לוי, מלכה ומשה קמים משנת לילה מסויטת. משה חסר הבית, שמאוהב בסתר במלכה, מקבל כריך מאם ובתה שמבלות בגן בו הוא ישן ומתוודה בפניהן שחלום חייו הוא לרכוש שמיכה חשמלית. מלכה מדקלמת בפני גוסטב פלובר, סופר גוסס מסרטן שהיא שוהה בביתו, שיר שכתבה על עבודתה בחוף תל ברוך. לוי, מלכה ומשה נפגשים בבית קפה ומשה נשלח להשיג סמים עבור לוי. לוי מציג בפני משה ומלכה את מעשה הנוכלות של היום, "תוכנית" כדבריו: ביקור בהלוויה של אישה על מנת לגבות מהאבלים כסף תמורת שמירה על הקבר הטרי. השלושה מגיעים לבית הקברות ולוי ומשה חוטפים מכות מבני משפחתה של הנפטרת. מלכה מחפשת בגדים חדשים עבור לוי ומשה בביתו של גוסטב ומוצאת אותו ירוי בראשו לאחר שהתאבד. השלושה מפרסמים מודעת אבל על מותו של גוסטב ומתלבטים בנושא נוסח המודעה.
מלכה, שחלום חייה הוא להפוך לזמרת מפורסמת, מתכוננת לקראת יום עבודה כזונה ובינתיים הוזה על חתונתה עם לוי. השלושה מגיעים לחוף תל ברוך כאשר לוי ומשה משגיחים מרחוק על מלכה. מלכה מקבלת הצעה מאביו של נער בן 16 לשכב עם הנער כמתנת יום הולדת. לוי מסכים אך בדיעבד מביע את זעמו על האב, ובתגובה מציע משה לחטוף את הנער עבור לוי, שמשתוקק לבן משלו. הנער מתקשה לפתח זיקפה לאחר שהאב מדבר לידם בקולי קולות בטלפון הסלולרי בענייני עבודה. מלכה מתרגזת על האב, שבתגובה מסרב לשלם על זמן העבודה של מלכה בטענה שבנו לא הגיע לסיפוק מיני. משה מתנפל על האב אך האב מתגבר עליו בקלות ושוכב עם מלכה בעצמו. אל המקום מגיעה חבורת זונות עם סרסור מאיים ולוי שולח את מלכה לפתות את הסרסור שלהן לשם השפלתו של הסרסור, אך אחת הזונות מרססת את השלישייה בגז מדמיע. בבית החולים בו מאושפזים השלושה, מלכה פוגשת בזוג שפיתח שפה מילולית פרטית, כאשר האישה פצועה באורח קשה. האישה זועמת על בן זוגה לאחר שהוא דיבר עם אדם אחר בטלפון בשפתם הפרטית וזמן קצר לאחר מכן היא מתה. לוי אומר למשה ש"המוות היא התוכנית היחידה בחיים", ואז מתיישב על מיטתו של חולה קשיש, סותם בשוגג את צינור ההנשמה שלו וגורם למותו. רופא ציניקן מטפל בגופת הקשיש בעוד שהוא נושא נאום ארוך בו הוא לועג לאורח חייהם של הקשישים, ולבסוף מציין כי הנפטר הוא אביו. השלושה מוצאים רופא אחר שתופר את פצעיו של לוי.
השלושה מגיעים לסט הצילום של הסרט "החיים על פי אגפא" ומוצע להם להשתתף בו. בין שתי הסצנות בהן הם משתתפים, נראה משה מתנה אהבים עם מלכה בגן על גבי שמיכה חשמלית בעוד שלוי מבקש ממנו הלוואה. מאוחר יותר שואל משה את לוי אם הוא יסלח לו ולוי עונה בחיוב. לוי ומלכה עוזבים את משה ומלכה מודיעה ללוי שהיא בהריון ממנו.
הפקה ותגובות.
אל מארז ה-DVD של הסרט מצורף הסרט התיעודי "חיים. נקודה." שביימה רעייתו הרביעית של אסי דיין, ורד טנדלר דיין, העוסק בדמותו ובסרטיו של דיין. הסרט התיעודי כולל שיחה של אסי דיין עם נתן זך בנושא שירתו של דיין, בה הביע דיין את סיפוקו הגדול מביקורתו של אסא כשר על "שמיכה חשמלית ושמה משה": "בסרט 'שמיכה חשמלית' מופיע המשפט 'אין תוכנית, אין תוכנית, רק חיים. נקודה', משפט פילוסופי שראוי לעיון". זך העיר על כך כי במשפט זה מיצה דיין בשתי מילים את תמציתה של הפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית.
