המוזיאון מציג כלי נשק רבים וכן מוצגים רבים אודות הגורמים למלחמות המאה העשרים. במוזיאון מוצגת תעודת הלידה של אווה קלארק התינוקת שנולדה במחנה הריכוז מאטהאוזן.
סניפים אחרים.
למוזיאון המלחמה האימפריאלי מספר סניפים נוספים בעיר לונדון:
וכן סניפים מחוץ ללונדון.
ליטון של עברית
ליטוּן של עברית (נקרא גם: לטיניזציה או רומאניזציה של עברית) היא שיטת תעתיק מילים עבריות לאותיות לטיניות. גם כתיבת טקסטים עבריים מלכתחילה באותיות לטיניות נקראת ליטון. ליטון משמש בעיקר בשמות רחובות, בשמות חברות, בפרסומות, בדרכונים ובתעודות רשמיות.
היסטוריה.
בתרגום התנ"ך ללטינית, הוולגטה, מופיעים תעתיקים לטיניים של השמות, וכן של המונח "ממזר" (mamzer). במגילות קדומות של התנ"ך ביוונית השם יהוה נכתב באותיות עבריות קדומות, בתוך הטקסט היווני.
מניעים לליטון.
הצורך העיקרי בתעתיק לטיני הוא עבור כתיבת שמות ומונחים עבריים, אותם בוחרים שלא לתרגם לשפות המשתמשות בכתב לטיני.
צורך טכנולוגי.
בעבר, היה צורך בליטון העברית בשל חוסר יכולתן של מערכות אלקטרוניות (מחשבים, טלפונים סלולריים ועוד) להציג עברית תקינה. בנוסף, מאחר שכיוון הכתיבה של העברית הפוך מכיוון הכתיבה של הכתב לטיני והמתמטיקה, נוצרו קשיים בשילוב מילים לועזיות ונוסחאות בטקסט עברי, או בשילוב עברית בטקסט לועזי. הבעיה נפתרה כאשר נכתבו אלגוריתמים להתמודדות עם כיווניות של שפות, וחברות הטכנולוגיה החלו לייצר מכשירים התומכים בכתיבה מימין לשמאל, כדי לפנות לקהל רחב יותר (כולל לדוברי הערבית והפרסית, הנכתבות גם הן מימין לשמאל). גם הגופן המיוחד מעמיד קשיים, מה גם שטרם נוצר תקן לצורך זה (נכון ל-2006). בעבר השתמשו בליטון במסרונים (SMS) ובדואר אלקטרוני. בעיה זו הולכת ונעלמת, וכיום ניתן להשתמש בעברית במכשירים טכנולוגיים באופן כמעט מוחלט ללא בעיות.
בשל מגבלות הכתיב חסר-הניקוד, וחוסר בקיאות בניקוד בציבור הרחב, יש המשתמשים בליטון כדי לבאר הגיית שם, ולהבדיל בין הומוגרפים.
ליטון כתחליף לכתב העברי.
מערכת הכתב העברי מוגדרת כאלפבית מסוג אבג'ד, זהו אלפבית עיצורי, יש בו אותיות רק לעיצורים ולא לתנועות, והוא אינו "אלפבית גמור". האלפבית היווני, הלטיני ונגזרותיהם לעומת זאת, מוגדרים כאלפביתים גמורים, משום שישנן אותיות הן לעיצורים והן לתנועות.
מטרת הליטון היא לכתוב את השפה העברית באלפבית גמור ושלם, בניגוד לאבג'ד, בשיטת כתב פונמית, עד כמה שאפשר, של השפה העברית - עם אותיות ייעודיות לתנועות במעמד שווה לאותיות העיצוריות.
הקצרנות העברית, לשיטותיה השונות, תמיד נכתבת משמאל לימין, כמו בכתב הלטיני. כל סימן בקצרנות הוא מילה בפני עצמה. הסיבה לכיוון הכתיבה הזה היא כי רוב האנשים ימניים ולכן משיכה של היד הכותבת היא מהירה יותר מדחיפה. בקצרנות הבסיסית, המלאה, נכתבות כל התנועות והעיצורים שמרכיבים את המילה, כלומר לא לפי הכתב העברי המקובל.
יתרונות הליטון.
בספרות המדעית מקובל כיום להשתמש בשפות המשתמשות בכתב הלטיני. ד"ר מיכאל אבינור, מפתח הכתב הכרמלי, טען שאילו היה כתיב לטיני בשפה העברית היה ניתן להשתמש בה במדע, אם לא כדי לכתוב מאמרים, לפחות כדי לקבוע מושגים. בצורה זו יימנעו מצבים שבהם תגלית בישראל תקבל שם לועזי. מאידך, רבים חולקים על אבינור, ומביאים כדוגמאות סותרות, גם מושגים מדעיים, שמקורם דווקא כן בעברית, לדוגמה מכתש. כמו כן ישנו אפילו שימוש בכתיב העברי (גם אם שימוש מועט), כך לדוגמה האותיות א', ב' ו-ג' משמשות כסימונים במתמטיקה.
יתרונות וחסרונות הכתב העברי הקיים.
לעומת זאת, אי אפשר להתעלם מההיסטוריה והעובדה שהאלפבית העברי מלווה את העם היהודי כבר יותר מאלפיים שנה ומזוהה ביותר ובאופן ייחודי עם היהדות, השפה העברית ומדינת ישראל; זאת בעוד הכתב הלטיני, לפחות האותיות הגדולות, מקורו ההיסטורי מהאימפריה הרומית שחלקה בהיסטורית העם היהודי היה מר ביותר. לפיכך ברור שצפויה התנגדות פוליטית, לאומית וזהותית, נרחבת לשימוש באותיות לטיניות לכתיבת עברית. בנוסף, הכתב העברי הוא בעל מעמד דתי, ונהוג לכתוב בו את ספרי התורה.
כיום השפה העברית נכתבת בעיקר בכתיב לא מנוקד, שהוא בעל חסרונות:
הדרך המסורתית להתגבר על בעיות אלה היא בעזרת ניקוד, אך גם לשיטה זו חסרונות:
על כן, אדם שרוצה ללמוד עברית צריך ללמוד שלושה כתיבים: כתיב מנוקד, כתיב מלא חלקית, וכתיב מלא. השיטה הנוכחית גם מקשה על התעתיק משפות אחרות.
הצעות.
עם תחיית הלשון העברית עלו הצעות לרפורמה במערכת הכתב, ולגיבוש מערכת כתב לטינית לכתיבת השפה העברית, בדומה לרפורמה שנערכה בטורקיה בשנת 1928 על ידי מוסטפא כמאל אטאטורק בה הוחלף האלפבית הערבי באלפבית הלטיני, עם התאמות נדרשות, לכתיבת השפה הטורקית. איתמר בן-אב"י, הילד העברי הראשון, ניסה זאת על ידי הוצאת שני שבועונים בעברית בכתב לטיני, ha Savuja ha Palestini ("השבוע הפלשתיני"), בירושלים ב-1928, ו-Deror ("דְרור"), בתל אביב ב-1934. לטענת בן אב"י, אביו אליעזר בן יהודה לא התבטא בנושא באופן פומבי, אולם הביע תמיכה בכך בשיחותיו עימו. זאב ז'בוטינסקי תמך אף הוא בליטון הכתב העברי. גם חברי התנועה הכנענית כמו עדיה חורון, יונתן רטוש ואחיו עוזי אורנן (יוצר התקן ISO 259) תמכו ברעיון. רטוש הציע את שיטתו במאמר "סורי - כן ולטיני - לא?" בשנת 1962, וחזר והעלה את הנושא בראיונות רבים עד מותו, וחורון נהג להתכתב עם זאב ז'בוטינסקי ובנו ערי בעברית באותיות לטיניות.
בשנות ה-50 פיתח ד"ר מיכאל אבינור שיטת כתב לשפה העברית, הקרויה הכתב הכרמלי, המנסה לתת מענה לסוגיות לעיל.
הצעות אלה לא נחלו הצלחה ולא נקלטו בקרב הציבור.
תקנים לליטון.
לא קיים תקן אחד המשמש לליטון של עברית, ולכן השימוש הנפוץ ביותר הוא בתעתיק לאות לטינית לפי המקובל באורתוגרפיה האנגלית. מאחר שמבנה המילה האנגלית שונה מאוד ממבנה המילה העברית, תעתיק כזה יוצר אי בהירות וערבוב מילים עבריות שונות באותו תעתיק.
תקנים רבים ושונים קיימים היום, אך אף אחד מהם אינו נפוץ ביותר, והציבור בדרך כלל אינו מכיר את חוקיהם:
The Clash
אלסנדרו וולטה
אלסנדרו וולטה (באיטלקית: Alessandro Volta; 18 בפברואר 1745 – 5 במרץ 1827) היה פיזיקאי איטלקי. וולטה ידוע בעיקר כממציא הסוללה החשמלית. הוולט, יחידת המידה של המתח החשמלי, נקראת על שמו מאז 1881.
ביוגרפיה.
וולטה נולד והתחנך בקומו שבאיטליה. כבר בשלב מוקדם בחייו החל להתעניין בתורת החשמל, כפי שעולה גם משיר בלטינית שכתב בהיותו תלמיד צעיר, שנושאו הוא תגלית חדשה זו (דאז). ב-1774 קיבל את תואר הפרופסורה שלו, והחל לעבוד בבית הספר המלכותי בקומו כפרופסור לפיזיקה. פרסומו המדעי הראשון היה המאמר "De vi attractiva ignis electrici phaenomenis inde pendentibus". ב-1775 תכנן ויצר את האלקטרופור, מכשיר שהפיק מטען חשמל סטטי. בין 1776 ל-1777 למד וחקר את המבנה הכימי של גזים, גילה את הגז מתאן, ותכנן וביצע מספר ניסויים מדעיים מתוחכמים, כגון הצתה של גזים על ידי ניצוץ חשמלי בתוך כלי קיבול סגור.
ב-1779 התמנה כפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת פאביה, משרה שבה החזיק ב-25 השנים הבאות. ב-1782 פיתח את קבל הלוחות, שהיה שדרוג של האלקטרופור.
ב-1794 התחתן וולטה עם תרזה, בתו של הברון פרגריני, ובמשך השנים נולדו לזוג שלושה בנים.
ב-1794 זכה במדליית קופלי.
ב-1800, כתוצאה מאי הסכמה מקצועית עם הפיזיקאי לואיג'י גלווני, בקשר לתאוריית "החשמל החייתי" שלו, יצר את עמוד וולטה, המכשיר הראשון שהיה מסוגל לייצר זרם חשמלי קבוע שאינו מבוסס על פעילויות מגנטיות (למעשה - הסוללה החשמלית הראשונה). עמוד וולטה היה הוכחה מדעית לכך שמגע בין כימיקלים מסוימים ומתכות יוצר זרם חשמלי. במקרה הזה, מתקן שיוצר מגע בין דסקיות אבץ, דסקיות נחושת, ובין מי מלח, שגורמים ליצירת זרם חשמלי. וולטה דחה את מושג "החשמל החייתי" וקבע שמקור החשמל שגילה גלווני הוא במגע בין שתי המתכות השונות. ב-1801 פרסם את "שורת המתחים", שבה פרסם לראשונה את התאוריה שפיתח, על מגע המוליכים כמקור למתח החשמלי.
וולטה היה מקורב לשלטון הצרפתי באיטליה הצפונית. הוא מונה לסנאטור, ונפוליאון הפך אותו לברון ב-1810. ב-1815 מונה על ידי הקיסר האוסטרי פרנץ השני לפרופסור באוניברסיטת פדובה.
ב-1816 יצאו כתביו לאור לראשונה (מהדורה שנייה יצאה בשבעה כרכים בין השנים 1918 - 1929)
וולטה מת ב-1827, ונקבר בעיר קומו. מוזיאון "טאמפיו וולטיאנו" ליד אגם קומו, מוקדש לו ולעבודתו המדעית, ומציג את כל עבודותיו ומכשיריו המדעיים המקוריים.
גני קיו
גני קיו, או בשמם המלא הגנים הבוטניים המלכותיים בקיו (באנגלית; Royal Botanic Gardens, Kew), הם הגנים הבוטניים המפורסמים בעולם ונמצאים בלונדון, בריטניה.
גני קיו הוקמו ב-1759 כגנים פרטיים אקזוטיים של הלורד צ'פל. הם הורחבו במהלך השנים וב־1840 הוכרזו הגנים רשמית כ"גנים הבוטניים המלכותיים" של הממלכה המאוחדת. בניין הדקלים המפורסם נבנה בין השנים 1841 ו־1849 בידי הארכיטקט הוויקטוריאני דסימוס ברטון. הגנים הבוטניים המלכותיים בקיו מחזיקים את בנק הזרעים הגדול בעולם. בשנת 2003 הוכרו הגנים הבוטניים המלכותיים בקיו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
הגנים משתרעים על שטח של כ-1,210 דונם הכוללים גנים וחממות, בשטח שבין ריצ'מונד לקיו אשר בלונדון הדרום-מערבית. גני קיו מהווים מוסד מחקרי וחינוכי חשוב בתחום הבוטניקה, הכולל צוות עובדים בן כ-800 איש, ומהם כ-650 חוקרים. האתר מהווה יעד תיירות פופולרי, ובמהלך שנת 2009/2010 ביקרו בגנים מעל מיליון מבקרים.