ב-1985 כתב רווה לגשש החיוור את תוכניתם התשיעית, "בעבור חוקן דולרים", שביים מוטי קירשנבאום, וזכתה להצלחה גדולה. בין המערכונים הזכורים במיוחד: "המצילים של ש"ס", "כבד אווז", "המשמר האזרחי", "מגרש השדים", "נמר בגבעתיים", ו"החוזרים מחו"ל".
ב-1989 הוזמן רווה להצטרף לצוות ההקמה של התוכנית מוצ"ש והיה התסריטאי הראשון שכתב לתוכנית, ויצר את המערכונים הקצרצרים שליוו אותה: המשפחה המופרעת, יוסף, הבולשת חורקת ועוד. במוצ"ש השתתפו ספי ריבלין, אלי יצפאן, דב רייזר, יעל עמית, דפנה ארמוני, אלברט אילוז וענת טופול.
בתקופה האחרונה.
בשנת 1994 יצא לאור ספר הילדים הראשון פרי עטו, ארץ הפחדנים. כשנתיים לאחר מכן, יצא לאור ספר ילדים נוסף "המלך איכסה והמלכה פיכסה".
ב-2001 יצא ספרו השלישי, "החופש הגדול וצרות אחרות", העוסק בשני חברים, איתן ודניאל, ומתאר את ניסיונותיהם הכושלים להעביר את ימי החופש הארוכים בעניין ומבלי להסתבך ולהיתקל במבוגרים.
ב-2003 כתב לתיאטרון הקאמרי את המחזה גט-פור-טו (גט-4-two), שנכתב במיוחד לשלמה וישינסקי, חברו עוד מימי הלהקה הצבאית. זה היה מחזה ליחיד, שבמרכזו גרוש בן 50 שעברו לפניו ועתידו אחריו, והוא מתחשבן בו עם גרושתו ועורכי הדין שלה. המחזה הוגדר כאוטוביוגרפיה אמיתית בדיונית, הנשענת על בדותות בדוקות, וכזה גם היה המונולוג שנשא וישינסקי, רצוף בהרבה עובדות פיקטיביות.
סמוך לתחילת העבודה על המחזה, נהרג בנו של שלמה, ליאור, בפעולה צבאית. העבודה על המחזה הופסקה, התחדשה לבקשת שלמה וישינסקי זמן לא רב לאחר מכן, ובסוף 2005 עלה המחזה בהצלחה רבה על בימת הקאמרי.
ב-2008 יצא לאור "הקוסם הגידם", ספר המשך ל"החופש הגדול וצרות אחרות". ב"הקוסם הגידם", הנמצא ברשימת הספרים המומלצים על ידי משרד החינוך, מאמצים איתן ודניאל כלב עזוב שמצאו ברחוב, שבדיעבד מתברר שהיה שייך לטיפוס מפוקפק שנהרג בתאונה. כשהכלב נעלם והשניים יוצאים לחפש אחריו, הם מוצאים את עצמם מסובכים עם כמה טיפוסים לא פחות מפוקפקים, כולל "רוחו" של העבריין המת, המגיעה לאחד המפגשים.
ב-2010 יצא לאור ספרו החמישי, "איפה פה זה אנגליה", המספר על להקת כלבים שמחליטים להגיע לאנגליה, מגיעים בטעות ליפו, נתקלים בשעון הניצב בכיכר, ובטוחים שהגיעו לדבר האמיתי, לונדון. מכאן ואילך, אינם מפסיקים להתפעל מן הארומה הבריטית ומן הנימוסים של הכלבים המקומיים.
בתחילת 2014 יצא לאור ספרו השישי, "הטיפש האחרון", ספר המשך ל"החופש הגדול וצרות אחרות" ול"הקוסם הגידם", העוסק בשני רמאים המתחזים לחוקרי מוח ידועים, ומתחייבים להעלות את רמתם של תלמידי בית הספר בשיטה חדשנית. השניים מצליחים להערים על המורים והמנהלת, כשהם פועלים קצת לפי שיטת הרמאים ב"בגדי המלך החדשים".
משה קוסיביצקי
רוסטוב (מחוז)
מחוז רוסטוב (ברוסית: Ростовская область, בתעתיק: רוסטובסקיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי הדרומי.
המחוז הוקם ב-13 בספטמבר 1937.
בשטח המחוז עובר נהר דון.
דמוגרפיה.
