כתב צבי שרפשטיין: "אברהם מאפו היה הראשון והיחידי בין המשכילים באותם הימים, שנלחם אמנם גם הוא עם האפלה אשר ברחוב היהודים, אבל החיים הזרים לא משכו את לבו ותחת להראות על שמש המערב, הפנה את מבט צעירי המשכילים העברים לשמש המזרח... ברוחו הכבירה הכבירה ובהרגשתו הטבעית הלאומית הכיר, כי חיים חדשים יכולים להבנות רק על יסוד חיי העבר, ולא אותו עבר הקרוב, האפל, הגלותי עם כל מראותיו וחזיונותיו החשוכים, עם ההריגות והשחיטות והחיים המצומצמים, אלא אותו העבר המעודד והמזהיר כברק עזו שבימי חפשתנו וחירותנו. הרועה בהרי יהודה, הכורם בהר הכרמל והיוגב בעמק יזרעאל - אלה היו גבוריו הגשמיים, האידיאל של חיי הכלכלה; ישעיהו הנביא, חזקיהו המלך ודומיהם היו גבוריו הרוחניים, האידיאל של חיי הרוח... גבורי מאפו הם יהודים רכים ופיוטיים, מלאים גאוה לאומית ובעלי נשמה יהודית שלמה. הגבורים הללו חדרו אל מעמקי הנשמה ובראו את אותם הגעגועים הטמירים-החזקים לחיי שלמות, שהתבטאו אחר כך בתנועה הציונית... וזהו פתרון השפעתו העצומה של מאפו בימים ההם ובין קירות בית המדרש - גם בזמן הזה. 'אהבת ציון' ו-'אשמת שומרון', אלו היו הספרים היותר חביבים, אותם קראו בצמאון בחשכת הלילה לאור נר כהה תחת דפי הגמרא נפשות צעירות למאות ולאלפים".
אהבת ציון.
כתב ראובן בריינין: "במשך שנה שלמה היה מאפו שקוע בכל מחשבותיו והגיונותיו, בכל רגשותיו וחוּשיו ביצירת תוכנית ספורו 'אהבת-ציון', עד כי לא שם את לבו לכל מחשבה ודעה אשר כתבו אחרים, ובדברו עם רעיו היו רק נפשות יצורי-דמיונו על לשונו, אולם לא האזין אל שיחתם הם. זאת הייתה יצירתו הפנימית בכל חֹם התלהבותה וצמיחתה הראשונה בטרם שנתקלקלה על ידי שחור-הדפוס ופיח הקטורת. בשנת תקצ“א כתב מאפו פרקים אחדים מספורו 'אהבת-ציון' ויכין רק חומר לפרקים הבאים. וכבן ארבעים שנה היה מאפו בצאת ספורו זה (בשנת תרי"ג, 1852) מבית-הדפוס. מזה אנו רואים כי החזיק את ספורו זה עשרים ושלש שנים תחת ידו ולא ערב את לבו להוציאו לאור, מיראו פן לא ימצא חן בעיני הקוראים המבינים. ובכל אותן כ”ג השנים לא חדל מאפו לתקן ולהגיה בו, ללטוש כל מבטא, להוסיף על הפרקים ולגרוע מהם; וכמובן אין כל שווּי ודמיון בין ה'אהבת ציון' שיצא מעטו לראשונה ובין הנוסחא האחרונה אשר קבעה לדפוס. תבניות רבות ושונות ברא מאפו לספורו זה, כתב ומחק, מחק וכתב, עד אשר יצא הספר בתבניתו אשר לפנינו עתה... ואת התבנית הראשונה של ספורו זה כתב מאפו לא בחדרו הצר, לא בעליַת-בית אביו הקטנה, כי אם, על פי רוב, תחת כפת השמים, בַּמֶּרְחַבְיָה."