הדיאלוגים האקזיסטנציאליסטיים של דמויות השוליים שבסרט משתמשים בסגנון של סרטי בורקס, כמו למשל ההתייחסות אל ברוך שפינוזה במילים "דימיקולו של סופר".
הסרט כולל ניבולי פה רבים, והוא לא זכה להצלחה ביקורתית או קופתית כשיצא לאקרנים. חלק מהמבקרים טענו כי הסרט מעורר אימה בכוונה תחילה וחלקם נרתעו מהוולגריות שלו.
כיום, לעומת זאת, נחשב הסרט בדרך כלל לאחד מהסרטים הישראליים הטובים ביותר של שנות התשעים. דרור עמיר מ-ynet קרא לסרט "יצירת קאלט" וטען כי הוא מבדר יותר מ"החיים על פי אגפא".
עמית קלינג מנענע 10 טען, במסגרת כתבה שעסקה בהענקת פרס אופיר על מפעל חיים לדיין, כי "החיים על פי אגפא" ו"שמיכה חשמלית ושמה משה" הן "יצירות מופת בקנה מידה בינלאומי".
דיין עצמו טען כי "שמיכה חשמלית ושמה משה" עוסק בהשקפתו הפרטית וכי הוא מחשיב אותו לסרטו הטוב ביותר.
דיין סיפר בסרט התיעודי כי במהלך צילומיה של אחת הסצנות על חוף תל ברוך, הוא נאלץ להכות באגרוף אדם שהפריע למהלך הצילומים.
עוד השתתפו בסרט רוברטו פולק כגוסטב פלובר, עידן אלתרמן בתפקיד הנער נחום וגיל אלון בתפקיד הרופא בבית החולים (אלון גילם את דמות זו גם בסרטו הבא של דיין - "מר באום"). הסרט הוקרן במסגרת חלק ה"פנורמה" של התוכנית הרשמית של פסטיבל ברלין.
תותח ללא רתע
תותח ללא רתע או בראשי תיבות תול"ר הוא כלי ארטילרי המסוגל לירות פגז לטווחים קצרים יחסית במהירות לוע נמוכה וכמעט ללא רתע של הקנה. עובדה המאפשרת הפעלתו מכלי רכב קטנים ואף מחצובות. שימושו העיקרי הוא כנשק נ"ט.
עקרון פעולה.
תותח ללא רתע פועל, באופן עקרוני ככל תותח קונבנציונלי, התחמיש התרמיל והקלע מחוברים ליחידה אחת כפגז רגיל, בהבדל אחד – התרמיל מחורר. הפגז נטען לתוך בית הבליעה הממוקם בבסיס הקנה. סגירת הסדן מאפשרת ביצוע נקירה מכנית שמציתה תחל ארוך המושחל בתוך התרמיל. החומר ההודף בתרמיל דוחף קדימה את הפגז, אך רובם של הגזים פורץ מבעד לחרירים שבתרמיל אל פתחים שבסדן.
כחמישית מכמות הגזים בלבד משמשים להדיפת הקלע לעבר המטרה. באופן זה למעשה חלק גדול מאוד מהגזים לא משתתפים בתהליך ההדיפה ומקטינים את הרתע וכן משמשים ככוח המתנגד לתנועת התותח לאחר יציאת הקלע.
הלכה למעשה, אין כלי נשק חם ללא רתיעה בכלל וגם תותחים ללא רתע חווים את תופעת רתיעת התותח לאחר הירי.
תותחים ללא רתע נחשבים לכלי נשק פחות אמינים מתותחים רגילים או אמצעי נ"ט כגון רקטות וטילים, הם דורשים תחזוקה אינטנסיבית מאחר שסתימה או פגיעה בפתחי יציאת הגז עלולים לבטל את יכולת התותח לירות ללא רתע ולגרום לנזק או אסון לצוות המפעיל.
היסטוריה.
ככל הידוע, תוכניות לכלי נשק ללא רתע פותחו במספר צבאות, במקביל עוד לפני מלחמת העולם הראשונה. הרוסים היו הראשונים להביא את התותח ללא רתע לשדה הקרב וכבר בשנת 1923 החלו בפיתוח כלי נשק ללא רתע תחת הכינוי 'נשק ריאקציה דינמית'. בשנת 1939 הופיע תול"ר רוסי במלחמת רוסיה-פינלנד. במהלך המלחמה נתפסו שני תולרי"ם רוסיים והועברו לגרמנים לצורך בדיקה.
הגרמנים ייצרו גרסה משלהם לתותח ללא רתע בקוטר 75 מ"מ שהשתתף במלחמת העולם השנייה וידוע בשם
(תותח קל 40) Leichtgeschütz 40
לשימוש כוחות מיוחדים. צנחנים גרמניים השתמשו בתותח קל 40 בעת הפלישה לכרתים. וגרסת 105 מ"מ הוכנסה לשימוש. כלי נשק אלו, שהיו יעילים ואפקטיביים הועתקו על ידי הצבא האמריקני והוכנסו לשימוש מיידי.
בסוף מלחמת העולם השנייה נמכר התותח ללא רתע האמריקני לצבא הצרפתי וראה שימוש באלג'יריה.
במקביל, צוידו יחידות חי"ר אמריקניות בתותחים ללא רתע בקטרים של 57, 75 ו- 105 מ"מ ששימשו במלחמת קוריאה והוחלפו לקראת מלחמת וייטנאם בדגם של 106 מ"מ.
הצבא הרוסי, שלו ניסיון חיובי בשימוש בתותחים ללא רתע במהלך מלחמת העולם השנייה, אף הוא פיתח מספר דגמים בקטרים 73, 82 ו- 107 מ"מ. דגמים אלו עדיין נמצאים בשימוש בחלק מיחידות הצבא הרוסי ביחידות המיוחדות וניתן למצוא אותם בשימוש צבאות בעלי ארסנל נשק סובייטי. השימוש העיקרי של כלי נשק אלו הוא נ"ט.
הצבא הבריטי "שאיחר את הרכבת" עם דגמים של תותחים ללא רתע בעת מלחמת העולם השנייה צייד את עצמו בדגם 120 מ"מ
L6 Wombat.
תותחים ללא רתע שימשו בשירות צה"ל, בעיקר כנשק נ"ט פלוגתי ביחידות חי"ר וצנחנים. על מנת לבצע ירי מדויק, הוצב על גבי התול"ר רובה בקוטר 0.5 אינץ' ששימש לאיפוס התותח ולביצוע ירי ראשוני כלפי המטרות, לאחר מכן בוצע הירי בתותח.
צבאות ערב אף הם הצטיידו בתותחים ללא רתע ובמהלך מלחמת ששת הימים השתמש הלגיון הירדני בתולרי"ם במהלך הלחימה בירושלים. במהלך הלחימה בדרום לבנון השתמשו ארגונים פלסטיניים וכן החזבאללה בתותחים ללא רתע כנשק ארטילרי ונשק נ"ט.
כניסת מערכות טילי נ"ט המונחים באמצעות תיל סימנו את יציאתו משירות של התותח ללא רתע, בעיקר בצבאות בעלי חימוש מודרני. במקומות מיוחדים כגון באזור הארקטי בו מערכות הנחיה מתקשות לפעול בתנאי טמפרטורה קיצוניים עדיין יש דרישה ושימוש לתותחים ללא רתע כנשק נ"ט ונ"מ.
תותחים ללא רתע המוצבים על גבי כלי רכב ובעיקר הדגם האמריקני M40 הנושא תותח 106 מ"מ נמצא עדיין בשימוש צבאות של מדינות מתפתחות כמשמידי טנקים.
גרסה מיוחדת של תותח ללא רתע ה-M-388 Davy Crockett פותחה על ידי הצבא האמריקני כתותח המסוגל לירות פגזים בעלי ראש נפץ גרעיני.
תותחים ללא רתע בקוטר 75 מ"מ משמשים כאמצעי למניעת מפולות שלג בהרים על ידי יזום מפולות באמצעות ירי פגזים על השלג במקומות מועדים לפורענות.
מפעל ייצור הנשק בופורס קרל גוסטב השוודי ממשיך לייצר תותח ללא רתע בקוטר 84 מ"מ לשימוש על ידי חיילי חי"ר וכוחות מיוחדים. זהו כלי בגודל משגר טיל כתף הנישא על ידי חייל בודד, הנחשב עמיד ואמין מאוד ובעל מגוון גדול של סוגי תחמושת. הדגם הנוכחי M3E1 שוקל 3.4 ק"ג, בהשוואה לדגם המקורי M1 שמשקלו 14.2 ק"ג.
הפגזת עכו (1840)
הפגזת עכו ב-3 בנובמבר 1840 הייתה שיאה של המערכה הצבאית שניהלו האימפריה העות'מאנית ומעצמות אירופה ובראשן בריטניה, נגד מוחמד עלי מושל מצרים בשנים 1839-1840. עילת המאבק הייתה סירובו של מוחמד עלי המורד להשיב את השלטון בסוריה וארץ ישראל, עליהן השתלט בכוח ב-1831, לידי הסולטאן הטורקי. המלחמה ניטשה בין כוחות הקואליציה של בריטניה, האימפריה האוסטרית והאימפריה העות'מאנית לבין צבא מצרי בפיקודו של אבראהים פאשא, בנו המאומץ ויורשו לעתיד של מוחמד עלי.