אהרן פריימן נולד בעיירה פִילֶנֶה (Filehne; כיום Wieleń, ויילן) שבפרובינציית פוזן (פוזנן), וגדל בעיר אוסטרובו (Ostrowo; כיום אוסטרוב ויילקופולסקי, Ostrów Wielkopolski) שבאותו מחוז, ולמד שם מ-1881 עד 1893 בגימנסיה קתולית. הוא הסתיר עובדה זו מאביו, רב הקהילה ישראל מאיר פריימן, ואחרי מות אביו מקרובי משפחה אחרים.
ב-1893 סיים את לימודיו באוניברסיטת הומבולדט בברלין בהיסטוריה ומזרחנות. בד בבד למד בבית המדרש לרבנים בעיר. ב-1896 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה בארלנגן.
מ-1898 עבד פריימן כספרן בספרייה העירונית של פרנקפורט (כיום ספריית אוניברסיטת פרנקפורט). בסיוע נדיב של תורמים יהודים הוא פיתח את אוסף היהדות בספרייה לאוסף הגדול ביותר באירופה ולאחד האוספים החשובים ביותר בעולם כולו.
עם העברת השלטון בגרמניה לידי הנאצים פוטר פריימן במרץ 1933 ממשרתו בספרייה לאחר 35 שנות עבודה שם, ונאסר עליו להיכנס אליה. באפריל 1939 הוא היגר עם אשתו לארצות הברית, השתקע בניו יורק ועבד בספריית העיר ניו יורק.
פריימן היה פעיל בחיי הקהילה. הוא היה הגבאי של בית הכנסת ברנה פלאץ (Börneplatzsynagoge) בפרנקפורט, ומ-1918 היה נציגה של הסיעה האורתודוקסית בוועד המנהל של הקהילה היהודית בפרנקפורט ומ- 1928 כראש הוועד. ב-1937 הוא נבחר להיות נציגה של הקהילה האורתודוקסית במשלחת של יהודי גרמניה אל הרייך (Reichsvertretung der Deutschen Juden).
פעילותו.
פריימן עבד 35 שנים למחייתו כספרן בתחום היהדות בספריית האוניברסיטה; עד ימינו נחשב הקטלוג שבנה כטוב והמקיף ביותר בספריות בגרמניה. הוא המשיך במחקריו הביבליוגרפיים של משה שטיינשניידר, שהיה מקורב אליו בשנותיו האחרונות.
בין השנים 1905–1921 פרסם ביבליוגרפיות בתחומי מדעי היהדות בכתב העת "Zeitschrift für Hebraeische Bibliographie" ("כתב עת לביבליוגרפיה יהודית").
פריימן פרסם ביבליוגרפיות רבות על אישים חשובים במדעי היהדות. בין השאר על אברהם ברלינר ומרקוס בראן וכן על נושאים שונים במדעי היהדות. הוא קטלג את כתבי היד העבריים בספריית הוותיקן. הוא רשם את ספרי האינקונבולה העבריים בספריית אוניברסיטת פרנקפורט.
רשימת פרסומיו כוללת יותר מ-400 מאמרים וספרים בנושאי ביבליוגרפיה, היסטוריה וגנאלוגיה.
בין השאר:
בין כתביו ההיסטוריים החשובים ניתן למנות:
לפריימן הייתה השפעה מכרעת על התפתחות מחקר ההיסטוריה היהודית-גרמנית אחרי מלחמת העולם הראשונה בזכות שני פרויקטים גדולים שיזם:
פריימן היה חבר כבוד ב"חברת שונצינו של ידידי הספרים היהודיים" . ב-1909 נבחר ליושב ראש של חברת "מקיצי נרדמים"; מ-1929 עד 1942 שימש כנשיא האגודה, עד שהוחלף על ידי ש"י עגנון.
פריימן פעל ללא ליאות בבניית רשת בינלאומית של חוקרים במדעי היהדות, שבה היה גורם מרכזי. הוא עמד בקשרים עם ספרני יהדות בספריות הגדולות בעולם וכן עמד בקשרים הדוקים עם מייסדי הספרות העברית המודרנית חיים נחמן ביאליק, ש"י עגנון ואחרים.
יסודון
מרי טיודור, מלכת צרפת
מרי טיודור (Marie d'Angleterre, 18 במרץ 1496 - 25 ביוני 1533), אחותו הצעירה של הנרי השמיני, מלך אנגליה, ורעייתו של לואי השנים עשר, מלך צרפת, שהיה מבוגר ממנה ביותר מ-30 שנים. לאחר מותו של לואי, כחודשיים לאחר המלכתה, היא נישאה לצ'ארלס ברנדון, דוכס סאפוק הראשון. הנישואים, שהתרחשו בטקס סודי בצרפת, נערכו ללא הסכמת אחיה המלך. אף שבאופן רשמי זהו מעשה שנחשב לבגידה, התערבותו של הקרדינל תומאס וולזי הביאה לחנינת הזוג בידי המלך, בתמורה לתשלום קנס.
מנישואיה השניים נולדו למרי ארבעה ילדים. בתה הבכורה, פרנסס ברנדון, הייתה אמה של הליידי ג'יין גריי, מי שנודעה לימים כ"מלכת תשעת הימים" בשל תקופת מלכות קצרה בת תשעה ימים ביולי 1553.
נישואים ראשונים: מלכת צרפת.
מרי הייתה ילדתו החמישית של הנרי השביעי ושל אליזבת מיורק, והצעירה מבין הילדים ששרדו את ינקותם. היא נולדה בארמון ריצ'מונד. היא ואחיה הנרי היו קרובים כשהיו ילדים, ובעקבות כך האחרון קרא לבתו, מרי הראשונה, מלכת אנגליה, על שמה. ספינת המלחמה מרי רוז (Mary Rose) נקראת גם היא על שמה.
כשהייתה צעירה, ניסה הדוכס ממילאנו לשדך לה את בנו הצעיר מקסימיליאן ספורצה, במטרה להביא את אנגליה להתערב לצדו כנגד הצרפתים. אביה של מרי, הנרי, דחה את ההצעה מאחר שהיה בשלום עם צרפת, ומשום שלא היה מעוניין להתערב במלחמות האיטלקיות.
בצעירותה הייתה ידועה מרי כאחת מן הנסיכות היפות ביותר בכל אירופה. היא התארסה לקרל מקסטיליה, שמאוחר יותר היה לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. עם זאת, שינויים במערכת הבריתות האירופית הביאו לכך שהאירוסים בוטלו. במקום זאת, באוקטובר 1514 נישאה מרי ללואי השנים עשר, מלך צרפת, כחלק מברית של אנגליה וצרפת שארגן הקרדינל וולזי. החתונה נערכה באבוויל (Abbeville). אחת מבנות הלוויה של מרי בצרפת הייתה אן בולין, שמאוחר יותר הייתה לאשתו של הנרי השמיני, אחיה של מרי.
אף שאלו היו נישואיו השלישיים של לואי השנים עשר, לא היו לו בנים חיים, והוא ביקש להקים יורש; אולם, הוא נפטר ב-1 בינואר 1515, פחות משלושה חודשים לאחר שנישא למרי. למרי וללואי לא נולדו ילדים. לאחר מותו, מלך צרפת החדש, פרנסואה הראשון, ניסה לארגן נישואים למרי, אולם בלא הצלחה.
נישואים שניים: הדוכס מסאפוק.
אחרי נישואיה הראשונים, מרי גמרה אומר לא להתחתן שוב דרך שידוך דיפלומטי-פוליטי. באותו הזמן הייתה כנראה כבר מאוהבת בצ'ארלס ברנדון, הדוכס הראשון מסאפוק. הנרי, אחיה המלך, ידע על רגשותיה, אולם רצה לעשות שימוש ברווקותה כקלף פוליטי. כאשר שלח את ברנדון להשיב את מרי לאנגליה בינואר 1515, הוא הכריחו להבטיח כי לא יציע לה נישואין. עם זאת, השניים נישאו בסתר בצרפת. באופן טכני המעשה נחשב לבגידה, מאחר שברנדון נשא לאישה נסיכה מלכותית ללא הסכמתו של המלך. הנרי זעם, והמועצה המלכותית הציעה לאסור את ברנדון ולהוציאו להורג. בשל התערבותו של הקרדינל תומאס וולזי וחיבתו של הנרי לאחותו ולברנדון, לזוג הותר להמשיך בחייהם תחת קנס כבד בלבד. הם נישאו באופן רשמי ב-13 במאי 1515 בארמון גריניץ'.
מרי הייתה אשתו השלישית של ברנדון, שלו היו שתי בנות מנישואיו השניים לאן בראון: אן ברנדון ומרי ברנדון. אן בראון נפטרה בשנת 1511. מרי גידלה את בנותיה לצד ילדיה שלה. אפילו לאחר נישואיה השניים, מרי כונתה בחצר המלכות האנגלית כ"המלכה הצרפתייה", ולא נודעה בתור "הדוכסית מסאפוק" בתקופת החייה. את מרבית זמנה בילתה מרי במושבו של הדוכס בסאפוק.
יחסיה של מרי עם אחיה המלך נעשו מתוחים בסוף שנות ה-20, מאחר שהיא התנגדה לניסיונו של המלך לבטל את נישואיו לקתרין מאראגון, אותה הכירה במשך שנים רבות. מרי סלדה ממאהבתו של המלך, ומלכתה לעתיד, אן בולין, אותה פגשה לראשונה עוד בחצר המלכות בצרפת.
מרי נפטרה באחוזת ווסת'ורפ (Westhorpe Hall) שבסאפוק ב-25 ביוני 1533, ונקברה בתחילה במנזר שבברי סנט אדמונדס (Bury St. Edmunds), סאפוק. כשהמנזר נהרס במהלך פירוק המנזרים, גופתה הועברה לכנסיית סנט מרי הסמוכה. לאחר מותה, ברנדון נישא לארוסתו של בנם הנרי, קתרין וילובי, ולשניים נולדו שני בנים.
צאצאים.
למרי ולברנדון נולדו ארבעה ילדים, מהם שני בנים ושתי בנות:
למרי ולברנדון היו שני בנים, שלשניהם קראו הנרי. שניהם מתו בגיל צעיר.
מרי, נסיכת אנגליה
לישמניוזיס ויסצרלית
לישמניוזיס ויסצרלית (שם מדעי: "Visceral leishmaniasis"; מוכרת גם בשם: קלה אזר או קדחת שחורה) היא הצורה החמורה ביותר של מחלת הלישמניוזיס (leishmaniasis) ונגרמת על ידי הפרזיט לישמניה, הפרזיט הגורם גם לצורה העורית (המוכרת בעברית כשושנת יריחו) של מחלת הלישמניאזיס. לאחר מלריה, מחלה זאת היא גורם התמותה הגדול ביותר מבין המחלות הפרזיטיות. ללא טיפול במחלה היא תסתיים כמעט תמיד במות הפונדקאי.
הטפיל.
לישמניה היא פרזיט (טפיל) ממשפחת השוטנים, בעל שוטן בודד. הווקטור הוא זבוב החול. לפרזיט יכולת לחיות בתוך מאקרופאגים ובתוך נויטרופילים.
באפריקה, באירופה ובאסיה הזנים הגורמים ל-Visceral leishmaniasis הם "L. donovani" ו-"L. infantum". בדרום אמריקה המין הגורם למחלה הוא "L. chagashi".
תמונה קלינית.
תקופת הדגירה משתנה ויכולה להיות בין 3-18 חודשים.
במידה והתגובה החיסונית היא חזקה ומאופיינת ביצור מוגבר של Th1 לא ייווצרו סימפטומים, הפרזיט ימות ויפונה לחלוטין מהגוף.
במקרה שהתגובה האימונית תאופיין ברמות גבוהות של Th2 הסיכוי להופעת סימפטומים גדול יותר.
הסימפטומים יכללו חום גובה, כשהחולה מרגיש יחסית טוב, החום מאופיין בשונות גדולה יחסית. בהמשך בלוטות הלימפה, הכבד והטחול יוגדלו. כאשר הטחול עלול להגיע לממדים אדירים. ולעיתים לסבול מנמק. הכבד יוגדל, תהיה סינתזה מופחתת של אלבומין, רמות גבוהות של גלובולינים ורמות נמוכות של ויטמין K. חוסר בוויטמין K יפגע במערכת הקרישה ויוביל לדימומים. בהמשך הפרזיט יחדור למח העצם, כתוצאה מכך אנמיה, טרומבוציטופניה ובשלבים מתקדמים לאוקופניה. צהבת תופיע בשלבים מתקדמים. סימפטומים נוספים כוללים רזון והעדר תיאבון.
סיבוכים.
התסמונת פוסט-קלה אזר (post kala-azar syndrome), סיבוך הנפוץ בסודאן ובהודו. שנה או שנתיים לאחר שהחולה הבריא מהמחלה, בין אם בצורה ספונטנית ובין על ידי טיפול תרופתי. מופיעים על העור גבשושיות (nodules). הן אינן כואבות ומפוזרות על הידיים, פנים והצוואר. הם משמשים כמקור נרחב לזיהום שכן המקרופאגים באזור מכילים כמות גדולה של הפרזיט.
סיבוכים נוספים:
אבחון וטיפול.
את האבחנה ניתן לבצע באמצעות:
בבדיקה פיזיקלית יראו: חולשה, טחול וכבד מוגדלים ורמות גבוהות של גלובולינים.