בעלילת כרת לא ממלאת ענת תפקיד כדמות, אולם כאשר אל מדריך את כרת בחלומו כיצד להשיג לו אישה ולהעמיד צאצאים, הוא מורה עליו להגיע ל"אדום רבה ואדום זעירה", ולקרוא שם למלך , וכך אכן כרת קורא למלך אותה ארץ. בהמשך, לאחר שכרת כבר לקח את מרת חרי, הוא עורך משתה לאלים, ובין הקרואים נמצאת גם "רחמי", כנראה ענת. אל מברך את כרת ומאחל לו שאשתו תלד לו שבעה בנים ובת שמינית, וממשיך: .
בעלילת אקהת.
לאחר שדנאל הערירי יולד את בנו הגיבור אקהת, כושר וחסיס מבקר את דנאל בשער בו הוא שופט, ומניח על ברכי דנאל קשת פלאית, מתנה לאקהת. לאחר מכן, דנאל עורך משתה בו נוכחים ענת ואקהת עם קשתו. ענת מבחינה בקשת, ומעוררת בה קנאה עזה, היא זורקת את כוסה לארץ ושופכת את יינה לעפר. היא נושאת את קולה וקוראת לאקהת לבקש ממנה כסף וזהב תמורת הקשת. אקהת מציעה לה לקחת אדירי עקבים (מיתרים, גידי רגליים) מלבנון, אדירי גידים מראמים, אדירי קרניים מיעלים, מתנים (מיתרים) מעקבי שור ואדירי קנים מ"צלאל" (כנראה שם מקום), לתתם לכושר וחסיס, והוא יעשה לה קשת. ענת ממשיכה להציע לו תמורות לקשת: חיי אלמוות וחיים עם בעל. אקהת מתייחס עתה להצעתה ועונה לה שלא תפתהו, כי פיתויה חוחים (קוצים), וכי אחריתו של כל אדם שיבה, והוא מות אנוש ימות. הוא מוסיף . ענת צוחקת בקול, ובלבה היא מאחלת לאקהת שישוב בו, למענו ולמענה, וזוממת נקמה. היא רוקעת ברגלה ומנתרת מהארץ, מגיעה למעון אל, משתחווה לו ומכבדת אותו, ו"מלשינה" את אקהת (כלשון הכתוב), מבקשת רשות לפגוע בו. ענת מאיימת עליו באותם איומים בהם איימה עליו אם לא יסכים לבניית בית לבעל, והוא עונה לה באותה בתשובה דומה. הוא מתיר לה ללכת לאחוז את אשר בכבדה – לבצע מזימתה. ענת הולכת מרחק רב ומגיעה לאקהת, וקוראת אליו "אתה אחי ואני אחותך!". היא מזמינה אותו לצאת לציד יחד ב"קרת אבלים, אבלים קרת ירח".
לאחר כמה שורות שלא שרדו, ענת נפגשת עם יטפן, עושה דברה, ומורה לו לשוב לקרת אבלים (כנראה מקום מושבו) ולחכות לחידוש ירח, ובזרחו ב"קרן ימינו", יהלום יטפן אנושות בקודקוד אקהת. יטפן שואל את ענת: , אך ענת מורה לו לשוב בו, וממשיכה לפרט את מזימתה: היא תשימו כנשר בחגורתה, וברגע שאקהת ישב לסעוד, ירחפו מעליו נשרים. ביניהם תרחף ענת, ועל אקהת תציב את יטפן כדי שיהלמנו על קודקודו, ישפוך כמו שטף דמו, וכך תצא ממנו כמו רוח נפשו. אז מימושה של מזימת ענת מסופר, בגוף שלישי במקום בגוף ראשון כבדברי ענת. בראותה כי מחצה את אקהת בכתה ענת: . עוד מסופר כי עופות אכלו את גופתו. לאחר המעשה, יטפן שובר את הקשת או מפילה למים, וענת מהרהרת בכך. היא מקוננת על אקהת ומנסה להחיותו, ללא הצלחה. מסופר כי בעקבות מותו נבלו ביכורי הקיץ ויבולי השיבולים.
העלילה ממשיכה, אך ענת לא מופיעה במקטע גדול ממנה (יש לציין כי לפי ההערכה, חלק גדול מהמשך העלילה לא שרד). בשלב מאוחר יותר, נעזר דנאל ברפאים כדי להעלות באוב את אקהת, ובהעלאה נוכחת גם ענת, שאף אוחזת את יד דנאל, כאילו פשעה נחמק או נמחל. בין הנוכחים הנוספים נמצא גם "מהיר ענת", דמות כלשהי הכפופה לענת. ענת מתוארת בלוח צדה ומבריחה את עופות השמיים, אולי בכך נרמזת טינתה לעופות שאכלו את גופתו.
בלוחות שיריים נוספים.
בלוח המתאר את אל במרזח, מגיע למרזח אורח לא קרוא, ולאחר שאֵל מכהו בחוטר, עשתרת וענת הגיעו והתקינו לו כלי נשק להכות את אותו אורח. שוער בית אל גוער בהן. בהמשך יוצאות ענת ועשתרת לשוטט ולצוד, אולי כדי לעזור לאל.
בלוח נוסף, המתאר משתה אחר בו נוכחים מספר אלים, מתוארת ענת: .
בלוח פגום, שהוא כנראה שריד מזמור לבעל, חוזר בצורה פגומה מאוד תיאור התרחצות ענת לאחר הבסת אויבי העל, החוזר במספר לוחות.
בלוח לחש נגד נשיכות נחשים, הדמות המרכזית "אם פחל" קוראת לאמה, הדמות המרכזית השנייה, שמש, להוביל קול אל אלים שונים במעונותיהם, כדי להודיעם לחש קסם נגד נשיכת נחשים. סדר הופעת האלים הוא אל, בעל, דגן, ענת ועשתרת (מופיעות יחד), רשף, טיט וכמוש, מלך, כושר וחסיס, שחר ושלם, וחורון. כאשר מוזכר חורון חלה תפנית, אך אין לכך קשר לענת. מעון ענת ועשתרת הנזכר בלוח הוא "אִנבב", הנזכר גם במקומות אחרים כמעון ענת. בלוח הממשיך את הלוח הזה, בשל ערפל שכיסה את הארץ גברה "חמה" (ארס), ובין האלים הרבים שנזכרו כאוספי ה"חמה" מוזכרת ענת.
בלוחות פולחניים אחרים.
ענת מוזכרת גם ברשימות קורבנות לאלים שונים, בחלקן נזכרות גם "ענת צפן", "ענת חֿבלי" (מלשון חבלה) ו"ענת חל" (ענת של מקום פולחני), בלחש או מזמור שעיקרו בעל, ברשימת קניינים של קבוצה דתית בשם "מרזח ענ[ת?]", וכן בשברי לוחות פגומים ללא הקשר ברור. היא גם מוזכר בהמנון חורי בו נזכרים אלים כנעניים וחוריים, וכן כ"ענתד" (בתוספת ד' האופיינית בחורית) ברשימות אלים חוריים.
ענת מוזכרת גם בפתיח דתי של מכתב, בו מבורך הנמען, המלך, בשם אלים שונים, ואולי גם במכתב נוסף.
ברשימת עובדי גתות מלכותיות נזכר אדם בשם "חֿרין בן ענת". על חותם גליל נמצא גם השם "ענת" לבד.
במקורות אחרים.
בכנען ובמקרא.
מספר יישובים ברחבי כנען נקראו על שם ענת, ביניהם בית ענת, בית ענות, ועל פי רוב גם ענתות. ב מוזכר שאת בית ענת לא יכלו אנשי נפתלי לכבוש. שמה נזכר גם בשמו של השופט שמגר בן ענת; קאסוטו טען שהשם מצביע על מוצאו של השופט מבית ענת, אך בהקשר זה יש לציין כי "ענת" כשם פרטי נמצא גם באוגרית, ובאל-ח'דר שליד בית לחם נמצא חץ כנעני עתיק, עליו נכתב שם בעל החץ: "עבדלבאת בן ענת".
אף שנראה שענת הייתה אלה חזקה ודומיננטית, בתנ"ך אין כלל התייחסות לה או לפולחנה. ייתכן ששמה נרמז בדברי הושע: – חוקר המקרא יוליוס ולהאוזן, ובעקבותיו גם גאורג פוהרר , אדמונד ז'קוב, וג'ון דיי , סברו כי הפסוק מתייחס לשמות האלות ענת ואשרה. ייתכן שזכרה נשמר גם בפסוק – ענת הערומה, העריה, מעוררת את הקשת אל הקרב, ובשמה נשבעים מטות האמורי.
במצרים.
פולחנה של ענת הגיע מכנען גם למצרים העתיקה, אולי בתיווך החיקסוס, שבין מלכיהם נמצא גם אחד בשם "ענת־הר" או "ענת־אל". בתקופת השושלת ה-18 ועוד יותר בתקופת השושלת ה-19, נחשבה ענת בעיני המצרים לאחת האלות הגדולות, לאלת מלחמה אדירה. ברעמסס השני קרא לאחת מבנותיו בינתענת (בת־ענת) על שמה. כתר האתף היה מזוהה עם ענת, כפי שניתן לראות למשל בלוחית בה ענת עטורת האתף עומדת על סוס, ולידה בעל־סת על אריה. האלה על הסוס, שמשני צדיה דמויות גבריות, אופיינית למצבות מצריות, וניתן למצאה גם בתבנית עתיקה לצלמיות־לוח שנמצאה בתל קרניים, ליד בית שאן. הסוס שימש בתקופת הברונזה המאוחרת בהקשרים צבאיים בלבד. על שני שברים ציוריים מטאניס ומצבה מהמוזיאון הבריטי מזוהה האלה חובשת כתר האתף בפירוש כענת, יחד עם הכינוי האופייני לה: nb.t p.t nb.t nṯr.w, "גבירת השמיים, גבירת האלים" או "מלכת השמים ובעלת כל האלים", וכך גם על מצבה ממקדש מצרי בבית שאן (שם זכתה ענת לאהדה מיוחדת בסוף תקופת הברונזה) מימי רעמסס השני (המאה ה-13 לפנה"ס), שם האלה המתוארת עטורת כתר האתף אוחזת בשרביט ואס ובסמל ענח'. היא מתוארת גם בשני מקומות יושבת ליד רעמסס ומניחה את ידה על כתפו, ופעם אחת ישובה על כס עם מגן וחנית מורמת. בטקטסים מצריים מתקופת הברונזה המאוחרת תוארה ענת כפרה מניקה, ומנגד גם כאלת מלחמה ומגנת הלוחמים.
במקדש של היישוב היהודי ביב עבדו אלוהויות בשמות ענתביתאל וענתיהו. בכתובת הקדשה ארמית שנמצאה במצרים (כנראה בסקארה) נכתב: , כלומר "אנן בן אליש, הכומר של בעל בעל ענת".
במסופוטמיה.
בעיר העתיקה ענת נמצאה כתובת, ובה מתוארת ענת "החזקה ביותר מכל ה־AŠ4.DAR (העשתרות, ברבים)" שאין שווה לגבורתה בין כל ה"עשתרות".
ל&quot;ט מלאכות שבת
ארבע העונות (ויוואלדי)
ארבע העונות הוא כינוי לארבעה קונצ'רטי לכינור, כלי קשת וקונטינואו מתוך אופוס 8 "Il cimento dell'armonia e dell'inventione" (התחרות בין ההרמוניה לאינוונציה) של אנטוניו ויוואלדי (מתקופת הבארוק), שהולחנו בשנת 1723 ופורסמו בשנת 1725.
הקונצ'רטי קרויים על שם עונות השנה: אביב, קיץ, סתיו וחורף. שם האופוס נקרא גם באיטלקית "ארבע העונות".
יצירה זו נחשבת ליצירה הידועה והמוכרת ביותר של ויוואלדי, והיא נחשבת לאחת הדוגמאות המוקדמות ביותר של מוזיקה תוכניתית, כלומר מוזיקה המבוססת על רעיון חוץ-מוזיקלי. במקרה זה, הקונצ'רטי מתייחסים לארבע סונטות, כשהמוזיקה מלווה את הטקסט באופן צמוד. לא ידוע מיהו כותב הטקסט של הסונטות עצמן, וישנה סברה, שוויוואלדי עצמו הוא הכותב.
בשנת 2002 אנג'ליקה אכבר יצרה לראשונה עיבוד של היצירה לפסנתר.
מבנה ארבעת הקונצ'רטי.
ארבעת הקונצ'רטי מתארים את עונות השנה על ידי אלמנטים מוזיקליים שונים כגון בחורף מוצג הגשם המטפטף על ידי נגינת פיציקטו של הכינור, כלומר צלילים קצרים המופקים על ידי פריטה על מיתרי הכינור באצבעו של הנגן.
כל אחד מן הקונצ'רטי כתוב בשלושה פרקים במתכונת המקובלת של "מהיר-איטי-מהיר":
קונצ'רטו מספר 1 במי מז'ור, אופוס 8, RV 269, אביב ("La primavera")
אלגרו (Allegro)
לארגו (Largo)
אלגרו (Allegro)
קונצ'רטו מספר 2 בסול מינור, אופוס 8, RV 315, קיץ ("L'estate")
אלגרו נון מולטו (Allegro non molto)
אדאג'ו א-פיאנו - פרסטו אֶה פורטה (Adagio e piano - Presto e forte)
פרסטו (Presto)
קונצ'רטו מספר 3 בפה מז'ור, אופוס 8, RV 293, סתיו ("L'autunno")
אלגרו (Allegro)
אדאג'ו מולטו (Adagio molto)
אלגרו (Allegro)
קונצ'רטו מספר 4 בפה מינור, אופוס 8, RV 297, חורף ("L'inverno")
אלגרו נון מולטו (Allegro non molto)
לארגו (Largo)
אלגרו (Allegro)
משה מזרחי