לאחר המלחמה נתמנה הרב משה טייטלבוים לרב. הוא עזב ב-1947, והוחלף לזמן קצר על ידי הרב יחיאל יהודה איזקסון, שהיה רבה האחרון של סיגט, עד שעזב לישראל.
פייר לאבאל
סאטו מארה
סָאטוּ מָארֶה (ברומנית: Satu Mare. ביידיש: סאטמר), היא עיר במערב רומניה באזור טרנסילבניה הצפונית, בעלת אוכלוסייה של 115,142 תושבים. היא שוכנת על גדות נהר סומש, קרוב לגבול הונגריה, משמשת כעיר הבירה של מחוז סאטו מארה.
שם העיר.
האזכור הראשון של שם העיר הוא בכרוניקה גסטה הונגרורום מן המאה ה-13, שם מצוין מבצר-זוטמר (Castrum Zotmar).
בשנת 1925 ניתן לעיר שם רומני בעל צליל דומה: Satu Mare, שפירושו הכפר הגדול. קודם לכן, היה מקובל השם ההונגרי Szatmár בתעתיק לרומנית - Sătmar.
כיום נקראת העיר בהונגרית: Szatmárnémeti; בגרמנית: Sathmar; ביידיש: סאַטמאַר או סאַטמער.
אוכלוסייה.
לפי מפקד האוכלוסין של 2002, סך כל האוכלוסייה של סאטו מארה הוא 115,142. ההתפלגות האתנית היא:
היסטוריה.
חשיבותה של העיר הייתה קשורה להובלה ולמסחר של מלח. בשל היתרונות הכלכליים והמסחריים שהחלו במאה ה-13, הפכה סאטו מארה למרכז כלכלי חשוב.
החל מהמאה ה-13 הייתה העיר במעמד של "עיר חופשית" בממלכת הונגריה. במהלך המאה ה-15 עבר השלטון על העיר מיד ליד במסגרת נסיכות טרנסילבניה עד שלבסוף בית באטורי השתלט על המצודה ב-1526 והסיט את מימיו של הנהר סומש כדי להגן על החלק הדרומי של המצודה. כך, המבצר נשאר על אי, מקושר לדרכים הראשיות על ידי שלושה גשרים מעל הסומש. ב-1562 הותקפה המצודה על ידי צבאות עות'מאנים בראשות פרגלי אברהים פאשא מבודה ופאשה מאלוצי מטימישוארה. בהמשך צר עליה צבא ממלכת הבסבורג, והביאו את הצבאות הטרנסילבניים הנמלטים להעלות אותה באש. הגנרל האוסטרי לזר שוונדי הורה לבנות את המצודה מחדש לפי תוכניות של האדריכל האיטלקי אוטאביו בלדיגרה; המבנה החדש כלל מערכת ביצורים איטלקית, והיה בצורת מחומש עם חמישה מגדלים. לאחר תקופה נוספת של חילופי שלטון, התייצב השלטון העות'מאני החל מ-1661. תחת שלטון זה נקראה העיר סוקמר. שלטון העות'מאנים התקיים עד 1691, כאשר ההבסבורגים כבשו את העיר מחדש במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה.
בשנת 1711 נחתם בעיר הסכם סאטמר שהביא לסיום המרד ההונגרי בהנהגת נסיך טרנסילבניה פרנץ ראקוצי. המדינה ההונגרית קצרת הימים חדלה להתקיים וטרנסילבניה הייתה לחלק מן האימפריה האוסטרית.
במאה ה-18 החל עיור אינטנסיבי; כמה מבנים שרדו מאותה תקופה, כולל בית העירייה הישן, הפונדק, הצריפים, הכנסייה היוונית הקתולית והכנסייה הרפורמית. ב-1804 הוקמה בעיר דיוקסיה קתולית. ב-1823 הוקמה ועדת השיטור של העיר כדי לכוון את השלטון המקומי. ב-1844 הואצה פעילות סלילת הכבישים, ומפעלי התעשייה הראשונים בעיר נפתחו, כולל טחנת הקיטור, בתי חרושת ללבנים, רהיטי עץ, צדפים ורהיטים, ובית הזיקוק. בגלל מיקומה, העיר הייתה לצומת חשוב של מסילות ברזל.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19, העיר עברה שינויים כלכליים וחברתיים-תרבותיים גדולים. החברות הגדולות שהיו בעיר שגשגו בתקופה זו, והעיר השקיעה רבות בתשתיות תקשורת, בתי ספר, בתי חולים, עבודות ציבוריות וגנים ציבוריים.
