חזיונות הסיבילות (יוונית: Χρησμοι Σιβυλλιακοι; לטינית: Oracula Sibyllina) הוא שם כולל לכתבים פסאודואפיגרפיים שחוברו ביוונית, במשקל הקסמטרי, מן המאה השנייה לפני הספירה עד למאה השלישית לספירה על ידי כותבים יהודים הלניסטים, יהודים נוצרים ונוצרים קדומים. הם מכילים נבואות שנאמרו לכאורה על ידי הסיבילה, הנביאה המיסטית בת יוון העתיקה, או מספר סיבילות. תכליתם הייתה להציג את השקפותיהם של הכותבים בפני העולם היווני-רומי כשהן מובאות כביכול מפי מקור יוקרתי ומכובד כסיבילה, וסגנונם נועד להידמות לזה של הספרות הנבואית האלילית. "חזיונות הסיבילות" עברו עריכות מרובות, בעיקר על ידי כותבים נוצריים מאוחרים יותר, עד שהתגבשו כנראה במאה השישית. הם מנו חמישה-עשר כרכים. הכרכים התשיעי, העשירי והחמישה-עשר אבדו לגמרי יחד עם קטעים מתוך השאר, אך רוב היצירה – למעלה מ-4,200 פסוקים – מצוי כיום. החלקים שמקורם יהודי במובהק נחשבים כחלק מן הספרים החיצוניים.
בקרב העמים המרובים ששועבדו בתחילה על ידי אלכסנדר הגדול ויורשיו ולאחר על ידי האימפריה הרומית, התפתחה סוגה ספרותית שלמה של חיבור נבואות שווא בשם הסיבילה. כתבים אלו הכילו גינויים של השליטים היוונים והרומאים לצד אפולוגטיקה ותעמולה של התרבויות והדתות הכבושות. המסרים הועברו בין היתר בצורת אזהרות חמורות על רשעות האימפריות, קריאות להחזיק בערכי המוסר והצדק (של העמים הנשלטים) ונבואות קדומות, כביכול, על אירועים שהתממשו כבר. מחבריהם של הכתבים שקובצו ב"ספרי הסיבילות" השתייכו למסורת זו אף הם. הכתבים הקדומים יותר באוסף היו ידועים וזכו ליוקרה בעולם הטרום-נוצרי: יוסף בן מתתיהו מזכיר בקדמוניות היהודים (ספר ראשון, פרק ד', חלק שלישי) ש"הסיבילה" דיווחה על מגדל בבל, ורואה בכך אישור לאמיתות הסיפור על בלבול לשונות האדם מפי מקור חיצוני.
חמישה-עשר הספרים נאגדו בשני אוספים שנערכו על ידי סופרים ביזנטיים במאה השישית בערך: הראשון הכיל את כרכים אחת עד שמונה, והשני את היתר (אנתולוגיה ביזנטית אחרת כללה ארבעה-עשר ביחד). הכרכים השלישי עד החמישי והאחד-עשר עד הארבע-עשר נחשבים בעיני הקונצנזוס המחקרי כיהודיים במקורם, והיתר כנוצריים. ספרי הסיבילות זכו לפופולריות רבה בקרב אבות הכנסייה המוקדמים יותר, בתקופה שלפני התנצרות האימפריה, כשנבואות שיוחסו לסיבילה ותמכו בתורת ישו היו מקור רב-ערך. ספרי הסיבילות מצוטטים רבות על ידי אבות כנסייה מיוסטינוס מרטיר ועד אוגוסטינוס ולאחריו. חשיבותם פחתה עם ניצחון הנצרות על הפגאניות, אך הסיבילות המשיכו להיקרא בימי הביניים. גם מזמור הרקוויאם המוכר "דיאס אירה" מזכיר את נבואת הסיבילה.
החלק הקדום ביותר הוא הכרך השלישי, שחלקיו המקוריים בטרם העריכות המאוחרות מקורם סביב 140 לפנה"ס והוא משלב את הסיבילה בסיפר המקראי על ידי הצגתה כבת משפחתו של נח. הכרך כולל בין היתר אזכורים למלחמת גוג ומגוג. הכרך הרביעי נכתב אחרי 80 לספירה ומתאר את התפרצות הר הגעש וזוב (79) כעונש על טבח היהודים בידי הרומאים במרד הגדול, אם כי הוא כמעט ומתעלם מבית המקדש. הספר החמישי ספוג אף הוא עוינות לרומאים, אם כי משבח את הקיסר הדריאנוס ומכאן שנכתב לפני מרד בר כוכבא. שלושת הספרים הראשונים חוברו כנראה על ידי יהודים מאלכסנדריה. הספרים השישי עד השמיני הם נוצריים במובהק ומכילים נבואות אודות ישו, המנוני שבח לו וגינויים קשים ליהודים, המתוארים במקום אחד כדומים לאנשי סדום. החלקים האחד-עשר עד הארבעה-עשר הם היסטוריה של העולם עד התקופה הרומית, הכוללים נבואות על כך שהאימפריה תישלט בדורה האחרון על ידי אלוהים עצמו.
