קיימים בעיר ארמונות ובתים רבים שנבנו בסגנונות הבארוק והרוקוקו, בהם בניין התיאטרון הלאומי הקרואטי בוואראז'דין, שנבנה ב-1873 ותוכנן על ידי האדריכלים הוינאים הנודעים הרמן הלמר (Herman Helmer) ופרנדינד פלנר (Ferdinand Fellner).
פסטיבל מוזיקת בארוק מתקיים בעיר מדי שנה בסוף חודש ספטמבר מאז 1971 בשם ערבי הבארוק של ואראז'דין (Varaždinske barokne večeri), ומושך אליו כמה מטובי המוזיקאים ואוהבי המוזיקה מקרואטיה והעולם. בסוף אוגוסט ותחילת ספטמבר מתקיים פסטיבל חוצות היסטורי "שפנציר פסט" ("Špancir fest").
לעיר יש קבוצת משמר טקסית המכונה פורגארי (Purgari), המשתתפת בטקסים שונים המבוצעים בעיר כמו גם בטקס השבועי "החלפת המשמר" המבוצע לפני בית העירייה.
כלכלה.
ואראז'דין היא אחת הערים הקרואטיות הבודדות שתעשייתה לא נפגעה מהמלחמה ב-1991. מלבד ענק הטקסטיל "Varteks", שוכנים בה מפעלים חשובים למזון ("Vindija"), מתכת ובנייה. גם הסקטור הפיננסי והבנקאי מפותחים היטב. פיתוח כלכלי נוסף קיבל עידוד מיצירת אזור השקעה חופשי.
חינוך.
בהתחשב בגודלה יש לוואראז'דין מערכת חינוך מפותחת. שבעה בתי ספר יסודיים, עשרה בתי ספר תיכוניים (שתי גימנסיות ציבוריות, שתי גימנסיות פרטיות, ובתי ספר מקצועיים שונים), ארבעה קולג'ים ושתי פקולטות (הפקולטה לטכנולוגיית המידע והפקולטה לגאוטכניקה) שהן חלק מאוניברסיטת זאגרב.
תחבורה.
אל העיר ואראז'דין מובילים כמה כבישים ראשיים מכל הכיוונים. תשתית הכבישים טובה וכוללת את הכביש המהיר בתשלום שכיוונו צפון דרום המחבר את זאגרב עם מעבר הגבול להונגריה בגוריצ'ן, כמו גם אל חוף הים האדריאטי. בנוסף יש כביש מהיר שכיוונו מזרח מערב המחבר את העיר לגבול סלובניה ולערים קופריווניצה ואוסייק ולחלק המזרחי של קרואטיה. העיר מקושרת לפרברים ולכפרים שבסביבה באמצעות מערכת אוטובוסים ציבוריים. בעיר יש גם תחנת רכבת ותחנת אוטובוסים ששתיהן מצויות במרחק של 10 דקות הליכה ממרכז העיר. השימוש העיקרי ברכבת הוא למשא, בשל חוסר ההשקעה בתשתית הרכבות במדינה. שרות האוטובוסים של ואראז'דין נחשב מעולה והוא מציע שרות קבוע ליעדים מקומיים, לאומים ובינלאומיים, כמו גם ליעדים עונתיים לים האדריאטי. שדה תעופה קטן השוכן בפאתי ואראז'דין משמש בעיקר מטוסי ריסוס ומטוסים קלים עבור סיורי תיירות.
ואראז'דין כיום.
ואראז'דין כיום היא אתר תיירות פופולרי בתקופת הקיץ, ומבקרים בה כמה מאות אלפי תיירים מדי שנה. לעיר יש כמה מוקדי משיכה תרבותיים (מוזיאונים רבים, גלריות ותיאטראות), מסחריים (מרכזי קניות בלב העיר) וספורטיביים. בנוסף מתחוללים בעיר שני אירועים המושכים קהל, פסטיבל שפנציר המתרחש בסוף אוגוסט ותחילת ספטמבר ופסטיבל מוזיקת בארוק המתרחש בסוף ספטמבר.
יהודי ואראז'דין.
