בהמשך השנה, פביאן הופיעה בקוויבק שבקנדה, ובמדינות רבות באירופה, ביניהן פורטוגל, טורקיה, יוון, אוקראינה ורוסיה. בסוף השנה היא חברה שוב לד'אלסיו והופיעו יחד בהופעה חד-פעמית בפריז. במהלך שנת 2008 עבדה פביאן על אלבומה הבא במונטריאול שבקנדה, עם הפסנתרן מארק הרשקוביץ' שהיה אחרי גם לאלבומה "Nue" מ-2002.
פביאן סירבה לפרסם פרטים על האלבום, או על הקריירה באיטליה, ושמועות רבות הסתובבו סביב האלבום הבא, בעיקר לגבי שפת השירים.
2009–2010: האלבום "Toutes les femmes en moi", המקביל שלו באנגלית ודיסק האוסף הראשון.
בסוף שנת 2008 הסכימה לבסוף פביאן לספר לקהל מעריציה באתר הרשמי שלה על האלבום הבא, השישי במספר, שיקרא "Toutes les femmes en moi" ("כל אישה שבתוכי"), ויכלול שירי בלוז, ג'אז, כליזמר, טנגו נאו קלאסיק וסול. ב-11 במרץ 2009 יצא הסינגל הראשון מהאלבום, שנקרא "Soleil, Soleil" ("שמש, שמש"), חידוש לשירה של נאנה מוסקורי. האלבום, לפי דבריה של פביאן, מוקדש בהערכה לזמרות הגדולות שדוברות צרפתית, ביניהן דלידה, פראנס גל, סלין דיון ועוד. האלבום עצמו יצא ב-25 במאי 2009 בצרפת, ואחריו יצא גם סינגל נוסף, כשם האלבום.
בעקבות ביקורות טובות שקיבלה פביאן על הרעיון להערכת הזמרות, הוציאה אלבום באנגלית שנקרא "Every woman in me", והוא גם מוקדש לזמרות דוברות אנגלית שפביאן מעריכה ומוקירה. האלבום יצא באוקטובר של אותה שנה.
בתחילת שנת 2010 פביאן החלה במסע ההופעות שלה בעקבות האלבום (שגם נקרא באותו שם), בצרפת, שווייץ ובלגיה.
היא הופיעה גם במזרח אירופה עם שיריה באנגלית, ספרדית, איטלקית ובצרפתית, בעיקר ברוסיה ובאוקראינה, שגם בהמשך יצא כדיסק הופעה חיה וכ-DVD בחודשים אוקטובר-נובמבר 2010.
בסוף אותה שנה, היא יצאה למסע הופעות גם בקנדה שנחל הצלחה גבוהה.
ב-15 בנובמבר 2010, יצאה אלבום האוסף הראשון של פביאן, שבא במארז יחד עם DVD של סיבוב הופעות שלה ("Tout Les Femmes Font Leur Show", "כל הנשים עושות את המופע שלהן"). אלבום אוסף זה גם כולל שני שירים חדשים של פביאן.
הקשר עם מדינת ישראל.
פביאן הייתה בת זוגו של המפיק הצרפתי ממוצא יהודי ז'ראר פוליצ'ינו, ובתקופה זו הייתה קשורה לדתו ולמדה רבות אודות הדת ועל הישראלים שבמדינת ישראל.
במאי 2008, השתתפה בחגיגות 60 שנה לעצמאותה של מדינת ישראל שהתקיימו סמוך למגדל אייפל שבפריז, והדהימה את כולם כששרה את "חורשת האקליפטוס" בעברית. בסוף השיר צעקה פביאן לקהל המעריצים הנלהב "אני אוהבת אתכם ישראל, תודה רבה" בעברית.
בעקבות הופעתה, גדלה ההתעניינות בה ברחבי ישראל ובקרב היהודים בגולה. ב-29 במרץ וב-30 במרץ 2010 פביאן הופיעה פעמיים בתל אביב עם שירים מכל אלבומיה, וכמו כן היא שרה את "חורשת האקליפטוס". ב-28 בפברואר 2015 הופיעה פביאן בהיכל מנורה מבטחים בתל אביב-יפו. פביאן חזרה להופיע שוב בהיכל מנורה מבטחים ב-14 בדצמבר 2019.
חיים אישיים.
החל משנת 2006 הייתה לארה פביאן בת זוגו של המפיק הצרפתי ממוצא יהודי ז'ראר פוליצ'ינו. בשנת 2007 נולדה בתם, הזוג נפרד בשנת 2012.
