כשעלה לשלטון פעל נפוליאון לאמנציפציה של היהודים, ובשנת 1807 כינס "סנהדרין גדולה" (הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת), שאמורה הייתה לתת מענה לבעיית המיעוט הלאומי היהודי בחבלי הארץ הנשלטים על ידי צרפת. עיקר פעולתה של הקונסיסטוריה הייתה לאשר את הכפפת הדת היהודית הממוסדת למוסדות השלטון בצרפת, אך תשומת לב זו של השליט אל הדת היהודית, והתייחסותו האוהדת אליה, היו צעד גדול בכיוון מתן אמנציפציה, שאותה חפץ נפוליאון להעניק ליהודים.
עם זאת, ב־1808 חתם נפוליאון על "הפקודה המבישה" (Le decret infame), שבה הגביל מקצת מזכויותיהם של היהודים ואת חופש העיסוק וחופש התנועה שלהם. הפקודה התייחסה ליהודים שבצפון מזרח צרפת בלבד, במחוז אלזס-לורן.
ההיסטוריון צבי גרץ כותב:
אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ'
אלכסנדר זיסקינד בן צבי-הירש רבינוביץ (בראשי תיבות: אז"ר; כ"ד בשבט תרי"ד, 22 בפברואר 1854 – 6 בספטמבר 1945, כ"ח באלול תש"ה) היה סופר, עורך, ביוגרף ומתרגם עברי. כונה "זקן הסופרים העבריים".
תולדות חייו.
רבינוביץ' נולד בשנת 1854 בעיר לאדי שבמחוז מוהילב של האימפריה הרוסית, באזור רוסיה הלבנה (כיום בלארוס), עיר שהייתה מרכז חב"ד. בנערותו שימש כגבאי בבית הכנסת של החסידות בעיר, והיה אחראי על רכישת ספרי קודש לבית הכנסת.
בשנת 1887 החל ללמד בעיר פולטבה (כיום באוקראינה). פרסם את סיפוריו הראשונים ברוסיה ולאחר מכן בפולין, בעיתונו של נחום סוקולוב "האסיף", שיצא לאור בוורשה. היה מקורב לתנועת חובבי ציון. בשנת 1897 נבחר לקונגרס הציוני הראשון.
אז"ר עלה לארץ ישראל בימי העלייה השנייה בשנת 1906, עבד כספרן בספריית שער ציון ועסק בהוראה. במהלך מלחמת העולם הראשונה גורש אז"ר יחד עם שאר תושבי תל אביב, ושהה בצפת עד סיום המלחמה. בעקבות הסיפור "מחרבנות החלוקה", שפרסם בקובץ הספרותי "הגליל", גזרו עליו רבני צפת נידוי.
היה פעיל בתנועת העבודה, ואף קיבל בגיל 75 את פנקס החבר מספר 1. הרבה להופיע בסניפי הנוער העובד ואף זכה לכינוי "הסבא" של הנוער העובד, כפי שמעיד זלמן שזר בנאום במסיבה בבית הנשיא:
היה מקורב לסופרים ש"י עגנון ויוסף חיים ברנר וכן לרב הראשי של יפו באותה עת, הרב אברהם יצחק הכהן קוק. תמונתם המשותפת מונצחת בפסיפס המרכזי במרכז סוזן דלל בשכונת נווה צדק. כיהן כחבר נשיאות אגודת הסופרים העבריים בארץ ישראל החל משנת 1921.
כך כתב עליו ש"י עגנון בספר תמול שלשום (ספר ראשון, פרק שישי), הוצאת שוקן:
היה מראשוני תל אביב, וממקימי שכונת בורוכוב בגבעתיים. בחייו הוציא לאור כ-100 ספרים, ולרגל יום הולדתו ה-80, הוחלט לקרוא יישוב על שמו, הוא כפר אז"ר.
נפטר בשנת 1945, ונטמן בבית הקברות הישן של תל אביב ברחוב טרומפלדור. נכדו, יזהר ארנון, המשיך את דרכו כעיתונאי, עורך וסופר.
השקפתו.
אז"ר למד תורת ישראל, וקלט את מוסר חז"ל ואת נשמת החסידות. הוא הושפע גם מסופרי רוסיה הגדולים טולסטוי וקוֹרוֹלנקוֹ, ומפיינרמן, תלמידו של טולסטוי, עד שהעבוֹדה הפּשוּטה הכּשרה הייתה בּעיניו לדבר שבּקדוּשה. אז"ר קיים אורח חיים אדוק, שומר מצוות כהלכתן, ומתפלל מדי יום ביומו. באחת ההזדמנויות אמר שאין להעלות על הדעת קיום העם העברי בלי הדת, ושאף לראות אנשים דתיים בתוך תנועת העבודה.
כאיש רב-פעלים דגל בעבודה למען הכלל. סיפוריו עסקו במצוקות יהודים עשוקים (כמסורת הספרות העברית הריאליסטית מאז תקופת ההשכלה), והוא כונה "חלוץ הספרות הסוציאליסטית העברית". מקובל לטעון כי בהגיעו לארץ ישראל התקרב יותר לאורח-חיים דתי, בהשפעתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק. אז"ר היה בן בית אצל הראי"ה קוק, מהראשונים שהכירו באורו, ומשך עמו את חבריו הסופרים ל"סעודה שלישית" בבית הרב. הוא אף ערך יחד עם בנו של הרב קוק, הרב צבי יהודה, קובץ בשם "התרבות הישראלית", בהשראת רוחו של הראי"ה קוק, שהוציא בו לאור את "זרעונים". לדברי הרצי"ה, הקובץ נועד מלכתחילה לשמש כקונטרה לשופרו של אחד העם, כתב העת "השילוח", אלמלא נאלצו להפסיק את הוצאתו לאחר הגיליון הראשון בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה. בנוסף, כתב מאמר על הראי"ה קוק עוד בחייו בשם 'כתר תורה - לצורתו הרוחנית של רבינו' (יצא לאור ב-"לוח ארץ ישראל" תרע"ב) בו ביטא את הערצתו לרב.
בפעילותו בנוער העובד נאבק בהשפעות הפרקציה (הסיעה) הקומוניסטית ושאר השפעות לא-ציוניות, ששאפו לקשור את הנוער העובד לקומוניזם ולמהפכה הבולשביקית ולבטל את מטרותיה הלאומיות היהודיות של התנועה.
כתביו.
כתב, ערך ותרגם יותר ממאה ספרים. מסיפוריו הבולטים: "בצל הכסף", "בת העשיר", "דרך הרוח". חיבר מאמרים עיוניים שיצאו לאור בגליונות "לוח ארץ ישראל" בעריכת אברהם משה לונץ.
השקיע בתרגומים תורניים, בעיקר של ספרי מחקר התלמוד של הרב ד"ר בנימין זאב (וילהלם) בכר, וניכר בהם שהוסיף נופך משלו על פי למדנותו התורנית. מתרומתו לספרות התורנית: אגדות התנאים, אגדות אמוראי ארץ ישראל, ערכי מדרש, הרמב"ם פרשן המקרא, מסילות לתורת התנאים, תרגום התרגום לשיר השירים, פירוש לאיוב ולקט פירושים למקרא מספרי המדקדק יונה אבן ג'נאח.
דנדרוכרונולוגיה
ג'וזפה מציני
ג'וזפה מציני (באיטלקית: Giuseppe Mazzini; 22 ביוני 1805 - 10 במרץ 1872) היה פטריוט, פילוסוף ופוליטיקאי איטלקי. הוגה דעות בולט של הרעיון הלאומי ומנהיג התנועה לאיחוד איטליה. בשל פעילותו נאלץ לחיות שנים רבות בגלות − בצרפת, שווייץ ואנגליה. מטרת פעילותו הייתה לאחד את מדינות איטליה ולהקים בה רפובליקה.
ביוגרפיה.
זמן מה שימש עורך דין, אולם עד מהרה החליט להקדיש עצמו לקריירה מדינית, מתוך שאיפתו לשחרר את איטליה מעולה של אוסטריה. באותה תקופה הייתה איטליה מחולקת למספר מדינות קטנות וחלשות. מציני ביקש לאחד מדינות אלו תחת מרותה של ממשלה מרכזית. ב-1820 הצטרף אל ה"קרבונארי", תנועה ששמה לעצמה מטרה לאחד את איטליה. הוא פעל באומץ לב ובמרץ להגשמת מטרתו ועל פעילותו זו הוגלה מאיטליה. שנים רבות הוא חי בגולה, בין היתר בצרפת, בשווייץ ובאנגליה. ב-1830 היה עד למהפכה הצרפתית (שכשלה), אך הוא קיבל ממנה השראה וכתב את "איטליה הצעירה". הוא התאכזב מן ה"קרבונארי", שסבר כי אינם מגשימים את שאיפתם, וב-1831 ארגן מפלגה קטנה - "איטליה הצעירה", במגמה לאחד את איטליה. הוא תכנן עם אנשי התנועה את המרידה בפיימונטה ואת הפלת בית סבויה, אולם שני הניסיונות נכשלו.
במהפכות "אביב העמים" ב-1848, היה ממובילי המאבק, ולאחר שנכשלו עקב אי תמיכה ממלכים וממלכות שכנות, יצא עם תומכיו להשיג תמיכה. הוא השיג את תמיכתו של נפוליאון השלישי (מנהיג צרפת באותה עת) ושל ויטוריו אמנואלה השני (מלך פיימונטה-סרדיניה).
בימיו האחרונים ניסה להפריד את הדת מן המדינה באיטליה. הוא נפטר ב-10 במרץ 1872 בפיזה, בבית משפחת רוסלי, קרובי משפחתו של קרלו רוסלי, תחת השם ג`וזף בראון (Joseph Brown). בהלווייתו בג'נובה לקחו חלק למעלה מ-100,000 איש.
תפיסתו הלאומית.
מציני תרם להתפתחות הגדרת הלאומיות. לתפיסתו, הלאום מהווה אמצעי למימוש עצמי של הפרט. הוא ראה בגבולות בין הלאומים תופעה טבעית-דתית, ומסעות כיבוש מעבר לגבולות אלו נוגדים את רצון האל. מציני דיבר על הלאום כמעין משפחה בעלת קשר דם, שלה ערכים, שפה, מטרות משותפות, ואף תפקיד מוגדר בהתפתחות ההיסטורית האנושית. אומה, לפי מציני, היא אהבת המולדת. הוא דיבר על הקשר בין האדם לבין האדמה עליה הוא נמצא, המכוננת את זהותו. הוא תקף את תפיסת ה"לאומיות הבדלנית" לפיה עם רואה את עצמו כלאום, אך שולל מעם אחר את זכותו לשייכות ללאום.
לתפיסתו הייתה השפעה על תנועות לאומיות רבות, כולל הוגים בתנועה הציונית.
בנק קופת עם
בנק קופת עם היה בנק קואופרטיבי בתקופת היישוב, ולאחר מכן במדינת ישראל.
היסטוריה.
הבנק נוסד בשנת 1918 בשם "הבנק הקואופרטיבי קופת עם א"י". לימים הפך ל"בנק קופת עם לישראל בע"מ". בניין הבנק שנבנה ברחוב אחד העם 13 בתל אביב נחשב כבניין היסטורי בסגנון הבינלאומי אותו תכנן יצחק רפופורט. ב-1932 כבר היה קיים סניף בחיפה. הסניף בירושלים עבר בשנת 1934 לבניין סנסור. בשנת 1935 מימן את הקמת "שיכון עממי" בתל אביב.
בשנת 1938 הפך מקואופרטיב לחברה בע"מ.
בשנת 1956, התמזג עם "אוצר סוחרי תל אביב". בשנת 1966, קבוצת משקיעים, שכללה בין השאר את: לודוויג יסלזון, טיבור רוזנבאום, "האחים דנקנר" משה דנקנר ועובד בן עמי, רכשה 50% ממניות הבנק. עובד בן עמי מונה ליושב ראש הדירקטוריון.
הבנק הפסיק לפעול כבנק עצמאי בשנת 1976, לאחר שנרכש על ידי בנק לאומי, לבנק היו אז 17 סניפים ברחבי הארץ.
שירת לוויתן
ארוונה
אֲרַוְנָה הוא שמה של דמות מקראית המופיעה בספר שמואל ובספר דברי הימים. השם נכתב במספר צורות: ארונה, ארניה, אָרְנָן, וכן האורנה, והוא מכונה מלך.
בשני המקורות מסופרים סיפורים דומים עם הבדלים ניכרים. לפי מדדים של כתיב, תחביר, סגנון והשקפת עולם ניתן להניח שהמקור בשמואל ב' מוקדם יותר.
הסיפור.
על פי שמואל ב'.
בספר שמואל מסופר שגד מסר לדוד צו אלוהי להקים מזבח בגורן ארונה היבוסי: "וַיָּבֹא גָד אֶל דָּוִד בַּיּוֹם הַהוּא וַיֹּאמֶר לוֹ עֲלֵה הָקֵם לַיהוָה מִזְבֵּחַ בְּגֹרֶן ארניה [אֲרַוְנָה] הַיְבֻסִי" ().
הסיבה לצו הייתה המגפה שהכתה בעם והפילה חללים רבים. ארונה יצא לקראת דוד, והשתחווה לו. דוד ביקש לקנות מארונה את הגורן כדי לבנות מזבח, אך ארונה ביקש לתיתו חינם. דוד התעקש לשלם על הגורן, בדומה לסיפור של אברהם עם עפרון החתי, ושלם חמישים שקלי כסף. דוד הקים מזבח, העלה עולות ושלמים וכתוצאה מכך המגפה נעצרה ("ויעתר ה' לארץ ותעצר המגפה מעל ישראל").
על פי דברי הימים.