ברנשטיין (מגרמנית: Bernstein; בארצות דוברות אנגלית נהגה ברנסטיין או ברנסטין) הוא שם משפחה שפירושו "ענבר".
לינפילד
מועדון הכדורגל לינפילד הוא מועדון כדורגל מצפון אירלנד מהעיר בלפסט. המועדון הוקם במרץ 1886 וקבוצת הכדורגל שלו, מהחשובות בכדורגל הצפון אירי, משחקת כיום בוינדזור פארק, אצטדיונה הביתי של נבחרת צפון אירלנד בכדורגל.
המועדון מחזיק בשיא בינלאומי בתור הקבוצה בעלת מספר הדאבלים הרבים ביותר בהיסטוריה, 23 במספר.
היסטוריה.
מועדון הכדורגל לינפילד הוקם במרץ 1886 ב"לינפילד אתלטיק קלאב" על ידי עובדי טחנת הרוח לינפילד. בתחילה שיחקה הקבוצה את משחקיה במגרש האחורי של טחנת הרוח, מגרש שזכה לכינוי "האחו". ב-1889 גדילת הקבוצה גרמה למעברה למגרש בסמטת אלסטרביל בבלפסט. במהלך שהותה של הקבוצה במגרש זמני זה, היא שיחקה נגד קבוצת נוטינגהאם פורסט בסיבוב הראשון של גביע ה-FA (באותה התקופה הורשו מועדונים מכל ארבעת חלקי האיים הבריטיים להשתתף במפעל זה). במשחק הראשון, שנערך בנוטינגהאם, סיימו הקבוצות בתיקו 2-2 ולינפילד פרשה מהמשחק השני, דבר שהקנה לפורסט עלייה לשלב השני. בשל כך, לינפילד היא בעלת תואר של הקבוצה היחידה בהיסטוריה שהשתתפה אי-פעם בגביע האנגלי ולא הפסידה ולו משחק אחד.
המעבר למגרש החדש, ששיפר גם את הישגי הקבוצה בשל רמתו הטובה, היה זמני בשל העובדה ששטח של המגרש נמכר לאיש עסקים מקומי והקבוצה נותרה ללא מגרש ביתי ונאלצה למשך זמן רב לשחק במגרשיהן של קבוצות שונות. לבסוף, מנג'ר הקבוצה, רוברט גיבסון, מצא חלקת אדמה בדרום בלפסט שהוכשרה מאוחר יותר למגרשה של לינפילד ומוכר יותר כיום כוינדזור פארק. הקבוצה ערכה את משחקה הראשון במגרש ב-2 בספטמבר 1905 נגד גלנטורן.
כמועדון המוביל לאורך השנים בכדורגל הצפון-אירי, לינפילד השתתפה באופן קבוע במפעלים האירופיים. בעונת 1963/1964 הקבוצה הגיעה לשלב שמינית גמר גביע אירופה למחזיקות גביע. ההישג המשמעותי ביותר של הקבוצה הוא הגעה לרבע-גמר גביע אירופה, בשנת 1967. הקבוצה עברה את קבוצות אריס בונבואירה הלוקסמבורגית וואלרנגה הנורווגית עד שהפסידה ברבע הגמר לקבוצת צסק"א סופיה הבולגרית, תיקו 2-2 ביתי והפסד 0–1 בבולגריה.
בעונת 1984/85 הקבוצה עברה את קבוצת שמרוק רוברס האירית התמודדה הקבוצה מול קבוצת פנאתנייקוס היוונית, שהגיעה בסופה של אותה העונה לסגנות. לאחר הפסד 1–2 ביוון הגיעו הקבוצות למשחק בבלפסט, שהחל ביתרון 0–3 ללינפילד אך נגמר בתיקו 3-3 שגרם להדחת לינפילד מהמפעל.
בעונת 1987/88, במהלך משחק ביתי מול לילסטרום הנורווגית אוהדי הקבוצה החוליגנים התפרעו, דבר שגרם לביטול משחקי הבית של הקבוצה בצפון אירלנד והעברת לוויילס עד שנת 1990.
בעונת 1993/94 הקבוצה הפסידה במצטבר 2–3 לקבוצה הגאורגית דינמו טביליסי אך בשל הדחתה של זו מהמפעל הקבוצה במשיכה לשלב הבא, בו התמודדה מול קבוצת פ.צ. קופנהגן הדנית. המשחק הראשון נגמר בניצחון צפון-אירי 0–3 אך במשחק הגומלין ניצחה קופנהגן 0–4 ועלתה לשלב הבא, לצמד משחקים מול קבוצת מילאן.
