פרקים מהספר ביידיש יצאו בירחון בית יעקב בלודז' בשנת 1936. למהדורה זו נוספה הקדמה מהמחבר.
מהדורה שנייה בעברית יצאה בהוצאת נצח בשנת תש"ך (1960) בשם "מבוא לתורת החסידות". ממהדורה זו הושמטו מספר פרקים "ציונים" המתייחסים להצהרת בלפור וועידת סן רמו. למהדורה זו הוקדמה הקדמה מאת אהרן סורסקי.
מהדורה מקוצרת אף היא יצאה על ידי מכון "אבן שתייה" בשנת 2006. ספר זה נקרא "תנאי הנפש להשגת החסידות - מדריך להתבוננות יהודית".
בשנת 2001, תורגם הספר לאנגלית בשם:
VISIONS OF A COMPASSIONATE WORLD: Guided Imagery for Spiritual Growth and Social Transformation על ידי יהושע סטרט (Starrett).
הבוסנים בישראל
היסטוריה של טרינידד וטובגו
טרינידד וטובגו היא מדינה בדרום הים הקריבי, סמוך לחופי ונצואלה, המורכבת משני איים מרכזיים - טרינידד וטובגו.
תושביהם הראשונים של האיים היו ככל הנראה מתרבות אורטוירואיד, והם התיישבו בהם לפני כ-7,000 שנה. במשך כ-6,500 שנה יושבו האיים בידי תרבויות שונות שמקורן באיים הקריביים או בחלקה הצפוני של דרום אמריקה. ב-1498 הגיע כריסטופר קולומבוס לטרינידד, ובמהלך המאה ה-16 החלו הספרדים בניסיונות בקולוניזציה של האי טרינידד, ומאז 1592 יישבו אותו באופן קבוע. בדומה ליתר מושבותיהם ביבשת אמריקה, הספרדים הפעילו בטרינידד את מוסד האנקומיינדה, והשתמשו בתושבים הילידים ככוח עבודה. המושבה נחשבה זניחה למדי, עד שב-1783 החליטו הספרדים להעניק קרקעות בחינם למתיישבים קתולים. עיקר הנענים להצעה היו צרפתים ועבדים משוחררים מהאיים הסמוכים, בעיקר ממוצא אפריקאי. ב-1797 כבשו הבריטים את טרינידד, והיא הייתה למושבה בריטית.
ההתיישבות האירופית בטובגו החלה מאוחר יותר מאשר בטובגו, והמתיישבים הראשונים היו הולנדים, שהגיעו ב-1628. השליטה באי הקטן החליפה ידיים לא פחות מ-33 פעמים בין המעצמות השונות - בריטניה, הולנד, ספרד, צרפת ושוודיה, עד שנמסרה סופית לבריטניה ב-1814. ב-1889 סופחה מושבה זו לטרינידד.
ב-1838 ביטלו הבריטים את העבדות בטרינידד. רוב העבדים ששוחררו סירבו לחזור לעבוד במטעי הסוכר, ובמקומם הביאו הבריטים עובדים ממקומות שונים בעולם, הבולטים שבהם משרתים חוזיים שהגיעו מהודו. במהלך המאה ה-19 פינו גידולי הסוכר את מקומם בהדרגה לגידולי קקאו כתעשייה המרכזית במושבה. בסוף המאה התגלה בטרינידד נפט, אך הפקתו החלה באופן משמעותי רק בראשית המאה ה-20, וכיום ענף זה הוא המנוע המרכזי בכלכלת המדינה.
השינויים הדמוגרפיים שהביאו עמם גלי ההגירה והבאת העבדים לאורך השנים, יצרו מתיחויות בתקופת השלטון הבריטי, שהגיעו לשיאן במהומות הקנבולה (1881), בהם פעלו הבריטים נגד מנהגי הקהילה השחורה בתקופת הקרנבל ובטבח הוסיי, שבו פוזרה תהלוכה של שיעים ממוצא הודי תוך שימוש באש חיה.
ב-1925 החלו הבריטים בסדרה של מהלכים שהקנו לתושבים מידה מסוימת של שלטון עצמי. ב-1958 הוקמה מדינה חדשה, הפדרציה של איי הודו המערבית, שכללה את מרבית המושבות הבריטיות בים הקריבי. הפדרציה לא החזיקה מעמד זמן רב והתפרקה לגורמים. טרינידד וטובגו הכריזה על עצמאותה ב-31 באוגוסט 1962. גם לאחר עצמאותה נשארה טרינידד וטובגו בחבר העמים הבריטי, וראש המדינה הייתה אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת. ב-1976 נערך שינוי משטרי שהפך אותה לרפובליקה. מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 נהנית טרינידד וטובגו משגשוג כלכלי, בעיקר כתוצאה מרווחי תעשיית הנפט.
