ואולם החיבורים שכתבו ארבעת הכותבים: זידאן, אלמויילחי, ג'בראן ונעימה לא נחשבו על ידי מבקרי הספרות לרומנים של ממש, אלא למבשרי הרומן הערבי המודרני. מבקרים אלה הצביעו על הרומן "זינב" חיבורו של מוחמד חוסיין הייכל, כרומן "אמיתי" ראשון שנכתב בשפה הערבית. ויש שהכתירו את הרומן של מחמוד טאהר חקי "עד'ראא' דנשוואי" לרומן 'אמיתי' ראשון.
הרומן הערבי - התבגרות.
מלחמת העולם הראשונה, צמיחתן של תנועות לאומיות במזרח התיכון, המרד הערבי וציפיותיהם של אנשי תנועות הלאומיות הערבית והציונית ערב המלחמה, ולאחר מכן התמוטטות הסדר העות'מאני באזור ומעורבותם החדשה והישירה של הבריטים והצרפתים באזור יצרו את הצורך ברגש של זהות לאומית וגאווה מקומית המבוססים על תחייה של עבר מפואר, דבר שבא לידי ביטוי ברומנים היסטוריים במדינות רבות באזור בתקופה שבין שתי מלחמות העולם. כזה הוא למשל הרומן שפרסם פארס זהרור "לן תסקט אלמדינה" "" ('העיר לא תיפול'), אשר מהווה רישום של פעולות מחאה והתנגדות לפלישה של הצרפתים לסוריה, וכן הרומן של הכותב העיראקי מחמוד אחמד אלסייד שהשתמש ברומן "ג'לאל ח'אלד" "" על מנת לתאר את אירועי המרד של 1920 בעיראק.
המגע של יוצרים עם אירופה היה לאחד ממקורות ההשראה של יוצרים ערבים בשלבים המוקדמים ביותר של הנהדה. בעוד יוצרים ערבים המשיכו לחקור את אופייה של הזהות הלאומית שלהם וניסו לשכנע את הכוחות האירופאים בכנות רצונם בעצמאות הם ניסו דרך כתיבתם להבין את השפעת התרבות האירופאית על החברות הערביות.
הסופר המצרי , המזוהה עם הספרות הערבית החדשה, כתב כך: "לא ייגרם לנו כל נזק אם נודה שהסיפור המודרני הגיע אלינו מן המערב. אלו שהניחו את יסודותיו היו אנשים שהושפעו מן הספרות האירופית, בייחוד זו הצרפתית. אף על פי שיצירות מופת מן הספרות האנגלית תורגמו לערבית, הספרות הצרפתית היא המעיין שממנו שתתה ספרותנו". תהליך זה אינו שונה מהאופן בו נעשה המעבר לכיוונו של הרומן המודרני בתרבויות אחרות. כלומר, מתוך פשרה בין צורה זרה לבין חומרים מקומיים. תהליך זה אינו שונה מהאופן בו נעשה המעבר לכיוונו של הרומן המודרני בתרבויות אחרות. כלומר, מתוך פשרה בין צורה זרה לבין חומרים מקומיים
פוליטיקה וחברה: הדחף לשינוי.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבר אזור המזרח התיכון שינויים כלכליים ופוליטיים. סיום המלחמה יצר ציפייה לשחרור מעול המדינות הקולוניאליסטיות, הקמתה של הליגה הערבית על ידי משפטנים ערבים במצרים: זרייק, רבאת' וסאטע אלחצרי עודדו ציפיות אלה. ההכרזה על תוכנית החלוקה ב-1947, הטבח בדיר יאסין קודם לכן, ויציאתן וגירושן של משפחות פלסטיניות, השפיעו רבות על כותבי הרומנים. בשנות ה-50 וה-60 עברו מדינות המזרח התיכון שינויים מרחיקי לכת. מדינות כמו סודאן, תוניסיה, מרוקו, כווית ואלג'יריה קיבלו את עצמאותן, מדינות אחדות ידעו באותה תקופה מהפכות, רמה גבוהה של אלימות. כך, למשל, בעיראק נוצרו קונפליקטים בין קבוצות שונות בחברה החדשה (ערבים-סונים מול כורדים-סונים), ומאבק בין הדרום הנוצרי פגאני לצפון הערבי מוסלמי בסודאן. בתקופה זו ניתן להצביע על התמקדות של כותבי רומנים בנושאים מרכזיים.
מלחמות.
עם מדינת ישראל.
