המשרד להגנה אזרחית, מצבי חרום ואסונות טבע של רוסיה
דאג ויליאמס
דאגלס לי "דאג" ויליאמס, (באנגלית: Douglas Lee "Doug" Williams; נולד ב-9 באוגוסט 1955) הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר בליגת ה-NFL.
ויליאמס נולד בזאקרי שבלואיזיאנה. שיחק בנבחרת הפוטבול של אוניברסיטת המדינה גרמבילנג בלואיזיאנה. ב-2001 נבחר לחבר בהיכל התהילה של פוטבול המכללות..
את הקריירה ב-NFL התחיל בשנת 1978 כשנבחר במקם ה-17 בסיבוב הראשון של הדראפט על ידי טמפה ביי באקנירס והיה לקוורטרבק הפותח שלהם. הבאקנירס שמעולם לא הגיעו לפלייאוף לפני הגעתו של ויליאמס, העפילו לפלייאוף לאחר הגעתו שלוש פעמים בארבע שנים. ויליאמס שיפר את אחוז המסירות המוצלחות שלו בכל שנה בבאקנירס ונחשב ל"לב ולנשמה" של הקבוצה ולכוח המניע אותה לניצחון. הוא השתכר ב-120 אלף דולר לשנה, שכר הנמוך בהרבה משל הקוורטרבקים הפותחים בליגה ונמוך יותר משל 12 קוורטרבקים מחליפים באותה עת.
לאחר עונת 1982 ביקש ויליאמס לחתום על חוזה בסך 600 אלף דולר לשנה אך הבאקנירס סירבו. ויליאמס עזב את הקבוצה ועבר לליגת ה-USFL ושיחק עבור אוקלהומה אוטלוס שמאוחר יותר הפכה לאריזונה אוטלוס. לאחר סגירת ליגת ה-USFL ב-1986 חזר ויליאמס לשחק ב-NFL עבור וושינגטון רדסקינס כמחליפו של ג'יי שרודר. במהלך עונת 1987 החליף ויליאמס את שרודר שנפצע. ויליאמס, שהצטיין במשחקים אלו, נבחר בסוף להיות הקוורטרבק הפותח בפלייאוף והוביל את הרדסקינס לסופרבול XXII שבו ניצחו את דנוור ברונקוס 42-10 לאחר פיגור 10-0 ברבע הראשון. ויליאמס שהוביל את המהפך זכה בתואר ה-MVP של המשחק. בכך שניצח היה ויליאמס לקוורטרבק האפרו-אמריקאי הראשון שהוביל קבוצה לניצחון בסופרבול. ויליאמס סבל מפציעות במהלך עונת 1988 והוחלף במארק ריפין שלבסוף הפך לקוורטרבק הפותח של הקבוצה. לאחר עונת 1989 פרש ויליאמס מקריירת הפוטבול.
משרד הפנים הרוסי
הוועדה המדעית-הומניטרית
הוועדה המדעית-הומניטרית (בגרמנית: Wissenschaftlich-humanitäres Komitee, בראשי תיבות: WhK) היה הניסיון התארגנות הראשון בהיסטוריה להתמודד עם חקיקה נגד יחסים חד מיניים שהוקמה בברלין במאי 1897. הוועדה המדעית-הומנטרית הייתה ציון דרך חשוב בתנועה לזכויות הלהט"ב.
היסטוריה.
החברים המקוריים בוועדה המדעית-הומניטרית היו הרופא מגנוס הירשפלד, המו"ל מקס שפור , עורך הדין אדוארד אוברג (Oberg) והסופר פרנץ יוזף פון בילוב (von Bülow). הסופר אדולף בראנד , הסקסולוג בנדיקט פרידלנדר והעיתונאי קורט הילר הצטרפו אל הארגון בהמשך. הסיבה להקמת הוועדה הייתה להביא לביטול בסעיף 175 לחוק העונשין הגרמני, אשר אסר על יחסים אינטימיים בין גברים והענישה הייתה מאסר.
הוועדה המדעית-הומניטרית עבדה בצמידות עם המכון לסקסולוגיה, מהאחרון הוא מספר תיאוריות מדעיות בתחום המיניות שכולן הדגישו את ההומסקסואליות כ"מין שלישי "ביולוגי בין גברים ונשים. תיאוריות אלו כבר היו מוכרות ברפובליקת ואיימר ומטרתם הייתה להראות שהחוק אינו ניתן ליישום משום שהומוסקסואליות היא נטייה מולדת.
הוועדה סייעה לגברים אשר הועמדו לדין בגין הסעיף, וקיימה הרצאות ציבוריות בנושא. בנוסף, עסקה הוועדה באיסוף חתימות לעצומה הקוראת לביטולו של החוק, שעליה חתמו בין היתר לב טולסטוי, ריינר מריה רילקה, אלברט איינשטיין, הרמן הסה ותומאס מאן. העצומה הוגשה לפרלמנט הגרמני ב-1898, 1922 וב-1925, אך נכשלה ולא זכתה לתמיכת הפרלמנט. סעיף 175 נשאר על כנו והמשיך להוציא אל מחוץ לחוק הומוסקסואליות בגרמניה עד לשנת 1969, ולא הוסר לחלוטין עד לשנת 1994.
בשנת 1914 נבחרה יוהנה אלברסקירכן, ליושבת ראש הארגון והייתה לאחת הנשים הבודדות שהיו פעילות בו. בשנת 1929 ירש הילר מהירשפלד את תפקיד יושב-ראש הוועדה.
הוועדה המדעית-הומניטרית הוציאה לאור את ה"השנתון לחקר דרגות-הביניים המיניות" ("Jahrbuch für sexuelle Zwischenstufen"), שבו נמסרו בין היתר דיווחים על פעילויות קהילתיות, ופורסמו בו מאמרים בעלי אופי ספרותי או פולמוסי. מהדורות של האלמנך יצאו באופן קבוע בין השנים 1899 ל-1923 (לעיתים מדי שלושה חודשים), והמשיכו להתפרסם באופן ספוראדי עד לשנת 1933.
בשיא פעילותה היו חברים בוועדה כ-500 איש, ושלוחות שלה פעלו בכ-25 ערים ברחבי גרמניה, אוסטריה והולנד. הוועדה התפזרה בשנת 1933, לאחר הרס המכון לסקסולוגיה, שממנו פעלה הוועדה, בידי המפלגה הנאצית.
ניסיונות הקמה מאוחרים.
באוקטובר 1949 חָבר הנס גיזה (Giese) להרמן ובר (1882–1955), ראש הסניף בפרנקפורט בין השנים 1921 ל-1933, בניסיון להקים מחדש את הוועדה בקרונברג. קורט הילר פעל עמם למשך זמן קצר, אך נאלץ לפרוש לאחר מספר חודשים על רקע קשיים אישיים. הקבוצה החדשה התפרקה בתחילת 1950, ובמקומה הוקמה "הוועדה לרפורמה בחוק פשעי המין", אשר התקיימה עד לשנת 1960.
קורט הילר, אשר שרד את מחנות הריכוז הנאציים, ניסה בשנת 1962 להקים את הוועדה המדעית-הומניטרית מחדש בהמבורג, אך הדבר לא עלה בידו.
מאה שנים לאחר הקמת הקבוצה המקורית הוקמה בשנת 1998 קבוצה חדשה תחת אותו שם. הוועדה הנוכחית דומה לזו המקורית בשם ובתחום העיסוק בלבד, והיא פועלת למען זכויות להט"ב בגרמניה באופן רדיקלי יותר מארגונים מודרניים דומים.
לקריאה נוספת.
Benedict Friedländer, 1992: "Memoir for the Friends and Contributors of the Scientific Humanitarian Committee in the Name of the Secession of the Scientific Humanitarian Committee (1907). Journal of homosexuality". https://doi.org/10.1300/J082v22n01_06.
ריכרד פון קראפט אבינג
הועדה המדעית-הומניטרית
הוועדה המדעית הומניטרית
קולה (אגוז)
אליס בארץ הפלאות (אנימה)
קורט הילר
קורט הילר (Kurt Hiller; 17 באוגוסט 1885, ברלין – 1 באוקטובר 1972, המבורג) היה סופר, מסאי, עיתונאי ופובליציסט פציפיסט יהודי-גרמני, שלחם כל חייו למען סוציאליזם, למען השלום ולמען מיעוטים מיניים.
ביוגרפיה.
הילר נולד בברלין למשפחה יהודית. דוד אמו היה פאול זינגר שהיה חבר הרייכסטאג מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. לאחר שסיים לימודים בגימנסיה בברלין בשנת 1903 הוא למד משפטים ופילוסופיה באוניברסיטת ברלין ובין השאר למד אצל גאורג זימל. הוא יקבל דוקטורט על עבודתו "המשמעות הפלילית של התאבדות".
מ-1904 היה הילר מיודד עם הסטודנט לרפואה ארתור קרונפלד שהכיר לו את הגותו של הפילוסוף לאונרד נלסון. בשנת 1909 הוא יסד עם יעקב הנס דוידסון מועדון אקספרסיוניסטי בשם Der Neue Club, שאליה הצטרפו במהרה גאורג היים וארנסט בלאס. הילר כתב בביטאונים שונים, בהם דר שטורם.
בשנת 1919 הקים בברלין ארגון של אנשי רוח שנקראו "אקטיביסטים".
בשנת 1926 השתתף בקונגרס הפאן אירופי שיזם ריכרד ניקולאוס פון קודנהובה-קלרגי.
ב-1929 ירש את מקומו של מגנוס הירשפלד כיו"ר הוועדה המדעית-הומניטרית.
בשנת 1931 כדי להאבק נגד הנאציזם, הציע הילר הקמת ועדים שיורכבו משליש סוציאליסטים, שליש קומוניסטים ושליש בלתי תלויים.
לאחר עליית הנאצים לשלטון פרצו נאצים לביתו ושרפו את אוסף ספרי הפילוסופיה שלו. הוא נעצר על ידי הגסטפו שלוש פעמים בסוף שנת 1933 עד 1934 ושהה כתשעה חודשים במספר מחנות ריכוז (קולומביה האוס, מחנה הריכוז אורניינבורג) בגרמניה הנאצית, מאוחר יותר באותה שנה ברח לפראג. ביוני 1935 נשללה אזרחותו הגרמנית ורכושו בגרמניה הוחרם וב-1938 עבר ללונדון. ב-1955 שב לגרמניה, וחי וכתב בהמבורג עד מותו.
כתיבתו ועמדותיו.
חיבוריו מתאפיינים בסגנון מקורי והוא תואר: "היודע לכתוב על הכל בחריפות ובבהירות". פולמוסיו הלוחמניים הקימו עליו אויבים רבים וחזקים.
כסוציאליסט, הושפע עמוקות משופנהאואר, ותיעב את הפילוסופיה של הגל, ולכן לא היה פופולרי במיוחד בקרב המרקסיסטים. בנוסף, הילר היה סופר בעל השפעה בתנועה לזכויות ההומוסקסואלים בגרמניה בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20 וכתביו פורסמו בירחון המעגל.
הילר הטיף לפציפיזם מוחלט.
אקטיביזם.
הילר דרש מהאינטלקטואלים להיות מעורבים בפוליטיקה וכתב תוכנית מפורטת של לוגוקרטיה אפלטונית. הוא האשים את אנשי הרוח שנמנעו מהתערבות בפוליטיקה בצרות של גרמניה.
את מגמת האקטיביזם תיאר הילר:
בין הדברים שבקש הילר לשנות הוא מנה:
אהרן צייטלין כתב על הילר:
לאומיות וציונות.
הילר שלל את הציונות וכתב: "אין טפשות גדולה מן הלאומיות היהודית. ... השברים השונים של העם היהודי נפרדו במשך חמשים דורות וייתר זה מזה על ידי עולמות ויש ביניהם דברים משותפים הרבה פחות לאין סוף (למרות תורת הירושה) מאשר בין כל אחד מהם לבין העם, השבט או הטפוס, שעמו הוא חי זה בצד זה." לאחר הקמת מדינת ישראל הוא כתב: "חברות תרבותית הוא הליך העובר באלכסון דרך גזעים ולאומים שונים. חברות תרבותית מקשרת הרבה יהודים עם הרבה לא־יהודים. יהודים בעלי יהדות לאומית קרובים לגרמנים־של־גויתה יותר מקרבת גרמנים של היטלר לגרמנים־של־גויתה".
המדור להווי ומסורת יהודית (קול ישראל)
המדור להווי ומסורת יהודית הוא המדור שהיה ממונה על שידורי יהדות ב"קול ישראל". המדור פעל במשך 50 שנה, מהקמתו בשנת 1949 ועד להפיכתו לרשת עצמאית - רשת מורשת בשנת 1999.
תולדות.
שנות הייסוד.
בשנים הראשונות להקמת הרדיו הארץ-ישראלי "קול ירושלים" עוד לא פעלה מחלקה מיוחדת לתוכניות דת ומסורת, אלא הן שולבו בלוח השידורים הכללי. האיש המרכזי שעסק בכתיבתן, עריכתן ושידורן של תוכניות אלה באותה תקופה היה בנימין צביאלי. מיד לאחר קום המדינה, בשנת 1948, נקרא צביאלי לייסד ולנהל את המחלקה הדתית בקול ישראל.