החצר הפנימית כוללת במרכזה את מגדל העוז העגול בגובה 23 מטרים, לצד מבני המחייה של אדוני הטירה ואף אולם משפט ששימש את תושבי האזור. מהאולם המרכזי בדופן הצפונית ישנם מדרגות ספירליות שיורדות לאורך חומת הטירה למפלס האגם, שם נבנתה חומה בפתח מערה טבעית - הווגן כפי שכונתה המערה שימש ככל הנראה לאספקת הטירה דרך המים, או כדרך מילוט בשעת מצור.
הצעת חוק שכירות הוגנת
טדסקי
טֶדֶסקי (Tedeschi) הוא שם משפחה שפירושו באיטלקית "גרמני".
וויל. איי.אם
פיצוץ הרכבת הצבאית הבריטית ברחובות
הפיצוץ ברכבת הצבאית הבריטית נערך על ידי מחתרת לח"י ב-29 בפברואר 1948, בחלקה הראשון של מלחמת העצמאות. מוקשים שהונחו על מסילת הרכבת המנדטורית ליד רחובות פגעו בקרונות ובהם חיילים בריטים. בפיצוץ נהרגו 28 חיילים ונפצעו 32.
רקע.
שבוע לפני הפיצוץ, ב-22 בפברואר 1948, אירע הפיגוע ברחוב בן-יהודה בירושלים, בו נרצחו 58 אנשים ונפצעו 38. מכוניות התופת שגרמו לפיגוע הובאו למקום על ידי חיילים בריטים שערקו מן הצבא. כנקמה על הפיגוע, יצאו אנשי הלח"י לפעולה.
הפיצוץ.
המיקוש נעשה במסילה כחצי קילומטר צפונית לתחנת רחובות, בקרבת מכון איילון. ארבעה מוקשים הונחו על המסילה, שהייתה ממוקמת באתר זה על גבי סוללה שגובהה כשישה מטרים. כבלי חשמל להפעלה נמשכו מהם אל תוך פרדס סמוך. שלושה מהמוקשים התפוצצו בשעה 08:40 בבוקר, בעת שרכבת צבאית שבאה ממצרים עברה במקום. ברכבת היו עשרה קרונות עץ והיא נשאה 110 חיילים. שני קרונות נוסעים נהרסו לגמרי ועוד שניים ניזוקו. הדף הפיצוצים העיף עשרות חיילים מהקרונות לשני צידי המסילה. 20 חיילים נהרגו במקום ואחרים מתו מפצעיהם בהמשך. הקטר ומספר קרונות ברכבת לפני אלו שנפגעו הוסיפו לנסוע עוד כחצי קילומטר על המסילה לפני שנעצרו.
הטיפול בנפגעים לא היה מסודר. החיילים שלא נפגעו אספו את הנפגעים, כאשר גובה סוללת הרכבת במקום הקשה עליהם לפנותם. ניתוק חוטי הטלפון של הרכבת עקב הפיצוצים הקשה על החיילים להזעיק עזרה. ראשונה הגיעה למקום קבוצת צופים מרחובות. הבריטים חשדו בהם בתחילה שהם תוקפים וירו לעברם, אך בהמשך קיבלו את עזרתם. לאחר מכן בא למקום אמבולנס של מגן דוד אדום מרחובות. כעבור שעה וחצי מהפיצוץ באו למקום אמבולנסים של הצבא הבריטי. בשעה 10:30 הסתיים פינוי הפצועים (על פי העיתון "דבר" - ב-12:30). בבדיקת המסילה נמצא המוקש הרביעי שלא התפוצץ, אשר הכיל כ-45 קילוגרם של חומר נפץ מסוג אמונל.
לאחר הפיצוץ.
לח"י פרסם בו ביום הודעה בכתב, שבה נטל אחריות להתקפה וטען כי נעשה בה גם שימוש בנשק אוטומטי. בכרוז צוין שההתקפה נערכה במלאת שבעה לפיגוע ברחוב בן-יהודה בירושלים, שנהרגו בו 58 בני אדם (אותה התקפה בוצעה על ידי עריקים מהצבא הבריטי). הכרוז הדגיש כי בפעולה נגד הרכבת לא נפגעו אזרחים וכי החיילים שנפגעו הוסעו ממצרים לארץ ישראל ולא להפך, למרות ההחלטה על פינוי הבריטים מהארץ.
בישיבת מועצת העיר של תל אביב הביע ממלא מקום ראש העיר אליעזר פרלסון זעזוע מהפגיעה ברכבת, והוסיף כי "מבצעי הפשע המתועב הזה מהווים סכנה למלחמת היישוב ומכתימים את שמו של העם היהודי בעולם.".
בנקמה על הפגיעה ברכבת נכנסו באותו יום חיילים בריטים לבית החרושת "היוצק" שליד מקוה ישראל ביחד עם אזרחים ערבים ואנשי חיל הספר העבר-ירדני. הם פרקו את 23 פועליו והמגינים שהיו במקום מנשקם. לאחר רדת החשיכה הסתלקו הבריטים מהמקום. היהודים ניסו לסגת מבית החרושת למקוה ישראל, אך עשרה מהם נתפסו על ידי הערבים ונרצחו.
פמברוקשייר
פמברוקשייר (באנגלית: Pembrokeshire, בוולשית: Sir Benfro) הוא מחוז ממחוזות ויילס, בדרום-מערב ויילס, בממלכה המאוחדת. המחוז נוצר בשנת 1996 עם פיצול מחוז השימור דווד (Dyfed), שנוצר ב-1974 על ידי סיפוח מחוז פמברוקשייר הקדום אשר הוקם בשנת 1889 בתור "מועצה מחוזית".
הבירה האדמיניסטרטיבית של המחוז נמצאת בעיירה האוורפורדווסט בעוד שהעיר הגדולה ביותר היא מילפורד הייבן והמרכז ההיסטורי של האזור היא העיר פמברוק עם טירת פמברוק ששימשה את המרכז השלטוני האזורי החל מהמאה ה-11.
גאוגרפיה.
מחוז פמברוקשייר גובל מצפון עם קרמרת'נשייר וממזרח עם קרדיגיון. המחוז ממוקם בפינה הדרום-מערבית של ויילס, כשהוא מוקף מדרום וממערב בים האירי.
מלבד עיר הבירה האדמיניסטרטיבית של המחוז האוורפורדווסט (Haverfordwest) עם 12,042 תושבים, ערים ועיירות נוספות המחוז כוללות את מילפורד הייבן (Milford Haven) עם 13,907 תושבים, מעגן פמברוק (Pembroke Dock) עם 9,753 תושבים, פמברוק (Pembroke) עם 7,552 תושבים, פישגרד (Fishguard) עם 5,407 תושבים, טנבי (Tenby) עם 4,696 תושבים, ניילנד (Neyland) עם 3,464 תושבים, נרברת' (Narberth) עם 2,489 תושבים וסינט דווידס (St Davids) עם 1,841.
חלק נרחב מחופי המחוז הוגדרו כפארק לאומי בשם חופי פמברוקשייר, אחד משלשת הפארקים הלאומיים בוויילס.
חנה הרציג
חנה הרציג (נולדה ב-28 באוגוסט 1946) היא חוקרת ספרות, מבקרת ספרות ומתרגמת.
ביוגרפיה.
חנה הרציג נולדה במחנה עקורים בגרמניה להורים ניצולי השואה מהעיר דרוהוביץ' שבפולין. מתגוררת בתל אביב. בבית ספר התיכון למדה את השפה ואת יסודות התרבות הצרפתית. שירתה בצבא כסמלת סעד בגדוד צנחנים.
החלה את הלימודים בחוג לתורת הספרות הכללית באוניברסיטת תל אביב, במחזור הראשון להיווסדו, וסיימה בשנת 1972 תואר ראשון. סיימה תואר שני בהצטיינות בשנת 1980, בהדרכתו של איתמר אבן-זהר על הנושא: "אספקטים של קישוריות בטקסט הספרותי". תואר הדוקטור, בהדרכתה של שלומית רמון-קינן, הוענק לה בשנת 1991 על עבודה בנושא: "הנמקה מימטית והנמקה אמנותית ברומן", במסגרת החוג לספרות כללית והשוואתית באוניברסיטה העברית.
בשנת 3–2002 למדה לקראת תואר תואר מ.א. שני, במגמה ללימודים קוגניטיביים של השפה ושימושיה, בבית הספר למדעי התרבות, אוניברסיטת תל אביב.
במהלך הלימודים לתואר ראשון החלה לכתוב ביקורות במוסף לספרות "משא", ולאחר מכן במוספים הספרותיים של "ידיעות אחרונות", "מעריב", המוסף לספרות ותרבות של "הארץ", במוסף "ספרים" למן היווסדו, ובבמות נוספות. במהלך שנים אלה כתבה מאות ביקורות על ספרות יפה וספרי מחקר.
בשנת 1988 הוענק לה פרס ברנשטיין לביקורת ספרותית מטעם התאחדות הוצאות ספרים בישראל. בשנת 1991 שימשה כשופטת בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ".
במקביל ללימודים האוניברסיטאיים עסקה בעריכה ובתרגום לעברית של ספרות עיונית וספרות יפה. שימשה כלקטורית של כתבי יד מחקריים וספרותיים בהוצאות ספרים.
בשנים 1997–2014 שימשה כמרצה במחלקה לספרות, לשון ואמנויות באוניברסיטה הפתוחה. במסגרת עבודתה כתבה, ערכה ותרגמה ספרי לימוד ומחקר. תחומי מחקרה העיקריים: סיפורת עברית של ראשית המאה העשרים, סיפורת ישראלית של שנות השישים והשמונים, תאוריות של ספרות ותרבות, תאוריות של המדיום באמנויות.
בשנת 1995 החלה לחקור את הביוגרפיה המשפחתית שלא הכירה, כתוצאה מרצח משפחתה בשואה ועקב מותו של אביה בגיל צעיר. ספרה: "תמונות מחפשות כותרת", בהוצאת עם עובד, התפרסם בשנת 1997 והיה אחד הספרים הראשונים בגל "ספרות השורשים" של הדור השני לשואה. הספר נידון בעבודות מחקר שונות על הנושא.
עסקה גם בספרי עדות של ניצולי השואה.
למדה באוניברסיטה היגלונית בקרקוב לימודי שפה ותרבות פולנית. כיום עוסקת בתרגום ספרות ושירה פולנית.
בעקבות המחאה החברתית בקיץ 2011 פרסמה מאמרים העוסקים באופן שבו שיקפה הספרות של תחילת המאה ה-21 את האקלים החברתי שחולל את המחאה.
פרסמה ספר לילדים, "הפילוסוף הקטן" (הוצאת עולם חדש, 2017), שהוא פרי מעקב אחר ההתפתחות הקוגניטיבית של בנה בגילאי 3–6. על ידי סיפורים על שאלות ושיחות שהתנהלו בין הילד לאם מנסה הספר להאיר את האופן שבו חשיבה פילוסופית היא הסתכלות בעולם מפרספקטיבה ילדית. בדצמבר 2017 הספר זכה בפרס שרת התרבות והספורט בתחום היצירה הספרותית העברית לילדים ולנוער על שם דבורה עומר לשנת 2017.
מאז שנת 2003 עוקבת הרציג במצלמתה אחר בתים ששרדו מימי "תל אביב הקטנה". היא מתמקדת במבנים ישנים שאינם במרכז התודעה העירונית.
ספריה.
על הסיפורים "באר שבע בירת הנגב" על שני נוסחיו, "האיש החי על כוכב", הנובלה "לב הקיץ, לב האור" והרומן 'וירח בעמק איילון'.
הספר עומד על "מבנה העומק" ביצירות ומאפייניהן הפואטיים וממקם את יצירתה של הסופרת ביחס לספרות של דור הפלמ"ח ודור שנות הששים.
הספר מתאר את המבנה כפול הפנים של העולם הבדיוני ביצירה הספרותית, כמימזיס וכמנגנון אמנותי, בהתבססות על תורת ההנמקה שפיתח מאיר שטרנברג. היצירות המשמשות בהשוואה הן 'אמה' לג'יין אוסטן ו'טום ג'ונס' להנרי פילדינג. הספר הוא הרחבה של עבודת הדוקטור, העוסקת גם בהשוואה בין הרומן המודרני ('החייל הטוב' לפורד מדוקס פורד) והרומן הפוסט מודרני ('האופרה הצפה' לג'ון בארת')
זהו דיון בסיפורת העברית הקלאסית בכלים של תורת הספרות המודרנית. קריאה זו מאפשרת לעמוד על התחכום והשכלול הפואטי של כתיבה זו ובעקבותיה עולות תמות משותפות המשקפות תמונת עולם של החברה היהודית בת הזמן. בין הסיפורים הנידונים: "מאחורי הגדר" לביאליק, "מחניים" למ.י. ברדיצ'בסקי, "מאריאשקה" לי.ד. ברקוביץ', "בת הרב" ליעקב שטיינברג, "הצידה" לא.נ. גנסין.
כמו כן פרסמה מאמר על הרטוריקה של דרכי ייצוג התודעה בסיפור "מחניים" לברדיצ'בסקי.
המסה הראשונה, "על פואטיקת הידיעה הגשמית ב'סוף דבר'" ליעקב שבתאי מתארת את הצירוף בין הפיזי למיתי ואת "הפואטיקה של המרחב" ביצירה זו;