תכונותיו של הדור החדש יהיו "גאון, ונדיב ואכזר", שהן התכונות הנדרשות להקמת הריבונות היהודית החדשה בארץ ישראל; "גאון" הוא בעל התנהגות מלאת כבוד וגאווה חיובית, בדומה למשנתו של ז'בוטינסקי על חשיבתה של התנהגות מכובדת ב"הדר", ועל מקומו של הפרט בחברה, למשל, ביצירתו "שמשון", כי "כל יחיד הוא מלך", וברוח זו תבע מתלמידיו להוות דוגמה ומופת לגאווה דתית ולאומית (בגרסתו המקורית של השיר נכתב "גאיון" ולא "גאון"). "נדיב", הוא בעל תכונות אציליות, גם במצב שבו מושפל היהודי, בגלות או בארץ ישראל, עליו להיות נדיב, לכבד את עצמו: "נוצרת בן מלך, בכתר דוד נעטר". "אכזר" הוא בעל יכולת לנהוג בתקיפות ובכוח, ולקיים עמידה איתנה על זכות היהודי להיות גאה בעברו ובמוצאו, ולהאבק על קיומו.
על פי פרופ' דן מירון השיר הוא אחד משמונת שיריו הציוניים-פוליטיים של ז'בוטינסקי, ורב "המשקע שהותירו בתודעה הספרותית והציבורית ואפילו בזיכרון הלשוני העברי כשלעצמו. המטבעות הלשוניות שטבע בהן המשורר נעשו ל"חלק מהמטווה הקיים והעומד בשיח הציבורי העברי במשך שבעים שנה"; בשמונת שירים אלו "מצא הז'אנר של ההמנון הציבורי, ... את גיבושו המודרני השלם, ה'קלסי', הראשון"; ז'בוטינסקי הטביע בהם "מוזיקליות", "בהירנות" במבע, ושימוש ב"מילון' הכלל יישובי, ובכלל זה של "השמאל הציוני". מירון סובר כי "שיר ביתר" הוא "האמנותי שבין ההמנונים", ו"ככל שהשיר היה שיר פוליטי מובהק הוא גם עוצב כיצירת אמנות שלמה ו'סגורה'".
אפידאורוס
אפידאורוס (יוונית: Ἐπίδαυρος) הייתה עיר קטנה ביוון העתיקה, בקרבת המפרץ הסרוני (ומפרץ אפידאורוס). העיר שכנה למרגלות ההרים אראכנאיו, בריגה וטיטיו, ולפי האגדה היא מקום הולדתו של אסקלפיוס. העיר המודרנית אפידאורוס (Επίδαυρος), המהווה חלק ממחוז ארגוליס ונמצאת במרחק קצר בכיוון מזרח מארגוס, נבנתה ליד העיר העתיקה.
האתר מוקדש לאלים המרפאים במיתולוגיה היוונית – אפולו, אסקלפיוס והיגיאה.
המבנה הראשון שבו נתקלים כאשר מגיעים לאפידאורוס הוא הפרופיליאה (סוג של שער). המתוארכת לתקופה המיקנית ומורכבת משתי גלריות של 6 עמודים. הבניין השני הוא מקדש אסקלפיוס הבנוי בסגנון דורי. מאחורי המקדש נמצאת הכיפה. המבנים האחרים הם האוואטו, מגורי הכהנים, מקדש ארטמיס, מקדש אפולו והתיאטרון.
היסטוריה ותיאור.
אפידאורוס הייתה עיר עצמאית ולא נכללה בתחום שלטונה של ארגוליס עד התקופה הרומית. אפידאורוס הייתה חלק מטריטוריה גדולה יותר בשם אפידאוריה שכללה, בנוסף לעיר, שטח קטן. העיר נחשבת כמקום הולדתו של אסקלפיוס, בנו המרפא של אפולו, והיא ידועה בשל המקדש לאסקלפיוס השוכן במרחק 8 קילומטרים מהעיר ובשל התיאטרון שנמצא בה ופעיל עד התקופה הנוכחית (2008). במאה ה-6 לפנה"ס נוסדה קהילה של מאמיני אסקלפיוס באתר שבו נחשף מאוחר יותר מקדש המתוארך לתקופה המיקנית.
האסקלפיון באפידאורוס היה מרכז הריפוי החשוב ביותר בעולם הקלאסי. על מנת למצוא את התרופה המדויקת למחלתם, אנשים שהו במהלך הלילה באנקומיטיריה, שהוא היכל שינה גדול. אסקלפיוס עצמו התגלה לאנשים בחלום, ונתן להם עצה כיצד להשיג בחזרה את בריאותם. ליד המקדש היה בית הארחה בעל תכולה של 160 מקומות. ליד המקדש יש מעיינות מינרליים, וייתכן כי היה להם חלק בתהליך הריפוי.
