בעיבודו הקולנועי וב של הרומן, דמותו של פניוויז הליצן גולמה על ידי השחקן השוודי ביל סקארסגארד. בשנת 2010, כשהסרט עוד היה בהליכי הפקה ראשוניים, התסריטאי דייוויד קייגניץ' אמר שהוא מתכוון לייצג את "זה" כ"פחות מודע לאירוניה ובעל סוריאליזם משלו", וכי לולא באסטר קיטון עוד היה בחיים, הו היה בוחר בו לגלם את דמותו של "זה". במאי 2015, כאשר הבמאי קארי פוקונאגה נבחר לביים את הפרויקט, הוכרז כי התפקיד יעבור יגולם על ידי השחקן ויל פולטר, לאחר שפוקאנאגה התלהב מהאודישן שלו. עם זאת, באפריל 2016, לאחר שפוקאנאגה עזב את הפרויקט, פולטר עזב אחריו בשל בעיות בלוח הזמנים שלו. כשסקארסגארד נבחר לגלם את דמותו של פניוויז בשנת 2017, הבמאי החדש אנדרס מוסקייטי התעקש כי השחקן לא יפגוש את הילדים שגילמו את חברי מועדון הלוזרים לפני הצילומים, מתוך כוונה לגרום לשחקנים לחוש אימה אמיתית כשיראו אותו לראשונה. בנוסף, הוחלט לא לשלב צורות מסוימות של "זה" המופיעות בספר, ובמיוחד אלה של מפלצות מסרטי שנות החמישים כמו איש הזאב, המומיה, מפלצת של פרנקנשטיין והרוזן דרקולה, ובחרו במקום לשנות אותן לצורות של טראומות ילדות.
ב-16 באוגוסט 2016, בריאיון ל"בייטינג ויקלי", דיברה מעצבת התלבושות, ג'ייני בראיינט, על עיצוב התלבושת של פניוויז ועל ההשראות התקופתיות שעליהן התבססה בעיצוב התלבושת של פניוויז - בהן תקופת ימי הביניים, תקופת הרנסאנס, התקופה האליזבתנית והתקופה הוויקטוריאנית. בראיינט הסבירה כי התלבושת משלבת את כל התקופות האלו, מתוך כוונה להדגיש את הנקודה כי פניוויז הוא יצור שהגיע מזמן אחר. בתכנון התלבושת של פניוויז, בראיינט כללה תפירה של פורטוני, דבר שהעניק לתלבושת אפקט דמוי קרפ, על מנת להעניק לדמות מראה אורגני יותר.
בראיינט שיחקה עם תקופות מרובות כדרך לשקף את עובדת היותו של פניוויז ליצן אלמותי ונצחי, והוסיפה ללבושו של פניוויז "איכות בובתית וילדותית יותר" על ידי קיצור המכנסיים שלו ונתינת קו מותן גבוה מהרגיל לז'קט שלו. צבעו העיקרי של לבושו של פניוויז הוא אפור כהה, אבל עם מספר נגיעות של צבע, מה שנותן את ההרגשה כי פניוויז "דוהה" אל תוך הסביבה שלו.
ביל סקארסגארד, בתיאור גישתו לגילום הדמות, אמר:
סקאסגארד עוד ציין כי אף על פי שהיה מעריץ של הדמות בגילומו של קארי, הוא לא ניסה לחקות אותו, ובחר במקום לבסס את המימיקות שלו על התנהגות של בעלי חיים מסוימים ועל התנהגותו של אחיו הצעיר כשהיה בן שמונה.
עבור שני העיבודים הקולנועיים, לדמותו של "זה" נוצרו שלוש צורות חדשות: הנער חסר הראש, הקורבן השרוף מהתקרית של מפעלי "קיצ'נר" (בגילומו של קרטר מוסלמן), וג'ודית (בגילומו של טייטום לי); דמות שיצאה מציור שצויר בהשראתו של אמדאו מודיליאני. בנוסף, נרמז במפורש כי רוברט "בוב" גריי היה אמן אמיתי בקרקס נודד שהגיע לדרי בסביבות המאה ה-19 יחד עם בתו הקטנה תחת הפרסונה של פניוויז הליצן המרקד. עם זאת, לאחר הגעתם לדרי, נשמתו של בוב הושחרה והושחתה על ידי "זה", שניצל אותו למטרותיו הזדוניות. לאחר מכן, "זה" מצא את הפרסונה של בוב כפניוויז הליצן כאפקטיבית ושימושית והחל להעדיף את השימוש בצורה זו בקביעות על מנת לצוד את קרבנותיו.
ביקורת ומורשת.
מספר כלי תקשורת כמו "הגרדיאן" ציינו את הדמות ודירגו אותה כאחד הליצנים המפחידים ביותר שקיימים בתרבות הקולנוע או הפופ. במגזין "The Atlantic" אמרו: "הדבר המפחיד ביותר בפניוויז הוא איך הוא מאמץ את פחדיהם העמוקים ביותר של ילדים, והופך למפלצות שהכי מצמררים אותם (משהו שג'יי קיי רולינג תחקה אחר כך עם אפיון דמותו של הבוגארט, יצור שביכולתו לחקות פחדים)." החוקרת הבריטית מיקיטה ברוטמן אמרה גם על פניוויז כי הוא "אחד המפחידים מבין הליצנים המרושעים המופיעים על המסך הקטן" וכי הוא "משקף כל אימה חברתית ומשפחתית המוכרת לאמריקה בת זמננו". מבקרים כמו מארק דרי יצרו קישורים בין דמותו של פניוויז הליצן ולרוצח הסדרתי ג'ון ויין גייסי, שהיה מתחפש למסיבות ילדים קהילתיות כ"פוגו הליצן"; דרי הצהיר כי הדמות "[גילמה] את הפחדים הראשוניים שלנו בדמותו של רונלד מקדונלד הסוציופתי שכולו נוטף ערמומיות מתקתקה". עם זאת, באתר האינטרנט שלו, קינג לא מזכיר את גייסי בדיון על ההשראה לדמותו של פניוויז.
להקת הפאנק רוק האמריקאית "פניוויז" לקחה את שמה מהדמות.
תופעת הליצנים המפחידים.
הדמות הפכה להשראה אפשרית לשני אירועים נפרדים שתועדו של אנשים המתחפשים לליצנים מצמררים בנורת'המפטון שבאנגליה ובסטטן איילנד שבניו יורק. בשנת 2016 דווח על ידי התקשורת מספר דיווחים על הופעות אקראיות של "ליצנים מרושעים", בהם שבעה אנשים באלבמה שהואשמו ב"פעילות הקשורה לליצנים". מספר דיווחים בעיתונים ציטטו את אפיון דמותו של פניוויז כהשפעה על ההתפרצות, מה שהביא את קינג להערה כי אנשים צריכים להירגע מההיסטריה שנגרמה על ידי תצפיות ולא לקחת את עבודתו ברצינות. הפעם הראשונה בה דווח על אנשים שהתחפשו לליצנים מרושעים הייתה בגרינוויל, דרום קרוליינה, שם דווח על אם שדיווחה שבנה הקטן סיפר לה על זוג ליצנים שניסו לפתות אותו. מאז האירוע, דווח על עלייה בתקריות בהם היו מעורבים ליצנים מרושעים במדינות ארצות הברית השונות, כולל פלורידה, ניו יורק, ויסקונסין וקנטקי, ובהמשך במדינות מערביות אחרות, מאוגוסט 2016. עד אוקטובר 2016, בעקבות מאות "תצפיות ליצנים" ברחבי ארצות הברית וקנדה, התופעה התפשטה מצפון אמריקה לאירופה, אוסטרליה ואמריקה הלטינית; ובספטמבר 2017, התופעה אף התפשטה לישראל בעקבות הפצת הסרט "זה".
חלק מן החוקרים שחקרו את תופעת "טרור הליצנים" משערים כי לפחות חלק מן העדויות נעשו כקמפיין שיווק ויראלי עבור הסרט "זה" או עבור הסרט של רוב זומבי, "31", סרט אימה שאף הוא עוסק בליצנים. מפקד משטרת גרינוויל, קן מילר, הצהיר בפני הכתבים כי החוקרים אינם בטוחים בקשר לשאלה האם יש לתצפיות קשר כלשהו עם הסרט "31".
דובר מטעם "ניו ליין סינמה" (מפיצת עיבודיו הקולנועיים של הרומן) פרסם הודעה רשמית כי לחברת ההפצה אין חלק בתופעת הליצנים.
פורמולה 1 עונת 1972
עונת 1972 הייתה העונה העשרים ושלוש של אליפות הפורמולה 1, שאורגנה על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA). אמרסון פיטיפלדי זכה באליפות בפעם הראשונה. קבוצת לוטוס, קבוצתו של פיטיפלדי, זכתה באליפות היצרנים.
במהלך העונה בוטלו שלושה מרוצים: גרנד פרי הולנד שתוכנן להתקיים במסלול זנדוורט בוטל בשל ליקויי בטיחות שלא תוקנו. גרנד פרי מערב ארצות הברית, שאמור היה להתקיים באונטריו מוטור ספידווי שליד לוס אנג'לס בוטל. פדרו רודריגס, נהג המרוצים המקסיקני, מצא את מותו בתאונה במהלך מרוץ ביולי 1971. בעקבות המוות פחת העניין של מארגני המרוץ באליפות וגרנד פרי מקסיקו, שתוכנן להיות המרוץ האחרון בעונה בוטל.
דירוג האליפות.
שיטת הניקוד.
הנקודות בכל מרוץ הוענקו לנהגים שסיימו באחד מששת המקומות הראשונים. בחישוב נקודות האליפות הובאו בחשבון חמש התוצאות הטובות מתוך ששת המרוצים הראשונים בעונה וחמש התוצאות הטובות מתוך ששת המרוצים האחרונים בעונה.
אליפות היצרנים.
בחישוב הנקודות הובאה בחשבון רק התוצאה הגבוהה ביותר שהושגה על נהג בקבוצה בכל מרוץ. התוצאות המודגשות הן התוצאות שנחשבו לחישוב הניקוד באליפות.
אולגה להמן
אולגה להמן (באנגלית: Olga Lehmann; (10 בפברואר 1912 - 26 באוקטובר 2001) הייתה ציירת ומעצבת בריטית, ילידת צ'ילה.
ביוגרפיה.
אולגה להמן נולדה בצ'ילה לאם ממוצא סקוטי. היא למדה בסנטיאגו דה צ'ילה ובשנת 1929 עברה ללונדון להמשך לימודים. היא למדה עיצוב תיאטרון וציור. בשנות ה-30 של המאה ה-20 היא ביקרה מספר פעמים בספרד והתרשמות מאזור זה מצאה ביטוי בעבודות שלה.
לאחר חזרה בלונדון היא השתתפה במספר תערוכות וזכתה בפרסים. בשנת 1940 דירתה נפגעה בהפצצות ורוב העבודות שלה הלכו לאיבוד. היא עשתה מספר ציורים של לונדון בזמן ההפצצה בהזמנת הממשל. בשנת 1941 היא איירה ספר של ג'ולייט דה ברקלי לוי. בהמשך היא איירה ספרים נוספים.
לאחר מלחמת העולם השנייה היא עבדה בעיקר בעיצוב עבור ירחון Radio Times.
במהלך הקריירה היא ביצעה מספר ציורי קיר ותפאורות לסרטים. בשנים 1977, 1978, 1981 ו-1984 היא הייתה מועמדת לקבל פרס אמי על העבודות שלו לסרטים.
העבודות שלה מוצגות במספר מוזיאונים לרבות מוזיאון ויקטוריה ואלברט ומוזיאון המלחמה האימפריאלי.
כבל מספר 8
כבל מספר 8 (באנגלית: Number 8 wire) הוא מונח בז'רגון של התרבות הניו זילנדית הקרוי על שם "כבל מספר 8" בקוטר 0.16 אינץ' (4.064 מילימטר) בתקינה הבריטית. ומשמעו יכולות קוגניטיביות יוצאות דופן, בעיקר באלתור ופתרון מקורי לבעיות.
היסטוריה.
גדרות החוות בעברה של ניו זילנד שימשו בעיקר להגנה על גידולים חקלאיים, גינות ופרדסים מפני חיות החווה, יותר מאשר לשמור על החיות. שיטות הגידור היו בעיקר באמצעות גדרות "post-and-rail", בשיטת "ditch-and-bank" (תרגום: "תעלה וגדה", ראו תמונה להמחשה), או קירות בנויים או מצומח "גדר חיה", אולם כל הפתרונות היו יקרים, דורשים תחזוק רב, או לא עמידים, והיה קושי רב לשמור את החיות מכל שירעו הרחק ללא פיקוח, או ללא הסגת גבול. בשל כך היו חייבים החוואים להחזיק פטרול קבוע סביב גבולות הנחלות.
בשנות ה-1850, כבלי ברזל מחושל הפכו זמינים אולם הוא היה זמין בעובי רב ובאורכים קצרים בלבד. היה קשה ביותר למתוח אותו ויקר לשימוש. באנגליה בשנת 1855, הנרי בסמר הוציא פטנט של תהליך בסמר שהוביל לייצור תעשייתי של מתכת זולה ובאיכות גבוהה ובכך סלל את הדרך ליצירת גדרות הבנויות על חוטי מתכת קלים יותר.