נולד לרב יעקב יהודה לייב, ראב"ד דרובנין. נישא לבלהה ולאחר כשנתיים של לימוד תורה הוזמן לכהן כראב"ד פשדץ והוא כבן 20 בלבד. ביסס בעיירה את מוסדות החינוך התורניים לבנים ובנות. דאג לבני הנוער שלא ביקרו בבתי הכנסת וקרבם למסורת ברגישותו והקשבתו למצוקתם. פעל רבות לפתרון בעיות כשרות כדי לסייע לעניים. היה דרשן גדול ואהוב על הציבור בהליכותיו ומידותיו, ואף זכה לכבוד רב ממנהיגי העיר הגויים וראשי הכמורה.
היה חסידו של הרבי מגור, ר' אברהם מרדכי אלתר ונסע אליו פעמיים בשנה למשך כשבועיים. כתב חידושי תורה שאותם שלח גדולי התורה בפולין וגם פרסם מאמרים בעיתונים "מאמענט" ו"טאגבלאט" בשם העט "יוסלה", ומאמרו האחרון לפני השואה עסק בצער בעלי חיים.
הרב זמלמן היה ממנהיגי צעירי אגודת ישראל והשתתף בוועידותיה. השמיע דעתו בלא מורא בכל הנושאים השנויים במחלוקת. מצד אחד לחם ליישוב ארץ ישראל, ותרם כסף דרך הרבנית אף לקק"ל שהייתה ארגון חילוני, אך מצד שני לחם נגד הציונים החילוניים ובמתבוללים.
פנו אליו מקהילות גדולות להזמינו לכהן אצלם כרב, אך הוא סירב בגלל אהבתו לבני קהילתו.
בימי השואה.
הנאצים נכנסו לפשדץ בראשית החצי השני של אלול תרצ"ט (ראשית ספטמבר 1939) ופעלו מיידית לפגוע ביהודים ומעל לכול להשפיל את רבם. הגרמנים הוציאו את הרב מבית הכנסת ביום הכיפורים, גילחו את זקנו ואילצוהו לנקות את הרחוב לעיני כולם באמצעות מריצה, כשהוא לבוש קיטל ועטוף בטלית. בליל שמיני עצרת (כ"ב בתשרי) ת"ש (4 באוקטובר 1939 בערב) הציתו הנאצים את בית הכנסת והאשימו בכך את היהודים כשהרב הוכרח לחתום שהיהודים ביצעו את המעשה, ובנוסף הוא היה צריך לשלם לגרמנים דמי כופר. היו יהודים שרצו להיכנס לבית הכנסת הבוער כדי להציל את ספרי התורה, אך הרב מנע מהם לעשות זאת. הוא אמר שאותיות ספר התורה יהיו פורחות באוויר גם אחרי שרפת ספרי התורה, לכן אסור להם לסכן את חייהם בשרפה באש והם חשובים יותר מכבוד ספרי התורה. בסיום השיחה עם הצעירים קרא להם הרב זמלמן להתנקם בצוררים. הרב אף פרסם מאמר בכתב העת "הצפירה" נגד הגרמנים ונאם נגד היטלר. דבריו הגיעו לידיעת הנאצים, והוא נאלץ לברוח למקום אחר בחורף תש"א (1941).
לאחר זמן מסוים בעיירה קטנה הגיע לגטו ורשה. היה פעיל במרד גטו ורשה במחתרת היהודית אצ"י (המחתרת היהודית שלצידה פעל אי"ל), והבריח מהצד ה"ארי" אקדחים ותחמושת שקיבל מפרטיזנים פולניים. באספה חשאית באחת הבונקרים נאם הרב וקרא לנקמה על השמדת הקהילות היהודיות והציע תוכנית למרד. הרב זמלמן המריץ את הצעירים להילחם וכן חתם יחד עם רבנים נוספים על כרוז הקורא להתנגד בכל מחיר למשלוחים לטרבלינקה. הרב התעמת עם חברי הבונד שרצו להשהות על פריצת המרד עד שיקבלו אישור מהנהלת הבונד בלונדון. ערך את ליל הסדר במפקדת המרד ברחוב זמנהוף 21 ובו השתתף גם הרב ראובן הורוביץ שהיה במפקדה. בי"ז בניסן תש"ג (22 באפריל 1943) הוצת בונקר המפקדה שאז הייתה ברחוב מילה 18, ומתוכו יצאו כ-30 בחורי ישיבה נושאי נשק כשהרבנים זמלמן והורוביץ מצטרפים אליהם. לוחמי המרד ניהלו קרב עם הגרמנים מחצר בית ברחוב זמנהוף 44. שני הרבנים נפלו בקרב.
