במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 נקלעו ארגנטינה וצ'ילה לסכסוך בדבר הריבונות בכמה מהאיים שלאורך תעלת ביגל (פיקטון, לנוקס ונואבה). הסכסוך גלש לעיתים לעימות צבאי, שכונה עימות הביגל . ב-1958 הרס צבא ארגנטינה מגדלור שהקימה צ'ילה על האי הקטן סנייפ. המשבר הסתיים כאשר צ'ילה הסכימה שלא לבנות מגדלור על האי וארגנטינה הסכימה להסיג את כוחותיה ממנו. ב-1967 התעורר משבר נוסף, כאשר צבא צ'ילה סילק ספינת דיג ארגנטינאית שפעלה במים הטריטוריאליים של צ'ילה. ב-1971 חתמו נשיאי המדינות, סלוודור איינדה ואלחנדרו לנוסה, על הסכם בוררות בחסותה של המלכה אליזבת השנייה. ב-1977 נפסק כי האיים שייכים לצ'ילה. החונטה הצבאית השלטת בארגנטינה לא השלימה עם ההחלטה, ויזמה פלישה לאיים ("מבצע סוברניה") ב-1978, שבוטלה ברגע האחרון, לאחר שהאפיפיור יוחנן פאולוס השני התערב במשבר, ושלח את הקרדינל אנטוניו סמורה לגשר בין הצדדים. ב-1979 חתמו צ'ילה וארגנטינה על הסכם המכיר בוותיקן כמגשר ביניהן, וב-1984 נחתם "הסכם השלום והידידות", שקבע, שוב, כי האיים יהיו בריבונות צ'ילה, אך הסדיר גם את זכויות השיט, הקים גוף ליישוב מחלוקות עתידיות וצמצם את תחום המים הטריטוריאליים של שתי המדינות ל-3 מייל ימי.
ליעוז
מחזור חייו של כוכב
מקרא מפורש
מקרא מפורש הוא הוצאה עממית של התנ"ך עם פירוש קצר שנכתב על ידי יוסף אליהו טריווש (שעשה את העבודה המדעית) והמורים דוד נוֹטיק וניסן לוין ויצא לאור בסוף העשור הראשון של המאה ה-20 בשלוש מהדורות – עברית, יידית ורוסית – בדפוס רוזנקרנץ ושריפטזצר בווילנה.
הספר מציג את נוסח התנ"ך מנוקד, אך ללא טעמי המקרא, עם פירוש קצר, המסביר בעיקר את המילים. הפירוש יצא גם במהדורת "ז'רגון", שבו נוסף על הפירוש העברי גם תרגום של חלק מהמילים ליידיש.
בשנת 1941 הוצאה מהדורה מתוקנת של מקרא מפורש בעריכת אברהם אריה עקביא ושיפורים שהוספו על ידו ועל ידי י' אמוראי, שלמה זלמן אריאל (תחת שם העט "ז' בהרב") וא"ל פאיאנס.
פירוש מקרא מפורש זכה להצלחה רבה ושימש כספר לימוד התנ"ך בבתי ספר עבריים רבים באירופה ובאמריקה. כבר בשנת 1941 צוין שחלק מחלקי הפירוש יצאו ביותר מעשרים מהדורות.
בשנת 1954 יצאה בשיתוף עם הוצאת מעריב מהדורה של מקרא מפורש בחמישה כרכים. בעקבות זאת פנתה מרים נוטיק לבית המשפט והוציאה צו מניעה נגד הפצת הספרים, מאחר שעקביא והמשפרים למהדורה המתוקנת צוינו בהם בתור הכותבים, במקום לציין את המפרשים המקוריים.
ארה כחולה-צהובה
ארה כחולה-צהובה, אַרָה כּחוּלָה-זהוּבָּה, ארה צהובת-חזה או ארה זהובת-חזה שמכונה לעיתים גם ארה בלו אנד גולד (שם מדעי: Ara ararauna), היא מין בקבוצה גדולה של תוכים נאוטרופים הידועים בתור ארות. מין זה מצוי בדרום מזרח אמריקה (ובעיקר במזרח אמריקה הדרומית) – מוונצואלה לברזיל, בוליביה, קולומביה ופרגוואי. בתי הגידול המועדפים על הארות הכחולות-צהובות הם יערות טרופיים וסובטרופיים, אזורים מיוערים וסוואנות. מין זה מבוקש מאוד לצורך גידול בשבי, בשל צבעוניותו ויכולת הדיבור שלו.
מין זה רשום תחת מצב השימור "ללא חשש" ברשימה האדומה של ארגון IUCN; עם זאת, הוא על סף הכחדה בפרגוואי. אמנם אוכלוסייתו קטנה בהדרגה, אך לא בקצב שמחשיב מין זה כמצוי בסיכון. ישנם כ-10,000 פרטים בטבע, ומספרם ירד בפחות מ-10% בעשר השנים האחרונות. הארה הכחולה-צהובה נכחדה בטרינידד וטובגו, אך אוכלוסייתה שוקמה בטרינידד.
תיאור.
אורכה של הארה הכחולה-זהובה , ומשקלה הוא כ-900–1,814 גרם, מוטת כנפיה ; זהו אחד המינים הגדולים ביותר במשפחת התוכיים. הגב, החלק החיצוני של הכנפיים והזנב כחולים בגוונים שנעים מטורקיז ועד כחול מלכותי. הבטן, החזה והזנב צהובים בגווני צהוב-כתום ולעיתים זהוב והזנב בצבע זהוב-זית. המצח ירוק והמקור, הסנטר והרגליים שחורים; הפנים, שאינן מנוצות, לבנות בדרך כלל, אך הופכות לורודות כשהארה מתרגשת.
אורח חיים.
הארה ניזונה בעיקר מאגוזים, זרעים, ופירות. לאחר שהארות מעכלות את האגוזים, חלק מהם נפלט החוצה, וכך הארות משפיעות למעשה על פיזור הזרעים ביער. מקורם החזק מאפשר להם לפתוח את הקליפות של האגוזים. לעיתים, הארות ניזונות מחרסית, שמסייעת להם לעכל את הרעלנים שנמצאים בחלק ממיני האגוזים בלי להיות מושפעים מהם. ליד מקורות חרסית ניתן לראות התקבצויות גדולות מאוד של ארות ממין זה.
הפרטים ממין זה חיים בדרך כלל בזוגות, אך מתקבצים לעיתים גם ללהקות; בחלקו המוקדם של הבוקר, כשהם מחפשים מזון, הם עשויים להצטרף ללהקות. להקות אלה בדרך כלל רעשניות מאוד. במקרה של סכנה, אחד הפרטים מתחיל לצווח על מנת להזהיר את הלהקה.
תוחלת החיים הממוצעת היא כ-30 עד 35 שנים, אך פרטים מסוימים עשויים להגיע לגיל 60.
הפרטים ממין זה מונוגמיים, ומקננים לרוב בעצי דקל מתים. הארות מגיעות לבגרות מינית בגיל 3–4 שנים, ומתרבות כל 2–3 שנים לערך. צבע גופו של הזכר מהווה, קרוב לוודאי, חלק בתהליך בחירת בן הזוג: ככל שצבע הגוף בוהק יותר, כך הפרט חזק יותר, וגדלים הסיכויים להזדווגות. עונת הרבייה מתרחשת בתקופה שבין ינואר ליולי. הנקבה מטילה 2–3 ביצים, ודוגרת עליהן במשך כ-24 עד 28 ימים. הנקבה מאכילה תחילה את הגוזלים על ידי הקאת המזון שאכלה, ולאחר תקופה זו, היא והזכר מאכילים את הגוזלים לסירוגין. גוזל אחד מקבל יותר מזון מאחיו, והם גוועים עד מהרה ברעב. הזכר והנקבה מגינים על הגוזלים, ומפגינים אגרסיביות רבה כשמתקרבים לקנם. הגוזל פורח מהקן כ-97 ימים לאחר בקיעתו.
הארה והאדם.
הארה הכחולה-צהובה הוא מין מבוקש לגידול בשבי, הן כחיית מחמד והן כחייה בגן חיות או פינת חי, בזכות צבעוניותה ויכולת הדיבור שלה. הארה הכחולה-צהובה היא בעלת אינטליגנציה גבוהה יחסית וניתנת לאילוף.
בתיה משעני
בתיה משעני-לחובר (נפטרה ב-1997) הייתה ספורטאית ישראלית, אלופה פאראלימפית ושיאנית עולם. היא השתתפה בשתי אולימפיאדות בהן זכתה ב-11 מדליות אולימפיות מהן 3 זהב, 5 כסף ו-3 ארד, בשלושה ענפים שונים: אתלטיקה, שחייה וטניס שולחן.
ביוגרפיה.
באולימפיאדת הנכים טוקיו (1964) זכתה משעני ב-5 מדליות, מהן 2 זהב, 1 כסף ו-2 ארד. 2 מדליות זהב בהטלת כידון בשיא עולם חדש של 15.50 מטר, במדליית ארד זכתה צפורה רוזנבאום מישראל (13.28 מטר) ובמשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 1:07.8 דקות, לפני רוזנבאום (1:25.2 דקות). מדליית כסף בטניס שולחן ביחידות ושתי מדליות ארד בהדיפת כדור ברזל (4.64 מטר) ראשונה הייתה רוזנבאום בשיא עולם חדש של 5.16 מטר ובטניס שולחן בזוגות עם רוזנבאום. נוסף לכך היא סיימה במקום רביעי בזריקת אלה (22.19 מטר).
באולימפיאדת הנכים תל אביב (1968) זכתה משעני ב-6 מדליות, מהן 1 זהב, 4 כסף ו-1 ארד. מדליית זהב במרוץ בכיסאות גלגלים ל-60 מטר בתוצאה של 16.3 שניות, שלישית סיימה גאולה סירי מישראל (17.9 שניות). מדליות כסף בזריקת אלה (23.93 מטר) אחרי רוזנבאום (27.44 מטר) ולפני שושנה שרעבי מישראל (21.06 מטר), בהטלת כידון (12.71 מטר) אחרי רוזנבאום שקבעה שיא עולם חדש של 16.80 מטר ובהדיפת כדור ברזל (5.93 מטר) שוב אחרי רוזנבאום שקבעה שיא עולם חדש נוסף של 6.97 מטר. מדליית ארד בטניס שולחן ליחידות. נוסף לכך היא סיימה במקום רביעי בסללום (1:23.0 דקות) ובמקום שמיני בזריקת דיסקוס (10.55 מטר) וכן הגיעה לשלב רבע הגמר בטניס שולחן בזוגות עם מיכל אסקפה.
תשעים וחמש התזות
אשו משום חציו
‏‏בהלכה היהודית, אִשּוֹ מִשּוּם חִצָּיו הוא עיקרון הלכתי שטבע האמורא רבי יוחנן, שמשמעותו היא שבראי ההלכה, פעולה של הצתת אש דומה לפעולה של יריית חץ, כלומר, התפשטות האש נחשבת לתוצאה ישירה מההצתה והיא ב הישירה של המצית.
מקור הדין.
בתלמוד נחלקו אמוראים בדין זה מאיזה טעם יש לחייב אדם על אש שייצר, האם חיוב הוא כדין חץ שאדם ירה והזיק (אשו משום חציו), או שיש לחייב מדין ממונו שהזיק (אשו משום ממונו):
כלומר, ריש לקיש סובר ש"אשו משום ממונו" כיוון שבשונה מחצים, האש יוצאת מכוחה-היא ולא בכוח האדם. לעומתו טוען רבי יוחנן ש"אשו משום חציו", מאחר שלממון ממשות, בשונה מאש.
רבי יצחק נפחא לומד את המסקנה, ש"אשו משום חיציו", מן התורה. הפסוק העוסק בנזקי אש – – פותח בנזקי ממונו של המזיק ("כי תצא אש"), ומסתיים בנזק המיוחס לאדם עצמו ("שלם ישלם המבעיר"). מכך הוא לומד ש"אשו משום חציו".
הסבר הדין.
הרעיון העומד מאחורי קביעה זו הוא שכל שימוש בכוח טבע קיים (הנקרא בלשון התלמוד רוח מצויה) נחשב חלק ממעשה האדם וכשם שכאשר אדם השליך חפץ מראש הגג נחשיב את השבירה לפעולה ישירה שלו אף ש"השתמש" בכוח המשיכה, כן המדליק אש והאש התקדמה עם משב הרוח נחשב שהוא אחראי לכל השריפה.
העיקרון נאמר במקורו בהקשר של אב הנזיקין "אש" בהלכות נזיקין, והוא עומד בניגוד לדעת האמורא ריש לקיש הסובר ש"אִשׁוֹ משום ממונו", כלומר, התפשטות האש אינה אלא כנזקים שנעשו על ידי רכושו של האדם, כמו בעלי חיים שגרמו נזק או נזק שנגרם על ידי בור שחפר. למסקנת התלמוד רבי יוחנן מודה בעיקרון של אשו משום ממונו וכל מחלוקתם היא במקום שאפשר לחייבו גם משום חציו האם יתחייב גם משום חיציו. המשמעויות המעשיות של המחלוקת הן בעיקר בהלכות נזיקין, אך גם בשטחי הלכה אחרים.
חידושו של הנימוקי יוסף.
אחד מהחידושים המפורסמים ביותר בסוגיה זו הוא חידושו של מחבר "נימוקי יוסף", רבי יוסף חביבא. "נימוקי יוסף" מקשה, לפי היסוד שהצתת אש ופעולותיה נחשבות כפעולות ישירות של המצית וכאילו הוא עשאן, כיצד ניתן להדליק נרות שבת בערב שבת, בעוד שהם ממשיכים לדלוק במשך שעות השבת, ולמטרה זו הם מודלקים.