במהלך העלייה מאתיופיה ישראלים אשר הורגלו בביטוי זה החלו לקרוא לישראלים יוצאי אתיופיה בשם זה. התרבות האתיופית מבחינה במושגים השונים של כהי העור. העמים החבשים יושבי אתיופיה אינם רואים עצמם כשחורים, מכיוון שמוצא עמים אלו הוא שמי ולא אפריקאי, באתיופיה עצמה נעשתה הפרדה כמעט מוחלטת בין אפריקאים שחורים לחבשים, גם החבשים עצמם השתמשו במונח "טוקר" (שחור) כלפי אפריקאים כהי עור, עמים אלו ניצלו זאת כמו האירופאים לעבדות (אמהרית: "ברייה" - "עבד") של העמים האפריקאים הלא חבשים באתיופיה, האימפריאליזם החבשי בייחוד זה של המרוץ לאפריקה שבו אתיופיה השתתפה באופן בלתי רשמי גרם למוות של כ-5 מיליון אפריקאים שחורי עור על ידי הקיסר מנליק השני, דבר זה יותר מאוחר העלה לשלטון את הרודן מנגיסטו היילה מריאם שלא היה חבשי. מרחיב על כך החוקר דני בודובסקי:
בפסק דין מינואר 2007, הדן במקרה בו קרא נהג למאבטח "כושי", כתב השופט יצחק מילנוב את הדברים הבאים:
בדיון בעתירה לבג"ץ התייחסה נשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש לקצין בחיל האוויר שכינה חייל בכינוי "כושי" וקבעה כי זו
מנזר תדאוס הקדוש
מנזר תדאוס הקדוש (ארמנית Սուրբ Թադէոս վանք; אזרית Qara kilsə ופרסית قره‌کلیسا - "הכנסייה השחורה") הוא מנזר ארמני עתיק הממוקם בגובה של 2,200 מטר מעל פני הים, כ-12 ק"מ מהעיר מאקו במחוז מערב אזרבייג'ן שבצפון-מערב איראן. בשל מיקומו וממדיו נצפה המנזר ממרחק רב, והוא מתאפיין בצריחי שתי הכנסיות השוכנות בו.
היסטוריה.
המנזר נקרא על שמו של תדאוס הקדוש, אחד משנים עשר השליחים המכונה גם יהודה בן יעקב, שהיה השליח שהביא את הנצרות לארמניה. על פי המסורת מת השליח ונקבר במקום זה, ובמאה ה-4 הוקמה במקום כנסייה. עם זאת האזכור ההיסטורי המוקדם ביותר של נוכחות נוצרית באזור הוא מהמאה ה-7, והוא מציין כי במקום ישב בישוף. רק במאה ה-10 הוזכר המנזר עצמו כמעוזה של דיוקסיה והוקמה בו כנסייה חדשה. בתקופת העצמאות הארמנית, בין תחילת המאה ה-10 לבין המחצית השנייה של המאה ה-11 נודעה למקום חשיבות דתית מרכזית. המנזר נפגע בפלישות המונגולים ב-1231 וב-1242, אך לאחר מכן, במחצית השנייה של המאה ה-13, הפגינו הולגו חאן ויורשיו סבלנות כלפי הנוצרים, ולמנזר נודעה השפעה רבה במאה ה-14. בשנת 1319 חרב במנזר ברעידת אדמה, אך הוא שוקם מיד לאחר מכן.
בתחילת המאה ה-15 בא המנזר תחת השפעת הספווים אשר המשיכו והעניקו חסות לארמנים המקומיים, אולם ב-1604 הגלה השאה עבאס הגדול כרבע מיליון ארמנים מהאזור מסיבות אסטרטגיות. תושבים אלה הועברו למרכז איראן והרחק מהאזור ששכן סמוך לגבול עם האימפריה העות'מאנית. כתוצאה מכך שקע המנזר בתחילת המאה ה-17, אך בסביבות 1650, כאשר ביססו הספווים את שלטונם באזור מחדש, שופץ שוב. בעת פלישת הפרסים לטביליסי ב-1787, נשדד המנזר, אך הוא שב ושוקם בתחילת המאה ה-18 על ידי הרוסים, וב-1814 הוקמה בו "הכנסייה הלבנה". בעשור
הראשון של המאה ה-20 היה המנזר למוקד של התנגדות ארמנית לשלטון העות'מאני, ולאחר כיבוש ארמניה בידי ברית המועצות, עקר אליו הקתוליקוס וקבע בו את מושבו בין השנים 1930-1947. בשנת 2008 הוכרזו המנזר וקפלת סאנדוחט השוכנת במרחק של שני קילומרים דרומית-מזרחית לו, כאתר מורשת עולמית. סך השטח המוכרז הוא כ-32 הקטאר.
האתר.
מנזר תדאוס הקדוש - המתחם של המנזר משתרע על פני שטח של כ-30 הקטאר, והוא כולל את המנזר, שני בתי קברות - האחד דתי והאחר ציבורי - וכן שלוש קפלות. החלק העיקרי של המנזר עשוי בצורת מלבן באורך של 64 מטר וברוחב של 51 מטר (תרשים - 8). סמוך לו שוכן צבר של 12 מבנים משניים לשימושים שונים (תרשים - 12) וכן חצר חיצונית סגורה המשמשת מבקרים ועולים לרגל (תרשים - 9). סביב שלושת חלקי המבנה ניצבת חומה שבפינותיה מגדלי שמירה עגולים הבולטים מקו החזית שלו. בחומה קבועים כארבעים תאי מגורים לנזירים (תרשים - 5, 6, 7). צבר המבנים הדתי שוכן במרכזה של החצר התחומה בחומה, והוא מגיע לאורך של 41.7 מטר ולרוחב של 23.6 מטר. הצבר כולל שער כניסה הנתמך בארבעה עמודים רבועים (תרשים - 3), כנסייה מרכזית בצורת צלב יווני המכונה "הכנסייה הלבנה" (תרשים - 2), וכנסייה נוספת המכונה "הכנסייה השחורה" (תרשים - 1). הכנסייה השחורה היא העתיקה מבין השתיים ובה מתקיים עיקר הפולחן. צפונית-מזרחית למנזר שוכנות שלוש קפלות קטנות, ששתיים מהן הרוסות. לא הרחק מהמנזר ניצבת קפלה נוספת שאיננה כלולה בהכרזה. אורכה 7.1 מטר, רוחבה 4.5 מטר והיא נושאת גג בצורת קמרון חבית. לפי המסורת ניצבת קפלה זו במקום בו מת תדאוס הקדוש.
קפלת סאנדוחט - קפלה זו משתרעת על פני שטח של כשני הקטאר בלבד, כשני קילומטרים דרומית-מזרחית למנזר. היא מלבנית, אורכה 6.8 מטר ורוחבה 5.1 מטר. סמוך לקפלה שוכנים שני בתי קברות.
הפרעה סכיזו-אפקטיבית
הטייס
הטייס (באנגלית: The Aviator) הוא סרט דרמה ביוגרפי של הבמאי מרטין סקורסזה על הווארד יוז, חלוץ תעופה אמריקני שנודע בעושרו ובהתנהגותיו המוזרות. הסרט מבוסס ברובו על ספרו של צ'ארלס הייהם, "הווארד יוז: החיים הסודיים", ועוסק בעיקר בשנות היצירה שלו, בשנות ה-20 עד שנות ה-40, בהן יוז ביים והפיק סרטי קולנוע ובמקביל ערך טיסות ניסוי למטוסיו החדשניים. הסרט ממחיש גם את שקיעתו של יוז בהפרעה טורדנית-כפייתית ממנה סבל. הסרט זכה בחמישה פרסי אוסקר, שלושה פרסי גלובוס הזהב וארבעה פרסי באפט"א.
עלילה.
ב-1927, הווארד יוז, פלייבוי צעיר ומיותם מטקסס מפיק את "מלאכי הגיהנום" (בכיכובה של הכוכבת ג'ין הארלו בגילומה של גוון סטפאני). הסרט נוחל הצלחה גדולה לאחר הפקה שארכה ארבע שנים ועלתה כ-4 מיליון דולר – בין היתר על מנת להתאים פסקול לסרט, לאחר הצלחת הסרט המדבר הראשון זמר הג'אז. במקביל, יוז מתכנן ומטיס את היוז H-1 רייסר ששבר שיאי מהירות ויוצא עם כוכבת הקולנוע קתרין הפבורן. יוז לא מסתפק בתעשיית הקולנוע ותכנון מטוסים, ורוכש את TWA, טראנס וורלד איירליינס.
