מעבר לשירים אשר עוסקים בנושאי המוות והאלימות, שירים רבים אחרים עוסקים מפורשות בנושא השטן והגיהנום. כך, בין שירי הרוק הכבד המפורסמים ביותר משנות השבעים והשמונים, בולטים שירים כגון "Highway to Hell" ("כביש ראשי לגיהנום") של AC/DC, השיר "Devil's Food" ("האוכל של השטן") של אליס קופר, "Running with the Devil" ("לרוץ עם השטן") של ואן היילן ,
"The Number of the Beast" ("המספר של החיה" - או "המספר של השטן") של איירון מיידן , "Shout at the Devil" ("צעק על השטן") של מוטלי קרו , "Burn in Hell" ("להישרף בגיהנום") של טוויסטד סיסטר ואחרים.
העיסוק בנושא השטן והגיהנום ברוק הכבד ניכר היטב גם בעטיפות האלבומים ובחוברות המלים המצורפות, אשר קושטו לעיתים קרובות באיורים של שלדים, גולגולות, מפלצות, נחשים, ולעיתים אף בפנטגרם הפוך - סמל השטן. כך למשל, להקת איירון מיידן התפרסמה בסמל המסחרי שלה, "אדי"- דמות של שלד מפלצתי ומכוער, אשר מופיע על גבי עטיפות כל אלבומי הלהקה, כל פעם בגרסה מעט שונה.
על מנת לזעזע עוד יותר ולמשוך תשומת לב, השתמשו להקות הרוק הכבד בגימיקים ובמוטיבים שטניים גם בהופעות שלהם. כך, חברי להקת קיס צבעו את פניהם, ירקו אש ונשכו לעצמם את הלשון עד זוב "דם". להקת בלאק סבאת' יצרה מוזיקת אימה, שרה על כשפים והשתמשה בסמלי שטן. סולן הלהקה, אוזי אוסבורן, אשר פרש בשנות השמונים לקריירת סולו, המשיך בדרכה של להקת האם שלו. בהופעותיה של איירון מיידן תמיד ניצב על הבמה פסל של השלד המפלצתי "אדי". חברי להקת וואספ ירקו "דם" ואש וזרקו נתחי בשר על הקהל שלהם בהופעות. ובראש ובראשונה, יש לציין את הזמר אליס קופר, אשר הופעותיו בוימו כהצגות אימה, בהן הוא "הוצא להורג" על הבמה בדרכים שונות ומשונות. בשל כל אלה, כונו הלהקות הנ"ל להקות "shock rock" ("שוק רוק"). כמו כן, חברי רבות מלהקות הרוק הכבד היו עולים לבמה עם איפור כבד וביגוד בלתי רגיל אשר ביקשו ליצור להם מראה "שטני" ומפחיד (ראו גלאם רוק).
המאבק ההסברתי נגד הרוק הכבד.
ההערצה ההולכת וגוברת של הנוער ללהקות הרוק הכבד בשנות השמונים עוררה את חרדתם של החוגים הנוצריים- פונדמנטליסטיים והשמרניים בארצות הברית, אשר החליטו לצאת למלחמת חורמה נגד הרוק הכבד, בטענה שסגנון זה משחית את ערכיו של הנוער ואף גורם לו להידרדר לפשע. זאת, למרות העובדה שהלהקות השתמשו במוטיבים השטניים רק בתור גימיק ואף בעצמן לא התייחסו ברצינות לנושא. אף להקה, מלבד מספר להקות שוליים לא מוכרות, מעולם לא הטיפה במפורש לסגוד לשטן או להתנהג בצורה בלתי מוסרית. מיסיונרים יצאו למסעי הסברה ברחבי ארצות הברית, בתקווה לשכנע את הנוער להפסיק להאזין לרוק כבד.
