המשפט הראשון בבית הדין החל להתנהל בינואר 1997. באפריל 2007, התנהלו בבית הדין 27 משפטים, נגד 33 נאשמים. כל הנאשמים, למעט שישה, ערערו על פסקי הדין שניתנו לגביהם. עם הנאשמים שהורשעו נמנו ראש ממשלת רואנדה, ז'אן קמבנדה, שרי האוצר, התחבורה והחינוך, מושלי מחוזות, וכן אנשים שלא נשאו משרות בממשל הרואנדי. באפריל 2007 התנהלו 11 הליכים משפטיים נוספים, נגד 27 נאשמים, בהם שר החוץ ז'רום בּיקָמוּמְפָּאקָה, הרמטכ"ל אוגוסטין בִּיזִימוּנְגוּ, ובכירים נוספים בממשל ובצבא רואנדה.
משפטים בולטים.
במהלך המשפט הראשון שבו עסק בית הדין, משפטו של ז'אן פול אקייסו, ששימש כראש עיר שבתחומה נרצחו בני טוטסי, נקבע לראשונה כי גם אונס יכול להיות פשע מסוג רצח עם. שופטי בית הדין קבעו כי "תקיפות מיניות היו חלק אינטגרלי מתהליך הריסת הקבוצה האתנית של בני הטוטסי, וכי מעשי האונס היו שיטתיים וכוונו רק נגד נשות הטוטסי, מה שמעיד על המטרה המפורשת של המעשים האלה - לחולל רצח עם".
במהלך משפטו של ז'אן קמבנדה, הוא הודה לראשונה שאכן היה רצח עם, וכי הדבר תוכנן מראש. קמבנדה הורשע בעבירות של רצח עם ופשעים נגד האנושות, ונגזר עליו עונש של מאסר עולם, אותו הוא מרצה בבית סוהר בבמקו.
משפט נוסף שהתנהל בין 2000 ל-2003 זכה לכינוי "תקשורת השנאה". הנאשמים במשפט זה היו מנהלי תחנת הרדיו Radio Télévision Libre des Mille Collines, שבסמוך לרצח העם ובמהלכו שידרה שידורי תעמולה והסתה נגד בני הטוטסי, הבלגים, אנשי האו"ם ואף נגד בני הוטו מתונים. שדרניה של התחנה קראו לחסל את בני הטוטסי. לתחנת הרדיו היה תפקיד מכריע במתן לגיטימציה למעשים, ובית הדין גזר על מנהליה (וביניהם, גם פרדיננד נאימנה) עונש של מאסר עולם.
בפסק דין המכונה "MILITARY 1", וניתן ב-18 בדצמבר 2008, נשפטו ראשי מערכת הביטחון הרואנדית בזמן רצח העם, ובראשם שר ההגנה הרואנדי דאז, הקולונל תיאונסטה בָּגוֹסוֹרָה. המותב, בראשות השופט אריק מסה, קבע כי שלושה מתוך ארבעת הנאשמים ישלחו לרצות מאסר עולם, והנאשם הרביעי זוכה מכל ההאשמות. למרות שהנאשמים נמצאו אשמים בפשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות, הטריבונל לא מצא אותם אשמים בתכנון מראש של פתרון סופי לטוטסי. פסק הדין, המשתרע על למעלה משש מאות עמודים, סוקר בהרחבה את שליטתם של הנאשמים במיליציות ה"איטרנהמוואה" האכזריות, את ההיסטוריה שהובילה לרצח העם, טכניקות שונות ששימשו לרצח (כמו מחסומי דרכים) ואת השתלשלות העניינים במהלך מלחמת האזרחים שהובילה לרצח עם.
השופטים.
חלק משופטי בית הדין היו שופטים קבועים, וחלקם מונו אד הוק לדיון במשפטים מסוימים.
ב-2007, נשיא בית הדין היה השופט דניס ביירון מסנט קיטס ונוויס, ששימש בעבר כנשיא בית המשפט העליון של האיים הקאריביים המזרחיים. סגניתו הייתה השופטת הפקיסטנית חאלידה ראשיד חאן.
הערכאה הראשונה הייתה מורכבת משלושה מותבים שונים ומערכת ערעור.
נאווי פילאי, נציבת זכויות האדם של האו"ם, כיהנה כנשיאת בית הדין בשנים 2003–2008.
התביעה.
מערכת התביעה הייתה מחולקת לשניים: מחלקה אחת עסקה בחקירה ובאיסוף ראיות ועדויות (תפקיד הדומה לתפקידה של המשטרה) ואילו המחלקה השנייה עסקה בהעמדה לדין ובניהול התביעות בבית הדין (תפקיד הדומה לתפקידה של הפרקליטות). ב-2003 כיהן בתפקיד התובע הכללי חסן בובקר ג'אלו, שכיהן בעבר כתובע הכללי של גמביה וכשר המשפטים שלה.
מדונה (פירושונים)
טבילת כלים
טבילת כלים היא הליך מחייב (הכשר מצווה) על מנת לאפשר שימוש על ידי יהודים בכלי אכילה ושתייה שעברו מבעלות של גוי לבעלות של יהודי. טבילת כלים נעשית על פי רוב במקוואות קטנים מיוחדים ('מקווה כלים') הנמצאים בסמוך למקוואות רגילים, אך יכולה להעשות בכל מקום מים הכשר לטבילה, כדוגמת אגמים, ימים, נהרות, מעיינות ובארות.
המקור בתורה.
המקור להטבלת כלים הוא ב:
אלעזר הכהן ציווה את השבים ממלחמת מדין לטהר את הכלים שלקחו כשלל ממדין בטרם ישתמשו בהם. חז"ל פירשו ש"מי נדה" כאן הם מי מקווה שהנידה טובלת בהם. מכך שאת הכלים שנלקחו ממדין יש צורך לטבול במקוה, נלמד כל כלי המשמש לאכילה שהיה ברשותו של גוי ועבר לרשות יהודי חייב בטבילה (ואם צריך, גם להגעילם). דין טבילת כלים הוא רק בכלי שנכנס מרשות הגוי לרשות היהודי, אך אכילת אוכל (כשר) בכלים של גוי שאינם טבולים מותרת.
טעם לטבילת הכלים מובא בתלמוד הירושלמי: , ולא כפי שניתן לחשוב, שמטרת הטבילה היא לנקות את הכלי מחומרים לא כשרים שהגוי שם על הכלי, או מאוכל לא כשר שהגוי אכל בכלי.
לפי דעת רבנו תם ועוד ראשונים טבילת כלים היא חובה מהתורה, בהתאם לפסוק המובא לעיל, אולם בדעת הרמב"ם רבים סבורים שטבילת כלים מדברי חכמים והדרשה היא רק אסמכתא.
גם הרמב״ן (במדבר לא-כג) כתב שנראה לו שטבילת כלים היא מדרבנן וז״ל: ״ולבי מהרהר עוד לומר שהטבילה הזאת מדבריהם והמקרא אסמכתא עשו אותו״.
סדר הטבילה.
את הכלים מטבילים במקווה כשר. בשעת הטבלת הכלי יש לוודא שאין חציצה בין הכלי למים, כגון היד שמחזיקה את הכלי או מדבקות.
לפני הטבלת כלי אחד מברכים:
. ובהטבלת מספר כלים מברך ...עַל טְבִילַת כֵּלִים. ברכה זו היא ברכת המצוות. חלק מיהדות תימן טובלים ללא ברכה.
כלים הצריכים גם הגעלה, יש להגעילם קודם הטבילה. ואם הטבילם קודם מותרים. ויש אומרים שצריך לחזור ולהטבילם בלי הברכה.
סוגי הכלים החייבים בטבילה.
בתלמוד נלמדו מפסוקי התורה שני כללים בסיסים בטבילת כלים:
כמו כן הוכרע בתלמוד ספק, המחייב טבילה גם לכלים המצופים במתכת או זכוכית אף שעיקר הכלי הוא מחומרים הפטורים מטבילה. הרמ"א הכריע שאין לברך על טבילה זו.
בספרות האחרונים.
כלי חד-פעמי.
כלים חד פעמים העשויים ממתכת כמו תבניות אלומניום, דעת הרב משה פיינשטיין שאינם צריכים טבילה אפילו אם השתמש בהם כמה פעמים. כמו כן התיר הרב בן ציון אבא שאול צנצנות ובקבוקי זכוכית חד פעמיות אף שמשתמש בהם שימוש קבוע. דעת הרב עובדיה יוסף להחמיר גם בכלים חד פעמיים.
חברה בע"מ.
כלי שיוצר על ידי חברה בע"מ, דעת השואל ומשיב, שאין לטבול בברכה שכן אם יש יהודי בין בעלי המניות, הרי שקיימת מחלוקת הפוסקים אם שותפות יהודי פוטרת מטבילה, ועל כן יש להטביל - בלי ברכה.. כמו כן דעתו של הרב חיים פינחס שיינברג שאין לברך על הטבילה מאחר שחברה בע"מ היא ישות משפטית נפרדת מבעלי מניותיה והחברה אינה אדם. מאידך, דעת הרב שלמה זלמן אוירבך ועוד פוסקים שאף כלי שיוצר על ידי חברה בע"מ שרוב בעלי המניות אינם יהודים, טעון טבילה בברכה.
כלים חשמליים.
במטבח המודרני כלים רבים הבאים במגע עם האוכל הם כלים חשמליים, כגון קומקום ומצנם. כלים אלה עלולים להינזק במגע עם מים, והתעוררה השאלה כיצד ניתן להכשירם לשימוש. הרב משה פיינשטיין כתב, שיש להטביל את כל הכלי חוץ מהחלק החשמלי. פתרון אחר הוא שטכנאי יהודי יפרק מעט את הכלי פירוק מקצועי וירכיבנו מחדש, וכך למעשה גמר עשיית הכלי נעשתה בידי יהודי, והכלי פטור מטבילה. ישנם הסוברים שמכיוון שכלים חשמליים שימושם במחובר לקרקע הם כלל אינם חייבים בטבילה.
פתרון נוסף שהוצע, הוא לתת את הכלי במתנה גמורה לגוי, ואז לקחתו ממנו בהשאלה, וכלי שהושאל מגוי פטור מטבילה.
פאול יונר
פאול יונר (בגרמנית: Paul Johner; 10 בספטמבר 1887, ציריך, שווייץ - 25 באוקטובר 1938, ברלין, גרמניה) היה שחמטאי שווייצרי.
יונר היה כנר מחונן, ואחיו הבכור של הנס יונר. יונר חלק מקום ראשון-שני באליפות שווייץ בשחמט בשנים 1907, 1908, 1928, 1932 וניצח בשנים 1925 ו-1930.
יונר שיחק בתחרויות בינלאומיות רבות. בשנת 1904 חלק את המקום ה-12–13 בתחרות קובורג (דרג ב'). בשנת 1905/06 הגיע למקום השני בתחרות ניו-יורק. בשנת 1907 הגיע למקום ה-21 בתחרות קרלסבד (ניצח: עקיבא רובינשטיין. בשנת 1908 הגיע למקום ה-14 בתחרות וינה (ניצחו: אולדריך דוראס, גזה מארוצי וקרל שלכטר). באותה שנה הגיע למקום השמיני בתחרות דוסלדורף (ניצח: פרנק מרשל). בשנת 1909 הגיע למקום הרביעי בתחרות ברלין. בשנת 1911 חלק את המקום ה-19–21 בתחרות קרלסבד (ניצח: ריצ'רד טייכמן).
יונר ניצח באליפות התשיעית של ארצות הצפון שהתקיימה בקופנהגן בשנת 1916 (ראה עמ' 9 ב-
). הוא חלק את המקום הראשון-שני עם ולטר ג'ון בתחרות ברלין 1917. יונר ניצח בתחרות גטבורג 1920 (דרג ב'), וחלק את המקום הראשון-שני עם רודולף שפילמן בתחרות שבינגן 1923. בשנת 1923 ניצח יונר בתחרות הבינלאומית שהתקיימה בטריסטיה.
ההצלחה השחמטאית הבולטת ביותר של יונר הייתה ניצחון בתחרות ברלין 1924, בהקדימו את עקיבא רובינשטיין, ריצ'רד טייכמן וז'ק מיזס.
יונר שיחק בלוח השני של נבחרת שווייץ באולימפיאדה הבלתי רשמית שהתקיימה בשנת 1936 במינכן +4 -7 =6 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו). בין ניצחונותיו באולימפיאדה יש לציין את ניצחונו על מיגל ניידורף ועל ולדאס מיקאנס.
כפר הנוער מנוף
כפר הנוער מנוף הוא כפר נוער הממוקם סמוך לעיר עכו, ומיועד לבני נוער שנפלטו ממסגרת בית ספר תיכון רגילה. מטרת כפר הנוער מנוף היא לטפל בבני נוער שנשרו ממערכות הלימודים הפורמליות, לפתח את כישוריהם האישיים, החברתיים והלימודיים ולהחזיר אותם למרכז החברה עם כוחות וידע שיאפשרו השתלבות שוויונית בחברה הישראלית, בתחומי ההשכלה העיונית, המקצועית, החברתית, האישית והתעסוקתית.
היסטוריה.
עמותת "מנוף" הוקמה בשנת 1975 על ידי קרן רוטשילד ופרופ' חיים אדלר, מנהל המכון לטיפוח בחינוך באוניברסיטה העברית. תחילה פעלה מנוף כעמותה ציבורית, ובהמשך ועד היום מודרך על ידי המנהל לחינוך התיישבותי של משרד החינוך.