הרב גם עודד את משפחתו להתנגד לנאצים ושלח גלויות שבהן קרא לבני משפחתו להתנגד ולברוח. רוב משפחת הרב נספתה: רעייתו בלהה, שתי בנות,נחמה ואדל והבנים יהושע אלימלך, יואל נחמיה ובן הזקונים יעקב. שתי בנות שרדו: אסתר ברג וגלילית לאה פניני.
כים ניר
כים ניר היא חברת תעופה ישראלית המספקת שירותי כבאות אווירית, ריסוס אווירי ושירותי תעופה מיוחדים כמו טיסות אמבולנס וטיסות פרטיות כמו גם הפעלת ותחזוקת כלי טיס בקטגוריית "תעופה כללית". כים ניר היא חברה פרטית והנהלתה ממוקמת בקריית אריה שבפתח תקווה.
היסטוריה.
החברה נוסדה בשנת 1949 בשם "כים אויר" (ואחר כך "כימאוויר") כחברה לריסוס חקלאי מהאוויר על ידי וים ואן ליר (בנו של התעשיין היהודי הולנדי ברנרד ון ליר) וקבוצת משקיעים מארצות הברית. בדצמבר 1952 עברה לבעלות של כ-‎200 קיבוצים ומושבים, והייתה מנוהלת דרך המרכז החקלאי כקואופרטיב. בין השאר ריססה פלישה של נחילי ארבה בשנת 1955.
עם השנים התפתחה החברה לפעילויות מגוונות גם בתחום המטוסים, הטסה מסחרית של אנשים וציוד וכיבוי אש מהאוויר. החל משנת 2011 מפעילה החברה במיקור חוץ עבור מערכת הביטחון את טייסת כיבוי האש הלאומית עבור "אלביט מערכות". בתחילה הפעילה 8 מטוסים מסוג "אייר טרקטור AT-802F", ובשנת 2015 נוספו שישה מטוסים נוספים לאחר שאלביט זכתה במכרז משרד הביטחון לאספקת המטוסים. במרץ 2012 קורקעה הטייסת, בעקבות התרסקות של אחד ממטוסיה. "כים ניר" היא קבלנית משנה המפעילה את הטייסת עבור אלביט מערכות, מעסיקה את הטייסים ואת צוותי הקרקע ואמונה על הפריסה הארצית של המטוסים.
באוקטובר 2018, הגישה בקשה להקפאת הליכים לבית המשפט המחוזי מרכז עקב חובות כבדים.
בסוף מאי 2019 אישר בית משפט מחוזי את מכירת קבוצת כים ניר לאלביט מערכות וגורן חקלאות תמורת 8.5 מיליון שקל, הטייסים ואנשי צוות קרקע נקלטו בחברה קליר קאט תעופה (Clear Cut Aviation), חברת קבלנות משנה שמבצעת עבור אלביט פעולות הכיבוי המוטס.
צי החברה.
החברה מפעילה 35 כלי טיס משדה התעופה הרצליה, מנחת מגידו, ומנחת קדמה וכן מבסיסים משניים בעמק החולה, מינחת חפציבה בעמק חרוד ומינחת חקלאי בחבל אשכול.
לחברה 3 ציי כלי טיס עיקריים - צי מסוקים, צי מטוסי ומסוקי ריסוס וצי מטוסי כיבוי אש. בנוסף מפעילה החברה מספר מטוסי נוסעים קטנים.
החברה מפעילה מכון בדק למטוסים ומנועי מטוסים בקטגוריית General Aviation.
ספוקיין
ספוקיין (באנגלית: Spokane; מבוטא לרוב ספוקאן) היא העיר השנייה בגודלה במדינת וושינגטון שבארצות הברית (לאחר סיאטל) ובירת מחוז ספוקיין. העיר ממוקמת במורדות הרי הרוקי, על שתי גדות נהר ספוקיין, בצפון-מזרח המדינה, 180 קילומטר מדרום לגבול קנדה ו-32 קילומטרים מערבית לגבול איידהו. מדרום-מערב לעיר משתרע אזור "הרמות המחורצות", תופעה גאולוגית ונופית יוצאת-דופן.
היסטוריה.