יהודים התיישבו לראשונה בוואראז'דין ב-1777. בוואראז'דין הוקם ב-1826 בית הספר היהודי הראשון בקרואטיה. רוב היהודים היו שייכים למעמד העליון בעיר ויעיד על כך בית הכנסת המפואר שנבנה ב-1861 בסגנון נאו-מורי על פי תכנונו של ואלנט מוראדיני ( Valent Morandini). בית הכנסת היה בנוי כך שהתקרה של חלקו המרכזי הייתה קמורה ומשני צדדיו של החלק המרכזי הייתה קומה שנייה של עזרת הנשים. בשנת 38–1937 היו בוואראז'דין כ-1,000 יהודים , אבל בסיום שלטון האימים של האוסטאשה לא נותרו יהודים בוואראז'דין. במהלך מלחמת העולם השנייה איבן ברסקוור פעל להצלת יהודי העיר ועל כך קיבל הכרה כחסיד אומות העולם.
מהעבר היהודי של ואראז'דין נותרו בית הקברות היהודי ובית הכנסת. בית הקברות היהודי מצוי מזרחית לעיר בדרך לקופריווניצה. הוא נוסד ב-1806 ובו בין 500 ל-700 מצבות. אומנם היו כמה מקרים של ונדליזם ומצבות הופלו, אך כללית מצב שימור המצבות הוא טוב . בית הכנסת ניזוק במלחמה, שופץ חלקית עם סיומה, שימש לאחסון ואחר כך כבית קולנוע שנסגר בסופו של דבר. בשנת 2008, החליטה עיריית ואראז'דין לשפץ את בית הכנסת על מנת להופכו למרכז תרבות. במסגרת הקשרים המתהדקים בין קרואטיה לישראל, ביצעה העירייה את פסטיבל ערבי הבארוק של 2008 בשיתוף מדינת ישראל כנותנת חסות רשמית, כאשר הכוונה הייתה לחנוך את בית הכנסת במסגרת האירוע בהופעה של אנסמבל נובילה הישראלי. בסופו של דבר נערך האירוע בבית הכנסת בתנאים ארעיים, כאשר בדים מכסים את הפיגומים.
לקהילה זו השתייכו יהודי העיירה קְרָאפִּינָה. קהילה נוסדה שם במחצית השנייה של המאה ה-19. יהודים נקברו בחלקה יהודית בבית העלמין העירוני. ב-1931 נמנו שם 60 יהודים ובפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 45 נפשות. הקהילה חרבה בשואה. נכון ל-2009 הייתה החלקה היהודית בבית העלמין הכללי מתוחזקת ונמצאו בה 30 מצבות שהכיתוב עליהן היה בעברית, בגרמנית ובסרבו-קרואטית.
בעיר זו נולד יאנוש ליקאי בשם קודם לייטנר (1895 - ניו יורק, 1925) שהיה סופר, עיתונאי, פוליטיקאי, הונגרי-יהודי, שכחבר בחוג גלילאו ביצע ניסיון התנקשות, שלא הצליח, בראש ממשלת הונגריה אישטוואן טיסה בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
דיוקן עצמי עם מראה ספירלית
יד וכדור שיקוף
יד וכדור שיקוף המכונה גם דיוקן עצמי במראה כדורית הוא הדפס אבן (ליתוגרפיה) מעשה ידי האמן ההולנדי מאוריץ קורנליס אשר שהודפס לראשונה בינואר 1935.
תיאור היצירה.
ביצירה ניתן לראות את השתקפות האמן בכדור שיקוף (כדור בדולח) שהוא מחזיק בידו. בהשתקפות רואים את כל חדר העבודה של האמן, והיצירה מהווה משחק בפרספקטיבות שונות המתאפשרות בציור השתקפות, בדומה ליצירה קודמת של האמן "דומם וכדור שיקוף". אין מדובר ביצירה ריאליסטית שכן ברקע התמונה לא ניתן לראות את חדר העבודה הנראה בהשתקפות.
בספרו מתאר אֶשֶר את היצירה, כאמירה לגבי יחס האמן לאופן שבו הוא רואה את יצירתו:
אזכורים תרבותיים.
בסרט "המבוך" בו מוזכרת עבודה נוספת של האמן ("יחסות") ישנם אזכורים גם של יצירה זו. גארת', מלך הגובלינים (המגולם על ידי דייוויד בואי) מציע לשרה, הגיבורה, כדור בדולח המופיע בידו, ובו ניתן לראות השתקפות. וכן, בסצנת החלום שבסרט, שרה מגלה שהיא כלואה בכדור בדולח וכשהיא רצה לקיר הכדור היא רואה את השתקפותה המעוותת, בדומה להשתקפות האמן המופיעה ביצירה זו.
