באמצע המאה ה-19 הבריטים החלו לחשוש מההתפשטות הרוסית הגוברת באזור מרכז אסיה והתחזקות ההשפעה של האימפריה הרוסית על האזור. זאת בעוד שהאימפריה הבריטית נקלעה למלחמות אזוריות קשות, כגון המלחמות האנגלו-סיקיות והמצור על הראט בשנים 1837–1838. המצור על הראט היה חלק מניסיון מצד הפרסים לנסות לסלק מאפגניסטן הן את האימפריה הרוסית והן את האימפריה הבריטית ולהחזיר את השליטה על האזור לידיהם. לשם כך הם בין השאר הטילו מצור צבאי כנגד העיר הראט שגרם לנזק רב. המלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה (1839-1842) גם היא גרמה להרס רב בקרב כוחות הצבא הבריטי באזור ונזכרת כדוגמה להתנגדות האפגנית המאומצת לשלטון זר. המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה (1878–1880) פרצה על בעקבות סירובו של שיר עלי ח'אן להסכים לקבל את המשלחת הבריטית לקאבול. סכסוך זה הביא לשלטון באפגניסטן את עבד א-רחמאן ח'אן שידוע גם בכינוי "אמיר (נסיך, מפקד) הברזל". במהלך ימי שלטונו (1880–1901) הבריטים והרוסים ייסדו וקיבעו לראשונה את הגבולות המודרניים של אפגניסטן. הבריטים שמרו על שליטה אפקטיבית על מדיניות החוץ של אפגניסטן במהלך התקופה. עבד א-רחמאן ח'אן ערך רפורמות בצבא, במערכת המשפט ובמבנה הממשלה, ורפורמות אלה הצליחו להעניק לאפגניסטן איחוד פנימי ויציבות מסוימת, אך זה בא על חשבון ריכוזיות גדולה, עונשים קשים על שחיתות ובידוד בינלאומי מסוים. לאחר מותו של עבד א-רחמאן ח'אן בשנת 1901, בנו חביבאללה ח'אן עלה וירש את כס השלטון. אפגניסטן נשארה נייטרלית במהלך מלחמת העולם הראשונה, תחת שלטונו של חביבאללה ח'אן. זאת על שאף שגרמניה ניסתה לעודד רגשות אנטי-בריטיים בקרב האפגנים, בפרט בקרבת הגבול בין אפגניסטן להודו. המדיניות הנייטרלית של אמיר אפגניסטן במהלך המלחמה הייתה שנויה במחלוקת פנימית אפגנית. חביבאללה ח'אן שלט באפגניסטן עד לשנת 1919 שבה התנקשו בחייו. האחראים להתנקשות היו כנראה חברי משפחה שהתנגדו להשפעה הבריטית החזקה על הפוליטיקה האפגנית. במקומו עלה לשלטון אמאנאללה ח'אן, בנו השלישי. במהלך תקופת שלטונו של אמאנאללה ח'אן (1919–1929) פרצה המלחמה האנגלו-אפגנית השלישית שכללה גם התקפה על הודו וגרמה נזקים לבריטניה שעדיין לא הספיקה להתאושש ממלחמת העולם הראשונה. בהתאם, בריטניה חתמה ב-19 באוגוסט 1919 על ההסכם האנגלו-אפגני שכללה הבטחה להפסיק את ההתערבות הבריטית במדיניות החוץ האפגנית ולאפשר את עצמאות אפגניסטן. מועד חתימת ההסכם נהפך ליום העצמאות הרשמי של אפגניסטן המודרנית.
הרפורמות של אמאנאללה ח'אן ומלחמת האזרחים.
המלך אמאנאללה ח'אן ניסה לסיים את הבידוד הבינלאומי המסורתי של אפגניסטן בשנים שלאחר המלחמה האנגלו-אפגנית השלישית. בשנת 1927 הוא ייסד יחסים דיפלומטים עם רוב המדינות הגדולות בעולם במסע ביקורים באירופה וטורקיה (שם הוא גם ציין לטובה את המודרניזציה והחילוניזציה שהונהגה על ידי אטאטורק), והוא הכריז על שורת רפורמות שמטרתן היו להעביר את אפגניסטן תהליך מודרניזציה. אחד מהאישים המרכזיים שדחפו לרפורמות אלו היה שר החוץ האפגני מחמוד טרזי, תומך גדול של חינוך לנשים. הוא נלחם עבור הוספת סעיף מס' 68 לחוקה האפגנית שהכריזה על חינוך חובה בבתי הספר היסודיים. כמה מהרפורמות נכנסו לתוקפן כגון פתיחתם של מספר בתי ספר מעורבים לבנים ובנות, וביטול חובתן של נשים ללבוש רעלה. רפורמות אלו גרמו במהירות לזעם בקרב מנהיגים שבטיים ודתיים, והביאו להפלתו של אמאנאללה על ידי כוחות שהתנגדו למודרניזציה בהובלת חביבאללה קלקאני שהשתלטו צבאית על קאבול בינואר 1929.
שלטונם של נאדיר שאה וזאהיר שאה.
הנסיך מוחמד נאדיר שאה, בן דודו של אמאנאללה ח'אן, הביס מאוחר יותר (נובמבר 1929) את כוחותיו של חביבאללה כלכּאני, ובמהרה הוא מונה להיות מלך אפגניסטן. בתקופת שלטונו הוא זנח את הרפורמות של אמאנאללה ודגל במודרניזציה יותר הדרגתית. עם זאת בשנת 1933 סטודנט מקאבול התנקש בחייו על רקע נקמה אישית.
מוחמד זאהיר שאה, בנו בן ה-19 של נאדיר שאה, ירש את הכתר ושלט על אפגניסטן כ-40 שנה בין השנים 1933–1973. עד שנת 1946 זאהיר שלט בעזרתו של הדוד שלו מוחמד האשם ח'אן שהיה ראש הממשלה והמשיך את המדיניות של נאדיר שאה. בשנת 1947 החליף אותו בכס ראש הממשלה דוד אחר, מחמוד ח'אן, שערך ניסוי במטרה לאפשר חופש פוליטי יותר גדול באפגניסטן, אך ביטל מדיניות זו כשהחופש הפוליטי התרחב מעבר למה שהתכוון. בשנת 1953 החליף אותו בתפקיד ראש הממשלה מוחמד דאוד ח'אן, אחיו של המלך. דאוד ניסה להתקרב פוליטית לברית המועצות ולעומת זאת להתרחק מפקיסטן. עם זאת המחלוקות עם פקיסטן גרמו למשבר כלכלי בשנת 1963 שהביא את דאוד ח'אן להתפטר מתפקידו. לאחר שלטונו, זאהיר שאה החל לנכס לעצמו סמכויות רבות יותר והחל להיות אקטיבי יותר בענייני המדינה. כך למשל ב-1964 זאהיר שאה ניסח חוקה ליברלית עבור אפגניסטן. החוקה כללה שיטת ממשל שבה המלך בוחר כשליש מחברי הפרלמנט, העם בוחר שליש נוסף, והשליש הנותר נבחר על ידי נציגי ציבור במועצות אזורית. אף על פי ש"הניסוי הדמוקרטי" של זאהיר שאה הותיר כמה השפעות חיוביות ארוכות טווח על המדינה, הוא גם אפשר את התפתחותן של מפלגות קיצוניות מהימין ומהשמאל הפוליטי. כולל המפלגה העממית הדמוקרטית של אפגניסטן, מפלגה קומוניסטית שהייתה בעלת קשרים קרובים לברית המועצות. בשנת 1967 המפלגה התפצלה לשני חלקים עיקריים; הח'לאק ("ההמונים") שהונהגה על ידי נור מוחמד תרכּי ונתמכה על ידי גורמים בצבא האפגני, והפּרצ'ם ("הדגל") שהונהגה על ידי בברק כארמל.
היסטוריה עכשווית (1973 - היום).
רפובליקת אפגניסטן וסוף המונרכיה.
במהלך השנים 1971–1972 גברה ההתמרמרות הציבורית כנגד השחיתות של משפחת המלוכה, שלוותה במשבר כלכלי גדול עקב תקופת בצורת שהקצינה את העוני במדינה. בעקבות זאת, ראש הממשלה מוחמד דאוד שאה הדיח את משפחת המלוכה מהשלטון בהפיכה לא-אלימה, בזמן שהמלך מוחמד זאהיר שאה היה בטיפול אצל רופא עיניים באיטליה. דאוד ביטל את המונרכיה ואת החוקה האפגנית של 1964, והוא הכריז שאפגניסטן תהפך לרפובליקה כשהוא הנשיא הראשון שעומד בראשה. דאוד ניסה לערוך רפורמות כלכליות חברתיות במדינה אך עם הצלחה מעטה, והחוקה החדשה שהוא ניסח בשנת 1977 נכשלה בפתרון בעיות האי-יציבות הכרוניים במדינה. התקוות משלטונו החלו לדעוך, וב-1978 חבר מרכזי במפלגה הקומוניסטית המפלגה העממית הדמוקרטית של אפגניסטן נהרג על ידי הממשלה. שאר מנהיגי המפלגה חששו שדאוד מתכנן לרדוף גם אותם, ואכן הוא הכניס רבים מהם למעצר זמן קצר לאחר מכן, אך חפיזאוללה אמין - אחד ממייסדי המפלגה - ומספר מפקדים מהזרוע הצבאית של פלג הח'לאק של המפלגה, הצליחו להישאר בחופשי וארגנו הפיכה שהתרחשה זמן קצר לאחר מכן. הפיכה זו החלה את התקופה הקומוניסטית של אפגניסטן.
השלטון הקומוניסטי והמלחמה הסובייטית באפגניסטן.
ב-27 באפריל 1978 המפלגה הקומוניסטית בהובלת נור מוחמד תרכי הדיחה את מוחמד דאוד שאה מהשלטון. כחלק מהפיכה צבאית אלימה התנקשו בחייו של דאוד והוציאו להורג את משפחתו. המפלגה הקומוניסטית קראה להפיכה בשם מהפכת סאור ("מהפכת אפריל"). ב-1 במאי תרכי מונה להיות הנשיא, ראש הממשלה ומזכיר המפלגה הקומוניסטית. אפגניסטן נקראה מחדש בשם "הרפובליקה הדמוקרטית האפגנית", והשלטון הקומוניסטי עליה נמשך בצורה מסוימת עד אפריל 1992.
במרץ 1979 חפיזאוללה אמין קיבל סמכויות שלטון נוספות, על חשבונו של נור מוחמד תרכי. אמין בהמשך פעל כדי לתפוס את השלטון והוא ארגן הפיכה כנגד תרכי שבמהלכה תרכי נהרג. אמין הצהיר בעבר "האפגנים לא מבינים דבר למעט כוח". המומחה האפגני למדע המדינה אמין סייקל כתב לגביו: "ככל שכוחו גדל, כך גם הרצון האישי שלו להיהפך לשליט דיקטטורי. החזון שלו היה תהליך מהפכני שמבוסס על טרור".
השלטון הקומוניסטי יישם מדיניות מרקסיסטית-לניניסטית, והחליף חוקים דתיים ומסורתיים בחוקים עם אופי מרקסיסטי. כמו כן השלטון הקומוניסטי ערך רפורמות אגרריות וקידם חילוניות. גברים חויבו לקצץ את זקניהם. על נשים חל איסור ללבוש צ'אדור. הכניסה למסגדים רבים נאסרה. המפלגה הקומוניסטית גם ערכה מספר רפורמות למען זכויות נשים; נישואים בכפייה נאסרו בחוק, לנשים הוענקה זכות בחירה בבחירות הארציות, נשים החלו לקחת חלק בפוליטיקה הארצית, והוכרז באופן רשמי על שוויון בין נשים לגברים. מדיניות נוספת של המפלגה הקומוניסטית של אפגניסטן הייתה ייסד ברית הדוקה עם ברית המועצות. המפלגה העממית הדמוקרטית של אפגניסטן הזמינה את ברית המועצות לבוא ולסייע לאפגניסטן בתהליך המודרניזציה של הכלכלה שלה (בעיקר בחיפוש וכריה של מינרלים נדירים וגז טבעי). ברית המועצות גם שלחה קבלנים כדי לבנות בתי ספר, בתי חולים ובארות מים ברחבי אפגניסטן. כמו כן הם אימנו וציידו את הצבא האפגני, והבטיחו לאפגניסטן סיוע מוניטרי בסך 1.262$ מיליארד דולר.
השלטון הקומוניסטי דיכא את האליטות המסורתיות והדתיות של אפגניסטן. רבים מהממסד הדתי ומשכבת האינטלקטואלים עונו, נכלאו ונרצחו על ידי המשטר. כחלק מהקמפיין האלים הזה של המשטר בין 10 ל-27 אלף אנשים נהרגו, ובין 10 ל-20 אלף נשלחו לכלא. בדצמבר 1978 המפלגה הקומוניסטית של אפגניסטן חתמה על הסכם עם ברית המועצות שהתיר לסובייטים לשלוח סיוע צבאי לשלטון הקומוניסטי, אם סיוע כזה יידרש.