שנות ה-80 וה-90 היו שנים סוערות במיוחד בהיסטוריה של העם הפלסטיני: תקופה של הישגים וכשלונות פוליטיים, ושנות שיא במאבק לעצמאות. בתקופה זו הקולנוע נדחק לשולי סדר היום במאבק הפלסטיני, ונעדרו מנגנונים לעידוד הקולנוע והטלוויזיה ברשות הפלסטינית. את מקומם מילאו גופים חיצוניים כמו חברות הפקה מאירופה, ארצות הברית וישראל. על אף הקשיים, נוצרו סרטים פלסטינים בתקופה זו שאף זכו להקרה בינלאומית. הסרט הראשון בתקופה הרביעית היה סרטו של מישל ח׳לייפי "זיכרון פורה". הקולנוע שנוצר בתקופה זה זכה לשמות "הקולנוע העצמאי", "הקולנוע הפלסטיני מהאדמה הכבושה", "הקולנוע הפוסט מהפכני" או "הקולנוע האינדיבידואלי". כל השמות מתייחסים לאופיו של הקולנוע שהתפתח והצליח ללא תמיכה ממוסדות ציבוריים או ממוסדות הפקה פלסטיניים. מאפיין נוסף של תקופה זו הוא שהבמאים הבולטים הוכשרו במוסדות שונים ברחבי העולם. העבודה על סרט באותן שנים נפרשה על זמן רב מאחר שהם פעלו בחברה שבה חסרים תנאים בסיסיים לקיומו של קולנוע: היעדר מוסדות לאומיים לקידום הקולנוע, גופי הפקה, חברות ציוד, מעבדות צילום, צוותים מוכשרים ומוסדות למידה. קולנוען פלסטיני שרוצה להפיק סרט יצטרך להיעזר בצוותים זרים. עם זאת הכניסה של מצלמות איכותיות קטנות והטכנולוגיה החדשה מאפשרת להפיק סרטים איכותיים בתקציבים נמוכים. רוב התקציבים מגיעים ממימון בינלאומי, כשרק סרט פלסטיני אחד – "חתונתה של רנא" משנת 2002 – זכה למימון כמעט מלא.
הקרנת סרטים.
הסרט משנת 1935 המתעד את הביקור שערך המלך סעוד בירושלים וביפו, הנחשב לסרט הפלסטיני הראשון, הוקרן בפסטיבל שנערך בנבי רובין.
בתחילת המאה ה-20 הוקמו מספר בתי קולנוע בערים פלסטיניות, בהם קולנוע אלהמברה ביפו וסינמה ג'נין בג'נין, והוקרנו בהם גם סרטים פלסטיניים.
בערים רבות בעולם נערך מדי שנה פסטיבל סרטים פלסטיניים, בין השאר בטורונטו, בוסטון, בואנוס איירס, שיקגו, וושינגטון, לונדון, מדריד, סנטיאגו דה צ'ילה וברצלונה.
כמו כן, מספר פעמים נערך ברמאללה פסטיבל סרטים בינלאומי, בו הוצגו מטבע הדברים גם סרטים פלסטיניים.
באוקטובר 2021 הוסיפה רשת נטפליקס קטגוריית צפייה חדשה בשם ״סיפורים פלסטיניים״, ובה סרטים תיעודיים, סרטים קצרים וסרטים באורך מלא.
במאים בולטים.
סובחי א-זוביידי.
נולד בירושלים ב-1961 למשפחת פליטים. עשה תואר ראשון באוניברסיטת ביר זית. ונסע ב-1985 לארצות הברית ללמוד תואר שני באוניברסיטת ניו יורק. עם שובו ב-1994 החל ליצור סרטים. סרטו הראשון "המפה הפרטית שלי" מ-1998 בוחן את עולמו של בן דור שני לפליטים. בסרטו "עלי וחבריו" מ-1999 א-זוביידי חוזר למחנה והפעם הוא חוקר את עולמם של בני הדור השלישי שגדלו בו.
נזאר חסן.
במאי דוקומנטרי. נולד ב-1960 בכפר משהד הסמוך לנצרת. חסן יצר את סרטו החשוב הראשון "אסתקלאל" (1994) שבו בדק כיצד חוגגים הפלסטינים בישראל את יום העצמאות. סרטו השני "יסמין" (1996) עוסק במעמדה של האישה במשפחה ובחברה הפלסטינית. בסרטו "אוסטורה" (1998) עקב נזאר חסן אחר גורלם של בני משפחה מן הכפר ספוריה שליד נצרת, איפה שהיום הוקם היישוב היהודי ציפורי.
