בפגישות חשאיות עם חבריהם, בשלבים האחרונים של הגירוש להשמדה מגטו ורשה, הוחלט שאברהם ובתיה ברמן יעברו לצד הארי כדי ליצור קשר עם מי שעשויים לסייע בהצלה. ב-5 בספטמבר 1942 יצאו מגטו ורשה אל הצד הארי של העיר. היה זה בזכות קשר שיצרו עם אנשי אינטליגנציה ומכרים פולנים שהיו מוכנים להסתכן בעבורם.
הקשר עם חבריהם בגטו נותק ורק לאחר ניסיונות רבים נענה להם משרד "צנטוס" והעבירו לבני הזוג ברמן הודעה מעמנואל רינגלבלום, באמצעותו חידשו את קשריהם עם מפלגת פועלי ציון שמאל. השהייה בצד הארי של ורשה הייתה קשה והזוג נאלץ פעמים רבות לעבור מדירה לדירה. חזותה החיצונית לא הייתה ארית טיפוסית והיא יצאה ממקומות המסתור תחת כינויה המחתרתי, ברברה או באשיה, והייתה דמות מרכזית בפעולות הסעד ליהודים. יוסף ז'מיאן כתב עליה כי היא הייתה הרוח החיה של פעולות הסעד ליהודים המסתתרים ולתנועות ההתנגדות היהודיות.
ברמן ארגנה כ-100 תאי-סעד בין יהודים ופולנים שפעולתם הקיפה למעלה מ-2,000 יהודים, וציידה אותם בפנקסי-זהות, אישורי מגורים, תעודות נוצריות מזויפות, כרטיסי מעבר וכרטיסי מזון וכסף על מנת שיוכלו לשלם לדירות, לבוש ואוכל. בכך הייתה לאחד הכוחות המניעים החשובים של "הארגון להצלת יהודים" - ז'גוטה ואף ניהלה חוליות קשר של הוועד היהודי הלאומי. ביומנה סיפרה כיצד העבירה בקביעות פתקים כאלה יחד עם תצלומים, ולפעמים כמה עשרות. היא עטפה אותם בעיתון ישן והכניסה חבילה כזאת לתוך שקית ריקה של גריסים או סוכר, ואת השקית יחד עם שאר המצרכים לתוך תיק יד או תיק קניות. בהמשך סיפרה על התהליך המורכב של הכנת התעודות המזויפות וכתבה:
בין ידידותיה הרבות אשר עזרו לה בצד הארי של וורשה הייתה יאנינה בוכהולץ, אותה הכירה בסוף אוקטובר 1942 ובעזרתה היא ואברהם, שלא יכלו למסור את כתובותיהם לאיש, יכלו ליצור קשר עם אנשים שונים שביקשו עזרה. כך, אחרי האקציה השנייה ולקראת האקציה השלישית יצרו מעין תיבת דואר במשרד לתרגומים שניהלה הגברת בוכהולץ, כך אנשים יכלו להשאיר הודעות הממוענות ל"גברת באשיה" ולחזור כעבור ימים אחדים לקבלת תשובה. תיבת הדואר שלהם צמחה בהדרגה והודות לכתובת הזאת התקשרו עם הזוג ברמן אנשים רבים וניצלו.
ביטוי נוסף לפועלה היה עזרתה ביצירת קשרים בין רופאים לחולים ובין נשים שביקשו להפסיק את ההריון במציאות המורכבת של ורשה בימי המלחמה ובתשלום על הפלות אלו. היא העבירה יחד עם אברהם ברמן דיווחים על המצב בוורשה לנציגות הממשלה הפולנית בלונדון.
כתיבת יומן.
במהלך המלחמה כתבה יומן שפורסם לימים כספר. בעבורה, כתיבת היומן לא הייתה לפורקן אישי אלא גם לתיעוד היסטורי. מלבד רשימותיה בכתב סתרים על הפעולות לעזרת יהודים, רישומי סכומי-כסף, מסמכים ותעודות מזויפות, התחילה להזין מקרים ואירועים אשר תיעדו את הכיבוש הנאצי בוורשה. היומן נכתב תוך שימוש בהסוואות: יהודי כונה "חתול" וגיטו נכתב בצורת "צ'נסטוכוב", נשק ותחמושת - "סוכריות". על הכתיבה ביומן כתבה:
התיעוד היווה בשבילה ובשביל היסטוריון הגטו, ד"ר עמנואל רינגלבלום, פרויקט משותף. לאחר מותו של רינגלבלום ראתה עצמה כממשיכה של מפעל התיעוד עונג שבת. באחת הפעמים שהוטלה עליה משימת התיעוד, סיפרה שהיה עליה להעביר מסמכים לשלוש מפעילות המחתרת הקומוניסטית בתוך צנצנת זכוכית הנסגרת הרמטית באמצעות מכסה המצויד בטבעת גומי, להטמנה באדמה. אותם המסמכים והתעודות מהווים היום ארכיון שמכונה "ארכיון ברמן", שנמצא בבית לוחמי הגטאות.
