מנדלי, שלום עליכם, וי"ל פרץ, נחשבים כשלושת עמודי התווך של ספרות היידיש. הם אפילו כונו בלשון חיבה: "הסבא", "הבן" ו"הנכד", כאשר הסבא הוא מנדלי, הבן י"ל פרץ והנכד שלום עליכם. אך למען האמת, כתבו שלושתם כמעט באותו הדור, וכל אחד מהם עומד בפני עצמו. עם כל זאת, שמות החיבה הללו אפילו נהגו בפי הסופרים עצמם, אולי כדי לשוות למקורות הספרותיים שלהם דימוי של שושלת יוחסין, כפי שניתן למצוא בתרבויות אחרות אותן העריצו.
דמויות ותנועות מרכזיות.
בעוד שמנדלי, שלום עליכם וי.ל. פרץ מעלים את ספרות היידיש לרמה גבוהה במזרח אירופה, צמחה תנועה חדשה של ספרות יידיש מודרנית בניו יורק, שכונתה בפיהם: "משוררי סדנת היזע" (Sweatshop Poets); משתתפי הסדנה, שהיו רובם ככולם מהגרים, עבדו למחייתם במהלך היום בבתי מלאכה, שהעסיקו אותם בתנאים לא אנושיים. הדמויות המרכזיות בקבוצה היו: מוריס רוזנפלד, מוריס וינצ'בסקי ודוד אדלשטט. מבחינת התוכן התמקדה עבודתם בנושא הדיכוי של הפרולטריון, בעוד שצורת הכתיבה שלהם הייתה מאוד תיאורית וניסתה לחקות את השירה הוויקטוריאנית וסגנונם היה מלוטש מדי. זו הסיבה שכיום כבר לא קוראים את עבודותיהם.
באותה העת התכנסה בוורשה חבורה של סופרים סביב י"ל פרץ, שהביאו לספרות היידיש גוון חדש, מודרני. החבורה כללה את דוד פינסקי, ש. אנסקי (מחבר "הדיבוק"), שלום אש ואחרים. מאוחר יותר קמה בורשה חבורה נוספת של כותבי יידיש שכללה את ישראל יהושע זינגר (אחיו של יצחק בשביס זינגר), פרץ הירשביין, מלך ראוויטש ואורי צבי גרינברג, שיותר מאוחר התמקד בכתיבה בעברית בלבד. בדומה לעמיתיהם בניו יורק, השתדלה חבורת הצעירים ("די יונגע") לשחרר את ספרות היידיש מהעיסוק האובססיבי בגורל ובפוליטיקה של העם היהודי.
חבורות נוספות במגמות שונות ומגוונות קמו והוחלפו בחבורות חדשות ובמקומות שונים. אינזיך ("בחיפוש") - תנועה אוונגרדית, כשהדמות המרכזית בה היא יעקב גלאטשטיין. חבורת "יונג וילנע" (צעירי וילנה) שכללה את חיים גראדה ואברהם סוצקבר. חבורת "די לינקע" (אנשי השמאל) קמה תחת כנפי המפלגה הקומוניסטית בשנות השלושים של המאה העשרים. מחבריה: משה נדיר ומלכה לי. ברוסיה הסובייטית הייתה פריחה דרמטית לספרות היידיש, עם סופרים כמו: פרץ מרקיש, דער נסתר, דוד ברגלסון, משה קולבק איציק פפר, לייב קויטקו, דוד הופשטיין ועוד. חלקם נרצחו בטיהור הסטליניסטי ב-12 - 13 באוגוסט 1952. אחרים, כמו משה אלטמן, רבקה רובין, שירה גרושמן ועוד - שרדו את הטיהור, מבלי שידועה הסיבה לאי הכללתם בחיסול, משום שרובם כתבו על נושאים דומים.
אחת התופעות המעניינות בהיסטוריה של ספרות היידיש בשנים 1900–1940, היא נוכחותן של נשים רבות בין הכותבים. הנשים היו פחות מעורבות בחבורת המאורגנות וכתבו באופן יותר אינדיבידואלי. צילה דראפקין, אנה מרגולין, קדיה מולודובסקי ("פתחו את השער"), אסתר קרייטמן (אחותו של בשביס) ואחרות, כתבו יצירות שלא בהכרח תאמו את ההגדרות של הקטגוריות שהיו מקובלות בתקופה. מרגולין למשל, הייתה חלוצת השימוש בחרוז המודרני (אסונאנס וקונסוננס). דראפקין הציגה ביצירתה אוצר מילים ארוטי טעון, שהיה מושפע מהשירה הרוסית של המאה ה-19. קרייטמן כתבה רומנים וסיפורים קצרים שהרבו להכיל ביקורת על חוסר השוויון המגדרי בחיי הקהילה היהודית.
