שנות העשרים היו שנים של שגשוג עבור בית האופנה של שאנל. היא שינתה את דפוסי הלבוש הנהוגים באותה תקופה והשפיעה רבות על האופנה המודרנית הנהוגה עד היום. מלבד עיסוקה באופנה, הפכה שאנל גם לאשת החברה הגבוהה בצרפת של אותה התקופה. היא עיצבה תלבושות עבור הבלט רוס, חברה לאישים מפורסמים כמו ז'אן קוקטו ופאבלו פיקאסו ואפילו ניהלה רומן קצר עם המלחין איגור סטרווינסקי.
פריחתה מחדש לצד הנאצים.
בתקופת השפל הגדול ספג בית האופנה של שאנל נזקים כלכליים, וכאשר הוכרזה מלחמת העולם השנייה שאנל החליטה לסגור את העסק.לאחר פלישת הנאצים לצרפת ב-1940, החלה שאנל לנהל רומן עם קצין נאצי בכיר, ובזכות קשרים אלה ובזכות דעותיה האנטישמיות המוצהרות, קיבלה אישור מיוחד להישאר בדירתה המפוארת במלון ריץ שבפריז. בתום המלחמה, ב-1944, זכתה שאנל לביקורות חמורות מהציבור הצרפתי בשל קשריה עם הנאצים ועקב תמיכתה בהיטלר. כתוצאה מכך החליט להגר אל שווייץ.בשנת 1954 חזרה שאנל לצרפת ולתעשיית האופנה שהשתנתה במאז עזבה. בשנים בהן נעדרה שאנל מצרפת, עלה בית האופנה של כריסטיאן דיור והחזיר לאופנה את המראה הנשי. על מנת לזכות חזרה בפופולריות של המותג, יצאה שאנל מהשוק האירופאי לארצות הברית, שם זכתה שאנל לפופולריות בקרב אנשי הוליווד, ביניהן מרילין מונרו, אודרי הפבורן וגרייס קלי. בסוף שנות החמישים ובשנות השישים חזרה שאנל למעמדה הקודם וזכתה להכרה כמעצבת אופנה נחשבת עוד בחייה.
שאנל המשיכה לעבוד עד יומה האחרון. היא מתה מהתקף לב ב-1971. מאז עבר מפעל הבשמים (המייצר את שאנל מספר 5) של שאנל לשותפה לעסק, היהודי-צרפתי פייר ורטהיימר , אשר רכש בהמשך את בית האופנה כולו. לאחר פטירתו של פייר עבר בית האופנה לנכדיו, האחים אלן ורטהיימר וז'ראר ורטהיימר, שהחליטו לנסות ולשחזר את ימי התהילה של בית האופנה שאנל בחיפוש אחר מעצב חדש. וכך, ב-1983 הציע אלן את תפקיד המעצב הראשי למעצב הגרמני קרל לגרפלד, שנענה בחיוב ועמד בראש המותג ובית האופנה "שאנל" עד מותו ב-2019.
פעולותיה כמשתפת פעולה של הנאצים.
שאנל הואשמה בסיוע לנאצים במלחמת העולם השנייה, ואף גויסה למודיעין הגרמני על ידי אחד ממאהביה. הביוגרף האל ווהן, מחבר הספר "לישון עם האויב: מלחמתה הסודית של קוקו שאנל" (2011), כתב בספרו כי "שאנל הייתה אנטישמית מאוד. היא התעשרה באמצעות מתן שירותים לעשירי צרפת, וכך נחשפה ליהודים".
השליטה בבית האופנה "שאנל" נמצאת מאז 1974 בידי האחים ממוצא יהודי אלן וז'ראר ורטהיימר, נכדיו של איש העסקים היהודי-צרפתי פייר ורטהיימר , שהיה שותפה של קוקו שאנל משנות ה-20 עד שנמלט יחד עם משפחתו מצרפת לארצות הברית בשנת 1940 (השניים שבו לעבוד יחד רק בשנות ה-1950 המאוחרות).
השפעותיה.
שאנל הייתה מעצבת האופנה הראשונה, בתקופה בה עיצוב האופנה נשלט בידי גברים. עיצוביה התאפיינו בפשטות ובאלגנטיות, בקווים גאומטריים וצורות פשוטות, פונקציונליים ונוחים לעבודה. שאנל נחשבת לאישה שתרמה רבות לתנועה הפמיניסטית באמצעות עיצוביה, שעזרו לשחרר את גוף האישה ולהעניק לה נוחות, זאת אף על פי ששאנל דיברה בעיקר על נשיות ומעולם לא התייחסה לפמיניזם.
