הנה סדר גודל האוכלוסייה היהודית באוהנוב ממקורות שונים: בשנת שפ"ט - 1629: 30 בתים יהודיים. בשנת ת"ח-ת"ט - 1648–1649: 100 משפחות יהודיות. לאחר מכן בעקבות פרעות נוראות שמתוארות במגילת "טיט היון" לר' שמואל פיבייש - נהרגו כל יהודי אוהנוב. נראה שהיישוב חודש על ידי יהודים מהסביבה. בשנת 1880 היו באוהנוב 1,843 יהודים. בשנת 1900 היו באוהנוב 2,140 יהודים שהיו 47.7% מכלל האוכלוסייה.
החיים בעיירה.
באוהנוב היו ארבעה בתי כנסיות. ה"קלויז" היה בית הכנסת הגדול של העיירה וגובהו היה 16 מטרים. פרט לבית הכנסת המפואר ובית המדרש, לא היו באוהנוב מוסדות ציבוריים או מוסדות תרבות אחרים. היהודים גרו במרכז העיירה והגויים בפרברים. הבתים בעיירה היו עשויים מעץ והגגות מפח, אולם העניים היו בונים את בתיהם מקש.
בעיירה שכן בית הספר של הממשלה ונזירות היו המורות בו. הבנים היהודים למדו בתלמוד תורה, "החיידר", והבנות בבית הספר הכללי. היה גם בית הספר בעיירה רווה-רוסקה הסמוכה, שהייתה גדולה יותר.
יחסי ידידות טובים שררו ברוב התקופות בין היהודים לבין שכניהם הגויים. היו ביניהם שיתופי פעולה וקשרי מסחר. מקורות הפרנסה של היהודים התרכזו בעיקר בעיירה עצמה, הם היו בעלי החנויות ואנשי מקצוע ומלאכה. בידי יהודים היו הרבה מעמדות המפתח במוסדות הציבוריים של העיירה כמו: מוסדות כספיים, נציגי סוכנויות הביטוח והגרלות ממשלתיות. כמו כן, יהודים נתמנו כחברי עירייה ופקידים גבוהים וכנציגי השלטון המרכזי במקום. בשלהי המאה ה-19 היה השלטון בעיירה בידי הנציג היהודי ר' ישראל שרובער. גם משרת ה"מעטריקל-פיהרער" (הממונה על ניהול הפנקסים ורשומי הנולדים, נפטרים ונישאים) באזור אוהנוב הייתה בידי יהודי.
במרוצת השנים החלה האוכלוסייה האוקראינית להתפתח, ולפתח את חיי תרבות, השכלה וקהילה, במסגרתה גם החלו במאמצים להשתלטות כלכלית על העיירה. ראשית צעדם הייתה הגשמת שאיפתם להצר את רגלי היהודים ולנשלם מן המסחר. הם פתחו את החנות האוקראינית הראשונה ובית מרזח, והחלו להחרים את המסחר היהודי. הם הגישו תביעה לבית המשפט של העיירה ושם טענו כי היער המקיף את העיר הוא רכושה הבלעדי של העדה הנוצרית. הסיבה לטענת השקר הזו היא מפני שרצו לשלול מן היהודים את זכותם במסחר העצים (שהיווה חלק מרכזי מאוד בפרנסתם). המשפט נערך בעצלתיים ונמשך שנים רבות. במהלכם כמה פעמים הפסידו היהודים בבית המשפט באוהנוב ובלמברג אך בבית המשפט הגבוה בווינה קיבלו את טענות היהודים, דבר שהביא בכל פעם לדיון חוזר בבית המשפט באוהנוב. לבסוף, התערבו ראשי השלטון בגליציה בעניין מאחר שהיו זקוקים לקולות היהודים בבחירות ובסופו של דבר נדונו מזימות האוקראינים לכישלון חרוץ. השנאה שפעפעה בעיירה בעקבות המשפט החלה להתגבר לממדים עצומים על ידי הסתת הגלח הרוסי רומאנובסקי. בעיצומה של תקופה זו, בשנת 1903 פרצו ביום אחד בעיירה 30 שרפות במקומות שונים בעיר. רחובות שלמים שהיו מאוכלסים ביהודים החלו לבעור. היהודים נמלטו. ברחובות הוכו יהודים רבים באכזריות. חנויות נהרסו ובתים נשרפו. לבסוף, הגיעה תגבורת של קצינים מרווה-רוסקה והם עצרו את ההמון.
דמויות מהעיירה.
באוהנוב היו רבנים וגדולי תורה וחסידות רבים. מהבולטים שבהם - ר' פייביש מהיבניב, רבי יעקב משה, הרב שמלקא רוקח, הרב ד"ר מאיר מונק ור' ישראל היבנווער.
היו גם כמה סופרים ומשוררים ובהם יעקב שודריך, אביגדור שפריצר, יצחק אריה ברגר ומרדכי גוטפריד.
אוהנוב במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1914 נכבשה אוהנוב על ידי הרוסים מידי האוסטרים. לאחר שנה, כבשוה חזרה האוסטרים-גרמנים. לפני שנסוגו, לקחו עמהם קבוצה של יהודים בני ערובה, כפי שעשו במקומות רבים נוספים. בין השבויים היו רבה של היבניב - רבי ישראל רוקח, השמש - ר' שלמה ועוד עשרה מיהודי המקום. הם נלקחו לרוסיה והוחזקו שם עד סיום המלחמה.
בתקופת המלחמה, פרצה מגפת כולרה בעירה. נאמר שסגולה לעצירת המגפה היא דאגה להבאתם לחופה של זוג עניים בבית העלמין, וכך עשו לשני זוגות. במשך המלחמה ניסו הפולנים לגייס את הבחורים היהודים לצבא הפולני. יהודים רבים עשו עצמם משוגעים כדי להיפטר מהצבא ויש על כך סיפורים רבים.
בשנת 1916 חזרו הגרמנים לעיירה ובהפגזותיהם נפלו כמה קרבנות יהודים וכמחצית מבתי העיירה נשרפו.
בשנת 1918, עם סיום המלחמה, נכללה אוהנוב בשטחים בהם ניתנה אוטונומיה ועצמאות לאוקראינים אשר היוו את רוב הגויים גם בעיירה זו. הם ציפו להצטרף לאוקראינים הרוסים, אולם הפולנים לא הסכימו להחלטה זו ורדפו את האוקראינים במטרה לצרפם תחת שלטונם. אף על פי שהיהודים לא התערבו במלחמה שבין שני הלאומים, אלא הסתתרו בבתיהם, הם היו נרדפים מצד שני הצדדים הכובשים וסבלו רבות. לאחר חצי שנה, התבסס שלטון הפולנים באזור והיבניב בתוכו והיו לחלק אינטגרלי מפולין.
הציונות והנוער.
שנים מועטות לאחר מלחמת העולם הראשונה נוצרו בהיבניב סניפים של התנועות היהודיות השונות ובעיקרן התנועות הציוניות. הנוער היהודי בעיירה החל להצטרף אליהן, עד שסמוך למלחמת העולם השנייה נמנה עליהן חלקו הגדול. רובם המכריע של יהודי העיירה נמנו על חסידי בעלזא. מה שהיה מיוחד באותה תקופה- העובדה שהצטרפות של צעיר יהודי מהיבניב לתנועה מסוימת, אף לא דתית במהותה, לא הייתה כרוכה בפריקת עול תורה ומצוות. האדמו"ר מבעלזא אמנם לא קיבל את דרכם בצורה חיובית, אולם לא טרקו בפניהם את הדלת כמו שעשו במקומות אחרים. חלק מהצעירים אף המשיכו להגיע לבעלזא להסתופף בצל האדמו"ר. בדרך כלל הנוער הצטרף למפלגות ולתנועות מגיל 15. ההורים התנגדו לפעילות אולם הילדים לא שאלו אותם, וחלק אף הסתירו מהם.
היו כמה מפלגות מרכזיות: "גורדוניה" - ציונות סוציאליסטית. "ציונים כלליים" - שכללה את הנוער האינטלקטואלי. "הבונד" - מפלגה סוציאליסטת לא ציונית. פעלה גם "תנועת המזרחי". "אחווה" - היה ארגון הנוער של ה"ציונים הכללים". הנוער היה נפגש בלילות, בעיקר בערבי שבת ומדבר על ציונות. כשמישהו היה נוסע לארץ ישראל היו עושים מסיבה.
בין שתי מלחמות עולם.
בטבת תר"ץ, ביום שני בלילה, נכנסו בריונים ל"בעלזער-קלויז", ניפצו את החלונות ופתחו את ארון הקודש. הם הוציאו ממנו ספר תורה וקרעו אותו לשניים, שפכו נפט על ספר התורה הקרוע ושרפו אותו. הם גם שפכו נפט על ארון הקודש, ככל הנראה בניסיון להצית אותו אך הופרעו באמצע וברחו. ביום שלישי בבוקר, כאשר הגיע ר' אלי השמש לקלויז הבחין בשמשות המנופצות. הוא הבחין בפינה אחת בגמרות קרועות ומיד הבין שדבר נורא קרה. הוא רץ לארון הקודש, שם ראה שהמנעול הורד וכי מורגש ריח של נפט ושריפה. הוא הזעיק את יהודי העיירה והם התייצבו כולם. רב העיירה הכריז על שלושה ימי צום וכל אנשי העיירה צמו בחמישי שני וחמישי שלאחר המקרה. החשודים במעשה הם הטטרים שהיו ידועים בפראותם ובשנאתם ליהודים. בתקופה האוסטרית, הממשל התייחס בחומרה רבה למעשים מעין אלו, ואילו בשנים אלו השתוללו הטטרים מדי לילה ברחובות ובצעו מעשי בריונות. כמעט ולא חלף שבוע בו לא הודיעו כי בבתי יהודים נופצו שמשות או שהוכו יהודים ברחוב. רק שנה קודם לכן נרצחה בהיבניב משפחה יהודית שלמה - משפחת מרדכי האנץ.
באייר תר"ץ היה גל שריפות בעיירה. במשך שבוע, יום אחר יום, פרצו שריפות בעיירה ובשל מחסור במים וחוסר התארגנות של ראשי העיירה, היה קשה מאוד להשתלט עליהן. אנשים איבדו לא רק את פרנסותיהם הדלות ושארית עמלם, אלא גם את קורת גגם. בסיומו של הגל, נותרו 30 משפחות יהודיות ללא קורת גג. הוקם בעיירה ועד עזרה לקרבנות השרפות והנפגעים התאכסנו לבינתיים אצל מכרים ובבית המדרש.
לאורך כל התקופה המצב הכלכלי היה קשה מנשוא וקופת הגמ"ח בהיבניב התקשתה לעזור לכולם. בעיתון "דער נייער מארגען" מ-19 ביוני 1933, גיליון 37, נאמר כי בשל המצב הכלכלי הקשה, בתיהם של יותר ממאה משפחות נשארו החורף בלי הסקה. חלק גדול מענפי הפרנסה התמוטטו. ענף התבואה התמוטט לחלוטין בשל חוק ההקפאה שקבע שאיכר יכול להחזיר את הכסף רק לאחר שלוש שנים. גם אצל בעלי החנויות המצב קשה משום שמתנהלת תעמולה נגד קנייה אצל יהודים וגם מפני שרבים מעדיפים את החנויות הקופארטיביות שנפתחו אז. גם בעלי המקצוע, הסנדלרים והנגרים הלכו בטל ולא מצאו תעסוקה. המוסד היחידי אשר עדיין נחלץ לעזרה הוא קופת גמילות החסד. מן הדו"ח שנמסר עולה כי מעל מאתיים משפחות נהנו מן הקופה.
בערך בשנת 1932 נערכו בחירות בעיירה ונבחר ראש עיירה פולני אשר בזמנו החלו לעשות עוולות כלפי היהודים. המיסים הועלו פי שניים, אף פקיד יהודי לא התקבל לעבודה, ואף את התמיכה הזעירה לקופת הגמ"ח הפסיקו לשלם. כל הרחובות המובילים לבתי הכנסת ובית המדרש היו חשוכים, מלוכלכים ומלאי בוץ, ואילו הרחובות המובילים לכנסיות הפולניות והאוקראיניות היו מוארים.
ב-2 באפריל 1933 נערכה בבית הכנסת הגדול באוהנוב אספת מחאה נגד הצעדים האיומים של גרמניה כלפי היהודים. באספה נשא ר' אברהם האן הרצאה ארוכה אודות מצבם הטראגי של היהודים בגרמניה.
קורות הקהילה בזמן השואה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ובעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, בסוף ספטמבר 1939 עברה אוהנוב לשליטת ברית המועצות. בסוף יוני 1941 נכנסו הגרמנים וכבשו את העיירה.
מספרת סערל (סוניה) ז'צינסקי, מבנות העיירה: