בשנת 1948 התחוללה באזור לבנון מלחמת העצמאות של ישראל שהובילה להקמתה של מדינת ישראל. השתתפותה של לבנון הייתה מינורית יחסית והתרכזה באזור מלכיה וקדס (קדש נפתלי). בסוף המלחמה, בה הדפו הישראלים את הכוחות הלבנונים מא"י, חדרו הם לתוך שטח לבנון וכבשו מספר כפרים בדרומה. לאחר הסכמי שביתת הנשק ב-1949 הוחזרו כפרים אלה לשליטה לבנונית. כתוצאה מן המלחמה ברחו רבבות פלסטינים לתוך שטח לבנון. מחנות פליטים הוקמו כדי לשכן את הפליטים סמוך לערי החוף: ביירות, טריפולי, צור וצידון. המדינה הלבנונית, על כל עדותיה ומנהיגיה, אימצה, בדומה למדינות ערב האחרות, מדיניות של התעלמות מכוונת מצרכי הפליטים הפלסטינים במישור ההומניטרי: דיור, פרנסה, חינוך וכדומה. ההתעלמות נבעה משתי סיבות עיקריות: השימוש בפלסטינים ככלי לניגוח ישראל וחשש מהפרת האיזון העדתי העדין שבוסס רק חמש שנים קודם לכן.
לתהליך זה של הגירה לתוך תחומי לבנון לא הייתה השפעה מיידית על מהלך האירועים בלבנון עד שנת 1958, שנת "מלחמת האזרחים" הראשונה (למעשה, הרביעית במניין בדברי ימי לבנון), אך הפלסטינים שיחקו גורם מכריע לאחר מכן. ההגירה גרמה בעיות קשות בלבנון והסיבה ברורה: החל להתבסס מיעוט נוסף גדל והולך בתוך המדינה הלבנונית, בעל מאפיינים ייחודיים משלו. אף על פי שהסכנה לאחידות המדינה הלבנונית לא הייתה מיידית, חלק מהמדינאים שמו עין על "הבעיה הפלסטינית" שעוד תשוב ותעלה בהמשך.
הפוליטיקה הפנימית.
דוגמה בולטת וקיצונית לחוסר הביטחון בחוסנה הפנימי של המדינה הלבנונית העצמאית והמשטר כבר בשנותיו הראשונות ניתן למצוא בניסיון ההפיכה של "המפלגה הסורית הלאומנית", שחזרה שנתיים לפני כן, בשנת 1949, לפעילות לגיטימית. ניסיון ההפיכה נכשל ומנהיג המפלגה, אנטון סעאדה, הוצא להורג, אך הוא היה רק סימן לעתיד לבוא. בספטמבר 1952 הצליח ניסיון שקט לבצע הפיכה: הנשיא הוחלף בנשיא חדש, כמיל שמעון.
בשנות החמישים החל מפנה נוסף, עת חלה התעוררות מחודשת בקרב הפלג הדרוזי הפרו-ערבי בהנהגת משפחת ג'ונבלאט (ששורשיה במשפחת מוקטאג'ים שמקורה בהר-הלבנון). בעקבות התעוררות כללית בקרב המדינות הערביות (לדוגמה: איחוד סוריה ומצרים לכדי מדינה אחת: קע"מ – קהילה ערבית מאוחדת) והשפעתו החזקה של הנאצריזם, גם בקרב הדרוזים בלבנון התבלטו הפן-ערביסטים. הנהיגם כמאל ג'ונבלאט, שהיה בן למשפחת נכבדים לבנונית, שבשנת 1949 הקים את "המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית".
עם תחילת התבססות הפלסטינים בדרום לבנון צידד בהם ג'ונבלאט, ועם פרוץ "מלחמת האזרחים השנייה" (החמישית למניין) תמך בפלסטינים.
ג'ונבלאט היה בעל יומרה לשלוט בכלל לבנון ובכך הגיע לידי חיכוך עם הנשיא המארוני. המתיחות שנוצרה בין השניים הובילה לאחר מכן לפרוץ מלחמת האזרחים הראשונה.
בקיץ 1957 נחל המחנה השמאלני, הפרו-ערביסטי, תבוסה קשה בבחירות הפרלמנטריות. ג'ונבלאט טען כי הפסדו נבע ממעשה הונאה מצדו של שמעון. למרות התבוסה הקשה של המחנה הפרו-ערביסטי, הצליח ג'ונבלאט "לשרוד" מבחינה פוליטית, בניגוד לנכבדים רבים אשר הוצאו בהדרגה אל מחוץ לחיים הפוליטיים לאחר הבחירות ב-1957. בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, אף גברה השפעתו בקרב השמאל הלבנוני בכלל והדרוזים בפרט.
האופוזיציה "השמאלית" התארגנה והחלה לבקש דרכי-פעולה לא פרלמנטריות על מנת לפתור את המשבר בשורותיה. כוחות האופוזיציה "השמאלית" התארגנו בשנים 1957–1958 ב"חזית לאומית". בשורותיה היו מנהיגים מכל העדות, מעין פלורליזם שלא היה אופייני לתנועות בלבנון. "החזית הלאומית" סברה, בהתאם לרוח התקופה, כי יש לחבור לקע"מ, אך לא כל חבריה הסכימו לגבי אופן ורמת ההשתלבות. בראש החזית עמדו צאיב סלאם, עבדאללה אל-יאפי, רשיד כראמי (מוסלמים מעדות שונות) וכמאל ג'ונבלאט הדרוזי.
מלחמת האזרחים הראשונה.
לאחר הקמת החזית נסב המאבק הפוליטי הרשמי סביב השאלה האם לשנות את החוקה ולאפשר לנשיא שמעון לכהן במשרתו לקדנציה נוספת. במהרה הידרדר הוויכוח הפוליטי לכדי מלחמת אזרחים של ממש, אשר פרצה באופן רשמי בשנת 1958. בראש המורדים התייצבה "החזית הלאומית" כמובילת המחנה הפן-נאצריסטי מול הפן-מערביים. תוך כדי כך התחלקו העדות השונות לפי עמדת הזרם המרכזי בתוכן.&lt;br&gt;
כעדה, השיעים עמדו במאבק זה בצד, אך לא היה ספק כי ברצונם לשמור על הסטטוס-קוו בגלל חששם מהשתלטות סונית על לבנון.
הממשלה הלבנונית טענה כי מלחמת האזרחים היא, למעשה, ניסיון חיצוני של הנאצריזם להשתלטות על לבנון. בפועל סיפקה קע"מ נשק, כסף, אימון, מחסה וכוח אדם למורדים. קע"מ, מצידה, הכחישה כל קשר להתפתחויות החמורות בלבנון. מנגד, סיפק המוסד (בסיוע המודיעין האיראני) משלוחים של נשק ישראלי בדרך האוויר לכוחותיו של שמעון.
במישור הבינלאומי, התומכת העיקרית בעמדתה של ממשלת לבנון הייתה ארצות הברית. לעומת זאת, ארגון האומות המאוחדות נקט עמדה חשדנית. לאחר שקובלנה רשמית שנשלחה לליגה הערבית כנגד הקע"מ לא נענתה, העבירה הממשלה הלבנונית קובלנה רשמית למועצת הביטחון של האו"ם. האו"ם שלח קבוצה בינלאומית של משקיפים ואילו ארצות הברית שלחה ביולי 1958 חיילים להגן על האזור, זאת במסגרת התורה המדינית של נשיאה, דווייט אייזנהאואר, למנוע בכל מחיר נפילת מדינה נוספת כלשהי בידי תנועות השמאל.
בדיעבד, משקיפי האו"ם לא הועילו לשוך המהומות, אך צבא ארצות הברית כן עזר להפסקת המרד, בעוד שהצבא הלבנוני עמד מנגד.
במשך ארבעת החודשים של מלחמת האזרחים נהגה הממשלה עצמה במורדים ב"כפפות משי". כאמור, הצבא מצדו לא נכנס מעולם אל עומק הקרבות ואפילו הגנתו על המוסדות הציבוריים הייתה חלשה. הצבא עצמו היה מורכב על פי המפתח העדתי והכנסתו לקרבות הייתה מרחיבה עוד יותר את הפילוג והקיטוב בחברה הלבנונית. מפקד הצבא, גנרל פואד שהאב (נצר לנכבדי לבנון), העדיף לשמור על נייטרליות בכוונה לשמור על שלמות הצבא הרב-עדתי כמסר להתעלותו מעל המחויבות לעדה כלשהי. שהאב, שחשש מהעמקת הקרע בין העדות השונות, הודיע כי אינו מוכן שהצבא יחרוג מגבולות החוק ואינו מוכן כי הצבא ישפוך דם של לבנונים.
חוסר המעורבות הצבאית יצרה את הצורך בהגנה מקומית/עדתית עצמית על היישובים. הארגונים הצבאיים למחצה שקמו החל משנות ה-30 מימשו עכשיו את יעדם בקרבות מלחמת האזרחים. בעוד ההגנה על האזרחים הפרו-מערביים (נוצרים ברובם) נעשתה על ידי "אל-כתאיב" (הפלנגות הנוצריות), בהגנה על המחנה שמנגד עמדה "המפלגה הסורית-לאומנית" עם ארגונה הצבאי למחצה.
