רוב החוקרים אמצו את מסקנותיהם של שרון ועמר לגבי אופייה של המהפכה העבאסית. אולם המחקרים על הח'ליפות העבאסית הקדומה לא יישמו את מסקנותיהם. שכן אימוץ מסקנות המחקרים של שרון ועמר (אפשר להוסיף כאן, בהסתייגות מה, ובאופן חלקי אף את שעבאן) מחייב גם רוויזיה מחשבתית באשר לחקר דפוסי השלטון והמנהל של הח'ליפות העבאסית הקדומה.
בשורה של מאמרים הגיע אלעד אל המסקנה כי המעבר מהשושלת האומיית (בשנת 750) אל השושלת העבאסית הוא מעבר משושלת ערבית אחת אל שושלת ערבית אחרת. השינויים שחלו בח'ליפות העבאסית לא היו חדים ופתאומיים. דפוסי שלטון ותרבות לא השתנו בבת אחת אלא בתהליך ארוך ומתמשך, עליו לא עמדו חוקרי ההיסטוריה העבאסית. לאור זאת, דן באופיים של תהליכים אלו, במיוחד את האספקטים של המעבר מהתקופה האומיית אל התקופה העבאסית. מסקנתו המרכזית הייתה כי יש לדחות את הדעה הרווחת עדיין כי אחד הדברים המאפיינים את הח'ליפות העבאסית הקדומה הוא השתלטות האיראנים על הח'ליפות ואת הקביעה האוטומטית כמעט, כי הח'ליפות העבאסית היא מראשיתה מדינת המואלי, קרי, האיראנים. ראייה אוטומטית זו של שוויון וזהות מיידית בין מואלי לפרסים, וכל הנגזר מראייה זו, תרבות פרסית, דומיננטיות פרסית במנהל ובמיוחד בצבא, היא ראייה מטעה ולא נכונה. ברי לו כי "חדירת" המואלי לח'ליפות והשפעתם היו הדרגתיים ובתחילה בוודאי בתחומים בעלי חשיבות משנית. בתחום המרכזי והמכריע, קרי, הצבא, כמעט ואין אנו מוצאים אותם; בוודאי לא כמפקדים חשובים או כיחידות צבאיות גדולות. מגמת העליונות של הערבים והערביות נמשכה עמוק לתוך השלטון העבאסי. העקרונות התרבותיים-אתניים, למשל לגבי היחס בין המואלי והערבים שנקבעו והתבססו בתקופת הח'ליפים ישרי הדרך ראשידון (שלטו מ-661-632) והאומיים (שלטו מ-750-661), היו קיימים לפחות עוד בתקופת הארון אלרשיד (מת 809). הח'ליפים העבאסים התמודדו עם בעיות שבטיות חריפות וקשות ברחבי הח'ליפות, בעיות שלא התמצו אך במאבקים שבטיים אלא גם במרידות והתקוממויות על רקע שבטי.
מספר חוקרים פרסמו מחקרים על המהפכה העבאסית, בהם כמה טענות/דעות חדשות, הסובבות סביב נושאים מרכזיים בתולדות המהפכה העבאסית. הוויכוח העיקרי נסוב בעיקר סביב המוצא האתני של המשתתפים בדעוה ובצבאה. לדידם של החוקרים הנזכרים, מרביתו המכריעה של הצבא של אבו מסלם הייתה ממוצא איראני. במאמר אחר
בחן אלעד כמה מהעדויות והטיעונים של ה"רויזיוניסטים החדשים" הללו של המהפכה העבאסית. הוא מבקש להראות כי העדויות עליהם הסתמכו אינן יכולות לשמש כהוכחה לכך כי צבא המהפכה העבאסי (אהל ח'ראסאן) היה לא ערבי (איראני). אחת המסקנות החשובות אליהן הגיע היא כי אין להסתמך על מספרי צבאות, אוכלוסיות וכדומה שנמסרו במקורות הערביים בימי הביניים הקדומים והמאוחרים כאחד. ברוב רובם של המקרים מספרים אלו אינם תקפים ומסוכן מאוד להסתמך עליהם.
חקר ההיסטוריוגרפיה הערבית הקדומה.
בנושא זה כתב אלעד מספר מאמרים בהם דן בראשית הכתיבה ההיסטורית על ידי הערבים, עם דגש על כתיבת ההיסטוריה של כיבושי הערבים בסוריה רבתי (אלשאם), הכוללת גם את ארץ-ישראל. הוא הגיע אל המסקנה כי כתיבת ההיסטוריה של כיבושי הערבים החלה מיד לאחר סיום הכיבושים, קרי מאמצע המאה ה-7 לספירה. הוא גילה שני חיבורים קדומים על כיבושי הערבים, האחד מסוף המאה ה-1 לספירה והשני קדום עוד יותר, מאמצעיתה של מאה זו. לכך יש כמה השלכות ישירות ובלתי ישירות על הוויכוח הכללי הקיים בקרב המזרחנים למן המאה ה-19: מתי החלו המסלמים להעלות על הכתב את מסורותיהם וכן מתי נכתבו הספרים הראשונים בערבית.
בנושא הנידון נכתב מאמר המתנגד לתזה שהעלה פרד מ. דונר (F.M. Donner) כי העדה המסלמית מראשיתה, נעדרה כל מאפיין של זהות קיבוצית מוסלמית וכי היא מתאפיינת ומוגדרת כעדת מאמינים חסידים יראי שמיים, המגלים חוסר עניין מוחלט בהיסטוריה ובכתיבתה עד לראשית המאה ה-8 לספירה.
מחקרו העכשווי.
אלעד סיים את ספרו העוסק ביחסים בין העבאסים הראשונים ופלגי הטאלבים (העל ידיים) השונים שבמרכזו הדיון במרד של מחמד ד'ו אלנפס אלזכייה (בשנת 762), בתקופת שלטון הח'ליף העבאסי השני, אבו ג'עפר אלמנצור (שלט 775-754).
סלאבומיר מרוז'ק
סלאבומיר מרוז'ק (בפולנית : Sławomir Mrożek; 29 ביוני 1930 - 15 באוגוסט 2013) היה מחזאי, סופר וקריקטוריסט פולני.
ביוגרפיה.
סלאבומיר מרוז'ק נולד ב-29 ביוני 1930 בכפר בדרום פולין. במהלך מלחמת העולם השנייה התגוררה משפחתו בקרקוב. בשנת 1949 סיים את לימודיו בבית ספר תיכון, וב-1950 החל לעבוד כעיתונאי פוליטי בשבועון Przekrój.
מרוז'ק היה חבר מפלגת הפועלים המאוחדת PZPR בתקופת השלטון הסטאליניסטי בברית המועצות ובגרורותיה. תמך במשפטי הראווה שערך השלטון לכמרים קתוליים בקרקוב, שבהם נידונו למוות שלושה כמרים. בסוף שנות ה-50 החל לכתוב מחזות. הראשון מביניהם, "Policja" (משטרה), ראה אור ב-1958.
הוא נישא למריה אוברמבה וב-1959 עבר לוורשה. ב-1963 טייל עם אשתו באיטליה, והשניים החליטו לערוק מפולין. לאחר חמש שנות מגורים באיטליה היגר לצרפת. ב-1968 הביע מחאה נגד הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה. בשנת 1978 קיבל אזרחות צרפתית. חוויותיו כמהגר ממדינה קומוניסטית במערב הביאו אותו לכתוב את מחזהו הנודע ביותר, "המהגרים". הוא המשיך לנדוד והתגורר בארצות הברית, בגרמניה ובמקסיקו. בשנת 1996 חזר לפולין.
בשנת 2002 לקה בשבץ מוחי שגרם לאפאזיה, ועבר תהליך שיקום במשך שלוש שנים, שהחזיר לו את היכולת לדבר ולכתוב. בשנת 2006 סיים לכתוב אוטוביוגרפיה ושמה "בלתזר". בשנת 2008 היגר לניס שבצרפת, שם נפטר ב-15 באוגוסט 2013.
על יצירתו.
מחזהו הראשון באורך מלא, "טנגו" (1964) ו"המהגרים" מוצגים גם כיום בתיאטראות רבים בעולם. הבמאי אנדז'יי ויידה הפיק גרסה מצולמת של "המהגרים" ב"תיאטר סטארי" בקרקוב בשנת 1975.
עבודותיו של מרוז'ק משתייכות לסוגת תיאטרון האבסורד, הוא מציג בפני צופיו אלמנטים בלתי ריאליסטיים, התייחסויות פוליטיות ותרבותיות ופרודיה עוקצנית.
המחזה "המהגרים" הוצג בישראל לראשונה ב-1976 בתיאטרון החאן בתרגומה ובבימויה של מיכל גוברין וזכה בפרס מרגלית . החל משנת 2008 הוא מוצג בתיאטרון "מלנקי" בתרגומו של רועי חן ובבימויו של איגור ברזין.
מחזהו "בלב ים" מוצג זה שנים רבות כחלק מרפרטואר תיאטרון אוניברסיטת לייז' שבבלגיה, בבימוי של פרופ' רובר ג'רמה, מנהל אמנותי של תיאטרון סטודנטים זה. להקה זו הופיעה בתיאטרון הטכניון בשנת 1992. הבמאי, רובר ג'רמה, ביים הצגה זו באנגלית ובעברית עם שחקני תיאטרון הטכניון, בשנת 1993.
מרי וזלי
מרי וזלי (באנגלית: Mary Wesley) הוא שם העט של מרי אלין מיינורס פרמר (באנגלית: Mary Aline Mynors Farmar; 12 ביוני 1912 – 30 בדצמבר 2002), שהייתה סופרת בריטית מצליחה ומוערכת, והיא מכרה מיליוני עותקים מספריה, שרבים מהם היו רבי מכר. ספרה הראשון למבוגרים פורסם כשהייתה בת 70, והיא המשיכה לפרסם ספרים במשך 20 שנה, עד מותה.
ביוגרפיה.
וזלי נולדה בשנת 1912 במחוז סארי שבדרום מזרח אנגליה. היא גדלה בבידוד יחסי, וחונכה בידי שורה של אומנות זרות, ולא נשלחה לבית ספר. כשגדלה, הצרה על השכלתה המצומצמת, ובשנות ה-30 של המאה ה-20 השתתפה בקורסים באנתרופולוגיה וביחסים בינלאומיים כשומעת חופשית. נישאה ללורד (בזמן נישואיהם, ברון) צ'ארלס סווינפן ב-1937, וילדה שני בנים.
מלחמת העולם השנייה עיצבה את עולמה התרבותי ושינתה את חייה. במהלך המלחמה עבדה במשרד המלחמה הבריטי, בסוכנות MI5. באותה תקופה עזבה את בעלה, וניהלה חיים משוחררים שלא היו מקובלים במעמד הבינוני-גבוה באנגליה, אליו השתייכה משפחתה. רבים מספריה עוסקים בתקופה הזו ובאורח החיים החדש שאפשרה המלחמה. בריאיון עיתונאי אמרה שתקופת המלחמה הייתה טובה לבני דורה: "הייתה אווירה של פחד, עליצות, ומסיבות, מסיבות, מסיבות".
ב-1945 התגרשה מבעלה ופגשה את אריק סיפמן, מחזאי ועיתונאי, שהפך לבן זוגה. וזלי "חיה בחטא" עם סיפמן, ונישאה לו רק ב-1952, כשאשתו הראשונה הסכימה להתגרש ממנו. אורח חיים זה גרם למשפחתה לנדות אותה ולנשלה מירושתה. לזוג נולד בן אחד, וחייהם היו מאושרים מאוד, לדבריה. מותו של סיפמן, ב-1970 השאיר אותה מרוששת כלכלית ושבורה נפשית. לפרנסתה החלה למכור בגדים שארגה.
וזלי כתבה למגירה במשך שנים רבות, אך לא העזה לנסות לפרסם, למרות שבעלה ובני משפחתה דרבנו אותה להוציא לאור את ספריה. ב-1969 הוציאה שני ספרי ילדים, אך רק כעשור מאוחר יותר התחילה לשלוח כתבי יד של ספרים למבוגרים להוצאות שונות. לאחר סירובים מארבע הוצאות לאור, קיבלה תשובה חיובית מהוצאת מקמילן, ובה פרסמה בשנת 1983 את ספרה הראשון למבוגרים "Jumping The Queue". הספר מספר על אישה שלא רוצה להמשיך לחיות אחרי מותו של בעלה האהוב ומתכננת התאבדות, מכיל בכך גרעין אוטוביוגרפי (האבל הכבד על מות הבעל), מוטיב שקוראים ומבקרים מצאו ברבים מספריה הבאים, למרות הכחשותיה. כך או כך, חוויותיה מחייה העשירים ויוצאי הדופן בהחלט באות לידי ביטוי בהתרחשויות בספריה.
עד מותה ב-2002 פרסמה וזלי עשרה ספרים למבוגרים, ושלושה ספרי ילדים.
ספריה.