במהלך השבועות הראשונים של 1992, נראה שהשתלשלות אירועי הבחירות המקדימות לטובתו של צונגס כאשר אחד המועמדים הפוטנציאליים המובילים, מושל ארקנסו ביל קלינטון, נתקל בסוגיות הנוגעות לבגידה ברעייתו ובקיום רומן מחוץ לנישואין וכן הימנעות מגיוס לצבא במהלך מלחמת וייטנאם. בעוד סוגיות אלה הזיקו לקלינטון, הנזק בא לידי ביטוי בפריימריז בניו המפשייר. בעוד צונגס זכה ברוב הקולות והוכרז כמנצח הראשי של ניו המפשייר, הניצחון הדחוק של צונגס העניק לכל מועמד 9 נציגים בכינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית. יועצו של קלינטון, ג'יימס קארוויל, תייג את קלינטון כ"ילד הקאמבק" וטען שמסע הבחירות שלו עוד יעלה על דרך המלך. צונגס, המועמד המוביל לכאורה כבר נחשב על ידי רבים כאנדרדוג לקלינטון כאשר זה האחרון היה צפוי לנצח בסופר טיוזדיי.
בעקבות הפריימריז בניו המפשייר, צונגס לא היה מסוגל להשתוות למסע הבחירות של קלינטון מבחינה כספית ולגייס מימון באותו ההיקף. קלינטון מאוחר יותר ניצח את רוב הפריימריז בסופר טיוזדיי. צונגס ניצח באספות הבחירה בדלאוור, מרילנד, אריזונה, וושינגטון, יוטה ומסצ'וסטס, אך מסע הבחירות שלו מעולם לא התאושש מהקאמבק של קלינטון, שזכה במרבית המדינות המאוכלסות כדוגמת ניו יורק, קליפורניה, טקסס, פלורידה, פנסילבניה ואוהיו.
בסופו של דבר, צונגס פרש רשמית מהמירוץ הנשיאותי ב-19 במרץ 1992, והודיע על תמיכתו בקלינטון. עם זאת, מספר נציגים שתמכו בו המשיכו לתמוך בצונגס, ורשמו את שמו בפתקי ההצבעה בהצבעה הראשונה בכינוס הוועדה. 289 קולות נרשמו לטובתו של צונגס, ובכך סיים את התמודדותו לנשיאות במקום השלישי אחרי קלינטון ומושל קליפורניה לשעבר ג'רי בראון.
בערוב ימיו.
בשלהי 1994, הוביל צונגס בקצרה מאמץ לייסוד מפלגה שלישית, שתובל בידי מישהו בעל "סמכות לאומית". הגנרל קולין פאוול היה מועמד לתפקיד היפותטי זה. באותו זמן, צונגס נחשב לדמות הפופולרית ביותר במסצ'וסטס. הוא הלך לעולמו ב-18 בינואר 1997 בגיל 55, בעקבות דלקת ריאות שהסתבכה ולימפומה שאינה הודג'קין. ב-27 בינואר 1998 נקרא על שמו "מרכז צונגס" בלוול. בבחירות מיוחדות שנערכו ב-16 באוקטובר 2007, ניצחה אלמנתו ניקי בבחירות ונבחרה לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מסצ'וסטס, אותו ייצג בעבר צונגס בעצמו.
גביע ווינר בכדורסל 2013/2014
גביע ווינר בכדורסל לעונת 2013/2014 היא התחרות השמינית להיווסדו של מפעל גביע ווינר סל.
מכבי תל אביב זכתה בגביע ווינר החמישי שלה, לאחר ניצחון בגמר על הפועל ירושלים.
הגמר.
מכבי תל אביב זכתה בתואר גביע הווינר הרביעי ברצף והחמישי שלה.
מריאן לנגביץ'
מריאן לנגביץ' (בפולנית: Marian Langiewicz; 5 באוגוסט 1827, קרוטושין – 11 במאי 1887, איסטנבול) היה קצין פולני, מראשי מרד ינואר.
ביוגרפיה.
מריאן לנגביץ' נולד בעיירה קרוטושין שאז הייתה חלק של פרוסיה. הוא למד בפוזנן, ברסלאו ופראג. לאחר סיום הלימודים הוא שירת מספר שנים בצבא הפרוסי ולאחר סיום השרות עבר לפריז.