ב-1990 התרחש ניסיון הפיכה במדינה, שהנהיגו חברי הארגון המוסלמי ג'מעת אל מוסלימין, במהלכו השתלטו על בניין הפרלמנט והחזיקו בראש הממשלה, א.נ.ר. רובינסון, ובמרבית שריו כבני ערובה במשך מספר ימים.
היסטוריה פרה-קולומביאנית.
ההתיישבות הראשונה בטרינידד הייתה לפני כ-7,000 שנה. התושבים הראשונים השתייכו ככל הנראה לתרבות אורטוירואיד, והגיעו מחלקה הצפוני של דרום אמריקה. ברחבי טרינידד יש 29 אתרים שזוהו כיישובים של האורטוירויד. תרבות זו הייתה התרבות הדומיננטית בטרינידד עד המאה השנייה לספירה. באמצע המאה השלישית לספירה החלו לאכלס את טרינידד בני תרבות סלדואיד, שאף הם הגיעו מחלקה הצפוני של דרום אמריקה. 37 אתרים בטרינידד מזוהים כמקומות בהם התקיימו יישובים של תרבות זו. קבוצה נוספת, שהגיעה מעט אחר כך מאזור האורינוקו, הייתה תרבות בראנקואיד, שהתיישבה בעיקר בחלקו הדרומי של האי.
במהלך המאה השביעית החלו בני הארוואק לתפוס את מקומם של בני הבראנקויד לאורך האורינוקו, באזורים נרחבים של ונצואלה של ימינו, ובטרינידד. החל מהמאה ה-14 היו קאריבים בני תרבות מנואיד לאוכלוסייה הדומיננטית באי, והם אלו שאכלסו אותו כשהגיעו הספרדים.
התקופה הספרדית.
ההתבססות הספרדית בטרינידד.
כריסטופר קולומבוס "גילה" את טרינידד, כשהגיע לאי ב-31 ביולי 1498, במהלך מסעו השלישי. הוא גם חלף על פני טובגו, וכינה אותו "ביאפורמה" (Bellaforma), אך לא עגן בו. טרינידד וטובגו היו מיושבים בדלילות באותה תקופה, ובשנים הראשונות היו ביחסים טובים עם הספרדים שפקדו את האיים. המצב השתנה ב-1511, עם גילוין של פנינים באזור האי מרגריטה שממערב לטרינידד (כיום בריבונות ונצואלה). בעקבות הגילוי החלו הספרדים לפשוט על הכפרים בטרינידד ולשבות את תושביהם כדי שישמשו כעבדים לעיסוק בשליית פנינים.
ב-1530 קיבל אנטוניו סדניו את הזיכיון ליישב את טרינידד. הוא שאף להתבסס באי הן כדי לשלוט בסחר בעבדים, והן כדי שישמש לו כבסיס לחיפושים אחר העיר האגדית אל דוראדו. ב-1532 הוא ניסה להקים יישוב ראשון באי, אך נסוג לאחר שהפסיד בקרב קומוקוראפו. הוא שב לאי שנה לאחר מכן, והצליח להקים את היישוב קומוקוראפו (באזור מוקוראפו שבמערב פורט אוף ספיין של ימינו), אך יישוב זה ננטש כבר ב-1534.
ב-1553 הועברו זכויות ההתיישבות לחואן סדניו, אך הוא לא עשה בהן שימוש. ב-1563 הקים חואן פונסה דה לאון השני יישוב באזור לוונטיל של ימינו, אך הוא ננטש ב-1570. רק ב-1592 הצליחו הספרדים להקים יישוב קבע שהחזיק מעמד. היה זה אנטוניו דה בריו, שהקים את סן חוסה דה אורוניה (כיום סנט ג'וזף). מבחינה מינהלית, השתייכה המושבה למלכות המשנה של ספרד החדשה.
ב-22 במרץ 1595 הגיע לאי וולטר ראלי, במסגרת חיפושיו אחר אל דוראדו. הוא תקף את סן חוסה דה אורוניה, שבה את דה בריו, וקיבל ממנו מידע אודות האי. בין היתר, ביקר ראלי באגם הזפת.
