נכון למפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2017, חיים במיאנמר כ-53,582,855 תושבים. מספר זה אינו כולל את העובדים הבורמזים מחוץ למדינה. ישנם מעל 600,000 מהגרי עבודה בורמזים רשומים בתאילנד, ומיליונים נוספים עובדים באופן בלתי חוקי. מהגרי עבודה בורמזים מהווים 80% מעובדי המהגרים של תאילנד.
צפיפות האוכלוסייה היא 76 נפש לקמ"ר, אחת הצפיפויות הנמוכות ביותר בדרום מזרח אסיה. שיעור הפריון של מיאנמר (2020) הוא 2.18 ילדים לאישה, שהוא מעט מעל הפריון התת-החלפתי. נתון זה גם הוא נמוך בהשוואה למדינות דרום מזרח אסיה בעלות מעמד כלכלי דומה, כגון קמבודיה (2.52 ילדים לאישה) ולאוס (2.62 ילדים לאישה). משנת 1983 חלה הידרדרות משמעותית בשיעור הפריון, אך ללא מדיניות ממשלתית כלשהי בעניין. שיעור הפריון נמוך בהרבה באזורים עירוניים. בין הגורמים להידרדרות זו ניתן למנות שכיחות של הפלות לא חוקיות, עיכוב בגיל הנישואים (הנובע מקשיים כלכליים) ואמהות חד הוריות רבות. גורם נוסף הוא פרישות המונית הנובעת מהאמונה הבודהיסטית.
חלוקה אתנית ודת.
מיאנמר מגוונת מבחינה אתנית. הממשלה מכירה ב -135 קבוצות אתניות שונות. השפה המרכזית במדינה היא הבורמזית.
גם מבחינה דתית, מיאנמר היא מגוונת מאוד. לפי מפקד האוכלוסין, 87.9% מהאוכלוסייה הם בודהיסטים, 6.2% נוצרים, 4.3% מוסלמים, 0.8% מאמינים במסורות מקומיות, 0.5% הינדואים, 0.2% בעלי דתות אחרות -0.1% הם חסרי דת. באופן רשמי במדינה קיים חופש פולחן, אך בפועל האוכלוסייה הנוצרית והמוסלמית מתמודדת עם רדיפות דתיות, וכמעט בלתי אפשרי שלא-בודהיסטים יקבלו משרות ממשלתיות או יתקבלו לשורות לצבא. הרדיפה בולטת במיוחד במזרח מיאנמר, שם נהרסו למעלה מ-3000 כפרים בעשר השנים האחרונות. אף המוסלמים נרדפים במדינה בשל אמונתם ויותר מ-200,000 מהם נמלטו לבנגלדש ב-20 השנים האחרונות.
במקום קיים בית חב"ד המשמש ככתובת יהודית לכ-100 יהודים החיים במקום.
כלכלה.
כלכלת מיאנמר נמצאת היום בשלב ביניים בין המצב הכלכלי שבו הייתה נתונה לאורך תקופת שלטון הגנרלים לבין האפשרויות שפותחת בפניה הסרת החרם הבינלאומי לאחר תחילת המעבר לדמוקרטיה. תקופת החרם, שהחלה עם חתימתו של נשיא ארצות הברית בסוף המאה הקודמת, ג'ימי קרטר, על הגבלות ועיצומים, הרחיקה ממנה משקיעים ושוקי יצוא של מדינות המערב. בתקופה זאת היא קיימה קשר כלכלי של ממש רק עם מספר מצומצם של מדינות ובראשן סין. כתוצאה מכך נמצאים חלקים גדולים מהכלכלה שלה תחת שליטה של חברות סיניות, והדבר נוכח בעיקר במטעים ובצינור הנפט של צפון המדינה.
באזור הפריפריה של משולש הזהב במפגש הגבולות מתנהלת כלכלת הברחות שנהנית מהיעדר השליטה של המדינה באזור זה ובשיתוף פעולה של אנשי צבא הנהנים מרווחים מהפעילות.
מאז תחילת ההיפתחות למערב והסרת המגבלות החלו לזרום אל מיאנמר השקעות חוץ, והצמיחה בתמ"ג שלה לנפש עלתה והוא נע בסביבות 7% עד 8.5% לשנה. ההשקעות מופנות בעיקר לעבר ייצור מוצרי צריכה פשוטים וטקסטיל, לעבר הקמת תשתיות של מים, תקשורת, חשמל ודרכים, ולענף המכרות. השגשוג צפוי להימשך ואולי אף להתעצם עקב ביטול מרבית ההגבלות בידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה בנובמבר 2016. גם פיתוח התשתיות הנמצא בעיצומו צפוי לתרום לכך, ובין הפרויקטים המשמעותיים ניתן למנות את כביש הגישה מתאילנד השכנה אל נמלי המים העמוקים של מיאנמר וכביש האורך המהיר שיחבר אותה אל בנגלדש והודו.
