יתרונותיו של הצבא הקונטיננטלי היו מועטים, ועיקרם היה שחלק מהמתנדבים היו בעלי ניסיון בלוחמת גרילה כנגד האינדיאנים או שירתו בצבא הבריטי במלחמות הקולוניאליות כנגד הצרפתים. סייעה בידו העובדה שהמרד נגד הבריטים עורר אהדה באירופה: מספר צרפתים ובני לאומים אחרים התנדבו לשורות האמריקנים, בנוסף למדיניות רשמית של ממשלת צרפת ששלחה עשרות ספינות קרב וכן צבא יבשתי וכל זאת על מנת לפגוע בבריטניה ומבלי לקבל על כך כל תמורה.
רובו של הצבא הקונטיננטלי פורק אמנם ב-3 בנובמבר 1783 בעקבות חוזה פריז, אך כח קטן נותר להגן על וסט פוינט וכן על מוצבים מרוחקים אחרים, עד אשר הוחלט בקונגרס להקים את צבא ארצות הברית ב-3 ביוני 1784. קיימת סברה הגורסת שחלק מצבא ארצות הברית הורכב מהחיילים שנלחמו בשורות הצבא הקונטיננטלי.
ההקמה.
כשהחלה מלחמת העצמאות של ארצות הברית בקרבות לקסינגטון וקונקורד באפריל 1775 לא היה למתיישבים המורדים צבא סדיר. עד לאותם ימים נשענה כל מושבה על "מיניטמן" (Minutemen) - מיליציה מקומית שהורכבה מאזרחים-חיילים במשרה חלקית להגנה מקומית. עם עליית המתח בין המתיישבים לבריטים החלו המושבות לערוך רפורמות ולשפר את המיליציות שלהן במטרה להתכונן למשבר אפשרי. האימונים של החיילים התגברו עם כניסת חוקי הכפייה לתוקף. מתיישבים כמו ריצ'רד הנרי לי הציעו להקים כח מיליציה לאומי, אך הקונגרס הקונטיננטלי הראשון פסל את הרעיון.
לאחר קרבות לקסינגטון וקונקורד רוכזו אלפי מתנדבים שייצגו את המושבות באזור ניו אינגלנד כדי להתנגד ולהכניע את החיילים הבריטים שהחזיקו בבוסטון. ב-14 ביוני 1775 החליט הקונגרס הקונטיננטלי השני על הקמת צבא קונטיננטלי שמטרתו הייתה הגנה מסודרת ומאורגנת על המושבות והכוחות שחנו מחוץ לבוסטון הפכו ליחידה הראשונה של הצבא. ב-15 ביוני בחר הקונגרס ללא מתנגדים את ג'ורג' וושינגטון למפקדו בפועל של הצבא. וושינגטון הסכים וקיבל את התפקיד ללא השתהות. ארבעה מייג'ור גנרלים (ארטמס וורד, צ'ארלס לי, פיליפ סקיילר ואיזראל פאטנם) ושמונה בריגדיר גנרלים (סת' פומרוי, ריצ'רד מונטגומרי, דייוויד וסטר, ויליאם הית', ג'וזף ספנסר, ג'ון תומאס, ג'ון סאליבן ונתנאל גרין) מונו למפקדי הצבא המשניים ימים אחדים לאחר מכן. פומרוי דחה את המינוי ומשרתו נותרה בלתי מאוישת.
עם המעבר של סמכויות החקיקה לידי הקונגרס הקונטיננטלי עלתה לדיון השאלה מהו תפקידו של הצבא הקונטיננטלי. הייתה כוונה להמשיך ולהגדירו כצבא של האמריקנים. מצד שני עלה הצורך בהקמת צבא סדיר שיהיו בו הארגון והמשמעת של צבא מודרני כדי שייתן מענה הולם בקרבות עם הבריטים. כתוצאה מכך עבר ארגון הצבא מספר שלבים שהתאפיינו בפירוק וארגון מחדש של מערכיו.
הרכב הצבא.
חיילי הצבא הקונטיננטלי היו אזרחים שהתנדבו לשירות (אף על פי כן הם קיבלו שכר) ועם תהפוכות המלחמה השתנה משך זמן השירות בין שנה לשלוש שנים. בתחילת המלחמה היה כל חוזה שירות קצר, עקב חששו של הקונגרס מפני האפשרות שהצבא יהפוך לקבוע. סדר הכוחות של הצבא לא הגיע מעולם ליותר מ-30,000 איש. נושא העריקה היווה בעיה מתמדת, בעיקר בחורף שבין 1776–1777, וחוזי שירות ארוכים יותר אושרו לשימוש בצבא.
הצבא הקונטיננטלי עבר במהלך ימיו כמה גלגולים (אך לא שינה את שמו) שירשו אחד את השני לאורך המלחמה:
חשוב לציין, כי תוכניותיהם של וושינגטון והקונגרס להגדלת כוחו של הצבא וארגונו ב-1776 בהתאם למודל הצבא הבריטי, כשלו, גם לאחר שב-1781 קוצץ סדר הכוחות המתוכנן של 88 הגדודים ל-59, ונותרו "על הנייר" בלבד. כוח האדם בצבא הקונטיננטלי לא עלה מעולם על 30,000 איש ומספר הלוחמים הכשירים נע סביב 15,000; לא היה ביכולתן של המדינות לעמוד במכסות הגיוס שנקבעו להן. בחורף 1777–1778 התמוטט הניסיון לגייס חיילים למשך תקופה של שלוש שנים והקונגרס החל בניסיון גיוס למשך שנה אחת באביב 1778, ועודד בנוסף את המדינות לפתח מערכת גיוס עבור אנשי המילציה שלהן לשירות של שנה. גם שיטת גיוס זו הוכחה כלא מספקת.
המציאות של מחסור בנשק ובתחמושת ובמתקנים לייצורם הגביל בכל מקרה את מספר האנשים ה"יעילים" אשר ניתן להחזיק באופן רצוף בשדה, והוסיף על הקושי בגיוס. מנגנון המיליציות אפשר קיום מאגר כוח אדם שיכלו לשרת באופן חלקי, ועדיין לעבוד ולהניע את הכלכלה, שספק רב אם הייתה מסוגלת להחזיק צבא בהתאם להצעות וושינגטון והקונגרס ב-1776, גם אם היה לאחרון די כוח על מנת לכפות את מרותו. גם כך סבל הצבא הקונטיננטלי הקטן שכן נותר בשטח מקשיים רבים והגיע לסף רעב. מצד שני, יכולתם של האמריקנים לגייס כוחות מיליציה במהירות בכל אזור מאוים הועילה באיזון הניידות האסטרטגית שהעניק הצי הבריטי לצבא הבריטי.
בתחילה, התגייסו החיילים בעיקר מתוך מניעים פטריוטיים; אך ככל שהתמשכה המלחמה הפכו תמריצים כספיים והבטחות לשלל מלחמה נפוצים יותר. שתי מרידות גדולות בשלבי המלחמה האחרונים הפחיתו בצורה דרסטית את אמינותן של שתי היחידות העיקריות ובעיות משמעת היוו מכשלה קבועה.
הצבא הקונטיננטלי היה מעורב מבחינה גזעית, מצב שלא חזר על עצמו עד לימי מלחמת קוריאה. לעבדים אפרו-אמריקנים הובטחה חירות בתמורה לשירות והם היוו חלק חשוב מכלל כוחות המורדים, בעיקר ברגימנטים של המדינות הצפוניות.
בצד הצבא הסדיר, פעלו עדיין מיליציות מקומיות של המושבות-מדינות והשתתפו בקרבות לאורך כל המלחמה. חלק מהמיליציות פעלו באופן עצמאי אך בדרך כלל הן נענו לקריאה של הצבא הקונטיננטלי, לחמו לצד היחידות הסדירות ואף השתתפו במבצעים שיזם הצבא. על אף שהמיליציות לא תפקדו בדרך כלל בצורה טובה כצבא סדיר, הן יכלו לפעול ביעילות כאשר נהנו ממוטיבציה גבוהה ופיקוד ראוי בתנאי שטח שהתאימו ליכולותיהם. מפקדי הצבא למדו שלעיתים נסוגו המיליציות מוקדם מידי משדה הקרב, עובדה שנלקחה בחשבון ושולבה בטקטיקת הלחימה במהלך קרב קאופנס ב-1781.
כלכלה.
כלכלת שלוש-עשרה המושבות שהפכו למדינות לא הייתה תלויה ברשות עצמה או לאומית בכללותה. המדינות היו בבסיסן קהילות חקלאיות סגורות, אשר ייצאו את תוצרתן לבריטים תמורת סחורות ומוצרים ברי קיימא. הייצור בבתי מלאכה עדיין היה בחיתוליו ורק מספר מועט של מוצרים נועד לשימוש צבאי. על אף ניסיונות מצד הקונגרס לעודד תעשייה מקומית בשנות המלחמה, נשען הצבא הקונטיננטלי בעיקר על ציוד שנתפס מהבריטים ועל ייבוא מאירופה ומאיי הודו המערבית דרך הסגר הימי הבריטי, מציוד צבאי ועד ביגוד. בעוד שהמדינות ייצרו מזון בכמות מספקת, הובלתו מאזור אחד למשנהו הייתה קשה. דרכי המסחר התבססו בעיקר על הנהרות ולא בדרכים יבשתיות; הדרכים מצפון לדרום היו מעטות ולא מספקות. היה מחסור מתמיד בעגלות, סירות או כל אמצעי תובלה אחר. תחת תנאים אלה, היה קל הרבה יותר לתמוך במיליציה מקומית למשך מספר ימים עד שבועות מאשר צבא לאומי הפועל ברציפות במשך השנה כולה.
לאורך כל תקופת קיומו, סבל הצבא הקונטיננטלי מלוגיסטיקה גרועה, חוסר באימונים, תקופת שירות קצרה, יריבויות בין המדינות לבין עצמן וחוסר יכולתו של הקונגרס לכפות עליהן לספק מזון, תחמושת ואספקה. הקונגרס הטיל על כל מדינה את המימון ואת מכסות הגיוס בהתאם לעושרה ולגודלה היחסי של אוכלוסייתה, אך היה חסר כוח ממשי לכפות עליהן לקיים את התחייבויותיהן. בשל הקושי לגבות מיסים והמחסור הקבוע באמצעי תשלום, הודפסו שטרי כסף בקנה מידה גדול, שאמנם היו חיוניים לניהול המלחמה בתחילתה, אך הביאו בסופו של דבר לאינפלציה חמורה שהורידה את ערך המטבע הקונטיננטלי ובהדרגה גזלו מהקונגרס ומהמדינות את היכולת לשלם לחיילים, לקנות אספקה ולעמוד ברוב הוצאות המלחמה.
הנטל הכלכלי במלחמה שכלל את השכר, הציוד, האוכל, הלינה, הביגוד והחימוש של יחידות הצבא הוטל על כל אחת מהמדינות כחלק מהתהליך שהוביל להקמתן הרשמית כמדינות ריבוניות. היו הבדלים ניכרים בין יכולתן של חלק מהמדינות להתמודד עם הנטל בהשוואה לאחרות. בעיות תקציב ובעיות מוראל שבו והופיעו כל עוד נמשכה המלחמה. החוסר באמצעים גרם לבעיות רבות: שכר נמוך, אוכל תפל או רקוב, עבודה מאומצת ומפרכת, חיילים שסבלו מחום או מקור רב, ביגוד דל, מחסה בלתי מספק, משמעת קשה מאוד וסיכויים גדולים להיהרג בקרב.
פעולות עיקריות.
בזמן המצור על בוסטון בין מאי ליוני 1775, מנתה מצבת כוחות המורדים באזור מסצ'וסטס בין 14,000 ל-16,000 חיילים מניו אינגלנד (אך ייתכן כי המספר האמיתי קרוב יותר ל-11,000 איש בשל עריקות). עד להגעתו של וושינגטון, אשר הביא רשמית את המתנדבים תחת מרות הקונגרס, פיקד על הצבא ארטמס וורד, כאשר ג'ון תומאס שימש כקצין המבצעים וריצ'רד גרידלי פיקד על הארטילריה ושימש גם כמהנדס הראשי.
בסוף מאי תוגברו הבריטים בבוסטון בכוחות רעננים מאנגליה שהגדילו מספר החיילים לכ-6,500 איש. המייג'ור גנרלים הנרי קלינטון, ג'ון ברגוין, ו-ויליאם האו חברו לגנרל תומאס גייג' כדי לתכנן ולהוציא לפועל את הבסת המורדים. נוכחות הקצינים הבכירים וספינות הקרב של אדמירל סמיואל גרייבז הגבירו את תחושת העוצמה והכוח של המושל, אשר הכריז על משטר צבאי ועל הכללת כל הצבא הקונטיננטלי ותומכיו כ"מורדים" וכ"בוגדים בחוקה". חנינה הובטחה לאלה שינטשו את דרכם של המורדים, על אף שסמואל אדמס וג'ון הנקוק עדיין נותרו מבוקשים בעוון בגידה חמורה. הניסיון הראשון מצד הבריטים להכות במורדים הסתיים בניצחון פירוס בקרב באנקר היל ב-17 ביוני 1775. הקרב, והאבדות הרבות, זעזעו את הפיקוד הבריטי. האמריקנים מצידם הפכו את הקרב לדוגמה ופיתחו לפיו מסורת כי אזרחים לוחמים הנקראים זמנית לדגל יכולים להוות יריב לצבא מאורגן, מסורת שהשפיעה על המדיניות הצבאית בדורות שלחר מכן.