בתחילת הסיפור המקראי נאמר: כלומר יעקב מדמה לעצמו שהוא נאבק עם אדם כמותו. בהמשך הסיפור יעקב גובר על יריבו, מעכב אותו ולא נותן לו לעזוב את המקום, אז מסתבר לו שמדובר במלאך החייב לחזור למקומו מיד עם עלות שחר, וכאשר המלאך מבקש ללכת, יעקב מתנה זאת בכך שהמלאך יברך אותו, ואכן המלאך מברך אותו, ואף משנה את שמו מיעקב לישראל. חז"ל מתארים את הקרב בין יעקב למלאך, כמאבק איתנים אשר בעקבותיו עלה אבק עד לשמים.
שרו של עשיו.
חז"ל אומרים שהמלאך שנאבק עם יעקב, היה שרו של עשו. על פי חז"ל לכל אומה קיים נציג המייצג אותה בשמים, והוא אחראי על החלק הרוחני של אותה אומה. על פי תאוריה זאת המפגש בין יעקב לשרו של עשו, היה הכנה לקראת המפגש בין יעקב לעשו עצמו. יעקב חושש מהמפגש עם אחיו ואומר: . לאחר שיעקב גובר על שרו של עשו שהוא החלק הרוחני של אדום-אומתו של עשו, הוא כבר אינו פוחד והולך בשקט ובביטחה לפגוש את עשו. יעקב מתוך השתאות על כך שראה את פני מלאך האלוהים, קורא למקום פנואל וזה נשאר שמה של העיר המקראית היושבת על מעבר יבוק.
מאבק בלתי הוגן.
המאבק בין יעקב לשרו של עשו מתמשך על פני כל הלילה עד עלות השחר, המועד בו המלאכים חייבים להתייצב לפני כיסא הכבוד כדי לומר שירה. סמאל (שרו של עשו), מבין שיעקב גובר עליו, ושהוא לא יוכל למלא את תפקידו. הוא נוקט בתכסיס בלתי הוגן ושולח את ידו לאזור מוצנע בגופו של יעקב, אוחז בחלק העליון של עצב השת שלו, וגורם ליעקב פגיעה בכף הירך, הגורמת לו לצליעה. בעקבות פגיעה זו נאסרה ביהדות אכילת גיד הנשה . איסור זה נוהג בחיה ובבהמה, אך לא בעוף.
שימוש בשם מעבר יבוק בספרות.
בספרות ההלכתית.
מַעֲבַר יַבֹּק הוא שמו של ספר בעל השפעה עצומה בשדה הפסיקה שחיבר אהרן ברכיה מודינה והודפס במנטובה בשנת 1626. בספר 112 פרקים, הכוללים תפילות וטקסים המיועדים לחולה, בני משפחתו והסובבים אותו במשך מחלתו, יציאת נשמתו וקבורתו. בספר יש ביטוי לפחדיו של החולה מן המוות ואת תקוותו להירפא, כמו ההיבט המציאותי של הסובבים אותו בהקשר לתהליך אותו הוא עובר, שלרוב איננו הפיך.
בספרות הכללית.
מעבר יבוק (שירו של יענקל'ה רוטבליט).
בשנת 1978 הקליט יענקל'ה רוטבליט, הידוע יותר כמשורר אלבום הנקרא: "כך שחררתי את ירושלים". כל השירים נכתבו, הולחנו ומושרים על ידי רוטבליט. אחד השירים הנוקבים והביקורתיים הוא השיר "מעבר יבוק", המהווה מעין דו-שיח בין המשורר לבין אלוהים. בשיר מדמה את עצמו רוטבליט (ששמו הפרטי יעקב) ליעקב אבינו וחלומותיו, ומזכיר את הסולם בו עולים ויורדים, ואת מעבר יבוק.
געשיות דו-שיאית
דינה פלדמן
דינה פלדמן (נולדה ב-3 ביולי 1950) היא פסיכולוגית קלינית ופעילה חברתית ישראלית. כיהנה כנציבה לשוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות בנציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות במשרד המשפטים, ולאחר מכן כמנכ"לית ארגון "קולך". פעילה בתחום זכויות נשים, זכויות אדם, והידברות בין דתית ובין תרבותית.
ביוגרפיה.
נולדה בחיפה לאברהם מברך-בנצ’קובסקי, יליד פיוטרקוב טריבונלסקי, מחלוצי תנועת "המזרחי" ו"הפועל המזרחי"; ולפנינה דרובנר גאסט, ילידת וינה.
בין השנים 1973-1993 שירתה בצה"ל בצבא הקבע. במסגרת שירותה השתתפה בהקמת מדור ההדרכה בחיל הנשים והייתה חברה בוועדות הראשונות לפתיחת מקצועות צבאיים לנשים (1973-1978). ב-1979 עברה למחלקת בריאות הנפש בחיל הרפואה, שם פעלה עד 1993 והייתה מעורבת בפיתוח ויישום מודלים של התערבות וטיפול בחיילים עם אתגרי הסתגלות, נפגעי תגובות קרב ופדויי שבי, משפחותיהם ומפקדיהם. השתתפה בהקמת היחידה לפסיכולוגיה רפואית בחיל הרפואה.
לאחר שחרורה מצה"ל, ב-1993, פעלה עד 1999 במסגרת הצוות שהוביל את תכנון וקידום הרפורמה בבריאות הנפש במשרד הבריאות, שעיקרה שילוב הטיפול הפסיכיאטרי ברפואה כללית, העברת מרכז הכובד של הטיפול והשיקום הפסיכיאטרי והחברתי בנפגעי נפש ממוסדות ובתי חולים אל הקהילה ("אל מיסוד"), ושיתוף צרכני שירותי בריאות הנפש ובני משפחותיהם בתהליכי קבלת ההחלטות.
בין השנים 2002-2007 שימשה כנציבה השנייה לשוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות במשרד המשפטים. היא הכינה את תוכנית האב וניסתה לבסס מעורבות פעילה של אנשים עם מוגבלות ובני משפחותיהם בתהליכי קבלת ההחלטות. הייתה ממובילי החקיקה ויישום פרק הנגישות בחוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, התשנ"ח-1998, שמטרתו לקדם נגישות בישראל, אשר הוסף לחוק השוויון ב-2005. פלדמן עסקה בתכנון ויישום מערך מורשי נגישות והיערכות העורף לשעת חירום בכל הנוגע. לאנשים עם מוגבלות ובני משפחותיהם. במהלך כהונתה שימשה כראש משלחת ישראל לוועדת הוק באו"ם, אשר ניסחה את האמנה הבינלאומית לזכויות אנשים עם מוגבלות; האמנה אומצה על ידי ישראל במרץ 2007, ואושררה בשנת 2012.
בין השנים 2009-2010 הייתה חברת הוועד המנהל ומנכ"לית ארגון "קולך – פורום נשים דתיות".
פלדמן היא פסיכולוגית קלינית מדריכה בכירה. סיימה תואר שני בלימודי נשים ויהדות, ותואר דוקטור בעבודה סוציאלית.
במהלך השנים עוסקת פלדמן במחקר, הוראה, חניכה וכתיבה וכן מעורבת בפעילות הקשורה בהעצמת נשים, בפיתוח מנהיגות, בקידום זכויות אדם ובהדברות בין דתית, רב לאומית ורב תרבותית.
פלדמן כתבה מאמרים, פרקים וכתבות וכן חיברה וערכה ספר יסוד על נגישות החברה הישראלית לאנשים עם מוגבלות, חוברות עמדה, נתונים והדרכה בתחום מדיניות בריאות הנפש וזכויות אנשים עם מוגבלות בישראל.
בשנים האחרונות פלדמן עוסקת בקידום שיתופי פעולה ישראל - פולין, בחקר ובשימור זיכרון יהדות פיוטרקוב טריבונלסקי. פרסמה בנושא שני ספרים וכתבות בעיתון הדים.
משפחתה.
נשואה לד"ר בני פלדמן, הפסיכולוג הראשי של בית חולים קפלן, מטפל ומדריך, מרצה ופעיל בתחום פסיכולוגיה רפואית ופסיכולוגיה יהודית. אם לארבעה ילדים.
וולקניזם
הבריגדה הצ'כית
הבריגדה הצ'כית הוא כינוי שניתן להתארגנות שהתקיימה בצ'כוסלובקיה עם הקמת מדינת ישראל, ונועדה לסייע להקמת כוח צבאי בישראל. ההכנות לפעילות הבריגדה בישראל נמשכו כחצי שנה אך פעילות זו לא נתממשה לבסוף.
הבריגדה.
תחילתה של ההתארגנות הייתה בחודש יולי 1948, במהלך מלחמת העצמאות וסמוך לאחר הקמת מדינת ישראל. קפטן שמשון שכטה, קצין יהודי שלחם בצבא הצ'כי נגד הכיבוש הנאצי, ועימו קצינים אחרים (ארתור האנק, וילי קאהן וקרל קורט פנטר), קיימו מגעים עם נציגי הממשלה הזמנית בישראל, במטרה להקים כוח צבאי שיהיה מורכב ממתנדבים יהודים. על פי הרעיון שנרקם נועדו המתנדבים לעלות לארץ, לסייע לבניית צה"ל ולהוות כוח לוחם במסגרתו.
הציר הישראלי בפראג, אהוד אבריאל, קיבל את אישור הממשלה הזמנית בישראל ליוזמה, כמו גם את אישורה של ממשלת צ'כוסלובקיה, שאהדה את ישראל באותם ימים ואף סייעה לה במשלוחי נשק.
ברקע התהליכים להקמת הבריגדה עמד הסחף המדיני של ממשלת צ'כוסלובקיה, אשר הלכה והתקרבה לברית המועצות, ועמדה לפני הקמת משטר קומוניסטי בה. עובדה זו הניעה גם אנשי ציבור מהזרם השמאלי בהנהגת היישוב, כמו שמואל מיקוניס, להיות מעורבים במהלכי הקמת הבריגדה והבאת אנשיה לארץ, מחשש שמדיניות מסך הברזל תופעל גם בצ'כוסלובקיה.
בהסכמת הצבא הצ'כי הוקמו מחנות אימונים בשטח צ'כוסלובקיה, ליד העיירה ולקה שטרלנה. הגיעו אליהם למעלה מאלף מתנדבים, רובם יהודים. הם ערכו אימונים צבאיים עם כלי נשק שסיפק הצבא הצ'כי. על הבריגדה פיקד אנטונין סוחור, קצין בצבא הצ'כוסלובקי.
תוך כדי האימונים נשלחו לישראל הקצינים שכטה וקאהן. הם נפגשו עם ראשי הצבא וכן עם ראשי ההתיישבות בישראל במטרה למצוא מקום ישוב למתנדבים היהודים שיעלו לישראל במסגרת הבריגדה.
תוך כדי ההכנות להקמת הבריגדה החליט ראש הממשלה דוד בן-גוריון על פירוק הפלמ"ח. בן-גוריון שאף לבסס לישראל צבא של העם כולו, לא ראה בעין יפה את הגעת הכוח המאורגן ממדינה קומוניסטית וחשש מפני התארגנויות על רקע אידאולוגי בצבא.
עקב התנגדות זו הלך ופחת הסיוע הישראלי והצ'כי לבריגדה, והכוח הלך והתפורר. גם המפלגה הקומוניסטית בצ'כוסלובקיה החלה להפעיל לחצים לחיסול הבריגדה. לבסוף התפזרו המשתתפים בהתארגנות. הם עזבו את צ'כוסלובקיה שהייתה לארץ קומוניסטית, ושעריה ננעלו.
הקמת מושב כרם מהר"ל.
רבים ממשתתפי האימונים בבריגדה עלו לישראל, ובהם קבוצה של חברים, אשר עוד בהיותם בפעילות צבאית במחנה האימונים, חלמו להקים קומונה שתתבסס על עקרונות שיתופיים. הקבוצה, שמנתה כ-50 איש, היוותה את הגרעין אשר חבריו הקימו את המושב כרם מהר"ל, במורדות הדרומיים של הכרמל.
כרם מהר"ל החל את דרכו כמושב שיתופי, שחבריו מנסים להגשים את רעיון הקומונה, אך כעבור כשנה, כשעמד בפני קשיים כלכליים, החלו חברים מהבריגדה לנטוש אותו, וכנגדם הצטרפו משפחות אחרות של עולים מצ'כוסלובקיה, והמושב היה למושב עובדים.
מוזאון ההגנה
מולטטולי
מולטאטולי
גלגל הצלה
גלגל הצלה הוא מתקן ציפה אשר נועד להצלת אנשים המצויים בסכנת טביעה במים. המתקן נועד להיזרק אל המים ולאפשר לאדם הנמצא במים להישען עליו ובכך להישאר על פני המים במאמץ מועט יחסית.
גלגלי הצלה מודרניים עשויים לכלול גם מתקני תאורה ומתקני רדיו על מנת להקל על מציאתו והצלתו של המשתמש בגלגל בשעות הלילה.
מתקן ההצלה הוא בדרך כלל בצורת גלגל ומכאן שמו, אולם ישנם גלגלי הצלה בצורת פרסה.
גלגלי ההצלה ממוקם לרוב על ספינות וסירות, וכן לצד גופי מים בהם יש סכנת טביעה - בריכות שחיה, חופי רחצה וטיילות על גדת נהרות או על שפת הים.
לעיתים מחובר אל גלגל ההצלה חבל המאפשר משיכת הגלגל לאחר הטלתו למים ובכך מאפשר משיית האדם הנשען עליו, או משיית גלגל אשר נפל למים.
עשן מתפוצץ
חגורת הצלה