במהלך המלחמה הקרה, טרם נפילת ברית המועצות, התקיים קשר הדוק בין הודו ורוסיה. הקשר בין המדינות התבטא ביחסים ביטחוניים וכלכליים ענפים. לאחר נפילת ברית המועצות, הודו שיפרה באופן ניכר את יחסיה עם המערב, אך היא המשיכה את קשריה ההדוקים עם רוסיה. הודו היא הלקוח השני בגודלו בעולם של תעשיית הנשק הרוסית. יותר מ-70% מהנשק ההודי, הוא מתוצרת רוסית.
יפן.
מבחינה היסטורית, שתי המדינות ניהלו יחסים לבביים עד שהתנגשות של שאיפות טריטוריאליות באזור מנצ'וריה שבצפון מזרח סין הובילה למלחמת רוסיה–יפן בשנת 1904, שהסתיימה בניצחון יפני שתרם להיחלשות המונרכיה ברוסיה. יפן התערבה אחר כך במלחמת האזרחים ברוסיה משנת 1918 עד 1922, ושלחה כוחות למזרח הרחוק ולסיביר הרוסית. אחריה הגיעו סכסוכי גבולות בין ברית המועצות החדשה לאימפריה של יפן לאורך שנות השלושים. שתי המדינות חתמו על הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני בשנת 1941, אף על פי שהממשלה הסובייטית הכריזה מלחמה על יפן בכל זאת באוגוסט 1945, ואף פלשה למדינת הבובות היפנית מנצ'וקוו וכן תפסה את האיים הקוריליים שמצפון ליפן. שתי המדינות סיימו את מצב המלחמה הרשמי שלהן עם ההצהרה המשותפת הסובייטית-יפנית משנת 1956, אך נכון לפברואר 2019 לא פתרו את המחלוקת הטריטוריאלית הזו של הבעלות על האיים הקוריליים.
סקר דעת קהל משנת 2018 שפרסם מרכז לבדה הרוסי מראה כי 61% מהרוסים הם בעלי השקפה חיובית על יפן, כאשר 20% מביעים דעה שלילית. על פי מרכז המחקר פיו לשנת 2017, 64% מהיפנים רואים את רוסיה בצורה שלילית, לעומת 26% שרואים אותה בצורה חיובית. אנשים בגילאי 50 ומעלה נוטים הרבה פחות להשקפות חיוביות ברוסיה (16%) בהשוואה לאלה שבין 18 ל-29 (53%). עם זאת, ממשלת יפן רואה ברוסיה שותף חשוב לביטחון ואיזון נגד סין וקוריאה הצפונית באזור. מסיבה זו, מאז תחילת המשבר באוקראינה וסיפוח קרים ב-2014, המשיכה יפן לנהל קשרים עם רוסיה על אף הסנקציות על ידי בעלות ברית המערב של יפן. ממשלות שתי המדינות התאמצו להגדיל את היחסים, כולל השקעות יפניות ברוסיה, שיתוף פעולה צבאי, וארגנו שנת חילופי תרבות בין רוסיה ליפן לשנת 2018.
ביוני 2018, נסיכת יפן, היסאקו טאקאמאדו, נסעה לרוסיה כדי לעודד את נבחרתה הלאומית בגביע העולם של פיפ"א. היא החברה הראשונה במשפחה הקיסרית שהגיעה לרוסיה מאז 1916.
היחסים עם השכנות.
לאחרונה, נשמעים יותר ויותר קולות ברוסיה הקוראים ומגדירים את מדינות ברית המועצות לשעבר, כמדינות "קרובות לרוסיה", וכ"אזורי הגמוניה רוסית" שרוסיה "רואה בהם עניין רב". לאחר נפילת ברית המועצות, ניסתה רוסיה במאמצים רבים להשאיר לפחות מעט מההשפעה של בשטחי הברית לשעבר. בשל כך, ב-8 בדצמבר 1991 היא הקימה את חבר המדינות, כניסיון להכפיף את מרותה על מדינות אלו. בשנים הבאות רוסיה חתמה הסכמים רבים עם מדינות ברית המועצות לשעבר, על-מנת להגביר את תלותם בה. עם זאת, רוב ההסכמים לא מולאו, ורוב מדינות הקווקז ואירופה המזרחית, החלו להתקרב למערב. אך בשונה ממדינות הקווקז ואירופה המזרחית, מדינות אסיה התיכונה, נשארו ברובם תחת הגמוניה רוסית.
גורם מרכזי שהשפיע על מדיניות החוץ הרוסית באשר לשכנותיה, הוא העובדה שמיעוטים רוסיים נכבדים, היו במדינות אלו טרם נפילת ברית המועצות, ונשארו שם לאחר מכן. בעיה זו מחריפה כאשר ישנם מיעוטים רוסיים רבים סמוך לגבול הרוסי, כגון באוקראינה ובקזחסטן, אשר רוצים להסתפח לרוסיה.
רוסיה שומרת על הבסיסים הצבאיים שלה בארמניה, בבלארוס, בקירגיזסטן, במולדובה, באוקראינה ובטג'יקיסטן.
אירופה המזרחית.
מלאחר מלחמת העולם השנייה ועד לנפילת ברית המועצות (1991), אירופה המזרחית הייתה תחת שלטון סובייטי, ואם לא, אז תחת השפעה כזאת. אך בשנים האחרונות, החלו מדינות רבות מאזור זה להצטרף לארגונים בין־לאומיים רבים, בעלי זיקה מערבית, כגון האיחוד האירופי ונאט"ו. אך שתי מדינות לא פעלו כך, ונשארו עם השפעה רוסית יתרה, המדינות הללו הן אוקראינה ובלארוס. למדינות אלו ישנה גם קרבה תרבותית והיסטורית גדולה יותר לרוסיה משאר לשאר מדינות האזור. שתי מדינות אלו מכונות רבות ברוסיה בכינויים כמו "האחים הצעירים של רוסיה".
ב-2004, עלה לשלטון באוקראינה שלטון פרו-מערבי בראשות ויקטור יושצ'נקו. הרוסים ראו בכך איום. אך בבחירות לאחר מכן עלה שוב שליט פרו-רוסי, ויקטור ינוקוביץ' שהצהיר על רצונו באינטגרציה עם רוסיה. ב-2014, התקיימה מחאת יורומאידן והדחתו לאחר מכן של ינוקוביץ'. החלה הידרדרות שנקראה הסכסוך האוקראיני-רוסי וכללה את סיפוח חצי האי קרים (2014), מוערבות רוסית במלחמת האזרחים באוקראינה והפלישה הרוסית לאוקראינה.
בניגוד לאוקראינה, ששם נשבו להם רוחות מערביות, בלארוס נשארה כמו תמיד ידידה עמוקה של רוסיה. את זה מראים לא רק מדינות החוץ הרוסית והבלארוסית, אלא גם סקרי דעת קהל בשתי המדינות. במדיה רב, בלארוס היא גם המדינה היחידה שלא הביע שביעות רצון מהתפרקות ברית המועצות, והניתוק המדיני עם רוסיה. בשל כך, ב-2 באפריל 1996, חמש שנים לאחר נפילת ברית המועצות, נוצר "חבר העמים של רוסיה ובלארוס", וחוזק ב-2 באפריל 1997 כאשר מנהיגי שתי המדינות חתמו על "אמנת איחוד בין בלארוס ורוסיה" אשר שינתה את שם הישות שנוצרה ל"האיחוד של רוסיה ובלארוס". בדצמבר 1998 נחתמו אמנות נוספות, על מנת להעניק לישות החדשה איחוד פוליטי, כלכלי וחברתי רב יותר. הישות נוצרה עקב שילוב אינטרסים בין בלארוס, בראשה עמד אלכסנדר לוקשנקו שרצה לקשור את כלכלתה החלשה של ארצו בכלכלת הפדרציה הרוסית, ובוריס ילצין שעמד תחת לחצם של יריביו הפוליטיים שתמכו באיחוד מלא בין רוסיה ובלארוס. בנוסף לכל זה, בלארוס ורוסיה חברות בארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה.
אסיה התיכונה.
מלאחר מלחמת העולם השנייה ועד לנפילת ברית המועצות (1991), אסיה התיכונה הייתה תחת שלטון סובייטי. מצב זה נשמר גם לאחר נפילתה של ברית המועצות, אך במידה פחותה. כל מדינות אסיה התיכונה, חברות בארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה יחד עם רוסיה, מלבד טורקמניסטן, אשר חברה בארגון במעמד משקיף. לרוסיה יש שגרירויות בכל מדינות אזור זה, ולהן יש שגרירות ברוסיה.
מלבד שגרירויות לרוסיה בקזחסטן ולהפך, המדינות מחזיקות גם בקונסוליות. בינואר 2005, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, ונשיא קזחסטן, נורסולטן נזרבייב, חתמו על הסכם להסדרת הגבול בין המדינות, ולפתיחתו באופן דו-צדדי, בשעות מסוימות.
