על מנת למצוא מקומות עבודה עבור בעלי התארים החדשים, ממשלת מאלאיה יצרה מספר סוכנויות שתפקידן היה להתערב בכלכלה. החשובות שבהן היו PERNAS (שיתוף פעולה בינלאומי בע"מ), PETRONAS (תעשיות נפט לאומיות בע"מ), ו-HICOM (איגוד התעשייה הכבדה המלזי), שהעסיקו מאלאים רבים והשקיעו בתחומים המתפתחים של הכלכלה על מנת ליצור משרות טכניות ומנהליות שהיו מיועדות קודם כל למאלאים.
כתוצאה מכך עלה החלק של המאלאים בהון העצמי הלאומי מ-1.5% ב-1969 ל-20.3% ב-1990, ואחוז העסקים מכל הסוגים שהיו בבעלות מאלאים עלה מ-30% ל-68%. הנתון האחרון מטעה במקצת וזאת כיוון שעסקים רבים שלכאורה היו בבעלות מאלאית עדיין נשלטו באופן עקיף על ידי הסינים, אולם אין ספק באשר לשיפור המעמד הכלכלי של המאלאים. הסינים נותרו חזקים באופן בלתי יחסי בכלכלת המדינה, אולם החל משנת 2000 ההבדלים בין העסקים הסינים למאלאים התפוגגו כאשר תאגידים חדשים שקמו, בייחוד בסקטורי צמיחה כגון טכנולוגיית המידע, היו בבעלות ובניהול אנשים משתי הקבוצות האתניות.
אל ההתקדמות הכלכלית של מלזיה החל מ-1970, שהופרעה רק על ידי משבר הבנקים באסיה ב-1997, לא התלווה שינוי מקביל בפוליטיקה המלזית. אמצעי הדיכוי שהופעלו ב-1970 עדיין קיימים. במלזיה יש בחירות כלליות החל מ-1974, ואף על פי שהקמפיין בזמן הבחירות הוא חופשי במידת מה, מלזיה היא למעשה מדינה חד-מפלגתית, כאשר החזית הלאומית (הנשלטת על ידי UMNO) זוכה בדרך כלל בכל המושבים הארציים בפרלמנט, בעוד שה-DAP זוכה בכמה מושבים סיניים אזוריים וה-PAS בכמה מושבים מאלאים כפריים. כיוון של-DAP ול-PAS יש מדיניות מנוגדת, הן אינן מסוגלות ליצור אופוזיציה יעילה וכמעט ואין ביקורת על הממשלה בתקשורת. ישנן הגבלות רבות על המחאה הציבורית. ה-ISA ממשיכה לשמש למטרות השתקת ביקורת, וחברי תנועת הנוער של UMNO פרוסים ברחבי המדינה על מנת להרתיע את היריבים.
תחת שלטונו הארוך של מאהאטיר (1981 – 2003) התרבות הפוליטית של מלזיה התאפיינה באוטוריטריות רבה, כאשר השיא היה בפיטוריו וכליאתו (על סמך האשמות חסרות בסיס) ב-1997 של אנואר איברהים, סגן ראש הממשלה, לאחר ויכוח פנימי בממשלה. השותפות לדבר עבירה שהייתה ברדיפה המשפטית הזו הוצגה כסימן להתדרדרות הדמוקרטיה המלזית. פרשת אנואר הובילה ליצירת מפלגה חדשה, מפלגת הצדק העממי, בהנהגתה של ואן עזיזה ואן עיסמאיל, אשתו של אנואר איברהים.
בבחירות 1999 המפלגה החדשה הקימה קואליציה עם DAP ו-PAS הידועה בשם החזית האלטרנטיבית (במאלאית: Barisan Alternatif). תוצאת המהלך הייתה ש-PAS הצליחה לזכות במספר מקומות מאלאים שקודם לכן היו בידי UMNO, אולם מצביעים סינים רבים לא אהבו את האיחוד הלא טבעי עם PAS האסלאמית, וכתוצאה מכך DAP איבדה רבים מהמושבים שלה ל-MCA, כולל זה של לים קית סיאנג, המנהיג הפורש של המפלגה. ואן עזיזה זכתה בבחירות במחוז הבחירה של בעלה בפנאנג, אך בסך הכול המפלגה לא השפיעה במידה רבה.
מאהאטיר פרש ב-2003 ודאטו סרי עבדוללה אחמד באדאווי, יורשו בתפקיד, שחרר את אנואר והתיר לו לצאת מתחומי המדינה, כאשר צעד זה נתפס כסמן לשינוי קל לכיוון ליברלי יותר. בבחירות שנערכו ב-2004 החזית הלאומית בהנהגתו של עבדוללה זכתה לניצחון גדול, וכמעט ומחקה את PAS ומפלגת הצדק העממי, אם כי ה-DAP זכתה בחזרה במושבים שאיבדה ב-1999. הניצחון נתפס כתוצאה של הפופולריות הרבה של עבדוללה, וההתאוששות הרבה של הכלכלה המלזית, שגרמה להחלשת האופוזיציה ולעלייה בתנאי המחיה של רוב המלזים, רמה שכמעט והגיעה לתנאים בעולם הראשון. מטרת הממשלה היא להפוך את מלזיה למדינה מפותחת באופן מלא עד שנת 2020 כפי שכתוב בתוכנית ואוואסון 2020. אולם, התוכנית משאירה ללא פתרון את השאלה של מתי ואיך מלזיה תפתח מערכת פוליטית כמו בעולם הראשון (דמוקרטיה רב-מפלגתית, עיתונות חופשית, רשות שופטת עצמאית והחזרת החירויות הפוליטיות והאזרחיות) שתתאים לבגרות הכלכלית החדשה.
ארין רובן
חאבייר סביולה
חאבייר סאביולה
חבייר סאביולה
ג'ק ניטשה
ג'ק ניטשה (נולד כברנרד אלפרד ניטשה, באנגלית: Bernard Alfred "Jack" Nitzsche; 22 באפריל 1937, שיקגו - 25 באוגוסט 2000, הוליווד) היה מוזיקאי וזוכה פרס אוסקר.
חייו.
ניטשה החל את דרכו כנגן סקסופון והיה פעיל בסצנת הג'אז בלוס אנג'לס. בשנת 1955 בעקבות הכרותו עם הזמר סוני בונו, החל לכתוב שירי פופ ואחד מהם אף זכה להצלחה.
בהמשך התפתח ניטשה לכיוון של תיזמור שאפתני, וזאת תחת חסותו של מפיק העל המצליח ביותר באותה העת פיל ספקטור. בתפקיד זה יצר את התיזמור המצליח לשירם של טינה טרנר ואייק טרנר "River Deep Mountain High". במקביל לעבודתו עם ספקטור, עבד ניטשה עם מוזיקאים מהחוף המערבי כדוגמת ליאון ראסל וטים באקלי.
בשנת 1964 חבר ללהקת הרולינג סטונז, להם תרם כישרונו בנגינה בקלידים ללהיטים רבים: "Paint It Black" ו-"Ruby Tuesday". כמו כן, עיבד בשנת 1969 את הביצוע למקהלה הנשמעת ברקע השיר "You Can't Always Get What You Want".
את פרסומו כמעבד, קיבל ניטשה בעת עבודתו עם המוזיקאי ניל יאנג במחצית השנייה של שנות ה-60. ניטשה הפיק את אלבום הבכורה של יאנג והמשיך לעבוד עמו גם כנגן ליווי (בעיקר בקלידים).
ניטשה גם ידוע כיוצר פסקולים לסרטים. בשנת 1982 אף זכה בפרס האוסקר ובפרס גלובוס הזהב על שיר הנושא מהסרט "קצין וג'נטלמן", השיר 'Up Where We Belong' בוצע על ידי הזמר ג'ו קוקר. ב-1986 חיבר את הפסקול לסרט תשעה וחצי שבועות של שכרון חושים.
בהמשך העשור וכן עד מותו, המעיט ניטשה לעבוד ולמעט שערוריית מאסר שתועדה לתוכנית טלוויזיה, לא זכה לכל פרסום. בשנת 2000 נפטר בעקבות סיבוך שנבע מזיהום.
בשנת 2007 זכה ניטשה למחווה מבמאי הסרטים קוונטין טרנטינו כשזה פתח את סרטו "חסין מוות" ביצירה אינסטרומנטלית שהולחנה על ידי ג'ק ניטשה בשנות ה-60 המוקדמות.
אוקסזין
בכימיה, תרכובות הטרוציקליות הכוללות אטום חמצן אחד ואטום חנקן אחד, קרויות אוקסזינים (Oxazines).
דוגמאות לכך הן איפוזפאמיד (תרופה לסרטן) ומורפולינים.
דיו לאוקו
בכימיה, דיו לאוקו הוא דיו המורכב ממולקולות היכולות לעבור שינוי מבני, כאשר אחת הצורות המבניות בעלת צבע, והשנייה שקופה.
לדוגמה, צורת הספירו של אוקסזין היא דיו לאוקו חסר צבע. המערכת המצומדת של האוקסזין וחלק ארומטי אחר של המולקולה מופרדים על ידי פחמן ספירו בהיברידיזציית sp3. לאחר שהמולקולה עוברת פרוטונציה, הקרנה בקרינת על-סגול (ראו פוטוכרומיזם) או בדרך אחרת, הקשר בין פחמן הספירו לאוקסזין מופרע והטבעת נפתחת; פחמן הספירו עובר להיברידיזציית sp2 ולגאומטריה מישורית; הקבוצה הארומטית מסתובבת, ואורביטלי ה-π מתיישרים עם שאר המולקולה, ונוצרת מערכת מצומדת בעלת יכולת לקלוט פוטונים באורכי גל של האור הנראה, ולכן החומר נראה צבעוני.
דוגמה אחרת היא הדיו Crystal violet lactone. בצורת הלקטון שלו הוא חסר צבע, או בעל צבע צהוב חלש, אך בתנאים חומציים המולקולה עוברת פרוטונציה, ומקבלת צבע סגול חזק. דוגמאות נוספות הן פנולפתלאין ותימולפתלאין, חומרים חסרי צבע בתנאים חומציים או נייטרליים, אך בעלי צבע ורוד וכחול (בהתאמה) בסביבה בסיסית. חומרים שונים משמשים כאינדיקטורים לקביעת חומציות תמיסות. כמו כן, קיימים חומרים המקבלים (או מאבדים) את צבעם בפוטנציאל חשמלי מסוים, ולכן יכולים לשמש כאינדיקטורים בתגובות חמצון חיזור.
דיו לאוקו הוא מרכיב חשוב בצבעים תרמוכימיים ונייר תרמי, חומרים פוטוכרומיים, ועוד.
דזיגה ורטוב
דזיגה ורטוב (ברוסית: Дзига Вертов), בשמו המקורי דוד אבלביץ' קאופמן (ברוסית: Дави́д А́белевич Ка́уфман; 2 בינואר 1896 – 12 בפברואר 1954), היה קולנוען ותאורטיקן קולנוע יהודי-רוסי. אחיו, מיכאיל ובוריס קאופמן, היו גם הם יוצרי קולנוע ידועים.
שנותיו הראשונות.
ורטוב נולד בביאליסטוק שבפולין הקונגרסאית (אז בשליטה רוסית) כדוד אבלביץ' קאופמן למשפחה של אינטלקטואלים יהודים. הוא למד מוזיקה בקונסרבטוריון של ביאליסטוק עד 1915, ימי מלחמת העולם הראשונה, עת ברחה משפחתו למוסקבה מפני צבא האימפריה הגרמנית הפולש והתיישבה לבסוף בסנקט פטרבורג.
בשנים 1916–1917, למד קאופמן רפואה במוסד הפסיכנוירולוגי בסנקט פטרבורג. בתקופה זו שינה את שמו לשם דניס ארקדייביץ' כדי להקנות לו צליל רוסי, ולבסוף נודע בכינוי דזיגה ורטוב ("דזיגה" הוא באוקראינית סביבון).
לאחר מהפכת אוקטובר.
ורטוב החל את דרכו הקולנועית בשנים 1918–1919 לאחר מהפכת אוקטובר באיסוף קטעים מצולמים והפיכתם ליומני חדשות. בשנים 1920–1922 עבר לעריכת סרטי איסוף באורך מלא שכללו גם קטעים אישיים שלו. בשנת 1922 החל ביצירת סדרת יומני הקולנוע "קינו פראבדה" (ברוסית, "קולנוע אמת") יחד עם אשתו יליזבטה ואחיו מיכאיל. ורטוב התעסק בעיקר בתחום שהיום מוגדר כדוקומנטארי, טען שמטרת הקולנוע היא להציג את האמת ושקולנוע עלילתי הוא בעצם אשליה בורגנית שמטרתה לפגוע בפועלים.
סרטו המפורסם ביותר הוא "איש עם מצלמת הקולנוע" שיצא בשנת 1929 וזכה להצלחה רבה. חמש שנים לאחר מכן ביים את הסרט "שלושה שירים על לנין" שהביא מעשית לסוף הקריירה שלו. סטלין, שהופיע בסרט פעם אחת למשך ארבע שניות בלבד, כעס מאוד וחיבל בקריירה שלו למרות הפופולריות שבה זכה.
מורשת והנצחה.
באוגוסט 2014 זכה סרטו של ורטוב "האיש עם מצלמת הקולנוע" בתואר "הסרט התיעודי הטוב בכל הזמנים" על ידי מגזין הקולנוע הבריטי Sight &amp; Sound.
החל משנת 2017 מוענק פרס האקדמיה האוקראינית לקולנוע הנקרא על שמו "דזיגה הזהב".
שופר (ארגון)
שופר הוא ארגון להפצת היהדות והחזרה בתשובה, שבראשו עומד הרב אמנון יצחק.
פעולות הארגון.