כל אוניות החברה תוכננו ונבנו מראש בהתאם לייעודן, תוך הקפדה על מהירות גבוהה (20 קשר ויותר), על גודל (למרבית האוניות היה נפח אחסנה בקירור של יותר מ-400,000 רגל מעוקב) ועל טכנולוגיות חדישות בתחום הקירור. בהמשך, עם התפתחות הטכנולוגיות, נבנו אוניות עם חדרי מכונות לא-מאוישים ועם שליטה ממוחשבת בטמפרטורת המחסנים.
ברנר, שהתנסה במלחמת העולם השנייה בהפלגה באוניות סוחר שגויסו למשימות תובלה צבאיות, הנחה את המתכננים לדאוג לחיזוקים במחסני אוניות הקירור, כך שהאוניות יוכלו, במקרה הצורך, להוביל תחמושת וציוד צבאי. כמו כן הונחו המהנדסים לדאוג לחיזוק הסיפון האחורי, כך שמסוק יוכל לנחות עליו.
בשנת 1963 החלה בניית האונייה הראשונה של החברה, "לימון-קור", במספנות "אקרס" בנורווגיה, שם כבר היו לבעלי "החברה הימית" קשרים (בענייני חברת הדיג "אטלנטיק"). הספינה הושקה בקיץ 1964 ובתוך שנה הושלמה בנייתן של עוד שלוש אוניות אחיות. בהמשך בנתה "החברה הימית" עוד אוניות קירור בנורווגיה, אך אוניות נבנו גם במדינות אחרות ובהן דנמרק, גרמניה ובריטניה.
בשיא פעילותה הפעילה "החברה הימית" 42 אוניות (חלקן אוניות חכורות ואוניות בניהולה), שהפליגו בדגלי ישראל, בריטניה וגרמניה ("החברה הימית" החזיקה בכמחצית מנפח ההובלה בקירור של אוניות מודרניות בעולם).
פעילות.
כבר מראשית פעילותה השתלבה החברה בשוק ההובלה בקירור, בעיקר בשל היתרונות הטכנולוגיים של ספינותיה. לדוגמה: בזכות מהירותן הגבוהה של אוניות החברה הגיעה התוצרת מהר יותר לשווקים, דבר בעל חשיבות רבה כשעוסקים במוצרים שאורך חיי המדף שלהם מוגבל.
תחילה ניסו המתחרים להיאבק ב"חברה הימית" באמצעות הורדת מחירי ההובלה, אך הדבר לא עלה בידם. בשלב מסוים קיבלה "החברה הימית" הצעה מחברת ספנות ותיקה (חברת "סלן" של תאגיד "סלניה", שהפעילה עשרות אוניות), להיכנס לשיתוף פעולה ארוך טווח, וכך בראשית 1971 נחתם הסכם השיתוף ביניהן. בתוך זמן קצר השתלטו שתי החברות על שוק ההובלה הימית בקירור.
קווי ההפלגה של "החברה הימית" חבקו את העולם כולו. אוניותיה פקדו נמלים באירופה, באמריקה הצפונית, באמריקה הדרומית, באפריקה, באוסטרליה וניו זילנד וביפן. המטען כלל פירות מסוגים שונים אבל גם בשר, בין השאר בזכות יכולת ההובלה בטמפרטורות של 30 מעלות מתחת האפס (כמות הבשר השנתית שהובלה באוניות החברה הגיעה ל-40,000 טון).
אחת הבעיות הקיימת בהובלה בקירור היא שבנמל היעד אין בהכרח סחורה בקירור המיועדת לייצוא. "החברה הימית" ניצלה את הסיפונים המחוזקים והובילה מכוניות ב"דרך חזרה".
פעילות מיוחדת.
חלק מההובלות והפעילויות של "החברה הימית" חרגו מהובלה בקירור. ערב מלחמת ששת הימים הובילה אחת מאוניות החברה תותחים נגד מטוסים שצה"ל נזקק להם. חודשים ספורים אחר כך הביאה החברה משלוח של דובונים לחיילי צה"ל, שנתקלו לראשונה בחורף הקר ברמת הגולן.
בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 החליט חיל הים להעביר כמה ספינות טילים מחיפה למפרץ אילת. תעלת סואץ הייתה סגורה והדבר חייב הפלגה ארוכה סביב אפריקה. "החברה הימית" סייעה לחיל הים בתדלוק האוניות במהלך ההפלגה הארוכה (מבצע מוניטין ומבצע בציר ענבים).
