בפרק ח', "תאוות האיכות", עולות מסקנות על איכות עבודתו של ברוק. הפרק מתאר אותו כמי שמשתמש בתיאטרון כאמצעי ליצירת חברה או קהילה של אנשים, המסוגלים לחקור את עצמם ואת קהילתם, ועל הערך שהתיאטרון מביא לחייהם. ברוק עוסק גם בתיאטרון החי של ג'וליאן בק וג'ודית מאלינה. תאטרונם מוצג כדוגמה לאנשים שחווים את סיפור חייהם האמיתי על הבמה, ושלא כמו אחרים, שמנסים לפתור בעיות מאחורי הקלעים, הם פותרים או מנסים לפתור את כל בעיותיהם על הבמה. רגע מעניין בדיון מתרחש כאשר יש אי-הסכמה בין זוהר לברוק. ברוק טוען שאין לערבב מסורות ודתות בתוך התיאטרון, כי יש בכך סכנה של ערבוב תחומי חיים. ואילו זוהר טוען שאין כאן כל סכנה, להפך, זו הדרך אל האוניברסליות של שפת התיאטרון, אותה חיפש ברוק במסעו לאפריקה או במחזהו אורגאסט באיראן.
פרק י', "דרכו של ברוק מ'הרצאת הציפורים' אל עצמו", עוסק בהצגה "הרצאת הציפורים" המבוססת על טקסט מאת פאריד אל-דין אטאר אותו ערך ז'אן-קלוד קרייר מחזאי הבית של ברוק. במקביל להצגה זו מעלה ברוק גם את ההצגה העצם מאת בירגו דיופ מחזאי-סופר אפריקאי. שני המחזות מועלים באותו ערב, ומהווים חטיבה אחת. כאשר "הרצאת הציפורים" זוהי שירה אפית במקורה, המתארת מצבים מיסטיים במסע הציפורים לקראת האושר, למען מציאת המרכז או המדריך או המלך שיציל את העולם מאסונותיו. ואילו "העצם", הוא מחזה קומי ביסודו, הנושא בחובו מסר של מוסר השכל, על נושא הידידות בין בני-אדם, ומה רבה האנוכיות באדם העלולה להובילו אל השאול.
פרק י"א, "על התיאטרון הקדוש", המחבר בוחן עומקם של מושגים הבאים משיחותיו עם ברוק, בתיאטרונו. הוא בוחנם באמצעות כלים ביבליוגרפים נוספים, ומנסה לנסח אותם בשפתו. המושגים הם: "מחזה-מחזאי, חזון-חוזה", שמשמעותם בעברית מקבלת תפנית חשיבתית, אמונתית ופילוסופית. וכן "תיאטרון מערבי לעומת תיאטרון מזרחי", "הולדת הטרגדיה מתוך רוח המיתולוגיה" וכמובן, נושא יקר לברוק: "עבודת האמן על עצמו בתיאטרון הקדוש".
פרק י"ב הוא ראיון שמקיים שדרן רדיו ידוע בצרפת: ז'אק שנסל עם ברוק על נושא הסרט שברוק ביים: "פגישות עם אנשים מיוחדים". מתוך הראיון מתברר לקורא שברוק אוהד ואולי אף מעריץ מורה דרך בשם גורדייף והוא מחבר הספר עליו מבוסס הסרט הזה. למעשה מדובר בסיפור חייו של האיש. תחילת המחקר הרוחני, המיסטי שלו ועד מציאת המנזר באסיה אליו הצטרף.
דרך שככל הנראה ברוק שייך אליה בכל רמ"ח איבריו.
פרק י"ג הוא ראיון עם ברוס מאיר, שהוא אחד השחקנים הוותיקים ביותר בתיאטרונו של ברוק, ומשחק בו מאז ומתמיד תפקידים ראשיים. זוהר מנסה לעמוד על חשיבתו ונושאי העניין של ברוס מאיר היהודי. כיצד עבד בישראל בסדנאות שהעביר בנושא המשיח, וכיצד בא הדבר גם לידי ביטוי אצל מורה הדרך שלו, פיטר ברוק, בעבודותיו הראשונות בפריז בתקופת מהפכת הסטודנטים בשנת 1968 ואילך. מתוך הראיון נרמז כי ברוס הוא חבר באותה תנועה רוחנית אליה גם משויך פיטר ברוק כאחד המנהיגים המובילים אותה עד כה.
פרק י"ד, "לטפל באנושי", עוסק במחזה האפריקאי "ווז'ה אלברט" שמשמעו לקום אלברט, שהועלה בתיאטרונו בשנת 1989. מהי הדרך המקורית בה כתבו המחזאים את ההצגה, ברחוב, ומהי הדרך בה צעדו מבחינה אמנותית, כדי להופיע בתיאטרונו של ברוק.
פרק ט"ו, "פגישה עם פיטר ברוק", עוסק בראיון של המחבר עם ברוק אותו הוא מכנה כבר ברגע הראשון: "לפגוש את אלוהים של התיאטרון". השיחה קולחת על נושאים שונים, החל בקיבוץ, במורה א. ד. גורדון, במחזה הגולם מאת ה. לייוויק ועד לדרך החשיבה הפילוסופית של ברוק באשר להקשרים הרוחניים וביטויים הבימתי. זוהי שיחה אישית וניתן להניח שצדדים אישיים מאוד, הוסרו מן הראיון ולא דווחו כאן.
פרק ט"ז הוא קורות חיים של ברוק, בקיצור, ולאחריו יש מעין תת-פרק על הנושא: "רק על עצמי לספר לא ידעתי". על פניו, נראה כי זוהי אמירה צינית למדי, של המחבר, על ברוק ועל יכולות הדיבור שלו על עצמו ועל עבודותיו. כאן מובאים ציטוטים רבים ובנושאים מגוונים של פיטר ברוק, אותו פגש וממנו שמעם באירועים שונים.
אחרי כתיבת הספר.
המחבר מתאר בספרו את תאטרונו של ברוק כפי שחזה בו, חקר אותו, למד ולימד אותו עד שנת 1990, לכן חסרים בו פרטים על עבודותיו לאחר תאריך זה, כמו למשל סיפור תולדות הודו, מבראשיתה, המהאבהארטה, שרק אז יצא כהפקה בת תשע שעות לבימת התיאטרון בפריז.
ג'וזפה מטאו אלברטי
ג'וזפה מטאו אלברטי (באיטלקית: Giuseppe Matteo Alberti; 20 בספטמבר 1685 בבולוניה - 18 בפברואר 1751, בולוניה) היה מלחין וכנר איטלקי בן תקופת הבארוק.
חייו.
אלברטי נולד בבולוניה שבאיטליה. בשנת 1705 התקבל כחבר באקדמיה פילארמוניקה. משנת 1709 ניגן בכינור בתזמורת של בזיליקת סן פטרוניו בבולוניה. ב-1721 נבחר לראשונה לנשיא האקדמיה פילארמוניקה, משרה שאליה חזר ונבחר עוד חמש פעמים. ב-1726 התמנה למאסטרו די קאפלה של סן ג'ובאני במונטה וב-1734 התמנה לאותו תפקיד בסן דומניקו.
מוזיקה.
יצירותיו של אלברטי הושפעו במידה רבה מויוואלדי והיו מקובלות מאוד באנגליה. עיקר המוזיקה שלו הייתה אינסטרומנטלית. הוא פרסם 12 סימפוניות, 10 קונצ'רטי בשישה קולות לכינורות.
מנוחה פוקס
מנוחה פוקס (נולדה ב-1962) היא סופרת ותסריטאית חרדית ישראלית. מתמחה בספרות ילדים.
ביוגרפיה.
פוקס נולדה בירושלים לרב אלעזר חבצלת-ברנדווין, מצאצאי אדמו"רי סטרטין. אחיה הם הרבנים אהרון ומשולם ברנדוין-חבצלת מייסדי הישיבה התיכונית החרדית חדוות התורה. היא נשואה לדב פוקס, ולהם שישה ילדים. מתגוררת בשכונת בית וגן בירושלים.
ספריה.
כתבה כ-300 ספרים בעברית ובאנגלית לילדים בגיל הרך, לנוער, וספרי חינוך למבוגרים. במבצע צוק איתן כתבה ספר בשם "מי פוחד מטילים?" שחולק לילדי דרום הארץ. כתבה 8 ספרי מקראות ללימודי העברית הנלמדים במאות בתי ספר בעולם ובכיתות אולפן בישראל, בהם הסדרה "אנחנו אוהבים עברית עם מנוחה פוקס", הכוללת גם דיסקים וחוברות עבודה.
בסקרים בספריות ציבוריות בישראל זכו ספריה לפופולריות גבוהה ביותר, במקום השני לאחר ספרי גלילה רון פדר.
פוקס וחברת ההוצאה לאור שלה כתבה ספרונים ופרסומות לחברות כמו נסטלה, תנובה, בזק, קופות חולים ואל על.
ספריה מופצים גם בעזרת "קרונית הספרים של מנוחה פוקס", המגיעה לבתי ספר ולשכונות חרדיות.
