ב-21 במרץ 1918 שיגרה גרמניה את המתקפה האחרונה שלה על מדינות ההסכמה - מתקפת האביב. במתקפת האביב נעשה שימוש נרחב בטקטיקה החדשה נגד מדינות ההסכמה, ולראשונה זה 4 שנים נשברה מלחמת החפירות. עם זאת, המתקפה הגרמנית נבלמה ביולי, ומדינות ההסכמה החלו במתקפה משלהן שהובילה לתבוסת גרמניה במלחמה וחתימת הסכם הכניעה ב-11 בנובמבר 1918.
"טקטיקת הוטיאר".
שיטות כיבוש החפירות שקדמו ל-1918 כללו בדרך כלל הפגזה ארטילרית שלאחריה באה התקפה מסיבית של חיל הרגלים. הגנרל הגרמני אוסקר פון הוטיאר הציע גישה חדשה לכיבוש חפירות על פי הצעדים הבאים:
מדליות באולימפיאדת אטלנטה (1996)
באולימפיאדת אטלנטה שנערכה באטלנטה שבארצות הברית בשנת 1996 השתתפו 10,318 ספורטאים מ-197 מדינות. הספורטאים השתתפו ב-271 תחרויות ספורט ב-26 ענפי ספורט.
ספורטאים מ-79 מדינות זכו לפחות במדליה אחת עבור מדינתן - ו-118 המדינות הנותרות נותרו בלא מדליות.
ארצות הברית, המדינה המארחת זכתה במירב המדליות (101 במספר), ואף במירב מדליות הזהב (44 במספר), ובמירב מדליות הכסף (32 במספר). גרמניה זכתה במירב מדליות הארד (27 במספר).
מייקל ג'ונסון מארצות הברית היה הספורטאי הראשון שזכה הן בריצת 200 מטרים והן בריצת 400 מטרים באותה אולימפיאדה.
גל פרידמן הצליח לזכות במדליית ארד בגלשני מיסטרל והפך לישראלי השלישי שזוכה במדליה אולימפית כלשהי.
משור
מדליות באולימפיאדת ברצלונה (1992)
באולימפיאדת ברצלונה שנערכה בברצלונה שבספרד בשנת 1992 השתתפו 9,356 ספורטאים מ-169 מדינות או ישויות מדיניות, ב-257 אירועים ב-28 ענפי ספורט שונים.
ספורטאים מ-64 מדינות זכו לפחות במדליה אחת, ועל כן 105 מדינות או ישויות מדיניות לא זכו באף מדליה. הקבוצה המאוחדת של מדינות ברית המועצות לשעבר זכתה במרבית המדליות (112 במספר), ואף במרבית מדליות הזהב (45 במספר) והכסף - 38 במספר). ארצות הברית זכתה במרבית מדליות הארד (37 במספר). ספרד, המדינה המארחת, זכתה ב-22 מדליות (מהן 13 מדליות זהב, 7 מדליות כסף ושתי מדליות ארד).
באולימפיאדה זו זכתה ישראל לראשונה במדליה אולימפית, כאשר הג'ודוקא יעל ארד זכתה במדליית כסף במשקל עד 61 ק"ג. כבר למחרת זכתה ישראל למדליה נוספת - הג'ודוקא אורן סמדג'ה זכה במדליית ארד במשקל עד 71 ק"ג. ספרד זכתה במדליית הזהב בכדורגל גברים וארצות הברית זכתה במדליית הזהב בכדורסל גברים. לינפורד כריסטי מבריטניה (גברים) וגייל דיברס מארצות הברית (נשים) זכו במדליות הזהב במרוצים ל-100 מטר. שאנון מילר, המתעמלת האמריקאית, גרפה חמש מדליות.
אנגקור ואט
אנגקור ואט (בקמרית អង្គរវត្ត) הוא המקדש המרכזי בעיר המקדשים העתיקה אנגקור שבקמבודיה (בקמרית, "ואט" פירושו "מקדש"). המקדש נבנה במאה ה-12 והוא הגדול והשמור ביותר באנגקור והיחיד שנשאר כמרכז דתי. אנגקור ואט נבנה במקור כמקדש הינדי ונועד לייצג את הר מרו המיתולוגי, מקום משכנם של האלים. המקדש שינה את אופיו לבודהיסטי בשלב מאוחר יותר. כיום, המקדש נחשב לייצוג שיאה של התרבות והארכיטקטורה החמרית ודמות המקדש מיוצגת במרכז הדגל הקמבודי. אנגקור ואט והמקדשים האחרים באנגקור מהווים את מרכז המשיכה של תיירים למדינה, והם עומדים במוקדו של מאמץ שימור בינלאומי.
מבנה.
המקדש מוקף בחומה בגובה 4.5 מטר, שהיקפה הוא 1024 מטרים (ממערב למזרח) על 802 מטרים (מצפון לדרום). בתוך החומה קיים שטח פתוח ברוחב 30 מטרים, ואחריו חפיר מלא מים ברוחב 190 מטרים. ניתן להגיע אל האי המלאכותי שעליו ניצב המקדש, דרך סוללה ממזרח או דרך מוגבהת ממערב.
היסטוריה.
התכנון והבניה של המקדש מתוארכים למחצית הראשונה של המאה ה-12 לספירה, בזמן שלטון המלך סוריוורמאן השני (Suryavarman II, שלט בין 1113 עד סביבות 1150). המלך הקדיש את המקדש לפולחן וישנו, שעד אותה תקופה היה משני לפולחן שיווה. שמו המקורי של המקדש אינו ידוע, היות שלא נמצאו כל תעודות או כתובות בו שם המקדש מופיע. העבודות נסתיימו כנראה עם מות המלך ולכן ישנם תבליטים לא גמורים.
בשנת 1177 המקדש הותקף על ידי בני הצ'אם (Cham, עם שחי בווייטנאם של היום), אויבי החמרים. לאחר מכן האימפריה חזרה למקומה על ידי המלך החדש, ג'איאוואראם השביעי (Jayavaram VII), שקבע את בירתו (אנגקור תום, Angkor Thom) ואת המקדש שלו (Bayon) מספר קילומטרים צפונה משם.
במאה ה-14 או ה-15 המקדש הוסב לבודהיזם-טהרוואדה והוא משמש כמקדש בודהיסטי עד היום. למרות שהוא הוזנח אחרי המאה ה-16, הוא לא ננטש מעולם. משמעותו של שמו הנוכחי, אנגקור ואט, היא מקדש הבירה (ואט - מקדש; אנגקור - מהמילה הסנסקריט נגארה, שמשמעותה בירה).
אנגקור ואט כיום.
עבודות שימור במקדש בוצעו על ידי הממשלה ההודית בין השנים 1986 ל-1992. בשנות ה-90 המשיכו מאמצי השיקום במקום, במקביל לעלייה חדה בכמות התיירים. ב-1992 הוכרז אנגקור כאתר מורשת עולמי על ידי אונסק"ו, שהזרים אליו כספים ועודד את הממשלה הקמבודית לפעול לשימור האתר.
לפי נתוני הממשלה, ביקרו בפרובינציית סיאם ריפ בה שוכן אנגקור ואט כ-677,000 תיירים זרים, כ-50% מכלל התיירים שנכנסו למדינה. העלייה בתיירות הביאה גם לתופעות שליליות, כמו מספר מקרים של ונדליזם (כגון גרפיטי). כן הוספו בעקבות התיירות הגוברת חבלים ומדרגות עץ כדי להגן על התבליטים והרצפות.
צלול
צלול - עמותה לאיכות הסביבה היא עמותה סביבתית ישראלית אשר נוסדה ב-1999, ושמה לה למטרה לשמור על הנחלים, הים ומקורות המים של ישראל באמצעות הגברת המודעות הציבורית, חינוך, פעילות אקטיבית ומחקר. העמותה החלה את דרכה כחלק מהמאבק להפסקת פעילות כלובי הדגים של החקלאות הימית במפרץ אילת, שלטענתם גרמו לזיהום הים ולהרס שונית האלמוגים שם. העמותה כוללת אנשי מקצוע מתחומים שונים: אנשי סביבה, אנשי אקדמיה, עורכי דין, מתנדבים ואנשי יחסי ציבור.
"צלול" נתמכת על ידי אנשי עסקים פרטיים, מספר קרנות מהארץ והעולם ועל ידי הציבור הרחב. "צלול" מסרבת לקבל כספים מגופים ממשלתיים במטרה לשמור על עצמאותה ועל אופי פעילותה. מטה העמותה שוכן ברמת גן.
מאבקים עיקריים.
מלחמה במזהמי הים.
"צלול" פועלת למניעת הזרמת שפכים ומזהמים אחרים לים. בעקבות פעילות זו צומצמה כמות השפכים המגיעה לים באמצעות הנחלים וכן צומצמה כמות שפכי התעשייה המוזרמת לים ממפעלים ממאות מיליוני מ"ק שפכים בשנה בעבר, לכ-30 מיליון מ"ק כיום. ההפחתה היא תוצאה של פעילות כנגד המזהמים עצמם, אך גם תוצאה של פעילות בקרב מקבלי ההחלטות שתוצאתה הקמת הוועדה למתן היתרי הזרמה לים, המפקחת על המזרימים ("צלול" משמשת כנציגת ארגוני הסביבה בוועדה) והטלת היטל כספי על המזרימים לים, שהפך את ההזרמה ללא משתלמת לרבים מהם.
קידוחי הגז והנפט מסכנים את הים.
מדינת ישראל נכנסה לעידן קידוחי הגז והנפט מבלי שנערכה לכך מבחינה חוקית, מבחינה תכנונית ומבלי שדאגה לאמצעי תגובה במקרה של אסון קידוח בים. כתוצאה מכך, הקידוחים חושפים את הים התיכון וחופיו לסכנת זיהום.
הקמת רשות ים וחופים.
למרות תפקידו המרכזי של הים התיכון בחייהם של תושבי מדינת ישראל, מנוהלים משאבי הים על ידי 11 משרדי ממשלה ללא תיאום וללא יד מכוונת. צלול מציעה לממשלה להקים רשות ים וחופים שתתאם בין המשתמשים השונים: קידוחי גז ונפט, מתקני התפלה, דיג, תחבורה, צבא, תיירים, ספורטאים ועוד. הרשות תפקח, תתכנן תוכנית אב לים, תתאם בין המשתמשים השונים ותפקח עליהם.
מגני הים של עמותת צלול.
"מגני הים" של עמותת צלול היא רשת מתנדבים שמטרתה להעלות את המודעות הציבורית לצורך בשמירה על הים ועל החופים, ולעודד פעילות ציבורית להגנה על הים. המתנדבים ב"מגני הים" עוסקים במגוון פעילויות בתחום המודעות והסברה וכן בפעילות כגון ארגון ניקיונות חוף, החתמה על עצומות, ארגון והשתתפות בהפגנות ועוד. "מגני הים" מדווחים לצלול על מפגעים בים ובנחלים ו"צלול" מטפלת בהסרתם. הייחוד ב"מגני הים" הוא באיחוד משאבים וביצירת כוח ציבורי משמעותי שעושה למען שמירה על הסביבה הימית בישראל.
רשויות חלשות מזהמות.
סיבה מרכזית לזיהום נחלים היא תקלות להן אחראיות בעיקר רשויות חלשות שאינן מסוגלות לטפל במערכת הביוב שלהן. על-פי נתוני המשרד להגנת הסביבה, כמעט בכל יום בשנה מתרחש אירוע של זיהום נחלים, כתוצאה מהזרמת שפכים או קולחים (כ-350 אירועים בשנה). הסיבה לאירועים אלה הן תשתיות ביוב ברמה נמוכה, או תחזוקה לקויה של תשתיות אלה, בעיקר על ידי רשויות עירוניות חלשות. עמותת "צלול" מציעה לרשות המים לחדול מלטפל בבעיה באמצעות פרסום "צו לתיקון מעוות", ולהקים קרן שתדאג לתקן תקלות אלה ותמנע את הנזק.
בריכות הדגים מזרימות פלט מזוהם.
לאורך נחלי הארץ ובהם נחל חרוד, נחל הירדן הדרומי, נחל קישון, נחל נעמן, נחל חדרה, ונחל תנינים פועלות כ-40 בריכות דגים, המזרימות לנחלים פלט המזוהם בהפרשות דגים, חומרי הזנה ותרופות.
עמותת צלול פועלת לקידום רפורמה בענף, שתאפשר להזרים לנחלים פלט במשך שלושה חודשים בשנה בלבד, ברמת טיהור המתאימה להזרמה לנחל (בהתאם לתקנות ענבר). עלות הרפורמה, על-פי עבודה כלכלית שערכה "צלול" כ-100 מיליון שקל לכלל הבריכות. בשל התנגדות משרד האוצר לממן את מחצית הרפורמה, כ-50 מיליון שקל, ובשל הימנעות יתר משרדי הממשלה, ובראשם משרד החקלאות והמשרד להגנת הסביבה, מלטפל בבעיה, הרפורמה אינה יוצאת לדרך וזיהום הנחלים נמשך.
המעיינות תפוסים.