בשונה מההדבקה האוטומטית שתוארה, יש מקרים בהם רגשות של אחרים מתופעלים בידי אדם או קבוצה על-מנת להשיג משהו. זה יכול להיות תוצאה של השפעה רגשית מכוונת של מנהיג או חבר בקבוצה. נניח ואדם זה רוצה לשכנע את האחרים בצידקתו, הוא יכול לסחוף אותם (להדביק אותם) בהתלהבותו וברגשות החיוביים שלו כלפי הרעיון, או ברגשות שליליים כלפי רעיונות אחרים. במצב כזה, הרגשות שלו יכולים להיות הצגה שמטרתה "להדביק" את רגשות האחרים.
סוג אחר של הדבקה מכוונת הוא על ידי מתן פרס (או עונש) במטרה להעלות (או להוריד) את הרגשות של הקבוצה.
בספרות של הפסיכולוגיה הארגונית, גוף מחקר נרחב עוסק בהשלכות של עבודת רגשות. בקצרה, מדובר בצורך לנהל ולווסת את הבעת הרגשות כך שהם יתאימו לצורכי ומטרות הארגון, ללא התחשבות בהיותם תואמים לרגשות שאותו עובד מרגיש באותו רגע או לא. בהקשר של הדבקה רגשית, במקומות עבודה עם דרישה להבעת רגשות מסוימים, העובד מחויב להביע, וכתוצאה מכך להרגיש, אותם רגשות. בתהליך שבו הצגה שטחית הופכת להיות הצגה עמוקה, הדבקה רגשית היא תוצר לוואי של ניהול הבעת רגשות מכוון.
גורמים המשפיעים על הדבקה רגשית.
ישנם מספר גורמים שקובעים את הקצב והמידה של התלכדות רגשות בקבוצה. חלק מגורמים אלו הם: יציבות החברות בקבוצה, נורמות לוויסות רגשי, תלות הדדית לצורכי המטלה ותלות הדדית בין-אישית.
בנוסף לגורמים אלו שהם מבניים או מצביים, ישנם גורמים שהם אישיותיים, של הפרטים בקבוצה. אלו גורמים כגון: פתיחות לשדר ולקלוט רגשות, משתנים דמוגרפיים, רגשנות ופרה-דיספוזיציה רגשית. כל הגורמים הנ"ל משפיעים על מידת ועוצמת ההידבקות הרגשית בין חברי הקבוצה השונים.
הדבקה רגשית מזווית פסיכו-אבולוציונית.
במדע הפסיכולוגיה ישנו ענף של פסיכולוגיה אבולוציונית אשר מנסה לפענח את טבע האדם דרך ראיה אבולוציונית-מעשית. כלומר, התנהגויות ואופי האדם עוצבו במשך מיליוני שנים על-מנת לתת מענה לצורכי החיים ולבעיות שניצבו בפני המין האנושי. לפי גישה זו, תופעת ההדבקה הרגשית מוסברת באמצעות התועלת שהיא מביאה לאדם בקבוצה. מכיוון שרגשות מסייעים בידי האדם להסתגל לסיטואציה חברתית, זה הגיוני שרגש של אדם אחד ישפיע על הרגש של השני. בדיוק כמו שחיות בלהקה מרוויחות ממעבר מידע מהיר על סכנה או פרס, כך גם בני האדם מסתייעים בהדבקה רגשית כדי להסתדר בקבוצה. מעבר הרגשות עשוי לספק מידע על הזדמנויות או על סכנות לקבוצה, לעזור לתווך באינטראקציות קבוצתיות ולשמור על קיום חוקים חברתיים ונורמות בחברה.
סמל אלסקה
סמל מדינת אלסקה (באנגלית: Alaska State Seal) אומץ על ידי מחוז אלסקה אשר קדם להיות אלסקה מדינה.
הסמל הראשון עוצב על ידי המושל הראשון של המחוז והוא הציג את נופי המחוז - הזוהר הצפוני, איגלו ואסקימואי.
בשנת 1910 שונה עיצוב הסמל, ונוספו לא אלמנטים המסמלים את תעשיית המדינה ואת המכרות בה.
תיאור הסמל.
הסמל מציג תמונת נוף האופיינית לאלסקה. מעל ההרים הגבוהים ניתן לראות את הזוהר הצפוני, ולרגלי ההרים יערות המסמלים את ענפי כריתת העצים. הספינות השטות מסמלות את הסחר הימי, הרכבת את רכבות אלסקה. כמו כן בסמל מופיעים חקלאי, סוס ושיבולי חיטה המסמלים את חקלאות המדינה.