גם בין היוצרים הגברים היו כאלו שלא השתייכו בכתיבתם לסגנון המקובל בחבורות הספרותיות השונות או באופנות המתחלפות. איציק מאנגר למשל, שעיבד סיפורים מהתנ"ך בצורה "קלה" כביכול, ויחד עם זאת מאוד אינטלקטואלית. יצחק בשביס זינגר, ישראל יהושע זינגר, יוסף אופטושו, אהרון צייטלין וכדומה.
רבים מהסופרים הנזכרים, שחיו לאחר 1940, כתבו גם על השואה. בגטאות, במחנות הריכוז, ביערות הפרטיזנים ובזיכרונותיהם התייחסו היוצרים אל החוויה הטראומטית של היהדות, או אישית של עצמם. הסופרים שהרבו לכתוב במיוחד על הנושא הם יצחק כצנלסון, שנספה באושוויץ וקצטניק.
יצחק בשביס זינגר ופרס נובל.
זכייתו של בשביס זינגר בפרס נובל לספרות בשנת 1978 קיבעה את מעמדו כאחד מהסופרים הטובים בעולם. לעומת זאת, חלקם של קוראי ספרות היידיש משוכנעים שקיימים בספרות זו כוחות גדולים יותר. הושמעו תלונות של סופרים ומבקרים על גודש נושאים כמו סקס ואמונות טפלות בספריו של בשביס, שמוציאים שם רע לספרות היידיש. בנוסף, הרגלו של בשביס להציג את עצמו בתקשורת כאחרון סופרי היידיש עורר באופן טבעי את כעסם של עמיתיו. אך על אף כל הביקורות והלעז, מסכימים היום רוב חוקרי הספרות, שזכייתו של בשביס בפרס נובל הסבה את תשומת לבם של קוראים רבים מספור לספרות היידיש, ושהענקת הפרס לסופר הייתה מוצדקת.
סופרים בני זמננו.
ניתן לחלק את סופרי היידיש בני זמננו לשלוש משמרות.
חלק מהיצירות המוקדמות נאספו באנתולוגיה "ווידערוווקס" (צמיחה מחודשת), שפורסמה בשנת 1989. אנתולוגיה נוספת יצאה בשנת 2008 בפריז ובירושלים.
דור חדש של כותבי יידיש צמח בקרב היהדות החרדית, שיידיש היא אחת השפות המדוברות בקרבה, וזוכה לפופולריות אצל קהל הקוראים.
קישורים חיצוניים.
המלצות ספרים:
גאלי
ספרות אידיש
ספרות יידית
הספרות היידית
הספרות האידית
ספרות היידיש
קפצ'ה
ראב&quot;ח
אברהם בר חיא
בהמותיים
פלייבור פלייב
ויליאם ג'ונתן דרייטון ג'וניור (באנגלית: .William Jonathan Drayton Jr; נולד ב-16 במרץ 1959) הוא זמר ראפ ובדרן אמריקאי המכונה פלייבור פלייב (לעיתים "פלייב" או "פלייבור"), שהיה חבר בולט בלהקת הראפ האמריקנית בעלת האמירה החברתית פאבליק אנמי. פלייבור פלייב ידוע בשל השעון הגדול שהוא נושא על חזהו ובשל מנהגו לצעוק את שמו פעמים רבות ובקצב.
לאחר שיא פעילותה של להקת "פאבליק אנמי" שקע פלייבור פלייב באלמוניות יחסית למשך מספר שנים, אך בהמשך הפך לכוכב טלוויזיה. הופעתו בסדרת ריאליטי של ערוץ VH1 בשם "החיים הסוריאליסטים" (The Surreal Life), ששודרה בשנת 2004, הביאה לעניין מחודש בדמותו הצבעונית, וגררה אחריה מספר סדרות ריאליטי בהן הוא כיכב כ"אהבה מוזרה", ו"טעם האהבה", שתיעדו את מערכות היחסים האישיות שלו, ואת חיפושו אחר האהבה. סדרות אלו הביאו לסדרות בת כ"בחורות טובות", "אני אוהב את ניו יורק", ו"אני אוהב כסף". פריחת הקריירה הטלוויזיונית שלו הביאה להקלטת אלבום סולו ראשון על ידי פלייבור פלייב, בשנת 2006.
הקריירה המוזיקלית.
פלייבור פלייב נולד כוויליאם ג'ונתן דרייטון, ואת הקריירה המוזיקלית שלו החל כסטודנט באוניברסיטת אדלפי השואף להיות פסנתרן קלאסי. בזמן לימודיו תיקלט לפרנסתו בכינוי "די. ג'יי. אם. סי. פלייבור פלייב". הוא הצטרף לחבורת ראפרים שהתקבצה סביב הראפר קרלטון ריידנהאור המכונה צ'אק די. הקבוצה, שהוציאה סינגל ראשון כבר ב-1984 משכה את תשומת לבו של המפיק ריק רובין שעבד אז בלייבל התקליטים המתפתח דף ג'אם.
ב־1987 הוציאה להקת פאבליק אנמי, כפי שנקראה הקבוצה, את אלבומם הראשון "Yo! Bum Rush the Show", שזכה להצלחה. היה זה אלבומה השני של הלהקה "It Takes A Nation of Millions To Hold Us Back" שהביא את הלהקה לשורה הראשונה של אמני הראפ, וזכה לאלבום פלטינה כפול. על אף שהטקסטים ששרה הלהקה היו קשים, ועסקו בנושאים רגישים פוליטית, שימש פלייב לרוב כאתנחתא הקומית. לעיתים ניתן לו להיות הזמר המוביל (על אף שבתפקיד זה שימש לרוב צ'אק די) וכן ניגן במגוון כלים, לרוב בתופים. ב-1989 הוציאה הלהקה את הסינגל הפוליטי "Fight the Power" וכבר הייתה אז במעמד של כוכבי על. צ'אק די היה קולה של הלהקה, ודאג ליחסי הציבור, ופלייב היה חלק מהופעתה הססגונית של הלהקה. פלייב פיתח לעצמו סגנון אקסטרווגנטי, שכלל בגדים בצבעים צעקניים, שעון ענקי הנתלה מצווארו (דבר שהחל כבדיחה על חשבון טכנאי שהיה לובש שעון עצר זעיר בשרשרת על צווארו), משקפיים ענקיות, פה מלא בשיני זהב, ולעיתים קסדה עם קרניים.
יחסי האנוש בלהקה היו מתוחים, ופלייב פיתח סכסוך עם פרופסור גריף שהתנגד לסגנונו הצעקני, ודרש כי הלהקה תדבק בקו פוליטי רציני ומאתגר. ב-1990 לאחר שהואשם בהערות אנטישמיות, עזב גריף את הלהקה.
פאבליק אנמי היו להקה חלוצית בעולם ההיפ הופ באמירה הפוליטית, החברתית והתרבותית שלהם. הם היו להקת ההיפ הופ הראשונה שביססה את תדמיתה על העמדה הפוליטית שלה, ובעקבותיה באו רבים אחרים.
הלהקה יצאה למסעות הופעות בעולם והגיעה לקהל אוהבי היפ הופ במקומות רבים באירופה ובאסיה. היא גם הביאה לשינוי בתפוצת המוזיקה באינטרנט כשהייתה אחת הלהקות הראשונות שהוציאו אלבום שלם רק בפורמט MP3.
הלהקה שילבה בין להקות מטאל והיפ הופ, והייתה בין היוצרות המוקדמות בז'אנר הראפ מטאל כששיתפה פעולה עם להקת הת'ראש מטאל אנתרקס בתחילת שנות ה-90 והביאה את ההיפ הופ, ואת הפוליטיקה השחורה המיליטנטית לקהל המטאליסטים שלא הכיר אותם עד אז.
הלהקה ממשיכה להקליט ולהופיע, אם כי הפופולריות שלהם דעכה לקראת אמצע שנות ה-90. בתקופה זו נעצר פלייבור פלייב מספר רב של פעמים באישומים הנוגעים לסמים. פלייב נכנס לטיפול גמילה לאחר שלקח מנת יתר ב-1997 וטען כי מאז אינו משתמש בסמים.
לאחר עליית הפופולריות האישית של פלייב, בעקבות הופעותיו הטלוויזיוניות, הקליט פלייב אלבום סולו בשם "פלייבור פלייב", בשנת 2006. האלבום כלל חומר שהקליט מזה שנים, כאשר הרצועה הישנה ביותר באלבום הוקלטה בשנת 1999. האלבום זכה להצלחה בינונית ולביקורות מעורבות.
קריירה טלוויזיונית.