מספר מנות אינדונזיות פופולריות כגון נאסי גורנג (nasi goreng, שם כללי למנות על בסיס אורז מטוגן), גאדו-גאדו (gado-gado, סלט המכיל ירקות מאודים, ביצה קשה, עלי בננה וטופו), סטאיי (satay, בשר בגריל מוגש עם רוטב) וסוטו (soto, מנת מרק על בסיס ציר בשר) נפוצות מאוד ברחבי המדינה ונחשבת למנות לאומיות. המאכל הלאומי הרשמי של אינדונזיה הוא "טומפנג" (tumpeng) לאחר שבשנת 2014 נבחר על ידי משרד התיירות האינדונזי, מנה זו נבחרה משום שהיא קושרת מגוון רב של מסורות קולינריות אינדונזיות שונות.
מנהגים, צורת הגשה ואופן האכילה.
ארוחות אינדונזיות מסורתיות מורכבות בדרך כלל מאורז מאודה מוקף ירקות ומרק לצד תוספות של בשר או דגים. בארוחה משפחתית טיפוסית, בני המשפחה מתאספים סביב שולחן שמלא באורז מאודה וכמה מאכלים אחרים. כל מנה מוגשת בצלחת משותפת גדולה נפרדת או בקערות. לכל מנה כזו מצורפת כף הגשה המשמשת אך ורק להעברת המזון מהצלחת המשותפת לצלחות האישיות של הסועדים. לכל אחד מחברי המשפחה יש צלחת אישית אשר מכילה אורז מאודה. לרוב, לבן המשפחה המבוגר ביותר או לאב יש את הזכות להתחיל בארוחה. לאחר מכן יוכלו שאר בני המשפחה להגיש לעצמם את המנות.
האורז המאודה על כל אחת מהצלחות האישיות של הסועדים יוקף בשתיים, שלוש או יותר מנות נוספות; ירקות ודגים או בשר. לפי המנהגים האינדונזים, בניגוד למנהגים היפניים, מקובל למדי לערבב את המנות השונות בצלחת אישית אחת במהלך הסעודה. מנהג זה נפוץ למדי כאשר מגישים את המנות הפופולריות "נאסי-צ'אמפוּר", "נאסי-פאדאנג" ובצורת הגשה של מזנון. מנת "סאוופי" לעומת זאת, תוגש לרוב בקערה אישית קטנה נפרדת. היום, במסעדות אינדונזיות עכשוויות, תפריט קבוע מרכזי מוצע לעיתים קרובות. דבר זה הוביל למנהג ההגשה האישית, באופן דומה למטבח היפני.
מנות אינדונזיות נאכלות בדרך כלל בשילוב של כף המוחזקת ב יד ימין ומזלג ביד שמאל. סכין עם זאת נעדר משולחן האוכל ורוב המצרכים כמו הירקות והבשר כבר מוגשים חתוכים בגודל המתאים לנגיסה. יחד עם זאת, בחלקים רבים של המדינה, כגון מערב ג'אווה ומערב סומטרה, מקובל גם לאכול בידיים חשופות.
זמני הארוחות.
באינדונזיה המרכזית והמערבית אוכלים את הארוחה העיקרית בסביבות אמצע היום. במשפחות רבות אין שעה קבועה בה כל בני המשפחה אוכלים ביחד. לכן, רוב המאכלים מתבשלים כך שיהיו אכילים גם אם נשארו עומדים בטמפרטורת החדר שעות רבות. אותם מאכלים מחוממים מחדש לקראת ארוחת הערב. רוב הארוחות מוגשות סביב ערמת אורז בצורת חרוט. ארוחה טיפוסית כוללת מרק, סלט (או ירקות מוקפצים עם שום) ומנה עיקרית נוספת. לצד המנות מוגשים מאכלים מוחמצים בשם סמבל.
באינדונזיה המזרחית, בה התושבים מושפעים יותר מתרבות האיים באוקיינוס השקט, כמו פפואה וטימור, הארוחות מוגשות סביב מקור פחמימות אחר כמו סגו או דגן.
המרכיבים המרכזיים.
אורז.
האורז הוא ללא ספק המרכיב המרכזי במטבח האינדונזי באופן חוצה מעמדות ויש לו ביטוי משמעותי בתרבות האינדונזית בכלל. הוא מעצב את הנוף, נמכר בשווקים ומוגש ברוב הארוחות כמנה פיקנטית או מתוקה. בדרך כלל אוכלים את האורז בצורתו הפשוטה (nasi putih) עם מעט חלבון וירקות כתוספת. בנוסף הוא מוגש מאודה בתוך עלי קוקוס (ketupatt), מאודה בעלי בננה (lontong), פריכיות אורז (intip), כקינוח, אטריות אורז, יין אורז (brem), ואורז מטוגן (nasi goreng).
חיטה.
צמח החיטה אינו בעל שורשים ארוכים בארכיפלג של אינדונזיה ולמעשה חדר אליו בעיקר באמצעות סוחרים מסין ומהולנד. תושבי אינדונזיה פיתחו חיבה למאכלים על בסיס חיטה כגון אטריות (נודלס) מסין, לחם רוטי מהודו ולחמים אירופיים מהולנד. בקרב אינדונזים ממוצא סיני, מאכלים על בסיס חיטה כמו נודלס וכיסונים הם מרכיבים עיקריים בתזונה. לעומת זאת, בקרב רוב התושבים של אינדונזיה, ובעיקר באיים ג'אווה וסומטרה, השימוש באורז כל כך מרכזי עד כי מאכלים על בסיס חיטה תופסים מקום משני בלבד במנות. בשנים האחרונות, ובעיקר מאז שנות ה-70, הפך הנודלס בהכנה מיידית למוצר נפוץ מאוד במדינה.
מרכיבים נוספים.
המטבח האינדונזי כולל בתוכו גם מקורות פחממתיים נוספים מלבד האורז והחיטה, כגון בטטות, תפוחי אדמה, יאם, קסאווה וטארו. בנוסף קיים שימוש בפרי עץ הלחם ובפרי הג'ק.
ירקות.
מטבח האינדונזי ישנו שימוש רב בעלים כמו תרד, עלי פפאיה, תרד סיני, ג'ינג'ר וגנטום (מוכר גם כמלינג'ו) במרקים צלולים. ירקות כמו חצילים, קלבאש (מוכר גם בשם "מלון ארוך"), קיוט (פרי ממרכז אמריקה המוכר גם בשם כריסטופין), אספרגוס, תרמילי מורניגה (המוכרים גם בשם "קלור") וכו' משמשים בעיקר לטיגון או לבישול במרקים. גם עגבניות ומלפפונים ניתן למצוא במטבח האינדונזי ואלו מוגשים בדרך כלל ללא בישול. מנות שאינן מכילות בשר נפוצות במטבח האינדונזי.
פירות.
השווקים באינדונזיה גדושים בסוגים רבים של פירות טרופיים, המהווים חלק חשוב מהרגלי האכילה במדינה. הפירות נאכלים בצורתם הגולמית, בקינוחים מתוקים ואף במאכלים פיקנטיים (כמו רוג'אק, במאלאית: "לפתן"). רבים מהפירות הללו ייחודיים לאינדונזיה (כמו מנגוסטין,דוריאן, וגם סאלאק, באנגלית: Snake Fruit) או לארכיפלג האינדונזי (כמו הרמבוטן). פירות אחרים יובאו מארצות טרופיות אחרות. הבננה והקוקוס חשובים במיוחד, לא רק במטבח, אלא גם לשימושים נוספים כגון בנייה בעץ, התקנת מיטות, בניית גגות, הפקת שמן, כלי שולחן, אריזות וכו'.
בשר.
מנות רבות מכילות בשר עוף, ברווז, בקר ועזים. ישנו שימוש גם בבשר כבש ובשר בפאלו, אך מועט יותר. באזורים מסוימים ישנו אף שימוש מצומצם בבשר כלב. השימוש בבשר חזיר אינו נפוץ בשל היותה של אינדונזיה מדינה בעלת רוב מוסלמי. עם זאת, ניתן למצוא מנות המכילות בשר חזיר בחלקים במדינה עם מספר רב של תושבים לא מוסלמיים כמו האי באלי, צפון סומטרה, צפון סולאווסי, מזרח נוסה, טנגארה, מלקו ופפואה המערבית. גם ברבעים הסיניים בערים המרכזיות של אינדונזיה ניתן למצוא מנות עם בשר חזיר.
דגים ומאכלי ים.
כיאה לארכיפלג עם גישה משמעותית לים, מאכלי ים נפוצים מאוד ומהווים מרכיב משמעותי במטבח האינדונזי. הדבר נכון בעיקר באזורי החוף ובמזרח המדינה שם רוב התושבים עוסקים בדייג. באזורים השונים קיים מגוון רחב מאוד של דגים וסרטנים המבושלים בעיקר במרקים, בטיגון ובאמצעות גריל.
תיבול.
המילה האינדונזית לתיבול היא "רמפה" ואילו המילה "בומבו" מתארת תערובת תבלינים נפוצה. באינדונזיה ניתן למצוא את "איי התבלינים" הנקראים גם מלוקו אשר תרמו לעולם מגוון רחב של תבלינים וטעמים כגון אגוז מוסקט, ציפורן, עלי פנדן, קלוואק וגלנגל. תבלינים נפוצים במטבח האינדונזי שהגיעו מהודו הם פלפל שחור, כורכום, למון גראס, קינמון, כוסברה, אגוז השמן ותמרהינדי. לעומת זאת, ג'ינג'ר, שום ובצל ירוק הגיעו לאינדונזיה מהמטבח הסיני. ההשפעה של תבלינים אלו על המטבח האינדונזי השתרשה ככל הנראה כבר בימי קדם. אינדונזיה היוותה מקור מרכזי ליצוא תבלינים לכל רחבי העולם על ידי חברת הודו המזרחית ההולנדית. החיך האינדונזי הידוע בחיבתו לטעמים חריפים קיבל בחום את תבלין הצ'ילי החריף אשר הוצג במאה ה-16 על ידי הספרדים כחלק מהעושר הרב שהתגלה "בעולם החדש". מאז, רוטבי הסמבל השונים, תערובת אדומה כתומה על בסיס צ'ילי חריף ומרכיבים נוספים, הם מרכיבים נפוצים ומורגשים במנות אינדונזיות רבות. עוד תבלין נפוץ הוא רוטב הסויה שהגיע למטבח האינדונזי מסין. באינדונזיה הרוטב עבר טרנספורמציה על ידי הוספת סוכר הדרים והוא מוכר בשם "קֶצָ'אפּ מָניס". ברוטב זה משתמשים בעיקר במרינדות לבשר ודגים.
טעם דומיננטי מאוד במנות רבות הוא של בוטנים. גם הבוטנים הגיעו למטבח האינדונזי בשלב מאוחר יחסית (במאה ה-16) וכמו הצ'ילי גם מוצאם מיבשת אמריקה. הבוטנים באים לידי ביטוי פעמים רבות במה שמכונה "בּוּמבּו קָצָ'אנְג" או רוטב בוטנים. רוטב זה נוכח במנות דגל רבו כגון "סטאי", "גָאדוֹ-גָאדוֹ", "קָרֶדוֹק" ועוד. מעבר לרוטב, בוטנים משמשים לקישוט מנות, מתבלים והם לעיתים חלק אינטגרלי מהמנות. אחד השמנים הנפוצים לבישול באינדונזיה הוא שמן בוטנים.
עוד רכיב חשוב במטבח האינדונזי הוא חלב הקוקוס. עץ הקוקוס נפוץ באזורים הטרופיים של אינדונזיה מה שהפך אותו לחלק יסודי מהמטבח האינדונזי העתיק והעכשווי. חלב קוקוס מצוי במטבחים נוספים כמו המטבח הפיליפיני, התאילנדי, המלזי וכו' אך ניתן לומר כי במטבח האינדונזי הוא דומיננטי ביותר. חלב קוקוס משמש לבישול וכחלק מרטבים מסוימים אך ניתן למצוא אותו גם בקינוחים רבים. קיימות של וריאציות של חלב קוקוס: חלב דליל וחלב קוקוס מרוכז. החלב הדליל יותר משמש בעיקר למרקים ואילו החלב הסמיך משמש בעיקר לקינוחים.
חטיפים ומאכלי רחוב.
ברוב הערים ניתן למצוא מאכלים סינים כמו לחמניות מאודות ואיטריות הנמכרים על ידי רוכלי רחוב. גם מסעדות לעיתים מוכרות מאכלים מהמטבח הסיני והאינדונזי גם יחד. הבדל נפוץ הוא שמאכלי בשר חזיר אינם בנמצא, כיוון שרוב תושבי המדינה מוסלמים. לצד רוכלי הרחוב, ניתן למצוא רוכלים המוכרים את מרכולתם על אופניים או עגלות בעלות 3 גלגלים. עגלונים אלו נוהגים לשיר או לנקוש על עצמי מתכת או עץ כדי לשווק את סחורתם. עגלת הרוכלים נקראת "קָאקי לימה" שמשמעו במאלאית/אינדונזית: "רגל חמש" למרות שאינה נשענת על 5 רגלים אלא על 3 רגלים ושני גלגלים.
צורות בישול.