מישימה החזיק בדעות לאומניות ריאקציונריות, וטען כי לאחר מלחמת העולם השנייה "יפן מתה" מבחינה תרבותית וכדי לחזור למקומה הראוי עליה לשוב לערכי הבושידו (הלוחם) של הסמוראי. מן החרצית והחרב שסימלו את יפן, קבל מישימה, נעלמה החרב ונותרה רק החרצית. הוא אף טען כי לאחר מלחמת העולם השנייה קיסר יפן הירוהיטו היה צריך להתפטר. דעות אלו קוממו עליו אנשי שמאל וימין כאחד והפכו אותו לדמות שנויה במחלוקת. לצורך מימון פעולותיו הפוליטיות השתתף גם בסרטי קולנוע ובין השאר כיכב בסרט "פחד מוות" של הבמאי יאסוזו מאסומורה. בשנת 1967 הקים צבא פרטי קטן בראשותו שהתאמן לצד צבא יפן ונתפס על ידו ככוח המזוין היחיד במדינה שראוי להגן על הקיסר. בשנת 1970 שם קץ לחייו באמצעות ספוקו, אקט שביצע לאחר ניסיון השתלטות כושל על צבא יפן.
שנות ילדותו.
מישימה נולד בטוקיו ואת מרבית שנות ילדותו בילה במחיצת סבתו האגרסיבית שתיעבה נערים והתעקשה לגדלו כילדה. מישימה הצעיר לא הורשה לשחק בשמש או להשתתף בכל סוג של פעילות ספורטיבית, ונאלץ לשחק עם בנות דודותיו ובובותיהן. כאשר שב לבית אביו בגיל 12, זכה ליחס מחמיר לא פחות - אביו שהיה איש צבא, הטיל עליו משמעת קשה וניסה למנוע ממנו לכתוב. הדבר לא צלח ומישימה החל לכתוב כבר בשנים אלו כשהוא מושפע מן הסופרים היפניים ומאוסקר ויילד הבריטי.
מאוחר יותר, מישימה קיבל טופס גיוס לצבא היפני הקיסרי ובבחינות הבריאות במיונים לגיוס הוא נכשל בגלל אבחון טועה של שחפת.
חיים אישיים.
כדי לפצות על שנות ילדותו בהן הזניח את גופו, הקדיש מישימה את חייו הבוגרים לאימון הגוף. העבודה הקשה באימון משקולות (שלושה אימונים בשבוע במשך 15 שנים) השתלמה וגופו של מישימה הפך שרירי עד מאוד. כמו כן הוא גם עסק בקנדו - אמנות לחימה יפנית בחרבות.
על אף שהיה נשוי ואב לשני ילדים, מישימה היה הומוסקסואל מוצהר. על כך כתב בספרו "וידויה של מסכה" בו יצא מהארון באופן פומבי. יש שמעריכים כי מאהבו הוא זה שכרת את ראשו ב-25 בנובמבר 1970 בסופו של ריטואל הספוקו.
פרס מישימה.
החל משנת 1988 הוענק פרס ספרותי על שמו. הפרס מוענק לסופר פורץ דרך ביצירותיו. בין הזוכות בפרס נכללת שונו יוריקו שזכתה בשנת 1994.
דובים (להט&quot;ב)
דוב (באנגלית: Bear) בעגה (סלנג) של הומוסקסואלים הוא מונח המתאר גבר המשתייך לתת-קבוצה של הומוסקסואלים ייחודיים המקיימים תרבות ופעילויות שנועדו לקבוצה זאת. ה"דובים" מזהים את עצמם לפי תכונות גופניות כגון גוף מלא, שריריוּת, גוף שעיר, זרועות וירכיים שעירות, זקן או שפם מגודל. ישנם דובים שמפגינים גבריות מודגשת בלבוש ובתספורת, בעיסוק ובתחביבים. דובים רבים מנקבים ומקעקעים את גופם. מושג ה"דוב" נמצא עדיין בהתהוותו, ולכן קיימת גמישות בהגדרתו.
המונח "דוב" במובן המקורי שלו, החיה, נבחר כסמל לגבר שמן אך חסון וחזק, שעיר, איש הקרוב אל הכפר או אל הטבע, עם כל האסוציאציות הרומנטיות שהוא מעורר, של חופש, ספונטניות ועוצמה. מצד שני דמות הדוב מסמלת גבר בעל גישה רוגעת לחיים, עצל במקצת, ורודף תענוגות, כמו אכילה, ליקוק דבש, מין ונמנום.
