ב-7 ביולי 2005 משתתפת חאריס אלקסיו במופע הצדעה לזמרת ויקי מוסחוליו לציון 40 שנות פעילותה בענף המוזיקה. המופע התקיים בתיאטרון ווראחון בווירונה ובו השתתפו חאריס אלקסיו, דימיטרה גאלאני, אלפתריה ארווניטקי, גליקריה, מרינלה, טניה צנקלידו, מלינה קנה, מלינה אסלנידו, אלני צליגופולו, אדריאנה באבאלי אלבום "Den ksero poso s'agapo" עם הקלטות ממופע זה יצא לאור באפריל 2006.
2006 "מרקחת דובדבנים ותפוזונים" ("Vyssino Kai Neradzi") הוא אלבום בו ממזגת חאריס אלקסיו ישן וגם חדש, מסורתי וגם עכשווי. אלבום בו מעיפה מבט נוסטאלגי אל העבר, תוך כדי שמירה על איזון בין הצליל המסורתי למודרני. כלי הנגינה הלאוטה, האוטי, הקלרינט, חלילי העץ, תופי ה"דאוולי", החצוצרה המקדונית, הטמבורין, הכינור, הגיטרה העממית, תופי מרים, הבנדיר, הדרבוקה הטורקית והלירה מכרתים מתחברים בצורה שובת-לב עם הצלילים המודרניים של הגיטרה האקוסטית ושל הבאס. כלי הנגינה של היום ושל האתמול של איפירוס, כרתים, מקדוניה, תראקיה כל יוון מתמזגים בתוך התזמורת המיוחדת של ת'ומא קוסטאנדינו. "דובדבן חמוץ-מתוק ותפוז מר" הוקלט בשיטה המודרנית של רב-ערוצים. "באתי שוב" ("Irtha ksana") המקדוני ועד לבלדה האחרונה שלה "איסוס" "לו ידעת" ("An ikseres") הקיצבי שלה עד לשיר האנחה "אהבתי שכחה אותי" ומהאהבות שהן גדולות ועד ל"ענבים הקטנים" שמריחים מהים האיגיאי ומוציאים אותנו אל "המזח" ("Eimai sto molo"). "מרקחת דובדבנים ותפוזונים" הוא יהלום אמיתי, יצירה מבוצעת בקפידה, עם כריכה עבה, מילות כל השירים בשתי שפות -יוונית ואנגלית- ותמונות מההקלטה המיוחדת באולפן ופורטרטים של כל המוזיקאים.
2006 במסגרת פסטיבל אתונה, מופיעה חאריס אלקסיו עם דימיטרה גאלאני באודיאון הרודס אטיקוס, בשני מופעי מחווה לזכרה של סופיה וובמבו, הזמרת הפטריוטית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בספטמבר 2006 חוגג רדיו מלודיה 15 שנים ולכבוד מאורע זה תוכננו ארבעה מופעים שנמכרו מראש בהשתתפות חאריס אלקסיו, סוקראטיס מאלאמס ואלקינוס יואנידיס בתיאטרון הליקוויטוס באתונה ובהיכל הספורט בסלוניקי. הקלטות ממופעים אלו יצאו לאור במרץ 2007 באלבום כפול ודי-וי-די.
ב-22 באוקטובר 2007 יוצא לאור האלבום "Afieroma Ston Mano Loizo - Odeio Irodou Attiko" המכיל הקלטות משלוש ההופעות באירודיו ביוני.
ב-9 במאי זכתה בפרס גלילאו בפירנצה.
נמל התעופה הבין-לאומי שארם א-שייח'
נמל התעופה הבינלאומי שארם א-שייח' (ערבית مطار شرم الشيخ الدولي) הוא נמל התעופה של העיר שארם א-שייח' בדרום חצי האי סיני. הנמל ממוקם במקום בו היה בעבר שדה אופיר, שדה תעופה אזרחי באופירה בעת שהייתה בשליטת ישראל.
לאחר יישום הסכם השלום בין ישראל למצרים פונה נמל התעופה הישראלי ונמסר למצרים שמפעילה אותו כשדה תעופה אזרחי. הנמל מופעל על ידי ממשלת מצרים. בנמל שני בתי נתיבות והקמתו של טרמינל שלישי נמצאת בתכנון.
היקף תנועת הנוסעים בנמל בשנת 2010 עמד על 8,693,990 נוסעים, ובשנת 2011 ירד ל-5,476,388 נוסעים בלבד. הנמל מדורג במקום השלישי במדינה מבחינת היקף תנועת הנוסעים, לאחר נמל התעופה הבינלאומי של קהיר ונמל התעופה הבינלאומי של ע'רדקה.
ב-3 בינואר 2004 התרסקה טיסה 604 של פלאש איירליינס לתוך הים האדום מיד לאחר המראתה מהנמל. בתאונה נספו כל יושבי המטוס - 135 נוסעים ו-13 אנשי צוות.
טיסות לישראל וממנה.
ב-17 באפריל 2022 החלו טיסות ישירות לכיוון העיר שארם א-שייח', מנתב"ג על ידי ארקיע, ישראייר ואל על באמצעות מותג הטיסות הזולות שלה סאן דור. וגם על ידי החברה המצרית אייר קיירו, זאת בעקבות חימום הסכם השלום בין ישראל למצרים. זהו היעד השני בטיסות הישירות בין ישראל ומצרים וזמן הטיסה המוערך הוא כשעה.
דרך יפו
ועידת לוזאן
ועידת לוזאן הייתה ועידה שזומנה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם בעקבות המלצת ועדת הפיוס לארץ ישראל (שהורכבה מנציגי שלוש מדינות: ארצות הברית, צרפת וטורקיה) במטרה לגבש הסכם שלום כולל וקבוע בין מדינת ישראל למדינות ערב. הוועידה פעלה במהלך שנת 1949 בעיר לוזאן שבשווייץ. במהלכה, נאותה ישראל להצעה אמריקאית לקבל שליטה על רצועת עזה, כולל אזרוח מאות אלפי התושבים והפליטים בה. לאחר מכן הציעה לקלוט מאה אלף פליטים פלסטינים. שתי היוזמות לא צלחו.
הרקע לוועידה.
את רעיון הקמת הוועידה הציע לאו"ם פולקה ברנדוט, "המתווך", כחלק משורת הצעות שהעביר לאו"ם במסמך הנקרא "דו"ח ברנדוט". כשלושה חודשים לאחר הרצחו של ברנדוט החליט האו"ם בהחלטת עצרת 194 מתאריך 11 בדצמבר 1948, על הקמת ועדת הפיוס לארץ ישראל. ועדת הפיוס יזמה את כינוסה של ועידת לוזאן כדי לסייע לממשלות ולגורמים הנוגעים בדבר ללבן את הבעיות שביניהם - הפליטים, ירושלים, גבולות מדינת ישראל וההכרה של מדינות ערב בה, בניסיון להגיע להסכמי שלום בין הצדדים.
הצורך בהשגת הסכם קבע נבע מהעובדה שהסכמי שביתת הנשק שנחתמו לאחר מלחמת העצמאות ב-1949, נחשבו להסכמים זמניים.
לפי ראש המשלחת הישראלית לשיחות, ולטר איתן, הוועידה נערכה בנקודת זמן מאוד רגישה מבחינת מעמדה של ישראל בזירה הבינלאומית ומול האו"ם - מדינה חלשה שעדיין לא מלאו שנה לעצמאותה כאשר ב 29 בנובמבר 1948 נדחתה בקשתה של ישראל להתקבל כחברה באו"ם ובמאי 1949 עמדה ישראל לחדש בקשתה. מעמדת פתיחה נחותה שכזו לא יכלה ישראל להרשות לעצמה להכשיל ועידת שלום בחסות בינלאומית, ולכן לא עזבה את הוועידה אף כי היה לה ברור שעל פי הנהלים שנקבעו - מפגשים בלתי ישירים, מדינות ערב כגוש אחד מול ישראל תחת משא ומתן פרטני עם כל אחד מן הצדדים כפי שהיה בועידת רודוס - אין שום סיכוי להגיע להסכם כלשהו.
משתתפי הוועידה.
אל הישיבה הראשונה של הוועידה, שהתקיימה ב-27 באפריל 1949, הגיעו משלחות מישראל, מצרים, עבר הירדן ולבנון. המשלחת מסוריה הצטרפה בשלב יותר מאוחר. בוועידה נכח גם נציג הוועד הערבי העליון כנציגם של הפלסטינים.
נציגי המשלחות הערביות הופיעו בפני הוועידה כגוש אחד. ההנהגה בישראל, שחששה כי בשל ליכוד זה לא תוכל להתקדם לקראת הסדר, הציעה לנהל משא ומתן עם כל מדינה בנפרד, ללא ידיעת המדינות האחרות. הצעה זו לא צלחה כיוון שהערבים ראו בניהול משא ומתן ישיר עם ישראל, מעין הכרה עקיפה בקיומה.
בראש המשלחת הישראלית שיצאה לוועידה עמד המנהל הכללי של משרד החוץ, ולטר איתן, שאליו צורפו אישים בכירים נוספים ממשרד החוץ: אליהו ששון, זלמן ליף, גרשון אבנר וראובן שילוח.
בראש המשלחות הערביות עמדו פקידים מדרג ומעמד דומים.
עמדת המעצמות.
בדיונים שקדמו לכינוס הוועידה התבהרו עמדות המעצמות, ארצות הברית וצרפת, בנוגע לסכסוך הערבי-ישראלי.
לארצות הברית, שהייתה היוזמת הראשית, היה אינטרס שהמפגש יצליח כיוון ששאפה להשגת יציבות במזרח התיכון, כדי למנוע את גלישת האזור לידי ברית המועצות. גם לצרפת, כנציגת אירופה, היו אינטרסים במזרח התיכון. שתי המעצמות דאגו לענייניהם על ידי כך, ששלחו נציגים מטעמם שינהלו את הוועידה.
ישראל לא הייתה מרוצה מהרכב הוועדה וניסתה להכניס אליה גם נציג מהגוש הסובייטי, אך ללא הצלחה.
לאמריקאים הייתה יכולת לנהל את מהלך האירועים ולהפעיל לחץ על ישראל. כיוון שבאותם ימים ניסתה ישראל להתקבל כחברה מן המניין באו"ם, כיוונו האמריקאים את החתימה על פרוטוקול לוזאן שפתח את הדיונים, ליום לאחר ההצבעה באו"ם על קבלתה של ישראל כחברה בו.
פעילות הוועידה.
חברי הוועידה היו: מארצות הברית- מארק אתרידג', מצרפת- קלוד דה בוסנז'ה ומטורקיה- חוסיין יאלצ'ין. הם הוסמכו לתפקיד ב-11 בספטמבר 1948. בינואר 1949 התחילה הוועידה לבקר באזור בלוויית כמה מפקידי האו"ם. הוועידה ביקרה בתל אביב, בירושלים ובבירות הערביות כדי לדון בנוהלי הוועידה. במרץ 1949 כינסה הוועידה את מדינות ערב בביירות כדי לגבש את עמדתם הכוללת בעניין. אל הכינוס הגיעו כל מדינות הליגה הערבית, גם כאלו שאינן חולקות גבול עם ישראל. לאחר כמה חודשים הושגה הסכמה בין ישראל לבין מרבית מחברות הליגה הערבית לכנס את ועידת השלום בעיר לוזאן שבשווייץ.
פרוטוקול לוזאן.
ועדת לוזאן ניסחה מסמך שיהיה מקובל על כל הצדדים והחתימה אותם עליו בטרם התחלת השיחות. הפרוטוקול קבע, כי בסיס הדיונים לשלום כולל בסכסוך יהיו שני מסמכים של האו"ם: הראשון - החלטת עצרת האו"ם מ-1948 הדורשת מישראל לאפשר לפליטי מלחמת העצמאות לחזור לבתיהם. השני- מפת החלוקה מ-29 בנובמבר 1947
הייתה זו הפעם הראשונה לאחר קבלת תוכנית החלוקה (החלטה 181), שארצות ערב הסכימו לדון בה. מעבר לכך, משמעות הדבר הייתה הכרה בפעם הראשונה של מדינות ערב בקיומה של מדינה יהודית.
הייתה זו גם הפעם הראשונה שישראל הסכימה לעקרון זכות השיבה של כל פליט שיחפוץ בכך , ולעקרון בינאום ירושלים. קשה לדעת מי עמד מאחורי העמדה הישראלית, שכן ישראל חששה מחתימה על הפרוטוקול הן בגלל התביעה לחזרת הפליטים, והן בשל החשש לכרסום בהסכמי שביתת הנשק שקבעו את הישגיה במלחמה - שליטה בשטחים גדולים יותר מאלו שיועדו לה על פי החלטת החלוקה. חתימת ישראל על הפרוטוקול הייתה ככל הנראה תוצאה של חוסר הבהירות ששררה בקרב המשלחת הישראלית ללוזאן, שהגיעה אליה ללא הנחיה חד-משמעית ממקבלי ההחלטות בישראל. הדבר נבע מכך שבדיונים בכנסת טרם היציאה לוועידה לא הצליחו להגיע להכרעה בנוגע להתנהלות בה. יש הטוענים כי איתן שעמד בראש המשלחת הישראלית, חתם על הפרוטוקול מבלי שקיבל על כך אישור בארץ.
בחודשים שלאחר החתימה על הפרוטוקול ניסתה ישראל להמעיט בערכו ככל האפשר ונטתה להגדיר אותו כ"אמצעי פרוצדורלי" וחסר משמעות פוליטית.