במלחמת יום הכיפורים הוקם במשרדי "החברה הימית" מרכז הפעילות של רת"י (הרשות לתובלה ימית בשעת חירום). אוניות החברה (אחת ששהתה בארץ ושתיים ששהו בדרום אמריקה) הופנו לארצות הברית שם הטעינו ציוד צבאי חיוני והובילו אותו ארצה. מהירותן הגבוהה של ספינות החברה וחיזוקי הסיפונים שבוצעו בהן הוכיחו את עצמם.
קריסת החברה.
"החברה הימית" צמחה בקצב מהיר, ובנוסף להובלה בקירור נכנסו בעלי החברה (באמצעות חברות-בנות של "החברה הימית") לתחומי פעילות נוספים, ובהם בניית מכליות והובלת נפט. משבר האנרגיה של 1973 גרר זעזועים חריפים במחירי הדלק (שעלו) אך גם במחירי המכליות (שירדו). כתוצאה מכך נקלעה "החברה הימית" לקשיי נזילות חמורים. אוניות החברה, ששימשו ערבות למיזמי הבנייה החדשים, נמכרו, ובשנת 1977 חדלה "החברה הימית" להתקיים.
חמר
אוויטה (פירושונים)
חואן סנטמריה
חואן סנטמריה (בספרדית: Juan Santamaría; 29 באוגוסט 1831 – 11 באפריל 1856) היה מתופף בצבא קוסטה ריקה שהפך לגיבור הלאומי שלה.
ביוגרפיה.
סנטמריה נולד מחוץ לנישואין באלחואלה, וגדל במשפחה חד-הורית. לאחר כיבוש ניקרגואה בידי ויליאם ווקר ב-1855, הוא פנה דרומה, לכיוון קוסטה ריקה. לקוסטה ריקה לא היה צבא סדיר, והנשיא, חואן רפאל מורה פוראס, קרא לבני עמו להתגייס ולצעוד צפונה, כדי להדוף את ווקר ואנשיו. כ-9,000 קוסטה ריקנים נענו לקריאה, ובהם סנטמריה, שהצטרף כמתופף.
בקרבות שנערכו על אדמת קוסטה ריקה, בסמוך לחוות סנטה רוסה, הובסו אנשיו של ווקר, והקוסטה ריקנים דלקו בעקבותיהם לתוך ניקרגואה. ב-8 באפריל נערך קרב בעיירה ריבאס. חייליו של ווקר התבצרו במלון מקומי, והקוסטה ריקנים לא הצליחו להכניעם. לפי המסורת המקובלת, מפקד הכוחות, הגנרל חוסה מאריה קניאס, הציע שאחד החיילים יתקרב למלון עם לפיד, ויעלה אותו באש. לאחר שכמה מהחיילים כשלו במשימה זו, התנדב סנטמריה, בתנאי שמישהו שיטפל באמו במקרה שלא ישוב. הוא נורה למוות בזמן ביצוע המשימה, אך הצליח להצית את המלון. ווקר נסוג מהעיר, והאיום על קוסטה ריקה הוסר סופית.
היסטוריונים שונים הטילו ספק באמיתות הסיפור, ובדיוק פרטיו, וטוענים כי נופח על ידי פוליטיקאים ואינטלקטואלים קוסטה ריקנים מטעמים לאומניים. עם זאת, יש לסיפור עדות בבקשה שהגישה אמו של סנטמריה לפנסיה בנובמבר 1857, ובמסמכים הממשלתיים שאישרו את בקשתה.
פסל בדמותו של סנטמריה מוצב מול בניין האספה המחוקקת בסן חוסה ובכיכר המרכזית של עיר הולדתו, אלחואלה. נמל התעופה הבינלאומי של סן חוסה קרוי על שמו.
אוניברסיטת דמשק
אוניברסיטת דמשק (בערבית: جامعة دمشق) היא האוניברסיטה הגדולה והוותיקה בסוריה, ומהגדולות בעולם הערבי כולו, עם 85,837 סטודנטים. היא ממוקמת בדמשק, בירת המדינה. לאוניברסיטה קמפוסים בערים נוספות בסוריה.