ראשיתה של התופעה.
המושג "דוב" הופיע תחילה בארצות הברית בקרב חבורות אופנוענים הומוסקסואלים וארגון "גדולים ועליזים" (באנגלית: "Girth and Mirth"), ואחר כך בעולם המערבי כולו. זאת תופעה נגדית לתרבות הומוסקסואלית שהעלתה על נס את המראה הרזה, החטוב, האתלטי והמטופח. מטרת הדובים הראשונים הייתה ליצור לעצמם סביבה שבה מרגישים בנוח גברים ממעמד העובדים שאינם נמשכים אל התחכום העירוני. הם היו בעיקר הומוסקסואלים תושבי כפרים וערי שדה בארצות הברית, שחשו שהסביבה ההומוסקסואלית העירונית אינה תואמת את האישיות ואת סגנון החיים שלהם. הירחון "דוב" (באנגלית BEAR) הופיע בשנת 1987 בסן פרנסיסקו. תוך חמש שנים התפוצה שלו הגיעה לכל קצווי העולם המערבי ומעבר לו, והירחון נרשם כשם מסחרי. הירחון מציג גברים הומוסקסואלים חסונים, עבי בשר, מזוקנים, כפריים, ממעמד הצווארון הכחול, כדמות אידילית. במקביל נפתחו בארים שבהם גברים הומוסקסואלים, אנשי צווארון כחול, יכלו למצוא אנשים כמוהם, שאינם שייכים לסטריאוטיפ של ההומוסקסואל העירוני.
ישנם הסוברים שדובים בעלי עודף משקל רב מצאו במושג "דוב" קבלה עצמית של גופם, ועידוד מצד חבריהם הדובים.
דגל אחוות הדובים.
הדגל עוצב על ידי קרייג ביירנס בשנת 1995, עבור אחוות הדובים, המזהים את עצמם לפי תכונות גופניות כגון גוף מלא, שריריוּת, גוף שעיר, זרועות וירכיים שעירות, זקן או שפם מגודל. לרוחב הדגל שבעה פסי צבע המייצגים צבעי שיער אפשריים או גווני עור שונים. האידיאל שעומד מאחורי העיצוב הוא שכל אדם יוכל למצוא את צבע שערו או גוון עורו בדגל.
פעילויות דובים.
הדובים מתכנסים במועדונים ובבארים רבים ברחבי העולם, וגם בוועידות בינלאומיות המיוחדות להם באמריקה ובאירופה. הם הקימו אתרי הכרויות מיוחדים באינטרנט, וכן פורומים לדיון, ושיחות צ'אט. קהילת הדובים נפרשה על פני כל העולם, כולל בארצות שבהן פעילות הומוסקסואלית אינה חוקית. הרשת החברתית הזאת מאפשרת מפגשים לצורך בילוי, תרבות, וגם פעילות מינית בין גברים מבוגרים יותר, שמנים יותר ושעירים יותר מן הגבר ההומוסקסואל הקלאסי.
בארים ומועדונים וכן גני שעשועים ופארקים לקמפינג שלא נועדו לדובים דווקא, החלו להקצות זמן ומקום למפגשי דובים, וגם לעודד אותם לבוא ולהשתתף בפעילויות שהן לקהל ההומוסקסאלי הרחב. בעקבות הדרישה, נוצר גם שוק מצרכים מיוחד שמספק את קהילת הדובים, בספרות, סרטי וידאו, ולבוש. כיום הדובים נוטים פחות להיבדל מקהילת ההומוסקסואלים, והם מהווים חלק אינטגרלי שלה.
דובים בישראל.
קבוצות של דובים מתכנסות מדי פעם באירועים חברתיים המתפרסמים ברשתות החברתיות, באתרי הכרויות ובפורטלים של קהילת הלהט"ב, בהן מתנהלים דיונים ערים נגד גישת דימויי הגוף השלילי הרווח בקהילה הגאה ועל מעמדם של חברי קהילת הדובים בישראל בחברה הכללית ובקהילה הלהט"ב בפרט, ואף מתקיימות מסיבות מותאמות לחברי הקהילה הדובית במספר מוקדי בילוי ברחבי ישראל ביניהם חיפה, באר שבע ותל אביב.
