בשנת 1842 נשא אטווש לאישה את אגנש רושטי בארקוצי (1825–1913), בתו של אלברט רושטי בארקוצי (1847-1779),משפטן, בעל אחוזות, שכיהן כמשפאן משנה של מחוז בקש. נישואיו המאושרים נותרו כל חייו הרחק מאור הזרקורים.
אחי אשתו, פאל רושטי בארקוצי (1874-1830ׂׂׂ) היה אציל נוסע וצלם, שנודע במסעותיו בשנים 1857–1859 בטקסס, ניו מקסיקו, קובה וונצואלה. גיס של אשתו, אגושטון טרפורט (1888-1817), שהיה נשוי לאילונה רושטי, היה פוליטיקאי שכיהן גם הוא כשר הדתות והחינוך.
בימי המהפכה.
אטווש נחשב לאחד מאנשי הרוח והפוליטיקאים ההונגרים הבולטים, ולנואם בחסד. כך, למשל, כאשר רצה הארכידוכס הפלטין יוזף לארגן נוכחות גבוהה של חברים בפרלמנט, נהג לבקש מאטווש לנאום. ב-1848 פרצה , ואטווש - שהזדהה עמה בכל לבו - מונה לשר בממשלה ההונגרית החדשה. הופקדו בידיו תיקי הדתות והחינוך, אך השפעתו הרחיקה הרבה מעבר לתחומים הללו. יחד עם פרנץ דיאק ואישטוואן סצ'ני, ייצג את הפלג המתון והפציפיסטי בהנהגה המהפכנית. התפטרות ראש הממשלה לאיוש באתיאני תסכלה אותו; והתנגדותו לעצמאות מוחלטת ורתיעתו מאלימות אילצו אותו לצאת לגלות באוקטובר 1848, הרחק ממלחמת הקיום של המהפכה - למינכן.
שנות הגלות וחזרתו למולדת.
חרף יציאתו לגלות המשיך לשרת את מולדתו באמצעות עטו. השפעתו על דעת הקהל בהונגריה נותרה איתנה. מסתו, "הרעיונות המובילים של המאה ה-19 והשפעתם על המדינה", פורסמה בפשט בשנות החמישים המוקדמות, ובה בעת יצאה לאור גם בווינה ובלייפציג. את סיסמת המהפכה הצרפתית, "חירות, שוויון, אחווה", שינה אטווש במסתו ל"חירות, שוויון, לאומיות".
לאחר שחזר להונגריה ב-1851, באישור השלטונות, הקפיד על התנגדות לא פעילה למשטר הקיסרי ונמנע מפעילות בתנועות פוליטיות. בשנת 1859 פרסם ספר בשם "ערבויות לכוחה ולאחדותה של אוסטריה", ובו ניסח עקרונות המפשרים, לדעתו, בין אוניה פרסונלית ובין ריכוזיות שלטונית. לאחר תבוסת האוסטרים במלחמת צרפת-אוסטריה השתנה המצב הפוליטי, והעמדה שניסח בספר לא התקבלה עוד על דעת הקהל ההונגרית. באספת הדיאט ב-1861 נמנה אטווש עם תומכיו הנלהבים של דיאק, ונאומו הרשים מאוד את נציגי הקיסר האוסטרי.
שוב שר בממשלה, במסגרת השלטון הדואליסטי.
שנות השבעים הראשונות היו שלוות יחסית, ואטווש הקדיש זמן רב יותר לעיסוקיו הספרותיים. בשנת 1866 נבחר ליושב ראש האקדמיה ההונגרית.
בכינוסי הפרלמנט שנערכו ב-1865 וב-1867 נאבק אטווש בלהט בעד מדיניותו של פרנץ דיאק, שהתקבלה לימים - הענקת אוטונומיה ומעמד שווה להונגריה (הענקת המעמד השווה הפכה את האימפריה האוסטרית לאימפריה האוסטרית-הונגרית). עם הרכבת ממשלת דיולה אנדראשי בפברואר 1867, מונה אטווש, פעם נוספת, לשר החינוך והדתות; והיה לשר היחיד מהממשלה המהפכנית (1848–1849) שחזר להיות חבר ממשלה. אטווש שימש כממלא מקומו של ראש הממשלה אנדראשי. בשנתו הראשונה בממשלה, הצליח אטווש להעביר בפרלמנט ההונגרי חוק שהעניק שוויון זכויות פוליטיות ליהודים (אמנציפציה), אך מאמציו לכונן חופש פולחן מלא נתקלו בהתנגדות קתולית חזקה וכשלו.
"חוק בתי הספר הלאומיים" (1868, נודע גם כ"חוק החינוך") נחשב להישגו המרשים ביותר. החוק כלל הקמת בתי ספר ממלכתיים לא דתיים, ותוכנית לימודים חדשה, ששמה דגש על השפה ההונגרית ועל המקצועות הכלליים. כמו כן נכללו בחוק דרישות מינימום לגבי מבנה בתי ספר, תנאי התברואה, ספרי הלימוד והציוד הבית-ספרי. החוק הסדיר גם את תוכנית הלימודים של בתי הספר הדתיים במקצועות הידע הכללי. הקהילות הדתיות קיבלו אוטונומיה בבחירת מורים ובקביעת תוכנית הלימודים במקצועות הדתיים. הותר לכנסיות ולקהילות הדתיות להקים בתי ספר ולנהלם בשפה הנפוצה ביותר. מתוקף החוק, יכלו הרומנים, הסרבים, הרוסינים והסקסונים הטרנסילבנים להקים בתי ספר בשפתם הלאומית, מבלי ללמד הונגרית. הכנסיות הורשו לבחור את מוריהן ולקבוע את תוכנית לימודיהן. מספר שנים לאחר מכן, ב-1879, נוספה לחוק דרישה ללמד הונגרית (בכל בתי הספר). ברוח דומה, "חוק הלאומים" (1868) כלל התחייבות לספק חינוך תיכוני בשפות המיעוטים הלאומיים באזורים שבהם הם מהווים רוב.
אטווש הקים גם מכללות למורים, ייסד את האוניברסיטה בקלוז' והרחיב את אוניברסיטת בודפשט.
אוניברסיטת קלוז'וואר (קלוז') נועדה לכלול קורסים בהונגרית, רומנית וגרמנית אך בסופו של דבר, עקב התנגדות החוגים הלאומנים, היא הוקמה - בשנת 1872- כשההוראה הייתה בהונגרית בלבד, ועם שתי קתדרות לשפות רומנית וגרמנית.
על אף היותו קתולי מאמין, התנגד אטווש לדוגמת אלטעות האפיפיור.
ככל הנראה, מאמציו של אטווש בשנותיו האחרונות פגעו בבריאותו. הוא נסע להבראה בקרלסבאד, אך חלה הידרדרות נוספת במצבו וב-2 בפברואר 1871 הוא נפטר בפשט. הובא לקבורה בחלקה המשפחתית בארצ'י. הותיר אחריו אישה וחמישה ילדים, שלוש בנות ושני בנים.
יוז'ף אטווש והיהודים.
האמנציפציה של היהודים.
אטווש נאבק בבית העליון של הפרלמנט ההונגרי למען האמנציפציה של היהודים. הוא תמך בהתאזרחותם ובהענקה להם של הזכויות האזרחיות מהן נהנים התושבי הונגריה שאינם משתייכים לאצולה. הוא נאם בנושא בפרלמנט ופרסם חוברת בכותרת "האמנציפציה של היהודים". הוא דחה את הטענות לגבי התנאים המוקדמים לצעד כזה כבלתי מתקבלים על הדעת ו"נונסנס". אי אפשר להתנות את החופש המגיע לכל בני האדם ואי אפשר לדרוש מהיהודים שקודם ירגישו מחוברים יותר למולדת כשהמדינה אינה מכירה בהם כבניהם. את סוגיית התבוללותם של היהודים בתוך הדת הנוצרית ראה מנקודת מבט דתית בלבד: היה משוכנע שהמשימה ההיסטורית של היהדות הסתיימה עם הגעתו של ישו ושהמהלך הטבעי של היהודות הוא טמיעתה בנצרות. אף על פי שהאמין שהתנצרותם של היהודים הוא אידיאל רצוי, סבר שאין לכפות על היהודים את ההתנצרות. הוא חשב שהנוצרים יוכלו להאיץ תהליך כזה אם יוכיחו ליהודים שהם מנהלים דרך חיים למופת.
הוא דחה לחלוטין את הרעיון לתגמל יהודים המסכימים להתנצר.
הקונגרס של יהודים.
