מהפך נוסף התחולל גם במצבו של קיבוץ רמת רחל; המשק התאושש וברבות השנים עבר לפרנסה המושתתת בעיקר על תיירות. בשנות ה-90 של המאה ה-20 הפשירו חברי הקיבוץ את קרקעותיהם החקלאיות בגבול שכונת תלפיות לבנייה, ובנו עליהן בתי מגורים פרטיים. קצב הבנייה המסחרר הוליד אלפי יחידות דיור, שהרחיקו את גבולה של תלפיות מזרחה, עד למלוא תחומה בתוכניות המקוריות (זוהי "תלפיות המורחבת" במפה המצורפת). נכון לשנת 2010, הבנייה בעיצומה, והיא אף התרחבה לצפון תלפיות (להלן). התוכנית היא לבנות במקום עוד מאות יחידות דיור במתחמים מגודרים, הסוגרים על חצרות פנימיות גדולות. תוכנית נוספת היא להקים בחלקו הצפוני-מזרחי של המתחם, לאורך רחוב ינובסקי, מתחם תיירות גדול, שיכלול שני מלונות וכ-200 דירות להשכרה.
אישים מפורסמים בתלפיות.
אריה לייב יפה.
ביתם היפה של פרידה ולייב יפה ניצב מול ביתו של ש"י עגנון. בית זה נפגע קשה במאורעות תרפ"ט. לייב יפה היה מנהיג ציוני חשוב, יו"ר הנהלת קרן היסוד. הוא נהרג יחד עם עוד שנים-עשר מעובדי קרן היסוד בפיגוע מכונית התופת בבניין המוסדות הלאומיים ב-11 במרץ 1948 כחודשיים לפני הכרזת העצמאות. לאחר מותו נקרא קטע הרחוב הראשי הסמוך לביתו על שמו.
אליעזר בן-יהודה.
אליעזר בן-יהודה, מחיה השפה העברית, חי רוב שנותיו בירושלים ברחוב אתיופיה, השוכן במרכז העיר. באחרית ימיו החל בבניית בית חדש בפרבר המרוחק – תלפיות. מדי שבוע נהג לבוא ולבדוק את קצב בניית ביתו, ואף העיר לפועלים העבריים הערות בענייני לשון ועברית, כך על פי עדותו של אריה ליפשיץ, איש גדוד העבודה:
חודשים ספורים לפני שעמד להיכנס לביתו החדש, נפטר בן יהודה, ולבית נכנסו בסופו של דבר רק אשתו חמדה וילדיהם. אף על פי שבן יהודה עצמו לא גר, למעשה, מימיו, בתלפיות, קבעה חמדה על פתח הבית את השלט "בית אליעזר וחמדה בן יהודה", שם שהשתמר עד ימינו.
אבל פן.
אָבֵּל פַּן (1883–1964) היה צייר יהודי, ממורי בית הספר לאמנות בצלאל. הוא התגורר בשכונת תלפיות, ברחוב קורא הדורות 8, משנת 1923 למשך שנים ארוכות. פן הרבה לתאר בציוריו אירועים יהודיים עכשוויים, כמו פרעות קישינב, וכן כרזות וציורים שעודדו ללחימה ותיעדו את מוראות הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה. בציורי התנ"ך שלו השתמש פן בדמויות מזרחיות שהתבססו על תושבי ירושלים. לאחר מות בנו, , בקרב האחרון של גוש עציון בכפר עציון, בד' באייר תש"ח, הסתגר פן בביתו ומיעט לקבל אורחים. בשנות ה-70 של המאה ה-20 נהרס ביתו של פן בתלפיות, ובמקומו הוקם בית דירות.
יוסף קלוזנר.
ההיסטוריון וחוקר הספרות, יוסף קלוזנר, התגורר בשכונת תלפיות במשך שנים ארוכות, בבית פינתי ברחוב יחזקאל 15 (היום - רחוב קלוזנר) ורחוב אפרתה (היום - רחוב בית"ר). הוא שימש כציר בקונגרס הציוני הראשון בבזל ב-1897, ועלה ארצה ב-1919 באוניה רוסלאן יחד עם אישים רבים, שהשפיעו מאוחר יותר על החברה והתרבות העברית בארץ ישראל. קלוזנר היה נשיא האקדמיה ללשון העברית, ועמד בראש החוג לספרות באוניברסיטה העברית. על דלת ביתו כתב את תמצית האידאולוגיה שלו: "יהדות ואנושיות".
שכנו לרחוב היה ש"י עגנון (להלן), ונראה כי בין השניים הייתה מערכת יחסים מורכבת, שזכתה לתיאור נרחב בספר "סיפור על אהבה וחושך" שכתב בן אחיינו עמוס עוז (קלוזנר במקור). יש הטוענים כי קלוזנר היווה את ההשראה לדמותו של פרופסור בכלם בספר "שירה" של עגנון. עגנון עצמו תיאר באחד ממכתביו ביקור שערך אצל קלוזנר, ואת התרשמותו מהמעמד המשעשע:
עוז, בספרו שלעיל, תיאר את קלוזנר כ"עדין נפש ורודף כבוד, שופע עליצות ילדותית, איש מאושר המעמיד תמיד פני אומלל". הוא תיאר בהרחבה את המסע הארוך שנהג לערוך עם הוריו מדי כמה שבתות, מביתם בשכונת כרם אברהם, ועד בית הדוד בתלפיות. תיאור הדרך מלמד על ניתוקה של תלפיות, הן מבחינת המרחק הגדול שבינה ובין המרכז היהודי של ירושלים, והן בשל הדרך אליה, שעברה בשכונות ערביות סמוכות, כמו בָּקעה ואבו תור. עוז אף תיאר את חוג החברים שנהג להיפגש בבית קרובו בשכונת תלפיות בצהרי שבתות, ובו אישים כמו אורי צבי גרינברג ופרופסור בן ציון נתניהו.
קלוזנר נפטר ב-1958, ולאחר מכן הוחלף שם הרחוב בו גר לשמו. יושבי תלפיות מספרים כי עגנון, שמערכת יחסיו עם קלוזנר הייתה מורכבת, התקשה לקבל את הבשורה על פיה עליו לגור מעתה ברחוב קלוזנר.
ש"י עגנון.
ש"י עגנון הוא ללא ספק הדמות המוכרת ביותר שהתגוררה בתלפיות מאז ועד ימינו. מסכת בתיו ודירותיו כמעט טראגית: הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1908, אך שלוש שנים לאחר כן עקר לגרמניה והשתקע בהמבורג. בשנת 1924 נשרפה שם ספרייתו הגדולה, ובעקבות הטראומה נטש את גרמניה ושב ארצה. כאן התגורר עגנון בירושלים ובתל אביב חליפות, עד שהשתקע בירושלים, אך בשנת 1927 התמוטטה הדירה בה גר בשכונת זיכרון משה ברעידת האדמה הקשה שהייתה באותה שנה והוא ניצל אך בקושי. בעקבות כך פנה עגנון לתלפיות ושכר דירה מידי חברו הטוב, האדריכל פריץ קורנברג. אך גם עתה לא צלחה דרכו של עגנון. שנתיים בלבד לאחר שהשתקע בתלפיות, עלו ערבים על ביתו בפרעות תרפ"ט; ביתו נבזז ונשרף, ואתו ספרייתו המחודשת בת שלושת אלפים ספרים. גם הפעם ניצל עגנון בנס. על אירוע קשה זה כתב לאשתו:
לאחר שהתאושש ממכה זו, ובעקבות מענק כספי גדול שקיבל מקרן עזרה ופיצויים מממשלת המנדט על נזקיו, פנה עגנון להקמת ביתו שלו בתלפיות. הוא שכר את שירותיו של קורנברג, והלה בנה מול הבית שנשרף את ביתו החדש. על בניית בית זה כתב:
מערכת יחסיו של עגנון עם שכונת תלפיות מתוארת בכמה מספריו, כשהמפורסם מכולם הוא הסיפור "מאויב לאוהב". בסיפור זה מתאר עגנון כיצד הוא מבקש להקים את ביתו במקום בו שולט "מלך הרוחות", שמנסה בכל דרך לסלקו מהמקום. עגנון מספר כיצד התעקש ובנה מחדש את ביתו, אף על פי שמלך הרוחות הצליח לעקרו ממקומו שוב ושוב. נראה כי בסיפור קצר ואוטוביוגרפי זה ביקש עגנון לתאר את מסכת ייסוריו (שריפת ספרייתו פעמיים, התמוטטות הדירה בה גר, וכדומה), עד שהצליח למצוא מנוח לראשו בתלפיות. ייתכן שהדימוי שבחר עגנון ב"מלך הרוחות" דווקא, קשור בגובהה הרב של תלפיות, שהרוחות המנשבות בה היו אכן חזקות מאוד, והתמתנו מאז שנבנו בה בתים וניטעו בה עצים, כמתואר בסיפור. כך או כך, "מלך הרוחות" מוזכר שוב בסיפורו "הסימן", כשכן המבקר בשכונה הבנויה:
בתים ואתרים בעלי עניין.
מִספוּר האתרים מתייחס למספרים המופיעים במפת הרחובות התכולה המצורפת.
1. בית יצחק לוי.
ביתו של יצחק לוי (רחוב עין גדי 4), יוזם השכונה ומקימה, היה הראשון שהוקם בתלפיות. היה זה הבית הפרטי הגדול ביותר שנבנה בשכונה, וכלל שלוש קומות וגינה מרווחת. לוי התגורר בתלפיות במשך שנים ארוכות, והיה חבר בוועד השכונה. בשנת 1938 עקר לוי עם משפחתו ליישוב רמת הדר (כיום שכונה בהוד השרון) ועסק בחקלאות בלבד.
שני בניו, אברהם וריצ'רד נפלו במלחמת העולם השנייה. אברהם נפל בטברוק ב 1941 ואילו ריצ'רד
היה הארץ ישראלי הראשון שסיים קורס טיס בחיל האוויר הבריטי ושירת כטייס ומפקד בטייסת 230 בדרום-מזרח אסיה. הוא נהרג באוקטובר 1945 בשעה שהטיס מטוס מסוג סאתרלנד ביחד עם 7 אנשי צוותו ועוד 15 שבויים משוחררים מהשבי היפני כשמטוסו התרסק לצלע הר בדרום מלאיה.
יצחק לוי ואשתו מטילדה (מוד) שהייתה במשך שנים רבות מנהלת בית הספר לבנות אליאנס בירושלים,
קבורים בקרית שאול בתל אביב כששמות בניהם חקוקים על מצבותיהם.
2. בית אברהם.
ברחוב עין גדי 10 עומד ביתם של בני משפחת יוסף ורוזה מרָאש, שעקרו עם שמונת ילדיהם משכונת ימין משה לביתם החדש בתלפיות בראשית תקופת המנדט. בניגוד לרוב הבתים ברחוב, בית מראש לא נהרס, וצורתו נשמרה בשלמותה, כולל הגינה הענקית שמאחור. בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-20 מכרה המשפחה את הבית למסדר נזירות בשם "האחיות מרים", שהוקם בזמן השואה בגרמניה, כדי לסייע לניצולים יהודים.
הסניף הראשון נפתח בפרנקפורט, ואחריו נפתחו עוד ועוד סניפים ברחבי אירופה. ב-1961 השתקעו בבית שבתלפיות שש נזירות, וקבעו על פתחו את השלט "בית אברהם", שכן בדומה לאברהם אבינו ביקשו להפוך את הבית למרכז הכנסת אורחים. הנזירות החלו להפעיל בבית "נופשון לניצולי שואה" חינם אין כסף, שכלל טיולים, הרצאות ואטרקציות. בחלוף השנים הלך ופחת מספר המבקרים, עד כי בראשית שנות האלפיים התקיימו שמונה נופשונים בשנה בלבד. בעקבות כך החליטו הנזירות לפתוח את הפעילות גם לבני ניצולים.
באתר הבית של המסדר נכתב על "בית אברהם" בתלפיות:
3. בית בן יהודה.
אליעזר בן-יהודה לא גר בבית שבנה בתלפיות, אולם חמדה אשתו התעקשה לקרוא לבית על שמו. הבית המסוגנן ניצב ברחוב עין גדי 28. הוא בן שתי קומות, עם מרפסת קדמית רחבה בקומה השנייה הפתוחה אל הרחוב.
בשנות מלחמת העולם הראשונה שהו בני משפחת בן יהודה בארצות הברית, ועם שובם ארצה החלה הקמת הבית בתלפיות, ביוזמה ובמימון של ההסתדרות העברית באמריקה, שהוקירה מאוד את מפעלו של בן יהודה להחיאת השפה העברית. אלא שהוא עצמו לא זכה לגור בביתו החדש. זמן קצר לאחר התחלת הבניה, בשנת 1922, הוא הלך לעולמו. משפחתו גרה בבית עד 1948, ולאחר מכן הפכה אותו למוזיאון קטן לזכרו. כעבור מספר שנים תרמה המשפחה את הבית לעיריית ירושלים, בתנאי מפורש שהמוזיאון ימשיך להתקיים בו. למרות ההתחייבות למלא את מצוות המשפחה, הועברו מוצגי המוזיאון לבניין העירייה, במטרה מוצהרת לפתוח שם את המוזיאון מחדש. אלא שגם הבטחה זו לא התגשמה מעולם. המוצגים לא חזרו למשפחה ועד היום אין איש יודע היכן הם נמצאים.