ג'ס מקבלת שיחת טלפון מגונה נוספת, בה הרוצח רומז על איזשהו מקרה בין שני ילדים בשם אגנס ובילי. הפעם, השיחה נמשכת מספיק זמן כדי לאתר את מקורה, וסמל נאש מורה לג'ס לעזוב את הבית באופן מיידי לאחר שמתגלה שהשיחה באה מתוך הבית עצמו. מודאגת לשלומן של ברב ופיליס, ג'ס מחמשת את עצמה עם מחתה ועולה לקומה השנייה, שם היא מגלה את גופותיהן המושחתות של ברב ופיליס. הרוצח מופיע ורודף אחר ג'ס לאורך הבית; וג'ס נועלת את עצמה במרתף. פיטר מופיע מחוץ לאחד החלונות ומנפץ את החלון כדי להגיע לג'ס, שדוקרת אותו עם המחתה מתוך מחשבה שהוא הרוצח.
המשטרה מגיעה כעבור כמה רגעים בעקבות צרחותיה של ג'ס, ומוצאים אותה במרתף כשהיא בקושי בהכרה, לצד גופתו המדממת של פיטר. השוטרים משכיבים את ג'ס לישון ומנהלים דיון על הרציחות, תוך כדי חוסר ידיעה מוחלט לכך שגופותיהן של קלייר ושל גברת מקנרי עדיין נמצאות בעליית הגג. לאחר מכן, השוטרים עוזבים בזמן שג'ס נשארת לנוח לבדה בבית, עם שוטר ששומר בחוץ. בסצנת הסיום, הרוצח יוצא מעליית הגג בזמן שג'ס ישנה בחדר הסמוך. הטלפון של הבית מתחיל לצלצל, וגורלה של ג'ס נשאר בסימן שאלה עבור הצופה.
הפקה.
קונספט וכתיבה.
התסריטאי הקנדי א. רוי מור כתב את התסריט עבור הסרט, שאז נקרא "Stop Me" על פי האגדה האורבנית "הבייביסיטר והגבר במעלה המדרגות". מור גם טען כי הוא שאב השראה מסדרה של מקרי רצח שהתרחשו במהלך עונת החגים באזור ווסטמאונט במונטריאול, קוויבק.
מפיקי הסרט, הארווי שרמן וריצ'רד שוטן, ביקשו מהתסריטאי טימותי בונד לכתוב מחדש את התסריט כך שיתרחש באוניברסיטה. קלארק, שהרגיש שהתסריט המקורי היה פשוט מדי, עשה מספר שינויים בדיאלוגים בין הדמויות השונות, ושילב גם אלמנטים הומוריסטיים בסרט, בייחוד בדמויותיהן של ברב וגברת מקנרי, שקלארק ביסס על דודתו. קלארק הרגיש שתלמידי הקולג' והתיכון לא ילכדו את "כל תחושת המציאות" בסרט אמריקאי, ומשכך הוא התכוון ללכוד את "פיקחותם" של הצעירים המתבגרים: "סטודנטים - אפילו בשנת 1974 - הם אנשים פיקחים. הם לא טיפשים. לא הכל זה ביקיני, שמיכות חוף ובינגו".
ליהוק.
אוליביה האסי, שכבר זכתה לתהילה בינלאומית על תפקידה כיוליה ב"רומיאו ויוליה" מאת פרנקו זפירלי, הסכימה להשתתף בסרט לאחר שנאמר לה שהיא "תעשה סרט בקנדה שירוויח הרבה כסף". קלארק חיפש את השחקן קייר דוליה שיגלם את דמותו של פיטר לאחר שהופיע כדייב באומן בסרט "". דמותה של גברת מקנרי הוצעה לבטי דייוויס, אך היא דחתה את ההצעה. מרגו קידר לוהקה לדמותה של ברב, ואמרה שהיא נמשכה אל הדמות "כי היא הייתה פרועה וחסרת שליטה", ולא "דמות ראשית קונבנציונלית". לגילום דמותה של קלייר הריסון, שרציחתה מתניע את עלילת הסרט, לוהקה לין גריפין, ילידת טורונטו, אחרי שאמה, שהייתה גם סוכנת הליהוק שלה באותה העת, השיגה לה אודישן.
