אלפד נוימן נולד ב-1900 בווינה בירת אוסטריה, וגדל בעיר ברנו שבמוראביה (לימים צ'כוסלובקיה; כיום בצ'כיה). אביו היה בעל סדנה לנגרות בניין. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא האוסטרו-הונגרי. סיים לימודי הנדסה באוניברסיטת וינה ב-1925, ולמד בבית הספר לאדריכלות שבאקדמיה לאמנות היפות בווינה (Akademie der bildenden Künste Wien) אצל פטר בֶּהרֶנס (Behrens) ואצל אוגוסט פֶּרֶה (Perret) בפריז עד 1928. עבד כאדריכל בפרויקטים ציבוריים ופרטיים בצרפת ובאפריקה.
במלחמת העולם השנייה ירד למחתרת, עד שנתפס ונשלח לטרזיינשטט. שוחרר עם תום המלחמה במאי 1945.
בשנת 1949 עלה לישראל, והתמנה בדרגת פרופסור מן המניין לדקאן הפקולטה לארכיטקטורה ולבינוי ערים בטכניון (1953–1958). נוימן ייצג את ישראל בקונגרס הבינלאומי לאדריכלות מודרנית. ב-1959 הקים נוימן משרד ארכיטקטים יחד עם שני סטודנטים שלו לשעבר, צבי הקר ואלדר שרון. שלושתם יחד הפכו לאחד מגופי היצירה המקוריים של אמצע שנות ה-60, ובין היתר תכננו את בית עיריית בת ים, בית דובינר, בניין דנציגר להנדסת מכונות בטכניון בחיפה, בית הכנסת בבה"ד 1.
הבניינים והעיצובים של נוימן זכו להכרה בינלאומית נרחבת דרך פרסומים במגזינים מובילים של תקופתו, בהם: l'architecture d'Aujourd'hui, Domus, Architectural design, Architectural review, Zodiac, Arts and Architecture ואחרים.
אחד הבניינים הייחודיים שתכנן עם צבי הקר היה בניין דנציגר שנבנה עבור הפקולטה להנדסת מכונות בטכניון.
בסוף 1966, לאחר שלטענתו הטכניון שינה את תוכניתו לבניין – שינויים שאותם כינה "ונדליזם" – הודיע על התפטרותו מהטכניון, תוך שהביע ביקורת קשה נגד הנהלת המוסד. תביעה שהגיש בדרישה להורות לטכניון להסיר את השינויים שנעשו בבניין בגלל הפגיעה בשם הטוב של המתכננים נדחתה על ידי בית המשפט. עוד קודם לכן, משנת 1965, שהה בקנדה בחופשה ללא תשלום מהטכניון. בקנדה פיקח על הקמת המסלול לתואר שני באדריכלות באוניברסיטת לוואל (Laval) שבקוויבק.
נוימן חלה בסרטן הריאות בעקבות עישון כבד, ונפטר ב-1968. נוימן נקבר כנוצרי בחצר כנסייה בקוויבק בהתאם לצוואתו.
עבודותיו של נוימן הם נושא לעבודת דוקטור שנכתבה באוניברסיטת פרינסטון על ידי האדריכל רפי סגל. ב-2015 נערכה תערוכה "אדריכלות אורזת חלל: חייו ועבודתו של אלפרד נוימן" בגלריה לאדריכלות באוסטרבה שבצ'כיה.
הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה
חולייטה ונגס
חולייטה ונגס (Julieta Venegas; נולדה ב-24 בנובמבר 1970) היא זמרת רוק ופופ, נגנית וכותבת מקסיקנית.
ונגס זכתה בשני פרסי גראמי-לטיני ובגראמי אחד.
ביוגרפיה.
ונגס נולדה לונג ביץ', קליפורניה וגדלה בטיחואנה. יש לה אחות תאומה בשם איוון, צלמת במקצועה. היא מדברת באופן שוטף ספרדית ואנגלית.
ונגס החלה לנגן בגיל 8, כאשר הוריה שלחו אותה לשיעורי פסנתר. מאז, מוזיקה הפכה לתשוקתה והובילה אותה להיות זמרת וכותבת שירים.
לפני קריירת הסולו שלה היא שיתפה פעולה בכמה להקות בטיחואנה, בהן "Tijuana No!", ואחר כך במקסיקו.