פעילות נוספת.
במשך למעלה מ-30 שנה כותבת פוקס בעיתונים.
משנות האלפיים מקריאה פוקס מסיפורי הילדים שלה ברדיו קול ברמה. בטלוויזיה מעבירה לעיתים תוכניות ילדים. היא גם מנחה שידורים בנושא חינוך ותוכנית משפחתית.
פוקס למדה הנחיית הורים וטיפול משפחתי וזוגי בשיטת אדלר. היא מרצה ועורכת סדנאות בנושא לאנשי חינוך ולהורים. מאמריה, כתבותיה וספריה מושתתים על שיטה זו. ספרה "הורים במחשבה תחילה", נכתב בהתאם לניסיונה בהנחיה וייעוץ.
פוקס מתראיינת לעיתים בכלי התקשורת החילוניים. למשל, באוגוסט 2021 התראיינה לתוכנית סליחה על השאלה.
מתוך ספריה הופקו כ־40 סרטי ילדים, בפורמט די וי די, וידאו ודיסקים למחשב. כמו כן הופקו מתוך סיפוריה כ-50 קלטות שמע ודיסקים. מתוכן בולטות שתי סדרות: סדרת סבא הושע בכיכובו של חיים בנאי, וסדרת לאה ואליהו. פוקס החלה כתסריטאית ובהמשך החלה להיות מעורבת בהפקה ובהנחיית הילדים המציגים.
הרמיטז'
גביע רוקה
גביע רוקה (בספרדית ובפורטוגזית: Copa Roca) היה תחרות כדורגל בין נבחרת ארגנטינה ונבחרת ברזיל, שנערכה באופן לא סדיר בין 1914 ל-1976.
היסטוריה.
התחרות נוסדה ב-1913 על ידי הגנרל חוליו רוקה, שכיהן כנשיא ארגנטינה בשנים 1880 עד 1886. רוקה היה אוהד כדורגל נלהב, ובתקופת כהונתו כשגריר ארגנטינה בברזיל סבר כי משחקים בין הנבחרות של שתי המדינות יתרמו ליצירת יריבות כדורגל ראויה ויסייעו בפיתוח הספורט במדינות. הגביע היה אמור להיערך במתכונת שנתית ולסירוגין בשתי המדינות. היה זה אחד ההיבטים היחידים של הטורניר שהשתמרו במדויק לאורך כל שנות קיומו.
רוקה תרם גביע לפדרציית הכדורגל הארגנטינאית, והוסכם כי התחרות תיערך במשך שלוש שנים רצופות במתכונת של משחק יחיד בכל שנה, והנבחרת שתנצח בשני משחקים תקבל את הגביע לחזקתה לצמיתות. אולם, ב-1915 התאחדה פדרציית הכדורגל הארגנטינאית עם התאחדות הכדורגל הארגנטינאית, והמשחקים שלאחר מכן לא נערכו. ב-1922 הסכימה קונפדרציית הספורט של ברזיל להמשיך את התחרות, ונבחרת ברזיל זכתה בו בפעם השנייה, ובכך קיבלה לחזקתה את הגביע על אף שהפסידה לארגנטינה בטורניר השלישי שנערך שנה אחת לאחר מכן.
ב-1938 הסכימו ההתאחדויות לחדש את הטורניר. מבנה הטורניר השתנה, ונקבע כי הגביע יישמר אצל הנבחרת האחרונה שזכתה בו. במקרה ושני המשחקים הראשונים היו נגמרים בתיקו או שכל נבחרת הייתה זוכה בניצחון אחד, אזי היה נערך משחק שלישי. בינואר 1939 גברה ארגנטינה על ברזיל בריו דה ז'ניירו בתוצאה 5 - 1. המשחק הבא היה רווי אירועים, וארגנטינה החליטה לנטוש את המגרש במחאה לאחר שהשופט העניק בעיטת עונשין מ-11 מטרים לברזיל. בעקבות כך נערכו בסאו פאולו שני משחקים, בסיומם זכתה ארגנטינה.
ב-1957 נערך הטורניר באצטדיון מרקאנה, בו ערך הכדורגלן הנודע פלה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, לאחר שזומן על ידי המאמן סילביו פירילו. במשחק זה הבקיע פלה את שערו הראשון מתוך רבים במדי הנבחרת. כמו כן, החל מ-1940 זכתה ברזיל בכל הגביעים, למעט הגביע של 1971 שהוענק לשתי הנבחרות כיוון ששני המשחקים הסתיימו בתיקו.
צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה (סדרת ספרים)