בשנת 1995 פרסם מן מסמך זה, בו הוא טען כי יש להבין לעומק את הגורמים הבסיסיים המחמירים את הפגיעות למחלת האיידס, וכי קיימות דרכים רבות בהן המחלה יכולה לחדור לקהילה או מדינה מסוימת. הוא טען כי בלי קשר למקור הופעת המחלה מי שהופכים הכי פגיעים לה אלו הקבוצות המודרות שבשולי החברה. הוא אף טען כי לא ניתן לעצור התפשטות המחלה בלי טיפול בהקשר החברתי ובנושא זכויות האדם.
נישואים שניים.
בשנת 1996 נישא מן בשנית למרי לו קלמנטס, חוקרת מיקרוביולוגיה מולקולרית ואימונולוגיה. בין השניים התקיימו שיתופי פעולה מקצועיים: קלמנטס אימצה את מחויבותו הרבה של מן לזכויות אדם, והוא אימץ את גישתה שעל מנת לקדם חיסון לאיידס יש לערוך מחקרים על מועמדים זמינים לניסוי. הנושא היה שנוי במחלוקת ורעיון זה גרר גינויים מטעם רופאים ומדענים רבים, אך מן טען כי כאשר לא מתבצעים ניסויים מתרחשת פגיעה גדולה יותר בזכויות אדם.
ניהול בית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת אלגייני (Allegheny).
מן מונה לתפקיד בינואר 1996.
מותו של מן.
ב-2 בספטמבר 1998 היו בני הזוג מן בדרכם לכינוס של האו"ם בנושא חיסון לאיידס בז'נבה. מטוס סוויסאייר בו טסו התרסק וכל נוסעיו נהרגו. ערב התאונה שסיימה את חייו כיהן מן כדיקן בית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת 'אלגני' למדעי הבריאות, מנהל מרכז 'פרנסואה-קסאוויר בגנוד', לבריאות וזכויות אדם באוניברסיטת הרווארד, מנהל מרכז האיידס הבינלאומי באוניברסיטת הרווארד, ויו"ר ארגון 'קואליציית מדיניות האיידס הגלובלית'.
פעילות אקדמית.
מן סיים את לימודיו לתואר הראשון בהיסטוריה, בהרווארד בשנת 1969. לאחר קבלת תואר דוקטור לרפואה (MD), מבית הספר לרפואה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס. בשנת 1974, התמנה מן כאפידמיולוג במרכז לבקרת ומניעת מחלות בניו מקסיקו ולחטיבת שירותי הבריאות של ניו מקסיקו.
בשנת 1980 שב מן להרווארד ללימודי תואר שני בבריאות הציבור. עם סיום לימודיו, הקדיש עצמו מן לחקר התפשטות האיידס באפריקה - הוא ייסד וניהל את פרויקט SIDA. פרויקט SIDA, הוא פרויקט של שיתוף פעולה בחקר האיידס של המרכז לבקרת מחלות של ארצות הברית ומשרד הבריאות האמריקאי, המרכז למחלות טרופיות מאנטוורפן, בלגיה, ומשרד הבריאות הזאירי.
בשנת 1990 חזר מן להרווארד כפרופסור לאפידמיולוגיה ובריאות בינלאומית. מן היה ממקימי מרכז 'פרנסואה קסבייר בגנוד לבריאות וזכויות אדם' בבית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת הרווארד François-Xavier Bagnoud Center for Health and Human Rights )), וכיהן כמנהלו הראשון משנת 1993. מן פעל במרכז 'פרנסואה קסבייר בגנוד' במשך חמש שנים ומיסד מסגרת עבודה התואמת להשקפתו בנושא הקשר בין זכויות אדם למדיניות בריאות ברחבי העולם. המרכז השיק תוכנית לימודים חדשה בנושא בריאות וזכויות אדם, זכויות ובריאות הילד ואיידס/HIV, כמו כן אירח כנסים וועידות בינלאומיים בנושא. מן היה עורך שותף של שני ספרים בנושא איידס: איידס בעולם (Harvard University Press, 1992) ואיידס בעולם II (Oxford University Press, 1996). בשנת 1994 השיק מן, במסגרת המרכז, את כתב העת 'בריאות וזכויות אדם'.
משנתו של מן - הקשר בין בריאות לזכויות אדם.
בריאות וזכויות אדם.
בוועידה הבינלאומית השנייה לבריאות וזכויות אדם שנערכה בשנת 1996, נוכח מגפת האיידס המתפשטת, נשא מן נאום בו הציג את משנתו לגבי הדרך הנכונה, בה יש לנהוג על מנת לקדם את התחום של בריאות וזכויות אדם. מן חיבר בין שתי זירות שעד אז נדמו כמקבילות: זכויות אדם ובריאות הציבור.
מן האמין כי ניתן לראות בזכויות אדם מודרניות את ההדרכה הטובה ביותר בבואנו לזהות, לנתח ולהגיב, בצורה ממוקדת וישירה לתנאים הסוציאליים הקריטיים, מאשר אפשרה לנו כל מסגרת עבודה אחרת בין אם הגיעה מהמורשת הביו-רפואית או ממסורתה הנוכחית של בריאות הציבור. לפיכך, למטרות קידום והגנה של הבריאות הוא מציע לסמוך על קידומן והגנתן של זכויות האדם. מן מציע לקשור את שני הנושאים הללו האחד בשני, משום שרק אם יאוחדו וישלימו האחד את השני יתאפשר שיפור אמיתי בשני התחומים.
הדרך לעשות זאת: מן הסביר כי הגישה הנכונה לביצוע ניתוח של הנושא זכויות אדם ובריאות, היא בחשיפת המקרים בהן מופרות זכויות, את הכישלון ביישומן, ובחשיפתן של פגיעות בכבודו של אדם, אשר מהוות כולן, את השורשים החברתיים לבעיות בריאותיות. על פי גישתו האדם הופך פגיע למגוון רחב של פתוגניים, ולתנאים לא בריאותיים כתוצאה של היחס לו הוא זוכה מצד החברה, כלומר, על מנת להילחם במחלות כמו מחלת האיידס, הציע מן, להכשיר את המצב החברתי כך שיאפשר לאנשים את התנאים בהם יוכלו להימנע מהדבקה או הידבקות במחלות. בזאת הוא הציג את היסוד של תפיסתו, כי נסיבות חייו של אדם, שאינן גזרת שמיים, מגדילות או בהתאמה מקטינות את פגיעותו הבריאותית.
תחום הבריאות וזכויות אדם, נמצא בצומת הדרכים בין שתי הפרדיגמות זכויות אדם ובריאות הציבור, באמצעותו לעמדתו של מן, ניתן לשפוך אור על שתי פרדיגמות אלה, הלוקות במידת אמורפיות מסוימת, אמורפיות אשר לעמדתו אין בה כדי להשהות ניתוח וטיפול בנושא הדחוף.
כללי היסוד שמציע מן: כלל אחד של מה שמן כינה "האתיקה של העשייה למען בריאות וזכויות אדם", הוא הצורך בכוללנות וסובלנות. כלומר, בעוד אנו מתעקשים על מתן סובלנות כלפי שונות, וכבוד לשונות זו מן האחרים, על הפעילים בתחום לוודא שיפגינו את אותה סבלנות וכבוד בניתוחיהם את המצב ובמעשיהם לשיפורו. כלל זה, נועד להביא להתעלות מעל סולידריות של התבדלות וזאת במטרה להשיג סולידריות של הכללה, שהיא הסולידריות האמיתית היחידה לתפיסתו של מן. כל קבוצה המתמודדת עם דיכוי ואפליה מפתחת בתגובה, סולידריות קבוצתית שפעמים רבות מתאפיינת בהתבדלות. התבדלות כזו, בעוד שמספקת יתרונות פסיכולוגיים ומידיים לחברי הקבוצה, מניבה רק הקלה לטווח קצר ובסופו של דבר תוביל לדעיכתה של הקבוצה. למרות עוצמתו של חוסר הצדק, סבר מן, על אנשים לסרב להתבדל ולשתף פעולה רק עם חברי קבוצתם. הפתרון המעשי לעמדתו, הוא עבודה משותפת עם חברי קבוצות אחרות למען הזכויות שלהם מתוך הבנה כי הגנה על זכויותינו תתאפשר רק אם זכויותיו של האחר יזכו לכבוד אף הן.
כלל יסוד נוסף, שהציג מן בנאומו, לעיסוק ב"אתיקה של העשייה למען בריאות וזכויות אדם", הוא החובה להימנע מדמוניזציה של האחר. הכוונה פה למשל, כי יהיה זה אבסורד, לנסות ליצור סטיגמות גבריות כדי לקדם את זכויות האישה.
הוא קבל כי על אנשים להיות בעלי רמה מספקת של אומץ ויושר, לסרב להשתמש בשיטותיהם של המדכאים, מפרי הזכויות. הוא הדגיש כי דעות קדומות המבוטאות על ידי תומכי זכויות האדם, נותרות דעות קדומות ושימוש בהן פסול ומקומם.
התחומים בריאות הציבור וזכויות האדם יכולים ללמוד רבות האחד מן השני. גילוי אמפתיה והקשבה מצד אנשי בריאות הציבור, לתסכולם של אנשי זכויות האדם, מפאת חוסר פעולתם של הפוליטיקאים ומקבלי החלטות אחרים לגבי סוגיות הנוגעות לזכויות אדם, יגלה כי תסכול זה דומה עד מאוד לדאגותיהם. בתחום בריאות הציבור, דרושה בעיקר מניעה, ולכן לנושאים של הפרת זכויות אדם, ובתוכם תגובה למקרי חירום, לפצועים או חולים, ניתנת עדיפות משום שאלה נתפסים כדחופים יותר. על כן, אנשי המקצוע של בריאות הציבור מקוננים ובצדק, לעמדת מן, על המחסור במחויבות פוליטית לגבי האינטרס הציבורי במניעתן של מחלות, וזאת על אף שהוכחה באופן ניכר חשיבותה של פעולה זו ויתרונותיה בכלל, ובפרט בכל הקשור למניעת אותם המצבים המטופלים על ידי תחום זכויות האדם.
עם זאת סבר מן, כי הסתפקות ברמה זו של ניתוח המציאות, שתולה את האשמה בפוליטיקאים ובמקבלי החלטות אחרים, משאירה את ניתוח המצב חסר ולא מספק כלל. מניעתן של מחלות אשר במידה רבה ניתנות למניעה ומניעתן של נכות ומוות מוקדם בדיוק כמו מניעת פגיעה בזכויות אדם, מניעת מעשי אלימות ורצח עם, חייבות לקבל כגוף אחד, את הבכורה ולהוות את האתגר המרכזי על הסטטוס קוו החברתי והפוליטי.
מן סבר כי על העוסקים בתחום זכויות האדם ללמוד לקח חשוב מאנשי בריאות הציבור, שראו כי מניעה מוצלחת, מתרחשת באופן נדיר כתוצאה מטקטיקה אחת או כתוצאה משימוש בטכניקה אחת. על כן, במצב אופטימלי יעשה שימוש בריבוי גישות, שיבחרו ויעוצבו באופן מקומי על ידי האנשים עצמם כך שיתאימו לנסיבות, גישה זו היא הגישה היחידה שהוכחה כיעילה וכמספקת תוצאות, למשל בנושא מניעת התפשטותו של נגיף האיידס.
מן האמין, כי עתידה של העשייה לבריאות הציבור קשורה ותלויה בעתיד העשייה לקידום זכויות האדם, ולהפך. לזה נועדה לתת מענה נקודת המבט של בריאות וזכויות אדם, אותה מחזיק מן. נקודת מבט אשר מציבה אתגר גם לתחום בריאות הציבור וגם לזכויות האדם. כעת מה שנדרש לעמדתו לקידום התחומים, זה לעבור מן התאוריה למעשה. הפעולה היא שתביא לשינוי האמיתי במציאות העולמית, עלינו לנסות לבדוק איך ולאיזה שיעור מימושן של זכויות אדם, יכולות ליצור שינוי אמיתי שיביא למזעור המרכיבים החברתיים המהווים את הרקע להיווצרותן של מחלות, נכויות ואף מוות.