המרד הערבי הגדול גרם לאי-יציבות בעסקי ייצוא ההדרים של שלוש - הפרדסנים הערבים לא עמדו בהסכמים, ומיקומו של המשרד ביפו הפך למסוכן (שלוש אף מגיש בקשה לשלטונות המנדט, שינפיקו לו רישיון לשאת אקדח). על אף שבתחילת המאורעות היה אופטימי וקיווה שהבריטים ישליטו סדר ועסקיו יתחדשו כסדרם, בתחילת 1939 היה כבר על סף ייאוש. גם לשכת המסחר ארץ ישראל-רומניה נאלצת לחסל את פעילותה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כחודשיים בלבד לאחר ששלוש חידש בפעם האחרונה את הסכם הסחר בין הלשכה לממשלת רומניה. לאור ההתערערות של המצב הביטחוני הוא מעביר את משפחתו מתל אביב למקום מבטחים בתל ליטוינסקי (כיום תל השומר), שם התגוררו בני משפחתה של אשתו רוז. במהלך מלחמת העולם השנייה נסע להודו ועשה הון בקנייה סיטונאית של סוכר ומכירה בקמעונאות. עם סיום המלחמה הוא שב ארצה, והמשפחה עברה לדירה שכורה בקצה הצפוני של שדרות רוטשילד בתל אביב. בניסיון להשיב עטרה ליושנה, הוא הקים יחד עם אחיו משה שלוש חברה למסחר בחומרי בניין בשם "האחים שלוש", בהנחה שלאחר המלחמה הביקוש לחומרים אלה יגדל. ניסיונו לחדש את הסכמי הסחר עם רומניה לא עלה יפה.
כאחד המנהיגים של העדה הספרדית ביישוב היהודי בארץ ישראל פעל רבות ליצירת שיתוף פעולה בונה עם המוסדות הלאומיים שאנשיהם היו בעיקר אשכנזים. חודש לאחר קום המדינה, ראש הממשלה הזמנית דוד בן-גוריון שלח כתבי מינוי לחברי ועד הביטחון (שהחל להתגבש כמעין ועדה פרלמנטרית לענייני ביטחון, גלגולה הראשון של ועדת החוץ והביטחון של הכנסת) - בין עשרת חברי הוועד נמנה גם צדוק שלוש, הספרדי היחיד מבין העשרה. עם זאת שלוש לא הספיק למלא את תפקידו כחבר הוועד.
שלוש נפטר לאחר שני התקפי לב בכסלו ה'תש"ט, 1 בינואר 1949, בזמן ששהה בתל ליטוינסקי. הוא נקבר בחלקה המשפחתית בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:אנשי היישוב ילידי הארץ]]
[[קטגוריה:משפחת שלוש|צדוק שלוש]]
[[קטגוריה:בוגרי בית ספר כל ישראל חברים (יפו)]]
[[קטגוריה:חברי הבונים החופשיים בישראל]]
[[קטגוריה:תל אביב-יפו: אישים]]
[[קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות טרומפלדור]]
[[קטגוריה:מגורשי תל אביב]]
[[קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1949]]
[[קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1898]]
טאקין
טאקין (שם מדעי: "Budorcas taxicolor") הוא מין יחיד בסוגו של אנטילופת-עז החיה במזרח ההימלאיה. הטאקין הוא החיה הלאומית של בהוטן.
מאפיינים.
גובהו של הטאקין 110 עד 120 ס"מ משקלו 350 ק"ג, והוא מכוסה בצמר זהוב שהופך לשחור בבטן. לשני המינים קרניים קטנות שצומחות במקביל לגולגולת וצומחות מעלה בנקודה חדה, ומגיעות לאורך של כ-30 ס"מ.
הטאקין מצוי ביערות במבוק בגובה של 2,000 עד 4,500 מטרים, שם הם אוכלים עשב, ניצנים ועלים. טאקינים הם פעילי יום. הם מתקבצים לעדרים קטנים בחורף. הזכרים המבוגרים הם מתבודדים.
מחקר מיטוכונדריאלי מראה שהטאקין מקורב לכבשים, ודמיונו לכבש המושק הוא דוגמה לאבולוציה מתכנסת.
כמה תאוריות גורסות כי הטאקין הוא המקור לגיזת הזהב במיתולוגיה היוונית.
פרנסואה לואי דה רוסלה, המרקיז דה שאטורנו
פרנסואה לואי דה רוסלה, המרקיז דה שאטורנו (1637 בפריז - 15 בנובמבר 1716) היה סגן אדמירל בצי הצרפתי, מרשל ואיש אצולה.
חייו.
בצעירותו נלחם שאטורנו נגד הספרדים בקרב הדיונות (1658). בשנת 1661 הצטרף לצי הצרפתי והצטיין בכיבוש של ז'יזל תחת פיקודו של הדוכס בופור.
ב-1672 קיבל שאטורנו דרגת קפטן ופיקוד על ספינה משלו. הוא נשלח להילחם במימי הים התיכון נגד שודדי ים מסייל, מרוקו של היום. בשנת 1673 הוביל שייטת בים הצפוני לקרב נגד האדמירל ההולנדי מיכאל דה רויטר שהתרחש ב-1675. בשנת 1677 התמודד שאטורנו בהצלחה עם התקפה של צי הולנדי שהורכב מ-25 אוניות בסמוך לחוף הספרדי, כשלרשותו שש אוניות בלבד.
במהלך המלחמה עם בעלות הברית (ציי אנגליה והולנד) הנחית שאטורנו צבא צרפתי על חופי אנגליה, לאחר קרב עם האדמירל האנגלי הרברט, כדי לסייע לג'יימס השני לשוב לכס המלכות של אנגליה. שנה מאוחר יותר, לאחר שהתברר שהצבא נכשל מול האנגלים, חילץ שאטורנו את החיילים חזרה לצרפת.
בשנת 1701 הועלה שאטורנו לדרגת סגן אדמירל, וב-1702, כשהוא מפקד על ספינת הדגל "לה פורטה", הוביל צי צרפתי בקרב על מפרץ ויגו. ה"לה פורטה" נשרפה וטבעה בקרב.
בשנת 1704 התמנה שאטורנו למושל ברטאן.
ב-7 בספטמבר 1684 נשא שאטורנו לאישה את מארי אן דה לה פורטה. בנו היחיד לואי עמנואל המשיך בדרכו של אביו והצטרף לצי.
מטוס ביון
פולו (פירושונים)
זוויאדיסטים
זוויאדיסטים (בגאורגית: ზვიადისტები, זוויאדיסטֶבּי) היה השם הלא רשמי שניתן לתומכי נשיא גאורגיה המודח, זוויאד גמסחורדיה, שהופל מהשלטון במהלך מלחמת האזרחים של גאורגיה בשנים 1992-1993.
גמסחורדיה שהיה הנשיא הראשון של גאורגיה סולק מהשלטון בהפיכת דמים שגרמה, בתקופה שנמשכה מה-20 בדצמבר 1991 ועד ה-6 בינואר 1992, לחורבן מרכז טביליסי. תומכי הנשיא, הזוויאדיסטים, ערכו הפגנות מסיביות כנגד הממשל הצבאי שקם בראשות אדוארד שוורדנדזה, שהתקיימו במספר מקומות בגאורגיה. בנוסף ארגנו הזוויאדיסטים קבוצות חמושות שעיכבו את השתלטות כוחות הממשלה על מחוז סמגרלו (במערב גאורגיה בשכנות לאבחזיה), שהיה מחוז הולדתו של גמסחורדיה.
ב-9 ביולי 1992, לקחו הזוויאדיסטים את סגן ראש ממשלת שוודנדזה, אלכסנדר קווסדזה בנפת צ'חורוצקו. בתחילת אוגוסט של אותה שנה השתלטו הזוויאדיסטים על מקטע של קו מסילת הברזל העובר בסמגרלו ובאבחזיה והמחבר את טביליסי לרוסיה בנוסף לכך הם לקחו בשבי מספר פקידים בכירים של הממשל הגאורגי בנפת גאלי (מחוז גאלי על פי האבחזים) שברובו גאורגי ובכללם שר הפנים הגאורגי, רומן גוונצדזה (რომან გვენცაძე), והידיעה על כך הגיעה לטביליסי. על המשך האירועים חלקות הדעות. הנהגת השלטון (יוסליאני, קיטובאני, שוורדנדזה וסיגואה) החליטה על פעולה צבאית לשחרור החטופים וכיבוש המסילה. מאוחר יותר טען שוורדנדזה כי השיג את הסכמת ראש הפרלמנט האבחזי, ולדיסלב ארדזינבה, לפעולה. ארדזינבה מצידו התכחש לדברים. כתוצאה מההחלטה נכנסו, בלילה של ה-13 באוגוסט 1992, כוחותו המשמר הלאומי הגאורגי של קיטובאני לרפובליקה הבדלנית שחררו את השבויים וגרשו את הזוויאדיסטים. אולם קיטובאני לא הסתפק בזה והתקדם לכיוון סוחומי, פעולה שהביאה בסופו של דבר למלחמת אבחזיה בה הפסידו הגאורגים.
במהלך 1992-1993 התקיימו התנגשויות בין תומכי גמסחורדיה ומתנגדיו, שהתפתחות בסופו של דבר למלחמת אזרחים עם חזרתו של גמסחורדיה, בספטמבר 1993, למערב גאורגיה. המורדים הזוויאדיסטים נוצחו וגמסחורדיה התאבד, כפי הנראה, בדצמבר 1993.
גופתו של גמסחורדיה נמצאה בכפר חיבולה בסמגרלו ומותו הוכרז על ידי הממשלה הגאורגית רק בינואר 1994. הוא נקבר בתחילה בגרוזני (צ'צ'ניה) ורק באפריל 2007 הועברה גופתו לפנתאון מתאצמינדה לצד גדולי האומה הגאורגית, על פי החלטתו של סאקשווילי.
לאחר מותו של גמסחורדיה, התפזרו הזוויאדיסטים בין המפלגות הפוליטיות והחברתיות השונות בגאורגיה. חלק קטן מהם המשיך להאבק בממשלתו של אדוארד שוורדנדזה. החלטתו של שוורדנדזה בשנים הראשונות שלאחר תום מלחמת האזרחים להסתמך על תמיכת הרוסים הביסה את הזוויאדיסטים אחת ולתמיד כאשר הרוסים הבטיחו לדכא את הזוואידיסטים שהגיעו לשטחה.
מועצת המונרך הקנדי
מועצת המלוכה הקנדית
זוויאדיסטבי
זוויאדיזם
חסידה שחורה
חֲסִידָה שְׁחוֹרָה (שם מדעי: "Ciconia nigra") היא מין בסוג חסידה שבמשפחת החסידתיים.
מאפיינים.
גובהה של החסידה השחורה כמטר ומוטת כנפיה כ-160 ס"מ, משקלה כשלושה ק"ג. צבעה שחור למעט בטנה הלבנה ורגליה האדומות. מזונה העיקרי הוא דגים אך כולל גם מיני חרקים, זוחלים וצפרדעים. במרבית המקרים היא מעדיפה לצוד בנחלים רדודים ולא במקווי מים גדולים. מספר הפרטים מוערך בכ-32,000 עד 44,000. תחום התפוצה של החסידה השחורה גדול מאוד, ומוערך בכמיליון עד עשרה מיליון קמ"ר (ראו מפה ראשונה שמאלית).
קני החסידות השחורות גדולים ובנויים מענפים רבים. הם ממוקמים על צמרות עצים או צוקים בגבהים שבין ארבעה ל-25 מטרים. לכל זוג חסידות קן אישי משלו, ולעיתים הן אף משתלטות על קנים של מיני עופות אחרים. הן גם נוהגות לעשות שימוש חוזר בקיניהן. החסידה השחורה מאוד זהירה ו"ביישנית" בהתנהגותה, בניגוד לקרובתה החסידה לבנה.
מרבית החסידות השחורות נודדות לאורך מסלולים קבועים שסופם בדרך כלל באפריקה, למעט האוכלוסייה שבחצי האי האיברי שאינה נודדת. החסידות נודדות בקבוצות קטנות שאינן עולות על 100 פרטים ולעיתים אף לבדן. בישראל ניתן לצפות בחסידות כחלק ממסען בעיקר בחניות ערב באזורי מקווי מים, וכן בעת שהן חונות בעמק החולה.
החסידה השחורה היא העוף הלאומי של בלארוס.
סן קריסטובל דה לאס קאסאס
סן קריסטובל דה לאס קאסאס (בספרדית: San Cristóbal de las Casas) היא עיר ברמה הגבוהה במרכז מדינת צ'יאפס, מקסיקו, בגובה של כ-2,100 מטר מעל גובה פני הים. העיר קרויה על שם בישוף ספרדי שהיה מראשוני המגנים על זכויותיהם של האינדיאנים. העיר מונה לפי סקר האוכלוסין של 2005 כ-142,364 תושבים. היא העיר השלישית בגודלה בצ'יאפס והבירה התרבותית והתיירותית של המדינה.
אקלים.