לדלקת סימפונות כרונית יש שיעור שכיחות של כ-3.4% בקרב האוכלוסייה הכללית. בקרב אנשים אשר מציגים תסמינים של דלקת סימפונות כרונית, כ-28% הצהירו שהם בעלי אבחנה של מחלה נשימתית. אנשים מעל גיל 45, מעשנים, אנשים שגרים באזורים עם זיהום אוויר גבוה ובעלי אסתמה הם עם סיכון גבוה יותר לפתח דלקת סימפונות כרונית. מגוון רחב זה הוא בשל הגדרות שונות של דלקת סימפונות כרונית אשר יכולה להיות מוגדרת בהתבסס על סימנים ותסמינים או אבחון קליני של המחלה. בעוד שגורם הסיכון העיקרי לדלקת סימפונות כרונית הוא מעשן, ישנו עדיין סיכוי של -22%-4% שאנשים עם דלקת סימפונות כרונית מעולם לא היו מעשנים. זה עשוי להצביע על גורמי סיכון אחרים כגון שאיפה של דלקים, אבק ואדים. השמנת יתר גם נקשרה לסיכון מוגבר בהתפתחותה של דלקת סימפונות כרונית. בארצות הברית בשנת 2014 היה שיעור תמותה של 0.2% מדלקת סימפונות כרונית לכל 100,000 באוכלוסייה.
מוריס J-type
מוריס J-type (באנגלית: Morris Commercial J-type) היא מכונית מסחרית אשר יוצרה על ידי חטיבת המכוניות המסחריות Morris Commercial Cars חברת בת Morris Motors אשר יוצרה בין השנים 1949–1961.
משנת 1952 Morris Commercial J-type הייתה בבעלות קונצרן הרכב הבריטי The British Motor Corporation Limited (BMC)
גיה באר גורביץ'
גיה באר גורביץ' (נולדה ב-2 בדצמבר 1990) היא שחקנית, קומיקאית, סטנדאפיסטית, תסריטאית, יוצרת, מדבבת ומנחת טלוויזיה ישראלית. זוכת פרס הטלוויזיה לילדים ונוער על תפקידה בסדרה "אבא מטפלת".
ביוגרפיה.
באר גורביץ נולדה וגדלה בקיבוץ געתון. אביה, שנפטר ממלנומה כשהייתה בת 11, היה מנצח בתזמורת. סבה היה אדריכל הקיבוצים מנחם באר ודודה הוא הרקדן והכוריאוגרף רמי באר.
למדה במגמות תיאטרון ומחול בבית ספר מנור-כברי שבקיבוץ כברי. ב-2014 סיימה את לימודיה בבית הספר למשחק "בית צבי". למדה גם ריקוד במרכז ביכורי העיתים.
הפריצה הגדולה שלה הייתה בשנת 2016 כאשר יצרה עם בן זוגה, יוגב יפת, את סדרת היוטיוב "בנהאל" שהציגה את דמותם של בנהאל (בגילומה) ואליקים (יפת), שני ילדים, המתגוררים בגבעה בהרי השומרון. הסדרה זכתה לפרסום רב. לפי באר גורביץ', אורח החיים והתנהגותו של בנהאל הושפעו מילדותה בקיבוץ והמשבר הנפשי שעברה לאחר פטירת אביה. באותה שנה הופיעה בתוכנית "לילה טוב עם אסף הראל". בשנת 2017 שיחקה בעונתה השנייה של תוכנית הסאטירה "אנחנו במפה", וגילמה בסדרה "ויקי ואני" את ליטל קדישביץ. בנוסף, גילמה את דמותה של קורל בסיטקום הנוער "אחותי קפצה כיתה", את דמותה של דריה ב"הכלום הגדול", ואת דמותה של בילי ב"המלון של פיני". באותה שנה החלה להשתתף בתוכנית המערכונים "טלוויזיה מהעתיד" ששודרה ברשת.
בשנת 2018 החלה להשתתף בסדרה "צומת מילר”, בתפקיד אנאלי שמיר, גיסתו הצרפתייה של אדיר. גורביץ' השתתפה גם בעונתה השנייה של הקומדיה "האחיות המוצלחות שלי" ב-yes בתפקיד הקצינה צילי שמפקדת על הקצין רוני ושאר חיילי המפקדה. כמו כן שיחקה בסדרה "להעיר את הדב".
