באותה עת, בשנת 1995, הוקמה במסגרת עיריית חולון וועדה לשימור אתרים בראשות אפרים קורן, סגן ראש העירייה. חברי הוועדה הכינו רשימה של אתרים בחולון הראויים לשימור, וברשימה נכלל גם מגדל המים של שכונת אגרובנק. בשלב ראשון הותקן על המבנה שלט שהציג את תולדות המגדל ותפקידו בהגנת חולון, ושנים לאחר מכן הוא זכה לשיפוץ יסודי. כיום ניצב המגדל כשהוא משופץ בלב הגינה הציבורית הקטנה ולצידו סדרת שלטים המפרטים את חשיבותו ותולדותיו.
מלחמת האזרחים במאלי
מלחמת האזרחים במאלי היא מלחמת אזרחים שהחלה בינואר 2012 בין החלקים הצפוניים והדרומיים של מאלי שבאפריקה.
ב-16 בינואר 2012 החלו מספר קבוצות מורדים מדרום המדינה להילחם כנגד ממשלת מאלי למען עצמאות ואוטונומיה באזוואד. קבוצת המורדים הקימה את התנועה הלאומית לשחרור אזוואד, ארגון אשר נלחם כדי להפוך את אזוואד למדינה עצמאית שבה יתגוררו תושבי הדרום והשתלטה באמצעותו על האזור באפריל 2012. ב-22 במרץ 2012 הודח נשיא מאלי אמדו טומני טורה בידי המורדים, חודש לפני שאמורות היו להתקיים בחירות לנשיאות. המורדים גירשו את צבא מאלי מהשטח שכבשו בצפון מאלי, ובמשך כשנתיים נשאר השטח אצלם, ללא כל התערבות של צבאות אחרים. כל אותו זמן ביקשה ממשלת מאלי עזרה צבאית זרה כדי לכבוש מחדש את הצפון.
ב-11 בינואר 2013 החל הצבא הצרפתי במבצע סרוואל, פעולות נגד המורדים. כוחות ממדינות אחרות באיחוד האפריקאי הגיעו לאזור זמן קצר לאחר מכן. עד 8 בפברואר אותו השנה נכבש השטח שהוחזק על ידי המורדים על ידי הצבא המאליאני ובעזרת הקואליציה הבינלאומית.
עסקת שלום בין הממשלה למורדים טוארג נחתמה ב-18 ביוני 2013. עם זאת, ב-26 בספטמבר 2013 פרשו המורדים מהסכם השלום וטענו כי הממשלה לא כיבדה את התחייבויותיה בהסכם.
הסכם הפסקת אש חדש נחתם ב-19 בפברואר 2015 באלג'יר שבאלג'יריה, אולם הלחימה עדיין נמשכת, אם כי בעוצמה נמוכה יותר מבעבר.
ההפיכה במאלי (2012)
יחסי סודאן–שווייץ
יחסי סודאן–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של סודאן לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה.
בין הרפובליקה של סודאן לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. שווייץ תמכה בצעדים של סודאן לשחרור ההגבלות על הדרום שהסתיימו בסופו של דבר בפיצול המדינה הגדולה ביותר בשטחה באפריקה.
היחסים הדו-צדדיים שבין שווייץ לסודאן הם יחסים דיפלומטיים לא היסטוריים במיוחד. שווייץ הכירה בעצמאותה של סודאן בשנת 1956 וכוננה עמה יחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1960. שנה לאחר מכן פתחה שווייץ נציגות דיפלומטית בבירה ח'רטום שהפכה בהמשך לשגרירות השווייצרית בסודאן.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2017 התגוררו בסודאן שבעים ושמונה אזרחים שווייצרים. חלקם התגוררו בסודאן למשך שנים ומחזיקים אזרחויות כפולות וחלקם נמצאים בסודאן כחלק ממשלחות של ארגונים בינלאומיים כגון האומות המאוחדות.
לאו כהן
לאו (יהודה פנחס) כהן (6 ביולי 1894 – 19 ביוני 1961) היה משפטן יהודי ומומחה למשפט חוקתי, שכיהן בין היתר כמזכיר המדיני של הסוכנות היהודית בשנים 1935–1948 וכמזכיר המדיני של משרד החוץ לאחר הקמת מדינת ישראל.
בשנת 1949 פרסם לאו כהן הצעת חוקה ראשונה למדינת ישראל.
ביוגרפיה.
