הקריפטוזואולוגים מציינים חיות שבעבר נחשבו לאגדתיות: גורילת הרים, דרקון קומודו (הלטאה הגדולה בעולם), דיונון ענק, ברווזן ועוד. בשנת 2003 התגלו באינדונזיה עצמות מין קדום של האדם, הומו פלורסיינסיס; המין קרוי על שם האי בו התגלו העצמות, פלוֹרֵס. לאחר זמן קצר התברר כי בפולקלור המקומי של תושבי פלורס קיים יצור בשם אֶבּוּ גוֹגוֹ (Ebu Gogo) התואם בדיוק מפליא למראהו המשוער של מין האדם שעצמותיו נמצאו (שביב זה של הפולקלור המקומי שרד עד תחילת המאה ה-20) . הגילוי עורר התרגשות בקהילה האנתרופולוגית והערכה מחודשת של הקריפטוזואולוגיה. הנרי ג'י (Henry Gee), העורך של מגזין הטבע האמריקני Nature, כתב כי "הקריפטוזואולוגיה, חקר היצורים המופלאים הללו, עשויה בהחלט להתעורר לחיים".
כך או כך, הקריפטוזואולוגים טוענים כי ספקנות מוגזמת וראיית עולם מדעית נוקשה מדי עלולות ממש לחבל במציאתם של קריפטידים חדשים. חלק גדול מהספקנות נובע מהתמקדותה של הקריפטוזואולוגיה בחולייתנים; הסברה היא כי הסיכוי למצוא חולייתנים חדשים נמוך בהרבה בהשוואה למציאת חסרי חוליות, צמחים או חיידקים חדשים.
ב-1982 נוסדה החברה הבינלאומית לקריפטוזואולוגיה, שמטרתה לרכז בצורה מסודרת את כל המחקרים והתצפיות בתחום. במרכזו של סמל החברה נמצא אוקאפי - קרוב משפחה של הג'ירף, אשר התגלה רק בשנת 1901.
קריפטידים.
בין הקריפטידים הידועים יותר ניתן למנות:
יוסף ד'ו נואס
יוסף ד'וּ נֻוַאס (ערבית: يوسف ذو نواس) (460 - 525) היה המלך האחרון של ממלכת חִמְיָר שבתחילת המאה השישית השתרעה על פני שטחים נרחבים בחצי האי ערב. הוא כונה "ד'ו נואס" בשל התלתלים השחורים שעיטרו את ראשו. על פי מסורת ביתא ישראל נקרא יוסף ד'ו נואס בשם פינחס זונוש, וסברה נוספת ששמו היה יוסף גריידי כצאצא של שבט אל-גריידי שנחשבה לשבט המלוכה היהודית בעיר ח'ייבר. אמנם בני עמו לא התגיירו, אך היו שותפים לאמונה מונותאיסטית, שהושפעה מיהודים שהתיישבו בחִמְיָר. עליונות הדת היהודית בממלכת חמיר, כמו גם בכל תימן, הגיעה לסיומה בפתאומיות.
אף שככל הנראה השתייך למשפחת המלוכה החמירית, ד'ו נואס לא ירש את המלוכה מקודמו בשושלת, המלך רביח. בתחילת המאה השישית החלה ממלכת חמיר להפוך למדינת חסות של ממלכת אקסום שהשפעתה הגוברת אפשרה לשליטיה למנות מלכים מטעמה. בשנת 522, עם מותו של המלך הנוצרי מדיקאריב יאפור, החל ד'ו נואס למרוד בשלטון הזר. הוא כבש את הבירה ט'פאר (הגייה מקורבת: "זָפָאר"), השמיד חיל מצב אקסומי, צאצאי השבט התימני סבא, טבח בנוצרים (ברובם חבשים) והעלה את כנסיותיהם באש, ושלח את צבאו לפגוע בנוצרים בעיר נג'ראן. ישנם הטוענים כי הצבא חפר תעלת אש והשליך לתוכה נוצרים שסירבו להאמין באלהים אחד. על פי מקורות מוקדמים שונים הגיע מספר הנטבחים ל-200, 1,600 או 4,252. על פי מקורות ערביים מאוחרים שונים הגיע מספר הנטבחים ל-10,000-20,000. תלונה של נוצרי, שנזכר כפליט שהגיע אל קונסטנטינופוליס, עוררה את זעמם של הקיסרים הנוצרים יוסטינוס, קיסר ביזנטיון, וכלב, קיסר אקסום, מעברו השני של ים סוף. כלב ניסה לפלוש לממלכת חמיר, בעזרת הנוצרים, אך ד'ו נואס הצליח לעצור את כל התקפותיו, ואף לכבוש עוד שטחים.
