נורית גוברין, שעוסקת בחקר הספרות של הדורות הקודמים, מציינת שהיחס לנשים כותבות היה בדרך-כלל מסתייג ולעיתים עוין. גם עורכים שנתנו דריסת רגל לנשים כותבות היו חצויים בין הרצון להיות מושכים בשל שיתוף הנשים שנחשב לפעולה נועזת לבין הסתייגותם משוויון זכויות לנשים. כך, ניתנה לנשים באמריקה אפשרות לשלוח מאמרים או מכתבים לעיתון "העברי", ברוסיה השתתפו נשים באופן חלקי בכתיבה בשבועון "המליץ" וב"המגיד" שיצא לאור בגרמניה, רוסיה ואוסטריה.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 גדל מאוד מספרן של נשים כותבות בעיתונות. מדובר בעיקר בעיתונות ביידיש ברוסיה. הנשים כתבו לרוב על נושאים של חיי היום-יום או הגיבו למאמרים של גברים. כתיבתן בעיתון מסמלת את כניסתן כשותפות משפיעות על החיים הציבוריים. הכתיבה ביידיש אפשרה לנשים לחרוג מהמרחב המסורתי הביתי אל המרחב הציבורי ולקחת חלק בעיצוב החברה שבה חיו.
בדרך כלל היו לנשים, שכתבו בעיתונים באותה תקופה, קשרים עם עורכים או כותבים בעיתונים, דבר שהקל על כניסתן לעיתון. עם זאת, נורית אורחן, שחקרה את כתיבת הנשים בעיתונות ביידיש, מסכימה עם ממצאיה של נורית גוברין באשר לעובדה שברוב העיתונים לא הוקצו מדורים מיוחדים לכתיבת נשים מתוך זלזול או עוינות וזה כנראה גרם למיעוט כתיבתן בעיתונות ביידיש. אורחן מצאה שהיקף כתיבתן של נשים, בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, היה די מצומצם. הן כתבו בעיקר על נושאי חינוך, תרומות וצדקה, בריאות ועוד. נשים הביעו ביקורת דרך דפי העיתון, דבר שלא יכלו לעשות לולא ניתנה להן במה זו.
מתוך המאמרים שכתבו עולה תפיסת-עולמן וזהותן הבורגנית שהייתה חשובה להן יותר מזהותן היהודית. בכתיבתן עסקו נשים רבות באורחות חייה של האישה, למשל, מלכה גולדמן כתבה ב-1903 ב"יודישע פאלקס-צייטונג" על מימושה העצמי של אישה בניהול הבית לשביעות רצונו של הבעל, חלקן כתבו על אופנה ואחרות אף כתבו מאמרים העוסקים בשחרור האישה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, שפגעה באורחות חייהם של יהודי פולין ורוסיה, הם נאלצו להתחיל להתייחס לפוליטיקה הבינלאומית. נשים יהודיות החלו להיות מודעות לפעילותה של התנועה הפמיניסטית ומצאו באידאולוגיה שלה את הדרך שבה ישיגו שוויון חברתי, כלכלי ופוליטי. בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוקם בפולין ארגון "יידישע פרויען פעריין" (איגוד הנשים היהודיות) שפרסם מנשרים ועיתונים ביידיש ממקום מושבו בוורשה. העיתונים "פרויען-שטים" (קול אישה) ו"די פרוי" (האישה), נכתבו בעיקר בידי נשים והדגישו את חשיבות השחרור העצמי של האישה. השבועון "די פרוי" טען ש"לאחרונה נטלו על עצמן נשים יהודיות לייסד ארגונים משל עצמן ועל כן הן זקוקות לעיתון משלהן." משימתו העיקרית של העיתון הייתה למלא את החסך שהיה לנשים בקשר עם העולם הגדול, בידע ובעצמאות, ובו בזמן לחזק אותן בקיום הבית היהודי המסורתי. הוא עסק בתביעותיהן הפוליטיות והכלכליות של נשים, בביסוס תפקידן בתרבות, בספרות, באמנות, במוזיקה, בספורט ובאופנה, ובהגנה על זכויותיהן, זאת במקביל לעיסוק בשאלות בדבר אהבה וחיי משפחה, גידול ילדים ובריאות הנובעות מתפיסת חשיבותה של המשפחה היהודית.
עיתונות נשים עברית.
העיתונות הנשית העברית עברה תמורות ושינויים לאורך השנים מאז שיצא העיתון הראשון – "האשה" (1926). ירחון זה, לדברי העורכת הראשונה שלו, חנה טהון, (1886–1954) שאף ליצירת טיפוס חדש של האישה הארץ-ישראלית אשר רואה את פעילותה בביתה כחלק מהבניין הלאומי-הציבורי. שינויים אלה משקפים את השינויים שחלו בדימוי העצמי של נשים, ביחס החברה אליהן, בציפיות מהן ובקשרים המתקיימים בין נשים. השינויים מביאים לידי ביטוי הבניות חברתיות חדשות לפיהן יש מקום להשמעת קולן של נשים בעלות עוצמה שמהוות דוגמה לכך שגם נשים חזקות יכולות להתעניין בטיפוח ובטיפול בבית ובילדים.
בארץ ישראל החלה עיתונות הנשים כמדורים בעיתונים קיימים, בהם שולבו עצות לנשים, בענייני נימוסים, טיפוח הבית וטיפוח החן. בעיתון "השקפה" של אליעזר בן-יהודה הופיע מדור אופנה ב-1904. החל משנות ה-30 של המאה ה-20 הופיעו מדורי נשים בסגנון אלה שהיו בעיתונות האירופית אך במקביל אליהם, משנות ה-40 החלו להופיע גם מדורים שעסקו בסוגיות של זכויות נשים, רווחתן, שילובן בבניית תפריט (בתקופת הצנע) ובארגוני נשים.
עם היווסדם של ארגוני נשים נוצר הצורך בכתיבה עיתונאית שהיוותה כוח הסברתי של תעמולה, מידע ושיח מתוך מגמה ליצור לכידות ותמיכה של נשים בארגונים אלה וגם על-מנת ליצור קשר עם ארגוני נשים באירופה ובאמריקה.
ב-1934 יצא העיתון "דבר הפועלת" שנחשב לעיתון הפמיניסטי הלוחם הראשון בישראל. בתחילה היה חלק מהעיתון "דבר" ובהמשך הופיע כירחון בעריכת רחל כצנלסון. ליליה בסביץ, חברת מערכת העיתון, טענה שהנשים, הן העירוניות והן בנות המושב או הקיבוץ, שהולכות ונעשות מעורות יותר בעבודה, במשק ובחיי החברה מרגישות שנוצרת דמות חדשה של אישה שחיה את האישי ואת הציבורי בעת ובעונה אחת.
עיתון "עולם האישה", בעריכת ד"ר רחל ליפשיץ, שהופיע בין השנים 1940–1948 דמה לעיתונים שהופיעו באנגליה. הוא פנה בעיקר לנשים ככוח צרכני, והוצאתו נבעה משיקולים כלכליים. מגמתו הייתה הדרכת האישה בתקופת המצוקה (תקופת מלחמת העולם השנייה) ודיווח על פעילויותיהם של ארגוני נשים בארץ . ב-1947 נוסד השבועון "לאשה" שהתמקד בעיקר בדימוי של הנשיות הקלילה והתרחק מייצוגן של נשים בתחומי הכלכלה והפוליטיקה.
לאחר הקמת המדינה ובעיקר בשנות ה-60 גדל היקף המדורים שיועדו לנשים בעיתונות העברית ואף גדל מספר כתבי העת המסחריים לנשים ("לאשה" היה הבולט שבהם). "לאשה" היה היוזם של תחרות מלכת היופי, (1950) אשר יש הטוענים שקיומה משעתק את אידיאל הנשיות כחלק ממטרותיה של עיתונות נשים.
שנות ה-70 של המאה ה-20 הביאו לשינוי בשיח המובא בעיתונות נשים: באותה תקופה עדיין קיימת התייחסות רבה לתפקידי האישה כרעיה וכאם ולנושאים כמו קוסמטיקה, אפייה ובישול אך במקביל החלה העיתונות, שנפתחה למערב, לתת מקום גם לכתבות העוסקות בקריירה של נשים ואף להתייחס לסוגיות של דיכוי נשים, במיוחד דיכוי מיני של נשים בידי גברים, או אפליית נשים על ידי גברים. בסוף שנות ה-70 עם הקמת ארגוני נשים כ"נעמת" ו"הקרן לעזרת האשה" עלה נושא אפליית נשים על סדר היום התקשורתי והפוליטי.
