החוק יוצר מנגנון משפטי באמצעותו כל מדינה ממדינות ארצות הברית יכולה לעצור עבדים נמלטים, להביאם בפני שופט ולהשיבם לאדוניהם, וכן נותנת למדינות את הסמכות לדרוש השבת עבדים זו מזו. החוק הגדיר כפשע מעשי עזרה לאנשים הנמלטים מן החוק ולעבדים נמלטים. בעוד שסיוע לעבריין נמלט הוא עבירה שבצידה עונש מאסר וקנס, עזרה לעבד נמלט היא עבירה שבצידה קנס בלבד. על פי החוק עבד נמלט נותר במעמד עבריין לכל חייו (אלא אם כן אדוניו משחרר אותו מעבדותו), וניתן לעוצרו בכל עת בכל שטחי ארצות הברית, לצד כל ילד שנולד לו מאמהות שפחות. הקונגרס נתן תוקף לחוק העבד הנמלט בחודש פברואר 1793 ונשיא ארצות הברית, ג'ורג' וושינגטון אישר אותו בחתימת ידו.
עיקר הוראות החוק.
החוק נידון בקונגרס האמריקאי החל מ-5 בנובמבר 1792 ועד 2 במרץ 1793. נוסח החוק המקורי נמצא בדברי ימי הקונגרס
השפעות החוק.
לחוק הייתה השפעה משמעותית על עבדים למשך חייהם, אף שכמה מבעלי העבדים לא היו מרוצים מנוסח החוק. במקרה אחד, שפחה בשם אונה ג'אדג', אחת מן השפחות בשרותה של מרתה וושינגטון, עבדה עבורה בווירג'יניה ובבית הנשיא בפילדלפיה בעת שזו הייתה בירת ארצות הברית וג'ורג' וושינגטון היה הנשיא. ג'אדג' נמלטה בשבת, 21 במאי 1796. ג'ורג' וושינגטון ניסה פעמיים לתפוס את השפחה הנמלטת, זמן קצר לאחר שברחה, ואפילו גייס לעזרתו את מזכיר האוצר, אוליבר וולקוט, במכתב מיום 1 בספטמבר 1796. לאחר מכן ניסה לגייס את אחיינו למאמץ, אולם הוא כשל בשני הניסיונות שנעשו בחשאי כדי שלא לעורר עניין ציבורי.
השפחה הנמלטת ג'אדג' סיפרה על כך בריאיון לכומר בנג'מין צ'ייס, אשר התפרסם כמכתב למערכת בעיתון שיצא כנגד העבדות, The Liberator, ב-1 בינואר 1847. במאמר כתב צ'ייס שהעובדה שחלפו 50 שנה מעת שנמלטה לא תושיע אותה אם יורשיה של מרתה וושינגטון ירצו לפעול נגדה על פי החוק.
החוק אף תרם לשגשוג ענף איתור ותפיסת עבדים נמלטים, והביא להשבת עבדים רבים לאדוניהם. החוק הקשה באופן כללי על אמריקאים ממוצא אפריקאי בארצות הברית, בין אם היו עבדים או אנשים חופשיים, כיוון שרודפי עבדים נמלטים ניסו לתפוס גם אמריקאים חופשיים ממוצא אפריקאי. היו מקרים רבים שבהם שחורים חופשיים במדינות הצפון, אשר מעולם לא היו בעבדות, נתפסו והובאו למדינות הדרום, שם נמכרו לעבדות. אחד מן המקרים המתועדים היה סולומון נורת'ופ אשר נולד בשנת 1808 לערך, לאב שהיה עבד משוחרר והתגורר במדינת ניו יורק. סולומון פותה במעשה מרמה להגיע לוושינגטון די.סי., נתפס שם ונמכר לעבדות בשנת 1841. הוא היה עבד במשך 12 שנה, והיה אחד הבודדים שזכו בחירותם בנסיבות כאלה. מאוחר יותר תבע את האדם שהיה מעורב בתפיסתו, אולם לא היה זכאי למסור עדות בבית המשפט מכיוון שהיה שחור. עיתון "הניו יורק טיימס" פרסם מאמר על המשפט ב-20 בינואר 1853. בשנת 1855 נורת'ופ פרסם ספר זכרונות "שתים עשרה שנים של עבדות". לאחר שנים, המקרה פורסם בשנית כשיצא כסרט "12 שנים של עבדות" ב-2013.
אולגה גיארמטי
אולגה גיארמטי (בהונגרית: Gyarmati Olga; 5 באוקטובר 1924 - 27 באוקטובר 2013) הייתה אתלטית הונגרית, האלופה האולימפית הראשונה בקפיצה לרוחק (לונדון 1948).
ביוגרפיה.
גיארמטי נולדה בדברצן.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכתה גיארמטי במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.695 מטר, לפני נוֹאֶמִי סימונטו דה פורטלה מארגנטינה (5.60 מטר) ואן-בריט ליימן משוודיה (5.575 מטר) והייתה לאלופה האולימפית הראשונה במקצוע זה. נוסף לכך היא סיימה במקום 17 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.40 מטר.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיימה גיארמטי במקום עשירי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.67 מטר ולא הצליחה להגן על תוארה, המנצחת הייתה איווט ויליאמס מניו זילנד (6.24 מטר). נוסף לכך היא סיימה במקום 31 בריצת 200 מטר בתוצאה של 25.5 שניות והשתתפה בריצת שליחות 4x100 מטר שפסלה.
בשנת 1953 קבעה גיארמטי בקפיצה לרוחק שיא אישי חדש של 6.23 מטר, 2 ס"מ פחות משיא העולם של פאני בלנקרס-קואן מהולנד (6.25 מטר) שנקבע בשנת 1943.
באולימפיאדת מלבורן (1956) סיימה גיארמטי במקום 11 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.66 מטר, המנצחת הייתה אלזביטה קשסינסקה מפולין שקבעה שיא עולם חדש של 6.35 מטר.
לאחר שכזבה את הונגריה בשנת 1956 היא התחתנה עם טמאש אצל שגם הוא עזב את המדינה.
נפטרה במסצ'וסטס שבארצות הברית בגיל 89.
מונטאז' אסוציאטיבי
פפואה גינאה החדשה במשחקים האולימפיים
פפואה גינאה החדשה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מונטריאול (1976). ב-1980 הצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, ומאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) היא משתתפת במשחקים ברציפות. עד כה, מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
רוב הופעותיה של פפואה גינאה החדשה במשחקים היו סמליות בעיקרן, והישגיהם של רוב הספורטאים שייצגו אותה היו נמוכים. יוצאי דופן בהקשר זה הוא השחיין ראיין פיני, שהעפיל למשחה הגמר ל-100 מטר פרפר באולימפיאדת בייג'ינג (2008) וסיים במקום השמיני ומרים המשקולות מוראה בארו שסיים במקום השישי באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
ברוניי במשחקים האולימפיים
ברוניי השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת סיאול (1988), אם כי לאותם משחקים לא שלחה ספורטאים, אלא עסקן בודד, פעיל באיגוד השחייה. לשלוש האולימפיאדות שבין אולימפיאדת אטלנטה (1996) לבין אולימפיאדת אתונה (2004) שלחה ספורטאי אחד בכל פעם, ואיש מהם לא רשם הישג משמעותי. בשנת 2008 הייתה ברוניי המדינה היחידה שלא השתתפה באולימפיאדת בייג'ינג (2008). השתתפותה במשחקים בוטלה יום לפני פתיחתם, עקב כשלים ברישום הספורטאים. לאולימפיאדת לונדון (2012) שלחה ברוניי לראשונה משלחת בת שלושה משתתפים, ולראשונה היא כללה גם אישה.
ברוניי מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
סטרימר
פטקו סטאינוב
פרופסור פֶּטְקוֹ סְטוֹיָאנוֹב סְטָאיְנוֹב (בבולגרית: Петко Стоянов Стайнов; 31 במאי 1890, קאזאנלק, נסיכות בולגריה – 24 ביולי 1972, סופיה, הרפובליקה העממית הבולגרית), היה משפטן ופוליטיקאי בולגרי חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כשר החוץ בין 1944 ל-1946. סטאינוב היה חבר האספה הלאומית הבולגרית מ-1923 ועד 1972. בתקופת מלחמת העולם השנייה היה סטאינוב מראשי המאבק נגד רדיפות היהודים בבולגריה.
ראשית חייו.
ב-1908 סיים סטאינוב בית ספר תיכון בסטארה זאגורה. ב-1908 יצא ללימודי משפטים בגרנובל ובפריז וב-1911 עבר להתמחות בלייפציג. לאחר מלחמת הבלקן השנייה עבר לפריז ושם הוסמך כדוקטור לכלכלה ומדע המדינה. בראשית שנות ה-20 היה סטאינוב חבר בסגל הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת סופיה.
הקריירה הפוליטית.
בין 1930 ל-1931 כיהן סטאינוב כשר הרכבות, הדואר והטלפון בממשלתו של אנדריי ליאפצ'ב. ב-1934 מונה לשגריר בולגריה בבלגיה ושנה מאוחר יותר בצרפת. במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרף לחזית המולדת והיה ממתנגדי הברית עם גרמניה הנאצית. ב-9 בספטמבר 1944, לאחר ההפיכה הצבאית בממלכה, מונה לתפקיד שר החוץ בממשלתו של קימון גאורגייב. סטאינוב השתתף בצוות המשא ומתן הבולגרי לקראת ועידת השלום בפריז (1947). הוא התנגד להשתלטות הקומוניסטית על המדינה ובמרץ 1946 התפטר מתפקידו.
אחריתו.
בין 1947 ל-1963 כיהן סטאינוב כדקאן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת סופיה וכחבר פרלמנט. בראשית שנות ה-50, תקופת כהונתו של וולקו צ'רבנקוב כראש הממשלה, נעצר סטאינוב מספר פעמים אך שוחרר ללא העמדה לדין. הוא הלך לעולמו ב-1972 והוא בן 82 שנים.
סטאינוב והקהילה היהודית.
ראשית המאבק באנטישמיות.
סטאינוב התנגד לרדיפות היהודים בממלכת בולגריה ומחוצה לה. בגבור האנטישמיות הממוסדת בגרמניה הנאצית, החליטו ראשי הקונסיסטוריון של יהדות בולגריה להקים ועד פעולה ומחאה נגד רדיפות היהודים בגרמניה, בשיתוף אנשי ציבור ואקדמיה בולטים בבולגריה. סטאינוב הצטרף לוועד הפעולה, וביוני 1933 תוכנן לערוך הפגנת מחאה בסופיה. המשטרה הבולגרית אסרה על קיום ההפגנה בתואנה שתפגע ביחסי הממלכה עם גרמניה.
אירועי מלחמת העולם השנייה.
ב-10 באוקטובר 1940 פרסם שר הפנים פטר גברובסקי הודעה לעיתונות בדבר הכוונה לחוקק את החוק להגנת האומה נגד המיעוט היהודי במדינה. סטאינוב הבטיח לראשי הקונסיסטוריון שיפעל נגד החלת החוק. ההצעה הובאה לאישור הפרלמנט וסטאינוב נמנה עם קומץ חברי הפרלמנט שהצביעו נגדו.
לאחר הצטרפות בולגריה להסכם התלת-צדדי בטקס שנערך בווינה, חזר בוגדאן פילוב לבולגריה והתקבל בהתלהבות רבה בפרלמנט, להוציא קולות מחאה רמים ומעטים שנשמעו מספסלי האופוזיציה והובלו על ידי סטאינוב וניקולה מושאנוב.
ב-25 ביוני 1942 אישר הפרלמנט הבולגרי חוק המתיר לממשלה הבולגרית לאחוז בכל האמצעים הנדרשים כדי לפתור את "הבעיה היהודית". סטאינוב נמנה עם מיעוט המתנגדים לחוק ובנאומו בפרלמנט ציין, כי החוק משרת אינטרסים זרים.