בסופו של דבר, טוני מכריז מלחמה על הכנופיות היריבות מצפון העיר, ושולח את ג'ינו רינאלדו – אחד מאנשיו הבכירים וחברו האישי – להרוג את או'הרה, בחנות הפרחים שמשמשת כבסיס הסודי שלו. פעולה זו מביאה לתגובת נגד כבדה מצד הכנופיות של צפון העיר, כעת תחת הנהגתו של גאפני. חמושים ברובים אוטומטיים, מגיעים כוחותיו של טוני לצפון, תחת הנהגתו, טובחים בכנופיות היריבות ומשתלטים על השוק שלהם. בכך מתבהר ללובו כי הארגון שלו נשלט, למעשה, על ידי סגנו השאפתני, ולפיכך הוא מורה על התנקשות בטוני. טוני מצליח להימלט מניסיון ההתנקשות שיזם לובו, וביחד עם ג'ינו – השניים נוקמים בלובו והורגים אותו, ובכך הופך טוני לבוס הבלתי מעורער של עולם הפשע בעיר.
פעולותיו האלימות של טוני מעוררות סערה ציבורית בעיר, בקרב התושבים, ובעקבות כך יוצאים ארגוני החוק לפעולה כנגדו. בינתיים, לטוני ישנן בעיות אישיות עם אחותו – היא התחתנה בסתר עם ג'ינו, ללא ידיעתו של טוני, וכאשר טוני תופס את שניהם ביחד, הוא רוצח את ג'ינו. המשטרה יוצאת לעצור את טוני בגין הרצח של ג'ינו, ורודפת אחריו עד לביתו. טוני מתבצר בביתו, לשם מגיעה אחותו בכוונה לרוצחו, כנקמה על שרצח את ג'ינו. בסופו של דבר, היא נלחמת לצדו כנגד המשטרה. כאשר היא נהרגה מכדור תועה, ביטחונו העצמי של טוני מתערער. הוא מנסה להימלט מהבית, אולם נורה למוות מאש כוחות המשטרה.
פשיטא (אתר אינטרנט)
סרט מאפיה
סרט מאפיה הוא תת-סוגה של סרט הפשע, העוסקת בפשע המאורגן, לעיתים תכופות במאפיה. סוגה זו מכונה גם לעיתים "סרט גנגסטר" או "סרט גנגסטרים". סרטי מאפיה ישנים כוללים אלמנטים בולטים של סוגת הפילם נואר. סרטי מאפיה מתארים, לרוב, עלייתה לכוח (וגם נפילתם) של כנופיה מאורגנת, לעיתים תוך התמקדות במנהיג הכנופיה כגיבור של הסרט. התמה המרכזית בסרטים אלו, כמעט תמיד, היא כי הפשע לא משתלם.
סרט שנחשב כסרט מכונן עבור סוגה זו הוא "פני צלקת" של הווארד הוקס משנת 1932. למרות העובדה שסרטי מאפיה היו קיימים כבר בתקופת הסרט האילם, הסוגה בצורתה הקלאסית הוגדרה היטב רק בראשית שנות ה-30, זאת במקביל לתקופת חוק היובש בארצות-הברית, השפל הכלכלי הגדול וכן כניסת הסאונד לקולנוע.
בשנות ה-40 וה-50 הפופולריות של הסוגה דעכה, לטובת סוגת סרטי הפילם נואר, אבל שבה לפופולריות רבה בקרב הקהל, עד היום, בעקבות הצלחותיהם יוצאות הדופן של סרטיו של פרנסיס פורד קופולה "הסנדק" ו "הסנדק חלק שני".
סרט גנגסטרים
אלוט
אלוט בע"מ (באנגלית: Allot; בעבר אלוט תקשורת בע"מ) היא ספקית של פתרונות בינת רשת ואבטחה לספקיות תקשורת בעולם, המשמשים לניטור וניתוח נתוני רשתות ושימוש ביישומים, אבטחת מידע מבוססת רשת, שיפור ביצועי הרשת, ועוד. הפלטפורמות של אלוט משמשות יותר מ-500 ספקיות תקשורת, סלולרית, תקשורת נייחת ושירותי ענן, ומעל 1000 ארגונים נוספים. אלוט היא חברה ציבורית ומניותיה נסחרות בנאסד"ק ובבורסה לניירות ערך בתל אביב. מניית החברה כלולה במדד תל אביב 100 ובמדד תל אביב טק-עילית.
היסטוריה.