את רוח הפמיניזם הכניס בשנות ה-70 הירחון "את" בעריכת שרה ריפין. העיתון יועד לנשים עצמאיות וחושבות וצומצמו בו מדורי הבישול והאופנה. במקביל, נוצרו שינויים מבניים בתחום המגדר שבאו לידי ביטוי בשינוי שמות המדורים שנועדו, עד אז, לנשים וכללו את המילה "אישה" – לשמות כלליים יותר כמו "סגנון חיים" ו"אדם וביתו". שינוי זה ביטא כיוונים חדשים בגישה החברתית לתפקידי נשים ופתח דלת גם לגברים לקרוא מדורים אלה.
תכניו החדשים של העיתון לא תרמו לרווחיותו וריפין נאלצה לפנות את מקומה לעורך שטען שלא ניתן לקיים עיתון רק על בסיס אידאולוגיה, שכן עיתון חייב בראש ובראשונה להצדיק עצמו מבחינה כלכלית.
במאה ה-21 עיתונים הנשים שנחשבים לנפוצים ביותר הם השבועון "לאשה" והירחון "את".
עיתונים אלה עברו, מאז הקמתם, כברת דרך ארוכה מבחינת עיצובם, תוכניהם, הכותבים והכותבות בהם.
עורכות העיתונים "לאשה" ו"את" אינן רואות סתירה בכך שהעיתונים עוסקים הרבה בנושאים הקשורים לטיפוח היופי בצד כתבות על נשים עצמאיות ומצליחות. הן רואות את קהל היעד שלהן כ"נשים זקופות, מוצלחות ועסוקות, שיודעות מה הן רוצות". לטענתן, "אשה חזקה יכולה להיות גם פועלת בבית חרושת, גם מורה, גם מנהלת בית חולים וגם אמא שמגדלת את ילדיה. גם נשים חזקות מתעניינות באופנה וביופי. רוב הנשים, ממש כמו רוב הגברים, רוצות להיראות במיטבן."
בישראל קיימת גם עיתונות נשית דתית, לדוגמה: "פנימה". עיתון זה כולל בעיקר כתבות שבהן הכוונה לתפקידי הנשים המסורתיים, עצות ודברי תורה. עורכות המגזינים גאות בעובדה שתכני העיתונים מגוונים, שהם כוללים כתבות שמעניינות גם נשים חילוניות ובעיקר בכך שהכתבות נותנות חיזוק והערכה למקומה של האשה בבית. בעיתון יש מדורים קבועים כמו מדור הורות, מדור רפואה אלטרנטיבית, מדור פוריות, ומדורי חינוך, אסתטיקה, עיצוב פנים, מתכונים, זוגיות, אופנה, בריאות ורוחניות יהודית.
עיתוני הנשים החרדיים, מהווים כר פורה לביטוין ולהזנתן של התמורות בחברה החרדית. לצד הקול המרכזי, המסורתי, הדומיננטי, במאמרי המערכת, נשמעים קולות אחרים, הבאים לידי ביטוי בעיקר בסוגות הטורים האישיים ובכתבות.
קיימים עיתונים נוספים לנשים דתיות כמו "נשים" ו"משפחה" שעיקר תוכניהם נועד לחיזוק תפקידיה של האישה בבית.
הבניות חברתיות בעיתונות נשים.
העיתונות הנשית מבטאת שימור או שינוי של הבניות חברתיות - בתכנים ובעיצוב העיתונים קיימים מסרים גלויים ומסרים חבויים. בעיתונות נשים כותבים בעיקר על נשים למען נשים. רוב עורכי העיתונים לנשים רואים את מטרתם כמקור לבידור, לגילוי הצד האנושי והחום שביחסי בני-אדם בחברה. לטענתם, קריאת עיתון נשים דומה לשיחות על נושאים לא חשובים וזה יוצר את התפיסה ביחס למה חשוב ונחשב בחברה. כלומר, הדימוי הנמוך של עיתוני הנשים מגדיר את מה שקשור בהן כפחות מעניין ופחות חשוב.
בעבר אופיינו העיתונים בכך שכל מדוריהם נועדו לנושאים הקשורים לבית, אך עיתונות הנשים שינתה את סגנון כתיבתה, ויותר מכך – כתיבה על התחום הפרטי חדרה גם לעיתונים יומיים. לדברי הרצוג "הגטו הנשי נפרץ – מדורי נשים פרצו אל מבצרם של הגברים".