הגישה אל שער הניצחון היא דרך מנהרה תת-קרקעית. מתחת לשער הניצחון נמצא קבר החייל האלמוני, לזכר החיילים שנפלו במלחמות הרבות בהיסטוריה של צרפת. בכל ערב מודלק ליד הקבר נר זיכרון, ומתחת לקשת מונפים שני דגלי ענק, האחד של צרפת והשני של האיחוד האירופי.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, נבנתה בהמשך הציר ההיסטורי של פריז (אקס היסטוריק) שהשאנז אליזה הוא רק חלק ממנו, הגרנד ארש שבאזור לה דפאנס. הגרנד ארש נבנתה כמחווה מודרניסטית לשער הניצחון ומסמלת את ניצחון ההומניטריות והשלום.
היסטוריה.
בניית השער הוזמנה בשנת 1806 על ידי נפוליאון בונפרטה לאחר ניצחונו בקרב אוסטרליץ. תכנון המבנה ארך כשנתיים והנחת יסודות המבנה ארכה כשנתיים נוספות. בשנת 1810 כאשר נפוליאון נכנס לפריז בתהלוכה לרגל נישואיו עם מארי-לואיז, דוכסית פרמה מאוסטריה, מאחר שבניית השער טרם הושלמה, הוקם דגם עשוי עץ בגודל השער העתיד להיבנות, על מנת שתהלוכה תעבור תחתיו. בשנת 1811 נפטר האדריכל ז'ן שאלגרן והחליף אותו בתפקיד האדריכל ז'אן-ניקולה הויו. בתקופת השבת המלוכה לשושלת בורבון ושלטונו של לואי ה-18 נעצרו עבודות הבנייה. העבודות החלו מחדש בתקופת שלטונו של לואי פיליפ, מלך צרפת בין השנים 1833–1836 בפיקוח האדריכל הויו ולאחריו לואי-אטיין אריקאר דה תורי. השער הושלם בשנת 1836.
ב-15 בדצמבר 1840 הובאה גופתו של נפוליאון לפריז, ותהלוכת ההלוויה עברה מבעד לשער בדרכה לארמון האינווליד.
בשנת 1871 צעדו מתחת לשער הכוחות המנצחים של האימפריה הגרמנית. בתום מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1918, ערכו הכוחות הצרפתיים מצעד ניצחון מתחת לשער על מנת להראות את ניצחונם על הצבא הגרמני לאחר התבוסה שהם נחלו בשנת 1871. לאחר כיבוש פריז בשנת 1940 ערך הוורמאכט, צבאה של גרמניה הנאצית, מצעד ניצחון מתחת לשער על מנת להראות את ניצחונם על הצרפתים. לאחר שחרור פריז על ידי בעלות הברית והכוחות הגולים של צרפת ב-1944 ערך שארל דה גול, מצעד ניצחון מתחת לשער.
תכנון השער.
השער תוכנן על ידי ז'אן שלגרן בסגנון נאו- קלאסי. לפסלי השער תרמו טובי פסלי צרפת: ז'אן-פייר קורטו, פרנסואה רוד, אנטואן אטה, פיליפ ג'וזף אנרי למייר. ארבע קבוצות הפסלים שסביב השער הם:
מעל הקשת נמצא אפריז ועליו 30 שלטי אבירים עם שמות הניצחונות העיקריים במלחמות צרפת שלאחר המהפכה הצרפתית ומלחמות נפוליאון. על קירותיו הפנימיים של השער רשומים שמות 558 גנרלים צרפתיים (וכן שמו של הגנרל פרנסיסקו דה מירנדה שלא היה צרפתי), כאשר שמות הגנרלים שנפלו בקרב מסומנים בקו תחתון.
על רגלי השער חקוקים גם שמות קרבות נפוליאון למעט הקרבות שבין עזיבתו מאלבה ועד תבוסתו בווטרלו.
קבר החייל האלמוני.
מתחת לשער שוכן קבר חייל אלמוני ממלחמת העולם הראשונה. עצמות חייל אלמוני הועברו לאתר ביום שביתת הנשק בשנת 1920 ואש תמיד הודלקה בטקס רשמי. טקס זה נעשה בעקבות הטקס שנערך בקבר הלוחם האלמוני שבמנזר וסטמינסטר. מדי שנה נערך טקס באתר ב-11 בנובמבר, יום שביתת הנשק עם גרמניה בשנת 1918. ממשלת צרפת התכוונה לקבור את החייל האלמוני בפנתאון אולם בעקבות מסע שתדלנות ציבורי ומכתבים רבים שנשלחו על ידי הציבור הוחלט לקברו מתחת לשער.