ב-16 בינואר 2019 הצטרפה כשחקנית קבועה לצוות העונה ה-16 של התוכנית הוותיקה ארץ נהדרת. בתוכנית השלישית של העונה הייתה הופעתה הראשונה במסגרת התוכנית.
באר גורביץ' היא חברה קבועה באנסמבל הבידור "ציפורלה". בנוסף, השתתפה בהצגות "קברט" בתיאטרון הקאמרי, "אלה גרוסמן" בבית לסין, "הסיפור של תמר" בתיאטרון חיפה, הצגת הילדים "גיבורה" בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער ובהפקה מחודשת של "ספר הג'ונגל" בבימויו של חנוך רוזן.
בפברואר 2019 דיבבה את כנרת בסדרת האנימציה הקומית "סוף הדרך" של תאגיד השידור "כאן".
בשנת 2020 החל שידורה של סדרת הילדים "אבא מטפלת", בה משחקת גורביץ' את מיקי. על תפקידה בסדרה זכתה בתחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער.
חיים אישיים.
באר גורביץ' נשואה לשחקן והבמאי יוגב יפת. בדצמבר 2018 נולד בנם הראשון. באפריל 2022 נולדה בתם השנייה.
שארל לקלרק
OKO הוא מתחם בניינים הנמצאים ב"מוסקבה סיטי", מרכז העסקים הבינלאומי של מוסקבה ברוסיה. בנייתו החלה ב-2011 והושלמה ב-2015.
המתחם כולל שלושה בניינים:
אלימות מינית בישראל
אלימות מינית בישראל היא התייחסות לתופעה אלימות מינית בהקשר של החברה הישראלית. הנתונים על היקף האלימות המינית בישראל דומים לאלו המתקיימים במדינות מערביות אחרות, אך תפיסת המאפיינים והגורמים לה עשוי להשתנות בין קבוצות ומגזרים שונים המרכיבים את החברה הישראלית. אופן הטיפול בתופעה עשוי להשתנות גם הוא, בהתאם לאופי ואורח החיים של כל קבוצה ומגזר.
המשפט בישראל עוסק באלימות מינית בשני חוקים:
שכיחות.
לתופעת האלימות המינית ישנם מאפיינים ייחודיים, אשר מקשים על הקורבנות לדבר או לדווח על עצם קיום הפגיעה. בין מאפיינים אלו ניתן למנות את אופי המעשים – המתקיימים לרוב בין שני אנשים, ללא עדים, ולא מותירים מאחוריהם סימנים ברורים שיוכלו לשמש בבוא העת כראיות משפטיות, ואת העובדה כי רבות מהפגיעות המיניות מתרחשות בתוך מערכת יחסים של קרבה או תלות (משפחה, ידידות, עבודה), ולכן הגילוי יכול לפגוע באופן משמעותי במרקמי חיים רבים. בנוסף לקשיים אלו, הנובעים מנסיבות אובייקטיביות, קיימים קשיים סובייקטיביים המקשים על דיווח הפגיעה, כגון בלבול רגשי ביחס לפגיעה (האם הייתה באונס, או ברצון), נפגעות ונפגעים מאלימות מינית עשויים לסבול גם מסטיגמה חברתית או דימוי עצמי נמוך, אשר גורם להפניית אצבע מאשימה המטילה את האחריות למעשי האלימות על הצד הנפגע במקום על הפוגע. בישראל – כמו בעולם כולו – קיים תת-דיווח ניכר על עבירות מין והטרדה מינית, וקשה לאמוד את ההיקף המדויק של התופעה בפועל.
על פי נתוני איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית, כ-47,901 פניות התקבלו במרכזי הסיוע בשנת 2016. עוד עולה מהנתונים, כי רק 13.7% מהפונות והפונים למרכזי הסיוע גם הגישו תלונה במשטרה.
לפי מחקר של ארגון הבריאות העולמי בערך אחת מכל שלוש נשים (35%) חוותה אלימות מינית. מדד האלימות הלאומי שפרסם המשרד לביטחון פנים בשנת 2014 העריך את היקף האלימות המינית בישראל בכ-84 אלף נשים נפגעות בשנה, רק 6% מהמקרים מדווחים למשטרה. לפי מדד זה, שיעור עבירות האלימות המינית בישראל גבוה בממוצע של כ-10% מהשיעור הממוצע במדינות החברות בארגון המדינות המפותחות (OECD).
מחקר משנת 2009 של ד"ר אביגיל מור שבוצע במכללת תל חי בדק נערות ונשים ישראליות צעירות בגילי 16–28. המחקר מצא כי 21% נאנסו, 33% חוו התנהגות מינית כפויה, 60% חוו נגיעות מיניות בלתי רצויות וכ-87% סבלו מהטרדה מינית מילולית – נתונים התואמים את נתוני שכיחות עבירות המין בעולם המערבי.
בסקר בשם "מדד הביטחון של נשים" שערכו שש עמותות פמיניסטיות ב-2012 והתבסס על ראיונות עם 800 נשים ממגוון קבוצות באוכלוסייה – מזרחיות, אשכנזיות, ילידות ברית המועצות לשעבר וערביות אזרחיות ישראל, נמצא כי 14% מאוכלוסיית הנשים היהודיות דיווחו כי הותקפו מינית (פיזית) לפני שמלאו להן 16 שנים. 67% מהיהודיות ו-79% מהערביות דיווחו כי הן חיות בחרדה מתמדת מפני תקיפה מינית.
שכיחות בקרב תלמידי בית ספר.
ב-2016 יצא דו"ח מחקר למשרד החינוך בשם: "אלימות כלפי ילדים ובני נוער בישראל: בין שכיחות לדיווח", אשר כלל סקר לאומי רחב-היקף, ונערך על ידי פרופ' רחל לב-ויזל ופרופ' צבי איזיקוביץ. הסקר כלל כ-12,000 תלמידי בית ספר יסודי ובו נמצא כי 17.7% מהילדות והילדים היהודים שהשתתפו במחקר (תלמידי החינוך הממלכתי והממלכתי-דתי) דיווחו כי חוו פגיעה מינית, וכך 23.2% מהילדות והילדים בחינוך הערבי. עוד עולה כי שיעור הבנות שנפגעו עומד על 18.3%, ושיעור הבנים שנפגעו כמעט זהה: 16.9%. גם שכיחות זאת קרובה מאוד לסטטיסטיקה המקובלת בעולם בנוגע לפגיעה בגיל הילדוּת. מתוך הילדים שדיווחו על פגיעה מינית, 42% דיווחו על פגיעה מינית שכללה מגע פיזי.
לגבי זהות הפוגע - נמצא כי אבות ואימהות פוגעים מינית בשיעורים דומים, כאשר ההתפלגות היא שב- 22.1% מהמקרים האב הוא הפוגע, וב-18.6% מהמקרים האם היא הפוגעת. ופוגעים יותר בבנים מאשר בבנות. (ע' 52, לוח 12)
בכל סוגי הפגיעות המיניות הכוללות מגע פיזי, ילדים ובני נוער ממוצא ערבי דיווחו על היפגעות גבוה יותר, ולעומת זאת אלימות מינית שאינה כוללת מגע פיזי דווחה בצורה נרחבת יותר בקרב ילדים ובני נוער יהודים. בנות דיווחו יותר על אונס או ניסיונות אונס לעומת בנים, ובנים נפגעו יותר על ידי צעיר מקבוצת השווים. ילדים בגיל גדול יותר מדווחים על יותר פגיעות מיניות - 14% מבין התלמידים בכיתה ו' דיווחו על פגיעה מינית. שיעור זה עלה ל-20% בכיתה ח' ול-24% בכיתה י'. כ 40% מתוך הילדים הנפגעים מאלימות מינית נכנסו לקטגוריה של פגיעה חמורה שכללה פגיעה שהתרחשה מספר רב של פעמים.
משתנים דמוגרפיים.
עד היום לא נערך בישראל מחקר מקיף על שכיחות מקרי האלימות המינית במגזרים הפנים-יהודיים. על פי כתבה על מחקר משנת 2009 בו השתתפו 150 נשים, השכיחות של מקרי האלימות המינית במגזר הדתי ובמגזר החרדי זהה לשכיחות בחברה החילונית. עם זאת, רוב הנשים הדתיות שחוו פגיעה מינית לא הגישו תלונה ואף לא סיפרו על כך לאף אחד.
מחקר משנת 2009 של ד"ר אביגיל מור, שבוצע במכללת תל חי, קבע כי לא נמצא כל קשר בין פגיעה מינית לסגנון הלבוש. נשים שנפלו קורבן לאלימות מינית לא נטו להתלבש באופן חושפני יותר מנשים שלא נפגעו.