לאחר פרישתו מבנק ישראל עסק במשך שנתיים בשווייץ במיזמים של הברון אדמונד ליאופולד דה רוטשילד לקידום שיתוף פעולה עם מצרים ולמימוש "תוכנית מרשל" לסיוע כלכלי ופיתוח אזורי במזרח התיכון, תוכנית שאותה הציג ב-1979 בתפקידו כנגיד הבנק המרכזי. ב-1983 מונה למועצת המנהלים של בנק כללי, שבשליטת משפחת רוטשילד, ונבחר לתפקיד סגן יו"ר הדירקטוריון ויו"ר הוועד הפעל של הבנק.
ב-1985 נתבקש על ידי הממשלה להגיש את המלצותיו בתחום פריקת פחם בישראל. בשנים 1986–1989 כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של קונצרן "כור". במשך יומיים באוגוסט 1987 הוחזקו גפני ובכירי "כור" נוספים כבני ערובה במפעל סולתם, כאשר העובדים התבצרו במקום.
פעל כדירקטור בחברות ישראליות אחדות, ובהן איי די בי חברה לאחזקות וחבר ועדת ביקורת של חברת העובדים. בפעילותו הציבורית, עם פרישתו משירות המדינה צורף לחבר הנאמנים של בית לוחמי הגטאות ועמד בראש ועדה להנצחת זכרם של יצחק צוקרמן וצביה לובטקין.
היה נשוי לד״ר מירה ארשבסקי, חוקרת בתחום חקר הסרטן, ואב לשלושה. לאחר גירושיהם חי בזוגיות עם צפרא אריאן.
פרסים
פרסים הם בני קבוצה אתנית שמרכזה באיראן. בני הקבוצה דוברים פרסית.
הארץ המכונה היום איראן, כונתה שנים רבות פרס ויש המשתמשים בשם זה עד היום. השם "פרס" היה מקובל ביוונית עתיקה בהתייחס לאנשי ממלכת פרס וכך נקלט בלשונות אירופה והיה מקובל באופן רשמי עד שנת 1935. זאת אף על פי שהאיראנים עצמם מעולם לא קראו לעצמם פרסים (הפרסים עצמם מהווים כרוב האוכלוסייה והיוו את שליטי איראן בעת העתיקה). בשנת 1935 דרש השאה האיראני רזא ח'אן מכל מדינות המערב לחדול מהשימוש בשם "פרס" ולאמץ את השם "איראן", ארץ הארים. זאת על סמך התואר שהעניק לעצמו דריווש הראשון, בנוסף לכינוי העצמי שהעניקו לעצמם אנשי ממלכת פרס שמופיע כבר בכתבים פרסיים עתיקים כמו האווסטה, שפירושו: גאה ומכובד.
אטימולוגיה.
השם "פרס" הגיע אל היוונית בצורה "פרסיס" (Persis בתעתיק לטיני), ומקורו, ככל הנראה, בשפה האשורית (ניב מאוחר של אכדית), או כמינוח לפרספוליס שהייתה עיר מרכזית באימפריה הפרסית. הפרסים מוזכרים בכתובת אשורית משנת 834 לפני הספירה, שבה מופיע הביטוי "פרס (אזור בדרום מערב איראן) ומדי (צפון מערב איראן)" (Parsua, Muddai בתעתיק בלשני), שתי הממלכות העיקריות שהרכיבו את האימפריה הפרסית. בתנ"ך מופיע הביטוי "מלך פרס", בהתייחס למלכים כורש ודריווש, בספר דניאל (פרק י', פסוק א'), בספר עזרא (פרק ד', פסוק ג'), ובמקומות נוספים. הביטוי "פרס ומדי" מופיע במגילת אסתר (פרק א', פסוק ג').
השם פרס\פרסים מגיע מפרסית עתיקה כפארסה, המשמעות כנראה קשורה במילה בסנסקריט (קרובה של הפרסית): parsu, משמעות המילה היא שמו של שבט לוחם. קשור לעוד מילה בסנסקריט paraśu - גרזן, בהשוואה לפרוטו איראנית: "párcuš" - צלע.
פרסים ואיראנים.