סביב החותם מופיעה הכתובת "סמל מדינת אלסקה", וכן ציור של דג וכלב ים המסמלים את בעלי החיים במדינה ואת חשיבות הדיג בכלכלת המדינה.
התיישנות
התיישנות כמונח משפטי, המסווגת כחלק מהמשפט הפרוצדורלי, מתארת מצב לפיו על אף שלבעל דין עומדת עילת תביעה כלפי אחר, הדין מקים מניעה – מהותית או דיונית – מפני העמדת תביעה הנובעת ממנה לבירור בפני בית המשפט בדרך של קיום הליך, משום שחלף זמן רב מדי מיום שקמה עילת התביעה ועד להגשת התביעה.
בישראל החוק העיקרי והמרכזי החל בנדון הוא חוק ההתיישנות, התשי"ח-1958.
בחוקים נוספים רבים מופיעות הוראות הקובעות הסדרי התיישנות מיוחדים לנושא מסוים בחוק (כך למשל: לעניין עוולות בפקודת הנזיקין, לעניין מקרקעין לא מוסדרים בחוק המקרקעין, לעניין עבירות בחוק העונשין, לעניין התיישנות הרשעות בחוק המרשם הפלילי ותקנת השבים, ועוד).
כתוצאה מהוראות חוק רבות ופסיקה ענפה, נוצרו בנושאים שונים, סבכי דינים, לא פעם לא אחידים ולא עקביים בתחומים השונים, אשר מציבים אתגר לקודיפיקציה מחודשת של דיני ההתיישנות אשר קורמת עור וגידים בשנים האחרונות, כמפורט להלן.
סוגים של התיישנות.
בדיני ההתיישנות, מקובל להבדיל בין שני סוגים של התיישנות:
נהוג לקבוע שההתיישנות בארץ דיונית (למעט הסדרי התיישנות ספציפיים, כגון התיישנות בגין אי התאמה לפי חוק המכר). כך למשל, נושה שיש לו על חובו ערבון, משכנתה, משכון או שעבוד כיוצא באלה, אין בהתיישנות הדיונית של החוב – המונעת הגשת תביעה בבית המשפט – כדי לפגוע בזכותו המהותית להיפרע מן השעבוד (סעיף 20 לחוק ההתיישנות). כך גם למשל, פסק דין שאינו טעון ביצוע, אינו נתון להתיישנות כלל, ואולם בית המשפט קבע כי הדבר לא חל על סעדים הצהרתיים שעניינם in rem. הפסיקה נעוצה בהיגיון לפיו אין מקום לאפשר לעקוף את דיני ההתיישנות באמצעות פסקי דין הצהרתיים (למשל, להכריז שהמניות שייכות לבעל מניות מסוים ובכך לאפשר ביצוע או לעקוף התיישנות בקניין).
באופן דומה, גם חובות שניתנים לביצוע לפי חוק המיסים (גבייה) אינם ניתנים להתיישנות, על פי הכלל שאינם טעונים ביצוע. הכוונה היא בעיקר שניתן לקזז חיובים בגין חוב שהתיישן, אך האפשרות של אכיפה פרטית טרם נידונה, אף שלכאורה אמורה להתאפשר במצב כזה (דבר הנחשב לא רצוי וסביר שיפסל ויביא לביאור המצב המשפטי).
ואולם, חרף הוראת החוק לפיה ההתיישנות במשפט האזרחי היא ככלל דיונית (סעיף 2 לחוק ההתיישנות), וחרף פסיקה ענפה לפיה ההתיישנות היא דיונית, בפועל מקובל בספרות המשפטית לזהות מאפיינים מהותיים של טענת ההתיישנות. כך, למשל, בית המשפט העליון פסק שהתיישנות חלה על חובות ארנונה וכי אדם יכול לפנות לבית המשפט כדי להכריח רשות מקומית שלא לגבות ארנונה שהתיישנה, אף כאשר דובר בגבייה המכונה "גבייה פאסיבית", דהיינו, הימנעות מלספק אישור כי לחייב אין חובות כלפי העירייה. דוגמה נוספת ניתן לאתר בהצעה לתיקון חוק ההתיישנות, שם מוצע לקצר את תקופת ההתיישנות ל-4 שנים. למרות הכלל לפיו שינויים בכללים פרוצדורליים חלים רטרואקטיבית, בחוק הוראות מעבר לפיהן מי שנותרו לו למעלה מ-4 שנים לתבוע יוכל להמתין 4 שנים, ומשחלפו למעלה מ-4 שנים מאז החל מרוץ ההתיישנות ועד ששונה החוק יוכל ליהנות מיתרת הזמן שנותרה לו בטרם התיקון.
