ב-29 במרץ 1938 שלח עורך "הארץ", גרשום שוקן, מכתב לעגנון שאליו צורפה ידיעה שפורסמה בעיתון באותו היום, ועסקה בשני אחים, ארווין וארנסט טראובה, שנרצחו ביריות בהר הצופים. שוקן המליץ לעגנון: "אם אני הייתי סופר הייתי כותב סיפור על הנושא של הידיעה המצורפת". עגנון לא כתב סיפור עצמאי על פי ידיעה זו, אך שילב אותה, במידה ניכרת של נאמנות לידיעה המקורית, בדברים שסיפר שכרסון להרבסט בעת שהלכו יחדיו.‬‬‬‬‬
אריאל הישפלד מציין שאין זה גזיר עיתון יחיד ששימש את עגנון לשם כתיבת "שירה": "בארגזי כתב היד השמורים בארכיון עגנון שבספריה הלאומית נמצאים גם כמה גזרי עיתונים, כמה מהם עוסקים במאורעות תרפ"ט בירושלים וכמה עוסקים בענייני גיורל ירקות, בכולם נמצא שהמחבר עשה בהם שימוש ב'שירה'."
הניסוי של שאול אדלר.
באחד מטיוליו פגש הרבסט חוקר נגיפי תחלואים שעליו מסופר: "יום אחד ביקש לעמוד על תהליכה של מחלה אחת שרבים משוכני הארצות הטרופיות מתים בה ולא מצא בכל ארץ ישראל חולה באותה המחלה. עמד וניסה בגופו את המחלה והיה מרפא את עצמו בסם שהמציא לה." גרשום שוקן, וביתר הרחבה חוקר הספרות דן לאור, מציינים שדמות זו מבוססת על דמותו של שאול אדלר, שהיה פרופסור לפרזיטולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
נאמנה לגישתה המוצגת בתחילת פרק זה כתבה זיוה שמיר על זיהוי זה: "כשלעצמו אין לזיהוי הדמות שברומן עם דמותו החוץ-ספרותית של שאול אדלר כל ערך פרשני; ואכן בתגובות שעורר המאמר הובא שמו של חוקר נוסף שנהג כמו שאול אדלר ללמדנו כי מעשיו של החוקר הם מטפורה ורמז מטרים, ומרגע שדמותו הפכה לדמות ספרותית יש לעסוק בה בכלים פנים-ספרותיים."
הציורים: היו או לא היו?
בנוסף לציורו הנודע של רמברנדט, "משמר הלילה", מוזכרים ב"שירה" עוד שני ציורים: ציור של גולגולת התלוי בחדרה של שירה ומיוחס לצייר השווייצרי ארנולד בקלין וציור של מצורע שהרבסט רואה בחנות הספרים ומיוחס לאמן מ"מבית ספרו של ברויגהל". חוקרים ניסו לברר האם מדובר בציורים קיימים, או בפרי רוחו של עגנון.
חורבן ומוות, ובכל זה ציורי גולגולות ושלדים, נכללים ביצירותיו של בקלין. רוברט אלטר, באחרית דבר לתרגום של "שירה" לאנגלית, העריך שבתיאור ציור הגולגולת התייחס עגנון ליצירתו של בקלין "דיוקן עצמי עם המוות מנגן בכינור", תוך שהוא מתעלם מהאמן החי המצויר בחזית, ומתמקד בגולגולת שמאחוריו. ניצה בן-דב, העוסקת בהרחבה במקומו של ציור זה ב"שירה", סבורה שעגנון התייחס לציורו של בקלין "גולגולת" (בגרמנית: Totenschädel).
על ציור המצורע כתב גרשום שוקן כי "התמונה שעגנון מתאר אותה בעוצמה כה רבה לא הייתה ולא נבראה, והיא פרי דמיונו של הסופר." לדעת ארנון שמשוני, הציור שמתאר עגנון הוא שילוב של מצורעים המופיעים בשני ציורים של ברויגל, "המאבק בין הקרנבל והתענית" ו"הקבצנים" , וציור בשם " היריד של מרטין הקדוש" מאת בן דורו של ברויגל, פיטר בלטן .
דברי שירה ב"שירה".
ברומן "שירה" מוזכרים פעמים רבות דברי שירה, במפורש או ברמז. כך, למשל, תלמידו של הרבסט מספר לו על תחושותיו בעקבות קריאת שירו של חיים נחמן ביאליק "על השחיטה", המתחיל במילים "שָׁמַיִם, בַּקְּשׁוּ רַחֲמִים עָלָי!". ביקורתו של שכרסון על הרבנים, "סדיסטים אלו בשביל קוצה של יוד, בשביל משהו חמץ בפסח מוכנים הם להרעיב עיר ויושביה ולאסור אשה על בעלה ולעגן בנות צעירות כל ימיהן", רומזת לפואמות של יהודה לייב גורדון, "קוצו של יוד", "אשקא דריספק" ו"שומרת יבם". כאשר תמרה מתריסה כלפי אביה: "אתה כשהיית בגילי ... לא הוצרכת ללמוד על רצועות של תפילין שכרכו בהן פסל אפולו" היא מתכוונת לשירו של שאול טשרניחובסקי "לנוכח פסל אפולו".
אמירה שחזרה יותר מעשר פעמים במחשבותיו ובפיו של הרבסט, "בשר כבשרך לא במהרה יישכח" נלקחה, בשינוי קל, מסונטה של ש. שלום (שרה בן-ראובן ציינה שגם דמותה של שירה, כפי שהיא מתוארת בתחילת הרומן, מושפעת מסיפורו של ש. שלום "הנר לא כבה").
על מקומה של השירה ברומן העיר הלל ברזל: "חיבור השירים, ובמיוחד המובאות מן השירים, מצטרפים לעלילה ולאפיון הדמויות. ... העיסוק בשירה, כמו גם קטעי השיר, נועדו להוסיף ממד של עומק לרומאן."
זיקה בין "שירה" לסיפורים אחרים של עגנון.
מנהגו של עגנון לקשור בין סיפוריו באמצעות אזכור גיבוריו של סיפור אחד בתוך עלילתו של סיפור אחר, בא לידי ביטוי גם בספר שלפנינו, שבו מוזכרים גבריאל גמזו וגמולה אשתו, גיבורי הסיפור "עידו ועינם".
ברוך קורצווייל ציין כי "דרך מחשבתו של הרבסט מזכירה באופן מדהים את הלך הרוח של גיבורי סיפורי 'ספר המעשים'". עוד מוצא קורצווייל דמיון בין דמותה של האחות שירה ובין דמותה של האחות דינה בסיפור "הרופא וגרושתו".
גרשון שקד מצא הקבלה בין "שירה" לבין "סיפור פשוט", ופירט: "הרבסט הוא הירשל כעבור שלושים שנה, לאחר שעלה לארץ ישראל ולמד באוניברסיטה. את מקומה של מינה תופסת הנרייטה ובמקומה של בלומה באה שירה. שתי הדמויות המשניות ב'שירה' שונות מן הדמויות המשניות ב'סיפור פשוט'. הן דומות למקבילותיהן אך ורק בתפקיד שהן ממלאות בחיי הגיבור הראשי, אך לא במהות האנושית שהן מייצגות."
עיבוד לתיאטרון.
בשנת 1989 העלה התיאטרון הקאמרי את המחזה "שירה", בעיבודו ובבימויו של יורם פאלק. את מנפרד הרבסט גילם אילן דר ואת שירה גילמה סנדרה שדה. על המחזה כתב מבקר התיאטרון אליקים ירון: "זו הצגה שמצליחה בעצם לעשות את הבלתי אפשרי כמעט: להיות נאמנה לסיפור הנפלא של עננון, אך באותה שעה להגיד אותו בדרך תיאטרונית משכנעת."
לקריאה נוספת.
על תרגומים לשפות זרות
יצחק לנדוברג
מטה יעקב
מטה יעקב הוא מכשיר מדידה המאפשר לקבוע את קו הרוחב הגאוגרפי בים.
המכשיר היה בשימושם של אסטרונומים, ימאים ושימש למדידת שטח. המצאתו של המכשיר, במאה ה-14, מיוחסת בדרך כלל לרלב"ג – רבנו לוי בן גרשום, אם כי יש המייחסים אותו ליעקב בן מכיר אבן תיבון, נכדו של שמואל בן יהודה אבן תיבון, שחי באותה תקופה. המכשיר שימש מגלי ארצות רבים, בהם ואסקו דה גאמה, פרדיננד מגלן וקולומבוס, והיה בשימוש כארבע מאות שנה עד להחלפתו במכשיר מודרני יותר – הסקסטנט.
המכשיר ודרך פעולתו.
