לאורך ההיסטוריה כתבים עתיקים יחסו לתקופה זו את חורבן הקהילה הנוצרית, על ידי היהודים והסאסאנים, לא רק בירושלים אלא ברחבי המזרח התיכון כולו, דבר שאפשר את הצלחת הפלישה הערבית. עם זאת, מחקרים ארכאולוגים מודרניים אינם תומכים בקביעה זו. לאור זאת בתקופה זו גובשו והוגדרו היהודים כאויבי הצלב והנצרות הרומית. בשנת 638 האימפריה הביזנטית איבדה את השלטון באזור לטובת הערבים. הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב, שעמד בראש האימפריה המוסלמית-ערבית, כבש את מסופוטמיה, סוריה, ארץ ישראל ומצרים. כשבראשית תקופה זו היהודים שוב התמרדו נגד האימפריה הביזנטית המדכאת.
רקע.
בעקבות רדיפות האימפריה הביזנטית הנוצרית את היהודים והשומרונים, הגיבו האחרונים במספר מרידות, תוך תפיסת התקופה כאחרית הימים. בה הביזנטים הם אדום, שבמסווה של קבלת ערכי היהדות פועלים לשינוי אופייה; זאת דרך חיזוק, הכוונה ושינוי ערכי היהדות דרך הנצרות. במטרה להרוס את היהדות בקלות ומבפנים, תוך שינוי הנצרות בצורה שתתאים לביזנטים והסטת הנוצרים-יהודים נגד היהודים, מעיין הפרד ומשול. הכנסייה הביזנטית בתגובה החלה להפיץ תעמולה דתית נגד היהודים בכוונה להחליש את היהודים ולהפריד בין הנוצרים ליהודים תוך הסתתם נגד היהודים. היהודים בתגובה ביקשו לשתף פעולה עם הסאסאנים נגד הביזנטים.
פוגרום שהתקיים בשנת 608 ביהודי אנטיוכיה הוביל למרד היהודי של 610, שדוכא. במרידות נוספות שהתקיימו באותה השנה בצור ובעכו, יהודי צור נטבחו כפעולת תגמול. לאור תפיסת היהודים את הביזנטים ככובשים מדכאים, שלא כמו בפעמים עברו בהן היהודים התנגדו לנוכחות הסאסנית בארץ ישראל, כמו בתקופת שאפור הראשון, בשנת 610 בירכו האחרונים על הנוכחות הסאסאנית.
בעקבות קרב אנטיוכיה בשנת 613, הוביל שהרבראז את כוחותיו לארץ ישראל ובשנת 614 כבש את קיסריה , שהייתה הבירה האדמיניסטרטיבית של פלשתינה פרימה. עם פלישתו של שהרבראז החל מרד יהודי נגד הביזנטים שכלל כ-20,000 איש שהצטרפו ללוחמה נגד הביזנטים. בנימין מטבריה , ונחמיה בן חושיאל הנהיגו את המרד ושיתוף הפעולה עם הסאסאנים מול הביזנטים. איגדו חיילים שהורכבו מקבוצות שנות של אנשים שכללו ערבים ויהודים מטבריה, נצרת והגליל והחזירו את השליטה היהודית על ירושלים ללא התנגדות.
החזרת השליטה על ירושלים.
החזרת השליטה על ירושלים התפרשה בהקשר משיחי, וייתכן כי חודשו הקורבנות על הר הבית. השליטה על ירושלים אז הועברה לבנימין מטבריה ונחמיה בן חושיאל. נחמיה מונה למושל ירושלים והחל בתכנונים להקמת בית המקדש השלישי ומינוי הכהנים דרך מיון ובחינת השושלות. במקביל כרתו הסאסאנים הסכם שלום עם הנוצרים, שלפי מקורות נוצריים לא התקבל על ידי היהודים שטבחו בכנסיות וקדושים נוצריים. עם זאת, לא נמצאו עדויות ארכאולוגיות להרס כנסיות כפי שנטען על ידי המקורות הנוצרים העתיקים. לאחר מספר חודשים החל המרד הנוצרי; נחמיה ומועצת 16 החכמים שהקים נהרגו, יחד עם יהודים רבים אחרים, שמספרם לא ידוע. כשמספר אנשים זרקו עצמם מחוץ לחומות העיר לקראת ההפסד. בעקבות ההתפרעויות האלימות מספר שורדים יהודים נמלטו לשהרבראז בקיסריה.
