בזירה הפנימית נאלץ פיט להתמודד עם הגירעונות הכספיים שהותירה בקופת המדינה מלחמת העצמאות של ארצות הברית, שבהמשך נוספו אליהם הוצאות המלחמה נגד צרפת, וכן עם מתיחות באירלנד, שביוזמת פיט אוחדה עם בריטניה ליצירת ישות מדינית אחת, היא הממלכה המאוחדת. על מלאכת השלטון לא הקלה העובדה שהמלך ג'ורג' השלישי, שפיט מונה על ידו ונזקק לתמיכתו, סבל במשך חלק מהתקופה מבעיות נפשיות חמורות.
בתקופתו התגבש מעמדו של ראש הממשלה כמי שמוביל את השרים ומתאם את פעולותיהם.
ילדות ונעורים.
פיט נולד ב-1759 בהייס שבמחוז קנט בדרום מזרח אנגליה. הוא היה הרביעי מחמשת ילדיו של ויליאם פיט, הרוזן מצ'טהאם. פיט האב היה ראש ממשלה בשנים 1766–1768 ובין המדינאים הבולטים של תקופתו. גם דודו של פיט הצעיר מצד אמו, ג'ורג' גרנוויל, היה ראש ממשלה.
פיט היה נער רזה וחולני, ובריאותו הלקויה עתידה הייתה להעיק עליו עד מותו. בין היתר סבל מפודגרה, והטיפול הרפואי שהומלץ לו היה שתיית כמויות גדולות של יין פורט - טיפול שתועלתו מפוקפקת ונזקו רב, אך פיט הקפיד עליו כל חייו.
הוא התחנך בבית באמצעות מורים פרטיים, ומגיל רך הפליא ביכולתו השכלית, בשקדנותו, בכוח הריכוז שלו ובשאפתנות שגילה. כנער צעיר חיבר טרגדיה, שאין בה כלל סיפור אהבה וכולה סובבת סביב מאבק פוליטי על מינוי עוצר - מאבק שכעבור שנים אחדות התנסה בו פיט עצמו במציאות.
בגיל 14 בלבד התקבל לאוניברסיטת קיימברידג', שבה למד מגוון של נושאים בהתלהבות רבה: פילוסופיה מדינית, לימודים קלאסיים, היסטוריה ומתמטיקה. התעמקותו בספרות הקלאסית בלטינית וביוונית עתיקה, ובפרט נאומיהם של הנואמים הידועים בעולם העתיק, סייעה רבות בשיפור יכולתו הרטורית, שאותה החל לפתח עוד מילדות בסיוע אביו, נואם דגול בפני עצמו. בתקופת לימודיו התיידד עם עמית ללימודים בשם ויליאם וילברפורס, שלימים היה ממובילי התנועה לביטול העבדות. פיט היה ידידו של וילברפורס כל חייו, ופעל, ללא הצלחה, להטלת איסור על סחר עבדים. ב-1776 עזב את האוניברסיטה מפאת בעיות בריאות. שנתיים מאוחר יותר נפטר אביו, ופיט, כבן הצעיר יותר, קיבל חלק קטן של הירושה, שלא הספיק לקיומו. הוא הוסמך כפרקליט בלונדון והתקבל ללשכת עורכי הדין.
חבר פרלמנט ושר.
בבחירות הכלליות של 1780 התמודד פיט על מושב בפרלמנט מטעם קיימברידג', אך ללא הצלחה. בנחישותו להיכנס לפרלמנט השיג את תמיכתו של בעל אדמות עשיר שחלש על מחוז כיס (מחוז בחירה דל-אוכלוסייה), וכך נבחר לפרלמנט בבחירות ביניים שנערכו ב-1781. פיט התבלט במהרה כפרלמנטר מצטיין וכנואם מבריק, בעל קול מרשים ועושר לשוני. נאומיו לא הסעירו את הרגש, אך הוא ידע לבנות ולהציג טיעון מנומק היטב, ולתקוף את נקודות החולשה בטיעוניו של יריביו מיד לאחר ששמע אותם לראשונה. אדמונד ברק שיבח את אחד מנאומיו הראשונים באומרו כי פיט אינו תפוח שנפל קרוב אל העץ (פיט האב), אלא העץ עצמו.
