באוגוסט 2000 עלה לשידור ערוץ "פלייבוי" בשידורי yes הטלוויזיה בלוויין, באמצעות זכיין - חברת "פליי-טי-וי", והחל מאפריל 2001 גם בחברת הכבלים "תבל", ובהמשך גם בחברות הכבלים "ערוצי זהב" ומת"ב. הערוץ שודר במתכונת "תשלום תמורת צפייה" וכלל פורנוגרפיה רכה. שידורי הערוץ הופסקו באוגוסט 2002, לאחר שחברי כנסת דתיים וחרדים, יזמו תיקון לחוק התקשורת שיאסור שידור פורנוגרפיה בישראל. עם זאת חברות הכבלים הגישו בקשה להעלות את הערוץ מחדש בשל אי בהירות בנוסח החוק, לפיו "לא יוצג אדם או איבריו בדרך מינית". הם ביקשו מהמועצה לשידורי כבלים ולווין להכיר במשדרי פלייבוי, שאינם חושפים סצינות מין מפורטות, כ"צילומים אמנותיים".
במרץ 2003, חברת "פליי-טי-וי" מפעילת הערוץ, פנתה לבית המשפט העליון בבקשה שיחייב את חברות הכלים והלוויין לשדר את הערוץ, בטענה שהשקיעה בערוץ כ-7 מיליון דולר וקיבלה רישיון שידור בשבילו כחוק. בנוסף טענה כי ההחלטה להוריד את הערוץ עומדת בניגוד לדעת המועצה לשידורי כבלים ולווין, שקבעה כי אין מניעה להמשיך ולשדרו, לאחר שאינו על ההגדרה של שידור פורנוגרפיה אסורה. בעקבות צו ביניים שהוציא בית המשפט חזר הערוץ לשדר. בנוסף, ביולי 2003, החל ערוץ פלייבוי ישראל לשדר גם באינטרנט, תמורת תשלום של 19.90 שקל בחודש.
בתגובה עתרו לבג"ץ 39 ח"כים מרוב סיעות הכנסת וארגונים פמיניסטים נגד שידור הערוץ, בטענה שהוא מבזה ומשפיל נשים. ב-2 במרץ 2004 קבע פה אחד, הרכב מורחב של בית המשפט העליון, בראשות השופטת דליה דורנר, כי שידורי הערוץ אמנם פוגעים בכבוד הנשים, אך אין בכך כדי לאסור את שידוריו והוא יוכל להמשיך לשדר כערוץ מקודד בתשלום. השאלה המשפטית נסובה סביב הגדרת "החפצת נשים". דורנר קבע שיש לפרש אותה באופן מצומצם והצגה של יחסי מין אינה תמיד נחשבת החפצה.
באוקטובר 2003, הודיעה הערוץ על תחרות לתפקיד המגישה הישראלית בערוץ פלייבוי העולמי והישראלי, ונערת פלייבוי הישראלית הראשונה. ארגונים פמיניסטיים ניסו לאסור על התחרות ועל כל הפקות מקור ישראליות בערוץ. התחרות נערכה לבסוף בדצמבר 2003 כשבין המתמודדות היו שני אלוני, לימור דגני, מעיין קדם, גליה אברמוב ודורין שמר, כשהזוכה הייתה נוגה שחר.
באוגוסט 2005, טענה חברת "פליי-טי-וי" כי YES איפשרה לצפות בערוץ בהנחות ובחינם במסגרת מבצעי שיווק שונים, ללא הסכמתה; אף על פי שאחד התנאים שקבעה מועצת הכבלים והלוויין לשידור הערוץ הוא כי הערוץ לא יינתן בחינם לאף אדם. YES טענה מצידה כי אפשרה לעובדיה צפייה בחינם, נתוך רצון שיכירו את השירותים שהחברה מציעה.
בשנת 2009 נקלע זכיין הערוץ בישראל לקשיים כלכליים, עקב ירידה חדה במספר המנויים, בעקבות עלייה בזמינות הפורנו באינטרנט.
אלן גינזבורג
אלאן גינזבורג
יו טו
וידאו-קליפ
וידיאו קליפ
וידיאו-קליפ
אולוס גליוס
אולוס גליוס (Aulus Gellius) (בערך 125–180) היה סופר ולשונאי לטיני שנולד ככל הנראה ברומא.
גליוס למד דקדוק ורטוריקה ברומא ופילוסופיה באתונה, ואחרי כן שב לרומא, שם החזיק במשרה שיפוטית. עם מוריו וידידיו כלולים אנשים מכובדים רבים: סולפיקיוס אפולינריס, הרודס אטיקוס ופרונטו.
עבודתו הידועה היחידה היא "לילות אטיקה" (noctes atticae) ושמה שאוב מלילות החורף הארוכים באטיקה שביוון, שם החלה כתיבתה. גליוס המשיך את כתיבת העבודה ברומא. העבודה כוללת הערות על דקדוק, גאומטריה, פילוסופיה, היסטוריה, וכמעט כל נושא אחר שעורר את עניינו של גליוס.
לעבודה, הנושאת אופי של הערות שנרשמו בחופזה במהלך הדברים, אין ארגון כלשהו והיא מחולקת לעשרים ספרים על–פי סדר הכתיבה. מן הספר השמיני לא נותר לנו דבר לבד ממפתח העניינים, אך שאר הספרים שרדו. ערכו העיקרי של הספר הוא בתובנות שהוא מציע ביחס לאופייה של החברה הרומית באותה תקופה והקטעים הרבים שהוא מצטט מעבודות של כותבים אחרים שאבדו מאז.
טורמנטום
טורמנטום (לטינית, tormentum) היו העינויים שהופעלו ברומא העתיקה.
בתקופת הרפובליקה הרומית, היה אסור לענות אזרחים רומים וגם עבדים היה מותר לענות רק במקרים מיוחדים, כדי לחשוף עניינים חשובים ביותר (כמו במקרה קשר קטילינה) או במקרה של גילוי עריות של אדונם, שכן זה נחשב פשע כנגד האלים.
בתקופות מאוחרות יותר, ניתן היה לענות עבדים כדי להעיד נגד אדוניהם במקרים של בגידה, מזימה להרוג בעל משרה (majestas) או ניאוף. בתקופת הקיסרים, ניתן היה לענות גם אזרחים חופשיים במקרים של בגידה, על אף שהשימוש בעינויים הוגבל בדרך כלל לאנשים ממוצא נחות (אם כי ישנם מקרים שבהם שימשו עינויים גם אצל סנטורים ובני מעמד הפרשים).
קרניפקס
קרניפקס (בלטינית: Carnifex) היה המוציא להורג ברומא העתיקה, ותפקידו היה להוציא להורג עבדים וזרים. הוא לא היה מוסמך להוציא להורג אזרחים רומים. תפקיד נוסף של הקרניפקס היה לנהל את העינויים (המילה carnifex היא צירוף של caro, carnis - בשר ו-facio - לעשות, לבצע; מכאן גם הפועל carnifico - לחתוך לחתיכות, לכרות).
משרת הקרניפקס נחשבה בזויה, המחזיק בה לא הורשה לגור בתוך תחומי העיר ונדרש לגור בפורטה מטיה או אסקווילינה, ליד המקום שבו הוענשו העבדים (ססוריום, בתקופת הקיסרים).
שלמה רייכנשטיין
שלמה רייכנשטיין (1902–1942) היה סופר עברי.
ביוגרפיה.
רייכנשטיין נולד בשברשין וגדל בזאמושץ' שבפולין בשנת תרס"ב (1902). בגיל 17 עלה לארץ ישראל והיה בין מייסדי ביתניה עילית שבגליל התחתון. מאוחר יותר היה בין מקימי קיבוץ תל יוסף שבעמק יזרעאל ועבר לקיבוץ עין חרוד הסמוך.
שלמה רייכנשטיין היה מהסופרים העבריים הראשונים של התנועה הקיבוצית. חרף הקשיים הגדולים של חיי חלוץ בארץ באותן שנים, מצא את הכוח והזמן לכתוב סיפורים מראשית ההתיישבות הקיבוצית בעמק. היה בעל לשון ייחודית, רומנטית אך לא מליצית, והיה בין המתארים הראשונים של הנוף הארץ ישראלי מתוך מגע ישיר, ולא מתוך אוצר מליצות מקובל.
ספרו הראשון, "ראשית", סיפור, יצא כבר לאחר מותו, בשנת 1943. בשנת 1948 יצא לאור קובץ סיפוריו "בשבילי שדות". שלמה רייכנשטיין נזכר גם בספרי הזיכרון לקהילה היהודית של זאמושץ'.
רייכנשטיין נפטר בקיבוץ עין חרוד בשנת תש"ב 1942. היה בן ארבעים במותו.
ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן
ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן (בערבית: جبران خليل جبران; 6 בינואר 1883 - 10 באפריל 1931) היה סופר, משורר ואמן חזותי אמריקאי-מארוני. שירתו נחשבת יוצאת דופן, בשל השימוש בשפה הגבוהה ובשל ההבחנה בנושאי החיים בהשתמשו במושגים רוחניים. ג'ובראן נחשב גם לפילוסוף (אף על פי שג'ובראן עצמו דחה את היותו פילוסוף במהלך חייו). הוא למד אמנות בבוסטון ובפריז, וצרפתית וערבית בלבנון. הוא ידוע בעיקר כמחברו של הנביא, אשר יצא לאור לראשונה בארצות הברית ב-1923, ואשר נמנה בין הספרים הנמכרים ביותר בכל הזמנים, תוך שהוא מתורגם ללמעלה ממאה שפות .
ביוגרפיה.
ג'ובראן נולד בכפר בשרי, ששכן במחוז הר הלבנון העות'מאני (במותצאריפיית הר הלבנון; ערבית: متصرفيّة جبل لبنان), למשפחה נוצרית - מארונית. ג'ובראן הצעיר היגר ב-1895 עם אמו ואחיו, לארצות הברית, ושם עבדה אמו כתופרת. הוא נרשם ללמוד בבית ספר בבוסטון שבמסצ'וסטס. אחד המורים שם הבחין במהרה בכישוריו היצירתיים, והציגו לפני הצלם פרד הולנד דיי. כשהיה בן 15 החליטה משפחתו של ג'ובראן לשלוח אותו בחזרה לארץ מוצאו, כדי להירשם ללמוד בקולג' דה לה סאג'ס שבביירות. ב-1902 הוא שב לבוסטון בעקבות מות אחותו בת הזקונים. בשנה שלאחר מכן איבד ג'ובראן גם את אמו ואת אחיו למחצה. זמן מה אחר כך המשיך להתקיים מההכנסות שהותירה אחותו מעבודתה בחנות לייצור בגדי נשים.
ב-1904 הוצגו לראשונה ציוריו של ג'ובראן בסטודיו לצילום של דיי שבבוסטון. ספרו הראשון בשפה הערבית יצא לאור ב-1905 בניו יורק. בעזרתה הכספית של אשת החינוך מרי אליזבת' הסקל , עמה נפגש ג'ובראן זה לא מכבר ומי שתהיה פטרוניתו הכלכלית עד למותו, ג'ובראן החל ללמוד אמנות בין השנים 1908 - 1910, בפריז, בירת צרפת, כחניך באטלייה של ז'אן פול לורן שבאקדמיה ז'וליאן. בשהותו שם, הוא נהיה מעורה באגודות חשאיות שדגלו במרידה כנגד האימפריה העות'מאנית, לאחר מהפכת הטורקים הצעירים; בסופו של עניין, ספריו נאסרו למכירה על ידי הרשויות העות'מאניות. ב-1911, ג'ובראן השתקע בניו יורק, כאשר ארבע שנים לאחר מכן, ב-1915, הוא יחבר שם את ספרו הנביא , והיכן שספרו הראשון באנגלית, המשוגע , ייצא לאור ב-1918, על ידי המו"ל אלפרד א. קנופף. ציוריו הוצגו בגלריית מונטרוס ב-1914 וכן בגלריות של מ. נודלר ושות' ב-1917. בנוסף לכך, ג'ובראן ניהל באופן מרשים למדי, חליפת מכתבים עם המשוררת הפלסטינית-לבנונית מאי זיאדה, החל מ-1912. ב-1920, ג'ובראן ייסד מחדש את "ליגת העט", עם עמיתיו החברים לתנועה הספרותית הערבית, אל-מהג'ר. בזמן פטירתו בגיל 48, בשל שחמת הכבד ובשל התפתחות שחפת באחת מריאותיו, ג'ובראן כבר השיג תהילה כסופר ומשורר "בשני צידיו של האוקיינוס האטלנטי" ו"הנביא" כבר תורגם לגרמנית ולצרפתית. גופתו הועברה לכפר הולדתו בשרי שבלבנון של היום, אשר לו הוא הוריש את כל התמלוגים העתידיים מספריו ואשר כיום עומד מוזיאון המוקדש ליצירותיו.