Paradoxosomatidae
ארתור וינט
ארתור סטנלי וינט (באנגלית: Arthur Stanley Wint; 25 במאי 1920 - 19 באוקטובר 1992) היה אתלט ג'מייקני, הוא אלוף אולימפי בעל 4 מדליות מהן 2 מדליות זהב ושיאן עולם. היה לאתלט הראשון מג'מייקה שזכה במדליית זהב אולימפית. נודע בשל גובהו הרב בקרב האתלטים - 1.94 מטר.
ביוגרפיה.
וינט נולד בפלודן, שבמחוז מנצ'סטר, ילד שני מתוך חמישה ילדים, לג'ון, כומר פרסביטריאני והילדה וינט, מורה. בהיותו תלמיד תיכון השתתף בתחרויות ריצה למרחקים קצרים, בקפיצה לרוחק ובקפיצה לגובה. בשנת 1937 זכה בתואר אתלט השנה לנוער בג'מייקה.
במשחקי מרכז אמריקה והקריביים שנערכו בפנמה סיטי, פנמה בשנת 1938 זכה וינט בשתי מדליות, מדליית זהב בריצת 800 מטר (1:56.3 דקות) ומדליית ארד בריצת 400 מטר משוכות.
בשנת 1942 התגייס וינט לחיל האוויר המלכותי. הוא שרת במסגרת אימונים של חיל האוויר של חבר העמים, בקנדה. הוא קבע שיא קנדה חדש בריצת 400 מטר. לאחר מכן, הוא נשלח לבריטניה כטייס לקרבות במלחמת העולם השנייה.
במשחקי מרכז אמריקה והקריביים שנערכו בברנקייה, קולומביה בשנת 1946 זכה וינט ב-3 מדליות זהב, בריצת 400 מטר (48.0 שניות) בריצת 800 מטר (1:54.8 דקות) ובריצת שליחים 4x400 מטר (3:18.0 דקות).
בשנת 1947 השתחרר וינט מהצבא והחל ללמוד רפואה בבית חולים סנט ברתולומיאו שבלונדון בזכות מלגה שקיבל.
אלוף אולימפי.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכה וינט במדליית זהב ובמדליית כסף. מדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא אולימפי חדש של 46.2 שניות, לפני הרב מק'קנלי חברו לנבחרת (46.4 שניות) ומל וייטפילד מארצות הברית (46.9 שניות) ומדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:49.5 דקות, אחרי וייטפילד (1:49.2 דקות) ומרסל הנסן מצרפת (1:49.8 דקות). נוסף לכך, הוא השתתף בריצת שליחים 4x400 מטר, אך הרביעייה הג'מייקנית שהייתה מועמדת לניצחון לא סיימה את הריצה לאחר שמתח שריר.
בשנת 1949 נישא וינט לנורמה דורותיאה מארש בלונדון ובשנת 1951 נולדה בתם הראשונה.
שיאן עולם.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה וינט במדליית זהב ובמדליית כסף. מדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר בשיא עולם חדש של 3:04.04 דקות, לפני ארצות הברית (3:04.21 דקות) וגרמניה (3:06.78 דקות) ומדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:49.4 דקות, אחרי וייטפילד (1:49.2 דקות) ולפני היינץ הולצהיימר מגרמניה (1:49.7 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 47.24 שניות.
בשנת 1953 פרש וינט מספורט תחרותי וסיים את לימודי הרפואה שלו.
בשנת 1955 חזר וינט לג'מייקה ושימש כרופא מנתח יחידי במחוז הנובר. בשנים 1956 ו-1958 נולדו בנותיו, השנייה והשלישית. בשנת 1958 חזר לאנגליה על מנת להתמחות בכירורגיה.
