אבן פינה לבית החולים הונח ביוני 1950. על פי התוכנית של זאב רכטר, בית החולים כלל 11 ביתנים: חמישה לחמש מחלקות: יולדות, כירורגית, 2 פנימית וילדים, ועוד שישה ביתנים להנהלה, מיון, מטבח ואחזקה. התוכנית גם כללה מבנה לבית ספר לאחיות ושיכונים לצוות העובדים. בית החולים יועד לשרת את כל אזור דרום ישראל. ביולי 1950 הוצא צו של בית משפט להפסקת העבודות, שנעשו ללא רישיון, אך עבודות הבנייה נמשכו. בית החולים נפתח ביוני 1953 והופעלו בו בתחילה שתי מחלקות: כירורגית ופנימית. את המחלקה הפנימית ייסד וניהל הפרופ' פנחס אפרתי. ביולי 1953 הופעל גם מחלקת הילדים ונערך טקס חנוכה רשמי. בהמשך שנת 1953 נפתחה המחלקה הגינקולוגית ומנהלה הראשון היה הד"ר דוד הוגו כהן.
בסוף שנות השישים של המאה העשרים הניח הכירורג הד"ר אורי וקסלר את היסודות לניתוחי כירורגית ילדים.
בשנת 1989 הקים הפרופ' ברנרדו וידנה את מחלקת כירורגית חזה ולב.
במהלך הקמת בית החולים, נתגלתה אבן ועליה קיצור עשרת הדיברות, בכתב שומרוני.
הזכות להגנה עצמית
דיופנטוס
דיופנטוס (ביוונית: Διόφαντος), מתמטיקאי הלניסטי שחי באלכסנדריה, פחות או יותר בין השנים 200–284 לספירה. חיבר את "אריתמטיקה", היצירה היחידה ששרדה משאר כתביו, העוסקת בעיקר במשוואות דיופנטיות - מערכת משוואות אשר מספר הנעלמים בהן גדול ממספר המשוואות ופתרונותיהם הם מספרים שלמים בלבד. בזכות יצירה זו מכונה דיופנטוס בשם "אבי האלגברה".
חייו.
דיופנטוס חי במאה ה-3 לספירה באלכסנדריה שבמצרים, אולם מעט מאוד ידוע על מהלך חייו.
פרטים מעטים על דיופנטוס נתונים בחידה הבאה. את הבעיה המילולית חיבר במאה ה-4 לספירה מטרודורוס, שכפי הנראה היה תלמידו של דיופנטוס - אם כי יש המאחרים אותו עד המאה ה-6; על פי לשון החידה, היא מתיימרת להיות הכתובת החרוטה על מצבתו:
פתרון: נסמן את גילו של דיופנטוס בזמן מותו ב-x ונקבל את המשוואה:
formula_1
שפתרונה הוא 84.
האריתמטיקה.
ה"אריתמטיקה" היא היצירה הבולטת ביותר בתקופה זו בתחום האלגברה ותרומתה לענף זה נחשבת כמקבילה לתרומת היצירה של אוקלידס - ה"יסודות" לענף הגאומטריה. ה"אריתמטיקה" כללה במקור כנראה 13 כרכים, מתוכם שישה שרדו עד לימינו.
הספר לא זכה לפרסום רב במערב, ורק בשנת 1621 תורגמה ה"אריתמטיקה" מיוונית עתיקה ללטינית על ידי קלוד באשה, אם כי במזרח הוא זכה לפרסום ניכר עוד בתקופת תור הזהב של האסלאם, כך בין היתר הוא תורגם לערבית על ידי בית החכמה שבבגדאד.
אחת מהבעיות ב"אריתמטיקה", על שלשות פיתגוריות, הביאה ליצירתה של אחת מהתעלומות המתמטיות המסקרנות ביותר, שהוכחה רק בסוף המאה ה-20: עותק של ה"אריתמטיקה" הגיע לידיו של פייר דה פרמה, שהתעניין בשלשות הפיתגוריות שרשם דיופנטוס והעלה את השאלה, מה יקרה אם ישנו את החזקה השנייה במשפט פיתגורס לחזקות גבוהות יותר, אז רשם בשולי ה"אריתמטיקה" את הערת השוליים המפורסמת ביותר, הידועה בשם - המשפט האחרון של פרמה, על מציאת ההוכחה שאין בנמצא שלושה מספרים טבעיים המקיימים את הקשר: formula_2 עבור: formula_3.
