באמצע 1996 הוציאה את אלבומה הרביעי "רק איתך", בו בלט הדואט עם יואב יצחק - "כשהשיר ייגמר" (מילים: אהוד מנור, לחן: רמי ברזל). אהוד שמר הפיק מוזיקלית, נחום עושרי עיבד את מרבית שירי האלבום, לצד יהודה (יוג'י) גבאי ושי בוקסבאום.
ב-1998 הוציאה אבידן את אלבומה החמישי - "שימני כחותם". בין שירי האלבום בלטו שיר הנושא (מילים: מיכל חזון, לחן: עוזי חיטמן), "כמו סירה טרופה" (מילים: עוזי חיטמן, לחן: יווני), "גונב הלבבות" (מילים: מיכל חזון, לחן: יווני - חאריס אלקסיו) ו"אחרי האהבה" (מילים: אהוד מנור, לחן: רון שובל). אריה ברקוביץ' עיבד את שירי האלבום. עוד באותה שנה חידשה את "בלילה" של זוהר ארגוב, במסגרת אלבום המחווה "חברים שרים זוהר", שהוקלט לזכרו.
ב-1999 השתתפה אבידן באלבום "דרבוקה ישראלית - קלאסיקה ישראלית מסולסלת", ובו חידשה את "לשיר זה כמו להיות ירדן" שביצעה במקור "חבורת בימות" ב-1972 עם הסולנית מירי אלוני.
בשנת 2002 הוציאה אבידן את האלבום "לכל אדם מלאך" שזכה להצלחה.
בשנת 2004 הוציאה את אלבומה השביעי "אמונה" בהפקה עצמית, ובהפצה של חברת התקליטים "בן-מוש".
בשנת 2010 החלה לעבוד על אלבום חדש הנקרא "אחד ממאה", שיצא בחודש ספטמבר באותה השנה. שיר הנושא של האלבום יצא לאור לרדיו ב-31 בינואר 2010.
בשנת 2011 השתתפה בתוכנית המציאות של ערוץ 24 "היכל התהילה". עוד באותה שנה לפרויקט ולאלבום "שני צדדים למטבע" חידשה את "אתה לי ארץ" של ירדנה ארזי.
במאי 2012 הוציאה את הסינגל "אביב" למילים של רחלי שביט, לחן של סגיב כהן, ועיבוד והפקה מוזיקלית של נדב ביטון.
בשנת 2021 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "היורשת" ובסרט הקולנוע "לשחרר את שולי".
בשנת 2022 התמודדה בפרק הבכורה של תוכנית המציאות "המסעדה הבאה" ברשת 13, אך לא עברה את הצבעת השופטים והודחה מהתחרות.
חיים אישיים.
ב-1980 נישאה ליקי אבידן, אותו פגשה בעת שהתגוררה כשנתיים בלונדון, אנגליה, ולהם שתי בנות ובן, הזוג התגרש בשנת 2001.
לאחר מכן אבידן הייתה בזוגיות עם האלוף (במיל) והשר לשעבר יוסי פלד.
אבידן היא אחותו של כדורגלן העבר אופיר שמואלי, שהתפרסם כמגינה של בית"ר ירושלים בסוף שנות ה-80.
שכני טוטורו
חברי השדון טוטורו טוטורו
שאווה
שאווה או שוואה (בגעז: ሽዋ) הוא מחוז היסטורי באתיופיה, בעברו ממלכה עצמאית בתוך האימפריה האתיופית. בירת אתיופיה, אדיס אבבה, נמצאת במרכזו.
מרכזה של שאווה מורכב ממישור הררי שהוא מרכזה של אתיופיה, אך לפני תקופת השופטים ואחרי תבוסתו של בלה מול פלישתו של אחמד גראן, הייתה שאווה חלק מגבולה הדרומי. שאווה הייתה בת הגנה כמו כל רמה, ושלטונה היה רצוף ולא קטוע חרף הפסד שטחים לאימפריה האתיופית. לעיתים הייתה מקלט בטוח, ובפעמים אחרות הופרדה מיתר אתיופיה על ידי עמים אויבים.
הערים החשובות במחוז הן דברה ברהאן, אנצוקיה, אנקובר ואנטוטו. שאווה נעשתה מחוז של אתיופיה, ואדיס אבבה שירתה כבירתה של שאווה בתקופות שונות. רוב צפונה של שאווה מיושב על ידי אורומו ואמהרים שדתם נצרות, ודרומה ומערבה מיושב על ידי אורומו שדתם אסלאם.
היסטוריה.
