ב-1740, זמן קצר לאחר הכרזת המלחמה על ספרד, פרצה בו זמנית מלחמה באירופה, כאשר מלחמת אוזנו של ג'נקינס הפכה לחלק ממנה. במסגרת סכסוך על ירושת כתר האימפריה האוסטרית, פלשו צרפת ופרוסיה לאוסטריה, מתוך כוונה להדיח את הקיסרית מריה תרזה ולהכתיר במקומה טוען לכתר מטעמן. הברית ארוכת השנים של בריטניה עם אוסטריה הצריכה הכרזת מלחמה מצידה של בריטניה. רבים גם הבינו שניצחון של צרפת במלחמה יהפוך אותה לכוח המרכזי באירופה. עקב כך מצאה בריטניה את עצמה עד מהרה נגררת לתוך מלחמה רחבת היקף זו בניגוד לרצונה של ממשלתה.
בהתחלה הייתה מעורבותה של בריטניה במלחמה מוגבלת לתמיכה כספית ודיפלומטית באוסטריה וב-1742 היה ברור כי מעורבות משמעותית יותר נדרשת כדי למנוע תבוסה. באותה שנה כוח של 16,000 חיילים בריטים נשלח ליבשת. ניוקאסל היה אוהד של אוסטריה ותמך בה ברצון. זמן רב הוא סבר כי הדרך היחידה בה תוכל בריטניה להביס את צרפת היא באמצעות ברית עם אוסטריה, דעה שהוא חלק עם רבים באותה תקופה, כולל וולפול ופיט.
עמדתו של ניוקאסל זכתה להתנגדות של ג'ון קרטרט (John Carteret) שכיהן אז בתור הלורד נשיא המועצה, אך ב-1743 זכו האחים פלהאם לשלוט במדיניות הבריטית עד ל-1756. כעת תכנן ניוקאסל תוכנית להגברת כוחה של בריטניה ביבשת. תוכנית זו כללה ניסיון לשכנע את הרפובליקה ההולנדית להצטרף לברית האנטי-צרפתית ותיווך בסכסוך בין אוסטריה לפרוסיה שכתוצאה ממנו נחתם הסכם דרזדן ב-1745. הוא גם אישר את הטלתו של מצור מוצלח על לואיסבורג שבקנדה הצרפתית באותה שנה. ביחד עם בלימתה של הפלישה הספרדית לג'ורג'יה ב-1742 הצליחה פעולה זו לחזק את מעמדה של בריטניה בצפון אמריקה.
ההתקוממויות היעקוביטיות.
ב-1745 פרצו התקוממויות של היעקוביטים בסקוטלנד שהתפשטו עד מהרה לצפון אנגליה. ניוקאסל חשש הן מהתקפה מצפון בהנהגתו של צ'ארלס אדוארד סטיוארט שסביבו התקבצו 5,000 איש בדרבי והן מפלישה צרפתית לדרום אנגליה. בשל הפאניקה נפוצו שמועות שווא בלונדון ובסביבתה, כולל חדשות על כך שניוקאסל נמלט לאירופה מתוך חשש שהכול אבוד. הוא נאלץ להופיע בפני ההמון שהתכנס מחוץ לביתו כדי לְהָזֵם את השמועות. אף על פי כן משרתו הייתה בסכנה ובמקרה של ניצחון יעקוביטי, אחוזתו הייתה מוחרמת והוא היה נאלץ לגלות.
ניוקאסל הבין את הסכנה שבמרד היעקוביטי יותר מאשר המלך ומחבריו לממשלה שהתייחסו למרד כאל פארסה והתארגן כדי להתגונן מפניו. בסוף שנת 1745 הוא כינס את כל המיליציות ואת הכוחות הסדירים בדרום והיעקוביטים נסוגו לצפון סקוטלנד, שם הובסו בקרב קלודן ב-1746.
חוזה אקס לה שפל.
במקביל המשיכה המלחמה ביבשת, אך כעת הופעל על בריטניה לחץ מצידה של הרפובליקה ההולנדית להגיע לשלום עם צרפת. ההולנדים חששו שהצרפתים מתכוונים לשגר מתקפה מוחצת על ארצם. ניוקאסל סבר שכל הסכם שלום שיחתם בעיתוי זה יהיה לא נוח לבריטניה והוא ניסה לשמור על חוזקה של הקואליציה האנטי-צרפתית בדרכים דיפלומטיות והציע גם מימון כספי לשם כך.
הדיונים על הסדר שלום התקיימו בעיר ברדה שבהולנד ב-1746. ניוקאסל תרם רבות להחלטה למנות את הלורד סנדוויץ' כנציג הבריטי לשיחות, שכן עמדותיו היו קרובות מאוד לשלו. ההוראות שקיבל סנדוויץ' היו בעיקר להשהות את השיחות עד אשר ניצחון בריטי יאפשר להם לנהל אותם מעמדת כוח. השיחות בברדה אכן התקדמו בהתחלה באיטיות בשל העובדה שהמשתתפים לא ראו את עצמם כמחויבים לשלום. כוחות הברית לא זכו להצלחות וספגו תבוסות במצור על ברגן אופ זום (Bergen op Zoom) ובקרב על לאופלד (Lauffeld). אחיו של הדוכס, הנרי פלהם, לחץ כעת מאוד להשיג שלום, אך ניוקאסל התנגד לכך נחרצות, בהיותו עדיין משוכנע שניצחון גדול של הברית יגיע כל רגע.
ב-1747 היה ניוקאסל מעורב במהלך להעלות לשלטון את ויליאם הרביעי מבית אורנז'-נאסאו לשלטון בהולנד. הנסיך היה בעד המשך המלחמה עם צרפת. במקביל הוא ביקש לקבל הלוואה מבריטניה וניוקאסל היה מודע לאפשרות של קריסה הולנדית קרובה. בחוסר רצון הוא החליט להגיע לשלום עם צרפת. הוא ייסר את עצמו על האמון שנתן בהולנדים והתכוון להתפטר מתפקידו, אך המלך ושרי הממשלה נתנו בו אמון.
כדי שיוכל לפקח על הסדר השלום, הועבר ניוקאסל לתפקיד של מזכיר המדינה הצפוני. הוא הבטיח את קידומו של סנדוויץ' לתפקיד הלורד הראשון של האדמירליות אף על פי שהוא רצה שהוא ימלא את מקומו בתור מזכיר המדינה הדרומי. בקיץ 1748 יצא ניוקאסל לראשונה מגבולות בריטניה לביקור בממלכת הנובר. השיחות התקדמו ובאוקטובר סוכם שלום אקס לה שפל. בריטניה החזיר את לואיסבורג לצרפת בתמורה למדראס ולנסיגה מוחלטת של הצרפתים מארצות השפלה. נושא הסחר החופשי, שבעטיו הכריזה בריטניה מלחמה על ספרד ב-1739, לא הוזכר בהסכם כלל.
ניוקאסל זכה להתקפות ממתנגדיו על כך שוויתר על לואיסבורג, אך רבים מהם לא הבינו עד כמה נחלש מעמדה של בריטניה ביבשת אירופה. האוסטרים הרגישו שבריטניה זנחה אותם ולא לחצה מספיק חזק כדי שהם יקבלו חזרה את סיציליה. אף על פי כן היה ניוקאסל מרוצה עם התנאים שהושגו בהסכם והמשקיפים ביבשת שיבחו אותו על הדרך שבה ניהל את הדיונים בתנאים הלא נוחים שנוצרו.
הסדר של ניוקאסל.
לאחר חתימת ההסכם החל ניוקאסל ליישם מדיניות שהוא פיתח במשך זמן רב. הוא האמין ששינוי הנאמנויות החוזר ונשנה מצדן של מדינות מוביל לחוסר יציבות ולמלחמות חוזרות ונשנות. הוא שאף ליצור שלום בר קיימא באמצעות פעילות דיפלומטית נמרצת על בסיס ברית חזקה ויציבה של בריטניה עם אוסטריה. כמו וויגים רבים הוא ראה בשמירת מאזן הכוחות באירופה כצעד חיוני. הוא תיאר את התהליך כ"השבת הסדר הישן" (restoring the Old System), אך בציבור הוא נקרא "הסדר של ניוקאסל" (Newcastle System).
ניוקאסל עמד מול התקפות ממושכות מצדם של פיט ושל החוגים הפטריוטיים במפלגתו שסלדו ממדיניותו באירופה, בציינם שלדעתם זירת צפון אמריקה הייתה החשובה ביותר במלחמה. הם לעגו לחוסר החזון שלו כשהוא התעלם מהאופי המורכב של הפוליטיקה האירופאית וממערכת היחסים של בריטניה עם הנובר ומהעובדה שכבר ב-1740 היה ניוקאסל מודע לעליית כוחן של המושבות באמריקה.
