בשנת 1989 שיחק בסרט "אש צולבת", ובסרט הטלוויזיה "רותי נעים" לצד גילי בן אוזיליו ומאיר בנאי, וכן בסרטו של יהודה ג'אד נאמן "רחובות האתמול" לצידו של אלון אבוטבול.
שנות ה-90.
באביב 1992 הוציא לרדיו תקליט שדרים בשם "מבול הצרות", שהלחין ביחד עם אלדד לידור, למילים של דודו ויזר.
ב-1993 הקליט להצגה "הקאמבק של גבי שושן" שיר המשך ל"שש עשרה מלאו לנער" הנקרא "שובו של הנער".
ב-1996 התארח שושן באלבומה של להקת "אתניקס" - "פופ" וביצע עימם את השיר "הקומונה" ('הם חלק מקולקטיב').
ב-1998 סיכם 25 שנות פעילות כסולן באלבום האוסף "16+1" (שכשמו יש בו 16 שירים ישנים מלהיטיו, ועוד אחד חדש), ופתח סיבוב הופעות נוסף עם שיר שכתב והלחין יוסי פרץ: "אל תוך הלילה".
ב-1999 שיחק שושן בהצגת הילדים ״מוכרת הגפרורים הקטנה״ לצידם של קרן שמש, וזאב שמשוני.
המאה ה-21.
ב-2001 השתתף בקדם אירוויזיון עם השיר "עולם נפלא" וסיים במקום האחרון.
ב-2003 יצאו שושן, שרי ועוזי פוקס במופע קאמבק משותף, שכלל את להיטיהם השונים, וכן חידושים ללהיטים של אחרים. המופע זכה להצלחה רבה, והוקלט לדיסק, שיצא באמצע 2014. עוד בשנת 2003 הוציא שושן אוסף כפול בחברת NMC בסדרת "NMC גולד" בעריכתו של אילן בן-שחר.
בינואר 2005 יצא אלבום האולפן השלישי - "בחושך ובאור", שכלל שירים כ"קו 5", "כשהלילה יורד" (מילים ולחן: יוסי זאבי), וחידוש ל"לי ולך", שביצעה במקור שלישיית "הגשש החיור" בפסטיבל הזמר המזרחי בשנת 1971.
ב-13 במאי 2007 השתתף באיחוד להקת 'אחרית הימים' במופע חד-פעמי במועדון "צוותא" בתל אביב. באיחוד השתתפו כל חברי הלהקה, למעט זוהר לוי, שסירב לעלות על במה.
ב-2009 הוציא לאור סינגל חדש לרדיו, "אתה אחי", בו הוא שר יחד עם אחיו הזמר דני שושן.
ב-2010 התאחדו אלי מגן וגבי שושן לסדרת הופעות תחת השם 'אחרית הימים 2'. בהופעות ניגנו חלק משירי האלבום של "אחרית הימים", וחומרים מקריירות הסולו שלהם
ב-2012 הקליט את השיר "זיכרונות", לפרויקט "פנסים" של המוזיקאי אלירן אביתר לוי. בפברואר אותה שנה התאחד שוב עם חברי להקת 'אחרית הימים', להופעה אחת בתיאטרון 'תמונע' במופע מחווה למייסד הלהקה, זוהר לוי, שעבר ב-2007 שבץ מוחי והתקף לב, ומצבו הבריאותי והכלכלי הורע מאוד.
ב-2015 גייס כספים דרך קמפיין הדסטארט, שסייעו לו להוציא את אלבומו האחרון, "מקום לשינוי", שבו עסק בשינויים האישיים והמקצועיים שעבר, והתקפי החרדה והדיכאון שמהם סבל. במקביל חזר להופיע עם שיריו הישנים. אחד השירים באלבומו האחרון הוא "פחות מילה" אשר מתחיל במילים: "החיים זרקו לי חבל, אחרי שכבר טבעתי. לא מצאתי טעם לבקש עזרה, כולם ראו איך הדרדרתי, אבל שמעו רק את מה שאמרתי, והתרחקו אני לא יודע, כשאני בצרה אף אחד לא שומע. עוד מילה, פחות מילה, מה זה משנה..." (מילים ולחן: שילה פרבר).
חייו האישיים ומותו.
שושן היה גרוש בשנית ואב לשניים. אחיו, דני שושן, היה חבר בהרכבים כמו האריות והצ'רצ'ילים.
ב-6 בפברואר 2016 שם קץ לחייו בדירתו בחולון, לאחר שבשנים האחרונות לחייו סבל מהתקפי חרדה ודיכאון, ומצבו הכלכלי היה בכי רע. בן 66 היה במותו. הוא נטמן בבית העלמין ביהוד, שבו קבורים הוריו.
קישורים חיצוניים.
בעקבות מותו:
ברזל יצוק
וילהלם בייגלבק
פרופסור וילהלם בַייגֶלבֶק (בגרמנית: Wilhelm Beiglböck; 10 באוקטובר 1905 באוסטריה – 22 בנובמבר 1963 בגרמניה) היה מומחה לרפואה פנימית בחיל האוויר הגרמני בזמן מלחמת העולם השנייה. היה חבר במפלגה הנאצית ובאס אה, ונודע בכך שהיה אחד הרופאים שערכו ניסויים בבני אדם במחנה הריכוז דכאו. ידוע שערך ניסויים שונים בעזרת מי ים.
וילהלם בייגלבק נתבע במשפט הרופאים בגרמניה ונמצא אשם בפשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות. נגזרו עליו 15 שנות מאסר, אך עונשו הומתק ל-10 שנים בלבד. בין השנים 1952–1963 הוא שימש כרופא ראשי בבית חולים בצפון גרמניה.
סכינאות
ואדאן
ואדאן (בערבית: وادان; בצרפתית: Ouadane) היא עיירה קטנה מבוצרת (קסר) ברמת אדראר בצפון מאוריטניה. ואדאן ושלוש הערים האחרות, תישית, שינגטי וולאתה, הן ארבע הערים היחידות ששרדו במאוריטניה מאז ימי הביניים.
הערים הוקמו לאורך נתיבי השיירות שחצו את הסהרה, ושימשו כמרכזי דת מוסלמיים. העיר התפתחה סביב מסגד ונבנו בה בתי מגורים למורים ולתלמידים, וכן מחסנים ואחסניות לסוחרים ולעוברי אורח. בתי העיר נבנו בצורה אופיינית כך שיוכלו להעניק מענה לתנאי האקלים המדבריים. בשנת 1996 הכריז ארגון אונסק"ו על ואדאן ועל שלוש ערי מצודות נוספות במדינה כעל אתר מורשת עולמית.
העיר שוכנת בגובה 433 מטרים, ונכון לשנת 2000 מונה אוכלוסיית העיר 3,695 תושבים.
היסטוריה.
לפי המסורת נוסדה העיר על ידי שלושה קדושים בשנים 1141-1142 במקום בו שכנו שרידיו של מקום יישוב נטוש מהמאה ה-8. העיר הייתה עד מהרה לנקודת המסחר החשובה ביותר בסהרה המערבית, אך ב-1450 בשל מאבק בין שני שבטים, נהרס המסגד הראשון במקום. מרכז העיר החדש קם מעט מזרחה למיקומו הקודם והעיר המבוצרת שגשגה שוב. ב-1487 ניסו הפורטוגזים להקים נקודת מסחר בוואדאן, אך ללא הצלחה. העיר החלה שוקעת החל במאה ה-16 עם עליית חשיבותה של שינגטי. לאחר הכיבוש הצרפתי ב-1909 קם רובע חדש סמוך ממזרח לעיר העתיקה.
מבנה העיר.
במרכזה של העיר ניצבות הריסות המסגד הישן ממנו שרדו רק בסיסי העמודים. המסגד החדש שלידו מינרט רבוע נבנה לפי תוכנית דומה לקודמו. הבתים והחצרות הולכים וגדלים ככל שהם מרוחקים מהמסגד, ולאורך הרחובות חומות מתמשכות שבהן קבועים חלונות בגובה הקרקע ודלתות. הרחובות הצרים והמפותלים יוצרים אזורים מוצלים. בתי העיר בנויים מאבן, עץ או חומר, וקירותיהם מעוטרים לעיתים בדוגמאות אבן. רוב הבתים שימשו את התושבים הנוודים למגורים במשך תקופה קצרה בשנה, ועל כן שימשו בעיקר לאחסון. לחדרי הבתים אין ייעוד מוגדר וזה משתנה בהתאם לצרכים. מביצורי העיר שסימנו את קו הגבול בין העיר העתיקה לרבעים החדשים נותרו מקטעים בודדים בלבד.
צפונית לעיר נמצא מבנה רישאת.
