לאחר 1945 מילא תפקיד חשוב בארגון ההשתלטות על המפלגה הקומוניסטית על השלטון בהונגריה. הוא היה שר התחבורה משנת 1945 עד 1949, שר האוצר מ -1948 עד 1949, אז שר המדינה. בשנים 1952–1954 היה סגן ראש הממשלה ושר הפנים (4 ביולי 1953 - 6 ביוני 1954). בתקופתו במשרד הפנים הוא ארגן מחדש את המשטרה הפוליטית, רשות ההגנה הממלכתית אורגנה מחדש למבנה הארגוני של משרד הפנים, ומחלקות ההגנה של המדינה הפכו לחלק ממטה משטרת המחוז. עם הארגון מחדש. בין השנים 1954 - 1956, הוא היה יו"ר הוועדה למדיניות כלכלית בהנהגה המרכזית של ה-MDP . בתפקיד זה ביקש לשנות את הצעדים שנקט אימרה נגי במהלך כהונתו הראשונה כראש ממשלה. לאחר התפטרותו של ראקושי ביולי 1956, גרה הפך למזכיר הראשון של הוועדה המרכזית של מפלגת הפועלים ההונגרית, כמנהיג השני החזק ביותר אחרי ראקושי. עם זאת, הוא לא יכול היה לעמוד במלוא הציפיות של ההנהגה הסובייטית.
גרה והאקדמיה ההונגרית למדעים.
לאחר ההשתלטות הקומוניסטית, קיבל גרה את המשימה לארגן את הארגון מחדש של ה- MTA שלא נחשב נאמן מספיק. בין השנים 1949–1957 הוא היה חבר באקדמיה ההונגרית למדעים (MTA), בשנת 1948 הוענק לו מדליית מסדר קושוט (דרגה ראשונה) ובשנת 1949 הוענק לו פרס קושוט.
בשנת 1956.
ביולי 1956 ראה אנסטאס מיקויאן, שליח מיוחד של ברית המועצות בהונגריה, את המפתח לפתרון המשבר הפוליטי בהונגריה בהחלפתו של מתיאש ראקושי ובמינוי גרה כיורשו. ב־18 ביולי 1956, הוועדה המרכזית של מפלגת הפועלים ההונגרית, ביטלה את חברותו של ראקושי הן בוועדה המדינית והן כמזכיר הראשון של ההועדה המרכזת. היא בחרה לתפקיד זה בגרה. בערב 23 באוקטובר 1956, בשעה שמונה בערב, התייחס הרדיו ההונגרי לזעקה ציבורית במהלך ההפגנה מול בניין הרדיו. הוא תיאר את האירועים כמהפכת-נגד, כינה את המפגינים שוביניסטים, אנטישמיים, ריאקציונריים ושונאי העם. במהלך האירועים שלאחר מכן גרה לא נשא נאום בפני הציבור. בבוקר 25 באוקטובר 1956 הוכרז כי הוחלף כמזכיר הראשון של הוועדה המרכזת, ובמקומו מונה יאנוש קאדאר.
אחרי 1956.
ב־29 באוקטובר 1956 נמלטו מהונגריה ארנה גרה ומשפחתו, יחד עם כמה מנהיגים קומוניסטים אחרים לברית המועצות באמצעות מטוס. ב-9 במאי 1957 נשללה ממנו חברותו בפרלמנט. הוא שב להונגריה בשנת 1960, אך המשטר הקומוניסטי ששוקם בראשותו של יאנוש קאדאר לא איפשר לו לחזור לשלטון. גם חברותו במפלגה נשללה ממנו בשנת 1962. לאחר הדחתו פרש ועסק לפרנסתו בתרגומים וכבר לא מילא תפקיד פוליטי, כמו גאבור פטר שהפך לספרן לאחר שהודח מהשלטון. למרות הדבקת כתם עליו הוא לא הועמד לדין. הוא ראה את קאדאר כרוויזיוניסט וכבוגד.
קנוורט T600
קנוורט T680
תוכנית הולידיי
תוכנית הולידיי היא תוכנית בניין עיר לירושלים שהוכנה על ידי האדריכל ומתכנן הערים הבריטי קליפורד הולידיי בתקופת המנדט הבריטי. התוכנית הוצגה לראשונה כבר ב־1925 אך זכתה לאישור רשמי רק ב-1930.
רקע.
במשך תקופת השלטון הבריטי בירושלים הוכנו שלוש תוכניות מתאר מפורטות שקבעו את אופי הבנייה בעיר. ב-1922 פורסמה ואושרה כחוק תוכנית המתאר הראשונה של ירושלים, תוכניתו של האדריכל צ'ארלס רוברט אשבי, שפעל בירושלים בין השנים 1917–1923. התוכנית ידועה בשם "תוכנית גדס-אשבי", מאחר שהייתה מבוססת על "תוכנית גדס", שהוגשה על ידי האדריכל פטריק גדס לשלטונות המנדט והאגודה למען ירושלים בשנת 1919 אך לא היה לה תוקף חוקי. שתי תוכניות אלו התבססו על מתווה שהציע האדריכל ויליאם מקלין ב-1918, הידועה כתוכנית מקלין. בתוכנית זו נקבע כי העיר העתיקה תהווה מרכז אסתטי ורוחני המיועד לשימור, אך ללא חשיבות פונקציונלית, וכי כל פיתוח עתידי של העיר יהיה לכיוון מערב.
בספטמבר 1922 הגיע לירושלים האדריכל קליפורד הולידיי בהזמנת מושל ירושלים רונלד סטורס, ומונה ליועץ אזרחי לפיתוח העיר ירושלים - תפקיד בו החליף את קודמו צ'ארלס רוברט אשבי. הולידיי החליף את אשבי גם בתפקיד מזכיר האגודה למען ירושלים, כחבר ועדת התכנון הארצית וכחבר בוועדת התכנון העירונית של ירושלים. הולידיי היה אז בן 25 בלבד והוזמן לירושלים בהמלצת המורה שלו בפקולטה לאדריכלות באוניברסיטת ליברפול, מתכנן הערים פטריק אברקרומבי. על הולידיי הוטל לייעץ בתכנון העיר, שהייתה עד לכיבוש הבריטי עיר שדה בשולי האימפריה העות'מאנית, כדי לשדרגה למעמד של עיר הממשל המרכזית של ארץ ישראל ומקום מושב שלטונות המנדט. בתפקידו הציבורי סייע לצידו המהנדס ומתכנן הערים יעקב שיפמן (בן-סירה), שבהמלצתו של הולידיי מונה בהמשך כמהנדס העיר תל אביב.
תוכניתו של הולידיי, הייתה המשך ישיר לתוכניות הקודמות - "תוכנית מקלין" ו"תוכנית גדס-אשבי", ובאספקטים רבים חזרה על עקרונותיהם. אך לראשונה היה ניסיון לתכנן את ירושלים כישות עירונית המשתלבת בתכנון הכולל של יתר ארץ ישראל, עם כביש טבעתי המקיף אותה ומתקשר לצירי תחבורה המחברים אותה למרכזים אחרים בארץ. התוכנית הגדירה באופן ברור ייעודי קרקע למגורים, מסחר ותעשייה ולקחה בחשבון את הצרכים הגדלים של שתי האוכלוסיות - היהודית והערבית - באזורי העיר השונים. התוכנית נשארה בתוקף לאורך מרבית שנות המנדט והכתיבה את התפתחות העיר, עד שהוחלפה ב-1944 בתוכנית חדשה של הנרי קנדל - תוכנית קנדל, שהייתה תוכנית המתאר השלישית והאחרונה שהוכנה לירושלים בתקופת המנדט.
עיקרי התוכנית.
התוכנית ביקשה להתמודד עם עיר שגודל אוכלוסייתה יהיה כ-250,000 תושבים; עם שטח מוניציפלי של כ-40 קמ"ר ושטח מתוכנן של כ 63 קמ"ר. היא כללה שלוש מפות בקנה מידה 1:10,000, מפת רשת הדרכים, מפת שימושי קרקע שכללו: מגורים, תעשייה, מסחר, שטחים פתוחים, שמורות טבע ושטחי מבנים ציבוריים ומפה של אזורים ארכאולוגיים. לתוכנית נלווה מסמך מפורט של תקנות שניתן להן תוקף משפטי. תוכנית הולידיי הייתה למעשה תוכנית בניין עיר מפורטת ראשונה לירושלים. היו בה שינויים וחידושים רבים בהשוואה לתוכניות הקודמות לעיר, של מקליין, של גדס ושל אשבי, שהיו למעשה תוכניות אב רעיוניות מנחות, המבטאות כיוונים ומגמות בלבד (אף על פי של"תוכנית גדס-אשבי" היה תוקף חוקי, היא הייתה כללית מאוד). לעומתן, תוכנית הולידיי הייתה תוכנית מתאר מקומית מפורטת המגדירה בבירור מה מותר ומה אסור בנושאים של שימושי קרקע, צפיפות הבנייה, זכויות הבנייה, גובה המבנים וסוג חומרי הבניה.