לאחר התמוטטותה של האימפריה האוסטרו-הונגרית בסוף מלחמת העולם הראשונה, כבשו כוחות רומניה את העיר במהלך המתקפה שלהם ב-15 באפריל 1919. הסכם טריאנון העביר את אזור טרנסילבניה, ובתוכו העיר שנקראה עד אז סאטמאר-נמטי, מהונגריה אל רומניה. מאז היא ידועה בשמה הרומני סאטו מארה.
ב-1929 הוקמת לשכת המסחר והתעשייה, כמו גם שוק המניות והסחורות, עם 25 חברות מסחריות ו-75 חברות תעשייה וייצור כחברים. ב-1930 היו בה 33 בנקים.
ב-1940, כתוצאה מתכתיב וינה הועברו שוב שטחי צפון טרנסילבניה, כולל סאטו מארה, להונגריה. באוקטובר 1944 נכבשה העיר על ידי הצבא האדום. אחרי 1945, העיר הפכה שוב לחלק מרומניה. זמן קצר לאחר מכן, עלה לשלטון המשטר הקומוניסטי ברומניה, שנמשך עד מהפכת 1989.
יהדות סאטו מארה.
האזכור הממשי הראשון של יהודים בעיר הוא מ-1698, ובמפקד שנערך ב-1737 היו רשומים 17 יהודים. במאה ה-18 שימשה סאטו מארה תחנת מעבר ליהודים. בכל מפקד אוכלוסין נרשמו שמות משפחה שונים, עדות לכך שלא הייתה נוכחות יהודית קבועה במקום.
התופעה החריפה עוד יותר לקראת סוף המאה ה-18, כשבאופן רשמי לא הורשה אף יהודי לגור בסאטו מארה. מצב זה נמשך עד 1848, שנת המהפכות באירופה.
בשנה זו בוטל איסור התיישבות היהודים בסאטו מארה, וב-1852 הכירה מועצת העיר בקיום קהילה יהודית. מאותה שנה התחילה הקהילה לנהל פרוטוקולים, רישומים שהיו קיימים עד השואה. במחצית השנייה של המאה ה-19 חלו כמה התפתחויות נוספות, והרי דוגמאות לכך:
ב־1858 נבנה בית הכנסת הראשון (נוסף על המניינים בבתים פרטיים). ב-1863 הוקם מקווה טהרה. ב-1871 נוסח תקנון לקהילה. אחד מסעיפיו הבולטים היה שהקהילה נוהגת לפי נוסח אשכנז. אלה הרוצים לנהוג לפי נוסח ספרד - רשאים להקים לעצמם בית מדרש חסידי, אך על חשבונם. כמו כן הקימה הקהילה מוסדות חינוך שונים, כגון חברה קדישא, חברת "מחזיקי תורה" ו"חברת משניות".
הרב בנימין זאב מנדלבוים, היה רבה של קהילת סאטמר במשך למעלה מחמישים שנה, מאז היווסדה ועד לפטירתו ב-1897. הוא היה תלמידו של החת"ם סופר, והניח את היסוד לפריחתה של הקהילה היהודית בעיר.
לאחר פטירתו הוכתר כרב העיר הרב יהודה גרינוולד, ובזמנו הוקמו בתי תפילה ובתי תלמוד תורה בהם למדו כל יום מאות ילדים גולת הכותרת בפעילותו הייתה הקמת ישיבת סאטו מארה.
בדרישותיו היה מדגיש את חשיבות השינון והחזרה על חומר הלימוד, לימודים עצמיים כל אחד ובנאומי הפתיחה שלו בראשית הלימודים היה מגדיר את מטרת הלימוד.
הוא התנגד לרכישת השכלה כללית בבתי הספר ולפעילויות ציוניות.
לאחר פטירתו נבחר רבי אליעזר דוד גרינוולד להיות רבה של סאטו מארה. את רוב זמנו הקדיש למען הישיבה, מה שמנע ממנו להרבות בכתיבת ספרים וחידושים. את תלמידיו נהג לכנות "ילדיי", הקים בעבורם "מנזה" (כעין חדר אוכל) ודאג להם לאכסניות.
בחורים רבים מרחבי העולם נמשכו אל ישיבתו בגלל יראת השמים שלו ובגלל מסירותו לתלמידיו.
ב-20 במאי 1928 נפטר הרב גרינוולד. לאחר מותו התחולל מאבק קשה וסוער אודות זהות מחליפו. אחד השמות הבולטים שעלו היה שמו של הרב יואל טייטלבוים, שכיהן לפני כן כרב בקרולי. הרב טייטלבוים התגורר בסאטו מארה בתקופת מלחמת העולם הראשונה, ואף פתח בה בית מדרש. שמו עלה בעבר כמועמד לרשת את תפקיד רב הקהילה, אך בשל קנאותו הוא עורר התנגדות עזה מצד החוגים המודרניים, מצד ה"אשכנזים" (הלא-חסידים) ואף מצד חלק מהחסידים. כעת, מששמו עלה שוב בהקשר זה, ניטש מאבק אשר הפך, כדברי דוד שן, ל"מאבק... שמשך למעלה משש שנים הסעיר את הציבור היהודי... באמצעים אכזריים ביותר, מבלי להירתע מקרבן כספי כלשהו, ומכל פגיעה קטלנית והרסנית בגוף וברכוש של יריבים, נמשכה מלחמה זו." ב-11 ביוני 1928 אושר מינויו של הרב טייטלבוים בהצבעה במועצה מיוחדת שכונסה על ידי ועד הקהילה האורתודוקסית: 19בשל טענות רבות שעלו אוקות כשרות תהליך הבחירה, נערכה הצבעה נוספת בין כלל חברי הקהילה, שגם בה זכה הרב טייטלבוים. בשל טענות לזיוף נערכה הצבעה נוספת שבה זכה ברוב מוחץ. נשיא הוועד האורתודוקסי, חיים פריינד, היה מתומכי הרב טייטלבוים, ומתנגדיו טענו כי הוא ואנשיו היטו את פנקס הבוחרים לטובת הרב טייטלבוים. שני הצדדים "גייסו" רבנים לתמיכה בעמדתם, שניהם תבעו זה את זה לדין תורה ופנו לרשויות האזרחיות, פרסמו קונטרסים שבהם פירטו את השתלשלות העניינים לפי גרסתם: התומכים הוציאו את הספר "מלחמת מצווה החדש" והמתנגדים חיברו את "שפת אמת".
בעקבות המחלוקת, פרשו תומכי הרב טייטלבוים מהקהילה בדצמבר 1929 והקימו קהילה עצמאית שבה יוכל לשמש כרב. בעקבות כך, נאותו המנתגדים (שלא רצו לאבד את דמי החבר של הפורשים) לנהל משא ומתן. בפברואר 1930 הושגה פשרה, והרב טייטלבוים הוזמן לבוא לסאטו מארה. עם זאת, הןא נמנע מלעבור עד שישיג את התמיכה הנדרשת במועצת הקהילה. רק ב-1934 צברו תומכיו בסאטמר די כוח לטעמו, והוא התיישב בעיר ב-27 בפברואר אותה שנה (י"ב באדר תרצ"ד). הוא הקים בסאטו מארה ישיבה שבה למדו 334 תלמידים. בחירתו לרבנות לא סיימה את העימות: יריביו בעיר האשימו את חסידיו של הרב טייטלבוים בהפעלת אלימות רבה כנגד מתנגדיהם, ואף ברציחתם. הרב טייטלבוים ייסד בעיר את חסידות סאטמר, הקרויה עד היום על שם העיר.
חינוך.
ילדי הקהילה בסאטו מארה קיבלו חינוך דתי ומסורתי.
נוסדו חדרים פרטיים על ידי מלמדים שהקימו תלמוד תורה בפיקוח הקהילה, חלק מהחדרים החזיקו מעמד עד השואה.
בארגון בית הספר היהודי הכללי היה תפקיד מרכזי למורה יצחק דנציגר.
זה פעל עד שהקהילה הקימה בית ספר כללי משלה בשנות השבעים.
הקהילה ביקשה תמיכה כספית למטרה זו מהשלטונות, אבל אלה השיבו בשלילה בטענה שהקהילה חייבת לממן את בית ספרה מקופתה.
עם ריבוי התלמידים נאלצו להקים כיתות נוספות והקהילה התקשתה מאוד מבחינה כספית באחזקת בית הספר לכן השלטונות נאלצו לעזור להם.
עד סוף שנות השמונים למדו בבית ספר היהודי בנים ובנות יחד ולכן הקהילה הקימה בית ספר עם שש כיתות לבנות לחוד. בינתיים פסקה התמיכה של השלטונות ובית הספר נקלע למשבר.
מכיוון שעוד לא היה בית ספר תיכון יהודי בעיר היהודים נשלחו לתיכונים לא יהודיים.