לצורך כתיבת הכרך השני, על "היהודים במצרים וסוריה תחת שלטון הממלוכים", תקופת הממלוכים הברג'ים (הצ'רקסים), קיבל אשתור את הפרס ע"ש מוריץ ושרלוטה ורבורג, והיה לחוקר הראשון שקיבלו. בעזרת הפרס יכול היה להתפנות מחלק מעבודתו בבית הספרים ולהתמסר לעבודת המחקר על התקופה בה עוסק הספר, וכן להזמין צילומים של כתבי יד ערביים מקושטא ומאוקספורד. הכרך השני מתבסס בעיקר על מקורות בני התקופה, בין היתר ספרי כרוניקה ערביים, ספרי שו"ת של רבנים, ספרי מסעות של צליינים יהודים ונוצרים לארץ ישראל ודוחות סוחרים, בעיקר נוצרים. הוא החל לעבוד על הספר בשנת תש"ד וסיים לכתוב אותו ארבע שנים אחר כך, בשנת תש"ח, הספר נדפס רק בשנת 1951. הכרך השלישי יצא לאור בהפרש שנים גדול עוד יותר, בשנת 1970.
אשתור פסח כמעט לגמרי על תיאור הקהילות היהודיות בארץ ישראל בתקופה זו, על אף שגם ארץ ישראל נשלטה באותה העת על ידי הממלוכים, מאחר שסבר כי להיסטוריה של היהודים בארץ ישראל .
הכרך הראשון.
הכרך הראשון עוסק בתקופה שבין 1250–1382, תקופת הממלוכים הבחרים. בתחילתו מובאת הקדמה מאת המחבר וכן רשימה ביבליוגרפית של המקורות בהם השתמש לשם חיבורו. לאחר מכן באים שישה שערים, המחלקים את הדיון בספר לשלוש תקופות (השער הראשון, השער הרביעי והשער החמישי). בסוף הספר מובאת רשימה קצרה של תיקונים והוספות.
החיבור נכתב אפוא על תקופה שאיננה על פי החלוקה המקובלת לתקופות של ההיסטוריה היהודית (התקופה עליה מבוסס חיבורו צריכה לכאורה להיות מזמן פטירתו של הרמב"ם ועד לגירוש ספרד), ואשתור מנסה להצדיק סטייה זו בטענה כי:
לאורך כל הספר שזר אשתור יחד את ההיסטוריה הכללית של מצרים וסוריה עם תולדות היהודים בארצות אלה. מלבד השפעת השלטון הכללי על היהודים, סבר אשתור שיש לבדוק גם את הגורמים והכוחות שהשפיעו על האוכלוסייה המוסלמית, שכן הם בוודאי השפיעו גם על האוכלוסייה היהודית.
לאחר פרק המבוא, שישה שערים:
הכרך השני.
הכרך השני עוסק בתקופה שבין 1382 - 1517, תקופת הממלוכים הברג'ים (הצ'רקסים). מלבד הקדמה וביבליוגרפיה, כלולים בכרך השני שמונה שערים ונספח על הקראים.
גם בכרך זה, כבכרך הראשון, שזר אשתור יחד את ההיסטוריה הכללית של מצרים וסוריה עם תולדות היהודים בארצות אלה.
הכרך השלישי.
הכרך השלישי יצא לאור כאמור, בשנת 1970, והוא כולל הקדמה, ביבליוגרפיה קצרה ו- 74 תעודות מן הגניזה המצרית, בצירוף תרגום של התעודות הכתובות בערבית יהודית והסבר התוכן והערות נוספות לכל תעודה בספר. בנוסף לתעודות אלו מובאת בסוף הספר "רשימה ותוכן הדברים של תעודות מן הגניזה אשר פורסמו מאז הופעת כרך ב'" (עמ' 145 - 147), המוסיפה עוד 13 תעודות לתקופה הנחקרת.
התעודות עוסקות בעניינים פרטיים (למשל תעודה א', רשימה על לידתו של רבי דוד נכד הרמב"ם), דיני משפחה (כתובות, שידוכין, צוואות, גטין, ייבום, הסכמים בין בעל ואישה), ענייני שחיטה, ענייני מסחר (קבלות על תשלומים, שטרי מכר, שטרי חוב, כתבי בית דין, פשרות), ייפויי כוח, פנקס קהילת קהיר, דוחות בעניינים שונים, בקשות, הוראות מאת הנגיד, מדרש גאולה, ועוד. צילום של שתיים מהתעודות (תעודה מס' ל"ו ותעודה מס' ס"ד) מובא בפתח הספר.
