הדרבי בגביע המדינה.
מכבי והפועל חיפה נפגשו 18 פעמים בשלבים השונים של גביע המדינה בכדורגל. ב-19 משחקים, ידם של הירוקים הייתה על העליונה ואילו ב-4 מהם, גברו האדומים דווקא. שני מפגשים מתוך ה-19 נסתיימו בבעיטות הכרעה מ-11 מטרים. בשנת 2000 הייתה זו מכבי חיפה שגברה על הפועל בשלב שמינית הגמר (לאחר 2-2 בתום 120 דקות) ובשנת 2005 גברה דווקא הפועל חיפה (לאחר 3-3 בתום 120 דקות) והצליחה לעלות לרבע הגמר.
בשנת 1962 נפגשו שתי הקבוצות בגמר הגביע, כאשר דווקא מכבי חיפה הייתה פייבוריטית מבין השתיים. למרות זאת, הצליחה הפועל חיפה לנצח את מכבי בתוצאה 1-0 משער של שמחה אורן בדקה ה-3. בשנת 1995, לאחר שנכשלה מכבי במאבקה על תואר האליפות, נפגשה עם הפועל לדרבי שוב בגמר הגביע. הפעם השכילו הירוקים לנצל את יתרונם הטכני ולנצח את הפועל משערים של עופר שטרית ומשה גלאם. בנוסף, נפגשו שתי הקבוצות 20 פעמים בשלביו השונים של גביע הטוטו כאשר מכבי ניצחה 13 משחקים, הפועל ניצחה 4 משחקים ו-3 משחקים הסתיימו בתיקו.
שיאים וסטטיסטיקות.
סוויפים.
המושג "סוויפ" מתייחס לניצחונות של קבוצה אחת בכל המפגשים באותה עונה. עד שנות ה-90 של המאה ה-20 היה זה מצב נדיר במשחקי הדרבי של חיפה, אך החל משנת 1992 ועד לעשור הראשון של המאה ה-21 מכבי חיפה התחזקה בצורה משמעותית בעוד הפועל חיפה נחלשה, במיוחד לאחר מותו של בעלי הקבוצה רובי שפירא.
Common Intermediate Language
Microsoft Intermediate Language
פיצוץ גשר א-זיב
פיצוץ גשר א-זיב (גשר אכזיב) נערך במסגרת ליל הגשרים - מבצע לפיצוץ 11 גשרים המחברים את ארץ ישראל עם המדינות השכנות - ב-16 ביוני 1946 (י"ח בסיוון ה'תש"ו), ובמהלכו פוצץ גשר הרכבת מעל נחל כזיב. פיצוץ הגשר התרחש בטרם עת, וכתוצאה מכך נהרגו 13 לוחמי הפלמ"ח שהשתתפו בפעולה. קודם לכן נהרג לוחם הפלמ"ח יחיעם ויץ, שנפצע פצעי מוות בהסתערות. לזכרם הוקמה במקום אנדרטת יד לי"ד.
הפעולה.
כחלק ממבצע ליל הגשרים הוטל על יחידה של 40 לוחמים מהגדוד הראשון של הפלמ"ח להרוס שני גשרים על נחל כזיב, גשר רכבת וגשר כביש המובילים ללבנון. עיקר הלוחמים נועדו לפוצץ את הגשר. לוחמים אחרים נועדו לבצע חסימות מצפון ומדרום לגשרים ולהרחיק ערבים תושבי הכפר א-זיב שהתגוררו סמוך לגשרים. מפקד היחידה היה מקיבוץ עין-חרוד, בנו היחיד של המחנך אליעזר שיין.
הלוחמים יצאו מקיבוץ מצובה. הלילה היה בהיר וכשהתקרבו לגשר הרכבת התגלו הלוחמים על ידי הנוטרים הערבים שפתחו באש. לפקודת המפקד נחמיה שיין הסתערה היחידה ותפסה עמדות בסמוך לגשר הרכבת. קומץ מהלוחמים התקדמו לכיוון גשר הכביש. בהסתערות נפגע יחיעם ויץ בחזהו ונפל. הוגשה לו עזרה ראשונה אך ללא הצלחה.
קליע נותב פגע בחומר הנפץ שעל גב הלוחמים שמתחת לגשר ואירעה התפוצצות אדירה. 13 לוחמים ובהם מפקד הפעולה נהרגו במקום ואחדים נפצעו. גשר הרכבת נהרס בפיצוץ. בגלל האסון לא פוצץ גשר הכביש והוא היה היחיד שנותר על כנו מבין הגשרים שהותקפו באותו לילה.
הלוחמים שלא נפגעו והפצועים נסוגו לקיבוץ מצובה בפיקודם של יצחק יבנה, סגן מפקד הפעולה, ויהונתן דותן שהיה אחראי על נקודת האיסוף בפעולה. במצובה טופלו הפצועים. כדי להקל על אנשי מצובה, ומחשש להתגלות על ידי הבריטים, עברו 11 לוחמים לקיבוץ חניתה ושם הוסתרו במערה למשך יומיים.
קבורת הלוחמים ואתר ההנצחה יד לי"ד.
שרידי הלוחמים הלא מזוהים נקברו בבית הקברות בחיפה ובקיבוץ מצובה, יחיעם וייץ נקבר בהר הזיתים בירושלים. דבר הקבורה לא היה ידוע לציבור ונפוצו שמועות בדבר גורלם. התעוררו תקוות שווא כי חלק מהם ברחו להרים ויחזרו בקרוב. בשנת 1955 נחנכה בין גשר הרכבת וגשר הכביש אנדרטת יד לי"ד שתוכננה על ידי האדריכל אשר חירם. האנדרטה עוצבה ככיכר אבן ונכתב עליה סיפור הקרב שנוסח על ידי הסופר ס. יזהר. המשפחות השכולות דרשו להעביר את שרידי החללים שנקברו בחיפה לקבורה במקום. בי"ז בסיוון תשכ"ח (11 ביוני 1968) לאחר מאבק ציבורי ארוך הובאו השרידים מחיפה לקבורה במקום נפילתם ליד גשר מסילת הרכבת, בתוך אנדרטת יד לי"ד שהייתה לקבר אחים. בעקבות הקבורה האתר תוכנן מחדש על ידי האדריכל אריה פטרן ונוסף מעגל חיצוני מסביב לאנדרטה שכולל מצבות צבאיות עם שמות החללים. כעבור שנים התברר כי גם בקיבוץ מצובה יש שרידי חללים והן הובאו לקבורה באותו מקום בכ"ט בחשוון תשס"ד (24 בנובמבר 2003).
נוכחות בתרבות העברית.
התרבות העברית הקדישה לפעולה שכשלה תשומת לב רבה, חיים גורי, בספריו, 'דפים ירושלמיים' ו'הספר המשוגע', נתן שחם, בסיפורו, 'הגשר' בספרו 'דגן ועופרת', מחזהו של משה שמיר, הוא הלך בשדות ובפזמונאות של חיים חפר, 'דחילק מוטקה, ו'צביקה א', צביקה ב', צביקה ג', של דידי מנוסי.
הנצחת החללים.
לצד אתר ההנצחה יד לי"ד, הונצחו החללים בדרכים נוספות:
אוליבר וחבורתו
אוליבר וחבורתו (באנגלית: Oliver &amp; Company) הוא סרט אנימציה אשר צולם בשנת 1988 והופק על ידי חברת וולט דיסני. זהו סרט האנימציה ה-27 של וולט דיסני והוא נוצר בהשראת הספר "אוליבר טוויסט" מאת צ'ארלס דיקנס. הסרט זכה להצלחה בקופות וגרף כ-53 מיליון דולר. הוא היה גם אחד מסרטי דיסני הבולטים בשנות השמונים (תקופה שנחשבת לכישלון בחברת וולט דיסני) וגם היה מועמד לפרס גלובוס הזהב. הצלחת הסרט עודד את דיסני להמשיך להפיץ סרטי מחזמר, ומיד שנה לאחר מכן יצא הסרט "בת הים הקטנה", שהיווה את יריית הפתיחה לרנסאנס של דיסני ולהצלחה כבירה לאורך שנות ה-90.
חרף הצלחת הסרט, חברת דיסני לא מיהרה להוציא את הסרט במהדורה ביתית. רק לאחר ההפצה המחודשת לבתי הקולנוע, בשנת 1996, יצאה לראשונה מהדורת וידאו ביתית לסרט. מהדורת ה-DVD הראשונה יצאה בשנת 2002, לאחריה יצאה מהדורה מהודרת בשנת 2009 לציון 20 שנים ליציאת הסרט, ומהדורת ה-Blu-ray הראשונה יצאה ב-2013, לציון 25 שנים להפצת הסרט.
הסרט היה הסרט הראשון שהופץ בישראל בדיבוב לעברית במקביל להפצה העולמית. הסרט הופץ לקולנוע בדיבוב עברי בלבד.
עלילת הסרט.
הסרט מתרחש ברחובות ניו יורק. אוליבר, חתול ג'ינג'י יתום, אבוד ברחובות ניו יורק רעב ורטוב, ללא איש שיעזור לו. הוא מנסה לגנוב נקניקיות ממוכר הנקניקיות בצומת ללא הצלחה עד שמגיע דודג'ר, כלב חברותי וחייכן, והשניים שודדים ביחד את מוכר הנקניקיות. לאחר מכן, דודג'ר בורח עם הנקניקיות ואוליבר עוקב אחריו עד למקומה של החבורה של דודג'ר, שגרה בבית רעוע בנמל, ביחד עם פייגין, איש עני וחסר עבודה.
לפתע, מגיע סייקס, איש העסקים, יחד עם הכלבים שלו, רוסקו ודה סוטו, לביתו של פייגין. הוא דורש ממנו שישלם את כל חובותיו תוך שלושה ימים, אחרת זה סופו. בינתיים מתפתחת מריבה בין הכלבים של סייקס לחבורה של דודג'ר, שמסתיימת לאחר שהחבורה הגנה על אוליבר מפני הכלבים המסוכנים. כשפייגין המיואש חוזר לביתו, הוא נשכב לישון ומאמץ את אוליבר יחד עם כלביו.
למחרת, תוך כדי ניסיון להשיג כסף בשביל פייגין, נופל אוליבר לידיה של ג'יני, ילדה עשירה המתגוררת בניו יורק. היא מביאה אותו לביתה הגדול, שם הוא פוגש את הכלבה השחצנית ז'ורז'ט שרק מחפשת איך להיפטר מאוליבר. בינתיים, החבורה של דודג'ר מחליטה להחזיר את אוליבר, והם מצליחים להיכנס לבית הגדול ובעזרת ז'ורז'ט, מצליחים להתחמק מווינסטון, המשרת, ולקחת את אוליבר איתם. אוליבר לא מסכים להישאר עם החבורה, כי היה לו כיף בבית של ג'יני והוא מתחיל לצאת מהבית אך בדיוק באותו זמן חוזר פייגין המיואש מנסיונותיו להשיג כסף שלא הצליחו. כשהוא מגלה את הקולר על צווארו של אוליבר, הוא מתמלא שמחה וכותב מכתב שמבקש מהמשפחה העשירה, בעלת החתול, כופר תמורתו. הוא מודיע לסייקס על "תוכניתו".
במקום הקבוע מראש פוגשת ג'יני את פייגין (היא עדיין לא יודעת שהוא ה"חוטף") ומספרת לו על החתול האובד. פייגין מתמלא רחמים ומחזיר לה את החתול מבלי לקבל את הכסף תמורתו. אלא שמיד אחרי שהיא קיבלה אותו, מגיע סייקס במכוניתו וחוטף אותה ואת אוליבר משליך החוצה. הוא מודיע לפייגין שאם הוא לא מגלה כלום, החוב שלו מבוטל ומיד לאחר מכן בורח. החבורה מצליחה להיכנס לתוך מעונו של סייקס ולהציל את ג'יני, וברגע האחרון מגיע פייגין על האופנוע שלו והם בורחים. מכוניתו המהירה של סייקס משיגה אותם במהירות והם נקלעים לרדף המתרחש על פסי רכבת. ג'יני עפה על המכונית וברגע האחרון קופץ אוליבר ונושך את ידו של סייקס ומציל אותה מידו הקשה. דודג'ר נחלץ לעזרתו של אוליבר משני הכלבים הזועמים שלאחר קרב קשה נופלים מהמכונית. לאחר ניסיונות נוספים של סייקס לתפוס את ג'יני, היא מצליחה לחזור לאופנועו של פייגין. כשהמכונית עוברת על גשר, אוליבר ודודג'ר נזרקים ממנה, ורכבת שמגיחה ממול מתנגשת בעוצמה במכונית שנשרפת כליל. לאופנוע של פייגין, שעל ידי נהיגתו של טיטו הכלב סטתה מהפסים לא קרה כלום. לאחר שהם חוזרים, מגיע דודג'ר עם אוליבר, שלאחר שג'יני מחבקת אותו הוא פוקח את עיניו והיא שמחה על שהוא בחיים.
בסוף הסרט רואים את כל החבורה ביום הולדתה של ג'יני, שלאחר כמה זמן הולכת ומשאירה את אוליבר בביתה של ג'יני, איפה שהוא הכי רצה.
דמויות והקבלות לספר המקורי.
מכיוון שהספר מבוסס על רומן רב המכר אוליבר טוויסט, רבים מהדמויות זהות בשמם ובהתנהגותם לדמויות מהספר המקורי:
אולדריאן
פרשת מסמכי הפנטגון