במהלך המאה ה-5 לפנה"ס המקדש שגשג בזכות הניסים הרפואיים שהתרחשו בו ובזכות משחקי הספורט שנערכו באצטדיון, המתוארך לאותה תקופה, אחת לארבע שנים. תור הזהב של אפידאורוס נמשך גם במהלך המאה ה-4 לפנה"ס, כאשר נבנו מקדש אפולו מאליטאס, בגובה 430 מטרים מעל גובה פני הים, והמונומנטים הגדולים של מקדש הרה (הריון). מקדש אסקלפיוס כלל בתוכו את התולוס (בניין עגול המשמש למטרות קבורה), מגורי החולים, מרחצאות אסקלפיוס, הגימנסיון, והתיאטרון הנחשב ליצירת אמנות של האדריכלות היוונית.
אסקלפיוס, שהיה אל הרפואה במיתולוגיה היוונית, הביא רווחה למקדש, ובמאה ה-4 והמאה ה-3 לפנה"ס המקדש הפך לאחד הבניינים החשובים ביותר ביוון, והגיעו אליו חולים מרחבי יוון ואף מהמזרח התיכון. המקדש בנוי בסביבה טבעית בעלת מאפיינים טבעיים הנחשבים לרגועים ורכים, והייתה לה השפעה מכרעת על החולים, ובייחוד על אלה שסבלו ממחלות נפש. פרסומו של המקדש המשיך גם בתקופה ההלניסטית.
בשנת 87 לפנה"ס המקדש נבזז על ידי הגנרל הרומאי לוקיוס קורנליוס סולה, ובשנת 67 לפנה"ס הוא נבזז פעם נוספת, הפעם על ידי שודדי ים. במאה ה-2 המקדש שגשג שוב תחת שלטונם של האימפריה הרומית, אך ב-395 סבל מפשיטה של הגותים.
פרסומו של המקדש נמשך עד המאה ה-5, גם לאחר הגעת הנצרות והשתקת האורקלים, אך כמרכז ריפוי נוצרי.
ב-1881 החלו במקום חפירות על ידי החברה הארכאולוגית של אתונה ובפיקוחו של פ. קאבאדיאס (Π. Καββαδία), והן נמשכו עד מותו.
התיאטרון.
הרווחה שהובאה לאפידאורוס בזכות המקדש אפשרה לתושבים לבנות מספר מונומנטים אזרחיים: התיאטרון הענק שהפעים את הגאוגרף היווני פאוסניאס בזכות הסימטריה והיופי שלו ומשמש להופעות תיאטרון מאז, היכל הסעודה הטקסי, המרחצאות והפלאייסטרה (palaestra) שהיא רחבה ציבורית שבה נאספו הבאים למפגשים חברתיים, שיחות פוליטיות ועסקיות. התיאטרון תוכנן במאה ה-4 לפנה"ס על ידי הפסל פוליקליטוס הצעיר. בתקופה הרומית הוספו לתיאטרון 21 שורות מושבים נוספות, ובסך הכל היו בו 55 שורות. בדומה לתיאטראות יווניים אחרים, הנוף מאחורי החלק הפתוח של התיאטרון מהווה חלק ממנו.
התיאטרון מפורסם בשל האקוסטיקה שלו, המאפשרת ל-15,000 הצופים לשמוע מילים גם כאשר הן לא מוגברות באמצעי מלאכותי, וללא קשר למקום ישיבתם. מדריכי התיירים במקום נוהגים לפזר את הקבוצות שבאחריותם בפינות האצטדיון, ולהדגים להם כיצד הם מצליחים לשמוע הצתת גפרור במרכז הבמה. במחקר שנערך ב-2007 על ידי ניקו פ. דהקלרק וסידני דקייסר מהמכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה הוסק כי התכונות האקוסטיות של התיאטרון הן כל הנראה יד המקרה: השורות הבנויות מאבן גיר מסננות את התדרים הנמוכים של הקול, כגון מלמול שנובע מהקהל, ומגבירות או מחזירות קולות בתדירות גבוהה שמגיעים מהבמה.
הסכם הריבונות האתיופית
הול
ליגנין
ליגנין (באנגלית: lignin) ובעברית עֱצָן הוא תרכובת פולימרית. מקור השם הוא מהמילה הלטינית lignum שמשמעותה עץ. הליגנין מצוי בעיקר בדופן התא של תאי צמח והריכוז הגבוה ביותר שלו נמצא בעצים, שם הוא מהווה עד רבע מֵמָסַתַם. הליגנין הוא הפולימר האורגני השני בשכיחותו בכדור הארץ אחרי תאית.
תפקוד ביולוגי.
הליגנין ממלא את החלל בין המרכיבים; תאית, פקטין והמיצלולוז בדופן התא, ובמיוחד בתאים הטרכאידים ברקמת העצה וברקמה בכלל. שם הוא חולק קשר כימי קוולנטי להמיצלולוז ובשל כך מקשר בין סוגים שונים של רב סוכרים, מה שנותן לדופן התא חוזק מכני. כמו כן, הליגנין הידרופובי.
מבנה.
פולימר הלגנין המורכב ממונומרים של פנולים. הליגנין מסונתז בתא מחומצת האמינו פנילאלנין.
שימושים.
נעשה שימוש בליגנין בבגדים, כגון מעילים, בתור חומר דמוי נייר עבה ורך המשמש מילוי בין הבד העליון והבטנה. כמו כן, הוא משמש כחומר סופג וכתחליף לצמר גפן, ואף משולב בתעשיית ייצור סיבי הפחמן לשם הורדה במחירי העלות.
שימוש חדשני נוסף הוא הוספת ליגנין לבטון ממוחזר, ובכך לחזקו.
ג'ון פיליפ סוזה
ג'ון פיליפ סוזה (באנגלית: John Philip Sousa; 5 בנובמבר 1854 - 6 במרץ 1932) היה מלחין ומנצח אמריקני בסגנון הרומנטי, במיוחד בתחום המארשים הצבאיים. הוא היה ידוע כ"מלך המארשים".
סוזה הלחין 136 מארשים, בין היתר את המארש הלאומי של ארצות הברית, "כוכבים ופסים לנצח" ("The Stars and Stripes Forever"), ואת "פעמון החירות" ("The Liberty Bell") - נעימת הפתיחה של הקרקס המעופף של מונטי פייתון. הוא המציא את כלי הנגינה הנקרא על שמו, הסוזאפון.
ביוגרפיה.
סוזה נולד בעיר וושינגטון להורים ממוצא פורטוגלי, ספרדי ובווארי. הוא החל את החינוך המוזיקלי שלו בלימוד הכינור בגיל שש. כשסוזה היה בן 13, אביו, נגן טרומבון בתזמורת חיל הנחתים של ארצות הברית, גייס אותו לחיל הנחתים האמריקני כחניך. הוא שרת כחניך שבע שנים עד 1875 וכנראה למד לנגן בכל כלי הנשיפה בתקופה זו.
ב-30 בדצמבר 1879 הוא נישא לג'יין ואן מידלסוורט' בליס. נולדו להם שלושה ילדים: ג'ון פיליפ סוזה הבן, ג'יין פריסיליה והלן.
בשנת 1880 הוא חזר לתזמורת חיל הנחתים כמנהלה, ונותר מנצחה עד שנת 1892. לאחר שעזב את תזמורת חיל הנחתים, ארגן סוזה תזמורת צועדת משלו. התזמורת יצאה לסיבובי הופעות בשנים 1892–1931 שבמהלכן נערכו 15,625 קונצרטים. בשנת 1900, התזמורת שלו יצגה את ארצות הברית בתערוכה העולמית של פריז (1900). בביקור זה צעדה התזמורת ברחובות פריז ועברה בין היתר בשדרות השאנז אליזה עד לשער הניצחון, ומצעד זה היה אחד משמונת המצעדים היחידים שבהם צעדה התזמורת.
סוזה סירב בתוקף לנצח ברדיו מפני שפחד מחוסר הקשר האישי עם הקהל, אך בשנת 1929 שוכנע ונחל הצלחה רבה ברדיו.
ב-6 במרץ 1932 נפטר סוזה בחדרו בבית המלון אברהם לינקולן ברדינג, פנסילבניה.
קריירה צבאית.
סוזה שירת בחיל הנחתים מ-1868 עד 1875 כנגן חניך ושוב מ-1880 עד 1892 כראש תזמורת חיל הנחתים של ארצות הברית בדרגת סרג'נט מייג'ור (מקביל לרב-נגד).
רוק אינדי
איוון הלגרה
ז'וז'פין בוהרנה
קרישאנה
קרישאנה או ארץ הקריש (ברומנית: Crişana, בהונגרית: Körösvidék, בגרמנית: Kreischgebiet), מחוז היסטורי שחלקו ברומניה וחלקו בהונגריה, והחלק הרומני נמצא במערב טרנסילבניה ברומניה. מקור השם בנחלים החוצים את המחוז, הקריש הלבן, הקריש השחור והקריש המהיר, שלושתם יובלים של הקריש.