בתל ובסביבתו הקרובה נערכו מספר חפירות ארכאולוגיות וסקרים רבים. הפרויקט המקיף ביותר היה של משלחת אמריקנית, שחשפה שרידים מתקופות הברונזה הקדומה והמאוחרת ומתקופת הברזל ועד לתקופה הצלבנית. המשלחת חפרה בעיקר בראש התל, אך גם במכלול המערות שממזרח לו ומצפון מזרח לתל, בין השנים 1976 ל-2016, זאת במסגרת מחקר ארוך טווח שנקרא "פרויקט מחקר להב" (Lahav Research Project). הפרויקט נוהל תחילה על ידי המכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת מיסיסיפי ואחר כך בשיתוף עם עודד בורובסקי מאוניברסיטת אמורי. כמו כן נחפרו מערות קבורה מתקופת הברזל מדרום לתל, על ידי רם גופנא ואברהם בירן. בית קברות נוסף מתקופת הברזל נחפר על ידי עודד בורובסקי. קברים מהתקופה הרומית ומראשית התקופה הביזנטית נחשפו על ידי עמוס קלונר ממזרח לתל.
בחודשים מאי–יוני 2007 נערכה חפירת הצלה בתל, לאחר שנחשפו מערות במהלך עבודות להקמת שכונה חדשה בקיבוץ להב. החפירה התבצעה על ידי רשות העתיקות ובמימון הקיבוץ. בחודשים ינואר–פברואר 2015 נערכה חפירת הצלה נוספת בתל.
היסטוריה.
על פי הממצאים הארכאולוגיים, אזור התל היה מיושב כמעט ברציפות למן התקופה הכלקוליתית ועד למחצית הראשונה של המאה ה-20 בארץ ישראל.
תקופת הברונזה.
השכבות הקדומות בתל (שכבות 16–19) מתוארכות לתקופת הברונזה הקדומה (3500-2900 לפנה"ס). היישוב במקום נבנה במדרון המזרחי בסמוך לאדמות הניתנות לעיבוד, תחילה במערות טבעיות ששופרו ובהמשך במבני מגורים שהיוו כפר קטן. לאחר פער של כ-300 שנה, האתר מיושב מחדש במעלה הגבעה (שכבה 15) בסוף תקופת הברונזה הקדומה (2600-2500 לפנה"ס), עם זאת, הפעם הוא היה מבוצר באופן מאסיבי כפי שניתן לראות על ידי שרידי מגדל ברוחב 7.5 מטר, חומת מגן ברוחבה 3.5 מטר וחלקלקה משופעת. היישוב הגיע לסיומו בחורבן שרפה שהניב שכבה של אפר ושברים אחרים בעומק 3.5 מטר. האתר מיושב מחדש (שכבות 12–14) בברונזה הקדומה השלישית (2500-2300 לפנה"ס), אך לא בוצר מחדש.
ההתיישבות התחדשה בתל בתקופת הברונזה המאוחרת IA (שכבה 11, 1550-1475 לפנה"ס) בעקבות פער של כ-750 שנה. לאחר תקופת מעבר שהניבה מספר תת-שלבים שהפיקו קרמיקה טיפוסית לתקופה וחרפושיות בסגנון האופייני לחיקסוס. תל היה מאוכלס על ידי בניין גדול עם חצר מרכזית (6 × 6.5 מטר) מוקף חדרים מכל הצדדים שנמצא בשכבה 10 (1475-1400 לפנה"ס). מבנה מסוג זה, המכונה בניין "תושבות", קשור לשלטון המצרי בארץ ישראל. שכבה זו הגיעה לסיומה בהרס מאסיבי, ובעקבותיה יישוב מחדש חלקי בשכבה 9 (1400-1300 לפנה"ס). זמן מה אחר כך בחלק המאוחר של תקופת הברונזה המאוחרת (IIB LB), שכבה 8, (1300-1200 לפני הספירה), הוקמה משטח לבני בוץ גדול על גבי שרידי השכבות הקודמות (שכבות 10–11). במשטח הוקמה סדרה של בורות אחסון מרופדים באבן ונראה שהאתר שימש כמרכז אחסון לדגן, ככל הנראה שימש כתחנת מסחר ().
תקופת הברזל.
