מקור מתיישביו הראשונים של היישוב היה ככל הנראה מוולאכיה וחלק מתושביו דוברים גם את הדיאלקט הוולאכי. ברגובו מורכבת מ-3 שכונות מרכזיות, 2 מהן אוכלסו בשעתו על ידי בולגרים ואחת על ידי ולאכים, אך ברבות השנים התמזגה האוכלוסייה. בנוסף, ההערכה היא ש-15 אחוזים מתושבי העיירה הם בני רומה. האוכלוסייה מצויה במגמת קיטון בשל הגירה שלילית, בעיקר הגירת עבודה.
אדגארדו מורטארה
יונאס גוטיירס
ארתור שפאניער
ארתור שפאניר
ארתור שפניאר
ח&quot;ז דימיטרובסקי
1948 בארצות הברית
1948 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 172 שנה מיום היווסדה.
1947 בארצות הברית
1947 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 171 שנה מיום היווסדה.
הזמן שנשאר
הזמן שנשאר (בצרפתית: Le Temps qui reste) הוא סרט קולנוע צרפתי משנת 2005 בבימויו של פרנסואה אוזון. הסרט הוקרן לראשונה בקטגוריית "מבט מסוים" של פסטיבל קאן 2005.
עלילה.
רוֹמָן (מלוויל פּוּפּוֹ) הוא צלם אופנה מצליח בן 31, החי עם בן זוגו הצעיר סשה (כריסטיאן סנגוואלד). לאחר שהוא מתעלף באמצע יום עבודה, הוא מבקר אצל רופא וזה מודיע לו כי הוא חולה בסרטן סופני וכי נותרו לו כשלושה חודשים לחיות. רומן דוחה באופן נחרץ את הצעת הרופא לעבור טיפולי כימותרפיה שסיכויים לסייע לו להחלים הם קלושים.
מרגע קבלת הבשורה מחליט שלא להסגיר את המידע בדבר מותו המתקרב לסביבתו הקרובה ולמשפחתו. את ההכנות למותו הקרב הופך רומן למסע מבודד של פרידה אישית, ואת הקרובים אליו הוא מרחיק ממנו: בארוחת ערב עם משפחתו הוא מפגין רשעות כלפי אחותו הנמצאת במשבר, הוא מאלץ את אביו להתוודות על בגידותיו באשתו, והוא מסלק מחייו את בן זוגו הצעיר לאחר הפעלת אלימות מינית כלפיו. היחידה שאליה הוא מרגיש אמפתיה היא סבתו (ז'אן מורו) הנוטה למות גם היא, והיא היחידה אותה הוא משתף בסודו.
באחד הימים כאשר הוא חוזר מפריז, סועד רומן בדיינר. המלצרית פונה אליו בבקשה אישית ומספרת לו כי בעלה עקר, וכי הם מחפשים גבר צעיר שיכניס אותה להריון. הוא מסרב בתחילה, אך בהמשך חוזר בו ומציב כתנאי את השתתפות הבעל ביחסי המין. לאחר שהדבר נעשה נפגשים שוב השלושה אצל נוטריון, שם מצהיר רומן על רצונו להוריש את כל כספו ורכושו לילד שייוולד.
שווייץ במשחקים האולימפיים
שווייץ היא אחת מארבע המדינות היחידות שהשתתפו בכל המשחקים האולימפיים שנערכו בעת החדשה מאז חידושם באולימפיאדת אתונה (1896), לצדן של אוסטרליה, בריטניה ויוון. את אולימפיאדת מלבורן (1956) אמנם החרימה, במחאה על הפלישה הסובייטית להונגריה שהביאה לדיכוי המרד ההונגרי, אך הרוכבים השווייצרים הספיקו להשתתף בתחרויות הרכיבה שנערכו קודם לכן בסטוקהולם.
לאורך השנים, צברו הספורטאים השווייצרים 206 מדליות אולימפיות, בהן 53 מדליות זהב. הענפים הבולטים ביותר היו התעמלות מכשירים (49 מדליות, בהן 16 מדליות זהב, המקנה לה את המקום השישי בטבלת המדליות של כל הזמנים), חתירה (24 מדליות, בהן 7 מדליות זהב) וקליעה (23 מדליות, בהן 7 מדליות זהב).
שווייץ השתתפה גם בכל אולימפיאדות החורף, והיא אחת המדינות המצליחות במשחקים אלה, עם 167 מדליות, בהן 63 מדליות זהב, המקנה לה את המקום השמיני בטבלת המדליות של כל הזמנים. הענפים בהם מצליחים הספורטאים השווייצרים במיוחד הם סקי אלפיני (ענף בו היא שנייה רק לאוסטריה, עם 73 מדליות, בהן 25 מדליות זהב), מזחלות (ענף בו היא שנייה רק לגרמניה, עם 31 מדליות, בהן 10 מדליות זהב), גלישת שלג (ענף נוסף בו היא מדורגת במקום השני בטבלת המדליות של כל הזמנים, אחרי ארצות הברית, עם 13 מדליות, מהן 8 מדליות זהב), סקי בסגנון חופשי (בו מדורגת שלישית אחרי ארצות הברית וקנדה עם 10 מדליות מהן 5 זהב), וקפיצות סקי (5 מדליות, בהן 4 מדליות זהב.
אירוח המשחקים.
שתי אולימפיאדות חורף נערכו בשווייץ, שתיהן בסנט מוריץ: משחקי 1928 ומשחקי 1948. סנט מוריץ הייתה אמורה גם לארח את המשחקים ב-1940, לאחר ביטול ההחלטה לקיימם בסאפורו, עקב מלחמת סין–יפן השנייה, אך בסופו של דבר המשחקים בוטלו לחלוטין בשל מלחמת העולם השנייה. מאוחר יותר, הגישה את מועמדותה לאירוח המשחקים ב-1960, אך במכרז שנערך דורגה במקום הרביעי, אחרי סקוו ואלי, אינסברוק וגרמיש-פרטנקירכן.
עיר שווייצרית נוספת, סיון, התמודדה אף היא מספר פעמים על אירוח משחקי החורף, ובכולן דורגה במקום השני: ב-1976 הפסידה לדנוור (שבסופו של דבר ויתרה על האירוח, והמשחקים נערכו באינסברוק), ב-2002 הפסידה לסולט לייק סיטי, וב-2006 הפסידה לטורינו.
לוזאן הגישה את מועמדותה לאירוח משחקי הקיץ שלוש פעמים. במכרזים על אירוח המשחקים של 1944 ושל 1948 הפסידה ללונדון (המשחקים של 1944 בוטלו בסופו של דבר בשל מלחמת העולם השנייה, וב-1948 נערכו כסדרם בלונדון), ובמכרז על אירוח המשחקים של 1960 הגיעה למקום השני אחרי רומא.
היסטוריה.
עד מלחמת העולם הראשונה.
באולימפיאדת אתונה (1896) ייצגו את שווייץ 3 ספורטאים (אם כי לגבי אחד מהם, המתעמל שארל שמפו, יש מחלוקת האם השתתף כשווייצרי או כבולגרי). הספורטאי הבולט במשלחת היה המתעמל לואי זוטר, שזכה בכל שלוש המדליות: מדליית זהב בתרגיל על סוס הסמוכות ומדליות כסף בתרגילי הקפיצות והמקבילים.
באולימפיאדת פריז (1900) עלו הישגי הספורטאים השווייצרים ל-9 מדליות, בהן 6 מדליות זהב, ושווייץ דורגה במקום החמישי בטבלת המדליות, אחרי המארחת צרפת, ארצות הברית, בריטניה והנבחרות המעורבות. מרבית ההישגים היו בענף הקליעה, בו צברו השווייצרים 5 מתוך 8 מדליות הזהב האפשריות. קונרד שטהלי ניצח בירי בכריעה מ-300 מטרים, היה שותף לזכייה הקבוצתית במקצי הירי מ-300 מטרים ומ-50 מטרים, וזכה במדליית ארד בירי מ-50 מטרים. אמיל קלנברגר היה אף הוא שותף לזכייה הקבוצתית במקצה הירי מ-300 מטרים, וזכה גם במדליית הזהב בירי מ-300 מטרים בשלושה מצבים ובמדליית הכסף בירי בכריעה מ-300 מטרים. שווייצרי שלישי, קארל רדרר, ניצח במקצה הירי מ-50 מטרים, והיה שותף לזכייה הקבוצתית במקצה הירי מאותו המרחק. בתחרויות השיט נערכו שני סבבים, באחד מהם זכה הצוות השווייצרי במדליית זהב, ובשני במדליית כסף. בין חברי הצוות הייתה הלן דה פורטלה, שהייתה לאישה הראשונה שזוכה במדליית זהב אולימפית.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) ייצג את שווייץ ספורטאי אחד בלבד, אדולף שפינלר, שהתחרה באתלטיקה ובהתעמלות. הוא זכה בשתי מדליות בהתעמלות - מדליית זהב בתחרות על שלושה מתקנים ומדליית ארד בקרב-רב. גם לשתי האולימפיאדות הבאות שלחה שווייץ ספורטאי אחד בכל פעם, אך בניגוד לשפינלר, הספורטאים שייצגו אותה בלונדון ובסטוקהולם לא רשמו הישגים גבוהים.