האלבום הראשון שלה כאן ("Aquí") יצא ב-1998 ובו שיתפה פעולה עם גוסטבו סאונטולה. שיתוף פעולה זה הביא אותה לחשיפה גדולה בתעשיית המוזיקה.
היא החלה להופיע ולעבוד על אלבום נוסף, המצאה טובה ("Bueninvento"), שיצא בשנת 2000.
ב-2003 יצא אלבומה השלישי כן ("Si") אותו הקליטה בבואנוס איירס ומדריד.
ב-2006 הוציאה את אלבומה הרביעי לימון ומלח ("Limon y Sal").
בשנת 2007, זכתה ונגס בפרס גראמי בקטגוריית "אלבום הפופ הלטיני של השנה".
באותה שנה שיתפה ונגס פעולה עם הלהקה 'מירנדה!' ויחד הוציאו את הסינגל 'מושלמת' ("Perfecta") שב-2008 הפך לסינגל מוביל באמריקה הלטינית.
בהמשך 2008 הופיעה במופע אנפלאגד מטעם MTV שיצא אחר כך בתור דיסק ובגרסת DVD. הקליפ לשיר שלה 'El Presente' (ההווה) צולם באותו מופע.
בנוסף לשירה וכתיבת שירים היא מנגנת על מספר כלי נגינה: גיטרה אקוסטית, אקורדיון וקלידים.
מוזיאון ברונל
מוזיאון ברונל (באנגלית: Brunel Museum) הוא מוזיאון הנמצא ברות'רהית' שבדרום מזרח לונדון בירת הממלכה המאוחדת. המוזיאון נמצא בבית המנועים של מנהרת התמזה שתוכנן על ידי סר מארק איזמבארד ברונל ומנציח את פועלם של מארק איזמבארד ברונל ואיזמבארד קינגדום ברונל.
היסטוריה.
בית המנועים תוכנן על ידי סר מארק איזמבארד ברונל כחלק מהתשתית של תעלת התמזה. במבנה הותקנו מנועי קיטור שהפעילו משאבות על מנת לשאוב את המים מהמנהרה.
המוזיאון נפתח במבנה בשנת 1961 בשם "בית המנועים ברונל" (Brunel Engine House) על מנת להציג מידע על ההיסטוריה של המנהרה, וכן את עבודותיהם האחרות של מארק איזמבארד ברונל ושל איזמבארד קינגדום ברונל. בשנת 1975 שופץ המוזיאון בתרומת אגודת "תערוכת ברונל רות'רהיית'" (Brunel Exhibition Rotherhithe).
בשנת 2006 שונה שם המוזיאון, לשמו הנוכחי, והתערוכה הורחבה על מנת להציג עבודות נוספות של ברונל, וכן הותקן במוזיאון דגם של מגן המנהרה שתכננו מארק איזמבארד ברונל ואיזמבארד קינגדום ברונל.
בשנת 2007 שופץ המוזיאון והורחב. מנוע הקיטור הוצא מהמוזיאון (וכיום הוא מוצג במספנה ההיסטורית צ'טהאם), על מנת להרחיב את שטחי התצוגה של המוזיאון. עוד נבנו במוזיאון קפיטריה ושטחי שירותים. כמו כן פנה המוזיאון לחברת תחבורה עבור לונדון המפעילה את הרכבת התחתית של לונדון, לאור סגירת קו מזרח לונדון והפיכתו מקו רכבת תחתית לקו רכבת עילית, במטרה להרחיב את שטחי המוזיאון לתוך תחנות הרכבת התחתית ומנהרות הרכבת.
הגלריה הלאומית (לונדון)
הגלריה הלאומית (באנגלית: National Gallery) היא מוזיאון שנוסד בשנת 1824 וממוקם בצידה הצפוני של כיכר טרפלגר בלונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
המוזיאון מציג כ-2,300 יצירות אמנות מהמאה ה-13 ועד שלהי המאה ה-19. אוסף המוזיאון שייך לכלל הציבור הבריטי, והכניסה למוזיאון אינה בתשלום (אולם המבקרים מתבקשים לתרום למוזיאון את דמי הכניסה).
בשונה ממוזיאון הלובר בפריז וממוזיאון פראדו במדריד, מקורם של אוספי הגלריה אינו באוסף מלכותי. המוזיאון נוסד כמוסד ציבורי כאשר ממשלת בריטניה רכשה 36 תמונות מהבנקאי ג'ון ג'וליוס אנגרשטין. במהלך השנים גדל אוסף הגלריה באמצעות תרומות (המהוות למעלה משני שלישים מהאוסף הנוכחי) ורכישת יצירות שונות.
היסטוריה.
היוזמות להקמת גלריה לאומית.
ממלכת בריטניה החלה ביוזמה להקמת גלריה לאומית לאחר מדינות רבות אחרות באירופה. לממשלת בריטניה הייתה הזדמנות להקים גלריה לאומית בשנת 1777 כאשר צאצאיו של סר רוברט וולפול שקלו להעמיד את אוספו למכירה, והנשוא נדון בבית התחתון של הפרלמנט הבריטי וחבר הפרלמנט ג'ון וילקס הציע לרכוש את האוסף ולהקים את הגלריה בחצר המוזיאון הבריטי. בעקבות סירובה של ממשלת בריטניה, נמכר האוסף לצאריצה יקטרינה הגדולה, וכיום הוא מוצג במוזיאון הארמיטאז' שבסנקט פטרבורג.
בעקבות מכירת אוסף וולפול, פנו הציירים ג'יימס בארי וג'ון פלקסמן לממשלת בריטניה בקריאה להקים גלריה לאומית, בטענה כי בהיעדר גישה ליצירות אמנות אירופאיות לא יכולה האמנות להתפתח באנגליה. המכון הבריטי שנוסד בשנת 1805 ניסה לתת מענה לבעיה זו והציג יצירות אמנות אירופאיות שהושאלו מאוספים פרטיים, אולם ספג ביקורת בשל הטענות בדבר האיכות הנמוכה של יצירות אלה.
בשנת 1811 הוענק האוסף שנועד במקור עבור הגלריה הלאומית של פולין, ואשר נאסף על ידי סר פרנסיס בורג'ווה למכללת דאליץ', וכיום מוצג אוסף זה בגלריית דאליץ'. אוסף זה אכן שימש את אמני בריטניה, אולם שכן במכללה פרטית בפרוור דרומי של לונדון, ולא ניתן היה להשוות את הגלריה לגלריה לאומית במימון ממשלתי.
הקמת הגלריה.
לאחר מלחמות נפוליאון, שילמה במפתיע ממשלת אוסטריה את חובותיה לממשלת בריטניה, וזו החליטה להקצות את הכספים להקמת גלריה לאומית. באותה שנה הוצא למכירה אוספו של הבנקאי הגרמני ג'ון ג'וליוס אנגרסטין. ב-2 באפריל 1824 הצביע הפרלמנט הבריטי בעד רכישת 38 יצירות מהאוסף, בהן יצירות מעשה ידי רפאל וויליאם הוגארת', בעלות כוללת של 57,000 ליש"ט.
הגלריה נפתחה לציבור ב-10 במאי 1824, בבית מס' 100 ברחוב פאל מאל, שהיה שייך לאנגרסטין. בשנת 1826 נוספו לאוסף יצירות מאוספי סר ג'ורג' בומונט, הבארונט השביעי (שהתנה את מתן האוסף לציבור בבניית מבנה נאות עבורם), ובשנת 1828 נוספו אוספי הכומר ויליאם הולוול גארק. ביולי 1824 הוקם חבר נאמנים לנהל את הגלריה.
בשל מספר התמונות, וגודלו הקטן של המבנה, הוחלט להקים מבנה ייעודי. היצירות הועברו זמנית לרחוב פאל מאל מס' 105, ובשנת 1832 החלו עבודות הבנייה להקמת הגלריה, על פי תכנונו של האדריכל ויליאם וילקינס במקום בו עמדו האורוות המלכותיות, בצ'רינג קרוס, בחזית המבנה הוקמה כיכר גדולה - לימים כיכר טרפלגר.
אוספי הגלריה גדלים.
במשך שלושים השנים הראשונות לפעילותה של הגלריה, מרבית המוצגים בה היו יצירות אמנות שמקורן באיטליה, מהמאות ה-15 וה-16. בשנת 1851 ביקר דוח של הפרלמנט הבריטי את המצב, וקרא למינוי מנהל לגלריה. אחד המועמדים לתפקיד היה היסטוריון האמנות הגרמני גוסטב פרידריך ואגן, בו התייעצה הגלריה בשאלות של תאורת היצירות ואופן הצגתם, אולם לבסוף בחרו המלכה ויקטוריה ובעלה הנסיך אלברט וכן ראש ממשלת בריטניה ג'ון ראסל בסר צ'ארלס לוק איסטלייק לתפקיד.