מבקרי ספרות מכתירים את שלושת היוצרים המרכזיים: אמיל חביבי, ג'ברא אבראהים ג'ברא וע'סאן כנפאני לשלושה יוצרים פלסטינים שהיטיבו לבטא ולתאר את נזקי מלחמת השחרור לחברה הערבית(בערבית: אלנכבה). יצירותיהם זכו להכרה במרכזי הספרות הערביים והאירופאיים ותורגמו לשפות רבות. ברמה הלוקלית (בניגוד לרמה הכלל פלסטינית) ובהשראת חיבוריהם כתבו יוצרים פלסטינים ולא פלסטינים יצירות מקומיות הקשורות לנזקים אלו. ביניהם: יחיא יח'לוף, נביל ח'ורי, עבד אלנבי חג'אזי ועבד אלרחמן מוניף.
מלחמת ששת הימים (המוכרת בהיסטוריוגרפיה הערבית בשם "מלחמת 1967") היא אירוע נוסף שהשפיע רבות בהקשר הפלסטיני על כתיבתם של יוצרים בעולם הערבי, אירוע המכונה על ידי אינטלקטואלים ערבים בשם "אלנכסה" (בערבית: דהיינו חזרתה של המחלה). יוצרים כמו עבדאלרחמן מוניף וסחר ח'ליפה ביצירותיהם (אלאשג'אר ואר'תיאל מרזוק ו אלסבאר) עורכים בינם לבין עצמם חשבון נפש. תנועות הגרילה השונות שקמו מקרב פלסטינים השפיעו אף על הכתיבה הספרותית מבחינה תמאטית.
מלחמת האזרחים בלבנון.
קשה להצביע על הנקודה שבה התחילה מלחמת האזרחים בלבנון אבל ניתן לומר שבשנת 1975 החל להתפשט מאבק בין קהילות שונות בלבנון, הופעתן של קבוצות פלסטינים חמושות בלבנון ופעולות התגמול שבהן נקטו כשהם מחקים את הכוחות הישראליים תרמו להיווצרותם של כאוס ומתחים. לא ניתן לנתק את לבנון מהנושא הפלסטיני. בשנת 1976 פליטים פלסטינים ממחנה תל א-זעתר נטבחו על ידי כוחות של נוצרים מביירות. בשנת 1982 נכנסו כוחות ישראלים ללבנון במסגרת מבצע שלום הגליל והגיעו צפונית לביירות. במהלך הכיבוש טבחו כוחות נוצריים בפלסטינים ממחנה סברה ושתילה שמדרום לביירות. המאורעות בלבנון השפיעו על כתיבתם של יוצרים רבים בלבנון, אשר ניסו לחקור באמצעות הרומנים שלהם היבטים שונים של הסכסוך והשפעתו על החברה. כזה הוא למשל הרומן של תופיק יוסף עוואד "טואחין ביירות" 1972, ר'אדה סמאן והרומן שכתבה "כואביס ביירות" 1976, חנאן אלשיח' חכאית זהרה 1980, הודא ברכאת 'אבן הצחוק' ו'החורש במים', שני רומנים שתורגמו לעברית בהוצאת אנדלוס, אליאס ח'ורי ושני רומנים שלו שעוסקים באופן סימבולי במלחמת האזרחים בלבנון ובטרגדיה של לבנון: אלג'בל אלסר'יר וכן אבואב אלמדינה
העולם הערבי ואירופה – מגע בין תרבויות.
השאיפה של אומות במזרח התיכון להשתחרר מעול הכיבוש הקולוניאלי והשגת העצמאות העסיקו כותבים ערבים והיוו מכשיר או אמצעי לנתח ולברר את מערכת היחסים הבין תרבותית בין זו של העולם הערבי לבין המערבית בעיקר בשל היותם יציריה של תרבות מערבית ומפגשם עם תרבות זו במסגרת לימודיהם באוניברסיטאות באירופה. מה שהביא השראה לכתיבה הפרוזאית המוקדמת של הנהדה שאומצה מאוחר יותר על ידי מספר כותבי רומנים חלוצים כמו: תופיק אלחכים במצרים, שכיב אלג'אבירי בסוריה וד'ו אלנון איוב בעיראק, עבדאלמאג'ד ג'אלון ממרוקו. המתח שבין מזרח למערב בא לידי ביטוי בצורה מובהקת ברומן של א-טייב סאלח "עונת הנדידה אל הצפון" בסיפור זה מבקר סטודנט ערבי במערב, מצטפא סעיד שמו. מצטפא מגיע מהדרום מאפריקה רחוק מהתרבות המערבית לחיק תרבות המערב כסטודנט, הוא זוכה במשרה כמרצה באחת האוניברסיטאות הבריטיות ומאמץ את הערכים של החברה הבריטית. שם הוא מכיר את בת זוגו, ג'ין מוריס, אישה בריטית שמסרבת לקבל את תכתיבי בעלה. לאחר שבע שנים חוזר מצטפא לארצו, שם הוא נתקל באופן מפתיע במספר הסיפור שאף הוא שהה באנגליה. הסיפור עצמו מסופר דרך סיפורים שזורים של המספר והגיבור. מחבר הרומן עשה שימוש בצורה גאונית בפלאשבק כמסגרת כללית של הרומן, הדגש שלו בהיבטים פסיכולוגיים של הדמות, ובאותנטיות של תיאור הכפר הסודאני של ואד חאמד (שם סאלח חיבר את הרומן שלו), הרומן שלו נחשב ומהווה תרומה משמעותית לסיפורת הערבית המודרנית. בנוסף קיימת תופעה של סופרים ערבים דוגמת הסופר הסורי, רפיק שאמי אשר עזבו את מולדתם והיגרו לארופה ושם פרסמו רומנים אודות החיים במולדתם, ובאירופה הם יכלו להרשות לעצמם לשבץ ביקורת פוליטית אודות
ארץ המוצא שלהם.
