במאה ה-18 ובמאה ה-19 הגיעו מי הים עד לחומות, והיו ארבעה שערים שדרכם ניתן היה להיכנס לעיר. כל אחד מן השערים האלה ננעל על ידי מפתח ייחודי. מקורו של הטקס הוא בתקופת המצור הגדול על גיברלטר, שהחל ב-1779 כאשר חיילים צרפתים וספרדים ניסו לכבוש את המקום. המפתחות נשמרו על ידי מושל גיברלטר, שהיה נותן אותם לסמל הנמל בכל יום בשעת השקיעה, על מנת שניתן יהיה לנעול את השערים. סמל השער, ליווי של חיילים חמושים, חליל ותופים היו צועדים לכל אחד מהשערים. הם היו נעצרים על ידי זקיף בכל אחד מן השערים, והמשפטים שנאמרו היו זהים לאלה שנאמרו בטקס במצודת לונדון. לאחר שכל השערים ננעלו הוחזרו המפתחות למעונו של המושל. סמל הנמל היה אוסף את המפתחות בבוקר על מנת לפתוח את הכניסות לעיר.
הטקס נערך מחדש ב-1933, וכיום הוא מבוצע פעמיים בשנה (באפריל ובאוקטובר) על ידי רגימנט גיברלטר המלכותי ויחידות ולהקות אורחות בריטיות. בגרסה המודרנית של הטקס המושל מעביר את המפתחות לסמל הנמל לאחר יריית הרובה בשעת השקיעה. סמל הנמל, המלווה על ידי משמר חמוש, צועד על מנת לנעול באופן סמלי את שערי מצודת גיברלטר בלילה, ולאחר מכן מחזיר את המפתחות למושל. גם משלחת זו מלווה על ידי תופים וחלילים, על מנת להזהיר זרים כי עליהם לעזוב את המושבה לפני שהשערים ייסגרו. הטקס נערך רק באחד מארבעת השערים. במהלך ארוחות ערב רשמיות בבית המושל מוכנסים המפתחות במהלך הארוחה על ידי סמל הנמל, שנותן אותם למושל ומכריז כי המצודה נעולה ובטוחה. לאחר מכן מונחים המפתחות על כרית שנמצאת על השולחן, ונותרים עליה עד סוף הארוחה.
קארין ארד
קארין ארד (נולדה ב-21 במאי 1972) היא סופרת ועיתונאית ישראלית. נודעה בעיקר בסגנון כתיבתה הפרובוקטיבי בנושאי מיניות ויחסי מגדר.
ביוגרפיה.
ארד החלה את דרכה העיתונאית במאמר "איך לא לעצבן לנו את הדגדגן", שזכה לתפוצה רחבה ברשת האינטרנט הישראלית. המאמר אף זכה לאזכור בתוכנית הלימודים של המחלקה ללימודי מגדר באוניברסיטת תל אביב. בהמשך כתבה ארד על מיניות במגזינים "עולם האשה" ו"בלייזר", במוסף "זמנים מודרניים" ב"ידיעות אחרונות", "העיר", "עכבר העיר", "בננות" ובמגזין "View".
בשנות ה-90 סיפרה בראיונות כי אמה, מהא (סולימאן), היא ערבייה ממוצא ירדני שהתגיירה.
ב-2003 יצא ספרה הראשון, "יש אלוהים". בפתיח צוין: .
ארד הייתה חברת מפלגת עלה ירוק והיא הוצבה במקום השלישי ברשימת המפלגה בבחירות לכנסת השמונה עשרה (2009).
ביולי 2020 החלה לשדר את הפודקאסט ״טוקי סטייל״ יחד עם שחר כהן בנושאי סקס ויחסים.
נוה מנחם
גנ&quot;ש
גבעת הדגל
דימיטר פרוטיץ
אמט קלי
אמט לאו קלי (אנגלית: Emmett Leo Kelly; 9 בדצמבר 1898 - 28 במרץ 1979) היה אמן קרקס אמריקאי. את פרסומו קיבל קלי כשיצר את דמות הליצן המפורסמת, "וילי העייף", שהתבססה על דמות הנווד (Hobo) של תקופת השפל הגדול.
חייו.
