ההיסטוריון יואב גלבר, דן בהרחבה בסיפור הטבח בטנטורה בספרו "קוממיות ונכבה" משנת 2004, שולל את קיום הטבח. לטענתו, דיווח על הקרב שנמצא בארכיון צה"ל "סותר את העלילה על ביצוע טבח במקום". הדו"ח נכתב על ידי יעקב אפשטיין ("יעקב המוכתר") מזכרון יעקב, אשר לדברי כ"ץ היה דווקא זה שהציל את מרבית תושבי הכפר מהטבח. אפשטיין מייחס לעצמו לא את הצלת תושבי טנטורה, אלא את העברתם לפוריידיס, מרחק של מספר קילומטרים. גלבר הראה גם שיש התאמה במספר הקורבנות שנפלו בהגנה על הכפר הן בדיווחו של יחיא מחמוד, בן למשפחה מטנטורה שתיאר את הקרב ואת כיבוש הכפר וגירוש תושביו בספרו "אל טנטורה", והן ברשומות צה"ל ודיווחי חטיבת אלכסנדרוני הטוענים כי 52 איש נהרגו בהגנה על הכפר. מספר זה נתמך גם על ידי חישוב תנועת התושבים בכפר באותה תקופה. גלבר מצא שמספר התושבים היה 1,490 (על בסיס סקר הכפרים המנדטורי מ-1945). מאחר ש-1,086 תושבים הועברו לידי העיראקים על ידי הצלב האדום, 170 תושבים נשארו בפוריידיס, ו"קרוב ל-200 גברים נשלחו למכלאת השבויים", הרי שמספר ההרוגים בקרב נע בין 36 ל-60 בהתאם להערכה שמאמצים.
גלבר עוד טען כי סיפורי הטבח שסופר על ידי אנשי טנטורה נועדו לעורר אהדה ולהצדיק את נוכחותם בטולכרם - נוכחות שהכבידה על תושבי העיירה. סיפוריהם התקבלו באי-אמון ובמשך 50 השנים הבאות "לא נכנס כיבוש טנטורה לפנתאון הפלסטיני של מעשי טבח לצד דיר יאסין... ומקומות נוספים, עד שדלפה והופצה העבודה של כ"ץ. כל ההתייחסויות הפלסטיניות לטבח שכאילו אירע בטנטורה... מסתמכות עליה, ועליה בלבד".
פרשת טנטורה לפי בני מוריס.
ההיסטוריון בני מוריס המתמחה בכתיבה היסטורית בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי ובמיוחד הסכסוך הישראלי-פלסטיני והיווצרות בעיית הפליטים כתב באריכות על טענות הטבח במאמר שכתב בתחילת 2004 והופיע בספרו "מדיר יאסין עד קמפ דייוויד" (2018).
כ״ץ סיפר לבני מוריס כי בראיונות שקיים עם ותיקי חטיבת אלכסנדרוני הכחישו רובם את ההאשמה שהתקיים שם טבח, אף שאחרים רמזו על "מעשים אפלים". עם זאת, הוא לא הצליח למצוא בארכיונים מסמכים המתייחסים לטבח בטנטורה. מספר עדים סיפרו לו כי מספר מעשי רצח בוצעו על ידי תושבי הכפרים הדרוזים באזור כנקמה. מוריס סיכם את הבנתו את הפרשה הזו בכך שבהיעדר תיעוד יהיה קשה לפסוק אם אכן התקיים בכפר "טבח נרחב ושיטתי", אף שאין ספק שמדובר בפשעי מלחמה (על פי המינוח המודרני). מוריס גם הדגיש את העובדה שהכפר יושב מחדש על ידי יהודים במהירות שיא ובתוך שישה ימים עלו על הקרקע מייסדי נחשולים.
לדברי מוריס, הדוחה את גישת המחקר המבוססת על היסטוריה שבעל פה ואת תפיסת הרלטיביזם ההיסטורי המאפיינת את עבודתו של עמיתו אילן פפה, הפרשה מראה שלא ניתן "להתבסס על עדויות ראייה או שמיעה לאחר שעברו עשרות שנים מאז האירוע (השנוי במחלוקת), שכן זיכרון משובש, אינטרסים פוליטיים ובעיות בתרגום או תמלול ההקלטות, יוצרים בהכרח פערי אמינות". עם זאת, מוריס קובע גם כי כישלונו של סטודנט בניסוח התזה אינו מעלה או מוריד בשאלת קיומו של טבח, וכי מראיונות שהוא עצמו ערך, אין לו ספק שבוצעו פשעי מלחמה. מוריס הוסיף כי מניסיונו כחוקר "אם הייתה אש, העשן יופיע גם יופיע."
בני מוריס מצא כי תיאור ראשון של האירועים בטנטורה התפרסם למעשה כבר בתחילת שנות החמישים של המאה העשרים בספר של איש האחים המוסלמים חאג' מוחמד נימר אל־ח'טיב "מן את'ר א-נכבה" (בערבית: من اثر النكبة [השלכות הנכבה]; תעתיק: Min Athar al-Nakba) שעזב את חיפה בראשית 1948. הוא מביא סיפור של פליט אלמוני מטנטורה (לא ברור מהספר אם הוא אמור להיות אמיתי) שמתאר הרג של שבויים. מוריס מעריך כי ספר זה היה הספר הראשון בו נמצא תיאור טבח "שיטתי בקנה מידה נרחב בטנטורה".
בשנת 1998 פרסם יחיא מחמוד אל-יחיא, מנכבדי הכפר שגלה לדמשק, ספר בשם "טנטורה - כפר שהרס הכיבוש הציוני" (الطنطورة - قرية دمرها الاحتلال الصهيوني) ובו הוא מתאר הוצאה להורג של חמישה צעירים ערבים שקברו גופות ומציין שבטנטורה נהרגו סך הכל 52 ערבים. אולם על פי מוריס, יחיא "בשום מקום לא תיאר או אפילו הזכיר טבח שיטתי ומסיבי מהסוג שתיאר כץ".
על פי מוריס מעיון במסמכי ההגנה וצה"ל אין סימן לטבח נרחב כפי שכץ טען לו, אבל "התרחשו שם פשעי מלחמה". הוא מספר כי שרות הידיעות האזין לשידורי הרדיו מרמאללה ושם דווח כי ערבייה שברחה מטנטורה מספרת כי היהודים אונסים נשים ערביות, אך לא צוין דבר לגבי הטבח. מוריס רואה בכך שלא שודר דבר על טבח סימן לכך שלא היה הרג דומה בממדיו לטענות כץ.
מוריס מביא כראיה מסמכית בודדת למעשה זוועה יומן של חייל שנהרג מאוחר יותר, טוליק מקובסקי, שמספר ביומנו כי שתי חוליות שנשלחו לנטרל צלפים שהיו על גבעות, תפסו את הצלפים והוציאו אותם להורג בהיותם שבויים. מקובסקי מסביר ביומנו כי ההורגים היו בעיקר "בחורים שהערבים רצחו, שחטו או עשו מעשים 'יפים' אחרים לבני ביתם או נפגעי היטלר", וכי הם נקמו בהם "את נקמתם הפרטית ואת נקמת חברינו שנפלו".
טענות פלסטיניות על טבח בכפר.
ככלל לא הייתה פרשת טנטורה סיפור מרכזי באתוס הפלסטיני על הנכבה. כך, למשל, בספר של וליד ח'אלדי All That Remains, הכולל את סיפוריהם ההיסטוריים של הכפרים הערביים שנהרסו במלחמת העצמאות, לא מוזכר הטבח כלל. בעקבות התעוררות הפרשה בישראל כתב על הטבח מוסטפא אל-וואלי בכתב העת של המוסד ללימודי פלסטין כי הפרשה הושמטה בטעות. אל-וואלי מתאר את הספר של חאג' מוחמד נימר אל־ח'טיב בצורה שונה מזו של מוריס בספר ואומר כי יש בו גם סיפור על קורבנות אונס שהגיעו לטיפול בבית החולים בשכם.
במהלך השנים, טענו פליטים מהכפר שהיו עדים לטבח שבוצע בעת כיבושו.
חלק מפליטי הכפר הגיעו לאחר חורבנו לכפר הסמוך פוריידיס, ולאחר חודש נכנס לשם צה"ל וגירש את רובם לטולכרם. הטענות לטבח נפוצות בקרב תושבי הכפר. טענות על הטבח נכללו גם בסרטה של ערב לוטפי "על גופותיהם" (على أجسادهم).
הסרט "טנטורה" והתעוררות הפולמוס מחדש.
