כהונתו. הראשונה הייתה בשברשין, עיירה קטנה בדרום-מזרח פולין, בקרבת מקום לזמושץ'. לאחר מכן התעטר בנזר רבנות העיר בנדין, שהייתה אחת הערים המרכזיות בשלזיה עילית ובה קהילה יהודית גדולה. משם עבר לכהן כאב בית הדין של לודמיר וכעבור זמן קצר (בערך שנת שס"ד או שס"ה) נבחר כרבה של קראקא, במקום המהר"ם מלובלין, שהייתה בעת ההיא עיר יהודית שוקקת. בעת התמנותו לתפקיד, היה אביגדורש הראשון שנשא בתואר "הרב ומרא דאתרא" של העיר קראקא, משום שקודמיו בתפקיד כונו רק בתואר, "ריש מתיבתא".
מחולל שטר היתר עסקה.
בעת כהונתו של על כס הרבנות בבנדין, ניסח המהר"ם לראשונה שטר של היתר עסקה, בנסותו לפתור את בעיית האיסור ההלכתי מדאורייתא ומדרבנן, על גביית ריבית. עד ימינו מופיע על רוב שטרות היתר העסקה המשפט "על פי תיקון מהר"מ ז"ל". היתר העסקה של המהר"מ קיבל את מרב פרסומו רק שמונים שנה לאחר פטירתו של רבי מנדל. היה זה בשנת ה'תמ"א (1681), שבה הודפס הספר "נחלת שבעה" על ידי רבי שמואל ב"ר דוד הלוי סגל, בנו ותלמידו של בעל הטורי זהב, ספר שנותר עד היום אוטריטה בדיני שטרות במשפט העברי, שם בסימן מ', הובא נוסח השטר במלואו.
הרב אביגדורש עצמו נותר אלמוני, עובדה הגורמת לנטייה לייחס בטעות את היתר העסקה לאחרים. רבי אפרים זלמן מרגליות, בעל שו"ת "בית אפרים", העיר על הטעות לייחס את ניסוח "היתר עיסקא" לרמ"א. לדבריו נבעה הטעות מפענוח לא נכון של הכינוי "מהר"ם מקראקא". הוא אף הסביר את דבריו כי מאחר שפסק הרמ"א בהלכות ריבית אינו משתלב עם אופן היתר העסקה של המהר"ם, מתעוררת בכך בעיה הלכתית כאילו הדברים נעשים על דעת הרמ"א - רבי משה איסרליש, ולא היא.
קשריו עם גדולי דורו.
מעצם העובדה שנוסח היתר העסקה שלו תפס מקום של כבוד בעולם היהודי ולמעשה גרם לשינוי גישה הלכתי בנושא, ניכרת חשיבותו אצל גדולי דורו והדור שאחריו. סימוכין נוספים לכך ניתן למצוא בשו"ת הב"ח, בעת שהתעוררה שאלה לגבי היתר עגונה שנפרש על פני מספר שנות דיונים, שם מוצאים אנו את המהר"ם כאחד המשיבים הבולטים בין זקני הדור ומנהיגיו כמו: המהר"ל מפראג וה"מטה משה". הוא גם מוזכר בשו"ת "משאת בנימין". כאשר בשני השותי"ם מכונה אביגדורש בתואר הנדיר והמכובד לאותה תקופה "החסיד".
כתביו.
המהר"ם כתב ספר בשם באורים כבדו ה', הכולל ביאורים לפירוש רש"י על חמישה חומשי תורה. הספר נדפס לראשונה בהשתדלות בנו ר' משה בקראקא בשנת ה'שס"ד (1604), (כארבע שנים לאחר פטירתו), על ידי המדפיס יצחק בן אהרן מפרוסטיץ, אולם ככל הנראה הוא לא הודפס שוב עד מהדורת הצילום שיצאה לאור בשנת ה'תשנ"ה (1995) בניו יורק, ובשנת ה'תשע"ח יצא לאור בניו יורק, חלק ראשון על בראשית שמות, במהדורה חדשה, עם הערות, וכך גם לא מצא לעצמו מקום של כבוד בארון הספרים היהודי, עד שהיה מי שסבר כי הספר נעלם בתהום הנשיה ואף אינו ניתן להשגה.
בשנת ה'שמ"ו אנו מוצאים את הסכמתו על הספר "מתנות כהונה", ביאורים על מדרש רבה מאת תושב עירו שברשין "רבי יששכר בער בן נפתלי משעברעשין כהן צדק". ספר שבניגוד לספריו שלו, הפך לאחד מפירושי היסוד על המדרש.
מלבד נוסח שטר "היתר עסקה" והספר ב"אורים כבדו ה'", לא שרדו שאר כתביו, למרות שפרסם תשובות לשאלות הלכתיות שונות שכתב במהלך שנות כהונתו כרב. הללו, כך נראה, אכן אבדו בצוק העיתים.
הפארק הלאומי קהורנגי
הפארק הלאומי קהורנגי (באנגלית: Kahurangi National Park) הוא פארק לאומי בצפון-מערב האי הדרומי של ניו זילנד. הפארק משתרע על פני 4,515 קמ"ר, חוצץ בין חבל החוף המערבי למחוז טסמן ומהווה את הפארק הלאומי השני בשטחו בניו זילנד. שמו של הפארק נובע משמו המאורי של האזור, שמשמעותו "נכס יקר ערך".
הפארק כולל מגוון גדול של נופים, צמחייה ובעלי חיים. הפעילויות העיקריות בו הן חקר מערות, רפטינג והליכה בטרקים, ביניהם גם טרק ההיפי (Heaphy Track), שנחשב לאחד משבעת הטרקים המובילים של ניו זילנד (ה-Great walks).
איי ריוקיו
איי ריוּקיוּ (ביפן נקראים איי נָאנסֵיי, 南西諸島) הם קבוצת איים ביפן, השוכנים דרום מערבה מהאי קיושו ועד לאי טאיוואן במערב האוקיינוס השקט. הגדול מבין האיים הוא האי אוקינאווה. אדמיניסטרטיבית, איי ריקיו הצפוניים, איי סאצוּנָאן, שייכים למחוז קגושימה, בעוד שהאיים הדרומיים, המכונים ריוּקיוּ שוֹטוֹ, שייכים למחוז אוקינאווה. באיים שורר אקלים סובטרופי גשום המאופיין בחורפים נוחים וריבוי משקעים.
על האיים התקיימו מספר ממלכות קטנות, אשר במאה ה-14 התאחדו לשלוש ממלכות. בתחילת המאה ה-15 אחת הממלכות קיבלה את תמיכתה של סין והצליחה לאחד את שלוש הממלכות לממלכת ריוקיו המאוחדת, אשר התקיימה כממלכה עצמאית תחת חסות סין עד לשנת 1609. בשנה זו נכבשו האיים על ידי משפחת סַאצוּמָה היפנית, והמלך המקומי הפך לווסאל של הדאימיו של סאצומה. עם זאת, עד למאה ה-19 נהנתה הממלכה מעצמאות יחסית, היות שקשריה עם סין איפשרו סחר בין האיים לסין, אשר באותה תקופה סחרה רק עם נתינות שלה. בזמן רסטורציית מייג'י האיים הוכרזו רשמית כחלק מיפן. בעת מלחמת העולם השנייה, התנהלו על שטחי האיים קרבות רבים, ביניהם קרב אוקינאווה. לאחר תום המלחמה, המשיכו האיים להיות תחת שליטתה של ארצות הברית עד שנות ה-70. גם היום מהווים מחנות צבא ארצות הברית כ-20 אחוז משטחי האיים.
באיים התפתחה תרבות מקורית, אשר אומנם הושפעה מתרבות סין ויפן, אך נשמרה במשך מאות שנים על ידי האוכלוסייה המקומית. השפות והניבים של איי ריוקיו מהווים את אחד משני הענפים של עץ השפות היפניות, כאשר את הענף השני מרכיבה היפנית וניביה. הדת של איי ריוקיו מתבססת על פולחן מתים, ולנשים תפקיד מוביל בדת. עד היום היחס של תושבי האיים להיותם חלק מיפן אמביוולנטי, כאשר לא פעם קמות שאלות של אפליה נגד תושבי האיים ביפן. ככלל, התושבים הצעירים של האיים פחות מתעניינים ובקיאים בתרבות אבותיהם, ורואים בעצמם יפנים לכל דבר, בעוד שהתושבים הוותיקים נוטים לשמור בקפדנות על מנהגי ושפות אבותיהם.
מריוקיו יצאו אנשים מפורסמים בתרבות יפן כגון אנקו איטוסו מייסד הקראטה ואיקואה אסאזאקי זמרת ריוקיונית בולטת ביפן.
גאוגרפיה.
הארכיפלג של איי ריוקיו מונה 98 איים, מתוכם 47 מיושבים. האיים הגדולים יותר הם לרוב איי סלעיים ממקור געשי, בעוד שהאיים הקטנים שטוחים ומקורם בשוניות אלמוגים. האורך הכולל של קשת האיים הוא כ-1200 קילומטרים, ושטחם הכולל מגיע ל-4800 קמ"ר.
באיים שורר אקלים סובטרופי, המושפע מרוחות מונסון. הטמפרטורות בקיץ מגיעות ל-30 מעלות, ובחורף נעות בין 5–10 מעלות בצפון הארכיפג ל-16–20 מעלות באיים הדרומיים. האיים הם אזור של יער גשם טרופי, והעולם החי והצומח של האיים דומה לזה של טאיוואן והפיליפינים.
היסטוריה.
האזכור הראשון של תרבות באיי ריוקיו מופיעים ברישומי היסטוריה של סין מהמאה ה-7, אשר משבחים את טיב הכנסת האורחים של התושבים המקומיים.
על האיים, בעיקר על האי אוקינאווה התקיימו מספר יישובים, אשר בשנת 1322 התאחדו לשלוש ממלכות - הוקוזאן, "ההר הצפוני"; צ'וזאן, "ההר האמצעי"; ונאנזאן, "ההר הדרומי". בשנת 1372 הפך האי למשלם המיסים של שושלת מינג הסינית. בתחילת המאה ה-15 השליט של הממלכה האמצעית קיבל את התמיכה של סין; בשנת 1426 הוא כבש את הממלכה הצפונית, ובשנת 1429 את הממלכה הדרומית. בכך הוא איחד את איי הריוקיו לממלכה מאוחדת אחת; הוא לקח לעצמו את השם שוֹ הָאשִי והקים את שושלת שו, אשר שלטה באיים עד צירופם הרשמי ליפן בשנת 1879. הוא אימץ את ההיררכיה הסינית, ובנה נמל וארמון המלך בנהה.
בסוף המאה ה-16 ביקש טויוטומי הידיושי את עזרת הממלכה במסעו נגד קוריאה; במקרה של הצלחת המסע, התכוון להמשיך ולצאת נגד סין. בהיותה של הממלכה נתינה של סין, בקשתו נתקלה בסירוב. לכן השליט הבא של יפן טוקוגאווה איאיאסו הורה למשפחת סצומה לכבוש את הממלכה. בשנת 1609 כ-3000 לוחמים על מאה ספינות מלחמה יצאו מהאי קיושו וכבשו את איי ריוקיו ללא כל התנגדות: שליט האיים הורה לנתיניו לא להילחם מפאת קדושת החיים. במשך כ-250 שנה לאחר מכן הייתה הממלכה תחת שליטתה של משפחת סצומה, אף על פי שרשמית לא הייתה חלק מאדמות המשפחה. הדבר איפשר לסצומה לנצל את האיים למסחר עם סין, אשר באותה תקופה חתמה על הסכמי מסחר רק עם המדינות הנתינות. מאוחר יותר, כאשר יפן ניתקה את הקשרים עם העולם המערבי, שימשו האיים כפרצה למסחר עם מדינות המערב. היפנים חששו כי במקרה של שליטה גלויה בממלכת ריוקיו תפסיק סין את קשרי המסחר עם המדינה, לכן במהלך התקופה הזאת נהנו האיים מעצמאות יחסית. היפנים יכלו להגיע לאיים רק בהוראתו של השוגון, ועל האוכלוסייה המקומית נאסר לאמץ את מנהגי יפן ותרבותה. עם זאת, משפחת סצומה הכניסה מספר תקנות אשר היו מקובלות ביפן הפיאודלית, כגון האיסור על נשיאת נשק על ידי פשוטי העם. הדבר הביא לפיתוחה של אמנות הלחימה קראטה.
התושבים המקומיים.
אוכלוסיית האיים מונה כ-1.5 מיליון איש, כאשר כ-90% מהם גרים על האי אוקינאווה. תושבי ריוקיו ידועים בזכות אריכות ימיהם. ייתכן כי הדבר נובע משילוב של תזונה ומערכת יחסים חמה בתוך המשפחה והקהילה. לאורך ההיסטוריה אנשי ריוקיו היו ידועים כמארחים טובים וכשוחרי שלום: בעוד שביפן הפיאודלית היה מקובל לשים זוג חרבות בטוֹקוֹנוֹמָה (גומחה מיוחדת בחדר מגורים יפני), אנשי ריוקיו היו נוהגים לשים בטוקונומה כלי נגינה.
ווסט היילנד וויי
אדריכל נוף
סאות'רן קומפורט