ולאתה
ולאתה (בערבית ولاته; בצרפתית Oualata ואלאטה) היא עיירה מבוצרת (קסר) בדרום-מזרח מאוריטניה שבה חיים כ-13,000 תושבים (נכון ל-2008). ולאתה התפתחה סביב מסגד ונבנו בה בתי מגורים למורים ולתלמידים, וכן מחסנים ואכסניות לסוחרים ולעוברי אורח. בתי העיר נבנו בצורה אופיינית כך שיוכלו להעניק מענה לתנאי האקלים המדבריים. ולאתה ושלוש ערים נוספות, ואדאן, שינגטי ותישית, הן ארבע הערים היחידות ששרדו במאוריטניה מאז ימי הביניים. הערים הוקמו לאורך נתיבי השיירות שחצו את הסהרה, ושימשו כמרכזי דת מוסלמיים. בשנת 1996 הכריז ארגון אונסק"ו על ולאתה ועל שלוש ערי מצודות נוספות במדינה כעל אתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
במקום התקיים יישוב עתיק שקם במאה ה-5 אם כי יש המתארכים את הקמתו לאחר הכיבוש הערבי. בעיר, שמשמעות שמה בברברית היא "מקום מוצל", התגוררו חמישה שבטים ברברים ברבעים נפרדים, והיא הייתה עד מהרה לנקודה חשובה בדרכי המסחר שחצו את הסהרה ולמרכז דתי אסלאמי. באותם ימים הייתה זו עיר חשובה באימפריה הגנאית.
במאה ה-13, נכבשה ולאתה על ידי אימפריית מאלי. העיר שנחשבה לעיר מסחר מרכזית הפכה לאחת מהערים שסימנו את הגבול הצפוני של האימפריה. העיר שימשה כנקודת כניסה לאימפריה עבור סוחרים, שנעו בעזרת שיירות גמלים, והביאו מלח מהצפון, מצרך חיוני באזורי האימפריה ששכנו בפנים היבשת. המידע המפורט אודות ולאתה באותה תקופה קיים בזכות ביקורו של הנוסע המפורסם אבן בטוטה שעבר בעיר ובאזור. אחד הסימנים הראשונים להיחלשותה של האימפריה של מאלי היה כיבושה של ולאתה בידי בני שבט הטוארג.
ב-1446 התיישבו בעיר פליטים שנמלטו מפני שבטי הטוארג ואלה העניקו לעיר מעמד של מרכז לימודי, אך לאחר שאלה עזבוה ודרכי הסחר נעו מזרחה, ירדה חשיבותה של ולאתה. במאה ה-17 איבדה העיר את האוטונומיה שלה כתוצאה מהגעתם של שבטים ערביים לאזור, ובסוף המאה ה-19 שקעה באופן סופי בשל בצורת והתקפות.
מבנה העיירה כיום.
במרכזה של העיירה ניצב המסגד ולידו מינרט רבוע. הבתים והחצרות הולכים וגדלים ככל שהם מרוחקים מהמסגד, ולאורך הרחובות חומות מתמשכות שבהן קבועים חלונות בגובה הקרקע ודלתות. הרחובות הצרים והמפותלים יוצרים אזורים מוצלים. בתי העיירה בנויים מאבן, עץ או חומר, וקירותיהם מעוטרים לעיתים בדוגמאות אבן. רוב הבתים שימשו את התושבים הנוודים למגורים במשך תקופה קצרה בשנה, ועל כן שימשו בעיקר לאחסון. לחדרי הבתים אין ייעוד מוגדר וזה משתנה בהתאם לצרכים.
מביצורי העיירה שסימנו את קו הגבול בין העיירה העתיקה לרבעים החדשים נותרו מקטעים בודדים בלבד. בעיירה שוכן מוזיאון לכתבי יד והיא ידועה בבתיה המעוטרים. עוד שוכנת בעיירה מדרסה קטנה ובה כעשרים תלמידים.
מורפיאה
התחנה הישנה
תישית
תישית (בערבית: تيشيت; בצרפתית: Tichit) היא עיירה קטנה מבוצרת (קסר) במחוז טכאנת (تكانت) במרכזה של מאוריטניה. תישית ושלוש הערים האחרות, ואדאן, שינגטי וולאתה, הן ארבע הערים ששרדו במאוריטניה מאז ימי הביניים. הערים הוקמו לאורך נתיבי השיירות שחצו את הסהרה, ושימשו כמרכזי דת מוסלמיים.
העיר התפתחה סביב מסגד ונבנו בה בתי מגורים למורים ולתלמידים, וכן מחסנים ואכסניות לסוחרים ולעוברי אורח. בתי העיר נבנו בצורה אופיינית כך שיוכלו להעניק מענה לתנאי האקלים המדבריים. בשנת 1996 הכריז ארגון אונסק"ו על תישית ועל שלוש ערי מצודות נוספות במדינה כעל אתר מורשת עולמית.
היסטוריה.