ב-1820 פרסם את קובץ שיריו השני, הפעם זכה לביקורות משבחות. עקב מחלתו נצטווה על ידי רופאיו להתרחק מהחורף האנגלי, והוא עבר להתגורר באיטליה. בתחילה חי בנאפולי ואחר כך ברומא. בריאותו השתפרה מעט אך אחרי זמן קצר חלה הידרדרות במצבו. הוא מת ברומא בגיל 25 ממחלת השחפת, ונקבר בבית העלמין הפרוטסטנטי של רומא. בחודשים האחרונים לחייו טיפל בו ידידו, הצייר ג'וזף סוורן, שנקבר לצידו של קיטס.
לאחר מותו, נחשב קיטס כאחד מגדולי המשוררים של התקופה הרומנטית, למרות שבחייו זכה לביקורות מעורבות. הוא היווה מקור השראה לרבים מהאומנים שבאו אחריו, ביניהם המשורר אלפרד טניסון והאומנים הקדם רפאלים.
שירתו של קיטס עוסקת ביופי, אידיאלים והשוואה בין שלמות האידיאלים למימושם במציאות. הוא הרבה לעסוק בנושאים מתוך המיתולוגיה היוונית, וכן ביופי הטבע והאומנות. כתיבתו מתאפיינת באהבה שופעת חיים לשפה, ליצירי הדמיון וליופי, אבל גם מהולה במלנכוליה.
נביאים
נביאים הוא שמו של המדור השני בתנ"ך, בו מצויים הספרים המתארים את קורות ישראל לאחר הכניסה לארץ ישראל, וספרי הנביאים. הכינוי נביא מיוחס למי שנושא את דבר האל.
על פי הרמב"ם, נחלקים ספרי התנ"ך לשלוש רמות של קדושה לפי מידת ההשראה האלוהית ששימשה לכתיבתם: ספרי התורה נכתבו על ידי אב הנביאים משה רבנו, ספרי הנביאים נכתבו בפעולת נבואה, וספרי הכתובים נכתבו על ידי אנשים שאינם בהכרח נביאים אך כתבו בהשראת רוח הקודש.
ספרי התנ"ך המצויים במדור נביאים הם שמונה ספרים: יהושע, שופטים, שמואל, מלכים, ישעיה, ירמיהו, יחזקאל ותרי עשר.
חלוקת הספרים.
ספרי הנביאים נחלקים לרוב לשתי חטיבות, שחלוקתן אינה כרונולוגית, אלא תוכנית ועניינית:
חלוקה זו ל"נביאים ראשונים" ו"נביאים אחרונים" מקובלת במהדורות דפוס שונות מאז ימי הביניים. ראשיתה, ככל הנראה, במהדורה של ספרי יהושע, שופטים, שמואל ומלכים עם פירוש רד"ק, שיצאה לאור בדפוס שונצינו בשנת ה'רמ"ו (1485) תחת הכותרת "ארבעה נביאים ראשונים".
השימוש בלשון "נביאים ראשונים", ו"נביאים אחרונים", מושאל ממקורות חז"ל, אולם בחז"ל ההבחנה היא אחרת: הנביאים עד סוף תקופת הבית הראשון, כולל ישעיה ירמיה ויחזקאל ומרבית "תרי עשר", הם "נביאים ראשונים", ואילו חגי זכריה ומלאכי, שהתנבאו בתחילת ימי הבית השני, הם "נביאים אחרונים". חלוקה זו נסמכת, כנראה, על הפסוק להלן:
מחברי הספרים על פי המסורת.
המסורת המקובלת לגבי עורכיהם של הספרים מוזכרת בתלמוד (מסכת בבא בתרא יד-טו), ומובאת כאן:
אהרן אלמוג
אהרֹן אלמוג (14 בספטמבר 1931 – 8 במאי 2021) היה משורר, מספר, מחזאי, סופר ומורה ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד בג' בתשרי תרצ"ב בתל אביב, למשפחה שהיא דור שלישי בארץ. אביו היה חזן, והוא גדל בהשפעת לשון פיוטים וסליחות. סבו, רבי חיים מבורת, עלה מיהדות תימן בשנת 1889 והיה ממייסדי כרם התימנים בתל אביב. למד בבית הספר היסודי הדתי בנווה צדק ובבית הספר החקלאי במקווה ישראל, שם חווה את נפילת שבעת הנוטרים סמוך ליאזור, חוויה מעצבת שעסק בה בשיריו. באחדים משיריו עסק בשינוי שמו ממבורת לאלמוג ומשמעויותיו.
אלמוג שירת בצה"ל והשתתף במלחמת העצמאות, ואת חוויותיו מהמלחמה תיאר ברומנים, שכתב. הוא נמנה עם מייסדי קיבוץ גזר שבשפלה, ולימים, הקדיש לעלייה לגזר סיפורים ושירים.
אלמוג עסק שנים רבות בהוראה ובניהול בתי ספר, ושיריו נלמדים בבתי הספר בישראל.
היה נשוי לסופרת רות אלמוג, ולזוג שתי בנות, המוזיקאית שירה אלמוג והמתרגמת אליענה אלמוג.
אלמוג נפטר ב-8 במאי 2021 בגיל 89.
משורר, מספר ומחזאי.
אלמוג החל לפרסם את שיריו לאחר מלחמת העצמאות, ובשנת 1956 יצא ספר שיריו הראשון "אביב עצבת ביהודה", הספר מכיל שירי מחאה חברתית מעמדית, בשפה הנשענת על המקורות.
בשנת 1962 יצא לאור מחזהו הראשון "תיקון חצות",
בשנת 1964 פרסם את סיפורו הראשון "הימים הראשונים".
עם מותו, ספד לו צביקה ניר, יו"ר אגודת הסופרים העבריים, שאלמוג הקדים אחרים בהשמעת קולם של יוצאי עדות המזרח ובעיקר של בני עדתו, תימן, וששירתו הייתה בהירה, אנושית, נוגעת ללב, מלאת הומור ואירוניה, ובעלת ביטויים מן המקורות ועד לסלנג העברי החדש.
חוק מרפי
חוק מרפי הוא כלל פופולרי היתולי, הגורס כי בכל מצב נתון, אם יש סיכוי לכך שאירועים יתרחשו שלא כשורה, הם אכן יתרחשו שלא כשורה. הוא מנוסח לרוב כ-"כל דבר שיכול להשתבש, אכן ישתבש" (Anything that can go wrong, will go wrong). החוק נקרא על שם אדוארד א' מרפי ג'וניור, מהנדס פיתוח אשר עבד זמן קצר בניסויי מגררות טילים בחיל האוויר של ארצות הברית ב-1949. אחת הדוגמאות הנפוצות ל"חוק מרפי", היא ציון החוק כהסבר לשאלה מדוע פרוסת לחם מרוחה בחמאה תיפול בדרך כלל על הצד המרוח?
היסטוריה.
קיימות גרסאות שונות לגבי המקור המדויק של חוק מרפי. בין השנים 1947–1949 התנהל פרויקט בשם "MX981" באזור שהוא כיום בסיס חיל האוויר האמריקאי אדוארדס, שמטרתו הייתה בדיקת הסבילות האנושית לכוחות הכבידה בזמן האצה מהירה. הניסויים השתמשו במגררת טילים שהורכבה על פסי ברזל שבסופה בלמים הידראוליים.
בניסויים המוקדמים השתמשו בבובת ניסויי התרסקות שנקשרה למושב במגררת, אולם הניסויים המאוחרים יותר נעשו על ידי סרן ג'ון פול סטאפ. במהלך הניסויים הועלו שאלות בדבר מידת הדיוק של המכשירים ששימשו למדידת כוחות הכבידה שחווה סרן סטאפ. אדוארד מרפי הציע להשתמש במד לחץ אלקטרוני המחובר לרתמות של סטאפ למדידת הכוח המופעל עליו בזמן האטה פתאומית. עוזרו של מרפי חיבר את המכשיר לרתמה, והניסוי התבצע על שימפנזה.
החיישנים הורו, עם זאת, על ערך של אפס. התברר כי הם לא הותקנו כהלכה, וזאת משום שכל חיישן חובר במהופך. החיישן שאמור היה להיות מודבק לפטמה הימנית, הודבק לשמאלית, ולהפך. בשלב זה השמיע מרפי הצהרה. לפי ג'ורג' ניקולס, מהנדס נוסף שהיה נוכח באירוע, מרפי, בתסכולו, האשים את עוזרו בכישלון, באומרו: "אם לבחור יש אפשרות כלשהי לעשות טעות, הוא יעשה אותה". לפי הסברו של ניקולס, "חוק מרפי" נוצר משיחה בין שאר חברי הקבוצה, שסבבה סביב "אם זה יכול לקרות, זה יקרה", ונקראה בהומור על שמו של מרפי. אחרים, בהם רוברט מרפי, בנו של אדוארד מרפי, שוללים את גרסתו של ניקולס, וגורסים כי אכן אדוארד מרפי הוא שטבע את הפתגם. לפי גרסתו, אמרתו של אביו הייתה "אם יש יותר מדרך אחת לעשות מלאכה, ואחת הדרכים תסתיים באסון, אז מישהו אכן יעשה אותה כך".
הביטוי קיבל תשומת לב ציבורית ראשונה בזמן מסיבת עיתונאים שבה נשאל סטאפ כיצד לא נפגע אף אחד קשות במהלך ניסויי מגררת הטילים. סטאפ השיב כי זה היה משום שחוק מרפי הובא בחשבון. אז הסביר סטאפ את החוק בקצרה ואמר כי באופן כללי כוונתו כי חשוב לשקול את כל האפשרויות לפני ביצוע ניסוי.
גרסאות.
חוק מרפי מגיע בניסוחים שונים. ב-1952 הפתגם נוסח כ"כל דבר שיכול להשתבש, משתבש" באפיגרף של ספר מאת ג'ון סאק, השוחט: עלייתו של ירופג'ה. הקישור המודפס המוקדם ביותר בין החוק לבין שמו של מרפי מופיע כנראה בספרו של לויד מלן מ-1955 גברים, טילים ועכברושי חלל: "עבור קולונל סטאפ, הציטוט האהוב ביותר מבין חוקיו ההגיוניים של המדע - אשר סטאפ קורא לו חוק מרפי, 'כל דבר אשר יכול להשתבש, אכן ישתבש'".
גרסה נוספת טוענת כי הנוסח המקורי של החוק הוא "אם יש שתי דרכים או יותר לעשות משהו, ואחת הדרכים האלו יכולה להסתיים באסון, אזי מישהו יעשה זאת".
אחת הגרסאות לחוק מרפי טוענת כי אם קיים דבר היכול להשתבש, הוא ישתבש ובעיתוי הגרוע ביותר. לפיכך, יש תמיד להיערך בתכנון הפעילות לשיבוש שכזה ולנהל את סיכוני הפרויקט כך שבמקרה של תקלה ההשפעה שלה תמוזער.
רוח החוק.
אף על פי שחוק מרפי נולד מתוך עקרון רציני שנועד לגלם את עקרון התכנון ההגנתי - צפיית טעויות - הרי שהחוק כניסוחו אינו עקרון מדעי. כלומר, אין אפשרות לחזות שהאפשרות הגרועה ודאי תנצח, אך יש סיבה להניח שהיא יכולה לנצח ועל כן כדאי להתחשב בסבירותה ולפעול בהתאם. ניסוח החוק עומד בעוכריו, והוא מקובל כעקרון היתולי המשמש בהומור במצבים שונים, ועומד בבסיסם של חוקים רבים ברוח זו.
חוקי המרפי של מיילו.
ב-3 באוקטובר 2016 עלתה סדרת אנימציה אמריקאית בשם חוקי המרפי של מיילו הסדרה עוסקת במיילו מרפי, צאצא של אדוארד א' מרפי ג'וניור ועל התמודדותו היום-יומית עם חוק מרפי.
חוק מרפי לפי הסדרה, הוא יוני הסתברות שליליים, הנובעים מהגברים במשפחת מרפי, והיונים השלילים גורמים לכל דבר שיכול להשתבש, להשתבש. חוק מרפי עובר בתורשה רק לגברים במשפחה, רק למיילו וסבו ולאביו "יש חוק מרפי" ולאחותו של מיילו, שרה מרפי, אין את החוק הזה.
הכוונה בכך היא שהיוני ההסתברות השלילים נובעים מיילו, ומשפיעים ומגברים את ההסתברות של בורג להשתחרר, לדוגמה, מפני שההסתברות למקרה שלילי גדולה יותר כי מיילו בסביבה, הבורג ישתחרר וייפול על ערמה של בקבוקי זכוכית, וכולם ישברו, והרסיסים ינפצו את החלונות של הבניין ויגרמו לעוד שרשראות של אסונות. מיילו מתמודד עם החוק בעזרת חפצים שונים שהוא אוגר בתיק הגב שלו והוא אורז אותם כדי להתכונן לכל מצב ולתקן כל אסון שנגרם בגלל חוק מרפי.
בנקאות
בטון
בטון (מצרפתית: Béton; בכתיב ארכאי: ביטון) הוא חומר המשמש לבנייה. בטון מודרני מורכב מתערובת של צמנט, חול, חצץ ומים. לאחר ייצור התערובת מובילים אותה לאתר הבניה במערבל בטון, ולעיתים משתמשים לשינוע הבטון אף במשאבת בטון. לאחר שעה עד 10 שעות, תערובת הבטון מתקשרת (מאבדת את התכונות הפלסטיות). לאחר מכן, התערובת מתקשה ומתחזקת.
סקירה כללית.