הקזינו של באדן-באדן הוא הגדול והעתיק ביותר בגרמניה כולה. מסמכים רשמיים מראים כי הפעילות בקזינו החלה לפני מאות שנים. מראה הקזינו שואף להיראות כמו בתי הפאר של צרפת. בין המבקרים בקזינו: מרלן דיטריך, שכינתה אותו "הקזינו היפה ביותר בכל העולם"; פיודור דוסטויבסקי קיבל השראה ממנו וכתב את "המהמר"; המלך אדוארד השביעי מבריטניה, ויקטור הוגו, הקיסר וילהלם הראשון, המלכה ויקטוריה.
ארמון קורהאוס (Kurhaus).
אל הארמון מובילות שתי שורות עמודים קורינתים מעוטרים בדמויות של גריפונים שביניהם עצי ערמונים. המקום שימש בעבר כאולם נשפים מכובד. בתוך הארמון יש כמה וכמה אולמות מפוארים שמשמשים לנשפים, כינוסים, קונצרטים ובארמון גם מסעדה גדולה. באגף השמאלי ממוקמת מרפסת המשקיפה אל גני הספא.
היכל השתייה Trinkhalle.
בנוי בסגנון מקדש יווני. נמצא ליד הקורהאוס ובו מעיין שמייחסים למימיו תכונות רפואיות.
המרחצאות.
באדן-באדן ידועה גם כ"עיר המרחצאות". המעיינות החמים של באדן באדן היו ידועים בעבר גם לרומאים. הקיסר קרקלה הקים שם מרחצאות, ששרידיהם התגלו במאה התשע-עשרה. השרידים מוצגים בעיר. המעיינות הגדולים נקראים על שם פרידריך Friedrichsbad. הבניין הגדול בו הם נמצאים נבנה במאה ה-19.
שדרת ליכטנטאלר Lichtentaler Allee.
השדרה המפורסמת בבאדן באדן, בנויה לאורך נהר האוס (אוסבאך) עם גשרים מסוגננים עליו. אורכה 2.3 ק"מ ובה 300 מיני עצים, פרחים וגן ורדים.
מוזיאון פברז'ה.
מוזיאון המוקדש לעבודתו של התכשיטן הרוסי ממוצא גרמני פטר קארל פברז'ה. המוזיאון מכיל יותר מ-1,500 פריטים של עבודתו, בהן מספר ביצי פברז'ה.
שחמט.
באדן-באדן ידועה בתחרויות השחמט שהתקיימו בה. החל מתחרות 1870.
מילאנו - סן רמו
מילאנו - סן רמו הוא מרוץ אופניים חד-יומי אשר פותח את עונת המרוצים הקלאסיים באירופה ועל כן נקרא גם "לה פרימוורה" (האביב). המרוץ אשר מתקיים בריביירה האיטלקית, לאורך החוף הצפוני של הים הליגורי, נחשב למרוץ החד-יומי הארוך ביותר. המרוץ נמנה עם חמשת המרוצים הקלאסיים החשובים ביותר הנקראים גם חמשת המונומנטים.
ההיסטוריה של המרוץ.
יצירתו של המרוץ החלה בשנת 1906 עת חברו יומון הספורט האיטלקי הגאזטה דלו ספורט וגורמים אשר חפצו לפרסם את הריביירה האיטלקית, ובעקבות הצלחת הטור דה פראנס בצרפת, החליטו ליצור מרוץ אופניים באיטליה. המרוץ הראשון יצא לדרך בשנת 1907 בהשתתפות 36 רוכבים אשר זינקו ממילאנו והמנצח אשר הגיע ראשון לסן רמו היה הרוכב הצרפתי לוסיין פטי-ברטון. מייסד ומארגן המרוץ היה אאוגניו קוסטמניה. המרוץ אשר מוזנק מדי שנה, בשבת השלישית של חודש מרץ, התקיים כבר 113 פעמים. השנים היחידות בהן לא התקיים המרוץ (בשל מלחמה) הן: 1916, 1944 ו-1945. הרוכבים האיטלקיים, להם נחשב ניצחון במרוץ זה כשיא בקריירה שלהם, זכו ב-51 פעמים מתוך ה-113.
מסלול המרוץ.
מרוץ מילאנו-סן רמו נחשב כמרוץ מישורי בדרך כלל. במרוץ, אשר נמשך כיום בין 280 ק"מ עד 300 ק"מ (קיימים שינויים קלים במסלול מדי שנה), קיימות מספר עליות מפורסמות. העלייה הגדולה ביותר היא מעבר הטורקינו, הנמצא באמצע הדרך (בק"מ ה-143). מעבר זה נחשב ברוב שנות המרוץ כמכשול העיקרי, אבל ברבות השנים, הצליחו רוכבים רבים לצמצם בהמשך המרוץ את הפערים שנוצרו על הטורקינו. על מנת ליצור מכשולים נוספים לרוכבים נוספו לקראת סיום תווי המרוץ חמש גבעות אשר מכונות ה"קאפי". שתי הגבעות הבולטות ביותר בחשיבותן להתפתחות המרוץ הן הגבעה עליה נמצאת עיירת החוף צ'יפרסה, אשר נמצאת כ-22 ק"מ לסיום, ואשר נוספה למרוץ ב-1982 וגבעת הפוג'ו די סן-רמו, אשר נמצאת כ-6 ק"מ לסיום, ואשר נוספה גם היא (בשנת 1960), כדי ליצור עניין במרוץ לקראת סיומו. שתי הגבעות האחרונות משמשות תמיד להתקפות של רוכבים אשר מנסים לברוח מדבוקת הרוכבים ולהימנע ממאוץ המוני בסיום. למרות ניסיונות בריחה אלו, חלק מהמרוצים מסתיימים במאוצים המוניים.
נשים
הקיסרות הגרמנית
הקיסרות הגרמנית או האימפריה הגרמנית (בגרמנית: Deutsches Reich; ידועה גם בתור "הרייך השני") הוא שמה המקובל של גרמניה בתקופה שראשיתה בכינונה כמדינת לאום מאוחדת ב-18 בינואר 1871 לאחר איחוד מדינות גרמניה השונות, וסופה בהתפטרותו של הקייזר (קיסר) וילהלם השני ב-9 בנובמבר 1918, בעקבות מהפכת נובמבר ותבוסת המדינה במלחמת העולם הראשונה – אז החליפה אותה רפובליקת ויימאר.
שמה הרשמי של המדינה בגרמנית, "הרייך הגרמני", נותר גם לאחר הקמת הרפובליקה הדמוקרטית וכן במשך רוב התקופה הנאצית בתולדותיה של המדינה, עד סיפוחה של אוסטריה ב-1938, אז נקראה "הרייך הגרמני הגדול" (Großdeutsches Reich).
הקיסרות הגרמנית הייתה מדינת הלאום הראשונה של הגרמנים. במשך 47 שנות קיום הקיסרות חוקקה רפורמות חברתיות והיו בה חיי תרבות פורחים, שהפכו אותה למעצמה מהמובילות בעולם באותו הזמן. ההצלחות החברתיות, הכלכליות והמדעיות בקיסרות הובילו את עידן הקיסרות להיחשב לפעמים כתור הזהב בהיסטוריה של גרמניה.
בגרמנית משמש המונח "קייזרייך" (Kaiserreich) בהתייחס לתקופה זו, מונח הנמצא בשימוש גם על ידי היסטוריונים שאינם דוברי גרמנית. כינוי אחר לתקופה, המקובל בשפות זרות אך בגרמנית מופיע רק לעיתים נדירות, הוא הרייך השני. כינוי זה מתבסס על התפיסה המתייחסת לאימפריה הרומית הקדושה בתור ה (קיסרות או אימפריה) הראשון (גרמניה הנאצית היא הרייך השלישי). ההתעלמות הגרמנית מהמונח "הרייך השני" היא פועל יוצא מתהליך הדה-נאציפיקציה שעברה גרמניה אחרי מלחמת העולם השנייה. עם זאת, השם Deutsches Reich, "דויטשֶס רייך", הרייך הגרמני, נותר שמה הרשמי של המדינה הן בתקופת האימפריה הגרמנית והן בתקופה שלאחריה, עד לכיבושה של גרמניה הנאצית ב-1945 בסיום מלחמת העולם השנייה. כך שגם בתקופת רפובליקת ויימאר וגם בתקופת גרמניה הנאצית שמה הרשמי של המדינה היה "Deutsches Reich".
ביסמרק וכינונה של האימפריה.
עלייתו של הקנצלר הפרוסי אוטו פון ביסמרק בשנת 1862 הייתה נקודת מפנה בתהליך עיצובה של הלאומיות הגרמנית, שהושתתה עד אז על האידיאליזם הרומנטי של מהפכת "אביב העמים" בשנת 1848. ברוח ה"ריאלפוליטיק", גישתו האינטרסנטית והסמכותנית לניהול הפוליטיקה והדיפלומטיה, ביקש ביסמרק לקדם את ההגמוניה הפרוסית, וזאת באמצעות חתירה לאיחוד הנסיכויות הגרמניות לכדי מדינה גרמנית שמרנית אחת – הקיסרות הגרמנית. שלושה ניצחונות צבאיים אפשרו לו לממש יעד זה:
עוד בשנת 1866 חיבר ביסמרק את החוקה הצפון גרמנית, מתוך כוונה כי זו תהיה חוקת האימפריה הגרמנית של 1871, אם כי בתיקונים קלים. גרמניה, יחד עם המשטרים האוטוריטריים באיטליה ובאימפריה היפנית, כללה מספר יסודות דמוקרטיים, ובמיוחד הרייכסטאג, פרלמנט בעל סמכויות מצומצמות. החקיקה דרשה את אישור ה"רייכסראט", המועצה של נציגי הנסיכויות, שבה נהנתה פרוסיה מרוב ברור. עיקר ההשפעה הפרוסית, עם זאת, נבע מעובדת שליטתה בגופי הסמכות המבצעת בגרמניה: ה"קייזר" והקנצלר הקיסרי שמונה על-ידו – אוטו פון ביסמרק. בעוד שיתר הנסיכויות הורשו לנהל ממשלות משל עצמן, כל כוחות הצבא היו בסמכותה של הממשלה הקיסרית, או למעשה, פרוסיה. הגם שנותרה אוטוריטרית בהיבטים רבים, התירה האימפריה את קיומן של מפלגות.
עלייתה של הקיסרות הגרמנית האוטוריטרית מקבילה במידת מה להתפתחויות שאירעו באיטליה וביפן באותה תקופה. בדומה לביסמרק, השתמש הרוזן קמילו בנסו די קאבור באיטליה בדיפלומטיה ובמלחמה כדי להשיג את היעדים שהציב לעצמו: הוא כרת ברית עם צרפת לפני שתקף את אוסטריה, והבטיח את איחודה של איטליה כולה (מלבד ונציה ומדינת האפיפיור) בשנת 1861. קאבור, שהתנגד לאופייה המהפכני של הלאומיות הליברלית-רפובליקנית שכוננו ג'וזפה גריבלדי וג'וזפה מאציני, ביקש לאחד את איטליה ולשוות לה אופי שמרני. יפן אף היא עברה תהליך של מודרניזציה שמרנית החל מנפילת השוגונים לבית טוקוגאווה ורסטורציית מייג'י ועד ל-1918. עובדה היא, כי בשנת 1882 יפן שיגרה משלחות לרחבי העולם במטרה ללמוד דפוסי שלטון ממשלתיים, ושליטיה התרשמו במיוחד מאופי השלטון הקיים בגרמניה של ביסמרק. בשנת 1889 פרסמו היפנים חוקה הדומה לזו הגרמנית. בנוסף, בכל שלוש המדינות ניתן כוח פוליטי ניכר למעמד בעלי הקרקעות.
איחודה של גרמניה כלל סיפוח מלא של ממלכת פרוסיה למדינה החדשה. שלוש הפרובינציות החדשות: מזרח פרוסיה, מערב פרוסיה ופרובץ פוזן, שנותרו מחוץ לקונפדרציה הגרמנית בעבר, סופחו עתה לגרמניה הלאומית. פרובינציה נוספת, שלזיה, הייתה נחלת האימפריה הרומית הקדושה יחד עם בוהמיה. ואולם בשטחים אלה ישבה אוכלוסייה פולנית גדולה. סיפוח ארבע הפרובינציות הללו גרם לחיכוכים גוברים עם הפולנים. כיוון שקצב הריבוי הטבעי של הפולנים היה מהיר יותר, וגרמנים רבים החלו מהגרים ממזרח גרמניה למערבה באוסטפלוכט (Ostflucht), השתנה הרכבן הדמוגרפי של הפרובינציות המזרחיות, והן הפכו באופן הולך וגובר לפולניות יותר.
מודרניזציה שמרנית.
המדיניות הפנימית שהנהיג ביסמרק בגרמניה שיחקה תפקיד חשוב ביצירת התרבות הפוליטית האוטוריטרית של הרייך השני. לאחר האיחוד ב-1871 פחת העיסוק הגרמני בפוליטיקה היבשתית, במה שאפשר לממשלה הפרלמנטרית-למחצה להעביר באופן חלק למדי שורת רפורמות מדיניות וכלכליות – בבחינת "מהפכה מגבוה" – אשר הפכו את המדינה החדשה לאחת המעצמות התעשייתיות המובילות בעולם.