הצלת ספרים לאחר המלחמה.
עם סיום מלחמת העולם השנייה חזרה לפועלה כספרנית. הזוג ברמן החליט להישאר בפולין כדי לעזור בשיקום החיים היהודיים שם. אברהם ברמן נבחר כחבר בפרלמנט הפולני ובתיה מונתה למנהלת הספרייה היהודית המרכזית בפולין. בספרייה בהנהלתה נאספו כ-120,000 ספרים, מרביתם ביידיש ובעברית.
היא החלה להתעניין דרך רשת של קהילות יהודיות משתקמות ודרך מפלגתה, פועלי ציון שמאל, בספריות ששרדו בתקופת המלחמה והחלה במבצע איסוף ספרים יהודים משרידים של אוספי ספרים שנמצאו במחבואים ובמרתפי ספריות פולניות. בחיפושיה מצאה כ-80,000 ספרים, ותרמה אותם לספרייה הלאומית בירושלים.
כהכרה על פועלה בימי הכיבוש הנאצי העניקה לה הממשלה הפולנית אות הצטיינות וגבורה על אומץ רוחה. בשנת 1948 השתתפה בכינוס של פעילי תרבות יהודים בפריז והציעה ליצור באירופה מרכז לבעיות הספר היהודי. ביום השנה החמישי למרד גטו ורשה הקימה תערוכה של "הספר הניצול". בשנת 1946 נולד בנם היחיד - הפסיכואנליטיקאי פרופסור עמנואל ברמן.
חייה בישראל.
ב-17 באפריל 1950 עלתה משפחת ברמן לישראל והתיישבה בתל אביב. אברהם ברמן כיהן כחבר הכנסת מטעם מפ"ם ומק"י בכנסת השנייה. בשנת 1952 חתמו על כרוז שהביע התנגדות למשא ומתן עם ממשלת גרמניה המערבית והשתתפו בעצרת-עם שהתקיימה בתל אביב בהשתתפות ניצולי שואה אחרים, בהם חייקה גרוסמן, צביה לובטקין, יצחק צוקרמן ורוז'קה קורצ'אק.
לאחר מאמצים רבים, כשמצבה הבריאותי קשה, זכתה לחצי משרה בספרייה בבית ספר "הקליר" בתל אביב. היא חלתה במחלת פרקינסון וסבלה מדיכאון. בשנת 1951 אושפזה לעשרים וארבעה ימים ואחר כך שוב נשלחה לבתי הבראה. היא חששה שמחלת פרקינסון תפגע בידה הימנית ולא תוכל לכתוב. נראה כי היעדר סביבה פוליטית השפיע על דיכאונה:
בפברואר 1953 נמנתה עם קבוצה של חברי מפ"ם שהודחה מהמפלגה, לאחר שחברי הקבוצה הביעו תמיכה במשה סנה.
ב-30 באפריל 1953 נפטרה מדלקת ריאות קשה ונקברה בבית הקברות נחלת יצחק. ארכיונה ויומנה נמסר לארכיון בית לוחמי הגטאות. היומן ראה אור כספר ב-1956, ושוב ב-2008.
ביום השנה העשירי למותה כתב אברהם ברמן:
אוהלו II
לוגנוויל
לונגוויל (Luganville) היא העיר השנייה בגודלה בוונואטו. העיר שוכנת על האי אספירטו סנטו (Espiritu Santo) ואוכלוסייתה מנתה 13,167 תושבים בשנת 2009.
כלכלה.
לוגנוויל התפתחה באופן משמעותי מאז קיבלה ונואטו את עצמאותה מידי צרפת ובריטניה ב-1980. בעיר פועל בית החולים השני בגודלו במדינה המשרת את האיים הצפוניים בכלל ואת האי אספיריטו סטנטו בפרט. בעיר פועלים בנקים ושווקים וכן תחנת משטרה.
תחבורה.
נמל לוגנוויל הוא אחד העסוקים במדינה, בעיקר בתור נמל יצוא לקופרה ולקקאו. מצר הים המפריד בין חופי העיר לבין האי השכן אאורה (Aore) מספק לנמל הגנה טובה. שירותי התחבורה הציבורית בעיר ובסביבתה מפותחים מאוד ונמל תעופה בינלאומי פועל בה.
היסטוריה.
במהלך מלחמת העולם השנייה כ-40,000 חיילים של ארצות הברית הוצבו בלוגנוויל ובין 400,000 ל-500,000 חיילים שהו בעיר במשך כל המלחמה כמקום מנוחה בין הקרבות. במקום הופעלו שלושה בסיסי חיל אוויר שמהם המריאו מטוסים למשימות הפצצה ובקרבת מקום פעלו מזח גדול ומבדוק יבש. את עקבותיה של ההיסטוריה הצבאית של לוגנוויל ניתן לראות בצריפים הצבאיים שעדיין פזורים במקומות שונים סביב לעיר.
המגדלור של סולטי
ויליאם סטיוארט האלסטד
יוחנן לקיצביץ
יוחנן לָקיצֶביץ (נולד ב-20 בפברואר 1943) הוא צייר, אנימטור ואמן קריקטורות ישראלי יליד יוגוסלביה.
ביוגרפיה.
יוחנן לקיצביץ נולד ביוגוסלביה. בשנת 1951 עלה לישראל.
בסוף שנות השישים של המאה ה-20 למד אנימציה במחזור הראשון של היחידה לאנימציה בבצלאל. לאחר לימודיו הצטרף כמעצב, לטלוויזיה הישראלית, שם עבד עד שנת 2005. במסגרת עבודתו יצר קטעי אנימציה, גרפיקה ועיצב תפאורות לתוכניות שונות. בין יצירותיו פתיח האנימציה וקטעי אנימציה נוספים לתוכנית "ניקוי ראש" (1974-1976), קטעי אנימציה לתוכנית "ריצ'רץ'" (1975–1980), עיצוב הבובות עבור התוכנית "שלוש ארבע חמש וחצי" (1980), קטעי מעבר לאירוויזיון 1979 ועוד.
בנוסף לעבודתו בטלוויזיה הישראלית פרסם לקיצביץ קריקטורות בעיתונים "חדשות" "מוניטין" ו"קול ירושלים", אייר ספרי ילדים רבים ובהם "דבורה עומר מספרת על הרצל" (1998), ויצר את הדמות "שוש" שהפכה למותג של חברת "עלית". בין השנים 2000–2003 יצר סדרת קריקטורות יומיות שליוו קטעי תחזיות מזג האוויר. בשנת 2006 ראה אור ספר הקריקטורות שלו "כלוב הזהב".
לקיצביץ נשוי ליהודית, מורה, ובני הזוג הם הורים לשתיים: נעמי ותמר.
יוחנן לקיצביץ'
לאקאטורו
לאקאטורו (Lakatoro) היא בירתו של מחוז מאלאמפה שבונואטו. העיירה שוכנת על חופו המזרחי של האי מאלאקולה (Malakula) והיא היישוב הגדול באי. ליד העיר פועל . אוכלוסיית העיירה מונה 705 תושבים נכון ל-2012. בעיירה מספר חנויות ושוק איכרים המוכר תוצרת מקומית.
חוצה את הקווים
חוצה את הקווים (באנגלית: Rogue) היא סדרת דרמה משטרתית בכיכובם של טנדי ניוטון ומרטון צ'וקאש. על אף שסט הצילומים נקבע להיות באוקלנד, קליפורניה, הסדרה צולמה בוונקובר, קנדה. כקופרודוקציה קנדית-בריטית, הסדרה הוזמנה על ידי חברת שידורי הלוויין DirecTV לשידור בערוץ Audience Network, כמו כן גם על ידי חברת שידורי הלוויין הקנדית The Movie Network ו-Movie Central.
הסדרה עלתה לשידור בבכורה ב-3 באפריל 2013. העונה הרביעית והאחרונה עלתה ב-22 במרץ 2017, ושידוריה הסתיימו ב-24 במאי 2017.
עלילה.