בשנות ה-90 הייתה סגנית העורך הכלכלי בעיתון "מעריב" ואחראית על מוספי הכלכלה בעיתון, וערכה את המגזין "עסקים". בשנים 2000–2003 הייתה כתבת "מעריב" בלונדון. במרץ 2004 נבחרה לעורכת הראשונה של המהדורה העברית של המגזין הכלכלי "פורבס", ועסקה בכך עד מרץ 2007. לאחר מכן שימשה כסמנכ"ל פיתוח עסקי בחברת ההזנק "אקסייט", חברת בת של רפאל ואלרון מקבוצת IDB. ביוני 2011 מונתה בשנית לעורכת המגזין "עסקים" של מעריב, אך לאחר חילוקי דעות עם עורך העיתון ניר חפץ, עזבה את התפקיד.בנובמבר 2012 הצטרפה למרכז הבינתחומי הרצליה כמנכ"לית אגודת הידידים וקשרי חוץ ישראל.
עוד בהיותה סטודנטית עסקה דינשטיין בספרות ילדים. פרסמה את הסדרה בת ארבעת הכרכים "הרפתקאות עיר הדובשונים". ב-2020 יצא לאור בהוצאת "כנרת זמורה דביר" ספרה הראשון למבוגרים, "הפקיד", ביוגרפיה של אביה, צבי דינשטיין.
הייתה נשואה לגדעון ישפה, איש עסקים, שהיה שותפו לעסקים של אביה. היא נשואה בשנית לעו"ד רפאל מלמן.
יחיאל יוסף לבונטין
שלמה גינוסר
שלמה גינוסר-גינצברג (16 באוקטובר 1889, חשוון תר"ן, אודסה – 31 בדצמבר 1968, י' בטבת תשכ"ט, ירושלים) היה פעיל ציוני, עיתונאי ודיפלומט ישראלי. היה מחברי הוועדה המקימה של האוניברסיטה העברית בירושלים, והמנכ"ל הראשון של האוניברסיטה. בנו של אחד העם.
ביוגרפיה.
נולד באודסה לסופר אשר גינצברג ("אחד העם") ולרבקה לבית שניאורסון. למד בגימנסיה מקומית ובישיבתו של חיים טשרנוביץ ("רב צעיר"). למד פילוסופיה באוניברסיטת פריז (סורבון): בשנת 1910 קיבל בה תואר Licence ès lettres וב-1913 Diplome d’études supérieures.
ב-1917 נישא לרוזה, משפטנית ופעילת ציבור (בתו של מרדכי בן הלל הכהן). במשך מספר שנים התגוררו השניים בלונדון והוא היה פעיל בהסתדרות הציונית המקומית. בשנת 1922 עלה עִמה לארץ ישראל והתמנה כמפקח על בתי הספר העבריים מטעם ממשלת המנדט. היה שותף להכנות שקדמו להקמת האוניברסיטה העברית וכיהן כחבר בוועדה המקימה. בין השנים 1937-1935 שימש כמנכ"ל האוניברסיטה הראשון.
לאחר קום מדינת ישראל התמנה כציר ישראל באיטליה.
במשך עשרות שנים השתתף בקביעות בכתיבה פובליציסטית ברבים מעיתוני התקופה, ובהם "השילוח" (שאותו ערך אביו עד שנת 1902), "הארץ" ו"פלשתיין פוסט".
אברהם אידלסון
אברהם אידלסון (ברוסית: Абрам Давидович Идельсон, אברהם דוידוביץ אידלסון; 1865 – 1921) היה מנהיג ציוני, עיתונאי ועורך עיתונים יהודיים-ציוניים מרכזיים ברוסיה.
קורות חיים.
אברהם בן דוד אידלסון נולד ב-1865 בליטא למשפחה יהודית מסורתית. קיבל חינוך מסורתי. למד באוניברסיטת מוסקבה. בשנת 1887 הצטרף לאגודת בני ציון, וכעבור שנתיים הצטרף לאגודת בני משה. היה חבר בוועד המרכזי של חברת מפיצי ההשכלה, יחד עם הסופר ד"ר י. ל. קצנלסון (בוקי בן יגלי) ואחרים.
בשנת 1904 נוסד העיתון הציוני "ראזסווייט" ('השחר') על ידי קבוצת מנהיגים ציוניים ובהם ד"ר יחיאל צ'לנוב. על עריכת העיתון הופקד אידלסון. בשנת 1905 נקרא לעמוד בראש המערכת של הירחון "יברייסקאיה ז'יזן", שהיה הביטאון המרכזי של ציוני רוסיה בשפה הרוסית. כמו כן ערך את השבועון "כרוניקה יברייסקוי ז'יזני". עיתונים אלו שימשו במה למנהיגים והוגי דעות ציוניים ובהם זאב ז'בוטינסקי, שהיה חבר מערכת בשני העיתונים.
בשנת 1906 היה ממנסחי תוכנית הלסינגפורס (הלסינקי) לפעולה הציונית בגולה.
בשנת 1918, תקופה קצרה לאחר המהפכה הבולשביקית, התכנסו בפטרבורג כמה מבכירי התנועה הציונית ברוסיה, בהם אברהם אידלסון, והחליטו לייסד עיתון יומי והוצאת ספרים בארץ ישראל – לימים עיתון הארץ.
נפטר בשנת 1921.
על שמו רחוב במרכז תל אביב, וכן בשכונת רמות בירושלים.
פוקושימה (פירושונים)
משפחת באך
משפחת באך הייתה משפחה ענפה של מוזיקאים שפעלו במרכז גרמניה, מן המחצית השנייה של המאה ה-16 ועד לתחילת המאה ה-19. המלחין הבולט ביותר במשפחה זו היה יוהאן סבסטיאן באך.
הרקע החברתי והתרבותי.
בני משפחת באך חיו ופעלו במרכז גרמניה, בעיקר באזור תורינגיה. באותה תקופה היה האזור מפולג פוליטית (למספר דוכסויות, וכן לאזורים וערים עצמאיות), אך מאוחד תחת כנפי הכנסייה הלותרנית. לאזור היו מסורות תרבותיות משלו, ועל אף תקופות סוערות מבחינה פוליטית (ובפרט – מלחמת שלושים השנים) – נהנה מכלכלה מבוססת ומחיי תרבות עשירים. האווירה המוזיקלית ששררה בו זכתה לעידוד ניכר בשל תחרות על יוקרה שהתנהלה בין החצרות השונות והערים, וכן בשל הלהט הדתי ששרר במחוזות שהיו ערש מולדתה של הרפורמציה הלותרנית.
עלייתה של משפחת באך, וכן ירידתה והיעלמותה במאה ה-19, היו קשורות קשר הדוק לתנאים אלה: מחד גיסא התרחבות הפעילות המוזיקלית בחצרות, בערים ובכנסיות לקראת סוף המאה ה-16, ומאידך גיסא ירידת חשיבותם של מוסדות כמו תזמורות חצר, חלילני עיר ומקהלות כנסייה לקראת סוף המאה ה-18.
התנאי המוקדם להיווצרותה של שושלת מוזיקאים כזו היה הדגש שניתן בסביבה התרבותית לרמה גבוהה של יכולת טכנית בפעילות המוזיקלית הכללית, בתרבות כללית ששמה את הדגש על גילדות מקצועיות. כך, קריירה מוזיקלית הוכתבה למעשה לכל הבנים הזכרים במשפחה מראשית ילדותם. ההכשרה המוזיקלית ניתנה בדרך כלל בחוג המשפחה, על ידי אבות, אחים, דודים או בני דודים. מצב זה התקיים במשך כמה דורות. כך, למשל, חינך יוהאן סבסטיאן באך שישה מקרובי משפחתו בנוסף לחמישה מבניו.
באווירה זו של גילדות מקצועיות היו שכיחים גם נישואים בין קרובי משפחה, או בין משפחות של מוזיקאים. לדוגמה, אמו של יוהאן סבסטיאן באך השתייכה למשפחת המוזיקאים למרהירט. אשתו הראשונה, מריה ברברה באך, הייתה בת דודה שנייה שלו, ואילו אשתו השנייה, אנה מגדלנה, השתייכה למשפחת המוזיקאים וילקה.
ללכידות המשפחתית תרמה גם האווירה החברתית, שראתה במוזיקאים – מוכשרים ככל שיהיו – זרים, נוודים נמוכי דרגה, אשר לעיתים לא הורשו לקבל אזרחות. המשפחות נהגו גם להתכנס לעיתים מזומנות למפגשים משפחתיים.
כך כתב הביוגרף של יוהאן סבסטיאן באך, יוהאן ניקולאוס פורקל:
אבות המשפחה.
בני המשפחה היו מודעים מאוד למעמדם כנושאי מסורת מוזיקלית. יוהאן סבסטיאן באך עצמו חקר בשיטתיות את תולדות המשפחה, ובשנת 1735 אף חיבר ספר יוחסין של המשפחה (Ursprung der musicalisch-Bachischen Familie). ספר יוחסין זה משמש עד היום מסמך אמין לתולדות המשפחה. אף על פי שכתב היד המקורי שלו אבד, קיימים העתקים אחדים. החשוב בהם הוא זה שהוכן על ידי בתו של קרל פיליפ עמנואל באך, אנה קרולינה פיליפינה, עבור יוהאן ניקולאוס פורקל. עותק זה כולל תוספות שכתב אביה.
עיזבונו של יוהאן סבסטיאן באך כלל אוסף כתבי יד של רבים מאבותיו. אוסף זה נרכש על ידי אקדמיית הזימרה של ברלין במאה ה-19, והושמד במהלך מלחמת העולם השנייה.
ספר היוחסין מגיע עד פייט באך (1) (Veit Bach) במחצית המאה ה-16. ברם, הרבה פרטים אינם ברורים עד דור נכדיו של פייט, והיעדר מסמכים רשמיים בערים או בכנסיות מקשה על הבהרת קשרי המשפחה בדורות אלו. האזכור הקדום ביותר של השם באך בעיר וכמאר הוא של האנס באך (54), בשנת 1561, אך הקשר המשפחתי שלו לפייט אינו ברור. על פי ספר היוחסין היה פייט אופה במקצועו, שאהב לנגן על "ציטרינגן" (סיטאר קטן). ספר היוחסין מציין כי "זו הייתה התחלת המוזיקה בין צאצאיו", ומכאן ניתן ללמוד כי איש מאבותיו של פייט, כמו פייט עצמו, לא היה מוזיקאי.
וייט עצמו היה אופה, שנדד – כנראה ממוראביה או סלובקיה – בשנת 1545 לערך, בשל גירוש הפרוטסטנטים מאותו אזור (ספר היוחסין מתייחס להגעתו מהונגריה, אך באותה תקופה שימש המונח לציין את האזורים שבמרכז האימפריה של שושלת האבסבורג). פייט התיישב בווכמאר, ונפטר כנראה לפני 1577. פייט היה כנראה צאצא של מהגרים שהיגרו מאזור זה למוראביה או סלובקיה (ולפיכך חזר לאזור מוצא המשפחה).
פייט באך (55) נוסף נפטר בווכמאר ב-1619, אך אין ידוע עליו דבר ואין להתבלבל בינו לבין אבי המשפחה פייט באך (1). במהלך המאה ה-16 ובראשית המאה ה-17 היו בתורינגיה ענפים נוספים של משפחת באך, שאפשר שהיו קשורים ישירות או בעקיפין לענף המשפחה מווכמאר, אך ספר היוחסין מתעלם מהם, ומתמקד בחוג הצר יותר של משפחת באך.
בנו של פייט, יוהנס (האנס) באך (2) היה בן המשפחה הראשון שקיבל חינוך מוזיקלי יסודי, ובחר בקריירה מוזיקלית אף על פי שהיו לו גם פרנסות אחרות. בניו היו הראשונים שבחרו בקריירה מוזיקלית באופן בלעדי, וקיבלו משרות בשכר. בכך הם ניתקו את עצמם מקבוצות של מוזיקאים נודדים לא מאורגנים, והחלו בצעדים ראשונים לקראת קבלת אזרחות.
בעיות בגנאלוגיה.
קיימים קשיים בשיוך כמה ענפים של המשפחה לענף הראשי של וכמאר. ספר היוחסין אינו מזכיר את אחיו של האנס באך (2), אך מציין שהיה יצרן שטיחים ומזכיר את בניו. חיסרון זה יצר בלבול בין שני בני משפחה – קספר באך (3/56) וליפס באך (3/57), וצאצאיהם, כולל אבותיו של יוהאן לודוויג באך (3/72).
תחומי פעילותם של בני המשפחה.
כמעט כל בני משפחת באך היו בעיקר נגנים – רובם נגני מקלדת, אם כי כמעט כל כלי הנגינה היו מיוצגים בקרב בני המשפחה. בהתאם למסורת חלילני העיר, כמעט כולם למדו לנגן בכמה כלי נגינה. כמה מהם גם היו פעילים כיצרני כלי נגינה. עניין זה באיכות כלי הנגינה היה קיים גם אצל יוהאן סבסטיאן באך, שלצד כישוריו כנגן היה מומחה בעוגב, דחף פיתוח כלי נגינה חדשים כגון הוויולה פומפוזה וסייע בביקורתו למאמציו של בונה העוגבים גוטפריד זילברמן לבנות את הפסנתרים הראשונים שלו.