בשנת 1960 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר קדמוני מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב קדמוני לגדוד 890 כמפקד מחלקה. מפקד כיתה במחלקתו היה מתן וילנאי ואחד החיילים בה היה אסף חפץ. בגיל 22 מונה למפקד פלוגה בגדוד 890. עקב בעיות וסכסוכים עם הממונים עליו הודח מהתפקיד במרץ 1966 ובסוף שובץ כמדריך בבה"ד 1, אולם היה בתפקיד פחות מחודש. במלחמת ששת הימים הוצב בכוח משימה מוצנח באילת שהיה מיועד לצנוח בשארם אל שייח ולתקוף את מוצב התותחים ששלט על המיצר האסטרטגי, ושבגינו החל משבר המלחמה. מטס מטוסי ההצנחה הגיע לשארם אל שייח מיד לאחר שכוח חיל הים בספינות טורפדו נחת בחוף וטהר את המוצב. מפקד הכוח המוצנח אל"ם אהרון דוידי, החליט שאין טעם להצניח את הכוח, שנחת על מסלול שדה התעופה הצבאי של המקום, והשלים את טיהור השטח.
במרץ 1968 השתתף כמ"פ פלוגה ד' של גדוד 71 בקרב כראמה ונפגע בכתפו מרסיסים של הפגזה ירדנית. הוא חזר לצבא אחרי שיקום בבית חולים ומונה למפקד פלוגה בסיירת חרוב והיה שותף במרדפים אחרי מסתננים בבקעת הירדן. בשנת 1970 עזב את הצבא, שוב עקב בעיות ביחסים עם הממונים עליו. קדמוני שירת בצי הסוחר ואחר כך עבד בעוד מספר עבודות מזדמנות. באותה תקופה פגש בעדנה כנעני (זיידמן), שהייתה לחברתו וביוני 1973 החליטו להתארס ונרשמו ברבנות.
מלחמת יום הכיפורים.
במלחמת יום הכיפורים, גויס בגדוד המילואים 71 של המג"ד דן זיו והיה בין הראשונים שצלחו את התעלה. ב-17 באוקטובר 1973 פיקד קדמוני על חוליה מאולתרת של 4 לוחמים שנותקה מכוח החלוץ בצפון מתחם סרפאום. הכוח של קדמוני היה צמוד לחבורת הפיקוד של המג"ד דן זיו בפאתי הכפר סרפאום, ולחם ליד הבית שבו התבצר כוח החלוץ, שנותק משאר הגדוד בסרפאום בקרב קשה שנערך במרחב המתחם הלוגיסטי של הארמייה המצרית השנייה. בכוח של אסא קדמוני לחם סגן מאיר הפלר שנפצע קשות, ישראל אדוד שנהרג בקרב, ושקי אברהם שנפצע.
הכוח לחם ליד בודקה של בית דו קומתי כאשר מאחוריהם ניצב קיוסק. לוחם מצרי שעלה על גג הקיוסק ירה צרור שהרג את ישראל אדוד ופצע את הפלר ושקי. אסא הרג את היורה והמשיך להילחם כאשר הוא ושקי נותרו לבדם בהמשך הלחימה. בארי חזק (שהיה חברו הטוב של קדמוני) נהרג קודם לכן בשלב ההתקלות, בעת שכוח המג"ד החל להתבצר בבית שבפאתי הכפר ומתחם סרפאום (קוד "אורחה" במפת הקוד סיריוס). קדמוני ומאיר הפלר השמידו בטילי לאו משאית עם חיילים מצריים ונגמ"ש מצרי מדגם טופז, וכוח קדמוני, יחד עם חבורת המג"ד לחמו בנחישות נגד כוחות מצריים גדולים שהסתערו עליהם והגיעו עד למרחק מטרים ספורים מהם במשך כ-4 שעות, שבהמשכן הגיע כוח החילוץ. הצנחנים לחמו ללא הרף על חייהם כנגד התקפות של מאות חיילים מצריים, שלוו באש עזה מטווחים קצרים. בהמשך הקרב הושמד הזחל"ם של הקבוצה באש נגד טנקים מצרית ואפשרות הנסיגה היחידה שלה אבדה. בקרב נהרגו 11 חיילים ישראלים, 10 צנחנים ושיריונאי אחד ונפצעו 35.
לאחר הקרב הדיח המג"ד את קדמוני וקצין נוסף, גדעון ביקל, מהגדוד בטענה שהם המרידו את החיילים נגד המג"ד. קדמוני הכחיש את הטענות שהמריד את החיילים נגד המג"ד וטען שהוא כלל לא דיבר עם החיילים. קדמוני טען שהמג"ד היה במצב רוח דיכאוני לאור תוצאות הקרב, ומהתחושה הקשה של חייליו, סבר ששיחה של ביקל עם החיילים הייתה "המרדה" נגדו. ביקל ערער על ההחלטה, ולאחר המלחמה התקבלה טענתו, הוא המשיך בשירות המילואים בצנחנים בדרגת אל"ם, כבוגר המכללה לביטחון פנים ובעל תואר דוקטור לכלכלה. בהמשך קרבות מלחמת יום הכיפורים המח"ט דני מט, באשור מפקד האוגדה אריאל שרון, הורה לנחיק לשמש מג"ד בפועל של גדוד 71 לצדו של דן זיו. קדמוני פנה לנציב קבילות חיילים, האלוף חיים לסקוב.
על הגבורה שהפגין בקרב זכה בעיטור הגבורה. וכך נכתב בעיטור הגבורה שהוענק לו במאי 1975 על ידי שר הביטחון שמעון פרס:
לאחר המלחמה.
בפברואר 1974 הוא הצטרף למחאה של מוטי אשכנזי נגד הנהגת המדינה בעקבות מחדלי מלחמת יום הכיפורים ובעיקר נגד חיים בר-לב אותו האשים בהזנחת המערך המוצנח של צה"ל, בהקמת קו המעוזים ובשיטת מינויים פסולה של קצינים. בניגוד לחברים אחרים בתנועת המחאה שבקשו את התפטרות הממשלה, קדמוני דרש את התפטרות כל מנהיגי המפלגות. אולם באוקטובר, בעקבות חיכוכים בתוך תנועת המחאה, ותום חסכונותיו עליהם חי בתקופת המחאה, חדל מפעילות מחאה ושב לשירות בצבא הקבע. באוגוסט 1975 שב קדמוני להפגין נגד הממשלה וכנגד הסכם הביניים בין ישראל למצרים 1975 והחזיר כמחאה את אות הגבורה שקיבל. בעקבות זאת הותר חוזהו עם צה"ל.
בשנת 1974 עזבה עדנה את קדמוני. בשנת 1975 אושפז לראשונה בבית חולים פסיכיאטרי לאחר שעבר התמוטטות נפשית. הוא אושפז 20 פעמים נוספות במהלך חייו. ברוב שנותיו חי לבד מנותק מחברים וממשפחה. בשנת 1977, בהתערבות שר הביטחון עזר ויצמן, התקבל לעבודה משרדית במשרד הביטחון. בשנת 1998 נפצע קשה בתאונת דרכים. לאחר התאונה מצבו הנפשי השתפר, אך בינואר 1999 התגלה אצלו סרטן גרון וב-7 בפברואר 1999 נפטר.
בשנת 2006 יצא לאור ספרם של פרופ' ברוך נבו ושל נורית אשכנזי "השיבה מסרפיאום" (הוצאת מעריב), בו מגוללים המחברים את קורות חייו של קדמוני.
ב-27 במרץ 2003 נקרא על שמו רחוב בשכונת כפר שלם בתל אביב.
ההולכים בחושך
ההולכים בחושך הוא מחזה מאת חנוך לוין.
המחזה כמעט נטול עלילה לחלוטין ועוסק באנשים נטולי שמות המוגדרים על ידי מצב תמידי של ציפייה לקראת האירוע הבא - ההולך, המחכה והחומק - היוצאים למסע לילי. בנוסף אליהם ישנם גם אם ההולך ואב המחכה, ששניהם גוססים, מגוון מחשבות הרודפות אחר ההולכים בחושך, ודמויות רבות של מתים הממשיכים להתלונן ולהתקוטט ממקום משכבם בבית הקברות. ההתרחשויות כולן מתוארות על ידי מספר הנמצא מחוץ לנרטיב, ואף קיימת דמות אלוהים אך הסבריו אינם מגיעים לאוזני הדמויות או הקהל. במהלך המחזה, לאחר המפגש עם האלוהים, המספר פונה אל הקהל במעין ביקורת על מה שמתרחש במסגרת המחזה ובחיים בכלל, אך גם קבלתם כבלתי נמנעים:
בטורו הקבוע בעיתון מעריב יהונתן גפן כינה את המחזה "אולי הטוב ביותר שכתב חנוך לוין, ואולי גם הטוב ביותר בעולם ב-50 השנים האחרונות."[צריך ציטטה] מיכאל הנדלזלץ ראה במחזה זה מעין זיקוק של הדרמה שחנוך לוין יוצר, אך גם סוג של שיא:
הפקה.
המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון "הבימה" בשיתוף עם תיאטרון חיפה ב-9 במאי 1998 בבימויו של חנוך לוין, עם תפאורה ותלבושות של רקפת לוי ומוזיקה מאת יוסי בן-נון.
בהשתתפות:
בריאן גראתי
בריאן טימותי גראתי (באנגלית: Brian Timothy Geraghty; נולד ב-13 במאי 1975) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, שהתפרסם בזכות תפקידיו בסרטים "ג'ארהד", "מטען הכאב", "הטיסה", מגילום הדמות וורן נוקס בסדרה "אימפריית הפשע" ומגילום הדמות שון רומן בסדרה "שיקגו PD".
ביוגרפיה.
גראתי נולד בעיירה טומס ריוור שבניו ג'רזי למשפחה ממוצא אירי. סיים את לימדיו בתיכון המקומי ב-1993 ומשם עבר ללמוד בבית ספר לתיאטרון בניו יורק, לאחר שסיים את לימודיו בהצלחה נסע לנסות את מזלו בתחום בלוס אנג'לס.
קריירה.
בשנת 1999, התארח בסדרות חוק וסדר ו"הסופרנוס". ב-2001, התארח בפרק בסדרה "אד". בשנת 2004, שיחק את דמותו של כריס בסרט "עמדת המדינה".
בשנת 2005, שיחק בסרט האנטי-מלחמתי של סם מנדס "ג'ארהד", שבו הוא גילם את טוראי פרגוס אוניל, החייל הנאיבי ביותר בפלוגת המרינס שמוצבת בכווית בתחילתה של מלחמת המפרץ.
בשנת 2006, הופיע בדרמת הפעולה "המגן" בתור שוטר חיל הים בילי הודג', בסאגה הפוליטית של אמיליו אסטבז "בובי", וכיכב לצד מתיו מקונוהיי בדרמת הספורט "כולנו מארשל" של ג'וזף מק'גינטי ניקול.
בשנת 2009 הופיע בדרמת המלחמה של קתרין ביגלו "מטען הכאב", בסרט הופיע בדמותו רב"ט אוון אלדרידג', המומחה הצעיר ביותר ביחידה לסילוק פצצות שמוצבת במרכז בגדאד. ב-2010, שיחק בסרט "הזיקית", והתארח בפרק בסדרה "".
בשנת 2011, שיחק בסרט "10 שנים" לצד צ'נינג טייטום. ב-2012, הופיע בסרט "הטיסה" לצד דנזל וושינגטון, והתארח בשלושה פרקים בסדרה "דם אמיתי".
בשנת 2014, הופיע בסרטים "פגישה והחלפה" ו"הזהה". בשנים 2014–2016 שיחק בסדרה "שיקגו PD".
חייו האישיים.
בזמנו הפנוי, אוהב גראתי לגלוש ולבלות עם אביו.
בשנת 2009, החל לצאת עם לורה ראמזי. הקשר לא נמשך זמן רב, והשניים נפרדו שנה לאחר מכן. בשנת 2013, היה בזוגיות קצרה עם השחקנית קריסטן ריטר שהסתיימה עוד באותה שנה.
דוקטור האוס
כנסייה - התארגנות דתית
מקלקל (שבת)
דרך התהילה
דרך התהילה, או נתיב התהילה (באנגלית: Glory Road), הוא ספר מסוגת מדע בדיוני מאת רוברט היינלין שיצא לאור ב-1963. הספר מעביר ביקורת על התרבות הקפיטליסטית, הדמוקרטית לכאורה והשוביניסטית, וכמו כן, הוא רצוף בתיאורים נטורליסטיים ופמיניסטיים בדומה לרבים מספריו של היינלין.
עלילה.
הספר מסופר בגוף ראשון מפי אוולין סיריל (אי. סי.) גורדון המכונה גם אי. סי. "צלקת" גורדון בגלל צלקת גדולה שיש לו על הפנים עקב פציעה. גורדון משרת בצבא ארצות הברית במלחמה בדרום מזרח אסיה (ייתכן כי מדובר במלחמת וייטנאם), ולאחר מכן פורש ועובר לטייל במזרח הרחוק שם הוא חי חיי פשטות. יום אחד, בעודו מחכה לתוצאות מרוץ סוסים מסוים, הוא נפגש עם אישה יפהפייה, שנעלמת לו לאחר דיאלוג קצר, והוא נשאר תוהה לגורלה.