בשנת 1916, לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה, תקופת הבל אפוק - שהתאפיינה באופנה נשית רהבתנית שכללה מחוכים, שמלות ארוכות ובדים כבדים - הסתיימה. שאנל הייתה המעצבת שהובילה את השינוי באופנה מתקופת הבל אפוק לתקופה המודרנית. היא הבינה שצרכניות הבגדים בתקופה שלאחר המלחמה מעדיפות נוחות על פני רהבתנות ולכן עיצבה בגדים בהתאם.
תרומתה הנחשבת ביותר, המקושרת למעמד האשה, הייתה הוויתור על השימוש במחוכים, שנחשבו עד לאותה תקופה לאביזר לבוש נשי הכרחי. בנוסף, הייתה שאנל למעצבת הראשונה שהכינה בגדי נשים מבד הג'רסי - בד קל וגמיש - שעד לאותה תקופה היה בשימוש בעיקר לבגדים תחתונים. היא קיצרה את החצאיות, שנהגו להיות ארוכות ומלאות בד, וחשפה את השוקיים.
ב-1925 הציגה שאנל את הלבוש שלימים יהפוך לפריט המאפיין ביותר את המותג - חליפה בשלושה חלקים. זהו לבוש מודולרי - ניתן לשלב ולהחליף בין החלקים השונים. בנוסף, הבגד נוח - החולצה רחבה ולא חונקת; בחצאית יש קפלים כדי לאפשר תנועה רחבה ולא מוגבלת. הבדים הם בצבעים חלקים ולא מצועצעים.
פריט נוסף שחידשה שאנל היה השמלה השחורה הקטנה. שאנל הייתה המעצבת הראשונה שהשתמשה בבד שחור, שהתקשר בעיקר לאבל, לעיצוב בגדי ערב.
בשנת 1923, לאחר הפלגה מפריז לקאן ביאכטה של הדוכס מוולינגטון, הופיעה שאנל בעור שזוף. עד לאותו יום, השיזוף לא נחשב מעולם לאופנתי. ההופעה הפומבית של שאנל שזופה נתנה את האות לשינוי התפיסה האסתטית של גוון העור, ונחשבת לתחילת אופנת השיזוף.
ורקבונד
ורקבונד (Werkbund) הוא איגוד מקצועי של מעצבים, אדריכלים ותעשיינים בגרמניה.
הארגון הוקם בשנת 1907 בגרמניה ביוזמת אנשי תעשייה ובתמיכת הממשלה. מטרתו הייתה לקדם את העיצוב בתעשייה בגרמניה. זו הייתה הפעם הראשונה שאנשי התעשייה הבינו כי כדי ליצור מוצרים איכותיים ולקדם מכירות הם זקוקים למעצב בתעשייה. הארגון המציא את המושג "מעצב בית", כלומר מעצב שמועסק על ידי מפעל מסוים והוא חלק מצוות העובדים שלו. מעצב הבית אחראי על כל תחום הפרסום, עיצוב המוצר, הדגמים, האביזרים ונייר המכתבים. בניגוד לאנגליה שם המעצבים יצאו נגד התעשייה ודגלו בעיצוב ייחודי, בגרמניה המעצבים הלכו עם התעשייה ושיפרו אותה.
בספטמבר 1933 היה הוורקבונד אחד הארגונים התרבותיים הראשונים בגרמניה לאמץ חוקה השוללת חברות של לא-אריים בארגון.
עד פרוס המאה ה-20 רק מבני ציבור, כנסיות, עיריות ובניני מגורים קבלו תשומת לב עיצובית. בעקבות עליית חשיבות התעשייה גם מפעלי התעשייה החלו לקבל תשומת לב עיצובית. העיצוב הפך לחדשני מבחינה ארכיטקטונית, ללא ניסיון לחקות סגנון קלאסי או סגנונות קודמים אחרים. בין השאר, יזם הוורקבונד גם את בניית שיכון וייסנהוף בתערוכת שטוטגרט ב-1927.
העיצוב עשה שימוש בהישגי התעשייה כאלמנט עיצובי:
אירועים מרכזיים:
1907: הקמת ארגון הוורקבונד במינכן&lt;BR&gt;
1914: תערוכה בקלן&lt;BR&gt;
1924: תערוכה בברלין&lt;BR&gt;
1927: תערוכה בשטוטגרט&lt;BR&gt;
1929: תערוכה בברסלאו&lt;BR&gt;
1938: הארגון נסגר על ידי הנאצים&lt;BR&gt;
1949: הארגון הוקם מחדש&lt;BR&gt;
הקטור גימאר
הקטור גימאר או אקטור גימאר (בצרפתית: Hector Guimard; 10 במרץ 1867 – 20 במאי 1942) היה אדריכל ומעצב צרפתי. גימאר הוא אחד מהנציגים החשובים ביותר של זרם האר נובו בפריז.
