בין מורי ההוראה בקהילה היהודית התבלט הרב ר' משה שאלתיאל גרשט. הוא היה תלמיד חכם ופוסק הלכתי גדול, גאון בתורה, חריף ופיקח, בעל ידע רחב ובקיא גם בחכמות ובאורחות העולם. הוא שימש לתקופה כדיין בבית הדין הרבני בסטשוב, ובני העיירה מעידים עליו שאת כל פסקיו ועצותיו נתן בכבוד ובנעימות וכי הוא קיבל כל אדם בסבר פנים יפות. הרב משה שאלתיאל גרשט היה חסיד אוסטראוצ'ר וכרבו היה עורך תעניות מערב שבת לערב שבת אשר החלישו את גופו עד שנפטר בגיל צעיר. בניו הרבים המשיכו בדרכו והיו אף הם תלמידי חכמים גדולים.
גורל קהילת יהודי סטשוב בשואה.
פלישת הגרמנים לסטשוב.
סטשוב נכבשה בידי הגרמנים ב-7–8 בספטמבר 1939. מיד עם בואם עצרו הגרמנים חמישה מאמידי הקהילה ושחררו אותם תמורת כופר גבוה. באוקטובר הוחרמו חנויות היהודים ובתי-המלאכה שלהם וגם נכסים אחרים. על-פי הוראה שפרסם מפקד הס"ס המקומי בראון, היה כל ראש משפחה יהודי רשאי להחזיק לא יותר מ-150 זלוטי במזומן.
בנובמבר 1939 הוקם בסטשוב יודנראט בראשותו של אפרים זינגר. משימתו הראשונה הייתה לאסוף בעבור הגרמנים קונטריבוציה בסך 200 אלף זלוטי. מועד לגירוש היהודים מן העיר, 27 בנובמבר, נקבע למקרה שהתשלום יתאחר. בקשיים מרובים הצליח היודנראט לגייס את כל הסכום במועד.
בדצמבר 1939 חויבו יהודי סטשוב לענוד סרט זרוע לבן שעליו מגן דוד כחול. באותו חודש הובאו לסטשוב פליטים יהודים חסרי כל, שגורשו מקליש ומלודז'. היודנראט הקים ועד עזרה שפתח למען הפליטים מטבח ציבורי ב"שטיבל" של החסידים. ב-29 בינואר 1940 השלימו הגרמנים את החרמת כל החנויות, בתי העסק והסחורות של היהודים. בעזרתם של כמה "פולקסדויטשה" ופולנים מבני המקום ערכו אנשי הס"ס חיפושים אחר סחורות שהוסתרו, ובשעת מעשה גם התעללו ביהודים. כל הסחורות שנמצאו נאספו ונשלחו לגרמניה. לאחר מבצע החיפושים הזה נותרו יהודי העיר חסרי כל, ובדומה לפליטים נזקקו אף הם לסיוע מקופת הציבור. כ-600 יהודים מקומיים ופליטים קיבלו את ארוחותיהם מדי יום ביומו מן המטבח הציבורי.
החלת עבודות הכפייה.
במאי 1940 הגיעה לסטשוב פלוגה של "חיל היערות", שהוטל עליה לייצא לגרמניה עצים ומוצרי יער אחרים. הם גייסו עובדי כפייה יהודים, שהועבדו בפרך ביערות האזור וזכו ליחס נוקשה ואכזרי. ביולי 1940 הורה משרד העבודה הגרמני באוסטרובייץ ליודנראט לגייס קבוצה גדולה של עובדי כפייה יהודים שיישלחו למחנות עבודה, ובאותה העת הוקם גם בסטשוב משרד עבודה מקומי. צעירים יהודים הועסקו בסלילת כבישים ובוויסות מי נהרות. בספטמבר 1940 נחטפו 240 גברים יהודים מסטשוב ושולחו למחנה העבודה "ויילקי מייכוב", ליד לובלין. שניים מהם נספו במחנה, והאחרים הוחזרו לסטשוב תשושים וחולים.
הקמת הגטו.
בינואר 1942 נאסר על יהודי סטשוב לצאת מתחומי העיר. ב-6 בינואר 1942 נצטוו היהודים למסור לגרמנים את דברי הפרווה שברשותם.
ב-15 ביוני 1942 הכריזו הגרמנים על הקמת גטו בשלושה רחובות שברובע היהודי העתיק. באותו חודש נצטווה היודנראט להגיש למפקדת הס"ס רשימה של מאה צעירים שיישלחו למחנה עבודה. כעבור זמן-מה נודע שכל הצעירים הללו נרצחו ולא הגיעו כלל למחנה. באוגוסט 1942 הוקמו בוורשה שתי מתפרות למדים של הוורמאכט, ובהן אולצו לעבוד חייטים יהודים מהגטו, אשר לא קבלו שכר על עבודתם.
