בין השנים 1992 ו-2007 הופיע בכל שנה בהוליווד באירוע התרמה של חב"ד. ב-1996 הכירו את יהודה מפיק סרטי אושן 11 12 ו-13, ג'רי ויינטראוב והשחקן ג'ון וויט - אחד השחקנים הנחשבים בהוליווד ואוהד ישראל גדול. התוצאה הייתה, גיחה בפרק השביעי בעונה השנייה של הסדרה חברים - שם מכונה גלאנץ "הרבי שמנגן על גיטרה". בפרק נראה ג'ואי צופה בגלאנץ מופיע בשידור בטלוויזיה וכשפיבי נכנסת לחדר היא שואלת אותו: "למה אתה צופה ברבי מנגן בגיטרה חשמלית?".
בשנת התשס"ב (2002) הוציא יהודה את האלבום "מוכרחים לרקוד" שמילותיו מבוססות על אמירות של הרב שלמה קרליבך. זהו אלבום יותר אישי על ילדים, שמחה, אהבה ורוחניות, עם חיבור ונגיעות של מוזיקת עולם.
בשנת 2005, דורון טויסטר, הצ'לן הראשון של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון הכיר את יהודה והחליט לכתוב עבורו עיבוד לסימפוניה שתנגן את יצירותיו בהופעה. אחר שנה וחצי של עבודה על העיבודים הפיקו מופע סימפוני תחת השם "נומדה" שפירושו נודד. המוזיקה עובדה ל-77 נגנים של הסימפוניה + רידם סקשון של כישרונות צעירים. בשנת 2006 ביצעו את המופע יחד עם התזמורת הסימפונית הישראלית כשעל הבמה 83 נגנים בהיכל התרבות ראשון לציון, במסגרת פסטיבל אביב. ב-2007 יהודה הוציא לאור DVD ו-CD של המופע .
בשנת 2008 בחג סוכות, יזם והקים את פסטיבל רגלים בשכונת נחלאות בירושלים שם הוא מתגורר. הפסטיבל נותן במה לאמנים צעירים מהשכונה ומחוצה לה, מוזיקאים, ציירים, אמני רחוב, שחקנים, צלמים ועוד, שמציגים את עצמם ואת יצירותיהם בפסטיבל.
בשנת 2011 (התשע"א) הוציא גלאנץ את האלבום "חיי וקיים" עם שירים שהלחין וכתב בעברית בסגנון הממוקם בין המינסטרים הישראלי יהודי למקצבים האתניים. האלבום יצא לראשונה במהדורה דיגיטלית בהורדה דרך האינטרנט ובחודש פברואר של 2012 יצא האלבום גם במהדורת CD.
בשנים 2013–2017 הלחין והפיק את הפרויקט Búsqueda Eterna - מוזיקת עולם עם שירים פופולריים בניואנסים אישיים וחיבורים מקוריים בספרדית ובעברית, שכתב עם היוצרת והזמרת הארגנטינאית מריאל פיבן. הפרויקט יצא לאור ב-2018 בסיבוב הופעות של הצמד בישראל, יפן וארצות הברית.
דיסקוגרפיה.
אלבומים
קישורים חיצוניים.
סרטונים
הפצצה טקטית
הפצצה טקטית היא תורת לחימה אווירית התקפית העושה שימוש במטוסי קרב, מטוסי קרב-הפצצה או מסוקי קרב כדי להשיג יתרון טקטי בשדה הקרב (בעיקר כ"ארטילריה מוטסת"). ההפצצה הטקטית משתמשת לרוב במטוסים זריזים בעיקר בשל הצורך להיכנס לאזור קרבות כדי לבצע יעף ולפגוע במדויק במטרה, והיא שונה מהפצצה אסטרטגית.
מאפיינים.
מטוסים.
מטוסים שתוכננו לשמש לתקיפה היו צריכים להיות ממוגנים ושרידים יותר, ולרוב תוכננו להיות איטיים יותר ממטוסי קרב אחרים. בימי מלחמת העולם השנייה מטוס ה-Il-2, שכונה בידי הגרמנים "אימת הפאנצר", היה ממוגן ומטוסי קרב גרמנים התקשו להפיל אותו. פיתוח מטוסי קרב על סילוניים תרם גם לרעיון של מטוס תקיפה על קולי כגון ה-F-105 שהתקיף מטרות אסטרטגיות וטקטיות (כולל משימות ויילד ויזל) וה-F-4 פנטום אך הם לא היו מיטביים למשימות סיוע אווירי. במקומם הצטיינו מטוסי תקיפה איטיים כגון ה-A-1 וה-A-4 סקייהוק. מגמה זאת המשיכה גם עם פיתוח מטוסי תקיפה תת-קוליים כגון ה-A-7 ויותר מאוחר ה-A-10 ת'נדרבולט II שהצטיין בשרידות נוכח המיגון הכבד, פשטות ההטסה, ויתירות במערכות קריטיות. התותח האוטומטי שלו (GAU-8 אוונג'ר בקליבר 30 מילימטר) יוצר במיוחד לתקיפת שריון. בברית המועצות המגמה לייצור מטוס תקיפה לסיוע אווירי זול, איטי וממוגן הוליד את ה-Su-25 המשרת במגוון חילות ברית ורשה והמזרח התיכון.
