במהלך התקופה העות'מאנית החלה ההתיישבות הדרוזית בכרמל, ממנה נותרו כיום שני יישובים בולטים - עספיא ודלית אל-כרמל. עם התפתחות הציונות והעלייה לארץ, החלה ההתיישבות בכרמל: ב-1882 הוקמה המושבה זכרון יעקב בתמיכת הברון רוטשילד ואחריה בת שלמה ושפיה. במסגרת יישובי חומה ומגדל הוקמו בכרמל יישובים נוספים, ביניהם קיבוץ בית אורן. עוד בתקופת המנדט הבריטי החל תהליך של הפיכת ההר לשמורת טבע. ממשלות ישראל המשיכו בתהליך. בשנות החמישים והשישים התנהל "מאבק על הכרמל" בין יזמים פרטיים ובעלי אדמות מצד אחד והציבור על הפיכתו של ההר לפארק לאומי. את המאבק הובילה החברה להגנת הטבע. בשנת 1963 בהחלטת ממשלה הוקפאו תוכניות בנייה שונות על ההר. לאחר תהליך ארוך שהסתיים ביום 1 ביולי 1971 הוכרז על הקמת פארק הכרמל. ב-1996 הכריז ארגון אונסק"ו על שמורה ביוספרית בכרמל.
במהלך ההיסטוריה זכה ההר לכינויים כמו "הר אלף המערות", "אף איילה", "הראש הענק" וה"ראש הקדוש" (או "ריש קדש"), יש המשערים שהשם מורכב מצירוף המילים כרם-אל, על שום כרמי הגפן והזית שכיסו אותו. הערבים מכנים אותו "ג'בל מר אליאס" על שם הנביא אליהו שהוא מורה הנביאים ופטרון הנזירים המתבודדים שנאבקו באלילות.
מספר שריפות יער גדולות טבעו את חותמן בדברי ימי הכרמל, ושינו את נופיו:
אזכורים בתנ"ך ובתרבות העברית.
העימות בין אליהו הנביא לנביאי הבעל התרחש במוחרקה (קרן כרמל). ().
הכרמל בולט על רקע נופים אחרים בארץ ישראל משום שהוא, כמו אזורי ההר המרכזי והגליל, מוריק כל השנה ואילו אזורים אחרים בארץ הם מדבריים, או מוריקים רק בעונה הגשומה. על הרקע הזה נתפש הכרמל בתרבות העברית כסמל לפיריון (כפי שמעיד שמו העברי), למשל הנביא עמוס משתמש בכרמל כמטאפורה לשכבות החזקות מבחינה כלכלית:
הכרמל מוזכר עוד פעמים רבות בתנ"ך כסמל לעושר ויופי -
בירמיהו מופיע תיאור גאוגרפי של ראש הכרמל, ראש היבשה הגדול ביותר בישראל שבא עד לחוף, ושיפועו ממשיך וחודר לתוך הים -
דתות אחרות.
במהלך המאה ה-12 הוקם בהר הכרמל מסדר הכרמליתים, מסדר נוצרי קתולי שעם השנים היה לאחד המסדרים הקתוליים המרכזיים בעולם. הכרמליתים טוענים כי הם צאצאי יהודים שהתגוררו בהר מימי אליהו הנביא. על מנזריהם בהר נמנה מנזר קרן הכרמל השוכן בסמוך ליוקנעם עילית.
על הצלע הצפון-מערבית של ההר, בשטח העיר חיפה, שוכן המתחם הבהאי על הר הכרמל המהווה חלק מהמרכז הבהאי העולמי. במקום שוכנת כיפת הבאב בה טמון הבאב, הנביא שהניח את היסוד לדת הבהאית, וסביב קברו של הבאב הוקמו הגנים ומבני המרכז. אלה המהווים כיום אתר עלייה לרגל הן למאמינים בהאים והן לתיירים אחרים. הר הכרמל נחשב להר קדוש בדת הבהאית.
בכפר כבאביר, שהפך עם השנים לשכונה בתחומי העיר חיפה במורדות המערביים של הכרמל, נמצא "מרכז המשלחת האחמדית לארצות המזרח-התיכון" וסביבו מתגוררת קהילה אחמדית פעילה.
יישובים.