בינואר 2022 יצא סרטו של הבמאי אלון שוורץ "טנטורה", שפתח את פסטיבל הסרטים סאנדנס. בסרט מושמעים קטעים מההקלטות שעליהן התבסס תדי כ"ץ, ומופיעים ראיונות עדכניים עם ותיקי חטיבת "אלכסנדרוני", אשר מהווים אישור כי אכן התבצע טבח בטנטורה. הסרט החזיר לדיון הציבורי את טענותיו של של תדי כ"ץ לקיומו של טבח ועורר פולמוס. עו"ד גיורא ארדינסט, המשמש בהתנדבות כפרקליטה של עמותת אלכסנדרוני, טען שהסרט מוציא את דברי הלוחמים מהקשרם, ושלמעשה אין בו כל עדות חדשה וכל אישור לכך כי אכן התבצע טבח בטנטורה.
קישורים חיצוניים.
פרשת תדי כץ
מחלקת המדינה של ארצות הברית
מחלקת המדינה של ארצות הברית (באנגלית: United States Department of State) היא סוכנות פדרלית בארצות הברית, שעל אף שמה היא אחראית בעיקר על ענייני החוץ של הממשל האמריקאי. בראש המחלקה עומד מזכיר המדינה שתפקידו כמעט מקביל לתפקיד שר החוץ בישראל, והוא אחד האנשים הבכירים בממשל וכפוף ישירות לנשיא. בניין מחלקת המדינה בוושינגטון די. סי. נקרא על שמו של הארי טרומן, נשיאה ה-33 של ארצות הברית.
היסטוריה.
חוקת ארצות הברית, שנכתבה לראשונה בפילדלפיה בקיץ של שנת 1787 ואושרה לבסוף על ידי המדינות בשנה שלאחר מכן, נתנה לנשיא את האחריות לנהל קשרי החוץ של האומה. אך במהרה התברר, שהזרוע המבצעת של ארצות הברית היא חיונית בדבר וצריכה לסייע לנשיא בניהול ענייני החוץ של הממשלה הפדרלית החדשה.
בית הנבחרים והסנאט אישרו את החקיקה שמורה להקים את המחלקה לענייני חוץ ב-21 ביולי 1789, והנשיא וושינגטון חתם עליה והפכה לחוק ב-27 ביולי, וכך הייתה המחלקה לענייני חוץ לסוכנות הפדרלית הראשונה שהוקמה תחת החוקה החדשה. חקיקה זו נשארה החוק הבסיסי של מחלקת המדינה. בספטמבר 1789, חקיקה נוספת שינתה את שמה של הסוכנות למחלקת המדינה וצירפה לה עוד מגוון של חובות הנמצאות בתחום פעילותה.
חובות אלו גדלו וכוללות גם ניהול של מטבעת ארצות הברית, שמירה על החותם הגדול של ארצות הברית, ועריכת מפקד האוכלוסין. הנשיא ג'ורג' וושינגטון חתם על החקיקה החדשה ב-15 בספטמבר. רוב החובות האלו של מחלקת המדינה הפכו בסופו של דבר לשלל אגפים וסוכנויות פדרליות שהוקמו בזמן המאה ה-19.
ב-29 בספטמבר 1789 מינה הנשיא וושינגטון את תומאס ג'פרסון מווירג'יניה, שהיה אז שליח ארצות הברית בצרפת, למזכיר הראשון של מחלקת המדינה של ארצות הברית.
תחומי פעילות.
לזרוע המבצעת ולקונגרס של ארצות הברית יש מחויבות חוקתית למדיניות החוץ של ארצות הברית. בתוך הזרוע המבצעת, מחלקת המדינה היא הסוכנות המובילה של ארצות הברית בענייני קשרי חוץ, וראשה, מזכיר המדינה, הוא היועץ העיקרי של הנשיא בהחלטות הקשורות למדיניות חוץ, אף על פי שלעובדים אחרים בממשל או ליחידים אולי תהיה יותר השפעה על החלטותיו של הנשיא. המחלקה מקדמת את האינטרסים והיעדים של ארצות הברית בעולם אף על פי שתפקידה העיקרי הוא לפתח ולבצע בפועל את מדיניות החוץ של הנשיא. מחלקת המדינה אף תומכת בשלל הפעילויות הקשורות לענייני חוץ במחלקות אחרות בממשל, כמו מחלקת הסחר של ארצות הברית והסוכנות להתפתחויות בינלאומיות. המחלקה גם מעניקה מערך של שירותים חשובים לתושבי ארצות הברית ולתושבי חוץ המבקשים לבקר או להגר לשטח ארצות הברית.