הרופא הרשמי של הבית הלבן המציא ענף ספורט בשם "כדור-הובר", כדי לשמור על הובר בכושר בזמן שהיה בבית הלבן. הספורט הוא שילוב בין כדורעף וטניס, שאותו משחקים עם כדור רפואי. הובר וחברי הקבינט שלו שיחקו בספורט כל בוקר.
מדיניות פנים.
בנוגע לעוני, טען הובר ש"אנו קרובים היום באמריקה יותר מאשר אי פעם לחיסול העוני... עוד לא הגענו למטרה, אבל אם תינתן לנו ההזדמנות להמשיך במדיניות של שמונה השנים האחרונות, נגיע בקרוב, בעזרת האל, ליום הזה." בתוך כמה חודשים, נפילת הבורסה התרחשה, והכלכלה הידרדרה אל השפל הגדול.
הובר נכנס לתפקידו עם תוכנית לשנות את מערכת הרגולציה הממשלתית, באמונה שלביורוקרטיה הממשלתית צריכה להיות שליטה מוגבלת על המערכת הכלכלית של המדינה. בתור פרוגרסיבי שתמך ברפורמות, ראה הובר את הנשיאות ככלי לשיפור מצבם של כל האמריקנים בעזרת עידוד שיתוף פעולה ציבורי-פרטי. הובר העדיף התנדבות על פני פעולה או מעורבות ממשלתית, שהיו מנוגדות לרוח האינדיבידואליזם האמריקני. לפני שנכנס לפוליטיקה, גינה הובר את מדיניות הלסה פר.
הובר הרחיב את המגזר הציבורי, ביטל רישיונות להפקת נפט באופן פרטי בשטחים ממשלתיים, והנחה את מחלקת המשפטית ואת מס ההכנסה לפעול כנגד גנגסטרים שהעלימו מס. כתוצאה מכך, הצליח להביא להרשעתו של אל קפונה. בין פעולותיו, הוא מינה ועדה שהקצתה אדמות רבות לפארקים וליערות לאומיים; תמך (אולם לא הצליח להביא זאת לכדי חקיקה) בהורדת מס לאמריקנים בעלי הכנסות נמוכות; ביטל פטורים מסוימים ממס שניתנו לעשירים; הכפיל את מספר בתי החולים לחיילים משוחררים; ניסה להגיע להסכם על נתיב המים סנט לורנס (שנכשל בסנאט); כתב תעודת זכויות לילדים שהבטיחה הגנה לכל ילד, ללא הבדל גזע ומין; יצר מחלקה נגד מונופולים במחלקת המשפטים; דרש בטיחות ושיפור השירות בשירות דואר האוויר; הציע הלוואות ממשלתיות לצורך התחדשות עירונית (ולא הצליח להעביר חקיקה בנושא); ארגן את לשכת בתי הכלא הפדרלית; ארגן מחדש את הלשכה לענייני אינדיאנים; ביצע רפורמות בבתי הכלא; הציע, אם כי לא הצליח להקים, מחלקת חינוך ממשלתית; תמך, אם כי לא הצליח להעביר, בקצבאות פנסיה של חמישים דולרים לחודש לאמריקנים מעל גיל שישים-וחמש; כינס ועידות בבית הלבן על בריאות ילדים, הגנה על ילדים, בניית בתים ובעלות על בתים; החל בשיפוץ סכר בולדר (שנקרא לאחר מכן על שמו, סכר הובר); וחתם על חוק שהגביל את ההתערבות המשפטית בסכסוכי עבודה.
יחסי חוץ.
ב-19 בנובמבר 1928, הנשיא הנבחר הובר נסע לסיור בעשר מדינות באמריקה הלטינית. הוא נאם עשרים וחמישה נאומים, שבכולם טען שבכוונתו להקטין את המעורבות הפוליטית והצבאית האמריקנית באזור. הוא טען שארצות הברית תהיה "שכנה טובה". אסון נמנע כשאנרכיסט ארגנטינאי שניסה להתנקש בו נעצר. הובר לא הפגין דאגה, קרע את העמוד הראשי של העיתון שדיווח על כך וטען שעשה זאת כדי שאשתו לא תראה.
לאחר שנקבעה ב-1930 המדיניות כלפי דרום אמריקה, החל הובר לנסח את מה שהפך ל"מדיניות השכן הטוב" של ממשל רוזוולט. הוא הוציא את החיילים האמריקנים מניקרגואה ומהאיטי. הוא גם הציע אמברגו צבאי על אמריקה הלטינית והקטנה בשליש של הכוח הימי העולמי. מדיניות ההתערבות של רוזוולט נמחקה ממדיניות החוץ האמריקנית. בתגובה לפלישה היפנית אל מנצ'וריה, הוא ומזכיר המדינה הנרי סטימסון ניסחו את "מדיניות סטימסון", שטענה שארצות הברית לא תכיר בטריטוריות שנכבשו בכוח.
הובר תיווך בין צ'ילה ופרו כדי לפתור את הסכסוך על ריבונותן של אריקה וטאקנה, שהוענקו לצ'ילה ב-1883 למשך עשור, שאחריו היה אמור להתרחש משאל עם. בפשרה שהושגה, שמרה צ'ילה על אריקה, ופרו החזירה לעצמה את טאקנה.
זכויות האזרח.
הובר לא הזכיר את זכויות האזרח יותר מדי בתור נשיא. הוא האמין שהשחורים ושאר הגזעים יוכלו לשפר את מצבם בעזרת חינוך ויוזמה אישית. הוא התנגד לחוקים נגד לינצ'ים, וכשהתרחשו לינצ'ים בדרום, כולל אחד שהתקשר לניסיונות מפלגתו להשתלט על הדרום, הוא גינה אותם רק באופן מילולי.
הובר ניסה למנות את ג'ון פארקר מקרוליינה הצפונית לבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1930. ה-NAACP טען שפארקר הכריע החלטות נגד שחורים, ולחם במועמדות. לבסוף ההצעה נפלה בסנאט על חודו של קול (39–41).
לו הובר הזמינה את אשתו של אוסקר דה פריסט, החבר השחור היחידי בקונגרס, למסיבת תה בבית הלבן. בוקר טי. וושינגטון היה השחור הקודם שסעד בבית הלבן, עם תיאודור רוזוולט ב-1901.
צ'ארלס קרטיס, האינדיאני הראשון שכיהן כסגן הנשיא, היה משבט הקאו בקנזס. המוניטין של הובר כהומניטר וכקווייקר, בנוסף לסגנותו של קרטיס, ייחדו את מדיניותו כלפי האינדיאנים. הוא טען שהאינדיאנים צריכים להגיע לעצמאות כלכלית. הוא ניסה להקטין את מעורבות הממשל בנושאים האינדיאניים. מטרתו הייתה שהאינדיאנים יפעלו כיחידים, ולא כשבטים, וייקחו את החובות שניתנו להם עם האזרחות ב-1924.
השפל הגדול.
הובר תמך ברעיון של שיתוף פעולה ציבורי-פרטי כדי להשיג צמיחה כלכלית גבוהה. הובר חשש שמעורבות ממשלתית רחבה מדי תפגע באינדיבידואליזם, שטען שהיה חיוני לעתיד המדינה. עמדותיו הכלכליות עמדו במבחן עם תחילת השפל הגדול.
אף על פי שבמשך עשורים נטען שהובר נקט במדיניות לסה פר מול השפל, הוא דווקא תמך במדיניות פעילה יותר. הוא דחה את רעיונותיו של מזכיר האוצר אנדרו ויליאם מלון לא להתערב בשפל, וקרא למנהיגים עסקיים רבים כדי להפציר בהם לא לפטר עובדים או לקצץ בשכר.
הכלכלן הליברטריאני מארי רות'בארד טוען שהובר היה היוזם של מה שהפך לניו דיל. הובר יזם תוכנית עבודות ציבוריות חסרת תקדים, השקיע עוד 400 מיליון דולרים בבניית בניינים ממשלתיים והקים מחלקה למבני ציבור כדי לדרבן בנייה ציבורית. הוא העניק יותר תמיכות לשיפוץ ספינות במועצת הספינות הממשלתית וביקש הקצבה של עוד 175 מיליון דולרים לעבודות ציבוריות. ביולי 1930 השיג הרחבה של 915 מיליון דולרים לתוכנית לעבודות ציבוריות, כולל סכר הובר. באביב 1930, השיג הובר מהקונגרס עוד 100 מיליון דולרים כדי להמשיך להעניק כסף לוועד החוות הפדרלי, שילווה לחקלאים וירכוש קרקעות. בסוף 1929, הקים וועד החוות איגוד שיווק כותנה קואופרטיבי, שהיה מורכב מ-30 ארגונים מדינתיים. הוועד הקים איגוד לאומי להלוואה לתעשיית הכותנה. 31.5 מיליון דולרים הולוו לתעשיית הכותנה, ומתוכם אבדו 12.5 מיליון דולר. ההקצבות הגדולות לחקלאים הקדימו את חוק התיאום החקלאי. הובר תמך בחוקים לטובת הפועלים, שהנהיגו יום עבודה בן שמונה שעות בבניית מבני ציבור ותשלום שכר מינימום. במגזר הבנקאי, העביר הובר חוק שהקים שנים-עשר בנקים מחוזיים, שהעניקו כסף מהאוצר אל הבנקים המקומיים. בנוסף העביר את חוק גלאס-סטיגל, שייסד את התאגיד הפדרלי לביטוח פקדונות, והגדיל את האינפלציה.
כלכלנים שהתנגדו להובר טענו שמדיניותו שתמכה בפועלים גרמה לאובדן של שני שלישים מהתוצר הלאומי, ורק החמירו את המיתון. ההיסטוריונים הכלכליים לא מקבלים זאת.
הנשיא הובר ניסה להשתמש בכוח הממשלתי כדי לשמור על שיעורי שכר גבוהים לאחר נפילת הבורסה, דבר שהנשיא הרדינג לא ביצע ב-1921.
ב-1931 מסר הודעה לציבור בנוגע לעמדתו לגבי ניסיונות תמיכה ציבוריים או פרטיים. הוא טען שכוחו של העם האמריקני הוא ביכולתו לעזור אחד לשני בשעת הצורך, ושהתערבות ממשלתית תפגע בחירויות האזרח. לכן, לטענתו, ניסה לשתף פעולה עם העסקים.
קריאתו להתערבות ממשלתית עלתה כשהכלכלה העולמית המשיכה להידרדר. הוא (כרוב הדמוקרטים) תמך בתקציב מאוזן והתנגד להגדלת הגירעון לצורך מימון תוכניות רווחה - ולכן הוא העלה את שיעורי המס על העשירים. למרות (ואולי בגלל) העלאות המס, הגירעון החל לגדול. הובר אכן ניסה להפעיל כמה אמצעים כדי להוציא את המדינה מהשפל. ב-1929 הפעיל תוכנית שמטרתה לעזור למקסיקנים מובטלים לחזור לארצם. התוכנית גירשה 500,000 מקסיקנים למקסיקו, ונמשכה עד 1937. ביוני 1930, למרות התנגדות הכלכלנים, הקונגרס אישר את חוק המכסים סמוט-האולי, עליו חתם הובר בחוסר רצון. החוק העלה את המכסים על אלפי פריטים מיובאים. הכוונה הייתה לעודד רכישת מוצרים אמריקניים בעזרת העלאת מחיר המוצרים המיובאים, מה שיכניס כסף לממשלה ויגן על החקלאים. אולם השפל הכלכלי התפשט ברחבי העולם, וקנדה, צרפת ומדינות אחרות הגיבו בהעלאת מכסים על מוצרים אמריקניים. התוצאה הייתה צמצום בסחר הבינלאומי, והחמרת השפל.
ב-1931, הכריז הובר על הקפאה של שנה בתשלום הפיצויים מגרמניה לארצות הברית. ההקפאה לא הקלה על הכלכלה, ולאחר שנה, התכנסו מדינות העולם בלוזאן כדי לדון בפשרה. המדינות לא הצליחו להגיע לפשרה בתשלום הפיצויים.
ב-1931, ניסה לשכנע את הבנקים במדינה ליצור חברת אשראי לאומית, ניסיון שלא צלח.
ב-1932, שיעור האבטלה הגיע ל-24.9%, העסקים לא פרעו את חובותיהם, ויותר מ-5,000 בנקים קרסו, בעיקר בנקים כפריים קטנים. מאות אלפי אמריקנים איבדו את בתיהם והתאספו בשכונות צריפים רבות, שאותן כינו הדמוקרטים בלעג "ערי הובר" (Hoovervilles).
הקונגרס, שהיה נואש להגדיל את ההכנסה הממשלתית, העביר ב-1932 חוק שהעלה את המיסים בשיעור הגדול ביותר שלא בזמן מלחמה. החוק העלה מיסים בכל מדרגות המס, כך שהמשתכרים הבכירים שילמו 63% מס - בהשוואה ל-25% כשהובר נכנס לתפקידו. המס על הכנסת חברות עלה מ-12% ל-13.75%.