מרכב הפורשה 904 היה עשוי פיברגלס, אשר נעשה על ידי ריסוס פיברגלס קצוץ לתוך תבנית, ונבנה על שלדת המכונית העשויה פלדה, על מנת ליצור קשיחות נוספת. כל זה עזר למכונית להשיג מקדם גרר נמוך של 0.34. משקל המכונית עמד על 650 ק"ג. בדומה לרוב מכוניות המירוץ הגרמניות של התקופה רוב מכוניות ה-904 נצבעו בצבע כסף.
904-6/904-8.
בנוסף לגרסת הבסיס של מנוע ה-4 צילינדרים, ייצרה פורשה גרסאות חזקות יותר ל-904, גרסת 904-6 בעלת מנוע 6 צילינדרים של הפורשה 911, מנוע זה היה בנפח 2.0 ליטרים ובעל הספק של 207 כ"ס. גרסה נוספת היא הפורשה 904-8 בעלת מנוע 8 צילינדרים שנלקח ממכונית הפורשה 804 - מכונית הפורמולה 1 של החברה לשנת 1962. הספק המכונית היה 225 כ"ס.
מרוצים.
הפורשה 904 ערכה את הופעת הבכורה שלה בזירות המרוצים במירוץ הטארגה פלוריו בשנת 1964 - מרוץ סיבולת יוקרתי אשר היה נהוג להתקיים בסיציליה איטליה, וזכתה בו במקומות 1-2. באותה שנה גם ידעה הפורשה 904 הצלחה פנטסטית כאשר חמש מכוניות הפורשה 904 אשר השתתפו בקטגוריית ה-GT2 במרוץ 24 השעות של לה מאן זכו במירוץ מושלם כאשר השיגו את המקומות 1-5, ובנוסף כל חמש המכוניות דורגו ב-12 המקומות הראשונים בניקוד הכללי של המירוץ, אשר כלל קטגוריות בכירות יותר ומכוניות חזקות הרבה יותר. כמו כן ידעה הפורשה 904 הצלחות נוספות בזירות המרוצים השונות בהן ניצחון במירוץ 12 השעות של סברינג בשנת 1965, מקום ראשון במירוץ 24 השעות של ספא לשנת 1965, מקום ראשון בקטגוריה בה התמודדה במרוץ 24 השעות של דייטונה לשנת 1966 בנוסף למקום השביעי בדירוג הכללי אשר כלל קטגוריות בכירות יותר ומכוניות חזקות יותר. בנוסף זכתה הפורשה 904 במרוצי ראלי רבים בהם ניצחון קטגוריה בראלי מונטה קארלו, ניצחון בראלי טוליפ, ראלי מינכן-וינה-בודפשט, ראלי ז'נבה וראלי אלפים. בנוסף למירוץ 1000 הקילומטרים של מונזה, 1000 הק"מ של ספא, מרוץ 1000 הק"מ של נורבורגרינג, דייטונה קונטיננטל, לה מאן ובמרוצים נוספים.
מוניטין.
כיום מכוניות הפורשה 904 נחשבות לבין המכוניות המוערכות והאקסקלוסיביות ביותר של חברת פורשה. בינואר 2011 נמכרה בבית מכירות פומביות באריזונה ארצות הברית, מכונית פורשה 904 במחיר של למעלה ממיליון דולרים. רוב מכוניות ה-904 מוחזקות כיום בידי אספנים.
ויקטור מנדלברג
ויקטור מאנדלברג
אביגדור מאנדלברג
רון ארטסט
ארגון ביולוגי
ארגון ביולוגי או היררכית החיים הוא תפיסה היררכית של מבנים ביולוגיים מורכבים בשיטה רדוקציוניסטית. ההיררכיה משתרעת מאטומים עד לביוספרות.
כל רמה בהיררכיה מורכבת מקודמתה ומהווה בסיס לזאת שאחריה, וכל עלייה ברמה מייצגת עלייה במורכבות המבנה הביולוגי, כלומר שכל "אובייקט" מורכב בעיקרו מהיחידות של הרמה הקודמת.
רמות הארגון.
להלן התיאור הרווח ביותר של רמות הארגון הביולוגי, מהנמוך ביותר עד לגבוה ביותר:
חשיבותה של הבנת הארגון הביולוגי.
כל רמה בארגון הביולוגי קשורה לזאת שלפניה ולזאת שאחריה, ומושפעת מהן. לדוגמה, שינויים במערכת האקולוגית של אזור מסוים יכולים להשפיע על קהילה, שתשפיע על אוכלוסייה וכך הלאה עד לרמה התאית של היצורים החיים באותו אזור. מאותו רעיון, שינויים אף ברמה המולקולרית יכולים להוביל לשינויים ברמה של היצור החי כולו. הבנה זו היא עניין חשוב לביצוע מחקרים מדעיים בתחומים רבים. לדוגמה, במדעי הרפואה, ללא הבנה זו היה זה על סף הבלתי אפשרי להבין את השפעתן של תופעות כימיות ופיזיות על מחלות ותפקוד גופני.
ז'אק לקוק
ז'אק לקוק (בצרפתית: Jacques Lecoq; ) היה שחקן, פנטומימאי ובמאי צרפתי אשר השפיע רבות על אמנויות הבמה במחצית השנייה של המאה העשרים וידוע כמפתח שיטת התיאטרון הפיזי.
חייו.
לקוק החל את לימודיו בגימנסיה בגיל 17 ולמד בה התעמלות מכשירים. לדבריו, לימודים אלו גרמו לו להבין את הגאומטריה של התנועה וכי תנועת הגוף דרך החלל דורשת ממנו להיות לגמרי מופשט. לקוק ראה את הקצב באתלטיקה כ"שירה פיזית".
ב-1941 התקבל ל"תיאטרון הפיזי" ובו הכיר את ז'אן-מארי קונטי, שחקן כדורסל לשעבר, אשר היה אחראי על לימודי הספורט בצרפת. קונטי התעניין בחיבור בין ספורט לתיאטרון ובעקבות כך היה בקשר עם אנשי התיאטרון אנטונן ארטו וז'אן-לואי בארו. הייתה לו השפעה רבה על לקוק.
לקוק לימד ספורט במשך מספר שנים ולאחר מכן שיחק בקומדיות דלארטה. הוא גר באיטליה במשך שמונה שנים ושם נחשף לפנטומימה, מסיכות והופעות פיזיות. במשך אותו זמן הופיע כשחקן, ליצן ומחזאי.
ב-1956 חזר לפריס והקים את "בית-הספר הבינלאומי לתיאטרון של ז'אק לקוק" - École internationale de Théâtre Jacques Lecoq.
שיטת הוראה.
לקוק פיתח את שפת התיאטרון הפיזי והצליח באמצעות פדגוגיה מקורית, ליצור סגנון חדש ומקורי של יצירה תיאטרלית. הוא פיתח פדגוגיה תיאטרלית, אך לא קיבע אותה כשיטת עבודה לתהליכי יצירה תיאטרלית.
לקוק עודד את תלמידיו לחקור דרכי הופעה, במקום להקנות מספר יכולות מסודרות או העדיף לחנך ליצירתיות של המופיע (פרפורמר). התרגול כלל דגש על מסיכות. בתחילה עם מסכות טבעיות מתוך מחשבה שהן מפנות את תשומת הלב למניירות הגופניות ולאחר מכן הקטין את גודל המסיכות עד אביזרים קטנים כמו אף של ליצן. בשלבים מאוחרים יותר של הלימוד העדיף לקוק לא להגיד לתלמידיו מה לעשות כדי לעודד אותם להמשיך לנסות דרכים חדשות של ביטוי יצירתי. שלושת עקרונותיו היו: משחק מלא, תחושה של ביחד ופתיחות.
ב-1977 לקאן הקים בבית הספר מעבדה ללימוד התנועה שחקרה ארכיטקטורה, עיצוב במה ותפאורה.
השפעה.
בבית הספר של לקוק למדו תלמידים מארצות שונות ולאחר לימודיהם הקימו להקות תיאטרון, השתלבו בתיאטראות קיימים ואף הקימו בתי-ספר עצמאיים שממשיכים את דרכו הפדגוגית. על תלמידיו נמנים, פיטר ברוק, אריאן מנושקין, סטיבן ברקוף, דריו פו, ג'ולי טיימור, פיליפ גולייה, סיימון מקברני סאידי לאסאד, ברטי טוביאס ואחרים.
בישראל פועלים שחקנים ובמאים בהשראת לקוק כ: גיל בכר, ג'וליאן שגרן, נעם מאירי נלי עמר, סלים דאו שירילי דשא, אורי וייס וליסה ג'יקובסון.
כמו כן ישנם בתי ספר וקבוצות תיאטרון שפועלים בהשראתו כמו "תיאטרון ארמא", בית הספר תיאטרון הגוף שנסגר, ו "הואדי- בית ספר לתיאטרון פיזי" הפועל בבית-הגפן בחיפה החל משנת 2016.
בשנת 2007 פורסמה עבודת מחקר על הפדגוגיה של ז'אק לקוק, שנכתבה על ידי ליסה ג'יקובסון מתיאטרון ארמא. (כתיזה לתואר שני באוניברסיטת ת"א). שם התיזה- " "אל תעשו מה שאני עושה- תעשו מה שאתם עושים"- הבופון והליצן בפדגוגיה של ז'אק לקוק והשפעתה על התיאטרון בשלהי המאה ה-20", הנמצאת לעיון בספריית האוניברסיטה.
דוד אור
דודי אור
דוד (דוּדי) אוֹר (נולד ב-5 בינואר 1953) הוא מוזיקאי ומפיק ישראלי, הכותב בעיקר מוזיקה לתיאטרון ולקולנוע.
ביוגרפיה.
אור, בוגר צוות הווי הנח"ל, למד מוזיקה אצל פרופ' צבי קרן, והמשיך במגמת הקומפוזיציה באקדמיה למוזיקה בתל אביב. עוד קודם לכן, ב-1977 הוא לקח חלק לצד עפרה חזה, דני מסנג ואחרים במופע "Here is Israel" שהועלה מול קהילות יהודיות בארצות הברית. הוא סיים את לימודיו אצל פרופ' לאון שידלובסקי ב-1983, ומשנת 1980 ולאורך עשור שימש כַּמנצח של חבורת הזמר מטה אשר ושל חבורת הזמר "מוזיקל"; בשנים אלו גם החל לכתוב מוזיקה עבור הצגות בתיאטרון הרפרטוארי בישראל, בין היתר ל"ריקודו של ג'ינגיס כהן" (בית ליסין) שזכתה במקום הראשון בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר ב-1984.
תחת עודד קוטלר כיהן אור כמוזיקאי-הבית של קבוצת התיאטרון נווה צדק שפעלה במרכז סוזן דלל שבתל אביב בין 1985 ל-1988. ב-1986 הוא קיבל, במשותף עם קובי ניב וישראל גוריון, את פרס כינור דוד עבור "המלך הלך לישון" שהייתה הצגת הילדים הפוליטית הראשונה בישראל. הצגות אחרות שעבורן יצר את המוזיקה כוללות את "בערבות הנגב" ו"החייל הטוב שווייק" (בבימוי אהרון אלמוג), אף הן במסגרת הקבוצה בסוזן דלל. עוד באותו עשור, נמנה עם עיתונאֵי "דבר" ו"על המשמר" ובמשך כתשע שנים שימש בהם כתב לענייני מוזיקה. ב-1990 חיבר את המוזיקה לסרט הטלוויזיה "רותי נעים" שביים אמנון רובינשטיין בערוץ הראשון. בשנה זו ייסד את משרד ההפקות "תרבות לנוער", שעד לסוף פעילותו שש שנים אחר כך היה אחראי למספר רב של הצגות ילדים ונוער ובהן להיטי "פגישת מחזור" עם אקי אבני ועדי טופול. אז גם נקלע למשבר שהביא אותו להפסקה ממושכת מעשייה ציבורית. מאז 2004 אור הוא כתב התרבות של "ישראל פוסט" (שבשנים אלה עוד הופיע תחת השם "אנשים").
עבודה עם אמנים.
אור הלחין שירי משוררות כתרצה אתר, רחל שפירא ונעמי שמר. הוא כתב שירים שבוצעו על ידי הזמרות אורה זיטנר ומיכל טל כמו גם הצמד הקנדי סוזן ופראן. ב-2011 עבד על השלמת אלבום הקאמבק של מיכל טל, "אמא רוסיה עוד בוכה".
אור חבר בקבוצה הספרותית "שופרא" מייסודו של אילן שיינפלד מאז הקמתה בשנות ה-80, ובקבוצת "עמדה" מ-2010.
מעבודתו התיאטרונית.
הלחנה:
מחזה ופזמונים:
חיים אישיים.
אור מתגורר ברמת גן, רווק. לצד עיסוקיו הוא מפרסם שירה, המאופיינת ב בוטה.
הדרת נשים
אנדרטת הודו בנאב-שאפל
אנדרטת הודו בנאב-שאפל (באנגלית: Neuve Chapelle Indian Memorial) היא אנדרטה שהוקמה בצרפת לזכר חיילי הצבא ההודי שנפלו בחזית המערבית באירופה במלחמת העולם הראשונה ומקום קבורתם לא נודע. כיום מונצחים על גביה שמותיהם של 4,703 נעדרים. האנדרטה היא מהמפוארות והייחודיות באנדרטאות האימפריה הבריטית שבחזית המערבית לשעבר.
האנדרטה.
האנדרטה ניצבת ליד הכפר נאב-שאפל, כ-20 קילומטרים מדרום-מערב לעיר ליל שבמחוז נור פה דה קאלה בצפון צרפת. מיקום זה נבחר בשל התפקיד שמילאו יחידות הודיות בקרב נאב שאפל במרץ 1915.