השם "איי קוק", לכבודו של ג'יימס קוק, קפטן בריטי שעבר באזור (אך לא באיים עצמם) ,הופיע במפה של הצי הרוסי ב-1880. איי קוק הפכו למדינת חסות בריטית על פי בקשתם של התושבים ב-1888. ב-1901, עברו האיים לרשות ניו זילנד. איי קוק קיבלו אוטונומיה ב-1965.
כלכלה.
שני מקורות ההכנסה העיקריים באיים הם תעשיית הפנינים השחורות המפורסמות בכל העולם, אשר מיוצרות בעיקר בחוות באיים הצפוניים מניהיקי (Manihiki) ופנרהין (Penrhyn) ומהווים כ-80 אחוזים מההכנסה של האיים, וכן תיירות. מקורות הכנסה נוספים הם בנקאות, סחר בדגה ובפירות ים. בנוסף בשנת 2006 צולמה במקום העונה ה-13 של הסדרה המצליחה "השרדות" מה ששיפר את הכלכלה לאור ההשקעה הרבה בסדרה (על כל פרק כמיליון דולר) וגם בזכות התיירות הרבה שהסדרה הביאה למקום.
גאוגרפיה.
איי קוק מורכבים משתי קבוצות, הדרומית והצפונית. הקבוצות מרכיבות ביחד 15 איים ראשיים. הקבוצה הדרומית היא השלטת, ובה חיים רוב התושבים ונמצאים אי הבירה- ררוטונגה (Rarotonga), שדה התעופה הבינלאומי, הפרלמנט ומשרדי הממשל.
בקבוצה הדרומית האי הגדול ביותר הוא ררוטונגה, ובו מרוכזים רוב התושבים. איים נוספים בקבוצה הם-
הקבוצה הצפונית היא נידחת ביותר, והגישה אליה מתבצעת בטיסות אחת לשבוע, בספינות משא אחת לחודש וכן על ידי בעלי יאכטות פרטיות. בתחילה, הקבוצה לא נחשבה לחלק מאיי קוק ורק מאוחר יותר נוספה לקבוצה הדרומית. קבוצה זו ידועה בתעשיית הפנינים שלה. כמו כן בקבוצה זו שוכן אטול סווארו, אשר התפרסם בזכות הסופר הניו זילנדי טום ניל, שגר במקום במשך שנים, וכתב בו את הספר An Island to Oneself. בספטמבר 2011 פרסם אנטון באקוב, יושב ראש מפלגת המונרכיה של רוסיה, בעיתון הרוסי איזבסטיה כי הוא רכש את האי סווארו מראש ממשלת איי קוק בעבור "מיליוני דולרים", ועליו הקים את הכס האימפריאלי. ראש ממשלת איי קוק, הנרי פונה, קבע כי טענתו של באקוב היא שקר מוחלט.
האיים בקבוצה הצפונית הם-
דמוגרפיה.
באיי קוק חיים כ-10 אלף תושבים, רובם מאורים אשר מדברים מאורית של איי קוק וכן אנגלית. בנוסף ניתן לפגוש באיים מהגרים מניו זילנד, אוסטרליה, פיג'י, ואיים נוספים באוקיינוס השקט. למעשה, האיים סובלים מהגירה שלילית, כמו רבים מאיי אוקיאניה, וכיום חיים בניו זילנד יותר "קוק-איילנדרים" מאשר באיים עצמם.
פוליטיקה וממשל.
איי קוק הם דמוקרטיה ייצוגית עם מערכת פרלמנטרית ביחסי מדינה קשורים עם ניו זילנד. הממשלה היא הגוף הביצועי, כאשר השר הראשי הוא ראש הממשלה. כוח החקיקה מוקנה הן לממשלה והן לפרלמנט של איי קוק. מערכת המשפט אינה תלויה ברשות המבצעת והמחוקקת. ראש המדינה היא מלכת ניו זילנד כחלק מתחום השיפוטי המלכותי של ניו זילנד , המיוצגת באיי קוק על ידי נציגת המלכה.
האיים בעלי שלטון עצמי ב"התאגדות חופשית" עם ניו זילנד. ניו זילנד שומרת על האחריות העיקרית לעניינים חוץ, תוך התייעצות עם ממשלת איי קוק. אזרחי איי קוק הם אזרחי ניו זילנד ויכולים לקבל שירותי ממשלה בניו זילנד, אך ההפך אינו נכון; אזרחי ניו זילנד אינם אזרחי איי קוק. למרות זאת, נכון לשנת 2014 קיימו איי קוק יחסים דיפלומטיים בשמם עם 43 מדינות אחרות. איי קוק אינם מדינה שחברה באו"ם, אך היא חברה מלאה בארגון הבריאות העולמי ובאונסק"ו, בוועדה הסוציו-אקונומית של אסיה ופסיפיק (UNESCAP) וחברה באספת מדינות בית הדין הפלילי הבינלאומי.
ב-11 ביוני 1980 חתמה ארצות הברית על חוזה עם איי קוק המציין את הגבול הימי בין איי קוק לסמואה האמריקאית וכן מוותרת על כל טענות אמריקאיות בפני פנהין, פוקאפוקה, מאניהיקי ורקאהנגה. בשנת 1990 איי קוק וצרפת חתמו על אמנה שתחמה את הגבול בין איי קוק לפולינזיה הצרפתית. בסוף אוגוסט 2012 ביקרה מזכירת המדינה של ארצות הברית הילרי קלינטון באיים ובשנת 2017 איי קוק חתמו על אמנת האו"ם בנושא איסור נשק גרעיני.
עקומת אפשרויות היצור
אלכסנדר קרנסקי
אלכסנדר פיודורוביץ' קֶרֶנסקי (ברוסית: Александр Фёдорович Керенский; 22 באפריל (על פי הלוח היוליאני; 4 במאי על פי הלוח הגרגוריאני) 1881 – 11 ביוני 1970) היה פוליטיקאי רוסי, חבר במפלגה הסוציאל-רבולוציונרית שכיהן כראש הממשלה השני של ממשלת המעבר הרוסית לאחר מהפכת פברואר, והודח על ידי הבולשביקים במהפכת אוקטובר.
שנים ראשונות.
קרנסקי נולד בסימבירסק (כיום אוליאנובסק), לפיודור קרנסקי שהיה מנהל בית ספר, ובין השאר לימד את לנין, יריבו הגדול לימים, בגימנסיה בעיר. קרנסקי קיבל תואר בעריכת דין מאוניברסיטת סנקט פטרבורג ב־1904. כעורך דין הוא הגן לעיתים קרובות על מהפכנים אנטי-צאריים, מתוך אהדה למניעיהם. ב־1905 נאסר באשמת השתייכות לקבוצה סוציאליסטית לוחמנית. הוא נבחר לדומה (בית הנבחרים הרוסי) הרביעית ב־1912 כחבר מפלגת הטרודוביקים. קרנסקי היה נואם מבריק ומנהיג פרלמנטרי מוכשר, ונהיה חבר במועצת המעבר של הדומה כסוציאליסט-מהפכן ומנהיג של האופוזיציה הסוציאליסטית למשטרו של הצאר ניקולאי השני. קרנסקי היה אחד ממנהיגי הבונים החופשיים הפוליטיים ברוסיה, ובשנים 1915–1916 תפקד כמזכיר מועצת הבונים הרוסית העליונה.
קרנסקי היה אחד ממנהיגיה הבולטים של מהפכת פברואר ב־1917 והוא התמנה לתפקיד סגן־יושב־הראש של סובייט פטרוגרד (מועצת הפועלים). כשקמה ממשלת המעבר תפקד בתחילה כשר המשפטים. לאחר מכן נתמנה לשר המלחמה והצי במאי, והשקיע מאמצים ניכרים בארגון מתקפת יוני שנכשלה. ביולי 1917, בעקבות משבר יולי, התמנה לתפקיד ראש הממשלה במקום גאורגי לבוב.
כראש ממשלה.
בעייתו העיקרית של קרנסקי בשלטון הייתה שרוסיה הייתה מותשת לאחר שלוש שנות לחימה במלחמת העולם הראשונה, ואזרחי רוסיה לא רצו דבר מלבד שלום. לנין והמפלגה הבולשביקית שלו הבטיחו "שלום, אדמה ולחם" על פי השיטה הקומוניסטית, והצבא היה בתהליכי התפרקות בשל עריקתם ההמונית של אלה מהחיילים שהיו פועלים ואיכרים. אך קרנסקי ושאר המנהיגים הפוליטיים חשו עצמם מחויבים לבעלות-בריתה של רוסיה, וחששו, בצדק, כי גרמניה תדרוש שטחים עצומים מרוסיה תמורת הסכם שלום. סירובו של קרנסקי לפרוש מהמלחמה הביא עליו את מפלתו.
לאחר ניסיון ההפיכה הכושל של פרשת קורנילוב באוגוסט והתפטרות השרים, מינה עצמו קרנסקי גם כמפקד העליון של הצבא במקום הגנרל קורנילוב. במעמדו זה ארגן את הממשלה מחדש, והכריז על רוסיה כרפובליקה דמוקרטית. במהלך פרשת קורנילוב חימש קרנסקי את פועלי פטרוגרד (כיום שוב סנקט פטרבורג) הבירה, אך במהלך אוקטובר רוב הפועלים האלו עברו לצד הבולשביקים. לנין פעל בנחישות כדי להפיל את ממשלתו של קרנסקי לפני שזו תקבל לגיטימציה בבחירות לאספה מכוננת. וכך, ב־25 באוקטובר (7 בנובמבר בלוח הגרגוריאני) תפסו הבולשביקים את מוסדות השלטון במה שנודע כמהפכת אוקטובר.
לאחר מהפכת אוקטובר.
קרנסקי הצליח להימלט מהבולשביקים ועבר לפסקוב, שם אסף חיילים נאמנים לו לניסיון לכבוש מחדש את הבירה. בפיקוד פיוטר קרסנוב החיילים כבשו את צארסקויה סלו ("כפר הצאר"), אך לאור נחיתות מספרית לא התקדמו. קרנסקי העביר את השבועות הבאים במחבוא, עד אשר הצליח לעזוב את רוסיה, ובסופו של דבר הגיע לצרפת. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה הוא לא תמך באף צד - הוא התנגד גם למשטר הבולשביקי וגם לצבא הלבן שניסה להחזיר את המונרכיה על כנה.
קרנסקי התגורר בפריז עד 1940, והיה מעורב בריבים הבלתי פוסקים בין המנהיגים הרוסים הדמוקרטיים הגולים. כשהגרמנים כבשו את צרפת במלחמת העולם השנייה, הוא ברח לארצות הברית שם חי עד מותו. כשהיטלר פלש לברית המועצות ב־1941, הציע קרנסקי את עזרתו לסטלין אך לא נענה. במקום זאת הוא שידר ברוסית כתמיכה במאמץ המלחמה. לאחר המלחמה הוא ארגן קבוצה שנקראה "הארגון לשחרור רוסיה", אך זו השיגה מעט תמיכה.
קרנסקי התיישב בסופו של דבר בניו יורק אך בילה חלק ניכר מזמנו במכון הובר באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה, שם השתמש וגם תרם לגנזך הענקי של המכון העוסק בהיסטוריה של רוסיה, ושם גם הרצה. הוא כתב ושידר באופן נרחב על הפוליטיקה וההיסטוריה של רוסיה. עבודותיו העיקריות הן, בין השאר: "הקדמה לבולשביזם" (1919), "הקטסטרופה" (1927), "צליבתה של החירות" (1934) ו"רוסיה ונקודת המפנה של ההיסטוריה" (1966). הוא נפטר בניו יורק ב־1970, בגיל 89, אחד מאחרוני המשתתפים באירועי 1917.
הכנסיות האורתודוקסיות המקומיות סירבו לקבור את קרנסקי כיוון שראו בו במידה רבה אחראי לנפילתה של רוסיה בידי הבולשביקים. גם כנסייה סרבית אורתודוקסית סירבה. גופתו הוטסה ללונדון, שם נקבר בבית עלמין לא-דתי.
קרנסקי
אלכסנדר פיודורוביץ' קרנסקי
תכנון מוכוון עצמים
בנימין לאו
הרב ד"ר בנימין צבי (בני) לאו (נולד בי' בחשוון ה'תשכ"ב, 20 באוקטובר 1961) הוא ראש מיזם 929 - תנ"ך ביחד. כיהן במשך 18 שנים כרב בית כנסת הרמב"ן בשכונת קטמון בירושלים.
ביוגרפיה.
נולד בתל אביב לנפתלי לאו-לביא, ניצול השואה ואחיו של הרב ישראל מאיר לאו, לימים הרב הראשי לישראל. אמו, ג'וּן, היא ילידת בריטניה, בת למשפחת אייזנמן-ברויאר. אחיו, עמיחי לאו-לביא, הוסמך כרב קונסרבטיבי, ומשמש כרב קהילה ליברלית בארצות הברית.
גדל ברמת גן ולמד בבית הספר סגולה בבני ברק ובישיבה התיכונית נתיב מאיר בירושלים. היה חניך בתנועת הנוער בני עקיבא, למד בישיבת הר עציון, ושירת בצה"ל בחטיבת גולני.
סיים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה ובתלמוד באוניברסיטה העברית, ותואר שני ודוקטורט באוניברסיטת בר-אילן. עבודת הדוקטורט, שנעשתה בהדרכתו של הרב פרופ' דניאל שפרבר, עוסקת בשיטתו ההלכתית של הרב עובדיה יוסף.