כהן-צידון נולד באלכסנדריה שבמצרים לראובן ולפרידה (הוריו היו ילידי צידון שבלבנון), בה הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון "דה מאנש" בעיר ובבית הספר הגבוה למסחר. היה פעיל בתנועה הציונית במצרים. ניהל את בית הספר היהודי דה לה פרגולה שבאלכסנדריה. בשנת 1949 עלה לישראל. הוא למד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב והוסמך לעריכת דין בשנת 1956. בשנים אלו היה פעיל בהתאחדות עולי מצרים. בשנת 1960 דרש בשם עולי מצרים שמדינת ישראל תשתמש ברכוש מצרי מוקפא לפיצוי עולי מצרים שהשאירו במצרים את רכושם. הוא גם פעל בקרב יוצאי עדות המזרח בישראל, הוציא לאור את כתב העת "אל המזרח" ומשך תקופה היה פעיל במפא"י.
היה עורך הדין של משפחת שוחמכר בעת פרשת יוסל'ה שוחמכר והוציא ספר בשם "איפה יוסל'ה" בהוצאת העולם הזה. כן ייצג את אשתו של חיים יהודה.
בשנת 1961 היה כהן-צידון שותף לייסוד המפלגה הליברלית הישראלית. הוא הוצב במקום ה-27 ברשימת גח"ל לקראת הבחירות לכנסת השישית, אך לא נכנס לכנסת לאחר שהרשימה קיבלה רק 26 מנדטים. כהן-צידון נכנס לכהן כחבר הכנסת בשנת 1966 לאחר פטירתו של אליהו מרידור. הוא היה פעיל בוועדת הפנים, ועדת החינוך והתרבות וועדת העבודה. ביולי 1968 הוא פרש מהליברלים והקים סיעת יחיד. בפברואר 1969 הצטרף לסיעת המרכז החופשי. עם תום כהונת הכנסת השישית בשנת 1969 חדל לכהן כחבר כנסת.
לאחר הסכם השלום עם מצרים התבטא:
נפטר בפברואר 2012, היה נשוי ללאה ואב לשלוש.
בני משה (אגודה ציונית)
בני משה היה ארגון סתרים מסוג ארגון אחווה גברי וציוני, שהוקם במתכונת דומה לארגון הבונים החופשיים. מייסד הארגון היה אחד העם. הארגון נוסד באודסה בשנת 1889 בתאריך ז' באדר, שעל פי המסורת היהודית הוא יום הולדתו ויום פטירתו של משה רבנו, ועל שמו הוא נקרא. החברים הידועים בארגון היו ד"ר יהודה לייב מטמון-כהן, שייסד מאוחר יותר את הגימנסיה העברית "הרצליה", הסופרים יהושע ברזילי ויהודה גור, העסקנים מנחם אוסישקין ומאיר דיזנגוף, הרופא ד"ר הלל יפה והסוחר ופעיל ההתיישבות יחזקאל דנין (סוכובולסקי), בביתו הוקם הסניף הארץ־ישראלי. הארגון פעל באמצעות הלשכות של תנועת "חובבי ציון" באודסה, בוורשה בווילנה וביפו.
האגודה דגלה בהכשרה רוחנית שתטפח לאומיות יהודית מוסרית כהכנה להתיישבות בארץ. היא כללה מאה חברים בקירוב, שנבחרו בקפדנות.
ב-1896 הצטרף אליה חיים ויצמן.
חברי הארגון חיפשו דרך חדשה בתוך תנועת חובבי ציון, בהנהגת אחד העם, הם דגלו בציונות הרוחנית. רבים מחברי התנועה חשו כי התנועה חייבת בשינוי רדיקלי, שינוי שיפנה את המאמץ העיקרי מעלייה לארץ ישראל או מאמצים דיפלומטיים במסגרת הציונות המדינית, אל תהליך "הכשרת הלבבות" ולהרחיב בקרב העם את רעיון הלאומיות היהודי:
חברי הארגון, הקשור קשר הדוק לארגון מנוחה ונחלה, באו משורות חובבי ציון ותפקידו המוצהר היה "להכשיר את הדור למילוי תפקידיו הלאומיים", דהיינו "הכשרת הלבבות". הם סברו כי על מנת להגשים את התחייה הלאומית של היהודים בארץ ישראל יש להכשיר הנהגה של יחידי סגולה שינהיגו את העם. חברי האגודה הצעירים יצאו בעיקר נגד אפוטרופסות הברון רוטשילד במושבות והתערבותו בהתנהלות היישוב.
חברי הארגון פעלו להקמת בתי ספר, ובפרט בתי ספר לבנות, אספו ספרים לשם הקמת ספריות בארץ ישראל, הוציאו לאור עיתון בשם "מכתבים מארץ ישראל". בווארשה יסדו את הוצאת הספרים "אחיאסף" ואת "השילוח".
ל"בני משה" קמו מתנגדים משני כיוונים: חובבי ציון רבים דרשו שלא לעכב את העבודה המעשית בארץ, וחרדים חששו כי כוונת "בני משה" היא להנהיג רפורמה בדת. האגודה הייתה חסרת תוכנית פעולה מעשית וכוחה נחלש. היא התפרקה בשנת 1897 לאחר שמונה שנות פעולה.
אנריק ולור אי ויוס
חורבת יתיר
חוּרְבַּת יַתִּיר היא אתר ארכאולוגי הכולל שרידי מבנים בדרום הרי חברון ליד "דרך הפטרולים", הכוללים מבנה שצבי אילן מגדירו "אולי בית כנסת". עם זאת הוא מונה אותו ברשימת בתי הכנסת הקדומים. בתקופה הביזנטית בארץ ישראל היה במקום כפר נוצרי גדול. האתר מזוהה כיתיר המקראית
אזכורים מקראיים.
במקרא היא מוזכרת בתור אחד מערי הכוהנים, כמו אשתמוע, כפי שנאמר בספר יהושע: "וְלִבְנֵי אַהֲרֹן הַכֹּהֵן, נָתְנוּ אֶת-עִיר מִקְלַט הָרֹצֵחַ אֶת-חֶבְרוֹן... וְאֶת-יַתִּר, וְאֶת-מִגְרָשֶׁהָ, וְאֶת-אֶשְׁתְּמֹעַ, וְאֶת-מִגְרָשֶׁהָ" (פרק כ"א, י"ד).
יתיר היא אחת הערים שדוד שולח לה שלל. שנאמר בספר שמואל: " וַיָּבֹא דָוִד אֶל-צִקְלַג, וַיְשַׁלַּח מֵהַשָּׁלָל לְזִקְנֵי יְהוּדָה לְרֵעֵהוּ לֵאמֹר: הִנֵּה לָכֶם בְּרָכָה, מִשְּׁלַל אֹיְבֵי ה'. לַאֲשֶׁר בְּבֵית-אֵל ... וְלַאֲשֶׁר בְּיַתִּר.. (פרק ל' כ"ז).
כפר נוצרי.
אוסביוס מקיסריה בן המאה ה-4 מזכיר את יתיר שלוש פעמים:
המקום מופיע במפת מידבא. אשתורי הפרחי, בן המאה ה-14, מזכיר ששם המקום "עתיר" ואכן זה גם שם השייח' הקבור במקום, אולי עדות לשימור השם המקראי. לפי חרסים במקום יש עדות ליישוב ישראלי.
המבנה.
בשנת 1806 שמע החוקר אולריך יאספר זטצן על כתובת במקום ושרידי מבנה, אולי כנסייה. החוקר מאדר מספר על שתי כנסיות במקום. סקר של צבי אילן משנת 1987 - 1989 השלים את המידע על האתר. הכפר היה גדול ואמיד. הבנייה מאבני גזית משובחות. אותרה כנסייה וגם מבנה ציבורי נוסף, אולי בית כנסת.
המבנה הציבורי, בולט על סביבתו ופונה לירושלים. המכלול שלו דומה למעון העתיקה בנגב. הקיר הצפוני, בו הייתה אמורה להיות גומחה לארון הקודש נהרס. על המשקופים יש חריטות הדומות לאלו שבסוסיא העתיקה: רוזטות ומרובעים בולטים. לידו מצאו פריטים העשויים להציע על קיום בית כנסת: על קשתות העמודים מדליונים משריגי גפן. עמודי לב מהסוג שנמצאו בחזית בימת ארון הקודש.
ההשערה כי המבנה הוא בית כנסת מבוססת על מיקומו, כיוונו, אופיו הציבורי והפריטים שנמצאו לידיו.
צבי אילן מנסה להסביר מדוע אין אוסביוס מזכיר את היישוב היהודי. ייתכן כי המבנה הציבורי הוא מתקופה קודמת לתקופתו. אולי בצד הנוצרים היו גם יהודים - אם כי במספר מועט יותר. המבנה הוקם לאחר תקופת אוסביוס.
קישורים חיצוניים.
ג'רולד נאדלר
ג'רלד נאדלר
ג'רולד נדלר
פומפאו פברה
פומפאו פברה אי פוק (בקטלאנית: Pompeu Fabra i Poch; ) הוא בלשן ומילונאי קטלאני, הדמות המרכזית בקביעת התקן הספרותי של השפה הקטלאנית בתחילת המאה ה-20.
חייו.
נעורים.
פברה נולד בשנת 1868 בעיירה גראסיה (סופחה לברצלונה בשנת 1897). הוא היה הצעיר מבין שלושה עשר או ששה עשר ילדים, אם כי מלבד פברה עצמו הגיעו רק עוד שתי בנות לגיל הבגרות. אביו ז'וזפ פברה אי רוקה (Josep Fabra i Roca) היה איש ציבור שהחזיק בדעות רפובליקניות וליברליות ומ־1868 היה ראש העיר של גראסיה. בתקופות של רדיפות נגד רפובליקנים אף נאסר.
בתי הספר בקטלוניה בתקופת ילדותו של פברה התנהלו בספרדית, אף־על־פי שמורים רבים היו בעצמם קטלאנים. קטלאנים קראו וכתבו בדרך כלל בספרדית וכתיבה בקטלאנית הייתה נחלתם של מלומדים מעטים ושמרנים למדי, בעיקר בהקשר של תנועת הרנאישנסה, התחייה הלאומית הקטלאנית, והם עסקו בעיקר ביצירה עצמה ולא שאפו להפיצה בציבור. כאשר היה בן חמש עשרה, רצה פברה לכתוב מכתב לאחייניו. כהרגלו התחיל לכתוב בספרדית – ("אחייניי האהובים") ואז נעצר והבין שהמילה הספרדית שהוא כותב – "sobrinos" (אחיינים) – היא לא המילה שהוא חושב – "nebots". הוא קרע את הדף וכתב את המכתב כולו בקטלאנית, אף־על־פי שמעולם לא למד את כללי הכתיב של השפה הזאת והיה צריך לנחש איך כותבים את המילים. אביו הופתע לטובה מהדבר ושניהם החליטו שמאותו יום ינהלו את התכתבויותיהם רק בקטלאנית.
מעבר מהנדסה וכימיה לעיסוק בלשון.
בתום הלימודים בבית הספר פברה למד כימיה והנדסת מכונות, אך עניינו בבלשנות לא פסק ובהדרגה הוא התעמק בלימוד עצמי של פילולוגיה ונחשף לתנועות קטלאניות לאומיות. משנת 1890 פרסם במסגרת כתב העת ל'אבנס (L'Avens), שבו היו שותפים גם ז'אומה מאסו וז'ואקים קאזס, מספר מאמרים שבהם הציע לבצע רפורמה בכללי הכתיב של קטלאנית. כתב העת עצמו אימץ בהדרגה את כללי הכתיב שהציע פברה ואף שינה את הכתיב של שמו ל־"L'Avenç".
מ־1902 עד 1912 חי בבילבאו ועבד שם כמרצה לכימיה. באותו זמן המשיך לעסוק בבלשנות קטלאנית, ואף שהיה אוטודידקט בנושא בלשנות, זכה בתחום הזה למוניטין רב עד כדי כך שהנשיא הראשון של קטלוניה האוטונומית, אנריק פראט דה לה ריבה, הזמין אותו לנסח את הכללים הנורמטיביים האחידים החדשים לכתיבת השפה. בעקבות כך חזר לקטלוניה והוציא את ספר הדקדוק הראשון של השפה הקטלאנית שדגל בגישה בלשנית מתארת, כלומר תיאור של השפה המדוברת כמו שהיא ולא רק קביעת כללים לדיבור נכון. הוא גם נמנה עם מייסדי המחלקה הפילולוגית של המכון ללימודים קטלאניים ובשנת 1917 מונה לנשיאה.
בעבודתו הבלשנית נמנע פברה באופן שיטתי מלקבוע שאחד מהלהגים של קטלאנית יהיה הלהג התקני המחייב, והתייחס לנורמות הקיימות של ולנסית, וללהגים של קטלוניה המערבית ושל האיים הבלאריים כאל נורמות מקובלות באזוריהן ונתן להן ביטוי גם בכללי הכתיב שהציע. זאת, בין היתר, כדי לא לפגוע במסורת הספרותית של אזורים אלה, שמהם הגיעו יוצרים חשובים כגון ז'ואנוט מרטורל וז'ואן אלקובר.
ניסוח כללי השפה הקטלאנית התקנית.