כתב מרדכי רבינזון: "בספור הזה מעביר מאפו לפנינו צבוע בשם ר' צדוק, שהצליח בערמתו להיות ל'תקיף' ומשפיע בקהלה היהודית. זה איש שאין בידו לא תורה ולא חכמה, ושאין בלבו שום רגש אנושי. ובכל זאת מכבדים אותו בני עירו כלמדן וצדיק, כי חותנו העשיר, געל, תומך בידו... גם בספורו זה, הלקוח ממציאות הריאלית (הממשית), נשאר מאפו חוזה רומנטי. הדמיון שלו מוגזם ביותר. ר' צדוק הוא לא רק צבוע אלא גם זד, נוכל ושופך דמים, בעוד שנחמיה הוא כליל כל המעלות ונקי מכל שגיאה. כן מנצח בהכרח הצדק -- והרשעה כעשן תכלה."
בית-חנן.
מאפו חיבר את ספר הלימוד "אמון פדגוג" להקל על ילדים את קניין השפה העברית. הספר כולל סיפור ילדים, שיוסף קלוזנר הוציא לאור בשנת תר"ף (1920) בשם "בית-חנן". כתב עליו שמואל ליב ציטרון: "בחבורו זה אנו מוצאים ספור מחיי הנערים, שהוא כולו מלאכת מחשבת, הראויה למכחולו של אמן גדול. בספור זה מכניס מאפו את הקורא לפני ולפנים מן 'העולם הקטן' עם 'עצבו ומשושו, שברו ומאוייו'. הננו רואים בעינינו את הקטנים בתקופת-המעבר שלהם, כשהם הולכים ומתפתחים התפתחות גופנית ושכלית ונעשים לגדולים עם חליפות נטיותיהם, אינטריסיהם, שאיפותיהם, דאגותיהם ומלחמותיהם. הננו רואים את יחוסם אל אבותיהם ומחנכיהם, אל בית-הספר ואל הלמודים ואל מאורעות-החיים השונים; הננו מכירים לדעת את השקפותיהם על מושגי הטוב והרע, על המוסר ונועם-המדות; הרינו מלוים אותם צעד אחר צעד בששת ימי המעשה ובימי-השבתות ומועדי-ישראל."
השפעתו של מאפו.
מקובל להתייחס לרומנים של מאפו כחלוצי הרומן העברי המודרני, ולכן כפותחים את עידן הספרות העברית המודרנית.
לספרי מאפו, ובמיוחד ל"אהבת ציון", הייתה השפעה עצומה על הציבור הרחב. הלשון התנכית הפלאית, חזיונות המוסר של ספריו והמידות של גיבוריו, הוד הקדומים והתמונות הטבעיות האציליות של ארץ ישראל ושל חיי עבודת האדמה, הזכירו לרבים את תפארתה של האומה בימי קדם; ולנוכח חיי הגלות הדלים התגלה לפני קוראיו חזון של שיבת ציון, מה שעורר אצל רבים רצון לעלות לארץ ישראל, לחונן את עפרה ולשקם את הריסותיה, לבנות את עריה ולהפריח את שדותיה, להם ולבניהם ולדורות הבאים. רוב אנשי העלייה הראשונה ורוב אנשי העלייה השנייה קראו את "אהבת ציון" בילדותם. הספר היה אהוב במיוחד בקהילות המזרח, ואף תורגם לערבית-יהודית ולפרסית-יהודית. מאפו לא השפיע רק על אנשי מעשה, אלא גם על אנשי רוח. על חסידיו של מאפו נמנו הרב יחיאל מיכל פינס, הרב שמעון חכם, הרב סלימאן מנחם מני, הרב שלמה תווינא, אברהם משה לונץ, אליעזר בן יהודה, ישראל בלקינד, דוד ילין, יצחק אפשטיין, פרץ סמולנסקין, בר טוביה, יוסף קלוזנר, יעקב פיכמן, יעקב רבינוביץ, ורבים אחרים. יעקב פיכמן סיפר שכאשר הפער בין חזון למציאות בא"י היה מדכא את רוחו, הוא היה מתיישב לחוף הים ומתנחם בקוראו שוב את "אהבת ציון".
כתב מרדכי רבינזון: "השפעת 'אהבת ציון' על הקוראים הייתה גדולה מאוד. רבבות זקנים וילדים, המחונכים על התנ"ך, קראו את הסיפור בתשוקה רבה, ובן הישיבה כהמשכיל התענגו על חזיונותיו. הוא עורר כמה צעירים לחיים ולהשכלה, והפיץ בין העם את ידיעת הלשון העברית. האוהבים והאהובות שלנו קראו אז לעצמם בשם 'אמנון' ו'תמר', ורבים ניסו לחקות את מליצותיו של הרומן. ומזה נתפתחו הכישרונות הספרותיים, ומספרים חדשים נולדו בספרותנו".
כתב ראובן בריינין: "עתה שהספרות היפה בכלל התפשטה בכמה לשונות בין רוב עמנו – עתה כעבור כמעט יובל שנים מן העת ההיא, קשה לנו לחוּש ולהרגיש אף מעין ששים שבששים מאותו הטעם המיוחד שהרגישו וטעמו הקוראים העברים במחזות ה'אהבת-ציון'. הספור הזה עקרם מעולמם השפל, הסיח את דעתם מהקטנות הנמבזות שהיו שקועים בהם עד אזניהם ויביאם בדמיונותיו וחזיונותיו לעולם חדש, ובזה עורר את כחותיהם הרוחניים הנרדמים. אם נבוא לשפוט היום את ה'אהבת-ציון' על פי ערכו מצד האמנוּת, הרגשת-היופי וחקירת הנפשות העושות בו, אז נִוָּכח כי הוא ספור בינוני. אולם אם נשפוט אותו על פי הפעולה שפעל בדורו להרחבת ההשכלה האנושית ויחד עם זה להרחבת האהבה לשפת עבר ולציון, אז תֵּחשב בעינינו הופעת ספור זה למאורע רב-תוצאות ולעלילה פורִיָה מאוד. ואם נשוֶה את השפה היפה שבה כתוב ה“אהבת-ציון” לשפה העברית שכתבו בה אז יתר הסופרים, אז נשַלם להמסַפר גם היום מס השתוממות".
כתב שלום שטרייט: "ומאפו, זה שנחשב לאבי הרומנטיקנים בספרותנו? אמנם, לא יוכל שום אדם להפשיט מעל הספרים 'אהבת ציון' ו'אשמת שומרון' את אדרתם הרומנטית. אולם למתבונן היטב יתברר, שאם אמנם תוכן הספרים הללו הנהו רומנטי במובן הכי פּרימיטיבי וחיצוני – בזה שהם נראים בעצמם כאלמנט של העבר הקדום, וספוגים גם רגשות געגועים לימות התפארה הללו – הרי תפיסתו האמנותית של מחברם אינה אלא ריאליסטית. איני חושש לומר: הספר 'אהבת ציון' יותר משהרחיב אצלנו את ההשגה הרומנטית, היה בספרותנו הספור הריאליסטי הראשון של תקופת-חיים קדומה, שנתן לספרותנו את הדחיפה הנמרצה למסלולה המציאותי. לא נמצאו למאפו, כידוע, תלמידים רומנטיקנים שילכו בעקבותיו ויבחרו להם כמוהו תוכן היסטורי, מפני שב'אהבת ציון' יותר חשוב ויותר מצוין היה ההוי בתור דוגמה בשביל בנין הספרות הריאליסטית ההווית, מאשר הצד הרומנטי הכלול בתוכן ההיסטורי ובסגנון התנכ"י. וכל כמה שיראה הדבר כפרדוקס, הרי זוהי עובדה: ההמשך הטבעי והמודרג של מאפו היה דווקא מנדלי, ולא פרץ".
הרעיונות הרומנטיים-לאומיים שבספרי מאפו שימשו כבסיס רעיוני לתנועה הציונית. דוד בן-גוריון הצהיר באוטוביוגרפיה שלו כי הוא נהנה לקרוא את ספרו הראשון של מאפו וכי השפעתו על פעילותו הציונית הייתה רבה.
כדוגמה אחת מני רבות, דברי משה לוין על השפעת "אהבת ציון" על הנוער בעיירת הולדתו שבפולין, סמוך לתקופה של הצהרת בלפור: "השפעה גדולה מאד על תלמידינו ועל צעירינו הייתה בייחוד לשלשת הספרים, שהובאו על ידינו אל הספרייה שנוסדה בעיירתנו: 'אהבת ציון' של אברהם מאפו, 'שירת הזמיר' של בוקי בן יגלי, 'מסע לארץ ישראל בשנת ת"ת' של א. ל. לוינסקי. התיאורים הנהדרים מחיי בני עמנו בימים מקדם וכן תיאורי הנופים מרהיבי העין של ארצנו, שבספר 'אהבת ציון', העמיקו לחדור אל לבותיהם של בנינו ובנותינו, ועוררו בהם אהבה בלי מצרים לארצנו היקרה. רבים מתלמידינו ידעו חלק גדול מהתיאורים הנפלאים הללו על פה... לעיתים לא רחוקות אפשר היה לראות נער או נערה השקועים בקריאת אחד הספרים האלה ועל לחייהם מתגלגלים ויורדים נטפי דמעות - דמעות געגועים, דמעות ילדי תום יקרים ותמימים, הנכספים למולדת".
סגנונו של מאפו.
מאפו לא כתב במשיכת קולמוס, אלא בנה והרס שוב ושוב את יצירתו, להביע כראוי את דקות חזיונותיו ושטף רעיונותיו. כמו הרבה יוצרים רומנטיים, הוא העמיס ויצק יותר מדי תוכן ליצירתו. כך לפעמים יצירתו דומה לרוח גדולה המושכת את הקורא ומכבירה עליו מילים, מעין השתפכות לב הנעדרת אמת-בניין של אמן המושל באמנותו. במידה רבה זה החן של יצירתו אך גם חסרונה. ספריו של מאפו הם אפוסים, שירת עם, מבוססים על המקרא וכתובים בלשון תנכית נשגבת, לשון שהייתה טבעית למאפו, אך בצורה של רומן בהשפעת הסופרים הצרפתים הרומנטיים בני דורו (אז'ן סי, אלכסנדר דיומא האב, ויקטור הוגו). כשמאפו הקשיב לקולו הפנימי, והוא מרבה להקשיב לקולו הפנימי, שירתו מתעלה והוא כותב חזיונות נפלאים. אולם כשנגרר יותר מדי אחר היפיפות של הסופרים הצרפתים, התכונות המייחדות את אמנותו נעלמות. ומה הן? מחשבות נאצלות ורגשי מוסר רודפי צדק ויושר, אהבת טבע ויופי ותום, שנאת שקר וכזב, טוב-טעם ודעת, חן וכנות, תמימות.
להלן תמונה אידילית אופיינית מ"אהבת ציון":
כתב יל"ג: "ספריו אהבת ציון, עיט צבוע, אשמת שומרון מפורסמים וידועים לכל: המה יעידו על רוחו הכביר לברוא עולמות בכח דמיונו וברוח פיו כל צבאם, על רוחב ידיעתו בדרך חיי אבותינו הקדמונים, במנהגיהם ובנמוסיהם בעוד היותם על אדמתם. שפתו יפה וברה כשפת ספרי קֹדש, מושכת ולוקחת נפשות".
כתב שמואל ליב ציטרון: "מאפו עומד בסגנונו העברי יחיד ובודד בספרותנו. לא היה סופר לפניו, ועד היום גם לאחריו, שסגל לו את לשון המקרא כמאפו. מימות 'המאספים' לא חסרו, אמנם, כותבי 'מליצה' אצלנו, אבל זו הייתה מליצה מלאכותית, אם יורשה לומר כך, מטלית טלואה משברי-פסוקים, שאינם מתאחים, בעוד שלשונו של מאפו היא מקורית, טבעית-ביבלאית, וברק ועוז לה, המזכירים לנו את שפת הנביאים... נבראת אצלנו האילוזיה, כי אנחנו רואים כאן לפנינו את קלסתר פני החיים הישראליים כצורתם וכהויתם לפני אלפים וחמש מאות שנה. אבל מובן מאליו, כי יש תנאי קודם לבריאת אילוזיה זו, והוא -- ידיעת כתבי-הקדש, ששמשו סמך וסעד להצייר ושמהם ינק את שירת-העבר. מי שאינו יודע את המסופר בתנ"ך, המקור היחיד והמיוחד להכרת אותם חיים הקדמונים, אין לו שום קריטריון לבקש על פיו את האמת המציאותית בספוריו ההיסטוריים של מאפו, ובקראו את הדברים הוא נדון מלמפרע להיות מגשש באפלה ותועה בין אמונה ופקפוק".
לדוגמה, פסקא מ"אשמת שומרון" הכתובה ברוח המקרא ומליצתו: