קולנה מוזכרת לראשונה בשנת 1222 ונראה ששכנה בתקופות אלו באזורים סמוכים למקומה הנוכחי. ב-1425 קיבלה קולנה מעמד של עיר, ובשנת 1754 קיבלה את סמלה מאת המלך אוגוסט השלישי. הסמל מתאר קדוש נוצרי שופך מים על בית העולה באש, כנראה על רקע השריפות התכופות שהיו במקום.
במאה ה-18 בעקבות חלוקת פולין עברה קולנה לחזקת רוסיה ששלטה בה עד למלחמת העולם הראשונה. במאה ה-19 הפכה קולנה לעיר המרכזית במחוז. ב-1883 היו בה 336 בתים שרובם המוחלט היה עשוי מעץ ו-5359 תושבים. כן היו בה בית כנסת, בית משפט, משרדי המחוז, עירייה, בניין דואר, 2 כנסיות, 30 חנויות, 18 פונדקים, 2 טחנות קמח, טחנת רוח ומבשלת שיכר.
במלחמת העולם הראשונה נכבשה קולנה בידי הצבא הגרמני, ולאחר המלחמה נכללה קולנה בשטח פולין העצמאית שהוקמה מחדש, לבד מתקופה קצרה בשנת 1920 בה כבש הצבא האדום את העיר. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכנסו חיילי הצבא הגרמני לקולנה, אולם כעבור תקופה קצרה יצאו ממנה, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, והעיר עברה לשליטת ברית המועצות עד לכיבושה השני על ידי הגרמנים ב-22 ביוני 1941. בעקבות ועידת יאלטה הפכה קולנה לחלק מפולין.
יהודים.
יהודים חיו בקולנה כ-200 שנה עד להכחדת הקהילה בתקופת השואה. על פי נתוני המפקד שנערך ב-1754 לצורך גביית מיסים גרו בקולנה 6 יהודים. בתקופת שלטונו של הצאר ניקולאי הראשון נאסר על היהודים להתגורר ביישובים הסמוכים לגבול ובהם קולנה, אך גזירה זו לא בוצעה ומספר יהודי קולנה גדל בשנים אלו. אחוז היהודים בקולנה שעמד ב-1808 על 2% בלבד, הגיע ב-1897 ל-62%.
מסוף המאה ה-19, כחלק מהמגמה הכללית של מעבר היהודים לערים הגדולות וההגירה לארצות אחרות, הלך ופחת מספר היהודים בקולנה, אולם הוא נשאר גבוה באופן יחסי לשאר תושבי העיר. ב-1928 היו במועצת העיר כ-50% נציגים יהודיים. באותה תקופה כיהן כסגן ראש העיר זאב רמבה, כמו כן כיהן כסגן ראש העיר גם שרגא בונים בוצ'קו.
בשל גזירות והגבלות שונות שהוטלו על היהודים, בין היתר על עיסוק בחקלאות, עסקו אחוז ניכר מהם במסחר ובמלאכה וכן במקצועות חופשיים. לצד מוסדות הקהילה המסורתיים והקמת ארגוני סיוע ורווחה שונים, ניהלו יהודי קולנה חיי תרבות וחברה פעילים שכללו גם פעילות ענפה של מגוון התנועות הפוליטיות, ציוניות ולא ציוניות, להם היו שותפים יהודי פולין במחצית הראשונה של המאה ה-20. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות כלפיהם מצד שכניהם הפולנים, שכללו הצבת משמרות חרם בפתח חנויותיהם ואף מקרי רצח.
בשואה.
בתקופת הכיבוש הראשונה של העיר בידי הגרמנים, בתחילת ספטמבר 1939, ביצעו בה אלו מעשי התעללות ושוד בקרב יהודיה, וחטפו ממנה גברים יהודים צעירים לעבודות כפייה בפרוסיה. כמו כן, הציתו הגרמנים את בית הכנסת הגדול בעיר. לאחר שהועברה העיר לשליטה סובייטית, בהתאם להסכם ריבנטרופ מולוטוב, גורשו ממנה מספר יהודים לעומק ברית המועצות, וכמה פעילים ציונים בה ובני משפחותיהם הושמו במאסר.
עם כיבוש העיר בשנית בידי הגרמנים, ביום הראשון למבצע ברברוסה, החלו אלו בביצוע מעשי התעללות, השפלה ורצח בקרב יהודיה באופן תדיר, תוך שיתוף פעולה מצד חלק מהפולנים המקומיים. ב-4 ביולי 1941 נצטוו כל יהודי העיר להתרכז בכיכר המרכזית בה, שם נערכה בהם התעללות המונית. בליל אותו יום פרעו הפולנים ביהודי העיר, תוך רצח 37 יהודים, אונס נשים ונערות ושוד רכוש רב. למחרת בבוקר חיללו הגרמנים את בית המדרש שבעיר.