לרוסיה ולאוזבקיסטן במאי 2005, רוסיה דרשה מארצות הברית לפנות את בסיסה הצבאי במדינה. דבר זה קידם בצורה משמעותית את היחסים בינה לבין רוסיה. בנובמבר 2005, חתמו שני נשיאי המדינות במוסקבה, אסלאם קרימוב וולדימיר פוטין על הסכם לשיתוף פעולה הדדי.
היחסים דיפלומטיים בין רוסיה לטורקמניסטן, נעים בעיקר סביב הסחר של המדינות בנפט וגז טבעי. רוסיה עושה מאמצים רבים, על-מנת לקבל בעלות על משאבי האנרגיה שבטורקמניסטן, על כך היא מתחרה נגד סין, האיחוד האירופי וארצות הברית. בנוסף, ישנה תחרות בין רוסיה לטורקיה, על תפקיד היבוא משאבי האנרגיה של טורקמניסטן לאירופה.
לרוסיה ולקירגיזסטן ישנם יחסים דיפלומטיים ענפים מזה שנים. בעוד מדינות רבות באסיה התיכונה מרבות להתלונן על התערבות יתר רוסית בענייניהם הפנימיים, קירגיזסטן דווקא קיבלה בברכה את ההגמוניה הרוסית באזור. קירגיזסטן זוכה לתרומות ולסיועים כלכליים ענפים מצד רוסיה, אך זה עולה לה בכך שהיא תלויה ברמה גבוהה מאוד ברוסיה, בין אם בצורה ישירה, ובין אם בצורה עקיפה באמצעות קזחסטן.
הקווקז.
מלאחר מלחמת העולם השנייה ועד לנפילת ברית המועצות (1991), הקווקז היה תחת שלטון סובייטי.
גם טרם נפילת ברית המועצות, שררה מתיחות רבה בין גאורגיה לשלטון הסובייטי המרכזי. לאחר נפילת ברית המועצות, המתיחות ביניהן הגיעה לשיאה במלחמת אבחזיה בשנית 1992 ו-1993. במלחמה זו, רוסיה תמכה בצורה ענפה בבדלנים האבחזים שלחמו נגד הממשלה הגאורגית. המלחמה הסתיימה בניצחון הבדלנים האבחזים ובטיהור אתני של גאורגים מכל שטחה של אבחזיה. בעכבות המלחמה, רוסיה הכריחה את גאורגיה להעביר בסיסים צבאיים גאורגים בשטחה של גאורגיה, לשליטה רוסית; וכמו כן היא הכריחה אותה להצטרף לחבר המדינות. בתגובה למלחמה, גאורגיה סייעה בצורה ענפה לבדלנים הצ'צ'נים בשטחה של רוסיה. בתחילת חודש אוגוסט 2008, החלה המלחמה בדרום אוסטיה עקב חילופי אש כבדים בין כוחות צבא גאורגיה לכוחות הבדלנים האוסטים בחבל דרום אוסטיה. ב-1 באוגוסט 2008 פתחה גאורגיה במבצע בחבל דרום אוסטיה כדי ללכוד את בירת החבל, צחינוואלי. לאחר שבוע, ב-8 באוגוסט, בנסיבות שנויות במחלוקת, שלחה רוסיה, מתוך התחייבות לבדלנים האוסטים, וכתגובה לסיוע של גאורגיה לבדלנים הצ'צ'נים כמה שנים קודם לכן, כוחות ארטילריה, שריון וחי"ר אל החבל.
בין רוסיה לאזרבייג'ן שוררים יחסי קרבה. אזרבייג'ן מסייעת רבות לרוסיה, בשאיפתה להגמוניה בקווקז, ובבעלות על הנפט והגז הטבעי באזור הים הכספי. רוסיה מייצאה חלק נכבד ממשאבי האנרגיה של אזרבייג'ן דרכה לאירופה. מחלוקת בין המדינות, ישנה בעניין ארמניה. רוסיה מסייעת ותומכת בארמניה, מדינה בסכסוך אלים עם אזרבייג'ן. ארמניה נחשבת לבעלת ברית של רוסיה. צבאותיהם מבצעים אימונים משותפים. ב-29 באוגוסט 1997 נחתמו מספר הסכמים בין רוסיה לארמניה, אשר מסדירים את קיומם של בסיסים צבאיים של הצבא הרוסי בשטחה של ארמניה. ארמניה חברה בחבר המדינות יחד עם רוסיה.
היחסים עם העולם המוסלמי.
איראן ומדינות ערב.