ההכנות לגירוש.
בשנה זו החלו להגיע שמועות על גירושים למחנות השמדה. תושבי הגטו התפצלו לשיטות שונות לגבי דרכי ההכנה לגירוש הצפוי. כל משפחה נקטה בדרך התגוננות משלה. א' ארליך בעדותו ב'ספר סטאשוב' מתאר חמש דרכי ניסיונות הצלה ואת אשר עלה בגורלן:
האקציה הגדולה – "יום ראשון השחור".
האקציה הגדולה החלה ב-8 בנובמבר 1942, יום שכונה לעתיד בשם "יום ראשון השחור". אנשי גסטפו וס"ס ועמם שוטרים אוקראינים ופולנים חמושים הקיפו את הגטו, והיהודים נקראו להתייצב בכיכר השוק, שם רוכזו כ-6,000 גברים נשים וטף. מיד עם כניסתם לגטו אסרו אנשי הגסטאפו את ראש היודנראט אפרים זינגר, התעללו בו והכו אותו, ולבסוף הביאוהו לכיכר השוק ורצחו אותו לעיני כל הנאספים. בשעה עשר, שילד נתן את ההוראה והאנשים החלו בצעדה. ברגע שהגיעו לרחוב קרקובסקה, הרוצחים ירו לעבר המוני האנשים, כשהם ממלאים את כל הרחוב בקרבנות חפים מפשע. הצעדה של יהודי סטשוב גררה אותם משצ'וצין וסטופניצה לעבר מחנה ההשמדה בלז'ץ. למעלה מ-1,000 יהודים הגיעו לסטופניצה. בכפר ניז'ני, 9 ק"מ מסטשוב, נחפר קבר המונים ל-740 קרבנות. מן הכיכר הובלו היהודים לתחנת-הרכבת, הועלו לקרונות משא ושולחו למחנות ההשמדה בלז'ץ וטרבלינקה. חלק מהיהודים הצליחו להתחבא, אך 189 מתוכם נתפסו ונורו למוות במקום.
לאחר הגירוש עוד נותרו בסטשוב 330 יהודים עובדי המתפרות, ועם הזמן הצטרפו אליהם יהודים נוספים שיצאו ממחבואיהם. 50 מתוך המסתתרים נתגלו בעקבות הלשנה של פולנים. הם נעצרו בידי הגסטפו ושולחו לגטו החוזר שהוקם בסנדומייז'. בינואר 1943 צורפו גם הם לטרנספורט לטרבלינקה יחד עם עוד כמה מאות מיהודי סטשוב שיצאו ממקומות המחבוא שלהם ביערות או אצל איכרים.
באוקטובר 1943 שוטרים גרמנים ירו למוות בעשרים ושלושה יהודים שהתגלו במחבואם בסטשוב. יהודים אלו היו מאחרוני השרידים בסטשוב ונקברו בקבר אחים שחפרו לעצמם בהוראת השוטרים טרם מיתתם על יד בית הקברות.
קהילת יהודי סטשוב לאחר השואה.
הקהילה לא חודשה אחרי המלחמה, מאחר שרוב אנשיה נרצחו בשואה. בשנת 1952 שלטונות העיר החליטו לפרק את מבנה בית הכנסת.
בית הקברות היהודי.
בית הקברות היהודי בסטשוב, שהיה בן למעלה מ-175 שנה, לא נשמר ובנקודת זמן מסוימת הוא אף הוחלף, ללא השארת עקבות, במגרש משחקים. לאחר השואה בית הקברות היהודי החדש היה למגרש מוזנח וריק. מצבות הקברים הובלו החוצה בעגלות הנאצים, כדי להשתמש בהם לריצוף אבנים בדרכי בוץ ונמכרו לחברת בנייה מטעם רשויות מוניציפליות, לאחר המלחמה, כאשר שום יהודי לא שב כדי לטעון עליהם בעלות. בשנות ה-90 של המאה ה-20 שופץ בית העלמין היהודי החדש (שנוסד בשנת 1819) הודות למאמצים של צאצאים מניצולי העיר. בשנת 2002 קנה ג'ק גולדפרב מניו יורק, בן למשפחה מניצולי העיירה כ-150 מצבות שנמצאו בעיר בשטח מטה הגסטפו לשעבר והעביר אותן חזרה לבית העלמין. בנוסף הוא שילם כדי לטפח את הקרקע, להקים אנדרטת זיכרון לזכר הנספים, וכן לשים סימן באזור שבו היה קבר ההמונים מתקופת השואה.