שימושי קרקע.
שימושי הקרקע שנקבו בתוכנית היו: אזורי הבנייה למגורים (Residential zone) סומנו (באפור בהיר וכהה) במרכז ובמערב ירושלים, בהם קבעה התוכנית בנייה צפופה ובצפונה ובדרומה של ירושלים, שם תהיה בנייה מפוזרת ורחבה. האזור המסחרי (Commercial zone) תוכנן לאורך רחוב יפו עם הרחבה באזור שוק מחנה יהודה, וכן לאורך רחוב מאה שערים והמשכו מערבה (רחוב מלכי ישראל), ולארוך רחוב עמק רפאים בדרום מערב העיר. אזורי מסחר נוספים נקבעו במרכז העיר, ממערב לחומת העיר העתיקה וברחוב צלאח א-דין מצפון לחומה. אזור לתעשייה קלה (סומן בסגול בהיר) נקבע מדרום תחנת הרכבת ההיסטורית של ירושלים ולאורך מסילת הברזל ובשכונת תל ארזה העתידית, בצפון העיר. כן נקבעו אזורים מיוחדים לשימור ארכאולוגי (בעיקר באזור סילואן מדרום לעיר העתיקה וקברי הסנהדרין מצפון לה), שטחים פתוחים ציבוריים ופרטיים, וכן אזור לשימור הנוף הטבעי, בעיקר ממזרח ומדרום לעיר העתיקה. עוד נקבע בתוכנית כי כמה אזורים בירושלים, בשכונות בית ישראל, נחלת שבעה, אבן ישראל, אוהל משה, מזכרת משה והשכונות הסמוכות לשוק מחנה יהודה כזקוקים לשיקום.
תחבורה.
המבנה עירוני בתוכנית הוא בעל דגם מעגלי, ובנוסף לרשת הדרכים הקונצנטרית והרדיאלית שהותוותה כבר ב"תוכנית גדס", נוספה, כמקובל בתכנון העירוני בתקופה זו, מערכת דרך טבעתית המקיפה את העיר בשוליה ותפקידה לאפשר לתנועה הבין עירונית לאכוף את העיר. באגן המזרחי הייתה הטבעת חלקית ועברה לאורך רכס הר הצופים והר הזיתים, אך לא השלימה טבעת שלמה בדרום מזרח. באזור זה הורחב השטח הפתוח שהוצעה בתוכניות הקודמות, לעבר סילואן נחל קידרון.
שווה לך
שווה לך הוא ספר מאת פרופסור דן אריאלי העוסק בניתוח גורמי המוטיבציה האנושית.
הספר יצא לאור באנגלית בשנת 2016, בשם Payoff: The Hidden Logic That Shapes Our Motivations. בשנת 2018 יצאה לאור המהדורה בעברית בהוצאת ידיעות ספרים.
הספר.
הספר מורכב מארבעה חלקים, אשר כל אחד מהם בוחן היבט שונה בגורמים למוטיבציה או להיעדר-מוטיבציה:
כל אחד מהפרקים כולל מחקרים ותרגילים מחשבתיים על השפעת אותן גורמים על הגברת מוטיבציה או דיכויה, לצד אנקדוטות מחייו של המחבר המתכתבים עם אותן נקודות. בפרק השלישי לדוגמה, אחד המחקרים המרכזיים הוא מחקר מיוחד עבור הספר שנערך בחברת אינטל ישראל ובו נבדק באופן אמפירי מה מגביר לאורך זמן את פריון העבודה: בונוס כספי, מנת פיצה או מחמאה כנה.
בנוסף הספר כולל מבוא בו מספר המחבר כיצד טראומה שעבר כנער הובילה אותו לחקור ולהבין את תחום המוטיבציה, ואחרית דבר בה מוסבר כי התובנות הרבות אינם מתיימרות להקיף את תחום המוטיבציה במלואו, אלא רק חלק קטן ממנו.
ליאת נטוביץ-קושיצקי כתבה בביקורת על הספר:.
עידן בכור כתב בביקורת על הספר:
קישורים חיצוניים.
על הספר:
סולומון רומנו
סולומון רומנו (בסרבית קירילית: Соломон Романо בבוסנית: Solomon Romano; 27 בנובמבר 1919, סרייבו, ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים – 2010, בלגרד, סרביה) היה פרטיזן יוגוסלבי ממוצא יהודי, חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה וגנרל-מאיור בצבא העממי היוגוסלבי.
קורות חייו.