על אף ההסכם להחלפת ראשות המשרד לפי תור, שני מפקדים התחרו על התפקיד: חאג' מוחמד ועבד א-ראזק. לתחרות העזה ביניהם היה רקע משפחתי (שתי המשפחות שהם היו מקורבים אליהן, התחרו זו בזו על המנהיגות בטולכרם), אזורי ופוליטי. חאג' מוחמד התנגד למעשי הרצח הפוליטיים של עבד א-ראזק עבור אמין אל-חוסייני, ל"חיסולם של בוגדים" על ידו ולסחיטת הכספים שביצע ושליחתם לאחיו בביירות. התנגדותו זו הגיעה לשיאה לאחר שעבד א-ראזק ואנשיו רצחו את פריד חמדאללה, בן משפחתו של חאג' מוחמד, בחשד שמסר מידע לשלטונות. קרוביו של הנרצח לחצו על חאג' מוחמד לנקום את דמו ופרצו התנגשויות בין שתי החבורות, אולם חאג' מוחמד שמר על איפוק והסכסוך לא הגיע לידי מלחמת דמים. חאג' מוחמד תמך בהקמת מועצה כללית של המרד, שתורכב ממפקדי החבורות החשובים, משום שרצה שזו תאשר את מעמדו כמפקד הכללי של המרד, אולם עבד א-ראזק התנגד לאישור כזה. ביולי אותה שנה הוא הכיר אמנם במעמדו הנמוך לעומת מעמדו של חאג' מוחמד, אך לאחר מכן טען כי אין צורך במפקד כללי נוסף מלבד המטה בדמשק. התחרות ביניהם הפכה גלויה, כאשר חאג' מוחמד כינה את עצמו "המפקד הכללי של המורדים הערבים בפלסטין" ואילו עבד א-ראזק כינה את עצמו "המפקד הכללי של המורדים בסוריה הדרומית". עבד א-ראזק זכה לתמיכה ממנהיגות המרד בדמשק, שהתבטאה גם בסיוע כספי גדול יותר מזה שקיבל חאג' מוחמד. שני הצדדים ביקשו ממוחמד אל-צאלח לתווך ביניהם וב-13 בספטמבר 1938 הוא ערך פגישה בין ראשי המורדים בדיר ע'סאנה, מצפון-מערב לרמאללה. המפקדים חסרי האמון זה בזה הגיעו לפגישה עם אנשיהם ושומריהם ולא הושג הסכם. לצבא הבריטי נודע על קיומה של הפגישה ומטוסי חיל האוויר הפציצו את המתכנסים. רבים נהרגו ובהם מארגן הפגישה עצמו.
מאבק עם כנופיות השלום.
ביולי 1938 ערך פח'רי נשאשיבי פגישה בירושלים בהשתתפות נכבדי הכפרים בסביבה, בה קרא להם שלא להיכנע למורדים ועודד אותם להקים חבורה מזוינת שתילחם ב"טרוריסטים של המופתי", אמין אל-חוסייני. בסוף ספטמבר אותה שנה, חזר לארץ פח'רי עבד אל-האדי, אולם הפעם בראש חבורה שנלחמה בכנופיות המורדים, וזו הצליחה להסיג את החבורות בפיקודם של חאג' מוחמד ועבד א-ראזק מאזור ג'נין דרומה לאזור שכם–טולכרם. הצלחה זו של עבד אל-האדי הביאה לעריקות מכנופיות המורדים. הייתה זו תחילתן של "כנופיות השלום". פריד ארשייד, שמשפחתו הגדולה מנפת ג'נין נפגעה מידי חאג' מוחמד, ארגן גם הוא "חבורת שלום" שלחמה במורדים בשיטותיהם.
המאבק בין המורדים ל"חבורות השלום" תרם משמעותית להריסת כוחם, אולם שחיקתם של המורדים נבעה גם עקב מחלוקות בין ראשי הכנופיות. כך למשל, באזור טולכרם לא קיבל עבדאללה אסעד מעתיל את מרותו של חאג' מוחמד וניסה להכשילו. מנהיגי המורדים בדמשק עשו מאמץ להכניס סדר בחבורות ובדצמבר 1938 מינתה הוועדה המרכזית מספר משכילים עירוניים שאמורים היו לשמש כמזכירים לצדם של מפקדי החבורות, כדוגמת הפוליטרוקים הסובייטים. לצדו של חאג' מוחמד מונו שני מורים משכם, ואצף כמאל וממדוח אל-סוח'ן. אולם ניסיון הפעלת המזכירים נכשל.
במשך כל המרד קיבלו השלטונות מידע על אנשי הכנופיות, אולם החל בסתיו 1938 הפכה תופעת זו לנפוצה ותוצאתה הייתה הרסנית למרד. הצבא הצליח להנחית מכות קשות על הכנופיות וראשיהן.
בינואר 1939 עבר חאג' מוחמד לדמשק יחד עם המפקדים החשובים האחרים, ובהם עבד א-ראזק ויוסוף אבו דורה. הוועדה המרכזית דרשה מהמפקדים שנמלטו מהצבא הבריטי לחזור לארץ ישראל, ותחת איום בהפסקת שכרם, הם אכן שבו במהלך החודשים הראשונים של 1939. אלא שהמאמצים לחידוש המרד לא הצליחו למנוע את דעיכתו והמפקדים לא הצליחו למנוע את התפוררות החבורות. בפברואר הפצירה הוועדה המרכזית בחאג' מוחמד לשוב למרד בארץ ישראל. הוא התנה זאת בהכרה בו כמפקד הכללי והוועדה קיבלה את התנאי. לדברי יהושע פורת, בתקופה זו הוא היה "המפקד המוכשר ביותר שעמד לרשות המורדים".
מותו.
עבד א-רחים חאג' מוחמד שב לארץ ישראל, אולם כעבור מספר ימים, ב-23 במרץ 1939, הטיל הצבא מצור בכפר סאנור עליו ועל ואנשיו, בעקבות מידע שסיפק פריד ארשייד. בקרב שהתפתח, בו השתתף גם ארשייד עצמו, נהרג חאג' מוחמד על ידי הצבא. הוא נקבר בסאנור, אולם כעבור שבועיים חברים בכנופייתו הוציאו את גופתו והעבירו אותה בסודיות לכפר ד'נאבה, שם נערך לו טקס קבורה. כשנפוצו החדשות על מותו, נערכה ברחבי ארץ ישראל לכבודו שביתה כללית למשך מספר ימים. הידיעות על מותו הופיעו בכותרות של מספר עיתונים בארץ ישראל ובחלקים אחרים של העולם הערבי.
במקום חאג' מוחמד, נתמנה למפקד עליון אחמד מוחמד חסן (אבו בכּר), אולם גם הוא לא הצליח להשתלט על מתחריו ובתקופתו המרד דעך. כעבור זמן קצר הוא עזב את הארץ והוועדה המרכזית לא הצליחה למנות מפקד כללי אחר.
מדי שנה בחודש מרץ, מציינים בכפר ד'נאבה את מותו של חאג' מוחמד, שם נקרא על שמו בית ספר לבנים. במאי 2007 נקרא על שמו רחוב ראשי בשכונה פלסטינית בעיר עמאן, בירת ירדן. בשנת 2009 צוין יום השנה ה-70 למותו על ידי מכון כדורי בטולכרם.
The Game (שיר של ריטה)
חותמות דואר הרשות הפלסטינית בשנותיו הראשונות
חותמת דואר היא מרכיב יסוד בפעילותו של בית דואר, ובאמצעותה מטביעים על המעטפות ושאר דברי הדואר את הפרטים המזהים של בית הדואר בו הם נמסרו למשלוח. למעשה, הכנסתה לשימוש של חותמת דואר מציינת את תחילת פעילותו של בית הדואר, והוצאתה משימוש מציינת את הפסקת פעילותו.
בשנים הראשונות לפעילותו של דואר הרשות הפלסטינית הופעלו בסניפיו שלושה טיפוסים של חותמות רגילות לשימוש שוטף:
בנוסף לחותמות הרגילות, הוטבעו חותמות מקושטות לרגל חג המולד או לרגל אירועים מיוחדים דוגמת ביקור הנשיא קלינטון או ביקור האפיפיור. במהלך שנות ה-2000, ובמיוחד משנת 2011 ואילך, הוכנסו לשימוש ברחבי הרשות הפלסטינית חותמות דואר מטיפוסים נוספים, כולל חותמות מתכת מדגם שונה שיוצרו גם הן בגרמניה.
הסכם אוסלו א' - העברת האחריות על רצועת עזה ויריחו.
הרקע להפעלת דואר הרשות הפלסטינית.
השלב הראשון להקמת הרשות הפלסטינית, אשר נוסח בהסכם אוסלו א', סוכם בהדרגה במהלך החודשים הראשונים של שנת 1994. במסגרת הסכם זה הועברו לאחריות הרשות הפלסטינית כל היישובים הערבים בשטח רצועת עזה בנוסף לשטח העיר יריחו שבגדה המערבית. תהליך גיבוש ההסכם היה ארוך ובעייתי, ובמהלכו אירעו משברים רבים אשר העמידו לא אחת בספק את היכולת לסיימו בהצלחה.
אי הודאות שלוותה כל שלב בחתימתם וביישומם של הסכמי האוטונומיה השתקפה בשלבי הסגירה של דואר ישראל ברצועת עזה וביריחו. כוונת ישראל הייתה להעביר את משרדי הדואר כגוף חי ופעיל על מנת לאפשר הפעלה סדירה ומיידית של כל שירותי הדואר על ידי אנשי הרשות הפלסטינית. למרות זאת, לא כך התרחשו הדברים. הפלסטינים שאפו בראש ובראשונה להתנתק מהר ככל האפשר מן החסות של הממשל הישראלי ומשיטות העבודה של דואר ישראל, והעדיפו לקבל לאחריותם את בתי הדואר אף על פי שלא היו ערוכים להפעלתם הסדירה.
בטקס שנערך בקהיר ב-4 במאי 1994 חתמו יצחק רבין, ראש ממשלת ישראל, ויאסר ערפאת, ראש הרשות הפלסטינית, על הסכם קהיר. באחד מסעיפי ההסכם נקבע כי יום הפעלתו הרשמי של דואר הרשות הפלסטינית יהיה ב-18 במאי 1994. בהתאם, הורה הממונה על הדואר הישראלי ברצועת עזה לאסוף בו ביום את חותמות הדואר מן הסניפים ובתי הדואר ברצועת עזה, וב-9 במאי נאספה החותמת של דואר יריחו.
בראיון שקיים ד"ר יוסף ואלך ב-10 במאי 1994 עם מנהל דואר יריחו, תיאר מר עבדאללה עות'מן את תהליך סגירת שירות הדואר הישראלי:
הפעלת שירותי דואר הרשות הפלסטינית.
בחודש מאי 1994, עם הפעלת הסכמי אוסלו א', לא הייתה הרשות הפלסטינית ערוכה להפעלתם של שירותי הדואר בשטחים שהועברו לאחריותה. בבתי הדואר ביריחו וברצועת עזה לא היו בולים (אלו הודפסו רק כחמישה חודשים מאוחר יותר) ולא חותמות דואר. סגירת בתי הדואר הישראלים שיתקה למעשה את פעילותם של בתי הדואר הפלסטינים, שהתמקדו בעיקר במסירת דברי דואר נכנס. ידוע על מעט מאוד דברי דואר שנשלחו בהיעדר חותמת דואר תוך ביטול הבולים באופן ידני.
בסוף חודש דצמבר 1994 הודיעה הרשות הפלסטינית על כוונתה להפעיל את בתי הדואר ביום 1 בינואר 1995. הודעה זו, שנשלחה בפקס, כללה את איור החותמות המתוכננות להפעלה. ביום 1 בינואר 1995 הוכנסו לשימוש החותמות הראשונות של דואר הרשות הפלסטינית. החותמות, שיוצרו ככל הנראה במצריים, עוצבו במתכונת המקובלת בחותמות מצריות בהן משולב התאריך בתוך ה"גשר" שבמרכז החותמת.
ידועות מעט מאוד דוגמאות של מכתבים מסחריים שנשלחו מבתי הדואר של הרשות הפלסטינית בתקופה הראשונה להפעלתם. כמעט כל הדוגמאות הידועות הוכנו באופן יזום על ידי מנהלי בתי הדואר בעזה וביריחו לבקשת ד"ר יוסף ואלך, אשר עסק בחקר תולדות הדואר של רצועת עזה והגדה המערבית מאז מלחמת ששת הימים וביקש לתעד בזמן אמת את הקמת דואר הרשות הפלסטינית.
חותמות המתכת בסניפי הדואר הנוספים.
היקף השירות של דואר הרשות הפלסטינית ברצועת עזה הורחב במהלך השנים שלאחר יום ההפעלה הראשון במסגרת הסכם אוסלו א' (1.1.1995), ומעת לעת נפתחו בתי דואר נוספים. במקומות אלו הוכנסו לשימוש חותמות מתכת שיוצרו בגרמניה.
טיפוסי החותמות בסניף ח'וזאעה.
ב-18 בינואר 1996 הוכנסה לשימוש ביישוב ח'וזאעה שברצועת עזה חותמת דואר חדשה. היה זה מקרה חריג בו החליפה חותמת מטיפוס גשר את חותמת המתכת אשר הוכנסה לשימוש בעת פתיחת בית הדואר, בחודש אוקטובר 1995.