בחגי ישראל קוראים בשני ספרי תורה, בספר הראשון קטע העוסק בצווי על החג או בנושא הקשור לחג, ובספר השני קוראים למפטיר קטע העוסק בקורבנות החג מתוך פרשת פינחס. ביום הראשון של ראש השנה קוראים את הקטע בפרשת וירא העוסק בלידת יצחק, גירוש ישמעאל מבית אברהם והצלתו ממוות בצמא. ביום השני קוראים את הקטע שאחריו, פרשת עקידת יצחק, כדי להזכיר את זכותו ביום הדין. ביום כיפור קוראים בבוקר את הפרשה העוסקת ביום הכיפורים בבית המקדש, ובתפילת מנחה של יום כיפור קוראים את פרשת איסורי עריות. בחג הסוכות קוראים ביום הראשון (וכן ביום השני בחו"ל) קטע מפרשת אמור שעוסק בציווי על החגים. בחול המועד של חג הסוכות קוראים רק בספר אחד, בו קוראים את פרשת קורבנות החג, להוציא את שבת חול המועד בה קוראים קטע מפרשת כי תשא, שסופו עוסק בשלושת הרגלים, ולעולה האחרון קוראים את פרשת הקורבנות. בשמיני עצרת (בחו"ל) קוראים "כל הבכור" מפרשת ראה (העוסק בהלכות החגים), ובשמחת תורה קוראים וזאת הברכה. בחנוכה קוראים בכל יום קטע מפרשת נשא שעוסק בקורבנות הנשיאים. בפורים קוראים קטע מפרשת בשלח שעוסק במלחמה של עם ישראל עם עמלק אחרי היציאה ממצרים. בפסח קוראים בכל יום קטע מהתורה במזכיר את פסח או את יציאת מצרים, ואחריו קוראים בספר שני את קורבן המוסף של פסח. בשבועות קוראים את הקטע בפרשת יתרו שמספר על מתן תורה, וביום טוב שני בחו"ל קוראים "כל הבכור" מפרשת ראה (העוסק בהלכות החגים).
בתעניות קוראים בשחרית ובמנחה את פרשת ויחל, מתוך פרשת כי תשא, העוסקת בבקשת משה למחילה על חטא העגל. לאחר קריאת התורה במנחה נהגו בני אשכנז לקרוא במנחה את הפטרת דרשו ה' בהמצאו, העוסקת בקריאת ה' אל העם (על ידי הנביא ישעיהו) לחזור בתשובה. אך בקרב בני עדות המזרח נחלקו הדעות, ישנם קהילות שלא נהגו להפטיר, וישנם קהילות שנהגו להפטיר, וקוראים את הפטרת 'שובה ישראל' שבספר הושע, מלבד צום גדליה שבו קוראים את הפטרת 'דרשו ה' בהמצאו'. משום שבשבת הסמוכה לצום (שבת שובה) קוראים את הפטרת 'שובה ישראל' ולא רוצים שיקראו פעמיים בשבוע את אותה הפטרה. בתשעה באב בבוקר קוראים את פרשת "כי תוליד בנים" מתוך פרשת ואתחנן העוסקת בחטאי ישראל ובעקבות זאת גלותם מארץ ישראל, ומפטירים "אסף אסיפם" בספר ירמיהו.
סביב קריאת התורה בשבתות התפתחה מסורת של לימוד "פרשת השבוע", כלומר הפרשה שקוראים באותה שבוע. לפיכך, נהוג לחלק את התורה ל"פרשות", ולא לפרקים וכדומה.
מספר העולים.
מספר העולים שצריכים לעלות לתורה הולך וגדל ככל ומדובר ביום יותר קדוש: בשני וחמישי - שלושה עולים, בראש חודש וחול המועד - ארבעה עולים, ביום טוב - חמישה עולים, ביום הכיפורים - שישה עולים, בשחרית של שבת - שבעה עולים. במנחה של שבת, שבה הקריאה היא תקנה מאוחרת, יש צורך בשלושה עולים.
המשנה מציינת שמדובר במספר עולים מינימלי שאין לפחות ממנו, אך ניתן להוסיף עולים יותר מהנדרש בשבת. דעת הרשב"ץ ובעל ה'עולת שבת' היא שכיום אין להוסיף עולים מפני שכך הם יצטרכו לברך את ברכות העלייה לתורה, ויש לחשוש לברכה שאינה צריכה. לשיטתם דווקא בעבר היה ניתן להוסיף עולים, כיוון שהתקנה המקורית היא שרק העולה הראשון והעולה האחרון מברכים כל אחד ברכה אחת, וממילא הוספת עולים לא מוסיפה ברכות. לעומתם, דעת הרמב"ם, הטור, השולחן ערוך, הלבוש והאליה רבה היא שגם בימינו ניתן להוסיף עוד עולים לתורה.
