שתי נקודות מפנה היו בחייה. הראשונה והטרגית מביניהן הייתה אובדן בעלה וארבעת ילדיה במגפת הקדחת הצהובה. לאחר אובדן משפחתה שבה לשיקגו, שם פתחה מתפרה חדשה, אולם כעבור ארבע שנים היא איבדה את ביתה, את רכושה ואת המתפרה בשריפה הגדולה בעיר. אובדן שני זה דחף אותה לשינוי קיצוני, והיא הצטרפה לתנועת העובדים המתהווה בעיר. ראשית הצטרפה לארגון "אבירי העבודה", קודמו של ה-IWW. אולם ארגון זה דעך בשל החשש מאנרכיזם ומהפכה מכיוון ארגוני העובדים בעקבות מהומות היימרקט. לאחר מכן נהייתה ג'ונס מזוהה עם ארגון הכורים האמריקאי (UMWA). היא תמכה ועודדה את הכורים בשביתתם, מול שוברי השביתה והבריונים שנשכרו לשבור את רוחם. היא האמינה כי "אדם עובד צריך לקבל משכורת שתאפשר לאשתו להישאר בבית ולטפל בילדיהם". היא החלה להיות מעורבת גם במפלגה הסוציאליסטית של אמריקה. היא החלה לארגן את נשותיהם וילדיהם של עובדים להפגנות תמיכה במאבקי העובדים. במהלך משפטה על הפרת צו מניעה אשר אסר על קיום כינוסי עובדים, אמר עליה ריס בליזארד, התובע המחוזי של מערב וירג'יניה: "הנה יושבת כאן האישה המסוכנת באמריקה. היא מגיעה למדינה בה שוררת שלום ורווחה, מרימה את אצבעה, ועשרים אלף עובדים שהיו מרוצים מניחים את כליהם ועוזבים את העבודה."
ג'ונס נתבדלה מנשים אחרות בתנועת הפועלים בתקופתה, בכך שהתנגדה הן להפלות והן לזכות בחירה לנשים, ואף אמרה "אינך צריכה להצביע כדי לחולל מהומה!". התנגדותה למעורבות של נשים בפוליטיקה נבעה מאמונתה כי הזנחת האמהות היא גורם עיקרי בהתפתחות עבריינות נוער. היא נודעה כדוברת וכנואמת מוכשרת, מלאת להט וכישרון ניסוח וביטוי. היא נהגה לשלב בדבריה סיפורים, הומור ולעיתים אף ניבולי פה וקריאות גנאי.
בגיל 60 אימצה את הדמות של "אמא ג'ונס", תוך שהיא טוענת לגיל מבוגר מכפי שהייתה, מתלבשת בשמלה שחורה ומיושנת ומכנה את הגברים העובדים "בניה". הפעם הראשונה שכינוי זה נדפס הייתה ב-1897.
כמארגנת עובדים.
בשנת 1901 פרצה שביתה במפעלי המשי של פנסילבניה, כשנערות עובדות ביקשו לקבל שכר זהה למבוגרות. ג'ון מיטשל, נשיא איגוד הכורים בו הייתה חברה אמא ג'ונס, שלח אותה לצפון מזרח פנסילבניה בחודשים פברואר וספטמבר, על מנת לעודד את אחדות השורות בקרב השובתים. היא ארגנה את נשות העובדים להתארגן ל"מיליציה" אשר תפקידה למנוע באמצעות מטאטאים את כניסתם של שוברי השביתה למפעל, תוך שהיא מכה בסיר וצועקת "הצטרפו לאיגוד!". לגישתה נשים צריכות היו לעודד את העובדים להתארגן, אף כי לא האמינה כי נשים צריכות לעבוד בעצמן. היא כעסה על ניצול הנערות בעבודה.
היא נסעה לתחנות המשי בניו ג'רזי על מנת לעודד סולידריות, ובשובה דיווחה על תנאים טובים יותר בניו-ג'רזי בשל אכיפת "חוק עבודת הילדים". בתגובה לשביתה טענו מנהלי המפעלים כי תשלום משכורות מבוגרים לכלל העובדים יגרום לעסקיהם לפשוט את הרגל ולהיסגר, ולבסוף עודדה אמא ג'ונס את העובדים לחתום על הסכם פשרה. על אף שההסכם לא פתר את בעיית הנערות העובדות בתעשיית המשי - הקדישה אמא ג'ונס את שארית חייה לנושא עבודת הילדים.
בשנת 1903 ארגנה ג'ונס ילדים שעבדו במכרות לצעדה מקנזינגטון בפילדלפיה לאויסטר ביי במדינת ניו-יורק - עיר הולדתו של הנשיא רוזוולט, כשהם נושאים כרזות עם הדרישה "רוצים ללכת לבית הספר ולא למכרות!". כאשר שמה לב כי רבים מהילדים איבדו אצבעות וסובלים מפגיעות שונות, היא ניסתה לפרסם כתבה על תנאי עבודת הילדים בפנסילבניה. היא התקשתה בכך, מכיוון שבעלי המכרות החזיקו מניות בכל העיתונים, ומשסורבה על ידי העורכים הצהירה כי "יש לה מניות בילדים הקטנים" וכי תמצא דרך לדאוג לפרסום. מזכירתו של הנשיא דחתה את פנייתה להיפגש עמו, והציעה לו לכתוב לו מכתב בבקשה לארגן מפגש. אמא ג'ונס כתבה מכתב כזה, שלא נענה, אולם למרות סירובו של הנשיא להיפגש עימה - עורר מצעד הילדים הדים תקשורתיים, אשר הביאו את נושא עבודת הילדים לקדמת סדר היום הציבורי.
ב-1912 השתתפה כמארגנת ודוברת בשביתה של עובדי מכרות פחם בווירג'יניה, שהתפתחה לקרב יריות בין הפועלים השובתים למיליציה הפרטית של הבעלים. משטר צבאי הוכרז ובוטל פעמיים באזור לפני שג'ונס נעצרה ב-13 בפברואר 1913. היא הובאה בפני בית דין צבאי תוך שהיא מואשמת בין השאר בקשירת קשר לרצח. היא סירבה להכיר בסמכותו של בית המשפט ונשפטה ל-20 שנות מאסר. לאחר 85 ימי מאסר שוחררה, במקביל להקמת ועדת חקירה לתנאי העבודה במכרות על ידי הסנטור ג'ון וורת' קרן. מספר ימים לאחר מכן נעצרה שוב כשארגנה עובדי מכרות בקולורדו. לאחר ששהתה זמן מה בכלא, גורשה מן המדינה, זמן מועט לפני טבח לאדלו. לאחר הטבח הוזמנה למשרדי "סטנדרד אויל" לפגישה אישית עם ג'ון ד. רוקפלר, הבן, פגישה שעודדה את רוקפלר ללכת לבקר במכרות ולקדם רפורמות.
בזקנתה.
בשנת 1924 עמדה שוב אמא ג'ונס למשפט בהאשמה של הוצאת דיבה, לשון הרע והמרדה. ב-1925 זכה צ'ארלס א. אלברט במשפט נגדה בפיצויים על סך 350,000$. ג'ונס הוסיפה להיות מאגדת עובדים במסגרת האיגוד במהלך שנות ה-20, ועסקה בענייני איגוד עד יום מותה. היא הוציאה ספר אוטוביוגרפי בשנת 1925, "The Autobiography of Mother Jones".
בזקנתה התגוררה עם חבריה וולטר ולילי מאי ברג'ס בחוותם באדלפי, מרילנד. היא החליטה לחגוג את יום הולדתה ה-100 באחד במאי 1930 (על אף שטרם הייתה בת מאה), ונפטרה בגיל 93 ב-30 בנובמבר באותה שנה. היא קבורה בבית הקברות לפועלי המכרות ב"הר הזיתים" באילינוי, לצד כורים שנהרגו בקרב וירדן, אליהם הייתה קשורה וכינתה אותם "בניה".
התייחסויות לדמותה.
שנים רבות לאחר מותה מוסיפים עובדים לצטט אותה ולהוקיר את זכרה. משפט שאמרה, "התפללו על המתים והלחמו כמו שדים עבור החיים", משמש כסיסמת פועלים. היא ידוע כמי שהגיבה לכינוי לו זכתה בסנאט "הסבתא של כל המסיתים" בתגובה: "אני מקווה שאחיה די זמן כדי להיות הסבתא רבתא של כל המסיתים!"
במהלך שביתת עובדי "פחם פיטרסון" ב-1989-1990, בווירג'יניה, התארגנו נשותיהם ובנותיהם של השובתים לארגון ששיחק תפקיד מכריע במאבק, תחת השם "הבנות של אמא ג'ונס".
על שמה הוקם בית ספר באדלפי, מרילנד. לזכרה נוסד ב-1970 "מגזין אמא ג'ונס", על שמה.
שירו של וודי גאתרי "נערת איגוד" (Union Maid) נכתב בהשראת דמותה, והזמר יוטה פיליפס כתב עליה את הקטע "האישה המסוכנת ביותר".
ביתה בווירג'יניה משמש כדירת סטודנטים של אוניברסיטת ווילינג ג'סויט. הסטודנטים המתגוררים בו מחויבים בעשר שעות התנדבות קהילתית בשבוע, ובהשתתפות באירועים קהילתיים.
מארי האריס ג'ונס
התנועה למלחמה בעוני בישראל
הל"ב - התנועה למלחמה בעוני בישראל היא עמותה ישראלית רשומה המפעילה משפטנים וסטודנטים למשפטים בהתנדבות על מנת לעזור לשכבות אוכלוסייה במצוקה ובמצב כלכלי קשה. העמותה נוסדה על ידי דובי ארבל ועורך הדין יורם סגי זקס בשנת 1994 ומשרדיה הראשיים נמצאים בכפר סבא. עיקר פעילותה מתרכזת סביב פרויקט "הל"ב במשפט" במסגרתו מוענק סיוע משפטי חינם לעשרות אלפי נזקקים. בנוסף פועל הפרויקט לקידום האוכלוסיות החלשות בישראל באמצעות השפעה על החקיקה, עתירות לבג"ץ וחשיפה תקשורתית.
פעילות העמותה.
לעמותה מספר פרויקטים ברחבי ישראל הממוקמים בכ-40 עמדות, במרכזים קהילתיים, בלשכות ההוצאה לפועל, בבתי הדין לעבודה, בבתי המשפט, בבתי חולים לחולי נפש ועוד. פועלים בו סטודנטים למשפטים, מתמחים ועורכי דין - כולם בהתנדבות.
עיקר הסיוע המשפטי מתמקד בבעיות כספיות כמו חובות ועיקולים, וכן בהגשת תביעות קטנות, סכסוכי שכנים, דיני עבודה וביטוח לאומי.
מוצב תל סאקי
גרף פרש
גרף פרש הוא גרף שצמתיו מייצגים משבצות של לוח שחמט, וקשתותיו מייצגות מסעים חוקיים של פרש (כלומר שני קודקודים מחוברים אם ורק אם פרש יכול לעבור בצעד יחיד בין המשבצות שהם מייצגים).
עבור לוח בגודל mxn, יש בו formula_1 צמתים ו-formula_2 קשתות. עבור nxn יש בו formula_3 קשתות (שמונה פעמים מספר משולשי).
גרף כזה הוא דו-צדדי, מאחר שהוא 2-צביע - צביעת לוח שחמט רגילה. משום כך הוא גם גרף מושלם.
חידת מסע הפרש שואלת על מציאת מסלול המילטוני בגרף כזה.
אאדס
יואל גונן
יואל גונן (גורודיש) (נולד ב-6 בפברואר 1938) הוא קצין בדימוס בצה"ל בדרגת תת-אלוף. בעל עיטור המופת על פועלו במלחמת ששת הימים.
קורות חייו.
גונן (במקור גורודיש) נולד בירושלים, למשפחה בת שישה ילדים, אחיו הגדול הוא שמואל גונן ("גורודיש"). למד בישיבת עץ חיים. בצה"ל שירת בתחילת דרכו בפלוגת הקשר של חטיבה 7, במלחמת סיני שירת כאלחוטן במטהו של אורי בן ארי, מפקד החטיבה. ב-1958 עשה הסבה לשריון, יצא לקורס קצינים ושירת כמפקד מחלקה, קצין מבצעים בגדוד 52 וראש לשכת מפקד גייסות השריון דוד אלעזר. גונן היה חלק מצוות הקליטה של טנקי הפטון האמריקאים (שזכו לכינוי מגח בצה"ל), במסגרת זו נשלח להכשרה בפורט נוקס, היה בין המקימים מחדש את גדוד 79 בחטיבה 7, ושימש בו מפקד פלוגה.
במלחמת ששת הימים לחם כקצין אג"ם של חטיבה 7. במהלך המלחמה הפעיל את מפקדת החטיבה מספר פעמים ככוח משוריין ועל פעולותיו זכה לעיטור המופת.
לאחר המלחמה מונה להקים את גדוד 184 בחטיבה 14. הוא שירת כראש ענף הישט במחלקת תורת חיל השריון, במקביל הקים ופיקד על גדוד 227, גדוד מילואים בחטיבה 274. במלחמת ההתשה מונה להקים את יחידה 88 - דב לבן. היחידה צוידה בטנקים אמפיביים מדגם PT-76 ונגמ"שים אמפיביים מדגם BTR-50 שנפלו שלל בידי צה"ל ונועדה לאפשר לצבא יכולות איגוף אמפיבי. בהמשך שירת כסמח"ט 274.