ישראל דורון (1924 – 23 בפברואר 2022) היה ראש עיריית עכו בין השנים 1969–1983.
ביוגרפיה.
בצעירותו.
נולד בשנת 1924 בשם ישראל שניידר בעיר סטורוז'ינץ שבצפון בוקובינה, רומניה (כיום באוקראינה). בשנת 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה כאשר הרוסים פלשו וסיפחו את האזור לברית המועצות, הוא גורש לאוקראינה, שם שהה עד שנת 1944. לאחר נסיגת גרמניה הנאצית מעיר הולדתו, הוא חזר וגויס לצבא האדום, ושירת שנה ביחידה לסילוק מוקשים.
ב-1946 דורון עזב את ברית המועצות לרומניה ועלה לארץ ישראל לאחר מסע דרך הונגריה, אוסטריה ואיטליה.
באיטליה פגש שוב את מרים (מגדה), שהכיר מסניף בית"ר בבודפשט. השניים נישאו ונולדה להם הבת, רבקה. הם עברו למחנה פליטים של אונרר"א בדרום איטליה ומשם עלו בשנת 1948 לישראל בספינה "קדמה" והגיעו לבית העולים "נווה חיים" סמוך לחדרה.
גויס לחטיבת גבעתי, שם שירת במלחמת העצמאות.
לאחר השחרור מצה"ל השתקע עם משפחתו בעכו. בשנת 1958 רכש דירה בשיכון רסקו בעיר.
אביו, יוסל, היה בעל חנות מכולת ברוב בורוכוב בעיר.
הוא החל לעבוד כפקיד בצרכנייה בעכו, ברחוב בן עמי-פינת ויצמן. התקדם לקופאי, ולבסוף שימש כמנהל הצרכנייה.
דורון היה מזכיר האיגוד המקצועי של עובדי התעשייה הזעירה והעובדים החקלאים במועצת פועלי עכו
בעיריית עכו.
בשנת 1969 התמודד מול יוסף כתארן מטעם אחדות העבודה.
נבחר למועצת העיר עכו בראשות רשימת המערך. סיעתו כללה שישה נציגים למועצת העיר והוא הפך לראש העיר, נבחר מחדש ב-1974 וב-1978.
במהלך שנות בעירייה, הוא איים 14 פעם להתפטר עקב אירועים שונים. בשנת 1973, הודיע על התפטרותו לאחר שמשרד הבריאות ייחס לו ולעירייה את ההחלטה לסגור את המשחטה העירונית. ביולי 1974, בעל המשחטה הסתגר עם משפחתו ואיים להתאבד, ועיריית עכו נענתה לדרישותיו והסכימה לפתוח מחדש. בתגובה, דורון התפטר כיוון שזו כניעה לגנגסטריזם.
בשנת 1978 נחתם הסכם ברית ערים תאומות עם העיר רקלינגהאוזן בגרמניה.
במהלך שנת 1980, הודיע מספר פעמים על התפטרותו מראשות העיר וחזר בו מכך.
כיהן כראש עיריית עכו מטעם העבודה עד לינואר 1983, לאחר מכן, נבחר שוב למועצת העיר, הפעם מטעם הליכוד. במאי 1983, התפטר סופית.
במהלך כהונתו קיבל את ההחלטה לקיים את פסטיבל עכו ותרם לביסוסו בשנים הראשונות, כמו כן סייע להקמת מוזיאון אסירי המחתרות במצודת עכו.
בשנת 2009, קיבל את עיטור "יקיר פסטיבל עכו" על פועלו.
ישראל דורון נפטר ב-23 בפברואר 2022. הותיר אחריו נכדים ונינים.
קארל סאוהר
אריה נהיר
אריה נהיר (1887 - 12 בפברואר 1961) היה מראשי מפ"ם, חבר הוועד הלאומי ומאנשי הקיבוץ הארצי.
ביוגרפיה.
נולד בשם לייב ליכטינגר בטרנוב, גליציה. בעיר הולדתו הקים ב-1906 את הספרייה העברית "תושיה" ואת ההסתדרות הציונית "השחר" לעידוד פעילות ציונית בקרב חניכי בית המדרש. ב-1907 עזב את פולין ועלה לארץ במסגרת העלייה השנייה. לאחר תקופה חזר לבית הוריו וב-1913 עזב בשנית. הוא שהה בברלין וחבר אל קבוצת פעילים ציונים.
