אחיו בן הצית בו את הסקרנות להתבוננות בטבע. אף על פי שגדלו בניו-יורק, הם הצליחו למצוא איים ירוקים שבהם שרדו בעלי חיים וניתן היה לעקוב אחרי התפתחותם. יחד עם אחיו גילה את הרבגוניות שבטבע ואת הצורך להגן עליו. המראה של אזורי טבע מועטים בסביבת ניו-יורק, ההולכים ונכבשים על ידי כבישים ובתי מגורים הוליד בהם את המודעות לסופיותו של כדור הארץ ולפגיעתם של מעשי אדם בחברות החי והצומח. מכאן צמח הצורך לפעול כדי להגן על המין האנושי וכדור הארץ, מפני נטיית האדם להשמיד מינים רבים של בעלי חיים וצמחים.
ראשית דרכו האקדמית.
את לימודיו באוניברסיטת ייל התחיל בגיל 15, ובשנת 1948 קיבל בה תואר ראשון בפיזיקה. בשנת 1951 קיבל תואר דוקטור לפיזיקה מ-MIT, על עבודה בהנחיית ויקטור וייסקופף. את הפוסט-דוקטורט עשה במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון. בשנים 1952–1954 לימד באוניברסיטת שיקגו. בתקופה זו הציע תאוריה חדשה לסיווג חלקיקי הקרינה הקוסמית קאון והיפרון שהתגלו אז. במסגרת תאוריה זו, הציע גל-מאן כי המספר הקוונטי מוזרות משתמר תחת הכוח החזק וכוח אלקטרו-מגנטי, אך לא תחת הכוח החלש.
בשנת 1955 מונה לפרופסור חבר במכון הטכנולוגי של קליפורניה. משנודע לאנשי המכון הטכנולוגי שאוניברסיטאות אחרות מחזרות אחר גל-מאן, הוא קודם החל מ-1 ביולי 1956 לפרופסור מן המניין, וכך הוא נשאר במכון הטכנולוגי עד לפרישתו ב-1993. גל-מאן היה הראשון שמונה על ידי המכון לפרופסור מן המניין בגיל כה צעיר. בשנת 1956 תואר גל-מאן בעיתונות:
בסוף 1957, לאחר שיגור ספוטניק 1 והחשש בארצות הברית מפני פיגור מדעי לעומת ברית המועצות, הוזכר שמו של גל-מאן כתקווה של ארצות הברית, יחד עם ג'ק שטיינברגר, ריצ'רד פיינמן ואגה בוהר. בשנת 1960 נמנה גל-מאן על ידי כתב העת הכלכלי "פורצ'ן" ברשימת 11 הפיזיקאים הגדולים של ארצות הברית
חלקיקים תת-אטומיים.
בשנת 1958 גל-מאן וריצ'רד פיינמן, במקביל לצוות של ג'ורג' סודרשן ורוברט מרשק, גילו את המבנה הכיראלי של הכוח החלש.
רעיון נוסף שלו הוא נוסחת גל-מאן-אוקובו שהתבססה על תוצאות אמפיריות, ובהמשך קיבלה הסבר תאורטי במודל הקווארק שלו. גל-מאן ואברהם פאיס היו מעורבים במתן הסבר לתופעות חידתיות הקשורות בחלקיקים אלה. בהמשך פיתח את נוסחת גל-מן-נישיג'ימה.
בשנת 1960 פרסם, יחד עם מוריס לוי, את סיגמה מודל של הפאיונים, שהסביר אינטראקציות באנרגיה נמוכה של פאיונים.
בשנים 1960–1961 פיתח במקביל לעבדוס סלאם, יובל נאמן וג'ון וורד תאוריה סימטרית למבנה החלקיקים היוצרים את הכוח החזק, המסביר את קיומם ותכונותיהם של החלקיקים התת-אטומיים בעזרת מודל המבוסס על חבורת הסימטריה formula_1, שאותו כינה "דרך השמונה" (The Eightfold way). בשנת 1962 הציע גל-מאן על סמך מדידות במעבדה, במקביל להצעה של יובל נאמן על סמך ניתוח תאורטי, להוסיף חלקיק נוסף, את האומגה מינוס, לחלקיקים שנכללו בתאוריה עד אז. גילוי חלקיק formula_2 במעבדה הלאומית ברוקהייבן בראשית 1964, שקיומו ותכונותיו נחזו על ידי המודל של גל-מאן ושל נאמן אישש את המודל וריכז אל התאוריה תשומת לב ציבורית. יחד עם נאמן פרסם את הספר "The Eightfold Way", שכלל את מאמריהם בתחום זה.
