רת'בון סבלה ממחלה נשימתית חסימתית כרונית (COPD), ומדלקת מפרקים ניוונית. היא שרדה את סרטן המעי הגס והלכה עם ברכיים מלאכותיות. על מנת להקל על כאבי הברכיים, רת'בון נהגה לצרוך בעצמה חצי עוגיית קנאביס (בראוניז) בבוקר, וחצי נוסף אחר הצהריים. לטענתה, הבראוניז אפשרו לה להמשיך ללכת והקלו על דלקת המפרקים. באביב 1996, רת'בון כבר סבלה מכאבים עזים ולא יכלה לאפות עוד. היא איבדה משקל רב, ואף אמרה לפרון, ששקלה לנסוע למישיגן לטובת ביצוע התאבדות בסיוע רופא - אצל ד"ר ג'ק קבורקיאן. לאחר שנפלה באוגוסט 1998, רת'בון אושפזה בבית החולים הר ציון לניתוח בצווארה ובעמוד השדרה. היא החלימה מהניתוח במרכז רפואי דייוויס, אך זכתה למעט מאוד ביקורים. לאחר מכן, היא עברה לבית אבות לעניים, שם הייתה מרותקת למיטה עד יום מותה. רת'בון מתה מהתקף לב בגיל 77 ב-10 באפריל 1999. ב -17 באפריל השתתפו 300 איש, כולל חברתה, התובעת המחוזית טרנס הלינאן, במשמרת של נרות שנערכה לכבודה בקסטרו. הלינאן סיפרה למאות האנשים שהגיעו לכבוד רת'בון, שהיא הייתה גיבורה "שתיזכר יום אחד כפלורנס נייטינגייל של תנועת המריחואנה הרפואית".
מורשת.
אסוסייטד פרס, יונייטד פרס אינטרנשיונל, רויטרס וסי.אן.אן הפיצו סיפורים על מעצרי רת'בון ברחבי העולם והובילו את מאבקה לנגישות לקנאביס רפואי לקהל הרחב. תדמית הסבתא הפכה לפנים הציבוריות של תנועת הקנאביס הרפואית האמריקאית בתחילת שנות התשעים, והביאה לתמיכה ולאהדה לתנועה. תמיכה בהצעה P ובקליפורניה 215 צברה מומנטום כאשר מעצריה פורסמו. והתיק המשפטי שלה הפכו בשנת 1992, על פי ג 'יין מרדית' אדמס מחדשות הבוקר של דאלאס: "סיבה למסיבה עבור אלה שנלחמו כדי להכשיר מריחואנה לשימוש רפואי ... גיבורה לאנשים עם איידס וסרטן" ואחרים. מגזין חדשות אנגלי "האקונומיסט" ייחס את מאמציה של רת'בון כגורמים באופן ישיר להעלאת התמיכה הפרלמנטרית לקנאביס הרפואי בארצות הברית: "בשנת 1996 קליפורניה הקלה על חוק השימוש במריחואנה, השינוי מאפשר לרופאים במדינה לרשום את התרופה אם הם מאמינים שזה יקטין את הכאב של המטופל, והרגיעה במצב הרוח הציבורי כלפי השימוש במריחואנה מיוחסת בעיקר למרי ג'יין רת'בון".
מעצרה של ראתבון ב -1992 תפס את תשומת ליבו של דונלד אברמס, פרופסור קליני באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, רופא בבית החולים הכללי של סן פרנסיסקו (SFGH) וחבר של רת'בורן. אברמס שהה באמסטרדם לרגל השתתפות בכנס בנושא מחלת האיידס כאשר נודע לו על מעצרו של ראתבון באמצעות רשת CNN. ריק דובלין מהאגודה הרב-תחומית ללימודים פסיכדליים קרא על מעצרו של ראתבון בעיתון. הוא שלח מכתב לתוכנית האיידס ב- SFGH, שהציע כי "מוסד בראוני מרי" ישקול לערוך ניסויים קליניים של חשיש על "תסמונת הבזבוז" (תסמונת המתאפיינת באיבוד משקל מסיבי) בחולי איידס. בהשראת מעצרה של ראתבון, אברמס ודובלין שיתפו פעולה ועבדו על פיתוח פרוטוקול לבדיקת השפעת הקנאביס על תיאבון ומשקל הגוף. חמש שנים מאוחר יותר, לאחר ששניים מהמחקרים שהציעו למכון הארצי לטיפול בסמים (NIDA) נדחו, פרוטוקול המחקר השלישי שלהם, "השפעות קצרות טווח של קנבינואידים בחולים עם זיהום HIV-1", אושר לבסוף בשנת 1997. המחקר מומן עם 978,000 $ מן המכונים הלאומיים לבריאות עם קנאביס שסופקו על ידי NIDA.
