מלבי"ם בונה את פירושו כתשובה לשאלות שהציג אברבנאל (ראו לעיל). כאמור, הוא מקבל את דברי חז"ל שבת שבע הייתה מגורשת. לשאלה השנייה, כיצד יכול היה דוד לשלוח את אוריה לביתו כדי שישכב עם אשתו, וכך ייחשב הילד שנולד כילדו של אוריה, משיב מלבי"ם כי יש לשער שדוד תכנן לעקוב אחרי גדילת בנו, ולמנוע ממנו בעתיד להתחתן עם משפחתו, ולחלופין לגלות את הסוד בבוא הזמן. גם לדברי הפרשנים הסבורים שבת שבע הייתה מגורשת רק על תנאי, ואם היה אוריה חוזר אליה כבקשתו של דוד היה הגט מבוטל ודוד היה עובר על איסור אשת איש, מכל מקום לא הייתה לדוד ברירה: לו היה הדבר מתגלה היה נגרם חילול השם גדול וגם עולה סכנה חמורה למרד כנגד דוד. בדרך זו מסביר מלבי"ם את דברי חז"ל: כלומר, דוד תכנן לקבל על עצמו חטא של ניאוף, אך מכיוון שאוריה סירב לשוב לביתו נותרה בת שבע במעמד של גרושה ודוד לא חטא באשת איש.
מלבי"ם מסביר עוד, שאוריה חטא שלושה חטאים: הוא סירב לפקודת המלך לשוב לביתו, ביזה את משאת המלך שדוד שלח אליו, ובדבריו על "אדוני יואב" - ניסוח שמציג את יואב כאילו הוא אדוניו של אוריה, ולא דוד; הניסוח הנכון וההולם את כבוד המלך על פי מלבי"ם היה צריך להיות "ועבדך יואב ועבדי אדוני". בשל אלה היה אוריה חייב מיתה. מלבי"ם מסביר עוד שהאשמתו של אברבנאל כאילו דוד שלח את אוריה למות ובכך גרם למותם של רבים אינה נכונה; המלחמה מול עמון התמשכה ובכל מקרה נשלחו מול עמון חיילים מצבא דוד, ואותם שנפלו בקרב לא נפלו בגלל אוריה אלא היו נהרגים בכל מקרה כחלק מהלחימה. דוד לא הוציא להורג את אוריה בדרך משפטית מסודרת, כדי למנוע, כאמור, חילול השם וחשש למרד.
היו מן הפרשנים שהביאו את דברי חז"ל, בלי לקבל או לדחות אותם. רבי דוד קמחי, רד"ק, (בן דורו של רש"י) מציג את פשט הפסוק על פיו דוד עבר על חטא אשת איש, ולאחר הצגת הפשט מזכיר רד"ק את דעת חז"ל שבת שבע הייתה מגורשת, ולפיכך דוד לא עבר על איסור זה. רד"ק אינו מכריע בין מה שנראה לו הפירוש הפשוט לבין ההסבר של חז"ל. בעל המצודות, רבי דוד אלטשולר, שכתב במחצית הראשונה של המאה ה-18, מביא את דברי חז"ל אך מסייג אותם:
עוד סיבה שאינה מוזכרת במפרשים לקבלת דברי חז"ל, מביא הרב יעקב מדן בספרו, ואומר שאין סימטריה בין משל כבשת הרש למה שמתואר בפשט לגבי דוד. כך הוא גם מסביר עוד מגוון מימרות של חז"ל של: " כל האומר...חטא אינו אלא טועה" בכך שכאשר אנו רואים הבדל בין התיאור הנבואי של המעשה למעשה עצמו אנו נקבל את הפרשנות הנבואית וממילא נותר לנו רק לשאול את עצמנו מדוע נכתב הסיפור בשונה אחרת ממה שקרה באמת.
פרשנות אורתודוקסית בת זמננו.
כאמור, מעשה דוד ובת שבע הוא מוקד לוויכוח בין פרשנים יהודים אורתודוקסיים בני זמננו. הוויכוח מתמקד, למעשה בשאלת מהותו של הפשט וכיצד יש להבינו לאור דברי חז"ל שהובאו לעיל.
הרב אביגדר נבנצל סובר, כי ההקשר שבו נאמרים הדברים הוא לעיתים הפסוקים הסמוכים בלבד, אך לעיתים יש לראות את הדברים בהקשר רחב עוד יותר, ולעיתים ישנם מקרים בהם יש לראות את הדברים בהקשר של התנ"ך כולו, ולעיתים אף בהקשר של כל התורה שבכתב והתורה שבעל-פה. ואם הסיפור המובא מנוגד לכל מה שידוע לנו, הרי שיש להניח שיש הסבר אחר לפשט. הרב נבנצל דן בדברים לגבי כמה אמירות של חז"ל: ומקדיש דברים במיוחד לפרשת דוד ובת שבע:
לדבריו, העובדה שדוד המשיך להיות מלך ישראל גם לאחר שחטא, והעובדה שעל פי המסורת המשיח יהיה מזרעו, מלמדת שחטאו של דוד קטן בהרבה ממה שנדמה במבט ראשון. לדבריו, ניתוח הפסוקים מעלה תמונה שונה ממה שמתקבלת במבט ראשון. המילים "והיא מתקדשת מטומאתה", בפסוק ו', באה רק לאחר שדוד בדק את זהותה ושלח מלאכים להביאה; ובעצם מילים אלה היו צריכות לבוא מיד לאחר תיאורה הראשון של בת שבע, בפסוק ב'. מכיוון שבזמן הטבילה האשה נמצאת בביוץ, יש סיכוי גדול שתיכנס להריון, ובכל זאת דוד לא חשש לכך; הרב נבנצל מסיק שדוד רצה שבת שבע תהרה ותלד את בנו. יתר על כך: לאחר שנתן הנביא מבשר לו כי בנו ימות, צם דוד, מתפלל ומבקש על התינוק רחמים; ואם אכן היה הבן ממזר, הרי מותו היה צריך להיות פתרון נוח לדוד, ומדוע הוא מתחנן ומבקש שלא ימות? מכאן, טוען הרב נבנצל, שפשט הדברים אינו כפי שנראה בקריאה ראשונה. הוא מסיק שבת שבע אכן הייתה גרושה, בשל הגט שנתן לה אוריה עם צאתו למלחמה, ודוד ראה ברוח הקודש שזו האשה שתלד את הבן המיועד לרשת את כסאו ולהמשיך את בית דוד. גם לדעת הסוברים שבת שבע לא הייתה גרושה באותה עת אין להסיק - להסברו של הרב נבנצל - שדוד חטא באיסור עריות ככל חוטא אחר. דוד סבר שכדי להביא את יורשו המיועד עליו לעשות מעשה קיצוני, ולקיים יחסי מין עם אשת איש כדי להביא לכך, בהסתמך על ההלכה ש'גדולה עבירה לשמה ממצווה שלא לשמה'. החטא, אם כן, היה חטא של שיקול דעת מוטעה. חטאו של דוד היה בחילול השם, ולא בעריות, משום שמעשהו - הגם שהייתה לו הצדקה - נתפס בדרך לא נכונה על ידי ההמון.
פרשנות אחרת בת זמננו יש לרב מרדכי הוכמן והתפרסמה במאמר "דוד ובת שבע – הספור שלא שמעתם" באתר ישיבה. פרשנות זו מבוססת על דעת הרמב"ם שאוריה החיתי היה גוי. לפי פרשנות זו מסופרים בתנ"ך שני ספורים במקביל, הספור האחד מצדו של דוד ולפיו הנישואין של בת שבע לאוריה החתי היו אסורים וחסרי תוקף הלכתי כיוון שאוריה היה גוי, הסבר זה מתאים גם לפשוטו של הכתוב ולפיו אוריה נקרא "החתי" משום שהיה גוי חתי. לפי הספור של דוד הוא לא עבר על איסור אשת איש ולכן לא שלח אליו ה' את נתן הנביא מייד לאחר שנשא את בת שבע באופן רשמי. הספור השני התעורר לאחר מכן מצד קבוצה גדולה בעם שהבחינה שבת שבע ילדה לדוד בן בחלוף זמן קצר מידי מעת נישואיה הרשמיים לדוד. לפי השקפת עולמה של קבוצה זו, בת שבע נחשבה נשואה לאוריה, והם שיערו שהיא הרתה את הבן הזה לדוד בעת שהייתה אשתו של אוריה. ודוד נענש משום שהיה צריך להיזהר ולחשוש שמא מעשיו יתגלו ויעוררו תרעומת בקרב אותו צבור.
בזוהר ובתורת הסוד.