מלחמת האזרחים הראשונה נסתיימה בהסדר פשרה שנתאפשר עם עזיבת הכוחות האמריקנים וסיומה הקרב של קדנציית הנשיאות של שמעון. עם שוך מלחמת האזרחים חלפה המרידה, אך באוויר נשאר המתח. בפועל, בבחירות החדשות זכו המורדים לשוב ולהיכנס לפרלמנט ואף שלטו בממשלה.
לאחר מלחמת האזרחים.
בתום מלחמת האזרחים, בספטמבר 1958, נבחר שהאב, מפקד הצבא לשעבר, לנשיא, בעיקר בעזרת תמיכתם של המורדים. שהאב זכה לתמיכה מצד אנשים רבים ממחנה השמאל, שחשו כי "נייטרליותו" (המזויפת, מבחינתם) היא שמנעה את הפסקת המרד.
עם עלייתו לשלטון החל שהאב במימוש תוכנית לייצוב לבנון המתפוררת.&lt;br&gt;
אוכלוסיית לבנון, שהורגלה לשלטון של "פוליטיקאים-נכבדים" החושבים על משרתם ומעמדם לפני טובת המדינה, הופתעה. לעיני האנשים הלך ונרקם מהפך בתהליך המחשבה והעשייה השלטונית. שלטונו של הנשיא שהאב היה אחד מן היציבים ביותר שידעה לבנון, בעיקר בזכות יד הברזל שנקט. שהאב נטה לבסס את החלטותיו על מידע מן השטח שנאסף על ידי מחלקת המודיעין של הצבא, "המשרד השני" (Deuxiéme Bureau). "המשרד השני" נטה גם להשפיע בפועל על האירועים. הוא נהג להפעיל כנופיות של מוסלמים צעירים שהוצאו אל מחוץ לחוק למטרותיו. כנופיות אלו נטלו בעתיד חלק פעיל במלחמת האזרחים השנייה. בעזרת "המשרד השני" כיוון שהאב את הבחירות ונטרל את היריבים הפוליטיים. במקביל, לאחר מלחמת האזרחים, גבר גם כוחה של מפלגת הכתאיב.
גנרל שהאב, בתפקידו כנשיא המדינה, עזר גם לפיתוח אזורי השיעים, שכמוהו, לא התערבו במלחמה. כך הצליח לשמור על נאמנותם למדינה הלבנונית המאוחדת.
כתוצאה מפעילותו זו של שהאב נפתחה בפני האזרחים השיעים הדרך לביירות. ההגירה, שהחלה עוד לפני מלחמת האזרחים, גברה, ושיעים רבים עברו להתגורר בביירות. המעבר לביירות הבהיר לבני העדה השיעית את הפער החברתי והאפליה בה היו נתונים, שהתבטאו בחוסר מעורבותם בשלטון ובהרחקתם ממוקדי הכוח והשליטה במשאבים.
יתר על כן, שאהב נתן את תשומת לבו לבעיה הפלסטינית. הפלסטינים נכללו תמיד בתוכניות הפיתוח שלו והוא אף הצהיר כי יש לו "מדיניות פלסטינית", העוסקת בבעיות הפלסטינים בלבנון.
השיעים ומוסא אל צאדר.
בין שנות ה-50 לשנות ה-70 התעצם בלבנון התהליך בו התעצמו הסיעות השונות, בעיקר אלו בעלות אופי עדתי מרכזי מובהק, שנתמכו על ידי מדינות שונות באזור. רק השיעים בלבנון נותרו, בתקופה הנידונה, חסרי "מדינת מגן". לכן פרישתו של שהאב מן הנשיאות הבליטה עוד יותר את מעמדם הנחות של השיעים, ובשנות השישים נמצאו בעמדת נחיתות חברתית ביחס לשאר העדות בכל פרמטר חברתי-פוליטי.
באמצע שנות השישים עלה קולו של מנהיג חדש בין השיעים, קולו של מוסא א-צדר. צאדר, אשר היה שיעי מאמין, חזה בדאגה במעבר של שיעים רבים לשמאל החילוני, ובתגובה יזם את הקמת "המועצה האיסלאמית השיעית העליונה". הצעד העצמאי הוכר באופן רשמי ב-1967 על ידי בית הנבחרים. שנה לאחר מכן, עם הקמתה בפועל של המועצה, נבחר צאדר לתפקיד היושב ראש ואימץ לעצמו את התואר הדתי "אימאם". בכך נטל למעשה לעצמו את כתר המנהיג השיעי העליון בלבנון.