עד 1810 היה במקום יישוב אמריקאי ילידי, השם ספוקיין משמעו "ילדי השמש" בשפת השאליש. ב-1810 התקיימה במקום תחנת סחר פרוות בשם "מפלי ספוקיין" (Spokane Falls). מאוחר יותר התגלו במקום מרבצי זהב וכסף וההתיישבות גדלה. ב-1881 הוכרזה במקום עיר.
לאחר התדרדרות במצבה במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 ובריחת תושבים, התקיימה בה בשנת 1974 התערוכה העולמית אקספו 74'. הייתה זו יוזמתו של היזם קינג קול שהוכחה כמקפצה כלכלית שהזניקה את העיר, שיפרה את תשתיותיה, מיצבה אותה כעיר הנושאת את דגל איכות הסביבה והעניקה לה פארק רחב ידיים (Riverfront Park), במקום בו ניצבו תחנה ומוסך רכבת.
כלכלה.
כלכלת העיר התבססה באופן מסורתי על מכרות, אולם משנות ה-90 של המאה ה-20 מתפתח במקום מרכז היי-טק וביוטכנולוגיה. מרכז הפיתוח העיקרי של חברת אף חמש נטוורקס נמצא בספוקיין.
השכלה.
מוסד החינוך הגבוה בעיר היא אוניברסיטת גונזגה, אוניברסיטה קתולית פרטית.
ליליאן קופלנד
ליליאן קופלנד (דרוסין) (באנגלית: (Lillian Copeland (Drossin; 24 בספטמבר 1904 - 7 בפברואר 1964) הייתה אתלטית אמריקאית-יהודייה, אלופה אולימפית בזריקת דיסקוס, בעלת שתי מדליות אולימפיות, שיאנית עולם בהדיפת כדור ברזל והטלת כידון. עד אולימפיאדת בייג'ינג (2008) היא הייתה זורקת הדיסקוס היחידה מארצות הברית שזכתה במדליית זהב.
ביוגרפיה.
קופלנד נולדה בניו יורק בשם ליליאן דרוסין, להורים מהגרים מפולין. שם משפחתה שונה לקופלנד לאחר שאמה נישאה בשנית לאחר מות אביה והם עברו לגור בלוס אנג'לס.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1926 זכתה קופלנד בכל שלושת הענפים, זריקת דיסקוס, הדיפת כדור ברזל והטלת כידון וקבעה בהם שיאים אמריקאיים חדשים.
שיאנית עולם.
בין השנים 1928-1926 קבעה קופלנד שלושה שיאי עולם בהטלת כידון ושני שיאי עולם בהדיפת כדור ברזל (8 ליברות).
לראשונה נערכו תחרויות אתלטיקה לנשים במשחקים האולימפיים. במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת אמסטרדם (1928) השתתפה קופלנד גם בריצת שליחות 4x110 יארד ויחד עם חברותיה קבעה שיא אמריקאי חדש של 50 שניות. במשחקים אלו זכתה קופלנד במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 37.08 מטר, אחרי הלינה קונופקה מפולין שקבעה שיא עולם חדש של 39.62 מטר ולפני רות סבדברג משוודיה (35.92 מטר). לצערה תחרות הטלת כידון לנשים עדיין לא נכללה במשחקים אלו.
לאחר המשחקים האולימפיים למדה קופלנד באוניברסיטת דרום קליפורניה בבית הספר למשפטים ופחות התרכזה בספורט ולא התאמנה ברצינות עד שנת 1931.
אלופה אולימפית.
במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) היא נכללה בנבחרת הלאומית, לאחר שסיימה בקושי במקום שלישי בזריקת הדיסקוס. במשחקים עצמם היא זכתה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא אולימפי חדש של 40.58 מטר אותו קבעה בזריקה האחרונה, לפני רות אוסבורן בת ארצה שהובילה מהזריקה הראשונה בתוצאה של 40.12 מטר וייאדביגה וייס-מרצ'ינקייביץ' יהודייה אף היא מפולין שיאנית העולם (38.74 מטר). קופלנד זרקה את הדיסקוס מהמקום ללא סיבובים. בגיל 27 היא הייתה לזוכה האמריקאית המבוגרת ביותר. תחרות הדיפת כדור ברזל לנשים לא נכללה במשחקים אלו (ניכנסה לאולימפיאדה רק בשנת 1948) ובכך לא יכלה לממש את יכולותיה.
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 חזרה קופלנד מפרישה וזכתה ב-3 מדליות זהב ובשלושה שיאי מכביה חדשים בזריקת דיסקוס (37.38 מטר), בהדיפת כדור ברזל בשיא ארצות הברית חדש של 12.32 מטר ובהטלת כידון (36.92 מטר).