולוגיה הסלאבית, עדות לקיומהּ מופיעה בכרוניקה הרוסית הראשונה. מוקוש אחראית על פוריות ונקביות, וכן על הגנת הצאן, הטווים והאורגים. מוקוש היא טוות הגורל, ולה עוזרות שתי אלות, אחיותיה, דולה ונדולה, אלות ההצלחה והכישלון. כמו כן, מוקוש היא פטרוניתן של המכשפות. לעיתים היא מוצגת כנשואה לולס. הדבורים והדבש מקודשים לה. שמה נגזר מהשורש "מוֹק", שפירושו "לח" (בדומה ל"מוקוזה"). היא קשורה אפוא ל "אמא אדמה הלחה", מאט סירה זמליה, אלת האדמה הסלאבית.
מוקוש הייתה אחת מהאלוהויות שאימץ ולדימיר הראשון אל פנתאון המדינה בקייב בשנת 980. היא נמנתה גם עם האלים הראשיים של הסלאבים המערביים. במקורות הכתובים היא נזכרת כמעט תמיד עם רוחות המים, הווילות, ובהמשך הרוסלקות.
נאוטילוס (בעל חיים)
מרכוס דו סוטוי
מרכוס פיטר פרנסיס דו סוטוי (Marcus Peter Francis du Sautoy; נולד בלונדון ב-26 באוגוסט 1965) הוא פרופסור אנגלי למתמטיקה, ראש הקתדרה להבנה ציבורית של המדע באוניברסיטת אוקספורד.
תחומי המחקר העיקריים שלו הם תורת החבורות ותורת המספרים. הוא מוכר כסופר מדע פופולרי ועוסק בעיקר בפופולריזציה של המתמטיקה.
פרסם מאמרים וספרים רבים בנושאים מתמטיים, ובשנת 2001 זכה בפרס בריק (Berwick Prize) שמעניקה החברה הלונדונית למחקר הטוב ביותר למתמטיקאי שטרם מלאו לו ארבעים.
ביוגרפיה.
מרכוס דו סוטוי גדל בהנלי שעל נהר התמזה בדרום אוקספורדשייר. הוא סיים תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת אוקספורד בהצטיינות, והמשיך שם לדוקטורט בהנחיית דניאל סגל.
בדצמבר 2006 נשא דו סוטוי את הרצאת חג המולד של החברה המלכותית (Royal Institution Christmas Lectures) תחת הכותרת "The Num8er My5teries".
בשנת 2008 נבחר דו סוטוי להחליף את ריצ'רד דוקינס כראש הקתדרה להבנה ציבורית של המדע על שם צ'ארלס סימוני באוניברסיטת אוקספורד. דו סוטוי הוא אתאיסט מוצהר, אולם הבטיח שבמסגרת התפקיד יעסוק יותר בהנחלת מדע מאשר בהפרכת הדת.
דו סוטוי הוא שחקן כדורגל חובב ואוהד ארסנל. בנוסף הוא פעיל בארגון עזרה לאנשים בגואטמלה.
דו סוטוי מקדיש חלק ניכר מעבודתו להנגשת המתמטיקה לציבור הרחב. הוא כותב מאמרים לגארדיאן ולטיימס ומופיע רבות בטלוויזיה וברדיו. בין השאר הנחה תוכנית של ה-BBC בשם "Mind Games". בנוסף הוא מקדם את האתר Mangahigh.com שמטרתו לימוד מתמטיקה בעזרת משחקים. הוא כתב שלושה ספרי מדע פופולרי על מתמטיקה.
בשנת 2010 הנחה מרכוס את הסרט התיעודי "כיצד נוצר גאון?" (באנגלית: "?What Makes a Genius") בהפקת ה-BBC.
הוא נשוי לשני, אותה פגש בישראל, בעת ששהה בפוסט-דוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים. לזוג בן ותאומות מאומצות. הם מתגוררים בסטמפורד היל שבצפון לונדון.
קישורים חיצוניים.
על ספריו:
מאקוש
הכרוניקה הרוסית הראשונית
אפעה
אֶפְעֶה (שם מדעי: "Echis") הוא סוג נחש ארסי ממשפחת הצפעיים.
תיאור.
האפעה הוא נחש קטן יחסית לצפעיים. המינים הגדולים בסוג זה (אפעה מצרי, אפעה לבן גחון) יכולים להגיע לאורך מרבי של עד 90 ס"מ, בעוד המינים הקטנים בסוג זה מגיעים לאורך מרבי של 30 ס"מ.
צבעו הכללי אפור, אדום, צהוב או חום, עם כתמים בהירים בעלי הילה כהה. לעיתים ישנם פרטים בעלי גוון כחלחל-אפור. האפעה בעל קשקשי צד קטנים המשמשים אותו להשמעת קולות אזהרה והפחדה, המופקים על ידי שפשוף הקשקשים אלו באלו, ובכך חוסכים מהנחש את פעולת הנשיפה - המפיקה קול דומה, אך תורמת לאיבוד מים.
ראשו משולש ובולט מהצוואר הדק. החוטם קצר ומעוגל, העיניים גדולות יחסית בעוד הגוף דק עם זנב קצר.
התנהגות ותזונה.
לכל מיני האפעה תנוחה אופיינית מאיימת, הנראית כמו רצף כריכות של האות "C", שגורמות לשפשוף הקשקשים והשמעת קול אזהרה. הפקת קול בעזרת קשקשים משוננים מכונה צירצור. נחשים אלו יכולים להיות לא צפויים, ומסוגלים להכיש מתנוחתם האופיינית.
האפעה פעיל בלילה והוא ניזון ממכרסמים, צפרדעים, לטאות ופרוקי-רגליים, כשהצעירים אוכלים בעיקר חרקים. האפעה אינו שותה מים וכך הוא מתאים לתנאי המדבר. המוצא כנראה באזורים חוליים והאפעה הסתגל לאזורים של טרשים וסלעים.
חלק ממיני האפעה מטילים ביצים, בעוד האפעה קריני משריץ, כלומר נושא את הביצים בתוכו ומוליד נחשים שכבר בקעו מהם.
האפעה במקורות.
בתנ"ך האפעה מתואר, בין השאר, כמתגורר באזורי מדבר שוממים (איוב כ טז; ישעיהו ל ו; נט ה); ובתלמוד בהקשר לאורך חייו (ירושלמי, בכורות, ח ע"א). חז"ל תיארו את השימוש שעשו הרומים בנחש לחיסון נגד ארס נחשים (תוספתא, תרומות ז, יד; ע"ז, ל). השימוש בנחש לריפוי נזכר גם במשנה ( עדיות ב ה).
מקורות כתובים מהתקופה הביזנטית מעידים על שימוש בנחש האפעה לייצור חומר מרפא בשם תריאק אשר מרכז הייצור שלו היה בירושלים ובאזור ים המלח, שם הוא נקרא בשם טיר וכנראה מכאן שם התרופה- טיריאק..
המדרש מזהה את האפעה עם העכס (Echis) וזהו הזיהוי המקובל כיום. האפעה מוזכר גם בברית החדשה.
לפי התלמוד הבבלי זמן ההיריון של האפעה הוא שבעים שנה "אפעה לשבעים שנה". בפועל ההריון נמשך 4-5 חודשים.
מינים.
עד סוף שנות ה-70 של המאה ה-20 היו ידועים רק שלושה מינים: