ההתקפה השנייה על אשקלון.
למרות התבוסה הכואבת, לא עבר זמן רב והיהודים יצאו להתקפה נוספת על אשקלון, הפעם במספר גדול יותר של אנשים, אבל עם אותם חסרונות צבאיים. אנטוניוס הציב להם מארב בדרכם לעיר ושוב הסב להם חללים רבים. כמו בהתקפה הראשונה, גם הפעם בין ניצולי הקרב היה ניגר, "אשר הפליא להראות את גבורתו בעת מנוסתו". היהודים הנמלטים וניגר בתוכם מצאו מקלט במבצר בכפר בשם בלצדק. חייליו של אנטוניוס ויתרו על הניסיון לכבוש אותו וכדי לודא את הריגתו של ניגר, הציתו אש בחומת המבצר. כשראה ניגר את המבצר נשרף סביבו, קפץ לתוך מערה עמוקה בחלקה האחורי של המצודה ונקבר תחת ההריסות. כשראו החיילים שהאש עלתה מתוך המגדל, שבו לאשקלון בשמחת ניצחון על מותו של "שר-הצבא הגדול מכל היהודים בגבורתו". כעבור 3 ימים, בזמן החיפושים אחר עצמותיו כדי להביאן לקבורה, שמעו המחפשים את קולו של ניגר בוקע מן המערה. חזרתו בשלום של ניגר נראתה ליהודים השמחים מעין אות אלוהי, שהאיש הזה "נועד להוציא ולהביא את צבאותיהם במלחמה העתידה".
מלחמת אחים ורצח פוליטי בירושלים.
אבל הפירוש המשיחי של האירוע היה שגוי. מכונת המלחמה הרומאית לא נעצרה ולאחר שסיים את מלאכת כיבוש הגליל (בסוף שנת 67), פנה טיטוס לירושלים. בתקופת ה"המתנה" למצור הרומאי על ירושלים, התרחב הפילוג בעם בין רוב תושבי העיר, שתמכו בהנהגה הלאומית המתונה, לבין הקנאים הקיצוניים, שהאשימו את האליטות בבגידה. מלחמת אחים פרצה והקנאים נאלצו להתבצר בעזרה הפנימית של הר הבית, כשהממשלה הלאומית מונעת מהם לצאת. הקנאים הזעיקו לעזרתם את האדומים, "עם פריץ ואוהב מדנים, המחכה תמיד לעת מהומה ושמח לכל מהפכה", כשהם מאשימים את הממשלה בבגידה במרד וכניעה לרומאים. כשחברו האדומים לקנאים בירושלים, הם פצחו במסע עונשין נגד המנהיגים המתונים והמשפחות העשירות. כשהבינו האדומים שהולכו שולל על ידי הקנאים, הם עזבו את ירושלים, מה שלא מנע מהקנאים להמשיך במסע חיסול שכבת ההנהגה הלאומית (שנת 68). הם רצחו את נכבדי העיר וגם את גיבורי המלחמה, מתוך חשש שאלה יתעמתו איתם ויענישו אותם. לא נשארה מפלגה שלא העלילו עליה כדי לחסלה. "הם לא הבדילו בין אשמה גדולה ובין קטנה, ורק עונש אחד גזרו על החייבים – הוא עונש המוות". לאחר מספר רציחות פוליטיות של ראשי הממשלה הלאומית, חנן בן חנן, יהושע בן גמלא ויוסף בן גוריון, גם תורו של ניגר הגיע. הקנאים "סחבו אותו ברחובות העיר" תוך שהוא זועק ומראה את פצעי המלחמה שעל גופו, המעידים על כך ש"הפליא גבורה במלחמותיו עם הרומאים". כאשר הוצא משערי העיר, הבין ניגר שלא יוכל להינצל מהלינץ' והחל להתחנן לרוצחיו שיקברו את גופתו לאחר מותו. אבל הם הודיעו לו שאפילו את החסד הזה לא יקבל והוציאו אותו להורג. לפני מותו, ניגר עוד הספיק לקלל את רוצחיו ולנבא את סופם: ש"יבואו הרומאים וינקמו מהם את דמו", שיסבלו ממוות ורעב, וירצחו זה את זה. יוסף בן מתתיהו טוען, שמותו של ניגר הסיר את חששם של הקנאים "פן יבוא איש לשים קץ לשלטונם", אך יחד עם זאת, שקללתו של ניגר את הקנאים נתגשמה, כאשר "כעבור זמן קצר קמו מריבות ביניהם וכל איש טעם את טעם שגעון חברו".
בתרבות.
