מלחין נולד בפילגרמסהיין (Pilgramshain) שבגרמניה (כיום זולקייבקה (Zolkiewka) שבפולין). ב-1934 הוא ומשפחתו עלו ארצה בבריחתם מהעלייה הגואה באנטישמיות בפולין. אחותו פרומה ושלושת ילדיה, וכן 150 קרובי משפחה אחרים של מלחין, נספו בשואה.
בגיל 12 הצטרף ל"הגנה" ואחר כך הצטרף לצה"ל כמומחה חבלה וחומרי נפץ.
הוא שירת 27 שנים בארגוני הביון של ישראל - שירות הביטחון הכללי והמוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים. שימש מפקד יחידת קולוסוס שביצעה מבצעים מיוחדים באירופה. כמפקד המבצעים נטל חלק במספר רב של פעולות חשאיות והנהיג מספר פעולות שזכו לתהילה רבה. היה שותף לחשיפת המרגל הסובייטי ישראל בר (ביחד עם השב"כ) וכן הנהיג מבצע נגד מדענים נאצים שסייעו למצרים לפתח נשק נגד ישראל אחרי מלחמת העולם השנייה. זכה בשני פרסי ביטחון ישראל (האחד ב-1966 כחבר בצוות של יחידת קולוסוס והשב"כ).
המבצע המפורסם ביותר שמלחין השתתף בו התרחש ב-11 במאי 1960. במבצע זה מלחין, רפי איתן, צייד הנאצים משה תבור ומספר סוכני מוסד אחרים - תחת פיקודו הישיר של איסר הראל, נסעו לארגנטינה ושם לכדו את אדולף אייכמן, "התליין הראשי" של המשטר הנאצי.
באמצעות ערנותה של הקהילה היהודית בארגנטינה ועזרה ממקור חסוי בגרמניה הצליח "המוסד" לגלות את מקום הימצאו של אייכמן, ראש המדור היהודי באס אס, איש הביצוע בארגון השמדת יהודי אירופה ואחד מהוגי הפתרון הסופי, שהצליח להימלט ולהיעלם בתום מלחמת העולם השנייה למשך חמש עשרה שנה. אייכמן נלכד בפעולה של "המוסד" בפיקודו האישי של איסר הראל בשטח. צבי מלחין הוא שביצע את החטיפה בפועל. הוא קרא לו "רק רגע", לכאורה כדי לשאול אותו שאלה, ואז הפיל אותו אל הקרקע והתגלגל עמו אל תעלה בשולי הדרך. הוא נאבק עם אייכמן, ואז גרר אותו למכונית שבה חיכו לו סוכני "המוסד".
ב-1976 פרש מלחין מהמוסד ופנה לעסקים אזרחיים. הוא שינה את שמו לפטר מלקין והקדיש את זמנו לציור, מקצוע שהיה הכיסוי שלו בעת שירותו במוסד.
בנוסף, פרסם שישה ספרים ושימש כיועץ פרטי בינלאומי למלחמה בטרור.
מלחין בילה את שנותיו האחרונות בניו יורק. גופתו הובאה לקבורה בישראל, בבית העלמין קריית שאול. הוא הותיר אחריו אישה וארבעה ילדים.
מבצע פינאלה.
בשנת 2018, יצא בנטפליקס הסרט מבצע פינאלה המספר את סיפור לכידתו של אדולף אייכמן. תסריט הסרט מתבסס על חומרים שונים כולל הספר "אייכמן בידיי", האוטוביוגרפיה של מלחין, שסיפק את בסיס הסיפור לסרט. הצילומים החלו בארגנטינה באוקטובר 2017 והסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-29 באוגוסט 2018 וזכה לביקורות מעורבות מהמבקרים. את מלחין, גילם השחקן אוסקר אייזק.
רנ&quot;א ריבוזומלי
אנריק ולור אי ויווס
אנריק ולור אי ויווס (Enric Valor i Vives) (1911 קַסְטַלְיָה, מחוז ל'אלקויה – 2000 ולנסיה) יליד חבל ולנסיה, בלשן ומספר סיפורים, שתרם אחת התרומות החשובות ביותר לתחיית של המילונאות הולנסית, והיה אחד ממקדמי העניין העיקריים בקביעת תקן לשפה הקטלאנית בחבל ולנסיה, ספרד.
קורות חיים.
אנריק ולור נולד ב-1911 בן למשפחה אמידה מקסטליה במחוז ל'אלקויה שבחבל ולנסיה. ב-1930, בהיותו בן 19, הצטרף ככתב בשפה הוולנסית לעיתון הסאטירי "El Tio Cuc" בעיר אליקנטה. הוא היה פעיל פוליטית במהלך הרפובליקה הספרדית השנייה. תביעתו העיקרית הייתה לקבלת מעמד של אוטונומיה לחבל ולנסיה ולקביעת אליקאנטה כקטלאנית. בתקופה זו כתב גם בעיתונים הלאומניים של העיר ולנסיה: "La República de les Lletres, El Camí, El País Valencià". כשפרצה מלחמת האזרחים הספרדית הוא תמך ברפובליקה הספרדית.
לאחר המלחמה, הוא צמצם את פעילותו הפוליטית והתרכז בספרות. בהתחלת שנות ה-50 של המאה ה-20 החל להדפיס "rondalles", סוג של סיפורי עם ולנסיים שהופיעו באסופה "Rondalles valencianes" (1950 – 1958). במהלך שנות ה-60 הוא חזר לפעילות פוליטית מחתרתית הקשורה ללאומנות הוולנסית וכתוצאה הוא נכלא כאסיר פוליטי תחת משטרו של פרנסיסקו פרנקו מ-1966 ועד 1968. לאחר שהשתחרר מהכלא, ועל פי דבריו: "לא למדתי שום שיעור", הוא ייסד את המגזין הראשון שלאחר המלחמה ששפתו ולנסית, "Gorg" (מערבולת בקטלאנית).
כשהרודנות של פרנקו הסתיימה, היה אנריק ולור חופשי להפיץ את דעותיו ועבודותיו הספרותיות. הוא כובד בפרסים רבים בתחום הבלשנות והספרות מכל החבלים דוברי הקטלאנית. במהלך שנות ה-90 היה ניסיון של ארגוני תרבות בוולנסיה להציע את ולור כמועמד לפרס נובל לספרות, ניסיון שנקטע עם מותו הפתאומי בשנת 2000. כיום קרויים על שמו של ולור רחובות, כיכרות, בתי ספר ואגודות בכל רחבי חבל ולנסיה.
עבודתו הבלשנית.
עבודתו הבלשנית הראשונה הייתה בשבועון "El Tio Cuc" שבסיסו באליקנטה, שבועון שהיה כתוב בשפה הקטלאנית, אבל בכתיב ספרדי. עם זאת כלל ולור באותו הזמן שיעורי דקדוק וכתיב קטלאניים במאמריו. הוא תרם לפיתוח המילון הקטלאני-ולנסי-בלארי (כמילון קטלאני הכולל את כל הניבים) בניהולו של פרנססק דה בורז'ה מול (Francesc de Borja Moll), שכלל את מילון דרום ולנסיה. בדומה לקרלס סלבדור (Carles Salvador) וסנצ'יס גוארנר (Sanchis Guarner), הוא היה בין מקדמי העניין העיקריים בקביעת התקן של השפה הקטלאנית בחבל ולנסיה. ולור גרם להתפשטות כללי הדקדוק של השפה הקטלאנית כפי שנקבעו על ידי פומפאו פברה באמצעות ספרים כגון: "Curs de la llengua valenciana" (קורס בשפה הוולנסית, 1961), "Millorem el llenguatge" (משפרים את השפה, 1971) ו-"Curso medio de gramática catalana referida especialmente al País Valenciano" (קורס ביניים של דקדוק קטלאני עם התייחסות מיוחדת לחבל ולנסיה, 1973).
ב-1983 הוא הוציא לאור את "La flexió verbal" בספר זה הוא ניסה להכניס סדר בפעלים המיוחדים לניב הוולנסי. עבודתו הפכה למקור העיקרי לשימוש התקני בפעלים והיא כיום ספר לימוד הכרחי לתלמידים בחבל ולנסיה. יש לציין את אוסף המלים העשיר הנגזר מעבודותיו הספרותיות, במיוחד מה-"rondalles" המכיל אגדות ומילים ייחודיות מהמחוזות השונים של חבל ולנסיה.
עבודתו הספרותית.
ספרו הידוע ביותר הוא האסופה "Rondalles valencianes", שבה מופיעים 36 סיפורי עם ולנסיים. עבודות אחרות בסגנון דומה הן "Narracions de la Foia de Castalla" (1953) ו-"Meravelles i picardies" (1964 – 1970). את הרומן הראשון שלו "L'ambició d'Aleix" הוא החל לכתוב בין 1940 ל-1950, אך הוא שכתב את הספר מחדש לפני הוצאתו לאור ב-1960. ייתכן שעבודתו החשובה ביותר היא הטרילוגיה "Cicle de Cassana" המורכבת משלושה רומנים: "Sense la terra promesa" (1960), "Temps de batuda" (1983) ו-"Enllà de l'horitzó" (1991). הטרילוגיה "Cicle de Cassana" נועדה לעורר מחדש את זכרן של השנים 1916 – 1939, תקופה שהדיקטטורה הצליחה להשכיח את מאורעותיה. ב-1982 הוא פרסם את "La idea de l'emigrant".
חלמונית
חלמונית (שם מדעי: "Sternbergia") היא סוג גאופיט ממשפחת הנרקיסיים שבסדרת האספרגאים. החלמונית נפוצה באזור אגן הים התיכון. זהו צמח רב-שנתי בעל שורש בצל, הפורץ מן האדמה ללא עלים. שמה המדעי של החלמונית הוא "Sternbergia", על שם הבוטנאי קספר שטרנברג (Kaspar Maria von Sternberg). לחלמונית פרח מרשים הפורח בסתיו לאחר הגשמים הראשונים בצבע צהוב-חלמון, ומכאן שמו.
ישנם תשעה מיני חלמונית, והם נפוצים ממזרח הים התיכון ועד הרי הקווקז. בארץ גדלים בר שלושה מינים:
צביקה מלחין
משכנות שאננים
משכנות שאננים הייתה אחד ממפעלי הפיתוח הראשונים בעיר החדשה של ירושלים בתקופה העות'מאנית והשכונה היהודית הראשונה שהוקמה בירושלים מחוץ לחומות העיר העתיקה. היא הוקמה בשנת 1860. הקמתה, ביוזמתו ובתמיכתו של משה מונטיפיורי, סימלה את תחילת תקופת "היציאה מן החומות" בירושלים. בתי משכנות שאננים כיום, לאחר שיפוץ ושימור, משמשים כמרכזי כנסים, מרכזי מוזיקה ובתי הארחה.
רקע.
עד אמצע המאה ה-19 השתרעה ירושלים על השטח התחום בתוך חומות העיר העתיקה בלבד. שהייה מחוץ לחומות, בייחוד בשעת לילה, נחשבה מסוכנת ביותר בשל כנופיות שודדים שהפילו חיתתן על האזור. בין חומות ירושלים העות'מאנית הצטופפו תושבים מוסלמים, יהודים, נוצרים וארמנים במספרים גדלים והולכים, בצד אנשי ממשל עות'מאנים, קבוצות אנשי דת ופילנתרופים ממדינות שונות, ונציגים דיפלומטיים של מעצמות שונות שגילו עניין גובר והולך בירושלים. בשלהי התקופה העות'מאנית הגיעה הצפיפות בעיר שבין החומות לממדים בלתי נסבלים, דבר שהשפיע על תנאי המחיה, התברואה והכלכלה של העיר.
גורמים שונים, בהם מעצמות זרות וכנסיות, שהיו זקוקים לשטח למפעליהם המתוכננים בירושלים, החלו לגלות התעניינות ברכישת קרקעות בשטחים הסובבים את העיר - בעיקר ממערבה ומצפונה. בין אלה היה הפילנתרופ היהודי-אנגלי משה מונטיפיורי, שבביקוריו בעיר הוטרד ממצוקת הדיור של יהודי ירושלים בין חומות העיר העתיקה, מהיעדרם של שירותי רווחה ובריאות הולמים, ומהיעדר אמצעי כלכלה שיאפשרו ליהודים להשתחרר מן התלות בנדבות לקיומם.
קדמו ל"משכנות שאננים" מספר מפעלים פרטיים שהוקמו בשנות החמישים של המאה ה-19. בין היתר הוקמו באותה עת בית הקיץ של הקונסול ג'יימס פין בטלביה ומפעלו בכרם אברהם, ביתו של לודוויג שנלר בליפתא ובית הספר הפרוטסטנטי בית הספר גובאט שהקים הבישוף סמואל גובאט על הר ציון. ב-1860, כמעט בו זמנית עם משכנות שאננים, החלו בהקמת מגרש הרוסים ובית היתומים של שנלר.
לרשות מונטיפיורי עמדה קרן של כספי העיזבון של הנדבן היהודי-אמריקני יהודה טורא, שבמותו השאיר $50,000 לטובת ירושלים ויושביה. על כן היו שקראו לה "חצר יהודה טורא".
הקמה.