קרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן היו השלב הראשון של המערכה הצבאית בחזית הסורית במלחמת יום הכיפורים. שלב זה ארך חמישה ימים, מה-6 באוקטובר 1973 ועד ה-10 בחודש.
עם פרוץ האש תקף הצבא הסורי את כוחות צה"ל ברמת הגולן לכל אורך הגבול, ותוך יממה אחת הצליח לכבוש שטח נרחב בדרום הרמה. החל מ-8 באוקטובר החלו כוחות צה"ל במתקפת נגד, במהלכה השתלטו מחדש על כל רמת הגולן (למעט מוצב החרמון), תוך השמדת רוב הכוחות הסוריים שחדרו לשטחי רמת הגולן הישראלית.
סדר הכוחות של צבא סוריה וצה"ל.
הצבא הסורי.
בסתיו 1973 היה הצבא הסורי מאורגן במסגרת של חמש דיוויזיות, אשר נטלו חלק בהתקפה על רמת הגולן:
שתי דיוויזיות שריון - מס' 1 ומס' 3 ושלוש דיוויזיות חיל רגלים מוגברות (מס' 5, 7 ו-9). דיוויזיות השריון כללו 2 חטיבות שריון וחטיבה ממוכנת, ואילו דיוויזיות החי"ר כללו בדרך כלל 2 חטיבות רגלים, חטיבה ממוכנת וחטיבה משורינת. לקראת המלחמה תוגברו הדיוויזיות בחטיבת שריון עצמאית שסופחה אליהן. חמש הדיוויזיות יחד כללו כ-1,400 טנקים, 60,000 חיילים וכ-800 תותחים. אליהן נוסף כוח משמר הרפובליקה (כוח רפעת אל-אסד), ולו חטיבה של טנקים T-62 ושני גדודי קומנדו.
פירוט היחידות:
הדיוויזיה המשוריינת הראשונה - עקיד תאופיק ג'וני
הדיוויזיה המשוריינת השלישית - עמיד מוסטפא שרבה
דיוויזיית חיל רגלים החמישית - עמיד עלי אסלאן
דיוויזיית חיל רגלים השביעית עמיד עומאר אברש (נהרג ב-8 באוקטובר והוחלף בסעיד בקרדר)
דיוויזיית חיל רגלים התשיעית עקיד חסן עלי טורקמאני
עתודה
חיל רגלים
שריון
צה"ל.
עוצבות צה"ל שהשתתפו בקרבות הבלימה והתקפת הנגד היו (על פי הרכבן המקורי):
אוגדה 36 – אוגדה סדירה בפיקודו של תת-אלוף רפאל איתן:
אוגדה 210 – אוגדת מילואים בפיקודו של האלוף דן לנר:
אוגדה 146 – אוגדת מילואים בפיקודו של תת-אלוף משה פלד:
במהלך ימי הקרבות נערכו איגודי כוחות חדשים על פי ההתפתחויות בשטח, והרכב החטיבות שלחמו במסגרת כל אוגדה השתנה באופן משמעותי.
תוכנית ההתקפה הסורית.
לפי תוכנית ההתקפה הסורית נועדו הכוחות התוקפים להשלים את כיבוש רמת הגולן בתוך 24 שעות (כדי להקדים את הגעת כוחות המילואים של צה"ל), להשמיד את כוחות צה"ל בשטחם ולהתייצב בקווי הגנה לאורך נהר הירדן או במורדות רמת הגולן. על פי תוכנית זו נועדו שלוש דיוויזיות הרגלים הסוריות שהיו פרושות לאורך הקו הסגול להבקיע את מערך ההגנה הישראלי כל אחת בגזרתה: הדיוויזיה ה-7 – בגזרה הצפונית (פתחת קוניטרה) ; הדיוויזיה ה-9 – בגזרה המרכזית (רכס חזקה, במרכז הגזרה שהוקצתה לדיוויזיה, גרם לכך שכוחותיה נועדו לנוע בשני צירים עיקריים – דרך פתחת קוניטרה בצפון הגזרה ודרך פתחת כודנה בדרומה) ; הדיוויזיה ה-5 – בגזרה הדרומית. הדיוויזיה המשוריינת ה-1 נועדה להצטרף ככוח עתודה וניצול הצלחה להתקפה בגזרה בה תסתמן הבקעה, ולסייע בהשלמת ההבקעה אם כוחות הדרג הראשון לא יצליחו בה. כוחות נ"ט סורים, שצורפו ליחידות הדרג הראשון, נועדו לסייע להם לפגוע בשריון הישראלי וליצור מתחמי הגנה בתוך השטח שייכבש.