במקור, דמותה של פיליס קרלסון הוצעה לגילדה רדנר, שהסכימה לגלם את הדמות, אך נאלצה לעזוב חודש לפני תחילת הצילומים בגלל התחייבותה הקודמות לסאטרדיי נייט לייב, והוחלפה באנדריאה מרטין. אדמונד או'בריאן לוהק במקור לדמותו של סגן פולר, אך עם הגעתו לסט, המפיקים הבינו שהוא לא יוכל למלא את חובותיו הנדרשות בשל בריאותו הרופפת (שנבעה ממחלת האלצהיימר). ג'ון סקסון, שקרא את התסריט קודם לכן, קיבל שיחת טלפון מהמפיקים, שהציעו לו את התפקיד; סקסון הסכים לקבל את התפקיד, והיה צריך להגיע לטורונטו מניו יורק בתוך יומיים על מנת להתחיל את הצילומים.
צילומים.
הסרט צולם בטורונטו במהלך החורף של שנת 1973-74; הבית המוצג בסרט התגלה על ידי קלארק בזמן שסייר עבור חיפוש לוקיישנים, ובעליו הסכימו להחכיר לו את הבית עבור ההפקה. חלק מהסרט גם צולם בקמפוס של אוניברסיטת טורונטו. לדבריו של ג'ון סקסון, קלארק צייר בקפידה סטוריבורד עם צילומי מפתח, שהוא הביא לסט של הסרט כל יום: "אני יכול להבין בדיוק למה חשבתי שהוא נזקק, ולמה הסצנה נזקקה". בסרט מופיעים סצנות מנקודת מבטו של בילי / הרוצח. סצנות אלו צולמו באמצעות שימוש במתקן שתוכנן על ידי מפעיל המצלמה, ברט דאנק, אשר היה מחובר ראשו של דאנק בזמן שהוא טיפס על הקיר של הבית. סצנת מותה של גריפין, שצולמה במצלמת כף יד בארון אמיתי, הושלמה תוך מספר מועט של טייקים. לדברי גריפין, ההפתעה שדמותה חווה, מכיוון שגיחתו של הרוצח מהארון הייתה אמיתית. מאוחר יותר, השחקנית נזכרה ושיתפה ש"זה היה הלם מוחלט כי לא ידעתי למתי לצפות שהוא יקפוץ החוצה!" הסצנות בהן גופתה של קלייר בכיסא הנדנדה מופיעה, חייבו את השחקנית ללבוש שקית פלסטיק אמיתית על ראשה לפרקי זמן ממושכים. למרות זאת, גריפין סיפרה שהיא התמודדה בקלות יחסית עם מצב זה: "הייתי למעשה, ועודנו, שחיינית די טובה מספיק כדי שאוכל לעצור את הנשימה שלי במשך זמן רב, וגם אני יכולה לפקוח את העיניים למשך זמן רב מבלי למצמץ".
כשהיא שיתפה את זכרונותיה מתקופת הצילומים, מרגו קידר אמרה שהתקופה הייתה "כיפית. באמת התחברתי לאנדריאה מרטין בזמן שצילמנו בטורונטו ובאונטריו. אוליביה האסי הייתה קצת מוזרה. היא הייתה אובססיבית לרעיון להתאהב בפול מקרטני דרך המדיום שלה. קצת הקשנו עליה בגלל דברים כאלו".
גמר ההפקה.
המלחין של הסרט, קארל זיטרר, אמר בראיון כי הוא יצר את המוזיקה המסתורית המופיעה לאורך הסרט על ידי קשירת מזלגות, מסרקים וסכינים על מיתרי הפסנתר על מנת לעקם את צליל המפתחות של הכלי. זיטרר גם אמר שהוא עיוות את הצליל עוד יותר על ידי הקלטתה באמצעות קלטת אודיו והאטת הקול. הקולות עבור שיחות הטלפון המטרידות בוצעו על ידי שחקנים רבים, כולל השחקן ניק מנקוזו והבמאי בוב קלארק. מנקוזו סיפר בראיון שהוא עמד על ראשו במהלך ההקלטה במטרה לדחוס את בית החזה שלו ולגרום לקולו להישמע מטורף יותר.
במהלך ההכנות בשנת 1974 ליציאת הסרט לאקרנים באמריקה, מנהלי אולפני "האחים וורנר" ביקשו מקלארק רשות לשנות את סצנת הסיום לסצנה בה בן זוגה של קלייר, כריס, מופיע מול ג'ס ואומר: "אגנס, אל תספרי להם מה עשינו", לפני שהורג אותה; אבל קלארק התעקש לשמור על הסוף המעורפל המקורי.
