ברוס ויוז היו מנוגדים זה לזה בסגנונם ובדעותיהם. בעיניו של ברוס דרך הניהול הממשלה של יוז הייתה גחמנית וכאוטית והוא חש שהממשלה והמפלגה תגענה להישגים מוגבלים כל עוד יוז ימשיך להנהיג אותן. אך הוא המשיך לשרת בממשלה כמשקל נגד ליוז השתלטני, כשהוא מתנגד לכמה מההצעות הבזבזניות שלו או משמיע את קול ההיגיון כדי לשכנע את יוז לסגת מכמה מהרעיונות היותר תמוהים. תקופת כהונתו כשר אוצר הייתה קצרה יחסית. הוא הגיש רק את תקציב 1922, שהיה שמרני וכרוך בקיצוץ במיסים. האופוזיציה מתחה ביקורת על התקציב על כישלונו להגביל את הגידול בהוצאות ובחובות של הממשלה. התקציב כלל ויתורים רבים כלפי המגזר החקלאי וכלפי מפלגת הכפר שזה עתה הוקמה ושהיוותה איום רציני למפלגה הלאומנית לקראת הבחירות שאמורות היו להתקיים בדצמבר 1922. ברוס חיבב את עצמו על רבים מעמיתיו בזכות סגנונו האישי והידידותי, קולו הנעים בוויכוחים עם יוז בישיבות הקבינט ודעותיו השמרניות, שתאמו יותר את הקו המדיני של הרוב במפלגה.
ראש ממשלה.
בבחירות הכלליות של 1922 איבדה המפלגה הלאומנית 11 מושבים בפרלמנט ואת הרוב שלה. רק שלושה מבין מושבים אלה עברו למפלגת הלייבור, שעדיין לא היה לה מספיק תמיכה כדי להקים ממשלה. תחת זאת, המפלגה הליברלית זכתה בחמישה מושבים נוספים ומפלגת הכפר הגדילה את מספר מושביה ל-14 והפכה ללשון המאזניים בפרלמנט. מנהיג מפלגת הכפר, ארל פייג', סירב לתמוך בממשלה מטעם המפלגה הלאומנית כשיוז עומד בראשה והמשא ומתן הקואליציוני שהתנהל במהלך חודשים ינואר ופברואר נכנס למבוי סתום. כדי לא להסתכן בתבוסה בחקיקה, שעלולה הייתה לגרום למושל הכללי לזמן את מפלגת הלייבור להרכיב ממשלה, הפתיע יוז את עמיתיו והודיע על כוונתו להתפטר ב-2 בינואר. סגנו להנהגת המפלגה, וולטר מסי גרין, איבד את מושבו בפרלמנט בבחירות וכעת הציע יוז לברוס לקחת את תפקיד מנהיג המפלגה. לאחר כמה הסתייגויות, הסכים לבסוף ברוס, אף על פי שמאוחר יותר התחרט יוז על החלטתו ונעשה לאחד המבקרים הבולטים של ראש הממשלה החדש.
ברוס דאג במהירות להבטיח לו רוב שיאפשר לממשלתו לתפקד. הוא שכנע את בעל הברית הוותיק של יוז, ג'ורג' פירס, להצטרף לממשלתו וחיזק את התמיכה בו באמצעות חברי מפלגת הלייבור הלאומית לשעבר של המפלגה הלאומנית אשר הורחקו ממפלגת הלייבור יחד עם יוז ב-1916. הוא מינה את ויליאם ואט כיושב ראש בית הנבחרים, ובכך הרחיק מהזירה את אחד ממתנגדיו הבולטים, צעד טקטי שבהמשך הפך לשכיח בפוליטיקה האוסטרלית. אך הישגו הפוליטי ארוך הטווח היה המשא ומתן שבעקבותיו הוקמה הברית בין המפלגה הלאומנית (וממשיכיה עד היום) ומפלגת הכפר. מסגרת זו ממשיכה להתקיים עד היום ומהווה משקל נגד למפלגת הלייבור. למרות ההבדל המשמעותי בדמויותיהם וברקע שלהם, ברוס המסודר והדיפלומט, יצר שותפות חזקה עם מנהיג מפלגת הכפר האינטליגנטי אך הזעפן, ארל פייג'. ברוס שילם מחיר פוליטי גבוה על יצירתה של שותפות זו. כחלק מההסכם הקואליציוני, קיבלה מפלגת הכפר חמישה מושבים מתוך 11 בממשלה. פייג' מונה להיות שר האוצר וסומן כמספר שתיים בממשלה. המפלגה הלאומנית עשתה גם ויתורים משמעותיים בתחום הפיתוח החקלאי ובמדיניות המיסוי, פשרות שגרמו להתמרמרות בקרב כמה מחברי מפלגתו של ברוס. פייג' ששירת כשר אוצר וכסגן ראש הממשלה דה פקטו, הפך למעריץ גדול של ברוס, בציינו, "הוא היה מנהיג שהרשים את עמיתיו עם הכנות והיכולות שלו והרוויח את הנאמנות שלהם כגמול על חוכמתו ועל היושר שלו."
בחירתו של ברוס כראש ממשלה מהווה נקודת מפנה חשובה בהיסטוריה של הפוליטיקה האוסטרלית. הוא היה ראש הממשלה הראשון שלא היה מעורב בתנועה למען איחוד אוסטרליה, שלא היה חבר בפרלמנטים של המושבות או של המדינות והראשון שלא היה חבר בפרלמנט הראשון שנבחר ב-1901. בנוסף, הוא היה ראש הממשלה הראשון שהנהיג קבינט שכל חבריו נולדו באוסטרליה. עם זאת, ברוס עצמו נתפס באופן אירוני בציבור כ"אנגלי שבמקרה נולד באוסטרליה". הוא נהג ברולס-רויס, לבש גמשות (Spats) לבנות ולעיתים נראה מרוחק וחסר את המגע הישיר, מאפיינים שתרמו מעט לחיבה מצדו של הציבור האוסטרלי.
"אנשים, כסף ושווקים".
ב-1923 הייתה אוסטרליה ארץ משגשגת בהשוואה למדינות מפותחות אחרות בעולם, וזאת לאחר התאוששותה המהירה לאחר מלחמת העולם הראשונה. שיעורי האבטלה והאינפלציה היו נמוכים באופן יחסי בקנה מידה עולמי, והכנסותיה של אוסטרליה גדלו באופן משמעותי מאז איחודה. אוסטרליה הייתה ארץ רחבת ידיים ועשירה במשאבים עם אוכלוסייה שמנתה קצת פחות משישה מיליון תושבים. בראש סדר עדיפויותיו של ברוס עמדה המטרה לפתח את כלכלת המדינה. בנאומו הראשון כראש ממשלה בבית הנבחרים, הוא התווה את החזון המקיף לפיתוח הכלכלי של אוסטרליה, רפורמה במערכת הפדרלית, כוח מוגבר של הממשלה בנושא היחסים עם התעשייה, עמדה חזקה יותר של אוסטרליה במסגרת האימפריה הבריטית והקמתה של בירה לאומית. הוא סיכם את חזונו כתוכנית שקרא לה "אנשים, כסף ושווקים" (men, money and markets).
על פי משנתו של ברוס, אנשים היו נחוצים כדי לפתח את המשאבים הנרחבים של אוסטרליה. ב-1923, רוב אדמתה של אוסטרליה הייתה בלתי מיושבת וברוס האמין שלאוסטרליה יש את הפוטנציאל להיות אחת הארצות הפוריות והיצרניות ביותר בעולם, היכולה לקיים אוכלוסייה של 100 מיליון תושבים, יותר מפי 16 מגודל האוכלוסייה באותה תקופה. למרות קולות שהתנגדו לכך מצדם של מדענים שציינו שאקלים לא נוח, וחוסר זמינות של אדמה ומים, עלולים להיות מחסומים להתפשטותן של אוכלוסיות גדולות, הובילה ממשלתם של ברוס ופייג' מדיניות לעידוד מספרים גדולים של בריטים להגר לאוסטרליה. בחסותה של הוועדה החדשה לפיתוח והגירה, הועמדו הלוואות בהיקף של 24 מיליון ליש"ט במהלך העשור שהחל ב-1924 כדי לאפשר את התיישבותם של מהגרים באמצעות שיפורים בתשתיות הכפריות, גישה לקרקעות וסבסוד הוצאות הנסיעה של המהגרים. ההערכות הראשוניות דיברו על כחצי מיליון מהגרים מבריטניה שהיו צפויים להגיע במשך עשר שנים הראשונות לתוכנית, בעוד שבפועל, רק 200,000 מהגרים הגיעו במהלך תקופה זו. תוכנית ההתיישבות של ברוס הייתה מבוססת על התפתחות כפרית. המהגרים נבחרו בעיקר על בסיס רצונם לעסוק בעבודת אדמה. הממשלה הפדרלית וממשלות המדינות ריכזו את המשאבים שלהם בפיתוח הכפרי ועודדו חיילים משוחררים להתיישב בחוות בפריפריה. למרות זאת, רוב המהגרים התיישבו באזורים העירוניים, שכן האזורים הכפריים של אוסטרליה היו מרוחקים ממרכזי האוכלוסייה וקשים לעיבוד בהשוואה לאזורים הכפריים של בריטניה. הגירה מחוץ לבריטניה או מהדומיניונים שלה לא התקבלה בזרועות פתוחות. ממשלתו של ברוס יישמה את מדיניות אוסטרליה הלבנה על ידי הטלת מגבלות חמורות על הגירה מאזורים אלה, למרות היעדים לגידול באוכלוסייה.
כדי לממן את התוכנית, נלקחו הלוואות מבריטניה בריבית חסרת תקדים. יותר מ-230 מיליון ליש"ט הועברו בצורת הלוואות מהסיטי של לונדון לקופת הממשלה הפדרלית ולקופות הממשלות של מדינות אוסטרליה במהלך שנות העשרים. 14 מיליון ליש"ט נוספים הגיעו באמצעות השקעות פרטיות. תוכניתו של ברוס לפיתוח הכלכלה האוסטרלית הצריכה תפקיד מרכזי יותר של הממשלה הפדרלית מאשר היה מקובל קודם לכן. הן ברוס והן פייג' היו בעד שינויים במערכות היחסים בין הממשל הפדרלי עם המדינות.
בנאום שנשא בספטמבר 1927 אמר ברוס:
התוכנית של ברוס ופייג' שהחלה במאי 1923 ריכזה מאמצים לשלב את פעולותיהם של הממשל הפדרלי ושל המדינות בכמה שטחים, במיוחד פיתוח תשתיות ואזורים כפריים. חוק פיתוח הכבישים הראשיים של 1923 היה אחד ההישגים החקיקתיים החשובים הראשונים במסגרת זו. החוק מינף את סעיף 96 לחוקה לצורך הענקת סיוע כספי למדינות על ידי מימון סלילתם ותחזוקתם של כבישים על פי התוכניות של משרד התחבורה הפדרלי ולמעשה אפשר לממשלה לפעול באופן ישיר בתחום שעל פי החוקה היה שדה הפעולה הבלעדי של הממשלות של המדינות. החוק יצר תקדימים לסוגים רבים של "תשלומים למטרות מיוחדות". למרות כמה הצלחות חשובות, ברוס היה מתוסכל לעיתים קרובות מהקצב האיטי של ההתקדמות בתחומים רבים של שיתוף הפעולה הבין-ממשלתי. המדינות לא יכלו לפעול למען תקנון של רשתות החשמל, ולא ליצור אחידות ברוחב מסילות הברזל או במערכת הבריאות, למרות שנים של עבודה מאומצת בתחומים אלה.
אף על פי שהאנשים והכסף היו מובטחים, מרכיב השווקים בתוכניתו של ברוס לא הוגשם במלואו. בוועידה האימפריאלית הכלכלית של 1923, שידל ברוס באופן עקבי את ממשלת המפלגה השמרנית בראשותו של סטנלי בולדווין לבצע שינויים בהסדרי הסחר של בריטניה כדי לתת העדפה של ייבוא מהדומיניונים על פני ייבוא מארצות אחרות. הוא דחף ליצירתם של הסכמי סחר אימפריאליים שיישמו עקרון זה. בולדווין והשמרנים ניסו להעביר תוכנית כזאת בבריטניה, אך הציבור הבריטי חשש מעליית מחירי מוצרי היסוד (במיוחד מזון) וחשש זה היה גורם לתבוסתה של הממשלה השמרנית בבחירות של דצמבר 1923. יורשו של בולדווין, רמזי מקדונלד, התכחש לתוכנית, למורת רוחו של ברוס, וניסיונות להחיות את המשא ומתן נכשלו ככל שהתנאים הכלכליים נעשו גרועים יותר במהלך העשור. רמת מחירי התוצרת החקלאית ברחבי העולם התייצבה באמצע שנות העשרים, כאשר הייצור החקלאי באירופה ובארצות הברית התאושש לרמות שלפני המלחמה והייצוא האוסטרלי גדש את השווקים ככל שהעשור התקדם.