בשנת 1998, קוראי "Q "מגזין דירגו את "Little Earthquakes" בתור אלבום מספר 66 ברשימת האלבומים הגדולים בכל הזמנים. בשנת 2002, באותו המגזין, הוא דורג בתור האלבום הרביעי הגדול ביותר בכל הזמנים מאת אישה. בביקורת רטרוספקטיבית של האלבום, מבקר AllMusic סטיב היואי כתב שבאלבום זה, איימוס "קבעה את התבנית לזמרות-יוצרות של שנות ה-90". סאל סינקמאני, ב-"Slant Magazine", קבע שהאלבום הוא היצירה המפוקסת והנגישה ביתר של איימוס, אשר "באופן כמעט מיידי הצית עניין של קאלט בזמרת, ואשר, במרוצת הזמן, ללא ספק הפך לפסקול (לפחות בחלקו) של חייהם של מבוגרים וצעירים מיוסרים רבים." "Little Earthquakes" נכלל בספר "1001 Albums You Must Hear Before You Die". האלבום מדורג במקום 27 ברשימת NPR, "The 150 Greatest Albums Made By Women".
בסקירת של הוצאת רימאסטר של האלבום ב-2015, ג'יי. סי. מאצ'ק III מ- Spectrum Culture כתב: "עם היעדר הקלישאות הרוק והפופ הסטנדרטיות של היום, והסתמכות על פסנתר אקוסטי וקול מעולה (אם לא שגרתי), "Little Earthquakes" נשמע ייחודי  היום כפי שנשמע ב-1992." ג'סיקה מצ'אדו, ב"רולינג סטון", כתבה כי "כמעט 25 שנים מאוחר יותר, העליות והירידות הרגשיות של האלבום הן אפילו יותר מרשימות עבור אלבום בכורה." "ג"'ון בנג'י, מבקר "Mojo", שיבח את "Little Earthquakes" בתור בכורה "מדהימה וייחודית", ואילו מבקר "PopMatters", אלכס רמון ציין כי האלבום "מיד מדגים את היכולת שלה ללכת ישר אל הלב של חוויה רגשית ולתקשר אותה באופן עוצמתי באמצעות מגוון רחב של סגנונות מוזיקליים." בארי וולטרס, ב"פיצ'פורק" מנה את אלבום זה ואת עוקבו, "Under the Pink" בתור "אבני דרך" של איימוס, וכתב כי "המורשת שלהם מורגשת במוזיקת האנדרגראונד של היום".
מדד פריפריאליות
מדד פריפריאליות הוא מדד שמחשבת הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, ומשקף את מידת הפריפריאליות של רשות מקומית בישראל מבחינת מיקומה הגאוגרפי ביחס למרכזי פעילות כלכלית. המדד משמש כלי עזר להקצאת משאבים והטבות לרשויות מקומיות בעלות דירוג נמוך במדד זה.
הרשויות המקומיות מסווגות לעשרה אשכולות (לא שווים בגודלם) לפי המדד, בסדר עולה של רמת המרכזיות, החל מאשכול 1 שבו נכללות רשויות מקומיות הפריפריאליות ביותר (אילת וחבל אילות), ועד אשכול 10 שבו נכללות רשויות מקומיות המרכזיות ביותר (תל אביב-יפו, בני ברק, גבעתיים ורמת גן). ערך המדד נקבע לפי שני מרכיבים:
הקרבה בין היחידות הגאוגרפיות נמדדת לפי הדרך הקצרה ביותר ביניהן בצירי התנועה (כבישים, מסילות ברזל, נתיבי טיסה).
חישוב המדד.
מדד נגישות פוטנציאלית.
מדד נגישות פוטנציאלית עבור אזור i (formula_1) מחושב על פי הנוסחה:formula_2 כאשר:
קרבה למחוז תל אביב.
הקרבה מתקבלת כהפרש בין הרשות הרחוקה ביותר (אילת) לבין המרחק ממרכז הרשות.
מדד פריפריאליות.
מחושב על פי ציוני התקן של המרכיבים: מדד נגישות פוטנציאלית וקרבה למחוז תל אביב. במדד הפריפריאליות של רשויות מ-2009 שני המדדים קיבלו משקל שווה, ובמדד הפריפריאליות של יישובים מ-2015 מדד הנגישות הפונטנציאלית קיבל משקל של formula_14 ומדד הקרבה לתל אביב formula_15.
על בסיס מדד הפריפריאליות נהוג לחלק לאשכולות באמצעות שיטת Ward כך ששונות ערכי המדד בתוך אשכול תהיה מינימלית ושונות ערכי המדד בין האשכולות תהיה מקסימלית.
Life, Above All
החיים, מעל הכל (באנגלית: Life, Above All) הוא סרט קולנוע דרום אפריקאי מסוגת דרמה משנת 2010 בבימויו של אוליבר שמיץ. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן 2010 והיה מועמד בטקס האוסקר ה-83 לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
עלילה.
בעיירה הקטנה אלנסדורן, בדרום אפריקה, לא הרחק מיוהנסבורג, מתגוררת צ'אנדה בת ה-12. צ'אנדה היא תלמידה צעירה ומבטיחה עם עתיד מזהיר, אבל חייה משתנים באופן דרמטי כאשר אחיינה התינוק מת באופן במפתיע. אמה של צ'אנדה, ליליאן, חולה ומתחילה לגסוס בהדרגתיות ואילו אביה החורג מתמכר לאלכוהול, מה שמשאיר את הנערה הצעירה לטפל בשני אחיה הקטנים. בינתיים, בעיירה מתפשטת השמועה כי הסיבה האמיתית למוות במשפחתה של צ'אנדה היא איידס. אם כי המילה "איידס" אינה נאמרת בקול רם עד סוף הסרט. בתגובה לכך, דודתה, טאפה, עושה כל שביכולתה כדי לעזור לליליאן לעזוב את העיר. צ'אנדה, מנסה להתמודד עם הנידוי הקהילתי של משפחתה במהלך הסרט ומבקשת הסברים מדודתה אך נתקלת במבוי סתום. למעשה, הסרט משקף את התעקשותם של הדרום אפריקאים, עד לשנים האחרונות, לשלול את המציאות של התפשטות האיידס ולהכחישה. עד שכל משפחה הקשורה למחלה על ידי שמועה או רכילות נחשבת כמנודה, כפי שניתן לראות בסרט.
עם פתיחת הסרט צ'אנדה מבקרת אצל הקברן כדי לבחון את ארונות הקבורה הזולים שיש ברשותו. כילדה בת 12 היא עושה כל שביכולתה כדי לשמור על משפחתה מלוכדת ולדאוג לאחיה הקטן, שימשיך ללמוד בבית הספר. הלב הטוב שלה מופגין על ידי ידידותה עם חברה בשם אסתר, אשר נאלצת לתוך זנות כדי לשרוד. הטרגדיה של דרום אפריקה הייתה כי הנשיא לשעבר ת'אבו מבקי התעקש להכחיש את הסיבות לאיידס ולקדם טיפול באיידס, ולכן רבים שסבלו ומתו מאיידס יכולים היו למנוע זאת. זה תרם לאקלים של בורות ומסתורין סביב המחלה, אשר רק הגדילה את התפשטותה.
ניהוג אלומה
ניהוג אלומה (גם היגוי אלומה, באנגלית: Beam Steering) היא היכולת לשנות את הכיוון של האונה הראשית של עקום קרינה של אנטנה.
במערכות מכ"ם ותקשורת רדיו מערכות, היגוי אלומה עשוי להתבצע על ידי מיתוג של אלמנטים המרכיבים את האנטנה, או על ידי שינוי יחסי של המופע של אותות RF המוזנים לאלמנטים המרכיבים את האנטנה.
באקוסטיקה, היגוי אלומה משמש כדי לכוון את הצליל ביציאת הרמקולים למיקום ספציפי בתוך אזור החשוף אל הרמקולים. היגוי האלומה נעשה על ידי שינוי העוצמה והמופע של שניים או יותר רמקולים המותקנים יחדיו, שינוי אשר גורם להתאבכות בצורה הרצויה. מבחינה מסחרית, סוג של זה רמקול מכונה מערך קווי. טכניקה זו כבר נמצאת בשימוש במשך שנים רבות, אך לאור התפתחויות בתחום של עיבוד אותות דיגיטלי, הטכנולוגיה זמינה גם בצורת מוצרים מסחריים. אחד המוצרים הראשונים בתחום נמכר בתחילת 1990 על ידי דוראן אודיו, שהשיקה את הטכנולוגיה בשם DDC (ראשי תיבות של Digital Directivity Control - בקרת כיווניות דיגיטלית).
במערכות אופטיות, ניהוג אלומה יכול להתבצע על ידי שינוי של מקדם השבירה של מדיום שדרכו אלומה מועברת, או על ידי שימוש במראות, מנסרות, עדשות, או שימוש בסריג עקיפה, או בצורה מכנית.
