בספרה הראשון "מרגוט" עסקה דליה הרץ במצב דחק קיצוניים כגון המצאות בשבי, מלחמה, בדידות, שיכרון, הערצה נואשת כלפי כוכב, ובעיות עם ההורים בבית. מצבים חיצוניים אשר נתנו את אותותיהם בנפש פנימה. היא הייתה הראשונה ששילבה דמויות מאגדות עם לילדים (כגון האחים גרים) בשירה גבוהה למבוגרים.
שיריה בעיתונות היומית עסקו בין השאר במחאה חברתית - פוליטית, כגון פערים בין עשירים לעניים, ניכוס האל לטובת רווחים כספיים כגון הנפקת כשרויות, והרס עסקים קטנים בידי תאגידים.
במחזותיה עסקה דליה הרץ ביחסים בין המינים, בארעיותה של אישיות האדם, ובמאבק סמלי בין הדתות
בספרה "עיר - שירים" עשתה המשוררת היפוך פנים לשירתה, והוא כאילו נכתב על ידי משורר אחר. שינוי צורני ותמטי זה בא בין השאר כתוצאה משינוי בגישתה לכתיבת שירה - מכתיבה על רגשות אישיים ופרטיים, לכתיבה על הזולת.
חיים אישיים.
הייתה נשואה זמן קצר לבמאי והשחקן גדליה בסר. במחזה שכתבה "לואיז" והוצג בתיאטרון הקאמרי מתואר כיצד אשה עדינת נפש (לואיז) נעזבת על ידי בעלה לטובת אשה פרקטית ומעשית יותר. את האישה עדינת הנפש שיחקה השחקנית ליאורה ריבלין, אשר למרבה האירוניה והאכזריות ובמהופך למתרחש בהצגה, לקחה למשוררת דליה הרץ את בעלה הראשון. דליה הרץ לא התחתנה בשנית ונותרה ערירית. כיום היא מתגוררת בתל אביב.
דבורה אמיר
דבורה אמיר (נולדה ב-1948 בירושלים) היא סופרת ילדים ומשוררת ישראלית.
ביוגרפיה.
הוריה עלו ארצה מפולין. אביה היה פעיל בתנועת פועלי-ציון ואמה התחנכה ברוח רעיונותיו של א"ד גורדון. אחיה של אמיר הוא הפילוסוף אבישי מרגלית. לאחר מלחמת ששת הימים למדה אמיר ספרות עברית, פילוסופיה יהודית וקבלה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 1975–1976 למדה ספרות אנגלית באוניברסיטת אילינוי בארצות-הברית. בשנות השמונים ניהלה פרויקט לעידוד קריאה במרכז לטכנולוגיה חינוכית (מט"ח). אמיר פרסמה שירים בכתבי-עת שונים: סימן קריאה, חדרים, שבו, מקרוב, כרמל ועלי שיח. ספרה 'בעירה איטית' זיכה אותה בפרס קוגל לשירה. זכתה בפרס היצירה הספרותית על-שם לוי אשכול לשנת תשס"ו. זכתה בפרס קוגל בשנת 1995 ובשנת 2006 בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים. כתבה מספר ספרי לימוד בספרות והשתתפה בכתיבת אחרים.
מישקה בן-דוד
מישקה (משה) בן דוד (נולד ב-22 במרץ 1952 בגבעת שמואל) הוא סופר ישראלי שנמנה עם בכירי "המוסד". הוא פרסם שמונה עשר ספרים - רומנים, קובצי סיפורים, ספרי מתח וספרי עיון.
ביוגרפיה.
בשירותו הצבאי היה קצין מודיעין ביחידה 848, ובין היתר פיקד על מחלקת האזנה ניידת במלחמת יום הכיפורים ועל בסיס היחידה במוצב החרמון מתום מלחמת יום הכיפורים לאורך מלחמת ההתשה עם סוריה.
בשנים 1980-1977 שימש כשליח קהילתי מטעם ההסתדרות הציונית במילווקי שבוויסקונסין, והשלים תואר שני בספרות השוואתית מטעם אוניברסיטת ויסקונסין. נושא עבודת המוסמך שלו: השוואה בין כתביהם הספרותיים והפילוסופיים של האקזיסטנציאליסטים.
בשנים 1985-1980 שימש כמנהל מתנ"ס "בית-רוס" בגבעת שאול בירושלים והקים וניהל עבור החברה למתנ"סים את מרכז המידע והתוכניות (מרכז הדרכה ארצי), בשיתוף עם תוכנית שוורץ להכשרת מנהלים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1989 קיבל תואר דוקטור בספרות עברית מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת הדוקטורט שלו נעשתה בהנחייתו של פרופ' דן מירון, והיא נושאת את השם "רומן מלחמת העצמאות : 1958-1949".
בין השנים 1987 ל-1999 שירת ב"מוסד" בתפקידי שטח, מודיעין ופיקוד והגיע בו לדרגה גבוהה. בין היתר כיהן כראש מחלקת המודיעין של יחידת קיסריה. במסגרת שירותו השתתף, בשנת 1997, בניסיון ההתנקשות הכושל בח'אלד משעל, והוא שמסר לירדנים, בהוראת מפקדיו, את סם הנגד שהציל את חייו של משעל.
שירותו במוסד בא לידי ביטוי בספריו "דואט בביירות", "מפגש בברלין", "אהבה אסורה בפטרבורג", "ביקור אחרון במוסקבה" ו"תחנה סופית אלג'יר" שעלילותיהם סובבות את "המוסד" וסוכניו.
בשנת 2003 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
בין השנים 2005 ל־2007 ניהל את התיכון הישראלי למדעים ולאמנויות בירושלים.
בהמשך כתב רומנים נוספים שזכו לשבחים רבים - חמישה מהם זכו לתואר "כותר זהב" ושניים לתואר "כותר פלטינה" (על מכירת מעל 40,000 עותקים). ספרו "הכריש" התייצב מיד לאחר הופעתו בראש רשימת רבי המכר של "סטימצקי" ושל "צומת ספרים" ושהה בראש במשך שבועות רבים. כן חיבר תסריטים לפי ספריו. בן-דוד מופיע לעיתים קרובות בטלוויזיה כפרשן לנושאי ספרות הריגול, מוסד וביון.
בן דוד מתגורר משנת 1983 במושב רמת רזיאל, שם הקים וניהל חוות סוסים. נשוי לשינה, מטפלת ברפואה סינית, ואב לשלושה.
ספריו.
החיים, האהבה, המוות.
ספרו "החיים, האהבה, המוות" (2011) מהווה ניסיון להצגה של עמדה פילוסופית כוללת המבוססת על תפיסת עולם מדעית. כותרת המשנה של ספר זה היא "מסע לבנייתה של פילוסופיה על פי המדע" (קוסמוסופיה). מוצגת בו תפיסה פילוסופית - "קוסמוסופיה" - המבססת תפיסת אדם ותורת מוסר על פי המדע.
בחלקו הראשון המחבר מנסח את המכנים המשותפים לתאוריות המדעיות הרווחות בתחומי היווצרות העולם, היווצרות החיים, האבולוציה - ומשתמש בהן כהנחות יסוד. לצורך אפיון האדם הוא נעזר בגנטיקה (הדמיון לבעלי חיים אחרים), אתולוגיה, וסוציוביולוגיה. האדם מאופיין כיצור ביולוגי עם מוח גדול - ו"מרווח על ביולוגי" במוחו, המאפשר לו יכולת בחירה ושיקולים רציונליים במקומות שבהם יש מספר אפשרויות להגשמת אותו צורך ביולוגי - דבר שנוצר בעזרת העולם המודרני, ויוצר "מעגל קסמים" בין המוח לעולם המודרני.
בהיותנו יצור ביולוגי, גם תכונותינו ויכולותינו נוצרו באופן ביולוגי וצריכות להתממש - ולכן עלינו לאתר את יכולותינו הטבעיות ולממשן בהתאם לעוצמתן הפנימית.
כיצור ביולוגי שנוצר באופן מקרי, לא נוצרנו בכוונת מכוון כלשהי, ולא נוצרה בנו נפש שיכולה להישאר אחרי מותנו. בהיעדר אלוהים ונפש לא-פיזיקלית, המוות הוא מוחלט, וצריך להוות אמת מידה למה ראוי ולא ראוי שנעשה בחיינו.
לאור ניתוח מצבו של האדם מנוסחים "עקרונות הקוסמוסופיה": גודלו ומקריותו של היקום מחייבים ענווה קוסמית; מקריות היווצרותנו והדמיון הגנטי לחיות אחרות מחייב ענווה ביולוגית; עובדת מותנו מחייבת ענווה קיומית; מוגבלותם של מוחנו ושל המדע מחייבים ענווה הכרתית; והיותנו מופעלים על ידי עקרונות ביולוגיים צריכה להתבטא בענווה לגבי התפיסות המוסריות שלנו. בצידן מתאפשרת אחווה קיומית וביולוגית עם שאר בעלי החיים החולקים עמנו אותם גנים ואותו גורל קיומי (מוות) - ובעיקר עם האדם; וסובלנות הכרתית ומוסרית, שכן איננו בטוחים בידיעתנו ובצדקתנו.
לחיים אין משמעות חיצונית - אך אנו יכולים להעניק להם משמעות פנימית על ידי הכרה בצורך לאתר את יכולותינו, לדרגן על פי עוצמתן הטבעית, ולממשן.
תורת המוסר הקוסמוסופית מתבטאת בקביעה שמה שטבעי לנו ואינו פוגע באחר - מותר, ומה שמהווה סטייה מטבענו, ובמיוחד אם פוגע באחר - אסור. למשל, לנוכח עובדת מותנו, טבעי וראוי להשקיע בצאצאינו, הנושאים את הגנים שלנו, אך לא ראוי להשקיע בעשיית שם שיישאר לדורות או בעשיית רכוש רב מהניתן לניצול על ידנו ועל ידי בנינו (שכן לכל אלה אין משמעות מבחינתנו אחרי מותנו, והם בחזקת סטייה).
הספר יצא במהדורה מקוצרת ומעודכנת בשם "על החיים ועל המוות - הטאו לרציונלים: עקרונות התייחסות לעצמנו, לזולת ולעולם" בהוצאת תכלת, 2019
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
על כתביו:
שמאי גלנדר
שמאי גֶלַנְדֶר (25 במאי 1931 - 26 במאי 2019) היה סופר עברי, חוקר מקרא, מוזיקאי והומוריסט, חבר קיבוץ מזרע.
קורות חיים.
גלנדר נולד בווינה בירת אוסטריה בשנת 1931. מוצא משפחתו בשושלת רבנים שמתייחסת לבית ויז'ניץ. בשנת 1939, לאחר האנשלוס, עלה לארץ ישראל עם הוריו. אביו, יצחק גלנדר, היה ממפתחי הדפוס המודרני בארץ וממייסדי קואופרטיב הדפוס "דייג". מאז 1955 חבר קיבוץ מזרע.
סיים תואר שני בספרות עברית (1976) ותואר דוקטור במקרא (תשמ"ג) מאוניברסיטת תל אביב.
כיהן כמנהל בית-הספר התיכון "עמקים". לאחר מכן כיהן כראש החוג למקרא במכללת אורנים וכמרצה בכיר בחוגים למקרא ולתולדות עם ישראל באוניברסיטת חיפה.
גלנדר נפטר ב-26 במאי 2019. הותיר אחריו אישה, חמישה ילדים ונכדים. הובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוצו מזרע.
אריאנה הרן הכהן
אריאנה הרן הכהן (9 בדצמבר 1932 – 24 במרץ 2003) הייתה משוררת ישראלית.
ביוגרפיה.
אריאנה הרן נולדה בבוקרשט, רומניה בשנת 1932, ועלתה לארץ ישראל כילדה בגיל 11, ללא הוריה בשנת 1944. תחילה שהתה ב'נווה הילד' בנהריה ונקלטה בשנת 1947 בקבוצת שילר בה הייתה חברה. הרן שרתה בנח"ל, היא ערכה את הדו-שבועון של התנועה הקיבוצית, עבדה במערכת "דבר" ובמשך תקופה קצרה שיחקה בתיאטרון הקאמרי.
הרן החלה לפרסם שירים בגיל צעיר, ושיריה הראשונים נדפסו בעיתוני התנועה כבר ב-1948, כתבה גם שירים לילדים ולחגי הקיבוץ והייתה מהמשוררות הראשונות של הדור השני בתנועה הקיבוצית. הרן כתבה גם פזמונים, בהם מילות השיר "האם אתה מאושר", שהלחין שלמה ארצי וביצעה הזמרת ריטה באלבומה "אהבה גדולה".
הרן החילונית נישאה ב-1979 לרב שמואל אבידור הכהן.
נפטרה בקיבוצה בשנת 2003 ונקברה בבית העלמין של קבוצת שילר.
ספר שיריה המלא, "האם אתה מאושר, האם אני מאושרת", יצא לאחר מותה בהוצאת הקיבוץ המאוחד 2004.
רעיה הרניק
רעיה הַרְניק (נולדה ב-7 באוגוסט 1933) היא סופרת, משוררת ופעילת חברה ישראלית.
ביוגרפיה.