ניתן להגביל את אורכו של הדיון בהצבעה של בית הנבחרים על אורך הדיון, וכן ניתן לסיים דיון בהצבעה של בית הנבחרים על החלטה לסיימו (הצבעה הנקראת "סגירה" - "cloture") אף אם יש חברים נוספים הרוצים לנאום.
הצבעה.
בסיום הדיון נערכת הצבעה. חברי בית הנבחרים מצביעים בהצבעה קולית – יושב ראש בית הנבחרים שואל שאלה וחברי בית הנבחרים צועקים (יחד) "אכן" ("yea") או "לאו" ("nay"). היושב ראש מחליט, בהתאם לצעקות ששמע, אם ההצבעה התקבלה או אם לאו.
לבקשת חמישה מחברי בית הנבחרים או יותר, יכולה להיערך ספירה של הקולות. במקרה זה נעמדים התומכים בהצעה ונרשמים שמותיהם על ידי המזכירים, ולאחר מכן נעמדים המתנגדים ונרשמים שמותיהם על ידי המזכירים. שמות הנמנעים לא נרשמים בנפרד. בבית הנבחרים הקנדי (בשונה מההליך המקובל בפרלמנט הבריטי) חברי בית הנבחרים לא יוצאים מהאולם ונספרים מחוצה לו.
במקרה של שוויון בין מספר התומכים לנמנעים, מכריע בהצבעה היושב ראש.
לרוב ידועות מראש תוצאות ההצבעה, מאחר שהמפלגות אוכפות משמעת סיעתית. חברי פרלמנט שאינם מצביעים בהתאם למשמעת הסיעתית עלולים להיות מודחים מהמפלגה, ובכך לאבד את מימונם בבחירות הבאות. מסיבה זו, מספר המועמדים העצמאיים נמוך ביותר.
ועדות.
בבית הנבחרים פועלות מספר ועדות קבע, בהם דנים חברי בית הנבחרים בהצעות החוק השונות, ורשאים לתקן את הצעות החוק. הוועדות בודקות ומבקרות את פעולות הממשלה הפדרלית ומשרדי הממשלה השונים.
הגדולה בוועדות בית הנבחרים היא ועדת "כל בית הנבחרים" (Committee of the Whole) – ועדה שבה חברים כל חברי בית הנבחרים. הוועדה מתכנסת באולם בית הנבחרים, אולם הדיונים בה נערכים לפי סדרי דיון השונים מאלה של בית הנבחרים – כל אחד מחברי בית הנבחרים יכול לנאום יותר מפעם אחת במהלך כל דיון, וכן סגנו של יושב ראש בית הנבחרים מכהן כיושב ראש הוועדה. ועדת כל בית הנבחרים מתכנסת לרוב על מנת לדון בחוקי הסדרים (appropriation bills).
בבית הנבחרים פועלות מספר ועדות קבועות האחראיות על נושאים מסוימים. ועדות אלה רשאיות להזמין שרים או נציגי חברי ממשלה על מנת לענות לשאלות, וכן מוסמכות לזמן עדים ומומחים. בכל ועדה קבועה חברים בין 16 ל-18 חברים. חברי כל ועדה וועדה בוחרים את יושב ראש הוועדה.
מרבית הצעות החוק נדונות בוועדות הקבועות הרלוונטיות (בהתאם לנושא הצעת החוק), אולם הצעות חקיקה מיוחדות נדונות בוועדות חקיקה בהן חברים עד 15 חברי בית הנבחרים. החברים בוועדות אלה נבחרים באופן יחסי לחלוקה בין המפלגות השונות בבית הנבחרים. ועדות אלה מתמנות אד הוק על מנת לדון בדברי חקיקה מסוימים. היושבי ראש של ועדות החקיקה אינם נבחרים על ידי חברי הוועדות אלא על ידי יושב ראש בית הנבחרים (אשר לרוב בוחר אחד מסגניו).
בית הנבחרים יכול להחליט על הקמת ועדת אד הוק לדון בנושאים מיוחדים. בוועדות מיוחדות אלה (special committees) עד 15 חברים מבין חברי בית הנבחרים.
בוועדות משותפות (joint committees) חברים הן חברים מבין חברי בית הנבחרים והן חברים מהסנאט. ועדות אלה מוקמות לצרכים מיוחדים, ויכולות לבקר את פעולות הממשלה, אך לא לדון בהצעות חוק. ישנן ועדות משותפות קבועות כגון ועדת הספרייה של הפרלמנט הקנדי.
