בשנת 2012 רכשו לביא את "בית האומן" שבבעלות אברהם פריד, שעסק בייצור מוצרים משלימים (ארונות קודש, בימות, עמודי חזן ומוצרי אמן), וכיום מייצר המפעל את מוצרי הריהוט והעיצוב לבתי הכנסת. לביא נחשבת לחברה הגדולה בישראל בהקמת, חידוש ריהוט ואבזור בתי כנסת, עם ותק של שישה עשורים ולמעלה מ־5,600 פרויקטים בישראל ובקהילות יהודיות בעולם.
בין בתי הכנסת המפורסמים שריהט המפעל ניתן למנות את בית הכנסת בקשת וילסון בכותל המערבי, בית הכנסת הגדול של חסידות בעלז בירושלים, בית הכנסת פורסט היל בטורונטו, קנדה, בית הכנסת על שם הבבא סאלי בנתיבות ובית הכנסת במרכז היהודי החדש במוסקבה, רוסיה.
היכל התהילה של הקולנוענים השחורים
היכל התהילה של הקולנוענים השחורים (באנגלית: Black Filmmakers Hall of Fame, או בקיצור BFHFI), נוסד בשנת 1974 באוקלנד, קליפורניה. הארגון תומך ומקדם קולנוע שחור, ומשמר את התרומות של אמנים אפריקאים-אמריקאים שבפני ומאחורי המצלמה. הוא גם מציע הקרנות מוקדמות של סרטים של אנשים ממוצא אפריקאי, ומשתתף באירועים לשימור, קידום והוקרה של קהילת הקולנוענים השחורים. הארגון אירח את טקסי פרס אוסקר מישו, כל שנה בפברואר, עד שנת 1993, ואחרי זה העניק פרסים מיוחדים, עד לסוף המאה ה-20.
היסטוריה.
במהלך חודש ההיסטוריה השחורה בארצות הברית 1974, חברי הגילדה לענייני תרבות ואתניות של מוזיאון אוקלנד חברו כדי להכיר בתרומתם של קולנוענים שחורים לתחום הקולנוע, ויסדו את פרס אוסקר מישו, הקולנוען השחור מתחילת ימי הקולנוע בשנות ה-1920 המוקדמות, אשר הפיק, ביים והפיץ סרטים בליהוק שחקנים ששחורים בלבד, עבור קהלים שחורים, אשר מספרים סיפורים של שחורים.
המייסדים היו מוטרדים מהתפקידים הסטראוטיפיים שהיו זמינים לשחקנים שחורים, כולל הסוגה שהייתה פופולרית בשנות ה-1970 בלקספלויטיישן (היו אלו סרטים שהתבססו על סטראוטיפים אתניים וגזעניים, אך הם גם היו הסרטים הראשונים בהם שחורים שיחקו תפקידים ראשיים, ולכן המקום שלהם בהיסטוריית הקולנוע הוא מורכב). בהיסטוריה של הקולנוע, תפקידים לשחקנים שחורים הוגבלו לדמויות של משרתים, סרסורים, זונות, סוחרי סמים, גנגסטרים, וכדומה, והזדמנויות לתפקידי צילום ובימוי היו נדירות.
תוכנית הפרסים זכתה לתמיכה מיידית מצד קהילת הקולנוענים, וכן של נותני חסות קהילתיים ומסחריים, וכך טקס הפרסים, שהיה מיועד להיות אירוע חד-פעמי, נמשך שנה אחר שנה, עד 1978. בשנה זו, חלק ממייסדי הפרס, ביניהם מרגו היקס, מרי פרי, דון תרנס, והנרייטה גרין, עזבו את המוזיאון כדי להקים ארגון ללא מטרות רווח שגם יקדם חינוך והעשרה תרבותית, וקראו לו "היכל התהילה של הקולנוענים השחורים". בין מטרות הארגון החדש: לחקור, ללמד, לשמר ולהאיר את התרומות של שחורים לתחומי הקולנוע והטלוויזיה, ולייצר שינוי בתדמית השלילית של שחורים כפי שהם מיוצגים בערוצי תקשורת אלו, בין היתר על ידי עידוד וקידום דור חדש של קולנוענים שחורים עצמאיים.
בעזרת מאות מתנדבים כל שנה במהלך חודש ההיסטוריה השחורה, הארגון הקים תוכניות קהילתיות, כולל סימפוזיונים, הרצאות, הקרנות עם מפגש עם הבמאי, הקרנות בכורה, פסטיבלי סרטים, ותחרות סטרים בינלאומית. דבר אחד שייחד את ההתארגנות הזו, הוא שהכוכבים השחורים עצמם הוזמנו להיות המתנדבים, ובין השנים 1974 ל-1993, כמעט כל שחקן שחור ידוע מהקולנוע והטלוויזיה השתתף בעשייה זו באופן זה או אחר.
בנוסף לפרס אוסקר מישו, הוענקו בטקסים השנתיים גם מדליית פול רובסון להישג יוצא דופן בהופעה ובאמנויות יצירתיות, ופרס קלרנס מיוז לנוער.
בין היתר בשל מאמצי הארגון, זכה אוסקר מישו לכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד מטעם גילדת הבמאים של אמריקה בשנת 1986.
בין השנים 1989–1992, טקס הפרסים שודר בטלוויזיה.
אנשים שהוכנסו להיכל התהילה.
בין המכובדים על ידי הכנסה להיכל התהילה: ג'וזפין בייקר, קאונט בייסי, נט קינג קול, דיוק אלינגטון, ג'יימס ארל ג'ונס, קווינסי ג'ונס, חואניטה מור, אתל ווטרס, אוסי דייוויס, ריצ'רד פריור, פטי לבל, גלדיס נייט, בארי וייט, בן ורין, וופי גולדברג, ג'יימס בולדווין, מאיה אנג'לו, גרגורי היינס, ונסה ויליאמס, דנזל וושינגטון, קאב קאלוויי, נל קרטר, לולה פלאנה, סינבד, קינן אייבורי וייאנס, מרלה גיבס, אלפרה וודארד, פלישה ראשאד, אלווין איילי, ג'סמין גאי, מאדג' סינקלייר, בובי מקפרין, ריי דון צ'ונג, שארי בלפונטה, ג'ון סינגלטון, אנג'לה באסט, סמואל ל. ג'קסון, אדי מרפי, מייקל ג'קסון, אופרה וינפרי, אלה פיצג'רלד, לוריין הנסברי, דורותי דנדרידג'.
רשימה חלקית של זוכים על פי שנה:
רינאל מוחמטוב
רינאל אלברטוביץ' מוחמטוב (נולד ב-21 באוגוסט 1989, בכפר אלכסייבסקויה, טטרסטן, ברית המועצות) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי ממוצא טטארי, הידוע בעיקר בזכות גילום דמותו של ד'ארטניאן בסרט "שלושת המוסקטרים" ודמות החייזר בסרט "משיכה" והמשכו "פלישה".
ביוגרפיה.
הוא סיים את לימודיו במחלקה לקרקס בבית הספר לתיאטרון של קאזאן.
ב-2012 סיים את לימודיו בבית הספר-סטודיו של התיאטרון לאומנויות במוסקבה ("האולפן השביעי" בהדרכת הבמאי קיריל סרברניקוב). באותה שנה קיבל את פרס טרחאנוב של התיאטרון והיה ממצטייני בית הספר.
משנת 2012 — מופיע כשחקן במרכז "גוגול".
חיים אישיים.
אשתו הראשונה — "קרולינה ירוזלימסקאיה, הייתה סטודנטית במכון שצ'וקין" לתיאטרון (בשנים 2013-2015).
אשתו השנייה — "סוזנה אקז'ייבה", היא שחקנית (2015). ב-2016, לזוג נולדה בת בשם יביה.
פסגת דול (רכס בריטניה)
פסגת דול (באנגלית: Doll Peak) היא הר בצפון מערב הרי ריוונס, ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 2,130 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה.
מקור השם.
הפסגה נקראת על שם בריגדיר גנרל קארל ה. דול (Karl H. Doll) אשר כיהן כמפקד המבצעים של כנף ההובלה הטאקטית 109 של חיל האוויר של ארצות הברית, וסייע בהטמעת השימוש במטוסי לוקהיד LC-130 שהיו בשימוש חיל הים האמריקאי במשמר הלאומי האווירי של ארצות הברית.
פנחס וייל
פנחס וייל (מרץ 1893 – אפריל 1973) היה רופא פנימי ורופא ריאות, מנהל בית החולים הארצי לחולי שחפת ב-צפת (1929–1948), מנהל מחלקת ריאות במרכז רפואי הדסה בירושלים (1952 - עד יציאתו לגמלאות).
קורות חיים.
וייל נולד בקייב שבאוקראינה לאסתר ולר' אהרון זאב. אימו אסתר הייתה מצאצאי רבי שאול ואהל.
ביו השנים 1913–1918 למד וייל רפואה בז'נבה.
בזמן לימודי הרפואה כיהן וייל כיושב ראש הסטודנטים הציוניים "השחר" (Haszachar – Przedświt). פעילותו העיקרית של "השחר" הייתה בשטח החינוך הציוני: התרמות עבור קק"ל וקרן היסוד, הסברה והחייאת השפה העברית. במישור הסוציאליסטי יצא "השחר" להגן על זכויותיהם של הסטודנטים היהודים.
לאחר סיום לימודי הרפואה עבד וייל בבית מרפא לשחפת.
בשנת 1919 התחתן עם עטל לבית רחמילביץ. בשנת 1929 עלו בני הזוג וייל לארץ ישראל, התגורר במזכרת בתיה ובהמשך בצפת.
בין השנים 1929–1948 ניהל וייל את "בית החולים הארצי לחולי שחפת" בצפת.
יחד עם סגנו, ד"ר אברהם צפרוני, הפך את בית החולים לגוף מרכזי שהיה לו מקום לא רק רפואי אלא חברתי, כלכלי, תרבותי וביטחוני בעיר. בתקופתו טופלו במוסד כמה מראשי היישוב ובני משפחותיהם, ומיטב אמני הארץ וסופריה התנדבו להנעים את זמנם של החולים. המוסד נוצל גם לאחסון נשק לא-חוקי לארגוני המחתרות בארץ ישראל, והיה לו תפקיד חשוב בהגנה על יהודי צפת במאורעות השונים.
בשנת 1937 יצא וייל להשתלמות בארצות הברית במחלות ריאה.
נוסף לעבודתו הרפואית וייל כיהן כסגן יו"ר ועד הקהילה בצפת, סגן ראש המועצה העירונית, יו"ר הלשכה לעזרה סוציאלית, חבר הוועדה הבין-עדתית לפיתוח צפת, חבר הוועד למען צפת, ויו"ר הליגה למלחמה בשחפת.
בשנת 1952 עבר וייל לירושלים לנהל את מחלקת ריאה במרכז רפואי הדסה בירושלים. סגנו הד"ר יוסף רקובר עבר עימו לירושלים, ונתמנה לסגן מנהל המחלקה. בצאת וייל לגמלאות רקובר החליפו בניהול המחלקה.
וייל נפטר בשנת 1973. השאיר שתי בנות ובן.
הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בארץ ישראל, שנת 1939.
בתאריכים 31 במאי – 1 ביוני לשנת ה'תרצ"ט 1939 נערך בבית הבריאות ע"ש שטראוס ברחוב צ'נסלור, בירושלים כנס רפואי-מדעי שארגנה ההסתדרות הרפואית העברית בא"י. בכנס השתתפו מרבית מבכירי הרופאים בארץ ישראל לתקופה. ראו: ד"ר פ. וייל (צפת) חידושים בטיפול בשחפת הריאות (ישיבה ה', 1 ביוני)
בית החולים הארצי לחולי שחפת בצפת (1921-1948).
בשנת 1912 הסתיימה בנייתו של בית החולים הישן בצפת, "הסתדרות הדסה" ציידה את בית החולים בציוד משוכלל ומודרני ובצוות אחיות ורופאים
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 החרימו שלטונות האימפריה העות'מאנית את בית החולים והפכו אותו לבית חולים צבאי.
בשנת 1921 נפתח בית החולים שנית בחסות "הדסה" כבית חולים לחולי שחפת ובית יולדות.
בין השנים 1924–1926 ניהל את בית החולים ד"ר משה קריגר, ומשנת 1928 עד 1948 הד"ר וייל.
עם כניסתו של וייל לתפקיד של מנהל בית החולים, נפתחה בבית החולים מחלקה לרפואה כללית, שבה טופלו מקרים דחופים וקשים
עם פרוץ מלחמת העצמאות פונו חולי השחפת לזכרון יעקב ובית החולים החל לשמש כבית חולים צבאי של כוחות הרפואה של ההגנה וצה"ל. ב-1949 הפך בית החולים להיות בית חולים ממשלתי ישראלי, אך שימש בעיקר כבית יולדות ובית חולים פסיכיאטרי.
בין השנים 1962–1972 הוקם המבנה החדש של בית החולים. משנת 1966 קרוי בית החולים "בית החולים רבקה זיו".
פסגת דול
קרב רפיח (1967)