בפעם השנייה שהחבשים ניסו לפלוש לממלכתו (בעזרת האימפריה הביזנטית והנוצרים), הוא לא הצליח להתגבר עליהם, בגלל ראשי שבטים בחמיר שבגדו בו, וכך פלשו החבשים לממלכתו וכבשוה. עם הפסדו בקרב נאמר שדו נוואס התאבד בדהירה לים. על פי גרסה נוספת, ד'ו נואס הגיע או הוגלה למקום מושבם של ביתא ישראל.
השליטה החבשית נמשכה עד שגורשו בידי די יזאן צאצאו של ד'ו נואס שנעזר באנושרוואן מלך פרס הסאסאנית בשנת 570. האירוע מתואר בקוראן בסורת אל-בורוג' .
קשריו עם חכמי טבריה.
חיים זאב הירשברג כותב כי במקורות נוצריים נאמר כי ד'ו נואס עמד בקשרים עם חכמי טבריה שהייתה אז מרכזם של היהודים בארץ ישראל, ושניים מהם נשאו ונתנו עם הנוצרים בט'פאר. הוא משער כי עלייתו לטבריה של מר זוטרא בר מר זוטרא, היורש הישיר למשרת ראש הגולה בבבל דווקא באותם הימים (520), והתמנותו לראש הסנהדרין אינה מקרה, וקיים קשר הדוק בינה ובין פעילותם של חכמי טבריה בדרום ערב וגיורו של יוסף. לדעתו, מעידות שתי העובדות על תוכנית מדינית שנרקמה אז בין היישוב היהודי בארץ ישראל ובין יהודי ממלכת חמיר ובראשם המלך היהודי יוסף ד'ו נואס. מותו של יוסף סילק סכנות אפשריות מדרכם של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון ומפעילותם של מלכי חבש. הירשברג מצטט את החוקר הגרמני ורנר קסקל המתאר את אישיותו ומדיניותו של ד'ו נואס: "יוסף מתגלה כבעל עוז נפש ללא חת, כאיש תבונה ומרץ יוצאים מן הכלל... האם הייתה לנגד עיניו תוכנית מדינה ערבית יהודית, שבה יוכל להישען על היהדות... ואולי התקפה על סוריה בפרוץ מלחמה פרסית-ביזנטית בקרוב?"
על שמו של יוסף ד'ו נואס קרוי רחוב בירושלים (הרחוב פונה צפונה מרחוב יפו מול נחלת שבעה).
מסורות ואגדות.
הממלכה "היהודית", חמיר, סייעה במלחמתה ובמפלתה להתפשטות האסלאם אשר קם אחרי כן על חורבותיה. אולם דווקא היהדות שהייתה נתונה תחת עול הנצרות, רקמה ממאורע זה אגדה, ושיקעה בה את מאווי הגאולה שלה.
סיפורו של יוסף ד'ו נואס, שבר את המיתוס של היהודי הסובל והפך אותו למלך היהודי האחרון ועל כן בקרב יהדות ספרד נפוצו ידיעות כי יוסף ד'ו נואס היה מצאצאיו של שלמה המלך, ושהתייהדותו לכאורה הייתה רק סמלית.
לקריאה נוספת.
, פואמה מאת שמואל לייב גורדון
קריפטיד
האיים האיוניים
גן רווה
ריץ' רץ'
אסלאם בתימן
האסלאם נכנס לראשונה לתימן, בערך בשנת 630, כאשר נביא המוסלמים, מוחמד, כבש את תימן. למעשה, מלבד מיעוט של עדות אחרות (מיעוט של יהודים, נוצרים והינדים), העם התימני הוא מוסלמי, או משושלת ה"זיידי" (שהם שיעים, והם 35% בקירוב מהאוכלוסייה התימנית), או משושלת ה"שאפעי" (שהם סונים, והם 65% בקירוב מהאוכלוסייה התימנית).
הזיידים הנמצאים באזור ההררי שבצפון תימן, חולשים ושולטים על הפוליטיקה ועל התרבות של האזור ההוא במאות האחרונות. לאחר האיחוד שבין צפון תימן לבין דרום תימן, והחיבור של דרום תימן עם אוכלוסיית שושלת שאפעי כמעט לגמרי, היחס בין הזיידים לשאפעים הוסטו בצורה דרמטית לטובת השאפעים. למרות אי איזון זה, הזיידים עדיין שולטים בשלטון, ובמיוחד, ביחידות הצבא שחונות בצפון תימן שלשעבר.
