לנדוי הרבה לבקר את עליית האקטיביזם השיפוטי. בביקורת ספרים שכתב על הספר "אקטיביזם שיפוטי: בעד ונגד - מקומו של בג"ץ בחברה הישראלית" מאת רות גביזון, מרדכי קרמניצר ויואב דותן, הביע לנדוי התנגדות נחרצת להרחבת סמכותו של בית המשפט העליון ולשימוש שהוא עושה במבחן הסבירות ובשיקולים ערכיים אחרים לבחינת פעולותיהן של שתי הרשויות האחרות. הוא ציין כי אף אם מספר המקרים בהם מבטל בית המשפט חוק של הכנסת איננו גדול, הרי שבמקרים רבים בית המשפט 'מזהיר' את הכנסת ומתריע בפניה כי הוא עלול לעשות כן. לנדוי טוען במאמר כי סגנון הפסיקה שהתעצב בבג"ץ בתקופתם של נשיאיו שמגר וברק מביא לחוסר יציבות בפסיקה ולפוליטיזציה של בית המשפט העליון.
תומך נלהב באיפוק שיפוטי היה שופט בית המשפט העליון מנחם אלון שהיה לבן פלוגתא מרכזי של ברק בסוגיה. על מחלוקתו עם ברק בנושא אמר:
בעתירה בעניין תוקפו של הסכם פוליטי פסק השופט אֵלון, כי:
שופט בית המשפטֽ העליון נועם סולברג נחשב לתומך באיפוק שיפוטי. בתקופת כהונתו בבית המשפט המחוזי, דחה עתירה שביקשה לחייב את המדינה להכיר ב"לאום ישראלי" ולאפשר רישום מתאים לחפצים בכך. סולברג קבע כי הנושא איננו שפיט: בערעור על ההחלטה בבית המשפט העליון נדחתה העתירה, אך השופטים קבעו כי השאלה שפיטה.
תמיכה בכנסת והממשלה.
כהונתו של ברק נחשבת בעיני רבים לנקודת השיא של האקטיביזם השיפוטי בישראל, ובהתאם, לתקופה בה גישת האיפוק השיפוטי נדחקה מאוד בבית המשפט. מגמה זו נמשכה גם בתקופתה של יורשתו, השופטת דורית ביניש. החל מראשית שנות האלפיים, ניכרת מגמת התנגדות מצידם של גורמים בכנסת ובממשלה, המבקשים לחזק את האיפוק השיפוטי בקרב השופטים.
יושב ראש הכנסת ראובן ריבלין (לימים נשיא המדינה) ביקר כחבר הכנסת וכיושב ראשה את המהפכה החוקתית וקרא לריסון הביקורת השיפוטית ואמר שבית המשפט העליון "מתפשט לתחומים לא לו". גם מחליפו בתפקיד, יולי אדלשטיין, ביקר במספר מקרים את התערבות בית המשפט בעבודת הכנסת וקרא לצמצום הביקורת השיפוטית ולשמירה על הפרדת הרשויות.
שרת המשפטים איילת שקד הצהירה מספר פעמים על כוונתה לפעול למינוים של שופטים שמרנים הנוקטים ריסון שיפוטי והביעה תקווה כי בית המשפט "ישכיל לשמור על גבולות המשפט".
לבוצ'קין
ההמנון הראשון של איראן
סימון בוסקה
האדמה הטובה
האדמה הטובה (באנגלית: The Good Earth) הוא רומן מאת פרל בק אשר יצא בשנת 1931. הספר מספר על חיי משפחה בכפר סיני בתחילת המאה ה-20. זהו הספר הראשון בטרילוגיה, הכוללת גם את הספרים "בנים" (1932) ו"בית מריבה" (1935). הספר היה רב-מכר בארצות הברית ב-1931 ו-1932, וזכה בפרס פוליצר ב-1932. הרומן גם השפיע על זכייתה של באק בפרס נובל לספרות ב-1938. באק, אשר גדלה בסין כבת למיסיונרים, כתבה את הספר בעודה חיה בסין, במבוסס על רשמיה של הכפר הסיני.
הרומן נכלל ברשימת מגזין לייף של 100 הספרים המצטיינים של 1924-1944. בשנת 2004, הספר חזר אל רשימת רבי המכר, כאשר נבחר על ידי אופרה וינפרי למועדון הספר הפופולרי שלה.
הספר עובד לבמה והוצג בברודוויי בשנת 1932, אך ספג ביקורות שליליות מצד המבקרים, ובוטל לאחר 56 הופעות בלבד. לעומת זאת, העיבוד לקולנוע, שיצא לאקרנים בשנת 1937, זכה לביקורות טובות יותר והצליח בקופות.