המודעות למעמדם של קהילת הדובים צוברת תאוצה בשיח הגאה, ומאז שנת 2011 מתנהל שיח גלוי ברשתות החברתיות ובאתרי האינטרנט של קהילת הלהט"ב בהם מלינים חברי קהילת הדובים על העדר הייצוג שלהם בפורומים ופרסומים רשמיים של קהילת הלהט"ב, ואף ב 2015 החל קמפיין bodyPride#, שהיה יוזמה פרטית של חבריי קהילת הדובים להעלאת המודעות לקהילה. במסגרת הקמפיין העלו לרשת חבריי הקהילה תמונות גוף חשופות תחת האזכור bodypride#, שמטרתו הייתה לעורר מודעות למבנה הגוף הטבעי ואת חוסר הרצון של חבריי הקהילה לשרת את תבנית הגוף המצופה מהם תוך הבלטת היתרונות של חבריי הקהילה על ידי חשיפת גופם. הקמפיין צבר תאוצה וסוקר בכלי התקשורת בישראל.
דובים בתרבות הפופולרית.
בין היצירות העוסקות בקהילת הדובים ניתן למנות את BearCity, סרט ההמשך שלו, הסרט הספרדי Cachorro והסדרה האינטרנטית Where the Bears Are .
בסרט הישראלי סיפור גדול, העוסק בגברים שמנים, ישנו אזכור לדובים. גידי, המשוחק על ידי אלון דהן, מגלה את תרבות הדובים ושואב את הכוח לצאת מהארון.
הסרט "חלומות של דובים", מאת אורלי בויום, מביא את סיפורה של חבורת "דובים" ישראלית - קבוצת גאים בעלי מראה דובי והעדפות דומות, הנאבקים בהשמנת יתר, בבדידות ובזיכרונות העבר. הסרט הוקרן בפסטיבל הבינלאומי ה-8 לקולנוע הגאה, תל אביב. ב-2014 היה בסבב פסטיבלים בעולם.
בסרט הקול בראש של פיקסאר, הדמות גועל טוענת כי אין דובים בסן פרנסיסקו. כעס עונה לה: ראיתי איש מאוד שעיר - הוא נראה כמו דוב, בהתייחס לקהילת הדובים השוקקת בעיר.
מינוח.
דובים משתמשים במינוח משלהם לסיווג גברים שונים הקשורים בקהילה. להלן כמה דוגמאות:
המנסרים מטקסס
רוברטו אבאדו
רוברטו אבאדו (באיטלקית: Roberto Abbado נולד ב-30 בדצמבר 1954 במילאנו, איטליה), הוא מנצח איטלקי, בנו של המלחין והמנצח מרצ'לו אבאדו, אחיינו של המנצח קלאודיו אבאדו ונכדו של הכנר מיקלאנג'לו אבאדו. רוברטו אבאדו למד ניצוח אצל פרנקו פרארה בלה פניצ'ה, ונציה, והאקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא, שם היה לסטודנט היחיד בתולדות האקדמיה, שהתבקש לנצח על תזמורת האקדמיה. הוא ניצח על האופרה הראשונה שלו, "סימון בוקאנגרה" של ג'וזפה ורדי בגיל 23 ובשנים הבאות הופיע במספר רב של בתי אופרה באיטליה ומחוצה לה, בהם לה סקאלה במילאנו, האופרה של וינה, האופרה של מינכן, מטרופוליטן אופרה בניו יורק, אופרה בסטיליה בפריז ועוד. במשך השנים ניצח על להקות אופרה ותזמורות רבות ברחבי העולם. בשנת 1982 הופיע בפסטיבל אדינבורו וכן בפסטיבל ישראל ובפסטיבלי מוזיקה בליל ובמינכן.
אבאדו היה מנצח ראשי של תזמורת הרדיו של מינכן משנת 1991 עד 1998. בארצות הברית התמנה אבאדו לשותף אמנותי של תזמורת סיינט פול, החל בעונת 06–2005. בנובמבר 2006 האריך את החוזה עם תזמורת סיינט פול עד עונת 2010-11.
דחייה (טקטיקה)
דחייה היא קביעת ביצוע פעולה במועד מאוחר יותר. לעיתים כוללת הדחייה קביעה של המועד שבו תתבצע הפעולה, ולעיתים מסתתר הדוחה מאחורי אמירה עמומה, כגון "בבוא העת" או "אחרי החגים".
דחיית סיפוקים היא סוג של טקטיקת דחייה, שבה קביעת ביצוע הפעולה במועד מאוחר יותר מיועדת להשיג מטרה של רווח או גמול גדולים יותר מאלו שניתן להשיג באמצעות פעולה מיידית.
דחייה לצורך סירוב.