למרגלותיו הצפון מערביים של הכרמל שוכנת העיר חיפה ובצמוד אליה נשר. על רכס הכרמל עצמו נמצאים היישובים הדרוזים עספיא ודלית אל-כרמל. ההתיישבות היהודית באזור מרוכזת בעיקר בשולי הכרמל, שם שוכנים חלק מיישובי מועצה אזורית חוף הכרמל, וכן היישובים - יקנעם, יקנעם עילית, יגור, כרם מהר"ל, עופר, עין הוד, עין חוד, ניר עציון, אליקים, גבעת עדה, בת שלמה, טירת כרמל, זכרון יעקב, מעין צבי, פוריידיס, גבעת וולפסון, בית אורן ובית חנניה.
שמות יישובים.
במקרא, השם כרמל אינו רק שמו של הר, אלא גם שמו של יישוב בנַחֲלַת מַטֵּה בְנֵי יְהוּדָה - מָעוֹן כַּרְמֶל (, ), - שניהם נקראו בשם זה במשמעות של מקום כרמים, גני פרי וארץ פורייה. כך גם כמזכר בדברי הנביאים, למשל:
לאורך השנים, השם "כרמל", בעל הדימוי החיובי כסמל למקום ירוק, המשגשג במלוא פרי ותנובה, אומץ ונוכס לשמם של מקומות, חברות, מוצרים, מוסדות ואפילו אנשים (כשם פרטי של נשים וגברים, וכשם משפחה).
המקומות בישראל שאימצו את שם הכרמל לאות השתייכות אליו -
הר הכרמל
מימ&quot;ד
משה שרתוק
האובליסק השחור
האובליסק השחור של שַׁלְמַנְאֶסֶר השלישי הוא מונומנט אשורי שנתגלה בכלח (הנקראת היום נמרוד על שם מקימה) שבצפון עיראק בידי הארכאולוג הבריטי סר אוסטן הנרי לייארד בשנת 1845.
האובליסק, עשוי אבן הבזלת השחורה, הוא הכרוניקון האשורי השלם ביותר שנמצא עד לימינו, ומתאר את מסעותיו הצבאיים של שלמנאסר השלישי (858 – 824 לפנה"ס), מלך אשור.
האובליסק מזדקר לגובה של 197.85 סנטימטרים ורוחבו 45.08 סנטימטרים ומוצג במוזיאון הבריטי. על האובליסק חמש רצועות של ציורים, רובם מתעדים מלכים זרים מעלים מס למלך אשור. השנייה שבתמונות מציגה את יהוא או שליחו.
תוכן.
האובליסק מתאר את כל מערכותיו של המלך האשורי שלמנאסר השלישי ובהיותו שכזה שומר על מבנה קבוע. הרשומות שבאובליסק הן בכתב יתדות אשורי ופענוח הכתוב על האובליסק היה אחד הצעדים החשובים בפענוח השפה האשורית.
הכתוב באובליסק מחולק לשנים, בכל שנה מתאר הלוח את פועלו של המלך במדיניות החוץ הצבאית. מרבית הפעולות הללו נופלות תחת דפוס מקובל; חציית נהר או הר ומעבר לשטחה של מדינה אחרת, הכנעתה בכוח הזרוע או קבלת כניעתה ללא שפיכת דמים, הטלת מסים כבדים על המדינה, נשיאת השלל אשורה והגדלת יוקרת המלך בקרב העמים הכבושים.
האובליסק עוסק גם במספר אירועים יוצאי דופן, בהם קרב קרקר, שהיקפם הצבאי והשפעתם על המצב הגאו-פוליטי בסהר הפורה הקדום גדולה. לאירועים אלו מקדיש שלמנאסר יותר דיוק וכתיבה. כמו כן, אירועים שכאלו לרוב מצוינים כחלק מהסכימה הכוללת של האלים, לשמם מלכים אשוריים רבים כבשו את כיבושיהם. תופעה זאת של יחוס המסעות הצבאיים לאלים נפוצה מאוד בקרב מלכי אשור האמצעיים והמאוחרים, עוד מימי אַדַד-נִירָרִי הראשון.
פתיחה.
כנהוג באנאלים מלכותיים באשור, נפתח האובליסק בכתובת המפארת את אלי אשור ובראשם האל אשור, שלשמו נעשו כל הכיבושים המתוארים בכרוניקון. כן ממהר שלמנאסר להצהיר על שושלתו המלכותית ואביו, אשור-נצירפל השני, שהושיע את אשור ממגמת ההתדרדרות שלה זה שנים, בדרכים אכזריות לאין תיאור וכיבושים המוניים.
קרב קרקר.
קרב קרקר התרחש בשנת 853 לפנה"ס, שנתו השישית של שלמנאסר, שמתועד באופן רחב במונולית מכורח, מוזכר גם באובליסק השחור. קרב זה, בו לקחו חלק 12 מלכים אזוריים ובהם אחאב מלך ישראל, התרחש בקרבת העיר קרקר - ומכאן שמו. למרות תיאוריו של שלמנאסר, לא היה קרב זה קרב מכריע במיוחד וכן מנע את ההתרחבות האשורית באזור לזמן מה. בהמשכו של האובליסק מתוארים קרבות מאוחרים יותר של הליגה האזורית כנגד אשור.
יורם ויהוא.
שלמנאסר מציין את ישראל עוד בימי יורם, כחלק מ"ברית שנים-עשר מלכי חוף הים" שנלחמו בו. לאחר הפיכת חצר בארם דמשק, שהעלתה את חזאל לשלטון בממלכה הארמית והמלכתו של יהוא על ישראל, פורקה הברית כליל. עובדה שהקלה על שלמנאסר להיאבק בארם דמשק, אך עדיין לא איפשרה לו את הכנעתה.
כאשר פנה מלך אשור לעיסוקים אחרים לחצו הארמים על ישראל ולבסוף, כמוצא אחרון פנה יהוא למלך אשור, שמסעו הצבאי השיק לגבולות ישראל, עם בקשת השתעבדות. בגופו של הטקסט ישנו אזכור תמוה שמתאים למצבו של יהוא, הבעיה שעולה מן הטקסט היא דווקא העובדה שהשם שניתן ליהוא בכיתוב האיור שונה מהשם שניתן לו בכתובות. לדעת פ. מקרטר וא. תיאל המלך הישראלי באיור יכול להיות יהורם בן אחאב. לדעתם, השם המופיע בכיתוב הוא "יהו", שיכול להיות קיצור של כל אחד משני השמות. גם כרונולוגית הדבר אפשרי.
פרישה מענייני הצבא.
עם השנים הכריח הגיל את המלך לפרוש מתפקיד צבאי פעיל וניתן להבחין בתלותו הרבה בתרתן (תואר צבאי – כנראה המשנה למלך ושר הצבא), דַיַן-אשור. התרתן מופיע לראשונה בשנתו ה-27 של שלמנאסר כמלך ועם הזמן מרבה להופיע כמוביל צבאו של שלמנאסר.
[141]...בשנתי ה-27 מרכבות אויבי קצבתי. דין-אשור
[142] התרתן, מנהיג הצבא המתרחב, בראש צבאי לארץ ארמניה זירזתיו,
[143] שלחתיו.
מאוחר יותר, איבד שלמנאסר מאהדת הציבור ומעמדו נחלש. לבסוף בנו, אשור-דנין-פל, מרד בו וזכה לתמיכת העם וערים רבות, בהן נינוה. המרד דוכא כעבור שנתיים בידי אחי המורד, שמשי-אדד החמישי ושלמנאסר מת כעבור זמן קצר מזקנה.
כיתובי התמונות.
בראש האובליסק ישנן רצועות של תמונות ומעל לכל תמונה תיאור של הסצנה אותה היא מתארת.
[1] את מס סואה מארץ הגוזנים: כסף, זהב, עופרת, חפצי ארד, שרביט ליד המלך, סוסים (ו)גמלים כפולי דבשת: קיבלתי.&lt;BR&gt;
[2] את מס יַא-אֻ-אַ בן חֻמְרִ (=יהוא בן עמרי): כסף, זהב, קערות זהב, כלי זהב, כוסות זהב, כדי זהב, עופרת, שרביט ליד המלך: קיבלתי.&lt;BR&gt;
[3] את מס ארץ מוזרי: גמלים כפולי דבשה, פר מנהר סאסיה, סוסים, חמורי בר, פילים, (ו)קופים: קיבלתי.&lt;BR&gt;
[4] את מס מרדוך-פל-איטסטסר מארץ הסוכינים: כסף, זהב, כדי זהב, קרני פר בר..., בגדי צבעים רבים, (ו)פשתן: קיבלתי.&lt;BR&gt;
[5] את מס גרפרונדה מארץ הפאטיניים: כסף, זהב, כדי זהב..., חפצי ארד, קרני פר בר, (ו)הובנה: קבלתי.
הקהיליה הערבית המאוחדת
פייסל השני, מלך עיראק
המלך פייסל השני (בערבית: فيصل الثاني, 2 במאי 1935 – 14 ביולי 1958) היה מלכה האחרון של עיראק בפועל.
פייסל היה בנם יחידם של המלך ראזי, מלכה השני של עיראק, מן השושלת ההאשמית והמלכה עאליה בנת עלי.
ביוגרפיה.