במרץ 1955, נערכה הפיכה בממלכה על ידי חבורת קצינים ושניים מאחיו של אחמד, אך אחמד התגבר עליה במהרה. אחמד עמד בלחצים גוברים, שנתמכו על ידי מטרות הלאומיות הערבית של נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, ובאפריל 1956 הוא חתם על הסכם הגנה הדדי עם מצרים. בשנת 1958 הצטרפה תימן לרפובליקה הערבית המאוחדת (פדרציה של מצרים וסוריה), אך הקונפדרציה הזאת פוזרה מיד לאחר עזיבתה של סוריה את האיחוד בספטמבר 1961, והיחסים בין מצרים לתימן התדרדרו.
האימאם אחמד מת בספטמבר 1962, והוא הוחלף על ידי בנו, נסיך הכתר מוחמד אל-בדר, אולם שלטונו היה קצר. זמן קצר לאחר הכתרתו בוצעה הפיכה, על ידי מהפכנים רפובליקנים בהובלת הצבא בפיקודו של עבדאללה אל סלאל, ותימן הוכרזה רפובליקה בראשות עבדאללה אל סלאל שהפך לנשיאה. האימאם נמלט לגבול עם סעודיה, שם גייס תמיכה משבטים שיעיים צפוניים במטרה לתפוס בחזרה את השלטון, והעימות התדרדר תוך זמן קצר למלחמה כוללת.
הצד המלוכני קיבל תמיכה צבאית מירדן ומערב הסעודית, כאשר בריטניה (בעזרת ישראל, במסגרת "מבצע רוטב") העניקה סיוע חשאי. הצד הרפובליקני נהנה מתמיכת מצרים, כאשר ברית המועצות סיפקה מטוסי קרב. בלחימה היו מעורבים לוחמים בלתי סדירים לצד כוחות צבא קונבנציונליים, ונשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר תמך ברפובליקנים עם חיל משלוח של כ-70,000 חיילים וכלי נשק. על אף מספר מבצעיים צבאיים וועידות שלום נקלעה המלחמה למבוי סתום עד אמצע שנות ה-60.
אחרי מלחמת ששת הימים התקשה נאצר להמשיך ולקיים מעורבות צבאית בצפון תימן והחל להוציא ממנה את כוחותיו. הדחתו המפתיעה של סלאל ב-5 בנובמבר 1967 בידי פלג מבין אנשיו, שנתמכו בשבטים רפובליקנים, הביא לשינוי מוקדי הכוח בבירה צנעא, בעוד המלוכנים קרבים אליה מצפון. הממשלה הרפובליקנית החדשה הונהגה על ידי עבדול רחמן אל-אריאני, אחמד נומן ומוחמד עלי עות'מאן, אשר התפטרו ממשרתם או נמלטו מהארץ בתוך זמן קצר, והותירו את הבירה במצב של אנרכיה, תחת הנהגתו של ראש הממשלה, חסן אמרי. המצור על צנעא ב-1967 היווה את נקודת המפנה של המלחמה, לאחר שראש הממשלה הצליח לשמור על השליטה בבירה, והמלוכנים הסירו את המצור בפברואר 1968. עימותים צבאיים נמשכו במקביל לקיום שיחות שלום, עד 1970, כאשר הכירה סעודיה ברפובליקה, והפסקת אש נכנסה לתוקף.
הו שי
הו שי (באנגלית: Hu Shi; 17 בדצמבר 1891 - 24 בפברואר 1962) היה פילוסוף סיני, סופר ודיפלומט. הוא זכה להכרה רחבה כתורם מרכזי לליברליזם הסיני ולרפורמת השפה כשהגן על השימוש בסינית כתובה. הוא היה בעל השפעה בתנועת הארבעה במאי. הו הוא אחד ממנהיגי התנועה לתרבות חדשה של סין, היה נשיא אוניברסיטת פקין, וב־1939 היה מועמד לפרס נובל לספרות. היה לו מגוון רחב של תחומי עניין - ספרות, פילוסופיה, היסטוריה, ביקורת טקסטואלית ופדגוגיה.
ביוגרפיה.
הו נולד בשאנגחאי, למשפחה שמוצאה ממחוז אנחווי. האגדה המשפחתית מספרת כי אבותיו של הו היו צאצאיו של הקיסר האחרון של טאנג סין, שברח בתחפושת עם שר משפטים נאמן ב-907 לאנחווי ובסופו של דבר לקח את שמו כאילו היה בנו. בינואר 1904 סידרה משפחתו את נישואיו לצ'יאנג טונג-שיו (ג'יאנג דונגסיו), נערה אנאלפביתית בעלת רגליים קשורות, שהייתה מבוגרת ממנו בשנה. הנישואין התקיימו בדצמבר 1917. הוא קיבל את החינוך היסודי שלו בג'יקסי ובשאנגחאי.