בריטניה עוד הייתה שקועה באותה עת במלחמת העצמאות של ארצות הברית, ופיט הצטרף למתנגדיה של ממשלתו השמרנית של לורד נורת', בקריאה לסיים את המלחמה חסרת-התקווה תוך קבלה למעשה של עיקר הדרישות האמריקניות. בתוך האופוזיציה חבר לסיעת הרוזן משלבורן, שכללה את נאמניו הוותיקים של אביו, והחל להיבדל מסיעת הוויגים בראשות צ'ארלס ג'יימס פוקס, לימים יריבו הפוליטי המר. מלבד התנגדותו למלחמה (אשר הסתיימה באפריל 1782) התבלט פיט ביוזמתו, שלא צלחה, לרפורמה מתונה בסדרי הבחירות המושחתים בממלכה.
ביולי 1782 נפלה הממשלה והרוזן משלבורן מונה לראש ממשלה. פיט, בן 23 בלבד, מונה לשר האוצר. במרץ 1783 חבר הוויגי פוֹקס במהלך אופורטוניסטי לשמרן לורד נורת', ויחד הפילו את ממשלת שלבורן. פיט עבר לאופוזיציה, והביך את הקואליציה החדשה בניסיון נוסף להעלות את הצעתו לרפורמה בבחירות - הצעה שחברי הממשלה היו חלוקים קשות ביחס אליה. בתקופה זו ביקר יחד עם ידידו ויליאם וילברפורס בצרפת (היה זה מסעו היחיד מחוץ לארצו). בזכות ייחוסו, התקבל פיט בסקרנות רבה מעבר לתעלה, ובין היתר נפגש עם טליראן הצעיר, לימים מחשובי המדינאים של צרפת.
בדצמבר 1783 קרסה הממשלה החדשה עקב ניגודיה הפנימיים. המלך ג'ורג' השלישי, שתיעב את פוקס, מינה את פיט לראש ממשלה ושר אוצר, והוא בן 24 שנים ו-205 יום בלבד. באותם ימים עדיין היו למלכי בריטניה סמכויות פוליטיות ממשיות, והיה בכוחו של המלך לפטר ולמנות ראשי ממשלה, ולא רק לאשר את החלטות הפרלמנט.
כהונה ראשונה כראש ממשלה.
שנות השלום.
מינויו של אדם כה צעיר עורר חששות וביקורת בציבור, ורבים העריכו שהממשלה לא תאריך ימים. אך פיט הוכיח במהרה שהוא בשל לתפקיד, וכהונתו הייתה בין הארוכות של ראשי ממשלה - 17 שנים.
עם מינויו ניסה פיט לצרף את יריביו לממשלתו כדי להחליש את כוחה של האופוזיציה, אך הדבר לא הסתדר, ופיט הפסיד בהצבעת אי אמון בבית הנבחרים. באופן חסר תקדים - אך לא מנוגד לחוק - הוא סירב להתפטר, והמשיך לכהן על אף העובדה שהיעדר תמיכה בפרלמנט מנע מן הממשלה לפעול. המלך מצדו סירב שוב ושוב להצעת הפרלמנט, הנעדרת תוקף חוקי, לפטר את פיט. לעומת מצבו בבית הנבחרים, הוא נהנה מתמיכת המלך ובית הלורדים ומאהדה גדלה והולכת בציבור, שהעריך את יושרו ויכולותיו לעומת אלה של מתחריו, וכן נטה חסד לזכר אביו. פיט נישא על גלי האהדה הציבורית לניצחון מוחץ בבחירות כלליות שתוזמנו היטב, במרץ 1784. הוא עצמו נבחר הפעם מטעם מחוז הבחירה של אוניברסיטת קיימברידג', שאותו המשיך לייצג עד מותו. על אף שלאהדה הציבורית היה חלק בניצחון, הסיבה העיקרית הייתה הפעלת כוחם של המלך ושל מוסדות המדינה כדי להטות את הבחירות לכיוון הרצוי לממשלה. סדרי הבחירות בבריטניה באותה עת גרמו לכך, ששום ממשלה מכהנת לא הפסידה בבחירות כלליות במאה ה-18.
בשנים הראשונות בתפקידו עמד בראש מעייניו של פיט המאבק בחוב שהותירה המלחמה באמריקה, שעמד בשיאו על רבע מיליארד לירות שטרלינג. לצורך כך נלחם מלחמת חורמה במבריחים, העלה את שיעורי המס וייעל את מערכת המיסוי וניהול החשבונות. שיעורי המכס הופחתו, לעומת זאת, הן כדי להפחית את התמריץ להבריח והן כדי לעודד סחר - מטרה שלשמה גם נחתמו הסכמי סחר עם צרפת. בנוסף ייעל פיט, בחוק שנחקק ב-1786, את פעילותן של קרנות ההחזר (sinking funds), מכשיר תקציבי שנועד לצמצם את החוב הלאומי. הוא מנע משרי הממשלה מלהשתמש בכסף שהצטבר בקרנות, והפקיד ועדות מומחים על ניהולן באופן שהגדיל את הסכום המצטבר. הכנסה של 8 מיליון לירות לקרן התבטאה ב-10 מיליון לירות שהועברו לקיצוץ החוב הלאומי בסוף השנה.
פעולה נוספת בזירה הפנימית הייתה עוד ניסיון לקדם רפורמה מתונה בסדרי הבחירות המושחתים. לאחר שפיט נכשל בכך פעם נוספת, ב-1785, הוא לא ניסה לקדם את הנושא בהמשך דרכו.
צעדו הבולט בתחום מדיניות החוץ בתקופה זו היה ביסוסה ב-1788 של ברית משולשת, ראשונה מרבות, יחד עם הולנד ופרוסיה, במטרה לבלום איום אפשרי מצרפת - שאכן התגלה כריאלי בתוך זמן קצר. עוד פעל פיט להשלטת ניהול ריכוזי באימפריה, בעיקר בקנדה ובהודו. בהודו העבירה אליה המדינה סמכויות שהיו בידי חברת הודו המזרחית הבריטית, וריכזה בידי המושל הכללי של הודו סמכויות שהיו קודם בידי מושלים אזוריים. עם זאת, עדיין לא הכריזה על שליטה ישירה ומלאה בהודו. ב-1788 הוקמה מושבת עונשין ראשונה ביבשת אוסטרליה, אך פיט לא העריך שהיבשת הדרומית תצלח להתיישבות קבע רגילה.
בנובמבר 1788 התעורר משבר פוליטי עקב הידרדרות בבריאותו הפיזית והנפשית של המלך ג'ורג' השלישי. מאבק מר התחולל בין פיט לבין הוויגים ובראשם פוקס, שביקש להדיח את המלך ולהפקיד תחתיו כעוצר בעל סמכויות מלאות את בנו ג'ורג', הנסיך מווילס. פוקס היה ממקורביו של הנסיך וציפה שכעוצר, הוא ימנה אותו לראש ממשלה. פיט מצדו הסכים להדחת המלך אחוז הטירוף, אך תבע שהפרלמנט יאשר את זהות העוצר ושסמכויותיו של העוצר יוגבלו, כך שלא יתאפשר לו להדיח את הממשלה שמינה המלך. בסופו של דבר גברה ידו של פיט, שבמקרה זה הוביל את הפרלמנט במאבק הסמכויות מול המונרכיה. אך התאוששותו המפתיעה של המלך במרץ 1789 מנעה בשלב זה את הצורך בעוצר, לאחר שחוק העוצרות כבר היה מוכן להצבעה. האירוע, שכונה "משבר העוצרות", הביא את פיט לשיאים של כוח פוליטי ופופולריות. השמרנים חסידי המלוכה ראו את פעולתו כמעשה הגון של הגנה על זכויות המלך מול בן לא-נאמן; המלך והמלכה עצמם היו אסירי תודה; הצירים הליברלים, המבקשים לצמצם את כוחו של הכתר, ראו בתוצאות המאבק ניצחון סמלי לפרלמנט על המונרכיה השושלתית; וחוגים נרחבים בעם שמחו על כישלונו של הנסיך מווילס רודף התענוגות והבלתי אהוד.
לנוכח המהפכה בצרפת.