ללינפילד ישנו קשר ארוך שנים עם מועדון הפאר הסקוטי גלאזגו ריינג'רס ובכל עונה נערך משחק הוקרה בין שני המועדונים. המועדון מזוהה עם הפרוטסטנטים בצפון אירלנד ומכאן גם הקשר עם הגלאזגו ריינג'רס. בנוסף לכך בסיום עונת 2019/2020, זכתה הקבוצה באליפות המקומית מספר 54 שלה, והישוותה את שיא האליפויות המקומי העולמי של הגלאזגו ריינג'רס (54)
בעונה לאחר מכן זכתה שוב באליפות אך גם גלאזגו ריינג'רס ושתיהן מחזיקות בשיא (55) במשותף. בעונת 2021-2022 זכתה שוב באליפות בפעם ה-56 בתולדותיה, ובכך נותרה לבדה בפסגת שיא האליפויות המקומי העולמי.
תארים.
56 (שיא עולמי של אליפויות מקומיות)
אבי מנדלבליט
משה שוקד
משה שוקד (נולד בדצמבר 1936) הוא פרופסור אמריטוס לאנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב ומכהן במכללת רופין כראש תוכנית מ.א. בהגירה ושילוב חברתי.
חייו ופועלו.
משה שוקד נולד בשכונת פלורנטין שבדרום תל אביב. בספרו "מסע ישראלי", הוא מתאר את החיים בשכונה כחיים של שלום בין עדות שונות, דתיים וחילוניים.
לימודיו לתואר ראשון היו בסוציולוגיה ובהיסטוריה של המזרח התיכון, ואת התואר השני סיים בסוציולוגיה, שניהם באוניברסיטה העברית. בתקופת לימודי התואר השני (בראשית שנות ה-60) עבד במחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית כסוציולוג של חבל הנגב. שם עמד על בעיות קליטת העלייה בקרב העדות השונות, מתוך מציאות קרובה ולא בשאלונים, ומכאן הגיע לאנתרופולוגיה. את עבודת המאסטר עשה בהנחיית פרופ' יוסף בן דוד בנושא: "ארגוני המשפחה בתהליך ההסתגלות למושב". את הדוקטורט השלים באוניברסיטת מנצ'סטר שבאנגליה בשנים 1968-1964 בהנחייתו של פרופ' מקס גלקמן, אשר הכשיר גם את ראשוני האנתרופולוגים הישראלים כמו שלמה דשן, עמנואל מרקס, יצחק עילם ודון הנדלמן.
בשנת 1969 מונה למרצה באוניברסיטת תל אביב.
במשך השנים היה קשור בביצוע והנחיה של מחקרים יישומיים בישראל, איראן, ופרו. רבים מספריו של שוקד נכתבו בשיתוף עם חברו לספסל הלימודים החל מהשנה הראשונה באוניברסיטה, פרופסור שלמה דשן, כשכל אחד חוקר בנפרד, אולם חלק ממחקריהם פורסמו במשותף.
שוקד היה מרצה וחוקר אורח באוניברסיטת מנצ'סטר, במכון הטרופי המלכותי באמסטרדם, בקווינס קולג' (אוניברסיטת ניו יורק), באוניברסיטת סטוקהולם, באוניברסיטת איווה, במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ובאוניברסיטת ברלין.
שוקד נמנה עם מייסדי כתב העת "קתרסיס" ומשמש כיום כחבר מועצת המערכת.
פעילותו הציבורית.
כשהתחילה האינתיפאדה הראשונה פרסם משה שוקד מכתב למערכת עיתון הארץ שכותרתו הייתה: "הגיעה העת למרי אזרחי בציון", הוא חתם עליו אז כיו"ר האגודה האנתרופולוגית הישראלית. בעקבות מכתב זה, שעמד על מה שראה שוקד כחטא השתיקה מול הכיבוש המתמשך, התארגנה קבוצה מגובשת שכללה את אבישי ארליך, ליאון שלף, ענת בילצקי, אורי מאור, טובה רוזן, ישראל גרשוני, אריאלה פרידמן ואחרים שהתקבצו ממחלקות שונות באוניברסיטה להקים את "". הייתה זו תנועה של אנשי האוניברסיטה נגד הכיבוש, והמשיכה להתקיים עד הסכם אוסלו. הם ענדו על דש בגדם כפתור ועליו היה כתוב: "עד כאן! לדבר עם אש"ף". אוניברסיטת תל אביב הייתה האוניברסיטה היחידה שהתקיימה בה פעילות רציפה של חברי סגל כנגד הכיבוש. הפעילות שכללה ארגון כנסים, הפגנות בקמפוס ומחוצה לו, וכיוצא בזה נעשתה כולה על ידי חברי הקבוצה. באותה תקופה הרבה משה שוקד לכתוב בענייני השעה בעיתון הארץ.
ספריו.
The Dual Heritage: Immigrants from the Atlas Mountains in an Israeli Village.
זהו ספר המבוסס על הדוקטורט של משה שוקד שראה אור במהדורה ראשונה ב-1971 ועליו קיבל את פרס יצחק בן-צבי. בעבודת הדוקטורט שב למושב של יוצאי הרי האטלס בנגב סמוך לנתיבות, בו עבד במסגרת תפקידו במחלקה להתיישבות, והתגורר בו תקופה של שנה וחצי (1967-1965). הוא עקב אחרי הפעילות בתחומי הכלכלה, המשפחה, הדת והפוליטיקה הקהילתית. הספר עוסק בתהליכים העוברים על בני קהילה אחת שהגיעו כולם מהרי האטלס שבמרוקו, שם הם היו סוחרים נודדים בין שבטי הברברים, סנדלרים, נפחים, נגרים, ואשר הפכו בארץ לחקלאים במושב קואופרטיבי. הספר נסב סביב המתרחש בחיי המשפחה, הקהילה, הדת, ומתאר כיצד קהילה שהייתה מפוצלת למשפחות שדירוגן נקבע על פי התעסוקה ומעמד כלכלי-חברתי, הופכת לקהילה של שווים במושב - באמצעים ובמעמד. אין זה תהליך קל, והספר מתאר את הקונפליקטים והקשיים שהיו כרוכים במעבר - למשל, כשמנהיג הקהילה שהיה עשיר במרוקו הופך בארץ לרועה צאן קשה יום. חידושו של שוקד במחקר הוא בניתוח תהליך הטרנספורמציה של קהילה מסורתית לכלכלה מודרנית ולמבנה חברתי חדש, שינוי שהתרחש במהירות יחסית. הם נחלו הצלחה, הם הפכו לחקלאים מיומנים והצליחו לבסס כפר מפותח למדי באותה תקופה.
The Predicament of Homecoming.
זהו ספרם של משה שוקד ושלמה דשן שראה אור ב-1974, העוסק בבעיות חברה ותרבות של יוצאי צפון אפריקה, מעין פרק ב' של ספר הדוקטורט. הספר דן בשאלות ספציפיות: שוקד בעולמם של עולים ממרוקו ודשן בעולים מתוניס. הספר עוסק בבעיות של שינוי תרבותי. אחד מפרקיו עסק בשאלת העקרות של גברים. בהרי האטלס, גברים לא הואשמו בעקרות, ואילו בישראל הרפואה מייחסת עקרות גם לגברים. שוקד מראה כיצד מתמודדים עם דילמה קשה זו, ואיזה חידוש תרבותי מאפשר השלמה עם פגיעה זו במעמד הגברים. בנוסף, בודק שוקד, מה קורה ליחסי המשפחה המורחבת כשחבריה אינם חיים כולם במקום אחד, כשנוצר פיזור, וכיצד מתמודדים עם מציאות זו.
דור התמורה: שינוי והמשכיות בעולמם של יוצאי צפון-אפריקה.
ספר זה מסכם את מחקריהם של משה שוקד ושלמה דשן על יוצאי צפון אפריקה. מהדורה ראשונה שלו התפרסמה ב-1977 ומהדורה שנייה ומעודכנת, הכוללת פרקים נוספים יצאה ב-1999. שניהם עבדו בקהילות שונות בנגב. הספר מנסה להראות את החוויה של העלייה מצפון אפריקה בממדי חיים שונים. דשן ושוקד עמדו במיוחד על שאלת הדת. תרומתו של שוקד לנושא היא בהיותו הראשון שכתב על תופעת המסורתיות של יוצאי צפון אפריקה ועדות המזרח בכלל. הוא קרא לזה 'דתיות של מסורת' והסביר את הגורמים החברתיים והתרבותיים המעודדים דפוס דתיות זה. כיום מובן מאליו שמסורתיות שכיחה יותר אצל עדות המזרח מאשר אצל האשכנזים. שוקד תיאר זאת במאמר שהתפרסם לראשונה בכתב העת מגמות (1984).
Distant Relations: Ethnicity and Politics among Arabs and North African Immigrants in Israel.