עוד בשלב מוקדם בחייו ייטס קישר בין שירה לבין התבוננות דתית, וסבר כי השירה היא האמצעי הטוב ביותר לבחינת משאביו "רבי העוצמה ושופעי החסד" של הייעוד האנושי. ראיית העולם שלו שאותה גיבש לכדי אידיוסינקרטיות מיסטית, הוסברה בהרחבה בספרו "חזון". היא שאבה את מקורותיה מן ההינדואיזם, התיאוסופיה וההרמטיציזם, יותר מאשר מהנצרות. ייטס שילב ביצירתו אלמנטים ומקורות השראה אמנותיים הן מהמזרח הרחוק (בעיקר מיפן ומהודו), והן מהמזרח הקרוב (לייטס הייתה גישה אוריינטליסטית-רומנטית כלפי התרבות המוסלמית, שנובעת בעיקר מהיכרותו האישית עם כמה מזרחנים, כמו אדוארד דניסון רוס ומיר אלאוד עלי). בהקשר זה, ייטס הביע את הערכתו הרבה ליצירה הקלאסית "לילות ערב", ואף הגדיל לומר שהיא שנייה בחשיבותה רק ליצירותיו של ויליאם שייקספיר. הוא אף העריך את המשורר האירני חאפז, כאשר ציטט פעמיים את אחד הדיוואנים שלו במסגרת שני חיבורים: "תגליות" (Discoveries) ו"ליטוש הברקת" (The Cutting of an Agate). בין היתר, ייטס אזכר את המדענים ואנשי הרוח המוסלמים אבן סינא ואל-פאראבי ביצירתו "ורד האלכימיה" (Rosa Alchemica), שיצאה לאור בשנת 1897 ביחד עם הסיפור "הורד הסודי" (The Secret Rose). ייטס אף כתב את ההקדמה למהדורה האנגלית של אוסף השירים גיטאנג'לי, דבר שתרם לזכייתו של היוצר ההודי רבינדרנת טאגור בפרס נובל לספרות ב-1913. בנוסף, בין השנים, 1896 – 1902 ייטס ניסה לחבר רומן אוטוביוגרפי. רומן אוטוביוגרפי זה, ידוע בשם שהעניק ייטס לגרסה האחרונה שלו, "העיט הצבוע" , הלקוח מפסוק תנ"כי מספר ירמיהו: . מובא כאן להלן אף הפסוק המקביל באנגלית, לשם הבהרה: . כאשר את כתיבתו ייטס לא השלים ואשר לו הוא כתב ארבע גרסאות בסך הכל, תוך שהוא מעניק לכל אחת בנפרד שמות שונים. במסגרת ניסיונות חיבור רומן זה, ייטס מתייחס למאמצו האישי לייסד מסדר מיסטיקה וכשפים קלטי ולמסעו האישי כאמן, לחפש אחר אמת רוחנית, באותן שנים. הרומן מתחיל במערב אירלנד, בו הגיבור, מייקל הרן (Michael Hearne), מגלה באופן מדורג, את קיומו של עולם רוחני, באמצעות מדיטציה, חלום, טראנס וחזון. תהליך גילוי והתעוררות רוחניים אלו, מתעצם, כשהוא נחשף למשמעות המיתוס, האמנות, הפולקלור, הטבע והמין הנשי. מאוחר יותר, בלונדון, הוא מנסה לייסד מסדר מיסטי אשר מנסה לאחד את הרגשות הדתיים, האמנותיים והטבעיים, או בשפה אפלטונית, אמת, יופי ואהבה. הוא אוסף סביבו קבוצה של אמנים ומיסטיקנים, כדי שיעזרו לו לגבש טקסים אשר יעוררו את האלמנט העל-טבעי, תוך שהאובייקטים והכלים שמשמשים אותם, יגלמו יופי אמנותי. הרומן מסתיים כאשר מייקל, נוסע למזרח, תוך שהוא משתכנע שבערביה ובפרס, הוא ימצא לבטח דוקטרינה שמנסה לגשר בין הדת לבין הרגשות הטבעיים ובאותו הזמן, תדע להסביר רגשות אלו.
המיסטיקה של ייטס.
