תקנה נשיאותית 13087
היחידה המרוכבת
החזית המערבית במלחמת העולם השנייה
החזית המערבית במלחמת העולם השנייה היה מערכה צבאית שהתנהלה במערב אירופה בין גרמניה הנאצית לבין בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, שהחל עם הפלישה לנורמנדי ביוני 1944 והסתיים עם כניעת גרמניה במאי 1945. כוחות בעלות הברית המערביות, שהשתתפו במערכה בחזית המערבית, כללו כוחות צבא אמריקאים יחד עם כוחות בריטיים, קנדיים וכוחות של צבא צרפת החופשית, תחת פיקודו הכולל של גנרל דווייט אייזנהאואר. מולם עמדו כוחות הורמאכט בפיקודו של אדולף היטלר. זירת הקרבות התנהלה במדינות מערב אירופה הבאות: צרפת, בלגיה, לוקסמבורג, הולנד וגרמניה.
הצדדים הלוחמים – ארגון וסדרי כוחות.
בעלות הברית.
גנרל דווייט אייזנהאואר היה ראש המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית ("SHAEF"), שהייתה אחראית לניהול המבצעים של כל הכוחות האנגלו־אמריקאיים בצפון־מערב אירופה. ראש המטה שלו היה הגנרל וולטר בדל־סמית (Walter Bedell Smith) האמריקאי, וסגנו היה מרשל האווירייה סר ארתור טדר הבריטי.
תחת פיקודו של אייזנהאואר עמדו שלוש קבוצות ארמיות:
אייזנהאואר החזיק גם בכוח מילואים אסטרטגי, הארמייה המוטסת הראשונה (הוקמה ב־2 באוגוסט 1944) בפיקודו של לוטננט גנרל לואיס בררטון, שכללה את הקורפוס המוטס הבריטי ה-1 בפיקודו של לוטננט גנרל פרדריק בראונינג, והקורפוס המוטס האמריקאי ה־18 בפיקודו של לוטננט גנרל מת'יו רידג'וויי.
הכוחות הגרמנים במערב.
היטלר היה המפקד העליון של הצבא משנת 1941. מפקד פיקוד מערב היה פילדמרשל גרד פון רונדשטט, ומ־10 במרץ 1945 פלדמרשל אלברט קסלרינג.
האסטרטגיה של בעלות הברית.
ב־1943 החליטו בעלות הברית לפתוח תוך שנה חזית שנייה באירופה, כשהיעד שנבחר לבסוף היה חופי נורמנדי בצרפת. לאחר שיבססו ראש גשר בצרפת, תוכניתם הייתה להתקדם בשני כיוונים עיקרים לתוך גרמניה, במה שנקרא כאסטרטגיית ה'חזית הרחבה'. המטרה הראשונה הייתה לנוע מצפון לארדנים ולכבוש את חבל הרוהר שהיה המרכז התעשייתי הגדול ביותר בגרמניה. המטרה השנייה הייתה להתקדם דרומית לארדנים כדי לכבוש את חבל הסאר, גם הוא מרכז תעשייתי חשוב. לאחר ההצלחה המפתיעה של מבצע אוברלורד ותבוסת הגרמנים בנורמנדי, פילדמרשל מונטגומרי (שבאותה עת היה מפקד כל הכוחות בצרפת) הציע לאייזנהאואר לזנוח את כיבוש הסאר, ובמקום זאת להתקדם רק לעבר הריין, כשקבוצת הארמיות ה־21 הבריטית מובילה את ההתקדמות. גנרל ברדלי, מפקד קבוצת הארמיות ה־12, העדיף שבעלות הברית יתקדמו רק בנתיב הדרומי לעבר הסאר, שהוא הקצר יותר. מפקד הארמייה השלישית גנרל פטון, טען כי הארמייה שלו תוכל להשלים את העבודה לבד. ההתעקשות של מונטגומרי לפריצה מהצפון זכתה לאישורו של אייזנהאואר במבצע מרקט גרדן, אך לאחר הכישלון הוא חזר לאסטרטגיה של ה'חזית הרחבה', איתה נשאר עד סוף המלחמה.
האסטרטגיה הגרמנית.
הפיקוד העליון הגרמני ציפה לפלישה אנגלו־אמריקאית לצרפת כבר משנת 1942, אך לא ידע היכן ומתי היא תתרחש. מתוך ידיעה שגרמניה לא תוכל להתמודד עם מלחמה בשתי חזיתות, היטלר הורה על בניית החומה האטלנטית, מערך ביצורים הגנתיים לאורך חופי מערב אירופה מספרד ועד נורווגיה. מפקד הכוחות הגרמניים במערב, גנרל רונדשטט האמין כי הדרך הטובה ביותר להדוף את הפלישה היא לשגר מתקפת נגד אדירה על כוחות בעלות הברית אחרי שינחתו בחופים. גנרל רומל לעומתו, שחשש כי העליונות האווירית של בעלות הברית תפגע קשה מאוד בריכוזי כוחות גרמניים שיצאו להתקפת נגד, העדיף תגובה מיידית בחופים כנגד ניסיון פלישה.
משלהי שנת 1943, היטלר העביר את תשומת לבו למערב, והתמקד בחיזוק הביצורים בחומה האטלנטית והעברת כוחות גרמניים מהחזית המזרחית למערבית. ארווין רומל כתב ביומניו ש'היטלר חשב שברגע שבעלות הברית יובסו במערב, הם לעולם לא ינסו לפלוש לאירופה בשנית'. גם לאחר פלישת בעלות הברית לצרפת בשנת 1944, היטלר המשיך להתעקש על העדיפות של המלחמה בחזית המערבית למרות התנגדותם של כמה מבכירי הגנרלים שלו, ובשעה שכוחותיו עשו מאמצים לחסל את ראש הגשר של בעלות הברית בנורמנדי, הוא השלים עם השמדתה של קבוצת הארמיות מרכז במתקפת הקיץ של הסובייטים ביוני 1944.
פתיחת החזית השנייה.
מהפלישה לנורמנדי ועד שחרור פריז.
ב־6 ביוני 1944 החלה הפלישה הימית הגדולה בהיסטוריה, כש־156,000 חיילי בעלות הברית נחתו על חופי צרפת הכבושה. הגרמנים שציפו לנחיתה בפה־דה־קאלה הופתעו, ואיחרו לשלוח תגבורת לחופים. בעלות הברית הצליחו לבסס ראש גשר והחלו להתקדם פנימה לתוך צרפת. עד ה־2 ביולי כבר היו בנורמנדי כ־2 מיליון חיילי בעלות הברית. הכוחות הבריטים־קנדים התקדמו מערבה באיטיות רבה, ורק לאחר חודשיים של לחימה קשה השלימו את כיבוש העיר קן. הכוח האמריקני התקדם גם הוא באיטיות מזרחה ודרומה, תוך ניהול קרבות קשים באזור בוקאז' (Bocage). עד סוף יוני השתלטו האמריקנים על חצי האי קוטנטן, ורק לקראת סוף יולי, במסגרת מבצע קוברה, הם הצליחו להשיג הבקעה באזור העיר סן־לו ולחדור לחבל ברטני ב־31 ביולי בסיוע הארמייה ה־3 של פטון שנחתה זה מכבר. לאחר הבקעת החזית הגרמנית התקדמו הכוחות המשוריינים האמריקנים במהירות, ולקראת אמצע אוגוסט הצליחו לכתר את השרידים של שתי ארמיות גרמניות, שלחמו בנורמנדיה (כ־100 אלף איש), במסגרת קרב פאלז, באזור שזכה לכינוי כיס פאלז. הגרמנים נלכדו בין הכוחות האמריקניים, שהתקדמו לכיוון צפון־מזרח, לבין הכוחות הבריטיים־קנדיים, שהתקדמו דרומה, וספגו כ־60 אלף אבדות במהלך חיסול הכיס. היחידות הגרמניות, שהצליחו להחלץ מנורמנדיה, איבדו את מרבית כלי הרכב המשוריינים שלהם, ולא יכלו להציב התנגדות רצינית להמשך ההתקדמות של בעלות הברית בצרפת.
במבצע דרגון שנפתח ב־15 באוגוסט 1944, הארמייה השביעית האמריקנית והארמייה הצרפתית הראשונה נחתו בדרומה של צרפת בין טולון לקאן, כשמולם רק ארבע דיוויזיות גרמניות. הארמייה השביעית כבשה את גרנובל, והארמייה הראשונה התקדמה מערבה, כשהיא כובשת את מרסיי (23 באוגוסט). הארמיות נפגשו צפונית לליון בתחילת ספטמבר, והתקדמו לעבר חבל אלזס.
ב־19 באוגוסט החלה התקוממות עממית של המחתרת הצרפתית כנגד הגרמנים; הדיוויזיה הצרפתית המשוריינת ה־2 מצבא צרפת החופשית בפיקודו של גנרל פיליפ לקלרק נכנסה לפריז, וב־25 באוגוסט קיבלה את כתב הכניעה מידי המושל ומפקד חיל המצב הגרמני בעיר, הגנרל דיטריך פון קולטיץ, שהתעלם מההוראה של היטלר לפיה "אל לפריז ליפול לידי האויב אלא כשהיא עיי חורבות".
הצבא הגרמני ספג מפלה קשה במערכה בנורמנדיה. 25 מתוך 38 הדיוויזיות שלו שלחמו בנורמנדיה הושמדו. קיימת מחלוקת לגבי מספר האבדות של הוורמאכט במהלך המערכה. לפי המקורות הגרמניים הצבא הגרמני ספג כ־210 אלף אבדות בנורמנדיה עד סוף אוגוסט 1944, בעוד שמספר חוקרים מערביים טוענים, שהאבדות הגרמניות היו כבדות הרבה יותר והסתכמו בכ־240 אלף הרוגים ופצועים ו־200 אלף שבויים. התעקשותו של היטלר לא לאשר לפיקוד הגרמני לערוך נסיגה אסטרטגית מנורמנדיה לקו נהר הסין, לאחר הבקעת החזית הגרמנית, גבתה מחיר כבד מכוחות הוורמאכט במערב, ואפשרה לבעלות הברית להשלים את שחרור צרפת תוך זמן קצר.
מרקט גארדן.
הארמייה השנייה הבריטית נכנסה לבלגיה וכבשה את בריסל (3 בספטמבר) ואת אנטוורפן (4 בספטמבר), אך לא הצליחה לכבוש את נמליה עד ה־8 בנובמבר. במקביל התקדמה הארמייה האמריקאית הראשונה מימין לבריטים, וכבשה את נאמור. דרומית להם התקדמה הארמייה השלישית של פטון ללא התנגדות רבה כשהיא כובשת את ורדן (31 באוגוסט), וחוצה את נהר המוזל ליד העיר מץ ב־5 בספטמבר, ונמצאת בעמדה לאיים על חבל הסאר.
ההתקדמות המרשימה והמפתיעה של 350 קילומטרים של בעלות הברית מאז הפלישה, יצרה בעיות לוגיסטיות לא פשוטות. בחודש ספטמבר עדיין הגיעה רוב האספקה מנורמנדי, מאחר שבעלות הברית נכשלו בכיבוש נמלים נוספים.
מונטגומרי לחץ על אייזנהאואר לזנוח את הרעיון של החזית הרחבה, לעצור את הארמייה השלישית של פטון ולמקד את המאמצים בדחיפה דרך הולנד לתוך גרמניה. ברדלי ופטון לחצו גם הם על אייזנהאואר לתת עדיפות לפלישה לתוך גרמניה דרך נהר הריין. אך אייזנהאואר שוב פסק בעד החזית הרחבה, מחשש להתקפת נגד גרמנית על חזית צרה.
תוכניתו של מונטגומרי, שנקראה בשם מרקט גארדן (גן השוּק), הייתה להצניח את הארמייה המוטסת הראשונה שתסייע לארמייה הבריטית השנייה בהתקדמות מהירה מתעלת מז עד לנונספיט, מרחק של 160 קילומטרים, ומשם תפנה מזרחה לעבר גרמניה. הדיוויזיות המוטסות יכבשו גשרים בשלוש נקודות אסטרטגיות: הדיוויזיה ה־101 תתפוס את הגשר ליד איינדהובן, הדיוויזיה ה־82 את הגשר ליד ניימיכן והדיוויזיה המוטסת הבריטית הראשונה את הגשר ליד ארנהם. המבצע שהחל ב־17 בספטמבר והסתיים ב־25 לחודש הסתיים בכישלון. הגשרים באיינדהובן וניימכן נכבשו, אך התנגדות גרמנית עזה מהמתוכנן עיכבה את התקדמות הקורפוס ה־30 לעבר ארנהם, היעד הסופי והחשוב ביותר של המבצע. הדיוויזיה הבריטית הראשונה, שהוצנחה ליד ארנהם, לא הצליחה להחזיק בגשר האסטרטגי על נהר הריין התחתון עד להגעת השריון הבריטי. היא הותקפה על ידי שתי דיוויזיות פאנצר גרמניות (פאנצר אס אס ה־9 ופאנצר אס אס ה־10), ספגה אבדות איומות (כ־8,000 הרוגים פצועים ושבויים) ושרידיה נאלצו להתפנות אל מעבר לנהר. המבצע ובפרט הקרב על ארנהם היה הכישלון המשמעותי היחיד של מונטגומרי במהלך המלחמה.
מערכת הסתיו – אוקטובר עד דצמבר 1944.