זמן לא רב לאחר שעלה לשלטון, הציג ח'אלד תוכנית חומש שבבסיסה עמד הצורך לתחזק, לפתח ולייעל את תשתיתה של הממלכה, כדי שתוסיף לשגשג כלכלית. הוא פתח את שערי ממלכתו בפני נחשולי עובדים זרים, בעיקר ירדנים, פלסטינים, מצרים וסורים, כדי שיסייעו בפיתוחה (באמצע שנות ה-80 היו כבר כמחצית מכוח העבודה הסעודי). בימי שלטונו הגיעו הפקת הנפט והכנסותיו לשיאן, תוך הלאמתה המוחלטת של חברת הנפט עראמקו.
בתקופת שלטונו של ח'אלד הורגשה תסיסה פנימית מסוימת ברחבי הממלכה. ב-1979 התרחשה התפרצות אלימות חמורה כאשר קבוצת קנאים השתלטה על מסגד הכעבה במכה, ודוכאה באכזריות. תסיסות מסוימת הורגשה גם בקרב השיעים שבסעודיה שלחוף המפרץ הפרסי בנובמבר 1979 ובפברואר 1980, לנוכח המתיחות בין ערב הסעודית ואיראן שעברה לא מכבר מהפכה אסלאמית.
ענייני חוץ.
ח'אלד המשיך במאמצי הייצוב והפיוס של סביבתו הקרובה בהם החל אחיו פייצל עוד בשנות השישים. באפריל 1975 הגיע להסכמה עם שליטי עומאן ואבו דאבי בדבר מעמדו של נווה המדבר בוריימי, נקודת המפגש בין שלוש המדינות, שחוללה בעבר מחלוקת רבה. שנה אחר כך 1976 ערך ח'אלד ביקורים מדיניים בכל מדינות המפרץ הפרסי, בתקווה לעודד שיתוף פעולה הדוק יותר, לבסס את היציבות האזורית ולהבטיח כי מדינות המפרץ העשירות תיוותרנה תחת השפעה סעודית ולא איראנית. ביקורים אלה עמדו, ככל הנראה, ביסודה של מועצת המפרץ לשיתוף פעולה, אשר נוסדה בשנת 1981. באותה שנה כינס ח'אלד פסגה ערבית היסטורית בערים טאיף ומכה.
בניגוד למצופה, ביקורו של נשיא מצרים אנואר סאדאת בישראל בשנת 1977 גרם לח'אלד לסטות ממתינותו האופיינית ולהצטרף למדינות העימות הנוקשות בגינוי ובהחרמתה של מצרים. היחסים הרשמיים נותקו, ואולם קשרי המסחר, התעבורה, ההשקעות והתיירות הוסיפו להתקיים.
המלך המשיך לקיים יחסים הדוקים עם ארצות הברית והמערב. בינואר 1978 ביקר אותו הנשיא האמריקני ג'ימי קרטר, ובפגישה סיכמו השניים על הסכם מכירת נשק אמריקני מתקדם (הסכם דומה נחתם ב-1981). יצוין, כי עסקאות הנשק הלכו ונעשו מסובכות יותר, במידה רבה בשל דאגתם של גורמים פרו-ישראליים בממשל. ח'אלד נאלץ לפנות לאירופה (ובמיוחד לצרפת, בה ביקר ביוני 1981) על מנת לחזק את צבאו, ואולם היחסים עם ארצות הברית לא נתרופפו: ב-1980 הסעודים הסכימו - בחשאי - להעמיד לרשות האמריקנים בסיסי אחסון ופריסה לצרכיו של "כוח הפריסה המהירה" שתכננו האמריקנים להציב באזור על מנת להגן על המפרץ הפרסי.
בערוב ימיו של ח'אלד גבר בסעודיה החשש מפני מלחמת איראן–עיראק. אהדתו של ח'אלד, שסלד ממשטר האייאתולות האיראני, מקיצוניותו ומשאיפותיו ההגמוניאליות, הייתה נתונה לעיראק, חרף מהפכנותו וחילוניותו של שליטה, סדאם חוסיין. אף ששמרה על חזות נייטרלית (המלך ח'אלד השתתף בניסיונות השווא לתווך בין עיראק ואיראן), סעודיה מימנה חלק ניכר מהמאמץ המלחמתי העיראקי, וסבלה בשל כך מהפצצות איראניות על מערך הובלת הנפט הימי שלה.
מוות.
כמו רבים מבני משפחת סעוד, היה ח'אלד חולה לב. הוא אף רכש מטוס פרטי מדגם בואינג 747 הכולל חדר ניתוח למקרה שיתמוטט במהלך טיסה. ב-13 ביוני 1982 עבר התקף לב מסיבי ומת. אחיו, נסיך הכתר פהד, הומלך תחתיו.
נמל התעופה החדש של ריאד נקרא על שמו, כמו גם העיר הצבאית המלך ח'אלד שבצפון הממלכה.
הוראות פתיחה באש
הוראות פתיחה באש הן נוהל המגדיר מתי רשאים נושאי נשק חם, ובעיקר חיילים, לירות בנשקם, מבלי שקיבלו פקודת ירי ישירה בזמן אמת, ומפרט את הצעדים שיש לנקוט קודם לפתיחה באש. הוראות פתיחה באש משתנות ממדינה למדינה, ועשויות להשתנות בהתאם לתפקיד נושא הנשק (חייל, שוטר, מתנדב בכוחות הביטחון, מאבטח וכדומה), רמת הכוננות בה נמצא נושא הנשק, האזור בו הוא שוהה, שעת היממה (יום או לילה), או מידע מודיעיני.
הוראות פתיחה באש בישראל.
הוראות פתיחה באש בצה"ל.
מבנה הוראות פתיחה באש בצה"ל מעוגן בפקודות מטכ"ל. עם זאת, יש באפשרותם של אלופים לשנות את ההוראות בהתאם לתנאים שבהם חייליהם נתונים. ההוראות משתנות מאזור אחד למשנהו, אולם המבנה הבסיסי של ההוראות הוא:
במקרה של זיהוי דמות חשודה ('נוהל מעצר חשוד') - זהו הנוהל הבסיסי:
פעולות אלו מבוצעות באופן עוקב עד שהדמות עוצרת ומזדהה, ובמקרה זה על החייל להתחיל לפעול על פי נוהל מעצר חשוד. במקרה שהדמות מתחילה לירות על החייל או על אנשים אחרים באזור, או שהחייל מזהה בוודאות שהדמות מהווה סכנה ברורה ומיידית לו ולסובבים אותו, הוא יורה לעברה על מנת להרגה. כמו כן, במקרים בהם מנסים לחטוף את החייל או את נשקו, הוא רשאי לירות על מנת להרוג. על פי הגדרות ההוראה, יידוי אבנים, אשר אינו מהווה סכנת חיים וודאית, אינו מצדיק ירי על מנת להרוג.
בשעת מלחמה הוראות אלו נוקשות פחות - חיילים מורשים לירות על כל דמות או רק"ם שמזוהה כאויב. על פי החלטת שרשרת הפיקוד, נוהלי הפתיחה באש משתנים מנהלים פסיביים (ירי תגובה בלבד בעת זיהוי אויב - למשל, בשעה שבה הלחימה מופסקת לאחר כניסתה לתוקף של הפסקת אש) לנהלים בעלי אופן אקטיבי (ירי יזום בעת פעילות צבאית) ולחלופין.
בדצמבר 2021 שונתה מדיניות הפתיחה באש, והותר ירי חי לעבר מיידי אבנים או בקבוקי תבערה ובמקרים מסוימים גם לאחר היידוי.
ביקורת על הוראות הפתיחה באש בצה"ל.
הוראות הפתיחה באש נתונות לביקורת מצד גורמים שונים מישראל וממדינות אחרות. יש הטוענים כי הזהירות הרבה בה נאלצים חיילי צה"ל לפעול בעת פעילות צבאית בתוך ערים, תוך הודעה מראש על בואם של כוחות צבא והימנעות משימוש בסיוע אווירי וארטילרי, גורמת לאובדן מיותר של חיי אדם (בהתייחסות לחיילי צה"ל). התגובה לטענות אלו היא כי ישראל מחויבת לציית לחוקי המשפט הבינלאומי ולאמנות בינלאומיות וחייליה מחויבים לפעול על פי רוח צה"ל.
מנגד, יש המבקרים את ההכשרה הלקויה לטענתם בצה"ל בנוגע להתנהלות חיילים מול אזרחים וטוענים כי חיילי צה"ל נותנים לעיתים פירוש משלהם להוראות הפתיחה באש, גם כאשר אינם נתונים בסכנת חיים או מזהים איום של ממש (לדוגמה, מקרים של ירי בנשק חם על מפגינים ממרחק רב, ירי על אדם שלא מזוהה בבירור כנושא נשק). בעקבות אירועים מסוג זה באינתיפאדה השנייה, עודכן הקוד האתי של צה"ל, המכונה רוח צה"ל.
פעולות צבאיות בקרב אזרחים או אירועים בהם חיילים גרמו למותם של אזרחים גרמו להגברת הזהירות הננקטת בעת פעילות צבאית והקשחת הוראות הפתיחה באש.
הוראות פתיחה באש במשטרת ישראל.
שני הסייגים העיקרים לשימוש בנשק חם במשטרת ישראל הם:
לפני ביצוע הירי חייב השוטר להתריע על כוונתו לירות, ורק אז לירות על מנת לנטרל.
גם מתנדבי המשמר האזרחי מחויבים להגדרות אלו, בעת שהם משרתים בתוקף פעילות שיטורית.
הוראות פתיחה באש למאבטחי מוסדות החינוך וטיולים בישראל.
על פי אתר מנהלת הטיולים של משרד החינוך, הוראות הפתיחה באש למאבטחי מוסדות החינוך וטיולים הן כדלקמן:
הוראות פתיחה באש לאזרחים בישראל.
על פי החוק בישראל, אזרח נושא נשק רשאי להשתמש בו רק במקרים של סכנה ברורה ומידית לעצמו או לאחרים. במקרה של ירי כלפי אזרחים אחרים אמור האזרח לתת למשטרה או לכוחות הביטחון לטפל באירוע אלא אם אינם נמצאים במקום. שלטונות ישראל לא נוהגים להעמיד לדין ובדרך כלל גם משבחים אזרחים שביצעו ירי והצילו את חייהם של בני אדם אחרים. לעומת זאת, ירי לא מוצדק, או הרג של עוברי אורח כתוצאה מירי של אזרחים, יכול להוביל להעמדתו לדין של היורה באשמת הריגה.
פרשת שי דרומי ושינוי חוק העונשין.
בעקבות פרשת שי דרומי (בה ירה חוואי מהדרום ב-2 פורצים לביתו והרג אחד מהם) שינתה הכנסת את חוק העונשין וחוקקה את השינוי הידוע בציבור בכינוי "חוק דרומי", במסגרתו קובע סעיף 34י1 לחוק, כי "לא יישא אדם באחריות פלילית למעשה שהיה דרוש באופן מיידי כדי להדוף מי שמתפרץ או נכנס לבית המגורים, בית העסק או המשק החקלאי המגודר, שלו או של זולתו, בכוונה לבצע עבירה, או מי שמנסה להתפרץ או להיכנס כאמור."
כיתת כוננות.
אזרחים החברים בכיתת כוננות של יישוב פועלים בסמכות צבא ההגנה לישראל, ולפיכך מתנהלים על פי פקודות מטכ"ל בנוגע להוראות פתיחה באש, זאת רק בזמן הפעלתם הרשמית ('הקפצת כיתת כוננות'). בשאר הזמן, דינם ככל אזרח נושא נשק ברישיון.
G7 (באנגלית: Group of Seven; בעברית מוכר גם בשם ארגון המדינות המתועשות) הוא ארגון כלכלי בינלאומי שכולל 7 מדינות: ארצות הברית, קנדה, יפן, גרמניה, צרפת, איטליה ובריטניה. נכון ל-2018, מדינות אלו ביחד מייצגות כ-54% מהעושר הלאומי העולמי נטו. הארגון דן באמצעות הכינוסים השונים במגוון נושאים רחב בתחומי הכלכלה, המדיניות והחברה. בין השנים 1997–2014, כלל הארגון גם את רוסיה ונקרא G8 (או Group of Eight), אך רוסיה הושעתה ממנו עקב התערבותה במלחמה באוקראינה וסיפוח קרים.
יסוד הארגון.
הארגון הוקם לראשונה לאחר משבר האנרגיה בשנות ה-70 והמשבר הכלכלי שנלווה לו. שש המדינות המייסדות היו ארצות הברית, יפן, גרמניה המערבית, צרפת, איטליה ובריטניה והתכנס לראשונה בצרפת בשם G6. בשנת 1975 נערכה ועידת הפסגה הראשונה בין מנהיגיהן של שש מדינות אלו. לאחר הצטרפותה של קנדה בשנת 1976, הפכה הקבוצה ל-G7. בשנת 1997 הצטרפה רוסיה כחברה מלאה בעת הכינוס שנערך בדנוור, קולורדו ושם הארגון שונה ל-G8.
הפסגות השנתיות ניצבות בדרך כלל במוקד הפגנות מטעם גורמים המתנגדים לגלובליזציה. ב-2003 נערכו בלוזאן ובז'נבה הפגנות אלימות שזרעו הרס רב במחאה על פגישת מנהיגי ה-G8 באביאן לה-בן שבצרפת שבקרבתן של ערים שווייצריות אלה.
ההשתתפות הרוסית.