ג'רי קוב
ג'רי קוב (באנגלית: Geraldyn ("Jerrie") M. Cobb; 5 במרץ 1931 - 18 במרץ 2019) הייתה טייסת אמריקאית, וחלק מצוות הנשים של ה-13 של מרקורי, בו נבחרו נשים שיבצעו בדיקות סינון פזיולוגיות, במקביל לאסטרונאוטים המקוריים של תוכנית מרקורי, כחלק מתוכנית פרטית שלא נעשתה על ידי נאס"א.
ראשית חייה.
קוב נולדה ב-5 במרץ 1931 בנורמן, אוקלהומה לוויליאם קוב והלנה בולטר- סטון קוב. כילדה שגדלה באוקלהומה, קוב החלה לטוס בגיל צעיר עם עידוד מצד אביה הטייס. קוב טסה לראשונה במטוס של אביה בגיל 12, בתא הטייס במטוס דו-כנפי של חברת "וואקו". בגיל 16, קוב טסה סביב ההמישורים הגדולים במטוס קל מסוג פייפר קאב כשהטיסה כרזות מעל עיירות קטנות שמכריזות על בואם של קרקסים. קוב ישנה תחת כנף הקוב בלילה ודבר זה עזר לה לגייס כסף לדלק כדי לתרגל את יכולות הטייס שלה. בהגיעה לגיל 17, כשהייתה עוד תלמידת תיכון באוקלהומה, קוב הנפיקה את תעודת הטייס הפרטי שלה. כשנה לאחר מכן קיבלה את תעודת הטייס הרשמית שלה. ב-1948, קוב החלה ללמוד באוניברסיטה למדע ואומנות של אוקלהומה לשנה אחת.
קריירה.
בגיל 19, קוב לימדה גברים לטוס ובגיל 21 היא סיפקה מנועים של פצצות לצבאות חיל אוויר זרים בכל העולם.
בעקבות הפליה מינית וחזרתם של המון גברים טייסים לאחר מלחמת העולם השנייה, קוב נאלצה לעבוד בעבודות פחות מבוקשות כגון ריסוס אווירי. אך למרות זאת, היא התעקשה - קוב רכשה תעודת הדרכת טיסה רב-מנועית, בנוסף לתעודת הרישיון האווירי שהייתה ברשותה.
קוב המשיכה וקבעה שיאי עולם במהירות, מרחק וגובה עוד שהייתה בשנות העשרים שלה. קוב הייתה האישה הראשונה שטסה בסלון האווירי בפריז, תצוגת הטיס הגדולה ביותר בעולם. חבריה למקצוע הקנו לה את התואר טייסת השנה והעניקו לה את פרס מדליית זהב להצלחה על שם אמיליה ארהארט. מגזין לייף דירג אותה אחת מתוך תשע הנשים בקטגוריית "100 צעירים החשובים ביותר בארצות הברית".
כדי לחסוך כסף לקנות מטוס מסוג Fairchild PT-19 ששירת את צבא ארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה, ובמטרה להיות עצמאית, קוב שיחקה כדורסל בקבוצת הנשים של אוקלהומה (Okhahoma City Queens) בצוות המקצועי.
ב-1959, בהיותה רק בת 28 היא הייתה טייסת ומנהלת בחברת עיצוב והנדסת של מטוס ה"ארו". כבר ב-1960, היו ברשותה 7,000 שעות טיסה והיא החזיקה בשלושה שיאי עולם בתחום הטייס: שיא עולם לשנת 1959 למרחק טיסה הארוך ביותר שנעשה ללא עצירה, שיא עולם במהירות למטוסים קלים לשנת 1959, ושיא עולם בטיסה לגובה למטוסים קלים לשנת 1960.
במאי 1961, מנהל נאס"א, ג'יימס וב מינה את קוב ליועצת בתוכנית החלל של נאס"א.
אפליה מינית.
אף על פי שהשלימה את שלושת השלבים של ההערכות הפיזיות והפסיכולוגיות במלואם שנעשו על מנת לבחור את האסטרונאוטים שיעלו על תוכנית מרקורי, הפרויקט לא היה פרויקט רשמי של נאס"א והיא לא יכלה לגייס תמיכה בקונגרס על הוספת נשים לתוכנית האסטרונאוטים, שהתבססה אך ורק על המין שלהם. בזמנו, קוב הטיסה 64 סוגי מטוסים, אך רק פעם אחת ישבה מאחורנית של מטוס קרב. בנוסף היא החזיקה בשיאי עולם בתחום הטייס על מהירות, גובה, ומרחק.
