דיפתונג עולה הוא דיפתונג שבו הרכיב הראשון הוא חצי תנועה והרכיב השני תנועה מלאה (למשל /wu/ ,/yi/). דיפתונג יורד הוא דיפתונג שרכיבו הראשון הוא תנועה מלאה והשני הוא חצי תנועה (למשל, /ay/, /aw/).
הבחנה נוספת מבוססת על איכות התנועות המרכיבות את הדיפתונג.
דיפתונג הומוגני הוא דיפתונג ששני מרכיביו הם מאותה איכות תנועתית (למשל, /uw/, /yi/) ודיפתונג הטרוגני הוא דיפתונג שמרכיביו נבדלים זה מזה באיכותם (למשל, /aw/).
בשפות רבות מתרחשים במרוצת הזמן תהליכים של כיווץ דיפתונג או של דיפתונגיזציה.
כיווץ דיפתונג משמעו הפיכת הדיפתונג לתנועה רגילה. למשל, הפועל העברי "הוּרַד" כלל במקור את הדיפתונג /uw/ (huwrad על משקל hutrad). במקרה זה קרה כיווץ דיפתונג בו /uw/ ---&gt; /ū/, וכך התקבלה הצורה "הוּרַד".
דיפתונגיזציה משמעה הפיכת תנועה רגילה לדיפתונג. כך, למשל, קרה בהגייה האשכנזית של המילים "ביצה", "ביתו" וכדומה. הגייתן המקורית של מילים אלה הייתה בצירה מלא (beto, betsa), אך בעברית האשכנזית נעתקה תנועת הצירה לדיפתונג /ey/ (ככה: beysoy, beytso). כיום, חלק מדוברי העברית הישראלית הוגים את הצירה במילים אלה כדיפתונג (beyto, beytsa) בהשפעת ההגייה האשכנזית או הכתוב (הופעת האות יו"ד במילה).
בעברית המקראית התרחש תהליך נוסף, המכונה פירוק דיפתונג, כלומר פירוק של רצף התנועות לשתי הברות נפרדות. כך, למשל, אירע בצורות הנפרד של השמות המלעליים שאות השורש השנייה שלהם היא יו"ד (בית, זית, יין וכדומה). שמות אלה כללו במקור דיפתונג /ay/ (bayt, zayt, yayn), אך במרוצת הדורות התפרקו הדיפתונגים לשתי הברות על ידי החדרת תנועה נוספת ([i]) אחרי חצי התנועה [y] (bayit, zayit, yayin). לעומת זאת, בצורת הנסמך של מילים אלה, חל כיווץ דיפתונג רגיל (בֵּית-ספר, יֵין-קודש).
דוגמות לכיווץ דיפתונג בשפה העברית.
קיימים ארבעה סוגי דיפתונגים אותם ניתן לכווץ:
1. [aw/ ---&gt; [ō/
דיפתונג זה בא לביטוי בשני מקרים:
א. בניין הפעיל - לדוגמה; הַוְלִיד ---&gt; הוֹלִידב. בניין נפעל - לדוגמה, נַוְלַד ---&gt; נוֹלַד
2. [uw/ ---&gt; [ū/
יכול לבוא לידי ביטוי בבניין הופעל - לדוגמה, הֻוְלַד ---&gt; הוּלַד
3. [ay/ ---&gt; [ē/
יכול ללבוא לידי ביטוי בבניין הפעיל - לדוגמה, הַיְטִיב ---&gt; הֵיטִיב
4. [iy/ ---&gt; [ī/
יכול לבוא לידי ביטוי בבניין קל - לדוגמה, יִיְנַק ---&gt; יִינַק
חזרת הגינה
חֲזֶרֶת הגינה או חריפית הגינה (שם מדעי: "Armoracia rusticana") היא מין צמח רב-שנתי ממשפחת המצליבים (הכוללת בין השאר גם את החרדל, הכרוב, הברוקולי והצנון). השורש משמש כירק או תבלין, והחל מהמאה ה-13 לספירה הוא מייצג את המרור בקערת ליל הסדר, בקרב חלק מקהילות יהודי אירופה.
תיאור הצמח.
הצמח גדל עד לגובה של מטר אחד, והוא מתורבת בעיקר בשל שורשו המחודד, הגדול והלבן. להתפתחות השורש דרושים כ-10 חודשי גדילה, במהלכם הוא צורך כמויות מים גדולות מאוד - כ-1,300 קוב מים לדונם לשנה. עלי הצמח, הגדולים והשסועים, אכילים אף הם. פרחיו לבנים וקטנים. בחקלאות מתרבה החזרת על ידי ייחורים, הנשתלים לרוב באביב ובסתיו. יתרונו הגדול של סוג גידול חקלאי זה הוא מיעוט מזיקים, מאחר שחיידקים וטפילים נרתעים מפניו. עם זה, לבנין הכרוב מטיל על עלי החזרת את ביציו, ואלה מכרסמים את העלים בתיאבון.
החזרת היא צמח אללופתי. אחרי שמגדלים בשטח חזרת אי אפשר לגדל בו שום גידול אחר לפחות שנה.
ישנה טענה לפיה למעלה משני שלישים מכמות החזרת בעולם גדלה בעיר קולינסוויל, אילינוי, ארצות הברית, המגדירה עצמה "בירת החזרת העולמית".
בישראל מגדלים את החזרת במאה ה-21 בעיקר ארבעה מגדלים גדולים - שניים מכפר ביאליק, הסמוך לקריית ביאליק, ושניים מכפר חסידים.
היסטוריה.
מקור החזרת הוא מזרחה ודרומה של אירופה.
במצרים העתיקה גידלו חזרת כבר ב-1500 לפני הספירה. ביוון העתיקה השתמשו בצמח כשיקוי אהבה וכמשכך כאבים. אגדה מספרת כי האורקל מדלפי אמר לאפולו שחזרת שווה את משקלה בזהב.
קאטו הזקן עסק בהרחבה בצמח בכתביו על גידולי השדה. כיום סבורים שהעמים הסלאבים הביאו את החזרת למרכז אירופה.
גידול החזרת בסביבות הערים נירנברג ובמברג שבדרום גרמניה מתועד מתקופת שלטונו של קרל הגדול.
החל מהמאה ה-13 לספירה החזרת מייצגת את המרור בקערת ליל הסדר. זאת, אף שלאמיתו של דבר, כפי שנאמר בגמרא, ה"חזרת" שמופיעה במשנה היא החסה ובנוסף, בכל המקורות מזהים את ה"חְרֵיין" (או כְרֵיין) עם ה"תמכא" ולא עם ה"חזרת".
ככל הנראה החזרת הובאה לצפון אמריקה מאזור שפרוולד שבצפון-מזרח גרמניה.
החזרת הוגדרה בוטאנית לראשונה על ידי קארולוס ליניאוס תחת השם "Cochlearia armoracia" בשנת 1753.
החזרת גדלה כיום גם כפליט תרבות במרכז אירופה. במזרח רוסיה ובאוקראינה ניתן למצוא את מין הבר של החזרת.
עם התפתחות תחום הביוטכנולוגיה והביולוגיה המולקולרית, נמצא בשורשי החזרת האנזים Horseradish peroxidase. לאנזים שימושים רבים בתור אנזים המפעיל (בפרט עם המולקולה לומינול) תגובת סימון פלואורסצנטית.
החזרת כתבלין.
את התבלין מכינים על ידי ריסוק השורש והוספת מלח בישול וחומץ. לתבלין מוסיפים לפעמים סלק, המקנה לו צבע אדום. חזרת משמשת גם להכנת כמה ממרחי חרדל. מחוץ ליפן יש המכינים ממרח מחזרת גינה צבועה ירוק כתחליף לממרח ואסאבי.
בגרמניה ובאוסטריה ניתן לרכוש אותו מעורב בשמנת כממרח והוא מעובד לעיתים קרובות יחד עם תפוחים מזן חמוץ (Apfelkren) כתוספת לבשר בקר מבושל או דג מעושן.
שורש החזרת עצמו הוא כמעט חסר ארומה, אולם כשהוא מגורד או נחתך, מפעילים אנזימים מן החלק הפגוע סיניגרין המרכיב "שמן חרדל", והוא היוצר גירוי בטעם ואף בעיניים. יש להשתמש בחזרת מיד לאחר שגורדה או לערבבה בחומץ, מפני ששורשה הופך כהה, מאבד את חריפותו ומקבל טעם מריר ולא נעים כאשר הוא נחשף לאוויר ולחום.
חזרת מכילה אשלגן, סידן ומגנזיום, כמו גם שמנים נדיפים כמו שמן החרדל (שמן המופק מזרעי חרדל) קוטל החיידקים. הצמח הטרי מכיל ויטמין C. האנזים פרוקסידאז (Peroxidase) המצוי בצמח משמש כמגביר ומזהה נוגדנים.
מטפיזיקה
סוגסטיה
סוּגֵסְטְיָה או הַשָּׁאָה בעברית היא תהליך פסיכולוגי שבו ניתן לגרום לבני אדם לשנות את עמדותיהם, רגשותיהם ואמונותיהם על ידי השפעה תת מודעת על מרכיבים אלה. בעוד שהיפנוזה משנה את מצב התודעה, ומספקת גישה לזכרונות או למידע הנמצאים במוחו של האדם, הסוגסטיה יכולה להיעשות גם במצב היפנוטי, אך גם במצב של הכרה מלאה.
המילה סוגסטיה נובעת מהמילה הלועזית suggestion שמשמעותה "הצעה" - וזו למעשה דרך פעולתה: היא מציעה לאדם דרך פעולה מסוימת. הסוגסטיה יכולה להיעשות בצורה מילולית - באמצעות שיחה, או בצורה פיזית, כלומר באמצעות סימני גוף.
הסוגסטיה מיוחסת גם לתהליכים היפנוטיים באמצעותם ניתן לשכנע בני אדם לשנות את עמדותיהם, רגשותיהם, אמונותיהם ואף את תחושות הגוף ופעילותו. כמו בכל הצעה, המקבל יכול להשתכנע ולקבלה, אך גם לסרב. במהלך היפנוזה אדם מצוי במצב תודעה ייחודי שגורם לנכונות לקבל סוגסטיות (הצעות) בצורה גבוהה יותר מאשר בחיי היום יום. לדוגמה, ניתן "להציע" לסובל מלחץ דם גבוה להוריד את לחץ הדם במהלך היפנוזה, למעשן לשנוא סיגריות וכיוצא באלה.
בני האדם מגיבים באופן שונה להשפעת סוגסטיה. אדם המושפע ממנה בקלות נקרא סוגסטבילי. מרבית האנשים סוגסטבילים, אך ישנם אנשים שאינם סוגסטבילים או שהם סוגסטבילים במידה נמוכה מאוד.
מלדרה מטרידה
מלדרה מטרידה (שם מדעי: "Maladera insanabilis", בתעתיק: מלדרה אינסנביליס; ידועה בישראל בשמה העממי חומייני) היא חרק השייך לסדרת החיפושיות, ממשפחת הזבליתיים.
מקור השם.
שמו המקורי של המין Maladera insanabilis ניתן על ידי ברנסקה (Brenske) ב-1894.
ב-1986 האנטומולוג הישראלי כביר ארגמן, מהשרות להגנת הצומח במשרד החקלאות הגדיר בטעות את המין כמין חדש למדע בשם "Maladera matrida" למרות שהמין כבר היה ידוע מ-1894. השם "מטרידה" מקורו בעברית, וניתן לה כיוון שהיוותה מטרד לתושבי הבתים אליהם היא חודרת, בעיקר בשעות החשכה. המלדרה המטרידה נקראת גם "חומייני" על שום צבעה החום, מקורה האיראני והעובדה שנתגלתה סמוך למהפכה האיראנית של 1979 שבראשותה עמד האייתוללה רוחאללה ח'ומייני.
תיאור.
אורך הגוף 7–9 מילימטר, צבעה חום-אדמדם.
הבוגרים פעילים בחודשי האביב והקיץ, מעופפים בעיקר בשעות הערב. הזכרים עפים בשעות הערב והלילה בחיפוש אחר נקבות, נמשכים גם לאור נורות וחודרים לבתים.
הנקבה מטילה את ביציה בקבוצות בקרקע ומספרן נע בין 60 עד 100. הזחלים (מסוג דרן) חיים בקרקע ואוכלים בעיקר שורשים.
בישראל.
המלדרה היא מין פולש בארץ ישראל, שהגיע כנראה מאיראן בסוף שנות השבעים או בראשית שנות השמונים של המאה העשרים. מעריכים כי המלדרה הוכנסה לארץ על גבי צמח על ידי ישראלי שחזר מביקור מאיראן. המלדרה נמצאה לראשונה באזור תל אביב, ומאז היא מתפשטת בארץ. בעבר נעשו ניסיונות להדביר את החרק על ידי הדברה ביולוגית, עקב היותו מוגדר כמזיק לחקלאות: הבוגרים אוכלים עלים, ניצנים ופרחים של צמחים שונים, כגון ורדים, בטטות, אגוזי אדמה, ועצי הדר. הזחלים אוכלים בעיקר שורשים, ונזקם לגידולי שורש, כגון בטטות, עלול להיות רב.
השאה
מוקש ימי
מוקש ימי הוא אמצעי לחימה אקטיבי, המונח במים כדי לפגוע באוניות מלחמה, אוניות סוחר או צוללות. בניגוד לכלי נשק ימיים אחרים, מוקשים ימיים פועלים בדרך אוטונומית; הם מופעלים אוטומטית במגע פיזי או על ידי קרבה מגנטית. הפעלת המוקש הימי גורמת לפיצוצו ונזק רב לכלי השיט שפגע בו, ועלולה לגרום לטביעתו.
שיטות פעולה.