ראשית פרסומו היה כבר פלוגתא של פריקלס, עת שיתף פעולה עם האריסטוקרטים, שהתנגדו לפריקלס וחששו ממנו. הוא הוביל את המתנגדים למשטר פריקלס בתקופת המשבר של שנת 430, לאחר המסע הכושל של פריקלס אל הפלופונסוס, כשהעיר נפגעה קשות במגפה. קליאון האשים את פריקלס במעילה בכספי ציבור, והצליח להביא להרשעתו בדין. אף על פי כן, זמן קצר לאחר מכן, נטתה דעת הקהל שוב אל פריקלס, והוא שב לעמוד בראש המדינה האתונאית, וקליאון נסוג מחיי הציבור לזמן מה.
צבירת אהדה.
מות פריקלס בשנת 429 הותיר הזדמנות לחילופי גברי בהנהגת אתונה. בעוד שעד אז שימש קליאון אופוזיציונר חריף וקטגור של פקידי מדינה, עתה התיימר להוביל את המחנה הדמוקרטי, והודות לבינוניות יריביו, היה ללא ספק האדם הבולט ביותר באתונה במשך כמה שנים. על אף סגנונו המחוספס, ניחן ברהיטות ובקול חזק, וידע לפרוט על נימי נפשם של שומעיו. בין היתר, חיזק את אחיזתו בקרב בני המעמד הנמוך בכך שתיקן תקנה ששילשה את השכר היומי ששולם לשופטים-מושבעים, שסייע לעניים רבים להתפרנס בקלות.
חיבתם הידועה של האתונאים לתביעות משפטיות חיזקה אותו, ומנהגם של המלעיזים (סִיקוֹפַאנְטֶס) -- המעלים האשמות שווא -- אפשר לו לסלק מחיי הציבור את מי שאיימו על מעמדו. בשנת 426 הגיש קליאון תביעה נגד לאכס, בגין פיקודו על הפלישה הראשונה והכושלת לסיקיליה; באופן נדיר בתולדות משפטי המצביאים באתונה, לאכס זוּכָּה. משלא מצא בהם עוד תועלת, התנתק קליאון ממרעיו האריסטוקרטים, ומיד החל לתקוף את החבורות הסודיות והאוליגרכיות שבהן פעלו רובם. לא ברור אם הטיל מס רכוש לצורכי צבא, או אם החזיק במשרה רמה שקשורה לאוצר המדינה.
במלחמה נגד ספרטה; מותו.
קליאון דגל בשנאת עולם לאצולה, ושנאה זהה לספרטה. הוא האחראי העיקרי לטירפוד היוזמה לחתימה על הסכם שלום מכובד בשנת 425 לאחר הניצחון האתונאי בקרב פילוס, ובנחישותו להשפיל את ספרטה הוליך שולל את העם בעניין משאביה ועוצמתה של אתונה, וסימא את עיני העם בהבטחות על רווחים בעתיד.
בשנת 427 זכה קליאון למוניטין אכזריים, בהציעו להרוג לפי חרב את כל הגברים במיטילנה, המדינה שהובילה מרד באתונאים. על אף שהצעתו התקבלה תחילה, היא נהפכה זמן קצר לאחר מכן, על אף שבכל זאת הוצאו להורג כאלף מהגברים הבולטים במיטילנה. בשנת 425, העפיל קליאון לשיא תהילתו כאשר לכד והביא לאתונה את הספרטנים שהיו נתונים במצור בקרב ספאקטריה. הרבה מן התהילה ודאי מגיעה לדמוסתנס שותפו של קליאון בפיקוד על המבצע, אך נחישותו של קליאון היא זו ששכנעה את אספת העם לשלוח את התגבורת ההכרחית.
כמעט ודאי הוא שקליאון אחראי להכפלת המס שנאלצו להעלות "בעלות הברית" (האטית-דלית) בשנת 425. בשנת 422 נשלח קליאון לכבוש מחדש את אמפיפוליס, אך המצביא הספרטני בראסידאס גבר עליו. עם זאת, שני המצביאים נהרגו בקרב, ובמותם הסירו את המכשול העיקרי לשלום. כך הבשילו התנאים לחתימה על שלום ניקיאס בשנת 421.
קליאון בכתבי אריסטופאנס ותוקידידס.
דמותו של קליאון מוצגת בכתבי אריסטופאנס ותוקידידס באור שלילי ביותר; עם זאת, את שני המחברים אין להחשיב נטולי משוא-פנים. אריסטופאנס רחש טינה לקליאון, אולי משום שזה האשים את המחזאי בפני המועצה על שלעג (במחזהו האבוד "הבבלים") למדיניות ולמוסדות המדינה בנוכחות זרים ובעת מלחמה קשה. תוקידידס, בעל דעות דמוקרטיות והומניסטיות מובהקות, כפי שהראה אורויון במחקרו, אף הוא נתבע על כישלון צבאי והוגלה על פי תקנה שתיקן קליאון. לכן ייתכן שנעשה עוול לקליאון בדמותו כפי שהיא מצטיירת משני המקורות הללו, אף שהיו בני הזמן.
מלחמת הפלופונסוס
קלאון
סטראטגוס
מוזיקה למיתרים, כלי הקשה וצ'לסטה
אקארנאניה
אקארנאניה (ביוונית: Ακαρνανία) היה שמו של חבל ארץ בצפון-מערבה של יוון העתיקה, שנתחם ממערב על ידי הים האיוני, ממזרח על ידי אייטוליה והנהר אכלואוס, ומדרום על ידי חופו הצפוני של מפרץ קורינתוס. כיום מהווה אקארנאניה חלק ממחוז המשנה אטוליה-אקארנאניה. העיר הגדולה והחשובה בה הייתה סטראטוס.
אקרנאניה
Arcsin
Arccos
Arctan
Arccot
Arcsec
Arccsc
הרי הסודטים
טאלורגאן הראשון, מלך הפיקטים
טאלורגאן הראשון או טאלורקאן (באנגלית: Talorgan I או Talorgan; נפטר ב-657) בנו של אאנפירת' מברניקיה (mac Enfret), היה מלך הפיקטים. טאלורגאן מלך כארבע שנים, החל משנת 653 ועד מותו.
טאלורגאן היה בנו של אאנפירת' מברניקיה. אאנפירת' היה בנו של את'לפירת' מנורת'מבריה, ולאחר מותו של זה בשנת 616 נאלץ להימלט לגלות לארצם של הפיקטים. אאנפירת' נשא לאישה נסיכה פיקטית, והשניים הולידו את טאלורגאן.
טאלורגאן הומלך בשנת 653. בשנת מלכותו הראשונה יצא לקרב בסטרת' את'יירט נגד דונכאד מק קוניינג, מלך דאל ריאטה. טאלורגן נצח בקרב והרג את דונכאד, ובכך ביסס את שלטונו.
טאלורגאן הראשון
טאלורקאן הראשון
טאלורגאן מק אנפרט
טאלורקאן מק אנפרט
חלמיתיים
מִשְׁפַּחַת הַחֶלְמִיתִיִּים (שם מדעי: Malvaceae) היא משפחה בינונית בגודלה בסדרת החלמיתאים שבמחלקת הדו־פסיגיים ונפוצה בעיקר באזור הטרופי. היא כוללת 252 סוגים וכ־5,444 מינים ומקיפה עשבים, בני שיח, שיחים או עצים. כ־34 מינים ב-12 סוגים במשפחה זו גדלים בר בארץ ישראל ומינים תרבותיים נוספים שמשמשים את האדם כצמחי תועלת – למטרות נוי, מאכל ותעשייה.
3 משפחות בוטלו ואוחדו עם החלמיתיים, על-פי APG III (2009) ואלו הם: משפחת הטילייתיים (Tiliaceae), משפחת הסְטֶרְקוּלִיִּים (sterculiaceae) ומשפחת הבּוֹמְבַּקִיִּים (Bombacaceae).
מאפייני המשפחה.
המשפחה נבדלת ממשפחות אחרות בעיקר בהימצאות גביעון (לא בכל המינים) המצוי מתחת לגביע הפרח, וכמו כן בריבוי אבקנים, היוצרים את צינור האבקנים. מספר איברי הפרח, עלי הגביע, עלי הכותרת, עלי השחלה והצלקות הוא 5. יוצאי דופן בכך הם פיתוחים מלאכותיים של זנים המיועדים לנוי.
חלקי הצמח הם בעלי שערות כוכביות (שערה רב-תאית המסתעפת לצדדים מבסיסה) או שערות תריסניות (שערה דמוית קשקש, לא בלוטית, רב-תאית שהיא שטוחה במידה ניכרת ולא נישאת על עוקץ).
העלים מסורגים (עלה אחד בכל מפרק) על פי רוב הם סדורים באופן לולייני (ספירלי) לאורך הגבעול, ולעיתים רחוקות בשני טורים. הלוואים ישנם. העלים בדרך כלל עם פטוטרת ובעלי עורקים מאוצבעים היוצאים מבסיס העלה. העלים פשוטים או שסועים לאונות או מחולקים לאונות. שפת העלה תמימה או משוננת.
הפרחים דו-מיניים (למעט בעצים בסוג ."Kydia" Roxb), נכונים (על פי רוב בעלי סימטריה רדיאלית), וצומחים בודדים מחיקי העלים או לעיתים רחוקות בתפרחות בראשי ענפים. הפרחים בדרך כלל בולטים לעין.
הגביעון, שלא קיים בכל המינים, הוא בעל חפים חופשיים (למשל בבת-חלמית שרועה) או מאוחים, מאוחים לכל אורכם או חלק מאורכם. מספר החפים 3 או יותר (למשל במיני היביסקוס). הגביעון חסר בסוגים סיד ואבוטילון.
הגביע בעל 5 עלים מפורדים או מאוחים, פחות או יותר, ונושקים האחד לשני. לפעמים הגביע נושר ואינו משתייר לאחר האבקה.
הכותרת בעלת 5 עלים מעוקלים או חופפים האחד את השני, לעיתים קרובות הם מעורים בבסיסם לצינור האבקנים.
שערות בלוטיות של צוף מצויים בצד הפנימי של עלי הגביע ועלי הכותרת או האנדרוגינופר (אם קיים).
האבקנים מרובים, 5 עד 100, זיריהם מאוחים בתחתיתם ויוצרים את צינור האבקנים שמקיף את עמודי העלי.
המאבקים דמוי כליה ובעלי לשכה אחת הנפתחת בראשה. גרגר האבקה נושא שערות נוקשות, חזקות וקוצניות.
השחלה עילית, בעלת 2 או הרבה עלי שחלה.
עמודי העלי מאוחים על פי רוב בחלקם התחתון ומספרם על פי רוב כמספר עלי השחלה.
הפרי יבש ואינו עסיסי, לעיתים קרובות מטיפוס הלקט או מפרדת או לעיתים רחוקות דמוי ענבה.
הזרעים דמוי כליה, מעוטי אֶנְדּוֹסְפֵּרְם ועל פי רוב שעירים.
חשיבות המשפחה לצמחיית ארץ ישראל.
מבחינה כמותית, 34 מינים ממשפחה זו נמצאו בתחומי ארץ ישראל במובנה הרחב. הם נחלקים ל־12 סוגים. על פי נתונים אלה ניתן להסיק שמדובר במשפחה שולית לצמחיית ארץ ישראל. אך לעומת זאת, ערכה רב עבור האדם, בין השאר משום שחלק גדול ממיני המשפחה – 17 במספר – גדל בצדי דרכים וסמוך למעונות האדם. לכן, חלקה של משפחה זו גדול מבחינת פולקלור ויחס האדם אליהם.
המינים מלווי האדם המובהקים ביותר הם מיני חֶלְמִית ומעוג שונים. הם אף יוצרים חברות צומח אופייניות במקומות אלו. נהוג ללקטם למאכל, בעיקר בקרב חברות מסורתיות כדוגמת החברה הערבית והבדואית. כמו כן ילדים נוהגים לאכול את הפרי הצעיר הזוכה לכינוי 'לחם ערבי'.
השיח אבוטילון השיח נחשב למייצג חשוב של צומח הוואדיות בעיקר במדבר יהודה.
מלבד היות חלק ממינים אלו מלווי אדם, חלקם נחשבים אף לעשבים מטרידים הגורמים נזקים לחקלאות. קיימים שלושה מינים פולשים ממשפחה זו, הגורמים נזק מסוים לחקלאות, בעיקר במקומות הזוכים לתוספת השקיה בקיץ. ליתר פירוט ראה 'סוגי המשפחה'.
מספר מינים ממשפחה זו נחשבים לצמחים נדירים בארץ.
חשיבות המשפחה לאדם.
מדובר במשפחה, שנכללים בה סוגים חשובים עבור האדם, שחלקם משמשים למטרות נוי (כדוגמת היביסקוס ואבוטילון), למטרות תעשייה (הסוג כותנה שמשמש להכנת בדים), למטרות מאכל (הסוג היביסקוס, קקאו, אגוז קולה ועוד), ובהיקף קטן גם ליקוט של צמחים נוספים.
מספר סוגים גדול במיוחד משמשים כמקור לסיבים לתעשייה.
להמשך הפירוט ראה 'סוגי המשפחה'.
דברי ימי טיגרנאך