הפצה.
הפצה תיאטרלית.
הסרט יצא לאקרנים ב-11 באוקטובר 1974 בקנדה תחת הפצתה של "Ambassador Film Distributors". בארצות הברית, הסרט יצא לאקרנים תחת הפצתם של אולפני האחים וורנר החליטו להפיץ את הסרט במקביל לעונת חג המולד, ב-20 בדצמבר 1974. אולפני האחים וורנר החליטו לשנות את שם הסרט ל"לילה שקט, לילה מרושע" ("Silent Night, Evil Night"), מחשש ששם הסרט המקורי יטעה את קהל הצופים לחשוב שמדובר בסרט בלאקספלויטיישן. האולפנים החזירו את שם הסרט המקורי לאחר ההפצה הראשונית עבור ההקרנות העתידיות.
באוקטובר 1975, הסרט הוקרן בניו יורק ובשיקגו, וכמו כן גם ב-19 בתי קולנוע בלוס אנג'לס, שם הוא זכה להצלחה קופתית. הצלחה זו הביאה את אולפני האחים וורנר להפיץ את הסרט ב-70 תיאטראות בכל רחבי הארץ בתקופת ליל כל הקדושים, אך אז הסרט גרף בממוצע יומי רק 700 דולר ליום בכל אולם קולנוע, מה שגרם לאולפני האחים וורנר להפסיק את ההפצה בדצמבר של אותה השנה. הסרט הוקרן בעבר תחת שמו החלופי, "לילה שקט, לילה מרושע", בווירג'יניה ביולי 1975.
בסך הכל, הסרט גרף מעל 4,053,000 דולר ברחבי העולם, לעומת תקציב של 620,000 דולר. כאשר הסרט הופץ בבריטניה, המועצה הבריטית לסיווג סרטים צינזרה מספר משפטים בעלי אופי מיני הנאמרים במהלך שיחת הטלפון המגונה הראשונה.
הרקע סביב הבכורה בטלוויזיה.
הסרט, בשם "זר בבית" ("Stranger in the House"), התעתד לעלות לשידור בכורה בטלוויזיה במוצאי שבת, 28 בינואר 1978, ברשת "NBC". שבועיים לפני שידור הבכורה שלה, בוצע רצח כפול בבית האחווה "צ'י אומגה" בקמפוס של אוניברסיטת פלורידה סטייט בטלהאסי. לאחר מכן, הרוצח הלך לחדר סמוך לבית האחווה ותקף באלימות שתי סטודנטיות ששרדו. מאוחר יותר, הרוצח זוהה כטד בנדי, והוא הוצא להורג ב-24 בינואר 1989.
ימים ספורים לפני הקרנת הסרט בפלורידה, מושל פלורידה, ראובין אזובין, פנה לנשיא "NBC", רוברט מלהולנד, וביקש שהסרט לא יוקרן בשל נושאי הסרט הדומים לאירוע הרצח הכפול. ביום שלישי, 24 בינואר, NBC-TV נתנה לכמה מהחברות המסונפות לה בפלורידה, ג'ורג'יה ואלבמה, את האפשרות להקרין את הסרט "", במקום את "זר בבית":
מדיה ביתית.
הסרט הופץ על גבי תקליטורי DVD מספר פעמים בצפון אמריקה. מהדורת יום השנה ה-25 הופצה בקנדה ב-6 בנובמבר 2001 על ידי חברת "Critical Mass". מהדורה זו הכילה רק את הטריילר התיאטרלי כקטע בונוס. בשנה שלאחר מכן, ב-3 בדצמבר 2002, הוציאה "Critical Mass" את מהדורת האספנים של הסרט על גבי DVD עם עם סרטי תעודה, שני טרקי פרשנויות וכרזות ארט לסרט באנגלית ובצרפתית הניתנות להחלפה.
ב-5 בדצמבר 2006, "Critical Mass" הפיצה תקליטור שלישי מסוג "מהדורה מיוחדת" עם פרשנות מחודשת, שתי סצנות מקוריות עם טרקים חדשים שנחשפו, סרט תיעודי חדש על יצירת הסרט וראיונות עם צוות ההפקה. מהדורה זו הופצה על גבי תקליטור של Blu-ray ב-11 בנובמבר 2008.