דמותו של ניגר נזכרת בספרו של הווארד פאסט, "ברניקה החשמונאית". ניגר הוא בין כארבע מאות הקרואים בקבלת פנים שעורכת ברניקי לחברי הסנהדרין הגדולה. הוא מלווה בקבלת הפנים את הכהן הגדול ומכונה בספר "נשיא המלחמה המוזר של היהודים הנוודים בארץ גלעד ובמדבר חסר־הנתיבות שממזרח לגלעד".
כהן צדק בן איבומאי גאון
רב כהן צדק בן איבומאי הכהן היה הגאון ה-23 משלשלת הגאונים אשר בישיבת סורא שבבבל, בשלהי שלטון האימפריה הסאסנית.
חייו.
ככל הנראה, גם אביו של הרב כהן צדק, רב איבומאי בר מרדכי הכהן, שימש בגאונות ישיבת סורא.
לפי נוסחת רוב כתבי היד של אגרת רב שרירא גאון, כיהן רב כהן צדק כראש ישיבת סורא במשך עשר שנים וחצי, משנת ד'תקצ"ח (838) עד שנת ד'תר"ח (848). הוא ירש את מקומו של רב משרשיא (משה) כהנא, שנפטר שנתיים לפני כן (836), לאחר שנתיים שבהן לא עמד אף חכם בראשות הישיבה.
חיבוריו.
הרב כהן צדק גאון היה נהוג לכתוב את תשובותיו הלכתיות בעברית, אף על פי שרוב ככל גאוני בבל היו רגילים לכתוב בארמית.
עסק בתחומים הלכתיים רבים, ובפרט בתחום נוסחי תפילה וברכות. אחת התשובות הידועות ממנו בתחום זה, היא ההוראה לפתוח את הברכה השנייה בברכות קריאת שמע בבוקר במילים "אהבה רבה" ובתפילת ערבית במילים "אהבת עולם", וזאת כפשרה בין שתי דעות שמובאות בתלמוד הבבלי.
כמו כן, חיבר סדר ליל פסח.
מירנה הרצוג
מירְנה הרצוג (נולדה ב-1 בדצמבר 1951) היא מוזיקאית ישראלית העוסקת במוזיקה עתיקה. הרצוג זכתה להכרה בינלאומית על הישגיה בנגינה בוויולה דה גמבה ובהדרכה מוזיקלית.
ביוגרפיה.
ילידת סאו פאולו שבברזיל. עלתה בשנת 1992 לישראל עם משפחתה. היא דוקטור למוזיקה מאוניברסיטת בר-אילן, וממלאת תפקיד מרכזי בהכשרת נגני ויולה דה גמבה בישראל. בין תלמידיה עדי זילברברג.
בשנת 1999 ייסדה את אנסמבל פניקס למוזיקה עתיקה, והיא משמשת כמנהלת המוזיקלית של האנסמבל.
הרצוג מופיעה גם כסולנית ויולה דה גמבה, והופיעה ברסיטלים עם תזמורות שונות בארצות הברית, במדינות אירופה כגון אוסטריה, בריטניה, גרמניה, הולנד, הונגריה ועוד, במדינות דרום אמריקה ובישראל. היא הופיעה כסולנית עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בהופעת הבכורה בישראל של הפסיונים של באך לוויולה דה גמבה. הרצוג הקליטה עבור חברות רבות כמנצחת ובנגינה על ויול, קווינטון, וייל, צ'לו בארוק וצ'לו מודרני.
בין היצירות שהעלתה הייתה האופרה הימי-ביניימית "מחזה דניאל", שאותה תיעתקה מכתב יד מן המאה ה-12. עם האנסמבל הופיעה הרצוג בפסטיבלים שונים כגון: פסטיבל ישראל, פסטיבל תל אביב, פסטיבל אבו גוש, מוזיקה סאקרה ועוד. אחת היצירות שהיא מנצחת עליהן היא מיסה זאפוטק, מיסה שנכתבה במאה ה-17 במקסיקו. בין היתר ניצחה על יצירה זאת בפסטיבל החג של החגים בדצמבר 2011.
הרצוג פרסמה מאמרים על הוויולה דה גמבה בכתבי עת, כגון Early Music, ובספרים: The Italian Viola da Gamba ו-The New Grove's Dictionary of Music and Musicians.
Sesame Street
כהן צדק בן איבומאי
לואי דיריי
אמא
חנינאי כהנא בן הונא גאון
רב חנינאי (או אחונאי) כהנא בן הונא גאון - הגאון ה-13 בשלשלת הגאונים אשר בישיבת סורא שבבבל בשלהי שלטון האימפריה הסאסנית.
רב חנינאי היה כהן, והראה את ציפייתו לבניית בית המקדש בכך שהיה מגדל את צפורן אצבעו להיות מוכן לעבודת המליקה של קרבן עופות על המזבח.
תיארוך.
לפי נוסחת רוב כתבי היד של אגרת רב שרירא גאון, כיהן רב חנינאי כראש ישיבת סורא במשך חמש שנים, משנת ד' תקכ"ט עד ד' תקל"ד.
חיבוריו ופסקיו.
לפי עדותו של רב האי גאון הייתה בידו תשובה הלכתית של רב חנינאי כהנא גאון וכמו כן כמה מפסקיו ומפירושיו מופיעים בספר הלכות גדולות.
אחד מן המפורסמים מבין פסקיו של רב חנינאי הוא קביעתו ההלכתית שרשאי אב להוריש כל נכסיו לבן אחד מבין מספר בניו - גם אם אינו הבכור, זאת כדעתו של התנא רבי יוחנן בן ברוקה.
יש מציינים את גדלותו של הרב חנינאי כהנא בכך שבנוסף לקבלת התיאור "אדונינו", הרב האי גאון ראה צורך להסתמך עליו כנוסף לפסק דין מפורש של שמואל (אמורא).
חנינאי כהנא בן הונא
הומל (תומ&quot;ת)
הומל (Hummel, מגרמנית: בומבוס) היה תותח מתנייע 15 ס"מ אשר התבסס על שלדת הטנק ההיברידי גשיצוואגן IV/III, ופותח בגרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה. שמו המלא 15cm Schwere PanzerHaubitze auf Fahrgestell Panzerkampfwagen III/IV (SF) (Sd Kfz 165 ('הוביצר כבד ממונע 15 ס"מ על שלדת פנצר IV/III').
פיתוח.
הניסיון של הצבא הנאצי בחודשים הראשונים של מבצע ברברוסה (1941) הראה כי ישנו צורך בפיתוח כלי ארטילרי נייד שיספק סיוע צמוד לכוחות השריון. משרד המלחמה הגרמני (Waffenamt) הציע להתקין תותח הוביצר 105 מ"מ leFH על שלדת הפנצר 3, אך הרעיון נדחה לטובת התקנת התותח על שלדת הפנצר 4. דגם אבטיפוס אחד הושלם. אולם מאחר שהפנצר 2 נמצא מתאים לנשיאת תותח ה-105 מ"מ ונכנס לייצור בתור הוספה, הוחלט ב-25 ביולי 1942 להתקין תותח הוביצר עוצמתי יותר בקוטר 15 ס"מ על שלדת הטנק ההיברידי גשיצוואגן IV/III של חברת Alkett, אשר שילב אלמנטים מהפנצר 3 (בעיקר רכיבי ההיגוי והנעה) ומהפנצר 4 (מתלים ומנוע). ההומל נועד במקור להיות פתרון ביניים עד לפיתוחה של שלדה ייעודית לתותח מתנייע. ב-27 בפברואר 1944 הורה היטלר כי הכינוי הומל, שמשמעו דבורה מזמרת, אינו ראוי לרכב לחימה.
תא הלחימה בחלקו האחורי של ההומל היה פתוח כלפי מעלה ומוגן מסביב על ידי לוחות שריון דקים. המנוע הועבר קדימה כדי לפנות מקום לתא הלחימה. תותח ההוביצר הותקן באמצע מעל למנוע, ובכך יצר לכלי צללית גבוהה מאוד. ההומל ירה פגזים במשקל 43.5 קילוגרם עד לטווח של 13,325 מטר. הכלים הראשונים שיוצרו עשו שימוש בבלם לוע, אולם הניסיון הוכיח כי אין בכך צורך. מאחר שההומל יכל לנשוא רק כ-18 פגזים, פותח ה-"Munitionsträger Hummel" (הומל נושא פגזים), אשר היה בעצם הומל רגיל בלי התותח שנשא כמות גדולה יותר של פגזים. בין השנים 1942 עד 1944 יוצרו כ-666 כלים ו-150 נושאי תחמושת.
שירות קרבי.
ההומל שירת בסוללות ארטילריה כבדות של דיוויזיות הפנצר הגרמניות כשבכל סוללה 6 כלים, ולאחר מכן נוספו 2 נושאי תחמושת. טבילת האש של ההומל הגיעה בקיץ 1943 בחזית המזרחית בקרב קורסק. ההומל הוכיח עצמו ככלי יעיל ופופולרי, ושירת בכל החזיתות.
הגנת רובטס
יונינה אלדר