הוא הפך ל"מלומד לאומי" וקיבל מלגת לימודים. ב־16 באוגוסט 1910 הוא נשלח ללמוד חקלאות באוניברסיטת קורנל בארצות הברית. ב־1912 שינה את כיוון לימודיו לפילוסופיה ולספרות. לאחר קבלת התואר הראשון שלו, הלך ללמוד פילוסופיה במכללת המורים, אוניברסיטת קולומביה, שם הושפע מאוד מהפרופסור שלו, ג'ון דיואי. הוא הפך למתרגם של דיואי ותמך כל חייו ברעיונות של דיואי על שינוי אבולוציוני פרגמטי. הוא עזר לדיואי לקיים סדרת הרצאות ב-1919–1921 בסין. הו חזר להרצות באוניברסיטת פקין. במהלך כהונתו שם, קיבל תמיכה של צ'ן דוקסיו, עורך העיתון הנפוץ "הנוער החדש", וזכה לתשומת לב רבה והשפעה. הוא הפך עד מהרה לאחד האינטלקטואלים המובילים והמשפיעים בתנועת הארבעה במאי ואחר כך בתנועה לתרבות חדשה.
הוא עזב את כתב העת "הנוער החדש" בשנות העשרים והוציא לאור כמה עיתונים וכתבי עת פוליטיים עם חבריו. התרומה החשובה ביותר שלו הייתה קידום הסינית הספרותית שהחליפה את הסינית הקלאסית, והקלה על הקריאה לאנשים רגילים. להחלפת השפה הייתה השפעה גדולה על התרבות הסינית – כפי שניסח זאת ג'ון פיירבנק, "עריצות הקלאסיקה נשברה". עם זאת, הוא הקדיש אנרגיה רבה להשגת הרפורמות הלשוניות בתרבות המסורתית של סין במקום להסתמך על היבוא מהמערב. כפי שניסח זאת הביוגרף שלו, ג'רום גרידר, גישתו של הו ל"ציוויליזציה המיוחדת" של סין הייתה "ביקורתית לחלוטין אך לא בוז". למשל, הוא תרם תרומה משמעותית למחקר הטקסטואלי של הרומן הקלאסי הסיני, הרומן של המאה ה-18 "חלום החדר האדום", כדרך לבניית אוצר המילים לשפה מתוקנת ומודרנית.
הוא היה שגריר הרפובליקה של סין בארצות הברית בין השנים 1938–1942. הוא נקרא חזרה לסין בספטמבר 1942 ושימש כנשיא של אוניברסיטת פקין, ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת פקינג הלאומית בין 1946 ו-1948. בשנת 1957 הו הפך לנשיא השלישי של האקדמיה סינקיה למדעים בטייפה, שם שהה עד מותו. הוא היה גם עורך של כתב עת מדעי שנסגר בסופו של דבר מאחר שהעביר ביקורת על צ'יאנג קאי שק.
הוא מת מהתקף לב בנאנקאנג, טייפה בגיל 70, ונקבר בפארק הו שי, סמוך לקמפוס אקדמיה סינקיה.
עיון בעבודתו של הו נאסר בסין הקומוניסטית, עד שפורסם מאמר משנת 1986, שכתב ג'י שיאן-לין, "כמה מילים על הו שי". המאמר הדגיש לא רק את הטעויות של הו, אלא גם את תרומתו לספרות הסינית המודרנית. מאמרו שכנע חוקרים רבים, וגרם להערכה מחודשת של התפתחות הספרות הסינית המודרנית ותפקידו של הו.
תרומות פילוסופיות.
פרגמטיזם.
בתקופתו בקולומביה, למד אצל ג'ון דיואי והפך לתומך נלהב של האסכולה הפרגמטית. לאחר שחזר לסין, טבע לראשונה את המילה פרגמטיות בסינית פשוטה.
אימוץ הפרגמטיות על ידי הו הוא למעשה ביטוי לרעיונותיו הפילוסופיים. לפני שפגש בעבודותיו של דיואי, כתב ביומנו כי הוא מחפש "פילוסופיה מעשית", במקום פילוסופיות עמוקות וסתומות להישרדות העם הסיני. במקום תאוריות מופשטות, הוא התעניין יותר במתודולוגיות. הוא התייחס לפרגמטיות כמתודולוגיה מדעית לחקר הפילוסופיה. הוא העריץ את האוניברסליות של גישה מדעית כזו, משום שהאמין כי מתודולוגיה כזו חוצה את גבולות התרבות ולכן ניתן ליישמה בכל מקום, כולל סין בתקופתו. הו לא התעניין בתוכן הפילוסופיה של דיואי. כל מה שדאג לו היה השיטה, היחס והרוח המדעית.
למעשה, הו ראה את כל האידאולוגיות והתאוריות המופשטות כהשערות הממתינות להיבדק. התוכן של האידאולוגיות, הוא האמין, מעוצב על ידי הרקע, הסביבה הפוליטית ואפילו האישיות של התאורטיקאי. לכן תאוריות אלה מוגבלות בזמניותן. רק הגישה והרוח של האידאולוגיה יכולים להיות מיושמים באופן אוניברסלי. לכן, הוא ביקר כל יישום דוגמטי של אידאולוגיה.
"יש לבחון כל תאוריה, אבל אפשר לראות בהן רק היפותזה, לא אמונה דוגמטית, אלא רק כמקור התייחסות, לא כאל חוקי דת, אלא רק ככלי מעורר השראה, לא כאמת מוחלטת שמפסיקה כל מחשבה ביקורתית נוספת, ורק בדרך זו יכולים אנשים לטפח אינטליגנציה יצירתית, להיות מסוגלים לפתור בעיות ספציפיות ולהשתחרר מהאמונות הטפלות של מילים מופשטות".
בכל היצירות הספרותיות של הו, נוכחותה של הפרגמטיות הייתה שיטה מתמשכת. למעשה, הוא ראה את חייו כפרויקט עקבי של תרגול הרוח המדעית של הפרגמטיות, שכן המדע הוא גישה, אורח חיים שיש לחיות.
ספקנות.
עבור הו, ספקנות ופרגמטיות הן בלתי ניתנות להפרדה. במסה שלו "היכרות עם המחשבות שלי", הוא טען שתומאס הנרי האקסלי הוא האדם, מלבד דיואי, שגם השפיע רבות על מחשבותיו. האגנוסטיזם של האקסלי הוא התנאי המוקדם השלילי לפתרון הבעיות המעשיות לפרגמטיות של דיואי. שיטתו הגנטית של האקסלי בכתיבתו של הו הופכת ל"גישה היסטורית", גישה המבטיחה את עצמאותו האינטלקטואלית, המביאה גם לשחרור אינדיבידואלי ולחופש פוליטי.
היסטוריה סינית אינטלקטואלית.
הו הביא את השיטה המדעית ואת רוח הספקנות לתוך המחקר הטקסטואלי הסיני המסורתי, הניח את היסודות למחקרים עכשוויים על ההיסטוריה האינטלקטואלית הסינית.
בשנת 1919 פרסם הו את הכרך הראשון של "תולדות החלוקה של הפילוסופיה הסינית", שחציו האחרון לא נגמר מעולם. מאוחר יותר חוקרי ההיסטוריה האינטלקטואלית הסינית, כולל פנג יולאן ויו אינגי מסכימים כי העבודה של הו הייתה מהפכנית. צ'אי יואנפיי, נשיא אוניברסיטת פקין, שבה הוא לימד באותה תקופה כתב את ההקדמה לספרו של הו, והצביע על תכונות מרכזיות שמאפיינות את עבודתו: מתודולוגיה ותקפות תאריכים, איחוד האסכולות השונות לרצף היסטורי והתחלתו עם קונפוציוס ולאוזי. הו השתמש בכלים שווים בהשוואה בין הגישות הפילוסופיות השונות. וביצע את המחקרים בשיטתיות בסדר כרונולוגי שהציג את התפתחות התאוריות.
ללא ספק, הארגון של הפילוסופיה הסינית הקלאסית מחקה את ההיסטוריה הפילוסופית המערבית, אך השפעת המחקר הטקסטואלי מאז שושלת צ'ינג עדיין קיימת. מאחר שתוקפם של הטקסטים העתיקים הוטל בספק, ותוכנם סתום, החליט הו להשאיר אותם מחוץ לדיון שלו. למעשה, לפני פרסום ספרו הוא מונה להיות מרצה להיסטוריה של הפילוסופיה הסינית הקלאסית.