נולד בפרנקפורט שבגרמניה בשנת 1894 בן מרדכי יצחק כהן ולאה בת ר' יהודה פנחס נאביאסקי מקובנה. קיבל חינוך יהודי – התחנך בבית הספר העממי-יהודי בפרנקפורט, ולאחר מכן החל ללמוד בבית הספר הריאלי של הקהילה. הוא היה פעיל באגודות סטודנטים יהודים וציונים. בשנת תר"ץ נשא את מרים בת מאיר קניגסהופר, שנפטרה בזמן לידת בנם השני יצחק. כהן התחתן בשנית עם מינה יהודה בארט.
בין השנים 1914–1919 למד לאו כהן משפטים בגרמניה ובשנת 1921 עלה לארץ ישראל, אך לאחר זמן קצר חזר לאירופה והשלים בגרמניה את תואר דוקטור במשפטים באוניברסיטת היידלברג. בשנת 1935 עלה שוב לארץ ישראל ושימש במשך שלוש עשרה שנה המזכיר המדיני של הסוכנות היהודית. לאחר הקמת מדינת ישראל, היה המזכיר המדיני של משרד החוץ וגם כיהן כפרופסור ליחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאו כהן פרסם מאמרים בנושאים מדיניים ובשנת 1932 פרסם חוברת מחקר על חוקת אירלנד החופשית. בשנת 1949 חיבר את הצעת החוקה למדינת ישראל. כמו כן הוא ערך את הקבצים: "מועד ועצרת" – ילקוט לחג הסוכות, ירושלים תש"ד.
יצירתו המרכזית.
עבודת מחקרו שעסקה בחוקת אירלנד החופשית התקבלה בשנת 1922 ולאחר מכן הוא עבר לדבלין המשיך את מחקרו ופרסם ספר עליו בשנת 1932. בשנת 1937 היה כהן מעורב בהכנת הטיוטה לחוקה החדשה של אירלנד.
החלטת האו"ם 181 מיום כ"ט בנובמבר 1947 קבעה כי המנדט הבריטי מסיים את תפקידו בארץ ישראל, ואת חלוקת הארץ לשתי מדינות – מדינה ערבית ומדינה יהודית. בנוסף לכך, קבעה החלטת האו"ם בסעיף 10 כי "האספה המכוננת של כל מדינה (היהודית והערבית) תתקין חוקה דמוקרטית למדינתה". מיד לאחר ההחלטה התחיל היישוב היהודי להתארגן לקראת הקמת המדינה. הוועד הלאומי והנהלת הסוכנות היהודית הקימו "ועדת מצב" שתפקידה לפקח על ההכנות לקראת קבלת העצמאות, בנוסף הוקמה גם "מועצה משפטית" שתפקידיה היו לייעץ לוועדת המצב ובעיקר לתכנן את מערכת המשפט ואת דברי החקיקה הנדרשים לצורך הקמת המדינה.
ליצירת החוקה מינתה הנהלת הוועד הלאומי כבר בספטמבר 1947 ועדה שתפקידה לנסח הצעת חוקה למדינה שבדרך. בראש הוועדה עמד הפוליטיקאי והמשפטן זרח ורהפטיג שהתחיל לחבר טיוטה לחוקה העתידית אך במהרה הופסקה עבודתו. הסוכנות היהודית, דוד בן-גוריון ויצחק גרנבוים טענו כי אין זה נכון שהוועד הלאומי בעצמו ייקח לעצמו את העיסוק הממלכתי החשוב של ניסוח חוקת ישראל.
לאחר החלטת האו"ם זימנה גולדה מאירסון (מאיר) את ורהפטיג לפגישה וביקשה ממנו לחדול מעיסוק כתיבת החוקה שכן מלאכה זו ניתנה למזכיר המדיני של הסוכנות היהודית המשפטן לאו כהן. עצם היותו של כהן מומחה למשפט חוקתי והיותו יהודי הפכו אותו למועמד הטבעי לתפקיד.
בשנת 1948 הכריז דוד בן-גוריון על הקמת מדינת ישראל. בהכרזת העצמאות נכתב מפורשות כי בהתאם להחלטת האו"ם מיום 29 בנובמבר 1947 על בחירות לאספה מכוננת ואימוץ חוקה כתובה פורמלית. החוקה תהיה עליונה ונוקשה. מגילת העצמאות הטילה על מועצת המדינה הזמנית את כינון החוקה לישראל. מועצת המדינה החליטה להתחיל בעבודת הכנה של טיוטת חוקה, שתעמוד לרשות האספה המכוננת כשזו תתכנס ולשם כך מינתה ועדה של שמונה חברים אשר בראשה עמד ד"ר זרח ורהפטיג. לוועדה זו הוגשו חמש הצעות שונות לחוקה.
באוגוסט 1948 הגיש לאו כהן לוועדת ורהפטיג את החוקה שכתב, שאורכה היה כאחד עשר עמודים מנוקדים. ההצעה נכתבה במקורה באנגלית ותורגמה לעברית על ידי ד"ר משה זילברג.
מתוך חמש ההצעות בחרה הוועדה לאמץ את הצעתו של ד"ר לאו כהן שהוגשה בידי שר המשפטים פליקס רוזנבליט (לימים פנחס רוזן). בחירה זו נבעה מהעובדה שהצעתו של כהן הייתה מגובשת מאוד, כמו כן היה לו מוניטין בינלאומי בנושא ובנוסף הוא נהנה מתמיכתם הפוליטית של ראשי הסוכנות היהודית עוד לפני הקמת המדינה ולאחר שזו קמה קיבל את תמיכתם של שר המשפטים ושל ראש ועדת החוקה.
חוקת לאו כהן.
החוקה שכתב לאו כהן נפתחת בהקדמה:
חוקת כהן בנויה מתשעה פרקים. בפרק הראשון אחד-עשר סעיפים המפרטים את היסודות המדיניים של מדינת ישראל. סעיפים אלה קובעים את אופייה, את הנתינות המקורית, את הלשון, את הדגל ואת זכויותיהם של כלל אזרחי מדינת ישראל. פרק זה מכיל את רוב תקנות ההצהרה הכלולה בהחלטת האו"ם מכ"ט בנובמבר 1947.
הפרק השני מפרט את זכויות היסוד של האדם: "קדושת החיים וכבוד האדם", "חופש האדם", "כבוד חיי הפרט", "חופש המצפון והפולחן", "חופש הדיבור והאיגוד", "זכות מקלט" ובהמשך זכויות כלכליות וסוציאליות.
הפרק השלישי מפרט על מוסד הרשות המחוקקת ועל הזכות לבחור ולהיבחר. בפרק ממשיך ומפרט כהן על תהליך הבחירות בישראל, זכויותיהם וחובותיהם של חברי בית הנבחרים, תפקידו של בית הנבחרים.
הפרק הרביעי מפרט על מוסד הרשות המבצעת. בפרק מרחיב כהן על בחירת נשיא המדינה ותפקידיו בהמשך מסבירה החוקה על סמכויות הממשלה ועל תפקידיהם של שרי הממשלה וראש הממשלה העומד בראשם.
הפרק החמישי מסביר את ארגון בתי הדין השונים במדינת ישראל ועל מעמד השופטים.
הפרק השישי דן בענייני החוקה, תפקידו של בית הדין לשמור על קיום החוקה ועל האופן שבו ניתן לתקן את החוקה ולבצע בה שינויים.
הפרק השביעי קובע כי חוקים הנחקקים במדינה לא יכולים לסתור בשום אופן את דברי החוקה.
הפרק השמיני קובע כי המשפט שקיים בארץ ישראל עוד לפני החוקה ימשיך להתקיים כל עוד הוא עולה בקנה אחד עם דברי החוקה, בנוסף הוא קובע כי חוקת המדינה תהיה מושתתת על עקרונות יסוד המשפט העברי, ואלה ידריכו את השופטים כאשר יתקלו במקרה בו אין חוק מוסדר.
הפרק התשיעי והאחרון חותם את החוקה באמירה כי "החוקה תחול ביום פרסומה בעיתון הרשמי".
כתיבת החוקה.
לאו כהן כתב שלוש הצעות שונות לחוקה, השתיים האחרונות מבוססות על ההצעה הראשונה אך עם שינויים ותיקונים. למרות זאת, ההצעה הראשונה לחוקה של כהן מתחילת 1948 פחות ידועה.
השינויים שנערכו בין שלוש הגרסאות נבעו מהוויכוח הבסיסי הנוגע לאופי החוקה של מדינת היהודים, האם היא צריכה להיות דומה לחוקותיהן של מדינות דמוקרטיות מודרניות, או שמא עליה לבטא את המסורת היהודית ולהגן על אופייה היהודי המיוחד של המדינה.
הצעת החוקה הראשונה.