לאחר מלחמת העצמאות במהלכו הייתה חטיבת גולני אחראית על מרחב עמק הירדן הדרומי ועמק בית שאן הוכפף האזור לאחריות מפקדת חטיבה 2, חטיבת כרמלי שפורקה לאחר המלחמה. במלחמת סיני קיבלה את הפיקוד על המרחב אוגדה 36 הצעירה שאחיותיה לחמו בסיני. במלחמת ששת הימים היה האזור תחת פיקוד גוש כנרת ובהתשה הפכה מפקדת חטיבת המילואים לחטמ"ר 612, חטמ"ר העמקים, שהגן על המרחב כולו גם במלחמת יום הכיפורים כשעבר לפעול תחת פיקוד המרכז. ב-1974 הופרדה ממפקדת העמקים חטיבת חי"ר 165 שלחמה ככזאת במלחמת של"ג.
בחטמ"ר העמקים 228 שמפקדתו בצמח הוקם גוף מילואים עצמאי על בסיס תושבי עמק הירדן והצפון, שמחסני החירום שלו היו בכפר הילדים מול בית חולים העמק בעפולה. בשנת 1979 הפך גוף המילואים לחטיבת חי"ר נפרדת מהחטמ"ר, החטיבה החדשה נקראה חטיבה 172 והייתה כפופה לאוגדה 92 שישבה בכפר הילדים. בשנת 1983 הוחלט להפריד שוב את החטיבות 172 וימ"ח 228. החטיבה הועברה למחנה עמוס והוכפפה לאוגמ"ר 85 (אוגמ"ר העמקים) ושוב נקראה ימ"ח 228.
בשנת 1992 פורקה אוגדה מרחבית 85 והחטיבה הועברה לכפיפות אוגדת יהודה.
בשנת 1993 שונה מספר החטיבה ל-7228  (הוסיפו את הספרה 7) על מנת להפריד בין החטמ"ר הסדיר בצמח לבין חטיבת המילואים במחנה עמוס.
בעקבות ירידת האיום הביטחוני בגזרת החטמ"ר ושינויי הסד"כ שנערכו בצה"ל בראשית העשור הראשון של שנות 2000 הועברה חטיבת המילואים לפיקוד הצפון, בשנת 2003 אוחדה חטמ"ר צמח עם חטמ"ר הבקעה וחטיבת המילואים חזרה לשאת את המספר 228.
בשלהי שנת 2012 הושלם תהליך הסבת החטיבה לחטיבת חי"ר מעולה, תהליך ההסבה החל כחלק מלקחי מלחמת לבנון השנייה, שמרה על מספרה, והוכפפה לעוצבת המפץ.
החטיבה השתתפה במלחמת שלום הגליל ובמבצע חומת מגן.
עוצבת אלון
חטיבה 228
אימהיות
אִמָהִיוּת (באנגלית: Motherliness) הוא מושג המתייחס לתכונות המשמשות את האם בתפקידה ההורי. לעיתים הן נתפסות כתכונות שיש לכל אישה שילדה. כיום התפיסה המקובלת היא כי גם נשים שלא ילדו וגם גברים יכולים להיות בעלי התכונות האלה. בין תכונות נמנות: אמפתיה, הכלה, החזקה, הקשבה, הזנה ודברים הקשורים בדאגה לאחר. אלו נחשבות גם תכונות ה-Caring.
רקע היסטורי פסיכואנליטי.
נושא האמהות הוא נושא מדובר ונכתב עליו רבות. לעומת זאת על "אימהיות" נכתב מעט ומרבית האנשים אינם מכירים את ההבדל שבין אמהות לאימהיות. כבר בשנת 1945 הבחינה הפסיכואנליטיקאית הלנה דויטש בין שני המושגים. אימהוּת (Motherhood) היא מצב ותפקיד הנובעים מכך שאישה ילדה תינוק, היא מתארת את האישה-אם ו"את היחס בינה לבין ילדיה מבחינה פיזיולוגית, סוציולוגית ורגשית" ואילו אימהיוּת (Motherliness) היא תכונה נרכשת מתפתחת, ובעיקר מיוחלת, סך כל התכונות המצופות והרצויות חברתית, לכל אם, אולם הן מתקיימות לעיתים גם אצל מי שאינן כאלה, וביניהם גם גברים. אימהיות, על פי פרוני, "היא תכונה המבטאת עמדה רגשית כלפי הזולת וכלפי עצמנו, ללא קשר לאמהות ביולוגית"
אף על פי שאימהיוּת אינה מנותקת לחלוטין מן הביולוגיה, היא אינה קשורה ישירות לביולוגיה של הרבייה. מהותה של האימהיוּת נמצאת ברכיב אידאולוגי, המהווה כמושא לשאיפה, והוא המשפיע על תכונות כגון אמפתיה, קרבה, הבנה בלתי אמצעית, השתתפות רגשית עמוקה בחוויותיהם של ילדים, חמלה ודאגה לזולת
השינוי המהותי שעברה הפסיכואנליזה, שהתבטא בין השאר במודעות של המטפל ליצור הגנה, הכלה והחזקה עבור המטופלים, הוביל לשינוי התפיסה כי אימהיוּת מיוחסת רק לנשים, שכן יותר ויותר מטפלים גברים ראו עצמם עתה בתפקידים אימהיים של דאגה ואחריות לזולת.
"במאה שנותיה עברה הפסיכואנליזה שינויים רבים ביחסה לאימהוּת. פרויד ולאקאן הזהירו מפני הסכנות הכרוכות בהתקשרות לאם, למרות מהותה המיטיבה" דמות האם תוארה בספרות הפסיכואנליטית, בדרך כלל כאובייקט שתפקידו לספק את צורכי הילד, אולם במאה ה-21, ברוב הזרמים של הפסיכואנליזה, קיימת נטייה לנסות ולהשיב את דמותה של האם אל מקומה כסובייקט.
ג'סיקה בנג'מין הייתה בין הראשונות לדבר על דמותה של האם כסובייקט. בספרה "כבלי אהבה" היא הציגה גישה שונה מזו של פרויד, להתפתחות התקינה של בנים ובנות וביצירת הנפרדות מאמהותיהם. בנג'מין טבעה את המונח "אינטר- סובייקטיביות" והדגישה כי לתינוק וגם לתינוקת, הבת, קיים הצורך להכיר באמא נפרדת ושונה ממנה לצד הצורך שלו להכיר בה כחלק ממנה. למרות זאת, בספרה "מאי-מהות לאימהוּת" תיארה ענת פלגי-הקר כיצד למרות מאמציהן הכבירים מתקשות גם הפסיכואנליטיקאיות הפמיניסטיות לאפשר התפתחות תקינה של סובייקט (סובייקטיביזם) אימהי. פלגי שאלה בספרה, האם ניתן לאחוז בפמיניזם הפסיכואנליטי, ובו בזמן לתת מרחב למגוון חוויות של אימהוּת. לטענתה, "האפשרות להמשיג את האם תלויה לאו דווקא בבחירה בין הקול הנשי ובין הקול האימהי, אלא גם בזה וגם בזה" .
הקושי ליצור התפתחות תקינה של סובייקט אימהי נובע בין השאר כתוצאה מחשיפתם של הצדדים האפלים של האימהוּת בעשורים האחרונים. אמיליה פרוני, פסיכולוגית קלינית, סבורה שחשיפה זו, הנעשית בין השאר גם באמצעות הדה-מיסטיפיקציה של המיתוסים שהכבידו רבות על האימהוּת, נועדה להעלות את ערכה של האימהוּת והאימהיוּת, ולא להפך. לטענתה, חשיבותה של האימהיוּת גדולה היום יותר מאי פעם בעבר. "ברמה החברתית, המעבר לאימהיוּת היה כרוך במאבקים קשים בין הרצון הפאלו-צנטרי לחדור לשטח האויב ולהשתלט עליו, ובין הרצון להתכנסות ולבנייה מבפנים. התפנית לאימהיוּת היא בעלת השלכות מרחיקות לכת במדיניות החוץ והפנים כאחד" .
