במתן הצו על בית המשפט לאזן בין הזכות לכבוד והזכות לפרטיות של הגבר שלו מיוחסת האבהות, ובין זכותו של הילד לדעת מי אביו, שאף היא חלק מכבוד האדם. פסק בעניין זה נשיא בית המשפט העליון, מאיר שמגר:
בדיקת סמנים גנטיים בזיהוי פלילי.
בדיקת סמנים גנטיים במסגרת עבודת הזיהוי הפלילי מבוססת על אותם עקרונות של בדיקת סמנים גנטיים לבירור קשר משפחתי. השוני העיקרי ביניהן הוא בהכנות לקראת הבדיקה ולא בבדיקה עצמה. בעבודת הזיהוי הפלילי לוקחים דגימות גנטיות לא רק מאנשים חיים המצויים בידי החוקר (חשודים במקרה של זיהוי פלילי) אלא גם משאריות חומר ביולוגי שנותר בזירת הפשע, מגוויות ולעיתים מעצמות. כמו כן הדגימה לבדיקה עשויה להישמר שנים אחדות עד שיימצא חשוד שאפשר להשוות את החומר הגנטי שלו לזה שבדגימה. מיצוי החומר הגנטי ושימורו מהווים לא פעם אתגר טכני. לעיתים דגימת החומר הגנטי מזירת הפשע היא כה קטנה עד שיש צורך לשכפל את החומר ב-PCR לפני עריכת הבדיקה. קיימות שיטות לזיהוי DNA בזירות פשע בהן קיימת תערובת של DNA ממספר מקורות (למשל השיטה של אריאל דרבסי).
דוגמאות לממצאים מבדיקת סמני DNA ושימושם בזיהוי הפלילי:
טים קול זוכה בעקבות בדיקת DNA לאחר מותו בכלא. רצח רינת רואס פוענח לאחר 9 שנים על ידי בדיקת DNA.
סוגיות משפטיות.
לקיחת דגימת DNA מגופו של אדם חי למטרות חקירה פלילית דורשת את הסכמתו, או לחלופין, דורשת צו בית משפט. אולם, דגימת חומר גנטי יכולה להעשות בלא הסכמה או צו מחומר אותו השליך האדם, כגון ממסטיק שהוא זרק לפח האשפה.
זיהוי חללים או אנשים מעורפלי הכרה.
בדיקת סמנים גנטיים משמשת גם לסיוע למשפחות נעדרים. הדבר נעשה על ידי בדיקת חומר ביולוגי מגוויות או מאנשים חיים שקשה לזהותם והשוואה לחומר ביולוגי של הנעדר או בני משפחתו. ניתן להפיק חומר ביולוגי של הנעדר מחפציו האישיים, כמו המסרק שלו או מברשת השיניים שלו. בדיקה כזו יכולה גם לסייע לארכאולוג להפריד בין עצמות שלדים של פרטים שונים (בני אדם שונים, למשל) שנאספו יחדיו.
סיוע בפענוח מסמכים עתיקים.
לפני אלפי שנים, מסמכים כדוגמת המגילות הגנוזות נכתבו על קלף, שיוצר מעור בהמות. כשארכאולוג מנסה לשחזר תמלילי מסמכים שרק פיסות מתוכם שרדו, ונמצאו מעורבבות, עליו להפריד תחילה בין הפיסות של המסמכים השונים. סביר להניח שפיסות קלף שעשויות מעורו של אותו פרט (למשל, מאותה כבשה ממש) שייכות כולן לאותו המסמך. לצורך זיהוי כזה, אפשר לגרד מעט חומר ביולוגי מגבה של כל פיסת קלף, ולמסור לבדיקת סמני DNA.
יורי ריטחאו
יורי סרגייביץ' ריטחאו (רוסית: Юрий Сергеевич Рытхэу ; 8 במרץ 1930 - 14 במאי 2008) היה סופר צ'וקצ'י סובייטי שכתב בצ'וקצ'ית וברוסית. נחשב למייסד הספרות הצ'וקצ'ית.
ריטחאו נולד ביישוב אואלן (Уэлен) בצ'וקוטקה. אביו היה צייד וסבו היה שמאן. לצ'וקצ'ים לא היו שמות משפחה וריטחאו היה שמו המלא שמשמעו "הלא נודע". כאשר היה חייב לקבל מסמכים רוסיים, רשם את "ריטחאו" כשם משפחה ואת השמות הרוסיים "יורי סרגייביץ'" כשם פרטי ושם האב.
