בשנת 1982 חטף אהרן פטרומיליו בשלושה מקרים תיקים מידיהן של נשים, בלא שהן גילו התנגדות לכך. באחד המקרים גברת זילברשטיין, ממנה נחטף התיק, מתה זמן קצר לאחר מכן כתוצאה מהתרגשות שגרם לה האירוע. ככל הנראה תרם לכך מצבה הבריאותי הלקוי. לפני מותה הספיקה לומר לשכנתה שלא נדחפה, לא הוכתה ואף לא נגעו בה.
לטענת התביעה, בשלושת המקרים פטרומיליו "תפס בכוח" את התיקים. פטרומיליו כפר בכך ולדבריו חטיפת התיקים נעשתה ללא "תפיסה בכוח".
פסיקת בית המשפט המחוזי בתל אביב.
פטרומיליו הואשם בשלושה מקרי שוד, ובהריגה של גב' זילברשטיין שנפטרה כתוצאה מהשוד. פטרומיליו טען להגנתו שלא השתמש באלימות בחטיפת התיקים ולכן לא עבר עבירות של שוד, על פי נוסח בחוק העונשין הקובע: "הגונב דבר, ובשעת מעשה או בתכוף לפניו או לאחריו מבצע או מאיים לבצע מעשה אלימות באדם או בנכס כדי להשיג את הדבר הנגנב או לעכבו... הרי זה שוד".
בית המשפט המחוזי קיבל את טענת התביעה והרשיע את פטרומיליו בשוד ובעבירת הריגה. בית המשפט התייחס לפסק דין אלחרר בו נקבע על בסיס סעיף 287 לפקודת החוק הפלילי, שהיה בתוקף בעת ביצוע העבירה של אלחרר, שיסודות עבירת שוד הם גנבה ושימוש ב"אלימות ממשית" כלפי הגוף או הרכוש של הקרבן, ועל כן מקרה של חטיפת רכוש בלא שבעליו הספיקו להביע התנגדות - אינו נחשב "שוד" כהגדרתו בחוק. אולם, בית המשפט המחוזי קבע שמאז חוק העונשין נכנס לתוקפו, ממנו הוסרה הדרישה לאלימות "ממשית" מהגדרת שוד, בטלה "הלכת אלחרר", והמחוקק קיבל את הבחנה המקובלת במשפט העברי לפיה כל גנבה בגלוי חורגת מגדר "גנבה". על כן, חטיפת תיק אף שהיא ללא "אלימות ממשית", מאחר שנעשתה בגלוי היא בגדר "שוד".
פסיקת בית המשפט העליון.
בית המשפט העליון, בהרכב שכלל את מרים בן-פורת, משה בייסקי ושושנה נתניהו, דחה את טענת התביעה, וקיבל את עמדת פטרומיליו לפיה הוא לא "תפס בכוח" את התיקים. בין היתר התבסס בית המשפט על דברי המנוחה גברת זילברשטיין ש"לא נדחפה, לא הוכתה ואף לא נגעו בה".
בית המשפט דחה את פסיקת המחוזי לפיה השמטת המונח אלימות "ממשית" בחוק העונשין נועדה לבטל את "הלכת אלחרר", וקבע שזו נותרה בעינה. בהתאם לכך קיבל בית המשפט את הערעור על ההרשעה בשלוש עבירות שוד, והמיר אותה בהרשעה ב"גנבה".
בהמשך פסיקתו, קבע בית המשפט כי מאחר שב"הריגה" נדרש יסוד נפשי של צפיות לגרימת נזק לחייו או לשלמות הגוף של הקורבן, בעוד שב"שוד" קיימת צפיות כזאת הרי שב"גנבה" אין צפיות כזאת. בהתאם לכך, הובילה המרת עבירות השוד לעבירות גנבה, לזיכויו של הנאשם מאשמת הריגה.
באוביטר קבע בית המשפט כי "שוד חמור" מתקיים במקרה שהעבריין השתמש ב"אמצעי אלימות קשים" כדי למנוע התנגדות או לגבור עליה. קביעה נוספת הייתה כי כאשר ניתן לצפות נזק ל"שלימות הגוף" (לפי מבחן "הגולגולת הדקה") היקף האחריות כולל גם תוצאת מוות. עוד קבע בית המשפט שאין להביא ראיה מהמשפט האמריקאי להגדרת "שוד", משום שהמשפט האמריקאי בנידון סותר ל"הלכת אלחרר". למרות שפטרומיליו זוכה מהריגה, בית המשפט קבע כי קיימים מצבים בהם יורשע תוקף במוות כתוצאה מהתרגשות, למרות שלא נעשה שימוש באלימות כלפי הקורבן. השופטת בן פורת הבחינה בין מקרה של מוות עקב התרגשות במהלך פריצה, כאשר המותקף חשש שיפגעו בגופו, לבין מוות מהתרגשות שנגרמה ממעשה הגנבה בשעה שהעבריין כבר נמלט.
מידת טבעת
באלאט
באלאט (בטורקית: balat) היא השכונה היהודית העתיקה של איסטנבול. היא ממוקמת בצד האירופאי של איסטנבול, בעיר הישנה ליד קרן הזהב. נראה שמקור השם במילה היוונית העתיקה "palation", שהתגלגלה ללטינית בצורה "palatium" ופירושה "ארמון".
בשנת 1492 גירשו איזבלה הראשונה ובעלה פרננדו השני מלכי ספרד את יהודי ספרד. בעקבות הגירוש הגיעו יהודים רבים לתחומי האימפריה העות'מאנית, ומפני שאיסטנבול הייתה עיר הבירה של האימפריה, התיישבו בה יהודים רבים. יהודים אלו הקימו את באלאט במאה ה-15.
מבנה הבתים שנשתמרו הוא בדרך כלל בצורה זהה. לבתים אלו לרוב שלוש קומות, חזית קדמית צרה, וחלונות.
בשכונה מבני ציבור רבים ששירתו את בני הקהילה היהודית, אך לאחר שיהודים רבים עזבו את המקום ועברו לארץ ישראל, הם משמשים גם את שאר האוכלוסייה שאינה יהודית. בין מבני הציבור נמצא גם בית החולים אור החיים. באזור זה היו בעבר 19 בתי כנסת, ומתוכם רק שניים פעילים גם כיום (אחרידה וקהל ימבול).
במהלך המאה 18 וה19פעלה בשכונה ישיבה, שבראשה עמד גם רבי אליהו עניו.
כהנר
כהנר או כוהנר הוא שם משפחה יהודי-אשכנזי ומשמעותו כהן.
בנימין גליקמן
בנימין גליקמן (10 באוגוסט 1923 - 29 ביוני 2006) היה פסל ומחנך ישראלי.
ביוגרפיה.
נעוריו ושירות בצה"ל.
בנימין גליקמן נולד ברומניה להוריו יעקב ולאה, עלה לישראל ב-1948 וחי ועבד בירושלים. עבד חוות הנוער הציוני על שם ד"ר ישראל גולדשטיין והיה מחנך ומרכז המגמה לפיסול ולגילוף מיום שהוקמה. פסליו הוצגו בתערוכות ובגלריות ועבודה פרי יצירתו, גילופי עץ זית, נבחרה לקשט את קירות אולם האורחים בבית הנשיא יצחק בן-צבי (הצריף הגדול).
בנעוריו למד בנימין גליקמן בבית ספר תיכון לאמנות שימושית ע"ש גריגורסקו. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נקטעו לימודיו והוא נשלח לעבודה במחנות כפייה. בתום המלחמה יצא לאיטליה בדרכו לארץ ישראל. באיטליה נאלץ להמתין כשנתיים עד שהתאפשר לו לעלות על אניית מעפילים. בתקופה זו שהה בכפר אמנים באזור סנטה קרוצה שבדרום איטליה. בכפר זה, שאמניו המשיכו מסורות עתיקות של אמנות שימושית, למד ועבד.
ב-1947 עלה על האנייה "חיים ארלוזורוב", בפיקודו של לובה אליאב, שמעפיליה נתפסו על ידי הבריטים ונשלחו למחנות בקפריסין. במחנות בקפריסין הכיר את אשתו לעתיד, לאה אילונה לבית שוורץ, ילידת טרנסילבניה, שניצלה מהתופת באושוויץ ובברגן בלזן, והגיעה אף היא לקפריסין באניה "חיים ארלוזורוב" לאחר שהות של כשנה וחצי במחנות החלמה בשוודיה.
לאחר כשהות של שנה בקפריסין עלו בנימין גליקמן ובת זוגו לישראל והצטרפו לקבוצת חמדיה. בנימין התגייס ליחידת הפלמ"ח, והמשיך את שירותו בצה"ל עד 1950. בצבא יזם בניית ביתנים מאבן, בתמיכתו של המפקד יגאל ידין.
קריירת הוראה ופיסול.
לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף בנימין לצוות החינוכי שהקים את חוות הנוער הציוני ע"ש ד"ר ישראל גולדשטיין בירושלים, והחל להורות שם במגמה לאמנות, שאותה גם ריכז במשך שנים ארוכות. אופייה של מגמה זו, ראשונה בחינוך העל-יסודי בארץ, וגם היחידה במשך תקופה ארוכה מאוד, נקבע על ידו כמרכז המגמה. המטרה הייתה להעניק לחניכים את מירב הכלים ליצירה פלסטית ולקרב אותם אל צורות ביטוי רבות ככל האפשר. הוא הצליח לעודד ביטוי אישי של תלמידים יוצרים ולפתח את יכולתם לעסוק באמנות שימושית.
בנימין בחר להתמקד בחינוך לאמנות והוסמך להוראה, למד בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים ולמד פיסול אצל האמנים בן צבי ולב. הוא לימד והדריך בחוות הנוער הציוני במשך 42 שנה, ושם גם התגורר עם בני משפחתו במשך תקופה ארוכה, והיה חשוף ביצירתו לעיני חניכיו כמעט כל שעות היממה. הוא לא הבדיל בין תפקידו כאמן יוצר לבין תפקידו כמחנך ליצירה. את החומרים, התכנים והצורות בחר לרוב כדי להציג לתלמידים את מירב האפשרויות הקיימות בחומר וכדי לקרבם לאסכולות השונות. הסדנא בה הדריך בחוות הנוער הציוני הפכה לימים לסדנא חשובה בירושלים, ומבית מלאכה זה נתנו מתנות רשמיות לאישים רמי מעלה בהם, הגב' אינדירה גאנדי וגב' רוזוולט. פסליו של בנימין גליקמן ופסלי חניכיו מקשטים פינות רבות בחוות הנוער הציוני.
עבודותיו של בנימין הוצגו בתערוכות בישראל ומחוצה לה והוצגו בגלריות רבות. ב-1977 עשה תערוכת יחיד בירושלים, שזכתה להצלחה רבה. בנוסף יצירתו, שבעת המינים, תבליטים מעץ זית, נבחרה לקשט את קירות אולם האורחים בבית הנשיא יצחק בן-צבי (צריף הנשיא). פסלו, עוף דורס, נכלל בתערוכה "סגולות של זיכרון, 65 שנות יצירה של ניצולי שואה", שהוצגה במוזיאון יד ושם (2010-2011).
ביצירותיו השתמש בנימין בעיקר במתכת ובעץ. הוא התחיל בעצי זית והמשיך בעיקר במהגוני, אגוז ואשור (בוק). עם השנים עבר יותר ויותר לעסוק בפסלי מתכת בעיקר מפליז ומאלומינים מעורב במגנזיום.
בפסליו של בנימין ניתן לראות, לכאורה, שתי נטיות שמקובל לראותן כסותרות זו את זו: הנטייה אל הפיסול הפיגורטיבי והנטיה אל הפיסול המופשט. אולם פסליו הפיגורטיביים אינם ריאליסטיים ואילו בפסלים האבסטרקטים ניכרים יסודות מסוגננים. "אני מעצב לפי נושאים ומוטיבים," אמר גליקמן בראיון שנתן על עבודתו, "בין הנושאים נמצא את דמות האדם, המשפחה, הילדים, הטבע. סגנון הפיסול הוא על פי רוב פיגורטיבי, המובן לכל אדם, ולפעמים ריאלי. הדמיון וההיגיון קיימים זה לצד זה." הוא ראה בעבודתו שליחות להחדרת ערך האמנות בקרב בני נוער ומבוגרים, והאמין שהאמנות היא אחת הדרכים לחינוך לערכים ולעיצוב דמות בני הנוער.
הפסל בנימין גליקמן קיבל תואר יקיר ההסתדרות בירושלים לשנת 1991. הוא שימש תקופה ארוכה כנציג הנוער הציוני ותנועת העבודה הליברלית במועצת פועלי ירושלים. כן היה פעיל בהסתדרות המורים וכיהן כחבר במרכז הסתדרות המורים.
האמן הלך לעולמו בשנת 2006, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים. הוא היה נשוי ללאה גליקמן ואב לשתי בנות.
הקיבוץ (פירושונים)
מאירוב
מאירוב (רוסית: Меиров או Мееров) הוא שם משפחה יהודי רוסי, קווקזי ובוכרי. פירוש השם בעברית הוא "בן מאיר".
אדוארד רג'ואן
אדוארד רג'ואן היה טניסאי ישראלי, מחלוצי הטניס הישראלי. ארבע פעמים ברציפות אלוף ישראל בטניס (1938-1935).