לנגפוס כתבה גם מחזות, תסכיתים ונובלות, העוסקים כולם באימי השואה ובקשיים של הניצולים. לא פעם נהגה להביע את צערה על כך שאינה מסוגלת לכתוב אלא על השואה. בהופעותיה הפומביות, בכנסים, בתוכניות רדיו ובראיונות בעיתונות, היא נשאלה לא פעם על הצורך בעדות הכתובה ועל הצורה שיש לתת לה. ובאחת מתשובותיה אמרה:
יצירותיה תורגמו לשפות רבות ובהן: אנגלית, גרמנית, איטלקית, ספרדית, פולנית ורוסית.
קרל שמיט
קרל שמיט (בגרמנית: Carl Schmitt, 11 ביולי 1888 - 7 באפריל 1985), המוכר גם בשם קרל שמיט-דורוטיץ' (Carl Schmitt-Dorotić), היה משפטן, ותאורטיקן במדע המדינה שפעל בגרמניה בתקופת רפובליקת ויימאר, בתקופת השלטון הנאצי ולאחריו. שמיט ראה את שדה הפוליטיקה כמאבק מתמיד, בו החזק מנצח ולפיכך, שלל את הליברליזם, ושיבח את הדיקטטורה. בשנותיו הראשונות של הרייך השלישי היה שמיט בין המשפטנים המובילים שפעלו בשירותו של אדולף היטלר, אם כי לאחר מכן סר חינו.
רעיונותיו של שמיט זכו לתשומת לבם של פילוסופים ותאורטיקנים פוליטיים, ובהם ולטר בנימין, ליאו שטראוס, ז'אק דרידה, ג'ורג'ו אגמבן, סלבוי ז'יז'ק, אלן באדיו, ז'קוב טאובס, שנטל מוף ופול גוטפריד. בעוד רעיונותיו והגותו נחשבים כשנויים במחלוקת בשל תמיכתו בנאציזם, הוגים רבים התכתבו עם רעיונותיו בשל המורכבות התאורטית והדילמות שהעלתה הגותו זו לגבי שאלת מיהו הריבון, המושג של הפוליטי ומצב החירום במדינה.
ביוגרפיה.
השנים המוקדמות.
שמיט נולד במשפחה קתולית, כבן למנהל של חברה קטנה לביטוח בריאות בפלטנברג שבווסטפאליה בשנת 1888. את לימודי בית הספר התיכון עשה באטנדורן (Attendorn) ולאחר מבחן האביטור (Abitur) (מקביל לבגרות) התכונן ללמוד בלשנות, אולם בהשפעת דודו עבר ללימודי משפטים.
החל מ-1907 למד שמיט משפטים ומדע המדינה בברלין, מינכן ושטרסבורג. ב-1910 הציג את עבודת הדוקטורט שלו "על אשמה וצורות של אשמה" ("Über Schuld und Schuldarten") בהדרכתו של פרופסור פריץ ואן קאלקר (Fritz van Calker). בשנת 1915 ערך את בחינות הסמכה כנציג משפטי (Assesor) בשטרסבורג, שהייתה אז עיר גרמנית. ב-1916 התגייס כמתנדב ליחידת חיל רגלים בווארית ונישא לאשתו הראשונה, פאולה דורוטיץ (Pawla Dorotic), רקדנית סרבית שהציגה עצמה כרוזנת. בשנת 1924, לאחר שהתגלה שאינה ממוצא אריסטוקרטי, בוטלו הנישואים בבית המשפט בבון. הוא נשא בשנת 1925 את אשתו השנייה, דושקה טודורוביץ', אף היא ממוצא סרבי. לזוג נולדה בת. הנישואים לפאולה דורוטיץ לא בוטלו על ידי הכנסייה הקתולית, לכן, לאחר שנישא בשנית, נודה על ידי הכנסייה עד מות פאולה דורוטיץ ב-1950. שמיט קיבל את הסמכת ההבליטיציה שלו בשטרסבורג ב-1916 על עבודתו בנושא "ערך המדינה וחשיבות הפרט" ("Der Wert des Staates und die Bedeutung des Einzelnen") ובשנים שלאחר מכן לימד במוסדות שונים במינכן, גריפסוואלד, בון ברלין וקלן. בתקופת רפובליקת ויימאר פרסם שמיט את כתביו הידועים, בהם הטיף לדיקטטורה וטען כי שדה הפוליטיקה הוא מאבק מתמיד כנגד "אויב".
פרט לתפקידיו האקדמיים היה שמיט איש סודם של הקנצלרים השמרנים האחרונים שמונו על ידי הנשיא פאול פון הינדנבורג בטרם עלה היטלר לשלטון. שמיט שימש כיועץ לממשלתו של פרנץ פון פאפן, אשר ב-20 ביולי 1932 החליפה את ממשלת פרוסיה בראשה עמד הסוציאליסט אוטו בראון, איש ה-SPD, בממשל של "נציב הרייך" (Reichsstaatshalter). הסוציאליסטים ההמומים התנגדו לצעד זה ואף הגישו כנגדו עתירות לבתי המשפט, אך אלו לא סייעו בעדם. שמיט ייצג בעתירות אלו את ממשלת הרייך, כאשר מולו עמד המשפטן הנודע הרמן הלר. מאבק משפטי זה הביא לחיסולו המעשי של הפדרליזם ברפובליקה של ויימאר, ושימש צעד נוסף בהידרדרות הרפובליקה אל סופה. כן היה שמיט קשור בברית פוליטית עם הגנרל קורט פון שלייכר, ששימש אף הוא כקאנצלר בימיה האחרונים של הרפובליקה. עם זאת, כאשר נרצח שלייכר על ידי אנשיו של היטלר בליל הסכינים הארוכות בשנת 1934, לא היסס שמיט, שהיה אז חבר המפלגה הנאצית ליתן צידוק אידאולוגי ומשפטי לרציחות.
התקופה הנאצית.
בשנת 1933 התמנה שמיט לפרופסור באוניברסיטת ברלין, משרה בה החזיק עד לסוף מלחמת העולם השנייה. ב-1 במאי 1933 הצטרף שמיט למפלגה הנאצית. עד מהרה מונה על ידי הרמן גרינג למועצת המדינה הפרוסית (Preußischer Staatsrat) ובנובמבר של אותה שנה הפך לנשיא "איגוד המשפטנים הנציונל-סוציאליסטים" (Vereinigung nationalsozialistischer Juristen). את התאוריות שלו לימד כמעניקות בסיס לדיקטטורה הנאצית, ומצדיקות את עקרון הפיהרר, בכל הנוגע לפילוסופיה משפטית, במיוחד בשל מושג ה"Auctoritas", (בלטינית – "סמכות") אותו שאל מרומא העתיקה.
ביוני 1934 התמנה שמיט לעורך הראשי של העיתון המקצועי "עיתון המשפטנים הגרמני" (Deutsche Juristen-Zeitung), וביולי 1934 הצדיק מעל דפי העיתון את הרציחות הפוליטיות שליוו את ליל הסכינים הארוכות בו נפטר היטלר ממתנגדיו הפוליטיים בשורות ה-SA. בשורת רציחות שקיבלו, בדיעבד, מעין הכשר חוקי, כ"צורה הגבוהה ביותר של צדק מינהלי".
שמיט הציג עצמו כאנטישמי רדיקלי, והיה גם היושב ראש של איגוד המרצים למשפטים בברלין באוקטובר 1936 כאשר דרש כי החוק הגרמני ינקה עצמו מן "הרוח היהודית" (Jüdischer Geist), עד כדי כך שכל הפרסומים של מדענים יהודים יסומנו באופן מיוחד. עם זאת, חודשיים לאחר מכן, בדצמבר, עיתון ה-SS "העוצבות השחורות" – "Das schwarze Korps" האשים את שמיט כי הוא אופורטוניסט, הוגה הגליאני במדע המדינה, ולמעשה קתולי, וקרא לאנטישמיות שלו העמדת פנים, תוך שהוא מצטט מאמרים בהם ביקר שמיט את תורות הגזע הנאציות. נראה כי מתקפה זו באה לאור שמירת הקשר של שמיט עם תלמידיו לשעבר היהודים, ובהם ליאו שטראוס. בעקבות המתקפה פרש שמיט מפעילות ציבורית, ואיבד את מעמדו כמשפטן נאצי מוביל, אך שמר על משרתו באוניברסיטה, הודות לקשריו עם גרינג, והתרכז בשאלות של משפט בינלאומי.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
ב-1945 נתפס שמיט על ידי צבא ארצות הברית. במשך שנה היה עציר, אך שוחרר לעירו פלטנברג ב-1946. לאחר שעומת עם כתביו מן התקופה הנאצית, במהלך חקירתו על ידי האמריקאים, הודה כי "זה בהחלט איום ונורא, ואין דבר מה נוסף שניתן לומר על כך". על אף היותו מבודד מהזרם המרכזי של החשיבה המשפטית והפוליטית, הוא המשיך במחקריו בתחום המשפט הבינלאומי משנות ה-50 ואילך, וקיבל מבקרים רבים, ותלמידים עד לשנותיו המאוחרות.
ב-1962 הרצה שמיט בספרד שהייתה תחת שלטונו של פרנקו, בהן כינה את מלחמת האזרחים בספרד כ"מלחמה לשחרור לאומי" כנגד "הקומוניזם הבינלאומי". בהרצאות אלו התייחס שמיט לפרטיזן כתופעה ייחודית בחצי השני של המאה ה-20 המצדיקה עלייתה של תאוריה משפטית חדשה בנוגע ללחימה.
שמיט מת בשנת 1985 ונקבר בפלטנברג.
חשיבתו המדינית.
על הדיקטטורה, תאולוגיה פוליטית.
ב-1921 שמיט היה לפרופסור באוניברסיטת גרייפסוואלד, ושם פרסם מאמר בשם "על הדיקטטורה" ("Die Diktatur"), בו דן ביסודות רפובליקת ויימאר שאך זה נוסדה, והדגיש את חשיבות משרת נשיא הרייך. עבור שמיט, דיקטטורה חזקה מבטאת את רצון העם באופן יעיל יותר מכל גוף מחוקק, מכיוון שביכולתה להיות החלטית, במקום בו פרלמנט יפנה לדיון ופשרה. את קו החשיבה הזה המשיך בספרו "תאולוגיה פוליטית" (Politische Theologie) שיצא לאור בשנת 1922 בעת ששימש כפרופסור באוניברסיטת בון, אותו פתח במשפט הידוע: "ריבוני הוא מי שמכריע על מצב החירום".
שמיט סבר כי כל ממשל המסוגל לפעולה החלטית חייב לכלול אלמנט דיקטטורי בחוקתו. לטענתו, התפיסה הגרמנית של "Ausnahmezustand" (המתורגם כ"מצב חירום" ומילולית "מצב יוצא דופן") משחררת את הרשות המבצעת מכל מגבלה חוקית לכוחה, בכל נסיבות שהן. לדעת שמיט השימוש במילים "יוצא דופן" חייב להיות מודגש. שמיט מדגיש ריבונות ככוח להחליט על "מצב יוצא דופן". שמיט התנגד להכרזת "מצב חירום" על מנת להציל את הסדר החוקי (השעיה מכוונת של החוקה המגדירה עצמה על פי זכות חוקית או מוסרית). רק בכוחה של "דיקטטורה ריבונית" להשעות את החוק, לא על מנת "להציל את החוקה" כי אם ליצור חוקה אחרת. שמיט למעשה מדגיש כי מימוש הריבונות הוא דווקא ביכולת להשעות את שלטון החוק והכרעה על מצב החירום.
התאוריה של שמיט אינה מובילה לתיאור חוקי של משבר והדרך לפתרונו, כרגע יוצא דופן בחיים הפוליטיים, אלא לתיאור של משבר והאמצעים האלימים לעיתים של המדינה לפתרונו כמאפיין העיקרי של החיים במדינה המודרנית. שמיט תקף את "שלטון החוק" לו הטיפו משפטנים כהאנס קלזן.
שמיט יצר הקבלה בין התאולוגיה למערכת המשפטית. מחשבתו של שמיט הושפעה מדתו הקתולית. כותרתו של הספר נלקחת מאמירתו בפרק 3 כי: "כל המושגים החשובים של התאוריה המודרנית של המדינה הם מונחים תאולוגיים שעברו חילון", ובמילים אחרות, כי מדע המדינה מתייחס למושגים כמדינה וכריבונות באותה המידה בה תאולוגיה מתייחסת לאל, וכי כשם שכומר מניח את קיומו של החטא, שאלמלא הוא היה בטל מעבודה, כך על מדען המדינה להתייחס לאדם כמי שאינו טוב מטבע ברייתו.