כ-68% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הגדולה - רוסטוב על הדון מתגוררים מעל מיליון תושבים. ערים גדולות נוספות הן טגנרוג, נובוצ'רקסק ווולגודונסק שמתגוררים בהן מעל 100 אלף תושבים כל אחת.
כ-90% מאוכלוסיית המחוז הם רוסים, כ-1.9% אוקראינים ו-2.7% ארמנים.
היסטוריה.
האזור היה מאוכלס עוד בימי הקדם. בעת העתיקה הוקמה באזור מושבה יוונית. בהמשך, השטח היה חלק מממלכת הכוזרים. התיישבות רוסית באזור החלה במאה ה-16. האזור היה מרכז של התיישבות הקוזאקים.
כלכלה.
במחוז קיימים מפעלי תעשייה גדולים (תעופה, גרעין וכו'). כמו כן, המחוז מתאפיין בחקלאות מפותחת.
ריאזאן (מחוז)
מחוז ריאזאן (ברוסית: Рязанская область, בתעתיק: ריאזאנסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי המרכזי, כ-200 ק"מ ממוסקבה.
המחוז הוקם ב-26 בספטמבר 1937. מבחינה אדמיניסטרטיבית המחוז מחולק ל-25 אזורים מוניציפליים ו-4 אזורים עירוניים.
דמוגרפיה.
כ-73% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הגדולה - ריאזן מתגוררים כ-525 אלף תושבים (2010).
הרוסים מהווים כ-95% מאוכלוסיית המחוז. המחוז כבר מספר שנים סובל מקיטון אוכלוסייה. למעשה אוכלוסייתו בשנת 2010 קטנה מזו שהייתה בשנת 1959.
עוד בשנת 1521 בשטח המחוז התיישבו טטרים ועד היום קיים מסגד שהוקם בשנת 1702. למרות התיישבות רבת שנים, הם מהווים פחות מאחוז מאוכלוסיית המחוז.
פוליטיקה וממשל.
הדומה המחוזית.
המועצה המחוקקת היא הדומה המחוזית של ריאזאן (Рязанская областная дума) בת 40 מושבים.
מושל מחוז ריאזאן.
המשרה הרמה ביותר במחוז היא מושל מחוז ריאזאן האחראי לניהול ענייני המחוז וכהונתו מוגבלת ל-5 שנים, לא יותר מ-3 קדנציות. המושל אחראי לניהול.
היסטוריה.
השטח היה במרכז ההתיישבות הרוסית והיו קיימות בו מספר נסיכויות עצמאיות. מכיוון שהאזור היה הכי מזרחי בהתיישבות הרוסית, במהלך פלישת הטטרים במאה ה-12 האזור סבל קשות. בהמשך, למרות הניסיונות להקים מחדש את הנסיכות העצמאית שתתחרה על הבכורה עם מוסקבה, במהלך סוף מאה ה-16 השטח סופח סופית לנסיכות מוסקבה.
בשנת 1796, בתקופת יקטרינה הגדולה הוקמה גוברניית ריאזאן עם מרכזה בעיר ריאזאן. בשנת 1917 הגוברניה פורקה והפכה לאובלסט (מחוז).
כלכלה.
במחוז קיימת תעשייה פטרוכימית ומלט מפותחות.
סחלין (מחוז)
מחוז סחלין (ברוסית: Сахалинская область, בתעתיק: סחלינסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בשטח המחוז הפדרלי של המזרח הרחוק הרוסי. המחוז נמצא על חוף ים אוחוצק והאוקיינוס השקט.
המחוז הוקם ב-2 בינואר 1947 וכולל את האי סחלין (לרבות דרום סחלין) והאיים הקוריליים הנמצאים בים אוחוצק ובים יפן ומהווים שטחים במחלוקת ביחסים עם יפן לאחר שהשטח נכבש על ידי ברית המועצות בתקופת מלחמת העולם השנייה. מבחינה אדמיניסטרטיבית המחוז מחולק ל-17 אזורים. בשטח המחוז נמצאים כ-160 הרי געש והוא מתאפיין ברמת פעילות סייסמית גבוהה.
דמוגרפיה.
כ-86% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הגדולה - יוז'נו-סחלינסק מתגוררים כ-182 אלף תושבים - מעל לשליש מאוכלוסיית המחוז
הרוסים מהווים כ-87% מאוכלוסיית המחוז, הקוריאנים כ-5.3% והאוקראינים כ-2.6%. במהלך השנים האחרונות רמת התמותה עולה על רמת הילודה ואוכלוסיית המחוז קטנה. כל האוכלוסייה היפנית שהתגוררה באזור עברה ליפן.
כלכלה.
בשטח המחוז נמצאים שדות נפט וגז טבעי רבים. בנוסף לכך התגלו מרבצי פחם. הכלכלה מתבססת על עיבוד דגים ועץ.
היסטוריה.
בימי הביניים השטח היה שייך לאימפריה הסינית. בהמשך החלה ההתיישבות הרוסית והיפנית באזור. בהתאם להסכם משנת 1686 הכירו הרוסים שהאי סחלין שייך לסין.
בשנת 1845 הכריזה יפן על האזור כשטח שלה. בהסכם משנת 1855 חולק שטח האי סחלין בין רוסיה ליפן. בשנת 1857 הוקמה בסחלין מושבת עונשין על ידי הרוסים. בחוזה סנקט פטרבורג משנת 1875 כל שטח האי סחלין הועבר לרוסיה, והאיים הקוריליים עברו ליפן. כתוצאה ממלחמת רוסיה-יפן בשנת 1905 כל השטח הועבר ליפן.
באוגוסט 1945 כבשו הרוסים את כל השטח ומחזיקים בו עד היום. עמדת יפן הנוכחית היא שיש להחזיר ליפן את האיים הקוריליים, כתוצאה מכך טרם נחתם הסכם שלום בין המדינות.
טורקית עות'מאנית
טורקית עוֹתְ׳מָאנִית (בטורקית: Osmanlıca או Osmanlı Türkçesi; בטורקית עות'מאנית: لسان عثمانی או عثمانليجة ובתעתיק לטיני מודרני Lisan-ı Osmani) היא רובד היסטורי של השפה הטורקית, אשר דובר בשטחיה של טורקיה המודרנית ובשטחים נוספים של האימפריה העות'מאנית, ואשר שימש כשפת המִנהל, הספרות והתרבות ברחבי האימפריה העות'מאנית כולה.
הטורקית העות'מאנית מתאפיינת במבנים דקדוקיים, במספר גדול של מילים שנשאלו בעיקר מפרסית ומערבית ובשימוש באותיות ערביות ובספרות המשרק ההודיות הערביות, ובמהלך המאה ה-20 היא התפתחה במהירות לטורקית מודרנית כתוצאה מהכוונה ממשלתית.
הבחנה בין טורקית וטורקית עות'מאנית.
הטורקית העות'מאנית כמעט שאינה מדוברת מאז אמצע המאה ה-20, אך בניגוד לטעות רווחת, היא לא נכחדה ועברה מהעולם, בדיוק כפי שאנגלית עתיקה או עברית מקראית לא נכחדו ונעלמו. תחת זאת השתנתה הטורקית העות'מאנית והתפתחה לטורקית מודרנית במהלך המאה ה-20. המקור לסברה הרווחת המוטעית הנ"ל נעוץ בכך שחלק גדול מהשינויים שהתחוללו במהלך המאה ה-20 בטורקית העות'מאנית לא עלו מהרחוב, אלא הוכתבו באופן מזורז על ידי מוסדות השלטון של הרפובליקה הטורקית שקמה על חורבות האימפריה העות'מאנית לאחר מלחמת העצמאות של טורקיה. דבר זה נעשה באמצעות המוסד לשפה הטורקית, גוף ממשלתי שהוקם בשנת 1932 לשם בקרת השפה ופיקוח עליה.
סיבה נוספת לסברה כי מדובר בשתי שפות שונות מקורה בעובדה שפעילותו של המוסד לשפה הטורקית, כמו גם שינויים אחרים שהתחוללו בטורקיה בשנים אלה מכוח רפורמות אטאטורק, לוו באווירה של דחיית המורשת העות'מאנית המסואבת והרוויה בהשפעות זרות, וחזרה למקורות הטורקיים "הטהורים". גישה זו הביאה לרושם שהטורקית המודרנית דילגה על ההתפתחויות שחלו בשפה בתקופה העות'מאנית, והמשיכה לכאורה מאותה נקודה בה החלו התפתחויות אלה, תוך שהיא עוקפת אותן ומתעלמת מהן. כך, לכאורה, עלתה הטורקית המודרנית והתפתחה מרובד מוקדם יותר של השפה ולא מהטורקית העות'מאנית. תופעה זו והגישה התומכת בה זכו לשם "טורקית טהורה" (öz Türkçe).