ארון החייל הוצב בקפלה שבראש הקשת ב-10 בנובמבר 1920 ונקברה ב-28 בינואר 1921 כאשר על הקבר כתוב בצרפתית:
"כאן קבור חייל צרפתי אשר נפל למען מולדתו 1914-1918"
בשנת 1961 הניחו נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי ורעייתו, הגברת הראשונה של ארצות הברית, ג'קלין קנדי, זר על הקבר יחד עם נשיא צרפת דאז שארל דה גול. בשנת 1963, לאחר רצח קנדי, בקשה ג'קלין קנדי כי באתר קברו של בעלה הנשיא שבבית הקברות הלאומי ארלינגטון תוקם אש תמיד בדומה לזו הנמצאת מתחת לשער הניצחון.
עליית אף על פי
עליית אף על פי הוא כינוי לתנועת ההעפלה הבלתי ליגאלית של התנועה הרוויזיוניסטית שאורגנה על ידי ברית הצה"ר, בית"ר ואצ"ל.
תוכניות והכנות.
עם כינונו של המנדט הבריטי על ארץ ישראל, בנאומו הראשון של הנציב הבריטי העליון הראשון הרברט סמואל, ב-7 ביולי 1920 הוא הודיע על הגבלת העלייה היהודית לארץ ישראל ל-16,500 נפש לשנה. כשנה לאחר מכן, בעקבות מאורעות תרפ"א צומצמה העלייה היהודית עוד יותר, ל"יכולת הקליטה" של הארץ. המשבר הכלכלי שפרץ כאן ב-1925 ונמשך שנים אחדות לאחר מכן מנע גם הוא עליית יהודים במספרים ממשיים ולאחריו התרחשו מאורעות תרפ"ט. כך הסתיימו שנות ה-20 של המאה ה-20, בעלייה יהודית מצומצמת מאוד, אם בכלל.
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 השתנתה המגמה. קבוצת אנשי בית"ר מקרב פלוגות הגיוס של בית"ר בראש פינה, ובראשם דוד אסא וגרשון שץ, החלה לפעול מאזור משמר הירדן להבאת קבוצות יהודים בנות 20–40 בני אדם דרך היבשה מלבנון ומסוריה. באותה דרך פעלה גם קבוצה של ברית הבריונים בהנהגת יהושע ליכטר באזור מטולה. ההעברות נעשו בניגוד לחוקי המנדט הבריטי ולמרות הגברת השמירה באזורי הגבול. באותו זמן החלו גם תכנונים להרחבת היקף העלייה וארגונה, בין היתר על ידי אברהם סטבסקי, שעתיד היה להיות ממארגני עלייה ב'. ב-1932 החלו דיונים בעניין הסדרת נוהלי העלייה. בנוסף, החלו גם לשכור את שירותיהם של כפרים צ'רקסים באזור הגבול, מקומות בהם הייתה שמירה בריטית חלשה יותר. כך, למרות הגברת הפיקוח ולמרות תפיסת מספר קבוצות, הועברו עולים אשר הגיעו מפולין ומרומניה אל אזור ראש פינה. בשנים 1930-1934 הועברו דרך הגבול הצפוני כמה אלפי עולים.
אוניות והפלגות ההעפלה.
ב-26 בפברואר 1932 פרסם זאב ז'בוטינסקי את מאמרו "על האוונטוריזם", בו הייתה קריאה גלויה ובעלת תעוזה שלא הושמעה כמוה קודם לכן בפומבי, לנטוש את דרכי שמירת הסדר והחוק ולעלות אל הארץ בניגוד לחוקי המנדט וההגבלות שהטיל. היה במאמר זה זרז משמעותי בעניין ההעפלה בקרב בני נוער וצעירים, אשר אליהם פנה ז'בוטינסקי.
החל משנת 1933, בשל קשיי העלייה היבשתית, הוחלט בהנהגת הצה"ר על ניסיון לארגן את "העלייה הבלתי ליגאלית" דרך הים. הסנונית הראשונה הייתה האונייה "כוכב", שהגיעה בינואר 1934 ממצרים עם 50 מעפילים ואחריה "אוניון", הראשונה שהגיעה במסגרת זו מאירופה. בפיראוס התארגנה קבוצה של 117 יהודים ועלתה על האונייה המושכרת "קאפולו". לאחר הפלגה רבת תלאות עם צמצום במזון ובמים הגיעה האונייה באחד הלילות אל חופי תל אביב. סירה של בית"רים החלה לשוט לעברה בהאירה אליה בפנס. רב החובל של האונייה, בחושבו כי מדובר במשטרה הבריטית, החליט להסתלק מהמקום, והפליג עם נוסעי האונייה לאיי יוון ושם הוריד את האנשים. פעילי בית"ר, בסיוע גורמים מקומיים, הצליחו לארגן אונייה חלופית, "אוניון", אשר הפליגה עם העולים אל חופי הארץ. מול חופי צפון תל אביב הספיקו מאה אנשים לרדת אל החוף בסירות. 17 האחרונים, שסירתם נפגעה, לא הספיקו להגיע בחסות הלילה ונאסרו עם צוות האונייה על ידי הבריטים. הם גורשו ליוון והעפילו מאוחר יותר באונייה "אודיסיה".
במשך שלוש השנים הבאות הוקפאה העלייה. שנת 1936 היוותה מפנה. באירופה החל לגדול האיום שהטיל הרייך השלישי. ז'בוטינסקי יצא בקריאה ל"אוואקואציה", הצלת יהודי אירופה מגורל מבשר רעות כל עוד הדבר אפשרי. בארץ ישראל החלו מאורעות דמים. הנהגת היישוב נקטה במדיניות ה"הבלגה", והאצ"ל התחיל בפעולות תגמול שדרשו תוספת בכוח האדם. ממשלת המנדט נהגה לאכוף נאמנה את הגבלות העלייה וניסתה להגביל את התפתחות היישוב היהודי. גורמים אלה הביאו לחידוש כוחות במפעל העלייה.
באותה שנה יזם משה גלילי, צעיר מארץ ישראל שבנסיעתו לצרפת נתקל בהמוני פליטים יהודים מגרמניה, קשר עם ההנהגה הרוויזיוניסטית באוסטריה. שם החל לארגן את העלייה מבחינה לוגיסטית ועסק בגיוס כספים. הפליטים המיועדים לעלייה הגיעו לבדם בנסיעות לפיראוס. משם הפליגו על אונייה מושכרת קטנה ודלה אל חופי הארץ. בעקבות הצלחת האונייה הראשונה, ארגן גלילי 3 ספינות נוספות. במחנה שהוקם באזור וינה התרכזו צעירים מפולין, מליטא ומלטביה, ומשם, דרך אלבניה, הם עלו כסטודנטים מטיילים על הספינה. באונייה האחרונה, ביוני 1938, הגיעו 381 צעירי בית"ר מווינה, בה כבר לא היה אפשר לקיים את המחנה בשל השלטון הנאצי. המשטרה הבריטית ניסתה לתפוס את ספינתם בחופי הארץ, אך שמועות מוטעות שלחו אותה לחופי הרצליה בעוד הם ירדו באזור בנימינה.
האוניה "דראגא" ציינה את המעבר של ארגון העלייה מיוזמה פרטית לפועלם של כלל הגופים הרוויזיוניסטים. לאחר כיבוש אוסטריה על ידי הנאצים לא היה ניתן לרכז בה עוד יהודים. גם יוון סגרה שעריה לעולים. אנשי העלייה הצליחו להשיג 170 אשרות שהייה לזמן קצר לאיטליה, ואליה העבירו את המיועדים לעלייה. אולם שם עלתה בעיה חמורה של מציאת ספינה וצוות להובלת המעפילים הבלתי חוקיים. ביום האחרון לפקיעת האשרות הצליח מרדכי כץ, מזכיר שלטון בית"ר, לארגן אונייה, שהובילה ארצה את העולים.
בכינוס העולמי של בית"ר בוורשה באותה שנה, הועלתה בעיית השגת אשרות מעבר ואשרות כניסה במדינות אירופה. הפתרון שנמצא היה הוצאת אשרות שיעדיהן הסופי הוא מדינות באפריקה, שאותן ניתן היה להוציא בצורה קבוצתית ולא רק לבודדים. את בעיית נמלי המוצא פתרו המבריחים היוונים, כשהציעו להפליג מנמל בדנובה וממנו לצאת לים השחור. בדנובה שטו ספינות ממדינות רבות והפיקוח עליהן היה מצומצם. שני פתרונות אלה ליוו מעתה והלאה את עליות אף על פי. הספינות "דראגא" ו"ארטימיסיה" נשכרו שוב, והתווספה אליהן הספינה "אלי". עד סוף השנה הגיעו משלוחים רבים של מעפילים שנקלטו בחופי נתניה. במשך כחודשיים נקלטו כך כאלפיים עולים.