תקציר העלילה.
הסיפור מתחיל ביום החתונה של ואנג לונג, ועוקב אחר תהפוכות המזל שלו, ועלייתו ונפילתו של בית הואנג, משפחת בעלי קרקעות עשירה, החיה בעיירה הסמוכה, שם חיה אשתו לעתיד של ואנג לונג, או-לאן, כשפחה. בעוד מצבה של משפחת הואנג מתדרדרת בעקבות שימוש באופיום, בליינות ובזבזנות, מצבו של ואנג לונג משתפר באמצעות עבודתו הקשה, ומיומנותה והתמדתה של אשתו, או-לאן. עם הזמן, הם חוסכים מספיק כסף כדי לקנות את הקרקעות של בית הואנג, חלקה אחר חלקה. או-לאן יולדת שלושה בנים ושלוש בנות; הבת הבכורה סובלת מפיגור כתוצאה מתת-תזונה חמורה בעת הרעב הגדול שנפל על האזור. אביה מרחם עליה, ומכנה אותה "אווילה מסכנה", כינוי שמלווה אותה לאורך כל חייה. את בתה השנייה הורגת או-לאן בינקותה, כדי לחסוך ממנה את הסבל של לגדול בזמנים קשים כאלה, וכדי לתת לשאר המשפחה סיכוי טוב יותר לשרוד. במהלך הרעב והבצורת, המשפחה נאלצת לברוח לעיר גדולה בדרום כדי למצוא עבודה. דוד נצלן של ואנג לונג מציע לקנות את כל רכושו ואת הקרקעות, במחיר נמוך באופן משמעותי מערכם. המשפחה מוכרת הכל חוץ מאדמתה וביתה.
בעיר, או-לאן והילדים מקבצים נדבות, בעוד ואנג לונג מושך ריקשה. הם מוצאים את עצמם זרים ולא שייכים בקרב תושבי העיר שנראים ומדברים אחרת. הם לא מורעבים, בשל ארוחות זולות המסופקות על ידי ארגון צדקה, אבל עדיין חיים בעוני מחפיר. וואנג לונג משתוקק לחזור לביתו. כאשר כוחות הצבא מגיעים לעיר, ואנג יכול לעבוד רק בלילות כמעמיס סחורה מחשש שיגייסו אותו בכפייה. המצב בעיר ממשיך להתדרדר. ערב אחד, אחד מבניו מביא הביתה בשר גנוב. בזעם, ואנג לונג זורק את הבשר על הקרקע, כי הוא לא רוצה שהבנים שלו יגדלו כגנבים. או-לאן, לעומת זאת, מרימה את בשר ברוגע, מנקה ומבשלת אותו, והמשפחה אוכלת. כאשר פורצות מהומות מזון, ואנג לונג נסחף יחד עם האספסוף בביזת ביתו של אדם עשיר, ומוצא עצמו עומד מול האיש עצמו. האיש, שפוחד על חייו, נותן לוואנג לונג את כל הכסף שלו כדי לקנות את בטיחותו. בינתיים, או-לאן מוצאת תכשיטים במקום מסתור בבית אחר, ולוקחת אותם.
ואנג לונג משתמש בכסף כדי להחזיר את המשפחה הביתה, והוא קונה שור וכלים חקלאיים, ושוכר עובדים לעבוד את אדמתו. עם הזמן, את הילדים הצעירים נולדים תאומים בן ובת. עם התכשיטים שלקחה או-לאן, הוא קונה את שארית האדמה של הואנג. באמידותו החדשה, ואנג לונג יכול לשלוח את בניו לבית הספר, והוא גם מרשה לעצמו לקחת פלגש, לוטוס. או-לאן סובלת בשקט את הבגידה של בעלה, כאשר הוא לוקח את התכשיטים היחידים שהיא ביקשה לשמור לעצמה, שתי פנינים, מהן הוא רוצה לעשות עגילים עבור לוטוס. מצבה הנפשי של או-לאן מתדרדר, והיא מתה בצער. ורק עם מותה, ואנג לונג סוף סוף מעריך את המקום שלה בחייו ומתאבל עליה.
ואנג לונג ומשפחתו עוברים לעיר, ושוכרים את הבית הגדול שהיה של הואנג. ואנג לונג הוא כבר איש זקן, ומבקש רק שקט לעצמו, אך תמיד יש סביבו סכסוכים, בין ילדיו ובעיקר בין נשותיהם של בניו. הבן הצעיר, לו ייעד את האדמות, בורח ומתגייס לצבא. האחרים מתכננים למכור את האדמה עם מותו. הוא מפציר בהם לא לעשות זאת, והם, מבטיחים לו שלא יעשו זאת, אך מחליפים ביניהם חיוך של בעלי סוד.