בשנת 1963 גל-מאן וג'ורג' צווייג שיערו שניתן להסביר את כלל החלקיקים התת-אטומיים כמורכבים ממספר מועט של חלקיקים יסודיים. גל-מאן כינה חלקיקים יסודיים אלו בשם קווארקים. השם לקוח מ"אשכבה לפינגאן" של ג'יימס ג'ויס: "שלושה קווארקים למר מארק!" (אנגלית: !Three quarks for Muster Mark), למילה בהקשרה המקורי לא הייתה משמעות ברורה.
בשנת 1969 זכה גל-מאן בפרס נובל לפיזיקה על חלקו בסיווג החלקיקים האלמנטריים ופעולותיהם ההדדיות.
בשנת 1972 פיתח יחד עם הפיזיקאים הרלד פריטש והיינריך לויטוויילר את הרעיון של מטעני צבע כמקור לשדה החזק, ובכך הניחו את היסודות לכרומודינמיקה קוונטית.
בשנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80 נמנה עם תומכי תורת המיתרים, שנחשבה באותן שנים לתאוריה שולית.
שנים מאוחרות.
בשנת 1984 נמנה עם קבוצת המדענים שהקימה את מכון סנטה פה למחקר בינתחומי של מערכות מורכבות מסתגלות.
לאחר פרישתו מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה כפרופסור אמריטוס וכן היה פרופסור באוניברסיטת ניו מקסיקו באלבקרקי ובאוניברסיטת דרום קליפורניה.
בשנת 1994 יצא לאור ספרו "הקווארק והיגואר".
נפטר בסנטה פה ב-24 במאי 2019.
הקווארק והיגואר.
בספרו "הקווארק והיגואר" תיאר גל-מאן אוסף של קשרים מיוחדים בין מודלים פיזיקליים לבין תופעות טבע ותחומי עיסוק אנושיים. הוא טען שרוב האנשים רואים את חוקי הפיזיקה כמדויקים וככאלה שכמעט שאינם ניתנים לשינוי, בעוד שתחומים כמו: ארכאולוגיה, בלשנות, חקר הטבע, היסטוריה - עוסקים בחוקים מקורבים בלבד. הספר בוחן, בין השאר, מה מייחד מערכות סתגלניות מורכבות, העוברות תהליכים מורכבים, כגון: למידה ואבולוציה, בניגוד למערכות שאינן סתגלניות, אך מורכבות ביותר, כגון: כוכבים וגלקסיות. דוגמאות למערכות סתגלניות מורכבות ניתן למצוא החל ברמת המיקרו, כגון מערכות וירוסים או חיידקים הלומדים להתנגד לאנטיביוטיקה, ועד למערכות מאקרוסקופיות, דוגמת: ילד, מושבת נמלים, מערכות מחשב, ועוד. גל-מאן טען שמערכת החוקים הפיזיקלית, עד כמה שהדבר נראה מוזר, היא מערכת פשוטה, המאפשרת את צמיחתן של מערכות מורכבות וסתגלניות. מחקרו בשנותיו האחרונות התמקד בקשר שבין הפשוט למורכב.
משפחתו.
בשנת 1955 נישא למרגרט דאו, שנפטרה בשנת 1981. נולדו להם בן ובת. בשנת 1992 נישא למרשה סאות'וויק, ממנה התגרש.
בשנת 2012 כתב הקדמה לספרה של בת זוגו, מארי מקפאדן, "Mary McFadden: A Lifetime of Design, Collecting, and Adventure".
Nomascus gabriellae
מבנים בעלי חשיבות ארכיטקטונית בירושלים
סימון
בית ספר דמוקרטי
Athene noctua
Vipera palaestinae
ריבוע (צבא)
ריבוע הוא מערך חיל רגלים שנועד לעצור ולשבור את הסתערותם של הפרשים. מקורו במאה ה-15 בשווייץ, שבה יצרו השווייצרים "באטליות" המורכבות מחיילים החמושים ברמחים ארוכים.
מערכים דומים לריבוע היו ידועים עוד קודם לכן, למשל המבנה הסקוטי סקילטרון אשר היווה מעין מעגל המורכב מנושאי חניתות והיה ידוע עוד בימי הביניים המוקדמים, אך למבנה זה הייתה השפעה זניחה יחסית על הלוחמה באירופה בגלל הבידוד של הסקוטים ורק אחרי אימוץ המערך בשווייץ, נפוץ המבנה ברחבי אירופה. הבאטליות נזנחו במאה ה-16 לטובת ה"טרציות" שהיו דומות למשולשים גדולים בהם המוסקטרים (רובאים היורים ברובה מוסקט) סודרו ביחד עם נושאי החניתות. הטרציות היו מקובלות בעיקר בספרד.
