במהלך חייה כתבה מעל לארבעים ספרים, חלקם עוסקים במציאות חייהם של אפרו-אמריקאים בארצות הברית באמצעות סוגות שונות, ובשנת 1975 הייתה האפרו-אמריקנית הראשונה שזכתה על ספרה במדליית ניוברי, המוענקת לסופרים משפיעים בספרות הילדים האמריקאית. בשנת 1992 זכתה בפרס אנדרסן, הפרס היוקרתי בעולם לספרות ילדים ונוער.
קורות חיים.
ילדות ונעורים.
המילטון נולדה בשנת 1936 בחווה ביֵלוֹ ספרינגס (״פרחים צהובים״), אוהיו, לקנת׳ ג׳יימס ואטה בל פרי המילטון. משפחת אִמָהּ התגוררה במקום מאז 1850 לערך, עת הסתיימה מלחמת האזרחים. בבית קיבלה עידוד לקריאה וכתיבה, והחלה להתנסות בכתיבה כבר בגיל 10. היא הצטיינה בלימודיה בתיכון וקיבלה מלגה מלאה לקולג׳ "אנטיוק" (Antioch College), ובשנת 1956 עברה לאוניברסיטת אוהיו, שם למדה ספרות וכתיבה יוצרת.
קריירה.
ב-1958, בגיל 22, המילטון עברה לעיר ניו יורק, שם עבדה בעבודות מזדמנות ולמדה ספרות ב"בית הספר החדש למחקר חברתי". שם גם פגשה את המשורר ארנולד אדוף, ונישאה לו בשנת 1960. בעוד הוא עבד כמורה ופרנס אותם, היא יכלה להקדיש את זמנה לכתיבה, וב-1967 פרסמה את ספרה ״זילי״ (Zeely), שהיה הראשון מבין יותר מארבעים ספרים שכתבה. ב-1969 עברה חזרה לחווה של משפחתה באוהיו והמשיכה בכתיבת ספרים. לצד כתיבתה הענפה, בין 1986 ל-1988 הרצתה במחלקת החינוך בקולג' קווינס, ניו יורק, ובין 1988 ל-1989 באוניברסיטת אוהיו.
פטירתה.
המילטון נפטרה מסרטן השד בדייטון, אוהיו, ב-19 בפברואר 2002.
לאחר מותה התפרסמו שלושה ספרים נוספים:
פעילות מקצועית.
ספרים ופרסים בולטים.
ב-1967 המילטון פרסמה את ספרה הראשון, ״זילי״ (Zeely), שזכה בפרס איגוד הספריות האמריקאי (ALA). הספר זכה גם בפרס ננסי בלוך. ב-1971 פרסמה את "הכוכב של בראון הקטן" (The Planet of Junior Brown), שזכה בפרס המדף של לואיס קרול.
בשנת 1974 פרסמה את ספרה השביעי, ״מ.סי היגינס, הגדול״ (M.C. Higgins, the great), שזכה במדליית ניוברי - מה שהפך את המילטון לסופרת האפרו-אמריקנית הראשונה שזכתה בפרס זה. נוסף על כך, הספר זכה בפרס הספר הלאומי, בפרס המדף של לואיס קרול, והוא הוגדר על ידי הניו יורק טיימס כספר הילדים הבולט של השנה. בשנת 1992 זכתה בפרס אנדרסן, הפרס היוקרתי ביותר בעולם לספרות ילדים, על כלל ספריה (הפרס לא מוענק כמחווה לספר ספציפי, אלא כהערכה כללית על היצירה). בנוסף, הוענקו לה תעודות כבוד מאוניברסיטאות רבות.
הייחוד של יצירתה הוא בתיאור מציאות החיים המורכבת של כהי עור בארצות הברית. המילטון נהגה לכנות את יצירתה ״ספרות השחרור״. ספריה לא תורגמו לעברית.
רות ברנהארד
רות ברנהארד (באנגלית: Ruth Bernhard; 14 באוקטובר 1905 – 18 בדצמבר 2006) הייתה צלמת גרמנייה-אמריקאית. ברנהארד ידועה בעיקר בזכות עבודותיה המופשטות בשחור לבן, המתמקדות בגוף הנשי ובהרמוניה שבעירום.
קורות חיים.
ברנהארד נולדה ב-14 באוקטובר 1905 בעיר ורדר הסמוכה לברלין שבגרמניה. אביה, לוסיאן ברנהארד , היה יוצר פוסטרים מצליח. הוריה התגרשו כשהייתה בת שנתיים ואמה עזבה את הבית. לאחר מכן ברנהארד נפגשה איתה כפעמיים נוספות בלבד במהלך חייה.
ברוב ימי השבוע הופקדה ברנהארד לידי שתי מורות אחיות בהמבורג. מאוחר יותר אף עברה לבית ספר פרטי. עקב עיסוקו של אביה והמעבר לבית ספר פרטי, חוותה מחסור בתשומת לב אנושית במהלך ילדותה. ברנהארד מעידה כי בילתה את רוב השנים המוקדמות של חייה בחיק הטבע, עם ספרים ושירה.
ברנהארד התקשתה בניהול מערכות יחסים במהלך נעוריה. מערכת היחסים הראשונה שלה הייתה עם המנחה שלה, האומן גוסטב אדולף שרייבר, גבר נשוי כבן שלושים ושבע.
ברנהארד החלה ללמוד טיפוגרפיה ותולדות האמנות בבאקדמיה לאמנות בברלין בשנת 1925. לאחר ביקור בסטודיו של אביה, החליטה ברנהארד לעבור כמוהו לארצות הברית ב-1927.
עבודתה הראשונה ב-1929 הייתה כסייעת בפיתוח תמונות עבור הצלם האמריקאי ראלף סטיינר . אולם עקב חוסר עניין בעבודה הוא פיטר אותה, והיא ניצלה את המשכורת האחרונה לקנות ציוד צילום ולהתחיל לצלם באופן עצמאי.
לאחר שעברה למנהטן השתלבה ברנהארד בתרבות הלסבית בניו יורק והתחברה עם הצלמת ברניס אבוט בנוסף למאהבת שלה באותה תקופה, אליזבת מקוסלנד.
בשנת 1939 פגשה רות ברנהארד את האומנית אוולין פימיסטר (Eveline Phimister) בניו יורק. השתיים עברו לגור בדירה משותפת וחיו יחדיו בניו יורק, סן פרנסיסקו ולוס אנג'לס במשך עשר שנים.
בשנת 1943 שירתה ברנהארד לתקופה קצרה בצבא כחלק ממלחמת העולם השנייה.
בשנות השבעים המוקדמות, החלה ברנהארד לחוש כי היכולות הקוגניטיביות שלה דועכות. לאחר סריקה מוחית שעברה בשנת 1976, התגלתה הרעלת פחמן חד-חמצני בגופה. התברר לה כי היא חיה עם מחמם מים פגום בביתה שגרם לה להרעלה. הדבר מנע ממנה לפתח תמונות חדשות.
בשנת 1967 פגשה בקולונל רייס פרייס מחיל האוויר האמריקאי, עימו הייתה בקשר רומנטי עד למותו בשנת 1999.
כאשר הייתה ברנהארד בשנות התשעים לחייה, חברה לביוגרפית מרגרטה קולת'או מיטשל על מנת לכתוב את הספר "רות ברנהארד: בין אומנות לחיים" שיצא לאור בשנת 2000.
כצלמת.
בין השנים 1930–1935 עבדה ברנהארד ב"ניו יורק טיימס", במגזין לאומנות הפרסום, ברשת החנויות מייסיס ואצל חברים רבים של אביה. בשנת 1934 אף פרסמה את תצלומי העירום הראשונים שלה, "עובר" ו"בתוך העיגול" בקטלוג הראשון של המוזיאון לאמנות מודרנית (אותו הפיקה). לתמונה זו דגמנה חברתה הקרובה, שבמקרה נכחה בסטודיו הצילום. סדרת התמונות צברה לברנהארד פרסום קל.
ב-1935 ביקרה בקליפורניה, שם פגשה על החוף את אדוארד וסטון, צלם אמריקני המצלם בפורמט 8 10x אינץ' (בדומה לברנהארד). עבודותיו של וסטון השפיעו על ברנהארד נפשית ואומנותית והוא הפך למנטור עבורה.
השימוש בעירום תוך שמירה על טוהר ותמימות על פניהן של הדוגמניות היה דבר המנוגד לגישתה של החברה האמריקנית הכללית באותה תקופה אשר ראתה עירום כמשהו מיני ורע מטבעו.
ברנהארד גילתה בעזרת וסטון את הפוטנציאל האומנותי שבצילום. לאחר הפגישה החלה לקחת את האומנות שלה ברצינות המרבית, עברה לגור בקליפורניה (שם גר וסטון)  והפכה לצלמת עצמאית עד שנת 1953.