לאחר שסיים שבע שנות לימוד בבית הספר ניסה להתקבל ללימודים גבוהים, אך נדחה בגלל גילו הצעיר. הוא עבד בעבודות מזדמנות - היה מלח, סבל והצטרף למשלחת גאולוגים. ב-1947 החל ללמוד במכללה באנדיר. באותה תקופה התחיל גם לעבוד בעיתון סובייטסקאיה צ'וקוטקה ולפרסם מאמרים קצרים ושירים. שם הכיר את הבלשן הרוסי פיוטר סקוריק, שהגיע מלנינגרד כדי לחקור את השפות של צפון רוסיה. סקוריק סייע לריטחאו להגיע ללנינגרד ולהתקבל שם לאוניברסיטה הממלכתית. כשהיה בשנות ה-20 שלו הצליח לפרסם את חיבוריו בכתבי העת הרוסיים המובילים נובי מיר ואוגוניוק.
לאחר סיום האוניברסיטה התגורר במגדן ועבד בעיתון המקומי. לאחר מכן חזר ללנינגרד, בה בילה את מרבית חייו. ריטחאו היה מוכר מחוץ לרוסיה וחיבוריו תורגמו לשלושים שפות, ביניהן אנגלית, גרמנית, יפנית ועברית.
ריטחאו פרסם סיפורים ורומנים רבים. הנושא העיקרי שלהם היה חיי העם הצ'וקצ'י, ובפרט במעבר מחיים מסורתיים - בניית אוהלים, התקיימות מציד ושמירת מסורת עתיקה של שמאניזם אל חיים מודרניים, שמתאפיינים בבתי אבן, חינוך חובה, תעשייה ושפע יחסי. הוא היה חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות וברבים מחיבוריו הביע תמיכה בשלטון הסובייטי והכרה בכך שההתפתחות החברתית והתרבותית של המיעוטים ברוסיה התאפשרה בזכות מהפכת אוקטובר. עם זאת מספריו לא נעדרה גם ביקורת וחלק מהדמויות הצ'וקצ'יות הביעו חוסר ביטחון בשלטון הסובייטי.
עם פירוק ברית המועצות בתחילת שנות התשעים ריטחאו איבד את התמיכה הממשלתית ביצירתו והפצת ספריו ברוסיה הופסקה. בעזרת ידידו הסופר הקירגיזי צ'ינגיז אייטמטוב הוא קיבל חוזה הפצה חדש במערב אירופה וזכה להכרה מחודשת מחוץ לרוסיה. מושל צ'וקוטקה המיליארדר רומן אברמוביץ' מימן באופן פרטי הוצאה מחודשת של ספריו ברוסיה.
ריטחאו נפטר ונקבר בסנקט פטרבורג בשנת 2008.
לעברית תורגמו ספריו "הצ'וקצ'ים קראו לו סון" (פורסם תחילה בהמשכים בהארץ שלנו) ו"מספרים מכושפים".
ב־2019 שדה התעופה אוגולני בבירת צ'וקוטקה אנאדיר נקרא על שם ריטחאו.
ניוטה הלפרין
חנה (ניוטה) הלפרין (18 בספטמבר 1910 - 29 בספטמבר 2004) הייתה מפקדת גדוד החברות בתל אביב של ארגון ההגנה.
קורות חייה.
ילדותה ונעוריה.
הלפרין נולדה בוורשה שבפולין כבתם השנייה של יוסף ורבקה פיינגולד. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נדדו הוריה לרוסיה והשתכנו ברוסטוב. בסיום הלחימה שבו לפולין והתגוררו בגרודנו. אביה עלה לארץ ישראל בשנת 1924 והמשפחה הצטרפה אליו כעבור שנה אל מקום מגוריו במושבה הגרמנית בחיפה.
כעבור שנתיים מעלייתם עברה המשפחה לתל אביב והתגוררה ברחוב בצלאל. הלפרין נאלצה לסייע בפרנסת המשפחה ועברה ללמוד לימודי ערב. בשעות היום הייתה חברת קואופרטיב מכבסת הקיטור "לבנה" שפעל ביפו ובערב הקדישה זמנה ללימודים סדירים וללימוד אנגלית וערבית. לאחר מאורעות תרפ"ט ביקשה להשתלב בפעילות ארגון ההגנה, אך קבלתה לארגון נדחתה לאחר שסירבה בראיון הקבלה להתייחס ליכולותיה בבישול ובעזרה ראשונה. במאי 1930, לאחר שנתנה הסכמתה להקים מחסן נשק בחצר בית הוריה, החלה לפעול בהגנה והייתה קשרית בין פלוגות הארגון בתל אביב.
גדוד החברות של ההגנה.