המיסיונים.
בדומה ליתר מושבותיה בעולם החדש, גם בטרינידד עודדה ספרד פעילות מיסיונרית שנועדה לנצר את התושבים הילידים. הספרדים הפעילו את מוסד האנקומיינדה, ולפיו המרת הדת לנצרות לא הייתה אלא טובה שניתנה לילידים, והתמורה הראויה לכך לשיטתם הייתה עבודה. ב-1687 נמסרה האחריות לפעילות המיסיונרית בטרינידד ובגיאנה לנזירים קטלונים ממסדר הקפוצ'ינים. כמה מהמיסיונים היוו בהמשך את הבסיס להקמתן של ערים שקיימות כיום בטרינידד, ובהם לה אנונסיאטה דה נסאראט דה סוואנה גראנדה (פרינסז טאון של ימינו) ופוריסימה קונספסיון דה מריה סנטיסימה דה גואירי (סן פרננדו של ימינו).
ב-1 בדצמבר 1699 התקוממו הילידים נגד האנקומיינדה, ורצחו מספר נזירים ואנשי ממשל, ושרפו את גופותיהם. ההתקוממות דוכאה במהרה, ועשרות בני אדם הוצאו להורג בירייה או בתלייה. כמה מהמורדים העדיפו להתאבד בטביעה בים בטרם יתפסו אותם הספרדים.
מספר הנזירים הקפוצ'ינים בטרינידד פחת עם השנים, והחל מ-1713 ביצע הממשל הספרדי בטרינידד בעצמו את הפעילות המיסיונרית.
ההתיישבות הצרפתית.
הספרדים יישבו ברציפות את טרינידד מאז סוף המאה ה-16, אך היא נותרה מושבה קטנה וחסרת חשיבות. במפקד האוכלוסין שנערך ב-1777, קרוב למאתיים שנה לאחר הקמתה של סן חוסה דה אורוניה, נספרו 2,763 תושבים על האי, מתוכם כ-2,000 בני ארוואק.
הספרדים ניסו לעודד מתיישבים נוספים להגיע לאי באמצעות תמריצים כלכליים, כגון פטור מתשלום מסים לעשר שנים והענקת קרקעות בחינם. ב-1783 הכריזו הספרדים כי יעניקו שטח של כ-129 אלף מ"ר לכל קתולי שיתיישב בטרינידד וחצי מכך עבור כל עבד שיביא עמו, וכן יעניקו שטח של כ-65 אלף מ"ר לכל עבד משוחרר שיתיישב בטרינידד וחצי מכך עבור כל עבד שיביא עמו. עיקר הנענים להצעה זו היו חוואים צרפתים, מולאטים ועבדים משוחררים מהמושבות הצרפתיות באזור, גוואדלופ, מרטיניק, גרנדה ודומיניקה (שתי האחרונות עברו לשליטה בריטית בשנים 1762 ו-1763 בהתאמה, אך רבים מתושביהן היו עדיין צרפתים).
הצרפתים הקימו מספר יישובים בטרינידד, ובהם בלאנשיזוס, לוונטיל, פראמין, קארנאז', קסקאד ושאנז פלור. ההגירה הצרפתית שינתה את פניה של טרינידד ללא היכר. עד סוף 1789 זינק מספר התושבים בטרינידד לכ-15 אלף, וכאשר הגיעו הבריטים לאי ב-1797, עמד מספר התושבים על כ-17,700, מהם כ-4,500 עבדים משוחררים, כ-2,100 לבנים, כ-1,000 אינדיאנים וכ-10,000 עבדים אפריקאים.
ניסיונות התיישבות ראשונים בטובגו.
במקביל להתבססות הספרדית בטרינידד, ניסו ההולנדים לשים ידם על האי טובגו. ב-1628 הקימו ההולנדים את המושבה קצרת הימים ניווה וולכרן (Nieuw-Walcheren; "וולכרן החדשה"). 68 מתיישבים הקימו את היישוב פורט פליסינגן (באזור פוינט פורטין של ימינו), ובין 1629 ל-1632 הגיעו כמה מאות מתיישבים נוספים. ב-1 בינואר 1637 תקפו הספרדים את פורט פליסינגן, החריבו אותה וטבחו בתושביה. דוכסות קורלנד וסמיגליה ניסתה ללא הצלחה להקים מושבות דומות ב-1637, 1639 ו-1642, וגם אנגליה כשלה בכך, בשנים 1642, 1647 ו-1649.