לפי אומדנים שונים, גוועו כמיליון בני איגבו ברעב בשנות המלחמה. הפצצות חיל האוויר הניגרי והמצרי גרמו גם הן אבדות כבדות לאוכלוסייה האזרחית של ביאפרה. המלחמה הוכרעה בעזרת אספקה מסיבית של נשק לניגריה על ידי בריטניה וברית המועצות, ובאמצעות גידול מואץ של הצבא הניגרי, שהגיע בתום המלחמה לכ-200 אלף חיילים.
לאורך שנת 1968 ניסה הארגון לאחדות אפריקה להביא לסיום הסכסוך בהקמת ועדות שלום שונות, אך כולן נכשלו.
מעורבות העולם במלחמת ביאפרה.
בריטניה הייתה הגורם הזר המעורב ביותר במלחמה. מפלות ביאפרה בשדה הקרב הניעו את חברות הנפט לבחור בצד הניגרי, ולהפעיל לובי על ממשלת בריטניה. האחרונה, שלה היו השקעות בניגריה במאות מיליוני לירות שטרלינג, בחרה לתמוך בצד הניגרי, שנראה היה בדרך לניצחון במלחמה. בריטניה סיפקה לניגריה נשק רב.
ארצות הברית נקטה במדיניות נייטרלית בהצהרותיה, אך היא נטתה יותר לצד של ניגריה, כדי לתמוך בבריטניה, וכדי למנוע נפילה של ניגריה לידי הסובייטים בעיצומה של המלחמה הקרה.
צרפת נטתה לצדה של ביאפרה, מכיוון שניגריה מאוחדת וחזקה פגעה באינטרסים של מושבותיה הקולוניאליות לשעבר של צרפת (חוף השנהב, גבון ועוד). צרפת גם הניחה שאם ביאפרה תנצח, היא תזכה בזיכיונות הנפט שהיו בשליטת הבריטים.
ישראל אהדה את ביאפרה והעניקה לה סיוע הומניטרי, אך המשיכה בקשריה עם ניגריה מחשש למפולת דיפלומטית באפריקה השחורה, אם תתייצב מאחורי ביאפרה. מדינות רבות נוספות, בהן ערביות-מוסלמיות, אירופאיות ועוד, היו מעורבות בצורה זו או אחרת במלחמה. מדינת ביאפרה הוכרה רשמית רק על ידי חמש מדינות: טנזניה, זמביה, חוף השנהב, האיטי וגבון.
בשנים 1968 ו-1969, דנה הכנסת שלוש פעמים ברצח העם בביאפרה. למרות גישת הריאלפוליטיק של מדינת ישראל למלחמה ולרצח העם שהתחולל בה, היא הושיטה סיוע הומניטרי רב לקורבנות בביאפרה, שהגיע הן באופן רשמי מהממשלה והן באמצעות פעילים פרטיים, שבין הבולטים שבהם היה אייבי נתן, שהנחית עזרה בשיתוף פעולה עם מגן דוד אדום.
השלכות ומורשת.
ניגריה שלאחר המלחמה הייתה יציבה יותר, שכן לאחר הטראומה הביאפרית לא סביר היה להניח שיהיה ניסיון בדלני נוסף בעתיד הנראה לעין. מאידך, השאירה המלחמה משקעי שנאה אתניים שעשויים היו לערער את אחדותה של ניגריה בטווח הארוך יותר. המלחמה לא שמה קץ לבעיותיה האתניות של ניגריה. מעמדם של האיגבו במדינה נותר בעייתי.
נושא מבנה הפדרציה לא ירד מהפרק, לאחר ההכרה הראשונית של פדרציה של 12 מדינות. קבוצות אתניות ואזוריות שהיוו מיעוט בתוך המדינות החדשות, המשיכו ללחוץ להקמת מדינות נוספות. באוגוסט 1976 הוקמה ועדה לבדיקת הנושא, שהחליטה להגדיל את מספר המדינות בניגריה ל-19. עם זאת, דחתה הוועדה דרישות להקמת מדינות נוספות.