מעמד חופש הדת.
חוקת תימן מספקת לתושבי תימן חופש דת, ובדרך כלל, השלטון התימני מכבד את החוקה הזאת; בכל אופן, היו בעבר כמה הגבלות. החוקה מצהירה שהדת האסלאמית היא הדת השלטת במדינה, אבל מעריצים ותומכים של שאר הדתות והאמונות השונות (דבר הכולל גם מלבושים או תכשיטים מיוחדים), יכולים לעבוד את פולחנם כפי רצונם; בכל אופן, השלטון אוסר על המרת דת של המוסלמים שבמדינה. תחת שלטון מוסלמי, כל המרה דתית של מוסלמי במדינה לכל דת אחרת, נחשבת ככפירה וכבגידה באסלאם, והמומר צפוי לעונש, שהוא בדרך כלל מיתה.
למרות זאת, לא ידוע על שום מקרה של המרות לדתות שונות מקרב המוסלמים שבתימן, ולא ידוע גם על שום "חטאים" ועל שום "בגידות" שנעשו באסלאם בתימן.
בתי הספר הממשלתיים שבתימן, מספקים הנחיות והוראות לגבי האסלאם, אך לא לגבי דתות אחרות. כמעט כל התושבים הלא-מוסלמים במדינה, לומדים בבית ספר פרטי כלשהו.
השלטון התימני מפקח על מסגדים לגבי ההטפות, שבהם לא יהיו הסתות דת ואלימות, או הצהרות מדיניות ופוליטיות אחרות, ודבר זה שקול בתימן כהזקה לכלל הציבור. ארגונים אסלאמיים פרטיים (שבעבר פעלו בעיקר על ידי בתי ספר פרטיים מיוחדים לעניין זה) מתחזקים כיום בתימן, והם מגיעים עד לכדי מעין תיקו בפעילותם, עם הארגונים האסלאמיים הרגילים. בכל אופן, בחודש מאי של שנת 2001, הורה השלטון התימני לאחד את תוכנית הלימודים בכל בתי הספר האסלאמיים הפומביים, אם כי דבר זה לא חל על בתי הספר הפרטיים.
ריגה
ריגה (לטבית: ; אסטונית Riia; ליטאית Ryga) היא עיר הבירה של לטביה. ריגה ממוקמת לחוף הים הבלטי, בפתח נהר דאוגבה (נקרא גם "דווינה המערבית") והיא העיר הגדולה ביותר במדינות הבלטיות. בעיר מתגוררים 641,000 תושבים (2015), ושטחה 307 קמ"ר. בשנת 1990 בעיר התגוררו 909,135 תושבים, ומאז מספר המתגוררים בה הולך ופוחת.
העיר העתיקה של ריגה הוכרזה אתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו. בריגה נמצא הריכוז הגבוה ביותר של מבנים הבנויים בסגנון אר נובו באירופה.
כלכלה ומסחר.
ב-1 במאי 2004 הפכה לטביה לחלק מהאיחוד האירופי, אירוע שהאיץ את הפיתוח הכלכלי של העיר.
בריגה מיוצרים למעלה ממחצית התוצר הלאומי של לטביה. בעיר מיוצרים מוצרי קוסמטיקה ומזון. כן קיימת בעיר תעשיית דפוס מפותחת.
כמו כן בעיר ריגה ממוקם הבנק המרכזי של לטביה.
השכלה.
בעיר ממוקמת אוניברסיטת לטביה, האוניברסיטה הטכנית של ריגה (הוקמה בשנת 1862), אוניברסיטת סטראדינס (מקצועות הרפואה) ובית הספר לכלכלה של סטוקהולם ועוד.
תחבורה.
ריגה היא עיר נמל ומרכז תחבורה ראשי - מקום מפגש של מסילות ברזל רבות. בקרבת העיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי ריגה, שהוא הגדול בשדות התעופה של המדינות הבלטיות.
מעבורת מקשרת בין ריגה לסטוקהולם, קיל ולובק.
בשנת 2008 החל לפעול שלב ראשון של גשר נוסף מעל הנהר לצורך הקטנת פקקי התנועה במרכז העיר. הבנייה של הגשר כולל הסדרת כניסות ויציאות צפויה להסתיים בשנת 2012.
תחבורה עירונית בעיר החלה לפעול כבר בשנת 1882. בשנת 1901 החלה לפעול חשמלית. במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 היו תוכניות לתחילת הקמת רכבת תחתית, אך הם נגנזו ולא יצאו לפועל.
דמוגרפיה.