קראוס ומשפחתו עברו לגור בהדסים, מוסד חינוכי ופנימייה בשרון שהוקם במטרה לקלוט ילדים ניצולי השואה. הוא לימד אנגלית וכך עשתה גם רעייתו מאוחר יותר, לאחר שהשלימה הכשרה בסמינר. בהדסים הם חיו ועבדו 29 שנים. לאחר זמן בארץ, קראוס חש שהוא מאבד את יכולתו להתבטא בצ'כית ועבר לכתוב באנגלית.
כשבתו הייתה בת שמונה היא אובחנה כסובלת ממחלת כבד חשוכת מרפא. שנתיים לאחר מכן נולד לקראוס בן נוסף, רוני. הבת חייתה עוד 12 שנים ונפטרה לבסוף כשהיא כמעט בת עשרים. קראוס קרא לאותן שנים "השואה השנייה" שלו. הקשה מכל היה להסתיר מהילדה את חומרת מחלתה שהייתה סופנית, ולהעמיד פנים שהיא מחלימה.
חוש ההומור של קראוס, סגנונו התיאטרלי ושליטתו בספרות הפכו אותו למורה מאוד פופולרי בבית הספר. הוא היה מחנך משקיע ומוערך אבל בערבים ובזמנו הפנוי ישב וכתב. במשך כמה שנים שקד על כתיבת ספר בשם "שנות מדבר", שאותו העריך כעבודתו החשובה ביותר. למרות מאמציו, הספר לא התפרסם בעודו בחייו.
בשנת 1986 הפסיק ללמד בהדסים, אך במקום לפרוש לגמלאות החל בקריירה חדשה. הוא למד גרפולוגיה משום שהאמין ביכולתה ללמד דברים על אופי האדם. בני הזוג עברו מהדסים לנתניה. קראוס עבר בהצלחה את בחינת ההסמכה של אגודת הגרפולוגים בארצות הברית, הצטרף לאגודה הישראלית לגרפולוגיה מדעית, היה פעיל בחיבור בחינות ההסמכה לחברות ובמהרה הפך לאחד הגרפולוגים המוערכים בארץ.
כמה שנים אחר כך חלה. בתחילה זה היה לבו, אבל אז הוא אובחן כסובל מסרטן הקיבה. אמנם ניתוח מורכב הציל את חייו, אבל מאז הניתוח הוא נשאר מוגבל וחולה לשארית חייו. נפטר ב-5 באוקטובר 2000, בשלווה וללא ייסורים בביתו, כשהוא מוקף בבני משפחתו. אדית, דיטה, רעייתו של קראוס, היא גיבורת רב המכר- The Librarian of Auschwitz
Getty images
הניו-יורק טיימס
משה בן יוסף
הרב משה בן יוסף בן מרון לוי מנרבונה היה מגדולי חכמי פרובנס.
משה בן יוסף נולד בסוף המאה ה-11 או תחילת המאה ה-12 למשפחת רבנים בנרבונה. סבו, מרון הלוי היה מראשי הקהילה בנרבון. הוא למד אצל דודו הרב יצחק בן מרון, ראש הישיבה בנרבונא, וגדל להיות מגדולי חכמי פרובנס. הוא נמנה ראשון בין חכמי דורו, דבר המעיד על חשיבותו והיה מיחידי הראשונים אשר כונה גאון. הוא היה אחד מחברי ישיבת הזקנים של נרבונה ועמד בראש ישיבה של תלמידים. הרב בנימין זאב בנדיקט משער שבימיו פוצל תפקיד ראש ישיבת נרבונה בינו לבין הרב אברהם בן יצחק מנרבונה (ראב"י), כאשר ראב"י כיהן כראש ישיבת הזקנים ורמב"י כראש ישיבת התלמידים. הוא נפטר ככל הנראה לפני שנת 1165, שכן בנימין מטודילה שעבר בנרבונה אינו מזכירו.
הרב משה בן הרב יוסף נודע כרבם המובהק של הראב"ד השלישי ושל רבי זרחיה הלוי. הרב זרחיה הלוי כתב עליו (בספרו המאור הקטן מסכת חולין פרק שלישי): "והוא הרב המובהק שלנו ועליו היינו סומכים".
הרב משה בן הרב יוסף חיבר פירושים רבים למסכתות התלמוד, אך הם לא הגיעו לידינו. מרבים להביא מפירושיו, תלמידו המובהק הרז"ה, וכן הרמב"ן.
קניג
קניג, קוניג או קנינג (מגרמנית: König, בכתיב ללא אומלאוט: Koenig, ביידיש: קעניג) הוא שם משפחה שפירושו המילולי הוא מלך.
הימאצ'ל פראדש
קנינג
פורום המטה הכללי
Strictly For My N.I.G.G.A.Z.
Strictly 4 My N.I.G.G.A.Z.
Strictly 4 My N.I.G.G.A.Z. הוא אלבום הסטודיו השני של הראפר האמריקאי טופאק שאקור. בדומה לאלבום הבכורה שלו (2Pacalypse Now), שירי האלבום מדגישים את דעותיו הפוליטיות והחברתיות של טופאק. האלבום היה אמור להיות בשם "Troublesome 21", לפי גילו של שאקור באותם ימים.
האלבום שדורג במקום 24 בבילבורד 200, האלבום השיג הצלחה מסחרית יותר מקודמו וישנם הבדלים בולטים בייצור. האלבום הזה נחשב לאלבום ה"פריצה" של שאקור, הוא כלל את הלהיטים "Keep Ya Head Up" ו-"I Get Around" והגיע למעמד פלטינה.
האלבום יצא לראשונה ב-Interscope Records אך זכויותיו שייכות עכשיו לחברת התקליטים אמארו בידור שבבעלות אמו, אפני שאקור.
נחום שימקין
ד"ר נחום שימקין (14 ביולי 1879 – 13 ביולי 1952) היה פעיל ציוני ורופא עיניים, מנהל בית החולים העברי הראשון בחיפה.
קורות חיים.
נחום איסאקוביץ' (בן יצחק) שימקין נולד בכפר ג'רבץ ליד יקטרינוסלב ברוסיה ובהמשך עבר עם משפחתו לקרץ שבקרים. מסיבות כלכליות הפסיק את לימודיו בסיום בית הספר העממי אך בגיל 19 ניגש לבחינות הקבלה לכיתה האחרונה בתיכון ועבר בהצטיינות, ובהמשך סיים בהצטינות גם את בחינות הבגרות. ב-1900 התקבל לאוניברסיטת אודסה, במחלקה למדעי הטבע, וב-1906 סיים את לימודיו בהצטיינות. עבודת הגמר שלו הייתה בנושא "ערך האלומיניום לצמחים". באותה שנה התקבל ללימודי הרפואה אותם סיים ב-1910. ב-1908 במסגרת בחינה של מחלת הגרענת בקרב המהגרים לארצות הברית ליווה ילדים מהגרים יתומי פוגרומים, ובשנים 1911–1912 נסע לברלין להשתלם במחלות עיניים. שימקין השלים את הבחינות לתואר דוקטור ב-1914 ועבודת הדוקטורט שלו עסקה בכלי הלימפה בארובת העין. בגלל המלחמה הפסיק את העבודה על הדוקטורט ושירת בצבא הרוסי כרופא צבאי שטיפל בפצועי עיניים. הוא כתב עבודת דוקטורט חדשה בנושא "פציעות עיניים בנשק חם" אותה פרסם בחלקים ועליה זכה ב-1916 בפרס ע"ש ווינוב. באוקטובר 1917 "הגן" על העבודה וזכה בתואר דוקטור לרפואה באוניברסיטת קייב.
ב-1918 חזר לאודסה ושם עבד כרופא עיניים בבית החולים היהודי ובמרפאה העירונית. בתחילת 1919, כאשר השתלטו הבולשביקים על אודסה למשך ארבעה חודשים היה שימקין המפקח על כל מוסדות הבריאות בעיר.
שימקין היה פעיל ציוני מצעירותו. ב-1902 היה פעיל בחוג הסטודנטים "ירושלים" ועסק בתעמולה ציונית. הוא היה נציג הציונים בוועד הסטודנטים המרכזי ופעל לביטולו הזמני של הנומרוס קלאוזוס באודסה. מ-1905 ועד 1914 ארגן ופיקח על ההגנה העצמית של היהודים בעיר, והשיג וחילק להם נשק. הוא היה חבר הוועד הציוני באודסה ונבחר כציר בקונגרס הציוני מהקונגרס השביעי ועד לקונגרס האחד עשר. הוא גם ארגן את "מכבי" בעיר.
בשנת 1920 עלה שימקין לארץ ישראל, בעקבות פנייה של מנחם אוסישקין, בשל הצורך ברופא עיניים ביישוב. תחילה שימש כרופא ביפו ולאחר מכן בחיפה. כאשר הוקם בית החולים העברי הראשון בעיר, התמנה שימקין למנהלו, ושימש בתפקיד זה עד שנת 1927.