המכשיר מעוצב בצורת צלב, הבנוי משני סרגלים, קבוע ונייד. הסרגל הנייד נע לאורך הסרגל הקבוע. הנווט מתבונן בכיוון האופק, ממקם את הקצה התחתון של הסרגל הנייד על קו האופק, ואז מזיז את הסרגל עד שקצהו העליון מתלכד עם השמש. על הסרגל הקבוע ניתן לקרוא את קו הרוחב בו ממוקמת הספינה.
הנווטים שהשתמשו במכשיר זה בתקופות הקדומות כונו "הנווטים העיוורים" שכן לרובם נגרם נזק בלתי הפיך בראייתם, כתוצאה מהתבוננות ישירה בשמש.
טנטרה
טנטרה היא השקפת עולם ודרך חיים שהתפתחה בהודו. בסנסקריט פירושה הוא "מארג" או "הרחבה". משמעות המונח הזה הוא: "אוסף של טכניקות משדות שונים המביאות להארה". המושג הזה מתייחס גם לתפיסת העולם הטנטרית, לפיה "הכול קשור בהכול". ריבוי הקשרים בין התופעות הסובבות אותנו ומערכת יחסי הגומלין ביניהם, יוצרים "מארג" מורכב בהרבה מהנראה לעין. ומתוך כך, "מרחיב" את גבולות האינדיבידואל אל מעבר לסביבתו המיידית. הטנטרה שמה דגש על הקשר בין הגוף לבין הנפש.
תולדות הטנטרה.
הטנטרה צמחה בתת-היבשת ההודית. קיים קשר הדוק בין הטנטרה, היוגה והאירוודה אשר עושות שימוש בכלים וטכניקות משותפות. קיימת סברה הטוענת ששלושתן צמחו ממקור קדום ראשוני אחד.
הטנטרה השפיעה רבות על ההינדואיזם, והבודהיזם שצמח בצפון הודו, אך עם הזמן התפשטה ונפוצה בדרום מזרח אסיה, הודו וטיבט וקיבלה פיתוחים מקומיים אשר לעיתים נושאים השפעות זן, טאואיזם ובודהיזם טיבטי.
החל מהמאה ה-6 התפתחה הטנטרה במסגרת ההינדואיזם, בתחילה הוא היה זרם סודי הידוע למתי מעט אך עם הזמן הלך ונודע לציבור רחב יותר ויותר.
במקורה היא כוונה לשחרר את היכולות הכלואות בתוך האדם ולהביא אותו לכלל הארה דרך החשיפה לכוחות האלוהיים שביקום, כוחות שמסומלים במסורת ההינדית באלים של הפנתיאון ההינדי. הטנטרה ייחודית במסגרת ההינדואיזם בנקודות הבאות:
המימוש של הטנטרה עושה לעיתים שימוש ביוגה, ובמדיטציה. נוהגים לחלקה לשלושה חלקים: אדומה, לבנה, ושחורה, כאשר הטנטרה האדומה עוסקת במיניות מודעת, השחורה בטקסים שמטרתם לשנות את המציאות, והלבנה עוסקת במדיטציה, יוגה ובכל השאר. יש גם חלוקה פנימית שלה לטנטרה של צד ימין ושל צד שמאל. המקור ההודי דורש תהליכים איטיים וארוכים של הקדשה, התרחקות ממגבלות ארציות דרך ההתקרבות אל האלוהויות ושינוי פנימי.
הטנטרה האדומה מתייחסת למיניות כדרך נוספת להגיע להארה הן כאינדיבידואל והן תוך שימוש בבן/בת זוג, הטכניקות המיניות שבה, מאפשרות מיניות מודעת השונה מהמיניות המקובלת במערב. על פי תפיסת הטנטרים, קיימת באדם "אנרגיה מינית" (קונדליני) היכולה להשתנות בעוצמתה ולנוע דרך נתיבים שונים בגוף, אשר משמשים בדרך כלל לזרימת אנרגיית החיים.
היחשפות הטנטרה למערב, זכתה להתעניינות רבה ולהצלחה, אך עם זאת, עוררה התנגדות עקב חשש לחשיפת סודות טכניים טנטריים ללא הבסיס הרוחני המלא שלהם ולעיתים עקב המסחור שלה והתאמתה לטעם המערבי. עם זאת, החשיפה אפשרה לרבים להיכנס אל אחד ממקורות העוצמה והאושר הקיימים בכל אחד מאיתנו. למרות זאת חלקים ממנה, כמו המדיטציה, והיוגה חדרו למערב, וכיום נפוצים ביותר בקרב אנשים הנוטים לזרם הרוחני.