דוד איילון חיפש אדם נוסף שיוכל להעביר ביקורת על ספר שהשתתף בכתיבתו והוא "אוצר מלות היסוד בעיתונות היומית הערבית", אשר נכתב ביוזמת המרצה לחינוך משה בריל. בחיפושיו הגיע איילון לפסח שנער. העבודה כללה בדיקה לפי קטעי עיתונות מהן המלים הבסיסיות שמשתמשים בהן בערבית לא מדוברת לפי מידת שכיחותן וסדר האלף בית. איילון ושנער החליטו בשנת 1940 להרחיב את העבודה ולהפכה למילון ערבי-עברי לשפה הערבית החדשה שייועד לתלמיד העברי. בשנת 1947 קיבלו שנער ואיילון חופשה בתשלום ממשה שרת שהיה ראש המחלקה המדינית של הסוכנות (שניהם עבדו במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית) שהתעניין מאוד בעבודתם, על מנת להשלים את המילון, העבודה הגיעה לסיומה בספטמבר 1947.
המילון באינטרנט.
המילון נותר כפי שנכתב במקור ללא שינויים בהוצאתו הראשונה לאור ב-1947. בקץ יובל שנים למילון החליטה האוניברסיטה העברית להכין מהדורה חדשה, העבודה הוטלה על צוות בראשות פרופסור אריה לוין ופרופסור מנחם מילסון. למילון הושק בשנת 2006 אתר אינטרנט, והוא מתעדכן בשתי שיטות: האחת, צוות מחקר והשני, כל אדם יכול לשלוח דואר אלקטרוני למערכת ולהציע מילה חדשה ועדכונו ייבדק על ידי העורכים.
החל מחודש נובמבר 2014 השימוש במילון באינטרנט הוא למנויים משלמים בלבד. קיימים מינויים לאנשים פרטיים ומינויים למוסדיים (לאוניברסיטאות, בתי ספר וכדומה).
קישורים חיצוניים.
[[קטגוריה:מילונים]]
[[קטגוריה:ערבית]]
[[קטגוריה:יצירות משנת 1947]]
מילון איילון שנער
יצחק רילף
יצחק רִילְף (בגרמנית: Isaac Rülf; 10 בפברואר 1831, ראואישהולצהאוזן, הסן – 18 בספטמבר 1902, בון) היה רב, עיתונאי ופילוסוף יהודי גרמני ופעיל ציוני בולט.
קורות חיים.
יצחק בן יהודה רילף נולד בשנת 1831 בכפר רַאואִישְהוֹלְצְהַאוּזֶן (Rauischholzhausen) שבהסן-קאסל.
בשנת 1849 קיבל תעודת הוראה, והחל לשמש כעוזר לרב המחוז, וכן לימד ביישובים קטנים אחרים. הוא עבר את מבחני התיכון וקיבל תעודת גמר מאוניברסיטת מרבורג. בשנת 1857 נבחן לפני ועדת-רבנים במרבורג, וקיבל מהם "היתר-הוראה", תעודת הסמכה לרבנות. ואת התואר דוקטור קיבל בשנת 1865 באוניברסיטת רוסטוק. באותה שנה החל לכהן כרבה של מֶמֶל שבפרוסיה המזרחית (כיום קלייפדה שבליטא).
לפרנסתו עסק החל מאפריל 1872 בעריכת היומון הפוליטי הנוצרי "Memeler Dampfboot", והחזיק בעבודה זו 26 שנים רצופות. באותה עת התפרסם ככותב ופילוסוף, בעיקר בזכות חיבורו "שיטה של מטפיזיקה חדשה", בן חמשת הכרכים: "מדע רעיון העולם" (1883), "מדע עולם הרעיון" (1888), "מדע אחדות הכוח של המיטפיזיקה החדשה" (1893), "מדע אחדות הרוח" (1897), ו"מדע אחדות האלהים" (1902). בממל, היה רילף מורהו של דוד וולפסון, שירש את הרצל כנשיא השני של ההסתדרות הציונית העולמית. וולפסון בא לממל בגיל 17 מליטא, ורילף לימדו והשפיע עליו רבות.
הוא גילה עניין מיוחד בסיוע ליהודי רוסיה בעיירות הליטאיות, שסבלו מרעב ומחלת הטיפוס, שהתפשטה במיוחד בשנים 1868–1869. רילף מנע מכ-30,000 יהודים לגווע מרעב בזמן הרעב בליטא 1867–1868. לשם כך, הוא אסף סכום מדהים של 630,000 מארק גרמני, שהעביר אותם ל-230 יישובים בליטא. פעילות זו הקנתה לו את הכינוי "ד"ר הילף" (הד"ר המושיע). רילף מצידו התרשם לחיוב מהעובדה שיהודי רוסיה ראו את עצמם בפשטות כיהודים, בניגוד ליהודי "המערב", שחלקם הזדהו עם לאום מדינתם. הוא נסע ​​מזרחה כדי ללמוד על תנאי החיים הקשים של יהודי רוסיה וליטא. בעקבות זאת כתב את "המסע שלי לקובנה" ("Meine Reise nach Kowno"; 1869) ו"שלושה ימים עם יהודי רוסיה" ("Drei Tage in Jüdisch-Russland"; 1882). בשנת 1869, רילף הטיף להקמת בתי ספר עבור יהודי רוסיה, הקמת בתי מלאכה בהם יוכלו להתפרנס, וסיוע להגירה אל מעבר לים ולפנים רוסיה. בשנת 1873 תוארה פועלו בהמגיד:
בשנת 1877 השתתף בוועד לסיוע ליהודי וילקומיר. באוגוסט 1879 ייסד בית ספר לילדי עניים בממל. כן ייסד בית חולים קטן בממל עבור יהודים מרוסיה.
בשנת 1880 רילף הקים ועמד בראש "ועדה קבועה לסיוע ליהודי רוסיה". במהלך תקופה זו הוא קיבל דיווחים על הפוגרומים ברוסיה. אלה תורגמו לגרמנית בממל ונשלחו לאנגליה, שם הם הופיעו מאוחר יותר בשני מאמרים ארוכים בטיימס בלונדון, ב-11 וב-13 בינואר 1882. יהודים רוסים אף הצליחו לברוח לגרמניה במחתרת בהנהגתו של רילף. בהיות ממל על גבול רוסיה, הגיעו אליה המוני יהודים בדרכם לאמריקה ורילף אסף כספים כדי לסייע להם בדרכם. בשנת 1890 יצאה חברת כי"ח בקריאה נגד הסיוע של רילף ליוצאים לאמריקה בטענה שהם סובלים שם חרפת רעב ועל כן עדיף שיישארו במקומותיהם. בתגובה לכך טען רילף שהוא אינו מעודד הגירה לאמריקה, אולם אם כבר מגיעים אליו לממל נשים ובנים של אנשים שנסעו לאמריקה, הוא מחויב לסייע להם. ביוני 1891 אף פרסם רילף אזהרה ליוצאים שהוועד שלו יתמוך אך ורק בידי אנשים המחויבים לצאת מרוסיה והשאר חייבים לצאת עם מלוא הוצאות הנסיעה ולא יקבלו סיוע.
רילף היה אחד מהתומכים הראשונים בחובבי ציון. בשנת 1882 פרסם יהודה לייב פינסקר את חיבורו "אוטואמנציפציה!", הקורא להקמת מדינה יהודית בתגובה לאנטישמיות. רילף הסכים לרעיון הבסיסי, אם כי באופן מעט שונה, מה שהניעו לכתוב את "ארוכת בת עמי" (1883), שבו הוא הלך אף רחוק יותר מפינסקר, וטען כי ארץ המולדת היהודית חייבת להיות בארץ ישראל, ששפתה עברית. כמו כן קרא לרכוש מיידית קרקעות בישראל. שלוש שנים מאוחר יותר, רילף היה אחד הדיוקנאות הראשונים שהופיעו בספר השנה "כנסת ישראל" של שפ"ר.
רילף חש פגוע כאשר בשנת 1896 אומצה תוכניתו של הרצל כחזון בינלאומי מוביל של הציונות. במאמר ביקורת חריף שפרסם רילף ב"ציון", הוא קובל על כך שהרצל "התעלם" מכך שפינסקר ורילף קדמו לו בתוכניתם הציונית, ולא הביא דברים בשם אומרם. עם זאת, לאחר שהתוודע לספר "מדינת היהודים", הוא סייע ותמך בתיאודור הרצל, במיוחד נגד "רבני המחאה" האנטי-ציוניים אשר עיכבו את הקונגרס הציוני הראשון. בשנת 1898 הציג רילף את הרצל בקונגרס הציוני השני בבזל שבשווייץ.
עד מותו נטל חלק בכל הקונגרסים הציוניים. בשנת 1898 פרש רילף מתפקידו ועבר עם משפחתו לעיר בון. שנות חייו האחרונות בבון הוקדשו לעבודה למען הפצת הרעיון הציוני.
בית הספר אליאנס
מסמך גלנט
מאיר הרשקוביץ
מאיר הרשקוביץ (תשרי ה'תרע"ג הניצ'י (Ganichi) זקרפטיה - ט' באדר א' ה'תשס"ג ירושלים) היה רב, מחנך, חוקר תפילה ויהדות, ואיש אקדמיה.
ביוגרפיה.
מאיר הרשקוביץ נולד ב-15 בספטמבר 1912 לאברהם וחנה, בעיירה האוקראינית הניצ'י - שבאותה עת הייתה תחת שלטון זקרפטיה. בילדותו למד בחיידר בעיירה, ובהגיעו לגיל מצוות נסע ללמוד בישיבת קושיצה. לאחר מכן למד בישיבות שונות במוראביה ובסלובקיה. הרשקוביץ הוסמך להוראה, אצל הרבנים יהושע גרינוולד ראש ישיבת אוז'הורוד ויצחק צבי לייבוביץ ראש ישיבת צ'ופּ. כבר בגיל צעיר ניכרה בו חריפות יוצאת דופן. מלבד העובדה שלמד לאורך השנים בקבוצות גיל גבוהות בכמה שנים משלו, גם סיים בכחצי שנה את לימודיו התיכוניים. כאשר נבחן וקיבל ציונים מעולים, חשדו בו שרימה בשל הזמן הקצר שלמד, והשתאו לגלות את חכמתו הרבה. בגיל 17 לערך, החל בלימודים הכלליים (בחצי השנה הראשונה בתיכון), מתוך הזדהות עמוקה עם שיטת הרמב"ם ביחס ללימודי המדעים. במקביל, היה פעיל בתנועת בני עקיבא.
בין השנים 1935–1933 גויס לצבא צ'כוסלובקיה, ולאחר שירותו הצבאי למד לימודים כלליים בגימנסיה בברנו. בשנת 1940 התקבל לאוניברסיטת בודפשט שם החל את מחקרו הגדול על תולדות התפילה. בבודפשט היה פעיל בארגון הצעירים היהודים Magyar Zsido Ifjak Egyesuletenek.
בגיל 32, עם פלישת הנאצים להונגריה, נשלח הרשקוביץ למחנות ריכוז ביניהם מחנה אושוויץ, בהם שהה עד תום המלחמה. בתקופה זו עליה לא הרבה לדבר, ניצל הרשקוביץ, מספר פעמים, ממוות בטוח. לאחר המלחמה היגר לצרפת בה נישא לאסתר לבית מונק. השניים היגרו לארצות הברית שם חי הרשקוביץ כ־30 שנה, ושם נולדו 2 בנותיהם ובנם. הרשקוביץ עסק במחקר ולימד בישיבה יוניברסיטי. תלמידיו הרבים הוקירוהו וכיבדוהו על הידע הרב שלו, ועל אישיותו. בשנת הלימודים 1971-1970 ניצל את הזמן שהתפנה לו כתוצאה מיציאה לשנת שבתון, ובא ללמד באוניברסיטת בר-אילן שבישראל.
ב-12 בפברואר 1979 עלו מאיר ואסתר לישראל, והשתקעו בירושלים. במשך תקופה קצרה חזר ולימד הרשקוביץ באוניברסיטת בר-אילן, אך את עיקר שנותיו בירושלים הקדיש למחקר ולכתיבה.
פועלו התורני מחקרי.
יצירות שאבדו או שנשארו בכתב יד.
חלק מעבודותיו המדעיות של הרב ד"ר מאיר הרשקוביץ לא זכו עד כה להגיע בצורה קריאה לידי הציבור. לאמיתותם של דברים, פועלו האמיתי לא יהיה מדיד לעולם, שכן יצירתו הראשונה, גולת הכותרת של מחקרו, חיבורו האקדמי בנושא תולדות התפילה, אבד בזמן השואה, והרשקוביץ לא חזר לכתוב אותו מעולם. אכן, עקב אהבתו לנושא הוא חזר אליו מפעם לפעם, במאמריו, ובשעוריו השונים. עם זאת לא חזר לכתוב את הספר בשנית. גם יצירתו השנייה תרגום אונקלוס בהלכה ובאגדה, שהוגשה כתזה לישיבה יוניברסיטי, לא נערכה לספר הנגיש לקהל הקוראים. הרשקוביץ הביע את חלומו להוציא לאור את הספר, אך חלום זה לא מומש עד כה. יצירתו השלישית הם מאמריו התורניים-מחקריים שלא קובצו מעולם. הרב הרשקוביץ כתב מאמרי מחקר רבים. חלקם לא נדפסו וחלקם ראו אור בכתבי עת כגון המעיין, הדרום, אור המזרח, סיני ועוד. לדעת מומחים יש חשיבות לאסוף וללקט את החומר ולקבצו לספר.
ספריו שפורסמו בחייו.