דור לאחר זמנם של אנטוניו סטרדיווארי וגוארנרי, ללא קשר ישיר אל המסורת הדגולה, התחדשה באורח בלתי מוסבר בניית הכינורות בקרמונה, באמצעות לורנצו סטוריוני ושני ממשיכי דרכו, ג'ובאני רוטה וג'ובאני באטיסטה צ'רוטי.
צ'רוטי נולד בעיבורי קרמונה והגיע לבניית כינורות רק בגיל 40, אחרי שנים של עבודה כאורג. לדברי פיליפ קאס (Philip Kas), נהנה צ'רוטי מתמיכתו של פטרון אציל, למורת רוחו של הסוחר והאספן הנודע, הרוזן קוזיו די סאלאבואה, שקידם בוני כלי קשת אחרים, בהם גואדניני וריבולטה ממילאנו. לפי רשימות של קוזיו משנת 1804, למד צ'רוטי את אומנות בניית הכינורות מן הרוזן אלסנדרו מאגי, אספן ובונה כינורות חובב. אחרי שסטוריוני עזב את קרמונה בשנת 1802, השיג צ'רוטי עמדת עליונות במסחר בכלי קשת בעיר והעיב כליל על בן תקופתו, קארלו ברגונצי. בנו של צ'רוטי, ג'וזפה ונכדו, אנריקו, המשיכו בדרכו של אבי המשפחה כבוני הכינורות העיקריים בקרמונה עד למות אנריקו בשנת 1883.
סגנונו של צ'רטי איננו מעיד על כבוד רב לרבי האמנים שקדמו לו בקרמונה, אף כי עבודתו נקייה וקפדנית מזו של סטוריוני. כמעט כל הכלים שבנה מתוארכים לשנים 1800-15. בשלוש שנות חייו האחרונות עבד צ'רוטי בקונטראדה קולטלאי, רובע בוני הכינורות במסורת של קרמונה.
צ'רוטי מת בשנת 1817, ייתכן שבמגפת הטיפוס שפרצה בקרמונה באותה שנה.
המטבח הבלארוסי
המטבח הבלארוסי (בלארוסית: Беларуская кухня, Biełaruskaja Kuchnia) קרוב באופיו למטבחים של המדינות הקרובות גאוגרפית לבלארוס ובראשם המטבחים הסלאביים והבאלטיים. המטבח הבלארוסי מתאפיין בשימוש נרחב בתפוחי אדמה הזמינים לאור האקלים הקר והיבש של בלארוס, כמו גם שימוש במגוון של דגנים ופטריות.
סלטים.
מרכיבים נפוצים בסלט הבלארוסי כוללים שילובים של בשר מבושל או עוף, תפוחי אדמה, סלק, גזר, דג מלוח, גבינה החתוכה לקוביות, אפונת ים, תירס, שימורי דגים, "אצבעות סרטן", בצל ופטריות, המתובלים בנדיבות עם מיונז או שמן חמניות. סלט אופייני הוא "בייליה וז'ה", סלט (הקרוי על שמו של יער בשם זה), המשלב בשר עוף מבושל עם פטריות בצל מטוגן ומלפפון חמוץ מעורבב עם מיונז וביצים.
מוצרי חלב.
מוצרי החלב העיקריים כוללים סוג של גבינה לבנה טרייה (בלארוסית: тварог, tvaroh) ושמנת חמוצה (בלארוסית: смятана, śmiatana), המשמשת בבישול וגם בתור קישוט. חמאה חמוצה ממחוז דסיזנה לשעבר יוצאה לאנגליה עד מלחמת העולם הראשונה.
יום שדה
סרגי מירונוב
ג'ון ג'ייקוב אסטור הרביעי
ג'ון ג'ייקוב אסטור הרביעי (באנגלית: John Jacob Astor IV; 13 ביולי 1864 - 15 באפריל 1912) היה איש עסקים, איל נדל"ן, מלונאי וסופר מדע בדיוני ניו יורקי. בן למשפחת אסטור, מייסד ובעלים משותף של מלון וולדורף-אסטוריה. נהרג בטביעת הטיטאניק.
תולדות חייו.
אסטור נולד לוויליאם בקהאוס אסטור הבן (William Backhouse Astor, Jr; 1830 – 1892, נכדו של ג'ון ג'ייקוב אסטור הראשון) ולרעייתו, קרוליין ובסטר שרמרהורן-אסטור (Caroline Webster Schermerhorn Astor; 1830–1908) באחוזת המשפחה בכפר ריינבק שבמדינת ניו יורק. את השכלתו רכש באוניברסיטת הרווארד.