הקמת ארגון יוצאי סטשוב בישראל.
לאחר השואה, כאשר נודע על חורבנה הכמעט מוחלט של העיירה, החליטו ניצולי קהילת סטשוב בישראל לקיים כינוס שמטרתו הקמת בית על שם סטשוב, בו יכונס כל החומר על העיירה ועברה המפואר, כמו גם מועדון פגישות ליוצאי העיירה בהווה. 'הכינוס הראשון' נערך ב-22 באפריל 1946 ובו נכחו כל יוצאי הקהילה על צאצאיהם שכבר הספיקו להיוולד בארץ, סך הכל כ-170 איש. בכינוס הוחלטו שתי החלטות חשובות: להוציא 'ספר יזכור'. ולארגן עזרה לשארית הפליטה, על ידי הכרזת מגבית. לצורך הגשמת ההחלטות הללו, משתתפי הכינוס בחרו בוועד ארצי, והוועד בחר במזכירות שמושבה בבית אלפא. מזכירות זו נקראה בהמשך 'ארגון יוצאי סטשוב בישראל'.
בשנים הבאות עסק הוועד רבות ביצירת קשר עם ניצולי העיירה בכל פינה בעולם, ואף בהגשת סיוע כספי באמצעות משלוחים לניצולים אלו, שחלקם עוד ישבו במחנות בגרמניה, ובהמשך גם לעולים החדשים הנצרכים בישראל.
במהלך השנים הקשר הישיר עם יוצאי סטשוב בתפוצות הלך והתהדק, והללו הגיעו לביקורים בישראל לעיתים תכופות, ובמהלכם נערכו כינוסים ומסיבות של יוצאי העיירה.
קופת גמילות חסדים.
גולת הכותרת של פעילות הוועד הייתה קופת גמילות חסדים. קופה זו התבססה בעיקרה על תרומות של ועד יוצאי סטשוב מחו"ל, בעיקר מארצות הברית, קנדה וארצות מפותחות נוספות. הקופה סיפקה הלוואות ותמיכה כלכלית לניצולי העיירה הנזקקים, שבעיקרם העולים החדשים הנקלטים בארץ. בין פעולות הוועד נרשמת הצלת הילדה פלה הויטמן שנמסרה למשפחה נוצרייה בימים האחרונים שטרם חיסול הגטו. במאמצים מרובים הצליח ועד יוצאי סטשוב בטורונטו להוציא אותה משם כמה שנים לאחר המלחמה.
הנצחה בידי הארגון.
מדי שנה, בכ"ח בחשוון מתקיימת עצרת אזכרה של כל יוצאי סטשוב בישראל לציון יום חיסול הקהילה. במהלך השנים נבנה אולם מיוחד לבני הקהילה, ישיבות המזכירות, הפגישות והכינוסים. במאמצים מרובים, בשנת 1962 יצא לאור על יד ארגון סטשוב בישראל ובעזרתם של ארגוני יוצאי סטשוב בתפוצות, ספר יזכור בשם 'ספר סטאשוב' שנערך על יד אלחנן ארליך. ספר זה מקבץ בתוכו מסמכים, תמונות, זכרונות מעבר העיירה ומקורותיה בשואה, מאמרים שכתבו יוצאי העיירה, כמו גם רשימות מפורטות של חלליה ותמונות של חלקם.
קהילת יהודי אוהנוב
קהילת יהודי אוהנוב (באוקראינית: Угнів, אוהניב; בפולנית: Uhnów; ביידיש: היוונעוו/היבניב), שבמערב אוקראינה, היא קהילה עתיקת יומין. ישנן תעודות המורות על הימצאות יהודים באוהנוב עוד בשנת 1550. בעקבות גזרות ת"ח ות"ט הצטמצם מספר היהודים בעיירה, אך לקראת סוף המאה ה-18 התבססה הקהילה היהודית מחדש. במשך השנים חוותה הקהילה היהודית באוהנוב טלטלות, פרעות ומקרי אנטישמיות רבים שהגיעו לשיאם בשואה. בשנת 1942 חוסלה סופית הקהילה היהודית באוהנוב על ידי הנאצים.
ראשית הקהילה.
הקהילה היהודית באוהנוב היא עתיקת יומין. במקורות היסטוריים אין פרטים רבים על אודותיה, אולם בזכות רבניה הידועים, מתברר כי לפחות במשך 350 שנה הייתה קהילה במקום. ייתכן שהקהילה עתיקה אף יותר. אחד מיוצאי אוהנוב מעיד שלפני מלחמת העולם השנייה ראה בבית העלמין באוהנוב מצבה על קברו של רב מפורסם שנפטר 400 שנה לפני כן.