מאי מסרי.
נולדה ברבת עמון ב-1959. בת למשפחה ענפה ועתיקת יומין שמוצאה משכם. למדה צילום במחלקת הקולנוע של סן פרנסיסקו, ולאחר הלימודים עברה ללבנון ונשאה לז׳אן שמעון, קולנוען לבנוני שפעל בביירות. מסרי ושמעון ביימו והפיקו מספר סרטים ביניהם "מתחת להריסות" (1983), "הדור של המלחמה" (1986), ו"חלומות מושעים" (1992). סרטה האישי הראשון "ילדי הר האש" (1990) עוסק בבעיות הנפשיות והחברתיות של ילדי שכם בתקופת האינתיפאדה הראשונה. לאחר מכן הפיקה את "חנאן עשראווי: אישה בעידן עימות" (1995), "ילדי שאתילא" (1999), ואת "גבולות של חלומות ופחדים" (2001).
עזה אלחסן.
נולדה ב-1971 ברבת עמון. אביה היה אחד ממנהיגיה ההיסטוריים של תנועת הפת"ח. היא גדלה בביירות ולמדה בסקוטלנד. לאחר הסכמי אוסלו השתקעה ברמאללה. הפיקה סרטים בתקציבים דלים במיוחד ואף צילמה את חלקם בעצמה ללא צוות נוסף. סרטאה "קושאן מוסא" (1998) עוסק בהתנחלויות ואילו הסרטים "נשים מדברות" (1996) ו"היא הסינבד" (1999) עוסקים בנשים בכפרים הפלסטיניים. הסרט "זמן חדשות" (2001) עוסק באינתיפאדה השנייה. סרטה "תמונות נשכחות" (2004) הוא סרט מסע בעקבות ארכיון הסרטים הפלסטיני שנעלם בביירות לאחר עזיבת אש"ף ב-1982.
דסיור מנומר
דסיור מנומר (שם מדעי: Neophascogale lorentzii; מכונה גם עכבר-כיס ארוך-טפרים) הוא מין של טורף כיס בינוני דמוי חולדה-חדפית ממשפחת נמיות הכיס המהווה מין יחיד בסוגו ואנדמי לאי גינאה החדשה. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1911 על ידי הזואולוג הגרמני פרידריקוס אנה ז'נטינק והוכר בתחילה כמין בסוג פסקוגל; בשנת 1933, הוקצה עבורו סוג נפרד המכונה "Neophascogale" (אטימולוגית: סוג חדש של פסקוגל) על בסיס מחקרים גנטיים.
אנטומיה ומראה.
הדסיור המנומר הוא אחד המינים הגדולים במשפחת נמיות הכיס, אשר דומה במבט שטחי לחולדה ובמבט מדוקדק יותר לקרובו הזעיר - חדף הכיס: יש לו ראש משולש עם חרטום מחודד וארוך במיוחד המותאם לנבירה בפסולת, והוא בעל אוזניים בינוניות ורחבות וזנב ארוך ושעיר המסייע לו ביציבות בעת הטיפוס. יש לו גפיים חזקות המתאפיינות בטפרים ארוכים במיוחד אשר משמשים אותו לחפירה. עיניו ואפו כהים ובעלי גודל זהה פחות או יותר. מבנה גופו של הדסיור המנומר גוצי וגמיש ואורכו כולל הזנב 23–41 ס"מ. משקלו הממוצע של הדסיור 200–250 גרם.
הפרווה של הדסיור המנומר רכה ועבה, ומורכבת משערות זיפיות צפופות וארוכות. צבע הפרווה הוא חום קפה כהה או בהיר אשר עשוי להיות אדמוני מעט; חרף הצבע הכהה, הפרווה של הדסיור שזורה בשערות לבנות, כסופות וצהובות אשר גורמות לה להראות מנומרת וזהו המקור לשמו. הזנב והרגליים בצבע חום-שחרחר, בעוד שהגחון, הסנטר וקצה הזנב צהבהבים. פניו הכהות של הדסיור דלילות יחסית בשיער, ולאורך המצח והחרטום יש בדרך כלל משטח שעיר בצבע חום זית. צידן האחורי של האוזניים לבן דהוי.
תפוצה ואקולוגיה.
הדסיור המנומר אנדמי לגינאה החדשה. הוא מצוי הן בחלק המזרחי אשר בשליטת פפואה והן בחלק המערבי אשר בשליטת אינדונזיה. בית הגידול שלו מורכב בעיקר מיער גשם טרופי הררי אשר נמצא לאורך רכס הקורדלריה המרכזית החוצה את האי, אך גם בכרי דשא ומרעה תת-אלפיני בפסגות ההרים וכן בסוואנות גשומות בקרבת היערות. בתוך היערות ההרריים, הוא מצוי בטווח גובה של 3,900-1,200 מטר מעל פני הים, כאשר הגובה הממוצע הוא 2,000 מטר.
