בתקופה הראשונה שלאחר המהפכה, כלל לא היה ברור כי קסטרו מוביל את המדינה לכיוון הסוציאליזם. ארצות הברית הכירה בשלטון קסטרו, והוא אף ביקר בבית הלבן ונפגש עם סגן הנשיא ריצ'רד ניקסון באפריל 1959. בפברואר 1960 חתמה קובה על הסכם לרכישת נפט מברית המועצות. בתי זיקוק בבעלות אמריקאית סירבו לזקק את הנפט הסובייטי, ובתגובה הלאימה אותם ממשלת קובה. ארצות הברית ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם קובה, שמצידה החלה להדק את יחסיה עם ברית המועצות. ב-16 באפריל 1961 כבר הגדיר קסטרו את המהפכה כסוציאליסטית. יום למחרת הגיעה המתיחות בין ארצות הברית לקובה לשיא, עם הפלישה למפרץ החזירים. האמריקאים קיוו שבאמצעות הפלישה, תתעורר התנגדות עממית למשטרו של קסטרו, אך כישלונה הביא דווקא לחיזוק מעמדו. בנאום לאומה שנשא קסטרו ב-2 בדצמבר אותה שנה, הודיע כי קובה מאמצת את הקומוניזם.
כחלק מהמדיניות הקומוניסטית, בוצעו במדינה רפורמות אגרריות והוקמו קואופרטיבים חקלאיים. תהליך ההלאמה התגבר במהלך שנות ה-60, והוא כלל חברות, מפעלים וקרקעות. גם הרכוש הזר במדינה הולאם.
במישור החברתי, הקים קסטרו ב-1961 את המפעל הלאומי לאוריינות, שנועד לבער את הבערות ולקדם את האוריינות. במהלך פעילות המפעל הצטמצם שיעור האנאלפביתים במדינה מ-20% ל-4% בלבד בתוך שנה אחת. במדינה הונהג ביטוח בריאות ממלכתי, ומערכת הבריאות במדינה נחשבת לטובה יותר מאשר במדינות מערביות רבות.
פעולותיו של קסטרו נתמכו על ידי המעמדות הנמוכים, אך פגעו בבני המעמד הבינוני והגבוה. כמיליון מהם עזבו את קובה בתקופת שלטונו של קסטרו, רבים מהם מצאו מקלט בפלורידה.
השלכות פוליטיות.
בספטמבר 1960 הקים קסטרו את ה-CDR (בספרדית: Comités de Defensa de la Revolución, "הוועדות להגנת המהפכה"). ועדות אלה הונחו להגן על המשטר מפני "פעילות אנטי-מהפכנית". ועדות מקומיות עקבו אחרי פעילויותיהם של אזרחים, ודיווחו על כל "פעילות חשודה".
משטרו של קסטרו רדף את תומכיו של בטיסטה. רבים מנאמני בטיסטה נאסרו או הוגלו, וחלקם אף הוצאו להורג. גם גורלם של פעילים פוליטיים שהתנגדו למשטרו של בטיסטה, אך לא זוהו עם תנועתו של קסטרו, היה דומה.
מאז המהפכה הקובנית ב-1959, לא הייתה בקובה אופוזיציה של ממש, וכל פעילות בעלת פוטנציאל אופוזיציוני דוכאה בידי הוועדות להגנת המהפכה. קסטרו עמד בראש המדינה במשך קרוב ל-50 שנה. ב-31 ביולי 2006 העביר את השלטון לאחיו ראול בשל מצבו הבריאותי, וב-24 בפברואר 2008 בחרה האספה הלאומית בראול לנשיא קובה באופן רשמי.
ב-19 באפריל 2018 הסתיימה תקופת כהונתו של ראול קסטרו ובמקומו נבחר מיגל דיאס-קאנל.
בית המדינה של מדינת ורמונט
בית המדינה של מדינת ורמונט (באנגלית: Vermont State House) הוא מבנה הממשל (הקפיטול) ומושב האספה הכללית של מדינת ורמונט שבארצות הברית. המבנה ממוקם במונטפלייר, בירת המדינה.
המבנה הנוכחי, הבנוי בסגנון נאו קלאסי יווני הוא המבנה השלישי הממוקם באותו מיקום. המבנה תוכנן בשנת 1857 והושלם בשנת 1859.
כיפת המבנה הזהובה נראית למרחוק בכל חלקי העיר ואף מחוצה לה.
היסטוריה ותיאור המבנה.
בית המדינה השני.
בית המדינה השני שעמד במיקום זה תוכנן על ידי האדריכל אמי ב. יאנג שהוקם באתר בין השנים 1833–1838. מבנה זה נבנה בסגנון יווני דורי בהשראת מקדש תזאוס באתונה שביוון. המבנה בן שתי הקומות נבנה בצורת צלב, עם חזית עמודים דוריים וכיפה נמוכה. המבנה נהרס לחלוטין בשריפה שאירעה בינואר 1857.
חזית המבנה והכיפה.
המבנה הנוכחי של בית המדינה תוכנן על ידי האדריכל תומאס סילווי בסגנון המזכיר את בית המדינה השני. המבנה הנוכחי ניצל את עמודי המבנה השני שעמד במיקום שניצלו, וכן חלק מאבני הגרנית של הקירות ששרדו את השריפה. כפית המבנה, בשונה מהמבנים הקודמים הייתה גבוהה, ומזכירה את כיפת קפיטול ארצות הברית בוושינגטון הבירה שנבנתה באותה עת.
בעת הקמת המבנה הנוכחי, גג המבנה והכיפה נצבעו בצבע טרקוטה אדום על מנת להזכיר לבנים. הכיפה כוסתה עלי זהב רק בראשית המאה ה-20.
בראש הכיפה ניצב בעת הקמתה פסל מעשה ידי לארקין גולדסמית' מיד המכונה "חקלאות" (למעשה מדובר בפסל המזכיר את פסליה של קרס - אלת החקלאות במיתולוגיה הרומית. הפסל הנוכחי שפוסל בשנת 1938 על ידי דוייט דווינל, המחליף את הפסל המקורי, מבוסס על העיצוב המקורי.
עיטורי המבנה.
המבנה הוא מבנה דו קומתי לו אכסנדרת כניסה הבנויה בסגנון נאו קלאסי מהסדר היוני. בעולם תלויות תמונות נשיאי ארצות הברית ג'ון קלווין קולידג' וצ'סטר ארתור, שניהם ילידי ורמונט.
בניגוד למרבית מבני הקפיטול של מדינות ארצות הברית, למבנה אין רטונדה (אולם מעגלי שבראשו הכיפה), וכיפת המבנה נמצאת מעל אולם בית המחוקקים בקומה השנייה. בקומה הראשונה אולם ציבורי המעוטר בעמודים מהסדר הדורי שעל קירותיו ציטוטים של חוקת מדינת ורמונט, איתן אלן, ג'ון קלווין קולידג', ג'ורג' אייקן, וורן אוסטין ודורותי קנפילד פישר. החדר מעוטר בארבע עשרה כוכבים מוזהבים - המסמלים את היות המדינה ה-14 במספר שהצטרפה לארצות הברית.
באגף המערבי, המצוי בקומה השנייה, ממוקם משרד מושל ורמונט, אולם זהו משרד טקסי השומר על עיצובו מאז 1859. המשרד משמש את המושל רק בעת נוכחותו במבנה בזמן כינוס בית המחוקקים, ולמושל משרד נוסף בבניין סמוך המשמש אותו דרך קבע.
בקומה השנייה ממוקמים חדרי שני הבתים האספה הכללית של ורמונט ובקומה השלישית ממוקמות מרפסות המבקרים של שני חדרי הנבחרים. בניגוד לצבעי הפרלמנט הבריטי (בו הבית התחתון מעוטר בירוק וזהב, והעליון באדום וזהב), סנאט המדינה מעוטר בירוק וזהב, ואילו בית הנבחרים של המדינה (הבית התחתון) מעוטר בצבעי אדום וזהב.
מרבית הריהוט במבנה עוצב בשנת 1859. המבנה שופץ בשנות ה-80 של המאה ה-20 תוך שמירה על עיצובו המקורי.
שימושי המבנה.
בית המחוקקים של ורמונט נקרא בשם "בית המדינה" ולא קפיטול (כפי שנקראים בתי המחוקקים של מרבית מדינות ארצות הברית האחרות) בשל העובדה שהמבנה משמש מרכז ציבורי לתושבי המדינה, ואף זכה לכינוי "בית העם" (the People's House). נוסף על כך שכל דיוני בית המחוקקים פתוחים לציבור הרחב, המבנה פתוח לציבור בכל עת ומשמש כמרכז תרבות. מאז הקמתו נערכו "ערבי איכרים" (Farmers Nights) - אירועי תרבות לתושבי המדינה הכוללים קונצרטים בתוך המבנה, או, בחודשי הקיץ, על מדשאת המבנה. האירועים כוללים קונצרטים של התזמורת הסמפונית ורמונט, להקות עירוניות מכל רחבי המדינה, מצעדים שונים, אירועי מחול קלאסי ומחול מודרני וכן פיקניקים מדינתיים. כמו כן נערכים במבנה בכל עת תערוכות של מלאכת יד של תושבי המדינה ותערוכות של תצלומים של התושבים.
קפיטול וירג'יניה (ויליאמסבורג)
בניין הקפיטול בויליאמסבורג שבמדינת וירג'יניה הוא מבנה הקפיטול (מבנה הממשל הנבחר) הראשון שנבנה באמריקה. בניית המבנה הושלמה ב-1705 והוא נמצא בלב אתר השחזור של ויליאמסבורג הקולוניאלית.
היסטוריה.
המבנה הושלם בשנת 1705 והחל לפעול כמשכנו של בית שועי וירג'יניה. המבנה ניזוק בשריפה בשנת 1747 אולם שוקם. מבנה הקפיטול, ומבנה בית המושל היוו המרכז הפוליטי והחברתי של וירג'יניה במשך מרבית המאה ה-18, ועד מעבר הבירה לריצ'מונד. במהלך המהפכה האמריקנית נכבשה העיר על ידי הכוחות הבריטים, אשר מיקמו במבנה את מפקדתם. לאחר כניעתו של לורד קורנווליס ונסיגת הבריטיים נותר המבנה ריק, ומצבו הידרדר.
שחזור המבנה.
בראשית המאה ה-20 החל פרויקט שיקום ויליאמסבורג ביוזמתו של הכומר ד"ר גודווין, ובמימון ג'ון ד. רוקפלר. במסגרת פרויקט זה שוקם המבנה, וכן בית המושל הסמוך ומבנים נוספים, והפך להיות מרכז אתר השחזור של ויליאמסבורג הקולוניאלית.
רוסינים
הרוסינים (ברוסינית: Русины; נקראים גם קרפטו-רותנים) הם קבוצה אתנית סלאבית מזרחית שתחום מוצאה ברותניה הקרפטית, חבל החופף למחוזות זקרפטיה באוקראינה, פרשוב בסלובקיה, למקובשצ'ינה בפולין ומרמורש בטרנסילבניה שברומניה. הרוסינים הם באופן כללי נוצרים מזרחיים הדוברים רוסינית, המסווגת לחלופין כקבוצת תת-ניבים של אוקראינית או שפה עצמאית. ארגונים רוסיניים טוענים שכיום חיים בעולם כשני מיליון, אך רק כמה רבבות מזהים עצמם כמשתייכים ללאום הרוסיני.
הכינוי רותנים (או רוסינים בשפות הסלאביות) התייחס בימי הביניים לכלל העמים הסלאביים במזרח וכלל את הרוסים, האוקראינים והבלארוסים. עם התפתחות הזהות הנפרדת של הרוסים, האוקראינים והביילורוסים, נותר הכינוי "רותנים" לציין רק את הסלאבים המזרחיים באימפריה האוסטרו-הונגרית. במהלך המאה ה-19 התחרו מספר תנועות לאומיות על הזדהותם של הרותנים באימפריה האוסטרו-הונגרית, כולל הפולנים, הרוסים והאוקראינים. קבוצה של אינטלקטואלים רותנים אף טענה לזהות אתנית נפרדת. עד שנת 1860 התבררה האופציה הפולנית כלא-ריאלית. לקראת סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ניכר בבירור ניצחון של האוקראינים באזור רותניה הקרפטית, ורוב המקומיים הזדהו כאוקראינים. אולם חלק, במיוחד אלו שיהגרו לארצות מערביות דוגמת ארצות הברית וקנדה, דבקו בזהות רוסינית נפרדת. לאחר מלחמת העולם השנייה, ראו ממשלות ברית המועצות, צ'כוסלובקיה ופולין הקומוניסטיות איום בתודעה רוסינית נפרדת ודיכאו גילויי לאומיות כאלו בטענה שהם תת-קבוצה אוקראינית. חלק מהחוקרים במערב הסכימו עם טענתם שאכן אין הבדל מהותי בין האוקראינים לרוסינים המצדיק הכרה. עם קריסת המשטרים הקומוניסטיים במזרח אירופה הייתה התעוררות מסוימת בלאומיות הרוסינית.