בסופו של דבר החליט ראש הממשלה להעלות תוכנית דומה להצבעה בממשלה. לאחר התייעצויות ומאבקים בתוך הליכוד, הובאה להצבעה (ב־6 ביוני 2004) הצעת פשרה מתוקנת שהחליטה שישראל תצא מרצועת עזה ולמרות זאת קבעה שאין בכך החלטה על פינוי יישובים. באשר לסתירה שבדברים, היו מי שבחרו להתעלם ממנה והיו מי שאמרו שזהו מס שפתיים לימין. על מנת להבטיח את הרוב בממשלה להצעה, פיטר ראש הממשלה שניים משרי הימין: בנימין אלון ואביגדור ליברמן, בצעד שנוי במחלוקת, שאף ספג ביקורת משופטי בג"ץ. החלטה זו הביאה לפרישת האיחוד הלאומי ומקצת המפד"ל מהממשלה.
על-פי הצהרות שרון, תוכנית ההתנתקות אמורה הייתה להתבצע עד סוף 2005, ולהביא להסרת הנוכחות הישראלית ברצועת עזה. בשלב מסוים נשקלה האפשרות לאפשר נוכחות מצרית ברצועה, על מנת לדאוג ליציבות ולסדר, וזאת כתחליף לרשות הפלסטינית איתה ממשלת ישראל סרבה לדון.
תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה העלתה שאלות דומות לגבי יהודה והשומרון. בהצהרותיו לנשיא בוש, הבטיח שרון לפנות גם כמה מההתנחלויות בצפון השומרון.
בעקבות החלטת הממשלה.
התגובות על התקדמות ביצוע תוכנית ההתנתקות היו שונות.
אנשי גוש קטיף החליטו לצאת בקמפיין ציבורי בשורה של פעילויות נגד ההחלטה.
אחת מהפעילויות הייתה ליצור שרשרת אנושית לאורך 90 הקילומטרים מגוש קטיף לירושלים, ביום ה-25 ביולי 2004, ז' אב התשס"ד, בסמוך לתשעה באב. על פי דיווחי המשטרה הגיעו לשרשרת האנושית כ-130 אלף איש שעמדו בצידי הכבישים בין גוש קטיף לירושלים, במפגן שקט של הזדהות עם תושבי גוש קטיף. לטענת אנשי גוש גטיף הגיעו למעלה מ-200 אלף איש.
לעומת המפגן השקט הזה, היו מתנחלים כדוגמת חגי בן ארצי, שהצהיר בראיון כי לא ייצא חי מביתו. יואל מרקוס התריע ב'הארץ', וראש השב"כ אבי דיכטר התריע בישיבת ממשלה שגברו הסיכונים שאיש ימין קיצוני ינסה לפגוע באריאל שרון. כמו כן אמר דיכטר כי "מתנחלים חמושים ברובי צבע יירו בעת הפינוי לעבר חבריהם כדי ליצור בהלה כאילו החיילים הם היורים. בתגובה המתנחלים ישיבו באש חיה לעבר חיילי צה"ל". הכותרת בידיעות אחרונות הייתה "תסריט האימים". בעת הפינוי עצמו לא היה זכר לכל אלו.
גם הצד הפלסטיני לא נותר שלו. ברצועת עזה נוצר מצב של אנרכיה, בעקבות מלחמות "ירושה" על השלל שעתיד ליפול בחיקם. כך בוצעו על ידי אנשי דחלאן חטיפות של אנשים שונים, שכולם שוחררו בחיים רק לאחר התערבות של יו"ר הרשות, יאסר ערפאת.
ב-14 בספטמבר 2004 קיבל הקבינט המדיני-ביטחוני את עקרונות החקיקה לפיצויים. מיום זה מתנחלים שירצו להתפנות יוכלו לקבל מקדמות. כניסת ההליך לשלב מעשי הלהיטה את הרוחות. שר האוצר, בנימין נתניהו, הודיע שהוא בעד משאל עם, כדי לצנן את הרוחות. התקבלו איומים על חייו של ראש מנהלת ההתנתקות יונתן בשיא אך בסופו של דבר חששות אלו התגלו כחששות שווא
המאבק להעברת התוכנית בכנסת.
אחרי אישור התוכנית בממשלה, נותר היה להעביר אותה בכנסת. בינתיים, ברצועת עזה חלה הסלמה.
מבצע ימי תשובה.
ב-30 בספטמבר 2004 פתח צה"ל במבצע ימי תשובה בצפון הרצועה אחרי ששני ילדים נהרגו ממטח רקטות קסאם על העיר שדרות. במבצע זה נכנסו כוחות צה"ל לבית חאנון, בית לאהיא ומחנה הפליטים ג'בליה במטרה למנוע את ירי רקטות הקאסם אל עבר שדרות ויישובי גוש קטיף. במהלך המבצע נהרגו עוד 3 ישראלים, ואילו הפלסטינים שילמו מחיר כבד: כ-133 פלסטינים, רובם הגדול מחבלים, נהרגו במהלך המבצע, ועשרות בתים נהרסו.
הפלסטינים והשמאל האשימו את שרון בניסיון להבעיר את הרצועה בשביל לצאת מעזה בשיטת האדמה החרוכה, ואילו מתנגדי ההתנתקות טענו שיציאה מעזה תביא לכך שרקטות קאסם ינחתו גם באשקלון ובחוות השקמים.
ההצבעה בכנסת.
ב-26 באוקטובר 2004 אושרה תוכנית ההתנתקות המתוקנת בהצבעה דרמטית בכנסת, ברוב של 67 כנגד 45 ו-7 נמנעים, כאשר הליכוד היה מפוצל בהצבעתו, רובו ככולו של השמאל הצביע בעד התוכנית, ואילו מרבית הסיעות הערביות נמנעו. השר עוזי לנדאו וסגן השר מיכאל רצון שהצביעו נגד קיבלו מכתבי פיטורין מיד לאחר ההצבעה. בהחלטה שאושרה לא אושר פינוי בפועל של התנחלויות אלא רק הכנת המסגרת ליישום תוכנית ההתנתקות (חקיקת חוקי הפיצויים, הסדרתה החוקית של מנהלת סל"ע). בעקבות ההצבעה העמידו בנימין נתניהו ולימור לבנת שהצביעו בעד תוכנית ההתנתקות יחד עם המפד"ל אולטימטום לגבי החלטה על משאל עם. המפד"ל אכן פרשה בתחילת נובמבר לאחר שהאולטימטום פג אולם נתניהו ולבנת ניצלו את התדרדרות מצבו של יאסר ערפאת והודיעו כי בנסיבות שהשתנו הם אינם פורשים מהממשלה.
חוק יישום תוכנית ההתנתקות (הידוע בכינוי חוק "פינוי-פיצוי"), שהוא החוק המסדיר את הפיצויים למפונים, אושר בכנסת ב-16 בפברואר 2005.
בעקבות ההתקדמות לעבר תהליך ההתנתקות וההסכמה על הצטרפות מפלגת העבודה והחרדים לממשלת שרון, החריפו מתנגדי ההתנתקות את מאבקם. קציני מילואים הודיעו שיסרבו פקודה. בצמתים, בערים ובגוש קטיף עצמו נערכו הפגנות, שבגדולות שבהן נכחו למעלה מ-100 אלף איש.
התגברות גל המחאה.
החל מתחילת אפריל 2005 עברו מתנגדי ההתנתקות להדגשת הבעיות ההומניות שייגרמו על ידי התוכנית (ניתוק ילדים מבתי הספר, פירוק קהילות) והטכניות (מקום למגורים, המשך חקלאות) במקום הנימוקים הביטחוניים שהיו במוקד קודם לכן.
לקראת יום העצמאות פתחו מתנגדי ההתנתקות במבצע כתום שבמסגרתו חולקו (במימון מועצת יש"ע) סרטים כתומים רבים.
המטה העולמי להצלת העם והארץ ערך כנס תחת הכותרת "מי לה' אלי", בהשתתפות אלפים בבנייני האומה. במסגרת הכנס נשאו נאומים בזכות סירוב פקודה והצדיעו לסרבנים, הרבנים תקעו בשופרות ולבשו שקים לאות אבל על קבלת התוכנית.
בתחילה יולי פתחו חברי הכנסת של הליכוד המתנגדים לתוכנית (בראשות עוזי לנדאו) בקמפיין, הכולל פרסום חוצות, המנסה לשכנע את הציבור להתנגד לתוכנית מטעמים ביטחוניים. בקמפיין צוטטו אישים ביטחוניים בכירים (כראש השב"כ, יובל דיסקין, וכרמטכ"ל לשעבר, משה יעלון), בדבר הסכנות שטומנת בחובה התוכנית.
קבוצה גדולה מרבני הציבור הדתי לאומי בראשות הרב אברהם שפירא, קראו לסרב לפקודת הפינוי. לעומתם רבנים אחרים וביניהם הרב שלמה אבינר ומרדכי אלון התנגדו לסירוב פקודה מטעמים שונים.
תמיכת הציבור בתוכנית ההתנתקות.
כשבועיים לפני המועד להתחלת ביצוע ההתנתקות דיווח עיתון "הארץ" על פי סקר שנערך באוניברסיטת תל אביב כי 57% מהיהודים בישראל, ו-60% מהציבור כולו תומך בתוכנית, ו-34% מתנגדים לה. 23% מהמתנגדים חוששים שהתוכנית תראה כבריחה, 21% מציינים חשש מהגברת הטרור. רק 9% תולים את התנגדותם בהיותה של עזה חלק מארץ ישראל המובטחת. 6% מהציבור עדיין האמינו שלא תבוצע כלל.
תהליך קבלת התוכנית.
חלק ממבקריה של התוכנית טענו שהיא התקבלה בדרך לא דרך, בפורום מצומצם של אנשי שרון, ללא הליך מסודר של דיונים מדיניים בממשלה, בצבא ובמועצה לביטחון לאומי. הרמטכ"ל משה יעלון טען כי לא היה שותף בהתייעצות בקבלת ההחלטה, אלא שמע עליה משר הביטחון שאול מופז, ולאחר מכן במאמר של יואל מרקוס וכי התוכנית התקבלה ללא דיונים ועבודת מטה באופן חובבני. את דבריו חיזק מבקר המדינה בדוח שהוציא בסוף ספטמבר 2006 כתב כי ראשי המועצה לביטחון לאומי שמעו על ההחלטה בטלוויזיה.
קישורים חיצוניים.
ראו עוד קישורים במאמר: תוכנית ההתנתקות
מגדלים
מִגְדָּלִים היא התנחלות ויישוב קהילתי השייך למועצה אזורית שומרון בעל אוכלוסייה דתית וחילונית. הוא ממוקם סמוך לכפר הפלסטיני קוסרה, כ-9 ק"מ מזרחית לצומת תפוח וכ-5 ק"מ מערבית למעלה אפרים וגיתית, על צומת הכבישים חוצה שומרון ודרך אלון.
היישוב הוקם בשנת 1984 כהיאחזות נח"ל שאוזרחה בשנת 1986 על ידי תושבים מגוש דן בעזרת תנועת אמנה. ביישוב מעל ל-80 בתי אב מאוכלסים.
שמו של היישוב סמלי, ונגזר משמו של הכפר הסמוך ממזרח מג'דל בני פאדל, ששימר בתורו שם של יישוב קדום בשם "מגדל". מצפון ליישוב נמצאת העיירה עקרבה, היא עיר המחוז עקרבת מימי בית שני, וממערב ליישוב נמצאים הכפרים קוסרה וג'וריש, המזוהה עם גרשׂה, עירו של שמעון בר גיורא.
היסטוריה.
בשנת 1983, בימי ממשלת שמיר, התכנסה קבוצה של עובדי "אגד" שביקשו להקים יישוב ליד ברקן, במקום בו ממוקם כיום אזור התעשייה ברקן. הקבוצה פנתה בתחילה לתנועת חירות-בית"ר וכשלא נענתה פנתה ל"אמנה". לאחר סיורים בשומרון שאורגנו לקבוצה על ידי אמנה, הגיעו להיאחזות נח"ל מגדלים שהוקמה בקיץ 1983 במסגרת תוכניתו של שר הביטחון דאז, אריאל שרון, להקים 22 היאחזויות נח"ל.
הגרעין התפרק, אך ליאורה יגודה, אשתו של אחד מעובדי "אגד", הצליחה לגבש גרעין חדש שעלה לקרקע בדצמבר 1985.
כפר הסטודנטים מגדלים.
כפר הסטודנטים מגדלים הוא כפר הסטודנטים הראשון ביהודה ושומרון. בשנת 2015 צורפה לניהולו עמותת "קדמה" המפעילה כפרי סטודנטים ברחבי יהודה ושומרון. הכפר קיבץ סטודנטים הפועלים לפיתוח היישוב במגוון משימות התנדבותיות כגון אירועים קהילתיים, חונכות אישית, חוגים ועוד. רוב הסטודנטים למדו באוניברסיטת אריאל.
כפר הסטודנטים נסגר באוגוסט 2015 עקב גידול באוכלוסיית היישוב וחוסר במקום למשפחות שרצו להתגורר ביישוב.
מעלה שומרון
מַעֲלֵה-שׁוֹמְרוֹן היא שכונה במערב ההתנחלות קרני שומרון, וקודם לכן ישוב במועצה אזורית שומרון.
היסטוריה.