קרינה פלואורסנטית
פיטר האמיל
פיטר ג'וזף אנדרו האמיל (באנגלית: Peter Joseph Andrew Hammill; נולד ב-5 בנובמבר 1948 בלונדון) הוא מלחין ונגן בריטי. מאז אלבומו הראשון בשנת 1968, לא חדל האמיל מפעילות מוזיקלית, ושיתף פעולה עם נגנים נוספים כדוגמת רוברט פריפ, פיטר גבריאל ודייוויד קרוס. לעיתים הוצמד לו התואר "מוזיקאי של מוזיקאים", זאת עקב השפעותיו על יוצרים אחרים, כמו להקת מריליון, דייוויד בואי והסקס פיסטולז.
האמיל ולהקת ואן דר גראף.
חלק ניכר מפעילותו של האמיל היה במסגרת להקת ואן דר גראף ג'נרייטור, לה היה מייסד, יוצר ומוביל. חברי הלהקה (כולל האמיל עצמו) הביאו עמם השפעות של ג'אז, ריתם אנד בלוז ומוזיקה קלאסית, אותן יצקו ליצירות רוק מתקדם. בהמשך דרכה, הלהקה התנערה מהתווית "רוק מתקדם" לטובת ארט-רוק שכן לטעמם של חברי הלהקה הרוק המתקדם קפא על שמריו והפך ליומרני ונפוח, בעוד שחברי הלהקה העדיפו להמשיך לבחון סגנונות חדשים מבלי להתאימם בכוח לתיוג קיים.
אנשי הלהקה טענו שההחלטה אם אלבום זה או אחר יצוין כיצירה של ואן דר גראף או של האמיל אישית נקבעה רק על פי השאלה "למי היה כסף באותו רגע לשלם עבור שעות אולפן", אך למרות טענה זו קיים הבדל סגנוני מובהק בין אלבומי הלהקה לבין אלבומי סולו של האמיל. באלבומי הלהקה התזמור בדרך כלל עשיר יותר ומורכב יותר, ואילו אלבומיו של האמיל נוטים להיות אישיים הרבה יותר.
מבין אלבומי הלהקה, אחד בלבד יצא ללא תרומה מהאמיל (The Long Hello). בכל השאר הוא היוצר העיקרי. מנגד, כמעט כל חברי הלהקה מופיעים באלבומי סולו של האמיל.
האמיל כזמר וכמשורר.
האמיל מנצל מנעד רחב ביותר ויכולת שליטה מופלאה בקולו. יכולתו המרשימה לעבור משירה אופראית קלאסית לצווחות רוקיסטיות ונהמות פאנק היא מאפיין ייחודי של עבודותיו. היו שהשוו את זמרתו של האמיל לנגינתו של הנדריקס.
הנושאים עליהם שר האמיל השתנו אך מעט במהלך השנים. מתחילת הדרך נטה להתמודד עם שאלות קיומיות, אהבה ויחסי אנוש, דת ופוליטיקה. בתקופה המוקדמת נטה לעיסוק בולט במדע בדיוני (למשל באלבום H to He) שנזנח. נושאים נפוצים נוספים הם שירים של חרטה אישית, וגם שירי קינה על ידידים ובני משפחה שאבדו, אם בשל מוות ואם בשל אובדן קשר מסיבות פרוזאיות יותר. עיסוקו המתמיד בנושאים קודרים אלו יצרו להאמיל תדמית של אדם עגום וזועף, שהוא מתכחש לה: "בחיי הפרטיים אני אדם רגיל ומאושר למדי. אפשר לומר שמפני שאני מטפל בנושאים אלו ומתמודד עמם אני פטור מעונשם".
מאז תחילת שנות ה-80 הופיע זרם נוסף ביצירתו של האמיל - ביקורת אישיותית נוקבת על אישה או נשים מתעשיית הבידור, שזהותה אינה ידועה. לזרם זה שייכים שירים כגון Comfortable (1983), Tango for One (2000) ו-Naked to the flame (2006).
האמיל מתנגד למתן פרשנות מילולית ישירה לרוב יצירתו. "שירים הם עניין שיש בו מן המסתורין" הוא אומר, ומוסיף: "אין זה סביר שמישהו יקלוט את כל מגוון האלוזיות שאני מצייר (בשיר), וכך זה צריך להיות". עבור האמיל, שיר הוא יצירה מונוליתית, וכל ההפרדה בין התמליל לנגינה היא בהכרח כפויה ומלאכותית.
האמיל בהופעות.