בספטמבר 2012, פנתה ההחברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה לוועדת ערר המוסמכת על פי חוק הנכסים של נספי השואה, להורות למושב לאפשר לאנשי החברה לעיין במסמכים ובארכיון הנמצאים ברשותו. זאת על פי מידע שהיה בידי החברה, חברי “עבודת ישראל” רכשו קרקעות באזור כפר חסידים וחלקם עלו מקוזניץ והתיישבו על קרקעות אלו. אלא שחלק מאותם חלוצים שבו לפולין כשהם מותירים את הקרקעות מיותמות מאחוריהם. ההערכה היא שרבים מאותם חברים ששבו לפולין נספו בשואה. כמו כן, על פי מידע שהיה בידי החברה, כ–400 מחברי “נחלת יעקב” שילמו סכומי כסף עבור רכישת קרקעות באזור חרושת הגויים ושייח אבריק שלימים הפכו לקריית טבעון וכפר חסידים. בשנות ה-30 של המאה ה-20, אגודת “נחלת יעקב” פורקה, כאשר בתיק הפירוק מצוינים רק כ–250 חברים כנושים של האגודה. לחברה חסר מידע אודות ראש האגודה, הרב טאוב, שרכש בשם חבריה, לרבות כאלו שנספו, את הקרקעות. כמו כן חסר גם מידע אודות רשימת הנושים החלקית המופיעה בתיק הפירוק.
בית הקירור.
בית הקירור תוכנן על ידי האדריכל אריה שרון והוקם בשנת 1942. מטרתו הייתה לאחסן בקירור תוצרת חקלאית: תפוחי אדמה ותפוחי עץ ממשקיהם של איכרי היישוב והסביבה. הצורך בהקמת בית הקירור נבע מהעובדה שהיבול שנאסף בבת אחת גרם לירידת מחירי השוק. המגדלים התארגנו, גייסו כספים ממקורות עצמיים ובנו את בית הקירור. כך יכלו לשמור על התוצרת החקלאית ולווסת את השיווק בהתאם למחיר הרצוי.
בזמן מלחמת העצמאות שימש בית הקירור גם להסתרת נשק.
בתי קירור דומים, אשר תוכננו על ידי אריה שרון, הוקמו במקומות שונים בארץ: רמת יוחנן, קיבוץ משמרות, בית חירות ועוד.
בשנת 2017 הסתיימו עבודות השימור של המבנה, בתמיכתה של המועצה לשימור אתרים, וכעת הוא משמש כארכיון היישוב.
בסמוך ליישוב הוקם ב-1937 כפר נוער דתי הנושא את אותו שם. באלול תשס"ג הוקמה בתוך כפר הנוער הדתי בכפר חסידים, ישיבת נחלת ישראל שבראשה עומד הרב שניאור קץ. הישיבה מנתה כ-180 תלמידים. בשנת תשע"ד עברה פעילות הישיבה למגדל העמק.
מוזיאון יענקל'ס שטעטל.
יענקל'ס שטעטל הוא מוזיאון נוסטלגי ומרכז מבקרים בכפר חסידים המוקדש לחיי היומיום בעיירות היהודיות (שטעטלים) במזרח אירופה שהתקיימו עד לשואה. המוזיאון הוקם ופועל ביזמתו של גדי יעקב, בן המושב.
גיום אפולינר
גִיוֹם אַפּוֹלינֶר (בצרפתית: Guillaume Apollinaire; 26 באוגוסט 1880 – 9 בנובמבר 1918), היה משורר, סופר, ומבקר אמנות. נחשב לאבי המונח "סוריאליזם" ולאחד המשוררים הצרפתים החשובים ביותר בתקופתו.
ביוגרפיה.
אפולינר נולד ברומא, איטליה, תחת השם וילהלם אלברט ולדימיר אפולינאריס דה קוסטרוביצקי, להרפתקנית פולנייה מבית אצילים ולקצין צבא בית בורבון.
בין גיל 10 ל-15 זכה בעשרים מלגות ופרסים. על אף מוצאו האיטלקי, החליט לקשור כבר בגיל 10 את גורלו עם צרפת. הוא זכה באזרחות הצרפתית הנכספת רק לאחר שסיים לשרת בחיל הרגלים והתותחנים הצרפתי.
ביוני 1918, שישה ימים לאחר שההודעה על אזרחותו הצרפתית פורסמה ברשומות, חצה רסיס פגז את קסדתו וחדר לגולגולת. כשהוא מנסה להחלים, נפגע ממגפת השפעת הספרדית. ב-9 בנובמבר 1918, כשבפריז חגגו את הניצחון, מת.