מאוחר יותר, בשנת 1867 כשר החינוך והדתות בממשל האוטונומי החדש של הונגריה ביקש אטווש לראות התארגנות של היהדות כדוגמת דתות אחרות בארגון שינהיג אותה וייצג אותה בפני השלטון. הוא סבר שעל ידי כינסו נציגי כל הפלגים ביהדות ניתן יהיה להגיע לפשרה. לא ציפה שהפערים בין היהודים האדוקים ה"חרדים" המסתגרים והיהודים המודרניים המסתגלים יהיה כה גדול
אחרי כישלון הקונגרס שבו נוצר קרע קבוע בקרב יהדות הונגריה - בין היהודים שכונו "אורתודוקסים" ואלו הנקראו "נאולוגים", המשיך לקוות שהיהודים ה"אורתודוקסים" יתעשתו ויקבלו את הצורך להתאחד עם האחרים. אחרי מותו לא נשארה בפני הממשלה ההונגרית אלא להכיר רשמית בשני הפלגים כ"זרמים" נפרדים.
אטווש ואיגנאץ גולדציהר.
לפי המלצתו של ארמין ואמברי עזר אטווש למזרחן הצעיר והמוכשר היהודי איגנץ גולדציהר וסידר לו מלגות כדי שיוכל להשתלם בגיל מוקדם במזרחנות על ידי נסיעה לספריות המדעיות החשובות באירופה ועל ידי מסע למזרח התיכון. אולם מותו של אטווש גרם לכך שגולדציהר לא זכה להתמנות בתפקיד אוניברסיטאי הולם בבודשפט ונאלץ לעבוד בעבודה נוספת כדי להתפרנס ועסק במחקר בזמנו הפנוי.
חייו הפרטיים.
מנישואיו לאגנש קטלין אנה לבית רושטי בארקוצי נולדו לו 5 ילדים:אילונה (לימים נשואה ללאיוש נאוואי), יולאן (לימים נשואה לברון אינקיי), לוראנד אטווש, שנודע כפיזיקאי, מאריה (לימים נשואה עם ארנסט פון פלנר, שר האוצר של אוסטריה) ודנש שמת אחרי לידתו.
כתביו.
ָ* 1840 "A megfagyott gyermek". "הילד הקפוא" - שירים
("השפעת הרעיונות המובילים של המאה ה-19 על המדינה"), מסה, בשני חלקים, בשתי גרסאות - הונגרית וגרמנית
מקורות.
1999 CEU Press, (Central Europe University, Budapest)
קישורים חיצוניים.
C.D.Warner - József Eötvös - Critical and Biographical Introduction in the Library of the Best World's Literature, An Anthology in Thirty Volumes 1917
Miklós Konrád "Eötvös József és a zsidók" Történelmi Szemle Nr.3, 2014 Central and Eastern European Online pp.495-509
רבי אלעאי (אמורא)
רבי אילעאי (או אלעא, או אילא או לייא) היה אמורא בדור השלישי לאמוראי ארץ ישראל, מצעירי תלמידיו של רבי יוחנן.
ביוגרפיה.
רבי אילעא נולד בבבל. בתלמוד אינו מוזכר יחד עם רב ושמואל, ככל הנראה מפני גילו הצעיר. לאחר תקופה, עלה לארץ ישראל, שם זכה לקבל תורה מפי זקני הדור, כמו רבי חנינא, רבי ינאי, רבי אושעיא, ובחכמתו הרבה, אף זכה להיות בר פלוגתא.
רבותיו העיקריים היו רבי יוחנן, ושני גדולי תלמידיו - ריש לקיש ורבי אלעזר, והוא מזכיר הרבה אמרות בשמם.
על תלמידיו נמנים מגדולי הדור שאחריו, ביניהם רבי אבין שמזכיר רבות מאמרותיו.
אחיו היה רב ברונא והוא חיבבו מאוד. הוא ביקש מעולא שכאשר אחיו רב ברונא מגיע לבבל ידרוש בשלומו במעמד כל החבורה, "דאדם גדול ושמח במצוות" הוא, שכן יום אחד סמך גאולה לתפילה (סמך את ברכת "גאל ישראל" שאחרי קריאת שמע לתפילת העמידה) ולא פסק שחוק מפיו כל היום.
ספר הדורות כותב בשם רש"י שהיו שני אמוראים בשם זה. הרב אהרון היימן מתקן את דבריו, ומעיר שברש"י כתוב שאחד היה תנא ואחד אמורא, אך לא היו שני אמוראים בשם זה.
יחסיו עם רב חנינא.
רבי אילעא למד יחד עם רב חנינא, והוא היה אומר לו לפעמים על סברות שאמר רב חנינא - ישמור אותי ה' מדעתך, כשהוא מסתייג מדבריו אך לא מוכן להסביר את הטעות הלוגית בה טועה רבי חנינא לשיטתו, מכיוון שהוא סבר שמדובר בסברא שלא ניתן להסבירה למי שלא מבין אותה. שלושה מהדיונים ביניהם שהיו בסגנון זה מתועדים בתלמוד.