אין מידע רב על האקולוגיה והביולוגיה של הדסיור המנומר. ידוע שהוא בעל חיים פעיל יום, אשר מבלה את מרבית זמנו על העצים בחיפוש אחר חרקים וחולייתנים זעירים כדוגמת זוחלים ודו-חיים. בשבי, התזונה שלו מורכבת לרוב מבשר, חיפושיות, ציקדות ומקקים. תודות לטפריו הארוכים ולרפידות הדביקיות בכפות הרגליים, הדסיור המנומר הוא טפסן עצים מעולה, המסתייע בכך על מנת להימלט מרודפיו; בעת סכנה, הוא נצמד בדרך כלל לגזע עץ כאשר פרוותו החדגונית והמחוספסת מתמזגת להפליא עם הגזע המכוסה בטחב וחזזיות. הדסיור יורד לעיתים קרובות לקרקע בתורו אחר מזון, ונוהג להשתמש בגפיו החזקות ובטפריו הארוכים על מנת לחפור באדמה בחיפוש אחר תולעים וזחלים. הדסיור המנומר מתרבה לאורך כל השנה, והנקבה ממליטה ארבעה גורים לכל היותר.
מצב.
הדסיור המנומר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל תפוצה רחבה, אוכלוסייה גדולה, העדר איומים משמעותיים, וכי אין זה סביר שתהיה בעתיד הקרוב ירידה המצדיקה סיווג בקטגוריה מאוימת יותר. תורם לכך בין השאר בית הגידול ההררי והמיוער של הדסיור אשר מקשה על גישה אליו. הדסיור מצוי במספר אזורים מוגנים, וארגון IUCN ממליץ לרשויות השימור הפפואניות והאינדונזיות לבצע מחקרים אקולוגים על מנת להכיר טוב יותר את המין.
מסופיתקוס
מסופיתקוס (שם מדעי: Mesopithecus; מילולית: "קוף אמצעי") הוא סוג נכחד של קוף אשר חי בסוף תקופת המיוקן עד לסוף הפליוקן לפני 5–7 מיליון שנה ברחבי אסיה ואירופה. קוף זה התגלה ב-1839 ונמצאו ממנו 2 מינים. המאובנים התגלו ביוון וטורקיה וגם באיראן, צ'כוסלובקיה ובברית המועצות, כך שכנראה הוא היה בעל תפוצה רחבה.
המסופיתקוס הגיע לאורך 40 ס"מ ודמה במראהו לקוף מקוק. בעבר העריכו שהיה מאבות הלנגורים אך בהמשך התברר שהוא מקורב יותר לקופים הקטנים חרומף ודוק. הוא היה בעל גוף דק ואצבעות ארוכות וזנב ארוך ונראה שהתאים לטיפוס עצים. ממבנה שיניו נראה כי ניזון בעיקר מעלים ופירות ולא מבשר.
חוק השטחים של וויתקומב
חוק השטחים של ריצ'רד וויתקומב (לעיתים נקרא בפשטות חוק השטחים, באנגלית: Area Rule) היא טכניקה בה משתמשים בתכנון כלי טיס בתחום העבר-קולי והעל-קולי. לראשונה פורסמה ב-1950 על ידי ריצ'רד וויתקומב שעבד באותה עת במתקן NACA שבלנגלי, במנהרת הרוח הגדולה (eight foot wind tunnel), שם חקר דרכי התמודדות עם העלייה הדרסטית בגרר כאשר כלי טיס מתחילים להתקרב למהירות הקול. באוקטובר 1947 טייס הניסוי האמריקאי צ'אק ייגר פרץ לראשונה את מחסום הקול והביא עידן חדש לתעופה ובשנות החמישים החלה תנופה בעידן מטוסי הסילון ומטוסי קרב רבים תוכננו לטוס בקרבת ואף מעבר למהירות הקול. מלחמת קוריאה היוותה גם תמריץ משמעותי, בה טייסים אמריקאים ניפגשו קרבות אוויר עם מטוסי קרב חדישים מתוצרת ברית המועצות (דוגמת מיג 15) והצורך במהירות, זריזות ומאפיינים נוספים נדרשו עבור המטוסים החדישים על מנת להתעלות על מטוסי הקרב הסובייטים.
תיאור.