האוניברסיטה נוסדה בשנת 1923 ממיזוג של בית הספר לרפואה (שנוסד ב-1903) ושל בית הספר למשפטים (נוסד ב-1913). עד לשנת 1958 שמה היה "אוניברסיטת סוריה", אולם שמה שונה לאחר ייסוד האוניברסיטה בחלב. בהמשך הוקמו אוניברסיטאות גם בערים חומס, לטקיה, ודיר א-זור. אוניברסיטת דמשק הייתה בין המוסדות האקדמיים המובילים בעולם הערבי, עד לעלייתו לשלטון של חאפז אל-אסד. אולם הזנחת ההשכלה הגבוהה בסוריה בתקופת אל-אסד הביאה להתדרדרות רמת ההוראה באוניברסיטה זו.
באוניברסיטת דמשק 16 פקולטות. בין השאר קיימת בה מחלקה להוראת השפה הערבית לסטודנטים זרים, מהמחלקות הגדולות מסוגה בקרב העולם הערבי. האוניברסיטאות הסוריות מתהדרות בכך שרוב תוכניות הלימודים בהן נלמדות בשפה הערבית, דבר שאינו קיים בחלק מהאוניברסיטאות במדינות ערב.
פקולטות, בתי ספר ויחידות אחרות.
מכוני מחקר.
באוניברסיטת דמשק פועלים מכוני מחקר בתחומים: מחקר ויישומי לייזר, פיתוח מנהלי, מחקרים סייסמולוגיים, המכון לשפות, מכון לתרגום ופרשנות.
והמכון לשפה הערבית המוכר כאחד ממרכזי לימוד השפה הערבית הטובים בעולם עבור דוברי שפות אחרות.
סמל האוניברסיטה.
הסמל של אוניברסיטת דמשק בא לשקף את חשיבות המדע ואת הרצון האינסופי של האדם לידע כמו גם את תרומתה הייחודית של דמשק בהתפתחות המדע בעולם.
צבע הפטל בא לבטא את הפטל הדמשקני שהוא פרי שנמצא בעיקר בדמשק, ומבטא את הייחודיות של האוניברסיטה ממש כמו הפרי. הצבע קיים גם בחתימתו של נשיא אוניברסיטת דמשק.
המנורה היא סמל הידע בתרבויות שונות, מקרינה את האור של הידע והמדע, עטופה בפסוק מהקוראן (סורה 20:114): "אמור ריבוני, הוסף לי דעת" שהוא המוטו של אוניברסיטת דמשק.
אח&quot;י וג'ווד
אח"י וג'ווד הוא כינויה של הקורבטה השומר (ק-18), מאוניות המלחמה הראשונות של חיל הים הישראלי. האונייה נבנתה בקנדה ושירתה כקורבטה בצי המלכותי הקנדי. לאחר מלחמת העולם נמכרו הקורבטות על ידי הרשות הקנדית לעודפי ציוד ולחברה אמריקאית. נרכשה על ידי המוסד לעלייה ב' שופצה ושימשה כאוניית מעפילים בשם "קולונל יאשיה ווג'ווד". היא נתפסה על ידי השלטונות הבריטים, והוצבה ליד שובר הגלים בנמל חיפה במסגרת צי הצללים.
בצי הקנדי.
האונייה נבנתה עבור הצי המלכותי הקנדי, כקורבטה מסדרת "פלאואר ("FLOWER") במהלך מלחמת העולם השנייה במספנות מורטון בקוויבק קנדה. היא הושקה ב-11 במאי 1944 בשם "H.M.C.S Beauharnois". בספטמבר אותה שנה הוכנסה לפעילות ונשלחה ל באי ברמודה. בתום האימון צורפה לקבוצת ליווי שיירות במסגרת המערכה באוקיינוס האטלנטי (1939–1945). משימתה האחרונה במלחמה הייתה לאבטח אונייה שהניחה כבל תקשורת בין אמריקה לאירופה.
הקורבטה הוצאה מהשירות ב-12 ביולי 1945. החימוש והציוד הצבאי הוסרו ממנה והיא הושבתה בנמל סורל בקנדה, יחד עם כ 30 קורבטות שהוצאו למכירה לשוק האזרחי.
אוניית המעפילים - "קולונל יאשיה וודג'ווד".
רכישה וההתארגנות באמריקה.
שתי הקורבטות, לימים ה"וודג'ווד" וה"הגנה" נרכשו על ידי חברת ספנות מניו-יורק בשם UNITED SHIP CORPORATION שרכשה 8 קורבטות מהרשות לעודפי ציוד הקנדית. הקורבטות לא היו כשירות לשייט והן נגררו מנמל סורל לסיטי איילנד ניו יורק. בדצמבר 1945 נרכשו שתי הקורבטות על ידי שליח המוסד לעלייה ב' בכספי תרומות של ציונים אמריקנים.