עם התגברות כוח האש והמצאת הכידון שנתקע לתוך לוע הרובה, הטרציות יצאו מהאופנה במאה ה-17 ונזנחו לחלוטין בראשית המאה ה-18 לטובת הטקטיקה הקווית, שבה סודרו החיילים בשורות ארוכות על מנת להביא את פוטנציאל ההרס של הרובים למקסימום. גם הריבועים חזרו לאופנה בתקופה זו ונותרו בשימוש עד שנות ה-80 של המאה ה-19. הם פורקו בגלל כוח האש האדיר שנתנו הרובים חרוקי הקדח, מכונות הירייה וארטילריה מודרניים. קצב האש היה גבוה כל כך, שלא היה צריך לסדר את החיילים בריבועים על מנת להדוף את פרשי האויב.
טקטיקה.
במערך זה החיילים מסתדרים בריבועים כך שכל צלע של הריבוע פונה כלפי האויב ודומה לקיפוד המפנה את קוציו לכל עבר. הריבוע הקטן ביותר היה הריבוע הגדודי ובדרך כלל הריבועים היו בגודל של חטיבה. לעיתים, כמו בקרב הפירמידות סודרות דיוויזיות שלמות בריבועים דיוויזיוניים ענקיים. מערך זה נועד לשבור את התקפת הפרשים ורק לעיתים נדירות הצליחו הפרשים להשמיד ריבוע, במיוחד אם הוא גדול. התותחים סודרו בדרך כלל בתוך הריבועים או ביניהם. גם הפרשים סודרו לעיתים תכופות בתוך הריבוע וברגע שההתקפה של האויב הייתה נשברת, אחת הצלעות הייתה עושה תנועה מעגלית כלפי חוץ, כמו מעין דלת מסתובבת והפרשים היו דוהרים החוצה לעשות שמות באויב הנסוג. התותחים ירו לפי אותו עיקרון. החיסרון הבולט של הריבוע לעומת הקו הוא הקטנת כוח האש של חיל הרגלים.
החיילים ירו במטחים או באופן לא סדיר, לפי המצב בקרב. על מנת להקשות על פרשי האויב, המטח הראשון נעשה כשהפרשים היו קרובים מאוד לריבוע, בדרך כלל כ-20 צעדים. ממרחק כזה, כמעט כל כדור היה פוגע והר של אדם ובהמה היה נערם לפני הריבוע, ומקשה על הפרשים להתקרב אליו. לאחר מכן ירו בדרך כלל ללא פקודה. אם הפרשים היו חוזרים ומבצעים הסתערות נוספת, שוב היו יורים את המטח ואז ממשיכים בירי לא סדיר. הריבועים סודרו בדרך כלל במערך המזכיר את לוח השחמט, כאשר כל ריבוע מחפה על ריבוע אחר וכך הפרשים חשופים לירי מכל כיוון אפשרי.
על אף שהריבועים היו מבנה מוצק ולא נייד במיוחד, היו מקרים שבהם הם ביצעו תמרונים טקטיים, אם כי זה היה נדיר מאוד ונעשה רק אם לאויב הייתה עדיפות מכרעת בפרשים. רוב התמרונים נעשו בדרך כלל כשהחיילים מכונסים לשדרות.
הדרך לשבור את הריבוע הייתה לקרב אליו חיילי חי"ר בצירוף פרשים. הפרשים היו מחזיקים את חיילי האויב בריבועים מחשש לכיתור ואילו החי"ר היה נעזר בכוח האש העדיף שנבע מסידורם בשורה וכתוצאה מכך יותר חיילים ירו בבת אחת. אם הפרשים היו צריכים להתקיף לבד, הם תקפו בדרך כלל בקודקודי הריבוע, על מנת להקטין את עוצמת האש שירו עליהם. אם הפרשים היו מצליחים לשבור את הריבוע, הטבח בחייליו היה נורא ובדרך כלל רובם היו מושמדים. ריבועים המורכבים מחיילים מנוסים במיוחד, היו יכולים לעיתים להשתקם מפריצת שורות הריבוע, אך זה היה נדיר ביותר.
י&quot;ח ברנר
יריב בן אהרון
בית-ספר דמוקרטי
סימן לידה