המתות חסד אל מול הזכות לחיים – מדובר בחולים סופניים אשר מבקשים למות כדי לקצר את סבלם. מחד, מדובר על הזכות של האדם להחליט על גופו, זכותו של האדם לבחור להימנע מסבל ומאידך הזכות לחיים נפגעת גם אם בהחלטת האדם עצמו. יתרה מזו, המתת חסד תבוצע על ידי אדם אחר (רופא) אשר יפגע בזכות לחיים של מטופליו גם אם הם מבקשים זאת. שכן, הזכות לחיים לא מכתיבה את איכות החיים אשר לפיה יש לחיות אלא רק מדגישה את הזכות לחיות.
הפלות – בנושא זה ישנה שאלה האם עובר נחשב ליצור אנושי הזכאי לזכויות ואם כך הדברים אז הפלת העובר תפגע בזכות לחיים שלו. מנגד, יש הטוענים שהעובר מתפתח בגופה של האישה ולה זכות ההחלטה על גופה. כמו כן, יש הסבורים כי בשלבים מוקדמים של ההיריון לעובר אין מודעות ולכן הסוגיה נתונה להחלטתה של האישה אך בשלבים מתקדמים כאשר איבריו התפתחו יש לראות בו בן אנוש הזכאי לזכות לחיים.
עונש מוות – עונש מוות הוא גזר הדין הקשה ביותר שמערכת המשפט יכולה לגזור על נאשם. עונש מוות כולל בתוכו קונפליקט בין הזכות לחיים לבין עצמה. מחד, האדם שנשפט למוות ביצע פשע נורא וככל הנראה לקח חיים של אנשים אחרים, שלל להם את הזכות לחיים. מנגד, המדינה שוללת את הזכות לחיים של אותו פושע. השאלה הנשאלת אצל מי מהצדדים הזכות חשובה יותר. התומכים בעונש יטענו כי הוצאה להורג מונעת מהפושע לחזור לפשע ומרתיע פושעים אחרים ובכך נשמרת הזכות לחיים של אזרחי המדינה. ומנגד, המתנגדים יטענו שכל בני האדם שווים ואומנם הנאשם אינו פטור מריצוי העונש אך ניתן לפסוק עונש חמור לא פחות כמו מאסר עולם ולא שלילת הזכות שלו לחיים שכן מדובר בזלזול בחיי אדם מצד המדינה.
הזכות לחיים בדיני הלחימה – המלחמה היא המצב האלים ביותר אשר החברה יכלה להיקלע אליו. מחד, ישנה זכות למדינה להגן על עצמה. מאידך, צריך לשמור על זכויות האדם של האוכלוסייה. לכן, נדרשת הבחנה בין מטרה צבאית לגיטימית וחיילים לבין אוכלוסייה אזרחית שאינה לוקחת חלק בפעולות האיבה. בשום מקרה אזרחים אינם יכולים להוות מטרה צבאית לגיטימית ויש לשמור על זכויותיהם הטבעיות ביניהן גם על הזכות לחיים. (ס'3 אמנת גנבה).
הזכות לחיים במשפט הישראלי.
במדינת ישראל מעוגנת הזכות לחיים ב, הקובע:
סיפורי חסידים
סיפורי חסידים (או סיפורי הצדיקים) הוא תת-סוגה ספרותית בהגיוגרפיה היהודית, המאפיינת בייחוד את החסידים, אך קיימת גם בקבוצות אחרות ביהדות, ועוסקת בעיקר בסיפורי שבח על תולדות חייו ומעשיו ונפלאותיו של צדיק מסוים. הסיפורים מסופרים בדרך כלל בטיש (יידיש: שולחן) החסידי ומלוקטים למקבצים שונים של סיפורים.
מטרת הסיפור החסידי.
בהקדמה לספרו "סיפורי חסידים", תיאר הרב שלמה יוסף זוין כמה מגמות אפשריות בסיפורי חסידים. חלקן חינוכיות, כמו בירור נקודה על ידי מתן פרשנות מחודשת לפסוקים ומאמרי חז"ל, להראות את יד ה' המתגלה בעולם באופן ניסי באמצעות הצדיק ולבטא מגמה מוסרית של עשיית צדק בעולם, וחלקן פולקלוריסטיות, ונועדו להמחיש את חכמת החיים והפקחות של גיבור הסיפור, או לתאר את האווירה ואורח החיים של התקופה.
יואל רפל, בהקדמה לספרו "יראה ואהבה: סיפורים ומימרות חסידים", הציג את הסיפור החסידי הבא על מנת לתאר את ההבדלים בין סיפור חסידי לבין סיפורת רגילה:
לפי רפל, סופר שהיה נדרש לאירוע דומה היה מאריך בפרטי פרטים על הבית שבו נולד רבי מנחם מנדל; על עולמו של מתנגד; על ההווי בעיירה ועוד כהנה וכהנה. אך בסיפור החסידי, התמציתי, הכל לכאורה - ורק לכאורה - מושמט, ונשארים השורשים, הגזע והתפרחת, הנותנים לאדם רשות ואפשרות לדמיין את העץ הגדול.
היחס לסיפורי חסידים.
סוגה חדשה זו, שהכילה סיפורים רבים שנועדו לפאר דמות מסוימת ובייחוד דמויות חסידיות, הובילה לפולמוס רעיוני, שכמעט לא הורגש לעומת פולמוסים אחרים על החסידות, והביא לפילוג דעות אף בתנועה החסידית עצמה.
על מייסד החסידות הבעש"ט סופרו סיפורים רבים, שלוקטו בספר שבחי הבעש"ט. על סיפורים אלו יש אמרה, לפיה, "מי שמאמין כי כל הסיפורים קרו כפי שהם מסופרים - הוא פתי, אך מי שלא מאמין כי יכלו לקרות - הוא כופר". החסידים היו ערים לעובדה כי הסיפורים המסופרים מפה לאוזן אינם בהכרח מדויקים, אך גם לכך שאין זה מהנמנע שבכוחו של הצדיק לעשות מופתים כמו שמספרים עליו. בכתבי חסידויות שונות, כגון חב"ד, יש המקפידים על סיפורי צדיקים עד כדי דיוק במילים מהסיפור.
רבי נחמן מברסלב, מייסד חסידות ברסלב, כותב בספרו ליקוטי מוהר"ן בשבח סיפורי חסידים. הוא אף כתב את הספר סיפורי מעשיות משנים קדמוניות, שלהבדיל מסיפורים חסידיים רגילים, הסיפורים בספר הם מעין אגדות עם על מלכים, נסיכות ודמויות אגדיות, ולמעשה מולבשים בהם רעיונות קבליים עמוקים. עם זאת, בספר כוכבי אור של רבי אברהם בר נחמן מחסידי ברסלב מצוטט ר' נחמן כמתנגד לסיפורים לא אמיתיים על הבעש"ט, לעומת סיפורים אמיתיים ומבוררים שסופרו על ידי צדיקים.
רבי ישראל פרידמן מרוז'ין אמר על אמרה נפוצה בקרב חסידים "סגולה לפרנסה לספר במוצאי שבת סיפורי בעש"ט"; "ואני אומר, לא רק מהבעש"ט אלא מכל הצדיקים, ולא רק לפרנסה אלא לכל הדברים, ולא רק במוצאי שבת אלא כל זמן שמדברים מצדיקים זהו סגולה לכל מה שצריך".
ביקורת על סיפורי חסידים הושמעה, באופן טבעי, בקרב מתנגדי תנועת החסידות. כך למשל אמר הנצי"ב לבנו, רבי חיים ברלין, שכל מטרת הסיפורי צדיקים היא עצת היצר הרע לבטל מלימוד. באופן דומה מסופר על רבי אלחנן וסרמן שחסידים שאלו אותו שיספר להם מופתים על רבו החפץ חיים אמר להם הרב וסרמן: "אתם מספרים איך הקב"ה עושה רצון צדיק אנו מספרים איך הצדיק עושה רצון הקב"ה".
הסטייפלר כתב באגרותיו שכל מספר חסידי לוקח את הנקודה שמעניינת אותו, כך שאחרי כמה מספרים משתנה הסיפור לבלי היכר. למעשה, גם בין החסידים עצמם היו שהתנגדו לסיפורים לא אמינים. הרב יואל טייטלבוים, האדמו"ר מסאטמר, כתב בספרו ויואל משה נגד סיפורי חסידים "שמתחלפים מפה לאוזן" ואינם אמינים דיים. בחב"ד ישנה נטייה לייחס לסיפורים אמינות המגובה בפירוט ובאזכור שמות ותאריכים, אף כי גם בחסידות זו קמו עוררים על הדיוק ההיסטורי של הסיפורים, ביניהם ידוע במיוחד החוקר הרב יהושע מונדשיין שעסק בכך.
האדמו"ר מצאנז בספרו "שפע חיים" חלק א' כתב כנגד סיפורי צדיקים ואמר שכל מטרת הסיפורים הייתה להראות לעמי הארץ שאינם לומדים שיש אפשרות לקיים מופתים, אך באמת אין להתעסק בכך.
מוטיבים ומושגים שונים המופיעים בסיפורי חסידים.
האחים הקדושים.
בין הסיפורים החסידיים מפורסמים הסיפורים על האחים רבי אלימלך מליז'נסק ורבי זושא מאניפולי, הידועים גם בכינוי "האחים הקדושים". מכיוון ששני האחים עברו מקומות רבים ונודעו כאנשים קדושים, התפתחה סביבם מסורת סיפורים ייחודית. חלקם לוקים בחוסר דיוק היסטורי, כגון תיאורים של מפגשים של האחים הקדושים עם אנשים שנפטרו זמן רב לפניהם או נולדו אחריהם.
ישנם אחים נוספים שכונו בשם זה, כגון רבי שמעלקע מניקלשבורג ורבי פנחס הורוביץ בעל ההפלאה, וכן נכדיו של רבי פנחס מקוריץ, שכונו גם "האחים הקדושים מסלאוויטא" וגם "המדפיסים הקדושים". בחסידות בעלז מכונים האדמו"ר רבי אהרן ואחיו רבי מרדכי מבילגוריי בכינוי "האחים הקדושים".
לקריאה נוספת.
קבצים של סיפורי חסידים:
חקר סיפורי חסידים:
רוח הקודש (יהדות)
רוח הקודש ביהדות היא אחד מאמצעי התקשור החשובים שנשארו כדי ליצור קשר עם האל. רוח זו איננה מוגבלת ללאום או למין מסוים, ועשויה לשירות על כל אדם על פי מעשיו.
גישות שונות ממקמות את רוח הקודש במדרג שונה, ביחס לאמצעי קשר אחרים (כגון גילוי אליהו, בת קול). אולם הגישה הקלאסית מזהה את רוח הקודש כדרגת הקשר הגבוהה ביותר, לאחר הפסקת הנבואה, הקיימת כיום. למשל נכתב בחז"ל כי הכתובים "ברוח הקודש נכתבו" מדרג זה מבדיל את הכתובים מדברי חכמה רגילים (כגון ספר בן סירא), שלא נאמרו ברוח הקודש.
בחלק מהמדרשים, רוח הקודש הוא ביטוי האנשה של האל, שלעיתים משיבה ולעיתים מופיעה ואומרת את דברה.
בכתבי קומראן יש לרוח הקודש משמעות שונה מזו שנתפסת בחז"ל, המלמדת על 'רוח טהרה' או 'רוח תשובה' האופפת את האדם להבדיל מ'רוח נִדה' הפועלת את ההפך.
רוח הקודש כנבואה.
בספרות חז"ל נקשרה רוח הקודש לנבואה, כך שרוח הקודש היא דרגה פחותה בסולם הנבואה. לפי תפיסה זו, משנסתלקו נביאים אחרונים, נסתלקה עמם גם רוח הקודש, כמו כן אמרו כי רוח הקודש הייתה משמשת בבית מקדש ראשון אבל לא בבית מקדש שני שפסקה בו הנבואה. הרמב"ם כתב כי רוח הקודש היא הדרגה הנמוכה של הנבואה. ולכן האדם יכול לקבלה כאשר חושיו עדיין פועלים.
לעיתים בביטוי "רוח הקודש" הכוונה היא לנבואה, למשל על חנניה בן עזור שהיה בתחילה נביא, נאמר כי נסתלקה ממנו רוח הקודש. בחלק מהמדרשים מובא שבלעם, שנחשב כנביא אומות העולם, "נזקק לרוח הקודש". במדרש נכתבו כעשרה שמות לנבואה, כשאותם השמות נזכרים באבות דרבי נתן כשמות "רוח הקודש".
לאחר הסתלקות הנבואה.
למרות הביטוי התלמודי לכך שרוח הקודש בטלה, אנו מוצאים אזכורים תלמודיים המתייחסים למציאות של רוח הקודש אף בימי התנאים והאמוראים; כך מיוחס לרבן גמליאל שימוש ברוח הקודש. לכמה תנאים יוחס שימוש וקישור ברוח הקודש, ביניהם רבי עקיבא, רבי מאיר, ורבי שמעון בר יוחאי.