מאוחר יותר קורמן אמר כי היה מעוניין בגלל A Bucket of Blood, ואמר שתהליך הפיתוח היה דומה לזה של סרט קודם, כשהוא וגריפית' קיבלו השראה לאחר ביקור במספר בתי קפה שונים. קורמן:
התסריט הראשון שגריפית' כתב נקרא "Cardula", סיפור אודות דרקולה בו קיים ערפד שהוא מבקר מוזיקלי.
לאחר שקורמן דחה את הרעיון הראשון שלו, גריפית' אמר כי כתב תסריט שכותרתו "Gluttony", שבו הגיבור היה "שף סלטים במסעדה, שבסופו של דבר היה מבשל ומכניס לסלט את לקוחותיו, ודברים כאלה, אתה יודע. אבל לא יכולנו לעשות את זה אם כי בגלל הכללים של אותו הזמן. אז אמרתי, "מה דעתך על צמח אוכל-אדם?", ורוג'ר אמר, "אוקיי." באותו הזמן - שנינו היינו שיכורים."
ג'קי ג'וזף נזכרה מאוחר יותר כי "בהתחלה הם אמרו לי שזה היה סרט בלשי, ולאחר מכן, בזמן שאני טסתי בחזרה [כדי להשתתף בסרט], אני חושבת שהם כתבו תסריט חדש לגמרי, יותר בז'אנר האימה, אני חושבת שהם כתבו את הכל במהלך סוף שבוע אחד."
התסריט נכתב תחת השם הזמני "The Passionate People Eater". וולס אמר כי "הסיבה לכך שהסרט חנות קטנה ומטריפה עבד, זה משום שזה היה פרויקט אהבה. זה היה פרויקט האהבה שלנו".
הפקה.
הסרט לוהק באופן חלקי עם שחקנים שונים שרוג'ר קורמן עבד איתם בעבר בסרטיו הקודמים. התסריטאי צ'ארלס ב. גריפית' מופיע בסרט במספר תפקידים קטנים. אביו של גריפית' הופיע כמטופל שיניים, וסבתו, מירטל וייל הופיעה כאמו ההיפוכונדרית של סימור. לדיק מילר, שכיכב כגיבור הסרט "A Bucket of Blood", הוצע התפקיד של סימור, אך הוא סירב לו, ובמקום זאת לקח על עצמו תפקיד קטן יותר - של בורסון פוקס. צוות השחקנים ערך חזרות במשך שלושה שבועות, לפני שהצילומים החלו. שלב הצילומים העיקרי של "חנות קטנה ומטריפה" צולם במשך שני ימים ולילה אחד.
על פי שמועה, לוח הזמנים של צילומי הסרט נבע מהימור של קורמן שלא יצליח להשלים את צילומי הסרט בתוך זמן זה. עם זאת, טענה זו נדחתה על ידי מל וולס. על פי ג'וסף, קורמן צילם את הסרט במהירות על מנת להימנע מלהיות כפוף לתקנות חדשות בנוגע לתשלומים לשחקנים, שהיו צפויות להיכנס לתוקף ב-1 בינואר 1960. פירוש הדבר כי המודל העסקי של הבי-מוביז של קורמן היה עתיד להשתנות לתמיד, שכן הוא כבר לא יהיה מסוגל לייצר סרטים דלי-תקציב באותו האופן שעשה עד כה. לפני שכללים אלה נכנסו לתוקף, קורמן החליט לצלם את הסרט אחרון ותכנן שזה יקרה בשבוע האחרון של חודש דצמבר 1959.
צילומי הפנים צולמו בשלוש מצלמות עם עדשות רחבות. וולס אמר כי לקורמן היו "שני צוותי צילום על הסט, לכן התמונה, מבחינה קולנועית, לא עשויה ממש טוב. שני הצוותים היו בכיוונים הפוכים, כך שצילמו את השחקנים משתי זוויות. זה היה סט די קבוע, וזה נעשה כמו סוג של סיטקום שנעשה כיום, כך שזה לא היה מאוד קשה".
נכון למועד הצילומים, לג'ק ניקולסון היה ניסיון קודם בשני תפקידים קולנועיים בלבד, והוא עבד קודם לכן עם רוג'ר קורמן פעם אחת בלבד, בתפקיד הראשי בסרט "The Cry Baby Killer". לדברי ניקולסון, "הלכתי לצילומים בידיעה שאני צריך להיות מאוד מוזר, משום שרוג'ר במקור לא רצה אותי. במילים אחרות, אני לא יכול לשחק אותה סטרייט. אז אני פשוט עשיתי הרבה דברים מוזרים, שאני חשבתי שיהפכו את זה למצחיק יותר". על פי דיק מילר, כל הדיאלוג בין הדמות שלו לבין מל וולס היה אלתור. במהלך סצנה שבה התסריטאי צ'ארלס ב' גריפית' מגלם שודד, גריפית' זוכר ש"כאשר שכחתי את השורות שלי, אילתרתי קצת. אבל אני התסריטאי. לי היה מותר". עם זאת, וולס אמר כי "בשום פנים שום דבר מזה לא היה מאולתר. כל מילה בחנות קטנה ומטריפה נכתבה על ידי צ'אק גריפית', ואני למדתי בעל פה 98 עמודים של דיאלוג ביומיים".
על פי ניקולסון, "אנחנו מעולם לא צילמנו את סוף הסצנה. התאורה על הסט הייתה מוכנה מראש. אתה היית נכנס, האורות נדלקים, המצלמה נדלקת, ומצלמים. צילמנו את הסצנה שמחוץ למשרד, לאחר מכן נכנסנו למשרד, האורות נדלקים, ומצלמים. ג'ונתן הייז ניסה להוציא את השיניים שלי החוצה, ובטעות נשען על מכשיר רפואת שיניים שהושכר, והוא התחיל להתהפך. רוג'ר אפילו לא ביקש לחתוך. הוא זינק על הסט, תפס את המכונה, ואמר 'הסט הבא, סיימנו'". בשעה 9 בבוקר של יום הצילומים הראשון, קורמן כבר היה בפיגור בלוח הזמנים.
צילומי חוץ צולמו על ידי וולס וגריפית' במהלך שני סופי שבוע רצופים, עם ציוד צילום שכור בשווי של 279 דולר. וולס וגריפית' שילמו לקבוצת ילדים חמישה סנט כל אחד, כדי שירוצו במנהרות הרכבת התחתית. הם גם שכנעו שיכורים להופיע כניצבים, בתמורה לעשרה סנט כל אחד. לעשר סנט ליחידה. "השיכורים היו נפגשים, שניים או שלושה, וקונים יחד ליטרים של יין לעצמם! היו לנו גם כמה שיכורים שעבדו כעוזרי-הפקה, שהיו אחראים על שאר השיכורים, שהיו ניצבים". וולס וגריפית' שכנעו בית לוויות לתרום קרון מתים, וכן ארון עם גופה אמיתית, לצורך צילומי הסרט. וולס וגריפית' עשו שימוש במגרש שבבעלות חברת רכבות, בתמורה לשני בקבוקי ויסקי. הסצנה שבה הדמות שמגלם רוברט קוגן, בה היא נדרסת על ידי רכבת, בוצעה לאחר שכנוע צוות הרכבת לצלם את הרכבת מתרחקת מהשחקן. לבסוף, השוט הוקרן ברוורס. וולס וגריפית' הוציאו בסך הכל 1,100 דולר על 15 דקות מסך של צילומי חוץ.
מוזיקת הרקע שבה נעשה שימוש בסרט חוברה על ידי הצ'לן פרד כץ, לאחר שנכתבה במקור עבור הסרט A Bucket of Blood. לדברי מארק תומאס מק'גי, מחברו של הספר "Roger Corman: The Best of the Cheap Acts", בכל פעם שכץ נקרא לכתוב מוזיקה עבור קורמן, כץ מכר את אותו הלחן, כאילו היה זה מוזיקה חדשה לגמרי. באותה המנגינה נעשה שימוש בסך הכל בשבעה סרטים שונים, ביניהם The Wasp Woman ו-Creature from the Haunted Sea.
להווארד ר' כהן נודע מגריפית', שכאשר הסרט היה בשלב העריכה, "הייתה נקודה שבה שתי סצנות לא נחתכו יחד. זה היה זוועה חזותית, וזה לא עבד. הם היו צריכים משהו כדי לגשר על הנקודה זו, ומצאו בחדר העריכה שוט יפה של הירח, חתכו בזה, וזה עבד. עשרים שנים חולפות. אני באולפן יום אחד. צ'אק מגיע בריצה אליי, אומר, "אתה חייב לראות את זה!" זה היה מאמר מתוך מגזין באורך של שמונה עמודים על הסמליות של הירח בחנות קטנה ומטריפה." על פי קורמן, התקציב הכולל להפקה היה 30,000 דולר. מקורות אחרים מעריכים את גובה התקציב להיות בין 22 ל-100 אלף דולר.
ביקורות ותגובות.
היסטוריה.
בתחילה, לקורמן היו קשיים רבים בהפצת הסרט, שכן חלק מהמפיצים, כמו גם American International Pictures, חששו שהסרט יתפרש כאנטישמי, בהתייחסותם לדמויותיהם של גרביס מושניק וגב' סיידי שיבא. השחקן וולס, שהוא יהודי, ציין כי העניק לדמותו של מושניק מבטא וגינונים יהודיים-טורקיים, ושלטעמו ההומור של הסרט הוא שובב, וחש שאין בו כל כוונה להשמיץ קבוצה אתנית כלשהי. הסרט הופץ לבסוף על ידי חברת ההפקות של קורמן, The Filmgroup Inc., תשעה חודשים לאחר שהושלם.
בשנת 1960 הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן מחוץ לתחרות הרשמית. ביקורות חיוביות אודות הסרט נפוצו מפה לאוזן, כאשר הסרט הופץ לראשונה, בתור ה-בי מובי של מתכונת "שני כרטיסים במחיר אחד", לאחר הסרט "Black Sunday" של מריו בבא. שנה לאחר מכן הסרט הופץ מחדש, במתכונת דומה, לאחר הסרט "Last Woman on Earth".
בגלל שקורמן לא האמין שלסרט יש סיכוי גבוה להיות רווחי, לאחר הקרנתו הראשונית באולמי הקולנוע, הוא לא טרח לשמור לעצמו את זכויות היוצרים, וכתוצאה מכך הסרט נופל לרשות הציבור. לפיכף, הסרט זמין לציבור הרחב, בעותקים באיכויות משתנות. במקור, הסרט הוקרן באולמות הקולנוע במסך רחב (יחס של 1 : 1.85), אולם מאז ההקרנה המקורית הסרט מוקרן בעיקר במסך עם יחס של 1 : 1.33.
מבקרים וקהל צופים.
הסרט התקבל במידה רבה לטובה מצידם של מבקרי הקולנוע, ולציון ממוצע של 92% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 12 ביקורות. בווראייטי נכתב כי "המשחק מגוחך לטובה. [...] הורטיקולטורליסטים וצמחונים יאהבו את זה".
ג'ק ניקולסון נזכר בתגובת הקהל להקרנת הסרט, וציין כי הקהל "צחק כל כך חזק, שבקושי אפשר היה לשמוע את הדיאלוג. אני לא ממש התכוננתי לזה. זה היה כאילו שכחתי שזה היה קומדיה מאז שהסתיימו הצילומים. הייתי כל כך נבוך, כי אני אף פעם קודם לכן לא זכיתי באמת לתגובה כל כך חיובית".
מורשת.
בעקבות שידורי טלוויזיה מקומיים, בשנות ה-60 וה-70, הסרט צבר הפופולריות רבה.
הסרט שב למרכז הבמה הציבורית בעקבות המחזמר "חנות קטנה ומטריפה" שהופק בשנת 1982. המחזמר היה מבוסס על הסרט המקורי, וזכה לעיבוד מחדש בעצמו, כסרט הקולנוע "חנות קטנה ומטריפה" משנת 1986. סדרת אנימציה, בהשראת הסרט המוזיקלי - "חנות קטנה ומטריפה" - עלתה לשידור בטלוויזיה לראשונה ב-1991.
הסרט נצבע פעמיים, בפעם הראשונה ב-1987. גרסה זו התקבלה בצורה שלילית. הסרט נצבע שוב על ידי Legend Films, שהפיצו את גרסתם הצבעונית, כמו גם גרסת שחור-לבן משוחזרת של הסרט על גבי DVD ב-2006. הגרסה הצבעונית של Legend Films התקבלה בצורה טובה, ואף זכתה להקרנת בכורה תיאטרלית במוזיאון קוני איילנד, ב-27 במאי 2006. ה-DVD כלל ערוץ קריינות אודיו על ידי הקומיקאי מייקל ג'יי נלסון מטעם Mystery Science Theater 3000 fame. קובץ DivX של הגרסה הצבעונית של הסרט, ביחד עם ערוץ הקריינות, זמינים כחלק משירות RiffTrax On Demand. ב-28 בינואר 2009, הוקלט ערוץ קריינות חדש, על ידי נלסון, קווין מרפי וביל קורבט, אשר הופץ על ידי RiffTrax בפורמטי MP3 ו-DivX. הגרסה הצבעונית של הסרט, ללא ערוץ הקריינות, זמינה ב-Amazon Video on Demand.