כוחות קומנדו סורים מוסקים נועדו לתקוף – יחד עם מטוסים וארטילריה סוריים - מפקדות ומתקני מודיעין ישראלים. היעד הבולט ביותר שלהם היה מוצב החרמון הישראלי, שמשימת כיבושו הוטלה על גדוד הצנחנים הסורי ה-82. לפי התוכנית המקורית הוטל על כוחות הקומנדו גם לבודד את שדה הקרב ברמה על ידי השתלטות על שלושה מגשרי הירדן – גשר בנות יעקב, גשר הפקק וגשר אריק. חלק זה בתוכנית הסורית בוטל סמוך לפני המלחמה, בעיקר בשל הצורך לתאם את ההתקפה הסורית עם זו של מצרים (ההחלטה לפתוח במתקפה בשעה 14:00 גרמה לכך שלרשות הכוחות התוקפים עמדו רק שעות אור מועטות ביום הראשון למתקפה). מאותה סיבה צומצמו גם היעדים שניתנו לכוחות הקרקע הסורים, שנועדו במקור לחבור אל כוחות הקומנדו בקו נהר הירדן. המשימה הראשונית שלהם הייתה לתפוס את קו המצוקים במורדות הגולן, ולייצב מערך הגנה על הצירים העולים לרמה, כדי לבלום שם את התקפת הנגד של כוחות העתודה הישראליים.
שדה הקרב.
הקרבות נערכו בשטח רמת הגולן. רמת הגולן היא רמה שטוחה השוכנת בין נהר הירמוך מדרום והר החרמון מצפון, ממזרח לכנרת ולעמק החולה. ברמת הגולן עובר קו הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה. שטח הרמה הוא כ-1,800 קילומטרים רבועים, מהם כ-1,200 קמ"ר שנכבשו על ידי ישראל במלחמת ששת הימים.
מבחינה גאוגרפית הרמה נתחמת על ידי נפילה של כ-600 מטר אל שפת הכנרת ונהר הירדן במערב, נהר הירמוך בדרום, והר החרמון בצפון. במזרח גובל הגולן בחורן, אף כי הגבול הגאוגרפי אינו ברור, כיוון שמישורי הבזלת ממשיכים עד לעומק סוריה.
המצב ברמת הגולן ערב המלחמה.
לקראת פרוץ המלחמה נערכו שלוש דיוויזיות הרגלים הסוריות לאורך הקו הסגול. בשלושתן יחד היו ערב המלחמה כ-900 טנקים. מאחוריהן נערכו שתי דיוויזיות השריון ולהן 460 טנקים נוספים. במרחב שבין דמשק לקו הסגול הוצבו 930 קני ארטילריה ו-36 סוללות של טילי קרקע-אוויר - מהן 25 סוללות במערך קדמי, שכיסה את מרבית שמי רמת הגולן. כוח משמר הרפובליקה חנה במבואות דמשק.
תצפיות וצילומי אוויר שנערכו במהלך חודש ספטמבר 1973 הצביעו על שינוי ההערכות של הצבא הסורי למערך התקפי מלא. לפיכך הוחלט במטה הכללי ובהמשך בממשלה על תיגבור כוחות צה"ל ברמת הגולן, כדי להיערך לאפשרות של מתקפה סורית כוללת, אף על פי שאמ"ן עדיין העריך שהסבירות לפרוץ מלחמה בחזית הסורית היא נמוכה. אל חטיבה 188, שהחזיקה את הקו ברמה וכללה שני גדודי טנקים (71 טנקים), הצטרפה עד ה-5 באוקטובר חטיבה 7 ולה כ-105 טנקים נוספים. לפי תוכנית המגננה של צה"ל ברמת הגולן, הכוחות הסדירים הישראליים ברמה היו אמורים להיות בסדר גודל של 210 טנקים. בעקבות תגבור כוחות צה"ל ברמה, הם כללו ערב פרוץ המלחמה 177 טנקים.
כמו כן הוגדל הכוח הארטילרי מארבע סוללות (16 קנים) ל-11 סוללות (44 קנים). ב-13 המוצבים לאורך הקו הסגול (לא כולל מוצב החרמון הישראלי) הוצבו שני גדודי רגלים סדירים (גדוד 13 של גולני, ומדרום לו גדוד 50 של הנח"ל המוצנח), שבאו במקום שני גדודי המילואים שהחזיקו בהם עד ערב המלחמה. העבודה בחפירת תעלות נ"ט נוספות זורזה כמו גם הנחת שדות מוקשים חדשים בפתחת קוניטרה ובאזור צומת רפיד.
