בתחילת 2009 הגיש במשותף עם מזכיר הכנסת איל ינון המלצות לייעול הליך החקיקה ויחסי הרשות המבצעת והרשות המחוקקת, ועיגן לראשונה בישראל ספר חילופי שלטון, המסדיר את הליך חפיפת שרים במצב של חילופי שלטון.
במהלך כהונתו כמזכיר הממשלה פורסם על ידי מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס דו"ח על "פרשת מרכז ההשקעות", שבו נקשר גם שמו. יחזקאל נחקר במשטרה על חלקו בפרשה זו, וכן על חלקו ב"פרשת המינויים הפוליטיים" ברשות לעסקים קטנים ובגופים אחרים, אך פרקליטות המדינה החליטה שלא להגיש נגדו כתב אישום.
במקביל לעבודתו, המשיך לשרת במילואים ביחידה 8200, עד לשחרורו בשנת 2003 בדרגת סגן-אלוף. בשנת 2002 קיבל אות הצטיינות יתרה ממפקד היחידה, על פרויקט שכלל שכלול מערך הכשרת סגלי הקצונה המופקדים על ההכשרות המקצועיות של חיילי היחידה.
לאחר סיום כהונתו כמזכיר הממשלה, החל לעסוק בייעוץ אסטרטגי, והקים לצורך כך את חברת "ת.א.ר.א"., המתמחה בניהול משברים, משאים ומתנים וייעוץ רגולטורי.
יחזקאל תומך בשינוי שיטת הממשל בישראל ומפרסם מאמרים בנושא. הוא נמנה עם מקימי "הפורום הישראלי לאורח חיים בריא".
חיים אישיים.
יחזקאל נשוי מאז 1991 לעידית, ולהם ארבעה ילדים. הם מתגוררים בכפר דניאל. משנת 2009 יחזקאל משמש בהתנדבות כיו"ר המוזיאון העירוני ברמלה. משנת 2020 משמש יו"ר הוועד המנהל של מכללת לוינסקי לחינוך.
חדר נופש
טיכו בראהה
טדאו אנדו
טָדָאוֹ אַנְדוֹ (יפנית: 安藤忠雄; נולד ב-13 בספטמבר 1941) הוא אדריכל יפני, מן הבולטים ביותר כיום ביפן, וזוכה פרס פריצקר לשנת 1995.
חייו.
אנדו נולד באוסקה ופעל רבות באזור העיר. הוא מעולם לא למד אדריכלות ועבד תחילה כנהג משאית אך עם זאת, הצליח מאוד בזכות למידה עצמית ואמביציה.
כשהיה בשנה השנייה ללימודיו בתיכון נלקח לטיול בטוקיו, שם הוא התרשם עמוקות מעיצוב של פרנק לויד רייט - מלון אימפריאל.
לבסוף הוא החליט לשים סוף לקריירת האגרוף שלו פחות משנתיים אחרי סיום בית הספר כדי להגשים את חלומו להיות ארכיטקט.
הוא השתתף בשיעורי ערב כדי ללמוד רישום ושרטוט ולקח שיעורי התכתבות בעיצוב פנים. הוא ביקר בניינים שנבנו על ידי אדריכלים שהוא נשא את פניו אליהם כמו: לה קורבוזיה, לודוויג מיס ון דר רוהה, לואיס קאן ופרנק לויד רייט, לפני שחזר לאוסקה ב-1968 כדי לייסד סטודיו לעיצוב ותכנון משלו - "טדאו אנדו אדריכלים ושות'".
אנדו מטייל הרבה באירופה לצורכי מחקר תוך שמירה על השפה והערכים היפניים במוחו.
חוץ מלדבר על הרוחניות בארכיטקטורה, אנדו גם מדגיש את האסוציאציה בין הטבע לארכיטקטורה, הוא מאמין שמבנה אחראי לשקף גישה של הסביבה בה הוא בנוי. כך התבטא: "לשנות את חלל המגורים זה לשנות את העיר ולבצע רפורמה בחברה".
אנדו הוא מהבולטים באדריכלות המינימליסטית המשלב בטון חשוף ואור כחומר גלם. סגנונו משלב רעיונות בסיסיים של האמנות היפנית עם תפיסות אסתטיות של המודרניזם המערבי.
ב-1995 זכה בפרס פריצקר לאדריכלות ותרם את 100,000 הדולרים בהם זכה לילדים שהתייתמו עקב רעידת האדמה שהתרחשה ביפן באותה השנה.
מינמאר
שיכון המזרח
דולמוש
רוז'ה דה ראביטן, רוזן ביסי
רוז'ה דה ראביטן (בצרפתית: Roger de Bussy-Rabutin; 13 באפריל 1618 - 9 באפריל 1693) היה סופר צרפתי.
ביוגרפיה.
דה ראביטן היה בנו של סגן מושל מחוז ניברנה (כיום מחוז נייבר בחבל בורגון) בצרפת. בהיותו בן 16 הלך בעקבות אביו והתגייס לצבא. הוא העיד על עצמו כי בחייו היו שתי מטרות: להצטיין בקריירה צבאית ולהיות אדם ישר. על אף שאיפתו זו, היה עצור בבסטיליה ב-1641 למשך מספר חודשים בפקודת הקרדינל רישלייה, באשמת התרשלות באימונים ובמילוי תפקידיו הצבאיים. ב-1643 נשא לאישה את בת דודו, ופרש מן הצבא לזמן מה. ב-1645 ירש את משרת אביו בניברנה. אשתו נפטרה ב-1646 והוא ניסה לחטוף אלמנה עשירה, מאורע שבעטיו נאלץ לשלם פיצויים ניכרים. ב-1647 לחם תחת פיקוד לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה, בקטלוניה שבספרד.
ב-1652, במרד הפרונד השני, לחם תחילה לצד המורדים ואחר כך לצד הצבא המלכותי. ב-1655 קנה לעצמו דרגת מיטר דה קאמפ (קניית דרגות צבאיות הייתה אז מקובלת) ולחם תחת פיקוד המרשל טורן במערכה נגד ספרד בפלנדריה. הוא הצטיין בקרב דנקירק (14 ביוני 1658) שבו הביסו צבאות צרפת ואנגליה את צבא ספרד.
ב-1659 סר חינו בעיני המלך לואי הארבעה עשר בגלל השתתפותו באורגיה בפריז בשבוע הקדוש, והוא הצטווה לפרוש לאחוזותיו בחבל בורגון. כדי לשעשע את מאהבתו, חיבר שם את יצירתו "סיפורי אהבה", שבה תיאר את תככי נשות חצר המלכות. חיבור זה מצא את דרכו אל אנשי החברה הגבוהה של פריז, שכינו את המחבר "פטרוניוס הצרפתי". ב-17 באפריל 1665 נשלח למעצר בבסטיליה והשתחרר כעבור שנה, בתנאי שלא יישוב עוד לפריז. הוא התגורר באחוזותיו במשך שש עשרה שנים לפני שהורשה לבקר שוב בחצר המלוכה, ב-1682. באותה שנה נבחר לאקדמיה הצרפתית, אך העדיף לשוב ולהתגורר באחוזותיו, עקב יחסם העוין של אנשי בית המלוכה.
דה ראביטן נפטר בעיר אוטן בחבל בורגון ב-1693. אחרי מותו התפרסם בפריז ספרו "זיכרונות" (1696) שבו תיאר את הרפתקאותיו. ב-1720 פורסמה חליפת מכתבים ענפה שלו, ובה מכתביו אל בת דודו, מאדאם דה סבינייה, מחברת המכתבים הנודעת. ספרו "עיונים בנושא המלחמה" ראה אור בדרזדן ב-1746.
דאגלס הייג
פילדמרשל דאגלס הייג, הרוזן הראשון של הייג (באנגלית: Douglas Haig, 1st Earl Haig; 19 ביוני 1861 – 29 בינואר 1928). היה גנרל בריטי, שהתפרסם בזכות לחימתו במלחמת העולם הראשונה. מחשובי המפקדים של מדינות ההסכמה בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
הייג נולד באדינבורו למשפחה של מזקקי ויסקי. הוא למד באוניברסיטת אוקספורד ומאז 1884 במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. הוא החל את שירותו הצבאי בהודו, ולאחר מכן שירת כקצין פרשים במשך תשע שנים, בעיקר בהודו. בהמשך השתתף במערכה בסודאן (1897 - 1898) ובמלחמת הבורים בדרום אפריקה (1899–1902). בשנת 1906 מונה לאחראי על החינוך הצבאי במשרד המלחמה הבריטי.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה עזר בהקמתו וארגונו של חיל המשלוח הבריטי (BEF), ונסע עמו לצרפת לסייע במאמץ המלחמתי מול גרמניה בחזית המערבית. בסוף שנת 1914, לאחר הצלחותיו בקרב מונס ובקרב איפר הראשון, מונה למפקד העליון של חיל המשלוח. בתפקידו זה נטל חלק בקרב על הסום (1916), בקרב אראס ובקרב איפר השלישי (1917). הייג האמין כי ניתן לנצח את המלחמה רק בחזית המערבית. זה גרם לחיכוכים עם לויד ג'ורג', מזכיר המדינה למלחמה וראש ממשלה מדצמבר 1916 שלא הסכים עם אסטרטגיה זו, תמך בתוכניות חלופיות. ההתקפות הגדולות של גרמניה באביב 1918 כמעט שברו את הצבא הבריטי. בין אוגוסט לנובמבר 1918 השיגו כוחות בעלות הברית בפיקודו של הייג סדרת ניצחונות נגד הצבא הגרמני שהביאו לסיום המלחמה.
לאחר המלחמה, כאות הערכה על פעילותו, קיבל את התואר "רוזן הייג הראשון". בשנת 1919 מונה לעמוד בראש כוחות הפנים (Home Forces) בבריטניה. בשנת 1921 פרש לגמלאות ונפטר שבע שנים לאחר מכן בלונדון, בשנת 1928 בגיל 66. הייג היה מהמייסדים של הלגיון הבריטי המלכותי ושימש כנשיא הראשון שלו מהקמת הארגון בשנת 1921 ועד למותו. דמותו של הייג ותפקודו במהלך מלחמת העולם הראשונה שנויים במחלוקת. רבים סבורים כי פקודותיו שלחו עשרות אלפי חיילים אל מותם ללא צורך, וקצינים ששירתו תחתיו במלחמה טענו כי כשל בהבנת תנאי הקרב.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
דאגלס הייג נולד ב-19 ביוני 1861 באדינבורו, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, למשפחת מזקקי ויסקי. עסקי הויסקי במשפחה נוהלו בעיקר בידי אביו של דאגלס, ג'ון ריצ'רד הייג. דאגלס הייג גדל בצעירותו בתקופת העידן הוויקטוריאני כאשר פריצתה של המהפכה התעשייתית הגיעה להשפיע כמעט על כל בית והיוקרה המסורתית של הצבא עמדה מחד להתפתחויות פוליטיות חדשות שקראו לשינויים רחבי היקף בחברה כמו גם במדינה. הייג למד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט והצטרף אל רגימנט הפרשים ההוסרים השביעית בשנת 1885 והוצב במחנה אלדרשוט. רגימנט פרשי ההוסרים הייתה מהוותיקות והנבדלות ביותר בתולדות הכוחות המזוינים של בריטניה. ההוסרים הוקמו במקור בממלכת הונגריה עוד בתקופת ימי הביניים המאוחרים וההשפעה שלהם על שדה הקרב בעת החדשה המוקדמת הביאה אותם לצבאות רבים ברחבי אירופה כולל הצבא הבריטי. כמו כן, ההוסרים עקבו אחר מסורת אריסטוקרטית, נחשבו ליחידה שכללה את בני המעמד הגבוהה וקיבלו אך ורק פניות רשמיות שכללו הוספה של הכינוי "ג'נטלמן".
בשנת 1886 הועברה יחידת ההוסרים השביעית למוצב בראג' הבריטי, מושבת האימפריה הבריטית אשר השתרעה על גבי כל תת-היבשת ההודית. בעוד הייתה היחידה מוצבת בהודו הבריטית, חיילים רבים נפלו לחיי הנאות ורבים נהגו גם להשתכר. הייג עם זאת סלד מחיי המותרות שהוצע לו מידי המצב החברתי בהודו ושמר על משמעת קפדנית אשר אפשרה לו לעלות בדרגות הקצונה עם הזמן לאורך שירותו. הייג הועלה בשנת 1891 לדרגת קפטן ואף שירת שנתיים בתור קצין במטה הפיקוד של ג'ון פרנץ', הוויקונט הראשון מאיפר, אשר באותה העת היה מפקד רגימנט ההוסרים. שירותו של הייג בהודו לא כלל מעורבות במערכה ורגימנט ההוסרים לא גויס להפיל מרידות בגבול המערבי של הראג', בקירוב לאמירות אפגניסטן, מדינת חסות בריטית אשר המבנה השלטוני הדל שלה אפשר פשיטות של מורדים באזור הגבול בעיקר בח'ייבר פח'טונח'ווה.