בנוסף, מכיל כרך זה הוספות לכרכים הקודמים ושלושה מפתחות לשלושת הכרכים: מפתח השמות (עמ' 157 - 186), מפתח המקומות (עמ' 187 - 196) ומפתח העניינים (עמ' 197 - 202).
הביקורת על סדרת הספרים.
לאחר צאת כל אחד מהכרכים לאור, התפרסמו מספר רשימות בקורת על עבודתו של אשתור. בדרך כלל משבחים הכותבים את עבודתו של אשתור, בפרט על היותו הראשון לכתוב את קורות היהודים במצרים ובסוריה, בתקופת הממלוכים, תוך שילוב של כל המקורות (שהצליח להגיע אליהם), המוסלמיים, הנוצריים והיהודיים.
כך למשל, מצר החוקר דוד תמר, על כך שלא כלל אשתור את ארץ ישראל בשני הכרכים הראשונים, מכיוון:
ועל צאת הכרך השלישי הוא מוסיף:
גם החוקר גויטיין כותב:
עם זאת, משנות ה-2000 מתבצעות הערכות מחדש של רבים ממחקרי היסוד במדעי היהדות, תוך בדיקה חוזרת של הנחות היסוד ששימשו את החוקרים והקשר בינן לבין המסקנות אליהן הגיעו במחקריהם. במאמר שכתבה על דרכי המחקר של קהילות יהודי ארצות האסלאם בימי הביניים, הקדישה חוקרת הגניזה מרים פרנקל, לאליהו אשתור ולמחקריו, חלק נכבד. פרנקל סבורה כי אשתור העריך במידה רבה (ואולי במידה רבה מדי) את ההיסטוריה הממוסדת והרשמית של התקופה, בפרט משום שלדעתו היו כותביה קרובים לאירועים המתוארים על ידם, ולפיכך אמינים יותר. הוא לא הסתיר את התפעלותו מההיסטוריונים המצריים בני התקופה אותה חקר, על שישבו בעיר הבירה והייתה להם גישה לארכיונים הממשלתיים, וסבר כי חלק מהצלחתו כחוקר היא לחשוף את המקורות האובייקטיביים ביותר, כאשר מידת האובייקטיביות נמדדת לטעמו על פי רמת הדיוק בה העתיקו מקורות מאוחרים מהיסטוריונים אלה.
פרנקל סבורה עוד כי הביוגרפיה האישית של אשתור והתקופה בה חי היו גורמים שהשפיעו במידה רבה על דרכו כחוקר ועל מחקריו, והפכו אותם למחקרים מגמתיים. היא טענה כי , הבא למלא . משום כך, הוא לא יכול היה רק לדווח באופן אובייקטיבי על הממצאים ההיסטוריים שחשף, אלא גם ביקש ליצור . ייתכן גם, כי העובדה שנאלץ להימלט מווינה, לאחר האנשלוס, תרמה גם היא למגמתיות בכתיבתו, שכן חש כפליט החייב תודה למציליו ותלוי לפרנסתו בבית הספרים הלאומי, בו החל לעבוד לאחר שהגיע לארץ. משום כך, היה חלק מחוקרי "האסכולה הירושלמית", שלא חקרה את ההיסטוריה היהודית בימי הביניים כחלק מההיסטוריה של כל אזור ואזור בה חיו הקהילות יהודיות, אלא במנותק מהם, וראתה בכל קורות העם היהודי באותה התקופה "כמעין הכנה ומבוא לשיבת העם לארצו" ולהקמת מדינת ישראל.
