חמוס השלגים או חמוס גמדי (שם מדעי: "Mustela nivalis") הוא המין הקטן ביותר מבין כל החברים בסדרת הטורפים.
תפוצה.
חמוס השלגים נפוץ באזורים האקולוגיים הפלארקטי והנארקטי שבחצי הכדור הצפוני ובכללם אלסקה, קנדה, צפון ארצות הברית, בריטניה הגדולה, אירופה הקונטיננטלית, צפון אסיה, צפון אפריקה והארכיפלג היפני. בנוסף, חמוס השלגים הובא לאיים האזוריים, סאו טומה וניו זילנד על ידי האדם.
בישראל.
ייתכן ומין זה קיים באזור החרמון, שכן ידוע על קיומו בלבנון, ונמצאו מאובנים של מין זה בארץ ישראל באזורים שונים. כמו כן, הזואולוג הנרי בייקר טריסטראם, טען שהחמוס מצוי בישראל. למרות זאת, מלבד דיווח זה ומאובנים, אין אף ראיות לכך שחמוס השלגים מצוי בישראל כיום. אם אכן קיים בארץ, בניגוד לחמוס השלגים שבאזורים הצפוניים יותר של העולם, חמוס השלגים הישראלי וודאי לרוב נותר עם פרווה חומה בעונת החורף שלא מתחלפת לצבע לבן, כמו החמוסים בלבנון ובטורקיה.
תיאור.
גופו של חמוס השלגים ארוך ורזה מכוסה בפרווה תחתונה קצרה ושערות מגן ארוכות יותר. בקיץ צבע פרוותו בחלקיו העליונים חום עשיר, וחלקיו התחתונים לבנים. בחורף באזורים הצפוניים המושלגים לעיתים קרובות הפרווה לבנה לחלוטין, בעוד שבאזורים דרומיים הפרווה נותרת חומה. ראשו של חמוס השלגים צר ולו עיניים שחורות ואוזניים עגולות. יש לו רגליים קצרות ובכפות רגליו חמש אצבעות עם טופרים חדים. הזכרים גדולים מהנקבות: האורך הכולל של זכרים: 18–25 ס"מ; נקבות: 16.5–18 ס"מ. אורך הזנב של זכרים: 25–40 מ"מ; נקבות: 22–30 מ"מ. משקל זכרים: 40–55 גרם; נקבות: 30–50 גרם.
ניתן להבדיל בין חמוס השלגים להרמין על פי גודל גופו הקטן של החמוס וזנבו הקצר שחסר צבע שחור בקצהו.
חמוס גמדי
Mustela nivalis
דוח חירות בעולם
דו&quot;ח החירות בעולם
דוח החירות בעולם
החירות בעולם
חירות בעולם
דו&quot;ח חופש בעולם
דו&quot;ח החופש בעולם
דוח חופש בעולם
דוח החופש בעולם
הקהילה היהודית בטאלהיים
הקהילה היהודית בטאלהיים שבמחוז היילברון בבאדן-וירטמברג בדרום גרמניה התגבשה בשנת 1778, לאחר שנים רבות בהם חיו רק יהודים בודדים בחלק המערבי של טירה שכונתה "טירת היהודים". יהודי טאלהיים יצרו קהילה עצמאית עם מוסדות בשנת 1849, והעמידו בית כנסת (1857) ובית ספר פרטי שהתקיים עד מלחמת העולם הראשונה. הקהילה הושמדה במהלך רדיפות היהודים בתקופה הנאצית. בית הכנסת המוזנח התמוטט בשנת 1952 ונהרס מיד לאחר מכן.
תולדות הקהילה.
יהודי טאלהיים מוזכרים לראשונה בסוף שנות המאה ה-15, בתלונה שהגישו נציגי טאלהיים לשלטונות היילברון על הכאת שני יהודים וגזילת רכושם. ראשוני היהודים התיישבו בה ככל הנראה באופן זמני במאות ה-15 וה-16 לאחר שגורשו מהיילברון הסמוכה, אך רובם נטשו אותה כשהתברר להם שלא יורשו לשוב לעיר מוצאם. יהודי העיר מוזכרים גם במועד מאוחר יותר, באיסור שחל על תושבי העיר ללוות משהו מיהודים. למרות האיסור, אין כל ראיות להימצאות של יהודים בעיר בתקופה זו, ועד לאחר מלחמת שלושים השנים חיו ככל הנראה רק יהודים בודדים בטאלהיים.
בתחילת המאה ה-18 מופיע שוב אזכור של יהודים בודדים. ב-1792 הותר ליהודים להקים בשטחי הטירה מבנה שישמש למאפייה ולמקווה טהרה, ובשנת 1793 נוסף בו גם חדר תפילה ללא רשות משליטי הכפר. הדבר עורר את זעמם והם הרסו את חדר התפילה מיד לאחר הקמתו, ואת תשמישי הקדושה שהוחרמו מהמקום השיבו רק לאחר משא ומתן שנמשך כ-10 שנים.
מעמדם המשפטי של יהודי טאלהיים התבסס רק לאחר שהכפר סופח לווירטמברג בשנת 1806. הודות להסרת ההגבלות המשפטיות, רכשו רבים מיהודי המקום נכסי מקרקעין, מעמדם החברתי השתפר, והקהילה גדלה עד 1860 ל-122 נפשות. אולם מיד לאחר מכן התמעטו מספר חברי הקהילה בהדרגה, עקב מעבר לערים או הגירה (בעיקר לארצות הברית), ובמקום נותרו בעיקר הקשישים והפחות אמידים.
לקהילה הקטנה לא היה די כסף למימון רב קהילה עצמאי, והיא סופחה למספר רבנויות באזור: פרוידנטאל; זונטהיים (1832); הרנשטיינספלד; עד שהייתה לקהילה עצמאית בשנת 1849. אולם התפילה שבבניין המאפייה הורחב לכדי בניין בית-כנסת, נפתח בית ספר פרטי בבניין (1914-1836), ונבחרה ועד קהילה, אך מחוסר בית עלמין נקברו המתים באפאלטראך, ומ-1843 בזונטהיים.
יהודי טאלהיים השתתפו באגודות מקומיות ובאירועים וחגיגות רשמיים בכפר, אך נשמרו מפני היטמעות מוחלטת. המורה לדת יצחק שטראוס (יליד 1884), שלקח על עצמו את ארגון חיי התרבות והדת ועדכון וכינוס של מסמכי קורות הקהילה, נהג לנאום בכל עצרות הזיכרון לחללי מלחמת העולם הראשונה, שבה נפלו גם 2 מתוך 19 המגויסים מבני הקהילה - מוריץ הירשפלד וגוסטב מנשה. 14 מהמגויסים זכו באותות-הצטיינות. בתקופת ויימאר כיהן כראש הקהילה מקס ורטהיימר (1865 - 1932). התעשיין העשיר וחבר הקהילה זיגפריד לוי, סייע רבות לקהילה בתמיכה כספית, ואף שיפץ את בית-הכנסת.
מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1933 מנתה הקהילה 82 נפשות. בתקופה זו נמשכו עדיין היחסים הלבביים בין היהודים ושכניהם הגרמנים; כך למשל המשיכו היהודים בחלוקת שי מצות בפסח לשכניהם כמנהגם. במרוצת הזמן החלו ההסתה הנאצית ולחץ המפלגה לתת את אותותיהם ולהביא לבידוד חברתי וכלכלי של היהודים. בשנת 1936 פורסמו על לוח מודעות בכפר שמותיהם של תושבים שסחרו עם יהודים. ביום הכיפורים אותה שנה הופיעה בכפר קבוצת נערי היטלר יוגנד שסיירו בכפר עם פרה תוך הטחת חרפות וגידופים נגד היהודים. בשנת 1937 אולץ חבר מועצת הכפר להתפטר לאחר שהואשם בקניית בהמות מיהודי. הנידוי הכלכל שרק הלך והחריף, רושש את רוב היהודים, וחלקם נזקקו לתמיכות סעד.
יהודי טאלהיים ניצלו מפגיעה בליל הבדולח, אך בשעות הבוקר שלמחרת היום נעצרו רוב הגברים על ידי הגסטאפו, ששחרר את רובם כעבור זמן קצר. בליל 11 בנובמבר הגיעו לטאלהיים אנשי האס אה שבעזרת גרזנים הרסו כליל את פנים בית-הכנסת על ציודו. משם הם עברו לתקיפת בתי היהודים, תוך ביצוע הרס וגזילת רכוש והכאת הדיירים, ביניהם יצחק מנשה הקשיש, שהואשם על ידם כי שנים מבניו שהיגרו לארצות הברית מנהלים שם תעמולה אנטי גרמנית. הפורעים איימו לירות בכומר הכפר ובתושבים אחרים שצפו במתרחש מבעד לבתיהם, ואיש מהם לא ההין להתערב. למחרת הפיץ ראש הכפר כרוזים האוסרים על היהודים להיראות ברחובות, ותושבים שיסחרו עמם יוקעו ברבים.
