ספרו הראשון להתפרסם, "חוג הסרטן" (1934), יצא בהוצאת אובליסק בפריז ונאסר לפרסום בארצות הברית על רקע של גסויות. עטיפת הספר לוותה באזהרה: "אסור לייבא לארצות הברית או לבריטניה." הוא המשיך לכתוב רומנים אסורים; "חוג הסרטן", "המעיין השחור" (1936) ו"חוג הגדי" (1939) שלו זלגו בעזרתם של גולים אמריקאיים בצרפת חזרה לארצות הברית ויצרו למילר אט אט מוניטין מחתרתי בעת שהוא עצמו התפרנס בין השאר מעבודות מזדמנות כמורה לאנגלית, מתמיכה כלכלית של אותם גולים ומכתיבת ספרי פורנוגרפיה שפורסמו בקליפורניה תחת שמות בדויים, חלקם קיימים עוד היום ונחשבים למהוגנים למחצה, למשל "גגות פריז" (במקור אופוס פיסטורום או גם עבודתו של המילר (דהיינו הטוחן)). אף על פי שהרומנים שהוזכרו נותרו אסורים בארצות הברית במשך למעלה משני עשורים, בשנת 1939 פרסמו בבית ההוצאה כיוונים חדשים את "העין הקוסמולוגית", ספרו הראשון של מילר שיצא לאור באופן חוקי בארצות הברית. האוסף הכיל קטעי פרוזה קצרים, שרובם הופיעו במקור ב"אביב השחור" וב"מקס והפגוצ'יטים הלבנים"(1938).
מילר למד צרפתית במהלך שהות של עשר שנים בפריז ובצרפת עד יוני 1939. בסוף שנות השלושים מילר פגש גם את המלח יליד גרמניה ג'ורג 'דיברן עזר לקדם את פרויקט הזיכרונות של דיברן וארגן מגבית צדקה כדי לעזור לו.
יוון (1939–1940).
ב-1939, זמן קצר לפני תחילת מלחמת העולם השנייה, נסע מילר מפריז בה התגורר באותה תקופה ליוון בעקבות הזמנה של חברו דארל שהתגורר שם מזה זמן מה. השנה שביקר ביוון מתוארת בספר המסע "הענק ממארוסי" (1941). שנים רבות לאחר מכן בחר מילר בספר זה לספר הטוב ביותר שכתב. בספר רוחני זה שהוא מעין שיר הלל לתרבות יוון, לארץ ולאנשים, מתאר מילר את ההשפעה האדירה שהייתה ליוון עליו. מילר לא חזר מיוון לפריז, אלא הפליג לארצות הברית וסיים את התקופה שלו באירופה.
אחת ההכרות הראשונות במאמציו של מילר כסופר מודרני מרכזי הייתה מצדו של ג'ורג' אורוול במאמרו "בתוך הלוויתן" משנת 1940, בעקבות ביקור אצל מילר בדרך למלחמת האזרחים בספרד, בין ביקורת פוליטית נוקבת כתב:
קליפורניה (1942–1980).
בשנת 1940, מילר שב לניו יורק, לאחר מסע בן שנה ברחבי ארצות הברית, מסע שיהווה חומר גלם ל"הסיוט הממוזג" הוא עבר לקליפורניה ביוני 1942, בתחילה הוא התגורר בפאתי הוליווד בבוורלי גלן, ומאוחר יותר התיישב ב בשנת 1944. בזמן שמילר הקים את בסיסו בביג סור ספריו מפריז שעדיין נאסרו לפרסום בארצות הברית התפרסמו בצרפת באובליסק ואחר כך גם באולימפיה והשיגו שם פרסום איטי ויציב הן בקרב האירופים והן במובלעות השונות של גולי התרבות האמריקאים, כתוצאה מזה האחרון, הספרים הוברחו לעיתים קרובות לארצות הברית, שם הם התגלו כמשפיעים ביותר על סופרי "דור הביט" החדש, הבולט בהם ג'ק קרואק, הסופר היחיד מבין סופרי הביט שמילר העריך וגם זה שראה בעצמו ממשיך דרכו ובמילר מאין אב רוחני. כשלבסוף פורסמו ספריו האסורים בארצות הברית של שנות השישים, מילר החל לזכות להכרה וכבר לא היה מעוניין בדמותו כסופר פורע חוק של ספרי זימה אולם בסופו של דבר הדימוי כבר נצרב בתודעת הציבור האמריקאי והוא ויתר על המאבק.
בשנת 1942, זמן קצר לפני שעבר לקליפורניה, החל מילר לכתוב את "סקסוס", הרומן הראשון בטרילוגיית "הצליבה הוורודה", תיעוד של שש שנות חייו בברוקלין כשהתאהב בג'ון ונאבק למצוא את הקול שלו ולהיהפך לסופר. כמו כמה מיצירותיו האחרות, הטרילוגיה שהושלמה בשנת 1959 נאסרה בתחילה בארצות הברית ופורסמה רק בצרפת וביפן. מילר התגורר בצריף בקניון אנדרסון משנת 1944 ועד 1947 ביחד עם סופרים בוהמיים אחרים כמו הארי פארץ', אמיל ווייט וג'ין ורדה. בעודו גר שם הוא כותב את "אל תוך חיי הלילה", ספר שאוייר על ידי בצלאל שץ שמילר התיידד איתו כמה שנים קודם לכן, מאוחר יותר הוא גם יכתוב על כנופיית האמנים של עמק אנדרסון בספרו "ביג סור והכתומים של הירונימוס בוש".
ביצירות אחרות שנכתבו בתקופתו בקליפורניה מילר הביע ביקורת רחבת אופקים כלפי התרבות האמריקאית, כפי שהשתקף ב"יום ראשון לאחר המלחמה" (1944) וב"הסיוט הממוזג" (1945) ביקורת כלפי הנטייה המיסטיקנית של אמני בוהמה כפי במתבטא בספרים כגון "שטן בגן עדן" (1955) ושטח ניתוחים ספרותיים פילוסופיים, למשל ב"זמן המתנקשים" (1956) בו הוא מנתח את אישיותו חייו ויצירתו של המשורר ארתור רמבו.
בשנת 1944 נפגש מילר והתחתן עם אשתו השלישית, ג'נינה מרתה לאפסקה, סטודנטית לפילוסופיה שהייתה צעירה ממנו ב-30 שנה. נולדו להם שני ילדים: בן, טוני, ובת, ולנטיין. הם התגרשו בשנת 1952. בשנה שלאחר מכן התחתן עם האמנית איב מקלור, שהייתה צעירה ממנו ביותר מ-37 שנים. הם התגרשו בשנת 1960. בשנת 1961 קבע מילר מפגש מחודש בניו יורק עם אשתו לשעבר והנושא העיקרי בטרילוגיית "הצליבה הוורודה", ג'ון, לאחר שהם לא התראו מזה כמעט שלושה עשורים. במכתב לאיב הוא תיאר את ההלם שלו מחזותה ה"נוראית" של ג'ון, שכנראה הדרדרה עד אז פיזית ונפשית בעקבות שימוש בסמים וטיפולים במוסדות לחולי נפש, איב נפטרה בשנת 1966, ככל הנראה כתוצאה מאלכוהוליזם.
בשנת 1959, מילר כתב סיפור קצר אותו הוא תיאר בחיבה כ"הסיפור הכי ייחודי" שלי. יצירה ספרותית שכותרתה הייתה "החיוך לרגלי הסולם".
בפברואר 1963 עבר מילר לפסיפיק פליסיידס 444 באוקאמפו דרייב, לוס אנג'לס, קליפורניה, שם הוא יבלה את 17 השנים האחרונות לחייו. בשנת 1967 יתחתן מילר עם אשתו החמישית, הזמרת ילידת יפן הוקי טוקודה. בשנת 1968 חתם מילר על מכתב "מחאת מיסי המלחמה של הסופרים והעורכים", בו הוא סירב לשלם מיסים כמחאה על מלחמת וייטנאם. לאחר המעבר שלו לאוקמפו דרייב, הוא ערך תכופות ארוחות ערב לדמויות האמנותיות והספרותיות של התקופה. הטבחית והמטפלת שלו הייתה הדוגמנית של אמן צעיר בשם טווינקה ת'יבוד, שלימים כתב ספר על שיחות הערב שלו עם מילר.
רק 200 עותקים של ספרון של מילר משנת 1972, "על הגעה לגבורות", פורסם על ידי הוצאת קאפרה בשיתוף עם הוצאת ייס! זה היה הכרך הראשון של סדרת הספרונים "ייס! קאפרה" ואורכו היה 34 עמודים. הספר מכיל שלושה מאמרים בנושאים של הזדקנות וחיים בעלי משמעות. בהתייחסותו לגיל 80, הסביר מילר:
מילר וטוקודה התגרשו בשנת 1977. בארבע השנים האחרונות לחייו קיים מילר התכתבות מתמשכת של למעלה מ-1,500 מכתבים עם ברנדה ונוס, דוגמנית פלייבוי צעירה ובעלת טור, שחקנית ורקדנית. ספר על התכתבויותיהם ראה אור בשנת 1986.
בסוף שנות השמונים לחייו, הצטלם מילר לסרט "אדומים" משנת 1981, שבוים על ידי וכיכב בו וורן בייטי. הוא מדבר בסרט על זכרונותיו מג'ון ריד ולואיז בראיינט כחלק מסדרת "עדויות" שמצולמת בו. לסרט נערכה הקרנת בכורה שמונה עשר חודשים לאחר מותו של מילר.
מותו.
מילר נפטר מסיבוכי מחזור הדם בביתו בפסיפיק פליסיידס (Pacific Palisades) בקליפורניה ב־7 ביוני 1980, בגיל 88. גופתו נשרפה ואפרו חולק בין בנו טוני לביתו ואל. מאוחר יותר טוני הצהיר שבסופם של חייו הוא מתכוון לערבב את אפרו עם זה של אביו ושיפוזרו יחדיו בינות לצוקים של ביג סור.
פרסום בארצות הברית של עבודות שנאסרו בעבר.
פרסום "חוג הסרטן" של מילר בארצות הברית בשנת 1961 על ידי דפוס גרוב הוביל לסדרה של דיונים משפטיים שעסקו בגסויות ולמעשה בחנו חוקים אמריקאים בנושאי פורנוגרפיה. בית המשפט העליון בארצות הברית, בדפוס גרוב, בע"מ, נ' גרשטיין, תוך ציטוט של ג'ייקובליס נ' אוהיו (שהוחלט באותו יום ב -1964), ביטל את קביעת בית המשפט במדינה של היצירה כגסוּת והכריז על הספר כעל ספרות; זה הפך לימים לאחד האירועים המכוננים במה שנודע כמהפכה המינית. אלמר גרץ, עורך הדין שטען בהצלחה עבור מילר במשפט הראשון לפרסום הרומן באילינוי הפך מאוחר יותר לחברו לכל החיים וכרך מההתכתבויות שלהם פורסם. בעקבות המשפט, בשנים 1964–1965, ספריו האחרים של מילר, שנאסרו אף הם בארצות הברית, פורסמו על ידי דפוס גרוב: האביב השחור, חוג הגדי, ימים שקטים בקלישי, סקסוס, פלקסוס ונקסוס. קטעים מכמה מהספרים הללו, כולל חוג הסרטן, אביב שחור וסקסוס, פורסמו לראשונה בארצות הברית על ידי הוצאת כיוונים חדשים ב"הקורא של הנרי מילר" בשנת 1959.
צבעי מים.
בנוסף ליכולותיו הספרותיות, מילר ייצר מספר רב של עבודות בצבעי מים ואף כתב ספרים בתחום זה. הוא היה חבר קרוב של הצייר הצרפתי גרגואר מיכונזה. ההערכה היא כי מילר צייר כ-2,000 צבעי מים במהלך חייו וכי קיימים 50 אוספים עיקריים של ציוריו. מרכז הארי רנסום באוניברסיטת טקסס באוסטין מכיל מבחר מעבודות צבעי המים של מילר, וכך גם מוזיאון הנרי מילר לאמנות בעיר מאצ'י שבנאגנו, יפן, לפני שנסגר בשנת 2001. בתו של מילר, ולנטיין, הציגה חלק מהאמנות של אביה למכירה בשנת 2005.
בנוסף, הוא היה גם פסנתרן חובב.
צבעים פאן-סלאביים
מנגרוב
יחס נפיצה
בפיזיקה, יחס נפיצה (או יחס דיספרסיה) הוא הקשר המתמטי בין התדירות הזוויתית של גל formula_1 לווקטור הגל formula_2 או מספר הגל k, כלומר: הפונקציה formula_3. יחס הנפיצה נקבע על ידי משוואת הגלים המתארת את התופעה הפיזיקלית. לעיתים מכונה כך גם הקשר בין האנרגיה E של המערכת לתנע formula_4 שלה. במכניקת הקוונטים ומכניקה סטטיסטית מדברים גם על יחס נפיצה בין האנרגיה לווקטור הגל. כיוון שמתקיימים הקשרים formula_5 ו formula_6, ההגדרות שקולות עד כדי פקטור כפלי של קבוע פיזיקלי.
דוגמאות ליחסי נפיצה.
חלקיק חופשי קלאסי.
עבור חלקיק חופשי יחס הנפיצה הוא:
כלומר: האנרגיה תלויה בתנע בצורה ריבועית.
למערכות מורכבות יותר יהיה יחס נפיצה מורכב יותר או שונה.
חלקיק חופשי יחסותי.