פיקוד הצפון (בפיקודו של האלוף יצחק חופי) נמצא ערב פרוץ המלחמה בכוננות מרבית. במוצבים לאורך חלקו הצפוני של הקו הסגול עד דרומית לקוניטרה נערך גדוד 74 של חטיבה 188. לאורך חלקו הדרומי של הקו נערך גדוד 53. חטיבה 7 הוצבה סמוך לצומת וואסט, ונועדה לשמש ככוח עתודה לגזרה הצפונית. גדוד נוסף של החטיבה הועבר תחת פיקודה של חטיבה 188 ושימש כעתודה לגזרה הדרומית. גדודי חטיבת גולני (למעט גדוד 13 שבמוצבים) הגיעו לרמת הגולן לאחר פרוץ המלחמה.
בבוקר יום הכיפורים, 6 באוקטובר, הודיע המטה הכללי לפיקוד הצפון כי מלחמה תפרוץ בו ביום, סמוך לשעה 18:00. בעקבות זאת הוחל בפינוי הנשים והילדים מן היישובים האזרחיים ברמת הגולן; מקצתם פונו לאחר שכבר פרצה המלחמה. ב-7 באוקטובר לפנות בוקר פונו מן היישובים גם הגברים. עם זאת, באופן שקשה להסביר, המידע על כך שהמלחמה אמורה לפרוץ ביום כיפור, לא הועבר מפיקוד צפון ליחידות שהוצבו בשטח רמת הגולן, ולא חלחל לדרגי הפיקוד התחתונים. כתוצאה מכך, המתקפה הסורית תפסה את כוחות צה"ל בהפתעה, וגם בשעות הראשונות לאחר פתיחתה, חלק מהמפקדים הישראלים בשטח עדיין האמינו, שמדובר באירוע מקומי, "יום קרב" נוסף, ולא במלחמה כוללת.
היום הראשון – 6 באוקטובר.
ההתקפה הסורית הראשונה.
ההתקפה הסורית נפתחה בשעה 13:55 בהפגזה ארטילרית לרוחב כל החזית ובתקיפות של מטוסים על מחנות ומרכזי פיקוד ושליטה של צה"ל.
הדרג הראשון של דיוויזיות הרגלים הסוריות תקף את מערך ההגנה הישראלי. המשימות שניתנו לו היו להכשיר מעברים לשריון על גבי תעלת הנ"ט הישראלית, לכבוש את מוצבי צה"ל לאורך הקו הסגול ולהתקדם עד לכביש האורך, העובר במקביל לקו הסגול, מהכפר מסעדה לצומת רפיד. המוצבים הישראלים לאורך הקו הסגול ויחידות הטנקים שתיגברו אותם הופגזו והותקפו על ידי כוחות ארטילריה, שריון ורגלים. במהלך השעות הבאות נותקו וכותרו חלק מהמוצבים הישראליים.
התקפה הסורית הראשונה נבלמה על ידי טנקי חטיבה 188 שהוצבו לאורך הקו הסגול, אשר השמידו טנקים, כלי רכב משוריינים רבים ואמצעי גישור סורים. למרות זאת הצליחו כוחות רגלים סורים להסתנן למבואות העיר קוניטרה, בשטח שבשליטת ישראל.
לאחר פרוץ האש הורה פיקוד הצפון לחטיבה 7 להיערך בפתחת קוניטרה, מתוך הערכה שהמאמץ ההתקפי הסורי העיקרי ייערך שם. בסביבות השעה 18:00 קיבלה החטיבה את האחריות לגזרה הצפונית של רמת הגולן ולקחה תחת פיקודה את גדוד 74 מחטיבה 188 שהיה פרוס בגזרה הצפונית. הגזרה הדרומית של הרמה הופקדה תחת פיקודה של חטיבה 188, ולרשותה עמדו גדוד 53 של החטיבה וגדוד מוקטן מחטיבה 7 (גדוד 82), שכלל פלוגה מבצעית אחת ושתי פלוגות צמ"פ. לאחר מספר שעות, לאור החמרת המצב בגזרה הדרומית של הגולן, הורה הפיקוד לחטיבה 7 להעביר דרומה גדוד טנקים נוסף, אך מח"ט 7, יאנוש בן-גל, התנגד לכך והפקודה בוטלה בהמשך.