ניוקאסל עדיין היה קשוב לברית עם אוסטריה. הוא בילה כמה שנים בניסיון להבטיח את בחירתו של בנה של מריה תרזה, לימים יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כ"מלך הרומים", תואר שהקנה כבוד רב אך כוח מועט באימפריה הרומית הקדושה, רק כדי לראות את המהלך נכשל בשל האדישות האוסטרית. בשנים הללו היו כמה סימני אזהרה שהיו לרעתה של הברית, אך ניוקאסל התעלם מרובם, בהיותו משוכנע שהן לבריטניה והן לאוסטריה אין כל בעל ברית נוסף שהן יכולות לשתף איתו פעולה. בהתייחסו למאמץ לבחור את יוזף השני לתפקיד, הוא ציין כי אם המאמץ יכשל, צרפת ופרוסיה ישלטו בעולם. הוא הצליח להשיג פשרה בקונגרס הנובר ב-1752 שתבטיח את בחירתו של יוזף השני. ההישג שלו בקונגרס ירד עד מהרה לטמיון בגלל אי הצלחתו לקבל גיבוי מאוסטריה.
ב-6 במרץ 1752 מת הנרי פלהם, אחיו של הדוכס שהיה ראש ממשלה וניוקאסל מונה תחתיו לתפקיד. הוא קיווה להמשיך להחזיק גם בתפקיד שר החוץ וכאשר התברר כי אין מועמד מתאים ממנו לתפקיד הוא המשיך למלא אותו.
כהונה ראשונה כראש ממשלה.
משימתו הראשונה של ניוקאסל הייתה לבחור נציג לממשלה בבית הנבחרים. למרבית ההפתעה הוא דחה את ויליאם פיט האב ואת הנרי פוקס ובחר בתומאס רובינסון שאף אחד לא ראה בו כמועמד מתאים. ניוקאסל השתדל למנות אנשים שהיו חלשים במקצת כדי שיוכל לשלוט בהם. הן פיט והן פוקס נטרו טינה על בחירה זו והיו מראשי התוקפים של הממשלה.
במהלך שנת 1754 התנהלו בחירות כלליות וניוקאסל אימץ את אסטרטגיה הבחירות שיצר אחיו וזכה ברוב גדול. כעת הוא הרגיש חזק מספיק כדי לנסות ולקדם כמה רפורמות כלכליות. הוא הציע שינקטו צעדים להפחתת סכום הריבית ששולמה לבנק אנגליה עבור החוב הלאומי. החלטתו לעשות כן הייתה אחת הסיבות שבגינן נמתחה עליו ביקורת על חוסר מיומנותו לנהל את ענייני האוצר. באותו זמן הנושא העיקרי שהוא התעסק בו יותר היה מדיניות החוץ.
אמריקה.
התחרות בין בריטניה וצרפת על צפון אמריקה התרחבה באותה תקופה. שתי המדינות חשקו בטריטוריית אוהיו שהייתה בסיס להקמתה של מושבה חדשה ועשירה ושתיהן שלחו כוחות צבאיים כדי להשתלט על הטריטוריה. כאשר הבריטים הקימו את המוצב הראשון שלהם שם, הם גורשו משם על ידי הצרפתים. רבים מתושבי המושבות דרשו פעולה צבאית, אך ההכנות של כל אחת ואחת מהמושבות לקראת העימות היו בלתי מספיקות. בנוסף הופעל גם לחץ מצדם של החוגים הפטריוטיים של המפלגה הוויגית שחשו שהגיעה העת ששטחה של בריטניה בצפון אמריקה יורחב.
ב-1755 תוכננה תוכנית לשיגורו של חיל משלוח גדול לאמריקה כנגד צרפת. כוח צבאי סדיר בריטי נשלח לכבוש את אוהיו, בעוד שכוחות של המושבות בניו אינגלנד היו אמורים לכבוש את נובה סקוטיה. לצורך כך מונה כמפקד אדוארד ברדוק (Braddock). חודשים ספורי לאחר הגעתו לאמריקה הוכה קשות הכוח בפיקודו של בראדוק בקרב מונוגהלה (Monongahela). הם הותקפו על ידי כוח משולב של צרפתים ואינדיאנים בני ברית בלב אזור שומם ויותר ממחציתם נהרגו, כולל בראדוק עצמו. שרידי הכוח נסוגו לפילדלפיה בהותירם את האזור בשליטה מלאה של הצרפתים. המערכה בנובה סקוטיה הייתה מוצלחת יותר, אך הגירוש הגדול של תושבי אקדיה שהתרחש לאחר מכן יצר בעיות רבות עבור ניוקאסל.
כל האירועים הללו התרחשו ללא שמלחמה הוכרזה באופן רשמי. עם ירידת החשיבות של הזירה הצפון אמריקנית, נאלץ ניוקאסל לוותר על תוכנית הרפורמה הכלכלית שלו, מאחר שהתקציבים הופנו לצרכים צבאיים.
מנורקה.