אפולינר הכותב.
יצירותיו הידועות ביותר של אפולינר הן השיר 'תחת גשר מירבו' (Sous le pont Mirabeau) והספר 'המשורר הנרצח' (Le Poète Assassiné; תורגם לעברית בידי בני ציפר). שיריו של אפולינר נכתבו בדרך-כלל במקצב חופשי.
מלבד אלה כתב אפולינר שני רומנים אירוטיים, 'אחד עשר אלף המלקות' (Les onze mille verges; תורגם לעברית על ידי בני ציפר) שהותר לפרסום בצרפת רק ב-1970 ו'מעללי דון ז'ואן הצעיר', שהפך לסרט קולנוע בשנות השמונים. כמו כן כתב מחזה, שאותו הגדיר כסוריאליסטי – שם שלימים נטבע כשמה של התנועה הסוריאליסטית, שהסתייגה מחלק ניכר המשוררים והכותבים הידועים של התקופה, אך הבינה את גדולתו של אפולינר.
אפולינר נהג לעיתים להשתמש בטכניקה של שירה טיפוגרפית, ובה במקום שיסודרו בשורות כחיילים, האותיות מקפצות על הדף. בין השאר ספג ביקורת מבני תקופתו על כי לא השתמש בסימני פיסוק. הסופר ג'ורג' דיהמל כתב עליו ב-1913: "כדי להיות ייחודי החליט אפולינר לשלוף את כל הנקודות והפסיקים מיצירתו. מאתיים דפים של ספר שבהם אתה מייחל לנקודה". על כך ענה אפולינר: "תודה, תודה רבה על המחמאות. בקשר לפיסוק, הוצאתי אותו כי הוא לא נראה לי נחוץ. הקצב לשיר נמצא בחלוקה לשורות. זהו הפיסוק האמיתי ואין צורך בנוסף".
אפולינר גילה עניין מיוחד ביהודים, אולי בגלל שכמוהו, גם הם חשו "זרים". בפואמה "בית כנסת", הוא מתאר את מנהגי היהודים בחג הסוכות. ידידותו עם היהודי פרדיננד מולינה דה סילבה, שבאחותו לינדה אפולינר התאהב, סיפקה לו הזדמנות למלא את סקרנותו.
אפולינר ועולם האמנות.
אפולינר נודע בקשריו עם חבורת הקוביסטים ובמיוחד פבלו פיקאסו. עמיתים נוספים שלו היו ז'אן קוקטו, מארק שאגאל, ג'ורג'ו דה קיריקו ומרסל דושאן, שאף קרא לציור מפורסם שלו בשם "אפולינר באמייל".
אפולינר פרסם מספר מאמרים חשובים על אמנות מודרנית, ביניהם המאמר אודות האורפיזם, ובו תיאר את עבודות האמנות של רובר דלונה ושאיפתו למופשט. האורפיזם הפך לאחת ההסתעפויות של הקוביזם.
קישורים חיצוניים.
מיצירותיו בתרגום עברי:
רן דנקר
רן חליל יוסף דנקר (נולד ב-7 בינואר 1984) הוא זמר-יוצר, מוזיקאי, ושחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד בנורפוק, וירג'יניה שבארצות הברית. הוא בנם של השחקן אלי דנקר ודלית דנקר. הוא נולד בשם חליל יוסף, שם שניתן לו על ידי אביו, אך בגיל 8 בחר לשנות אותו לשם הפרטי רן. בשנת 2012 הוסיף את חליל כשמו האמצעי.
בגיל שנתיים וחצי עלה עם אמו לישראל. הם התגוררו בקיבוץ האון, לאחר מכן בבית זית, בתל אביב ולבסוף בנתניה.
את שירותו בצה"ל עשה כטכנאי מסוקים בבסיס חיל האוויר פלמחים. הוא שירת במשך שנה וחצי, אך השתחרר בטרם עת מסיבה רפואית. בהמשך חזר להשלים את יתרת השירות.
קריירת משחק.
לאחר שחרורו, הופיע דנקר במספר סרטוני פרסומת, כמו פרסומת לבזוקה ופרסומת בעירום לעלייתו של ערוץ 10 ב-2002.
בשנת 2004 החל להופיע בסדרת הטלוויזיה המוזיקלית של חברת yes "השיר שלנו", לצד נינט טייב, אליענה בקייר, מיה דגן ועוד. דנקר המשיך לשחק בתוכנית עד לסופה בשנת 2007. ב-2005 זכה בפרס מסך הזהב על משחקו ב"השיר שלנו", וב-2006 היה מועמד לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריית "שחקן בסדרה יומית" על תפקידו בסדרה.