לאחר העצמאות.
לאחר שהאומות הערביות זכו בעצמאות הן בחרו לייסד זהות עצמית של אומה עם התפתחותה של תודעה לאומית במסגרת תהליך מהפכני. תהליך זה של חיפוש אחר זהות דחף כותבים ליצור רומנים ריאליסטים–חברתיים שיתארו את התפתחותה של תנועה פוליטית והופעתו של עולם חדש. בהקשר זה, נגיב מחפוז הוא אחד היוצרים הבולטים אשר חיבר שורה של חיבורים העוסקים בארצו, בעירו במהלך שנות הארבעים. בטרילוגיה המפורסמת שלו הוא צייר נוף רחב של חברה המתנסה באי שקט קולקטיבי ואישי בין השנים 1917 – 1940 ולאורך שנות הארבעים.
יוצרים אחרים, במדינות כמו סודאן, אלג'יריה ומרוקו, אשר עבורם העצמאות הייתה גורם מדרבן לכתיבת רומנים, הדגישו כל אחד בדרכו שלו אספקטים אחרים מהמציאות הפוליטית והחברתית בארצם. ר'אנם דבאר' בעיראק חיבר רומן בשם ד'גה אלזקאק בו השתמש בגיבור כדי להציג את השחיתות הבירוקרטית במוסול בתקופתו של נורי סעיד. כותב אחר, סדקי אסמאעיל, כתב רומן בשם "אלעסא" (המורדים) ובו תיאר את השחיתות של המשטר מאז 1948 והשפעותיה על שלושה דורות בחיי משפחה מפורסמת מחלב. ברומן המודרני ובשירה העיר ובמיוחד עיר הבירה מופיעים כמרכז של ניצול ושל עליבות, של חוסר צדק חברתי ותככים פוליטיים.
המשפחה בחברה.
חינוך – כותבים רבים בשנות החמישים עמדו על המתחים בתוך המשפחה המזרח תיכונית תולדה של השינויים הפוליטיים החברתיים והכלכליים לאחר קבלת העצמאות. "אלבדאיה ואלנהאיה" של נגיב מחפוז 1951 והרומן של פאדל אלסבאהי "ת'מ אזהר אלח'בז" 1963. שאלת חינוך בנות, סוגיית הפוליגמיה, ושאלת שילוב נשים בעבודה מחוץ לבית כל אלה תוארו ברומנים אלה כמתחים בתוך המשפחה.
הזדמנויות לחינוך אף הם יצרו פעמים רבות מאבקים בתוך המשפחה בין בני הדורות השונים. כזה הוא למשל הרומן של וליד מדפאעי "ר'רבה פי אוטאננא" (זרים במולדתנו) 1972 שבו הבנים של המשפחה מורדים באב המשפחה, בתו ודאד מסרבת להשלים עם נישואים מאורגנים. כותבות נשים תיארו ברומנים שלהם בפרק זמן זה את חייהן ומעמדן של נשים במשפחה. לילא בעלבכי ברומן שלה "אנא אחיא", קולט ח'ורי ברומן "אלאיאם מעה" ופאטמה ד'יאב בספריה תיארו את מצבן הקשה של נשים במשפחה ובחברה. הטרגדיה של לבנון עודדה נשים כותבות בלבנון להתמקד בנושאים אלה (לילא בעלבכי, קולט ח'ורי, חנאן אלשיח', ר'אדה סמאן).