השפעה.
לעבודתו של דיופנטוס הייתה השפעה רבה במהלך ההיסטוריה, לספרו ה"אריתמטיקה" היה חלק גדול בפיתוח האלגברה באירופה של סוף המאה ה-16 עד למאה ה-18. בנוסף היה דיופנטוס הראשון שסימן נעלמים באותיות ופעולות חשבון - בסמלים. צורת כתיבה חדשנית זו של בעיות מתמטיות היוותה את הבסיס לצורת הכתיבה של משוואות בהן משתמשים כיום.
תומאס אקווינס
תומאס אקווינס (באיטלקית: Tommaso d'Aquino'; בלטינית: Thomas Aquinas; איטליה, 1225 – איטליה, 7 במרץ 1274) היה תאולוג ונזיר דומיניקני איטלקי הנחשב כפילוסוף הנוצרי החשוב ביותר בסוף תקופת פילוסופית ימי הביניים. אקווינס היה בין הפילוסופים התאולוגיים המקובלים ביותר בזמנו ונחשב מהגדולים שבמסדר הדומיניקנים. היה מורה באוניברסיטה וחי את חייו בקהילות של נזירים. עבודותיו המפורסמות ביותר הן שני חיבורים גדולים שנכתבו עבור תלמידים: מכלול נגד הגויים (Summa Contra Gentiles) ומכלול התאולוגיה (Summa Thelogiae).
ביוגרפיה.
נולד ליד מונטה קאסינו שבאיטליה, בנו של הרוזן מאקווינו. את לימודיו עשה בבית הספר של המנזר הבנדיקטיני במונטה קאסינו ועבר ללמוד באוניברסיטה של נאפולי, שם גילה את כתבי אריסטו. בשנים 1259–1268, למד באוניברסיטת פאפל קוריה שבאיטליה, אז החל לכתוב את פירושיו לספריו של אריסטו: פיזיקה, מטפיזיקה, אתיקה ופוליטיקה, ולעבוד על יצירה משל עצמו, "מכלול התאולוגיה" (1242). מאיטליה עבר לפריז, שם לימד ועבד על חיבורו "אחדות האינטלקט", אשר צידד בזכות האינדיבידואליזם של החשיבה והאישיות. בילה פרק זמן ניכר גם בפירנצה, שם השפיע מאוד על המשורר האיטלקי דאנטה. לקראת סוף ימיו, חזר לאוניברסיטה של נאפולי וחי בה עד יום מותו.
הגותו.
התמקד בהגדרות הפילוסופיות של אריסטו. הוא מיתן אותן ויצק לתוכן מידות של אמונה, תקווה וצדקה. מבחינה פילוסופית, תמך אקווינס בגישה של שילוב הרמוני בין אמונה לשכל. כממשיך דרכו הפילוסופית של אריסטו, באמונתו לפיה "הצורה" נותנת לחומר את "ישותו", הוא אף הרחיק לכת וסבר שאלוהים הוא התמצית הקיימת במדרג הצורות כולן. הוא התייחס לרצון חופשי כאל שורש האתיקה, כשהוא מציין שבני האדם הם חופשיים ביחס לאמצעים אבל לא ביחס למטרה ולכן רצון חופשי הוא רק אמצעי להשגת המטרה. אקווינס האמין כי כוחות שמימיים וכוחות טבע אינם סותרים אלה את אלה, אלא פועלים בצורה הרמונית זה לצד זה. בספרו "שמות שמימיים" כתב כי "אלוהים ניכר באמצעות כל הדברים, ועם זאת אין הוא חלק מן הדברים; אלוהים נודע בדרך הידע, ודרך הבערות היא העדר חכמה."
אחת מתרומותיו היותר משמעותיות לדרך החשיבה המערבית, הייתה אמונתו כי להתפתחות הציוויליזציה האנושית יש משמעות אמיתית, וכי לחיים רוחניים ואינטלקטואליים יש ערך רב, במיוחד בהקשר זה.
חיבוריו.
אקווינס נחשב בתקופתו להוגה פורה במיוחד וכתב במהלך חייו כ-8 מיליון מילים (לשם השוואה, אריסטו כתב כמיליון מילים). ייחוד הכתיבה של אקווינס נובע מהצורה שבה הוא מוכיח את טענותיו: בפתח כל דוקטרינה, אקווינס פותח בהצגת שלושה טיעונים חזקים במיוחד נגד מה שהוא עתיד לגרוס. אקווינס מפרק כל אחד מהטיעונים למשפטי משנה ומפריך אותם זה אחר זה. שיטה זו מחמירה ביותר עם הפילוסוף ונותנת להגותו תיקוף חזק ביותר. משמעת מסוג זה מלמדת את הקוראים שלא לקבל דברים כמובנים מאליהם - דבר שהיה משמעותי ביותר בעיני אקווינס.
עבודתו של אקווינס הייתה בעיקר תאולוגית. מטרתו כפילוסוף הייתה להגיע להבנה טובה ככל האפשר של טבעו האמיתי של העולם ושל המחשבה על ידי טיעוני היגיון בלבד וללא תלות בדת ולבסוף להוכיח שההיגיון מסתדר עם האמונה הנוצרית.
בחיבורו מכלול נגד הגויים פונה אקווינס למתנגדי הנצרות. הוא נותן נימוקים לוגיים רבים ומגוונים לקיום האלוהים ולצדקת הדת הנוצרית. הטיעונים שאקווינס מעלה כאן נקראים טיעונים קוסמולוגיים כי מקורם בהלך הקוסמוס והטבע. נימוקים אלה מתבססים על תופעות מדעיות ביום-יום כמו תנועת הירח או חוק שימור המהירות (דבר שלימים תוקן לחוק שימור האנרגיה). טיעונים אלו מסתמכים על כך שהטבע פועל בצורה מסוימת משום שחלים עליו חוקים מסוימים, אשר נקבעו מלכתחילה ואף נאכפים בימינו על ידי הבורא.
מנגד, בספרו מכלול התאולוגיה פונה אקווינס למאמינים בנצרות בשני מישורים: באחד הוא מוכיח להם את צדקת הכתוב במקורות הנוצריים על ידי אמיתות מן הטבע. בשני הוא מפרש את התנ"ך ואת הברית החדשה ומפיח בכתוב משמעויות עמוקות בקשר לשלל נושאים, כגון- צדק, בחירה חופשית והשאלה - האם יש מלחמות צודקות.
יחסו ליהודים.
היהודים היוו עבור אקווינס סוגיה תאולוגית, מוסרית ומעשית. נוכחותם בקרב הנוצרים, הוא כותב, היא בעלת ערך היות שהם מנכיחים את "ההיסטוריה הקדושה" של עם הבחירה, מחד, ואת קורבנו של ישו, מאידך, דרך דחייתם אותו. אקווינס מתייחס לסדרה של שאלות כגון אם ניתן להטביל תינוקות יהודים נגד רצון הוריהם כדי להציל את נשמותיהם מהגיהנום, וקובע שלא; כמו כן התנגד להמרת דת בכפייה. במאמרו "על השלטון ביהודים (De Regimine Judaeorum)", החורג לשאלות כלליות של משפט ציבורי, הוא מדגיש את היות רווחים הבאים מן הנשך אסורים, אך מכיר בכך שלא רק היהודים עוסקים בהלוואה בריבית באירופה. הוא קובע שכדי להדגיש את היותם של היהודים זרים אולטימטיביים ביחס לנוצרים על יהודים להיבדל בלבושם מהנוצרים אך מבסס זאת חלקית על מנהגם של היהודים עצמם (כוונתו לציצית ולטלית).
במאמר מורה אקווינס שלא לפגוע ביהודים ולא לכפות עליהם עול שלא נהוג היה לאוכפו בעבר, ובמאמר אחר שלו הוא כתב שיש להתייחס בסובלנות כלפי היהודים וכלפי טקסיהם הדתיים.
אקווינס מתייחס ומתפלמס בכתביו עם הוגים יהודים כרמב"ם ואבן גבירול, בעיקר סביב פרשנות אריסטו. חלקים מכתביו תורגמו לעברית במאות שלאחר מותו, בעיקר מתוך "המכלול נגד הגויים" ומן הפרשנויות לאריסטו, שמשכילי ספרד, יהודים כערבים, התפלמסו בהם עד להשלמת הרקונקיסטה וחורבן הדיאלוג הפילוסופי.
דמותו.