בשנת 1914 התקבל דאף כחניך בספינת אימונים ובשנת 1916, בשיאה של מלחמת העולם הראשונה, בגיל 15, נתקבל לצי הסוחר הבריטי כחניך. בקרבות נגד הצוללות הגרמניות נשברה רגלו. בספינה ששטה בין ליברפול לבין הים התיכון. בשנת 1917 טורפדה ספינתו במפרץ ביסקיה והוא היה הניצול היחידי וזמן מסוים נחשב למי שנהרג בפעולה. אחרי שהחלים בבית המשפחה באירלנד חזר לים והפעם כפרח קצונה בספינת קרב.
לאחר שהחלים שב בשלישית לים ביוני 1918 ושוב נמצא על ספינה שטורפדה והוא רק בן 17 שנים. לאחר מכן שירת בים השחור והיה מעורב בהצלת פליטים שברחו מהבולשביקים בעת מלחמת האזרחים ברוסיה.
בתום שירותו בצי, לאחר פרק זמן קצר בו ניסה ללמוד לימודי דת מכת של נזירים, הצטרף דאף לבלאק אנד טאנס, כוח אשר תגבר את משטרה המלכותית האירית , שלחמה נגד האירים במאבקם לעצמאות ופורקה לאחר שאירלנד (למעט חלקה הצפוני) זכתה לעצמאות בשנת 1921.
בארץ ישראל.
לאחר פירוקה של המשטרה המלכותית האירית התנדבו 762 מאנשיה, ודאגלס דאף בתוכם, להקים את הז'נדרמריה הבריטית בארץ ישראל, ז'נדרמריה (כוח צבאי העוסק בפעילויות שיטור) שהקים הנציב העליון הרברט סמואל לשם השלטת סדר בארץ לאחר מאורעות תרפ"א. אנשי הגדוד הגיעו לארץ באפריל 1922 ונקראו על ידי אנשי היישוב בשם "האירלנדים". הגדוד פורק בשנת 1926 ורבים מאנשיו, ודאף בכללם, הצטרפו למשטרת המנדט (חלקם האחר עבר לשרת בחיל שהוקם אז, חיל הספר העבר-ירדני). במשטרת המנדט התקדם דאף בסולם הדרגות עד לתפקיד הבכיר של מפקד משטרת ירושלים. (בוגר נוסף של המשטרה המלכותית האירית, שהגיע לאחר פירוקה לארץ ישראל, היה ריימונד אוסוואלד קפראטה).
בהגיעו לארץ ישראל לא היו לדאף דעות קדומות בעניין הסכסוך היהודי - ערבי. הוא היה נאמן רק למילוי הוראות הממונים עליו. בימי העלייה הרביעית נכח דאף בהגיע ספינות העולים לארץ. בזכרונותיו תיאר את הצפיפות באוניות העולים, את תנאי המצוקה ששררו בהן ואת הסרחון שנדף מהן. לדבריו "לעיתים קרובות הקאתי כשעליתי על הסיפון עם קצין הרפואה". בעולים עצמם מצא דאף מעין התעלות, עיניהם זרחו וכשהבחינו בחוף הארץ פרצו בשירה, שדאף תיאר אותה כ"שירה עברית קדומה".
פרשת הכותל ומאורעות תרפ"ט.
לאחר תקופת שקט יחסי ביחסי ערבים-יהודים בארץ ישראל, ששרר במשך שבע שנים מאז מאורעות תרפ"א, התעורר הסכסוך מחדש, כסכסוך דמים שגבה מאות הרוגים. היה זה בעקבות "תקרית הכותל", שהובילה למאורעות תרפ"ט.
פרשת הכותל 1928.
בשעות אחר הצהריים של 23 בספטמבר 1928, ערב יום הכיפורים תרפ"ט, הגיע אדוארד קית'-רוץ', סגן מושל מחוז ירושלים, הידוע כעוין את היישוב היהודי בלווית דאגלס דאף מפקד משטרת ירושלים, לבית הדין המוסלמי, "המחכמה", המשקיף על רחבת הכותל המערבי. בהשקיפו מחלון "המחכמה" על רחבת הכותל, אליה החלו להקבץ המתפללים, הבחין במחיצה קלה העשויה מסגרת עץ ואליה מודבקת יריעת בד, שהוצבה בין מקום התפילה של הגברים לבין מקום התפילה של הנשים. קית-רוץ' נחרד ממראה עיניו. הוא הפנה את תשומת לב מארחיו, אנשי הדת המוסלמים, אל המחיצה. דאף העריך לימים כי לו שתק אז קית-רוץ', אפשר שהכל היה עובר בשלום. אנשי "המחכמה", שראו את הכותל כחלק מ"חראם אל שריף" השייך למסגד אל-אקצא, הגיבו בזעקה ודרשו מקית-רוץ' לסלק מיד את המחיצה. קית-רוץ' ודאף ירדו אל הכותל ודרשו להסיר את המחיצה. הובטח להם על ידי השמש כי בגמר התפילה ימצא פועלים ערבים שיסירו את המחיצה. משלא הוסרה המחיצה במהלך הלילה, יצא דאף אל הכותל בשעה 6:30 בבוקר יום הכיפורים, בלווי תגבורת של עשרה שוטרים חמושים בנשק ומצוידים בקסדות פלדה, כדי להסיר את הפרגוד ששימש כמחיצה. בעודם יורדים ברחוב דוד, ליוו אותם השכנים הערבים בצעקות "מוות לכלבים היהודים". בכותל מצאו קומץ זקנים וזקנות, כמו גם את הפרגוד. דף טלטל את שמש הכותל הישיש והמבוהל בכתפיו והורה לאחד הסמלים להרוס את הפרגוד. בינתיים החלו להתקהל מתפללים במקום והחל מאבק עם השוטרים. לקול מחאת המתפללים וזעקות הנשים וניסיונות התנגדות מצדן, הוסרה המחיצה. דאף טען מאוחר יותר שהערבים היללו אותו כגיבור ואילו היהודים ניסו שלוש פעמים לרצוח אותו.
מאורעות תרפ"ט 1929.
מכאן ואילך קיבל הסכסוך הערבי-יהודי בארץ ישראל ממד דתי והחלה שרשרת של אירועים שהובילה בסופו של דבר, בתשעה באב תרפ"ט, לפרוץ מאורעות הדמים בארץ ישראל, הן מאורעות תרפ"ט.
בימים שקדמו לפרוץ המאורעות גברו העימותים בירושלים בין ערבים ליהודים. ב-16 באוגוסט 1929 יצאה הפגנה ערבית גדולה מהר הבית לרחבת הכותל. המפגינים הבריחו את המתפללים היהודים והעלו באש מספר ספרי תפילה. למחרת הוכה למוות על ידי ערבים נער יהודי בן 17, בשם אברהם מזרחי, כאשר הכדור בו שיחק התגלגל לשדה של משפחה ערבית, ומזרחי וחבריו ניסו לחלצו מידי ילדה ערבית שחטפה אותו. הלווייתו של מזרחי הפכה להפגנה והמשטרה בפיקודו של דאף הפעילה כח בהכאות אכזריות.
לאחר תום המאורעות נסע הקולונל פרדריק קיש לערים שונות כדי להודות לאותם מפקדי משטרה שהצילו יהודים, לעיתים תוך סכנת נפשות. גם דאגלס דאף זכה בתודתו.
מהלך חייו לאחר עזיבת הארץ.
בשנת 1932 עזב דאף את ארץ ישראל, הוא ציפה לקבל תפקיד במשטרת ג'מאיקה, אך נדבק במלריה וחדל להיות כשיר למלא תפקיד באי הטרופי. במקום להמשיך בשירותו המשטרתי החל דאף לשמש ככתב של שבועונים ובין היתר יצא לאתיופיה על מנת לראיין את הקיסר היילה סלאסי. במאי 1936 שב דאף וביקר בארץ ישראל והפעם כתייר
לאחר עוזבו את ארץ ישראל פרסם דאף בשנת 1938 ספר אודות הארץ בשם "נחשפות פניה של פלשתינה" (Palestine Unveiled). בהקדמה לספר מתאר דאף בקצרה אילו פנים נחשפו בפניו:
we think alike in particular the mutual love we bear to the Land of Palestine, and in the mutual disgust we feel for the sorry mess which greed, inefficiency, incompetence, prostituted racial ideals, and insensate bigotry have made of a prospect which dawned so fair
בשנת 1939 לאחר פרסום הספר הלבן פרסם דאגלס דאף בעיתון בדבלין מאמר שכותרתו "A Pladge Betrayed" (התחייבות שהופרה) ובו גינוי חריף של הספר הלבן. דאף כתב כי הספר הלבן מהווה הפרה מבישה של הבטחה חגיגית שניתנה ליהודים והציע 4 פתרונות לשאלת ארץ ישראל:
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב דאף לשרת במילואי הצי הבריטי הוא מילא תפקידי פיקוד זוטרים ותפקידי מטה, בין היתר בזירת הים התיכון. לאחר תום המלחמה ב-1945 השתחרר דאף משירותו בצי והקדיש את זמנו לכתיבת ספרי הרפתקאות ונוער, רובם על רקע ניסיונו כימאי. הוא פרסם כ-100 ספרים כאלו מלבד ספריו התיעודיים על ארץ ישראל ומלבד ספריו האוטוביוגרפיים.
דאגלס דאף נפטר בשנת 1978.
קישורים חיצוניים.
סקירה אודות דאף וספריו שערכה בתו באתר אוסטרלי.
רפיח (אוניית מעפילים)
רפיח הייתה אוניית מעפילים שהובילה כ-785 מעפילים מיוגוסלביה לארץ ישראל בדצמבר 1946 וטבעה בסערה ליד האי היווני סירנה.
תולדות האונייה.
האנייה נקראה במקור "את'ינה" (MS Athina) כאשר נרכשה על ידי המוסד לעלייה ב' ביוון. הייתה זו אוניית משא חופית בעלת תפוסה של 700–800 טון. הרכישה סוכמה באמצע אוקטובר 1946. עוד טרם העברתה לרוכשים, נפגעה וטבעה. היא נמשתה מהמים, תוקנה והפליגה לפטראי (Patrai) ומשם לנמל ההכנה. שמה הוסב ל"רפיח" בעקבות לכידת חברי ההגנה והגלייתם למחנה מעצר ברפיח שבצפון סיני. הכנותיה להפלגה, על ידי צוות מקומי יווני, מלווי האונייה ואנשי המוסד לעלייה ב' במקום, נמשכו כחודש וחצי. באונייה נבנתה קונסטרוקציה ועליה דרגשים ללינה, כהכנה להעברת 800 מעפילים לארץ ישראל. על מנת לחמוק מחיילי המנדט הבריטי בארץ ישראל, הותקנו על סיפונה מתקני פח, כדי להסוותה כאוניית משא. בבטן האונייה הותקנו ספסלי עץ לאורך הדפנות ובין העמודים, ולכל מעפיל הוקצו מטר וחצי על 40 ס"מ.
ההפלגה.
ביום ההפלגה היו באונייה רב החובל, יווני בשם אכסאכופולוס, ולצדו ששה-עשר מלחים ומכונאים יוונים. המלווים, אנשי המוסד לעלייה ב', היו מפקד האוניה גד לסקר, ולצדו דוד באומגרטן-בוסתנאי, צבי טייטל, ו"הגדעוני" אברהם ליכובסקי. לרשותם עמדו שני מכשירי קשר וכלי עבודה הובאו מאיטליה על ידי ארבעת המלווים. המלווים הגיעו מאיטליה בספינה של ה"אווז" ועלו על סיפון ה"רפיח", שהמתינה באחד האיים לאחר שנסתיימה הכנתה להפלגה. מכשירי הקשר היו מקלטים צבאיים איטלקיים מסוג "דוקטי". כמו כן, היו משדרים מתוצרת עצמית שנבנו באיטליה, ופעלו בגלים כפולים עם גביש אחד של 7,000 ק"ס לכל מכשיר כגל ראשי, וגבישים של 4,000 ו-6,000 ק"ס.
785 המעפילים נאספו בזאגרב, בלגרד, ובמחנה באזור ההעמסה בנמל היציאה באקאר שביוגוסלביה (היום בקרואטיה).. האונייה הפליגה לדרכה ב-26 בנובמבר 1946, כשעליה למעלה משמונה מאות מעפילים: כשש מאות יוצאי רומניה, כמאתיים מהונגריה וכשלושים מבולגריה. היו בהם שני גרעיני תנועות נוער, 50 קשישים ו-80 ילדים. השאר בגילאים שונים, וגברים ונשים בכמות שווה. השלטונות המקומיים שיתפו פעולה בגלוי ובאופן הדוק וידידותי וסייעו בקליטת המעפילים לפני עלותם לספינה. ההעלאה לסיפון האונייה התנהלה באופן גלוי ומסודר בפיקוח השלטונות בשעות הערב. לאחר שעלו, מונו מבין המעפילים סדרנים, שהיו אחראים לניקיון ולחלוקת מזון. הם הונחו לשהות בבטן האוניה למרות הצפיפות, כדי שהאונייה לא תתגלה.
בתחילת המסע היה הים סוער, ולא ניתן היה לצאת לים הפתוח במשך חמישה ימים. בשלושת הימים הראשונים האוניה שטה כמתוכנן. מהיום הרביעי להפלגה, לאחר שהאוניה עגנה בנמל ביוון לאספקת ציוד, שבה להפליג ונקלעה לסערה.