מאוחר יותר ציין הית', שעל אף שהוא מעולם לא הרג מישהו באופן אישי, הוא חווה את ההרס שנגרם כתוצאה מהירי של יחידתו כאשר הכוחות הבריטיים התקדמו. בספטמבר 1945 הוא פיקד על כיתת יורים שהוציאה להורג חייל פולני שהורשע באונס וברצח. ב-24 בינואר 1946 הוענק לו התואר חבר במסדר האימפריה הבריטית – החטיבה הצבאית. באוגוסט אותה שנה הוא שוחרר משירות וקודם לדרגת קבע של לוטננט קולונל ב-1 במאי 1947.
ב-1 בספטמבר 1951 הצטרף הית' ל"פלוגת הכבוד של הארטילריה" (Honourable Artillery Company) כקצין בדרגת לוטננט קולונל, יחידה בה הוא המשיך להיות פעיל במשך שנות החמישים וקודם להיות מפקד הגדוד השני. עד היום מוצג דיוקן של הית', לבוש בחליפת מדים מלאה בחדר ההסבה של הפלוגה. באפריל 1971, כראש הממשלה, ענד הית' את דרגות הקצונה שלו כאשר סקר כוחות צבא.
לאחר המלחמה.
עוד לפני המלחמה זכה הית' במלגת לימודים באכסניית המשפט גרייז אין והחל בהכנות לקריירה משפטית, אך תחת זאת, לאחר המלחמה פנה לעבודה בשירות הציבורי. הוא החל בעבודה במשרד האווירייה האזרחית. קודם לכן הוא התאכזב מכך שלא הוצב במשרד האוצר, אך דחה הצעה למשרה במשרד החוץ, מתוך חשש שמשרה כזאת תמנע ממנו כניסה לפוליטיקה.
הית' הצטרף לצוות בראשותה של אליסון מונרו שמשימתו הייתה להכין תוכנית להסבתם של רבים מבסיסי חיל האוויר המלכותי שהיו פעילים במהלך המלחמה לנמלי תעופה אזרחיים. שנים לאחר מכן ייחסה מונרו לעבודתו זו של הית' את התלהבותו הגלויה של הית' למיזם בנייתו של נמל תעופה בחולות מפלין שעל הגדה הצפונית של שפך נהר התמזה, מיזם שבוטל בסופו של דבר על ידי ממשלת הלייבור שהוקמה לאחר כהונתו כראש הממשלה. להפתעת רבים מעמיתיו לעבודה, פנה הית' לפוליטיקה ובנובמבר 1947 הוא התפטר מעבודתו כדי להתמודד כמועמד לפרלמנט.
לאחר שעבד כעורך חדשות בעיתון Church Times מפברואר 1948 ועד ספטמבר 1949, הוא הועסק כמנהל מתלמד בבנק המסחרי בראון ושיפלי, עד לבחירתו לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של בקסלי בבחירות הכלליות שהתקיימו בפברואר 1950. בבחירות אלו הוא הביס את אשלי ברמול, שלמד אף הוא באוקספורד באותה תקופה יחד עם הית' והחל משנת 1946 ועד אז ייצג את המחוז.
חבר הפרלמנט.
את נאום הבכורה שלו בבית הנבחרים נשא הית' ב-26 ביוני 1950, ובו הוא פנה לממשלת הלייבור כדי שתשתתף בתוכנית שומאן. כחבר פרלמנט מטעם מחוז הבחירה של בקסלי הוא העניק תמיכה נלהבת בנאומיו למועמדת הצעירה ממחוז הבחירה השכן של דרטפורד, מרגרט רוברטס, לימים מרגרט תאצ'ר.
בפברואר 1951 מונה הית' על ידי וינסטסון צ'רצ'יל לתפקיד מצליף האופוזיציה. בתפקיד זה הוא שימש גם לאחר ניצחונם של השמרנים בבחירות הכלליות שנערכו באותה שנה, קודם לתפקיד סגן מצליף סיעת הממשלה בפרלמנט ובדצמבר 1955 הוא מונה למצליף הראשי על ידי ראש הממשלה, אנתוני אידן.
בזכות המוסכמה שהמצליפים לא נושאים נאומים בפרלמנט, עלה בידו של הית' להתחמק מהסתבכות במחלוקת בנוגע למשבר סואץ. עם הכרזת ההתפטרות של אידן, הגיש הית' דוח על חוות דעותיהם של חברי הפרלמנט מטעם המפלגה השמרנית בנוגע ליורשו האפשרי של אידן. בדוח זה זכה הרולד מקמילן להעדפה וכך הובטחה לו בחירתו כראש הממשלה בינואר 1957. מאוחר יותר, לאחר הניצחון בבחירות 1959, מינה מקמילן את הית' לתפקיד שר העבודה וחבר הקבינט. כמצליף הראשי נכח הית' בישיבות הקבינט, אך רשמית הוא לא היה חבר בו.
ב-1960 מינה מקמילן את הית' לתפקיד הלורד שומר החותם עם אחריות למשא ומתן על ניסיונה הראשון של בריטניה להצטרף לשוק האירופי המשותף. לאחר משא ומתן קדחתני, שבו היו כרוכים הסכמים מפורטים בנוגע לסחר החקלאי של בריטניה עם מדינות חבר העמים הבריטי כמו ניו זילנד, הוטל וטו על הצטרפותה של בריטניה לארגון על ידי נשיא צרפת, שארל דה גול, במסיבת עיתונאים שקיים בינואר 1963, לאכזבתו הרבה של הית', שהיה תומך נלהב ברעיון חברותה של בריטניה בשוק האירופי המשותף. עשור לאחר מכן, כשכיהן כראש הממשלה, עלה בידו של הית' להגשים את שאיפתו זו.
לאחר תבוסה זו, שהיוותה השפלה קשה למדיניות החוץ של ממשלת מקמילן, לא היה הית' מועמד לרשת את מקמילן עם התפטרותו של זה האחרון באוקטובר 1963. תחת ראש הממשלה סר אלק דאגלס-יום כיהן הית' כנשיא לשכת המסחר וכמזכיר המדינה לתעשייה, מסחר ופיתוח אזורי והוא דאג לחקיקת חוק תחזוקת המחיר החוזרת (Resale price maintenance).
מנהיג האופוזיציה.
לאחר תבוסתה של המפלגה השמרנית בבחירות 1964, שינה דאגלס-יום את הכללים לבחירת מנהיג המפלגה בתהליך הצבעה חדש על ידי כל חברי הפרלמנט מטעם המפלגה, ואז התפטר מתפקידו. בשנה שלאחר מכן, ניצח הית', שכיהן אז כשר האוצר בממשלת הצללים וזכה לפרסום ניכר כאשר הוביל את המאבק נגד חוק התקציב של ממשלת הלייבור. בבחירות למנהיגות המפלגה זכה הית' באופן מפתיע ב-150 קולות מול 133 הקולות של רג'ינלד מאודלינג ו-15 הקולות של אינוק פאוול . הית' היה למנהיג המפלגה השמרנית הצעיר ביותר בהיסטוריה שלה, והמשיך לכהן בתפקידו זה גם לאחר תבוסתה בבחירות 1966.
באפריל 1968 נשא אינוק פאוול את נאומו השנוי במחלוקת "נהרות של דם" (Rivers of Blood), שבו הוא מתח ביקורת על מדיניות ההגירה לבריטניה. זמן קצר לאחר מכן טלפן הית' למרגרט תאצ'ר כדי ליידע אותה שהוא מתכוון להדיח את פאוול מממשלת הצללים. לימים היא זכרה שהיא "חשבה באמת שהיה עדיף להרגיע את המצב בעת ההיא מאשר להחמיר את המשבר". למחרת פיטר הית' את פאוול מממשלת הצללים. כמה מאנשי האגף הימני של המפלגה השמרנית מחו נגד הפיטורים. על פי הית', הוא מעולם לא החליף שוב מילה אחת עם פאוול.
ראש הממשלה.
עם התקרב הבחירות הכלליות של 1970, נוסח מסמך מדיניות חדש של המפלגה השמרנית שכלל כלכלת שוק חופשי כפתרון לבעיות האבטלה והאינפלציה של בריטניה. הית' הצהיר שמסמך זה רק אישר מחדש מדיניות שלמעשה התפתחה מאז שהוא נבחר להיות מנהיג המפלגה. ראש הממשלה מטעם הלייבור, הרולד וילסון סבר שהמסמך הוא מתכון לכישלון של השמרנים בבחירות ופקפק בישימות שלו. בבחירות זכתה המפלגה השמרנית ב-330 מושבים בבית הנבחרים מול 287 המושבים של הלייבור. בקבינט החדש שהוקם כיהנו מרגרט תאצ'ר כשרת החינוך והמדע, ויליאם וייטלאו כמנהיג סיעת הממשלה בבית הנבחרים וראש הממשלה לשעבר, אלק דאגלס-יום כמזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים.
כלכלה וחברה.
במהלך שנתו הראשונה של הית' כראש הממשלה, הועלו התשלומים על ארוחות בבתי הספר, על משקפיים, על טיפולי שיניים ועל תרופות. הזכאות לתשלום דמי מחלה על חשבון המדינה שונתה כך שהיא שולמה רק לאחר שלושה ימי מחלה. כתוצאה מקיצוצים בתקציב החינוך, שמה תאצ'ר קץ לנוהג על פיו ילדים בגילאים 8 עד 11 קיבלו כוס חלב, וזאת לאחר שילדים בגילאים אחרים הפסיקו לקבל זאת בתקופת כהונתו של וילסון כראש הממשלה. העיתונות הצהובה הדביקה לה את הכינוי "חוטפת החלב" (Milk Snatcher) וזאת על אף שווילסון לא ספג ביקורת כזאת. על אף צעדים אלו, עודדה ממשלת הית' גידול משמעותי בהוצאות הרווחה ותאצ'ר ביטלה מדיניות שהובלה קודם לכן על ידי מקלאוד: ביטולה של האוניברסיטה הפתוחה, שזמן קצר קודם לכן נוסדה על ידי ממשלת הלייבור.
בחוק הביטוח הלאומי שנחקק ב-1970 שולמו פנסיות לקשישים שלא נכללו בתשלומי הפנסיות לפני 1948 ולפיכך גם לא נכללו בתוכנית הפנסיה הכוללת שהונהגה באותה שנה. כ-100,000 איש הושפעו משינוי זה, מחציתם בעקבות קבלת הטבה משלימה (Supplementary Benefit) במסגרת תוכנית הביטוח הלאומי. החוק גם כלל שיפורים בקצבאות לאלמנות באמצעות הנהגת מדרג לתשלום 30 שילינג לשבוע לנשים שהתאלמנו בגיל 40 ועד לתשלום קצבה מלאה לנשים על סך 5 ליש"ט בגיל 50.
סיוע ניכר ניתן לבניית גני ילדים והוחל בביצוע מיזם ארוך טווח לבניית בתי ספר. קרן משפחות (Family Fund) הוקמה כדי להעניק סיוע למשפחות עם ילדים עם בעיות מולדות. ובנוסף הונהגו הטבות חדשות לטובת מאות אלפי נכי מלחמה ונכי תאונות עבודה. לאנשים שזקוקים לסיוע ביתי שולמה קצבת סיעוד, בנוסף לקצבת אובדן כושר עבודה לחולים לטווח ארוך ולמשפחות שלהן שולמה קצבה כזאת, הוגדלה גם קצבת הילדים. הקצבאות לאלמנות הונהגו לנשים בגילאי 40 ו-50, הונהגו סובסידיות לפינוי שכונות עוני ושולמו קצבאות למימון שכר דירה. באפריל 1971 ניתנה לראשונה הזכות לחינוך לילדים עם תסמונת דאון.
חוק חינוך חובה הורחב עד גיל 16, והונהג תשלום השלמת הכנסה למשפחות בעלות הכנסה נמוכה. משפחות שזכו להטבה זו קיבלו גם פטור מתשלום תרופות וילדים למשפחות אלו היו זכאים לארוחות חינם בבתי הספר. קצבאות זקנה מיוחדות שולמו לאנשים מעל גיל 80. על פי חוק הביטוח הלאומי שנחקק ב-1973 הונהגה לראשונה בבריטניה הצמדה למדד של הקצבאות כדי לשמור על ערכן.
המפלגה הלאומית הסקוטית והפלייד קמרי (המפלגה הוולשית) צמחו ככוחות פוליטיים. ותהליך המעבר של הלירה שטרלינג לשיטה העשרונית, שהחל עוד בתקופת ממשלת הליבור, הושלם שמונה חודשים לאחר בחירתו של הית' כראש הממשלה. צוות סקירת המדיניות המרכזי (Central Policy Review Staff) הוקם על ידי הית' בפברואר 1971. חוק הממשל המקומי שנחקק ב-1972 שינה את גבולותיהם של מחוזות בריטניה ונוצרו "מחוזות מטרופוליטניים" סביב לערים הגדולות, שינוי שעורר כעס ציבורי משמעותי. הית' לא חילק את אנגליה לאזורים ותחת זאת בחר להשהות את הדוח של הוועדה המלכותית על החוקה. בסופו של דבר הוקמו עשרה אזורי ממשלה באנגליה על ידי ממשלתו של ג'ון מייג'ור ב-1994.