במשך כל חייו, לייטס הייתה התעניינות רבה במיסטיקה, רוחניות ואסטרולוגיה. במהלך חייו, ייטס קרא על הנושאים הללו בצורה נרחבת תוך שהוא מושפע במיוחד מכתביו של המדען והמיסטיקן השוודי עמנואל סוודנבורג. לכל המוקדם ב-1892, הוא כתב: נטיותיו המיסטיות של ייטס, הושפעו בעיקר מההינדואיזם, אשר לו נחשף לראשונה דרך המיסטיקן ההודי מוהיני צ'טרג'י. לקראת סוף חייו, ב-1938, ייטס תרגם את עשר האופנישדות העיקריות, יחד עם הנזיר ההודי, שרי פורוהיט סוואמי, איתו שיתף פעולה קודם לכן גם בחיבור ספרים נוספים כגון "מכתמי יוגה" ו"אוטוביוגרפיה של נזיר הודי: חייו והרפתקאותיו" (Aphorisms of Yoga and An Autobiography of An Indian Monk: His Life and His Adventures). בנוסף לכך, אמונותיו התיאוסופיות והעל-טבעיות, שימשו בסיס לחלק ניכר מהשירה המאוחרת שלו, שכמה מבקרים התקיפו כחסרת מהימנות אינטלקטואלית. ו. ה. אודן ביקר את השלב המאוחר של יצירתו כ"מחזה מגוחך של אדם מבוגר, שעוסק באבראקדברא של כישוף ושטויות מהודו". למרות זאת, כתב ייטס הרבה מהשירה הידועה ביותר שלו בתקופה זו.
ב-1885 הוא וכמה חברים ייסדו את "המסדר ההרמטי של דבלין". מסדר זה נפגש לראשונה ב-16 ביוני, וייטס כיהן כיושב-ראש. באותה שנה נפתחה הלשכה התאולוגית של דבלין, בה היה מעורב הברהמין הבנגלי מוהיני צ'טרג'י, אשר נסע אל עיר הבירה האירית, כדי להעביר הרצאות מטעם האגודה התיאוסופית של לונדון. ייטס השתתף בסיאנס הראשון שלו שנה שלאחר מכן. ב-1912, במהלך כמה סיאנסים שבהם השתתף, הועלתה באוב רוח רפאים אשר כינתה את עצמה "לאו אפריקנוס" (Leo Africanus), שטענה לכאורה בדבר היותה "האנטי עצמי" (Anti-Self) של ייטס או דיימון (Daemon), שד. תוך שהיא מעניקה לו השראה לחיבור אחד הספרים החשובים שלו בנושא זה, בהם הוא העלה את השערותיו על הכתב, פר אמיקה סילנטיה לונה (Per Amica Silentia Lunae; "למען הידידות הדוממת של הירח"). מאוחר יותר נהיה ייטס מעורב עמוקות באגודה התיאוסופית וכמו כן הרבה לעסוק בהרמטיציזם. במיוחד ראויה לציון בהקשר זה חברותו במסדר ההרמטי של השחר המוזהב, אליו הצטרף ב-1890 ומונה לעמוד בראשו ב-1900, באופן סמלי ולפרק זמן קצר. מסדר זה היה רק אחד מכמה מסדרים אקלקטיים שפעלו באירופה ואשר היו קשורים באגודת צלב הוורד הגרמנית, מבית מדרשו של כריסטיאן רוזנקרויץ. הכינוי אותו הוא אימץ, היה "השטן הוא האל במהופך" (בלטינית: Daemon est Deus Inversus; באנגלית: Devil is God inverted או A demon is a god reflected). ייטס לקח חלק בגיוס פעיל של חברים לכת, בעיקר לסניף ה"מקדש של איזיס-אורניה" – ביניהם ניתן למנות את דודו ג'ורג' פולקספן ואת צירופן של מוֹד גוֹן ופלורנס פאר. למרות התיעוב אותו הוא רחש כלפי דברים מופשטים וכלפי דוֹגמטיוּת דתית המבוססת על פולחן אישיות, הוא נמשך דווקא לאופים של האנשים אתם התרועע בשורות המסדר. הוא אף היה מעורב במאבקי הכוח שבתוכו אשר אותם ניהל בעיקר כנגד פלורנס פאר וסמואל לידל מק'רגור מאת'רס. דוגמה שניתן לתת למעורבות כזו היא "קרב בליית' רוֹאוֹד"
(Battle of Blythe Road), כאשר במהלכו מאת'רס שלח את אליסטר קראולי להעביר חזרה לרשותו אביזרים אותם החזיק ייטס, הקשורים לפעילותו של המסדר. לאחר מכן, כשהשחר המוזהב חדל לפעול והתפצל לכמה מסדרים, ייטס נשאר בשורות מסדר "כוכב הבוקר" (בלטינית: Stella Matutina), למשך 20 שנה ואשר בראשותו עמד דוקטור רוברט ויליאם פלקין.
