המונגולים החליטו להעמיד בראשו צבא זה חלק מהמצביאים המוכשרים ביותר שלהם, כולל רבים מבני המשפחה השלטת. בין המצביאים שפיקדו על כוח הפלישה המונגולי, נמנו אחיו של באטו חאן, אורדה חאן, שיבאן, ברקה ושינקור, בנו של צ'אגאטאי חאן, באידר ונכדו של צ'אגאטאי חאן, בורי, בניו של אוגדיי חאן, גויוק וקאדאן ובניו של טולוי, מונגקה חאן ובודז'ק.
עקב מאבקי כוח פנימיים בתוך שושלת ג'ינגיס חאן, אוגודיי רצה להעניק עדיפות למסע המלחמה לכיבוש ממלכת סונג, אך לא יכול היה לבטל לחלוטין את החלטות הקורילטאי. לכן הוא דאג לקבלת החלטת פשרה שקבעה, שחלק מהכוחות המונגוליים יופנו למסע המלחמה לכיבוש דרום סין, והעמיד בראשם את בניו המועדפים.
סובוטאי, שכוח הפשיטה שבפיקודו ספג אבדות כבדות ב-1223 מידי הבולגרים של הוולגה, בדרכו חזרה מדרום רוסיה, הזהיר שמדובר בכוח משמעותי, שעלול לסכן את האגף והעורף של הצבא המונגולי בדרכו למסע הכיבושים המתוכנן באירופה, ולכן יש לחסל את האיום הנשקף מהם לפני תחילת המסע. ב-1236, לאחר השלמת ההכנות למסע המלחמה החדש, יצאו הכוחות בפיקוד מונגקה ובודז'ק דרומה, כדי לתקוף את השבטים ששכנו באזור וולגה התחתונה. האחרונים נמלטו מפני הצבא המונגולי אל אי בנהר הוולגה, שם הרגישו עצמם בטוחים, אך הפרשים המונגוליים ניצלו שרטון בנהר כדי להגיע אל האי, וערכו בהם טבח. בו זמנית יצא כוח מונגולי נוסף, בפיקודם של באטו חאן וסובוטאי, צפונה לכבוש את בולגריה שעל הוולגה. כוח זה הטיל מצור וכבש את ערי הבולגרים, בילר, בולגאר, סובאר, ז'וקאטאיי וערים נוספות. המונגולים השלימו את כיבוש בולגריה של הוולגה, הרסו את עריה, חילקו את שטחה לאזורי כיבוש והכפיפו אותה לניהולם. לאחר מכן התפנה הכוח הצבאי הגדול, שעסק בכיבוש בולגריה של הוולגה, לתקוף את הנסיכויות הרוסיות.
מצור ריאזאן והקרבות שאחריו.
בסתיו 1237 תקפו המונגולים את נסיכות ריאזאן והנחילו מפלה לצבאה הקטן. ב-11 בדצמבר הטיל הצבא המונגולי מצור על בירתה, העיר ריאזאן, אולם המגינים הצליחו להדוף את ההתקפות. מכונות המצור שהביאו המונגולים פרצו את חומות העיר ב-21 בדצמבר, ולאחר שישה ימי קרבות הרגו המונגולים את כל תושביה והחריבו את העיר לחלוטין. ההרס היה גדול כל כך עד שבנייתה מחדש של העיר ריאזאן בוצעה באתר חדש, במרחק 55 קילומטרים מהמיקום הקודם - העיר ההרוסה לא שוקמה. הכוח המונגולי, שסיים את כיבוש ריאזאן, נכנס לשטחה של נסיכות ולדימיר.
שאריות של צבא דוכסות ריאזאן הצטרפו ב-1238 לצבא של נסיכות ולדימיר ופנו אל עבר קולומנה. הכוחות המשותפים של הרוסים, שהתאספו ליד העיר קולומנה, כללו את יתרת הכוחות של נסיכות ריאזן, הכוחות של נסיכות ולדימיר בראשות וסבולוד, בן הנסיך וכוחות שהגיעו מנובגורוד. בהתאם לשיטת הלחימה של הרוסים הם המתינו למונגולים בשטח פתוח. הקרב נמשך שלושה ימים והסתיים בניצחון מונגולי. המונגולים שרפו והחריבו את קולומנה ואת מוסקבה. הנסיך וסבולוד עם שארית הכוחות הצליח להימלט לוולדימיר. אחד מבניו של ג'ינגיס חאן, שהשתתף בקרב, נהרג.
לאחר קרב קולומנה הטילו המונגולים מצור על העיר ולדימיר ב-4 בפברואר 1238 וכעבור שלושה ימים העיר נפלה לידיהם, נבזזה ונשרפה. בהמשך הכוחות המונגולים התפצלו, רוב הכח התחיל בהתקדמות לכיוון דרום-מזרח והיתר בראשות בורולדאי התקדמו לכיוון הערים לחופי הוולגה.
הנסיך יורי השני הסתתר ביערות עם הכוחות שנשארו והמתין להגעת כוחותיו של אחיו, נסיך קייב. כאשר קרבו הכוחות המונגולים, לא היו הכוחות הרוסיים מוכנים לקרב, למעט כוח קטן יחסית בהיקף של 3,000 לוחמים. כתוצאה מכך, הכוח כותר, רובו נהרג בקרב או נלקח בשבי. הנסיך עצמו נהרג וראשו נשלח למחנה של באטו חאן. ככל הנראה בגלל היקף האבדות שסבלו, המונגולים לא המשיכו בהתקדמות לכיוון נובגורוד.
כיבוש קייב והחרבתה.
כמו במקרים הקודמים, גם בהתקרבותם לקייב שלחו המונגולים צירים, כדי לבקש את כניעתה. החורף הקדים בשנת 1240 ונהרות קפאו ואפשרו התקדמות מהירה. שלטונות העיר קייב רצחו את השליחים המונגוליים וקבעו את גופותיהם על שער העיר.
הצבא המונגולי התקרב והקיף את העיר, אך לפניו הגיע לעיר המון רב של פליטים מיתר הערים הסלאביות, שכבר נכבשו ונהרסו. המאבק על חומות העיר החל ובעודו מתנהל נהרו האזרחים אל הכנסייה המרכזית, כנסיית הבתולה המפוארת, כדי למצוא מקלט בה. כשהכנסייה מלאה ולא היה מקום יותר, נסגרו דלתותיה, אך הנותרים בחוץ לא אמרו נואש וטיפסו על קירותיה ועל הגג שלה, כדי לזכות בהגנה של קדושתה. ההמון הרב הביא לבסוף לקריסת הכנסייה ומות המתחבאים בה.
בדצמבר 1240 נפלה העיר לידי המונגולים והם בזזו אותה והעלו אותה באש. דמיטרי, שהיה מפקד העיר, המשיך להילחם גם כשהמצב נראה אבוד ורבים מהאצילים נמלטו. באטו חאן, מתוך גילוי הערכה לכישרונו ואומץ ליבו, שחרר אותו.
הפלישה למרכז אירופה.
הצבא המונגולי בהנהגת באטו חאן ובהדרכתו של סובוטאי כבש ושיעבד את הנסיכויות הרוסיות ושם עינו למערכה הפונה מערבה, אל הממלכה ההונגרית. כבר במהלך הקרבות עם הנסיכויות הרוסיות, המונגולים שלחו מרגלים מערבה, כדי לאסוף ידיעות על המטרות הבאות.
הצבא המונגולי נח במשך שנה בחבלים של אוקראינה של העת החדשה ובפברואר 1241 חצה כוח של 70,000 פרשים מונגוליים, שני שלישים פרשים קלים והיתר פרשים כבדים, את הנהרות הקפואים בדרכם אל מרכז אירופה. הכוח המונגולי התפצל לשלושה גופים לוחמים, הראשון, 20,000 לוחמים בפיקודם של באידר וקאדאן, חדר לפולין, כוח קטן, בפיקודו של קאדאן, איגף מדרום וחדר לטרנסילבניה והכוח המרכזי חצה את הרי הקרפטים במרץ ונכנס לממלכת הונגריה.
הפלישה לפולין ולגרמניה.
הכוח המונגולי, בפיקודו של באטו חאן, פלש לתוך פולין בתחילת 1240. הכוח המונגולי בזז תחילה את לובלין ולאחר מכן את סנדומיר, שנפלה ב-13 בפברואר. בשלב זה הכוח המונגולי התפצל לשלושה גופים לוחמים, המרכזי בפיקודו של באידר פנה לכיוון קרקוב ושני האחרים, בפיקודם של אורדה חאן וקאדאן פנו צפונה יותר. בקרב חמלניק, ביום 18 במרץ 1241, הביס הכוח המונגולי של באידר צבא פולני שהונהג על ידי הוויוודים של קרקוב ושל סנדומיר ולאחר מכן המשיכו המונגולים אל קרקוב, שננטשה על ידי תושביה, ושרפו אותה.
קרב ליגניץ נערך בשלזיה, בסמוך ליישוב ליגניץ, ב-9 באפריל 1241, בין הכוחות המונגוליים שפלשו לפולין ובין קואליציה אירופאית שכללה כוחות פולניים וגרמנים בפיקודו של הנריק השני החסוד. הנריק השני המתין לתגבורת של גיסו ובן בריתו, וצ'סלאב הראשון, מלך בוהמיה, אך מחוסר ידיעה על כך שזה נמצא במרחק של שני ימי צעידה מליגניץ, החליט לצאת לקרב נגד המונגולים לפני שהוא הגיע. המונגולים, שידעו על מיקומו של מלך בוהמיה, ניצלו את ההזדמנות ויצאו אל הקרב לפני שאויביהם יאחדו כוחות. הקרב, שנערך יומיים לפני קרב מוהי, הסתיים בתבוסת האירופאים והנריק השני החסוד איבד את ראשו.
הפלישה להונגריה.
המטרה העיקרית של הפלישה המונגולית למרכז אירופה הייתה הממלכה ההונגרית, אליה נשלחו הכוחות המשובחים ביותר בהנהגת המצביאים המצטיינים. המונגולים הכינו את הפלישה תוך תכנון צעדיהם לקראתה והכנת השטח גם לנסיגה ממנה. כך למשל נמנעו המונגולים מבזיזת החבלים הסמוכים לגבול ההונגרי, כדי שיהיה בהם מזון בעת שיגיעו לשם צבאותיהם.
ההונגרים הוזהרו מהפלישה הממשמשת ובאה, הן על ידי הרוסים והן על ידי מיסיונר שהמלך שלח אל המזרח ושב עם ידיעות על התקדמות המונגולים. ההונגרים פנו לבקש עזרה משליטים קתוליים, מהאפיפיור ומהקיסר, אך לא נענו. האפיפיור בעצמו פנה לבלה, כדי לבקש את עזרתו במאבקו נגד האמונה הבוגומילית, שהתפשטה בחצי האי הבלקני. הקיסר סחט מהמלך בלה ויתור על כמה חבלים, שהיו במחלוקת ביניהם, תמורת הבטחתו לעזור, אך לא עזר. בלה הרביעי, מלך הונגריה חיזק את מבצריו וחסם את מעברי ההרים, דרכם עלול היה להגיע הכוח המונגולי, בעצים שלמים ובחיזוקי עץ. אמצעים אלה לא עצרו את המונגולים, הם שלחו לפניהם גוף לוחם בפיקוד סייבאן (Seiban), שהוביל ארבעים אלף סלאבים, מהחבלים שנשלטו על ידם. הסלאבים, שהיו מצוידים בגרזנים, הדליקו ושרפו את חסימות המעברים ופרצו דרך היערות.
הקומנים בהונגריה.
לחץ האימפריה המונגולית, לאחר הקרב על נהר קלקה בשנת 1223, אילץ את הקומנים לעבור מערבה. בין השנים 1239-1240 מספרים גדולים של קומנים התיישבו מערבה לדניפר, עד הדנובה, במחוזות שנקראו אז קומניה השחורה. המלך הקומני האחרון, קותן (Cuthen), נלחם במונגולים ואף ניצח בשני קרבות, אך בפעם השלישית הותקף במפתיע ונאלץ להימלט ולבקש מקלט אצל בלה הרביעי, מלך הונגריה. המלך ההונגרי קיבל את המלך הקומני ואת אציליו, שבאו עם המוני סוסים, והקצה להם אזור התיישבות בפוסטה. בין המלך ההונגרי ובין המלך הקומני נוצרו קשרי משפחה, כשבנו של המלך ההונגרי, אישטוואן, נשא לאישה את בתו של מלך הקומנים. הקומנים הסכימו להתנצר וקיבלו את הריבונות ההונגרית. בלה הרביעי, מלך הונגריה, התחיל לכנות עצמו גם בתואר "מלך קומניה". המקורות ההיסטוריים מציינים שארבעים אלף אוהלים קומנים הוקמו בהונגריה בעקבות הסכמת המלך ההונגרי.
המונגולים השתמשו במעבר הקומנים אל הונגריה כאמתלה להתקפתם על הממלכה ההונגרית. לאחר מועצת מלחמה, שקיימו המונגולים בחודש דצמבר 1240, בפשמישל, שלחו למלך בלה הרביעי אולטימטום ובו דרישה להשיב לידיהם את הקומנים הבורחים, אותם ראו המונגולים כנתינים שלהם ומתן החסות ההונגרית התפרשה בעיניהם כעילה למלחמה. המלך ההונגרי דחה את האולטימטום ושלח שליחים לגייס את האצולה ההונגרית ולהזעיק את בני בריתו.