האנדרטה עוצבה על ידי האמן הסקוטי סקוט סאת'רלנד (Scott Sutherland, 1910-1984). הוא זכה ב-1949 בתחרות לתכנון האנדרטה שהייתה פתוחה בפני אמני סקוטלנד. האנדרטה נבנתה בכספי תרומות פרטיות ונחנכה על ידי אליזבת, המלכה האם בטקס שנערך ב-27 בספטמבר 1952.
טקס זיכרון שנתי מתקיים באנדרטה ביום הזיכרון של בריטניה. רבבות תיירים מבקרים בה מדי שנה.
לימים הוקם בקרבת האנדרטה גן זיכרון - מעגל אבן שבתוכו הציבו החפצים בכך תמונות ומזכרות לזכר חיילים מבריטניה ומחוצה לה שנפלו במהלך שירותם. רבים מהם נהרגו בקרב במלחמות בעיראק ובאפגניסטן. ליד האנדרטה נקבע שטח שבו רשאים הרוצים בכך בכך לפזר את אפר קרוביהם, ובפרט את זה של ותיקי חיל הקומנדו.
ב-1971 הוכרזה האנדרטה כבניין רשום, וב-1996 הועלה מעמדה לבניין רשום מדרגה A.
הווארד סמית'
הווארד אלכסנדר סמית' (באנגלית: Howard Alexander Smith; 30 בינואר 1880 – 27 באוקטובר 1966) היה פוליטיקאי, משפטן ואקדמאי אמריקאי שייצג את מדינת ניו ג'רזי בסנאט של ארצות הברית בשנים 1944–1959. סמית' היה דודו של פיטר דומיניק, שכיהן כסנאטור מטעם מדינת קולורדו.
ביוגרפיה.
הווארד אלכסנדר סמית' נולד בניו יורק לאברם אלכסנדר וסו לן (לבית בנדר) סמית'. אביו היה רופא ומורה. סמית' למד בבית הספר קאלטר שבניו יורק ואז נרשם לאוניברסיטת פרינסטון בניו ג'רזי. בפרינסטון הוא למד משפטים, מדע המדינה ואת המשפט המקובל כאשר וודרו וילסון היא נשיא האוניברסיטה. ב-1901 קיבל תואר ראשון, ובהמשך קיבל תואר ראשון במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה ב-1904. ב-1902 נישא סמית' להלן דומיניק, אותה הכיר בעת לימודיו באוניברסיטת קולומביה, ונולדו להם שתי בנות ובן. בת אחת, הלן סמית' שומייקר (1993-1903), הייתה סופרת, פסלת ומנהיגה בכנסייה. היא בעצמה נישאה לכומר אנגליקני הנודע סם שומייקר ב-1925.
סמית' התקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק ב-1904 והחל לעבוד כעורך דין בניו יורק בחברה לסיוע משפטי. בשל בריאות לקויה, הוא עבר לקולורדו ספרינגס שבקולורדו, שם המשיך לעבוד בעריכת דין עד לשנת 1917. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא עבד במִנהל המזון של ארצות הברית בקולורדו ולאחר מכן בוושינגטון הבירה. ב-1919 עבר לניו ג'רזי, ושימש כמזכיר מנהלי (עוזר לנשיא האוניברסיטה) באוניברסיטת פרינסטון בשנים 1920–1927. לאחר מכן שימש כמרצה בפקולטה לפוליטיקה של אוניברסיטת פרינסטון (1930-1927). הוא לימד יחסים בינלאומיים ומדיניות חוץ.
בעודו ממשיך להתגורר בניו ג'רזי, חידש סמית' את עבודתו כעורך דין בעיר ניו יורק. הוא התחיל להיות פעיל בפוליטיקה הארצית, וסייע בהקמת מועצת המדיניות הרפובליקנית של ניו ג'רזי ב-1933 והתמנה לגזבר הוועדה הרפובליקנית של מדינת ניו ג'רזי ב-1934. לימים נבחר ליושב ראש ועדה זו, וכיהן כחבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית בשנים 1943-1942. ב-7 בנובמבר 1944 נבחר להחליף את ארתור וולש בסנאט של ארצות הברית, שבעצמו מונה באורח זמני לסנאט בעקבות מותו של ויליאם ברבור.
הוא נבחר מחדש ב-1946 וב-1952 וכיהן בסנאט עד 3 בינואר 1959. הוא כיהן כיו"ר ועדת העבודה והרווחה הציבורית של הסנאט האמריקאי בשנים 1953–1955, והיה שותף לניסוח חוק סמית'-מונדט שהגדיר את התנאים בהם ממשלת ארצות הברית רשאית לעסוק בדיפלומטיה ציבורית. הלקראת הבחירות לסנאט ב-1958 בחר שלא להתמודד לסנאט, אך שימש כיועץ מיוחד לענייני חוץ למזכיר המדינה של ארצות הברית מ-1959 עד 1960.
באוקטובר 1966 הלך סמית' לעולמו בפרינסטון, בן 86 במותו. הוא נטמן בבית העלמין של העיר.
גיולה לורנט
גיולה לורנט (בהונגרית: Gyula Lóránt; 6 בפברואר 1923 - 31 במאי 1981) היה כדורגלן הונגרי, ששיחק בעמדת הבלם והקשר. היה חלק מ"נבחרת הזהב" של הונגריה בשנות החמישים.
קריירה מקצוענית.
לורנט, בנו של שוטר שנלחם במלחמת העולם השנייה בצד הגרמני, נולד בקוסג שבהונגריה. הוא הפך לכדורגלן מקצועני בגיל 16, בקבוצת Kõszeg SE מעיר מגוריו. בעונת 1942/1943 החל לשחק בזומבאוולי האלאדס מליגת העל ההונגרית. בעונה העוקבת עבר לנאג'יוואראדי, ולאחר מכן שיחק בוואשאש. כאשר חזר לנאג'יוואראדי, בשנת 1945, כבר שינתה הקבוצה את שמה לאוראדיה. בעונת 1946/1947 שיחק בקבוצה הרומנית ארד מהעיר ארד, וזכה איתה באליפות הליגה בתום העונה.
בשנים 1947 עד 1950 שיחק בוואשאש מבודפשט, בשנים 1951–1956 בבודפשט הונבד, ולמשך זמן מה בוואצי ואשאש (1956–1957).
נבחרת לאומית.
במהלך שנות החמישים לורנט היה חבר בולט בנבחרת ההונגרית של שנות החמישים שזכתה לכינוי "נבחרת הזהב", שכללה גם את פרנץ פושקש, זולטן צ'יבור, שנדור קוצ'יש, יוזף בוזסיק ונאנדור הידגקוטי. במהלך 6 השנים בהן שיחק בנבחרת (1949–1955) זכה לורנט במדליית זהב אולימפית בשנת 1952, ובשנת 1953 זכה בגביע מרכז אירופה. במונדיאל 1954 הונגריה הגיעה כפייבוריטית לזכות בטורניר, אך הפסידה בגמר 3–2 לגרמניה המערבית במשחק שזכור כ"נס של ברן". בשנת 1955 סיים לשחק עבור הנבחרת.
אימון.
לאחר שפרש כשחקן, לורנט הפך למאמן. הוא אימן קבוצות כמו: בודפשט הונבד, באיירן מינכן ופאוק סלוניקי. בעודו מאמן פאוק, הוא זכה איתם בתואר אליפות יוון בשנת 1976. ב-31 במאי 1981, בעודו מאמן, לקה בהתקף לב בזמן שצפה במשחק של פאוק נגד אולימפיאקוס ונפטר בגיל 58.
תאודור קוהן
תאודור קוהן (בגרמנית: Theodor Kohn; 22 במרץ 1845 – 3 בדצמבר 1915) היה הארכיבישוף השביעי מאולומואוץ בין השנים 1892–1904, נוצרי קתולי ממוצא יהודי, פרופסור לתאולוגיה ולמשפט קאנוני.
ראשית דרכו.
קוהן נולד למשפחת איכרים עניה בכפר (בצ'כית: Březnice) בדרום מערב מוראביה, ליד העיר זלין (בצ'כית: Zlín). אימו, ורוניקה (1820-1897), באה ממשפחה בעלת שורשים צ'כים קתולים. יוסף, אביו (נולד 1824), היה בנם של יעקב קוהן (נולד ב-1798) ורוזליה (שם נעוריה – בראון, נולדה ב-1800), שניהם יהודים שהמירו את דתם בשנת 1826 ביחד עם בנם הפעוט, זאת על רקע חוקים שהגבילו נישואים והתיישבות יהודים בבוהמיה. אף על פי שהותר למומרים לשנות את שם משפחתם, הותיר יעקב קוהן את שם משפחתו היהודי ללא שינוי.
לאחר סיום לימודיו בתיכון החל קוהן בלימודים אקדמיים לתאולוגיה, השלים שני תוארי מוסמך בגרמנית ובצ'כית, והוסמך לכמורה ב-5 ביולי 1871 על ידי הקרדינל (בגרמנית: Friedrich Egon von Fürstenberg), הארכיבישוף של אולומואוץ. משנת 1874 שימש כמזכירו של הארכיבישוף ובשנת 1875 הוענק לו תואר דוקטור לתאולוגיה. הוא עסק בהוראת המשפט הקאנוני, פרסם מאמרים רבים בנושא ובשנת 1882 מונה למשרת פרופסור באוניברסיטת אולומואוץ. קוהן ניהל אורח חיים צנוע ביותר וסייע כלכלית להוריו ולשלוש אחיותיו (מימן עבורן נדוניות). מעמדו במינהל הכנסייתי באולומואוץ המשיך להתחזק, ובשנת 1887 מונה לגוף הבוחר בבישופות (באנגלית - - קבוצת הכמרים הבכירים בבישופות אשר מתוכה נבחר המועמד לרשת את משרת הארכיבישוף הבא).
הרקע למינויו.
אולומואוץ כונתה "רומא של מוראביה" והייתה מקום מושבו של ארכיבישוף חשוב מאוד באימפריה של בית הבסבורג. כבר במאה ה-9 כיהן בתפקיד בן לאחת המשפחות החזקות במוראביה. משרת הארכיבישוף באולומואוץ הייתה מבוקשת ביותר בקרב משפחות האצולה במוראביה בשל העוצמה הכלכלית שהייתה נחלתו של נושא תפקיד זה. כס הארכיבישוף חלש על אדמות בהיקף של כחצי מיליון דונם, 23 טירות, 11 מבשלות בירה, 3 מזקקות, 10 טחנות, 17 מנסרות, 5 מפעלים לייצור לבנים, ומספר מפעלי מתכת. לקראת סוף המאה ה-19 חלו שתי התפתחויות שאיימו לשבש את הסדר העתיק ואת העדפתם של כמרים בני המשפחות החזקות לכהונה באולומואוץ. הראשונה נגעה לחתירתם של כמרים צעירים לדמוקרטיזציה של מבנה הכנסייה ולשיפור תנאי מחייתם, תהליך שהתרחש במקביל לדרישות מעמד הביניים באימפריה לזכויות פוליטיות. בשנת 1881, לאחר כ-30 שנות מאבק, התיר הקיסר למנות לכהונות שונות באולומואוץ גם כמרים מקרב פשוטי העם. בכך גבר למעשה הסיכוי למינוי בישוף משכבת כמרים זאת. ההתפתחות השנייה התבטאה בהתגברות המתח האתני בין לאומנים גרמנים לצ'כים. כבר באותה עת התנהל בבוהמיה, בעיקר, מאבק על רקע אתני על כל מינוי בעל השפעה פוליטית (לפרלמנט, לעיריות, לניהול מוסדות חינוך וכדומה). עם הזמן זלגו מאבקים אלה גם לכנסייה, למרות מדיניותה הכללית להימנע מעירוב אינטרסים לאומיים בענייניה הפנימיים. החל משנת 1870 הפך תהליך מינויים של ארכיבישופים בבוהמיה למקור לחיכוכים סוערים על רקע הסכסוך בין צ'כים לגרמנים. התפתחויות אלה סייעו להתהוות מאזן כוחות חדש בגוף הבוחר את ארכיבישוף אולומואוץ, שהתכנס כשלושה חודשים לאחר מותו של הארכיבישוף פירסטנברג, בסתיו 1892. לאחר סיבוב ראשון של הצבעה, בה נכשלו הכמרים מבני האצולה לזכות ברוב למינוי ארכיבישוף מקרבם, עלה בידי הכמרים בני מעמד הביניים לנצח בסיבוב השני ולמנות ב-8 בנובמבר 1892 את תאודור קוהן, כומר צ'כי שאינו בן אצולה, למשרה הבכירה כארכיבישוף אולומואוץ. בפעם הראשונה מאז שנת 1566 נבחר לתפקיד מועמד שאינו ממעמד האצולה. תוצאות ההצבעה עשו במהרה כותרות בעיתוני וינה, שם צוטטו דבריו של קוהן כי הוא היה כה נרגש ומופתע מבחירתו עד כי עמד להתעלף. האפיפיור לאו השלושה-עשר אישר את המינוי ב-10 בינואר 1893.
קוהן במאבקים האתניים במוראביה.