שרידי הקהילה, רובם קשישים וחסרי אמצעים, אולצו לכסות בשארית רכושם את הוצאות תיקון נזקי הפרעות, על ידי מכירת בית הכנסת למועצה. היהודים רוכזו בדירות ספורות ביוני 1939, ובשנים 1940-1941 גויסו כל הגברים לסלילת כביש, שנקרא בפי הגרמנים "כביש היהודים". מבין 83 יהודי טאלהיים, שרדו את השואה 38 אנשים שהצליחו להגר (26 לארצות הברית, 4 לישראל), כאשר כל היתר גורשו או מתו בכפר.
חמוס מבאיש
חָמוֹס מַבְאִישׁ או סמור בר אירופי (שם מדעי: "Mustela putorius") הוא מין יונק ממשפחת הסמוריים הנפוץ ברוב יבשת אירופה.
מאפיינים.
מראהו הוא חום כהה, בטנו בצבע צהוב בהיר ויש לו זנב ארוך ורגלים קצרות. במשקל של 700 גרם לנקבות ו-1.7 קילוגרם לזכרים, סמור הבר האירופי גדול יחסית לסמורים אחרים אך הוא קטן מהלוטרה. התת-מין חמוס הבית בוית ממין זה לפני כ-3,000 שנה. לרוב סמור הבר האירופאי הוא פוליאנדרי, אך הנקבות מתנהגות לעיתים בצורה פוליגינית.
Mustela putorius furo
Mustela putorius
חמוס הבית
נמטודות
משה מרדכי חדש
הרב משה מרדכי חדש (י"ד בכסלו ה'תש"א, 14 בדצמבר 1940 – כ"ח בתמוז ה'תשע"ו, 3 באוגוסט 2016) היה ראש ישיבת אור אלחנן בירושלים.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים לרב מאיר חדש, המשגיח של ישיבת חברון, ולצביה לבית הוטנר, בת אחותו של הרב משה מרדכי אפשטיין (ועל שמו נקרא). למד בישיבת חברון. נישא לשרה, בתו של הרב יהושע דב לפין (לופיאנסקי), ר"מ בישיבת הרב עמיאל וחתנו של הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי.
הרב חדש פתח את ישיבתו בשנת ה'תשל"ו (1976) בשם "מאור ירושלים", בשכונת מטרסדורף ובכנסת יהודה בשכונת סנהדריה, בתחילה ככולל אברכים ובהמשך כישיבה לקיבוץ, כשנתיים לאחר מכן עלה לישראל הרב שמחה וסרמן, בנו של הרב אלחנן וסרמן, שעמד בראשות ישיבת אור אלחנן בלוס אנג'לס, וביקש לייסד ישיבה מקבילה בישראל. וראה ברב משה מרדכי חדש כמתאים לכהן כראש הישיבה, והוא איחד את רצונו ביחד עם ישיבתו של הרב חדש ושמה של הישיבה שונתה לשם "אור אלחנן". בשנים הראשונות שכנה הישיבה בשכונת עזרת תורה בירושלים. בשנת תשנ"ג (1993) עברה הישיבה למבנה מפואר בשכונת רוממה. במבנה פועלים כולל אברכים וכן מכון להוצאת ספרים, העוסק בעיקר בהוצאת ספריו של הרב אלחנן וסרמן. הרב חדש התגורר בבניין הישיבה.
הרב חדש ייסד בנשיאותו כמה ישיבות קטנות – בשכונת גבעת שאול בירושלים, בטבריה, בראשון לציון ובמודיעין עילית. צוות הר"מים מורכב ברובו מתלמידיו.
נפטר ממחלת הסרטן בכ"ח בתמוז תשע"ו בבית החולים הדסה עין כרם. נקבר בחלקת הרבנים בהר המנוחות בירושלים. במהלך הלווייתו מונו בנו הרב חיים אריה חדש וחתנו הרב צבי וינפלד למלא את מקומו בראשות הישיבה.
משפחתו.
אחיו הרב אהרון חדש הוא משגיח בישיבת מיר. אחיו הרב נפתלי חדש משגיח בישיבה הגדולה אור אלחנן, גיסו הוא הרב ברוך מרדכי אזרחי. גיסיו מצד אשתו הם ד"ר נחום אריאלי והרב יצחק אברמוביץ רבה של רמת יצחק.
בנו הרב חיים אריה נישא לבתו של הרב ישראל מאיר וייס, ראש ישיבת נחלת הלויים בחיפה וחתנו של הרב חיים שמואלביץ. חתנו צבי פסח כהן הוא בנו של הרב דוד כהן, ראש ישיבת חברון.
מלחמת המינים (פירושונים)
משחק דינאמי
מלחמת המינים
מלחמת המינים הוא כינוי למאבק המתנהל בין גברים לנשים על מוקדי שליטה בחברה ובמשפחה.