בשנת 1940 החלה ברנהארד לעסוק בצילום של קונכיות יחד עם מומחית לקונכיות בשם ג'ין שווננג'ל.
ב-1944 עברה רות ברנהארד לכרמל, קליפורניה יחד עם אוולין פימיסטר. בכרמל הצטרפה לקבוצת הצלמים f/64, קבוצה שהוקמה במקור על ידי שבעה צלמים (שביניהם נמנה גם אדוארד וסטון) בעלי מאפיינים אומנותיים דומים.
לאחר שגילתה את הקושי הכלכלי במגורים בכרמל עברה ברנהארד להוליווד, שם הפכה לצלמת בתחום הפרסום עד לשנת 1953.
ב-1953 עברה ברנהארד לסן פרנסיסקו והתיידדה עם צלמים מקומיים כמו אנסל אדמס (צלם נופים אמריקאי), ווין בולוק ואימוג'ן קנינגהם (צלמת בוטניקה, עירום ותעשייה).
בשנת 1962 פרסמה ברנהארד את "Two Forms", יצירה המתארת שתי נשים עירומות אחת מול השנייה. יצירה זו נחשבת כיצירה הפופולרית ביותר של ברנהארד בנושא רומנטיקה וארוטיקה נשית.
לאחר שמצבה הבריאותי של ברנהארד הסתבך ב־1970 הצילום נעשה כמעט בלתי אפשרי עבורה. עם זאת, ברנהארד החליטה שלא לוותר על התחום והחליפה את הצילום בהוראה במטרה לתת לצלמים צעירים השראה כפי שווסטון היה עבורה.
בשנת 1986 פרסמה ברנהארד את הספר "הגוף הנצחי", אוסף יצירות עירום שסיכמו 40 שנה של עבודה בתחום.
מאפיינים אומנותיים.
ברנהארד הייתה ידועה בעיקר בשל עבודות העירום הדרמטיות הרבות שצילמה במהלך הקריירה המקצועית שלה, ובשל עבודות צילום מופשטות. היא צילמה גם פרטים דוממים, בעיקר בשנות הקריירה המוקדמות שלה. את סגנון הצילום הייחודי של ברנהארד אפשר לחלק לכמה מאפיינים מרכזיים:
קומפוזיציה.
את הקומפוזיציה הייחודית לברנהארד נהוג לשייך להשפעה של אדוארד ווסטון. ברנהארד, שעבדה כמעט באופן בלעדי בסטודיו, דאגה לסדר קומפוזיציות במשך זמן ממושך. היא מספרת שהיא הייתה מאוד מחושבת, כך שבסופו של דבר יש מעט תמונות לבחור מהן.
ביצירה "Classic Torso" ניתן להבחין בתשומת הלב של ברנהארד למיקומו של האובייקט בחלל.
פשטות.
על פי ברנהארד:
גם בצילום חפצים דוממים השתמשה ברנהארד בקומפוזיציה ותאורה על מנת ליצור תמונה פשוטה ומובנת לצופה. אותה פשטות מאפיינת גם את סגנונם של צלמי קבוצת f/64 אליה השתייכה בשנת 1940.
עירום ונשיות.
רוב הקריירה האומנותית של ברנהארד נסבה סביב צילומי עירום של נשים. למרות הביקורת הרבה שהוטחה כלפיה על כך שעבודותיה משדרות מסר מיני, ברנהארד המשיכה לטעון במהלך כל חייה כי הצילומים שלה באים ממקור של הערכת צורתו של הגוף הנשי.
ברובן המוחלט של העבודות שלה, ברנהארד בחרה שלא להציג את פניהן של הדוגמניות. היא טענה שאם הפרצוף של הדוגמנית כן יופיע בתמונה, הוא יסית את תשומת הלב של הצופה מהפרטים וההרמוניה בגוף שברנהארד רצתה להדגיש.
מריסול אסקובר
מריסול אסקובר (22 במאי 1930 - 30 באפריל 2016) שנודעה בשמה הפרטי "מריסול", הייתה אמנית פופ ארט אמריקאית שהתפרסמה בעיקר בזכות פסלי העץ המגולפים שלה. בשנת 1997 זכתה אסקובר בפרס Premio Gabriela Mistral מארגון מדינות אמריקה על תרומתה לתרבות האמריקאית. כמו כן, היא נבחרה כחברה באקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות בשנת 1978.
ביוגרפיה.
שנים ראשונות.