האיטי השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת פריז (1924), אם כי כבר באולימפיאדת פריז (1900) התחרו שני סייפים האיטים באופן עצמאי. היא השתתפה גם בשתי האולימפיאדות הבאות, נעדרה מהמשחקים בין 1936 ל-1956, שבה והשתתפה באולימפיאדת רומא (1960) ואחר כך שוב נעדרה משתי אולימפיאדות. היא חזרה למשחקים באולימפיאדת מינכן (1972), ומאז השתתפה בכל המשחקים למעט אולימפיאדת מוסקבה (1980), אותה החרימה, כמדינות רבות אחרות, במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן. האיטי השתתפה לראשונה באולימפיאדת חורף באולימפיאדת בייג'ינג (2022).
המשלחות של האיטי רשמו הישגים נאים בראשית דרכן, אך לא הצליחו לשחזר את ההצלחה. שתי המדליות בהן זכו הספורטאים מהאיטי היו בשנות ה-20: באולימפיאדת פריז (1924) זכתה נבחרת קליעה במדליית ארד, ובאולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה סילביו קאטור במדליית כסף בקפיצה לרוחק.
בהמשך בלטו מרים המשקולות פילום לאגר שסיים במקום החמישי באולימפיאדת רומא (1960), המתאגרף איב ז'ודי שהעפיל לשלב רבע הגמר באולימפיאדת מונטריאול (1976), האתלט דאדלי דוריבאל שסיים במקום השביעי בריצת 110 מטר משוכות באולימפיאדת סידני (2000), סאמיר ליין שסיים במקום ה-11 בקפיצה משולשת באולימפיאדת לונדון (2012) ולוחמת הטאקוונדו אנייה לואסן שסיימה במקום השביעי באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
השתתפות במשחקי החורף.
האיטי ערכה את הופעת הבכורה שלה באולימפיאדת בייג'ינג (2022), על ידי גולש הסקי אלפיני ריצ'רדסון ויאנו.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
ג'יימס טראסלו אדמס
ג'יימס טראסלו אדמס (באנגלית: James Truslow Adams; 18 באוקטובר 1878 – 18 במאי 1949) היה פובליציסט והיסטוריון פופולרי של ההיסטוריה של ארצות הברית. על אף שלא הייתה לו השכלה פורמלית בהיסטוריה, נחשבים ספריו, בעיקר הטרילוגיה על תולדות ניו אינגלנד והספר "האפוס של אמריקה" לספרי יסוד בתחום.
תולדות חייו.
אדמס (אין קשר משפחתי לג'ון אדמס) נולד בברוקלין, ניו יורק למד במכון הפוליטכני של ניו יורק ובאוניברסיטת ייל. בשנת 1900 החל לעבוד בבנק השקעות והיה לשותף בפירמה.
בשנת 1912 החליט שהרוויח דיו ופנה לעסוק במחקר ובכתיבה היסטורית. במלחמת העולם הראשונה כבר נחשב לאינטלקטואל בולט והיה חבר בצוות המשא ומתן לשלום של אדוארד האוס ובצוות החשיבה של הנשיא וודרו וילסון לגיבוש העקרונות האמריקאים האוניברסליים לקראת ועידת השלום בפריז (1919) והקמת חבר הלאומים. כמו כן היה חבר המשלחת האמריקאית לוועידת שיחות השלום בפריז והממונה על המיפוי.
בשנת 1921 יצא לאור הספר הראשון בסדרת ספריו על ההיסטוריה של ניו אינגלנד, ייסוד ניו אינגלנד, שזכה בפרס פוליצר. עד 1926 הוציא עוד שני כרכים של ההיסטוריה של ניו אינגלנד. ספרו הבא, היסטוריה חברתית של אמריקה הקולוניאלית הבריטית, "Provincial Society, 1690-1763", זכה לשבחים. הספר "האפוס של אמריקה" מ-1931 מסכם למעשה את הנרטיב המרכזי בהיסטוריוגרפיה של ארצות הברית. הספר היה רב-מכר עולמי ותורגם גם לעברית. בספר זה טבע את המונח "החלום האמריקאי" והגדירו כחזון של חיי עושר ושגשוג והזדמנויות לכל, בהתאם ליכולתו של הפרט להשיגם.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 היה עורך משותף של המילון רב-הכרכים להיסטוריה אמריקאית, של האטלס להיסטוריה אמריקאית ושל האלבום להיסטוריה אמריקאית בארבעה כרכים.
אדמס היה כותב פורה של מאמרים רבים בעיתונות ובכתבי עת על נושאים היסטוריים שונים ופרסם 21 מונוגרפיות.
משנת 1930 היה חבר האקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות .
סרגי סלטיקוב
סרגיי סאלטיקוב
נוזל בין תאי
הנוזל הבין-תאי
הנוזל הבין תאי
המפלגה הליברל דמוקרטית של רוסיה
מתקפת טילי הסקאד במלחמת יום הכיפורים
מתקפת טילי הסקאד במלחמת יום הכיפורים הייתה שיגור מטח של שלושה טילי סקאד מצריים אחד לעבר אל עריש ושניים אל עבר ראש הגשר הישראלי באזור הצליחה ב-22 באוקטובר 1973, שעות אחדות לפני הפסקת האש הראשונה של מלחמת יום הכיפורים. היה זה השימוש המבצעי הראשון בטילי סקאד בעולם.
רקע.
אחד הלקחים שהפיקה מצרים בעקבות מלחמת ששת הימים היה הצורך בנשק בעל יכולת פגיעה בעומק ישראל באופן שיכול לשבש מהלכים התקפיים ישראליים וכנשק מרתיע.
לצורך כך ביקשו להצטייד בשלושה סוגים של מערכות נשק:
הסובייטים חששו לצייד את מצרים ביכולות תקיפה עמוקה, ובשל כך נוצרה מתיחות בין שלטונות מצרים וברית המועצות. לבסוף, לאחר השהיה, נאותה ברית המועצות לצייד את המצרים בטילי שיוט מדגם קלט, במפציצים מדגם טופולב 16 (במקום מטוסי טופולב 22 החדישים יותר שביקשה מצרים), וכן בחטיבת טילי קרקע-קרקע חדישים מדגם "סקאד", שנודע ל"מוסד" כבר ביוני 1973. הטילים הגיעו למצרים ב-24 באוגוסט 1973. עם אספקת חטיבת טילי הסקאד נשלחו מדריכים סובייטים שריכזו מאמץ בהכשרת צוותים מצריים בהפעלת המערכות.
ברית המועצות סיפקה חטיבה אחת של סקאד (10 משגרים), ולהערכת אמ"ן הכשרת כוח האדם והאימונים אמורים היו להימשך לפחות 11–12 חודשים, כך שהתאריך המוקדם ביותר להפעלתם יהיה ברבעון הראשון של שנת 1974, אך המצרים יוכלו להיות מסוגלים לשגר טילים גם לפני מועד זה. בנוסף, הייתה לאמ"ן ידיעה אחת מאמצע יולי 1973 שעל פיה טילי הסקאד יהיו מוצבים עד ראשית אוקטובר 1973. הערכת אמ"ן הייתה שהמצרים לא יצאו למלחמה מבלי שיצטיידו תחילה בטילי סקאד, שיכולים להוות איום נגדי (אם כי חלקי) ליכולות חיל האוויר הישראלי. ועדת אגרנט התייחסה לטילי הסקאד וראתה בהם גורם שיכול לשנות את מערך הכוחות. טיל אחד נוסה לפני המלחמה.
אריה שלו, ראש מחלקת המחקר באמ"ן באותה עת, מחזק טענה זו וטוען כי אמ"ן נכשל גם באי הערכת המשמעות האסטרטגית של אספקת טילי קרקע-קרקע מדגם סקאד B בעלי טווח של 280 ק"מ מברית המועצות למצרים, בליווי קבוצת מדריכים סובייטים. מחלקת המחקר אמנם פרסמה סקירה מיוחדת על ההיבטים הטקטיים של הימצאות הטילים במצרים. בסקירה זו עסקו בשאלה מתי סוללות הטילים יהפכו להיות מבצעיות. אלא שלא נבחנה המשמעות האסטרטגית האפשרית של הימצאות הטילים במצרים, כלומר, כיצד ישפיעו סוללות הטילים על יכולתה של מצרים לפגוע בעומק שטחה של ישראל במקרה שזו תתקיף בעומק מצרים, וכי סוללות טילים אלו מפצות בעצם על היעדר מטוסי תקיפה מודרניים בצבא מצרים.
ערב פרוץ מלחמת יום הכיפורים ב-6 באוקטובר 1973 היו ברשות צבא מצרים יכולות התקפה בעומק ישראל בשלושת מעגלי האמל"ח שאותם ביקש לעצמו.
המתקפה.
למודיעין הישראלי הגיעה ידיעה כי בלילה שבין 12 באוקטובר ל-13 באוקטובר ערכו צוותים סובייטיים סיורים באזור פורט סעיד, דמיאט ואיסמאעיליה בחיפוש אחר אתרי שיגור מתאימים לסקאד. הערכת המודיעין עד אז הייתה כי טילי הסקאד, ככל שהם מבצעיים, מסוגלים לפגוע מאזורי השיגור הקיימים באתרים בעומק ישראל עד אזור נתניה, אך אם יקודמו הטילים לאזורים החדשים שנבדקו יוכלו המצרים לפגוע אף בבתי הזיקוק בחיפה.
בתגובה לידיעה מודיעינית זו יזמה ישראל גיחות של מטוסים באזור הסיורים וביקשה משגריר ישראל בארצות הברית שמחה דיניץ לידע את שר החוץ האמריקאי הנרי קיסינג'ר בדבר הסיורים כדי שישוחח עם עמיתו הסובייטי.
בלילה שבין 14 באוקטובר ל-15 באוקטובר צלח צה"ל את תעלת סואץ והחל לבסס ראש גשר לקראת חדירה לעומק מצרים. ביום המחרת איים אנואר סאדאת כי יגיב בטילי קרקע קרקע בתגובה לתקיפת עומק מצרים. כתוצאה מאיומו זה החליט שר הביטחון משה דיין שלא לתקוף יעדים כלכליים במצרים, וזאת בשונה מעמדתו עד אז שצידדה בתקיפות כאלה.
ב-20 באוקטובר שקלו שר הביטחון משה דיין והרמטכ"ל דוד אלעזר לכבוש את פורט פואד ופורט סעיד, וכחלק מהשיקולים עלתה גם שאלת הסיכון שבתגובה מצרית בשיגור טילי סקאד. במהלך המלחמה, תקפה ישראל את מערך הטילים בפורט סעיד מספר פעמים, והמצרים טוענים כי טייס שנשבה שם טען כי הם תוקפים שם בגלל שישראל מפחדת שהמצרים יציבו שם טילי סקאד, כיוון שזוהי הנקודה שממנה אפשר לאיים על עריה הגדולות של ישראל.
ב-21 באוקטובר הניעו המצרים סוללה של טילי סקאד שהייתה פרוסה תחילה בדלתה המזרחית של הנילוס (כדי שתל אביב תהיה בטווח שלה), לעמדה מזרחית יותר, לטווח המינימלי הנדרש מהתעלה.
ב-22 באוקטובר התקבלה החלטה 338 של מועצת הביטחון של האו"ם בדבר הפסקת אש שתיכנס לתוקפה בשעה 18:52. דקות אחדות לפני כניסתה לתוקף נורו שלושה טילי סקאד, שכל אחד מהם נשא 2 טון חומר נפץ. טיל אחד התפוצץ סמוך לאל עריש, שמשם קיבלה ישראל אספקה מארצות הברית, ושני טילים נורו לעבר ראש הגשר הישראלי בדוורסואר בצדה המזרחי של התעלה. אחד מהטילים פגע באזור בו נערכה פלוגת המפקדה של גדוד 410 של חטיבה 600, ובפיצוץ נהרגו שבעה חיילים מהגדוד. לימים יטען סאדאת בספרו, כי הוא פקד על הכוחות לירות את טילי הסקאד על אזור הצליחה:
על פי ספרו של ויקטור איסראליאן, פקיד בכיר במשרד החוץ הסובייטי, חטיבת הסקאד הייתה בשליטה מלאה של צוותים סובייטיים והופעלה על ידם. ההנהגה המצרית והיועצים הסובייטיים התאכזבו מכך שהמלחמה עומדת להסתיים מבלי שהפעילו את הנשק המתוחכם ביותר שסיפקו הסובייטים למצרים. כתוצאה מכך, בשעות אחר הצהרים שלפני הפסקת האש, התקשר השגריר וינוגרדוב לשר החוץ הסובייטי אנדריי גרומיקו, בבקשה לשגר מטח טילים. משלא הצליח להשיגו, ביקש את אישור שר ההגנה אנדריי גרצ'קו, שאישר את התקיפה. בדקות האחרונות שלפני הפסקת האש הראשונה הספיקו הצוותים הסובייטים לשגר מטח של שלושה טילים וזאת ללא ידיעת המצרים.
מאוחר יותר הצהירו המצרים כי הטילים ששוגרו לעבר הכוחות הישראלים היו טילי אל קאהר שפותחו ויוצרו במצרים.