במקביל להצלחתו של יוז וכניסתו לשוק התעופה, חואן טריפ (בגילומו של אלק בולדווין), מנכ"ל פאן אמריקן, מתחיל לחשוש מעלייתו של יוז. יחד עם אואן ברוסטר, סנאטור מטעם מיין, השניים מתכננים כיצד להפיל אותו. בהמשך, יוז חווה משבר: הפבורן עוזבת אותו לאחר שהזניח את יחסיהם, מטוס התובלה המהפכני שלו, היוז H-4 הרקולס, נתקע בשלבי התכנון ויוז מתרסק עת הטיס את מטוס הריגול בתכנונו, היוז XF-11. במקביל, צי המטוסים של TWA מקורקע עקב תאונת אחד ממטוסיהם, ולאור סיום מלחמת העולם השנייה, חילות האוויר של צבא ארצות הברית מבטלים את החוזה שלהם עם יוז על ההרקולס.
ברוסטר מזמן חקירה נגד יוז בחשד על בזבוז תקציבים בתכנון ההרקולס, אולם הוא מציע ליוז לבטל את החקירה בתנאי שימכור את TWA לטריפ. יוז נתקף בהפרעה טורדנית-כפייתית, ומסתגר בבית הקולנוע הפרטי שלו. לאחר כמה שבועות שהסתגר, יוז יוצא מביתו לשימוע בקונגרס. בחקירה נחל הצלחה גדולה, ואף הצליח להביא לביטול המונופול על טיסות החוץ. במהלך הדיונים קיבל יוז על עצמו שאם לא יצליח להטיס את ההרקולס הוא יעזוב את ארצות הברית ולא ישוב אליה. יוז עמד בכך ומטיס את ההרקולס, אולם סובל מהתקף OCD נוסף.
פרסים.
הסרט היה מועמד ל-11 פרסי אוסקר, וזכה ב-5 פרסים: פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, קייט בלאנשט; העריכה הטובה ביותר; עיצוב תלבושות הטוב ביותר; הצילום הטוב ביותר; והבימוי האמנותי הטוב ביותר. בנוסף זכה הסרט ב-4 פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע (BAFTA), בהם פרס הסרט הטוב ביותר. הסרט זכה גם ב-3 פרסי גלובוס הזהב: סרט הדרמה הטוב ביותר; השחקן הטוב ביותר בסרט דרמה ללאונרדו דיקפריו; והפסקול המקורי הטוב ביותר להווארד שור.
תמור יקבשווילי
טימור יעקובשווילי
לוחם לא חוקי
נמל פוטי
רובאי
רובאי (באנגלית: Rifleman) הוא סוג של חייל ביחידת חיל רגלים קלות שנקראו יחידות רובאים. סוג זה של יחידות החל להופיע באופנים שונים בצבאות אירופה במהלך המאה ה-18 עם פיתוח הרובה המחורק (Rifle) בעל דיוק וטווח רב יותר, אשר דרש מיומנות רבה יותר לתפעול וזמן טעינתו היה גבוה מרובה המוסקט הנפוץ.
עם התפתחות טכנולוגית כלי הנשק הקלים בשדה הקרב במהלך המאה ה-19, התפתחו גם טקטיקות הלחימה ויכולות האש, כך שבהדרגה ייחודיותו של הרובאי דעכה בשדה הקרב. עם זאת כיום השתמרו מספר יחידות בעלות מורשת כיחידות רובאים, בנוסף השימוש במונח רובאי התרחב לתיאור חיל רגלים רגיל ואף סוג דרגה או שלב הכשרה.
בצה"ל רובאי הוא מקצוע בסיסי הכולל את מיומנויות הלוחם הרגלי ואופני השתלבותו במסגרות לוחמות גדולות יותר.
צה"ל.
בדומה לצבאות אחרים, בצה"ל נהוג שימוש במונח "רובאי" לציון שלב הכשרה ביכולות לחימה בסיסיות, זאת בהתאם לרמה הנדרשת מהחייל לפי היחידה אליה הוא מיועד. בנוסף לכך, ככלל, בגדודי חיל הרגלים בצה"ל פלוגות החוד מכונות פלוגות רובאית או בקיצור "רובאית". בגדודי חיל ההנדסה הקרבית גם הן נקראות פלוגות רובאיות. לעיתים גם הפלוגות הלוחמות המבצעיות מכונות "רובאית", כך שפעמים רבות המונח רובאי משמש לציון כלל הפלוגות הלוחמות הסטנדרטיות שבגדודי החי"ר.
הכשרת רובאות.