אתר האינטרנט Rotten Tomatoes נתן לסרט ציון 64% לפי שקלול של 245 ביקורות (158 מהן "טריות" ו-87 "רקובות"), בציינו כי הסרט הוא "אלים וחסר נשימה, שמעביר רגשות מחממות לב יחד עם פעולה קצבית, אינו טוב כמו קודמו קזינו רויאל, אך עדיין כניסה מרשימה לזיכיון של בונד". הסרט קיבל ביקורות חיוביות, בעיקר על גילומו של קרייג את בונד ועל סצינות הפעולה. אולם, נמתחה ביקורת על המראה המחוספס והרציני של הסרט, שעסק בנקמה והיה נטול הומור לחלוטין. קים ניומן ממגזין "אמפייר" נתן לסרט ציון 4/5, באומרו כי "הסרט לא גדול יותר וטוב יותר מקזינו רויאל, ואולי זהו צעד נבון, משום שעדיין יש תחושה בסוף הסרט שבונד עוד לא החל.". ביקורת ממגזין הגארדיאן מציינת כי "קרייג הפך את התפקיד של סוכן-שהפך-למחסל לשלו, בכך שמנסה לאחות את שברי ליבו ולהדחיק את זעמו בקור רוח... האלגנטיות שאותה הפגין קרייג בקאזינו רויאל הופחתה לטובת אקשן בלתי פוסק."
דזורדזור
דזורדזור (ארמנית Ծոր Ծոր; פרסית زور زور) הוא מנזר ארמני השוכן כעשרה קילומטרים דרומית לעיר מאקו במחוז מערב אזרבייג'ן באיראן. הוא הוקם בשנת 1314 במקום בו שכן מבנה דתי צנוע שנבנה בסגנון ביזנטי במאה ה-10. דזורדזור הגיע לשיאו במאה ה-14. המקום חרב בתחילת המאה ה-16, כאשר השאה הספווי עבאס הגדול הורה על גירוש הארמנים למרכז איראן, ורק קפלה בודדת שרדה ממנו.
עם הקמתו של סכר על נהר מאקו בסמוך למנזר, העניקה הכנסייה האפוסטולית הארמנית את הסכמתה להעברת המבנה, ובשנים 1987–1988 הוא הוזז על ידי ממשלת איראן בכ-600 מטר ממיקומו המקורי. בהזדמנות זו חודש המבנה ושופץ, ואבנים שהיו מפוזרות סביבו באתר הקודם הושמו במקומן. בשנת 2008 העניק ארגון אונסק"ו למנזר מעמד של אתר מורשת עולמית, ביחד עם שני מנזרים ארמנים נוספים בצפון-מערב איראן.
קפלת אם האלוהים (סורפ אסטוואצאצין) היא המבנה היחיד שנותר מהמנזר, והיא מתוארכת לתקופה שבין המאה ה-9 למאה ה-14. צורת הקפלה כשל צלב, היא עשויה מאבן גיר, ותקרתה בנויה בצורת קמרון חבית. היא נושאת כיפה הנחה על מבנה בצורת גליל שלו 16 צלעות. בגליל קבועים חלונות המאפשרים חדירת אור אל חלל המבנה.
זבולון קברטין
גיורא גזית
גיורא (ג'ורי) גזית (16 בספטמבר 1933 - 3 באוגוסט 2015) היה בנקאי ואיש עסקים ישראלי, לשעבר יושב ראש ומנכ"ל בנק הפועלים והבעלים של חברת ההחזקות טוליב.
ביוגרפיה.
גיורא גזית (נולד כגיורא גרוס) הגיע לישראל בגיל 15, לאחר מלחמת העצמאות. למד כלכלה, פסיכולוגיה ומנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים. החל לעבוד באגף המכס במשרד האוצר והיה מנהל המדור למחקר כלכלי במכס. בראשית 1965 הוא התמנה לסגן הממונה על הכנסות המדינה, תפקיד בו טיפל בהבטים הכלכליים של השליטה הישראלית בשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים. כן עמד בראש צוות לבדיקת מס רכוש על מגרשים. בשנת 1966 הוא קיבל תואר שני בכלכלה. גזית פרש לתפקיד משנה למנכ"ל "אוטוקרס", אך לאחר שלא הסתדר עם שובינסקי חזר לאוצר לתפקיד סגן החשב הכללי. בינואר 1977 מונה לחשב הכללי, תפקיד בו כיהן עד 1979. לאחר מכן פרש מהשירות הציבורי ולאחר תקופת צינון הצטרף לבנק הפועלים, ובכך פתח במסורת ארוכת שנים של מעבר החשבים הכלליים למשרות ניהול בכירות בבנקאות המסחרית. ב-1 באפריל 1980 מונה גזית למנכ"ל משותף בבנק, וב-1 בנובמבר מונה ליו"ר ההנהלה, בזמן שיעקב לוינסון היה יו"ר מועצת המנהלים של הבנק.
חלקו בפרשת ויסות מניות הבנקים.
ב-6 באוקטובר 1983, בעת משבר מניות הבנקים השתתף גזית בפגישה חשאית ומכרעת בביתו של שר האוצר, יורם ארידור. גזית הציע שהמדינה תעניק לבנקים הלוואת ענק, כדי שיוכלו להוסיף לווסת את מניותיהם, אך דעתו לא נתקבלה ובמקום זאת הוחלט על "הסדר המניות", לפי הצעת ח"כ אברהם שפירא, למתן ערבויות המדינה לציבור מחזיקי מניות הבנקים. על גזית, בצוותא עם צדיק בינו, מנכ"ל הבנק הבינלאומי, הוטל להציג את ההחלטה בפני ראשי הבנקים המסחריים.
באפריל 1986 פרסמה ועדת בייסקי דין וחשבון ובו המלצה, בין היתר, לסיים את תפקידיו של גזית בהנהלת הבנק. עם זאת, גזית היה היחיד מבין ראשי הבנקים שלא הוגבלה בהמלצות הוועדה כשירותו לכהן בעתיד בתפקידים בכירים במגזר הבנקאות בישראל. בניגוד למנהלי הבנקים האחרים שטענו שמסקנות הוועדה אינן מחייבות אותם, גזית מיהר להודיע על התפטרותו, וב-1 ביוני 1986 החליף אותו בתפקידו עמירם סיון. עם זאת, גזית טען כנגד המלצות ועדת בייסקי שהן התעלמו מהתועלת שבויסות המניות, שהכניסה לדבריו השקעות מאוד גדולות למשק הישראלי. לטענתו, הוא העריך ממש עד למפולת, שהבנק יוכל, בגיבוי הממשלה, להמשיך בוויסות המניות.
בסוף 1986 התמנה גזית ליו"ר מועצת המנהלים של בנק הבנייה.
היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש, החליט שלא להגיש כתבי אישום פליליים בפרשה, אך בעקבות הוראת בג"ץ, הוגש לבית המשפט המחוזי בירושלים ב-31 בדצמבר 1990 כתב אישום נגד מספר ראשי בנקים ורואי חשבון, ובהם גזית, במה שכונה "משפט הבנקאים". במהלך המשפט, שנוהל על ידי השופטת מרים נאור, בוטלו חלק מהאישומים נגד גזית מחמת התיישנות, אך הוא הורשע באישומים אחדים ונגזרו עליו 3 חודשי מאסר לריצוי בעבודות שירות. השופטת נאור קבעה בפסק הדין כי "במקרה של גזית, מדובר במי שגילה בסמוך לכניסתו לתפקידו, שמעשי קודמיו כבר הביאו את הבנק למילכוד". אחד הדברים שאמר במסגרת עדותו במשפט, צוטט על ידי השופטת נאור בפסק הדין והיה לציטטה נודעת: "בתקופת עבודתי באוצר סברתי כי הבנקים הם מעין סניף של המדינה. בבואי לבנק הפועלים נדהמתי לגלות, כי התפיסה בבנקים היא אחרת, וכי המדינה היא סניף שלהם".
לאחר פרישתו מבנק הפועלים.
גזית התמנה ליושב ראש חברת הביטוח צור-שמיר, אך פרש לאחר תקופה קצרה והקים חברה לשיווק קרנות נאמנות. בשנות האלפיים, החזיק גזית בעצמו 50 אחוז ממניות חברת ההחזקות טוליב, לה היו השקעות נדל"ן ברומניה בשווי 15.4 מיליון דולר, ואת יתר מניות החברה החזיק דרך חברת פרגמול, גם היא חברה שמצויה הייתה בהחזקותיו.
בחודש ינואר 2009 ביקש גזית מבית המשפט המחוזי בתל אביב להכריז עליו כפושט רגל, לאחר שלדבריו נקלע לחובות בסך 18 מיליון ש"ח כתוצאה מהשקעה כושלת. גזית ציין שהשקיע למעלה מ-3.5 מיליון ש"ח בהחזר חובותיו. בנובמבר 2009 קיבל בית המשפט את הבקשה והכריז עליו כפושט רגל.
כוח שמירת השלום הרוסי בגאורגיה
כוח שמירת השלום הרוסי בגאורגיה הוא כוח שהוצב בשנת 1994 באזורי העימות של גאורגיה, באבחזיה ובדרום אוסטיה על ידי חבר המדינות ומורכב בעיקר מחיילי הפדרציה הרוסית.
רקע.
עם הכרזת העצמאות של גאורגיה, באפריל 1991, היו מוצבים בגאורגיה בסיסים צבאיים רוסיים במסגרת המחוז הצבאי של עבר הקווקז. למרות דרישת הגאורגים לא פינו הרוסים את הבסיסים, ואף התערבו בסכסוכים הפנימיים בגאורגיה.
בתחילת 1993 ביקש נשיא גאורגיה, אדוארד שוורדנדזה, מהארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE) והאו"ם להציב כוחות של שמירת שלום בגאורגיה, בעקבות מלחמת אבחזיה ומלחמת דרום אוסטיה, אולם ללא הצלחה. בסתיו 1993 ניחתה על גאורגיה מתקפה מסיבית מהצבא האבחזי, שזכה כנראה לתגבור מרוסיה. כתוצאה מכך נאלץ שוורדנדזה להסכים להצעתה של רוסיה להצטרפות לחבר המדינות. ב-3 בפברואר 1994 חתמו ילצין ושוורדנדזה בטביליסי על הסכם לשיתוף פעולה צבאי. גאורגיה הסכימה להצטרף להסכם הביטחון הצבאי של חבר העמים ואיפשרה לרוסיה להותיר שלושה בסיסים על אדמתה של גאורגיה. הרוסים טענו כי הבסיסים נחוצים לצורך השמירה על השלום והיציבות באזור קריטי מדרום לרוסיה. במקביל כפתה רוסיה על הבדלנים האבחזים להשתתף בשיחות השלום.
הסכם מוסקבה.
ב-14 במאי 1994 נחתם במוסקבה הסכם הפסקת האש והפרדת כוחות על ידי המעורבים בסכסוך הגאורגי-אבחזי, שנקרא הסכם מוסקבה (1994). כעדים לחתימת ההסכם חתמו נציגי האומות המאוחדות, הפדרציה הרוסית והארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה. ההסכם קיבל גושפנקה של האו"ם בהחלטת האו"ם מספר 934. בהסכם הסכימו גאורגיה ואבחזיה על הפסקת אש ויצירת אזור ביטחון מפורז. כמו כן הסכימו הצדדים על הצבת כוח שמירת שלום של חבר המדינות, שיפקח על יישום ההסכם בעזרתו של כוח המשקיפים של האו"ם בגאורגיה (UNOMIG), שהפך אף הוא לכוח שמירת שלום.
כוח שמירת השלום.
הבסיס הרוסי בגודאותה שהיה באבחזיה עוד מתקופת השלטון הסובייטי, הפך ב-24 ביוני 1994 לכוח שמירת השלום, על פי החלטת חבר המדינות. עם תחילת פעילותו ניסה הכוח לטפל בבעיית 300,000 הפליטים הגאורגים שברחו מבתיהם במהלך מלחמת אבחזיה לגאורגיה עצמה ולצפון הקווקז, אולם ללא הצלחה. למעשה, כמו בדרום אוסטיה, הקים כוח שמירת השלום מחנות באזור החיץ ושמר על הפרדה בין הניצים. כבר בשלב זה העלו הגאורגים טענות כי הכוח ממלא תפקיד פסיבי של מעין משמר גבול ולא כוח שמירת שלום.
באוגוסט 1995 עזר כוח השלום לשר הממונה על הביטחון הלאומי של גאורגיה, איגור גיאורגדזה, שנמלט מגאורגיה. הוא הואשם בניסיון להתנקש בנשיא הגאורגי שוורדנדזה.
כוח שמירת השלום הרוסי לא הצליח לייצב את המצב בין גאורגיה לאבחזיה. חטיפת ארבעה משקיפי או"ם בפברואר 1998, הפגנה של כ-15,000 איש בטביליסי, במטרה להאיץ את החזרת הפליטים הגאורגיים לבתיהם וניסיון ההתנקשות כנגד שוורדנדזה, הגדילו את חוסר שביעות הרצון מכוח שמירת השלום. פתיחת מלחמת אבחזיה (1998) הוכיחה את אוזלת ידו של כוח שמירת השלום, כאשר מאות אבחזים פשטו על כפרים מאוכלסים בגאורגים.
חברת לקט-צייד
דקאמרונה
דקמרונה
Decameron
קורופטקין
אלכסיי קורופטקין