לאחר שחזר לארץ ישראל, היה חבר בקבוצת בלאו וייס בקרבת זכרון יעקב והתיישב בקיבוץ חפציבה. הוא עסק בפעילות ציבורית מטעם המרכז החקלאי ויצא בשליחויות שונות מטעם ההסתדרות הציונית, קרן קיימת לישראל וקרן היסוד. שימש ציר לקונגרסים ציוניים והיה ממייסדי ומראשי הליגה הסוציאליסטית ומקימי מפלגת השומר הצעיר. לימים היה ממייסדי מפ"ם, חבר מרכז המפלגה ונציגה בוועד הפועל הציוני ובהנהלת אוצר התיישבות היהודים. נבחר לציר אספת הנבחרים והיה חבר הוועד הלאומי.
בשנים 1936–1953 התגורר בירושלים ועבד בסוכנות היהודית וחברת ניר שבבעלות הסוכנות. שימש נציג מפ"ם במועצת פועלי ירושלים. בתקופת המצור על העיר היה חבר במועצת המושל הצבאי.
ב-1953 עבר להתגורר בקיבוץ אילון עד פטירתו ב-1961. היה נשוי ואב לשני ילדים. הובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוץ .
מנזר כיפת הזהב של מיכאל הקדוש
מנזר כיפת הזהב של מיכאל הקדוש (באוקראינית: Михайлівський золотоверхий монастир) הוא מנזר נוצרי אורתודוקסי פעיל בקייב, בירת אוקראינה ומרכז הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית. בליבו של המנזר מצויה הקתדרלה של מיכאל הקדוש. המנזר ממוקם על גבעה ונשקף אל הדנייפר ואל הרובע ההיסטורי פודיל. המנזר הוקם בסביבות שנת 1100 בהוראת סוויאטופולק השני, נסיך קייב, סבל הרס בעת הפלישה המונגולית ב-1240 ושוקם במהלך מאות ה-15 וה-16. מבנה הקתדרלה המרכזית נהרס על ידי השלטון הסובייטי בשנות השלושים, אולם היא הוקמה מחדש ונחנכה מחדש בשנת 1999.
הקמת המבנים.
על אף שהמסורת מייחסת את בניית המתחם לאיזיאסלאב הראשון, נסיך קייב כמי שהקים במקום מנזר בשם דמטריוס הקדוש, הרי שהעדויות הן שהיה זה בנו, סוויאטופולק השני, שהורה על הקמת המנזר והכנסייה לכבוד פטרונו האישי, המלאך מיכאל לציון ניצחונות על הקומנים. ככל הנראה כיפות המנזר היו הראשונות ברוס של קייב שצופו בזהב, ולפיכך זכה המנזר בכינוי "בעל כיפת הזהב" או "המחופה בזהב". בעת הפלישה המונגולית ב-1240 פירקו המונגולים את הציפוי המוזהב. ב-1496 נפתח המנזר מחדש ובמהלך המאה ה-16 שוקמה הקתדרלה והמנזר הורחב עד כי המקום הפך לאחר החשובים והמרכזיים באוקראינה. ב-1620 היה המקום למושבו של המטרופוליט של קייב וזכה למעמד מוגן על ידי ההטמאנים המקומיים.
המקום היה אחוזת קבר של משפחת המלוכה, משפחת סוויאטופולקי. במנזר מאוחסנים גם שרידיה הקדושים של ברברה הקדושה, שהובאו מקונסטנטינופול ב-1108 והם היו נתונים בלי כסף שנתרם על ידי ההאטמן איוואן מזפה במאה ה-17. ב-1713 נוסף למנזר מבנה הרפקטוריום על שם יוחנן ומגדל הפעמונים התווסף בשנים 1716–1719. מאז 1800 הייתה הקתדרלה שבמקום מקום מושב הבישוף של צ'רניהיב.
על אף שחלק ניכר מאדמות המנזר נלקחו לצורך שימושים אחרים, הרי שהוא המשיך להיות אחד המנזרים הגדולים באוקראינה ובמאה ה-19 וראשית המאה ה-20 נמנו בו 240 נזירים והתקיימו בו בית ספר וסמינר לכמרים.
הרס.
ביוני 1934 החלה הריסת מבני המנזר על ידי השלטונות, כחלק ממבצע "הטיהור התרבותי" עליו הכריז יוסיף סטלין, על סמך מחקר אדריכלי שהוכיח שאיננו מבנה אותנטי מימי הביניים, כפי שנטען, אלא גיבוב מבנים מן המאה ה-16. התוכנית הייתה להרוס את מבני המנזר כולם ולפנות את השטח למבני ציבור וממשל, לאור העברת בירת אוקראינה הסובייטית מחרקוב לקייב. פריטים עתיקים, בעיקר פסיפסים, הועברו למוזיאון ארמיטאז', גלריית טרטיאקוב והמוזיאון הרוסי הממלכתי. חלקם נשדדו בהמשך על ידי הנאצים, נתפסו על ידי האמריקאים והושבו לאוקראינה. ב-1935 הוסרו כיפות הזהב, השערים המוזהבים, האיקונוסטאזיס וכלי הכסף לשרידי קדושים של מזפה ונמכרו כמתכת. שרידי הקדושה הועברו לקתדרלת ולדימיר הקדוש. מבנה הקתדרלה ומגדל הפעמונים פוצצו באמצעות דינמיט בקיץ 1936. המבנה היחיד ששרד מבין מבני המנזר הוא מבנה הרפקטוריום. הכיכר הפנויה נקראה "כיכר הממשלה" והשלטון פרסם תחרות אדריכלים לבניית קריית ממשל חדשה במקום. המבנה היחיד שהוקם ושרד מתוכנית זו הוא מושב משרד החוץ האוקראיני. פרוץ מלחמת העולם השנייה שם קץ לתוכנית ובמקום הפנוי התקיימו בעיקר אירועי ספורט.
ב-1973 הכריזה מועצת העיר של קייב על "פארק ארכאולוגי" בחלק מאזור המנזר. במקביל החלו להרקם תוכניות להקמתו מחדש, שלא יצאו לפועל עד לפירוק ברית המועצות.
הקמה מחדש.
שיקום מבנה הרפקטוריום החל כבר באמצע שנות השמונים, עם סיומן בד בבד עם עצמאות אוקראינה ב-1991 החלו להשמע קולות לפיהם הרס המנזר היה פשע שהדרך היחידה לתקנו היא שחזור מוחלט ומלא של המנזר. הקמת המנזר לפי מתכונתו המקורית הסתיימה ב-1998. במסגרת השחזור בוצעו באתר חפירות ארכאולוגיות ושרידי יסודות המבנים העתיקים, כמו גם הקריפטה, שולבו במבנה הסופי.
במגדל הפעמונים הותקנה מערכת פעמונים חשמלית ובה 40 פעמונים, המנגנת 23 לחנים שונים על פני היממה. עבודות האמנות בפנים המבנה כוללות שחזורי איקונות עתיקות ויצירות אמנות מודרניות מקוריות.
המנזר החדש נחנך ב-30 במאי 1999, אך שיקום מלא וסופי של החלל הפנימי הסתיים רק ב-28 במאי 2000. עד 2005 הושבו מרוסיה 18 מתוך 29 פסיפסים ויערות אמנות שאוחסנו במוזיאוניה.
ב-15 בדצמבר 2018 הוכרז המנזר כמטה המרכזי של הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית והמטרופוליט של קייב וכל אוקראינה.
רנה קאייה
אוגוסט רנה קאייה (בצרפתית: Auguste René Caillié; 19 בנובמבר 1799 - 17 במאי 1838) היה חוקר צרפתי והאירופאי הראשון שחזר מהעיר טימבוקטו. קדם לקאייה בביקור בטימבוקטו הקצין הבריטי, גורדון ליינג, שנרצח בספטמבר 1826 בעת עזיבתו את העיר. קאייה היה הראשון שחזר בחיים מעיר זאת.
ראשית החיים.
רנה קאייה נולד במאוזה-סור-לה-מיניון, כפר במערב צרפת. אביו, פרנסואה קאיה, עבד כאופה אבל ארבעה חודשים לפני שרנה נולד הוא הואשם בגנבה שולית ונידון 12 שנים של עבודת פרך בתוך מושבת עונשין ברושפור. הוא מת שם בשנת 1808, בגיל 46. אמו של רנה, אליזבת לבית לפין, נפטרה שלוש שנים מאוחר יותר בשנת 1811 בגיל 38. לאחר מותה, רנה ואחותו בת ה-18, סלסט, טופלו בידי סבתם מצד האם.. בגיל 16 הוא עזב את הבית וחתם כחבר בצוות על ספינת חיל הים הצרפתית ששטה לסנט לואיס בחוף סנגל המודרנית במערב אפריקה. הוא נשאר שם כמה חודשים ואחר כך חצה את האוקיינוס האטלנטי לגוואדלופ על אוניית סוחר. הוא ערך ביקור שני במערב אפריקה שנתיים לאחר מכן, כאשר ליווה משלחת בריטית ברחבי אל באקל על נהר סנגל.