כתב מרדכי רבינזון: "בטרם יצא לאור הספור 'אהבת ציון' הייתה הספרות העברית דלה ועניה ביותר... הנחיצות ברומאן מקורי, הלקוח מחיי היהודים, הורגשה יותר ויותר, והספור 'אהבת ציון' שמלא דרישה זו באמת עשה מהפכה רוחנית בעולמנו. תוכן הספור 'אהבת ציון' לקוח משועי יהודה ועשיריה בימי המלכים אחז וחזקיהו, היינו בהתקופה היותר עשירה ברוחה בזמן הבית הראשון, שבה חי הנביא הגדול ישעיהו. זרע המוסר ואהבת-הצדק, שזרעו הנביאים במשך מאתים שנה, כבר נשא אז פרי-ברכה, ורבים מבני יהודה הצטיינו במידותיהם הטובות, ברגשותיהם העדינים וברוח ענוה וחביבות. אולם בקריה גדולה ורבת-עם כירושלים לא חסרו אז, כמובן, גם חנפים, צבועים, רוקמים מזמות-פשע ופועלי-און, מאפו מתאר לנו אפוא את תחבולותיהם ומעלליהם הרעים של חרשי-המשחית הללו, החודרים על ידי שקר וערמה למעונות ישרים ומשכנות מבטחים ומנקרים כתולעת באשרם של התמימים. הם יסכסכו הורים ובנים אלה באלה, יפרידו בין ידידים וישלחו מדנים בין אוהבים ואהבותיהם. אולם אחרית רשעים היא מרה, וסופו של הצדק לנצח... אמנון ותמר שניהם צעירים וישרים, יפים בחזותם, נוחים ועדינים בהליכותיהם ואוהבים נדיבות, שירה ורוממות. אהבתם נוסדה יותר על מעלות-רוחם נאשר על יפי-תארם... מאפו אינו מבדיל את תמונותיו זו מזו על ידי שרטוטים מדויקים, ואין אנו מכירים היטב את חזותן החיצונית ואת פרצופן הרוחני המיוחד של הנפשות הפועלות בספוריו... אולם צריך-להודות, כי בכח הדמיון והשירה לא נפל מאפו מהסופרים הרומאנטיים הגדולים".
כתב יוסף קלוזנר: "הספר 'אהבת ציון' אינו לא 'תמונה' (אידיליה) ולא 'סיפור רועים' (פאסטוראלה), כמו שהגדירו אותו מבקרים שונים, ואף רומן ממש אינו, שהרי אין בו התפתחות והשתנות של תכונות ה"גבורים" וה"גבורות" במרוצת הרומן, אלא הוא פואמה בפרוזה. ידידיה ותרצה, אמנון ותמר, תימן ופנינה, זמרי ועזריקם אינם טיפוסים ריאליים או אידיאליים, אלא הן הגשמות של הטוב והרע, היפה והמכוער."
על היחס בין "אהבת ציון" לבין המחזה "מגדל עוז" של הרמח"ל, כתב פישל לחובר: "הפבולה של 'אהבת ציון' קרובה מאד אל הפבולה של 'מגדל עוז'. מלבד מה שפה כמו שם, נחלף בן–נדיבים בבן–עולה, והוא, בן–הנדיבים התם וישר, אוהב אהבה תמה וישרה בת–נדיבים, הדומה אליו בתומתה וישרה ויעודה לו, והאהבה הזאת תרומם אותו לשבת בין נדיבים, יש פה אהבת מעכה לאמנון, הדומה לאהבת עדה את שלום, ושתיהן אינן מונעות את עצמן מכל דבר שיש בו כדי להרחיק את האוהב באמת מן האהובה באמת ומשתמשות בתחבולה של שימת רעל בסיר. ההוצאה הראשונה של 'מגדל עוז' יצאה בשנת תקצ“ז, ט”ז שנה לפני צאת 'אהבת ציון', ואם גם מאפו התחיל בכתיבת 'אהבת ציון' עוד שנים אחדות קודם–לכן, הנה המהדורה האחרונה שלו, זו שראתה אור, בוודאי נכתבה שנים אחדות אחרי צאת 'מגדל עוז'".
כתב שמואל ליב ציטרון: "כבר עברו קרוב לשבעים שנה מן העת שנתפרסם ה'אהבת ציון' בדפוס ועדיין לא סר קסמו, הוא כמעט הספור היחיד והמיוחד מיצירות תקופת-ההשכלה, הנקרא בהתעניינות מרובה עד היום, ולא עוד, אלא שגם נמצאים אנשים, המתרגמים אותו ללשונות אירופיות, למרות שאינו ממלא אפילו במקצת את התביעות האמנותיות המודרניות. ה'אהבת ציון' נעשה אם כן מסוג הספרים הקלאסיים, שאינם עניין רק לזמנם, כי אם לדורות, וזהו, מפני שכל דור ודור מוצא בו מהרהורי לבו ומאידיאליו".
עד כמה אהוב היה ספרו של מאפו, אפשר ללמוד מדברי מתרגמו הרב שמעון חכם:
אשמת שומרון.
כתב שמואל לייב ציטרון: "קבלת-הפנים הנלבבת שערך קהל-הקוראים ל'אהבת ציון', אמצה את ידי מאפו לכתוב רומאן היסטורי שני וגדול פי שנים מן הראשון, הוא הספור 'אשמת שומרון', המצייר את החיים העבריים בימי אחז מלך יהודה ופקח בן רמליהו והושע בן אלה מלכי ישראל, הספור הזה הוא היסטורי באמת תחלתו ועד סופו... הכוחות הופעלים בספור הזה הם האהבה, הקנאה והנקמה ותקופתם על הפרוד הפוליטי בין יהודה ואפרים".
כתב ראובן בריינין: "מאפו היה בעת כתבו את הספור הזה מושפע במחשבותיו ויצירתו מהספר 'מורה נבוכי הזמן' של קרוכמל, אשר הגה בו בשנים ההן בעיון רב ובתשוקה גדולה. המספר היה בעל חוּש היסטורי. למען דעת והבין את ההיסטוריה לא די ללמוד ולחקור את ספריה, תעודותיה ומצבותיה, כי אם גם, או יותר מכל, צריך לחוש אותה בהרגשה נבואית או, נאמר, פיוּטית. וחוש כזה היה למאפו. לכן די היה לו רמזים אחדים בספר 'מורה נבכי הזמן', למען ירגיש ויחוש ולמען יראה בדמיונו כבאספקלריה מאירה את תקופת 'הצמיחה והגִּדוּל', את מועד העוז והמפעל של אומתנו".
כתב יעקב פיכמן: "אם 'אהבת ציון' אינה בעיקרה אלא אידיליה תמימה, שבה עוברים לפנינו גבורים וגבורות, שמלבד אהבתם אין להם כמעט בעולמם דבר, - מתגלים לפנינו ב'אשמת שומרון' עולמות מלאים ושלמים ומרובי צבעים, אשר הוד של אפוס לאומי נסוך עליהם ועל הפועלים בהם, לא רק שרי יהודה ושרי שומרון בחיי המשפחה שלהם ובעת מלחמה, לא רק הכהנים והנביאים, כי אם כל ההמון בשלל צבעיו מתנועע לפנינו במומנטים שונים, ואנחנו חיים עם קריאת האפופיאה המצוינה הזאת לא רק חייהם של פרטים, כי אם חיים-כלליים, אשר בההיקף הרחב שלהם נכנס גם בן-המלך היושב על כסאו וגם השפחה אשר אחר הרחים. בני יהודה ובני אפרים ביחסם אלה לאלה ובהתנגשותם בימי-מלחמה ובימי-שלום - מכל אלה כבר יש קוים בודדים גם ב'אהבת ציון', ואלם ב'אשמת שומרון' מקבל כל זה צורה אפית בולטת ורחבה. החיים הפרטיים של הגבורים מתמזגים כאן עם הטראגדיה הלאומית של שנאת אחים, ולפני עינינו עוברים כמה טפוסים חיים, אפיים, אשר כל אחד הנהו חוליה של שרשרת החברה והעם, שעליהם הוא נמנה".
כתב יוסף קלוזנר: "אין עוד ב'אשמת שומרון' אותה הפשטות, אותו החום ואותה האי-אמצעיות שב'אהבת ציון'. אף הגיבורים החיוביים שברומן השני מחזיקים בכלל: 'עם עיקש תתפתל'... העיקר ב'אשמת שומרון' הם הציורים על בד רחב של עלילות כהני-האוון שבבית-אל, של רופאי האליל שבגלעד, של חגי האשרה, שחוגגים השומרונים באי בית אל, והתפילות של עוזיאל ושולמית, שהן מלאות השתפכות נפש כמזמורי תהילים ממש. וכהני בית-אל כאן אינם פרטים מושחתים כזמרי, אלא חבורה שלמה, מעמד מיוחד, שיש לו המון מעריצים ומעריצות, שמקלקלים את החיים המדיניים והחברותיים של מלכות שומרון כולה, לא של פרטים ויחידים מתוכה בלבד... ואף האהבה ב'אשמת שומרון' שונה מזו שב'אהבת ציון': כאן יש התאהבות ממבט ראשון, מתוך נקיפת לב ראשונה; אבל יש כאן גם אהבת בעל לאשתו, שהיא משתמרת כיין ישן, ה'יין המשומר', והולכת ומשתבחת כמותו במרוצת השנים. פרידה של שש -עשרה שנה אינה מכבה את אש אהבתו של עוזיאל למרים אשת נעוריו".
עיט צבוע.