אוניברסיטת ארץ הקודש
אוניברסיטת ארץ הקודש (באנגלית: University of the Holy Land) הוא מוסד פרטי נוצרי להשכלה גבוהה, בעל צוות מצומצם, הפועל בישראל. המוסד אינו מוכר כמוסד אקדמי על ידי הרשויות בישראל או בארצות הברית.
הצוות.
בראש המוסד עומד ד"ר סטפאן פפאן. במוסד אנשי צוות אקדמיים יהודים ונוצרים, וביניהם אשת ראש המוסד, וכן חוקר העתיקות האנגלי שמעון גיבסון העוסק רבות בעתיקות בארץ הקשורות בנצרות, וחלק ממחקריו ומסקנותיו מפורסמים כשנויים במחלוקת.
מרצה אורח קבוע הוא חוקר העתיקות עטור הפרסים ד"ר גבריאל ברקאי מגלה קמע ברכת הכהנים העשוי כסף, וחופר הרגמים בדרום מערב ירושלים הסבור שהם אתרי קבורת שרפה ומספד של מלכי יהודה. ברקאי חבר בצוות האקדמי של מוסד נוצרי מקביל בהר ציון, המכון האמריקאי ללימודי ארץ הקודש (או לימודי ארץ-צבי) הנקרא כיום מכללת אוניברסיטת ירושלים (Jerusalem University College), אף הוא מוסד ללא הכרה אקדמית בישראל או בארצות הברית.
לימודי המשך על אף אי הכרה כמוסד אקדמי.
כאמור, המוסד אינו מוּכַּר כמוסד להשכלה גבוהה לא בארצות הברית ולא בישראל. הוא מוכר כמוסד לימודים דתי, בידי האיגוד התאולוגי האסייתי.
המוסד מציע בין היתר גם תוכניות קצרות של שבועות אחדים או משך של עונת לימודים בודדת, במסגרת הלימודים באוניברסיטה נוצרית אחרת בעולם.
לפי אתר המוסד, תלמידיו התקבלו ללימודי המשך לתואר שלישי באוניברסיטאות מכובדות כאוניברסיטת הלסינקי, אוניברסיטת בראון, אוניברסיטת אברדין, הסמינר התאולוגי היהודי (מכון שכטר) של התנועה הקונסרבטיבית, והאוניברסיטה העברית בירושלים.
מקומה ותולדותיה.
האוניברסיטה הוקמה על ידי המרכז לחקר הנצרות הקדומה (Center for the Study of Early Christianity) בשנת 1985. היא שוכנת ברחוב הרוזמרין 1104 בשכונת גילה בירושלים.
אהרון שר
יחסים מסוכנים
יחסים מסוכנים (בצרפתית: Les Liaisons dangereuses) הוא שמו של רומן מכתבים נודע מאת הסופר הצרפתי פייר שודרלו דה לאקלו. הרומן יצא לאור בשנת 1782 וזכה לעיבודים רבים, לבמה, לאופרה, לקולנוע ולטלוויזיה. ההבטחה שסימן רומן זה לא התממשה בשני הרומנים האחרים של דה לאקלו, וזה שב והצטרף לצבא אחרי המהפכה הצרפתית וטיפס לדרגת גנרל תחת פיקודו של נפוליאון.
"יחסים מסוכנים" פורסם לראשונה במהדורה בת ארבעה כרכים, ב-23 במרץ 1782, על ידי הוצאת Durand Neveu, והפך מיד להצלחה גדולה. הוא נמכר ב-1,000 עותקים בחודש הראשון להפצתו, הצלחה מסחרית גדולה במונחי אותם הימים. לאקלו, שהיה איש צבא, צווה מיד לשוב למבצר בו הוצב בבריטני.
במוקד הרומן, שעורר שערורייה רבתי עם צאתו, ניצבת דמותם של המפתה ואלמון ושל ידידתו ויריבתו מאדאם דה מרטיי, המתענגים בלא ייסורי מצפון על סבלם של קרבנות הפיתוי. דה לאקלו מתאר את נפשם של דמויותיו באופן ריאליסטי ובעין חדה, ומציב את דמויותיו בניגוד חריף לזו של ורתר בייסורי ורתר הצעיר של גתה (1774). בעוד גתה, ברומן המכתבים הקצר שלו, שעורר אף הוא שערורייה, מתווה את דמות האוהב הנמק בייסורי אהבתו הנכזבת, מתאר דה לאקלו את האופן בו משחיתים הציניות, הנצלנות וחוסר המעש את נשמתם של גיבוריו. דה לאקלו גרס כי ספרו הוא סטירה מוסרית, אך ניכרת בו גם התענגות על האופן המתוחכם בו רשעים מתוחכמים וחדי־לשון עושים שימוש ביכולתם האינטלקטואלית כדי להשיג את מטרותיהם.
"יחסים מסוכנים" היה הרומן הבולט ביותר בעשור שהוביל אל המהפכה הצרפתית, בביקורתו החריפה על "המשטר הישן" ועוד יותר מזה בתולדות הרומן. דה לאקלו צעד קדימה מהמורשת הפיקרסקית, כפי שהיא מיוצגת ברומנים כמו "תום ג'ונס" של הנרי פילדינג, וצעד חשוב לקראת התפתחות הרומן המודרני והפסיכולוגי, שמצא את ביטויו המלא רק במאה התשע עשרה.
הספר תורגם לעברית בידי יונת סנד, ויצא לאור בשנת 1975 בהוצאת הקיבוץ המאוחד, בתמיכת המפעל לתרגום ספרות מופת.
עיבודים.
ספרו של דה לאקלו זכה לעיבודים רבים. הבולטים שבהם:
עיר של אושר
עיר של אושר (באנגלית: City of Joy) הוא סרט דרמה משנת 1992 בבימויו של הבמאי האנגלי רולנד ג'ופה (Roland Joffé, דמעות של שתיקה), לפי תסריט של מרק מדוף. הוא מבוסס על רומן הנושא שם זהה, אותו כתב דומיניק לאפייר (Dominique Lapierre).
עלילה.
הזארי פאל (אום פורי) הוא חוואי כפרי שמהגר לקולקטה ביחד עם אשתו (שבנה עזמי) ושלושה ילדיהם בחיפוש אחר חיים טובים יותר. הם מתחילים בצורה לא טובה. מרמים אותם, לוקחים מהם את דמי השכירות שלהם והם נזרקים לרחובות, וקשה להזארי למצוא עבודה כדי שתפרנס את משפחתו. אולם המשפחה הנחושה מסרבת לוותר ולבסוף מוצאת את מקומה בעיר מוכת העוני.
בינתיים, בקצה השני של כלכתא, מקס לווה, רופא מדוכדך מטקסס (פטריק סווייזי) הגיע לתור אחר הארה רוחנית אחרי שהוא איבד מטופל בזמן ניתוח. גם הוא מתחיל בצורה קשה. אחרי שפרוצה מרמה אותו, הוא מוכה בידי בריונים ונותר מדמם ברחובות בלי מסמכיו וחפצי הערך שברשותו.
הזארי נחלץ לעזרתו של מקס ולוקח את הרופא הפצוע ל"עיר של אושר", רובע עוני המאוכלס במצורעים ועניים שהופך להיות ביתה החדש של משפחתו. מקס שוהה זמן רב בשכונה, אבל לא מעוניין להתערב בענייניהם של השוכנים בה, בגלל שהוא חושש להיקשר אליהם רגשית. אולם, מהר מאוד הוא מחליט לשעות לעזרתם של חבריו החדשים אחרי שאשה אירית (פולין קולינס), שמנהלת את המרפאה המקומית משכנעת אותו לעשות כן.
לבסוף, מקס מתחיל להיקשר לשוכני הרובע והוא מתחיל להבין שחייו אינם כל כך רעים. ישנם רבים בסביבתו שחייהם גרועים בהרבה משלו, אבל הם מתייחסים לכל יום בציפייה חיובית שנוטעת כוחות חדשים ברופא המדוכא.
כורנוב
קונסטנצה מאראגון, קיסרית האימפריה הרומית הקדושה
קונסטנצה מאראגון (בספרדית Constanza de Aragón – קונטנסה דה אראגון, בהונגרית: Aragóniai Konstancia – קונסטנציה; בגרמנית: Konstanze von Aragón קונסטנֶה ; 1179 – 23 ביוני 1222) הייתה נסיכה ספרדית, מלכת הונגריה מנישואיה הראשונים וקיסרית האימפריה הרומית הקדושה מנישואיה השניים.
קורות חייה.
קונסטנצה מאראגון הייתה בתם של אלפונסו השני, מלך אראגון וסאנצ'ה מקסטיליה, מלכת אראגון.
עם מות אביה בשנת 1196 החליט המלך החדש, אחיה של קונסטנצה, פרו השני, מלך אראגון להשיא אותה לאימרה הראשון, מלך הונגריה בשנת 1198. בשנת 1199 או שנה לאחר מכן נולד בנה לסלו השלישי, מלך הונגריה. מותו של בעלה העלה לכס המלוכה את בנה הקטין תחת העוצרות של אנדראש השני, מלך הונגריה. העוצר חמד את כס המלוכה לעצמו וגירש את קונסטנצה ובנהּ שמצאו מקלט בווינה שם נפטר לסלו ביום 7 במאי 1205 וקונסטנצה חזרה לממלכת אראגון.
באראגון פרשה קונסטנצה למנזר אותו ייסדה אמהּ לאחר מות בעלה – אביה של קונסטנצה, היא שהתה במנזר במשך 5 שנים עד שהאפיפיור אינוקנטיוס השלישי החליט בעצה עם מלך אראגון להשיא אותה לבן חסותו פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
קונסטנצה ופרידריך נישאו בעיר מסינה ביום 15 באוגוסט 1209 והיא הוכתרה כמלכת סיציליה. בעת הנישואים היה החתן בן 14 והכלה בת 30 אך הפרש השנים גושר על ידי אהבה עזה. יש היסטוריונים הגורסים כי קונסטנצה שימשה גם כדמות אם לפרידריך שהתייתם מאימו בילדותו.
בשנת 1211 נולד בנם המשותף היינריך. בשנת 1212 הוכתר פרידריך כמלך גרמניה וקונסטנצה נותרה בסיציליה עד לשנת 1220 ובשנת 1215 היא הוכתרה כמלכת גרמניה בטקס ההכתרה השני של בעלה.
בשנת 1220 הוכתרו פרידריך וקונסטנצה כקיסרי האימפריה הרומית הקדושה והיינריך הוכתר כמלך גרמניה. בשנת 1222 נפטרה קונסטנצה ונקברה בקתדרלת פלרמו.
איברהים נובאני
איברהים נובאני (נולד ב-1961) הוא אמן פלסטיני ישראלי. גוף היצירה של נובאני כולל עשרות רבות של ציורי שמן ואקריליק על בדים גדולי מידות, ציורים על עץ, על נייר, רישומים וסקיצות. יצירתו מתאפיינת בשני מרכיבים בולטים: האחד נוגע לתפיסת הצבע שלו, והשני נוגע למרכיב התמטי - גאומטרי.
ביוגרפיה.
איברהים נובאני נולד בעכו בשנת 1961 וגדל בכפר מכר הסמוך לעכו, השני מששת ילדי המשפחה. אביו, עומר נובאני, בן כפר מנפת שכם, חי בחיפה ממנה ברח בשנת 1948 עם מלחמת העצמאות לעכו. אמו, וקיעה, בת הכפר קיואקאת שבגליל המערבי - מקום בו נמצא היום קיבוץ בית העמק - ברחה ממנו עם משפחתה במלחמת העצמאות לירכא ואחר כך עברה לכפר מכר.
נובאני למד ביסודי בכפרו ובתיכון בכפר יאסיף. בין השנים 1977–1978 למד ציור בבית הגפן בחיפה. בכיתה י' החל ללמוד ציור בעכו אצל הצייר עבד עבאדי.
בתחילת שנות ה-80 עזב נובאני את כפרו והחל ללמוד במחלקה לאמנות בבצלאל, שם היה הצייר הפלסטיני היחידי במחזורו. את לימודיו סיים ב-1984, ובשנת 1986 השתתף נובאני בתערוכה קבוצתית בביתן הישראלי ב. באותה שנה עבר לגור בתל אביב.
בשנת 1989 עבר משבר נפשי עליו התראיין בהרחבה בריאיון עם דליה קרפל למוסף הארץ. נובאני חזר לביתו בכפר מכר בשנת 1990.
עבודות.
שנות ה-80.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החל נובאני לאמץ את השפה המופשטת גאומטרית, אחת מצורות הביטוי הקיצוניות של האוונגרד בתולדות האמנות המערבית. ההיכרות המקיפה עם הקאנון של האוונגרד האירופי התרחשה בעת לימודיו בבצלאל, שם התחיל לנסח את צורת הביטוי האותנטית שלו. השימוש במערכת הצורות והקומפוזיציות שהמציאו אמני האוונגרד אפשרו לו לבחון מחדש את היחס שבין צבע לצורה. נובאני אמר בריאיון לדליה קרפל מ-2004: "לקחתי אז את אמנות האוונגרד של המאה העשרים, בה טמון לדעתי מאגר גדול של חומר גלם שניתן לשאוב ממנו, וגם היום אני עדיין מנהל דו-שיח עם האמנות המודרנית ועם תקופות בהיסטוריה של האמנות שמדברות אליי."