עד היום שורר בלבול בין המונח "פרסים", שהיוו את המנהיגים של האימפריה הפרסית לבין המונח "איראנים". מקובל להתייחס לדוברי השפה הפרסית ולכל מי שאימץ את השפה הפרסית ואת תרבותה כאל "פרסים", אולם פרסית היא רק שפה אחת מבין קבוצה של שפות קרובות המכונות שפות איראניות, והפרסים הם תת-קבוצה אתנית בתוך קבוצת האיראנים. כיוון שהמדינה שבה מרוכזים מרבית הפרסים נקראת "איראן", רוב הפרסים מכונים "איראנים" גם בשל מעמדם המדיני כאזרחי איראן. (אבל גם מי שאינו תושב איראן יכול להיות איראני, למשל כורדים)
הפרסים הם חלק מקבוצת האיראנים שבה כלולים גם: הכורדים, האוסטים, האזרים (מחלוקת), ועוד תושבי מדינות ה"סתאן" כמו הטג'יקים והפרסיוונים, הנמצאים באפגניסטן, טג'יקיסטן, אוזבקיסטן, פקיסטן ובמחוז שינג'יאנג במערב סין.
השפה הפרסית.
פרסית היא שפה איראנית המשתייכת לקבוצת השפות ההודו איראניות של משפחת השפות ההודו אירופאיות. הפרסית מדוברת כשפת אם בפי לפחות 52 מיליון דוברי פרסית באיראן, 10 מיליון דוברי פרסית באפגניסטן ועוד קהילות במדינות סמוכות לאיראן. פרסית היא שפתה הרשמית של הרפובליקה האיסלאמית של איראן וכמחצית מאזרחיה דוברים אותה כשפת אם והשאר דוברים אותה כשפה שנייה. בטג'יקיסטן השפה הרשמית היא טג'יקית, שהיא למעשה דיאלקט של פרסית. גם באפגניסטן יש לפרסית מעמד רשמי, אם כי היא מכונה שם דארי. באיראן השם דארי מתייחס רק לשפה הפרסית הספרותית הקלאסית.
הפרסית היא שפה עתיקה שהתפתחה בשלושה שלבים עיקריים: הפרסית העתיקה, הפרסית התיכונה והפרסית החדשה. הפרסית הקלאסית, הקרובה יותר לפרסית החדשה, קיימת בצורה כתובה מהמאה התשיעית לערך.
אביב לביא
אביב לביא (נולד ב-9 באוגוסט 1967 ברמת גן) הוא עיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה.
אביב לביא הוא בנו של הצייר רפי לביא. למד בבית ספר גורדון בתל אביב, בתיכון עירוני ה', וסיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב. את שירות המילואים עשה ככתב צבאי בשבועון "במחנה".
לביא החל את דרכו העיתונאית במוסף הספורט של המגזין "העיר" בשנת 1989.
החל משנות ה-90 ועד לשנת 2010 שימש כפרשן כדורסל בערוץ הספורט במשחקי כדורסל נשים וגברים והגיש בערוץ את המגזין "חמישיות" יחד עם שימי ריגר ועפר שלח ,
שימש ככתב מגזין ומבקר תקשורת בהארץ עד לשנת 2004.
שימש ככתב לענייני איכות הסביבה במעריב בין השנים 2007-2011 במרץ 2013 חזר לכתוב בעיתון.בתור פרשן.
בעבר כתב טור שבועי למוסף "דיוקן" של העיתון מקור ראשון.
באמצע העשור השני של המאה ה-21, הוא כותב טור שבועי בנושאי סביבה ופוליטיקה באתר mako, וכותב גם באתר "זמן ישראל".
בעבר הגיש והיה עורך התוכנית "זה הזמן" בהגשת עמנואל רוזן בערוץ 10.
מגיש בגלי צה"ל, יחד עם לינוי בר-גפן ונעמי רביע, את "יהיה בסדר", מגזין יומי בנושאים חברתיים וסביבתיים.
ב-2002 השתתף בכתיבת הספר "מאיפה משתין הדג" שליקט 2,000 שאלות טריוויה שהופיעו ב"העיר". ב-2007 יצא לאור "המדריך הישראלי לאוכל אורגני" שחיבר עם אשתו, שירי כץ. באותה תקופה שימש גם כמראיין בתוכנית "הפירמה" בערוץ HOT בידור ישראלי בה מראיינים אנשי תקשורת משפיעים בראיון אחד על אחד.
לביא מעודד את תנועת המזון האורגני, וכתב גם על כך במעריב. כמו כן הוא מציף בשידוריו מחדלים סביבתיים.
זכה בפרס פראט לשנת 2009 לאנשי תקשורת העוסקים בנושאי סביבה. זכה בפרס השדר המצטיין של אגודת העיתונאים בתל אביב לשנת 2017.
חיים אישיים.
מתגורר עם בת זוגו שירי כץ ושלושת ילדיהם בתל אביב. מנהל אורח חיים טבעוני.
מיכאל ברונו
מיכאל בּרוּנוֹ (באנגלית: Michael Bruno; 30 ביולי 1932 – 26 בדצמבר 1996) היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית, נגיד בנק ישראל החמישי, והכלכלן הראשי של הבנק העולמי. נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ב-1975 וכחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1982. חתן פרס רוטשילד לשנת 1974 וזוכה פרס ישראל לשנת 1994.
ביוגרפיה.
מיכאל ברונו נולד בהמבורג שבגרמניה, אמו, לוטה (לאה) לבית סמסון, הייתה פסנתרנית ומורה למוזיקה, ואביו, ד"ר הנס (יוחנן) ברונו, היה רופא. אביו, שהיה סוציאל-דמוקרט בהשקפת עולמו, פתח מרפאת פועלים בשכונה בהמבורג. ב-1933, זמן קצר לפני עליית הנאצים לשלטון, עלתה המשפחה לארץ ישראל, בארץ פתח אביו מוסך ביחד עם שותף. בזמן מלחמת העולם השנייה שירת הנס ברונו כרופא בצבא הבריטי, לאחר המלחמה עבד כרופא בקיבוצים ואחרי כן היה מנהלו של בית חולים אלישע בחיפה.
מיכאל ברונו סיים את בית הספר הריאלי בחיפה בשנת 1950, ואת שירותו הצבאי עשה בנח"ל. ב-1952 החל ללמוד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית, אחרי כן עבר ללמוד בקינגס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג' וסיים תואר ראשון במתמטיקה. בהשפעתו של ג'ון מיינרד קיינס, שבעבר לימד בקינגס קולג', זנח ברונו את תוכניותיו להיות פיזיקאי עיוני, ועשה תואר ראשון נוסף, הפעם בכלכלה. משסיים את לימודיו ב-1957 שב לישראל והחל לעבוד במחלקת המחקר של בנק ישראל. ברונו עם מנהל מחלקת המחקר, דוד כוכב, עסק בניתוח התקציב הלאומי הראשון ובתוכנית החומש, ואחרי כן כיהן כמנהל מחלקת המחקר בבנק ישראל. אחרי שכתב את ספרו "קשרי גומלין, שימוש במקורות ופיתוח המשק הישראלי" יצא לשנת השתלמות אצל פרופ' קנת' ארו באוניברסיטת סטנפורד ובהמלצתו של ארו קיבל תואר דוקטור עבור הספר. בשובו לישראל הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית. בשנת 1967 הוא הועלה לדרגת פרופסור חבר.
בשנות השישים היה ראש צוות לתכנון כלכלי-חברתי של הוועדה לפתוח השטחים המוחזקים, המלצותיה הוגשו לראש הממשלה לוי אשכול, אולם הן לא יושמו. שימש כפרופסור אורח ב-MIT, שם פיתח ביחד עם רוברט סולו ופול סמואלסון תאוריה של צמיחה והון.
אחרי מלחמת יום הכיפורים עמד ברונו בראש ועדה שהקים שר האוצר פנחס ספיר שנועדה להחזרת המשק לפעילות תקינה.
ב-1974 שימש כחבר בוועדת בן שחר, ועדה לתכנון רפורמה במס. היה יועץ לשר האוצר יהושע רבינוביץ בשנים 1975–1976.
בשנים 1977–1984 הקדיש עצמו לפעילות אקדמית, חקר ופרסם בנושאי אבטלה ואינפלציה, גיבש תוכנית לייצוב המחירים באמצעות שילוב של איזון התקציב מאיחד והקפאת שער החליפין, המחירים והשכר מאידך. בעקבות משבר הדלק העולמי בשנות השבעים, כתב ביחד עם פרופ' ג'פרי סאקס (Sachs) מאוניברסיטת הרווארד את הספר "Economics of Worldwide Stagflation" ("כלכלה של סטגפלציה כלל-עולמית"). סאקס וברונו בדקו מהם הגורמים המביאים לסטגפלציה, המתאפיינת בשילוב של אבטלה ואינפלציה, ומהן התוצאות הנובעות מביצוע מדיניות מיקרו-כלכלית שאב לייצב זעזוע כלכלי. בשנות השמונים חקר את האינפלציה, התמקד בחשיבות הגורמים המוסדיים בהצמדות שכר ובציפיות אינפלציוניות.