אז החל בית איבלין, בראש מפלגת הברונים, לשלוט בממלכה, בתהליך ששלל מממלכת ירושלים שלטון מרכזי ואיפשר אנרכיה מוחלטת בחסות החוק. ראשי הרוזנים השליטים היו בית איבלין בראשות באליאן השני מאיבלין רוזן ביירות (בנו הבכור של ז'אן מאיבלין הזקן), שמת ב-1247 ואת מקומו בהנהגת המשפחה ירש ז'אן מארסוף; וכן פיליפ ממונפורט, שהיה אחיינו של ז'אן הזקן ובן דודם מדרגה שנייה של באליאן מביירות וז'אן מארסוף, ובסיוע האיבלינים קיבל את תואר עוצר העיר צור, דבר שקיבל תוקף חוקי בשנת 1246 על ידי המלך אנרי מקפריסין, כאות תודה מלכותי על פעילותו במפלגת הברונים; וב-1244 מונה פיליפ גם לקונטאבל ממלכת ירושלים, על ידי ידידיו האיבלינים. בתפקידו זה עדיין היה כפוף לגוטייה הרביעי מבריין, רוזן יפו ואשקלון, שריכז בידו השפעה גדולה בקרב הצלבנים. הצדדים הניצים על הכתר עצמו, קונרד ואליס, החזיקו בתואר שהוגדר על ידי היסטוריון של התקופה כתואר ש"אין בידו לא כוח ולא פיקוד, ואין הוא אלא צל"; שליטי הארץ האמיתיים היו הרוזנים והאבירים, ובראשם משפחת איבלין. שלטונם היה אנרכיסטי לחלוטין, ומהומות אדירות שררו במזרח התיכון הנוצרי כולו. פרידריך השני עצמו לא נטל צד בסכסוך – נציגיו נלחמו בעוז, אך הוא הוכרח הישאר באירופה ולעמוד שם בפני הכס הקדוש שסגר עליו במלוא עוצמתו, ותחת שלטון האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי הטיל את כל משאביו למערכה, הדיח את הקיסר מכסאו, הכריז על פרידריך ככופר, רודן ואנטיכריסט ולחם בו בחזיתות רבות. קונרד השני, מלך ירושלים לשעבר, המשיך לרכז את כל מעייניו בגרמניה, שם לחם את מלחמתו של אביו; כמוהו גם בנו, שכונה "קונראדין" או קונראד הנער. בסופו של דבר הגיע ראול מסואסון למסקנה כי מעמדו כמלך חסר כל השפעה ומעמד, והוא עזב את ארץ הקודש הסוערת תחת האיבלינים ואת אשתו אליס בשנת 1244, ושב לאירופה. המלכה אליס נפטרה בעכו בשנת 1246, חסרת כל, בדיוק עשר שנים לאחר מותו של אויבה העיקרי, ז'אן ד'איבלין, שגזל ממנה את כל אשר היה לה. בנה של אליס, אנרי הראשון מלך קפריסין, החזיק גם הוא בתואר חסר המשמעות "מלך ירושלים", בעוד שבשטח נתון הכוח לאצילים מחוללי האנרכיה.
קרב הירביה.
מצב זה נוצל היטב בידי המוסלמים, שפשטו על הממלכה כולה מדרום וב-11 ביולי 1244 צרו על ירושלים, כבשוה והחריבו את כנסיותיה; ראשי אצילי הממלכה, גוטייה דה בריין רוזן יפו ואשקלון (שהיה בעצם שליט על כל המרחב הדרומי של ארץ ישראל, אליו פלשו המוסלמים) וקונטאבל הממלכה פיליפ דה מונפורט, הובילו את צבאות ממלכת ירושלים לקרב הירביה, שזכה לשם "חיטין השני", ובסופו הושמד הצבא הצלבני לחלוטין. פיליפ דה מונפורט היה מהאבירים הבודדים שהצליחו להימלט מהקרב בחיים; גוטייה הרביעי נלקח בשבי, והובל על ידי הח'וואריזמים, שלחמו לצד המצרים, אל מול חומות יפו עירו, שם איימו עליו כי יתלו אותו אם העיר לא תימסר לידם. לאחר שגוטייה עצמו דרש כי העיר לא תיכנע, ובכך הציל אותה מהרס וטבח מוחלט, הוא עונה ונמסר למצרים. בנו הוגו ד'בריין ניסה בהמשך לתבוע את כתר קפריסין ללא הצלחה מיד בנו של אנרי, המלך הוגו השני. לאחר מותו של גוטייה בשבי, באותה השנה, נמסרה הרוזנות כולה לז'אן דה איבלין מארסוף, בנו של פיליפ ואחיינו של ז'אן הזקן מביירות; ז'אן היה כעת מנהיגה החדש של המשפחה, רוזן יפו ואשקלון ושליט רמלה, והחל מ-1251 גם קונטאבל ממלכת ירושלים, תפקיד חסר משמעות כיוון שהצבא הצלבני התפורר לחלוטין. בירת הרוזנות הייתה כעת יבנה-איבלין.
בקיץ של שנת 1247 הושמה אשקלון תחת מצור משולב של צי מצרי בן 22 ספינות מלחמה מהים וגדודי פרשים מן היבשה. בני איבלין גייסו את כוחותיהם למערכה, וצלבני עכו פרצו אל העיר הנצורה יחד עם אצילי קפריסין תומכי בית איבלין; אך התוקפים המצרים הצליחו לפרוץ לעיר בעזרת מכונות מצור ב-15 באוקטובר 1247, וטבחו בצלבנים שרק מעטים מהם הצליחו להימלט לעכו. בכך בא הקץ על אשקלון הצלבנית, ורוזנות איבלין הצטמצמה לגבולותיה המקוריים מימי פולק מאנז'ו.
ביוני 1248 השתתף ז'אן ד'איבלין מיפו וארסוף בכיבוש דמיאט שבמסע הצלב השביעי, בהנהגתם של לואי התשיעי מלך צרפת, פיליפ ממונפורט ששימש אז גם כיועצו של לואי התשיעי, והרוזן שארל מאנז'ו (אחיו של המלך לואי) שהיה מלך סיציליה ונאפולי. כאשר נחלו הצלבנים תבוסה לאחר מכן, קרוב לוודאי שבקרב פארסכור, נפל הרוזן ז'אן ד'איבלין בשבי המוסלמים; נפילה זו בשבי לא שללה את חירותו לזמן רב, ועד מהרה יצא ז'אן לחופשי, קרוב לוודאי שתמורת כופר הולם. כתוצאה ממסע הצלב חוזקה יפו בחומה חדשה שהקיפה את כל שטח העיר, ובה 23 מגדלים, ומשני צדדיה, הפנימי והחיצוני, נחפר חפיר עמוק; בחומה נבנו שלושה מעוזים מבוצרים, שניים בידי לואי המלך הצרפתי ואחד בידי הפטריארך של ירושלים. העבודה החלה בסוף חודש אפריל 1252, ונמשכה שנה - עד ליוני 1253.
האנרכיה הליגאלית.
ב-1253 נפטר אנרי מקפריסין, ואת מקומו תפס בנו התינוק הוגו השני, שאמנם יכול היה באפן רשמי למשול בקפריסין אך בנוסף לזאת ירש גם את תוארו של אביו, מלך ירושלים, כנכד של אליס משמפאן – תואר שכאמור היה חף מכל סמכות ממשית. אי לכך, עוצרי שלטונו של המלך התינוק היו גם עוצרי ממלכת ירושלים, אך ריקים מכל כוח או סמכות ממשית בארץ ישראל עקב האנרכיה האיבלינית, וגם בקפריסין המפולגת והמשוסעת בקושי שלטו. במהלך מחושב השיאו האיבלינים את באליאן השלישי מאיבלין, בנו של ז'אן ד'איבלין-ארסוף, לנסיכה פלזאנס מאנטיוכיה-פואטריי, אשתו של אנרי המנוח ואמו של הוגו התינוק; פלאזנס הייתה אחותו של בוהמון השישי, נסיך אנטיוכיה, מידידיהם הקרובים של בני איבלין, והוא שתיווך בין הצדדים. כך יכלו בני איבלין לטעון לזכותם לכתר בבוא הזמן. בינתיים, המלחמות הפנימיות בין הברונים והקומונות בתוך ממלכת ירושלים גלשו מחוץ לתחומי ארץ ישראל, בחזרה אל איטליה ושאר המאחזים של ערי הנמל האיטלקיות באגן הים התיכון. בעכו עצמה השתוללו קרבות הרחוב בין הוונציאנים לגנואזים בעטיו של סכסוך נחלות שראשיתו עוד בבעלות על מנזר מר סבא, ופיליפ ממונפורט תמך בגנואזים, בעיקר משום חששו כי הוונציאנים יתבעו לעצמם חזרה את הנכסים שגזל מהם בסניורה שלו, בצור; ובני איבלין התייצבו לצידו. על פי היסטוריוגרפים צלבנים בני התקופה, טובעו במהומות שבארץ הקודש 80 ספינות, נהרסו ביצורי העיר האיבלינית עכו וכן המצודות שבתוך העיר (מלבד אלו שבחזקת המסדר הצבאי הנוצריים) ונגרם לה נזק אדיר, ונהרגו אלפי אנשים. בסיכומו של דבר הובסו בני בריתו האיטלקיים של פיליפ ממונפורט בקרב ימי גדול ב-24 ביוני 1258 והוא נאלץ לחזור לצור. פרופסור יהושע פראוור כתב כי התקופה האחרונה של ממלכת ירושלים, תקופת שלטונם של משפחת איבלין והאבירים, "אינה אלא גסיסה ממושכת וחסרת תוחלת" של הממלכה.
על רקע זה, בניסיון נוסף של בני איבלין להשיג לגיטימציה לשלטונם, הביא בוהמון השישי מאנטיוכיה לעכו ב-1258 את הנסיכה פלזאנס, והציג אותה כעוצרת הממלכה עבור בנה הוגו השני עד שהקטין יוכל להיות מוכתר כמלך ירושלים וקפריסין; ולאחר מכן הוכרחה פלזאנס, שהייתה בסך הכל שליט בובה במשחק הכוחות, להעביר את תואר עוצר הממלכה לאבי בעלה, ז'אן מאיבלין-ארסוף, שכבר טען והשתמש בתואר זה משנת 1247 עד 1258, בזמנם של אנרי הראשון מקפריסין וקונרד השני והשלישי. קרבות הרחוב בעכו פסקו, כתוצאה מההכרה הרשמית לשלטון האיבלינים בממלכות הצלבניות של ירושלים וקפריסין גם יחד; אך המתיחות לא התפוגגה, והקומונות תרמו לכך רבות, כשהן מחליפות צדדים במהירות - כעת נטתה הקומונה הוונציאנית ובני בריתה לצד האיבלינים, כשהם מקבלים את הוגו כשליט ואת ז'אן דה איבלין-ארסוף כעוצר, אך הקומונה של גנואה דחתה את הטענות ושבה לטענה הישנה בדבר זכאות מלכי גרמניה לכתר, שהנוכחי שבהם היה קונראד השלישי המכונה קונראדין, בנו של קונראד השני (שנפטר זמן קצר קודם לכן, ב-1254) ונכדו של הקיסר פרידריך השני (שמת עוד ב-1250), ובו הכירו הגנואזים כשליט הלגיטימי, בעיקר עקב העובדה הברורה לכול כי קונראדין לא יטרח לעולם לכפות את שלטונו בארץ ישראל ויותיר את בעלי הכוח לעשות כרצונם, בניגוד לבני איבלין והברונים.
בוהמון נסיך אנטיוכיה, שראה שלא הצליח לבסס את מעמדם של האיבלינים, שכר 800 אבירים כצבא שיוכל לתת תוקף מוחשי יותר לתביעותיהם, אך התוצאה הישירה של המהלך היה התבצרות הצדדים האיטלקיים בעמדותיהם הפוליטיות והגאוגרפיות; מכאן הפך המאבק לסכסוך נחלות איטלקי, שבו עורב גם האפיפיור החדש אלכסנדר הרביעי, ולאחר מכן המשיכו להתקיים הסתערויות פתע מכאן ומכאן, עד שארגן הצי הוונציאני התקפה מתואמת היטב שהצליחה להביס את הצי של גנואה בקרב ימי גדול במפרץ חיפה. הרובע הגנואזי בעיר נהרס עד היסוד והקומונה נסוגה לבסיס כוחה בצור, שם נהנתה מהגנת פיליפ ממונפורט שליט העיר. בינתיים מתה פלזאנס מקפריסין - בובת המשחק הנוכחית של האצילים - בשנת 1261, בקפריסין, ועם מותה עבר תואר העוצרות חסר הכוח וריק התוכן אל איזבל דה ליזיניאן, גיסתה (בתם השנייה של הוגו הראשון ואליס משמפאן, ואחותן של המלך אנרי ושל מריה אשת גוטייה) שהחזיקה בו עד 1264; מ-1264 ואילך שימש הוגו מפואטריי, בנם של איזבל והרוזן אנרי מאנטיוכיה-פואטריי, כעוצר לבן דודו הוגו השני מקפריסין בן האחת עשרה, עד למותו בטרם עת של הוגו השני בשנת 1267, בסמוך למיתת אביו של הוגו מפואטריי, הרוזן אנרי. הוגו מפואטריי, ששינה את שמו כעת להוגו דה ליזיניאן, הוכתר למלך ממלכות קפריסין וירושלים כהוגו השלישי מלך קפריסין והוגו הראשון מלך ירושלים ב-24 בדצמבר באותה השנה.