בימינו ישנם מטוסי קרב רב-משימתיים כמו ה-F-16 פייטינג פלקון שיכולים אף לשמש למשימות תקיפה והפצצה, כולל שיגור חימוש מונחה מדויק. מטוס ה-F-15 איגל נועד במקור להשגת עליונות אווירית אך חיל האוויר הישראלי השתמש בו גם להפצצת מטה אש"ף בתוניס ב-1985 והוכיח שה-F-15 יכול לשמש גם כמטוס תקיפה והפצצה. גרסת F-15E סטרייק איגל היא שיפור של ה-F-15 שנועדה לשפר את יכולתו של ה-F-15 בתקיפת מטרות קרקע והפצצה.
מסוקים.
לאחר מלחמת וייטנאם הפוטנציאל של מסוק הקרב נוצל לציד טנקים, מסוקי קרב שיוצרו במדינות נאט"ו (כגון ה-AH-1 קוברה וה-AH-64 אפאצ'י) וברית המועצות (כגון ה-Ka-50/Ka-52 ה-מיל מי-24 וה-מיל מי-28) שילבו שימוש בחימוש מונחה כגון טילי AGM-114 הלפייר וטאו שנועדו לחדור שריון וגם תותחים ורקטות פשוטות לתקיפת מטרות רכות יותר. במלחמת המפרץ מסוקי תקיפה הוכיחו את יעילותם בתקיפת טנקים, סיוע אווירי צמוד ועימות מוגבל.
חימוש.
חימוש לא מונחה.
התותח או המקלעים המותקנים במטוס היו נשק תקיפה חשוב עד לאחר מלחמת וייטנאם, גם המקלעים המובנים והמותקנים בפודים היו יעילים נגד מטרות רכות (כלומר לא ממוגנות) כגון חיילים או כלי רכב לא משוריינים. יעילותם נגד מטרות משוריינות הייתה מוגבלת בעיקר בגלל הקליבר הקטן יחסית של הפגזים, בימי מלחמת העולם השנייה הגרמנים התאימו תותחים בעלי קליבר של עד 50 מילימטר לנשיאה במטוסים כגון השטוקה.
לאחר מלחמת קוריאה האמריקאים הגיעו למסקנה שהמקלעים בעלי קוטר קטן שהם נהגו להרכיב על מטוסיהם לא סיפקו מענה הולם נגד מטוסי אויב שהפכו לממוגנים יותר ונגד מטרות קרקע. הם פיתחו את ה-M61 וולקן שהיה התפתחות של מקלע גאטלינג הרב קני של מלחמת האזרחים האמריקאית. התותח הצטיין בכוח אש גדול (6,000 פגזים לדקה) והיה יעיל מאוד גם כנגד מטוסים וכנגד מטרות קרקע רכות ועם מיגון קל. במלחמת וייטנאם התותח הורכב כפוד על מטוסי F-4 בדגמיהם הראשונים שנבנו בלי תותח כלל, והם הוכיחו את עצמם במשימות חיפוי אווירי. מטוס ה-A-10 נושא תותח וולקן מיוחד ה-GAU-8/A שעוצב במיוחד נגד שריון טנקים.
הרקטות הן חימוש תקיפה לא מונחה המתאים בעיקר לתקיפת מטרות רכות או בעלות מיגון קל. בימי מלחמת העולם השנייה נורו הרקטות מנקודות תלייה על גבי הכנפיים מה שהגביל את מספר הרקטות שכל מטוס יכול לשאת, ויצר בעיה כיוון שאת הרקטות נהגו לשגר בכמות גדולה כדי להגדיל את האפקט ושטח ההרס. בשביל לאפשר לשאת הרבה רקטות קלות הומצאה הכוורת שיכלה לשאת עשרות רקטות ולשגר אותן במהירות גבוהה.
פצצות טיפשות (ש"כ) היו החימוש העיקרי בתקיפת מטרות קרקע, פשטות התפעול ועוצמת הנשק השאירו אותו בשירות אף על פי שרוב דגמי הפצצות הטיפשות לא שונו מאז מלחמת העולם השנייה. המטוס שהיה צריך להתקרב למטרה כדי להטיל את החימוש בצורה מדויקת היה ניזוק מעוצמת הפיצוץ, אחד הפתרונות הוא מנגנון שהשהה את הפיצוץ עד להתרחקות המטוס, פתרון נוסף היה יצירת גרר גדול בזנב הפצצה בעזרת מצנח או מעצורי אוויר אשר נפתחים לאחר ההטלה שיאטו את נפילת הפצצה מספיק זמן כדי לתת למטוס להתרחק מהפיצוץ.
חימוש מונחה.
תחום החימוש המדויק מתחלק לשתי קבוצות עיקריות: פצצות חכמות וטילים. הפצצות החכמות דורשות מרחק וגובה מהמטרה, בשדה הקרב הקלאסי (כלומר צבא מול צבא) שימושיות הפחות קטנה גם בשל חופש הפעולה המופחת של המטוס התוקף עקב איומים מצד מטסים והגנות האוויריות של האויב וכן בגלל הקושי בזיהוי כוחות אויב. בחיל האוויר האמריקאי בקר האוויר הקדמי שטס על מטוס קרב מתקדם מסוגל לסמן מטרות למטוס התקיפה בעזרת לייזר, או לפחות לוודא בצורה ויזואלית שהכוח הנתקף הוא לא ידידותי. בזמן עימות אסימטרי כאשר אין איומים מצד כוחות אויב הפצצות החכמות הופכות לשימושיות שכן הן מאפשרות פגיעה מדויקת בכוחות האויב מבלי שהמטוס יצטרך להיכנס ליעף נמוך.
הטילים המונחים לעומת זאת אפקטיביים מאוד בזמן עימות של צבא מול צבא. הטילים מאפשרים פגיעה מדויקת במטרות ממרחק רב ומגבהים שונים המאפשרים למטוס להישאר במרחק ביטחון. עם המסוקים טילים כגון הטאו וההלפייר פותחו כדי להתמודד עם שריון, אך הם הוכחו כשימושיים מאוד בעימותים מוגבלים. במטוסים לעומת זאת הכדאיות הכלכלית בשימוש של רב הטילים המונחים לא מאפשרת שימוש נרחב בזמן קרב מוגבל שכן ישנו חימוש הרבה יותר זול המסוגל לעשות את אותה העבודה (הפצצות החכמות).
הקרב על איקיקה
ערב של שושנים
ערב של שושנים הוא פזמון ישראלי שנכתב על ידי המשורר משה דור (מילים) ויוסף הדר (לחן). השיר התפרסם בישראל ב-1957 ומאוחר יותר בוצע על ידי מספר אמנים בינלאומיים מפורסמים והתפרסם גם ברחבי העולם. לחן השיר משמש לעיתים כמנגינה המלווה את הכלה בדרכה אל החופה בטקסי חתונה בקהילות יהודיות בעולם. כמו כן, הוא משמש כלחן לשירים של אוהדי קבוצות ספורט מסוימות. השיר משמש כאחד ממזמורי יום שישי בחלק מבתי הכנסת בארצות הברית ובאירופה. גם הכנסייה הלותרנית בפינלנד ובמדינות סקנדינביות נוספות אימצה אותו כמזמור דתי. שימוש נוסף בלחן מבוצע בסדרה הקוראנית "שישה דרקונים מעופפים".
בשנת 1967 כתב הכומר הפיני יוהאני פורסברג (Juhani Forsberg) מילים חדשות למנגינה תחת השם "Tiellä ken vaeltaa" ('בדרך מי מהלך'); למילים החדשות יש תוכן נוצרי ואין להן שום קשר למילותיו המקוריות של משה דור. בשנת 1986 צורף השיר בנוסחו החדש לספר המזמורים של הכנסייה הלותרנית בפינלנד בתור מזמור 15 (בספר יש 856 מזמורים).
המבצעות הראשונות של השיר היו מרים אביגל ויפה ירקוני (כל אחת לחוד), אך גרסתם של הדודאים היא זו שזכתה להצלחה גדולה בישראל. הצלחתו של השיר, שהיה להיטם הראשון של הדודאים, תרמה רבות לפרסום הצמד. הדודאים ביצעו את השיר בהופעותיהם מחוץ לישראל והשיר התפרסם בעולם לאחר שבוצע על ידי ננה מושקורי ואמנים נוספים. בישראל זכה השיר לגרסאות ולביצועים רבים.