אף שההתיישנות היא בעיקרה דיונית, חוק ההתיישנות עצמו נוקט בלשון ממנה עולה כי הזכות שמתיישנת היא דווקא זכות מהותית ולא הזכות לנהל הליך משפטי דיוני. החוק מבחין היטב בין התביעה המהותית המתיישנת לבין ההליך הדיוני של מימוש התביעה, המוכנה "תובענה" ומוגדר כ"הליך אזרחי בפני בית משפט". הבחנה זו מודגשת בסעיף 4 לחוק, העוסק ב"תובענה על תביעה", וכן בסעיף 5 לחוק הדן ב"תביעה שלא הוגשה עליה תובענה". הצעת חוק דיני ממונות משמרת גישה זו, וסעיף 822 מגדיר "תביעה" בתור זכותו של אדם לדרוש את קיומה של זכות העומדת לו כלפי אדם אחר, ומאמץ את ההגדרה הקיימת של תובענה כ"הליך אזרחי בפני בית משפט".
ישראל גלעד מסביר כי הזכות המהותית המדוברת, אותה מגדיר חוק ההתיישנות כמושא ההתיישנות, היא למעשה זכות שניונית. לשיטתו, יש להבחין בין שני סוגי זכויות רלוונטיים. הזכות הראשונית של אדם מתבטאת בחיוב משפטי של אחר לעשות מעשה או להימנע ממעשה, וכשזכות זו מופרת, קמה "זכות שניונית" והדין מכיר בזכות של הנפגע לקבל סעד בדמות כסף או אכיפה. אבחנה נוספת שלעיתים מובילה לבלבול בפסיקה היא בין זכות מושגית לזכות קונקרטית.
הוראת הדין והצדקותיה.
הדין קובע כי תביעה לקיום זכות כל שהיא נתונה להתיישנות, ואם הוגשה תובענה על תביעה שהתיישנה וטען הנתבע טענת התיישנות, לא יזדקק בית המשפט לתובענה. טענת התיישנות שלא נטענה במועד, לא תתקבל, אף אם התביעה התיישנה הלכה למעשה. אין בהתיישנות כדי לבטל את הזכות גופה (סעיף 2 לחוק ההתיישנות). ואכן, הגישה הרווחת היא כי חוק זה קובע התיישנות דיונית (ולא מהותית). כך, התובע יוכל לממש זכותו בכל דרך אחרת המותרת בחוק, למשל, בהליכי גבייה על-פי חוק – פקודת המיסים (גביה) – ככל שאינם דורשים התערבות בית משפט.
שלושה הסברים עיקריים, ניתנים לקיום התיישנות בנזיקין:
מנגד, כנגד ההתיישנות עומד הרצון שלא לפגוע בזכותו המהותית של התובע לקבל סעד בגין עוולה שנעשתה לו ולאפשר לו שהות מספקת להיערך להגשת תביעתו, ולאפשר שהות למצוא פתרונות לסכסוך מחוץ לכותלי בית המשפט.
סיכמה את הדברים השופטת אילה פרוקצ'יה:
פרשנות סוגיות "התיישנות" וזכות היסוד ל"גישה לערכאות".
זכות הגישה לערכאות הוכרה במשפט הישראלי כזכות יסוד, ויש הרואים בה נגזרת מכוח .
בהתאם לכך, הגישה המקובלת בפסיקה היא שכל חקיקה, לרבות בהתיישנות, מחזיקה חזקה פרשנית כי המחוקק לא התכוון לשלול זכות יסוד זו, אלא אם עומדים מולה שיקולים כבדים וראויים. אמנם, מוסד ההתיישנות מציג שיקולים כאמור, אולם מעמדה של זכות היסוד צריך להשפיע על פרשנות סוגיות בהתיישנות.
כך, בתי המשפט פסקו כי לאור מעמדה החוקתי של זכות הגישה לערכאות, סוגיות התיישנות ראוי לה שתתפרש בצמצום. ואולם – בפועל, הסוגיות שעולות בפסיקה סבוכות מאוד וקשה למצוא מגמה ברורה של צמצום או הרחבה, לאור שיקולים נוגדים החלים בסוגיית ההתיישנות.