המשנה אוסרת על הוספת עולים בראש חודש ובחול המועד. הטעם לכך הוא שבימים אלו מותר לעשות מלאכה, לפחות באופן חלקי, וחכמים חששו שריבוי עולים יגרום לטורח ציבור ומניעת מלאכה.
לגבי הוספת עולים ביום טוב, נחלקו הראשונים: רש"י, רמב"ם, מהר"ם וטור סוברים שגם ביום טוב ניתן להוסיף עולים יותר מהנדרש. וכך נפסק בשולחן ערוך. אמנם, יש מפרשים שהמשנה התירה דווקא בשבת להוסיף עולים, אך ביום טוב אסור. וכתב הרמ"א שכך נוהגים, למעט בחג שמחת תורה בו נוהגים שכל אחד עולה לתורה.
במקרה של פרשיות מחוברות, נחלקו הפוסקים כיצד ראוי להוסיף עולים: הלבוש והאליה רבה כתבו שיש לשמור על האיזון בין שתי הפרשיות, ולהעלות לכל אחת מהן מספר עולים זהה. לדוגמה: אם רוצים להעלות סך הכל עשרה עולים בשבת בה קוראים 'ויקהל-פקודי' - יעלו חמישה ב'ויקהל' ועוד חמישה ב'פקודי'. לעומתם, הטורי זהב, הפרי מגדים והמשנה ברורה סוברים שלא צריך לשמור על איזון של סך כל העליות, אלא העיקר שיהיה איזון בשבעת העולים הראשונים. לכן יקראו 4 עולים את 'ויקהל', והרביעי ימשיך אל תוך 'פקודי', כמו בקריאה רגילה, ובתוך 'פקודי' יוסיפו כמה שירצו.
למרות האפשרות ההלכתית להוסיף עולים, כתב המשנה ברורה שנכון להימנע מכך, מחשש לטורח ציבור. השימוש הראוי לדעתו בתוספת עולים הוא במקרים שיש צורך לכבד חתני שמחה רבים, כגון בברית או חתונה, ואם לא יעלו את אחד מהמכובדים הוא עלול להיפגע. כך גם דעת פניני הלכה.
דילוג.
במקרה שדילגו בקריאה על אחד מהפסוקים - חוזרים ומוציאים ספר תורה וקוראים שוב את הפסוק עליו דילגו יחד עם 2 פסוקים נוספים,שכן א"א לקרוא בתורה פחות מ-3 פסוקים.
עיכוב קריאה.
מרכזיותה של הקריאה בתורה בתפילה הפכה אותה גם למוקד חברתי משפטי. לפי מנהג אשכנז בעבר התאפשר למי מבני הקהילה (כולל נשים) שמחה כנגד עוול שנגרם לו על ידי חבר אחר בקהילה או אפילו הציבור עצמו, למנוע את הקריאה בתורה עד אשר התחייב הקהל או אחד מן הפרנסים לסייע בידי הקובל.
היסטוריה חברתית
היסטוריה חברתית היא תחום של המחקר ההיסטורי, שנחשב על ידי רבים כאחד ממדעי החברה, שמנסה לראות את העדויות ההיסטוריות מנקודת המבט של מגמות חברתיות מתפתחות. בראייה זו, ניתן לכלול בהיסטוריה חברתית את תחומי ההיסטוריה הכלכלית, המשפטית, ובחינות היבטים אחרים של החברה האזרחית שמראות על ההתפתחות של נורמות חברתיות והתנהגות.
בעוד שתומכי ה"היסטוריה מלמטה" - חקר ההיסטוריה מבעד לעיניו של האיש הפשוט שבעבר, או החפצים שלו, ואסכולת האנאל הצרפתית, רואים עצמם כהיסטוריונים חברתיים, יש לראות את התחום כרחב בהרבה בהתפתחות ההיסטוריוגרפיה. בניגוד לגישות אחרות, ההיסטוריה החברתית מנסה לראות עצמה כצורה סינתטית של היסטוריה, שאינה מוגבלת להצגת עובדות היסטוריות, אלא מוכנה לחקור את המידע ההיסטורי באופן שיטתי יותר.
הקאפלה הסיסטינית
היסטוריה של הרעיונות
היסטוריה של הרעיונות היא תחום מחקר בהיסטוריה ובתחומים הקרובים, העוסק בביטוי, שימור ושינוי של רעיונות אנושיים במשך הזמן. חוקרים מתייחסים להיסטוריה של הרעיונות לפעמים כתת-תחום של היסטוריה אינטלקטואלית.
ההיסטוריון ארתור לבג'ויי היה הראשון שהשתמש בביטוי היסטוריה של הרעיונות בעשורים הראשונים של המאה ה-20. למשך כמה עשורים, לבג'ויי היה היושב ראש של הפגישות הקבועות של "מועדון ההיסטוריה של הרעיונות" באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שם הוא עבד כפרופסור להיסטוריה משנת 1910 ועד לשנת 1939. מלבד תלמידים וקולגות שעסקו בנושאים דומים, כגון רנה וולק ולאו ספיצר, איתם התדיין לבג'ויי ארוכות, הושפעו ממחקריו חוקרים כמו מישל פוקו. רבים אחרים ממשיכים לעבוד ברוח הקרובה להיסטוריה של הרעיונות של לבג'ויי.
רעיונות יסוד.
ההיסטוריה של הרעיונות של לבג'ויי מנתחת את הרעיון על פי יחידת היסוד של יחידת-רעיון, או המושג היחידאי. יחידות-רעיון אלה פועלות כאבני היסוד של ההיסטוריה של הרעיונות: אף שהם עצמם אינם משתנים כמעט במשך ההיסטוריה, הם מתרכבים בתבניות חדשות ומבוטאים באופנים שונים בתקופות שונות. כפי שלבג'ויי ראה זאת, התפקיד של ההיסטוריון של הרעיונות הוא לזהות את רעיונות היסוד האלה ולתאר את התפתחותם והתרכבותם ההיסטורית.
סטיבן הילנבורג
סטיבן הילנבורג (באנגלית: Stephen Hillenburg; 21 באוגוסט 1961 – 26 בנובמבר 2018) היה ביולוג ואנימטור אמריקאי, יוצר הסדרה "בובספוג מכנסמרובע" ובמאי הסדרה "החיים המודרניים של רוקו".
היה בעל תואר בתכנון משאבי טבע האדם במסגרת החוג לביולוגיה ימית כחוג ראשי ואמנות כחוג משני (מאוניברסיטת המדינה של המבולדט 1984) ותואר שני באנימציה ניסויית מהמכון לאמנויות של קליפורניה (למד בין 1992-1993).
מותו.
הילנבורג הלך לעולמו ב-26 בנובמבר 2018 לאחר מאבק במחלת ה-ALS.
הילנבורג הותיר אחריו את אשתו קארן והבן קליי.
פיר
פִּיר (באנגלית: Pierre) היא עיר הבירה של מדינת דקוטה הדרומית בארצות הברית, וכן בירתו של מחוז יוז.
נכון לשנת 2020, בעיר מתגוררים 14,091 תושבים, מה שהופך אותה לעיר הבירה השנייה הכי פחות מאוכלסת בארצות הברית.
היסטוריה.
פיר נוסדה בשנת 1880 על נהר המיזורי בגדתו המערבית של הנהר, אל מול פורט פייר.
בשנת 1889 הפכה העיר לבירת המדינה.
העיר הורון שאפה להיות הבירה של המדינה, אך פיר נבחרה בגלל מיקומה במרכז הגאוגרפי של דקוטה הדרומית. פורט פייר התפתחה מוקדם יותר, עם יישוב קבע מאז בערך 1817 סביב סחר בפרוות.
פיתוחה של פיר הושפע גם מהקמת העיר רפיד וקו הרכבת פיר-מזרח, העוברת בין מזרח למערב העיר. הדבר הגדיל את הגישה לשווקים של מוצרים מקומיים ושיפר את התחבורה לנוסעים. הרכבת חוצה את נהר מיזורי על גשר הרכבת שיקגו-צפון מערב.
לאחר מלחמת העולם השנייה העיר מצאה עצמה מבודדת יחסית בשל בניית הכבישים המהירים. זוהי אחת מארבע בירות מדינה שאין בה כביש בינמדינתי, והיחידה שאין לה גישה לכבישים בין מדינתיים מהירים. עם זאת, נעשה עדיין שימוש ברכבות במדינות המישור.
גאוגרפיה.
שטחה של העיר הוא 33.7 קמ"ר. העיר שוכנת על גבעות בסמוך לנהר המיזורי, במרחק קילומטרים ספורים מאגם אואהה - אגם מלאכותי, מהגדולים בעולם, המשמש כאתר דיג פופולרי.
אקלים.