בגיל 16 ירש נבוקוב אחוזה גדולה מאחי אביו, אך כעבור זמן קצר פרצה המהפכה הרוסית, אביו נעצר לתקופה קצרה והמשפחה כולה נמלטה בשנת 1919 לאנגליה שם החל ללמוד ספרות רוסית וצרפתית בקיימברידג'.
אביו נרצח בברלין בשנת 1922 על ידי מלוכן רוסי, בעת שניסה לסכל ניסיון התנקשות ביריבו הפוליטי פבל מיליוקוב. הרצח השרירותי משתקף במיתות המשונות של דמויות בספריו, למשל בספרו "אש חיוורת". כעבור שנה, ב-1923, סיים את לימודיו באוניברסיטה ועבר לברלין. באפריל 1925 נשא לאישה את ורה אבסיבנה סלונים, נצר למשפחה יהודית. לזוג נולד ילד אחד, דמיטרי, בשנת 1934.
נבוקוב עבד בשנותיו בברלין במגוון עבודות: תרגום, מתן שעורים בצרפתית ובטניס, חיבור בעיות שחמט, כתב תשבצים לעיתון מהגרים רוסי ועוד. הצלחתו הספרותית הראשונה באה לו בזכות תרגומיו לכמה משיריו של היינה. הוא פרסם רומן ראשון, "מארי" (מאשנקה) בשנת 1926 ובשנים שאחרי כן פרסם עוד שמונה רומנים, כולם ברוסית, שלא זכו להד מעבר לקהיליית המהגרים בברלין והוחרמו או זכו להתעלמות בברית המועצות.
הוא עזב את גרמניה עם משפחתו בשנת 1937, אחרי שהנאצים שחררו את רוצח אביו, ועבר לגור בפריז. שלוש שנים לאחר מכן, בסיוע הלוואה מהמלחין סרגיי רחמנינוב, נמלט מהכוחות הגרמניים שהתקדמו לעבר פריז וברח לארצות הברית.
בארצות הברית לימד נבוקוב בקולג' וולסלי ובאוניברסיטת קורנל, על סופרים כגוסטב פלובר, ג'יימס ג'ויס (בו פגש בפריז), טורגנייב וטולסטוי. במקביל, המשיך במחקריו בתחום האנטומולוגיה והפך לחוקר פרפרים מוערך. ככזה, החזיק גם במשרה רשמית במוזיאון לזואולוגיה השוואתית באוניברסיטת הרווארד. משרתו כמרצה ומסעותיו הממושכים בעקבות פרפרים ברחבי ארצות הברית (נבוקוב העריך שבין 1949 ו-1959 נסע מעל ל-200 אלף קילומטרים) מצאו אחר כך הד ביצירתו, למשל בספרו "לוליטה" בעקבות סיפור של פלורנס סאלי הורנר.
במקביל, החל מתייסר במעבר מכתיבה ברוסית לכתיבה באנגלית. הרומן הראשון שלו באנגלית היה "אלה תולדות סבסטיאן נייט" משנת 1941, והשני "Bend Sinister" משנת 1947. באותה תקופה פרסם גם סיפורים קצרים במגזינים "אטלנטיק" ו"ניו יורקר". הוא המשיך לכתוב ברוסית רק את שיריו ואת ספר זכרונותיו, שהופיע בתחילה בשנת 1951 ואחר כך בשם "דַבֵּר, זיכרון" בשנת 1966. נבוקוב עצמו התייחס לחייו באירוניה מסוימת כאשר כתב לאנדרו פילד, שתכנן לכתוב ביוגרפיה שלו, "אני מופיע בספר כאדם נוקדני למדי. כל השחמט והפרפרים האלו. לא מעניין במיוחד."
בשנת 1955 פרסם נבוקוב את "לוליטה", רומן אודות תשוקתו של פדופיל בגיל העמידה לילדה בת שתים עשרה. הצלחתו העצומה של הרומן, שהוחרם בתחילה בצרפת, ארצות הברית ובריטניה, אפשרה לו לנטוש את ההוראה ולהקדיש עצמו לכתיבה. בשנת 1957 פרסם את "פנין", סיפורו של פרופסור רוסי חסר ישע בקולג' אמריקני.
שנתיים מאוחר יותר, בשנת 1959, נטש נבוקוב את ארצות הברית, עבר לגור בשווייץ, וקבע את ביתו במונטרה. בשנותיו בשווייץ כתב את הרומנים החשובים והמורכבים ביותר שלו, "אש חיוורת" (1962) ו"אדה או החמדה – כרוניקה משפחתית" (1969), וכן תרגום מוער בארבעה חלקים ל"יבגני אונייגין" של אלכסנדר פושקין.
עיטור המופת
עיטור המופת הוא העיטור השלישי בחשיבותו שניתן בצבא הגנה לישראל. העיטור מוענק על ידי הרמטכ"ל על "מעשה שנעשה באומץ לב והוא ראוי לשמש מופת".
היסטוריה.
בחודש ינואר 1970 אישרה הכנסת את חוק העיטורים בצבא הגנה לישראל, שקבע את שלושת העיטורים הגבוהים ביותר עבור גילויי אומץ וגבורה במהלך לחימה: עיטור הגבורה, עיטור העוז ועיטור המופת. עיטורים אלה הוענקו בדיעבד גם לכל המעוטרים מאז קום המדינה, כאשר ועדה קבעה איזה עיטור חדש יחליף עיטור ישן.
עיטור המופת ניתן פעמים רבות על מעשה גבורה בעת קרב, אך להבדיל משני העיטורים הגבוהים ממנו, הניתנים אך ורק על מעשה גבורה בשירות קרבי, את אות המופת ניתן להעניק גם על מעשה גבורה שלא בעת קרב.
עד כה הוענקו 602 עיטורים. בין מלחמת לבנון הראשונה למלחמת לבנון השנייה לא הוענק עיטור המופת. בעקבות מלחמת לבנון השנייה הוענקו 12 עיטורים. העיטור הוענק ב-2015 לסגן איתן פונד בעקבות מבצע צוק איתן, וזה העיטור הגבוה ביותר שהוענק במבצע.
מבין מקבלי אות המופת ששמותיהם פורסמו, עיטור המופת הוענק פעמיים לשני חיילים: שלמה הגני ומיכאל בורט.
עיצוב העיטור.
העיטור עוצב על ידי האמן הבינלאומי חתן פרס ישראל דן ריזינגר, וצורתו עיגול שאת חזיתו מעטרים חרב ושיבולת חיטה. גב העיטור חלק. העיטור צמוד לסרט בצבע כחול.
העיטור מוטבע על ידי החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות. משקלו 25 גרם כסף בטוהר 935. האבזם מצופה כרום.
אות העיטור הוא בצבע כחול. לפי התקנות, כאשר העיטור מוענק יותר מפעם אחת לאדם, הוא מקבל את תג העיטור שהוא גרסה מוקטנת של הפארה שאותו עונדים על תג העיטור.
עיטור העוז
עיטור העוז הוא העיטור השני בחשיבותו שניתן בצה"ל. העיטור מוענק על ידי הרמטכ"ל, על "מעשה גבורה שנעשה במילוי תפקיד קרבי תוך חירוף נפש".
היסטוריה.
בינואר 1970 אישרה הכנסת את חוק העיטורים בצבא הגנה לישראל, שקבע את שלושת העיטורים הגבוהים ביותר עבור גילויי אומץ וגבורה במהלך לחימה - עיטור הגבורה, עיטור העוז ועיטור המופת. עיטורים אלה הוענקו בדיעבד גם לחלק ממעוטרי צל"ש הרמטכ"ל מאז קום המדינה, כאשר ועדה קבעה איזה עיטור חדש יחליף את הצל"ש, אם בכלל.
עד שנת 2007 הוענקו 220 עיטורים.
שני חיילים קיבלו את עיטור העוז פעמיים: עובד לדיז'נסקי ואמנון ליפקין-שחק.
עיצוב העיטור.
העיטור עוצב על ידי האמן הבינלאומי חתן פרס ישראל דן ריזינגר, וצורתו כמנורת בת שבעה קנים, המורכבת משש חרבות מוצלבות ובמרכז שיבולת חיטה. גב העיטור חלק. העיטור מחובר לסרט בצבע אדום.
העיטור מוטבע על ידי החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות, משקלו 25 גרם כסף בטוהר 935. האבזם מצופה בכרום.
אות העיטור הוא בצבע אדום. לפי התקנות, כאשר העיטור מוענק יותר מפעם אחת לאדם הוא מקבל את תג העיטור שהוא גרסה מוקטנת של הפארה שאותו עונדים על תג העיטור. האדם היחיד שזכה לכך בפועל, רב-אלוף אמנון ליפקין-שחק, נהג לענוד שני אותות במקביל, ללא הוספת תג.
עיטור הגבורה
עיטור הגבורה הוא העיטור הגבוה ביותר שניתן בצה"ל. העיטור מוענק על ידי שר הביטחון בהמלצת הרמטכ"ל, על "מעשה גבורה עילאית שנעשה בעת לחימה מול פני האויב תוך חירוף נפש".
היסטוריה.
בטקס שנערך ב-17 ביולי 1949, בעקבות מלחמת העצמאות, הוענק לראשונה "אות גיבור ישראל" לשנים-עשר לוחמים, בזכות הצטיינותם יוצאת הדופן בשדה הקרב. הלוחמים המעוטרים גילו אומץ לב וסיכנו עצמם למען הצלת חבריהם או הצלחה במשימה. בין המעשים היו הזזת רכב שהפריע לכוחות צה"ל להמשיך בקרב תחת אש כבדה, פעולות חילוץ פצועים, השתלטות על משאית בשיירה ערבית בדרכה לתקוף את חיפה ופיצוץ אנייה מצרית. חלק מהאותות ניתנו לאחר מות הלוחמים במעשה הגבורה.
בינואר 1970 אישרה הכנסת את חוק העיטורים בצבא הגנה לישראל, שקבע את שלושת העיטורים הגבוהים ביותר עבור גילויי אומץ וגבורה במהלך לחימה - עיטור הגבורה, עיטור העוז ועיטור המופת. עיטורים אלה הוענקו למפרע גם לכל המעוטרים מאז קום המדינה, כאשר ועדה קבעה איזה עיטור חדש יחליף עיטור ישן. בנוסף, המיר החוק את "אות גיבור ישראל", שבו זכו 12 לוחמים במלחמת העצמאות, לעיטור הגבורה. החוק קבע כי מתן עיטורי המופת והעוז הוא בסמכותו של הרמטכ"ל, ואילו הענקת עיטור הגבורה היא בסמכות שר הביטחון, בהמלצת הרמטכ"ל.
עד שנת 1975 הוענקו 40 עיטורי הגבורה. כאמור, העיטור מוענק לעיתים נדירות ועל מעשי גבורה יוצאי דופן; מספר המעוטרים בעיטור הגבורה מהווה פחות מ-5% מכלל מקבלי העיטורים (סה"כ עוטרו 864 חיילים וקצינים בעיטורי הגבורה, העוז והמופת), ופחות מ-2% מכלל מקבלי העיטורים והצל"שים ברמותיהם השונות (צל"ש רמטכ"ל, צל"ש אלוף, צל"ש מפקד אוגדה וצל"ש מח"ט).
מאז מלחמת יום הכיפורים ועד היום (2022) לא הוענק עיטור זה.
15 ממקבלי האות נהרגו במהלך המעשה שבזכותו עוטרו (או שנפטרו זמן קצר לאחר הקרב מפצעיהם). ארבעה נוספים נהרגו בהמשך המלחמה או במלחמה מאוחרת יותר. שניים ממקבלי העיטור עוטרו גם בעיטור המופת - שלמה ניצני ואביגדור קהלני, ושניים נוספים זכו בציון לשבח אחד או יותר - דניאל ורדון ויוסי לפר. 20 ממקבלי האותות היו קצינים, הבכיר בהם היה סגן-אלוף בעת קבלת העיטור (אביגדור קהלני). 10 ממקבלי האותות היו טוראים. במלחמת העצמאות היו רוב הזוכים בעיטור חוגרים; במלחמת יום הכיפורים עוטר רק חוגר אחד בעיטור הגבורה, וכל השאר היו קצינים.
שבעה ממקבלי עיטור הגבורה באו משורות חטיבת הצנחנים הסדירה. חמישה היו מחטיבת יפתח, על גלגוליה השונים, ארבעה מחטיבת גולני וארבעה מחטיבה 14. שלושה ממקבלי העיטורים היו בחטיבה 8 ושלושה בחיל הים, שניים מהם משייטת 13. בחטיבה 27, חטיבה 55 וחטיבת גבעתי (בתש"ח) היו שני מקבלי עיטורים כל אחת. שאר מקבלי העיטורים באו מחטיבות 188, 401, 247, 45, 7, הראל והנגב. בחיל האוויר עוטר טייס אחד בעיטור הגבורה.
עיצוב העיטור.
העיטור עוצב על ידי האמן חתן פרס ישראל דן ריזינגר, וצורתו מגן דוד שאת חזיתו מעטרים חרב וענף עץ זית. גב העיטור חלק. העיטור צמוד לסרט בצבע צהוב, ומוטבע על ידי החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות. משקלו 25 גרם כסף בטוהר 935. האבזם מצופה בכרום. הצבע הצהוב נבחר לעיטור בעקבות הטלאי הצהוב שהוצמד ליהודים באירופה במהלך השואה. בראש הוועדה שהמליצה על עיצובם של עיטורי צה"ל עמד האלוף אפרים בן ארצי, אשר נימק את בחירת הצבע לעיטור באומרו כי:
זכויות המעוטרים.
המעוטרים בעיטור הגבורה זכאים: