רומני ניהל קמפיין יקר, ותרם מכיסו עשרות מיליוני דולרים. הוא זכה להצלחה חלקית, ופרש מהמרוץ ב-7 בפברואר 2008, לאחר שהתוצאות ביום שלישי הגדול הראו בבירור כי ציבור הבוחרים מעדיף את המועמד ג'ון מקיין.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012.
ב-2 ביוני 2011 הכריז רומני רשמית על התמודדותו לתפקיד המועמד לנשיאות של המפלגה הרפובליקנית. בפריימריז שהתקיימו ב-4 בינואר 2012 במדינת איווה פורסם תחילה כי רומני ניצח בהפרש של שמונה קולות והוכרז כמנצח. כעבור מספר שבועות, לאחר ספירה חוזרת של הקולות, התברר כי רומני הפסיד ליריבו ריק סנטורום ב-34 קולות בלבד אך מכיוון שהתוצאות הרשמיות כבר פורסמו באופן רשמי נשאר רומני המנצח. לאחר מכן ניצח רומני בבחירות שהתקיימו בניו המפשייר, פלורידה, נבדה, מיין, אריזונה ומישיגן.
ריק סנטורום פרש מהבחירות ב-10 באפריל, ואחריו ניוט גינגריץ' ב-2 במאי ובכך הותיר את מיט רומני להיות המועמד המוביל לנשיאות המפלגה הרפובליקנית, שאיתו נמצא רק רון פול שמפגר ב-680 צירים אחריו. ב-29 במאי הבטיח את מועמדותו לאחר שניצח בטקסס. באוגוסט 2012 בחר רומני בפול ראיין כמועמד לתפקיד סגן הנשיא.
ב-6 בנובמבר 2012, הפסיד רומני בבחירות כאשר ברק אובמה גבר עליו לאחר מערכת בחירות צמודה. הוא זכה ל-60.9 מיליון קולות (לעומת 65.9 מיליון לאובמה – 47.2% לעומת 51.1%) ול-206 אלקטורים לעומת 332 לאובמה.
לאחר מכן.
במהלך הבחירות לנשיאות ב-2016 תקף רומני את דונלד טראמפ, המועמד המוביל בבחירות המקדימות עד כה, וטען שהוא איננו מתאים להיות נשיא ויפגע באמריקה.
אחרי הפריימריז הם התפייסו, ורומני נעשה אחד המועמדים הבכירים הנשקלים להתמנות לתפקיד מזכיר המדינה בממשל טראמפ. עם זאת, בשני סבבי המינויים לתפקיד, הנשיא טראמפ בחר מועמדים אחרים על פניו.
ב-16 בפברואר 2018 הודיע על כוונתו להתמודד למשרת הסנאטור מטעם יוטה במקומו של אורין האץ' הפורש. ב-6 בנובמבר נבחר לסנאט והושבע לתפקיד עם כינון הקונגרס ה-116 של ארצות הברית ב-3 בינואר 2019.
במשפט ההדחה של דונלד טראמפ רומני הצביע בעד ההרשעה, והפך לסנאטור הראשון בהיסטוריה של ארצות הברית שהצביע בעד הדחת נשיא מהמפלגה שלו, גם במשפט ההדחה השני של טראמפ הצביע בעד ההרשעה.
ביוני 2020, במהלך מחאה בוושינגטון הבירה נגד רצח ג'ורג' פלויד, הצהיר רומני על תמיכתו בתנועת Black Lives Matter ואף לקח חלק באחת מהפגנות התנועה.
באוקטובר 2020, במהלך הבחירות לנשיאות 2020 הודיע רומני כי הוא הצביע בבחירות, אך הוא לא הצביע עבור מועמד המפלגה הרפובליקנית, דונלד טראמפ.
במאי 2021, במהלך כנס רפובליקני במדינת יוטה ספג רומני קריאות בוז וגנאי עקב הצבעתו פעמיים כנגד הנשיא טראמפ בתהליכי ההדחה שקידמו מחוקקים דמוקרטיים.
רומני וישראל.
בתשעה באב תשע"ב (29 ביולי 2012), במהלך מערכת הבחירות לנשיאות, הגיע רומני לביקור בן יומיים בישראל. בריאיונות שהעניק לתקשורת, אמר רומני:
הרשות הפלסטינית והבית הלבן העבירו ביקורת חריפה על הצהרתו כי ירושלים היא בירת ישראל וכי יעביר את השגרירות האמריקאית לירושלים בעיתוי שיוחלט עליו בתיאום עם ממשלת ישראל.
עם התקרב מועד הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012 פורסמו סרטונים בקמפיין של רומני בהם בנימין נתניהו מביע בו תמיכה, ותוקף את מדיניותו של הנשיא ברק אובמה בנושא תוכנית הגרעין האיראנית. הבעת תמיכה זו התבררה כהימור כושל וגרמה להעכרת היחסים בין ישראל לבין ממשל אובמה.
משפחה.
בשנת 1968 נישא רומני לחברתו מימי לימודיו בתיכון, אן דייוויס. לשניים נולדו חמישה בנים ועשרים וארבעה נכדים. בעוד רומני נולד למשפחה מורמונית, אשתו הצטרפה לכנסייה המורמונית בעקבות היכרותם. ב-1998 אובחנה אצל אן מחלת הטרשת הנפוצה, אולם כיום מחלתה אינה מונעת ממנה לנהל אורח חיים נורמלי.
בקיץ 2017 טופל רומני בסרטן הערמונית.
איראקלי אוקרואשווילי
אימדי
אימֶדי אחזקות מדיה (בגאורגית: იმედი, בתרגום מילולי: תקווה) היא תחנת טלוויזיה, רדיו, עיתון וסוכנות ידיעות בגאורגיה בבעלות פרטית. מניות החברה מוחזקות על ידי בדרי פטרקצשווילי, איל-התקשורת היהודי-גאורגי-רוסי, רופרט מרדוק, איל-תקשורת אוסטרלי וחברת החדשות, תאגיד תקשורת אמריקאי מהגדולים בעולם, שהמנכ"ל שלה הוא רופרט מרדוק. פירטי ההסכם המיקדמי לרכישת המניות בחברת אימדי, שנחתם בניו יורק, ב-28 באפריל 2007, נותרו חסויים.
רדיו אימדי.
רדיו אימדי עלה לאוויר לראשונה בטביליסי, בדצמבר 2001, ושודר בתדר 105.9.מדצמבר 2003 משדר הערוץ 24 שעות ביממה לכל רחבי האזורים המיושבים בגאורגיה. שידורי הערוץ מתמקדים בעיקר בחדשות ובניתוח בחדשות ופרשנויות לחדשות. בנוסף משודרת מוזיקת פופ, במיוחד בשעות הקטנות של הלילה.
ערוץ הטלוויזיה אימדי.
ערוץ הטלוויזיה אימדי עלה לאוויר באפריל 2003, וניתן לקליטה כמעט בכל רחבי גאורגיה. מספטמבר 2004 ועד לאפריל 2005 צוינה החברה על ידי יוניצף כמי שמשתפת פעולה בטוק-שואו בנושא חינוך ילדים שזכה לרייטינג גבוה.
במהלך חקירת רצח סנדרו גירגוויליאני הצהיר פטרקצשווילי כי השלטונות הגאורגיים מפעילים לחץ על התחנה שבבעלותו ועל עסקיו בכלל, בעקבות פרסום השערורייה והסיקור התקשורתי של התחנה. הלחץ לכאורה הביא למכירת חלק מאחזקות החברה לחברת החדשות ולרופורט מרדוק, בהנחה כי מעורבותו של רופרט מרדוק בתחנה תקשה על הפעלת לחץ עליה.
התחנה שימשה במה למנהיגי האופוזיציה כנגד ממשלו של הנשיא מיכאיל סאקשווילי, ושידר את ההפגנות שהתחוללו בטביליסי במהלך ההפגנות בעיר, בנובמבר 2007. בעקבות ההפגנות התפתחו מהומות כבדות שהביאו להכרזה של סאקשווילי על מצב חירום בגאורגיה, ולסגירת תחנות השידור. הורדת השידור, ב-7 בנובמבר 2007, בידי השוטרים, שודרה בשידור חי.
ועידת ניקיאה השנייה
ועידת ניקיאה השנייה הייתה הוועידה האקומנית השביעית של הכנסייה; התכנסה בשנת 787 בעיר ניקאה, היא איזניק של ימינו בטורקיה. הוועידה החזירה את מנהג כיבוד האיקונין אשר בוטל וגונה בוועידת האיקונוקלסטים בשנת 754, וסיימה את מלחמת האיקונין (איקונוקלאזמוס) הראשונה. ועידת ניקיאה השנייה היא הוועידה האקומנית האחרונה שמקובלת גם על הנצרות האורתודוקסית וגם על נצרות הקתולית.
הוועידה ניסתה להתכנס בשנת 786 בכנסיית השליחים (Άγιοι Απόστολοι) ששכנה במקום בו שוכן כיום מסגד פתיה (Fatih Camii) באיסטנבול, אך חיילים מטעם האיקונוקלאסטים הפסיקו אותה. לכן התכנסה הוועידה שוב שנה לאחר מכן, ביום 24 בספטמבר 787, בניקיאה. בין 330 ל-367 בישופים ואנשי כנסייה אחרים נפגשו בוועידה שקיימה שבע ישיבות, ו-308 נציגים חתמו על החלטותיה. ישיבה שמינית ואחרונה נערכה בקונסטנטינופול ב-23 באוקטובר 787 וחתמה את הוועידה.
וועידת ניקיאה השנייה קיבלה 22 החלטות, שהחשובות שבהן התייחסו לנושא האיקונות:
בין ההחלטות האחרות של ועידת ניקיאה השנייה:
לפני הוועידה הוצג דין וחשבון רשמי, שממנו עולה כי מקורו של האיקונוקלזם הביזנטי היה באזור ארץ ישראל וסוריה. הדוח מספר כי בזמן שיזיד השני ירש את הח'ליפה עומר השני בשנת 720, "היה בעיר טבריה מנהיג אחד של היהודים הכופרים, מכשף ומשרת השטן משחית הנפשות ושמו 'גבה–ארבעים–האמות'", שזכה באמונו של יזיד, והציע לו שיצווה להשמיד את כל האיקונות המצויות בתחום שלטונו. יזיד שלח שליחים בכל רחבי המדינה וכל האיקונות הוסרו גם מהכנסיות. אך כיוון שהנוצרים "סירבו להשמיד את האיקונות במו ידיהם, הם ברחו, והאמירים הפקידו את המשימה בידי היהודים המקוללים והערבים העלובים. והם שרפו את האיקונות הקדושים... כאשר שמעו על כך הבישוף הנקלה של ניקוליה וחסידיו הם חיקו את היהודים הכופרים והערבים המינים והחלו לפגוע בכנסיות האלוהים". הדוח אמנם מוטה ומוגזם, אך כולל מידע עובדתי שחלקו מאושר ממקורות אחרים. אותו בישוף ניקוליה היה בין יועציו הכנסייתיים של הקיסר לאו השלישי.
יעל גרימברג
למנוס
למנוס או לימנוס (ביוונית: Λήμνος, בטורקית: Limni) הוא אי יווני בצפון הים האגאי, המשתרע במרכז מחוז צפון הים האגאי. למנוס, יחד עם האי אגיוס אפסטריוס הממוקם כ-30 ק"מ מדרומו מערבו, הם שתי הרשויות המוניציפליות המרכיבות את היחידה האזורית למנוס, אחת מחמש היחידות האזוריות של המחוז. שטחו של האי הוא 477.58 קמ"ר, והוא האי השמיני בגודלו ביוון.
חלקו הגדול של לימנוס הררי, אך קיימים בו גם עמקים פוריים. האי מחולק לשני חלקים עיקריים על ידי מפרץ גדול בחלקו הדרומי שלחופו שוכן שדה התעופה של לימנוס. שתי העיירות העיקריות הן מירינה (ביוונית: Μύρινα, בטורקית Mirina) או קאסטרו (ביוונית: Κάστρο - "מצודה") השוכנת לחופו המערבי של האי, ומודרוס (ביוונית: Μούδρος, בטורקית: Mondros) הנמצאת לחופו המזרחי. בשנת 2001 התגוררו בלמנוס 18,104 איש.
מיתולוגיה.
ביוון העתיקה נחשב האי למקום קדוש לאל הפייסטוס והעיר הראשית נקראה הפסטייה על שמו. לפי המיתולוגיה היוונית כאשר השליכו אביו זאוס מהאולימפוס נפל הפייסטוס בלמנוס. תטיס טיפלה בו ויחד עם הנימפה קבירו הוא היה לאביהם של הקבירים. לפי הרודוטוס היה השם "למנוס" כינויה של האלה האם קיבלה בקרב התראקים, אשר היו תושביו הראשונים של האי, ופולחנה של האלה רווח במקום לאחר שהובא אליו מאסיה הקטנה. לפי הביבליותקה (פסאודו-אפולודורוס), הביא דיוניסוס את אריאדנה מנקסוס ללמנוס, ולפי פליניוס הזקן שכן באי לבירינת ענק, אך זה לא זוהה.
היסטוריה.