סמכויות בית הנבחרים למול הסנאט.
בעוד שהצעות חוק יכולות להתחיל את דרכן הן בבית התחתון והן בבית העליון, הצעות חוק הנוגעות למיסוי או לכספי ציבור יכולות להתחיל את דרכן רק בבית התחתון (כך הדבר גם בפרלמנט הבריטי). בעוד שבממלכה המאוחדת כלל זה מקורו במוסכמה חוקתית, בפרלמנט הקנדי חלוקת סמכויות זו נקבעה באופן ספציפי בחוק החוקה, 1867.
אף שבאופן רשמי מעמד שני הבתים שווה (דבר חקיקה צריך להתקבל בשני הבתים), בפועל בית הנבחרים הוא הדומיננטי מבין שני בתי הפרלמנט. לרוב הסנאט מאשר את דברי החקיקה של בית הנבחרים ולא משנה אותם. הפעם האחרונה שבו חוק נדחה על ידי הסנאט היה בשנת 1991 בשאלת ההפלות.
חוק החוקה, 1867 מאפשר למושל הכללי של קנדה (באישורו של המונרך) להגדיל באופן זמני את מספר חברי הסנאט, על מנת להתיר מצב בו הסנאט מסרב להעביר חוק של בית הנבחרים. סעיף זה של החוקה הופעל פעם אחת בלבד, בשנת 1990, כאשר ראש ממשלת קנדה בריאן מלרוני ביקש את מינויים של שמונה סנאטורים נוספים על מנת לוודא העברת חוק בעניין מיסוי מצרכים ושירותים בסנאט.
היחס בין בית הנבחרים וממשלת קנדה.
אף שבית הנבחרים אינו בוחר את ראש ממשלת קנדה (אשר נבחר על ידי המושל הכללי), לבית הנבחרים השפעה רבה על תפקודו ופעולותיו של ראש הממשלה. על פי המוסכמה החוקתית, ראש הממשלה חייב חובת דיווח לבית הנבחרים, ועליו לקבל את אמון בית הנבחרים על מנת לפעול. מסיבה זו בוחר המושל הכללי את חבר בית הנבחרים אשר לו הסיכויים הגבוהים ביותר לקבל את אמון בית הנבחרים (ולרוב מדובר בעומד בראש המפלגה הגדולה ביותר בבית הנבחרים – ואז מנהיג המפלגה השנייה בגודלה מתמנה לרוב למנהיג האופוזיציה הרשמית).
על פי מוסכמה חוקתית, ראש הממשלה נבחר מבין חברי בית הנבחרים (ולא מבין חברי הסנאט). שני ראשי ממשלה בלבד כיהנו כסנאטורים: סר ג'ון ג'וזף קלדוול אבוט (1891–1892) וסר מקנזי בווול (1894–1896) – שניהם מונו לאחר מותו של ראש ממשלה מכהן, ולא בעקבות מערכת בחירות.
ראש הממשלה מכהן בתפקידו כל עוד יש לו את אמון בית הנבחרים. בית הנבחרים יכול להצביע על אי אמון בראש הממשלה או להצביע נגד הצבעת אמון בראש הממשלה. דברי חקיקה בעלי חשיבות – כגון חוקי תקציב או חקיקת מס נחשבים כהצבעת אמון בממשלה.
כאשר ראש הממשלה מאבד את אמון בית הנבחרים, עליו להתפטר מתפקידו או לבקש מהמושל הכללי לפזר את הפרלמנט (ובכך להקדים את הבחירות הכלליות). המושל הכללי יכול לסרב לבקשה זו, ובכך למעשה להכריח את ראש הממשלה להתפטר (דבר שאירע לאחרונה בשנת 1926).
ראש הממשלה יכול לבקש מהמושל הכללי לפזר את הפרלמנט גם כאשר הוא סבור שהמועד נוח עבור מפלגתו לערוך בחירות כלליות (וזאת מבלי שהפסיד בהצבעת אי אמון). אם ראש הממשלה לא ביקש את פיזור הפרלמנט, בית הנבחרים מתפזר בתום חמש שנים מבחירתו. לרוב ראשי הממשלה מבקשים פיזור הפרלמנט לאחר שלוש שנות או ארבע שנות כהונה, ולא ממתינים לתום חמש השנים.
הכלי העיקרי של פיקוח שיש בידי בית הנבחרים על הממשלה הוא "זמן השאלות" (Question Period") – בו מדי יום, במשך 45 דקות, חייבים השרים וראש הממשלה לענות על שאלות חברי בית הנבחרים. השאלות חייבות לעסוק בתחום עיסוקם של השרים או ראש הממשלה, ולא ניתן לשאול שאלות של מדיניות כללית. כל מפלגה זכאית למספר שאלות ביחס למספר חבריה בבית הנבחרים. השאלות נשאלות בעל פה או בכתב.
הרכב נוכחי.
ההרכב הנוכחי של בית הנבחרים:
אבנורמליות
קופר
קופר (באנגלית: Cooper) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו חבתן - יצרן חביות. השם מתועד גם בגרמנית עם המילה "Kufer" שמשמעותה "חבית".
אילן גור זאב
אילן גור-זאב (27 בפברואר 1955 – 5 בינואר 2012) היה פרופסור מן המניין לפילוסופיה בפקולטה לחינוך של אוניברסיטת חיפה. בעבודותיו עסק בפילוסופיה של החינוך ובסוגיות פוליטיות בתחום.
מחקריו.
גור-זאב כתב בכתבי עת מקצועיים על נושאים פילוסופיים מסורתיים, והעלה שאלות על מידת הרלוונטיות שלהם בנושאים יום-יומיים מגוונים.
עם תרומותיו לתחום החינוך נמנו זיהוי מגמות שינוי אקטיביסטיות בנוער. לטענתו, בני הנוער היום מסרבים להיות תלמידים במובן המסורתי והם יצירתיים ויוזמים יותר, ולכן מערכת החינוך איבדה מהרלוונטיות שלה כמעבירת ידע, וכעת תפקידה הוא לעודד את התפתחות הנוער ואת שאיפותיו ולהקנות לו דפוסי חשיבה והרגלים שיעודדו יזמות בעתיד.
בשל שוני זה, הזהיר גור-זאב מפני פלישה של כוחות התעשייה לתחומי בית הספר ומפני מנהלים ומורים הנהפכים לסוכניהם של כוחות אלו. לדבריו, משרד החינוך מתומרן, הוא חסר ביטחון עצמי, והוא מחפש אופנות שיהפכו את הלמידה בבתי הספר לרלוונטית ועדכנית.
בספרו "לקראת חינוך לגלותיות", טבע גור-זאב את המושג יבנה החדשה. הוא שאף להקים מרחב פוליטי חדש, אנטי-קולקטיביסטי, שבו יוכשרו ילדינו לגלות מאורגנת; לא רק מגבולות הניסיון הציוני או הפלסטיני, אלא מהאופנות החולפות, מהמניפולציות הפוליטיות ומהרגלי הנפש והגוף של העולם המודרני.
בספר זה, מצויה גם החלוקה בין "פוסט מודרניזם רך" ו"פוסטמודרניזם קשה".
מאמריו וספריו תורגמו לערבית, פורטוגזית, אנגלית, סרבית ופולנית.
עמדותיו הפוליטיות.
אילן גור-זאב הציג את עצמו ברוב חייו כאנטי-ציוני ודגל בתפיסה פוסט-ציונית. כתביו על הפילוסופיה של הגלותיות משקפים תפיסה אנטי-ציונית במהותה, שרואה בישראל "ספרטה של מנוולים".
בשנים האחרונות לחייו עבר מהפך אידאולוגי, שבו התקרב לישראל, לציונות וליהדות. בין השאר נאבק באנטישמיות החדשה ובהיסטוריונים החדשים.
חיים אישיים.
בסוף שנת 2011 גילה כי הוא חולה בסרטן סופני וזימן את כל חבריו ותלמידיו להרצאת פרידה שנערכה ב-4 בינואר 2012 בפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה. למחרת נפטר גור-זאב בבית החולים האיטלקי בחיפה.
נטמן בבית העלמין "גן עדן" בקיבוץ עין כרמל. על קברו נחקקו המילים "באומץ ובאהבה" המייצגות את המוטו הפילוסופי שלו.
הניח אחריו אב, רוברט וילצ'אק בן ה-92, אישה (אלונה פרץ, מורה לאימפרוביזציה) ושלושה ילדים: הדס ונמרוד (מנישואיו הראשונים לנחמה), וקילא (מנישואיו לאלונה).
פרסומיו.
ספרים בעריכתו
נורמליות