ב-1891 נישא לאווה לוול-וילינג (Ava Lowle Willing; 1868–1958), לזוג נולדו שני ילדים. עם מות אביו ירש את הונו ואת זכויות הנדל"ן בשטחים נרחבים של מנהטן בפרט והעיר ניו יורק בכלל.
בשנת 1897 הקים את מלון אסטוריה בשדרה החמישית (היכן שניצב כיום בניין אמפייר סטייט), סמוך למלון "וולדורף" שהקים בן-דודו ויליאם וולדורף אסטור ב-1893. מאוחר יותר איחד את פעילות שני בתי המלון לעסק יחיד, בניהול ובעלות משותפת של שני בני הדודים שנקרא מלון וולדורף אסטוריה.
בעת מלחמת ארצות הברית–ספרד התגייס לצבא ארצות הברית, הוצב בקובה וקיבל דרגת לוטננט קולונל (סגן-אלוף). בין 1896 ו-1898 שירת במטה המושל לוי פ. מורטון.
ב-1911, בגיל 47, התגרש אסטור מאשתו, צעד שנחשב שערורייתי והתחתן עם מדלן תלמג'-פורס (Madeleine Talmage Force; 1893–1940) בת ה-18, דבר שערורייתי הרבה יותר. על מנת לשכך את חימת הביקורת והרכילות יצאו בני הזוג למסע ארוך באירופה ומצרים. במצרים חברו למרגרט (מולי) בראון (שכונתה לאחר שקיעת הטיטניק "מולי שאינה-יכולה-לטבוע"), אשת חברה ומן הבודדים שלא גינו את נישואיהם. יחד עם בראון עלה הזוג במסגרת מסעו חזרה לארצות הברית למחלקה הראשונה באנייה "טיטניק".
עם שקיעתה של האניה הועלתה מדלן אשתו לסירת הצלה. אסטור ביקש מן הקצין הממונה להצטרף אליה בטענה שהיא ב"מצב רגיש" (כלומר בהריון, בנם המשותף, ג'ון ג'ייקוב אסטור השישי נולד ארבעה חודשים לאחר מכן, ב-14 באוגוסט 1912), אך נענה בשלילה.
גופתו של אסטור אותרה וזוהתה למחרת יום הטביעה.
ועדת החקירה לחקר האירועים שגרמו לאסון הטיטניק קיימה את דיוניה במלון וולדורף-אסטוריה.
"מסע בעולמות אחרים".
בשנת 1894 פרסם אסטור נובלה בשם "מסע בעולמות אחרים: רומנסה של העתיד" ("A Journey in Other Worlds: A Romance of the Future"). הנובלה מתארת את העולם בשנת 2088. בנובלה חוזה אסטור רשת טלפונים גלובלית, שימוש באנרגיה סולרית, ומסעות באוויר ובחלל. בין היתר עורך גיבור הנובלה מסע בכוכבים שבתאי וצדק, עולמות ג'ונגל עתירי מחצבים.
בשנת 2003 יצאה לאור מהדורה מודרנית של הספר.
לרמן
לרמן (Lerman) הוא שם משפחה יהודי-אשכנזי שפירושו "מלומד".
ג'ון ג'ייקוב אסטור (פירושונים)
קוצר
דואליות
מלאכת צידה
מלאכת הוצאה
מוריס בליץ
מוריס בליץ (בצרפתית: Maurice Blitz; 28 ביולי 1891 - 2 בפברואר 1975) היה שחקן כדורמים ושופט בינלאומי בלגי-יהודי. בעל 2 מדליות כסף מ-2 אולימפיאדות (אנטוורפן 1920 ופריז 1924), בכדורמים.
ביוגרפיה.
בליץ נולד בפריז, צרפת. הוא האח הבוגר של ז'ראר, גם כן שחיין ושחקן כדורמים ומדליסט אולימפי. הוא אביו של ז'ראר בליץ מייסד קלאב מד ואחד התומכים של המועדון.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה בליץ במדליית כסף במשחק כדורמים. במשחק הגמר הפסידה נבחרתו, בלגיה לנבחרת בריטניה שזכתה במדליית זהב (3-2). במשחק על מדליית הכסף ניצחה נבחרתו את נבחרת ארצות הברית (2-7) ובמשחק על מדליית הארד ניצחה נבחרת שוודיה את נבחרת ארצות הברית (0-5).
באולימפיאדת פריז (1924) זכה בליץ במדליית כסף בכדורמים, לאחר שנבחרתו בלגיה הפסידה במשחק הגמר לנבחרת צרפת (3-0). במשחק על מדליית הכסף ניצחה נבחרתו את נבחרת ארצות הברית (1-2) ובמשחק על מדליית הארד ניצחה נבחרת ארצות הברית את נבחרת שוודיה (2-3).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) שפט בליץ במשחק הגמר בכדורמים.
לישה
צרות אופקים
צרות אופקים היא תכונת אישיות שמציינת אנשים הנצמדים לדעותיהם או לאמונותיהם ואינם מעוניינים להבין או לשמוע דעות שונות משלהם בנושאים ספציפיים, או באופן כללי.
מקור הביטוי הוא תיאור של שדה ראייה מצומצם, ואינו מעיד על הקטנה של היכולת הפיזית לראות את מלוא האופק, אלא מושאל כדי לתאר אדם שמצמצם במודע את תפיסתו האינטלקטואלית.
דוגמה המתארת צרות אופקים ניתן למצוא בספרות הסינית:
בת יפתח
בת יפתח היא דמות מקראית, אשר אינה מזוהה בשמה אלא בשם אביה, השופט יפתח הגלעדי. לאחר ניצחונו של אביה יצאה לקראתו בתופים ובמחולות, ואביה יפתח נאלץ לקיים את הנדר שנדר ולהעלותה לעולה. בת יפתח ביקשה ללכת עם חברותיה להרים כדי לבכות על בתוליה, ולאחר חודשיים קיים יפתח את נדרו, אם כי הסיפור אינו מפרט כיצד. דעת הרוב בקרב פרשני המקרא היא שיפתח הרג את בתו כקורבן אדם, אולם קיימת דעת מיעוט לפיה בתו של יפתח התבודדה והסתגרה במשך שארית חייה. בין הפרשנים המחזיקים בדעת המיעוט נמנים רד"ק ופרנץ דליטש.
נדר יפתח.
לפני יציאתו של יפתח למלחמה בבני עמון נדר יפתח: .
ניסוח הנדר מלמד כי כוונת יפתח הייתה להעלות קורבן אדם. בסיפורי המקרא, רבים המקרים בו יוצאים במחולות לקראת המנצחים במלחמה, כמו בסיפור בשמואל א' י"ח לאחר ניצחונו של דוד על גָּלְיָת. הניסוח של יפתח הביא לתוצאה טראגית: ליפתח מתברר, שהמיט אסון על בתו ועל עצמו. העובדה שבתו יוצאת לקראתו יוצרת את הרושם, שיפתח נענש על נדרו להעלות קרבן אדם.
הדיווח על המלחמה קצר ואילו עיקר הסיפור מוקדש לנדר יפתח ולתשלומו. בפסוק ל"ד פוגשים הקוראים בבת יפתח לראשונה, כאשר היא יוצאת לקראת אביה. היציאה של הבת מן השטח המוגן אל החוץ מרמזת על סכנה. בתו אינה יודעת כאשר היא יוצאת לקראת אביה ששעתה הגיעה.
המילה וְרַק מדגישה את היותה יחידה. לפיכך מעמדה היא מעמד של 'בכור'. יפתח קורע את בגדיו לאות אבל, זועק זעקת כאב, וטוען שאינו יכול לחזור בו מנדרו. הוא אינו פונה בשאלה לבתו מדוע יצאה לקראתו.
בספרו 'מקראות בארץ המראות' כותב יאיר זקוביץ, כי סיפורה של בת יפתח הוא סיפור מאוחר, אשר צורף בשלב מאוחר יותר כדי להוסיף עוד חוליה לרצף כישלונות יפתח כשופט. סיפורה של בת יפתח מעוצב כסיפור בבואה לסיפור עקדת יצחק ומציג את יפתח כדמות שלילית לעומת דמותו החיובית של אברהם.
תשובת הבת.
הבת מאשרת את דברי אביה. היא אינה מתנגדת. גם האב וגם הבת אינם מזכירים את קיום הנדר. בתו מבקשת ממנו חודשיים ארכה עד קיום הנדר. היא מבקשת לבכות על בתוליה ולא על אובדן חייה. מעבר לכך היא לא תהיה לאיש ולא תלד בנים.
הדגשת הבתולים הביאה את פרשני ימי הביניים כדוגמת רד"ק ורלב"ג לפרש את תשלום הנדר כפרישות. פירוש זה מושפע מהכרתם את מנהגי הנזירות הנוצריות, ומרצונם של פרשנים אלו ל"הקל בדינו" של יפתח. אביה אינו מקונן עליה.
קיום הנדר.
כעבור חודשיים חוזרת בת יפתח לביתה כפי שהבטיחה. המחבר המקראי אינו מוסר פרטים מפורשים כיצד קיים יפתח את הנדר.