שאווה מופיעה לראשונה כמדינה מוסלמית. על פי החוקר ג.וו.ב. האנטינגפורד, קמה מדינה זו קמה בשנת 896 ובירתה הייתה העיר וולאלה. מדינה זו סופחה לסולטנות יפאט בסביבות שנת 1285.
יקונו אמלאק ביסס תחילה את ההתקוממות שלו כנגד שושלת זאגווה ממובלעת בשאווה, בה ישבו אמהרים נוצרים. הוא טען שאבותיו מלכי אקסום ברחו לאזור זה ומצאו בו מקלט כנגד יהודית המלכה. טענה זו מוכחת גם בספר ההיסטורי הכברה נגסט, ששם נאמר ששאווה הייתה חלק מהממלכה של מנליק הראשון (פרק 39). אף על פי כן, ספר זה נכתב מאוחר יותר ולא באותה תקופה. באותה התקופה השליטה האקסומית לא הגיעה לאזור זה אלא הוגבלה לצפון אתיופיה לאזורים כגון באגמדיר, תיגראי ואריתריאה.
במאה ה-16, נכבשו שאווה ושאר אתיופיה הנוצרית על ידי כוחותיו של האימם אחמד גארן, מנהיגה של סולטנות אדאל, ושאווה נעשתה שוב מוסלמית. לאחר מכן הייתה שאווה תחת לחץ הגירת האורומו, אשר הצליחו במהלך המאה ה-17 להתיישב באזור ונתנו שמות חדשים למחוזות, כגון וואלו, ארסי וואלגה.
השושלת השלטת בשאווה הוקמה על ידי נגסי קראסטוס בסוף המאה ה-17, שגיבשה את שליטת יפאט. ישנם כמה מסורות על מוצאה של שושלת זו: מסורת אחת, שגובשה ב-1840 טוענת שאמו של נגסי הייתה הילדה של ראס פריס, אחד מחסידיו של הקיסר סוסניוס שברח לתוך מאנז, מסורת נוספת שנאמרה על ידי סארטה ווולד, חבר המועצה של סהלה סלאסי, שנאגאסי הוא צאצא ישיר דרך האבות שלו ליעקב, ילדו הצעיר ביותר של הקיסר לבנה דנגל. לכן שושלת זו נחשבה לצעירה יחסית לענף הגונדרי של השושלת הסולומונית.
בנו של נאגאסי, סאבאסטיאנוס, העניק לעצמו את התואר מארידאזמאץ' ("מפקד מפחיד"), שהיה ייחודי לשאווה. הצאצאים שלו המשיכו לרשת את התואר עד לסהלה סלאסי שהצהיר על עצמו כמלך שאווה ב-1813. הנכד שלו סהלה מארים היה אחד מהקיסרים הגדולים ביותר של אתיופיה בתקופה המודרנית הידוע יותר בשם מנליק השני. התואר "מלך שאווה" אוחד עם הכתר הקיסרי האתיופי כאשר מנליק הוכתר לקיסר.
התפשטות המלכים השאווים היו בעיקר דרומה ומזרחה משאווה, דרך המישורים והמדבריות והצליחו לספח שטחים לממלכתם. הקיסרים האתיופים כבר טענו בעלות על אדמות אלו, לפני פלישתו של אחמד גראן. ההגירות של האורומו לאזורים אלה שינו באופן קיצוני את הדמוגרפיה באזור לטובת האורומו ולרעת האמהרים. כאשר מנליק השני נהפך לקיסר אתיופיה הייתה שאווה אזור המעבר לכיבושים בדרום, במזרח ובמערב ולהתפשטותה של האימפריה האתיופית לממדים של היום.
בתקופה המודרנית, הפכה שאווה למחוז שנשלט על ידי שליט מקומי שהיה חלק מהאצולה הגבוהה עד תחילת 1984, כאשר תפסו הדרג את השלטון. בשנה זו תחת השם שאתיופיה הקומוניסטית אימצה לעצמה, "רפובליקה עממית", חולקה שאווה לארבעה מחוזות מנהליים, צפון שאווה, דרום שאווה, מזרח שאווה ומערב שאווה. עם האימוץ של החוקה החדשה בשנת 1995 נחלקה שאווה בין המחוזות האתניים החדשים. אזור בצפון-מזרח המחוז סופח למחוז עפר, אזור בדרום המחוז ניתן למחוז מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום ואזור בצפון שתושביו היו אמהרים סופח למחוז אמהרה. העיר אדיס אבבה שבמרכז המחוז הפכה לעיר עצמאית ושאר המחוז הפך לחלק ממחוז אורומיה.
מדליית נאס&quot;א להישג מדעי יוצא דופן
מדליית נאס&quot;א לשירות ציבורי מצטיין
דמי פינוי
דמי פינוי הוא תשלום עבור הנכונות לפנות שטח מושכר.
בהתאם לפסיקות של בתי המשפט בישראל אודות נכסים המוחזקים על ידי דיירים מוגנים, נקבע כי בעת פינוי יזום של דייר (בהתאם לעילות הפינוי היזום של דייר מוגן) ישא בעל הנכס בתשלום העלויות של הפינוי: עלויות העברת הציוד והתכולה של הדייר, הוצאות למציאת דיור חלוף, שכר טרחת עורך דין, תשלום לשמאי ומתווך ומס רכישה.
בנוסף, שגור מושג זה בתחומי הנדל"ן והמסחר, ומתייחס לתשלום נפרד אותו מוכן לשלם שוכר של נכס לדייר המפנה למענו את המושכר. בדרך כלל מדובר בנכסים הממוקמים במקומות בעלי מוניטין – בעיקר למסחר, כמו למשל: קניונים או מרכזים מסחריים הומי אדם, אך לעיתים גם השכרה של דירת מגורים תכלול דמי פינוי מוסכמים, במקומות בהם יש ביקוש מוגבר לדירות.
דמי הפינוי הם עסקה נפרדת מעסקת השכירות, ובדרך כלל בעל הנכס אינו מעורב בה. בעוד השכירות עצמה נרקמת בין בעל הנכס לבין השוכר, את דמי הפינוי משלם שוכר הנכס לדייר הקודם לו תמורת הסכמתו לפנות את הנכס. זהו תשלום חד-פעמי אשר מהווה מעין "פיצוי" לשוכר המפנה או תשלום עבור מוניטין שצבר הנכס בזכותו. לעיתים כולל התשלום גם את השקעתו של השוכר המפנה. השקעה זו יכולה להיות בתשתית (מערכות תאורה, מדפי מכירה, גלריה, מיזוג אוויר, וכיוצא בזה), או בדמי פינוי ששילם הוא עצמו בעת כניסתו לנכס.
דוגמה: כאשר חברת גוגל ישראל ביקשה להרחיב את משרדיה במגדל אלקטרה היא שילמה לדייר אחר במגדל, משרד הפרסום אדלר חומסקי &amp; ורשבסקי, דמי פינוי בסך 40 מיליון ש"ח.
ג'יימס מקראקן
ג'יימס מקראקן (באנגלית: James McCracken, 16 בדצמבר 1926 - 29 באפריל 1988) היה זמר טנור אמריקאי.
ביוגרפיה.
מקראקן נולד בגארי, אינדיאנה והחל לשיר במקהלת הכנסייה בעירו כילד. בעת שירותו בצי של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, שר במקהלת אנשי הצי. הוא למד מוזיקה באוניברסיטת קולומביה וכן אצל אלזה זייפרט בקונסטנץ, גרמניה.
הופעתו הפומבית הראשונה הייתה בשנת 1952, עם "סנטרל סיטי אופרה" בקולורדו, בתפקיד "רודולפו" בלה בוהם של פוצ'יני. הוא שר תפקידים משניים במטרופוליטן אופרה בניו יורק משנת 1953 עד 1957, כשהיה עדיין סטודנט. ב-1957 יצא לאירופה והופעתו הראשונה שם הייתה באופרה של וינה. הוא נחל הצלחה רבתי באופרה של ציריך, שווייץ.
"אותלו" היה אחד מתפקידיו המובהקים. משנת 1963 היה לאחד הטנורים הדרמטיים הראשיים של המטרופוליטן.
מקראקן נשא לאישה את זמרת המצו-סופרן סנדרה וורפילד, והופיע לצדה באופרה "שמשון ודלילה" של קאמי סן-סנס במטרופוליטן. הוא חזר למטרופוליטן שבועות ספורים לפני מותו בגיל 61. מקראקן השתתף בסיור האחרון של המטרופוליטן אופרה בארצות הברית, שם שר בתפקיד קאניו ב"ליצנים" של לאונקוואלו.
מקראקן השאיר אחריו הקלטות, ביניהן "הנביא" של מאיירבר (עם מרילין הורן ורנאטה סקוטו, משנת 1976 בערך), כרמן של ביזה (בניצוח ליאונרד ברנשטיין, 1972), פידליו של בטהובן (עם בירגיט נילסון, 1964), "אותלו" של ורדי (עם דיים גווינת' ג'ונס, 1968) ו"ליצנים" (1967), וכן שירי גורה של ארנולד שנברג (עם ג'סי נורמן, טטיאנה טרויאנוס ודייוויד ארנולד, 1979).
שומן