זאת ועוד, טוענת פרנקל, כי בבואו לחקור את קהילות היהודים בארצות המזרח בימי הביניים, לא יכול היה אשתור להתנתק ממה שראה כאשר הביט בקהילות יהודי המזרח בשנים הראשונות לקיומה של מדינת ישראל, וביקש להסביר לעצמו את הפער שבין מה שהוא סבר כמצב ירוד בהווה של קהילות יהודי ארצות האסלאם, לבין תור הזהב של קהילות אלה בתקופת שלטונה של הח'ליפות הפאטימית ושנים רבות אחר כך בספרד המוסלמית. ההסברים שסיפק לפער זה, השתנו במהלך השנים, ממחקר למחקר ואף מהכרך הראשון לכרך השני, והם משקפים את מידת התנתקותו מתפיסת האסכולה הירושלמית. וכך, בכרך הראשון, כאשר עדיין היה נאמן ל"אסכולה הירושלמית", שהאמינה כי יש לחקור את ההיסטוריה היהודית כמקשה אחת, כאמור כמעט במנותק מההיסטוריה הכללית, הוא חיפש את ההסברים לפער, לא בתולדות אותן ארצות, אלא במעשיהם של הקהילות היהודיות בלבד. הוא סבר כי משום שהעדיפו את ההסתגרות ולימוד התלמוד והקבלה על פני המדע, הספרות והפילוסופיה, הביאו על עצמם יהודי המזרח סטגנציה וניוון רוחניים, והוא אף השווה בין היהודי המזרחי, החי בשלהי תקופת הממלוכים לבין היהודי הגטואי באירופה (ואותה הקבלה להיסטוריה של יהדות ארופה, משמשת אותו גם לחלוקה ההיסטורית שערך, כאשר אסונות וגזירות משמשים כנקודות ציון במעבר מתקופה אחת לשנייה). בכרך השני, סבורה פרנקל, השתחרר אשתור מתפיסות האסכולה הירושלמית, והחל לחפש את הגורמים לפער דווקא בהיסטוריה הכללית של החברה האיסלאמית, שבתוכה חיו יהודי המזרח, ומצא את "האשם" במצב הירוד של יהודי המזרח בשקיעה הכללית של המזרח כולו. הוא המשיך לפתח רעיון זה במאמר מאוחר יותר, אם כי הפעם משתלט עליו שיח אוריינטליסטי, הרואה במזרח המוסלמי מקור לשחיתות ולעריצות ובמערב הנוצרי מקור לחוקתיות ורציונליות.
לקריאה נוספת.
פרטים ביבליוגרפיים על סדרת הספרים.
כל שלשת הכרכים יצאו מחדש על ידי מוסד הרב קוק בשיתוף הוצאת כרמל בתשפ"ב 2022.
תומאס ואייט הצעיר
אודי ויינשטיין
יורם בוקר
יורם בוקר (נולד ב-24 במאי 1940) הוא פנטומימאי ישראלי, במאי, פרופסור אמריטוס ומורה לפנטומימה בחוג לאמנות תיאטרון באוניברסיטת תל אביב וב"בית צבי".
ביוגרפיה.
בוקר נולד ב-1940 בפריז, צרפת, בשם ז'אן קלוד בוקסנבאום. עלה לישראל ב-1959 ושירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים. ב-1962 נפגש עם מרסל מרסו בישראל והוזמן ללמוד אצלו בפריז. הוא למד פנטומימה גם אצל ז'אק לקוק וקלוד קיפניס.
לאחר שסיים את לימודי הפנטומימה בצרפת חזר לישראל ב-1965. הוא ייסד את "תיאטרון הפנטומימה של יורם בוקר" (1970), עמו הופיע בפסטיבלים בישראל ובעולם. ביים והשתתף במספר מופעי פנטומימה בתיאטרון שלו. המופע "קרוסל" (1969) הועלה 600 פעמים והופיע גם בתיאטרון דני דגן; בעקבותיו עלה מופע ההמשך "קרוסל 2". מופעו "קלפים" הועלה 80 פעמים, והופיע גם בתיאטרון חיפה. "עולם הפנטומימה" הוצג 300 פעמים, בין השאר גם בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער. ב-1979 עלתה ההצגה "שעשועי פנטומימה" עם אורי טננבאום, והוצגה כ-100 פעמים. בוקר ביים את קטעי הקישור באירוויזיון 1979, בהם הוצגו קטעי פנטומימה בהשתתפות בוקר, עזרא דגן, חנוך רוזן ואחרים. ב-1980 העלה את "על מסכות ואנשים" לצד שייקה אופיר. מופעי פנטומימה נוספים שהעלה הם "חגיגת פנטומימה" (1982), "מקסימים" (אוניברסיטת תל אביב), "גברתי המדינה", "גיזת הזהב", "חלומות באשפמיה" (1994) ועוד.
בוקר הרחיב את עיסוקיו גם לקולנוע, טלוויזיה, קונצרטים ותיאטרון. ב-1981 כיהן כמנהל אמנותי של הפסטיבל הישראלי לפנטומימה בקריית שמונה. באותה שנה גם התארח כפנטומימאי בתוכנית הטלוויזיה "רגע עם דודלי". ב-1988 הופיע בתוכנית "בצלו של הלם קרב" וב-1993 הופיע בכמה פרקים של תוכנית הטלוויזיה "מוסיכף" לצידם של הפנטומימאים אורי טננבאום ואפי מאיר.