בהיותו בצרפת הוא היה מורה בבית הספר לקצינים שאורגנה על ידי לודוויג מרוסלבסקי לגולים ממוצא פולני. בעקבות מחלוקת בינם, לנגביץ' עזב את בית הספר.
בשנים 1860–1861 הוא השתתף בלחימה בכוחות של ג'וזפה גריבלדי. לאחר סיום הלחימה הוא נותר באיטליה והיה מלמד בבית הספר לקצינים בצעירים פולנים.
לאחר תחילת מרד ינואר לנגביץ' חזר לשטחי פולין, קודם לדרגת גנרל והיה מפקד של היחידות בדרום פולין. הוא הקים יחידה שמנתה כ-3,000 חיילים ולחם באזור וונחוצק. במרץ 1863 מונה באופן רשמי למפקד העליון של כוחות המרד. לאחר מספר הפסדים בשדה הקרב, לנגביץ' נמלט לשטח בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא נשפט לשנתיים מעצר.
בשנת 1867 הוא עבר לאימפריה העות'מאנית ושירת בצבא האימפריה. הוא ניסה להקים יחידה פולנית אך ללא הצלחה.
לנ'גביץ' נפטר באיסטנבול ונטמן בבית הקברות היידארפשה בעיר ליד אשתו.
חרם שכירות
חרם שכירות היא צורה של מחאה קולקטיבית ישירה, כאשר קבוצה של שוכרי דירות מחליטה לסרב לשלם את שכר הדירה עד שרשימת דרישות שלהם מתקבלת על ידי בעל הדירה. היסטורית, פעמים רבות חרם שכירות קשור לשכר דירה גבוה, תנאים ירודים בנכס או דרישות בלתי סבירות מהשוכרים; עם זאת, היו מצבים בהם סוגיות רחבות יותר הובילו לחרם.
חרם שכירות הוא צורת מחאה לא חוקית, משום שהחרם הוא שבירת החוזה בין השוכר למשכיר.
שלבים מרכזים בחרם שכירות.
ריצ'רד ברינט מתאר במאמרו משנת 1982 שישה שלבים בחרם שכירות מוצלח:
אולם, ישנם רק מקרים מעטים בהם חרם שכירות הצליח, וזאת משום שקשה מאוד לארגן את כל הדיירים לקחת חלק בשביתה, דיירים יכולים לשלם שכר דירה בסתר ותמיד קיים החשש מפינוי המונע מדיירים מבוגרים ומשפחות להשתתף בחרם.
מקרים בולטים.
חרם השכירות בלידס, 1914.
בינואר 1914 300 דיירים בלידס שבתו כנגד העלאת שכר הדירה. העלאת שכר הדירה הייתה החלטה של הסניף המקומי של איגוד בעלי הנכסים. הודעות נשלחו ל-10,000 דיירים. מארגני החרם קראו למחאה כללית בעיר. הליגה להגנת הדיירים, ביחד עם מארגני השביתה ערכו אסיפות ברחבי העיר. אחרי שמונה שבועות, בית המשפט הורה להפסיק את השביתה. המארגנים פונו והוכנסו לרשימה שחורה והתקשו להשכיר דירה בעיר.
חרם השכירות בגלאזגו, 1915.
כשהממלכה המאוחדת נכנסה למלחמה עם גרמניה בשנת 1914, היא הייתה צריכה להגדיל באופן דרמטי את הייצור. גלאזגו, הייתה מרכז הנדסה כבדה ובניית הספינות; איגודי העובדים היו חזקים בעיר אך באופן מסורתי השכר היה נמוך. ככל שהביקוש לעובדים באזורי התעשייה בסביבות גלאזגו גדל, כך גם הביקוש לדיור. בעלי הבתים ביקשו להעלות את דמי השכירות שגבו, עם זאת, נכסים רבים היו ברמה ירודה ונזקקו לתיקון. עליית שכר הדירה ומחירי המזון, הובילו להפגנות ומחאה.
בעלי בתים ביקשו לנצל את הביקוש לדיור והחליטו לפנות דיירים שפיגרו בתשלומי שכר הדירה והחוק עמד לצידם. הדיירים שהיו מועמדים לפינוי היו בעיקר נשים משום שרוב הגברים גויסו לצבא. בפברואר 1915, הוקמה אגודת הנשים לשיכון בגלאזגו למנוע את עליית שכר דירה ופינוי משפחות. חרם השכירות החל במאי 1915 ובאוקטובר הצטרפו לשביתה מעל ל-15,000 דיירים. במהלך החרם, נשים מנעו בכוח את כניסתם של נציגי בעלי הדירות שבאו למסור הודעות פינוי באמצעות השלכת שקיות קמח, פירות רקובים וזבל.
ב־17 בנובמבר 1915, אגודת הנשים לשיכון ארגנה את אחת ההפגנות הגדולות ביותר שהתקיימה עד אז בגלאזגו. אלפיים נשים ועובדי מספנות והנדסה צעדו ברחובות העיר לכיוון בית משפט המקומי תחת הסיסמה: "אבא נלחם בפלנדריה, אנחנו נלחמות כאן בבעלי הבתים".
באותו היום, הודיע מזכיר המדינה של סקוטלנד, מקינון ווד, כי ביקש מהקבינט להקפיא את שכר הדירה לרמה של לפני המלחמה. ב-25 בדצמבר עבר חוק להגבלת הריבית על משכנתאות ושכירות בפרלמנט הבריטי.
חרם שכירות בעשור הראשון של המאה העשרים באמריקה.
אנדרו ווד וג'יימס א. בייר בחנו מספר חרמות שכירות בערים שונות ביבשת אמריקה בין השנים 1925–1940. בשנים הללו התקיימו שביתות בווראקרוס ומקסיקו סיטי (1922), ולפראיסו וסנטיאגו (1922, 1925), פנמה סיטי (1925) ובערים נוספות. חלק מהשביתות נמשכו מספר שנים ופרצו כל תקופה.
התגייסות הדיירים בערים ברחבי אמריקה במהלך תחילת המאה העשרים התבססה על רשתות חברתיות מקומיות של נשים, קבוצות אתניות, כנסיות, וצורות אחרות של התארגנויות בלתי פורמליות אזרחיות. הדבר שמבדיל את התגייסות הדיירים בראשית המאה העשרים מדוגמאות מוקדמות יותר של מחאה עירונית הוא האופי הדמוקרטי של החברה האזרחית והמדינה. שיח זכויות האזרח סיפק לשוכרים מסגרת חדשה לבטא את טענותיהם. בנוסף חרם השכירות באמריקה נהנה מתמיכה מצד הרשויות והמחוקקים. האליטות הפוליטיות החדשות תמכו במאבקים של הדיירים.
חרם השכירות בברצלונה, 1931.
במהלך שנות העשרים אוכלוסיית ברצלונה גדלה ביותר מ-62%. ההגירה המאסיבית גרמה להעלאה משמעותית בדמי השכירות. לאחר הקמת הרפובליקה השנייה באפריל 1931, CNT דרש הפחתת שכר דירה ב-40%. בחודשים יוני ויולי נערכו אסיפות הסברה בהן לקחו חלק נשים רבות שהיו אחראיות על התקציב המשפחתי. 100,000 שוכרים לקחו חלק בשביתה. משפחות רבות סירבו לשלם את שכר הדירה ואת תשלומי החשמל והגז. סולידריות בין תושבי השכונות הקשתה, אם לא מנעה, את פינוי הדיירים. בעלי הבתים הקטנים תבעו ממועצת העיר להגן עליהם ולסייע בגביית החובות. בנובמבר באותה השנה, הממשלה שלחה את המשמר האזרחי לסייע בפינויים, היא כלאה את מנהיגי השביתה ופעלה לטובת בעלי הבתים.
חרם שכירות בלונדון 1960.
במאי 1959 המפלגה השמרנית זכתה בבחירות במועצה המקומית של רובע סנט פרנסיס בלונדון. המועצה הודיעה על כוונתה להציג תוכנית לשכר דירה דיפרנציאלי במטרה להעלות את ההכנסות מדיור. נציגים של 35 אגודות דיירים הודיעו על התנגדותם למהלך. נערכו הפגנות נגד התוכנית, אך המתווה הדיפרנציאלי הוצג ואושר. שכר הדירה הועלה ל-4,200 דיירים ומתוכם 1,400 לא שילמו את העלאה בשכר הדירה.