כרונולוגיה.
הרומן לא מספק במפורש תאריכים. יש, עם זאת, הפניות לאירועים המספקים זמן מסגרת משוער, כגון הקמת מסילות ברזל ו מהפכת 1911. מסילות הברזל לא נבנו עד סוף המאה ה-19, ומהשימוש ברכבת על ידי ואנג לונג ומשפחתו משתמע שהרכבת הייתה יחסית חדשה.במהלך החזרה שלהם אחרי השהות העיר הדרומית הם פוגשים כאוס, התואם גם את תקופת המהפכה- שנת 1911.
תוכנית חקר הירח הרוסית
תוכנית חקר הירח הרוסית (ברוסית: Росси́йская лу́нная програ́мма) היא תוכנית מחקר של רוסיה לחקר הירח, במקום זו שנקטעה בשנת 1976 ומתוכננת לשנים 2022–2040.
מחקר וחקר הירח.
ההכרזה על התוכנית למחקר הירח בוצעה ב־28 בנובמבר 2018 במוסקבה בישיבת מועצה של האקדמיה הרוסית למדעים על החלל, בשיתוף פעולה עם רוסקוסמוס, תאגיד החלל הפדרלי. עלות השלב הראשון מוערכת ב־39 מיליארד רובלים. סכום זה כולל כספים עבור הקמת המערכת, משלוח חללית ושיגור כלי רכב וגשושיות.
שלב 1 (2021-2025).
בדיקת כל הטכנולוגיות על תחנת החלל הבינלאומית לצורך יצירת בסיס מודול לירח, ביצוע ניסויים מתקדמים לחללית "פדרציה", ביצוע שיגורים בלתי מאוישים לירח עם חללית "פדרציה" וחקר תחנות מחקר במסגרת תוכנית "לונה" (לונה 25, 26, 27, 28) לצורך פתרון בעיות מדעיות ובדיקות לקראת צעדים נוספים. מתוכננת גם בניית תחנת מחקר מסלולית סביב הירח שתוקם על בסיס אלמנטים ורכיבים של רוסיה המשמשים אותה בתחנת החלל הבינלאומית, בפרט, מודול פריצ'אל (2021), תחנת חלל מסלולית לאומית ומודול אנרגיה מדעי (2022); ביצוע נחיתה על פני השטח של הירח והנחתת מטענים ומודולים.
שלב 2 (2025-2035).
עיבוד אמצעי גישה על פני הירח: שיגור טיסה מאוישת באמצעות החללית פדרציה בשנת 2026 ונחיתה של קוסמונאוטים (אחרי 2030; משך משימה - 14 ימים) על פני הירח ליצירת היסודות הראשונים לבניית בסיסים. בשנים 2025–2030 מתוכננת פריסת לווייני תקשורת במסלול סביב הירח.
שלב 3 (אחרי 2035).
תושלם בניית בסיס ירח. יצירת תשתית מדעית בצורה של מבנים על פני הירח עם שני מצפי כוכבים. יצירת תשתית עבור איסוף מי קרח ובניית מקלטים להגנה מפני נשורת. יצירת מערכת אחידה של טיסות מאוישות ואוטומטיות לחקר הירח.
בשנים 2036–2040 מתכוננת פריסת מכשירים למסלול ניווט על פני השטח של הירח. תושק תוכנית גלונאס לניווט על הירח שתכלול את הלוויינים המקיפים את כדור הארץ, תאפשר שידור אות ניווט מהקרקע אל החללית במסלול סביב הירח.
היסטוריה.
ב־24 באוקטובר 2017 תאגיד הטילים והחלל אנרגיה דיווח כי עד שנת 2030 ייבחר המיקום על פני הירח, אשר יתאים לבניית בסיס הירח. בתקופה שבין שנת 2030 ל־2040 תיושם תוכנית הבסיס לקראת הנחתת קוסמונאוטים רוסים. אחרי 2040 תחל בנייה של בסיס הירח, בשנת 2050 ניתן יהיה לבצע עבודות מדעיות נרחבות. בסיס הירח מתוכנן לשמש להפקת משאבים מהירח.
ב־19 בנובמבר 2018, ראש רוסקוסמוס, דמיטרי רוגוזין אמר כי הטיל "אנגרה" ישמש כאמצעי התחבורה העיקרי לשיגור חלליות במסגרת התוכנית לחקר הירח.