דרכון לאלג'יר
דרכון לאלג'יר (בצרפתית: Né quelque part, "נולד איפשהו") הוא סרט קולנוע צרפתי-אלג'ירי משנת 2013, מסוגת קומדיה דרמטית, אשר הופק על ידי Kissfilms ו-Quad Films. הסרט בוים ונכתב על ידי מוחמד חמידי, יחד עם כתיבתו של אלן-מישל בלאן, הופק על ידי ג'מאל דבוז, ניקולס דובל אדסובסקי, יאן זינו ולורן זיתון, צולם על ידי אלכס למרק, נערך על ידי מריון מונייר והולחן על ידי ארמנד עמר.
הקרנת הבכורה של הסרט התרחשה בצרפת ב-19 ביוני 2013. ב-20 בפברואר 2014 הסרט החל להיות מוקרן בבתי הקולנוע בישראל, לאחר שהוקרן בספטמבר של שנה לפני כן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, שם היה גם מועמד לפרס, בנוסף למועמדות בפסטיבל הקולנוע בקאן. שפות הסרט הן צרפתית וערבית, ואורכו כ-82 דקות.
ב-23 באוקטובר 2013 הסרט הופץ לצפייה ביתית ב-DVD ובלו-ריי.
תקציר העלילה.
פריד הוא סטודנט למשפטים בן 28 ממוצא צרפתי-אלג'ירי, אשר הוריו עלו מאלג'יריה לצרפת. פריד, שמשמש כגאווה למשפחתו, מעולם לא היה מחובר לשורשיו האלג'יריים, והוא מתכנן לעבור לגור יחד עם אודרי, בחורה צרפתייה איתה הוא יוצא, לצער הוריו. לצערו של פריד, תוכניותיו נקטעות כאשר אביו נהיה חולה לאחר שקיבל מכתב המתריע על הרס בית המשפחה המקורי שבנה באלג'יר. פריד מחליט לנסוע לעיר הולדת הוריו כדי לעצור את הרס הבית, שם הוא פוגש את בן דודו שיש לו אותו שם כמו שלו, אשר עוזר לו עם הבירוקרטיה המקומית.
הפקה.
מוחמד חמידי, במאי ואחד מכותבי הסרט, כתב את הגרסה הראשונה של הסרט לפני שחזר מצרפת לאלג'יריה מסיבות אישיות בשנת 2005. החל משנת 2010 הוא החליט לחדש את הכתיבה, וכתב את הסרט מחדש יחד עם אלן-מישל בלאן, אשר אהב את עבודתו על הסרט "תחיה ותהיה". הסרט צולם במרוקו, אף על פי שעלילתו מתרחשת באלג'יריה.
ביקורות.
איתן כתב בבלוג שלו "איתן - קולנוע בראש צלול" שהסרט נעים ומעלה חיוך, ושהפריע לו שג'מאל דבוז לא קיבל הרבה זמן מסך. אורי קליין כתב באתר "הארץ" שעלילת הסרט מוחמצת, והדרך הקולנועית שבה העבירו אותה לא מעניינת. שמוליק דובדבני כתב באתר "ynet" שהסרט רדוד ופשטני, כמו כן שהוא כושל "בכל הנוגע לפרמטרים בסיסיים של עלילה".
קוואנט (מגזין)
"קוואנט" (ברוסית: Квант) הוא ירחון מדעי פופולרי לפיזיקה ולמתמטיקה, שהופיע במוסקבה בברית המועצות החל משנת 1970, וממשיך להתפרסם ברוסיה. הירחון נועד לתלמידי בית ספר ולמוריהם. תרגומים של מאמרים ותרגילים שפורסמו ב"קוואנט" הופיעו בשנים 1990–2001 ב"קוואנטום מגזין" האמריקאי ותורגמו ופורסמו בשנים 1994–2001 גם ביוון.
היסטוריה.
"קוואנט" התחיל כמיזם משותף של האקדמיה למדעים של ברית המועצות ושל האקדמיה למדעי חינוך של ברית המועצות. בתקופה הסובייטית וכמה שנים אחר כך (1992-1970) פורסם המגזין על ידי ההוצאה לאור "נאאוקה" ("המדע") ב-200,000 עותקים. בשנים 1993–2010 הוא פורסם על ידי ההוצאה לאור "ביורו קוואנטום" והחל משנת 2010 על ידי המכון למתמטיקה על שם ו.א. סטלקוב. כיום המגזין נפוץ ב-5000 עותקים.