ב-2004 השתתף בפסטיגל "לא יאומן כי פסטיגל" ושר את השיר "כמו רובין הוד", שכתב אהוד מנור והלחין אוהד חיטמן, איתו זכה במקום השלישי. כמו כן, השתתף ב-2005 ב"פסטיגל גיבורי-על", ושירו "איש הברק", אשר כתב ביחד עם עידן עמית, זכה במקום הראשון בתחרות השירים. דנקר השתתף גם בפסטיגל 2006 (פסטיגל פנטזיה) וזכה עם השיר "לב אמיץ" במקום הראשון בתחרות השירים. בשנת 2005 הופיע במחזה "צלילי המוסיקה", לצד אפרת בוימולד ואניה בוקשטיין.
מ-2005 עד 2007 דנקר זכה בתואר "שחקן השנה" בטקס נבחרי הילדים. בנוסף, זכה ב-2008 בפרס "הרכב השנה" יחד עם עילי בוטנר ובפרס "החבר הכי טוב שאני רוצה שיהיה לי".
מ-2006 עד 2008 הוביל את קמפיין האופנה הארצי של חברת ההלבשה "דיאדורה", ומ-2007 עד 2008 את הקמפיין הבינלאומי של החברה.
בשנת 2008 החל בחברת הלוויין "YES" שידורה של סדרת הטלוויזיה "דני הוליווד", בה גילם דנקר את הדמות הראשית, "דני הוליווד" - כוכב זמר ישראלי משנת 1968. עלילת העונה השנייה, שהחלה במאי 2009, מתרחשת בשנת 1986.
באותה שנה הגיע לאקרנים סרט הקולנוע "חסר מנוחה" של הבמאי עמוס קולק, בו שיחק דנקר את צח, חייל מצטיין שטס לחפש את אביו (משה איבגי) שעזב אותו בגיל צעיר וברח לניו יורק. הסרט התקבל לפסטיבל ברלין ושם זכה דנקר בפרס "השחקן הכי יפה על השטיח האדום", שהוענק לו על ידי הטלוויזיה הגרמנית.
בינואר 2009 השתתף בעונה השנייה של הסדרה "מסכים" בתפקיד נמרוד מן, אדם הסובל מפיגור שכלי קל.
באוגוסט של אותה שנה יצא לאקרנים הסרט "עיניים פקוחות", בבימויו של חיים טבקמן. בסרט, שהשתתף גם בפסטיבל הקולנוע בירושלים 2009 והתמודד על פרס וולג'ין, מגלם דנקר הומוסקסואל חרדי שמנהל רומן עם גבר נשוי, המגולם על ידי זהר שטראוס. דנקר קיבל מועמדות לפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט.
בספטמבר 2009 עבר דנקר לניו יורק כדי ללמוד משחק. בקיץ 2011 חזר לישראל.
בדצמבר 2010 שיחק בסרט האימה של אהרון קשלס ונבות פפושדו "כלבת", בו גילם טניסאי צעיר שאובד יחד עם חבריו ביער. מיד עם חזרתו לארץ, בקיץ 2011, החל לככב בסדרת המתח "תא גורדין", שכתב העיתונאי והסופר רון לשם. הסדרה עלתה לאוויר בינואר 2012.
בשנת 2013 הצטרף דנקר לקבוצת הצעירים בתיאטרון "הבימה", שם הוא שיחק בהצגה "השבועה", שהחלה באוקטובר אותה שנה. בהצגה הוא משחק בתפקיד ראשי, כבן של סוחר הים. ב-2014 החל לגלם את דמותו של גבריאל בעיבוד לספר "המאהב" של א.ב יהושע. באותה השנה גילם דנקר את דמותו של ניר בסרט "מתחת קו המים". בשנת 2015 הצטרף להצגה "נעצר בחצות" בתיאטרון הבימה ולמחזמר "אוויטה" מאת אנדרו לויד ובר וטים רייס. במחזמר מגלם דנקר את דמותו של צ'ה.
זכה בפרס קלצ'קין לשנת 2016 על משחקו בהצגה "נעצר בחצות" ובמחזמר "אוויטה".
בשנת 2017 הופיע בתפקיד הראשי בסרט הקולנוע "מוטלים בספק" כאסי, תסריטאי ומשורר תל אביבי, שנשלח לעבודות שירות כמורה של חבורת נערים עבריינים. דנקר היה מועמד לפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר על תפקידו בסרט זה.