בשנת 1962 חזר וינט לארצו לחגיגות העצמאות של ג'מייקה. הוא נשא את הלפיד באצטדיון בטקס הפתיחה של משחקי מרכז אמריקה והקריביים, שנערכו בארצו, מיד לאחר חגיגות העצמאות. בין השנים 1974–1978 שימש כנציב העליון מתאם בריטניה בג'מייקה ולאחר מכן שגריר ג'מייקה בשוודיה ובדנמרק.
יצחק נגרקר
יצחק נגרקר (נולד ב-1952) לחם במלחמת יום הכיפורים כטען-קשר בדרגת רב-טוראי בחטיבה 188 של חיל השריון, ונפל בשבי הסורי במעשה גבורה במטרה להציל את החיילים שהסתתרו בבונקר שבתל סאקי ברמת הגולן, בעת שהיו תחת אש כבדה וניתנה הוראה ממפקד מוצב תל סאקי, מנחם אנסבכר: "מי שיכול לצאת ולהגיד שאחנו נכנעים - שיצא".
נגרקר התחמק משני צרורות של החיילים הסורים ונלקח בשבי בזכות זה שלבש סרבל חסין אש והסורים טעו וחשבו שהוא טייס.
ביוגרפיה.
יצחק נגרקר גדל ביבנה למשפחה של עולים מהודו. גויס לחיל השריון ושירת כטען-קשר בגדוד 74 של חטיבה 188 (פלוגה ו). בתחילת מלחמת יום הכיפורים הייתה החטיבה ברמת הגולן, ולחמה מול כוחות סוריים גדולים.
הנפילה בשבי.
ב-7 באוקטובר 1973, בסיומו של קרב תל סאקי, היו תחת אש כבדה בתוך הבונקר בתל סאקי כ-30 לוחמי צה"ל, ולאחר שספגו אש כבדה, ניתנה הוראה ממפקד מוצב תל סאקי, מנחם אנסבכר: ״מי שיכול לצאת ולהגיד שאנחנו נכנעים - שיצא״.
יצחק נגרקר היה היחידי שעמד (בשעה ששאר החיילים נפגעו מהאש שהייתה סביבם ולא היו מסוגלים לעמוד) ויצא החוצה אל עבר שני חיילים סורים, שניסו לירות בו אך יצחק התחמק בהם ע״י כך שהטה את גופו לצד ואחורה. כששאלו אותו כמה אנשים יש בבונקר, סימן להם עם היד שהם היו ארבעה (כמספר האנשים הדרושים לתפעול טנק), שלושה מתו והוא היחידי שנותר. כששמו לב לסרבל חסין האש שלו, הם חשבו שהוא טייס, והחליטו לקחת אותו בשבי, מבלי לבדוק האם הוא דובר אמת, ובכך ניצלו חיי כל החיילים ששהו בתוך הבונקר בתל סאקי.
השבי והחזרה הביתה.
יצחק נגרקר שהה בשבי הסורי כשמונה חודשים, במהלכם עבר חקירות ועינויים. הוא שוחרר ב 6 ביוני 1974, במסגרת חילופי שבויים.
כעבור כמה חודשים בשבי, הצטרף לכלל השבויים בכלא אל מאזה שבדמשק יעקב אריאל (אחרי שהות ארוכה בצינוק) אותו חבש יצחק בניגוד לפקודה שקיבל בבוקר ה-7 באוקטובר באזור תל סאקי לאחר שיעקב נפגע בבטנו מארטילריה. יעקב ויצחק זיהו אחד את השני בשבי ואחרי שיצחק שאל על הלוחמים בבונקר יעקב אמר שהלוחמים בבונקר נהרגו.
יצחק היה בחששות איומות והרגשת כישלון לקראת הנחיתה בארץ. כי היה בטוח שכל ההלוחמים בבונקר תל סאקי מתו, והוא כביכול לא הקשיב לפקודתו של סגן מנחם אנסבכר משום שיצא מהבונקר הסגיר עצמו ולא אמר לסורים שכל יושבי הבונקר נכנעים.
מטוס השבויים נחת בשדה התעופה בן-גוריון יצחק פגש את המשפחה שהגיע לשדה, עבר חקירה קצרה, כאשר ניגש למוניות שהוקצו למשפחה פנה אליו לייזי אגסי ובישר לנגרקר שכל הלוחמים ניצלו בזכותו, וכולם מחכים לו לחאפלה שאנסבכר הבטיח כשהיו בבונקר.
חיים אישיים.
יצחק נגרקר נשוי לאילנה, ילידת דימונה, ולהם ארבעה ילדים. הם מתגוררים בקצרין שברמת הגולן.
ספרות.