בעוד ה"פמיניזם האימהי" (Maternal Feminism) של הגל הראשון ראה ברגישות מוסרית גבוהה וחוסר אגואיזם חלק מהתכונות השייכות לנשים בלבד וככאלה שאינן מצויות אצל גברים אך "אימהיוּת" כפי שהיא נתפסת בשיח הפסיכואנליטי פמיניסטי אינה מדברת על תפיסה מהותנית (אסנציאליזם) אלא על תכונות נרכשות ומתפתחות שהן נגזרות של הקשר האידיאלי בין אֵם לילדהּ, אך יכולות להתקיים גם במי שלא ילדה מעולם, וכן בגברים. ככזו, אימהיות כפונקציות של קרבה ודאגה אינה "נעלמת" כאשר האישה יוצאת אל החיים הציבוריים ואינה צריכה להשאיר אותה בבית. כוח האהבה חיוני לחברה האנושית ואינו צריך להיות ממומש רק על ידי נשים, ובוודאי לא רק בתוך קשרי הורים וילדים. לא מדובר בהדגשת השונוּת בין שני המינים, אלא על שילוב של תכונות "גבריות" ו"נשיות" המתקיימות עבור כל אדם .
מחקרים.
במחקר שפורסם בשנת 2014 בכתב עת בריטי להתפתחות פסיכולוגית, נטען כי אמהות מחזקות אצל ילדיהן את השפה הרגשית ומפתחות בהם יכולות אינטליגנציה רגשית. לפי המחקר, ברוב המסגרות המשפחתיות מי שמנהל את השיח הרגשי מול הילדים הוא האם, ולכן היא נחקקת אצלם כמורה דרך לעניינים אלה.
עוד נמצא במחקר כי אמהות נוטות לשים דגש על שיח רגשי יותר עם בנותיהן מאשר עם בניהן, מה שיוצר באופן בלתי מודע סטריאוטיפ שלפיו הבת יותר בשלה לשיח רגשי מסוג זה מאשר הבן. סטריאוטיפ שכמובן ממשיך לאורך חייהם של הילדים ומודגש ביתר שאת כאשר הם בעצמם הופכים הורים.
מוסר אימהי לפי קרול גיליגן.
קרול גיליגן, בספרה "בקול שונה" (1982) כתבה על "מוסר נשי". מחקריה על קולן של נשים הבהירו כי רגישותן של נשים לצורכי האחר וההנחה כי האחריות הדאגה והאכפתיות (ייצוגי האמהיות), מובילים אותן להסכית לקולו של האחר, מלבד קולן שלהן, ולכלול נקודות ראייה אחרות כאשר הן מביעות ומצהירות על עמדותיהן. במילים אחרות, טענה גילגן כי פונקציות אימהיות של 'דאגה לאחר' המתקיימות עבור נשים, הן חלק משיפוטן המוסרי. לטענתה של גיליגן, כאשר התפיסה המוסרית החברתית אינה מכירה בפונקציות אלו כלגיטימיות, שיקול הדעת המוסרי של נשים הופך להיות בעייתי.
הקונפליקט עבור נשים המעוניינות במקביל לקיומן של פונקציות אימהיות של דאגה לאחר, גם לממש את עצמן כאדם המסוגל לממש גם את זכויות העצמי שלה, מתקיים רק כאשר חברה אינה מצליחה להכיר בייחודיות של תפיסת העולם שלהן. כאשר הרמות הגבוהות ביותר של הסולם המוסרי הן נגזרות של זכויות והיפרדות ולא של אחריות וקשר. כאשר מערכות יחסים משועבדות לכללים והכללים משועבדים לעקרונות הצדק האוניברסליים, או אז חווה האישה קונפליקט פנימי. מוסר הנשען על זכויות ואי-התערבות הוא מוסר הנתפס בעיני נשים, אומרת גיליגן, כמוסר "מפחיד" המגלם את הפוטנציאל להצדקת אדישות וחוסר אכפתיות למצבו של הזולת.
פונקציות אימהיות, התכוונות גדולה יותר כלפי מערכות יחסים ותלות הדדית, קשורים קשר הדוק לתפיסת מוסר חשובה הציגה נקודת מבט שונה וסדר קדימויות אחר וחיוני אל תוך החוויה האנושית. כאשר נשים משמיעות את קולן ביחס לאחר ולמצבו של האחר, הן משמיעות נקודת מבט חיונית של החברה וגיליגן טענה כי זוהי אינה קביעה נחרצת שגברים אינם מסוגלים להיות מייצגים שלה.
מיתוס האמהות.