השליט החדש אלכסנדרו לפושניאנו הוכתר כשליט של "מולדוולאכיה" בעיירה הרלאו ב-12 בספטמבר 1552 ולאחר מכן נכנס לעיר הבירה סוצ'אבה.
לפי הכרוניקון גריגורה אורקה יואן ז'ולדיה היה שליט של מולדובה לשלושה ימים בלבד.
את ארוסתו, רוקסנדרה, הבת של פטרו רארש ושל אלנה ברנקוביץ', ולפיכך בת דודו לכאורה, לקח אלכסנדרו לפושניאנו לעצמו לאשה כדי לחזק עוד יותר את יחוסו.
בני משפחתו.
אחיו של יואן ז'ולדיה, הבויאר בדרגת ארמאש, שטפאן ז'ולדיה שרת במצודת ניאמץ. שטפאן ז'ולדיה היה אב לשתי בנות - מרגיטה או מרגיוליצה ותאודורה. תאודורה התנזרה והפכה בגלל חייה הסגפניים ומעשי נסים שבהם הייתה מעורבת, לתאודורה הקדושה מסיחלה. היא חייתה במנזרים במזרח ולאכיה ובחבל מולדובה והייתה לרומניה הראשונה שהוכרה כקדושה של הכנסייה האורתודוקסית. ייתכן כי בני משפחה אחרים של ז'ולדיה נמלטו לטרנסילבניה - לכפר מיטיטל על יד אוראדיה.
הרב דה פרובאנס
תת הלוח ישראל וסיני
חולין על טהרת הקודש
בהלכות טומאה וטהרה, חולין על טהרת הקודש הוא כינוי הלכתי לאוכל שאין עליו קדושת תרומה או קודש, אבל בעליו החליט להתייחס אליו כאוכל קדוש, שאסור לטמאו ואסור לאכלו בטומאה, כדי להרגיל את עצמו לשמור את אוכלי הקדשים בטהרה, כך שגם אוכלי הקדשים שברשותו, יישארו בטהרה.
לרוב, דרך הכוהנים, האוכלים תרומה, להחיל קדושה זו, על מאכלי בשר, שכן קדשי המזבח הם בשר. למרות שקדשי המזבח הם בקר וצאן, נהגו הכוהנים להחיל קדושה זו גם על בשר חיה, שכן כל סוגי הבשר דומים זה לזה בצורתם, וניתן להחליף ביניהם, וכדי להרגיל עצמם באכילת בשר בטהרה, הם הרגילו את עצמם בכל מיני הבשר. לפי הרמב"ם, הכוהנים רצו בכך להבדל ממאכלי העמי הארצות- אנשים שאינם בקיאים בהלכה, שמאכליהם טמאים מכיוון שאינם יודעים לשמור על עצמם בטהרה.
באופן דומה, חולין על טהרת תרומה הם חולין שההתייחסות אליהם הם כמו אל תרומה, שקדושתה פחותה מקדשים, למשל בכך שאין בה את דרגת רביעי לטומאה. קדושה זו החילו הכוהנים רק על פירות, שכן תרומה מופרשת רק מפירות הצומחים מהקרקע, ולא מהחי.
כמו כן, חולין על טהרת פרה הם חולין שנשמרו אף מטומאת חמישי לטומאה, הקיימת רק בדיני פרה אדומה.
ההלכה.
בחולין על טהרת הקודש עצמם, נחלקו התנאים, האם דינם ממש כשל קודש, ובעוד שרבי אליעזר בן צדוק סבור שדינם כשל תרומה ויש בה אף את שלישי לטומאה, סבורים שאר החכמים שדינם פחות מעט משל קודש, ואין בה את דיני שלישי ורביעי לטומאה. לפי רבי אליעזר, קיים בה אף רביעי לטומאה, ממש כשל קודש.
כאשר אדם מחמיר על עצמו שמאכליו יהיו "חולין על טהרת הקודש" או על טהרת תרומה, חל איסור מדרבנן על האוכל ועליו, שעליו לקיים את מנהגו ואינו יכול לטמא את האוכל. דין זה נגזר מדיני נדר וקונם, בהם ניתנה רשות וסמכות הלכתית לאדם לאסור על עצמו את המותר לו. לפי דעה אחת, אין כוח לאדם להתפיס (=להחיל) קדושת קודש על חולין, ורק קדושת תרומה הוא יכול להתפיס.
חולין על טהרת תרומה
קירגיסטן הסובייטית
אוזבקיסטן הסובייטית
קזחסטן הסובייטית
אזרבייג'ן הסובייטית
טיילת תל אביב
רוגובה (ליטא)
רוגובה (בליטאית: Raguva; ביידיש: ראגאווא, ראָגעווע (רוֹגֶבֶה); ברוסית: Рогово (Rogovo); בפולנית: Rogów) היא עיירה קטנה במחוז פוניבז' בצפון ליטא. על פי מפקד האוכלוסין שנערך ב-2001 התגוררו בעיירה 610 תושבים.
עד מלחמת העולם השנייה התקיימה במקום קהילה יהודית שמנתה ערב השואה כ-600 נפשות. אחד מרבניה הידועים של העיירה היה הרב משה מישל שמואל שפירא מחבר הספר "תבואות שמש". על פי נתוני "איגוד יוצאי ליטא בישראל" נרצחו רבים מבני הקהילה בפיוסט באלול תש"א, אוגוסט 1941.
רוגובה
ראגעווע
ראגאווא
1955 בארצות הברית
1955 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 179 שנה מיום היווסדה.
1954 בארצות הברית
1954 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 178 שנה מיום היווסדה.
פטנט רשום
1953 בארצות הברית
1953 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 177 שנה מיום היווסדה.
1952 בארצות הברית
1952 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 176 שנה מיום היווסדה.
1951 בארצות הברית
1951 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 175 שנה מיום היווסדה.
קלאו בכיר
קָלָאוֹ בכיר (שם מדעי: "Buceros bicornis") הוא מין של עוף טרופי במשפחת הקלאוניים. תחום תפוצתו מתפרס על מספר מדינות בדרום-מזרח אסיה ובדרום אסיה, שמהן ניתן למנות את אינדונזיה, הודו, סומטרה, חצי האי המלאי, בהוטן, בנגלדש, קמבודיה, סין, לאוס, בורמה, נפאל, תאילנד, וייטנאם ואזור ההימלאיה; אזור המחיה המועדף עליו בטבע הוא ביערות עד לחים ויערות נשירים. הקלאויים מעדיפים לקנן בעצים שגובהם עבר את גובה החופה. הקלאויים חיים בגובה של 2,000-600 מטר מעל פני הים. תוחלת חייהם ארוכה יחסית לעוף: היא יכולה להגיע עד ל-50 שנים בשבי ול-40-35 שנים בטבע. הקלאו הבכיר הוא הקלאו הגדול ביותר בהודו.
תיאור.
זהו הקלאו האסייתי הכבד ביותר- אורכו בין 92 ס"מ ל-120 ס"מ; מוטת כנפיו 152 ס"מ, אורך הזנב 43-38 ס"מ, ואורך המקור 305-25 ס"מ. משקל הקלאו נע בין 4.8 ל-8.8 ק"ג, כאשר הנקבה קטנה יותר מהזכר. הקלאו ניחן בצבעים מרהיבים: צהוב, שחור, כתום ולבן, אם כי בשעת התעופה נראות בעיקר נוצות שחורות. יש לו מעין "כתר" על הראש בצבע כתום.
מקורו הגדול מאפשר קטיף של פירות גדולים מהעץ. למרות המקור הגדול, הוא וה"קסדה" שמעליו קלי משקל במיוחד, מפני שהם חלולים, ובתוך הקסדה רק מספר קטן מאוד של עצמות קטנות וחלולות. קסדתו החלולה מספקת לו יתרון, שכן קסדה מלאה עשויה להכביד ולהקשות עליו במעופו. הקסדה משמשת לפילוס דרך בתוך היער וכתיבת תהודה, המאפשרת לקריאותיהם של הקלאויים להגיע למרחקים גדולים, עד כקילומטר. בנוסף לכך, הקסדה שימושית ביותר לזיהוי זכר שהגיע לבגרות מינית - הקסדה מתפתחת בהדרגה מגיל חצי שנה, אך מגיעה לגודלה המלא בגיל 5. הזכרים נבדלים מן הנקבות בקשתיות האדומות שלהם, בעוד שלנקבות יש קשתיות לבנות. הבדל נוסף הוא שלזכר קצה הקסדה צבוע בשחור ואצל הנקבה כל הקסדה צהובה מלבד כתם אדום על הקצה האחורי. אוכלוסיית הזכרים גדולה מעט יותר ממספר הנקבות.
התנהגות.
הקלאו הבכיר הוא מין חברותי ועף בקבוצות של כ-5 פרטים. הוא משתמש בקולו הרם למטרות שונות, לדוגמה כדי להכריז על מקום שבו ניתן למצוא אוכל, אך בעיקר למטרות חיזור. קולו מוגבר בעונת הקינון. הקלאויים משמיעים בדרך כלל את קריאותיהם בבוקר או לפנות ערב.
קריאותיהם של הקלאויים מושמעות בדרך כלל ב"דואטים", לעיתים בין זכר לנקבה. בדרך כלל ניתן להבדיל בין קריאת הזכר לקריאת הנקבה על ידי גובה הצליל.
הקלאו ניזון מפירות המכילים שומנים וסוכר, חרקים, לטאות, מיני דגן, גוזלים, נחשים וזוחלים למיניהם, אותם הוא מחפש בצמרות העצים ועל האדמה. בעת עונת הקינון, כשהנקבה מרותקת לעץ, הנחשים הם אויביו של הקלאו, אך בכל זמן אחר הם מזונו. לאחר האכילה, הקלאו מקיא חלקי מזון לא אכילים כגון עצמות.
פירות הפיקוס התאימו את עצמם לקלאויים ולאחר שהקלאו אוכל אותם, הזרעים יוצאים בלשלשת של הקלאו, צומחים כשהלשלשת משמשת להם כדשן, וכך מתפשטים ברחבי היער; בכך הקלאו מייעל מאוד את הפצת הפיקוס ברחבי היער והפצת הפיקוסים אף תלויה בו. פירות הפיקוס גם מהווים רוב מוחץ בתזונתו של הקלאו, ולעיתים, הקלאו אוכל יותר מ-150 פירות של פיקוס בארוחה אחת. הקלאו עשוי לחצות קילומטרים רבים בחיפוש אחר מזון. הקלאויים עשויים לריב עם מינים אחרים בעת התגודדות על מקומות אכילה. לעיתים הקלאויים אוכלים ביחד בקבוצה של כ-200 פרטים, המתגודדים יחד על עצי פרי. פולשים המתקרבים אל עצי הפרי שקלאויים מתגודדים בהם מוזהרים בקריאות. אם הם לא מתרחקים, הקלאויים תוקפים אותם.
תזונתו של הקלאו אומנם מורכבת בעיקר מפיקוסים, אך בכל אזור מחיה לקלאויים יש העדפות מזון שונות במקצת: בהודו, הפיקוס מהווה 73% מתזונתו הכוללת של הקלאו.
בלטאות הקלאו מטפל באופן מיוחד; הוא תופס את הלטאה, מכה אותה בעץ, וכך מרכך את הבשר.
הקלאויים טריטוריאליים - בעונת הקינון הטריטוריה של הזוג יכול להגיע לרדיוס של כ-100 מטר מסביב לקן.
לקראת רדת הערב הקלאויים מתאספים על מספר ענפים ולנים בקבוצות. בזמן השינה הראש מופנה כלפי מעלה בזווית.
הקלאו רעשני מאוד במעופו והרעש יכול להגיע למרחק של קילומטר ממקום הלהקה, מפני שהמרווחים בין נוצה לנוצה בכנפיו גדולים יותר מאשר אצל רוב הציפורים; הרוח עוברת דרכם וכך הם משמיעים רעש זה. הקלאו מורח לעיתים שמן מבלוטה מיוחדת על חלקים שונים בגופו, וכתוצאה מכך הצבע של המקום שבו הקלאו מרח את השמן נעשה צהוב. גם הצבע הצהוב במקורו, בצווארו ובנקודות שונות בכנף של הקלאו נגרמים כתוצאה מהשמן.
הקלאו בדרך כלל חי בחופת יער הגשם, בדרך כלל בעצים שגובהם עולה על 20 מ'. לעיתים רחוקות נראה מקפץ על עלי העצים.
קינון.
הקלאויים מונוגמיים. הרבייה של הקלאויים הבכירים מתרחשת ברוב תחומי התפוצה שלו בחודשים ינואר-פברואר, אך בהרי ההימלאיה היא מתרחשת בחודשים מרץ-אפריל. עונת הרבייה אצל הקלאויים מתרחשת פעם בשנה בחודשים פברואר-מאי. בעונת החיזור, הזכרים משתמשים בקסדה שלהם לקרבות חזותיים שמטרתם למשוך את תשומת לבה של הנקבה. בנוסף לכך, הם מבצעים תרגילי אקרובטיקה באוויר. בעונת הקינון זוגות משוחחים זה עם זה באמצעות קריאות.