מיד לאחר נישואיו, במהלך ירח הדבש המשותף שלהם ביער אשדאון, השוכן בחבל סאסקס שבדרום מזרח אנגליה, בנובמבר 1917, ערך עם אשתו ניסויים בסוג של כתיבה אוטומטית; פרקטיקה מוכרת בקרב העוסקים בתקשור רוחני, כאשר הוא ואשתו ג'ורג', כל אחד מהם בתורו, היו נכנסים כל אחד למעין מצב של טראנס ורושמים על פיסת נייר, בעיפרון או בעט, מילים, משפטים וצורות גאומטריות, תוך שהם מקבלים מסרים והוראות כביכול מ"מדריכים" (Instructors), נשמות מעולם המתים וישויות שונות. במסגרת ניסויי תקשור אלו, שתועדו ונרשמו על ידי הזוג במשך שמונה שנים, העבירו הישויות הללו מערכת מורכבת ואזוטרית, המשלבת בתוכה ראיית עולם כוללת, הן מבחינה פילוסופית והן מבחינה היסטורית. את ראיית העולם הזו, הם ניסו להסביר באמצעות גאומטריה של חרוטים ומופעי ירח (אסטרולוגיה ירחית), כאשר בתוך שני החרוטים, השזורים זה בזה, מתרחשת תנועה הדומה לתנועתן של שתי מערבולות מנוגדות, הנמצאות באיזון תמידי ביניהן (Spiral או Gyre, לפי ההגדרה באנגלית). ייטס הקדיש את זמנו לפרסום החומר הזה, במסגרת הוצאתו לאור של הספר חזון (1925).
ב-1924, הוא כתב למו"ל של הספר, ל-טי. וורנר לאורי, תוך שהוא מודה בזו הלשון: .
את המטאפיזיקה של כתיבתו המאוחרת יש לקרוא בהקשר של העקרונות האזוטריים שהציג ביצירה זו, הנקראת היום בעיקר כדי לסייע בהבנת שאר כתביו (ספרי השירה והפרוזה) ופחות לשם תובנות פילוסופיות או אינטלקטואליות כלשהן הכלולות בה. אחד מהרעיונות המרכזיים המובעים
בספרו "חזון" וכן בחיבורו הקודם "למען הידידות הדוממת של הירח" הוא המושג באנגלית בו השתמש ייטס, החל מ-1918, Unity of Being, המקביל לתפיסת היחס הסימטרית-מוניסטית בין האלוהים, האדם והטבע, כפי שהיא מתבטאת בצוּפיוּת האסלאמית והמובעת בכתביו של הפילוסוף והמיסטיקן אבן ערבי, תפיסה הקרויה בשפה הערבית בשם وحدة الوجود, או אחדות ההוויה והקיום. ניתן לתאר את מכלול יצירתו של ייטס ובאופן כולל את חייו האישיים כמסע וכניסיון לאחד בין שני אספקטים אלו, לאו דווקא מוצלח, להשיג אחדות זו במהלך כל ימי חייו, למרות שאיפה מוצהרת זו של ייטס כמשורר, כמחבר פרוזה וכאדם פרטי. ניתן לציין כדוגמה לכך את השיר "בין ילדי בית ספר" (Among School Children), בו בשורותיו האחרונות ייטס משתמש בדימוי הבא, הלקוח מעולם הריקוד, אשר עוסק ביחס בין גופו של הרקדן, הנסחף למוזיקה המתנגנת ברקע, הרקדן עצמו לבין הריקוד, בו שואל ייטס, איך ניתן להבחין בין הרקדן לריקוד, עד כדי כך שייטס מטשטש את ההבחנה בין שניהם ומנסה לרמוז שישנו מעין מיזוג ביניהם וכתוצאה מכך מעין אחדות: . בהקשר לספר "חזון", ויליאם בלייק היה מבשר ספרותי חשוב ביותר, עבור ייטס, לא רק בשל רעיונותיו של בלייק המובעים בספר, אלא גם בשל הדוגמה שהציב עבור ייטס ביצירה עצמאית של מערכת מיתוגראפית. המערכת המיתוגראפית משלבת בתוכה הן אמת יצירתית והן רוחנית, אשר עליה עבד בלייק בשיתוף פעולה עם אשתו. מה שהיווה תקדים ראשון מסוגו לפני שיתוף הפעולה של ייטס ושל אשתו בתהליך כתיבת הספר המדובר.
מסילת-פס
תא פוטו-וולטאי