בין השנים 1975–1969 למד רפואת שיניים בבית הספר לרפואת שיניים של האוניברסיטה העברית בירושלים, וקיבל תואר דוקטור ברפואת שיניים, (DMD). קודם לכן למד באוניברסיטת בר-אילן פסיכולוגיה וביולוגיה. במהלך השנים השתלם בפריודונטיה (רפואת חניכיים), השתלות ברפואת שיניים (אצל ממציא השיטה, הפרופ' ברנמרק בשוודיה) ובנושאים רבים נוספים בתחומי רפואת השיניים, בהיפנוזה ובמדעי ההתנהגות, בישראל ומחוצה לה.
צבירן ניהל מרפאה פרטית בפתח תקווה (עד 2004) ובמקביל, ניהל בית ספר להכשרת סייעות מוסמכות ברפואת שיניים, ברמת גן, ברישיון משרד הבריאות.
צבירן היה מבין מקימי ושימש כמנהלו הרפואי של "המרכז למדעי הבריאות", באוניברסיטת בר-אילן, שם עסק בין השאר בניהול, תוכניות לימוד והוראה. כמו כן, היה מעורב ואף ניהל מחקרים בתחום מצבי-הלחץ, היפנוזה, איידס וסרטן במשך כ-14 שנים. במסגרת זו הופיע בכנסים כמרצה רבים בישראל וברחבי העולם. ד"ר צבירן הרבה להשתמש בהיפנוזה לצרכים טיפוליים ברפואת שיניים.
ד"ר צבירן שימש כדיקן לימודים בארץ, מטעם אוניברסיטת ספרינגפילד במסצ'וסטס, שם קיבל תואר פרופסור עמית, כמרצה באוניברסיטה זו, בארצות הברית, בנושא התמודדות במצבי לחץ, במסגרת לימודים במדעי ההתנהגות.
משנת 1997 ועד פטירתו, שימש כדיקן המכללה למדעי הבריאות וההתנהגות, העוסקת בלימודי שיננות, סייעות, הכנה לבחינות רישוי לרופאי שיניים והיפנוזה-רפואית, כולם ברישיון משרד הבריאות. כמו כן מתקיימים במכללה לימודים במדעי ההתנהגות, התמודדות במצבי לחץ וחרדה, לימודי-חוץ, כגון: מזכירות רפואית ומשפטית, מטפלות בקשישים ובילדים. במקום גם נמצא "מכון-נעמן" לאבחונים פסיכולוגיים שונים.
בבנייה החופשית.
צבירן הצטרף לבנייה החופשית בשנת 1997. התקדם בדרגות ובשנת 2004 מונה כנשיא לשכת בונים חופשיים "ראש העין" בפתח תקווה. שימש בשנת 2006 כממונה על המוזיאון של הלשכה הגדולה למדינת ישראל, ובשנים 2007–2008 כמפקח אזורי באזור המרכז. אחר כך שימש במשרת "מפקח ראשון גדול" והקים וניהל את "המכללה ללימודי הבנייה החופשית", בחסות הלשכה הגדולה למדינת ישראל שפעלה ברחבי הארץ. במקביל, שימש כעורך "הבונה החופשי" והעדכן (הידיעון המקוון) "המזווית והמחוגה". כבר באותן שנים החל לעסוק בלימוד וקריאה בנושאים המגוונים הקשורים לבנייה החופשית וכתב מאמרים רבים וכן החל לכתוב את ספריו בתחום.
בשנת 2011 מונה לסגן הנשיא הגדול של הלשכה הגדולה למדינת ישראל.
בנוסחים הנלווים.
צבירן החל לפעול גם בנוסחים הנלווים של הלשכה הגדולה למדינת ישראל:
דרך חדשה בבנייה החופשית.
בשנת 2012 הנהיג, יחד עם ארנסט לב, אלעזר איתן, משה אקסלרוד, אילן הרשטיין ואבנר אלמליח (חברי הוועד הגדול), אליהם הצטרף יצחק בן דוד (בנדה), מי שהיה קודם לכן נשיא "לשכת חרמון", את הפרישה מן "הלשכה הגדולה למדינת ישראל". אליהם הצטרפו מאוחר יותר "לשכת כרמים" מכרמיאל, לשכת "אירוס הארגמן" ("חבצלת השרון" לשעבר) מנתניה וכן קבוצה גדולה של אחים.
מוטי צבירן יחד עם האחים המוזכרים לעיל ועוד רבים אחרים הקימו לשכה גדולה חדשה של בונים חופשיים בשם "הלשכה הגדולה 'ירושלים' של בונים חופשיים קדמונים ומקובלים במדינת ישראל". הוא שימש בה כנשיא גדול עד שנת 2017. במהלך התקופה שחלפה מאז הקמתה של לשכה גדולה זו, היא התפתחה עד מאוד. נקבעו נהלים מתאימים, נכתבו "חוקה וקודקס של חוקים". נכתבו ספרים להתנהלות המערכת הטקסית של האחים במסדר, וכן מערכת לימודים והכשרה בתחומי הבנייה החופשית. פעילותן של לשכות-הבת של "הלשכה הגדולה ירושלים" מתנהלת כראוי, תוך השתלבות ותיאום עם פעילותה של "הלשכה הגדולה ירושלים" במערך הארצי. כמו כן, נוצרה מערכת מסועפת של קשרים בינלאומיים עם "לשכות גדולות" מחוץ לישראל, מערכת הממשיכה להתפתח.
צבירן הרצה בישראל וברחבי העולם בנושאי הבנייה החופשית.
ספרים.
צבירן הוציא לאור ארבעה ספרים בימי חייו. הראשון מביניהם היה ספר מתח בשם: "התניה לרצח, קשר הדמים". הספר יצא לאור בשנת 1997, בהוצאת מ.ר.ג.ש. (373 עמודים).
יצאו לאור שני ספרים נוספים פרי עטו: "מסיפוריו של סטודנט לרפואה" ו"סכנה בצל המיואון", שהוא ספר מתח המשכי ל"התניה לרצח, קשר הדמים".
לפני מותו סיים לכתוב ספר נוסף בתחום המתח, המשלב תעלומות בינלאומיות יחד עם הבנייה החופשית, אך זה טרם פורסם.
מוטי צבירן הוציא לאור גם שלושה ספרים העוסקים בבנייה החופשית:
פעילות ציבורית.
בין השנים 1994 – 1996 שימש צבירן כיועץ מקצועי לענייני רפואת שיניים, לשר הבריאות, ד"ר אפרים סנה. בין השנים 1992 – 1997 כיהן כחבר מועצת העיר פתח תקווה, ושימש בראש מנהל המחשוב של העיר. קודם לכן פעל במסגרות מקומיות בעירו פתח תקווה, שם עמד בין השאר בראש הסניף של האגודה למלחמה בסרטן, והיה חבר במועצת המתנדבים בעיר, חבר בוועדי הורים ועוד.
במסגרת ארגון המתנדבים: "ליונס-ישראל".
בין השנים 1984 – 1985 היה צבירן נציב "הליונס" בישראל (מי שעומד בראש ארגון ה"ליונס" בארץ), הנציב הצעיר ביותר בעולם, בתקופתו. הוא ייצג את הארגון בוועידה העולמית בסן פרנסיסקו שבארצות הברית. בוועידה זו העלה את הרעיון לצרף נשים לארגון ונתקל בהתנגדות עזה. ארבע שנים לאחר מכן, כפה בית המשפט העליון בארצות הברית על ה"ליונס" לקבל נשים כשוות זכויות לגברים ותוך מספר שנים לאחר מכן, החלו גם להיבחר נציבות בראש ארגון זה, ברחבי תבל.
היה זה לאחר שנים רבות של פעילות התנדבותית וחברתית, עשירה ומגוונת מטעם ה"ליונס" בארץ וסיוע רב בהקמת מועדונים חדשים ביישובים שונים במסגרתו.
צבירן היה מבין מקימי "התראה רפואית" והיה מנהלו הרפואי. היה זה גוף שקם מתוך "ליונס ישראל" ודאג להנפיק תוויות "התראה רפואית" ממתכת, לבעלי מחלות ותופעות כמו סוכרת, אפילפסיה ועוד רבות אחרות. היה זה למעשה סניף של הארגון הבינלאומי שפעל מקליפורניה, ארצות הברית, בשם: Medic Alert. לתוויות הייתה מערכת של תמיכה בתיקים אישיים, במרכז הרפואי "השרון" (מרכז רפואי רבין) בפתח תקווה.
משפחתו.
צבירן היה נשוי לרחל, מורה במקצועה, ששימשה כמנהלת משרד המרפאה הפרטית והתלוותה אליו במרבית פעילויותיו.
צבירן היה אב לשני בנים: גיל, בעל תואר דוקטור לפיזיקה רפואית, אוניברסיטת תל אביב. ושגיא, עורך דין, בוגר תואר שני בפילוסופיה של המשפט, בהצטיינות, אוניברסיטת תל אביב וסופר.
יגיל לוי
יגיל לוי (נולד ב-1958) הוא פרופסור מן המניין באוניברסיטה הפתוחה, חוקר היחסים צבא-חברה בישראל.
חייו ופועלו.
יגיל לוי נולד בשנת 1958 וגדל ברמת גן. אביו היה ד"ר יאיר לוי, סוציולוג כפרי, ששימש המנהל המדעי של סירקום, המרכז הבינלאומי לחקר קהילות שתופיות כפריות. אימו אסתר לוי לימדה ריתמיקה במשך כמעט 70 שנה בבתי ספר וגני ילדים בתל אביב וברמת גן. סבו היה ד"ר יום-טוב לוינסקי, מחלוצי חקר הפולקלור היהודי וממייסדי חברת "ידע עם" לפולקלור יהודי ודודו היה ד"ר ליאו לוי, שחקר את המוזיקה של יהדות איטליה. אחותו היא ד"ר מיכל לוי-קרן, מרצה לחינוך בסמינר הקיבוצים.
לוי הוא בוגר תיכון אהל-שם ברמת גן. עם גיוסו לצה"ל שובץ לוי בחיל השריון ועבר הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קצינים. במהלך תקופת השירות, בשנים 1982 - 1984, הוא למד לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב בחוג למדע המדינה. לאחר מכן חזר לשירות ושימש במגוון תפקידי מטה ופיקוד ובהם ראש לשכתו של האלוף אורי שגיא וראש ענף בחטיבת המבצעים במטכ"ל. הוא השתחרר בדרגת סגן-אלוף בשנת 1988 וחזר לאוניברסיטת תל אביב למסלול ישיר לדוקטורט אותו השלים בשנת 1993.
נושא עבודת הדוקטור שלו היה "תפקיד הספירה הצבאית בבינוי הסדר החברתי-פוליטי בישראל: ניהול הסכסוך הישראלי-ערבי כאסטרטגיית שליטה מדינתית" והיא נערכה בהנחייתו של פרופ' יונתן שפירא. במקביל לימד לוי בחוג למדע המדינה. עם סיום הדוקטורט נסע לוי ללימודי פוסט דוקטורט ב- The New School for Social Research בניו יורק בהדרכתו של פרופ' צ'ארלס טילי .
לאחר שובו ארצה החליט לוי למקד את עיקר עיסוקיו מחוץ לאקדמיה. בין השנים 1997–1999 הוא שימש מנכ"ל עיריית רמלה והיה שותף להבראתה. בשנים 1999–2001 שימש מנכ"ל ויצו העולמית ומאז ועד לשנת 2008 עסק בייעוץ. במקביל, באופן חלקי הוא לימד באוניברסיטה הפתוחה ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב ועסק במחקר באופן עצמאי. בשנת 2008 מונה לוי לחבר סגל בכיר באוניברסיטה הפתוחה, בשנת 2009 קודם לדרגת פרופסור חבר ובשנת 2013 לפרופסור מן המניין.
בשנת 2012 שהה לוי באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון כפרופ' אורח. בשנת 2013 נבחר לוי לנשיא ארגומס (ERGOMAS), האגודה האירופאית לחקר צבא-חברה, והוא הראשון שנבחר לתפקיד זה מחוץ לאירופה. בשנים 2014 - 2016 שימש לוי עורך משותף של כתב העת "מגמות" - כתב עת בין-תחומי במדעי החברה, לצידו של פרופ' יורם בילו. כן שימש בשנים 2006–2014 יו"ר קהילת צבא של האגודה הסוציולוגית הישראלית (חלק מהזמן יו"ר משותף לצידו של ד"ר זאב לרר), וחבר מערכת כתב העת Armed Forces &amp; Society משנת 2011. בשנת 2017 שהה לוי כעמית מחקר במכון האוניברסיטה האירופית בפירנצה (EUI). בשנת 2018 שימש לוי סגן נשיאת האגודה הסוציולוגית הישראלית.
על ספריו זכה לוי במספר פרסים: פרס צ'צ'יק לחקר ביטחון ישראל מטעם המכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS) עבור הספר "מצבא העם לצבא הפריפריות", שני פרסי האגודה הישראלית למדע המדינה עבור ספריו צבא אחר לישראל ומצבא העם לצבא הפריפריות, פרס שפירא של האגודה הבינלאומית ללימודי ישראל על ספרו Israel's Death Hierarchy וציון לשבח מטעם פרס יצחק שדה לספרות צבאית על ספרו מי שולט על הצבא.
מחקריו.