אולימפיאדת אנטוורפן (1920).
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) שבו הספורטאים השווייצרים וזכו בהישגים גבוהים - 11 מדליות, בהן שתי מדליות זהב. במדליות הזהב זכו החותרים במקצה לרביעייה עם הגאי, והמתאבק רוברט רוט. מתאבק נוסף, שארל קוראן זכה במדליית כסף, והחותרים במקצה הזוגות עם הגאי זכו במדליית ארד. הקלעים השווייצרים זכו בחמש מדליות ארד. פריץ קוכן זכה בשלוש מהן - במקצה הירי בשכיבה מ-300 מטר, ועם נבחרת הקלעים במקצים הקבוצתיים. עמיתו פריץ צולאוף זכה בשתי מדליות ארד, אחת במקצה הירי מ-30 מטר, ואחת קבוצתית. שני מרימי משקולות שווייצרים זכו במדליות: פריץ היננברגר זכה במדליית כסף ואז'ן ריטנר זכה במדליית ארד.
אולימפיאדת פריז (1924).
אולימפיאדת פריז (1924) הייתה המוצלחת ביותר בתולדות שווייץ. המשלחת השווייצרית צברה 25 מדליות, מהן 7 מדליות זהב, ודורגה במקום השישי בטבלת המדליות.
המתעמלים השווייצרים הובילו את טבלת המדליות בענף, עם 7 מדליות, בהן 2 מדליות זהב. אוגוסט גיטינגר זכה במדליית זהב בתרגיל המקבילים ובמדליית ארד בטיפוס על חבל, יוזף וילהלם זכה במדליית הזהב בתרגיל על סוס הסמוכות, ז'אן גוטוונינגר זכה במדליות כסף בתרגילים על סוס הסמוכות ועל המתח ואנטואן רבטה זכה במדליית הארד בתרגיל על סוס הסמוכות. ארבעתם היו שותפים גם לזכייה במדליית הארד בקרב-רב הקבוצתי.
המתאבקים השווייצרים זכו בחמש מדליות: הרמן גרי ופריץ הגמן זכו במדליות זהב, הנרי ורנלי זכה במדליית כסף, ואוטו מילר ושארל קוראן זכו במדליות ארד. גם החותרים זכו בחמש מדליות: במקצי הזוגות והרביעיות עם הגאי זכו השווייצרים במדליות הזהב, ובמקצי הזוגות והרביעיות ללא הגאי, זכו השווייצרים במדליות ארד. יוזף שניידר הוסיף מדליית ארד במקצה היחידים. הרוכב אלפונס ז'מיזה זכה במדליית הזהב בתחרות הקפיצות והיה שותף לזכייה במדליית הכסף בתחרות הקפיצות הקבוצתית.
שני אתלטים שווייצרים זכו במדליות כסף: וילי שרר בריצת 1500 מטר ופאול מרטין בריצת 800 מטר. מרים המשקולות פריץ היננברגר זכה במדליית כסף שנייה ברציפות, ועמיתו ארתור ריינמן זכה במדליית ארד. הקלע יוסיאס הרטמן זכה אף הוא במדליית ארד, בירי בשכיבה. נבחרת הכדורגל זכתה במדליית הכסף, לאחר שהובסה במשחק הגמר 3-0 בידי נבחרת אורוגוואי. בסיבוב הראשון הביסה 0-9 את נבחרת ליטא, במשחק שמהווה עד היום את הניצחון הגדול בתולדותיה. פאול שטורצנגר הבקיע ארבעה שערים באותו משחק.
אולימפיאדת אמסטרדם (1928).
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) ירדו הישגי השווייצרים, אך הם עדיין היו גבוהים, ועם 15 מדליות, מהן 7 מדליות זהב, שוב דורגה שווייץ במקום השישי בטבלת המדליות.