כל רומן מתחיל עם נושא היסטורי. אף על פי שהרומנים שלו לא עמדו בלוחות זמנים הגיוניים, כולם התמקדו בהיבטים רבים של ההיסטוריה האיסלאמית. לאחר מכן, הוא קורא את כל המקורות הזמינים על הנושא החדש כדי להשיג הבנה מקיפה ככל האפשר. אז הוא בונה תוכנית מבנית שתלויה לחלוטין במציאות ההיסטורית. לבסוף, הוא חולם על הדמויות ועל הרומנטיקה שבאמצעותה הוא יחבר את ההיסטוריה.
הדיוק של זידאן החוקר בהתמודדות עם כל רומן מתבטא בהכללתו המתמדת למקורות מתועדים, בהערות שוליים תכופות ופרקי מבוא, אשר סיפקו את ההקשר ההיסטורי, התרבותי והגאוגרפי של האירוע ההיסטורי שנבחר. היבט הבידור של סיפוריו הגיע עם סיפור אהבה בין דמויות בדיוניות ועמימות כלשהי כדי לשמור על תשומת הלב של הקורא. העלילות בסיפוריו היו לעיתים קרובות חלשות, רוב הסיפורים שלו הסתמכו על צירוף מקרים נוח של דמויות כדי להנחות את סיפור האהבה והמסתורין, וכמעט כל הרומנים שלו הסתיימו בסיום טוב.הדמויות של ג'ורג'י זידאן היו לעיתים קרובות חד-ממדיות, ללא תובנה לגבי כישוריהן, הרקע או הפרספקטיבה שלהן בזמן, במוסדות או בקהילה בה היו נוכחים. מאחר שהוא יציג את כל תכונות האופי בתוך ההופעה הראשונה לכל דמות, התפתחות האופי מעולם לא הופיעה במהלך הסיפור. הדמויות הקבועות, יחד עם סגנונו העיתונאי הישיר, היו אידיאליות לקישור ההיסטוריה האובייקטיבית והמדויקת בצורה הברורה ביותר לקהל הערבי הרחב.
יחד עם מתן החינוך הכללי לאוכלוסייה הערבית, אמר זידאן כי הוא גם שואף לפתח "", שיש לה מטרה ברורה בתקשורת, בחינוך ובהארה. הוא מתח ביקורת על הכתיבה שהייתה נגישה רק לקבוצה קטנה של אנשים, ובמיוחד בשפה השמורה לקטגוריה מסוימת של לימוד דתי, בגלל שיעור האוריינות של 10% בקרב הגברים ו-0.05% בקרב הנשים באותה תקופה, השפה המוזהבת הזאת הייתה בלתי נגישה לציבור הרחב. בהקדמה לרומן, ובמיוחד לרומן שנכתב בשפה פשוטה וברורה, בולט במיוחד כי מטרתו של זידאן היא להרחיב את הקטגוריה של הקוראים כך שתכיל גם את השכבה הפשוטה בחברה הערבית בנוסף לאליטה המדעית.
מוות והשפעה.
האוניברסיטה המצרית שנפתחה בשנת 1910, הציעה לזידאן להיות מרצה להיסטוריה של האסלאם, וזידאן קיבל את התפקיד רק באי-רצון, בגלל חוסר הפופולריות שלו בקרב המוסלמים השמרנים. הוא פוטר לפני שהתחיל להגיב על מחאות המונים מהציבור המוסלמי, שהתנגד למוצאו הנוצרי ולנטייתו החילונית.
עבודתו השנויה במחלוקת של זידאן הייתה שנויה במחלוקת בספרו "תולדות הציוויליזציה האסלאמית" (1901 - 1906), אשר נתן קריאה ביקורתית בת חמישה כרכים על ההיסטוריה האיסלאמית. מחלוקת זו הטרידה אותו עד מותו הבלתי צפוי בשנת 1914.
זידאן מת, והותיר אחריו מורשת של 23 רומנים שפורסמו, עבודות מדעיות רבות ומגזין שהופץ לאחר מכן בפרס, בהודו, ביפן, במערב אפריקה, בזנזיבר, באוסטרליה, בניו זילנד, באיי הודו המערבית ובצפון ודרום אמריקה. באותו זמן השפעתו הותירה רושם מתמשך על האוכלוסייה הערבית הכללית וכן על סופרים גדולים כמו טהא חוסיין طه حسين, נג'יב מחפוז نجيب محفوظ והמשוררת פדואה טוקאן فدوى طوقان.
היה שינוי בדרכי החשיבה בקרב בני החברה בכלל והשינוי הזה שהביאה אותו אל נהדה אלערביה. בנוסף לאלה שקראו את עבודתו של זידאן ועקבו אחריו. נוסף על כך, שיטת החינוך הפרטני באותה תקופה רחוק מן האליטה הדתית וגם מכל האוכלוסייה ומאחר שהרומן הערבי נכתב בשפה קלה להבנה, גם בית הדפוס שהקים סייע רבות בהפצת ידע ורעיונות חדשים לאנשים מכל הרקעים.
הפקת חברה שחושבת ומדברת על עצמה יצרה דיאלוג. מה שהוביל לביטוי של חוסר שביעות הרצון של האוכלוסייה על כמה דברים בחברה ולהגיע לרעיון: איך לשנות את הקהילה הזאת?
תרגומים.
עד לאחרונה, לא היו יצירותיו של זידאן זמינות באנגלית, אך תורגמו לעשרות שפות אחרות. קרן זידאן, שנוסדה על ידי נכדו ד"ר ג'ורג' זידאן כדי לקדם את התרבות הערבית, הזמינה תרגומים של חמישה מתוך עשרים ושניים הרומנים ההיסטוריים שלו. העבודה החלה בשנת 2009, ספרים היו מתוכננים 2011 ו-2012.
הצלב הגדול של צלב הברזל
הצלב הגדול של צלב הברזל (בגרמנית: Großkreuz des Eisernen Kreuzes) היה עיטור שנועד לגנרלים המנצחים של הצבא הפרוסי ובעלי בריתו. זה היה העיטור הגבוה ביותר (שהוענק בדרך כלל) בדרגות של צלב הברזל. יחד עם צלב הברזל מדרגה ראשונה ושנייה, הצלב הגדול הוקם ב-10 במרץ 1813, במהלך המלחמות הנפוליאוניות. הוא חודש בשנת 1870 במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, ושוב בשנת 1914 במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-1939, כאשר חידש אדולף היטלר את "צלב הברזל" כעיטור גרמני (ולא פרוסי בלבד), הוא גם חידש את הצלב הגדול.
הצלב הגדול של צלב הברזל היה כפול מגודלו של "צלב הברזל", ונענד על ידי סרט שהשתלשל סביב הצוואר. צלב האבירים של צלב הברזל המאוחר יותר, שנוסד ב-1939, נענד גם הוא מן הצוואר, אך הוא היה קטן יותר מהצלב הגדול אם כי גדול יותר מ"צלב הברזל".
הצלב הגדול 1813.
חמישה אנשים קיבלו את הצלב הגדול של צלב הברזל משנת 1813 על מעשים במהלך מלחמות נפוליאון:
הצלב הגדול 1870.
צלב הברזל חודש ב-19 ביולי 1870, במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה. תשעה אנשים קיבלו את הצלב הגדול של צלב הברזל בשנת 1870 על שירות במהלך אותה מלחמה. שבעה צלבים גדולים הוענקו ב-22 במרץ 1871, ל:
וילהלם הראשון, קיסר גרמניה קיבל את הצלב הגדול ב-16 ביוני 1871, ופרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין קיבל אותו ב-4 בדצמבר 1871. הקיסר היה המפקד העליון של הצבא הפרוסי, ומולטקה היה ראש המטה הכללי. האחרים היו מפקדים בכירים של הצבא הפרוסי (נסיך הכתר אלברט פיקד תחילה על הצבא הסקסוני כקורפוס תחת ארמייה פרוסית, אך מאוחר יותר פיקד על כוח פרוסי / סקסוני משולב).
הצלב הגדול 1914.
צלב הברזל חודש שוב ב-5 באוגוסט 1914, וחמישה אנשים קיבלו את הצלב הגדול של 1914 במהלך מלחמת העולם הראשונה:
הצלב הגדול 1939.
אדולף היטלר החזיר את "צלב הברזל" כעיטור גרמני בספטמבר 1939, והצלב הגדול שוב היה הדרגה הגבוהה ביותר (מעל הדרגות השונות של צלב האבירים של צלב הברזל).
הרמן גרינג הפך למקבל היחיד של הצלב הגדול של צלב הברזל במלחמת העולם השנייה, כאשר הוענק לו העיטור ב-19 ביולי 1940.
העיטור הגדול עוד יותר, כוכב הצלב הגדול של צלב הברזל, הונהג מחדש גם הוא על ידי היטלר, אך מעולם לא הוענק במהלך המלחמה.
Fame (שיר)
Fame (בעברית: תהילה) הוא סינגל שבוצע על ידי איירין קארה ויצא לאור בשנת 1980. השיר שימש כשיר הנושא של סדרת הטלוויזיה "תהילה" ושל סרט הנושא אותו שם. השיר יצא כסינגל הראשון מתוך הפסקול, Fame.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-1 במצעד הסינגלים הבריטי, וה-4 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע.
איירין קארה גילמה את התפקיד של קוקו הרננדז בסרט תהילה וביצעה את שיר הנושא של הסרט. מילות השיר נכתבו על ידי דין פיצ'פורד והלחן על ידי מייקל גור. בשנת 1981 השיר זכה בפרס האוסקר על הופעתו כשיר הנושא בסרט תהילה. השיר היה גם לשיר הנושא של הסדרה תהילה ששודרה בין השנים 1982 ל-1987.
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד בילבורד הוט 100 ולמקום הראשון בבריטניה. בבריטניה נמכרו מן הסינגל מעל מיליון עותקים.
Fame הגיע למקום הראשון גם במצעדים באירלנד, ניו זילנד והולנד ולמקום השלישי בשוודיה ואוסטרליה.
תומאס ובסטר
תומאס ובסטר (באנגלית: Thomas Webster; 10 במרץ 1800 - 23 בספטמבר 1886) היה צייר אנגלי של ז'אנר ציורי ילדים וחיי יום יום בכפר, שרבים מהם הפכו לפופולריים באמצעות הדפסים. הוא חי שנים רבות במושבת האומנים בקרנברוק שבקנט.
ביוגרפיה.
ובסטר נולד בפימליקו, לונדון. אביו עבד בצוות האחזקה של ארמון המלוכה של ג'ורג' השלישי. הבן, שהוכיח כישרון למוזיקה, הפך לנער מקהלה, תחילה בקפלה של ג'ורג' הקדוש בטירת וינדזור, ואחר כך בקפלה המלכותית בארמון סנט ג'יימס בלונדון. הוא עזב את המוזיקה לטובת הציור. כסטודנט באקדמיה המלכותית לציור, הוא הציג בשנת 1824, דיוקן של "מר רובינסון ומשפחה". ובשנה שלאחר מכן זכה בפרס ראשון בבית הספר לציור.
בשנת 1825, הציג ובסטר ״מורדים יורים באסיר״, בגלריית רחוב סאפוק - הראשון בסדרה של תמונות חיי בית הספר, ז'אנר שעבורו הוא נודע. בשנת 1828, את ציורו ״ניסוי אבק שרפה״ הוא הציג באקדמיה המלכותית, ובשנת 1829 את ״האסיר״. ואחריהם הציג תמונות רבות של חיי הכפר בשתי הגלריות. בשנת 1840 נבחר ובסטר כחבר באקדמיה המלכותית (ARA). הוא המשיך להציג לעיתים קרובות שם עד 1876, כאשר הוא היה כבר פרש מן האקדמיה. הוא הציג דיוקן עצמי בשנת 1878.
בשנת 1856 צילם ובסטר במכון הצילום הלונדוני של רוברט האוולט, כחלק מסדרת דיוקנאות של אמנים. התמונה הוצגה בתערוכת קבוצתית במנצ'סטר בשנת 1857.
מ-1835 עד 1856 ובסטר גר בבית קניון, קנסינגטון, אבל את שלושים השנים האחרונות של חייו בילה במושבת האמנים, קרנברוק שבקנט, שם הוא מת ב-23 בספטמבר 1886.
עבודתיו.
ובסטר נודע בציורי הז'אנר שלו. לעיתים קרובות צייר ילדים כנושא מרכזי. ציוריו מתארים אירועים מחיי היומיום בצורה מתוחכמת והומוריסטית. רבים מהם הפכו לפופולריים מאוד, במיוחד ״Pinch of Snuff" שלו (1840) שבעבורו הוא קיבל את החברות באקדמיה המלכותית.
בטווח המצומצם של נושאים שהוא ריכז את עצמו, היה ובסטר חסר תחרות. חלק מהתמונות שלו - כמו ״זכרו את המערה״, ואולי את ״התנופה״ - ייחסו בטעות לצייר אחר.[1] ״החיוך״ (1841), ״הזעף״ ו״הילד עם ידידים רבים״, נמנים עם הציורים הרבים שהתפרסמו בעזרת תחריטים.