בשכבה 7 נחשפו שרידים מתקופת הברזל 1 (1200-900 לפנה"ס). הממצאים הארכיטקטוניים כוללים בורות אחסון מצופים אבן, ככל הנראה לתבואה. הממצא החומרי כולל: כלי חרס פלשתיים, המעידים על קשרים עם מישור החוף. צלמית נשית נטולת ראש, שחזיתה מקושטת בניקודים ובגבה קווים אנכיים וחרוטים הדומים לשיער. עיקר הממצאים מתקופת הברזל נמצאו בשכבות 6א' ו-6ב'.
התקופות הפרסית ההלניסטית.
שרידים מהתקופה הפרסית בארץ ישראל (500-300 לפנה"ס) נמצאו בשכבה 5 ומהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל (300-100 ללפנה"ס) בשכבה 4. נחשפו שרידי מבנה גדול, אולי מנהלי שעדויות קרמיות מצביעות על כך שהוקם בסוף התקופה הפרסית. נמצאו מעל 560 שברי צלמיות חימר פזורות מעורבבות עם שכבת הקרקע העליונה ונראה כי שברים אלה מקורם באתר פולחן בתל, והובאו לאזור במהלך פעולות פילוס קרקע, ככל הנראה למטרות חקלאיות.
התקופה הביזנטית.
שרידים מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל (200-600 לספירה) נמצאו בשכבה 3. התל עצמו היה מאוכלס בדלילות וייתכן שהשטח שלו שימש לפעילות חקלאית ורעייה. היישוב העיקרי היה ממוקם במדרון המזרחי של התל ובאתרים אחרים בסביבה, דוגמת חורבת רימון (חרבת אום-רממין), כקילומטר דרומית לתל חליף. אופייה היהודי של האוכלוסייה באזור באותה העת מעיד באונומסטיקון של אוסביוס מקיסריה, שם מתאר אב הכנסייה הקדום את קיומם של שני כפרים יהודיים באזור, טיללה ורימון. בתי קברות סמוכים, השייכים לשני הכפרים הללו, נחפרו על ידי מספר ארכאולוגים בתקופות שונות.
ראש התל יושב מחדש בתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל (700 לערך לספירה), והשטח סביב התל ראה פעולה מסוימת במהלך מסעי הצלב. התיישבות ערבית מודרנית, בעיקר במערות, התקיימה לרגלי התל ב"ח'רבת חוויליפה" עד 1948.
במלחמת העולם הראשונה.
במלחמת העולם הראשונה נערך על תל וסביבתו קרב תל חווילפה, קרב שהתחולל בין ה-1 בנובמבר 1917 וה-6 בנובמבר 1917 בין כוחות בריטים של חיל המשלוח המצרי לבין כוחות של הצבא העות'מאני במסגרת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. הקרב ארך כשבוע, והסתיים בניצחון הצבא הבריטי, ובנסיגת הכוחות העות'מאנים.
צרעת ענק אסייתית
צרעת ענק אסייתית (שם מדעי: Vespa mandarinia) היא מין של צרעה מסדרת הדבוראים הנחשבת למין הצרעה הגדולה ביותר בעולם. היא נפוצה במזרח אסיה בטבע. מין דומה לה הוא "Vespa velutina", אשר מכונה באותו השם.
צרעה זו שייכת לסוג של הצרעה המזרחית המכונה "דבור". היא גדולה יותר וגם תוקפנית ממנה עם גוף באורך , מוטת כנפיים באורך 75 מילימטרים ועוקץ באורך 6 מילימטרים. הצרעה בעלת צבעים זהובים-שחורים בולטים, המשמשים כאזהרה לטורפים. היא בעלת לסתות חזקות מאוד ובטן צרה ושחורה שבקצה מצוי העוקץ. הזכרים קטנים מהנקבות
וחסרי עוקץ.
צרעה זו חיה בטבע בהרים ויערות גבוהים ברחבי סין, טאיוואן, דרום רוסיה, הודו-סין, הודו, סרי לנקה ונפאל, והיא ידועה בעיקר ביפן, שם היא נחשבת מזיק משמעותי. במקרים רבים מוצאים שצרעות מסוג זה חיות במושבות תת-קרקעיות, לעיתים במחילות של בעל חיים אחר. הקן יכול להגיע לאורך 6–60 סנטימטרים וצורתו דמוית קערה.
הצרעות הן טורפות של חרקים שונים החיים סביבן, ופועלות יוצאות לשיחור מזון בסביבת הקן, כדי להאכיל את הצעירים. הן ניזונות מחרקים בינוניים עד גדולים לרבות מינים של דבורים, צרעות אחרות לרבות צרעות מאותו הסוג וגמלי שלמה, אשר בשרם נחשב למעדן עבור הזנת מלכות. הפועלות תופסות את טרפן עם לסתותיהן וקורעות ממנו חתיכות גדולות, אותן הן מעבירות לפגיות המתפתחות. כדי לחסל נחיל דבורים כמו דבורי דבש הן נעות בחבורות גדולות. כוחן העוצמתי עוזר להן לשדוד בקלות כוורות מלאות דבש ולהרוג את כל הדבורים במושבה, והן נחשבות למזיק מאיים ביותר על ייצור הדבש באזור חיותן. עם זאת מין של דבורה מזרחית - "Apis cerana", מצליח להימנע מפשיטות באמצעות חיסול הפועלות המגיעות לקן באמצעות חום גוף חזק ביותר, הנוצר מלחץ. הפועלת המגיעה למושבה נהרגת בידי המון הדבורים המחמם אותם ביותר.
צרעות אלו נחשבות לתוקפניות מאוד ויתקפו גם ללא התגרות. העקיצה שלהן מכילה נוירוטוקסין חזק, ועקיצות רבות יכולות לגרום להלם אנפילקטי, אי-ספיקת כליות ואף לדום לב ולמוות. מספר המתים ביפן מהעקיצות של צרעות רבות מגיע ל-30–40 כל שנה. בסין המספרים גבוהים אף יותר. ב-2013 מתו במחוז שאאנשי בלבד 41 אנשים.
ב-2020 התפרסמו דיווחים שצרעה זו הגיע (כמין פולש) לאמריקה הצפונית, שם נמצאו כמה פרטים שתקפו אלפי דבורי דבש.
קרקשונה
יחסי החוץ של איטליה
יחסי החוץ של איטליה הם מערכת יחסי החוץ הדיפלומטיים שכוננה איטליה עם מדינות וארגונים זרים בעולם. ממשלת איטליה כוננה יחסים דיפלומטיים עם רוב המדינות בעולם, כולל המעצמות ארצות הברית, סין, רוסיה והממלכה המאוחדת.
יחסים עם המעצמות.
ארצות הברית.
איטליה מנהלת יחסים חמים וידידותיים עם ארצות הברית. לארצות הברית היה ייצוג דיפלומטי באומה האיטלקית בקודמתה, ממלכת סרדיניה, מאז 1840. עם זאת, בשנת 1891 ניתקה ממשלת איטליה את יחסיה הדיפלומטיים והרהרה בקצרה על הכרזת מלחמה נגד ארצות הברית כתגובה לתקרית הלינץ' של אחד עשר איטלקים בניו אורלינס שבלואיזיאנה, וכן בין השנים 1941 ל-1943 בוטלו היחסים בין המדינות, כאשר איטליה וארצות הברית היו במצב מלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, איטליה הפכה לשותפה טרנס-אטלנטית חזקה ופעילה אשר יחד עם ארצות הברית ביקשה לטפח מודל דמוקרטי ושיתוף פעולה בינלאומי בנושאי עימות וסכסוכים אזרחיים. לשם כך, ממשלת איטליה שיתפה פעולה עם ארצות הברית בגיבוש מדיניות הביטחון, ההגנה ושמירה על השלום. תחת הסכמים דו-צדדיים עתיקי יומין שמקורם בחברות שתי המדינות בארגון האמנה הצפון אטלנטית (נאט"ו), איטליה מארחת זרועות חשובים מהכוחות המזוינים של ארצות הברית בויצ'נצה ובליבורנו (צבא ארצות הברית); אביאנו (בסיס של חיל האוויר); ונמלי בית עבור צי ארצות הברית בשלושה ערים שונות. בארצות הברית ישנם כ-11,500 אנשי צבא המוצבים באיטליה. איטליה מארחת את מכללת ההגנה של נאט"ו ברומא.
איטליה היא שותפה מובילה בלוחמה בטרור, בהיותה חברה מייסדת הן של האיחוד האירופי והן של נאט"ו, ושתי המדינות משתפות פעולה באומות המאוחדות, בארגונים אזוריים שונים, ובשמירה על השלום, השגשוג והביטחון.