קרחון יבשתי הוא למעשה נהר קרח הנוצר משכבות דחוסות של שלג ונע באיטיות כתוצאה מכוח הכבידה. בתנועתו מעצב הקרחון היבשתי תבניות נוף כדוגמת עמקים קרחוניים שהם עמקים בעלי חתך אופייני בצורת האות "U". דוגמה לעמקים כאלו הם פיורדים. דוגמה נוספת היא מורנה, תבנית נוף שבה נוצרים רכסי סלע בצידי ובקצה הקרחון.
קרחונים יבשתיים נמצאים בכל אחת מהיבשות, מלבד אוסטרליה. קרחונים אלה מתקיימים במשך תקופות ארוכות, של אלפי שנים ויותר. באזור קו המשווה הם נמצאים רק בראשי ההרים הגבוהים, וככל שמתרחקים מקו המשווה לכיוון הקוטב נמצאים הקרחונים במקומות פחות ופחות גבוהים. גרינלנד, בקרבת הקוטב הצפוני, ואנטארקטיקה מכוסים קרחונים עצומי ממדים, על-פני מיליוני קמ"ר. עם זאת, גם באזורים קרים מאוד יש שטחי אדמה שאינם מכוסים בקרחונים, משום שאין שם מספיק משקעים שישמשו ליצירת קרחון.
קרחונים יבשתיים עשויים להימצא במצב התפשטות, נסיגה או יציבות. בעונת החורף הקרחון צובר קרח וגדל. בעונת הקיץ הקרחון מפשיר וכתוצאה מכך נסוג. בראייה ארוכת טווח אם הנסיגות והצבירות העונתיות שקולות, אזי הקרחון נמצא במצב יציב. לעומת זאת, חוסר איזון יביא להתפשטות או נסיגה ממושכת.
קצותיו של הקרחון היבשתי מתמוססים, והמים זורמים מהם אל הים, יחד עם שברי קרחונים גדולים שניתקו מהקרחון היבשתי. שברים אלה הם הקרחונים הימיים.
קרחונים הם אתרי תיירות מבוקשים, לצפייה במראה המרהיב שלהם ולטיול רגלי עליהם (עם ציוד והדרכה מתאימים). דוגמה לכך הוא קרחון יוסטדאלסבריין שבנורווגיה, שהוא מאתרי התיירות העיקריים במדינה זו. אורך הקרחון כמאה ק"מ, שטחו 400 קמ"ר, והוא נמצא בגובה 1,700 מטר מעל פני הים.
קרחון ימי
קרחון ימי הוא גוש קרח ענק, שניתק מקרחון יבשתי או ממדף קרח וצף בים. דבר זה נגרם עקב האנומליה של המים, צפיפותו של הקרח קטנה משל המים הנוזליים, דבר המייחד את הקרחון במשקלו הקטן משל המים ומאפשר לו לא לשקוע בהם. בדרך כלל כתשיעית מהקרחון בולטת מעל פני המים, ושאר הקרחון נמצא עמוק מתחת לפני המים. מכיוון שרק קצהו גלוי לעין, קשה לשער את מלוא גודלו וצורתו של הקרחון.
התנגשות של ספינה בקרחון עלולה להיות גורלית מבחינתה של הספינה, ולכן קרחונים נחשבים לסיכון גבוה לכלי שיט. לצמצום סכנה זו נעשים מאמצים לאיתור מקומם של קרחונים, בפרט בצפון האוקיינוס האטלנטי.
האסון הנודע ביותר של טביעת אונייה עקב התנגשות בקרחון הוא טביעתה של האונייה "טיטניק" בהפלגת הבכורה שלה, ב-15 באפריל 1912.
קרחון B-15 הוא הקרחון הימי הגדול ביותר שתועד. שטחו המקורי היה כ-11,000 קמ"ר, כמחצית שטחה של ישראל. הקרחון ניתק ממדף הקרח רוס במרץ 2000 ונשבר לאחר מכן למספר קרחוני משנה שהגדול בהם היה קרחון B-15A ששטחו 3,100 קמ"ר.
דו&quot;ח וינוגרד
דו&quot;ח ועדת וינוגרד
דוח וינוגרד
ביונסה נולס
גמלסטד
הכפר הכנסייתי בעיר העתיקה (שוודית Gammelstads kyrkstad - "גָמֶּלְסְטַדְס שִׁירְקְסְטַד") שליד לולאו (Luleå) שבצפון שוודיה הוא כפר עתיק שבמרכזו כנסייה מהמאה ה-15 וסביבה 424 בתי עץ ששימשו את המאמינים שבאו להתפלל בכנסייה בימי ראשון ובימי חג. מסיבה זו זכה הכפר לכינוי "הכפר הכנסייתי", או "העיר הכנסייתית" (Kyrkstad), מונח גנרי בשוודית שתיאר מרכזים מסוג זה, וברחבי המדינה ידועים 71 כפרים מסוג זה. סך הכל שרדו 16 כפרים כנסייתיים ברחבי שוודיה, והכפר הכנסייתי הסמוך ללולאו נחשב כדוגמה הטובה והשמורה ביותר לצורת יישוב זו. מסיבה זו הוא הוכרז בשנת 1996 כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
כפרים חקלאיים קמו בסביבת לולאו במהלך המאה ה-13 לכל המאוחר. כאשר החלה ההתיישבות בצפונה של שוודיה בסופה של המאה ה-14, במטרה להוות משקל-נגד שוודי להתפשטות הרוסית, הוקמה כנסיית עץ במקום, באותה עת גבעה במרכזו של אי, וב-1339 היא החלה לפעול. כנסיית אבן הוקמה על האי במהלך המאה ה-15, והמקום היה למוקד מפגש לסוחרים מהמפרץ הבוטני, לחוואים מקומיים ולאוכלוסיית הסאמים. החוואים היו הקבוצה הגדולה מבין השלוש, ובסוף המאה ה-16 היו בסביבה 47 כפרים שבהם למעלה מ-400 חוות.
בתחילת המאה ה-17 הייתה הכנסייה לכנסייה האזורית, והשוק שלידה, שהתמקד בסחר בפרוות ובדגי סלמון, היה למקום המפגש העיקרי לצורכי מסחר. סביבם נבנו בתי עץ ששימשו את קהל המאמינים, אשר הגיעו לכאן ממרחקים, בין היתר בשל הכרח חוקי להשתתף בטקסי הכנסייה; ולא היו יכולים לשוב לבתיהם בו ביום. עוד הוקמו במקום אורוות סוסים ששימשו את המאמינים, וכמו כן התגוררה במקום אף אוכלוסיית קבע.
ב-1621 זכה הכפר למעמד של עיר, אך נסיגת מי הים וירידת מפלסו ב-10 מטר בסוף תקופת הקרח הקטנה, הפכו את הנמל לרדוד מדי באמצע המאה ה-17. הדבר גרם להגירת תושבים לכיוון החוף, ולהקמת היישוב החדש לולאו במרחק של 10 ק"מ דרומית-מזרחית לכפר. לולאו זכתה לכינוי "ניסטאן" (Nystan - "העיר החדשה"), והכפר המקורי היה ל"גמלסטד" ("העיר הישנה"). למרות שאוכלוסיית המאמינים שפקדה את גמלסטד הצטמצמה בשל הקמת כנסיות אזוריות חדשות, המשיך הכפר ושמר על חשיבותו כמרכז מנהלי ושיפוטי. בשל הצורך לטפל במשק החי בחוות באופן מתמיד, לא כל האוכלוסייה הייתה יכולה להשתתף באופן קבוע בכל התפילות שנערכו בכנסייה האזורית, והחל מתפתח המנהג של "חגי כנסייה", מפגשים רבי משתתפים שהתקיימו פעמיים או שלוש פעמים בשנה בכפר הכנסייתי.
גמלסטד לא נפגע מהמהפכה התעשייתית שהגיעה לצפונה של שוודיה בסוף המאה ה-19, למעט היעלמותן של האורוות עם הופעת המכונית החל במאה ה-20. בהיעדר מחסור בקרקע או סיבה אחרת לשינוי המיתאר העירוני במקום, שמר הכפר על מראהו ועל אופיו.
האתר.
במוקד הכפר סביב הכנסייה, שוכנת העיר הכנסייתית שבה 424 בתי עץ שקירותיהם צבועים באדום ודלתותיהם וחלונותיהם בלבן. גגות הבתים היו עשויים מעץ, אך לאחר מכן הם הוחלפו בלוחות מתכת בשל החשש משרפה ובשל איכותם המבודדת. הבתים נבנו ללא תוכנית מסודרת והוקמו לפי הצורך. גילם של חלק גדול מהבתים הוא מעל מאה שנים, וחלקם ניצבים במקום לפחות מאז 1817. עם זאת, קשה להעריך את גילם המדויק של המבנים בשל כך שבתים שנהרסו כתוצאה משריפות הוקמו מחדש בסגנון מסורתי. עוד ידוע כי חלק מהמבנים הובאו ממקומות אחרים.
הכנסייה המכונה באופן רשמי "נדרלולאו" (Nederluleå - "לולאו תחתית") נבנתה מאבן במאה ה-15 והיא הכנסייה הגדולה ביותר בצפון שוודיה שנבנתה בימי הביניים. היא הוקדשה רק ב-1492, ועוטרה בידי אומנים מסטוקהולם. באותה עת הוקם בה בית המקהלה, ובתחילת המאה ה-16 הובא אליה מזבח מאנטוורפן. במהלך המאה ה-18 נוספו לה עיטורים בסגנון הבארוק המאוחר המקומי, וב-1971 נחנך האורגן שבו 4,200 צינורות באורכים שונים, הנעים מחצי ס"מ ל-6 מטר.
מגדל הפעמונים הוקם מאבן ב-1851 במקום מגדל עץ קודם ששכן במקום. הוא הוקם במנותק ממבנה הכנסייה המרכזי, דבר יוצא דופן בסגנון הכנסייתי האזורי. המתחם מוקף בחומת אבן שבה קבועים שני שערים וכן חרכים לירי חיצים, דבר המעיד כי המקום שימש גם כמתחם מבוצר בעת הצורך.
תחנת הרדיו בגרימטון
תחנת הרדיו בגרימטון (בשוודית: Radiostationen i Grimeton) הייתה תחנה לשידור גלי רדיו ארוכים מאוד בגרימטון, סמוך לעיר וארברי בדרום-מערב שוודיה.
היסטוריה.
התחנה נבנתה בשנים 1922-1924 לפי שיטתו של המהנדס ארנסט אלכסנדרסון (Ernst Fredrik Werner Alexanderson), כחלק ממערך תקשורת עולמי, ותרני האנטנה שלה היו הגבוהים במדינה באותה עת. משדר אלכסנדרסון, הוא גנרטור חשמלי ענק המייצר זרם חילופין בתדר רדיו נמוך מאוד (התחנה שידרה ב-16,100 ולאחר מכן ב-17,200 הרץ; לשם השוואה - גנרטור המספק חשמל לרשת הביתית והתעשייתית פועל בתדר 50 או 60 הרץ ושידורי רדיו מקובלים מתחילים בתדר של חצי מיליון הרץ בערך).
ב-1 בדצמבר 1924 החלה התחנה את פעולתה בתדר 16.1 קילוהרץ באות קריאה SAQ (... .- --.-; ) בתחום התדר הנמוך מאוד (VLF, Very low frequency). לאחר מכן שינתה את תדר השידור ל-17.2 קילוהרץ, וב-2 ביולי 1925 נחנכה באופן רשמי על ידי מלך שוודיה. התחנה שימשה לקשר רדיו טלגרף (במורס) עם תחנות דומות בעולם.
עם זאת, כבר בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 הביאה ההתפתחות הטכנולוגית להתיישנות המשדרים המקוריים של התחנה שכן משדרים אלקטרומכניים (גנרטורים חשמליים) הוחלפו במשדרים מבוססי שפופרות ריק. בשנת 1968 הותקן בתחנה משדר בתדר 40 קילוהרץ, אשר ניצל את אותה אנטנה גדולה שקיימת בתחנה. משדר זה שימש לתקשורת חד כיוונית לצוללות (מתן הוראות לצוללת הנמצאת מתחת למים). תקשורת כזו מתאפשרת רק בתדרים נמוכים מאוד, שכן תדרים גבוהים יותר, אינם עוברים דרך מי הים. מאוחר יותר הותקנו באתר התחנה, אך ללא קשר לשידורים המיוחדים בתדרים נמוכים, משדרים קונבנציונליים של רדיו אפנון תדר (FM) וטלוויזיה.
המשדר (גנרטור אלכסנדרסון) לתדר נמוך מאוד, שמור במצב תפעולי עד היום, והתחנה היא היחידה ששרדה בעולם מבין 17 תחנות רדיו דומות שהיו חלק ממערך השידור, ובשנת 2004 הוכרזה כאתר מורשת עולמית.
האתר משתרע על פני שטח של 109.9 הקטאר וכולל את מבנה המשדרים, 12 מבני מגורים לצוות התחנה ושישה תרנים בגובה של 127 מטר כל אחד אשר נשאו את אנטנות השידור. אלה תופסים את רוב השטח וערוכים בשורה במרחקים של 380 מטר זה מזה. בראש כל אחד מהם זרוע אופקית באורך של 46 מטר הנושאת שמונה כבלי נחושת תלויים.
סביבת עבודה
במדעי המחשב, סביבת עבודה היא אוסף רכיבי מחשב, המאפשרים לבצע משימות המוגדרות לאותו השלב בפרויקט המחשוב.
במחזור החיים של מוצר מחשב (חומרה או תוכנה) קיימים שלושה שלבים עיקריים: פיתוח, בדיקות וייצור. בכל אחד משלבים אלו מתבצעות משימות שונות: