בין פברואר 2017 עד מאי 2019 שיחקה את דינה לביא, אשתו של אמנון לביא (מיכה סלקטר), בסדרת הטלוויזיה "כדברא" המשודרת בניקלודיאון ב-yes.
ב-2018 השתתפה בסרטו של הבמאי אבי נשר, "סיפור אחר".
בשנת 2020 הופיעה בסרט הדוקו-דרמה "". כמו כן בשנת 2020 שיחקה את דניאלה, בסדרה "הדבר הגדול המיוחד" וכן שיחקה את אתי בסדרה "מנאייכ" המשודרת בכאן 11. פיטוסי אמורה הייתה לגלם את אתי גם בעונה השנייה של הסדרה, אך הודחה ממנה בשל אי רצונה להתחסן כנגד נגיף הקורונה או לעבור בדיקת קורונה.
חיים אישיים.
פיטוסי גרושה ולה שתי בנות ומתגוררת בפרדס חנה.
קרל היינריך אולריכס
קרל היינריך אולריכס (בגרמנית: Karl Heinrich Ulrichs; 28 באוגוסט 1825 – 14 ביולי 1895) היה הוגה דעות ולוחם זכויות אדם גרמני, מראשוני הלוחמים להכרה בזכויות להט"ב.
חייו.
קרל היינריך אולריכס נולד בעיר אאוריך (Aurich) שבממלכת הנובר הגרמנית (כיום בסקסוניה התחתונה). לפי הדברים שכתב בבגרותו, עוד בילדותו רצה להיות ילדה, לבש בגדי ילדות והעדיף את חברת הבנות. החוויה המינית ההומוסקסואלית הראשונה שלו הייתה לפי דבריו בגיל 14. הוא סיים לימודי משפטים באוניברסיטת גטינגן בשנת 1843, ועד שנת 1848 רכש תואר דוקטור גם בהיסטוריה, באוניברסיטת הומבולדט. באותו זמן עבד כפרקליט בשירות הציבורי של ממלכת הנובר, ועבודת הגמר שלו לקבלת הדוקטורט, שנכתבה בלטינית, הייתה ניתוח משפטי מקיף של שלום וסטפליה (1648). בשנת 1859 נאלץ לעזוב את עבודתו כפרקליט מטעם המדינה, לאחר שההומוסקסואליות שלו נחשפה ברבים.
בשנת 1862 פרסם את חמש החוברות שפרסמו אותו, העוסקות בהומוסקסואליות כמין השלישי, אותו כינה "המין האוראני" (ראו להלן). בתחילה פרסם את תורתו תחת שם עט, ובהמשך תחת שמו האמיתי. בשנת 1865 הקים את "הברית האוראנית" - שהייתה למעשה ההתארגנות הלהט"בית הראשונה מסוגה בעולם המודרני. הוא נכלא וישב בכלא עד שנת 1867, ולאחר שחרורו עבר למינכן, אז בירת ממלכת בוואריה.
עם איחוד גרמניה בשנת 1871 הפך החוק הפרוסי, ובו סעיף 143 בחוק העונשין מ-1851, שכלל התייחסות מחמירה להומוסקסואליות – שאושר-מחדש כסעיף 152 בהצעת חוק העונשין של הקונפדרציה הצפון-גרמנית (והפך לסעיף 175) – לחוק הקיסרות הגרמנית. בכנסים משפטיים שונים המשיך אולריכס לדרוש למען זכויות ההומוסקסואלים, דבר שעורר כלפיו עוינות רבה.
בשנת 1880 גלה מרצונו לאיטליה, שם נפטר בל'אקווילה ב-1895.
הגותו.
הגותו של אולריכס לגבי ההומוסקסואליות הייתה יוצאת דופן באותו זמן, הן בעצם הכתיבה על התופעה והן באופן החיובי שבה תיאר אותה. לפי גישתו, יש לשייך גברים הנמשכים לגברים למין שלישי, שאינו "גברי" או "נשי", מין שאותו כינה "המין האוראני". מין זה, לפי אולריכס, הוא שילוב של גוף וכוחות פיזיים גבריים עם נפש וכוחות נפש נשיים, ובכך, לטענת אולריכס, איכותו. תורה זו של אולריכס פותחה על ידי חוקרים רבים בתחילת המאה ה-20 באירופה, בעיקר ריכרד פון קראפט-אבינג, מגנוס הירשפלד והאוולוק אליס.
אורי ברגמן
אורי ברגמן (נולד ב-1953) הוא שחיין פאראלימפי בעבר ומאמן שחייה כדורמים. דוקטור בפסיכולוגיה שיקומית ועבודה סוציאלית.
ברגמן הוא הספורטאי הפאראלימפי השני המעוטר ביותר מישראל בכל הזמנים (אחרי ציפי רובין). הוא השתתף ב-4 אולימפיאדות בהן זכה ב-14 מדליות אולימפיות, 12 זהב, 1 כסף ו-1 ארד. הוא מדורג במקום 28 בעולם בכל הזמנים, בצבירת מדליות הזהב.
ביוגרפיה.
ברגמן נולד וגדל בקיבוץ גבעת ברנר, בנם השלישי של יעקב ואיטקה ברגמן, ובשנת לידתו חלה בשיתוק ילדים. על אף מגבלותיו הוא החל לעסוק בספורט בגיל צעיר והיה חבר נבחרת הכדור מים של הקיבוץ, אשר שיחקה באותן שנים בליגל העל של נבחרות הנוער. מאוחר יותר הוא הצטרף למרכז הספורט לנכים והגיע להישגים בשחייה.
לצד עיסוקו המעשי בספורט למד ברגמן בסמינר הקיבוצים, במכון וינגייט ובאוניברסיטת תל אביב, בהם הוסמך כמאמן שחייה, עובד סוציאלי שיקומי ופסיכותרפיסט והשלים דוקטורט בפסיכולוגיה שיקומית ובעבודה סוציאלית. במכון וינגייט הוא מונה למרכז תחומי השחייה השיקומית והידרותרפיה. בשנת 1989 החלו להתפרסם מאמריו בנושא ספורט שיקומי. כמו כן הוא התנדב לשירות מילואים כקצין בריאות הנפש.
ברגמן מרצה לאורך השנים בסמינר הקיבוצים ובמכון וינגייט ומשמש מאמן שחייה במרכז הספורט לנכים ובבית הלוחם. כמו כן, בכינוס הפועל ה-11 שנערך בשנת 1979, הוא שימש מאמן נבחרת הכדורמים של ישראל, אשר זכתה במקום הראשון ומאמן נבחרת הכדורמים במכביה ה-14 שנערכה בשנת 1993 ומאמן נבחרת ישראל בשחייה לאולימפיאדות הנכים ולתחרויות בינלאומיות אחרות. בשנת 1999 שימש ברגמן כשופט בתחרויות השחייה של משחקי הקיץ האולימפיים.
ברגמן פעיל במסגרת הוועד הפאראלימפי הישראלי, העמותה הישראלית למשחקים אולימפיים מיוחדים והעמותה הישראלית לפעילות גופנית מותאמת.
אנתאוגן
אנתאוגן הוא חומר פסיכואקטיבי שנעשה בו שימוש בהקשרים דתיים או שאמאניים. אנתאוגן מגיע בדרך כלל ממקור צמחי אשר מכיל מולקולות הקשורות בנוירוכימיקלים אנדוגניים. אנתאוגנים מופיעים במגוון טקסים מקודשים, בשלל דתות ותרבויות והוכחו כמעוררים את מה שהצורכים את החומר תופסים כחוויות מיסטיות-רוחניות. אנתאוגנים שימשו בטקסים אלו במשך אלפי שנים.
טרמינולוגיה.
המילה אנתאוגני היא חידוש לשוני הנגזר מהיוונית העתיקה: ἔνθεος (אנתאוס) וγενέσθα (גאנסטא). הפירוש המילולי של אנתאוס הוא "האל (תאוס) שבפנים", הוא מתורגם כ"השראה" ומהווה שורש למילה enthusiasm (התלהבות) בשפה האנגלית. היוונים השתמשו בביטוי זה כדי להלל משוררים ואומנים שונים. גאנסטא פירושה "לחולל". לכן אנתאוגן הוא "זה המחולל את האל (או את ההשראה האלוהית) באדם".
השימוש באנתאוגנים.
אנתאוגנים הנוצרים באופן טבעי כמו הפסילוסיבין שנמצא בפטריות, והדימתילטריפטאמין הנקרא גם DMT (משמש כחלק ממרכיבי האיוואסקה), נתגלו לרוב על ידי תרבויות קדומות ונעשה בהם שימוש כחלק מחיים רוחניים ודתיים, בתור צמחים אשר קיבלו מקום של כבוד ובחלק מהמקרים אף זכו להערצה.
אנתאוגנים שימשו בדרכים שונות, ביניהם כחלק מביסוס דתות ומסורות, בשימוש פרטני לשם התפתחות רוחנית, ככלי להרחבת הדעת, לשימושי פנאי והנאה, ולשימוש תרופתי ורפואי.
שימוש באנתאוגנים בתרבויות שונות.
אפריקה.
תרבות צורכי האנתאוגנים המוכרת ביותר באפריקה היא הבוויטיס, אשר השתמשו במרקחת של קליפות משורש שיח האיבוגה ("Tabernanthe iboga"). האנתאוגן המפורסם של המצרים הוא הלוטוס הכחול ("Nymphaea caerulea"). קיימות עדויות לשימוש בפטריות אנתאוגניות בחוף השנהב. מספר צמחים אחרים, אשר שימשו בטקסים שאמאנים באפריקה, כגון הצפרנית, אשר מקודשת לבני הקהוסה, עדיין לא נחקרו במדע המערבי.
אמריקה.
אנתאוגנים היוו מרכיב עיקרי בפרקטיקה הרוחנית ברוב התרבויות האמריקניות למעלה מאלף שנים. האתנאוגן הראשון אשר הוגדר באופן מדעי היה הפיוטה ("Lophophora williamsii"). הדבר נעשה על ידי אחד ממייסדי האתנו-בוטניקה המודרנית, ריצ'רד אבנס שולץ מאוניברסיטת הרווארד, אשר תיעד את טקס השימוש בפיוטה בקרב אנשי הקיווה שחיו באזור שלימים יקרא אוקלהומה. צמח הפיוטה היה בשימוש בתרבויות הרבות של אזור מקסיקו, השימוש בו התפשט בכל אזור צפון אמריקה במאה התשע-עשרה והחליף את האנתאוגן הרעיל – פולי המסקל ("Sophora secundiflora"). אנתאוגנים ידועים אחרים שנעשה בהם שימוש בתרבויות המקסיקניות כוללים את פטריות הפסילוסיבין (שהייתה ידועה בפי הילידים המקסיקנים בשפת הנהוטל כטאונאנקטל), הזרעים של מספר זני הלפופית ("Morning glories") ממשפחת החבלבליים (בשפת הנהוטל – טליטלילזין ואולולוויקי) והסלוויה דיווינורום ("Ska Pastora").
ילידי אמריקה הדרומית עושים שימוש במגוון רחב של אנתאוגנים. ידוע בעיקר השימוש באיוואסקה ("Banisteriopsis caapi" ותערובות נוספות) בקרב הילידים (כגון שבט אוררינה) של יערות האמאזונס בפרו. אנתאוגנים ידועים אחרים כוללים את הבוררכרו ("Brugmansia spp"), סאן פדרו ("Trichocereus spp") וסוגים שונים של טבק הרחה המכילים טריפטמין כגון אפנה (Virola spp), וילסה ויופו ("Anadananthera spp"). גם צמח הטבק, כשנצרך לא מיובש בכמויות גדולות בטקסים שאמאנים, משמש כאנתאוגן בדרום אמריקה. יתר על כן, טבק המכיל כמויות גדולות של ניקוטין ומצריך כמות נמוכה יותר של צמח בזמן השימוש, נקרא ניקוטינה רוסטיקה ("Nicotiana rustica").
בנוסף לילידים אשר השתמשו באנתאוגנים באמריקה. ניתן גם לקשר את השימוש באנתאוגנים לזרמים הדתיים המודרניים כגון זרם הראסטאפרי ו"כנסיית היקום".
אסיה.
ילידי סיביר (שמתרבותם נלקח המושג שאמאן) השתמשו בפטריית אמנית הזבובים ("Amanita muscaria") כאנתאוגן. המשקה המשכר "סומה" המוזכר לעיתים קרובות בכתבי הודות היה כנראה גם הוא אנתאוגן. [בספרו (1967), טוען וואסון שהסומה הוא בעצם פטריית הזבובים. המרכיבים הפעילים של הסומה, לדעת כמה חוקרים, הוא אפידרין, אלקלואיד עם ממריצים שסוברים, (אם כי אופן שנוי במחלוקת) כי הוא בעל תכונות אנתאוגניות שמקורן מצמח הסומה, המזוהה כאפדרה,("Ephedra pachyclada"). אף על פי כן, קיימים גם טיעונים המציעים שהסומה עשוי היה להיות שבר לבן, קנאביס, או שילוב כלשהו בין הצמחים הנ"ל.
אירופה.
אנתאוגן עתיק יותר בתרבות האגאית, אשר הקדים את כניסתו של היין, שהיה אנתאוגן מוכר יותר של דיוניסוס בלידתו המחודשת ושל מנדה, היה הדבש התוסס הנודע בצפון אירופה כמי דבש: השימוש הנפוץ שלו בעולם האגאי נקשר באופן ישיר למיתולוגיה הענפה של הדבורים באזור זה.