אמט קלי נולד ב-1898 בעיירה הקטנה סדאן אשר במדינת קנזס. בשנת 1917, עקר קלי לעיר קנזס שבמיזורי ובאמתחתו חלומות להפוך לקריקטוריסט מקצועי. לאחר שמילא מספר משרות קטנות, המציא את "וילי העייף", כאשר צייר עבור חברת פרסום סרטים. במילותיו שלו, הדמות מלאת העצב: "תמיד קיבלה את הקצה הקצר של המקל, אך לעולם לא איבדה תקווה והמשיכה לנסות".
קלי עזב משרה זו ועבד במספר קרקסים, כאומן טרפז וכליצן. בשנת 1923, כשעבד בקרקסו של ג'ון רובינסון, פגש את אשתו לעתיד, אווה מור - אומנית טרפז בעצמה. כדי לייחד את עצמו, החל להופיע כ"ווילי" בשנת 1931. במופע, היה רודף "וילי" אחר אור הזרקורים החמקמק באמצעות מטאטא ישן, או ניסה ללא הועיל לפצח אגוזים באמצעות פטיש כבד. לעיתים, היה פשוט נועץ מבט באחד הצופים בשעה שנגס בעלה כרוב. קטעי ההופעה שלו היו הצלחה מסחררת והפופולריות שלו גדלה.
לפני מלחמת העולם השנייה, החל קלי להציג את המופע שלו באנגליה. בין הצופים היו וינסטון צ'רצ'יל ומספר אריסטוקרטים בעלי תארים. במהלך המלחמה, הייתה לו הזדמנות פז, להציג על במות ברודוויי ולערך סיבובי הופעות במועדוני הלילה במדינה.
משנת 1942 ועד 1956, היה קלי אחד מכוכבי האטרקציות של "המופע הגדול ביותר עלי אדמות" בהנהלת האחים רינגלינג, פי. טי. ברנום וג'יימס אנטוני ביילי. בשנת 1944, עלה באש אוהל הקרקס בהרטפורד, קונטיקט - טרגדיה שגבתה את מחיר חייהם של 167 בני אדם. צלם עיתונות תפס את הליצן בעל חליפת השק והאף האדום, מחיש דלי מים למקום. עדי ראייה מספרים כי זו הייתה אחת הפעמים היחידות בה נראה קלי בוכה. דיוקן מפורסם אחר של "וילי", פורסם בעיתון לייף בשנת 1947 והדמות האומללה, נשארה נושא פופולרי אצל ציירים חובבים.
בנוסף לעבודתו בקרקס, כיכב קלי גם בפרסומות ובתוכניות טלוויזיה רבות. בשנת 1952, הופיע קלי בסרטו זוכה האוסקר של ססיל ב. דה-מיל, ההצגה הגדולה בתבל. ב-1956, שימש קלי כקמע של קבוצת הבייסבול, ברוקלין דודג'רס.
אמט קלי נפטר ב-28 במרץ 1979, בגיל 80 כתוצאה מהתקף לב בביתו שבפלורידה.
דמותו.
אמט קלי, האדם שמאחורי "וילי העייף", תואר כאדם מתבודד ורציני אשר הקדיש עצמו לשיפור דמות הנווד הבלתי נשכחת שלו. רוב הליצנים הם יצורים עליזים, המשמחים את הקהל באמצעות התלבושות הססגוניות והחיוכים הענקיים. אולם, אמט קלי שבה את הקהל באמצעות דמות הנווד העצוב. "וילי העייף" לבש חליפה מהוהה והיה בעל זיפי זקן ומבע פנים עצוב שצויר על פניו; הוא הפך ל'אחד מיוצרי הצחוק המובילים בעולם' באמצעות תעלוליו הריקים. לא רק ששעשע את מבקרי הקרקס, אלא גם הופיע בתחומי בידור אחרים, הגיע לקהל גדול יותר וכך הפך, לליצן המפורסם ביותר במאה העשרים.
מורשת.
בנו של קלי, אמט קלי ג'וניור, יצר גם הוא דמות המזכירה את "וילי העצוב" - דבר הגרם לניכור שנמשך שנים בין השניים. קלי ג'וניור טען שדמותו שלו "פחות עצובה" מדמותו של אביו, אבל הדמיון הגדול בין שתי הדמויות נראה בבירור.
בעיר הולדתו בקנזס, נמצא 'מוזיאון אמט קלי' המציג מוצרים הקשורים לליצן. בעיירת ילדותו, יוסטון, מיזורי, הוקם פארק הקרוי על שמו של הליצן ובו מתקיים כל שנה פסטיבל, המושך ליצנים רבים מכל העולם, כולל נכדו של קלי, ג'ואי.
קלי חבר ב'היכל התהילה הבינלאומי של הליצנים' החל משנת 1989 ומשנת 1994, הוא חבר גם ב'היכל התהילה הבינלאומי של הקרקס'.
נ&quot;מ גלבר
נ. מ. גלבר
ואסיל ראדוסלאבוב
פזרדז'יק
פאזרדז'יק
גלבר
אינקובוס
לפי אגדות מימי הביניים, האינקובוס (incubus, ברבים:אינקובי, מהפועל הלטיני incubo שמשמעו "סיוט") הוא שד בעל דמות גברית, שמפתה נשים לשכב עמו, או לחלופין אונס אותן בשנתן. האינקובוס יכול לשכב עם נשים כדי לעבר אותן, כמו באגדה על מרלין, ויכול לעיתים להביאן עד לתשישות או למוות על ידי שניזון מאנרגיית החיים שלהן.
לאינקובוס קיימת מקבילה ממין נקבה המכונה סוקובוס (Succubus).
מקורות.
לפי מלאוס מלפיקרום (Malleus Maleficarum), או "פטיש המכשפות", הסוקובי אוספות את הזרע מהגברים איתן הן שוכבות, והאינקובי משתמשים בו להפרות נשים. ילדים שנולדו כתוצאה מכך אמורים להיות יותר רגישים להשפעת שדים.
דמויות דומות לאינקובי מוזכרות לראשונה ברשימת שמות המלכים השוּמרים ב"כתבי לברטו" משנת 2400 לפנה"ס. נמצאה טבלה ובה נמנים שמו של גילגמש ושמו של אביו המוזכר כשד לילוּ. נאמר כי לילוּ מטריד ומפתה נשים בשנתן, והוא אחד מארבעה שדים שהיו שייכים למעמד ערפדים או סוג של רוחות רפאים. ואילו לילית, מהמיתולוגיה היהודית האזוטרית, היא שדה נשית המטרידה גברים ומופיעה בחלומות ארוטיים שלהם.
אפשרות אחת למקור האגדות היא אולי כהסבר לחוויות כגון חלומות בהקיץ או שיתוק שינה. או כתירוץ לעוררות מינית לילית או לקרי לילה. אפשרות נוספת היא שחלק מהקורבנות לכאורה של האינקובי הן קורבנות תקיפה מינית של ממש, והאנסים או קרובי המשפחה ייחסו את מעשי האונס לשדים כדי להימלט מעונש, או כדי לשמור את כבוד המשפחה. אפשרות נוספת היא לשמור סוד כמו גילוי עריות או ניאוף על ידי התערבות של "רוחות".
מראה.
בדומה לשדים, לא קיים תיאור מדויק ואחיד למראם של האינקובי. למרות זאת, לעיתים, בדומה לסוקובוס, האינקובוס מתוארים כגברים יפים ומפתים בעלי מאפיינים חיצוניים המשויכים לשדים (כנפיים, קרניים וכדומה), ולעיתים מתוארים כדמונים שעירים ונמוכים. במיתולגיה הרומנית, דמות האינקובוס הקרוי "זבורטור" ("המעופף") היא של גבר צעיר ויפה תואר.
פעולה בגוף ראשון
פעולה מגוף ראשון
האדמו&quot;ר מריבניץ
כנס שדרות לחברה
הרלנד סנדרס
הרלנד דייוויד "קולונל" סנדרס (באנגלית: Harland David "Colonel" Sanders; 9 בספטמבר 1890 – 16 בדצמבר 1980) היה איש עסקים אמריקאי אשר הקים את רשת המזון המהיר, KFC.
חייו.
הרלנד סנדרס נולד בעיירה הנריוויל, אינדיאנה למשפחה פרסביטריאנית. כשהיה בן שש נפטר אביו וסנדרס החל להתנסות בבישול, בעקבות יציאתה של אמו לעבודה. בהיותו בן 12, כאשר התחתנה אמו מחדש, ברח סנדרס מהבית בגלל שאביו החורג הכה אותו. הוא התחיל בשרשרת של עבודות פשוטות, כשתוך כדי הוא משתתף בקורסי כתבנות בזמנו החופשי. לעיתים קרובות התפרץ מזגו החם של סנדרס ובמהרה הבין, שהוא מתאים יותר לעבוד כעצמאי.