בד"ץ "העדה החרדית" ידוע בציבור הכללי בעיקר בשל מערכת הכשרות הכפופה לו. זהו גוף הכשרות הפרטי הבולט בישראל והוא זוכה לפופולריות בקרב חרדים רבים משום שהוא נחשב למחמיר. מערכת הכשרות אינה כפופה מבחינה ניהולית להנהלת העדה החרדית. מערכת הכשרות מחולקת לוועד הכשרות, בניהולו של הרב פפנהיים, שתחת סמכותו מפעלי מזון ומסעדות. ולועד השחיטה, שהקים הרב מאיר ברנדסדורפר, שתחת סמכותו משחטות ומוצרי בשר. בשל ההשלכות הכלכליות שיש להסרת הכשר ממפעל לייצור מזון, מרכז ועד הכשרות של העדה החרדית כח רב. כיום שתי הוועדות בראשות הרב נפתלי הלברשטאם.
גוף הכשרות פועל באמצעות חברה בע"מ בשם 'ק.ד.ש. שרותי דת קהילה חינוך וכשרות בע"מ', חברה שהוקמה בקיץ 2000 במקום עמותה שפעלה קודם לכן. מרבית הכנסות החברה מתקבלות מתשלומים המועברים מחברת מ.ב. גלאט עוף למהדרין, שעוסקת בשיווק בשר עוף בכשרות בד"ץ העדה החרדית. בשנת 2000 נחתם בין החברה לבין רשות המיסים הסכם חריג שלפיו יותר לחברה לנכות מרווחיה הוצאות שנועדו להגשת הכנסות ללא צורך באסמכתאות (כדוגמת קבלות או תלושי שכר) בשיעור של עד 35% מכלל ההכנסות. הסכם חריג זה הוסבר ברצון להעביר את פעולת ועד הכשרות ממעמד של עמותה, שאינה משלמת מיסים על פעולותיה, למעמד של חברה בע"מ, לטובת עובדיה שהועסקו עד אז באופן בלתי-רשמי וללא זכויות סוציאליות, על רקע מאפייני התנהלות חברתיים וכלכליים ייחודיים לעדה החרדית. בעקבות סכסוך שהתגלע בין רשות המיסים לבין החברה על רקע שומות המס שלה בשנים הבאות, נדון תוקפו של הסכם זה בבית המשפט המחוזי בתל אביב. בפסק דינה של השופטת מיכל אגמון גונן הוכר תוקף ההסכם, אך ניתנה למדינה אפשרות לבטלו בעתיד
בין החברות והמפעלים שעליהם מפקחת מערכת הכשרות: תנובה, טרה, אסם, עלית, טמפו, מאפיות אנג'ל וברמן.
חלק מנטורי קרתא רואים פשרה אידאולוגית בכך שהבד"ץ נותן הכשר לגופים המזוהים עם הציונות ובפרט עם הקיבוצים, כמו "תנובה", והם מפעילים מחלבה עצמאית. ישנם חרדים המותחים ביקורת על כך שהעדה החרדית נותנת הכשר למוצרי "מותרות" (כמו ממתקים, מסעדות ואוכל מוכן לפסח), דבר שהרב פנחס אפשטיין ורבנים נוספים התנגדו לו בעבר.
במסגרת מערכת הכשרות קיימים גופי השגחה נוספים: "לשכת סת"ם" – לשכה העוסקת בתשמישי קדושה; "ועד השמיטה"; ועד לענייני השקעות ופיננסים; ועד העירובין שמתקין עירוב בירושלים, בית שמש ומירון, ועוד מספר גופים קטנים. בראש חלק מהגופים עומדים דייני העדה.
בשנת השמיטה, מקיים בד"ץ העדה החרדית מערכת השגחה עניפה לפירות וירקות, המסתמכת על יבול נכרי בלבד. הם מתנגדים בחריפות להיתר מכירה ולאוצר בית-דין: "הבד"ץ אינו מתיר אוצר בית-דין, מלבד באתרוגים לצורך חג הסוכות, שבהם אין אפשרות אחרת. תחת מעטה של אוצר בית-דין, נוצרת אפשרות לסוחרי שביעית לגלגל עסקאות מסחר בפירות שביעית. מבעד למסוה של אוצר בית-דין, משלשלים סוחרים וקניינים סכומי כסף גדולים, מבלי שמאן דהוא יחשוש שבעצם מדובר רק בהסוואה. האוצר בי"ד התפתח למכשיר העוקף בדרך הערמה, לעיתים גלויה ולעיתים מוסתרת, את האיסור של מסחר בפירות שביעית. כבר לפני קרוב למאה שנה יצאו חכמי וגדולי ירושלים בכרוז שאין כל היתר באוצר בית דין בפירות שמיטה שגדלו באיסור, ומאז ועד עתה הוראתם נשמרת בסילודין בקרב הבד"ץ. כידוע בירושלים מקדמת דנא להחמיר ב"שמור" או "נעבד" כפסק רבני ירושלים, גם לא על ידי אוצר בית-דין. וכל מקורות האספקה של פירות וירקות בשנת השביעית, היא ברובה פירות וירקות של נכרים, שאין עליהם קדושת שביעית כלל, וכפי שנפסק והונהג בארץ ישראל משנות דור, מזמן מרן הבית יוסף ועד עתה."
בד"ץ העדה החרדית הספרדית.
בית דין נוסף הכפוף לעדה החרדית מבחינה מנהלית הוא בית הדין של "העדה החרדית הספרדית". את בית הדין הקים הרב אהרן בצלאל. רבני בית הדין בעבר היו הרב צדקה חוצין, הרב יעקב מוצפי (כיהן כאב"ד), רבי יחזקאל שרגא ליפשיץ הלברשטאם מסטרופקוב, הרב יוסף סוסו הכהן והרב עובדיה יונה.
נכון ל-2020 אב בית הדין הוא הרב אהרן עזריאל רחמים (אחיינו של הרב יצחק נסים) הרב רפאל רוזיליו והרב אברהם כהן, שנכנס לתפקיד בשנת 2019 (תשע"ט) לאחר פטירתו של הרב עובדיה יונה.
לבית הדין יש בית הוראה. בין המו"צים: הרב יעקב שכנזי והרב יצחק טורג'יאן. בית הדין ובית ההוראה נמצאים בשכונת הבוכרים בירושלים.
מספר המשתייכים ל"עדה החרדית הספרדית" מועט, אך בכנסים רבים של העדה החרדית מזמינים רב ספרדי (בדרך כלל הרב דוד בצרי או הרב יעקב משה הלל) שינאם בעברית לטובת הספרדים שאינם מבינים יידיש. לזרם שייכים 'תלמוד תורה יעב"ץ' ו'תלמוד תורה קריית ספר', וכן בית הספר היסודי לבנות 'בנות יהודית'. בבני ברק ישנם מוסדות "קדושת התורה" ו"עטרת יואל" תחת "מוסדות רבינו יואל", במימונם של חסידי סאטמר.
ראשי העדה החרדית לאורך השנים.
גאב"דים:
ראב"דים:
בראש ההנהלה, עמד הרב גרשון שטמר, שהיה שנים רבות האיש החזק בעדה ונפטר בחודש שבט תשס"ז (פברואר 2007). דמות חשובה בהנהגה הפוליטית הייתה המזכיר, שנים רבות מילא תפקיד זה הרב יוסף שיינברגר, שנפטר גם הוא זמן קצר קודם לכן. עם פטירתם של שיינברגר ושטמר מילא את תפקיד היו"ר באופן רשמי הרב דוד אייכלר הישיש (נפטר י"ז אדר ב' תשע"א), כשלצידו מונו 3 סגנים: הרב יעקב רוט (=ראטה) המשמש גם כמזכיר הבד"ץ, הרב שמעון וייס המשמש גם כמנהל ועד השחיטה והרב דוד מנשה רוטשילד.
אלפא ביתא דבן סירא
אלפא ביתא דבן סירא (מכונה גם "בן סירא הקטן". נדפס לראשונה ב-1519 בקושטא), הוא חיבור ספרותי אגדי ייחודי, אשר נכתב בערך במאה ה-10.
תוכן הספר.
הספר מורכב מארבעה חלקים העוסקים בבן סירא. תחילה מתוארות נסיבות לידתו, אחר כך מתואר דו-שיח בין בן-סירא בן השנה לבין המלמד שלו, שמתנהל דרך דיון בעשרים ושניים פתגמים, כל אחד מהם מתחיל באות אחרת של האל"ף בי"ת.
בחלק השלישי מתוארות שיחות בין המלך נבוכדנאצר לבין בן סירא ששהה בחצרו.
בחלקו הרביעי של הספר, מפרשות דמויות המוצגות כצאצאיו של בן סירא, עוזיאל ובנו יוסף בן עוזיאל, את פתגמי ספר בן סירא.
היחס לספר.
היחס בספרות הרבנית לספר הוא אמביוולנטי. מצד אחד הוא משמש בדיונים הלכתיים בנושא הפריה מלאכותית, אך מצד שני התייחסו אליו בספקנות ואף זלזלו בו.
במאה האחרונה גברה עוד יותר ההסתייגות בספרות הרבנית ומתגבשת עמדת הסתייגות חריפה מהאלפא ביתא.
בספרות חסידות אשכנז שאבו ממדרש אלפא ביתא את השם "יוסף בן עוזיאל", שם נכדו של בן סירא, המופיע ככל הידוע רק במדרש זה.
מאמרות ומסיפורי מדרש אלפא ביתא.
דוד והצרעה והעכביש.
אגדה ידועה המצויה במדרש, מספרת על דוד שסבר שהצרעה והעכביש נבראו על ידי הקב"ה לשווא. לאחר זמן זימן לו הקב"ה עכביש שאטם בקוריו את המערה שבה הסתתר דוד, וגרם לשאול לסבור שאיש לא בא בשעריה. אחר כך, כשלקח דוד את צפחת המים של שאול בזמן שישן, הניח אבנר בן נר, שישן אף הוא, את רגליו הכבדות על דוד, שביקש לצאת מהמקום. רק בשל נשיכת צרעה שגרמה לאבנר להזיז רגליו, הצליח דוד להיחלץ.
חיבור המדרש ומגמתו.
יש המשערים שבסיס מדרש אלפא ביתא הוא ביסודו מדרש רציני, שהרי אכן יש בו מימרות שיכולות להתפרש ברצינות, ועליו נוספו בדרך כלשהי אמרות פארודיות.
לעומתם אחרים מוצאים בספר מבנה אחיד וסבורים שכולו נכתב במגמה אחת. כפי שכותב יוסף דן: .
מהר&quot;ם מרוטנבורג
רבי מאיר ב"ר ברוך מרוטנבורג נודע בשם המהר"ם מרוטנבורג (אחרי ד'תתק"פ (1220) – י"ט באייר ה'נ"ג (1293)), מגדולי ראשוני אשכנז בתקופת ימי הביניים ומאחרוני בעלי התוספות.
בשנת ה'מ"ו 1286 נכלא המהר"ם על ידי השלטונות במבצר אנזיסהיים (Ensisheim) לאחר שנתפס כשניסה להגר לארץ ישראל, הקיסר הגרמני דרש סכום כופר עצום כדי לשחררו. על פי המסורת המקובלת, סירב המהר"ם שהקהילה היהודית תפדהו תמורת סכום שכזה מחשש לתקדים שיביא למאסרים ולדרישות כופר דומות נוספות, בסופו של דבר נפטר המהר"ם בכלאו.
ביוגרפיה.
ככל הנראה נולד המהר"ם בסביבות שנת 1220, בעיר ורמייזא שבגרמניה, בה שימש אביו, רבי ברוך, כרב. בגיל צעיר נסע לוירצבורג ולמד שם מפי רבי יצחק מווינה בעל אור זרוע. בין רבותיו האחרים באשכנז היו רבי שמואל ברבי מנחם מווירצבורג, ורבי יהודה הכהן מפרידברג, המכונה על ידו 'מורי קרובי'. מהר"ם נסע לצרפת ולמד שם בישיבות בעלי התוספות אצל רבי יחיאל מפריז, רבי שמואל מפלייזא, רבי עזרא הנביא ממונקונטור ורבי שמואל מאיוורא.
כששב לגרמניה שימש כרב במקומות שונים, ונחשב כסמכות הרבנית וההלכתית החשובה ביותר של יהדות אשכנז. שמו נקשר בעיקר בעיירה רוטנבורג על הטאובר השוכנת מדרום לעיר וירצבורג שבגרמניה, ששם הוא הקים ישיבה.
בין תלמידיו היו הרא"ש, המרדכי, רבי יצחק מדורא, רבי שמשון בן צדוק בעל ספר התשב"ץ (תשב"ץ "קטן"), רבי מאיר הכהן מרוטנבורג בעל 'הגהות מימוניות', רבינו דן אשכנזי, ואחרים.
כליאתו.
הסיבה לכליאתו.