אף על פי שלעולם לא טסה בחלל, קוב, ביחד עם עוד 24 נשים, עברה מבחנים פיזיים זהים לאותם מבחנים שעברה במסלול תוכנית מרקורי, בתקווה שתהפוך למדריכת אסטרונאוטים. כל הנשים שהשתתפו בתוכנית, היו ידועות בתור מדריכות האסטרונאוטים הראשונות והיו טייסות מיומנות. ד"ר רנדי לובלנס, מדען נאס"א שערך את המבחנים הפיזיים לתוכנית מרקורי בקליניקה הפרטית שלו, שנערכו ללא נוכחות או סנקציות למניהן מטעם נאס"א, טען כי קוב דורגה ב-2% הראשונים מכלל המועמדים, משני המינים.
בשנת 1962, קוב נקראה להעיד בפני הקונגרס של ארצות הברית בוועדת מקרים מיוחדת, על בחירת האסטרונאוטים במין הנשי. האסטרונאוט ג'ון גלן פתח את השימוע במשפט "גברים הולכים להילחם במלחמות וטסים במטוסים, והעובדה שאף אישה לא בתחום נובעת מהחברה שאנו חיים בה". רק חודשים לאחר מכן, ברית המועצות שלחה את האישה הראשונה לחלל, ולנטינה טרשקובה. זמן קצר לאחר מכן, טרשקובה לעגה לקוב על אמונותיה הדתיות.
קוב נלחמה על זכויותיה להתאמן לצד הגברים, ביחד עם עוד משתתפות מה-13 של מרקורי. למרות המאמצים, בזמנו כדי להיכנס לתוכנית האסטרונאוטים, נאס"א דרשו ניסיון צבאי בטייס שכלל מהירות גבוהה ורקע הנדסי שיאפשר לטייס להשתלט בעת הצורך. הם לא ראו את קוב יוצאת מן הכלל. ליז קרפנטר, עוזרת בכירה של סגן הנשיא לינדון ג'ונסון, ניסחה מכתב למנהל נאס"א ג'יימס וב בו הרהרה על הדרישות המבוקשות, אך ג'ונסון לא שלח את המכתב, ובמקום, הוא כתב "הבא נעצור את זה עכשיו!"
חיים מאוחרים.
קוב החלה 30 שנה של עבודה מסיונרית בדרום אמריקה, וערכה טיסות הומניטריות כשהובילה אספקה לשבטים מקומיים, ומיקמה נתיבי אוויר חדשים לאזורים מרוחקים. קוב זכתה לאהדה וכבוד מצד ממשלות ברזיל, קולומביה, אקוודור, צרפת, ופרו. בשנת 1981 הייתה מועמדת לפרס נובל לשלום על פעולותיה ההומניטריות. בשנת 1999, ארגון הנשים הלאומי הובילו קמפיין לשליחתה לחלל במטרה לבדוק את תהליכי ההזדקנות. הקמפיין לא צלח. היא זכתה בהמוני פרסים, שבחים, שיאים ותארים בתחום הטייס, כולל פרס כנפי הזהב.
נפטרה בפלורידה ב-18 במרץ 2019.
ראוויה עטיה
ראוויה עטיה (בערבית:راوية عطية; 19 באפריל 1926 - 9 במאי 1997) הייתה האישה המצרית הראשונה ששימשה כחברת פרלמנט בעולם הערבי בשנת 1957.
ראשית חייה.
ראוויה עטיה נולדה בגיזה ב-19 באפריל 1926. היא גדלה במשפחה פעילה פוליטית, אביה היה המזכיר הכללי של מפלגת אל-ופד הליברלית במחוז גרביה, ופעילותו הפוליטית הובילה למעצרו. עטיה עצמה לקחה חלק בהפגנות מגיל צעיר, והיא אף נפצעה במהלך אחת מהמחאות האנטי בריטיות שהתקיימו במצרים בשנת 1939. היא המשיכה ללימודים גבוהים, דבר שהיה חריג מאוד באותה תקופה לנשים מצריות, והשלימה תארים אוניברסיטאיים במספר ענפים: דיפלומה בחינוך ופסיכולוגיה, מוסמך אוניברסיטה בתקשורת, ודיפלומה בלימודי אסלאם. לאחר מכן, עבדה כמורה במשך 15 שנים, כאשר בתווך שימשה כעיתונאית למשך חצי שנה.
שירות צבאי.