ההקבלה של השם "חבש" לאתיופיה היא טעות. השם "אתיופיה" ("Αἰθιοπία") ניתן על ידי היוונים כשם לחבל ארץ גדול בצפון אפריקה שהתייחס לאזור דרומית למצרים (סודאן ואתיופיה דהיום), הישות הדומיננטית באותם זמנים באזור הייתה ממלכת כוש, וכך, גם ההתייחסות היוונית בשם "אתיופיה" הייתה בעיקר לממלכה זו. השימוש הראשון בשם "אתיופיה" בהתייחס לחבש הייתה לאחר שהנצרות הוכרזה כדת המדינה באימפריה החבשית על ידי הקיסר עזנה ב-325, והשם אתיופיה הפך לשם הרשמי של האימפריה המתנצרת – בייחוד לאחר כיבושהּ של ממלכת כוש על ידהּ ב-340. אימוץ זה של השם אתיופיה הביא עמו גם את השם "כוש" ככינוי לחבש, שהוא טעות, ובעקבות כך תורגם השם "כוש" בתנ"ך לשם "אתיופיה" בתרגום השבעים, ומשם לשאר שפות העולם.
בעבר היה נהוג גם להשתמש בשם "הודו" ובעברית בשם "אינדואה" ונגזרותיה ככינוי לאזור חבש, במנותק מהאזור הגאוגרפי-יווני "אתיופיה"; מאחר שהשם אתיופיה שימש בעיקר ככינוי לממלכת כוש ולא לחבש, היה נהוג להשתמש בשם הודו לתיאור חבש, מכיוון שעל פי היוונים החבשים היו קרובים בצבע עורם להודים ולא לאפריקאים, והם קוטלגו כעם ערבי. שם זה ייצר בלבול נוסף – היסטוריונים חוקרי ארצות ואחרים השתמשו בשם "הודו" על מנת לתאר מספר מדינות וארצות.
Hymenoptera
Leiurus quinquestriatus
Apis mellifera
ברווזיים
בַּרְוָזִיִּים (שם מדעי: Anatidae) היא משפחה של עופות מים רבים ומגוונים, הממוקמים בסדרת האווזאים ונפוצים בכל רחבי העולם, למעט יבשת אנטארקטיקה. במשפחה זו ממוקמים רוב הסוגים של הקבוצות (שאינן טקסונומיות) ברווזים, אווזים וברבורים. מספר מיני ברווזים בויתו לחקלאות.
הברווזים קטנים יותר מקרוביהם, הברבורים והאווזים, וניתן למוצאם הן במאגרי מים מתוקים והן במים מלוחים. הברווזים ניזונים מדשא, צמחי מים, דגים, חרקים וכיוצא באלה.
המינים במשפחה דוגרים על הביצים בין 22 ל-40 ימים, האפרוחים בוקעים במרווחים תוך 24 שעות. מספר ימים בטרם הבקיעה, ניתן לשמוע את קולות ציוצי האפרוחים מתוך הביצה. האפרוחים הם עוזבי קן, משמע הם נולדים מכוסים בפלומה ועיניהם פקוחות, ומסוגלים ללכת ולשחות שעות מספר אחרי בקיעתם. האפרוחים מלקטים מזון בעצמם אך נשארים צמודים לאימם.
הברווזים הצעירים עוזבים את הקן בגיל 5 עד 10 שבועות, במספר מינים ממשיכים הצעירים במשך שנתיים לפקוד את אתרי הקינון יחד עם הוריהם. &lt;BR&gt;
פלומת הצעירים הופכת בהדרגה לניצוי בוגר בין שנה ל-3 שנים. ברווזים מגיעים לבגרות מינית בגיל שנה-שנתיים, בעוד שברבורים ואווזים בגיל 5 שנים. &lt;BR&gt; בכמה ממיני הברווז, לזכרים צבעים צבעוניים ובולטים, והנקבות צבען אפור. בחלק ממינים אלה, הזכרים מאבדים את צבעוניותם והופכים אפורים במהלך הקיץ.
הברווזיים הם עופות בגודל בינוני-גדול (180-30 ס"מ, 230 גרם-22.5 ק"ג), בעלי קרומים המחברים את אצבעות הרגליים. פלומת הברווזים מאופיינת בדו-צורתיות זוויגית בעוד שהאווזים והברבורים מאופיינים בחד-צורתיות זוויגית. צבעי הפלומה משתנים ממין למין, שכיחים בעיקר גוני חום, שחור, אפור ולבן.
הגדול בברווזיים הוא ברבור מחצצר ("Cygnus buccinator") ששוקל עד 17.2 ק"ג, ומוטת כנפיו 183 ס"מ. הקטן ביותר הוא ברווז כותנה גמדי ("Nettapus coromandelianus") ששוקל עד 164 גרם, ומוטת כנפיו 26.5 ס"מ.
חלק ממיני הברווזיים הם עופות נודדים.
חלוקה טקסונומית.
מבחינה טקסונומית מתחלקת המשפחה לתתי-משפחות ולסוגים הבאים:
תפוצה בישראל.
בישראל נפוצים המינים הבאים:
Siphonaptera
Neuroptera
Blattaria
Isoptera
Hemiptera
Phthiraptera
Orthoptera
Lepismatidae
Chilopoda
Crustacea
Rhodophyta
Phaeophyceae
Viridiplantae
Embryophyta
Charales
Anthocerotophyta
שטן
שָׂטָן הוא דמות מיתולוגית של רשע ומקטרג, המופיע בדתות שונות ומוזכר בתנ"ך, בברית החדשה ובקוראן. השטן מתואר בדרך כלל בדמות מלאך, שד, או אל.
השטן בדתות השונות.
הבלשן והעיתונאי רוביק רוזנטל טוען שמחקר שפות שמיות שונות מראה, שהמילה "שטן" הייתה במקורה שם פרטי.
ביהדות.
המילה "שטן" מופיעה בתנ"ך לראשונה במשמעות של "מכשול" (), ובהמשך כ"אויב" (), בספר איוב, ספר זכריה, ובספר דברי הימים המאוחרים יותר, מופיע השטן באופן מובהק כדמות עצמאית ובשמו המפורש, אם כי גם בספר תהילים הוא מופיע, אך באופן שניתן לפרשנות אחרת. בשונה מהתיאור בדברי הימים בו השטן מסית את דוד לערוך מפקד, בספר שמואל ב' מיוחסת ההסתה לאלוהים בעצמו, וגם מופיע "מלאך המשחית בעם" והורג בהם במצוות ה'.
משמעות המילה "שטן" היא "השוטה מן הדרך", שכן אחד מתפקידיו (ראו להלן) הוא להסיט את האדם מדרך הישר. יש מאידך גם משמעות גם לשורש שט"ן - שטנה, שנאה.
השטן מוזכר בספר תהילים פרק ק"ט "תחת-אהבתי ישטנוני ואני תפלה: וישימו עלי רעה תחת טובה ושנאה תחת אהבתי: הפקד עליו רשע ושטן יעמד על ימינו:"
באותו פרק שורש המילה שטן (ש.ט.נ) מופיע עוד פעם.
כפי שנראה מפסוקים אלו, דוד המלך השתמש במונח "שטן" כאויב אנושי, בדומה להופעתו בימי שלמה בנו כלפי אויביו הדד האדומי ורזון בן אלידע. עם זאת, יש מפרשים שבמילים "ושטן יעמד על ימינו", מתייחס דוד למשמעות ה"מלאכית" של השטן, כמקטרג. לכן הוא מקלל את אויביו, בכך שהשטן יעמוד על ימינם, דהיינו, יהיה לצדם (ויקטרג עליהם) במשפט האלוהי.
השטן מוזכר בספר איוב ולאחר מכן בתלמוד ובמדרשים, שם הוא נתפס לרוב כמלאך מקטרג, שעושה שליחויות ו"עבודות שחורות" למען האל, הוא מוזכר בין "בני האלוהים" המתייצבים לפני ה':.
על פי הקטעים לעיל, בהקשר לדוד המלך ולאיוב, ניתן להציע שהשטן ממלא תפקיד של לנסות את בני האדם, כאשר מלכתחילה הוא פיתה את אדם וחווה בגן עדן לסטות מדרך אלוהים, בהיותו בדמות הנחש (בראשית פרק ג' 13-1).
בספרות המדרשים השטן מופיע כמלאך שיש לו מספר תפקידים:
חז"ל תיקנו מספר תפילות כנגד השטן, באחת, כסיום לאחר התפילה הוא מופיע כ"שטן המשחית" ובשנייה בברכת האורח מופיעה הבקשה: "ואל ישלוט שטן לא במעשי ידיו ולא במעשי ידינו". בקריאת שמע שעל המיטה שאומרים לפני השינה, חז"ל תקנו לומר את הפסוק מספר זכריה (ג' פסוק ב'), כהגנה מפני היזקו בלילה: . הפסוק הבא בתפילה איננו מזכיר את השטן, אך רומז אליו: - הפחד בלילות הוא מהשטן.
הקבלה בימי הביניים חידדה את דמות ה'שטן' כדמות עצמאית כביכול, וישות רעה, החותרת כנגד האל. בכך באה לידי ביטוי השפעת הגנוסיס על הקבלה. הדימויים בהם השתמשו חכמי הקבלה שילבו את התיאורים הגנוסטיים של 'סמאל' עם תיאורים נוצריים מובהקים בחלק מהתיאורים של הגיהנום.
בגנוסטיקה.
באמונה הגנוסטית, דמות השטן מזוהה עם הדמיורגוס (קרוי גם 'ילדבאות', שם שנקשר במחקר לשמות אלוהי ישראל) אשר ברא את העולם החומרי, כמעין ניסיון לענות על שאלת קיום הרוע בעולם: כיוון שהעולם החומרי הגשמי מלא רשעות, אזי בהכרח בוראו חייב להיות מרושע אף הוא. בחלק מהזרמים הגנוסטיים הוא מזוהה עם האל היהודי מהתנ"ך אשר ברא את העולם בספר בראשית.
משום שהוא חושב שהוא האחד והיחיד ואין עוד מלבדו הוא קרוי גם סמאל - האל הסומא שאינו רואה את סופיה (חוכמה) ואת האינסוף שבראו אותו (כתבי הדת הגנוסטית מצויים בספריית נאג' חמאדי), ומאוחר יותר גם נקרא שטנאל. הסיומת "אל" מעידה על כוחו העליון של השטן.
בנצרות.
בנצרות נקרא השטן "לוציפר". בניגוד ליהדות בה הוא מופיע בדרך כלל כמלאך שסר למרותו של אלוהים, בברית החדשה מופיע השטן כרשע ושד המורד באל ובאנושות, המנהל נגדו מלחמה על נפשות בני האדם ועל שליטה בעולם, וכתוצאה מכך היווה את מקור הרוע בעולם. בוותיקן היה נהוג תפקיד בשם "פרקליט השטן", ותפקידו היה לטעון נגד קאנוניזציה, על ידי הצגת חסרונותיו ושגיאותיו של המועמד לקדושה.
בימי הביניים הכרזות רשמיות של הכנסייה הגדירו את עצם האמונה בקיומן של בני אדם עובדי שטן ובעלי כוחות, דוגמת מכשפות, בתור מינות וכפירה, אולם בראשית העת החדשה התהפכה המגמה במובן זה, שהחל מסוף המאה ה-15 טענו מנהיגי הנצרות שמי שמסרב להכיר בקיומן של המכשפות כמשרתות השטן - הוא האשם במינות.
באסלאם.
שמו של השטן באסלאם הוא איבליס (בערבית: إبليس, אִבְּלִיס). איבליס מוזכר בקוראן בשמו 11 פעמים, ועוד כמה עשרות פעמים בכינוי "השטן" (בערבית: الشيطان ) ובכינוי "הלוחש" (בערבית: الوسواس – ניתן לתרגם גם כמסית או כמדיח). המילה הערבית לציון שטן מתייחסת במובנה הרחב לכל הרוחות הרעות שמשתפות פעולה עם איבליס, ראש השטנים, אך פעמים רבות מתארת את איבליס עצמו.
אטימולוגיה.
לדעת מרבית החוקרים הלא-מוסלמים, מקור המילה במילה היוונית διαβολος, יריבו של האדם בכתבים הנוצריים. במקורות הערביים מוסברת המילה כנגזרת מהפועל إبلس – "אמר נואש" (מרחמי האל), ולכן "איבליס" הוא זה שאין לו דבר לצפות מרחמי האל. הסבר אחר הוא ש"איבליס" הוא זה הגורם לייאוש. אפשר לפרש גם משורש "בלש" במשמעות של חיפוש בארמית, ו"איבליס" הוא מי שמחפש את בן האדם במעשיו הלא-טובים או בעת צרה.
בקוראן.
הקוראן מתאר את איבליס כאחד מבני השדים (בערבית: الجنّ , ראה סורה 18, אלכהף / 50), אשר נברא מאש (סורה 38, צ. / 76). במקומות אחרים הוא מתואר כאחד מן המלאכים.