לארה פביאן נישאה בשנת 2013 לקוסם גבריאל די ג'ורג'יו.
ההיווצרות של מערכת השמש
נקמתו של מונטזומה
פרה קדושה
בדת ההינדואיזם הפרה (וגם הפר) נחשבת לקדושה, ועל כן נמנעים המאמינים לשחוט אותה ולאכול מבשרה.
המושג "פרה קדושה" משמש בהשאלה בעברית בת ימינו לתיאור דבר מה (כמו ערכים, אמונות, אישים ומיתוסים) שקיים טאבו רחב בחברה על פקפוק, לגלוג או כל סוג של פגיעה אחרת בו.
בהודו.
ההינדים מחשיבים את הפרה ואת הפר לקדושים. הפרה היא הסמל לאדמה ובהשאלה גם לכלל תרומותיה של האדמה לאדם, וכן נחשבת לאם כל האלים. על פי האמונה ההינדית, בגוף הפרה ישנם 330 מיליון אלים ואלות. בתאולוגיה ההינדית קדושת הפרה נקשרת גם לגלגול נשמות, כך שהנשמה לובשת דמות אנוש לאחר שהתגלגלה מהפרה. ישנה אמונה כי על המת לחצות נהר סוער, וכי תרומת בני משפחתו לפרות המקדשים ההינדים מזכה את המת בכך שיאחוז בזנב פרה כשהוא חוצה את הנהר. מתוך קדושת הפרה נובעת קדושת החיים וקדושת כל בעלי החיים. בהריומשה מתואר קרישנה כרועה בקר וכמגן הפרות. יש הסוברים שהדבר נעשה על מנת להעלות את חשיבותו ולקרבו אל מלכת האלים.
אמונה נוספת מגדירה את הפרה כאחת משבע אמהותיו של האדם, ולכן על האדם לכבדה כפי שהוא מכבד את אימו, מכאן שכפי שהאדם לא הורג את אימו כך אסור לו להרוג את הפרה.
כתוצאה מקדושת הפרה, ההינדים נמנעים מלשחוט ולאכול את הפרה ואת הפר. בהודו, בה מרוכזים מרבית ההינדים, ניתן לראות פרות משוטטות באופן חופשי, ועל פי המנהג יש להתייחס לפרה בכבוד, כאל אֵם, כהכרת תודה, בין השאר, על החלב שהיא מספקת. הינדי מסורתי לא רק שלא יאכל בשר פרה (ולעומת זאת, אם אינו צמחוני יאכל בשר תאו) אלא אף לא יעשה שימוש בתוצרי הפרה (לא ינעל נעלי עור העשויים מעור פרה או לא יישא תיק העשוי מעור פרה). חלב הפרה והגהי (חמאה) משמשים בטקסים דתיים ואף בטקסי שריפת גופות כסמל של קדושה וחזרה לאדמה.
הגנה על הפרה אף עוגנה בחוקה הפדרלית של הודו, ובמרבית מדינות הודו. קדושת הפרה הייתה מקור למתיחות דתית-פוליטית בין ההינדים למוסלמים בתת-היבשת ההודית, ובכך הפכה הפרה לא רק לסמל דתי כי אם סמל פוליטי. בעבר היו בהודו מהומות שהונעו מסלידת ההינדים את מנהגם של מוסלמים לאכול בשר בקר. אולם מוסלמים מגדלים בקר לבשר בהודו ואף מייצאים אותו לאירופה כבשר אורגני.
בוודות, כבר החל בריג ודה, מוזכרת הפרה בחיוב ואף יש דימויים של נהרות השופעים את מימיהם כפי שהפרה שופעת חלב. אף על פי כן, בתקופה זו (800–1800 לפני הספירה), שחיטת הבקר הייתה מותרת, אם כי בהקשרים טקסיים.
לפי האנתרופולוג מרווין האריס, כאשר מנהיגי הוודות לא יכלו להחזיק עוד בעדרים של בקר (דבר אשר שימר את עושרם), השחיטה והאכילה המסיבית של הבקר באה לקיצה. מאורח חיים של רועים למחצה, עברה האוכלוסייה לאורח חיים חקלאי המבוסס על משק-חלב, זאת כתוצאה מהיתרונות האקולוגיים שבכך. בערך בשנת 600 לפני הספירה רמת החיים של האיכרים החלה לרדת כתוצאה ממצוקה חברתית-כלכלית (מלחמות, בצורות, רעב). לטענת האריס, ההמון העני, שבניגוד למעמד הגבוה לא יכול היה להרשות לעצמו לאכול בשר, החל לסלוד מרעיון העלאת הקורבנות אשר היה סמל להנצחת הפערים. על רקע זה צמח הבודהיזם שגינה נטילת חייהם של בני אדם וחיות, וכן העלאת קורבנות. בהודו צמחו בתקופה זו אמונות נוספות - דוגמת הג'ייניזם - אשר אסרו על הריגה והקרבת קורבנות. לטענת האריס, הדבר קשור לסבלותיו של ההמון העני, אשר אותן אמונות דיברו אליו.
