המבנה הוקם במקום שבו שכנה בעבר תחנת כוח סודית לשעת חירום, שנקראה "רדינג ג'". ההחלטה על הקמת רדינג ג' התקבלה בשנת 1954 וההקמה הושלמה בשנת 1956. המבנה הוקם בכספי הסכם השילומים עם גרמניה המערבית. תחנת הכוח תוחזקה עד סוף שנות ה-80. מרכז רבין הוקם על גבי מבנה התחנה הישנה שהייתה תת-קרקעית ברובה ומשתמש בו כיסוד. בחזית הבניין הדרומית, בה מפלס הקרקע נמוך יחסית למפלס הקרקע הצפוני, נחשף במהלך הבניה קיר תחנת הכוח התת-קרקעית מחופה באבן. מרכיביו השונים והמגוונים של המבנה שזורים יחדיו באמצעות חוט השדרה המרכזי, ארקדה בגובה 2 קומות החוצה את הבניין ממזרח למערב. עיצוב הבניין מבוסס על אבן בחלקו התחתון המחובר לאדמה וצומח ממנה, ועל חומרים קלים ובהירים כגון עמודי בטון אדריכלי גלוי, חיפוי אלומיניום טבעי וזכוכית בחלקו העליון.
בראשו של הבניין שני גגות לבנים דמויי כנפי יונה, העשויים מחומר בידוד מצופה פיברגלאס. גגות מיוחדים אלה תלויים מעל אולם האירועים ומעל הספרייה, הם מקרים ומצלים על קירות הזכוכית המשקיפים אל הנוף, ומחדירים אור יום אל האולמות באמצעות סקיילייטים הממוקמים בין חלקי הגג השונים. המסלול המרכזי מתאר את מסלול חייו של יצחק רבין, ואילו הגלריות מתארות פרקים שונים בהתפתחות החברה הישראלית מימי טרום הקמת המדינה ועד לרצח ראש הממשלה יצחק רבין ב-4 בנובמבר 1995.
המוזיאון מוקדש להתפתחות החברה הישראלית במשולב עם סיפור חייו ופועלו של יצחק רבין, והוא בנוי כמסלול ספיראלי מרכזי יורד, שסביבו אולמות התצוגה השונים.
המבנה שמשולב בטופוגרפיה התלולה של סביבתו (חלק מגבעת שיח מוניס) כולל גם שני גנים בשיפוע מהמבנה מטה: הגן המערבי קרוי על-שם הנשיא ביל קלינטון והגן המזרחי, אשר שודרג בשנת 2013, נקרא "גן טריגובוף", על-שם הארי ורונדה טריגובוף, זוג נדבנים יהודים אוסטרלים. הגנים הנרחבים, בשטח של כ-40 דונם, מעוצבים כמערכת שדרות עצים תל אביביות, וביניהם צמחייה ארץ ישראלית מגוונת.
מימון ותקציב.
סעיף 38 לחוק המרכז להנצחת זכרו של יצחק רבין, התשנ"ז-1997, החוק אשר מכוחו הוקם המרכז, מורה הממשלה להעמיד לרשות המרכז קרקע, אך קובע כי יש לממן את הקמת המרכז מכספי תרומות (להבדיל מתקציב המדינה), למרות זאת, דו"ח מבקר המדינה חשף כי בפועל מומנה הבנייה באופן חלקי מאוצר המדינה. המרכז טען בתגובה כי מדובר בהקדמת מימון אשר הושבה על ידי המרכז למשרד האוצר בשנים שלאחר מכן.
התקציב השוטף של המרכז מגיע בהתאם לחוק מתקציב המדינה, מתרומות ומהכנסות שונות של המרכז (כגון דמי כניסה). התקציב נקבע על ידי המרכז וטעון אישור של שר האוצר. בשנת 2012 חתמו אגף התקציבים במשרד אוצר ומרכז רבין על סיכום תקציבי שלפיו בסיס התקציב של המרכז יהיה 11.5 מיליון שקל בשנת 2013, ו-12.2 מיליון שקל בשנת 2014.
SLAM-ER
Standoff Land Attack Missile
אנה פוליטקובסקיה
אנה סטפנובה פוליטקובסקיה (ברוסית: Анна Степановна Политковская, 30 באוגוסט 1958 – 7 באוקטובר 2006; שמה בלידה אנה מזפה) הייתה עיתונאית ופעילת זכויות אדם רוסיה ממוצא אוקראיני, אשר נודעה עקב התנגדותה למלחמת צ'צ'ניה השנייה ולמדיניות של הנשיא הרוסי ולדימיר פוטין. פוליטקובסקיה חיברה מספר ספרים בנושא, אשר זיכו אותה בפרסים, בין היתר את הספר "Putin's Russia" שתורגם לעברית.
חייה.
פוליטקובסקיה נולדה ב-1958 בשם אנה מזפה בניו יורק, בזמן שהוריה היו בשליחות דיפלומטית. בשנת 1983 סיימה את לימודיה באוניברסיטת מוסקבה והחלה לעבוד כעיתונאית. משפחתה היא ממוצא אוקראיני: אביה סטפאן מאזפה נולד בכפר באזור צ'רניהיב ואמה ילידת חצי האי קרים.
פעילותה הביקורתית נגד השלטון ברוסיה בכלל ובצ'צ'ניה בפרט העמידה אותה בסיכון. במהלך דיווחיה מצ'צ'ניה נעצרה על ידי כוחות צבא, אשר ביצעו עליה הוצאה להורג מבוימת, ובנוסף היא הורעלה בדרכה לבסלאן. פוליטקובסקיה שרדה גם את העינויים וגם את ההרעלה. ב-7 באוקטובר 2006 נרצחה מירי בראשה. התאריך הוא יום הולדתו של ולדימיר פוטין והרצח נתפס כמתנת יום הולדת. אלכסנדר ליטוויננקו, ממתנגדי פוטין (אשר זמן קצר לאחר מכן נרצח גם הוא), טען כי משטר פוטין ומשרד הפנים שלו היו מעורבים ברצח פוליטקובסקיה.
אנה פוליטקובסקיה הובאה לקבורה בבית העלמין טרוייקורובסקויה על יד מוסקבה.
ביום מותה, לפי הארגון Reporters Sans Frontières (עיתונאים ללא גבולות) היא הייתה העיתונאית ה-21 שנרצחה בברית המועצות לשעבר החל משנת 2000, בימי שלטונו של ולדימיר פוטין ברוסיה.
פוטין והתובע הראשי טענו מצידם כי ייתכן כי גורמים מחוץ לרוסיה היו מעורבים ברצח, ורמזו על בוריס ברזובסקי, אוליגרך רוסי, הגולה בלונדון.
באוקטובר 2008 נפתח משפטם של שלושה נאשמים בסיוע לרצח פוליטקובסקיה: סרגיי חג'יקורבנוב, קצין משטרה לשעבר ועיתונאי, ושני אחים צ'צ'נים – ג'בראיל מחמודוב, ואיברהים מחמודוב. שניים אלה הם אחיו של רוסטם מחמודוב, אשר מבוקש על ביצוע ההתנקשות עצמה. המשפט התנהל בבית הדין הצבאי במוסקבה ולבסוף הנאשמים זוכו. בני משפחתה ועמיתיה של פוליטקובסקיה מחו על כך שבין הנאשמים לא נמצא היורה עצמו וגם לא מי שהזמין את הרצח.
ביוני 2009 ביטל בית המשפט העליון של רוסיה את פסק הדין המזכה, וקבע כי ייערך לנאשמים משפט חוזר.
בסופו של דבר אושר כי רוצחה היה רוסטם מחמודוב, אחיהם של איברהים, ג'בראיל וטמרלן מחמודוב.
ב-14 בדצמבר 2012 בבית דין במוסקבה, נידון דמיטרי פבליוצ'נקוב, לטננט-קולונל לשעבר בשירות הביטחון הפדרלי של רוסיה ל-11 שנות מאסר בתנאים חמורים באשמת ארגון רציחתה של אנה פוליטקובסקאיה.
ביוני 2014 שונה גזר הדין על ידי בית דין לערעורים במוסקבה למאסר עולם במחנה עונשין. חודש לפני כן במאי 2014 הורשעו חמישה גברים ברצח פוליטקובסקאיה, כולל שלושת החשודים שזוכו בשנת 2008. המורשעים היו שלושת האחים מחמודוב הצ'צ'נים, שאחד מהם, רוסטם, הואשם שירה בעיתונאית בלובי של בניין מגוריה במוסקבה. ביוני 2014 שניים מהמורשעים לום-עלי הייטוקאייב (גייטוקאייב) ואחיינו רוסטם מחמודוב, נידונו למאסר עולם.
האמנה בדבר ההיבטים האזרחיים של חטיפה בינלאומית של ילדים
האמנה בדבר ההיבטים האזרחיים של חטיפה בינלאומית של ילדים (לעיתים נקראת גם: אמנת האג) היא אמנה שנחתמה בהאג בשנת 1980 בדבר משמורת ילדים. לפי האמנה, המשמורת צריכה להיקבע במקום מגוריו הקבוע ואוסרת על העברת ילד ממדינה למדינה ללא הסכמת הוריו או האפוטרופוס. אם הוברח הילד לארץ אחרת ניתן להגיש בקשה להחזרתו והמדינות החתומות על האמנה מתחייבות להשיבו למדינה ממנה נחטף, שם תיקבע המשמורת החוקית. ברוב המקרים נועדה אמנה זו להילחם בתופעה של לקיחת המשמורת בכוח על ידי אחד ההורים אחרי סכסוך או גירושין.
למרות כוונת האמנה, מדינות רבות מנהלות קדם דיון על המשמורת בעת הדיון על השבת הילד למדינה ממנה נחטף, בין השאר בגלל טענות של ההורה ה"חוטף" שהשבת הילד למדינה ממנה נחטף תסכן את הילד.
ישראל אימצה את אמנת האג בשנת 1991 ב"חוק אמנת האג (החזרת ילדים חטופים) התשנ"א-1991", והגוף האחראי על ביצועה הוא המחלקה לעניינים בינלאומיים בפרקליטות המדינה.
שר"ב - שירות הרווחה הבין-לאומי הוא שירות רווחה, השייך למשרד הרווחה של מדינת ישראל, ותפקידו לסייע מקצועית במקרים בהם הדבר נדרש, גם בהתאם לאמנת האג, בקשר עם הילד וליוויו על ידי עובדים סוציאליים, על מנת להקל עליו ועל סביבתו את המעבר, אם נדרש.
חריגים לחובת השבת הילד.
האמנה מציגה מספר חריגים לחובה להשיב ילד למדינה ממנה נחטף ומטבע הדברים חריגים אלו עולים רבות בדיונים בפני בית המשפט בבקשות השבה.
חריגים אלו כוללים:
החריג של סיכון לילד.
בית המשפט העליון של שווייץ קבע שיש לפרש חריג זה בצמצום כדי שלא יהא חוטף נשכר. מדי פעם עולה הטענה שהחזרת הילד החטוף תחשוף אותו לנזק בכך שההורה החוטף יעצר בגלל החטיפה. במקרה כזה בו ילד נחטף מישראל, הסכימה מדינת ישראל להבטיח לאם החוטפת שהיא לא תעצר על החטיפה. בדיון לגבי השבת ילד מישראל לארצות הברית דחה בית המשפט העליון את הטענה הזאת והשופט אמר שקבלתו ירוקן את אמנת האג מתוכנה.
החריג של רצון הילד.
בעת כתיבת האמנה לא הוסכם על גיל שממנו ומעלה תילקח בחשבון רצון הילד, מכיוון שכל גיל כזה נחשב לשרירותי, אולם הייתה הסכמה שיש להתחשב ברצונם של ילדים הקרובים לגיל העליון של האמנה, 16 שנים. על כן, הושאר העניין לשיקול דעת בתי המשפט בהתאם לבגרות הילד.
בישראל, בית המשפט העליון קבע שהחריג של רצון הילד "יתפרש בצמצום יתר, באופן שיחול במצבים חריגים וקיצוניים בלבד המצדיקים סטיה ממטרות ותכליות היסוד של האמנה" והמשקל לרצון הילד פחות מזה הניתן בדיון רגיל של משמורת. בכך נדחתה העמדה שהובעה למשל על ידי בית המשפט לענייני משפחה:
עם זאת, בדיונים לגבי מקרים ספציפיים שופטי בית המשפט העליון נחלקו לגבי המשקל שיש לתת לרצון הילד. כך למשל, בדיון על החזרת ילד לידי אביו בבלגיה קבעו השופטים עדנה ארבל ואליעזר ריבלין שיש לבדוק ביתר פירוט את רצון הילד, בעוד השופט יוסף אלון סבר שמכיוון שהאם לא הוכיחה כי חל החריג של רצון הילד, ושלחריג זה יש להתייחס בזהירות רבה כשמדובר על ילד בן שמונה, יש להשיבו מיידית לאביו. בסופו של דבר, לאחר הבדיקה הנוספת נקבע שיש להשיב את הילד לאביו ובית המשפט העליון אישר זאת באופן סופי. במקרה אחר קבעו הרוב יוסף אלון ואליעזר ריבלין שיש להשיב את הילדים, בעוד אליקים רובינשטיין ביקש בחינה נוספת של רצון הילדים. במקרה שנסב סביב ילדים בגילאי 15, 14 ו-11 קבע
חריג ההשלמה.