אלוט תקשורת נוסדה בשנת 1996 על ידי מיכאל שורמן ויגאל יעקובי אשר שימש יו"ר ומנכ"ל החברה עד שנת 2006. יעקובי הקים בעבר גם את חברת ארמון רשתות שנמכרה לחברת ביי נטוורקס עבור 33 מיליון דולר בשנת 1996.
עד 2006 גייסה אלוט כ-50 מיליון דולר בעיקר מקרנות הון סיכון תמיר פישמן, ג'מיני, ג'נסיס, פרטק אינטרנשיונל ו-JVP.
בשנת 2006 מונה רמי הדר לנשיא ומנכ"ל החברה, והחברה יצאה בהנפקה ראשונית לציבור וגייסה 78 מיליון דולר לפי שווי שוק של 290 מיליון דולר. בדצמבר 2010 רשמה אלוט את מניותיה גם למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשלהי 2011 פורסם שציוד של החברה לניטור ומעקב הגיע לאיראן, בתיווך דני. בינואר 2012 נסגרה חקירת משרד הביטחון נגד החברה, לאחר שנמצא כי אלוט לא הייתה מודעת לכך שהציוד שמכרה החברה הגיע לידיים איראניות.
בשנת 2016 נכנסה קרן ההשקעות של ג'ורג' סורוס להשקעה באלוט ורכשה בהדרגה 16% ממניות החברה.
באוקטובר 2018 שינתה החברה את שמה לאלוט בע"מ.
חסם צ'פמן רובינס
חסם קרמר ראו
אנדרטת נצר אחרון
"אנדרטת נצר אחרון" היא אנדרטה שהוקמה בהר הרצל בירושלים בשנת 2004 לזכר העולים ניצולי השואה, שהגיעו לישראל ממחנות ההשמדה, ולאחר גיוסם לצה"ל ב-1948 נפלו בקרבות מלחמת העצמאות מבלי להותיר אחריהם שארים (שכן בני משפחתם הושמדו בשואה). האנדרטה בנויה מאבן גיר חברונית, גובהה 116 ס"מ, רוחבה 302 ס"מ ועומקה 300 ס"מ. מספר המונצחים באנדרטה הוא 144.
תיאור.
האנדרטה, פרי יצירתו של הפסל הישראלי מיכה אולמן, עוצבה בצורה של בית עשוי אבן גיר, אשר התפרק והתמוטט. חלקו העיקרי נפל לצד אחד, וחזית הבית ובה פתח הדלת נפלה לכיוון האחר, והיא מונחת על הקרקע בהמשך למבנה. על החזית חקוקים שמות הנופלים. מוטיב הבית, השכיח ביצירותיו של אולמן, יוצר סמליות של תלישות וזיכרון, המתבטאים בעקירת הבית ממקומו ובקריעת הדופן. בסמוך לאנדרטה קבוע על לוח אבן הכיתוב:
היסטוריה.
האנדרטה הוקמה ביוזמת היחידה להנצחת החייל במשרד הביטחון ונחנכה ב-22 באפריל 2004 בסופו של השביל המחבר, העולה מהכניסה הראשית של יד ושם אל הר הרצל.
על הוגה מפעל "נצר אחרון" כתב דברים משה אורן:
האנדרטה היא חלק מפרויקט של היחידה להנצחת החייל במשרד הביטחון ושל יד ושם לאיתור והנצחה של חיילי צה"ל ניצולי שואה שהיו נצר אחרון למשפחתם בגולה, שעלו לארץ ונפלו במלחמות ישראל מבלי שזכו להקים דור המשך לבני משפחתם. יוזם האנדרטה ומפעל הזיכרון לחללי נצר אחרון היה משה אורן, בתפקידו כראש תחום מפעלי הנצחה במשרד הביטחון. בשנת 2006 נחנכה "כיכר נצר אחרון" בעיר רעננה.
אנדרטת נצר אחרון מופיעה על בול יום הזיכרון ה'תשס"ה.
זרע יעקב (פילוסוף)
זרע יעקב (1599–1692, געז: ዘርአ ያዕቆብ), פילוסוף אתיופי מהמאה ה-17. בשנת 1667 כתב מסה הקרויה בגעז "הטטה" (ሐተተ - חקירה). המסה השוותה פעמים רבות על ידי קומץ מלומדים חיצוניים, ל"מאמר על המתודה" של דקארט משנת 1637.
סגנונו הספרותי נבדל מסגנון הספרות הפילוסופית האפריקאית בת זמנו, ששיקפה הגות שבעל פה. הוא האמין בהליכה אחרי ההגיון הפנימי במקום להאמין במה שאחרים אומרים לפרט.
ביוגרפיה.
השנים המוקדמות.
יעקב נולד למשפחת חקלאים ליד אקסום שבצפון אתיופיה, שהייתה בירתה של אתיופיה בעבר תחת ממלכת אקסום הקדומה.
אף על פי שאביו היה עני, הוא תמך בחינוכו של יעקב בבתי ספר מסורתיים, שם הוא התוודע לספר תהילים והתחנך על פי מסורת האמונה הנוצרית הקופטית.
יעקב הוקע על ידי סוסניוס, שהמיר את דתו לנצרות קתולית והורה לנתיניו להמיר את דתם גם כן. יעקב סירב לאמץ את האמונה הקתולית ונמלט לגלות, כשברשותו מעט זהב וספר תהילים. בדרכו לשאווה שבדרום, מצא מערה במורדות נהר התכזה וחי בה כנזיר במשך שנתיים, כאשר עיקר עיסוקו בתפילה ופילוסופיה. הוא כתב על חוויותיו: "בזמן שחייתי לבד במערה, למדתי יותר מאשר כשחייתי בין אנשים מלומדים, כתבתי בספרי מעט מאוד, אולם חוויתי מצב מדיטטיבי על דברים נוספים רבים".
שנות הבגרות.
לאחר מותו של הקיסר, עלה לשלטון בנו פאסילידס, חסיד מושבע של הכנסייה האורתודוקסית, ועקר את האמונה הקתולית מממלכתו בשנת 1633. יעקב עזב את המערה והתיישב באמפרז, שם מצא סוחר עשיר בשם הבטה אגזיבהר (Habta Egziabher) שכונה האבטו, שהיה לפטרונו; הוא נישא למשרתת המשפחה.
יעקב סירב לחיות כנזיר וציין כי "החוק הנוצרי הדוגל בעליונות חיי הנזירות על פני הנישואין הוא שקרי ולא יכול להגיע מאלוהים", באותה הנשימה הוא דחה את הפוליגמיה מכיוון ש"חוק בריאת האדם מורה לאדם אחד להנשא לאשה אחת".
יעקב הפך למורם של שני בניו של האבטו. לבקשתו של אחד הבנים, וולדה חיוות (Walda Heywat), כתב את מסתו המפורסמת בשנת 1667, החוקרת את אור התבונה.
שנותיו המאוחרות.
מעט מאוד ידוע על שנותיו המאוחרות של יעקב. האמונה הרווחת היא שהוא חי חיי משפחה מלאים באנפרז, בה התגורר במשך 25 השנים הבאות ולבסוף נפטר בשנת 1692. שנת מותו תועדה על ידי וולדה חיוות בביאור על המסה שכתב.
הטטה.
הטטה היא המסה האתית שיצר יעקב בשנת 1667, מסה קצרה בת כ-20 דפים, שהייתה בעת ובעונה אחת האוטוביוגרפיה והעבודה הפילוסופית הראשונה בהיסטוריה האתיופית.
יעקב יצר את המסה בעידודו של בנו של פטרונו וולדה חיוות. המסה נוצרה בתקופה בה הספרות הפילוסופית האפריקאית הועברה בעיקרה בעל פה.
יעקב כתב את ההטטה כחקירה של אור התבונה, והוא ידוע בעיקר ביחסו לפילוסופיה האתית סביב עיקרון ההרמוניה. הוא קבע כי פעילות מוסרית נקבעת לפי קידום מידת הדרדור או העידוד של ההרמוניה בעולם. הפילוסופיה שלו היא תיאואיסטית ביסודה. אמנם הוא האמין באלוהות אותה הוא מכנה כאלוהים, אך הוא דחה כל מערכת של אמונות דתיות. במקום אמונות הנובעות מהדת המאורגנת, יעקב חיפש את האמת דרך התבוננות בעולם הטבע. בהטטה, בעקבות צעדי אבי הכנסייה הגדולה, יעקב מחיל את רעיון הסיבה הראשונית להוכחה בקיומו של האלוהים.
"אם אני אומר שאבי ואימי יצרו אותי, אז אהיה חייב לחפש את היוצר של הוריי, ושל הורי הוריי עד שאגיע לראשון שלא נוצר כמונו, אבל הגיע לעולם בדרך אחרת מבלי שנוצר". יחד עם זאת, ידיעת האל לא נשענת על האינטלקט האנושי, אבל "לנשמותינו יש את היכולת להכיל את רעיון האלוהות והיכולת לראות אותו נפשית". אלוהים לא העניק לנו את הכוח הזה לשם תכלית, בזמן שהוא נתן לנו את הכוח, כך הוא גם נתן לנו את המציאות.
וולדה חיוות.