ג'ונסון גילה בעזרת הסוכנות לביטחון לאומי על מעורבותו של ניקסון בשיחות. ב-2009, נחשפו קלטות שבהן טען ג'ונסון שלניקסון יש דם על ידיו. מזכיר ההגנה קלארק קליפורד טען שניקסון הפר חוק עקב העובדה שדן עם ממשלות עוינות. בתגובה, ביקש ג'ונסון מהסוכנות לצותת לחברי הצוות של ניקסון ולשגרירות בדרום וייטנאם. הוא לא הדליף לציבור את המידע מחשש לפאניקה, ולא רצה לגלות שהסוכנות לביטחון לאומי צותתה לקשר בווייטנאם. הוא כן גילה על כך להאמפרי, אולם האמפרי, שהיה בטוח שעמד לנצח במירוץ, לא חשף את המידע לציבור. לאחר מכן הוא הצטער על כך שלא חשף את הנושא. ממשלת דרום וייטנאם פרשה משיחות השלום, וניקסון הציע לנסוע לסייגון ולסייע במשא ומתן. עם זאת, לא היה סיכוי אמיתי להגיע להסכם לפני מערכת הבחירות. רבים טענו שהאמפרי הפגין "יושר פוליטי חריג" בכך שסירב לחשוף את פעולות ניקסון. על כל פנים, היה מדובר בכישלון למפלגה הדמוקרטית.
בחירות.
ב-5 בנובמבר 1968 היו הבחירות מאוד צמודות, ורק בבוקר למחרת הכריזו רשתות הטלוויזיה שניקסון ניצח. המדינות המכריעות היו קליפורניה, אוהיו ואילינוי, שבכולן ניצח ניקסון בהפרש של 3% או פחות. אם האמפרי היה זוכה בשלושתן, הוא היה נהפך לנשיא. אם האמפרי היה זוכה בשתיים מהן (או רק בקליפורניה), מטרתו של ג'ורג' וולאס למנוע משני המועמדים המובילים להשיג רוב בחבר האלקטורים הייתה מושגת, וההחלטה הייתה עוברת לבית הנבחרים שנשלט בידי המפלגה הדמוקרטית. ניקסון קיבל 512,000 קולות יותר מהאמפרי, או אחוז אחד מכלל הקולות. בחבר האלקטורים, ניצחונו היה גדול יותר: הוא זכה בשלושים ושתיים מדינות וב-301 אלקטורים, לעומת שלוש עשרה מדינות ו-191 אלקטורים להאמפרי וחמש מדינות וארבעים ושישה אלקטורים לוולאס.
מבין כל המדינות שבהן זכה ניקסון ב-1960, רק וושינגטון ומיין לא תמכו בו גם הפעם. הוא כן ניצח בהן ב-1972. הייתה זאת הפעם האחרונה עד 1988 שוושינגטון בחרה במועמד דמוקרטי. זאת גם הייתה הפעם האחרונה עד 1992 שקונטיקט, מיין ומישיגן בחרו בדמוקרטי. ניקסון היה המועמד הרפובליקני האחרון שניצח במערכת בחירות בלי לזכות באלבמה, ארקנסו, לואיזיאנה, מיסיסיפי וטקסס.
ניקסון ניצח בבחירות למרות שזכה רק בשתיים מתוך שש המדינות (אריזונה וקרוליינה הדרומית) בהן זכה בארי גולדווטר ב-1964. הוא המועמד הנשיאותי היחיד שניצח למרות ששמר על מספר נמוך כל כך של מדינות מלפני ארבע שנים. ארבע המדינות האחרות של גולדווטר תמכו בוולאס ב-1968. ניקסון ניצח בהן ב-1972.
ניקסון ציין שהאמפרי השאיר לו הודעת ברכה לאחר הפסדו, וטען כי הוא מבין איך זה להפסיד במירוץ צמוד.
השלכות.
ניצחונו של ניקסון נחשב לאחד ששינה את מאזן הכוחות בפוליטיקה. מ-1932 עד 1968, זכתה המפלגה הדמוקרטית ברוב הבחירות לנשיאות - בשבע מתוך תשע מערכות בחירות נשיאותיות, ואף השפיעו על ממשלו של דווייט אייזנהאואר הרפובליקני. הבחירות ב-1968 הפכו את המצב. מ-1968 עד 2004, זכתה המפלגה הרפובליקנית ברוב הבחירות לנשיאות - בשבע מתוך עשר, ומדיניותה השפיעה על המפלגה הדמוקרטית ועל ביל קלינטון, בעזרת הדרך השלישית.
הבחירות שינו את התמיכה במפלגה הדמוקרטית, בעיקר בדרום. העימותים בנושאי זכויות האזרח והמלחמה היו קשים. הדמוקרטים לא יכלו לסמוך על הדרומיים הלבנים, והרפובליקנים הציגו לנצח באזורים מלאים במהגרים צפוניים. הדרום הדמוקרטי נעלם. הדמוקרטים עדיין שלטו בפוליטיקה המקומית, אולם לא במערכות הבחירות לנשיאות. רק עשרה אחוזים מהלבנים הדרומיים תמכו בהאמפרי, כששני שלישים מהקולות שלו באזור מגיעים משחורים שיכלו להצביע.
מ-1968 עד 2004 נבחרו רק שני דמוקרטים לנשיאות, ושניהם נולדו בדרום - ג'ימי קרטר מג'ורג'יה וביל קלינטון מארקנסו. רק ב-2008 זכה דמוקרט צפוני מאילינוי, ברק אובמה, בנשיאות.
עוד תוצאה חשובה של הבחירות הייתה שינוי בדרך שבה המפלגה הדמוקרטית בחרה את מועמדיה, תוך החלשת מנהיגי המפלגה והעלאת כוח הצירים הנבחרים. האמפרי היה המועמד האחרון ממפלגה גדולה שזכה במועמדות בלי להשתתף בבחירות המקדימות. ב-1969, החליטה ועדה על מערכת של בחירות מקדימות שייצגה יותר פעילים, כמיעוטים, נשים וצעירים.
הייתה זאת מערכת הבחירות האחרונה בה זכה מועמד של מפלגה שלישית באלקטורים של מדינה. וולאס זכה בחמש מדינות.
הייתה זאת הפעם האחרונה עד 1992 בה זכו הדמוקרטים בקונטיקט, מיין ומישיגן, והאחרונה עד 1988 בה וושינגטון תמיכה בדמוקרטים. הייתה זאת גם הפעם הראשונה מאז 1888 שמחוז קוס בניו המפשייר לא תמך במועמד המנצח, דבר שקרה מאז רק ב-2004. הייתה זאת הפעם האחרונה בה זכה רפובליקני בנשיאות מבלי לזכות באלבמה, ארקנסו, לואיזיאנה, מיסיסיפי וטקסס.
למרות ההפרש הצמוד מבחינת הקולות (0.7%), השיג האמפרי רק 35.5% מהאלקטורים. העיוות הזה הוביל לניסיון להציג תיקון חוקתי בקונגרס שהיה מחליף את חבר האלקטורים בבחירה ישירה של הנשיא, תיקון שלא צלח.
תוצאות.
באלבמה, התמודד וולאס כמועמד המפלגה הדמוקרטית, ואילו האמפרי התמודד מטעם המפלגה הדמוקרטית הלאומית של אלבמה.
בקרוליינה הצפונית, תמך אלקטור אחד של ניקסון בוולאס ובלה מיי.
בוחרים.
מחקר טען שמצביעים רבים כעסו על ג'ונסון אולם לא על המפלגה הדמוקרטית. הם כעסו בנושאי מלחמת וייטנאם, זכויות האזרח והחוק והסדר. האמפרי, שהיה בחירתם של המבוגרים במפלגה, סבל מכך שהיה מזוהה עם ממשל ג'ונסון. וולאס משך דמוקרטים רבים שיכלו להצביע לניקסון ולכן פגע בו. האהדה למקארתי בבחירות הובילה להתנגדות לג'ונסון שתמכה לבסוף בוולאס. אולם הם לא היו תומכי מקארתי הקשים יותר. הצלחתו של וולאס התרחשה בגלל שהבוחרים הזדהו איתו בנושאים המרכזיים - ההפרדה הגזעית, יציאה מווייטנאם, מדיניות כלכלית ליברלית וחוק וסדר. תומכיו היו כפריים ותושבי עיירות קטנות בדרום ופועלים מיומנים בדרום. הם לא אהבו את המדיניות הציבורית ואת הפוליטיקה.
מבחינת התפלגות ההצבעות, הצביעו רוב העירוניים העשירים לניקסון, כשהמירוץ בינו ובין האמפרי צמוד יותר בקרב העירוניים בני מעמד הביניים. רוב העירוניים העניים הצביעו להאמפרי, אולם רוב הכפריים הצביעו לניקסון. האמפרי זכה לתמיכה גורפת בשכונות של שחורים, איטלקים, סלאבים ויהודים, ובקרב חברי האיגודים המקצועיים. בדרום, זכה ניקסון לתמיכת העירוניים בעלי הכנסה בינונית, ואילו האמפרי לתמיכת העירוניים בעלי הכנסה נמוכה, אולם וולאס זכה לתמיכה הכי גדולה בדרום. האמפרי ניצח גם בשכונות של שחורים והיספנים.
אובה ארוף
סר אובה נייקוויסט ארוף (באנגלית: Ove Nyquist Arup; 16 באפריל 1895, ניוקאסל, הממלכה המאוחדת - 5 בפברואר 1988, לונדון, הממלכה המאוחדת) היה מהנדס מבנים בריטי הנחשב לגדול בתחומו.
ארוף נולד בבריטניה לוטרינר דני ולאם נורווגית. בילדותו עקרה המשפחה למינכן והוא נשלח ללמוד בפנימייה בדנמרק. ב-1913 החל ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת קופנהגן וב-1918 נרשם לתואר בהנדסה באוניברסיטה הטכנית של דנמרק, קופנהגן, בהתמחות בבטון מזוין. הוא סיים את לימודיו ב-1922 תוך שהוא מושפע מהתאוריות של הארכיטקט הצרפתי לה קורבוזיה והמסה שלו לקראת ארכיטקטורה, ומהארכיטקט הגרמני ולטר גרופיוס.
קודם למלחמת העולם השנייה עבד ארוף בחברה דנית בהמבורג ובלונדון. בשנים אלו תכנן מבנים שונים וצבר ניסיון רב, עד שב-1938 הקים יחד עם בן דודו חברת הנדסה. במלחמה עצמה, עזר בתכנון ההגנה האזרחית, תוך שהוא מציע את גישת בניית המקלטים תחת העמדה המקובלת שגרסה שיש לפזר את האזרחים באזורי הספר. המלצותיו ברובן לא נתקבלו, והשימוש במקלטים מבטון מזוין, כפי שהציע, נותר מנת חלקם של עשירי לונדון שבנו אותם בעצמם, תחת הצעתו לבנות את המקלטים כשטחים ציבוריים.
כמו כן יעץ ארוף בתכנון הרציפים הזמניים שהוקמו במסגרת הפלישה לנורמנדי.
לאחר המלחמה המשיך בפעילותו האזרחית.
בשנת 1953 הוענק לו תואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (CBE).
בשנת 1971 זכה לתואר אבירות (Knight Bachelor) ממלכת אנגליה על תרומתו לתחום ההנדסה האזרחית.
הזירה הים תיכונית במלחמת העולם השנייה
וואג
בסיס ירח
קולמנאר וייחו
קולמנאר וייחו (בספרדית: Colmenar Viejo) היא עיר בקהילה האוטונומית מדריד שבספרד. העיר ממוקמת 30 קילומטרים צפונית לבירה מדריד ומונה כ- 44 אלף תושבים.
וגשום
קצין משמרת (חיל הים)
מיכאילובקה
מיכאילובקה (באוקראינית: Михайлівка) היא עיירה השוכנת במחוז זפוריז'יה בדרום מזרח אוקראינה שהייתה כפר הולדתו של שאול טשרניחובסקי.
היסטוריה.
האזור שבו שוכן הכפר היה מיושב בתקופות קדומות. עדות לכך הן תלוליות עפר שנחפרו ונמצאו בהם ארונות קבורה מתקופת הברונזה המאוחרת (סוף האלף השני לפנה"ס ומתקופת הסקיתים (המאה ה-8 לפנה"ס).
בשנת 1807 הוקם במקום כפר על ידי קבוצה של עשר משפחות אריסים שברחו ממקומות שונים באוקראינה. הקבוצה הקימה בתי עץ ליד האגם שבמקום והתפרנסה מחקלאות ומדיג.
בשנת 1810 הוקמה בכפר כנסייה מעץ וב-30 במאי של אותה שנה נערכה החנוכה החגיגית שלה ולכפר ניתן השם מיכאילובקה. נהוג לראות מועד זה כראשיתו של הכפר וב-30 במאי 1910 נערכו חגיגות לציון מאה שנים לייסודו של הכפר.
במרוצת השנים, עם התרחבות הקהילה הצטרפו לכפר איכרים מפולטבה ומקורסק שבסיביר. לאחר מכן הגיעו לכפר משפחות של טטרים, צוענים, יוונים ויהודים.
בשנת 1875 נולד בכפר שאול טשרניחובסקי. הוא חי בכפר את 15 שנותיו הראשונות עד שבשנת 1890 יצא ללימודים לעיר אודסה. את ילדותו בכפר תיאר באוטוביוגרפיה קצרה שפרסם בשנת 1918 בכתב העת "השילוח", ובהרחבה בחיבורו "מעין אבטוביוגרפיה" שכתב בשנותיו האחרונות. שירתו, על אהבת הטבע שבה, הושפעה רבות מחוויות ילדותו בכפר.