לאורך כל האגן התחתון של המיזורי והמיסיסיפי החלו התושבים הקרובים לנהר להגביה את הסוללות בשקי חול ולהקיף את בתיהם בשקי חול. המים התנקזו במורד הנהרות ואלו גאו במהירות. כמה מדי גובה מים לא עמדו בעומס ונשברו. תנועת הספינות והאסדות לאורך הנהרות הופסקה בתחילת יולי, ונגרם נזק של כשני מיליון דולר ביום למסחר.
נהר המיסיסיפי החזיק בגובה פני המים ברמה של שיטפון 1973. אך משהגיע גל הגאות מנהר המיזורי, לא עמדו הסוללות בפרץ והן נפרצו במספר מקומות וגרמו להצפות כבדות. גל הגאות המשותף נע לאורך המיסיסיפי מסנט לואיס עד קהיר באילינוי, שם מתמזג נהר אוהיו למיסיסיפי. החל מנקודה זו, המיסיסיפי רחב דיו כדי לקלוט את המים, ולא נרשמו הצפות דרומה מנקודה זו. תרמה לכך גם עונה יבשה במיוחד במזרח ארצות הברית, שגרמה למפלס מים נמוך מהרגיל בנהר אוהיו. לו היה גם נהר האוהיו גואה, הייתה נגרמת הצפה כללית גם בחלקו התחתון של המיסיסיפי, והנזקים היו חמורים בהרבה.
צוותי אוויר מ-21 מדינות הגישו 5,000 מנות מזון לנפגעי שיטפונות שנותקו, ורשמו כ-1,500 שעות טיסה בבחינת קווי חשמל וצינורות מים שנפגעו. נרשמו יותר מ-1,000 אזהרות הצפה באזורים השונים. באזור סנט לואיס הגיעו המים במיסיסיפי לגובה של 6 מטר מעל מפלס ההצפה, הנקודה הגבוהה יותר שנמדדה ב-228 שנות מעקב. אולם הסוללה בגובה 16 מטר, שנבנתה על פי לקחי השיטפון של 1844, החזיקה מעמד כשנותרו רק עוד 60 ס"מ של גובהה.
אוגוסט.
ב-1 באוגוסט, באזור סנט צ'ארלס, הגיעו המים לגובה של 11.63 מטר מעל המפלס הרגיל של המיזורי. בקולומביה שבאילינוי נפרצו הסוללות ושטח של 190 קמ"ר הוצף, ובו כמה ערים. ב-3 באוגוסט החליטו השלטונות לפרוץ במכוון את הסוללה באזור כפרי כדי למנוע הצפה של כמה ערים, מה שאכן עבד. כמעט כל 700 הסוללות לאורך המיסיסיפי, שנבנו בידי אנשים פרטיים כדי להגן על שדותיהם, נפרצו ושדותיהם הוצפו.
ב-1 באוגוסט נרשם גם שיא ההצפה בסנט לואיס, מול קשת השער, כאשר המים הגיעו לגובה של 15.1 מטר, כ-6 מטר מעל מפלס ההצפה ונמדדה ספיקה של כ-30,600 מ"ק / שנייה. קצב ספיקה זה יכול למלא אצטדיון כדורגל גדול בפחות מ-70 שניות.
ספיחי השיטפון.
במהלך ההצפות היו גם חבלות מכוונות על ידי אנשים. תושב אילינוי הורשע ונידון למאסר עולם, על כך שחיבל במכוון בסוללת עפר שהוגבהה בשקי חול, ליד קווינסי שבאילינוי. כתוצאה מכך, פרץ הנהר את הסוללה והציף שטח חקלאי של 57 קמ"ר תוך שהוא הורס בתים וסוגר גשר.
פסיפלורה
באזל II
בחינת מיצ&quot;ב
בחינות מיצ&quot;ב
השפע חיים
מניקן פיס
מאניקן פיס
צורה מוקטנת
הכנסה גולמית
רשת חנויות
תרמיל ריחוף
תרמיל ריחוף או תיק סילון או ג'טפק (באנגלית: Jet pack) הוא מכשיר הנישא בדרך כלל על גבו של המשתמש בו, ומאפשר לו ריחוף באוויר באמצעות דחף. ההנעה יכולה להיות מבוססת מנוע סילון, מנוע רקטי, סילון מים ועוד.
עד כה, השימוש המעשי היחיד שנעשה בג'טפק היה לצורך פעילות חוץ רכבית של אסטרונאוטים בחלל, שכן עדיין עומדים מכשולים בפני השימוש בטכנולוגיה מסוג זה לצרכים צבאיים וכאמצעי תחבורה אישי. חרף ההתקדמות הטכנולוגית שחלה בעשורים האחרונים, טרם נמצא פתרון הולם לאתגרים הקשורים באטמוספירת כדור הארץ, בכוח הכבידה ובפיזיולוגיה של גוף האדם (אשר לא מותאם לתנאי טיסה מסוג זה).
במהלך המאה ה-20 פיתח צבא ארצות הברית ג'טפק לצורך שימוש מבצעי, אבל בשל קשיים ביציבות הטייס ותצרוכת הדלק הגבוהה, בוטל לבסוף הפרויקט.
מכשירי הג'טפק הקיימים כיום צורכים כמות גדולה מאוד של דלק, ומשום כך אורך הטיסה המקסימלי האפשרי באמצעותם הוא תשע דקות. חיסרון נוסף הוא שעדיין לא קיים מנגנון בטיחות למקרה של תקלה או למקרה שהדלק אוזל. משום כך, לג'טפק בצורתו הנוכחית אין עדיין שימוש מעשי למעט טיסות לשם תצוגת תכלית.
במהלך תכנון טיל השיוט טומהוק גילו המתכננים שחלקי מנוע הג'טפק יעילים עבור מנוע הסילון של הטיל, אשר משמש אותו בתעופתו לאחר שלב השיגור, המבוצע באמצעות רקטה.
אזכורים בתרבות.
לאורך השנים הג'טפק הופיע בספרות, בסרטי קולנוע בעיקר מז'אנר מדע בדיוני ובמשחקי וידאו רבים:
נדב שרגאי
נדב שרגאי (נולד ב-1959) הוא סופר ועיתונאי ישראלי, עמית מחקר במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
ביוגרפיה.
שרגאי נולד בירושלים בשנת 1959, נכדו של ראש עיריית ירושלים שלמה זלמן שרגאי. את לימודיו התיכוניים עשה בתיכון הימלפרב.
את דרכו העיתונאית החל בעיתון "הצופה" ואחר כך בשבועון הירושלמי "כל העיר". ב-1983 החל לכתוב בעבור העיתון "הארץ", ושימש בין השאר בתפקידי כתב לענייני משטרה, דתות, בתי משפט דתיים והעם היהודי. בשנת 2009 הודיע על פרישתו מ"הארץ", ובהמשך הצטרף ל"ישראל היום".
התחומים המרכזיים שסיקר לאורך השנים, ושבהם התבלט כמומחה ואף פרסם ספרים ומחקרים, היו הסכסוך הדתי-לאומי על ירושלים, וענייני המתנחלים והימין.
שרגאי פרסם מאות רבות של מאמרי דעה, בעלי קו יהודי-לאומי, בעמודי הדעות של "הארץ". בנוסף עסק שנים רבות בכתיבה מגזינית, פרסם תחקירים רבים בנושאים שונים ותיעד את עולמם, השקפתם והווי חייהם של המתנחלים והציבור הדתי, על גווניו השונים.
משנת 2008 משמש שרגאי כחוקר בכיר במסגרת המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, וכן מרצה על ענייני ירושלים.
שרגאי מתגורר בירושלים. הוא נשוי, אב לחמישה ילדים.
פרסומיו.
כמו כן, פרסם ניירות עמדה ומחקרים בנושאים שונים, ביניהם סוגיית שחרור המחבלים, הרס עתיקות בהר הבית, תוכנית החיבור בין מעלה אדומים לירושלים ותוכנית הבנייה של גשר הקבע בשער המוגרבים, במסגרת המרכז הירושלמי לענייני ציבור והמדינה.
כוח לעובדים
כוח לעובדים – ארגון עובדים דמוקרטי הוא ארגון עובדים ישראלי שהוקם בשנת 2007 ומאגד עובדים ממגוון תחומים במגזר הפרטי והציבורי. הארגון אף מסייע, ברמה הארגונית והמשפטית, לקבוצות עובדים לא מאורגנות להתאגד ולהקים במסגרתו ועדי עובדים. ב-2020 חברים בארגון כ-18,000 חברים המשלמים דמי חבר והוא מייצג כ-25,000 עובדים. נכון למרץ 2017, כוח לעובדים הוא ארגון העובדים השלישי בגודלו בישראל.
צוות הנהגת הארגון כולל את עו"ד איתי סבירסקי, יוני בלבן, ניצן תנעמי וד"ר עמי וטורי.
הקמת הארגון.
הגרעין המייסד של הארגון החל את פעילותו ב-30 במאי 2007, אולם הארגון נרשם באופן רשמי כעמותה רק בתחילת 2008. הארגון נוסד על ידי ד"ר עמי וטורי, ד"ר ליאת יקיר, שי כהן – יו"ר הוועד המנהל של המכללה החברתית כלכלית ומנהל קהילת חיפה של החברה להגנת הטבע, אסף מנור, עו"ד איתי סבירסקי מהקליניקה למשפט ורווחה באוניברסיטת ת"א, שי גלי, דייגו שירטה ולימור אלמגור, שאליהם חברו קבוצות פעילים מתנועות שונות כגון יסו"ד, תנועת מאבק סוציאליסטי, קבוצות שיתופיות ועוד. שיתוף הפעולה בין הגורמים השונים נוצר בעקבות מעורבות משותפת במאבקי עובדים קודמים כגון מאבק עובדי מטרודן ומאבק הסבלים בנמל התעופה בן-גוריון, מאבק קלדניות דואר ישראל, התארגנויות מאבטחים בעיר רחובות ובעקבות ניסיונם בארגון עובדים. מטרת ההקמה הייתה ליצור ארגון עובדים דמוקרטי שפועל באיגוד עובדים באופן פעיל, בניגוד למדיניות הרווחת של שאר איגודי העובדים בישראל באותה תקופה.
הארגון מבוסס על מבנה ארגוני דמוקרטי הרווח בארצות סקנדינביה, השונה במהותו מהמבנה של ארגוני עובדים מסורתיים בישראל.
מבנה הארגון.
מבחינה מבנית כוח לעובדים הוא ארגון דמוקרטי המקנה את השליטה העליונה בארגון בידי אספת כלל חברי הארגון. כל חבר בארגון זכאי לבחור ולהיבחר לכל תפקיד והבחירות נערכות כל שנתיים בסניפים וכל שנה ל"צוות ארגון". הארגון נסמך על התארגנות של העובדים במקום העבודה כאשר כל ההחלטות לגבי מקום העבודה מתקבלות באופן דמוקרטי על ידי החברים.
לארגון יכול להצטרף כל עובד בישראל, גם אם הוא חבר בארגון עובדים אחר בחברות שאינה נוגדת, וכן פעילים חברתיים.
היחידה הבסיסית ביותר של הארגון היא הסניף, המוגדר לפי תחום העבודה של החבר והאזור בו נמצא מקום עבודתו. סניפים מאותו תחום עיסוק יכולים לקיים מסגרת ענפית (איגוד), היכולה לקבל החלטות הנוגעות באופן ייחודי רק לסניפים החברים בה. 25 חברי כוח לעובדים ומעלה מאותו מקום עבודה או מאותו תחום עיסוק ואותו אזור עבודה, יכולים להכריז על עצמם כסניף באופן עצמאי ובלבד שלא קיים כבר סניף ותיק יותר העונה בדיוק על אותן הגדרות. סניף מקומי או ארצי או כלל הסניפים המקומיים של אותו המעסיק, מהווים ב"כוח לעובדים" את ועד העובדים/ועדי העובדים אצל אותו מעסיק.
לפי הצהרת האחד במאי 2018 יש לכוח לעובדים 4 מטות אזוריים (הם מטה גליל וצפון, מטה מרכז, מטה ירושלים, מטה דרום) ו-4 ענפים איגוד מקצועיים (הם ענף תחבורה, ענף השכלה הגבוהה, ענף חינוך ורווחה וענף הגיל הרך). תפקידם של המטות והענפים לסייע ולטפל בצרכי הסניפים שבתחומם. ענף השכלה הגבוה מייצג כ-5,000 שכירים ועוד כ-5,000 נוספים דרך הסכמי שיתוף פעולה. ענף תחבורה המייצג למעלה מ-2,000 נהגים בתחבורה הציבורית (עובדי חברות "אגד תעבורה", "סופרבוס", ו"דן בדרום"), ובענף ההיסעים המאוגדים באיגוד הנהגים של "כוח לעובדים" וכן עובדים נוספים בחברות הובלה. ענף חינוך ורווחה המייצג כ-4,000 שכירות, בחינוך המופרט, בצהרונים ובחסות הנוער ושרותי רווחה נוספים. ענף הגיל הרך המייצג כ-4,000 עובדות, במסגרת איגוד מטפלות המשפחתונים, רשת המעונות "נשי חירות" ועוד. על הוועדים הגדולים שאינם חלק מענף, נמנים בין השאר, "יד ושם" עם כ-800 עובדים במסגרת מטה ירושלים ובית ההשקעות פסגות עם כ-900 עובדים במסגרת מטה מרכז.
אספת הנציגים.