ב-8 בספטמבר 1999, במהלך הקרב על דאגסטן, חוטפו ורוצחו של רודיאונוב, הצ'צ'ני רוסלאן חייחורייב נפצע קשה בקרב מול אנשי הספצנאז גר"ו ונפטר מאוחר יותר מפצעיו. כל שלושת אחיו, נעצרו או/ו חוסלו על ידי הכוחות הפדרליים במהלך מלחמת צ'צ'ניה השנייה.
הדעות אודותיו.
הכומר דמיטרי דודקו, שהיה פעיל חברתי ולחם למען חופש הדת בברית המועצות, אמר עליו:
נשיא צ'צ'ניה, רמזן קדירוב, אמר עליו כי:
משפט גולדבך
סולידוס
סולידוס (לטינית: Solidus) היה מטבע זהב באימפריה הרומית. שקל בדרך כלל, כ-4.5 גרם. במשך השנים הוטבעו מטבעות בשם זה על ידי מדינות באירופה, ואף הילכו בדרום אמריקה.
מטבע סולידוס הוטבע לראשונה בשנת 301, על ידי דיוקלטיאנוס, והיה שווה 1000 דנאריוס. הנפקת מטבע בשם זה המשיכה אצל הקיסרים הרומאים, ולמעשה היה "המטבע הנפוץ ביותר באימפריה הרומית המאוחרת"; לאחר מכן הילך באימפריה הביזנטית, ובכלל זה בארץ ישראל; מטמון מטבעות סולידוס מזהב נמצא בחפירות ארכאולוגיות בסביבת שוהם.
באירופה בימי הביניים, ואחר כך, בעת החדשה, טבעו מטבעות שונים בשם זה שליטי רומניה, איטליה וצרפת, וכן בממלכת ספרד ובמושבותיה בפרו, ובממלכת פורטוגל ובמושבותיה בברזיל. בממלכה המאוחדת טבעו מטבע בשם זה במאה ה-20.
כנסיית המדלן
ראדי
ראדי (ברוסית: Рады; באוקראינית: Града) היה כפר הולדתו של חיים נחמן ביאליק. הכפר שכן במרחק של 15 קילומטרים מן העיר ז'יטומיר בחבל ווהלין שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). כיום הכפר אינו קיים יותר ובמקום שוכנת רק תחנת עצירה של רכבת.
הכפר ראדי ביצירות ביאליק.
בשנת 1873 נולד בכפר ראדי חיים נחמן בְּיאליק, מגדולי המשוררים העבריים בעת החדשה, שזכה לתואר "המשורר הלאומי" ואף נחשב אחד היוצרים הגדולים בספרות העולמית. בכפר זה עברו על ביאליק שש שנות חייו הראשונות. באיגרת ביוגרפית ששיגר ביאליק להיסטוריון יוסף קלאוזנר בשנת 1903 הוא מתאר את רשמיו כילד מן הכפר ראדי:
ביאליק הביע את רשמי הילדות המוקדמת שלו בכפר ראדי בעיקר בשירי הטבע שלו וסיפורו "ספיח", בו הוא מספר כי רשמיו הראשוניים מן הכפר ליוו אותו כל ימיו וצפים ועולים בעיני רוחו מדי פעם:
החיפוש אחר מקום הכפר.
ככל שמילא הכפר ראדי מקום בעיני רוחו של ביאליק וביצירתו, כך אין הוא נזכר כיום במקורות ואינו מופיע במפות ובספרי הגאוגרפיה. בשנות התשעים, כאשר גבר באוקראינה העניין בשמו של ביאליק, יצאו שני חוקרים, ההיסטוריון ויקטור ליפינסקי (Виктор Липинский) והאתנולוג, שחקר תולדות העיר ז'יטומיר, גאיורגי מוקריצקי (Георгий Мокрицкий) לחפש בעיר ובסביבותיה את הבתים בהם ביאליק נולד וגר. הם ניסו לאתר את מקומו של הכפר ראדי, ולאחר חיפושים נתברר להם כי הכפר אינו קיים יותר ובמקום בו עמד הכפר ישנה רק תחנת עצירה של הרכבת. תוצאות מחקרם התפרסמו באתר של הקהילה היהודית בסנקט פטרבורג בשנת 2003 תחת הכותרת ""האם שכחה ז'יטומיר את המשורר".