בעקבות הבודהיזם אימץ ההינדואיזם את עקרון איסור הריגת החיות. לאחר מאבק של מאות שנים כבש ההינדואיזם את הבכורה בהודו. לטענת האריס, קדושתה של הפרה וכן ההימנעות משחיטתה ואכילתה, נמשכו לאורך השנים, מאחר שהיה משתלם כלכלית-אקולוגית לקיים אמונה ופרקטיקה זו. האריס מציג את התועלת הרבה של הפרה (משק החלב, גללים, טופוגרפיה המתאימה לפר ולא לטרקטור וכיוצא בזה) לעומת ההשקעה המינימלית (הפרות מוחזקות בתנאים על סף רעב), כגורמים ששימרו את האמונה הדתית בדבר קדושתה של הפרה, וההימנעות משחיטתה ואכילתה.
כביטוי.
הביטוי פרה קדושה משמש בהשאלה בעברית בת ימינו לתיאור ערכים, אמונות ומיתוסים שקיים טאבו על פקפוק בהם. אדם המביע פקפוק בערכים אלה וחותר תחתם מתואר כמי ש"שוחט פרה קדושה". בפועל, המושג נעשה לעיתים קרובות לקלישאה ופובלציסטים ועיתונאים רבים ידועים כ"שוחטי פרות קדושות". מכיוון שלדעת רבים כיום אין כמעט שום נושא שקיים עליו טאבו, לעיתים נוצרות פרפרזות על הביטוי כמו "אין עוד פרות קדושות לשחוט" או "אין כיום פרות קדושות".
YES-2 (לוויין)
YES-2 הוא שמו של לוויין ניסיוני קטן שנבנה על ידי קבוצת סטודנטים אירופים, כחלק מתוכנית חינוך והכשרה מתמשכת שמפעילה סוכנות החלל האירופית, הקרויה Young Engineers Satellite - YES.
תוכנית Young Engineers Satellite.
תוכנית YES מאפשרת לצעירים אירופים הלומדים לתארים בתחום הנדסת חלל, פיזיקה, הנדסת מכונות, הנדסת חשמל ועוד להציע הצעות ללוויין מחקר. ההצעה הזוכה ממומנת על ידי סוכנות החלל האירופית, והמהנדסים הצעירים זוכים להזדמנות יוצאת דופן להשתתף בפיתוח ובבנייה של לוויין.
מטרות הלוויין YES 2.
במסגרת פרויקט YES-2, הפרויקט השני מסוגו, נבחרה הצעה לפיתוח מנגנון שיוכל להוריד עצם מהחלל אל כדור-הארץ בלא צורך במנועים רקטיים לתמרון. הרעיון מבוסס על מה שמכונה Tether, כלומר חוט או כבל. הרעיון של הסטודנטים והמהנדסים הצעירים הוא לפרוש חוט באורך 30 ק"מ, ולהניח ללוויין הקטן שבנו להשתרך אחר הלוויין הגדול שאליו היה מחובר בתחילת המשימה. עם הזמן, ולמרות הריק הכמעט מוחלט השורר בגובה של כמה מאות קילומטרים, ייווצר גרר שייצור מתיחות בכבל ויביא להאטת תנועתו של הלוויין הקטן. או-אז ינותק החיבור אל הלוויין הגדול, והלוויין הקטן יחל בחדירה לאטמוספירה, במועד ובמקום מוגדרים היטב, על מנת להביאו לנחיתה על פני כדור-הארץ.
החוט שייפרש בין הלוויינים יהיה ארוך מאוד, אך דק – עוביו כחצי מ"מ בלבד. חישובים מראים כי בתנאי חשכה, ניתן יהיה להבחין בו בעין בלתי מזוינת .
מעבר ליוזמה החינוכית, לפרויקט (המעסיק למעלה מ-500 מהנדסים צעירים מכל רחבי אירופה) שתי מטרות נוספות: לחשוף את ההזדמנויות של שוק העבודה הקשור לתחום החלל, וכן להדגים טכנולוגיות חדשות.
יישומי כבלים בחלל.