על פי הזוהר, דוד המלך היה הגלגול של הבל, אוריה החיתי היה הגלגול של קין, ובת שבע הייתה הגלגול של תאומת הבל שהייתה מיועדת להיות להבל לאשה.
בזוהר נכתבו סודות רבים על סיפור קין והבל. אחד הסודות מובאים כאן בתרגום על הפסוק: "וַיֹּאמֶר קַיִן אֶל הֶבֶל אָחִיו וַיְהִי בִּהְיוֹתָם בַּשָּׂדֶה וַיָּקָם קַיִן אֶל הֶבֶל אָחִיו וַיַּהַרְגֵהוּ". "בהיותם בשדה" זה גימטריה של "בת שבע". ועל זה קין הרג את הבל, בוויכוח למי תהיה תאומת הבל לאשה.
כל המעורבים בפרשת קין והבל, חזרו בגלגול נשמות, על מנת לתקן את הרצח של הבל.
לפי הזוהר, החטא של דוד המלך לא היה באשת איש, משום שבת שבע הייתה מיועדת לו מן השמים. החטא היה במהירות שבא דוד אל בת שבע. ומכאן אפשר להבין למה חז"ל התכוונו כשאמרו: "כל האומר דוד חטא, אינו אלא טועה".
בדתות אחרות.
בנצרות מוזכרת בת שבע בברית החדשה (הבשורה על-פי מתי), שם מיוחס ישו לבת שבע ולדוד, אם כי שמה לא נזכר:
באסלאם נחשב דוד לנביא. כמה מסורות אסלאמיות סבורות כי סיפור דוד ובת שבע אינו עולה בקנה אחד עם עקרון העיצמה (ערבית: عِصْمَة), שעל פיו הנביא חסין מכישלונות ומעשים של כפירה וחוסר אמונה. חדית המצוטטת בתפסיר אל כביר ובתפסיר מוג'מה אל ביאן מזכירה את אמירתו של הח'ליפה עלי בן אבי טאלב: "את האומר שדוד נשא לאשה את אשתו של אוריה כפי שמסופר באגדות אעניש פעמיים: אחת מכיוון שהאשים לשווא אדם בניאוף, ושנית מכיוון שחילל את כבוד הנבואה (כלומר הוציא לשון הרע על הנביא דוד)".
חדית נוספת במסורת השיעית מספרת כי האימאם עלי א-רידא, מצאצאיו של עלי בן אבי טאלב, שוחח עם חכמים מדתות אחרות על עקרון חסינות הנביאים מטעויות ומכישלונות. על פי החדית, עלי-א-רידא שאל אחד מהם: "מה אתה אומר על דוד?" אותו חכם ענה: "דוד היה עסוק בתפילה כאשר הופיעה מולו ציפור יפה. הוא עזב את תפילתו והלך אחרי הציפור, ובעודו הולך על גג ארמונו ראה את בת שבע רוחצת באמבטיה ... הוא הציב את בעלה בחזית שדה הקרב, כדי שיהרג, וכך כדי שיוכל להתחתן עם בת שבע". עלי א-רידא התרגז ואמר: "אתה מייחס לנביא האלוהים רפיון בתפילתו, לאחר מכן אתה מאשים אותו בחוסר צניעות, ואחרי כן אתה מאשים אותו ברצח של אדם חף מפשע!" הוא (אותו חכם) שאל: "מהו אם כן המעשה באוריה?" וא-רידא השיב: "באותו זמן, הנשים שבעליהן נפטרו או נהרגו במלחמה לעולם לא היו נישאות שוב (וזה היה המקור של רעות רבות). דוד היה האדם הראשון ששבר מסורת זו. ולכן לאחר שאוריה נהרג במקרה במלחמה התחתן דוד עם אשתו, אך אנשים קיבלו נישואים חריגים אלה בקושי רב (ולאחר מכן נוצרו אגדות על נישואים אלה)".
בביקורת המקרא המודרנית.
פרשני ביקורת המקרא דנים את דוד לחומרה. דניאל פרידמן משווה את התנהגותו של דוד לזו של אחאב, שעליה נאמר "הרצחת וגם ירשת", ומוצא שהתנ"ך החמיר בדין האחרון והקל בדין הראשון. אחרים הצביעו על הפסיביות שהסיפור המקראי מייחס לבת שבע וגרסו שתשוקותיו של דוד נכפו עליה.