את המאבק נגד הרוק הכבד הובילה טיפר גור (אשתו של אל גור), אשר הקימה בשנת 1985 את PMRC- "מרכז משאבי המוזיקה עבור ההורים"- ארגון אשר ראה במוזיקה הפופולרית, ובמיוחד ברוק הכבד, את הגורם לעלייה במקרי האונס, היריון בגיל צעיר והתאבדות של בני נוער. ה-PMRC שם לעצמו למטרה "לחנך וליידע את ההורים" בנוגע ל"מגמה החדשה במוזיקה הקשורה בליריקה המתארת יחסי מין, או שהיא אלימה באופן מוגזם, או שהיא מהללת את השימוש בסמים ואלכוהול". היעד הסופי של הארגון היה הטלת צנזורה על שירים "לא-חינוכיים". אמנם, גם סגנונות אחרים הואשמו במסרים לא-חינוכיים, כגון רוק, פופ ואפילו קאנטרי; אך למעשה, רוב השירים שהרכיבו את "הרשימה השחורה" של ה-PMRC היו שירי רוק כבד. אחד העימותים המתוקשרים בנושא זה היה בין טיפר גור לדי סניידר, סולנה של להקת טוויסטד סיסטר. גור האשימה את טוויסטד סיסטר, בכך ששיריה עוסקים בסאדו-מזוכיזם, ועל כן מעודדים תופעה זו. סניידר הכחיש מכל וכל את ההאשמות, ואמר, כי גור חיפשה סאדו מזוכיזם בשירי להקתו, ולכן זה מה שהיא מצאה, אך למעשה, הם אינם עוסקים כלל בנושא זה.
אחרי שנחלו כישלון חרוץ, החליטו המיסיונרים להעלות את המאבק רמה אחת קדימה ופנו לבתי המשפט.
המאבק המשפטי נגד הרוק הכבד ומקרים בולטים.
התביעה נגד אוזי אוסבורן.
הראשון שמצא את עצמו על ספסל הנאשמים היה זמר המטאל הבריטי אוזי אוסבורן. בשנת 1986 הוגשה תביעה נגד אוזי בעוון הסתה להתאבדות לאחר ששני נערים אמריקאים התאבדו, כביכול בעקבות האזנה לשירו "Suicide Solution". אחד מהם נמצא מת בזמן שהשיר התנגן.
פירוש שם השיר הוא "שיקוי התאבדות", שכן נושא השיר הוא הנזקים הנגרמים משתיית אלכוהול ; אך למילה האנגלית solution גם פירוש נוסף והוא "פתרון", כך שאפשר לפרש את שם השיר כ"פתרון התאבדות". למרות העובדה כי אחד הנערים סבל מדיכאון, האשימו הוריו את אוזי במות בנם, בנימוק שהשיר "Suicide Solution" מכיל מסר תת-הכרתי שאומר "Get the gun, shoot, shoot, shoot, shoot." ("תשיג נשק, תירה, תירה, תירה, תירה"). כמו כן, אביו של הנער העיד במשפט, כי לפני ההתאבדות בנו אמר לו "הפתרון נמצא אצל אוזי".
אף-על-פי-כן, אוזי זוכה במשפט, בנימוק שהוא לא אחראי על מעשי מעריציו. כמו כן, השופטים קיבלו את טענתו של אוזי, כי השיר שלו מדבר במפורש על נזקי אלכוהול ולא על התאבדות. זמן קצר לאחר זיכויו, סיפר אוזי, שהשיר המדובר נכתב על חברו, בון סקוט, סולנה של להקת המטאל AC/DC, שמת כתוצאה מהרעלת אלכוהול, ושבמלה solution הוא התכוון לשני הפירושים: הן "פתרון"- אלכוהול כפתרון לבעיות, והן "תמיסה".
התביעה נגד אוזי מוזכרת באופן עקיף בסרט הקולנוע הקומי שטן על הזמן ("Little Nicky"), בסצנה בה שני מטאליסטים מאזינים לאלבום של אוזי ומבקשים מניקי, בנו של השטן, שיפרש להם את המסרים הסמויים בשיריו של אוזי. להפתעתם, ניקי אומר להם שאין מסרים סמויים בשירים של אוזי. הוא מכבה את השיר של אוזי ומשמיע במקומו את שיר הרוק הקלאסי העדין "California Dreaming", וכשהוא מסובב את הדיסק אחורנית, נשמע מתוך הרמקולים קולו של השטן.
התביעה נגד ג'ודס פריסט.
התביעה הבאה הייתה נגד להקת המטאל הבריטית ג'ודס פריסט. בשנת 1986 שני נערים אמריקאים מעריצי הלהקה ניסו להתאבד באמצעות רובה ציד. אחד הצליח. השני, כיוון את הקנה מתחת לסנטרו, אך הכדור נכנס ויצא דרך פניו, שהתעוותו לחלוטין. כעבור 3 שנים מת הנער מפצעיו. הסיפור מוצא ביטויו בסרט "זה בוודאי המקום" שם הגיבור הראשי, שאיין, כוכב רוק כבד קנדי מזדקן, המגולם על ידי שון פן רדוף על ידי העובדה ששני אחים התאבדו בעקבות מסרים בשיריו, מה שהביא גם לפרישתו.
בשנת 1990 ארגוני הנוצרים ביחד עם הורי הנערים הגישו תביעה נגד ג'ודס פריסט בעוון הסתה להתאבדות, בטענה כי ישנו קשר בין ההתאבדות לבין העובדה ששני הנערים העריצו את הלהקה. טענת התביעה הייתה, שבשיר "Better By You, Better Than Me" של ג'ודס פריסט , אשר עוסק בהתאבדות, ואשר ממנו כביכול הושפעו הנערים, הוקלט המשפט "do it" ("עשה זאת") במהופך על מנת להעביר את מסר ההתאבדות בדרך תת-הכרתית.
חברי הלהקה הכחישו מכל וכל את טענת המסר התת-הכרתי. הסולן של ג'ודס פריסט, רוב הלפורד, טען במשפט, כי לו היו הוא וחבריו רוצים באמת לשתול מסרים תת-הכרתיים בשירים, במקום להכניס מסרים שהיו גורמים למות מעריציהם, הם היו מעדיפים להכניס מסרים כגון "קנו עוד אלבומים". כמו כן, הוא טען, כי גם אם באמת אפשר לשמוע בהשמעת הדיסק במהופך את המלים "עשה זאת", זה עדיין רחוק מלהיות הסתה להתאבדות, כיוון שמהמלים "עשה זאת" בלבד לא משתמע שצריך להתאבד.
הובאו מומחי קול שינסו לפענח בעזרת מכשירים שונים האם באמת הושתל מסר סמוי בהשמעה הפוכה של האלבום, וכמו כן האם זה בכלל אפשרי לעשות דבר כזה. המומחים התרשמו כי באמצעים הטכנולוגיים הקיימים בלתי אפשרי לעשות דבר כזה, וכי המלים "do it" שכביכול נשמעות בהשמעה לאחור אינן אלא קול תיפוף.
בסופו של דבר, השופטים קיבלו את עמדת ההגנה כי לא הושתלו מסרים תת-הכרתיים בשיר של ג'ודס פריסט, וחברי הלהקה זוכו במשפט. לאחר הזיכוי, משפטם של חברי להקת ג'ודס פריסט שימש כנושא לבדיחותיהם של בדרנים אמריקאים, אשר אחד מהם, ביל היקס, שאל באחת מהופעותיו "איזה מוזיקאי רוצה את הקהל שלו מת?!".
רצח אליזה פהלר.
אליזה פהלר (24 באפריל 1980 - 22 ביולי 1995) הייתה קורבן רצח שהוריה ניסו לתבוע את להקת הת'ראש מטאל סלייר (Slayer), בטענה שהמוזיקה של הלהקה תרמה למותה של בתם.
אליזה נרצחה בקיץ 1995, כאשר שלישיית הרוצחים פיתו את אליזה מביתה מתוך כוונה מוצהרת להרוג אותה כחלק מטקס ופולחן שטני, אף על פי שהפשע נושא רבים מסימני ההיכר של רציחות דומות על רקע מיני, וככל הנראה כלל נקרופיליה ואונס של גופתה. להגנתם, הנאשמים אמרו שהם היו צריכים להקריב "קורבן לשטן" כדי לתת ללהקת ההבי מטאל שלהם, Hatred, את ה"טירוף" בשביל "להתמקצע" ולנגן טוב יותר. שלושת הרוצחים כלואים ומרצים מאסר עולם.
דייוויד וליזאן פהלר, הוריה של אליזה, טענו שהשירים של סלייר "Postmortem" ו-"Dead Skin Mask" (מהאלבומים Reign in Blood ו-Seasons in the Abyss, בהתאמה) נתנו לשלושת הרוצחים הנחיות מפורטות "לעקוב, לאנוס, לענות, לרצוח ולבצע מעשי נקרופיליה" על בתם. התביעה הוגשה במקור בשנת 1996 אך נדחתה עד שנת 2000 כאשר משפטם של הרוצחים הסתיים. התיק הראשוני נזרק במקור, והשופט קבע, "אין אפשרות לנקוט עמדה משפטית שתהפוך את סלייר אחראי למותה של הילדה".
בני הזוג פהלר לא נרתעו, ופתחו בתביעה שנייה בטענה שסלייר "הפיצו ביודעין חומר מזיק לקטינים". גם תיק זה נדחה, כאשר השופט קבע: "אני לא מחשיב את המוזיקה של סלייר למגונה או מזיקה לקטינים".
פיגוע הירי בדייטון.