ב-2014 נולדו התאומות הופ ("תקווה") ופיית ("אמונה") בסידני, אוסטרליה, הן שיתפו גוף אחד בעל שני פנים ושני מוחות, ונפטרו ביום ה-19 לחייהן.
ליליאן אטלן
ליליאן אטלן (Liliane Atlan; 14 בינואר 1932, מונפלייה, צרפת – 14 בפברואר 2011, כפר סבא) הייתה מחזאית, משוררת וסופרת יהודייה צרפתייה, שהתמודדה ביצירתה עם נושא השואה.
קורות חיים.
ליליאן כהן נולדה בשנת 1932 בעיר מונפלייה שבצרפת במשפחה יהודית ממוצא סלוניקאי. במהלך מלחמת העולם השנייה הסתתרה במרתף עם אחותה רחל באוברן ובדרום צרפת, ובילתה את זמנה במשחקי תיאטרון. לאחר השחרור גילתה שכל משפחתה של אמה הושמדה. הוריה, שלאחר המלחמה תרו ללא לאות אחר ניצולים, וקלטו ניצולים זרים שונים, אימצו את ברנרד קוהל (Kuhl), צעיר בן 19, יוצא מחנה אושוויץ, שבו נספו הוריו. קוהל מצא אוזן קשבת אצל הילדה בת ה-13, וגולל באוזניה את כל קורותיו. הנערה הצעירה, שהתקשתה להבין מדוע היא שרדה בעוד כל כך רבים אחרים נספו, פיתחה אנורקסיה קשה, אך בסופו של דבר שרדה, בהבינה שלא נולדה עבור עצמה אלא לשם העברת האמת הנוראית של המחנות והחייאתה בעזרת כישרון הכתיבה יוצא הדופן שלה. סיפור חייה זה שימש תשתית לספר "Les Passants" ("העוברים והשבים"), אשר ראה אור בשנת 1989.
אטלן החלה את דרכה הספרותית בפרסום קובץ שירים בשנת 1958 בשם "Les mains coupeuses de mémoire". בעשר השנים הבאות חיברה מספר מחזות לתיאטרון. בשנת 1967 הועלה לבמה המחזה "מר סליק או מחלת היבשה" ("Monsieur Fugue ou le mal de terre") – תחילה בעיר סנט אטיין שבצרפת, ובשנה שלאחר מכן בפריז על ידי התיאטרון הלאומי של פריז (ה-TNP), בבימוי רולאן מוֹנוֹ (Monod). בשנת 1970 עלתה אטלן לישראל עם בעלה ושני ילדיה. בשנת 1972 תורגם "מר סליק" על ידי חיים גורי, והועלה בתיאטרון "הבימה" בהפקה של גיורא גודיק ובבימויו של דוד ברגמן. המחזה תורגם לשפות רבות והועלה במדינות רבות עשרות פעמים. הוא הועלה פעם נוספת בישראל בשנת 1993 בבית צבי בבימויו של ברגמן, וביוני 2010 הועלה שוב בבימויה של אביבית שקד באוניברסיטת תל אביב והוצג ב"צוותא". "מר סליק" נחשב לאחד המחזות החשובים שנכתבו על השואה.
בשנת 1973 שבה ליליאן עם משפחתה לצרפת, כור מחצבתה הספרותי. שנות השמונים הוקדשו להשלמת שתי עבודות מונומנטליות, המושתתות על חומרים ועדויות מקוריים שאספה על מחנה טרזיינשטט – "אופרה לטרזין" ("Un Opera pour Terezin") ועל יהדות סלוניקי במחנות – "הימים האדומים" ("Les mers rouges"). בשנת 1989 הועלתה "אופרה לטרזין" בהפקה של תחנת הרדיו France Culture בתוכנית שמשכה 5 שעות. במקביל חיברה אטלן שירים, חלומות, "מילון בסיסי וזמני למחלות חדשות", סיפורת ועוד.
בשנת 1994 נערכת רטרוספקטיבה של יצירתה במסגרת פסטיבל אביניון. בשנת 1999 זכתה אטלן בפרס לזכר השואה, על יצירתה, והייתה הזוכה הראשונה שאינה ניצולת המחנות. בשנת 1987 יצאו לאור 6 כותרים, שחלקם נכתבו עוד בשנות עבודתה הראשונות. יצירתה האחרונה הושלמה בשנת 2002.
ליליאן אטלן נפטרה ב-14 בפברואר 2011 בכפר סבא.
אינה מיימן קיטרוסקי
אינה מיימן קיטרוסקי (באנגלית- Inna Meiman Kitrossky ברוסית- И́нна Ильи́нична Китро́сская-Ме́йман, 1932, מוסקבה - 9 בפברואר 1987, וושינגטון) הייתה מסורבת עלייה, חברה בקבוצת חולי סרטן מסורבי עלייה ומחברת ספרי לימוד לשפה האנגלית. סיפור חייה תועד בספר מאת ליסה פול.
ביוגרפיה.
אינה מיימן נולדה בשם אינה פוקסון למשפחה יהודית במוסקבה, סיימה לימודי שפה אנגלית באוניברסיטה הלינגוויסטית של מוסקבה, שם עבדה במשך שנים רבות בהוראת השפה האנגלית. בהמשך כתבה דוקטורט ושני ספרי לימוד: אנגלית כשפה זרה שנייה (רוסית- Английский язык как второй иностранный) ואנגלית עכשווית (רוסית- Современный английский язык) אשר שימשו במספר אוניברסיטאות בברית המועצות. מיימן גם תרגמה מאנגלית לרוסית. מיימן נישאה לנחום קיטרוסקי, ונולד להם בן. נישואין אלה הסתיימו לאחר מספר שנים בגירושין.
מאבק לעלייה.
בשנת 1977 מיימן ביקשה אשרת יציאה, אולם אחרי שנתיים של המתנה, היא סורבה. בשנת 1981 נישאה בשנית למסורב העלייה ופעיל זכויות האדם פרופ' נחום מיימן (רוסית- Нау́м Ната́нович Ме́йман), והחלה גם היא להיות פעילה בתחום זכויות האדם. החלה ללמד רוסית גם אזרחים זרים, כולל עובדי שגרירות ארצות הברית. הזוג היה תחת עינו הפקוחה של הק.ג.ב., אשר גם ניתק את הטלפון בביתם וביצע בו חיפוש.
בשנת 1983 היא אובחנה כחולת סרטן בצווארה. המחלה התקדמה במהירות, והיא עברה כמה ניתוחים תוך כשנה וחצי. בעלה פעל רבות כדי לאפשר לאשתו לצאת לחו"ל לקבלת טיפול. מיימן הצטרפה לקבוצה של חולי סרטן "סרובניקים". הקמפיין לעזרתה הואץ בהדרגה, והצטרפו אליו פוליטיקאים ידועים ובהם סנטורים אמריקאים כמו גארי הארט ופול סיימון, ולבסוף קיבלה ויזת יציאה. מיימן נפגשה עם הרבה אנשים בחו"ל והעניקה ראיונות לטלוויזיה.
אינה מיימן נפטרה כמה שבועות לאחר שהגיעה לטיפולים בארצות הברית, אולם בעלה לא הורשה להגיע להלווייתה.בעלה נחום מיימן נפטר בתל אביב ב-2001 ובנה מהנישואים הראשוניים לוי (גם כן מסורב עלייה) ושבעת נכדיה מתגוררים בישראל משנת 1987.
הנצחה.
סטודנטית אמריקנית בשם ליסה פול, אשר התרשמה מאוד מאינה מיימן, שבתה רעב במשך 25 ימים כדי למשוך תשומת לב למקרה שלה. 25 שנה מאוחר יותר, כתבה ליסה פול את הספר אודות המקרה: "Swimming in the Daylight: An American Student, a Soviet-Jewish Dissident, and the Gift of Hope".
אוניברסיטת מינסוטה מעניקה מלגה במסגרת התוכנית לזכויות אדם במרכז לחקר השואה על שמה של מיימן קיטרוסקי.
אלי גביזון
אלי גביזון (נולד ב-1959) הוא גונדר בדימוס שכיהן כסגן נציב וראש אגף המטה בשירות בתי הסוהר.
ביוגרפיה.
את שירותו בצה"ל עשה בחיל התותחנים.
משנת 1981 משרת גביזון בשרות בתי הסוהר. במהלך שירותו בשב"ס, שימש בתפקידי ביטחון שונים, הרחיב עשייתו בתחום המודיעין, פיקד על בתי סוהר שונים, שימש כסגן קצין מודיעין ראשי, התמנה לראש מינהל ביטחון האסיר, פיקד על גוש מרכז ומחוז דרום, ובתפקידו האחרון שימש כסגן הנציב וראש אגף המטה.
במסגרת תפקידי הביטחון, שימש גביזון כסגן בית סוהר איילון, מפקד ביס"ר השרון- בו הופעל מרכז הגמילה הגדול במזרח התיכון, מפקד בתי המעצר ניצן והדרים (היה למפקדו הראשון של בית מעצר הדרים), בו שהו באותה התקופה אסירים ואסירות ביטחוניים קטינים.
את יכולותיו וכישוריו המודיעיניים, יישם כסגן קצין מודיעין ראשי.
בהמשך דרכו כראש מחלקת הביטחון והאסיר, היה שותף יחד עם הנציב דאז, יעקב גנות, בהקמת יחידת מצדה - יחידת העילית של שב"ס. בנוסף מונה כאחראי מטעם הארגון על תחום הקשר והאלקטרוניקה, כשבתפקידו זה, נתמנה כאחראי על תהליך העברת מתקני הכליאה מצה"ל וממשטרת ישראל לשב"ס.
גביזון כיהן כמפקד גוש מרכז, ולאחר מכן כמפקדו הראשון של המחוז הדרומי. בתקופה זו שימש כמפקד מבצע באירוע המשט לעזה (2010), תוך שהוא אמון על קבלת ושחרור משתתפי המשט.
עם גידול מספר האסירים הביטחוניים עמד גביזון בראש הצוות שהיה אחראי לאיושו של בית סוהר רמון והסבתו של מתקן הכליאה המופרט הראשון למתקן שב"ס.
בפברואר 2011 הודיע השר לביטחון פנים על המלצת מועמדותו לראשות השירות, בכפוף לאישור הוועדה למינוי בכירים בשירות המדינה ואישור ממשלת ישראל. כעבור חודש בוטלה ההמלצה עקב קשיים משפטיים סביב המינוי. הוא המשיך לכהן כסגן ומ"מ נציב שב"ס עד פרישתו.
בנובמבר 2017 היה מועמד להיות ראש הרשות להגנה על עדים, אולם הסיר את מועמדותו זמן קצר לאחר מכן לאחר שהסתיר כי הורשע בעבר בעבירות תכנון ובניה.
השכלה וחיים אישיים.
בוגר תואר ראשון רב תחומי ותואר שני במדעי המדינה וביטחון מאוניברסיטת חיפה.
נשוי ואב לארבעה.
רעידת האדמה בכרייסטצ'רץ' (2011)
רעידת האדמה בקנטרברי הייתה רעידת אדמה בעוצמה של 6.3 בסולם מגניטודה לפי מומנט שפגעה באי הדרומי של ניו זילנד. רעידת האדמה התרחשה ביום שני, 21 בפברואר 2011, בשעה 12:51. מוקדה היה בעומק של כ-5 ק"מ באזור קנטרברי. הזעזוע גרם למותם של 181 בני אדם (מתוכם 5 אנשים לא זוהו והם הוכרזו כמתים) ולנזק עצום בקרייסטצ'רץ', העיר השנייה בגודלה בניו זילנד.
זו הרעידה העוקבת הגדולה ביותר לאחר רעידת האדמה הקודמת בספטמבר 2010, אף שרעידה זו נחשבת לרעידת אדמה בפני עצמה. עוצמתה הייתה פחותה מזו שהתרחשה בספטמבר, אך היא גרמה נזק רב יותר כיוון שהייתה קרובה יותר לקרייסטצ'רץ', התרחשה בשעות הצהריים שבהן אנשים בחוץ לעומת שעות הבוקר ברעידה הקודמת, ואף מכיוון שיסודות הבניינים נחלשו בעקבות הרעידות הקודמות. בסולם מרקאלי, עוצמתה של הרעידה הייתה VIII.
רעידת האדמה לוותה ברעשי משנה, שעוצמתם עלתה על 4.0 בסולם מגניטודה לפי מומנט. ב-13 ביוני 2011 התרחשו שני רעשי משנה חזקים בעוצמות של 5.7 ו-6.3 בסולם מגניטודה.
נפגעים, הרס ותוצאות אחרות.
ברעידת האדמה נהרגו 181 אנשים. מניין ההרוגים הגבוה נובע בעיקר מהתמוטטות בניין תחנת הטלוויזיה CTV, וגורמים במשטרה מעריכה כי רק בבניין זה נהרגו כ-100 בני אדם. רבים נפצעו, ורבים נלכדו בבניינים. רעידת האדמה גרמה להפרעות בהספקת החשמל ל-80% מהעיר, ותשתיות המים נפגעו בכל רחבי העיר. מצב חירום 3, הגבוה ביותר, נמשך שבוע.
שני אוטובוסים ומספר מכוניות נמחצו תחת מפולות מהריסות. מבנים רבים בעיר, ובהם מגדל קתדרלת קרייסטצ'רץ' קרסו. בית חב"ד המקומי קרס, אך לא שהו בו אנשים רבים בזמן הרעידה, ואלו ששהו בו, הצליחו לצאת בשלום.