הלהקה הוקמה ב-1983 על ידי פול היטון בקינגסטון האל Kingston upon Hull בצפון אנגליה, (הלהקה במשך כל פעילותה הדגישה את מקורה מהאל) פול היטון היה הסולן ומנהיג הלהקה ואף כתב את רוב הטקסטים והלחנים של הלהקה יחד עם סטן קולימור הגיטריסט. אל קולימור והיטון הצטרפו המתופף ג'סטין פטריק ונגן הבס טד קיי. הלהקה החליפה נגנים במשך שנות פעילותה, אך בסיס הלהקה נותר תמיד פול היטון הזמר וסטן קולימור הגיטריסט.
אופי הלהקה.
הלהקה פרצה אל תודעת הקהל הבריטי ב-1986 כאשר הוזמנה להופיע בתוכנית הטלוויזיה המיתולוגית של ג'ון פיל Peel Sessions כמו להקות ג'וי דיוויז'ן, הסמיתס, סוזי והבנשיז ועוד. ההופעה בתוכנית תייגה גם את האוסמרטינס כלהקה איכותית וחשובה. בין השירים שהלהקה בחרה לבצע היה גם השיר,Happy Hour שנגע ללב הקהל הבריטי. ההופעה ב Peel Sessions למעשה תמצתה את אופי הלהקה, מוזיקה בסגנון שנות החמישים, חברי הלהקה מדגישים במראה החיצוני שלהם את היותם "חנונים," "יורמים". לעומת זאת הטקסטים של השירים לעיתים מביעים הומור אך גם חתרנות ובוטות. הטקסטים של הלהקה מכילים משחקי מילים וסלנג אנגלי. (קשה מאוד לתרגם את הטקסטים של האוסמרטינס לעברית מבלי לאבד את המשמעות המקורית) שם האלבום הראשון של הלהקה,London 0 Hull 4 משמעותו נגזרת מתחום תוצאות משחקי כדורגל ובמילים פשוטות ניתן להבין את שם האלבום: אנחנו אנשי Hull הבסנו בלונדון את אנשי לונדון. חברי הלהקה היו ידועים כאוהדי קבוצות כדורגל אנגליות (פול היטון סולן הלהקה היה ידוע כאוהד נלהב של קבוצת שפילד יונייטד) ולעיתים חברי הלהקה הצטלמו ואף הופיעו כאשר הם עוטים על גופם חולצות של קבוצות כדורגל אנגליות. הנושאים בהם הטקסטים של הלהקה עוסקים נעים מביקורת נגד בית המלוכה הבריטי, הפער בין החיים בהאל לבין החיים בעיר לונדון, התמכרות לאלכוהול ותרבות אלכוהול וגם על מערכות יחסים בין בני אדם. טעות נפוצה בישראל ומחוץ לבריטניה: לזהות את האוסמרטינס כלהקת הסמיתס, עקב הדמיון באופן השירה של מוריסי ושל היטון וגם בגלל הצליל הבסיסי של שתי הלהקות אשר נשמע למאזין הלא מיומן, דומה מאוד. בפועל: מי שמכיר את שתי הלהקות מזהה בנקל את ההבדלים ביניהן. הלהקה התבססה על גיטרות, תופים ופסנתר וסלדה ממוזיקה אלקטרונית על כל גווניה, בנוסף היא הרבתה לבצע גרסאות כיסוי לקלאסיקות משנות החמישים והשישים.
סיכום פעילות הלהקה.
האוסמרטינס אמנם התפרקה ב-1988 אך למעשה חבריה: פול היטון ודייב המינגוויי הצטרפו בשנת הפירוק אל להקת הדרום היפה The Beautiful south ורבים רואים בלהקה זו כממשיכת דרכה של האוסמרטינס. בשנת 1988 הוציאה הלהקה את התקליט הכפול
Now That’s what I Call Quite Good אשר הכיל את מרבית השירים מאלבומי האולפן שלה וגם את כל גרסאות הכיסוי והבי סיד שהלהקה הקליטה.
בראי ההיסטוריה של המוזיקה הבריטית, נחשבת הלהקה לאחת מנושאות הדגל של הגל החדש הבריטי וללהקה בריטית חשובה.
ולוול טשרנין
וֶלוְול (זאב) טשֶרנין (נכתב גם וולוול, ועלוול, וועלוול; ביידיש: וועלוול טשערנין; ברוסית: Велвл Чернин; נולד ב–1958) הוא משורר יידיש, אתנוגרף, מתרגם ומבקר ספרות ישראלי. בין השנים 2003–2007 היה שליח הסוכנות היהודית לרוסיה, בלארוס והמדינות הבאלטיות. בשנים 2009–2010 היה סגן נשיא הקונגרס הרוסי היהודי.
ביוגרפיה.
טשרנין נולד במוסקבה. סיים את לימודיו בפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת מוסקבה עם התמחות באתנוגרפיה. לאחר מכן למד קורסים גבוהים בספרות במכון הספרותי על שם גורקי במוסקבה – קבוצת יידיש. מסוף שנות ה-70 היה פעיל בפעילות יהודית לא–חוקית. הוא למד עברית באולפן לא חוקי והיה אחד המייסדים של הוועד היהודי לאתנוגרפיה היסטורית. עבד במערכת של "סאוועטיש היימלאנד". היה יועץ ספרותי לתיאטראות במוסקבה וקייב.
בינואר 1990 עלה לישראל ועבד בעיתונות בשפה הרוסית בארץ. הוא התיישב בשומרון. בשנים האחרונות מתגורר ביישוב כפר אלדד במדבר יהודה, מדרום-מזרח לירושלים.
בשנת 1999 קיבל תואר דוקטור בבר-אילן. עתה מלמד באוניברסיטת אריאל בשומרון.
פעילותו הספרותית.
טשרנין החל בפעילותו הספרותית ב-1983 ב"סאוועטיש היימלאנד". בשנות ה-80 חיבר וערך כמה כתבי עת של סָאמִיזְדָאט (הוצאה עצמית מחתרתית). במהלך חייו בברית המועצות פרסם בכתבי עת שונים: "ביראָבידזשאַנער שטערן" (בבירוביג'ן), "ביי זיך" (תל אביב) ובאחרים. אחרי עלייתו ארצה הוא פרסם בעיקר בכתבי עת ישראליים ובאלמנכים: "די גאָלדענע קייט", "נײַע וועגן", "ירושלימער אַלמאַנאַך", "טאָפּלפּונקט" ואחרים, וכן בכתבי עת בחו"ל כמו "פֿאָרװערטס", "די פּען", "די גילגולים" ואחרים.
על שירתו זכה בפרס דוד הופשטיין לשנת תשנ"ו.
טשרנין פרסם חמישה קובצי שירה פרי עטו ביידיש וכן שני קבצים דו-לשוניים ביידיש ובתרגום לרוסית, וכן קובץ שירה בעברית (חלקו נכתב במקור בעברית וחלקו תורגם מיידיש).
שירים בודדים של טשרנין הופיעו בתרגום בשפות אחרות: אוקראינית, צרפתית, גרמנית, אנגלית. טשרנין תרגם לרוסית סדרה שלמה של פרוזה ודרמה משל שלום עליכם, אברהם גולדפדן, חיים גרדה, ישראל יהושע זינגר, יצחק בשביס זינגר, זלמן שניאור, עופרה אליגון, מיכאל פלזנבאום ואחרים.
טשרנין פעיל בתחום המחקר הספרותי. כתב עבודת דוקטורט באוניברסיטת בר-אילן. פרסם מאמרים ברוסית, עברית ויידיש על יצירותיהם של מנדלי מוכר ספרים, שמעון שמואל פרוג, חיים נחמן ביאליק, אורי צבי גרינברג, לייב ניידוס, לייב קוויטקו, עמנואל קזקביץ' וסופרי יידיש נוספים. הוא אחד מעורכי הכרך המיוחד המוקדש כולו לשירת יידיש של כתב העת "משיב הרוח" (נ"ו, חורף תשע"ז).
פעילותו המחקרית.
בסוף שנות ה-70 ובראשית שנות ה-80 עבד במחקר שדה אתנוגרפי. פרסם כמה מאמרים על אתנוגרפיה ואתנו-בלשנות אצל קבוצות יהודיות, במיוחד קרימצ'קים. בישראל הוא עובד על מחקר של היהדות הפוסט-סובייטית ואתנו-היסטוריה של ספרות יהודית.
ולוול צ'רנין
יום שני השחור
יום שלישי השחור (1994)
יום שלישי השחור (ברוסית: Чёрный вторник) — הוא כינוי ברוסיה ליום שלישי, ה-11 באוקטובר 1994 שבו צנח הרובל בשיעורים חסרי תקדים אל מול הדולר, במשבר שהיה לאחד הניצנים והסממנים לקראת משבר הרובל (כארבע שנים לאחר מכן) ולמשבר הכלכלי הגדול ביותר בתולדות רוסיה מאז מהפכת פברואר.
כתוצאה מהמשבר הודח יו"ר הבנק המרכזי של רוסיה ויקטור גראשצ'נקו ופוטר שר האוצר, סרגיי דובינין.
מגדלנה אבקאנוביץ'
מגדלנה אבקאנוביץ' או מרתה מגדלנה אבקאנוביץ'-קוסמובסקה (בפולנית: Magdalena Abakanowicz,
Marta Magdalena Abakanowicz-Kosmowska; 20 ביוני 1930 - 20 באפריל 2017) הייתה פסלת ואמנית סיבים פולנייה, נחשבת לאחת מאמניות הסיבים החשובות. אבאקנוביץ כיהנה כפרופסור באקדמיה לאמנויות יפות בפוזנן עד שנת 1990 והייתה פרופסור אורח באוניברסיטת UCLA בשנת 1984. חיה ופעלה בוורשה.
רקע משפחתי ושנות ילדותה.
מגדלנה אבקאנוביץ' נולדה כמרתה אבקאנוביץ' בכפר פאלנטי (Falenty), כ-11 ק"מ דרום מזרחית מוורשה. אביה, קונסטנטין, היה רוסי בעל שורשים טטריים. בימי המהפכה הרוסית ב-1917, כמעט כל בני משפחתו נהרגו. האב ואחיו, נמלטו לפולין. שם נשא קונסטנטין לאשה את הלנה דומשובסקה, אמה של האמנית, שהייתה בת למשפחה פולנית מיוחסת ואמידה. האם הייתה מאוכזבת על כי לא ילדה בן שיוכל לרשת את הרכוש הרב של המשפחה ויחסה כלפי הילדה היה נוקשה. ככלל, האמנית גדלה תוך יחסים מרוחקים עם הוריה, וחונכה בבית על ידי אומנות ומורים פרטיים ולא הורשתה להיות בקשר עם ילדים זרים. אולם מילדותה, אהבה לטייל ביערות שמסביב והטבע הילך עליה קסם רב יותר מהלימודים.
שנות המלחמה.
הפלישה הגרמנית לפולין ב-1939 שינתה את אורח חייה. נאסר עליה לצאת ליער שבו התחבאו פליטים ופרטיזנים וגם כנופיות אלימות. לכל צרה שלא תבוא לימד אותה אביה לירות ברובה. יום אחד בשנת 1943, ירה גבר שיכור באמה ופצע אותה קשות בזרוע. בתקופה שלאחר מכן השגיחה הבת על אמה וחלמה ללמוד את מקצוע הסיעוד.
בשנת 1944, כשהתקרבה החזית לאזור מגוריהם, חששו הוריה מאוד גם מהתקרבות הצבא הסובייטי, והחליטו לברוח לוורשה. התברר שהייתה זו החלטה אומללה מפני שהחיים בעיר הפכו לגיהנום. אחרי 1 באוגוסט, בעקבות המרד הפולני בוורשה, היה הדיכוי הגרמני אכזרי וחלקים רבים בעיר נשרפו בלהבות. בעת פשיטה גרמנית, מרתה בת ה-14, הלכה לאיבוד ואיבדה קשר עם הוריה. המשפחה התאחדה כעבור חודשיים במילאנובק, כפר קטן על יד ורשה. הילדה עזרה שם לאחיות בבית חולים ארעי שאורגן בבית ספר על מנת לטפל בפצועים.
בשנים הראשונות של השלטון הקומוניסטי.
אחרי מלחמת העולם השנייה הופקע רכוש המשפחה על ידי השלטונות הקומוניסטים החדשים. משפחת אבקאנוביץ' עברה לגור בעיר טצ'ב בפומרניה, בשטחים שפונו מהאוכלוסייה הגרמני, שם הייתה מודעות פחותה לשורשיה האריסטוקרטיים. המשפחה חייתה בעוני; האב עבד זמן מה כפקח בחקלאות ובהמשך ניהל יחד עם אשתו קיוסק לעיתונים. הילדים הורשו ללכת לבית הספר.
בשנים 1945–1947 למדה אבקאנוביץ' בגימנסיה בטצ'ב ולאחר מכן שנתיים נוספות בבית הספר התיכון לאמנויות בגדיניה. בביקור בשנת 1948 ב"תערוכת השטחים המשוחררים" שהתקיימה בוורוצלב התלהבה מחפצי האומנות המודרנית שהוצגו בה.
בגיל 19 התקבלה מרתה ללימודי ציור על חומרי טקסטיל באקדמיה לאמנויות של גדנסק שנפתחה זמנית בעיר סופוט. היא התקבלה למגמה זאת אחרי שהמדריך שלה לפיסול טען כי אינה מתאימה למגמת הפיסול מפני ש"חסר לה חוש הצורה".