פריונולוגיה
ארנון גוטפלד
ארנון גוטפלד (נולד ב-1 בדצמבר 1939) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
גוטפלד הוא בוגר התיכון ע"ש ג'ורג' וושינגטון במנהטן, ניו יורק. את לימודיו האוניברסיטאיים החל באוניברסיטת מונטנה, שם קיבל תואר ראשון בשנת 1965 ותואר שני בשנת 1967. את לימודיו לתואר דוקטור בפילוסופיה השלים ב-1971 באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. מאז 1972, לימד גוטפלד באוניברסיטת תל אביב.לאחר פרישתו לגמלאות כיהן כראש החוג למדעי המדינה במכללה האקדמית עמק יזרעאל. במו כן היה פרופסור אורח באוניברסית פלורידה, גיינסויל, באוניברסיטת מניטובה, ויניניפג, קנדה ובאוניברסיטה הבינלאומית בוונציה.
מומחיותו של גוטפלד היא ההיסטוריה של ארצות הברית, ובעיקר המשפט האמריקני. הוא פרסם מספר ספרי-בסיס (textbooks) בנושא ההיסטוריה האמריקנית בשפה העברית דוגמת: "החוויה האמריקנית", "ממושבות למלחמת אזרחים", "ממלחמת אזרחים למלחמה הקרה", "הדרך למהפכה ולעצמאות האמריקאית", "תחילתה של אומה". כמו כן כתב ספרים רבים בנושא ההיסטוריה החוקתית האמריקנית, ובעיקר בנושא התיקון הראשון לחוקה ופרשנותו במהלך השנים.כמו כן פרסם ספר ומאמרים רבים בנושא יחסי ישראל-ארצות הברית.
קישורים חיצוניים.
מאמרים פרי עטו;
Pearl Jam
Pink Floyd
Smashing Pumpkins
Soundgarden
Nirvana
Led Zeppelin
The Specials
The Beatles
אנטי-פדרליסטים
האנטי פדרליסטים היו אנשי-ציבור אמריקאים ב"תקופת המהפכה" שהתנגדו להצעת הפדרליסטים (שבראשם עמדו ג'ורג' וושינגטון, ג'יימס מדיסון, אלכסנדר המילטון וג'ון ג'יי) לכונן חוקה פדרלית בארצות הברית. בוועידת פילדלפיה, שהתכנסה ב-1787, היו ששה עשר מבין חמישים וחמישה הצירים אנטי-פדרליסטים, והם סירבו לחתום על החוקה המוצעת. אחר כך, כאשר התכנסו במדינות השונות ועידות אשרור לחוקה, ניסו האנטי-פדרליסטים במלוא כוחם לשכנע את צירי הוועידות להתנגד. היו להם הצלחות זמניות; בצפון קרוליינה וברוד איילנד נדחתה הצעת החוקה. אולם בסופו של דבר, לאחר שאחת עשרה מדינות אשררו את החוקה - שתיים יותר ממספר המדינות שנדרשו כדי להפוך אותה לבת-תוקף, נכנעו גם רוד-איילנד וצפון-קרוליינה תחת הלחץ.
בין הבולטים שבאנטי-פדרליסטים: פטריק הנרי, ג'ורג' קלינטון, סמואל אדמס וסמואל צ'ייס.
בסופו של דבר העבירו ג'יימס מדיסון ותומאס ג'פרסון את "מגילת הזכויות" (The Bill of Rights), שהפריכה רבים מחששותיהם של האנטי-פדרליסטים.
הבעיה העשירית של הילברט
הבעיה העשירית היא אחת מעשרים ושלוש הבעיות שהציג דויד הילברט בקונגרס המתמטי של שנת 1900. בעיה זו היא מהבעיות המפורסמות ביותר במתמטיקה של המאה ה-20, ותולדותיה הן אבני דרך בולטות בהתפתחות הלוגיקה המתמטית ומדעי המחשב התאורטיים. הדרישה שהציגה הבעיה:
(הילברט הציג את הבעיה שלו עבור מספרים שלמים. אולם אפשר לראות ששתי הבעיות שקולות זו לזו בעזרת משפט ארבעת הריבועים של לגראנז' על הצגת מספר טבעי כסכום של ארבעה ריבועים).