קרלו גולדוני
קרלו אוסוואלדו גולדוני (באיטלקית: Carlo Osvaldo Goldoni; 25 בפברואר 1707 - 6 בפברואר 1793), מחזאי ולבריתן איטלקי שמבקרי הספרות בימינו מונים בין גדולי המחזאים האירופאים. בין יצירותיו כמה מן המחזות המפורסמים והאהובים ביותר של איטליה. נודע בעיקר כמחברה של הקומדיה "משרתם של שני אדונים". צופי התיאטרון אוהבים את מחזותיו של גולדוני הודות לתמהיל המוצלח של שנינות וכנות. מחזותיו העניקו לבני תקופתו השתקפויות של עצמם ובמקרים רבים שיוו עניין דרמטי לחייהם, ערכיהם ולבטיהם של מעמדות הביניים שהחלו להטביע את חותמם בשנים ההן. אף כי גולדוני כתב בצרפתית ובאיטלקית, מחזותיו עושים שימוש מעולה בונטית (הניב הוונציאני העתיק), בניב המחוז ובניבים דיבוריים. גולדוני כתב גם בשם העט "פוליסנו פג'יו, רועה ארקדיה", שהעניקו לו, כך טען בזכרונותיו, "הארקדים של רומא".
חייו.
ספר זכרונות.
יש שפע של מידע אוטוביוגרפי על גולדוני, שחלקו הגדול מקורו בהקדמות למחזותיו וב"ספר הזכרונות" שלו. עם זאת, ידוע שהזכרונות הללו מכילים שיבושי עובדות רבים, בעיקר בכל הנוגע לילדותו ונעוריו. בזכרונות אלה מתאר גולדוני את עצמו כלץ מלידה, חסר דאגה, קל דעת ובעל מזג נוח ומאושר, עמיד בפני כל מהלומות הגורל ועם זאת, נשוא פנים ומכובד עד תוך-תוכו. טיפוסים כאלה היו שכיחים למדי באיטליה.
ילדות, נעורים ולימודים.
גולדוני נולד בוונציה בשנת 1707, בן למרגריטה וג'וליו גולדוני. בזכרונותיו גולדוני מתאר את אביו כרופא ואומר, שלהיכרותו עם התיאטרון אחראי סבו, קרלו אלסנדרו גולדוני. לאמיתו של דבר, נראה שג'וליו היה רוקח; באשר לסב, הוא מת ארבע שנים לפני שקרלו בא לעולם. כך או כך, גולדוני גילה עניין עמוק בתיאטרון מאז שחר ילדותו, וכל הניסיונות לכוון את פעילותו לאפיקים אחרים עלו בתוהו; צעצועיו היו בובות וספריו - מחזות.
אביו מסר אותו להשגחת הפילוסוף קלדיני ברימיני, אבל לא עבר זמן רב והנער נשא רגליים, הצטרף אל להקת שחקנים נודדים וחזר לוונציה. ב-1723 הכניס אותו אביו לקולג'ו גיזליירי המחמיר בפאביה, שכפה את גילוח הראש וגלימת הנזירים על תלמידיו. אלא שבזכרונותיו מספר גולדוני, שחלק גדול מזמנו שם הוקדש לקריאת קומדיות בלטינית וביוונית. הוא החל כבר לכתוב בעצמו בתקופה זו; ובשנתו השלישית חיבר פואמה מוציאת דיבה בשם "איל קולוסו", שבה שם ללעג את בנותיהן של אי-אילו משפחות בפאביה. כתוצאה מתקרית זו (ו/או מביקור עם כמה מחבריו ללימודים בבית בושת מקומי) גורש מבית הספר ונדרש לעזוב את העיר (1725). הוא למד משפטים באודינה ובסופו של דבר קיבל תואר במודנה. הוא עבד כמתמחה בקיוג'ה ובפלטרה ולאחר זמן חזר לעיר הולדתו והחל לעבוד בעריכת-דין.
כשבידו הסמכה של עורך דין ומשרות מכניסות כמזכיר ויועץ, נראה היה, לזמן מה, שגולדוני אכן מתיישב בדעתו ומשתקע בעיסוקו כמשפטן, אבל בהמשך לזימון בלתי צפוי לוונציה, לאחר היעדרות של שנים אחדות, פרש גולדוני מן הקריירה שהחל בה ופנה תחת זאת לכתיבת מחזות וניהול תיאטראות. אביו מת ב-1731 וכעבור שנה הניע אותו הצורך להשתמט מנישואים בלתי רצויים לעזוב את ונציה ולעקור אל מילאנו ואחר לוורונה, שם עזר לו מנהל התיאטרון, ג'וזפה אימר, בדרכו להיות למשורר קומי. אימר גם הציג אותו לפני זו שתהיה לאשתו, ניקולטה קוניו. גולדוני חזר עמה לוונציה, שם נשאר עד 1743.
קריירה תיאטרלית.
גולדוני נכנס לזירת התיאטרון האיטלקי עם טרגדיה, "אמאלסונטה", שהופקה במילאנו. ההצגה נחלה כישלון הן בביקורות והן בקופה.
כאשר הגיש את המחזה לרוזן פראטה, מנהל האופרה, נאמר לו שיצירתו "חוברה בתשומת הלב הנאותה לכללים של אריסטו ושל הוראציוס, אבל לא בהתאם לכללים, שנקבעו לדרמה האיטלקית." "בצרפת", המשיך הרוזן, "אתה יכול לנסות לרצות את הציבור, אבל כאן באיטליה השחקנים והשחקניות הם אלה שאתה צריך להיוועץ בהם, כמו גם עם מחבר המוזיקה ומעצבי התפאורות. הכל חייב להיעשות בהתאם לצורה מסוימת, שאותה אבאר לך."
גולדוני הודה לו על ביקורתו, חזר לאכסניה והורה להבעיר אש, אל תוכה השליך את כתב היד של "אמאלסונטה".
המחזה הבא שלו, "בליזאריו", שנכתב ב-1734, הצליח יותר, אף כי לאחר מעשה הודה גולדוני שהוא בוש בהצלחה זו.
במהלך תקופה זו כתב גם לבריות לאופרה סריה ושימש זמן מה כעוזר לדומניקו לאלי, משורר הבית של סן ג'ובאני גריזוסטומו, בית האופרה המכובד ביותר בוונציה. בתפקידו זה צבר ניסיון מועיל בהפקות אופרה סריה ובעיבוד ושכתוב של לבריות. שאיפתו להידמות לפייטרו מטסטאזיו הביאה אותו לחיבור אופרות רציניות, שנחלו הצלחה צנועה.
עוד תקופת-מה המשיך גולדוני לכתוב טרגדיות, אבל תוך זמן לא רב עמד על כך, שנטייתו הטבעית היא לקומדיה. הוא הכיר לדעת, שהבימה האיטלקית זקוקה לרפורמה; עם מולייר כדגם חיקוי לנגד עיניו, שקד על עבודתו וב-1738 הוציא מתחת ידיו את הקומדיה האמיתית הראשונה שלו, "איש העולם" (L'uomo di mondo). באותה שנה יצר גם את Momolo Cortesan. במהלך שיטוטיו והרפתקותיו המרובים באיטליה, לא חדל לעבוד וכאשר התוודע בליוורנו אל המנהל מדבאק, גמר אומר לעסוק במקצוע כתיבת המחזות לפרנסתו. מדבאק העסיק את גולדוני בכתיבת מחזות לתיאטרון שלו בוונציה ובעבודתו אצלו ואצל מנהלים אחרים יצר במהלך שהותו בעיר זו כמה מיצירותיו האופייניות ביותר. עד 1743 שכלל לכלל שלמות את סגנון כתיבתו המעורב (שבו מיזג את מולייר עם מיטב הקומדיה דל'ארטה ועם השנינות והכנות שלו עצמו). דוגמה טיפוסית לסגנון זה הוא La Donna di garbo, הקומדיה האיטלקית הראשונה מסוגה.
בבעלות משפחת ונדראמין היה ה"תאטרו די סן לוקא", או "תאטרו ונדראמין" או "תאטרו סן סלווטורה", שנוסד בשנת 1622 ברובע סן סלווטורה, או בניב הוונציאני, "סן סלוודור". שם התיאטרון שונה בהמשך ל"תאטרו אפולו" ומאז 1875 הוא קרוי תאטרו גולדוני, ועודנו משגשג כתיאטרון העיקרי בעיר למחזות, עכשיו בבניין משנות ה-20 של המאה ה-18. בתקופת חייו של קרלו גולדוני, גדול הדרמטורגים בוונציה, רק סן לוקא ומליבראן העלו עדיין דרמה מדוברת, ונטישתו את משפחת גרימאני לטובת משפחת ונדראמין בסן לוקא בשנת 1752 היה אירוע רב-חשיבות בתולדות התיאטרון של התקופה, פתיחה לתקופה היפה ביותר בחייו, כנראה, שבה מילא תפקיד חשוב לא רק בקומדיות שכתב אלא גם בהתפתחות האופרה בופה.
יחסיה של משפחת ונדראמין, שהייתה מעורבת באופן ישיר ומשמעותי בניהול התיאטרון, עם גולדוני היו משובשים לעיתים, רצופי ויכוחים על כסף ועל סגנון מחזותיו, עד שעזב בשנת 1761 ויצא לפריז, כתוצאה מדין ודברים עם יריבו, קרלו גוצי.