מאוחר יותר קיוו היהודים כי ח'וסרו השני יסייע להם להשיג את השליטה המחודשת על ירושלים בתמורה לתמיכתם, אולם מספרם המועט של היהודים באותה העת בירושלים לא אפשר זאת. לתקופה מסוימת הייתה נוכחות יהודית דומיננטית בירושלים אף על פי שייתכן והמצב היה תחת אנרכיה. בשנת 617 הסאסאנים היפכו את תמיכתם מהיהודים לנוצרים, סביר להניח כתוצאה מלחץ נוצרי שהופעל על השלטון באזור מסופוטמיה, והחל להטיל על יהודי ארץ ישראל מיסים כבדים. באותה העת גם נאסר על יהודים מלהתיישב בירושלים וסביבתה ונהרס בית הכנסת הקטן שהוקם על הר הבית.
המרד הנוצרי.
בתקופת ביניים זו כוחות נוצריים השתלטו על העיר, לפני שקירות העיר נפרצו על ידי כוחותיו של שהרבראז שהטילו מצור על העיר. לפי בישופים והיסטוריונים ארמנים, כמו סבאוס (המאה ה-7), המצור הסתיים במספר כולל של 17,000 הרוגים נוצרים; ו-4,518 אסירים שנטבחו, בפעולת תגמול על המרד והפוגרומים הנוצריים על היהודים. מקורות נוצריים מאוחרים מגזימים אף יותר בתיאור היקף הטבח, בטענה כי מניינם עמד על 90,000; בנוסף ל-35,000 או 37,000 אנשים שגורשו לאזור מסופוטמיה, כולל פטריארך ירושלים זכריה, ואף טיעונים לשריפת העיר. עם זאת, לא נמצאו עדויות ארכאולוגיות להתפשטות שרפה או הרס כנסיות כפי שנטען על ידי המקורות הנוצרים העתיקים.
אנטיוכוס הנזיר ממנזר מר סבא (המאה ה-7) טוען כי היהודים הציעו לשבויים הנוצרים עזרה מלהינצל ממות, בתנאי שיחזרו ליהדות ויתכחשו לישו, השבויים סירבו. בכעסם היהודים אז החליטו להרוג את הנוצרים. בשנת 1989 התגלה במערת ממילא, בדומה לתיאורו של אנטיוכוס, קבר המוני של לכל הפחות 526 איש, סמוך לאתר שבו תיאר אנטיוכוס כי בוצע הטבח.
עלילת צור.
לפי אוטיכיוס מאלכסנדריה (המאה ה-10) קבוצות יהודים מירושלים, טבריה, הגליל, דמשק, וקפריסין שמנו כ-20,000 איש, הוזמנו על ידי 4,000 תושביה היהודים של העיר להפתיע ולטבוח בנוצרי העיר, בליל הפסחא. עם זאת לאחר שלמדו תושביה הנוצרים של צור על התוכנית היהודית כביכול, לקחו את 4,000 יהודי צור כבני ערובה. בתגובה היהודים צרו על העיר והרסו מספר כנסיות שסבבו את העיר, הנוצרים בתגובה הרגו 2,000 מהשבויים היהודים והשליכו את ראשיהם מחוץ לקירות העיר. במטרה להציל את יתר השבויים הצרים סיימו את המצור ונסוגו.
חלומו של הרקליוס.
הרקליוס היה בין הקיסרים היחידים שהשיקו קמפיין המרה לנצרות. מסופר כי הרקליוס חלם שחורבן האימפריה הביזנטית יבוא בידי אנשים נימולים. בעקבות זאת, הציע להרוג כל יהודי שלא יסכים להתנצר. מסופר כי הוא שכנע את מלך הפרנקים להתנהג באופן דומה. התוכנית הייתה שכל יהודי האימפריה ימותו או יהפכו לנוצרים תוך עשרים שנה. דאגה נוספת של הרקליוס הייתה מפני מרידה נוספת וחבירה של יהודי האזור לאימפריה הערבית העולה.
סוף דבר.
למרות האוטונומיה המסוימת לה זכו היהודים, הם הרגישו שסופה קרב והציעו להעביר את תמיכתם לביזנטים בתמורה להבטחה כי יחוסו על חייהם אחרי הכיבוש, מספר מלומדים טוענים כי הבטחה זו היא אגדה ומכנים אותה כ"שבועת הרקליוס". בשנת 622 איגד הרקליוס את צבאו כדי לכבוש מחדש את ארץ ישראל וירושלים ובשנת 628 לאחר שהוחלף ח'וסרו השני בקבאד השני, חתם הרקליוס על הסכם שלום עם האימפריה הסאסאנית.
בשנת 625 הצבא הביזנטי כבש את האזור מחדש והשאיר את בנימין מטבריה ואנשיו בחיים כפי שהובטח. יש הטוענים כי בנימין אף ליווה את הרקליוס במסעותיו ומאוחר יותר המיר לנצרות תחת לחץ. הרקליוס המיר לנצרות ולאחר שהגיע לירושלים בתהלוכת ניצחון, אף על פי שיהודי טבריה ונצרת כבר עברו לצד הביזנטי, טבח ביהודים לאור הסתה לכך מצד נזירים נוצרים. רק מספר זעום של יהודים הצליחו לברוח ולמצוא מקלט במצרים או במערות ויערות. לפי המסורת, ככפרה על הפרת הבטחתם ליהודים, הנזירים קיבלו על עצמם יום צום, אותו הקופטים שומרים עד היום. הצלב עליו נטען כי נצלב ישו, שכביכול נלקח על ידי הסאסאנים הושב לפי האגדה רק מאוחר יותר על ידי שהרבראז.
שלמה זלמן שכטר
ראשי ממשלת ספרד
קיכליים
קיכליים (שם מדעי: Turdidae) היא משפחת ציפורי שיר הקרובה לחטפיתיים ולסבכיים, ויש אף המצרפים אותה כתת-משפחה ל"חטפיתיים", ואחרים מצרפים למשפחת החטפיתיים גם את הסבכיים. אך לא מעט רואים ב"קיכליים" משפחה נפרדת.
בני המשפחה הם ציפורי שיר גדולות שחלקן יודעות לתפוס שלשולים וחלזונות בעזרת מקורן החזק. מינים אחרים הם ציידי חרקים או אוכלי פירות.
לזכור את הטיטאנים
לזכור את הטיטאנים (באנגלית: Remember the Titans) הוא סרט אמריקאי מסוגת הדרמה שיצא לאקרנים בשנת 2000. את הסרט כתב גרגורי אלן האוורד, ביים בועז יכין והפיק ג'רי ברוקהיימר. הסרט מבוסס על סיפור אמיתי ועלילתו עוקבת אחר קבוצת הפוטבול של תיכון באלכסנדריה שבווירג'יניה בשנת 1971 בעת שיאו של מהלך אינטגרציה גזעית בתיכון - שילוב תלמידים אפריקאים אמריקאים - והמתחים שזה עורר.
עלילה.
הסרט עוקב אחר הרמן בון (המגולם על ידי דנזל וושינגטון), אפרו-אמריקאי המתמנה למאמן קבוצת הפוטבול של תיכון טי. סי. ויליאמס עת זה עובר אינטגרציה גזעית בשנת 1971. בון לוקח את מקומו של המאמן הלבן האהוב של קבוצת הפוטבול - ביל יואסט (המגולם על ידי ויל פאטון). יואסט בתחילה מסרב לשתף פעולה עם בון, אך לאחר ששחקניה הלבנים של הקבוצה מאיימים לפרוש ממנה אם לא יחזור לאמן - מסכים, מתוך חשש לעתידם. השניים לוקחים את הקבוצה למחנה אימונים בקרבת זירת קרב גטיסברג, שם מבצע בון הקשר בין מלחמת האזרחים האמריקנית ולשחרור העבדים לבין מאבקיה הצפויים של הקבוצה בעונה הקרובה.