לאחר שעברה הלפרין אימונים והכשרות בתחומי נשק, פיקוד והדרכה ועזרה ראשונה, היא השתלבה בסגל הפיקודי של העיר תל אביב ובשנת 1932 הייתה בין ארבע חברות הארגון שהוכשרו בקורס סמלים. בשנת 1931 היא החלה להדריך בפלוגת הבנות ובשנת 1933 העבירה הדרכות לשימוש בנשק. עם פרוץ מאורעות תרצ"ו היא צורפה ל"פלוגה הנודדת" והוצבה בבת ים ובשכונת התקווה, שהותקפה באותה עת מכיוון כפר סלמה, ועבדה במתן עזרה ראשונה ואספקת מזון ללוחמים. בסוף יולי 1936 עזבה את השכונה ומונתה לעוזרת מדריכה. בינואר 1937 מונתה הלפרין למפקדת מחלקה ובאוגוסט למפקדת פלוגה. בשלהי 1938 היא התמנתה למפקדת יחידת החברות של העיר תל אביב. ציון דרך מרכזי בהכרה הציבורית בהיחידה אירע בפברואר 1940, עת הובילה ניוטה את השתתפות חברות ההגנה בהפגנת הנשים כנגד חוק הקרקעות.
בשנת 1941, עם הגיע מספר החברות ביחידה ל-500, הפכה היחידה לגדוד. בראש גדוד החברות עמדה הלפרין עד לפירוקו, ביוני 1949, והייתה לאישה מפקדת הגדוד היחידה בארץ. במהלך תקופה זו נישאה, באוקטובר 1937, ליהודה הלפרין (ממפקדי החי"ש וסגן קצין העיר תל אביב) ובשנים 1944 – 1947 יצאה לחופשה מתפקידה לאחר הולדת בנם הבכור. לקראת קום המדינה ופרוץ מלחמת העצמאות שבה לתפקיד והחזיקה בו עד לפירוק ההגנה והקמת צה"ל.
במסגרת תפקידה שקדה על פיתוח ההדרכות ואימונים. בשנת 1939, עם החלטת המוסדות הלאומיים על גיוס כללי לשורות הצבא הבריטי, רוכז על ידה רישום המתגייסים בתחנת הרישום המרכזית של תל אביב (מק"ל 11). בקיץ 1942, אל מול סכנת הפלישה של גרמניה הנאצית לשטח הארץ, הוחלט על ידה להגביר את הכשרת החברות. הגדוד אורגן מחדש לחיל שדה, חיל משמר, שירות רפואי וקלט והועמד לרשותו מחנה "הדר" בשרון. כעבור שנה (1943) הוקם עבור גדוד החברות מחנה השתלמות נוסף – "נטעים". משנת 1941 שימש הגדוד מעין בסיס קליטה והדרכה ובמהלך שנות קיומו הוכשרו בו עבור יחידות ההגנה השונות כ-5,000 חניכות. תחת פיקודה נכללו כלל חברות ההגנה בתל אביב, מהן בתפקידי אבטחה, תצפית, קשר, איתות ונשקות.
לאחר הצבעת האו"ם על תוכנית החלוקה, בשנת 1947, התבקשה הלפרין על ידי מפקד המחוז ג'יימס בן גל לשוב לתפקידה. היא נענתה לבקשתו ושבה לפעילות מלאה בפברואר 1948. בחודשי מלחמת העצמאות התרחב הגדוד עד ל-1,000 חברות. לצד קיום תפקידיו במסגרת ארגון ההגנה, לאחר הקמת צה"ל פעל הגדוד כגדוד עמ"ל תחת פיקוד חטיבת קרייתי והיווה בסיס לקליטת מגויסות הח"ן. מלבד זאת התקיימו במסגרתו הטיפול במשפחות שכולות וקליטת עולים חדשים.
לאחר קום המדינה.
לאחר סיום תפקידה נשלח בעלה לשליחות רכש בז'נבה מטעם משרד הביטחון. ניוטה ובנם הבכור הצטרפו אליו בשנת שליחותו. לאחר שובה לארץ נולדה בתה והלפרין התמסרה לגידול ילדיה, בין היתר בהיותה יו"ר ועד ההורים בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון (1950 – 1966).
בשנים 1961 – 1981 עבדה הלפרין כעובדת מחקר במחלקה המדינית של לשכת הקשר במשרד החוץ (כיום – "נתיב") ופעלה בה בדרגת ייצוג של רב-סרן. מתוקף תפקידה התקיים על ידה קשר מתמיד עם יהדות ברית המועצות בניסיון לאפשר עלייתם לישראל. במאי 1967 היא נשלחה מטעם הלשכה לתערוכה חקלאית שנערכה במוסקבה, במהלכה ענדה את אות מלחמת הקוממיות ואות ההגנה וענתה לשאלות הנוכחים על מדינת ישראל. זמן קצר לאחר שובה לארץ פרצה מלחמת ששת הימים, בה נפצע בנה.