באורוגוואי, כפי שנעשה בסלוודור דה באהייה שבברזיל, חוגגים את חגה של אימנז'ה מדי שנה ב־2 בפברואר. ביום זה יורדים רבבות אנשים לחופי ריו דה לה פלטה (Rio de la Plata),ומניחים מנחות לכבוד מלכת הים. אורוגוואים רבים המגדירים עצמם קתולים או בני דתות אחרות ומשתתפים אף הם בחגיגות. הקהל מגיע לחופים שונים ומניח בתוך סירות מעץ, מגומי ואפילו מקלקר מנחות מסוגים שונים: אוכל, שתייה, בשמים, מכתבים, נרות דולקים, קונכיות ואינספור חפצים נוספים. את הטקס בחוף מנהלים כוהנים וכוהנות הלבושים בתלבושת המסורתית של העיר הברזילאית סלבדור דה באהייה. המאמינים רוקדים לקצב התופים, ויש המקריבים כמנחה תרנגולת, כבש או טלה, באמונה שבתמורה לקורבן תביא להם אימנז'ה אהבה, בריאות, עבודה ושפע. "באופן בסיסי, הרעיון הוא לתת מנחה שהאל אוהב על מנת לקבל ממנו את מה שמבקשים".סוד ההצלחה של האומבנדה טמון בדיוק במכניזם הפשוט הזה. אורוגוואי נמצאת במשבר כלכלי מתמשך כבר עשרות שנים. במצב כזה, האומבנדה מציעה פתרונות מהירים. את המנחה בוחרים בהתאם להעדפות של האל שאליו פונים. אקסו, למשל, מעדיף אלכוהול וסיגרים. את המנחות האהובות על ידי האלים אפשר להשיג בחנויות מיוחדות הנקראות "סנטרייס", ההולכות ומתרבות במונטווידאו, והופכות לרווחיות יותר ויותר. בחנויות אלה מוכרים גם נרות שחורים, גולגולות וצלמיות של השטן. אלה מנחות שנותנים כשמבקשים מהרוח לפגוע באדם מסוים. "אני לא יודע אם הם מצליחים לפגוע, אבל לפחות הם מנסים", אומר בעל חנות סנטרייה שלא רצה להזדהות.
מלכת השקר.
ההצלחה ההולכת וגדלה של האומבנדה נתקלת בהתנגדויות מגורמים שונים. בשנה שעברה חוּלל פסלה של אימנז'ה בבירה מונטווידאו, ונכתבה עליו הסיסמה "מלכת השקר". כנסייה אוונגליסטית בדלנית ועשירה, "הכנסייה האוניברסלית של ממלכת האל", תוקפת ללא הרף את חסידי האומבנדה ברדיו ובטלוויזיה. לעיתונות מגיעים מכתבי תלונה על טקסי הקרבת חיות הקשורים לאומבנדה. ויש גם יוזמות חקיקה נגד "רעשים מטרידים" וטקסי הקרבת הקורבנות, שאם יתקבלו יפגעו בחירותם של המאמינים. למרות הביקורת, חופש הדת באורוגוואי מאפשר את פעילות המאמינים. "מאה" אנדרדה ובן זוגה מוציאים לאור עיתון של האומבנדה, יש להם אתר אינטרנט וארגון המתעמת פוליטית עם המתנגדים לדת. זאת ועוד: "ארגון מקדשי האומבנדה" הצליח להתקבל ל"קואליציית השמאל", הכוח הפוליטי הגדול ביותר כיום באורוגוואי, שזכה בחודש שעבר בניצחון היסטורי בבחירות, כאשר לראשונה נבחר באורוגוואי נשיא ממפלגת השמאל. חסידי האומבנדה מקווים כי עכשיו, כאשר הם שותפים לכח הפוליטי המוביל במדינה, הם יצליחו לסכל כל יוזמה לחקיקה שתגביל את צעדיהם, ולהמשיך לרקוד ולמסור את גופם לשלטונן של הרוחות לקול הלמות התופים.
טקס בברזיל.
בסלבדור, מזמינים לתוכם המאמינים נשמות של אנשים שעברו מן העולם. לפעמים, לאחר שנכנסה לתוכם רוחו של ילד, הם נשכבים על הקרקע, רוקעים ברגליהם ומייבבים בקולות של פעוטות, באופן שאינם מסוגלים לחקות במצב רגיל. בטקס דתי בעיירה הקולוניאלית טאסקו שבמקסיקו, משחזרים את צליבת ישו במסגרת חגיגות השבוע הקדוש, הפסחא. באקט שמשולבים בו יסודות נוצריים ופגאניים, נושאים אדם מסומר לצלב בראש התהלוכה, סמל למידת האדיקות וההקרבה לרוח הקודש. התהלוכה מלווה במוזיקה ובתפילות, ומכניסה גם את המשתתפים האחרים לטראנס. הטראנס מסייע לצלוב להיות אדיש, לנוכח כאב שלא היה יכול להתמודד עמו במצב תודעה רגיל. גם כאן, לאחר ההורדה מהצלב, הצלוב ממשיך בשגרת יומו כאילו לא אירע דבר. אפילו בקרנבל בברזיל, בזמן הריקודים, מגיעים החוגגים לעיתים לטראנס של ממש מתוך אקסטזת הריקודים הממושכים. בקרנבל של סלבדור חוגגים ההמונים את התחככות הטבעי בעל טבעי.
מרכזי האומבנדה.
מרכזי האומבנדה הם מתחמים רחבי-ידיים. חלק מהמבנים משמשים כמבני מגורים לחברי הקבוצה או לאסיפות, אחרים משמשים כחדרי מגורים לרוחות והמאמינים מאחסנים בהם את חפצי הפולחן. מרכזי האומבנדה הגדולים נמצאים בדרך כלל בפרברי הערים, אבל גם במרכזי הערים יש מרכזי אומבנדה רבים, לרוב קטנים יותר. למתבונן מבחוץ יהיה קשה להבחין בהם במרחב העירוני משום שהם משמשים בדרך כלל גם כבית מגורים של מנהל הפולחן. החפיפה הזאת בין הספרה הפולחנית-מקודשת ובין הספרה היומיומית-חילונית אופיינית לאומבנדה. מי שרגיל לאופי הרציני וחמור הסבר של הפולחן הנוצרי, יופתע מטקסי האומבנדה אשר במהלכם מותר לצחוק, לשתות קפה, להתבדח ולהעיר הערות על המתרחש. אף-על-פי-כן מסמנים בדרך כלל באופן סמלי את המעבר מספרה אחת לשנייה, למשל באמצעות נגיעת יד בקרקע שלפני המזבח או במפתן דלת המגורים של הרוח.
בית האומבנדה.
כשמישהו מגיע למרכז האומבנדה, יוצא לקראתו מייד אחד מחברי הקהילה, שואל לסיבת הביקור, ומברר אם הוא מבקש להיוועץ ברוח מסוימת. אם הוא משיב שהגיע מתוך סקרנות גרידא, יגיבו חברי הקהילה בהפתעה. כמעט שלא ניתן לעזוב את המרכז בלי לקבל עצה רוחנית כלשהי. האומבנדה היא דת מעשית, שאינה מציעה גאולה בעולם הבא, אלא מספקת תמיכה בפתרון בעיות קונקרטיות.
כפי שנהוג בוודו, בסנטריה ובקנדומבלה, בכל בית אומבנדה יש מעגל מצומצם של "בנות" ו"בנים". באומבנדה הקרדסיסטית מכנים אותם בדרך כלל "מדיומים", ואילו בקבוצות שמגלות נטייה מובהקת יותר לקנדומבלה הם מכונים "פילה/פילו דה סנטו (בנים/בנות של קדוש). בהשוואה לקנדומבלה שבה הדומיננטיות של הנשים היא מובהקת, באומבנדה מספר הגברים גבוה באופן ניכר, ורבים מתוכם מטפסים ומגיעים למעגל הניהולי של הפולחן.
החניכה.
ניתן לכונן קשר עם בית אומבנדה באמצעות חניכה, המזכירה את החניכה הנהוגה בקנדומבלה, אם כי בדרך כלל מדובר בגרסה מפושטת של חניכה זו. דרך אחרת לכונן קשר עם בית האומבנדה היא באמצעות הכשרת האדם להיות מדיום רוחני הכוללת תרגילי מדיטציה ולימוד תרגילים פיזיים מסוימים המשמשים מעין "מבוא" לטראנס. ישנה גם אפשרות לעבור טקס טבילה, אבל פרקטיקה זו אינה מאפשרת לשמש כמדיום, שכן ההטבלה אינה יוצרת קשר בין המאמין ובין רוח כלשהי. ה"הטבלה" האומבנדיסטית שאולה מן הטקס הנוצרי והיא נערכת במסגרת טקס פומבי. הטקס מלווה לעיתים קרובות בתפילות נוצריות כמו "אבינו", "אווה מריה" ו"הרקדו האופסטולי". הנטבל בוחר שני סנדקים מבין המדיומים המנוסים של הבית. במהלך הטקס חופפים את ראשו בחליטת צמחים.
לצד החברים הקבועים, מגיעים למרכז גם אורחים מזדמנים, בדרך כלל מקרב השכנים וחוג המכרים של חברי הפולחן, ביניהם אנשי-שם, פוליטיקאים ואמנים. חסידים אלה, שאינם קשורים בטבורם לחיי הקבוצה, מגיעים פעמים רבות כדי להשתתף בחגיגות או להיוועץ ברוחות. לא מעט אנשים פונים למרכז מטעמים אישיים, ללא קשר לחגיגות: הם מחפשים עזרה בפתרון מאבקים קונקרטיים וסעד לצרות היומיום. ההצלחה הכלכלית והחברתית של מרכז אומבנדה משמשת ביטוי לכוח הרוחני של המדיומים שלו ולעוצמה של הרוחות שעימן הוא "עובד", כפי שהדבר מכונה.
אומבנדה משמעה "עבודה", "פרסטר קרידדה" (prester caridade)- כלומר, לעשות חסד, לפעול ברוחב-לב ולעזור לנזקקים. כך תופסים האומבנדיסטים את משימתם האמיתית. אולם האומבנדה אינה תופסת את המושג "נזקקות" אך ורק במובנים חומריים, אלא גם במובנים רוחניים: כל סוג של מצוקה מתפרש כסימן לנזקקות רוחנית-קשים כלכליים, מחלות ומשברים נפשיים, ביש-מזל בחיי האהבה ואף תאונות.
דת כאומנות הריפוי.
עבור מרבית החברים הקבועים והארעיים של האומבנדה, משברים אישיים שונים הביאו אותם מלכתחילה לאומבנדה, בדרך כלל אחרי סדרה של כישלונות למצוא מזור למצבם באופן קונבנציונלי. כשאדם פונה למרכז אומבנדה בעקבות בעיה כלשהי, מפנים אותו למנהל הפולחן או למדיום והם קודם כל בודקים מי מהרוחות מתאימה ביותר לפתרון הבעיה: פומבה ז'ירה, למשל, היא היועצת המתאימה בדרך כלל בענייני אהבה ואילו אל האשו פונים כשרוצים לפתור בעיות מקצועיות. סיבות לדיכאון, לעומת זאת, עשויות להיות קשורות לרוח רפאים, אגון, ה"נשענת" על האדם ומטרידה אותו. כשמזהים את הרוח האחראית לבעיה, דרך המדיום האדם שהוטרד יכול לשוחח עם הרוח באופן ישיר, לחקור את הסיבות לבעייתו ולהיחשף לאפשרויות ריפוי שונות. דרכי טיפול שונות יכולות להיות בצורת הקרבת קורבן שתשחרר את האדם או באמצעות טקס טיהור. הטיפול הרוחני הנפוץ ביותר המוענק על ידי האומבנדה הוא ה"פסה" (passé)- הנחת ידיים- בו המדיום מצוי בטראנס ומניח את ידיו על מצחו של הלקוח וטופח על גופו. את הטיפול הזה מבצעים או באופן פרטני או בקבוצת סיאנס ציבורית.
חגיגות ושמחות.
לצד מפגשי ייעוץ פרטיים וסיאנסים ציבוריים, מרכזי אומבנדה רבים מארגנים גם חגיגות. כדי לקרוא לרוחות נהוג לשיר ולתופף ולסמן על הקרקע או על הקירות איורי פולחן בגיר. איורים אלו מכונים "פונטוס ריסקדוס" (pontos riscados). המסגרת החיצונית של החגיגות מזכירה במידה רבה את אירועי הקנדומבלה: קוראים לרוחות, הן מופיעות, רוקדות, אוכלות ושותות, מתלוננות על תשומת הלב הזעומה ועל הקורבנות הדלים שהן מקבלות אך משיאות עצות ומחזקות את הכוחות הרוחניים של הנוכחים. הכל נעשה מתוך צדקה וחסד (רוחני). הרוחות אינן מסתפקות בנתינה ודורשות דבר-מה בתמורה- קורבנות מאכל, כסף או פשוט תפילה.
מסקנות.
כל הדתות הסינקרטיות, ובניהן אומבנדה, הן דתות המשלבות מושגים ופרקטיקות ממקורות שונים. אם בודקים היטב מגלים שכל דתות העולם ערכו קישורים ממין זה, אך דתות רבות מטשטשות קישורים אלה ומתכחשות לאותה "מלאכת הטלאה" דתית. במבט מכליל על הדתות האפרו-אמריקניות התהליך של אימוץ מושגים וטקסים זרים נמשך והולך, והפיסות השאולות עדיין לא השתלבו עד תום זו עם זו.