במסגרת המלחמה בגרענת, משנות העשרים בדיקות העיניים בבתי ספר נעשו על ידי "רופא נודד", שעבר מיישוב ליישוב, בדק תלמידים ודיווח על כך למועצה המדיצינית של הדסה. בהוראת הדסה, הוא אף נטל על עצמו את העבודה ההיגיינית-סניטרית ביישובים אלו. רופא עיניים נודד ראשון, שמלא תפקיד זה היה אריה פייגנבאום, ואחריו מלאו את התפקיד שימקין, מרים נופך, אפרים סיני, חיים יסקי ואחרים.
שימקין היה חבר בסניף הסתדרות הרופאים בחיפה שהקים הלל יפה, עם חברים נוספים: חיים יסקי, ברוך ניסנבוים, אריה (לייב) עפרון ויצחק גליקר.
שימקין עסק גם בעבודה מדעית ומחקרית. הוא אסף ועיבד חומר על מחלות העיניים בארץ ופרסם עבודה רבת היקף על הגרענת. הוא פרסם למעלה מחמישים מחקרים בחמש שפות, וגם בעברית, בין היתר בכתב העת הרפואה.
שימקין ניהל את מחלקת העיניים בבית החולים הדסה חיפה והתמחה בעיקר בניתוחי עפעפיים, סיבוכי גרענת ודלקת אביב.
היה נשוי לחנה לבית סלפוב ואב לשלושה, בהם המהנדס יצחק שימקין. בהמשך נפרד מאשתו ונשא את הרופאה החיפאית ד"ר אסתר קראוזה-גינצברג, שהייתה מנהלת המעבדה בהדסה. קראוזה גינצבורג מהרופאות היהודיות הראשונות ב, הייתה אחותו של אשר צבי גינצברג (אחד העם).
שימקין חיבר מחזות תנ"כיים, בהם "שאול המלך" (ניו יורק: 1937) ו"המלך שלמה: דרמה היסטורית בשלש מערכות ובשתי תמונות" (חיפה: 1940). המחזות האחרים נכתבו אודות דוד ומעשה אוריה. כל המחזות נכתבו ברוסית.
שימקין קבור בבית העלמין היהודי חוף הכרמל שבחיפה. הונצח ברחוב הנושא את שמו, בשכונת רמת בגין בחיפה.
מג'דל (טבריה)
מג'דל (בערבית: المجدل), היה כפר ערבי קטן על החוף המערבי של ים כנרת, בבקעת גינוסר, בגובה 200 מטרים מתחת לפני הים, חמישה קילומטרים צפונית לטבריה ודרומית לחורבת מנים.
על פי תוכנית החלוקה נועד הכפר להיות בתחום המדינה היהודית. במלחמת העצמאות, לאחר כיבוש העיר העתיקה של טבריה ופינוי אוכלוסייתה הערבית באפריל 1948 הסכימו תושבי הכפר להתפנות ופונו לירדן.
היסטוריה.
במאה ה-19 התיישבו במקום פלאחים עניים ממצרים שקראו לכפר מג'דל. השם השתמר מן היישוב הקדום מגדלא ששכן בסמוך. בשנת 1807 מוזכר לראשונה הכפר על ידי אולריך יאספר זטצן שעצר בכפר. הסופר והנוסע הבריטי ג'יימס סילק בקינגהאם הזכיר ב-1816 את העובדה שמספר מועט של משפחות מוסלמיות התגוררו במקום. בשנת 1812 עבר הנוסע והמזרחן השווייצרי יוהאן לודוויג בורקהרדט במקום וציין בספרו את מצבו העלוב של הכפר.
בשנת 1838 עבר החוקר האמריקאי אדוארד רובינסון בכפר וכתב עליו כך: "כפר מוסלמי קטן ועלוב הנראה כחורבה, על אף שאין בו שום שרידים עתיקים".
בשנת 1849 תיאר ויליאם פרנסיס לינץ', חבר משלחת אמריקאית שסיירה בים המלח ולאורך נהר הירדן, את הכפר כ"כפר עני בן כ-40 משפחות, כולם פלאחים, בתיו עשויים אבן וגגותיהם מכוסים בוץ".
איזבל ברטון, אשתו של החוקר ריצ'רד פרנסיס ברטון היא היחידה במאה ה-19 שהזכירה ביומנה, שהופיע ב-1879, את קיומו של קבר הש'ייח מוחמד אל-עג'מי בצידו הצפוני של הכפר וגם קבר נוסף, שעל פי המסורת הוא של דינה, בתו של יעקב אבינו.