החקלאות היא הענף העיקרי במיאנמר, ממנו מתפרנסים כשני שלישים מהתושבים. שטחי החקלאות תופסים כשישית מאדמת המדינה. הגידול המרכזי הוא האורז שתופס כמחצית מהשטחים המעובדים במדינה ונפוץ בעיקר באזורי הדלתה העשירים במים. גידולי היצוא הם בעיקר תה, קנה סוכר, עץ לעיבוד, בצל, שום וירקות אחרים. תושבי מיאנמר אוהבים מאוד דגים ומבכרים דגי בריכות על פני דגי ים, לכן נפוצות במדינה בריכות דגים בעוד שדיג החופים אינו מפותח.
בנוסף לחקלאות קיימים במיאנמר גם תחומים אחרים ובתוכם המחצבים הרבים הנמצאים במיאנמר, ובראשם אבני אודם וגם עתודות נפט גדולות. בתחום התעשייה, רוב המפעלים הם לעיבוד מזון, עץ ומחצבים.
תיירות.
יעד התיירות החשוב ביותר בבורמה הוא באגאן (לשעבר פאגאן). העיר נמצאת על גדות נהר איראוואדי, כ-500 קילומטרים צפונית מיאנגון וכ-193 ק"מ דרומית למנדליי. הייתה זו עיר הבירה הראשונה של האימפריה הבורמזית וכיום היא אחד האתרים ההיסטוריים העשירים בדרום-מזרח אסיה.
באגאן נוסדה בשנת 107, אך לשיא חשיבותה הגיעה בימי שלטון המלך אנווארטה ב-1057 ועד חורבנה במהלך המאות ה-12 וה-13. בבאגאן נמצא אוסף בן למעלה מ-40 קמ"ר של פגודות, סטופות ומקדשים עתיקים, שבהם יותר מאלפיים פגודות שנותרו כמעט בשלמותן.
לואי ה-14
טווייה
טווייה היא תהליך בו נשזרים סיבים לכדי חוטים. הטווייה נעשית על ידי פיתול סיבים סביב עצמם עד כדי יצירת חוט. חוטים עם כיוון שזירה במעלה החוט בכיוון השעון נקראים בעלי שזירת-S וחוטים עם כיוון שזירה נגד כיוון השעון נקראים בעלי שזירת-Z. סיווג נוסף של החוטים הוא לפי מספר הסיבובים ביחידת אורך.
לפני הטווייה עצמה, עוברים סיבים טבעיים (צמר, פשתן, כותנה, משי וכדומה) ניקוי, יישור וצביעה במידת הצורך (סיבים סינתטיים אינם דורשים פירוק).
היסטוריה והתפתחות.
פלך מוט עץ המשמש כציר לטוויית צמר, פשתן, קנבוס, כותנה וסיבים אחרים. הסיבים כרוכים סביב הפלך, ומוחזקים במקום בעזרת סרט. הפלך הוא מכשיר ששימש לטווייה בעת העתיקה ובתקופת ימי הביניים, יחד עם הכישור.
עם המהפכה התעשייתית והמצאת מנוע הקיטור, הוחלפו הכישור והפלך, שהיו עד אז הדרך היחידה לטוויית חוטים לבגדים, על ידי המכונות, והשימוש במכשירים אלו פסק, אם כי העקרון העומד ביסוד התהליך נותר דומה.
הטווייה ביהדות.
ביהדות, טווייה היא אחת מל"ט מלאכות שבת (מסכת שבת, ), והיא נמנית בסדר המלאכות של ייצור בגדים לאחר ניקוי הצמר (ליבון), סירוק הצמר (ניפוץ) וצביעתו.
במקרא מתוארת מלאכת הטווייה כעבודת יד שנדרשה עבורה חכמת לב "וכל אשה חכמת לב בידיה טוו" (ספר שמות, פרק ל"ה, פסוק כ"ה) וכן "וכל הנשים בחכמה טוו את העזים" (ספר שמות, פרק ל"ה, פסוק כ"ו). חומרי הגלם ששימשו את הטוות היו צמר או פשתים.כלי העבודה בהן השתמשו הטוות לצורך מלאכתן היו הכישור והפלך "ידיה שלחה בכישור וכפיה תמכו פלך"(ספר משלי, פרק ל"א, פסוק יט). תוצרי הטווייה שימשו הן לסיפוק צורכי המשפחה והן כתרומה למשכן "ויביאו מטווה את התכלת ואת הארגמן את תולעת השני ואת השש"(ספר שמות, פרק ל"ה, פסוק כ"ה).
כישור
היסטוריה של צרפת
תחילתה של ההיסטוריה של צרפת בימי קדם, באזור גאליה הקדום, והיא נמשכת עד ימינו.
פרהיסטוריה.
התקופה הפלאוליתית התחתונה.
האזור הקרוי כיום "צרפת" היה מיושב עוד מן התקופה הפלאוליתית התחתונה, בעת עידן הקרח של הפלייסטוקן. בשנת 2009 דיווחו ארכאולוגים בראשות מרטין פיקפורד כי השתמשו בתיארוך רדיומטרי בשיטת ארגון-ארגון על-מנת לתארך כלי אבן מסותתים ומאובני חיות ציד שונות מאתר ארכאולוגי במחוז לנגדוק-רוסיון לגיל של 1.57 מיליון שנה לפני זמננו. זוהי העדות הקדומה ביותר למציאות בני-אדם במערב אירופה. מאובנים של סתתי הכלים עדיין לא נמצאו באתר, אך ניתן לשער שהם השתייכו למין הומו ארקטוס.
ממצאים מקיפים יותר כולל שלדי אדם נמצאו במערת אראגו בטוטאבל (Tautavel) שבפירנאים הצרפתיים, והם מתוארכים לפלייסטוקן התיכון לפני כ-400 אלף שנה. התושבים היו ציידים-לקטים מן המין הומו ארקטוס או הומו היידלברגנסיס (תלוי באופן הסיווג) והם הותירו אחריהם כלי אבן רבים מן התעשייה האשלית. תעשייה זו קרויה על-שם הכפר סן-אשל, כיום פרבר של אמיין, שבו תוארה לראשונה. אתר אשלי מפורסם נוסף בצרפת הוא טרה-אמאטה, סמוך לניס, בו התגלו גם שרידי כירות המעידות על שימוש באש. הוא מתוארך לגיל של 350 אלף עד 250 אלף שנים לפני זמננו.
התקופה הפלאוליתית התיכונה.
בתקופה הפלאוליתית התיכונה, לפני כ-130 עד 40 אלף שנה, חיו באזור צרפת הניאנדרטלים, שהותירו כלי אבן בעיקר מן התרבות המוסטרית. תרבות זו נקראת על שם האתר הארכאולוגי לה מוסטייה, מחסה סלע במחוז דורדון. טכניקת לבלואה לייצור כלי אבן, האופיינית לתרבות המוסטרית, קרויה על-שם פרבר של פריז. רבים מן המאובנים הניאנדרטלים המפורסמים ביותר התגלו בצרפת, למשל שלד "האיש הזקן מלה שאפל-או-סאנס" ושלדי מערת לה-פראסי באזור פריגו. התרבות השאטלפרונית נקראת אף היא על-שם אתר ארכאולוגי בצרפת. היא מתאפיינת בצירוף של כלים מוסטריים עם חרוזים עשויים שיני חיות מחוררות. בסן-סזאר, מחסה סלע במחוז השראנט הימי, נמצאו שלדי ניאנדרטלים המקושרים לתרבות השאטלפרונית.
התקופה הפלאוליתית העליונה.
בתקופה הפלאוליתית העליונה, לפני כ-35 אלף שנה, התיישבו באזור צרפת בני המין האנושי המודרני, הנקראים גם "קרו-מניון" על שם מערה במחוז דורדון, בעוד שהניאנדרטלים נכחדו. אנשי קרו-מניון השתמשו במגוון כלי אבן וכלי עצם משוכללים, ומזהים אצלם מספר תרבויות, רובן קרויות על שם אתרים ארכאולוגים במחוז דורדון: התרבות האוריניאקית (34 אלף עד 23 אלף שנה לפני זמננו), התרבות הגרביטית (28 אלף עד 22 אלף שנה לפני זמננו), והתרבות המגדלנית (18 אלף עד 10 אלף שנה לפני זמננו). מתקופה זו ידועות בייחוד יצירות אמנות פרהיסטורית כמו צלמיות ונוס רבות וציורי סלע מרהיבים של חיות ציד שונות במערת לאסקו ומערות אחרות.
התקופה הנאוליתית.