גאלרי לפאייט
גאלרי לפאייט (בצרפתית: Galeries Lafayette) היא רשת חנויות כלבו יוקרתית, החנות הראשית של רשת נמצאת בשדרות אוסמן ברובע התשיעי של פריז. לרשת מספר סניפים ברחבי העולם בין היתר בברלין, דובאי, איסטנבול, בייג'ינג, שאנגחאי, לוקסמבורג, דוחא וג'קארטה.
היסטוריה.
בשנת 1894, פתחו שני בני דודים יהודים צרפתים, תיאופיל בדר ואלפונס קאהן, סדקית קטנה בשם "Les Galeries Lafayette" בפינת הרחובות לה פאייט ורחוב שוסה-ד'אנטין (Rue de la Chaussée-d'Antin). בזכות מיקומה האידיאלי בקרבת האופרה גרנייה, תחנת סן לאזאר וכמה מהשדרות הרחבות של פריז, הפכה החנות מהר מאוד לפופולרית בקרב תושבי ועובדי האזור, זאת יותר מ-40 שנה אחרי פתיחת חנות הכלבו הראשונה בפריז לֶה בּוֹ מַרשֶׁה ("Le Bon Marché"). בשנת 1896, החברה רכשה את המבנה שברחוב לה פאייט 1, ובשנת 1903 את המבנים שב-38, 40 ו-42 בשדרות אוסמן, וכן את מספר 15 ברחוב שוסה-ד'אנטין, כולם מתחברים למתחם גדול אחד.
באוקטובר 1912 נחנכה החנות החדשה, בעלת 5 קומות ו-96 מחלקות שונות, החל מסלון תה ועד לספרייה ומספרה. במרכז החנות הונחה כיפה ביזנטית מזכוכית ממוסגרת במתכת המעוטרת במוטיבים פרחוניים, 33 מטרים גובהה. לבקשת תיאופיל בדר, במרכז הכיפה בהק אור זהוב שקרן על החלל המרכזי של החנות וסחורתה. מהקומה האחרונה ניתן היה לעלות למרפסת הצופה על העיר פריז, ובפרט על מגדל אייפל שנחנך כעשור לפני כן. הכל נבנה ותוכנן ברוח האופנה העדכנית ביותר. החנות הפכה לחנות יוקרה משגשגת ומשכה לקוחות רבים.
החל מתקופת השפל הגדול ב-1929 נכנסה החנות לשפל גם היא, שנמשך עד לאחר מלחמת העולם השנייה. בשנות ה-50 של המאה ה-20 חזרה החנות לקדם את עצמה מחדש, בין היתר על ידי ארגון ביקורי מפורסמים כגון אדית פיאף והכרזה על מבצעים מיוחדים. ב-1958 למשל יצאה החנות במבצע בשם "שלושת הימים" (les 3J) במסגרתו הציעה מוצרים באיכות מעולה במחירים נמוכים להפליא. בין השנים 1952 ו-1956 התווספו לחנות מדרגות נעות ושתי קומות מסחר.
בשנת 2004 נפתח בכלבו סניף ראשון של רשת בתי הקפה הישראלית ארקפה. הסניף נסגר לאחר מספר שנים.
בשנת 2005, התרחש מאבק שליטה בין שתי המשפחות בעלות הרשת, לאחר שבספטמבר 2004 נפטר אטיין מולין שהיה המנכ"ל ונצר למשפחת המייסדים. משפחת מולין רכשה לבסוף את חלקה של משפחת מאייר.
בישראל.
בינואר 1997 קיבלה רשת שקם את הזיכיון לייצוג חברת גאלרי לאפייט בישראל. במסגרת הזיכיון הקימה שקם רשת חנויות בשם "שקם גאלרי" בה נמכרו מוצרים של גאלרי לאפייט, הרשת כללה 11 סניפים, שסניף הדגל היה ממקום בקניון עזריאלי. בשנת 2000 רכשה את "שקם גאלרי" רשת המשביר לצרכן, סגרה חלק מהסניפים ושינתה את שמם של הסניפים האחרים.
ולנטין פילאטוב
ולנטין ולדימירוביץ' פילאטוב (ברוסית: Валентин Владимирович Филатов; נולד ב-19 במרץ 1982) הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
הוריו נהרגו בתאונת דרכים בזמן ששיחק בזניט סנקט פטרבורג, דבר זה הוביל אותו לדיכאון ארוך ולירידה בביצועיו. באוגוסט 2011 חתם עם רוסטוב חוזה לשנתיים. את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה ערך ב-25 בספטמבר במשחק מול אמקאר. בקיץ 2012 עבר לחימקי. לאחר שנה עבר לפ.צ. טוסנו. בקיץ 2015 עבר לדינמו סנקט פטרבורג.
ביו-אתיקה
הקרב על גבון
הקרב על גבון, שהתרחש בין 8 בנובמבר ל-12 בנובמבר 1940, היה אחד מהקרבות שנערכו ביבשת אפריקה בתקופת מלחמת העולם השנייה. במהלך הקרב כבשו כוחות צבא צרפת החופשית בסיוע ימי ואווירי בריטי את העיר ליברוויל בירת גבון מידי אנשי צרפת של וישי. בכך הבטיח דה גול את תמיכתן של מושבות אפריקה המשוונית הצרפתית בצרפת החופשית.
רקע היסטורי.
לאחר כניעת צרפת במהלך המערכה על צרפת, הוקם משטר משתפי הפעולה של צרפת של וישי. רבים בצרפת ובמושבותיה התנגדו למשטר החדש, והעדיפו לחבור לאנשי הגנרל שארל דה גול ולצבא צרפת החופשית. במושבות אפריקה המשוונית הצרפתית, הייתה הנטייה הכללית לחבור לדה גול. מושל צ'אד, פליקס אבואה, סחף אחריו את רוב המושבות הצרפתיות באזור. המושבה היחידה ששמרה על נאמנותה למשטר וישי הייתה גבון. בספטמבר 1940 ניסו אנשי צרפת החופשית לכבוש מן הים את דקר, במטרה להעביר לצידם גם את מושבות מערב אפריקה הצרפתית. ניסיון זה, המכונה הקרב על דקר, כשל, והעיר נותרה בשליטת תומכי וישי. חשיבות יתר נודעה עתה להשגת תמיכתן של מושבות אפריקה המשוונית, שיכלו לשמש כבסיס לתקיפת האיטלקים בלוב ובכך להשפיע על המערכה בצפון אפריקה. מכיוון שכך החליט דה גול לתקוף את ליברוויל בירת גבון, כדי להשלים את השתלטות כוחות צרפת החופשית על כל מושבות אפריקה המשוונית.
הכנות למבצע.
ב-8 באוקטובר 1940 הגיע דה גול לדואלה שבקמרון, ושם, ב-12 באוקטובר נתן לאנשיו את הפקודות לפלישה לליברוויל. משם המשיך דה גול צפונה, על מנת לבחון את המצב בצ'אד. מזה מספר שבועות שאנשי דה גול ואנשי וישי היו מעורבים בקרב בשתי הערים למברנה ומיציק שבגבון. יחידות שנערכו להתקדם לליברוויל נתקלו בעיירות אלו בהתנגדות אנשי וישי. דה גול, שהגיע לליאופולדוויל בסוף אוקטובר, החליט להכריע את המערכה בהסתערות ישירה על ליברוויל. עד לתחילת נובמבר נכנעו למברנה ומיציק, אך אז כבר הוחלט כי ליברוויל תוכנע בדרך של פלישה מן הים.
תקיפת ליברוויל.
ב-8 בנובמבר 1940 הטביעה אוניית הקרב הבריטית "מילפורד" צוללת של אנשי וישי. סוכם בין צ'רצ'יל ודה גול כי הצי הבריטי לא יתערב ישירות, אלא רק ישמור מן הים על הכוח הפולש, על מנת למנוע התערבות ימית ממושבות וישי האחרות, ובמיוחד מדקר.
הכוח הפולש מנה שני גדודים, גדוד של לגיון הזרים וגדוד של מתגייסים אפריקנים. מפקדו הכללי של המבצע היה הגנרל פיליפ לקלרק, ואילו מפקד כוחות היבשה היה הגנרל פייר קניג. הכוח המגן בפיקודו של הגנרל טאטי כלל ארבעה גדודים, וכן כוח אווירי וימי.
הכוחות הפולשים הונחתו ב-8 בנובמבר בסמוך לליברוויל, והחלו בתקיפה באותו היום. ב-9 בספטמבר הפציצו אנשי צרפת החופשית את שדה התעופה של ליברוויל. לאחר מכן נתפס שדה התעופה על ידי אנשיו של קניג. כוחות ימיים של צרפת החופשית, בפיקודו של ז'ורז' תיירי ד'ארז'נלייה, תקפו והטביעו את אוניית הקרב של וישי "בוגנוויל". לאחר כל אלו הסכים המפקד טאטי להיכנע. במבצע כולו נהרגו כ-20 אנשים משני הצדדים.