ב-15 ביולי 1941 ציוו הגרמנים על הגברים היהודים מהעיר להתייצב בכיכר המרכזית בה, לכאורה למטרת עבודה. את המתייצבים העמיסו הגרמנים על מכוניות, והם נלקחו לבורות ירי בהם נרצחו כולם. ב-18 ביולי 1941 הורו הגרמנים לקרובי המשפחה של הנרצחים להתרכז גם הם, כדי להצטרף לכאורה לגברים במחנות העבודה, ואלו נלקחו במשאיות לכפר משצ'יבויה, בו נרצחו כולם.
בסוף חודש יולי 1941 ריכזו הגרמנים את רוב היהודים שעוד נותרו בעיר בכיכר המרכזית בה. שם ערכו בהם הגרמנים מעשי התעללות ורצח, תוך ריצוץ ראשי תינוקות. את הנשים והילדים שנותרו הסיעו הגרמנים במכוניות למשצ'יבויה, שם נרצחו, ואת הגברים הצעידו לכיוון קולימאג', שם נרצחו. בין הנרצחים במועד זה היה הרב הקשיש של הקהילה, שמואל ישראל קפלן.
כ-80 יהודים בעלי מלאכה ונשותיהם שעוד נותרו בעיר לאחר שלוש האקציות, נרצחו בתחילת אוגוסט 1941. בסך הכל רצחו הגרמנים למעלה מ-2,000 מיהודי קולנה. כ-50 יהודים מהעיר שהצליחו להימלט ממנה הוסגרו ברובם לגרמנים בידי איכרי הסביבה.
מכ-2,200 יהודי קולנה שרדו את השואה יהודים בודדים. ספר זיכרון לקהילת קולנה יצא לאור בשנת 1971 בעריכת אייזיק רמבה, יליד העיירה, והסופר בנימין הלוי. הספר כולל מאמרים בעברית וביידיש, ובסופו מדור באנגלית. המאמרים עוסקים בקורותיה של הקהילה ובתיאור הווי החיים והדמויות שחיו בה קודם השואה.
מירון קריסטאה
ברגה
יהדות חסידית
מגרש חנייה
אג'דבייה
אפריים
הווארד בולדרייג'
הווארד מלקולם בולדרייג' הבן (אנגלית: .Howard Malcolm Baldrige Jr; 4 באוקטובר 1922 - 25 ביולי 1987) היה תעשיין אמריקני וכיהן כמזכיר המסחר של ארצות הברית תחת הנשיא רונלד רייגן.
חייו.
בולדרייג' נולד באומהה שבנברסקה להווארד בולדרייג' האב, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית. אחותו, לטישיה, החזיקה בתפקידים שונים בשירות מחלקת המדינה של ארצות הברית והייתה ראש הסגל של ג'קלין קנדי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת באוקיינוס השקט באוגדה 27 והשתחרר בדרגת קפטן. בשנת 1944 סיים לימודים גבוהים באוניברסיטת ייל ובשנת 1947 היה בין מייסדי מפעל ברזל בקונטיקט. בשנת 1960 מונה לנשיא המפעל, ובשנת 1962 מונה ליו"ר ולמנכ"ל חברת Scovill ועמד בראשה בשנות צמיחתה.
עם בחירתו של רונלד רייגן לנשיא ארצות הברית, בדצמבר 1980 הוצגה מועמדותו למשרת מזכיר המסחר. בראשית 1981 הוא נכנס לתפקיד ובו שימש שש שנים, עד מותו. בשנת 1982 היווה גורם מרכזי בהכנת חוק הסחר בייבוא ובשנות כהונתו לקח חלק בניסוח חוק אבטחת איכות שאושר בשנת 1987. בולדרייג' היה בעל מעמד בקרב מנהיגי העולם, פתר בעיות בסחר עם מדינות במזרח הרחוק, והיה הראשון מקרב הממשל האמריקני בדרג הקבינט לנהל דיונים עם ברית המועצות. בתחום משרדו קיצץ בולדרייג' את תקציב ההוצאות באחוזים ניכרים.
מנעוריו השתתף בולדרייג' בתחרויות רודאו וזכה בפרסים. במהלך השתתפותו בתחרות ב-1987, נפגע פגיעה קשה שגרמה למותו.
בשנת 1988 העניק לו הנשיא רייגן לאחר מותו את מדליית החירות הנשיאותית.
דני שובבני
שלמה סדן
שלמה סדן (נולד ב-6 במרץ 1951) הוא שחקן, מדבב, וסופר ישראלי.
ביוגרפיה.
סדן נולד וגדל בקיבוץ בית זרע ושיחק כדורעף בהפועל בית זרע. אחיו, מוטל'ה סדן (ששיחק איתו בקבוצת הכדורעף) נהרג במלחמת יום הכיפורים. ב-1979 סיים לימודי משחק בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים. מאז 2001 משמש כקריין ומקליט ספרים בספרייה המרכזית לעיוורים כבדי ראייה ומוגבלים. ב-2007 היה עורך העיתון המקומי בעיר מגוריו שהם. ב-2009 החל לעבוד כנהג מונית. ב-2016 יצא ספר הביכורים שלו "ספרי לי עוד על מאריק".
תיאטרון.
עם סיום לימודיו החל לשחק בתיאטרון באר שבע.
ב-2001 שיחק במחזמר "היידי בת ההרים" שכתב וביים מאיר מיימון (ע"פ ספרה של יוהנה ספירי). ב-2002 שיחק במחזמר "סאלח שבתי" שכתב אפרים קישון וביים זאב רווח בהפקת הדרן וצח כרמלי. ב-2009 שיחק במחזמר "הרשל'ה 2" שכתב וביים מנחם גולן בהפקת אלי מנדל, ובמחזמר "טופלה טוטוריטו" שכתב וביים מנחם גולן (ע"פ הסיפור "האולר" מאת שלום עליכם).
ב-2015 גילם עורך דין במחזמר "הזמיר" מאת נועם חורב ושי ג'ברי שביים קלוד דדיה במסגרת חג המחזמר בת-ים.
טלוויזיה וקולנוע.
ב-1989 שיחק בסרט "הניצחון של ברק" שכתבה יפה כלב (בעקבות הספר "אור ואלכסנדרה" מאת יצחק נוי) וביים חיים כלב. ב-1992 גילם עסקן במעברה בסרט "טיפת מזל" שכתבו חנן פלד וזאב רווח שגם ביים. בין השנים 1995–2000 גילם את מייק לינוביץ' בסדרה "רמת אביב גימל". ב-1998 שיחק בסדרת הטלוויזיה "החוף הדרומי" ששודרה בערוץ 2. ב-1999 גילם את אונסיס בסדרת הטלוויזיה "מנדל וגורנשטיין חקירות בע"מ" שכתבו גיא מרוז ויוני להב וביים מיקי בהגן ששודרה בערוץ 1. ב-2006 גילם מנחה תוכנית בסרט "הדברים שמאחורי השמש" שכתב וביים יובל שפרמן. ב-2006 גילם במאי בסדרה "החיים זה לא הכל" שכתב דניאל לפין וביים עדי בנימינוב. ב-2010 גילם גניקולוג בסדרה "טקסי דרייבר" שכתב יובל סגל וביים איתן ענר. ב-2011 שיחק בסרט "לא רואים עליך" שכתבו טל עומר ומיכל אביעד שגם ביימה. ב-2011 גילם את נחושתן, תפקיד אורח בסדרה "פולישוק" שכתב וביים שמואל הספרי וגילם את מיכאל בסדרה "אורים ותומים" שכתב שוקי בן נעים וביים אריאל בנבג'י. ב-2012 גילם את פרופסור ניומן בסרט "הסיפור של יוסי" שכתב איתי סגל וביים איתן פוקס, גילם את עמי בסדרה "בנות הזהב" שכתבו לי גילת ואריק שגב וביימה שירילי דשא.
סדן השתתף גם במספר סרטים בקולנוע חרדי, של הבמאי יהודה גרובייס: "אחים לנצח", "הנקמה היהודית", "כוחם של תהילים", "אבודים בדרך", "האוצר מסיני", "הזכייה הגדולה", ועוד.
חיים אישיים.
היה נשוי לדורית, סמנכ"לית השיווק של חברת שיכון ובינוי, ממנה התגרש ב-2012, ולהם שתי בנות.
מתגורר בשוהם, ועוסק כיום כנהג מונית במוניות הדר בנמל התעופה בן-גוריון.
דניאל מורשת
דניאל מורשת (נולד ב-24 בדצמבר 1993) הוא שחקן, מדבב ומנחה טלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה.