גן השושנים (באנגלית: Rose Garden - "גן הוורדים"), הוא גן ציבורי המצוי בשכונת טלביה בירושלים, בין הרחובות פינסקר ודובנוב.
היסטוריה.
ישנה סברה לפיה השימוש הראשוני בשטח הגן החל כבר בשלהי התקופה העות'מאנית, וכי אירוע שתואר על ידי חמדה בן יהודה בעיתון "השקפה" בשנת 1906 אשר כלל קבלת פנים לכבוד יום עלותו לשלטון של הסולטאן עבדול חמיד השני התרחש בגן. חמדה בן יהודה מתארת:
בראשית תקופת המנדט הבריטי הסדירה עיריית ירושלים את גן השושנים, שנקרא באותה עת "גן הוורדים" (Rose Garden) וערכה בו קבלות פנים רשמיות של העירייה.
לגן נבנו שתי כניסות בסגנון אר דקו, האחת מרחוב פינסקר, והשנייה מרחוב דובנוב, ובגן נבנתה פרגולה ובריכת נוי ובה דגי זהב.
תזמורת המשטרה הבריטית נהגה לנגן בגן מדי שבוע להנאת תושבי השכונות הסמוכות.
לאחר מלחמת העצמאות, ובשל קרבתו של גן דניאל לקו העירוני (הגבול בין ישראל וירדן), המשיכה עיריית ירושלים לקיים בגן את אירועיה הרשמיים, וכן קבלות פנים ביום העצמאות.
בשנת 1992 שופץ הגן, ושוקמו הפרגולות. בריכת הנוי הוסרה ובמקומה הוצב גן משחקים.
וילות שרובר
וילת שרובר
וילה שרובר
וילה שרובר, היא וילה בשכונת טלביה בירושלים, בין הרחובות פינסקר ודובנוב, ברחוב פינסקר 2, ורחוב דובנוב 1.
היסטוריה.
וילה שרובר נבנתה בין השנים 1954–1956 עבור התעשיין מיילס שרובר ורעייתו גיטה שרובר. הווילה תוכננה על ידי האדריכלים מוונצואלה קרלוס גיננד, מוזס בנאשראף ואמיליו וסטוטי בסגנון דרום אמריקאי. המבנה הוא בן שלוש קומות, כאשר לכיוון רחוב פינסקר ישנה קומה אחת, ושתי קומות נוספות פונות לעבר רחוב דובנוב, מתחת למפלס רחוב פינסקר. למבנה גג דמוי פירמידה הפוכה, המעוטר בפסיפסים צבעוניים. הבית עוטר גם בפסיפס פרי יצירתו של האמן צבי גלי. את עיצוב הפנים של הווילה ביצעו האדריכלים דורה גד ויחזקאל גד. ברוב הזמן נעדרו האדריכלים מוונצואלה מן האתר, ועל כן דורה גד מונתה גם כאחראית על הבנייה, תיאום העבודה והפיקוח עליה. שטחה של הווילה הוא כ-1,800 מ"ר והיא מוקפת גן ששטחו כשישה דונמים. בגן הווילה נבנתה בריכת שחייה.
ב-1971 נחנך מעבר לכביש האגף המרכזי של תיאטרון ירושלים שנבנה בתרומת משפחת שרובר.
בני הזוג שרובר אירחו בווילה ובגנים שסביבה את ראשי מדינת ישראל ואת החברה הגבוהה במדינה. בשנת 1976, לאחר מותו של מיילס, הציעה גיטה להעניק את הווילה במתנה למדינת ישראל כבית אירוח רשמי (בדומה לבלייר האוס שבוושינגטון בירת ארצות הברית). ממשלת ישראל סרבה להצעה בשל העלויות הגבוהות של החזקת הבית כבית אירוח.
בשנת 1983 מכרה גיטה שרובר את מבנה הווילה ומחצית משטח הגן, ובנתה בחלק הגן הקרוב לרחוב דובנוב וילה נוספת לה ולבנה גבריאל, בתכנונו של האדריכל דוד רזניק.
באוגוסט 2013 פורסם שהווילה מוצעת למכירה, במחיר של כ-120 מיליון ש"ח. הווילה נמכרה לבסוף בדצמבר 2014, במחיר של 70 מיליון ש"ח. בספטמבר 2020 נהרסה הוילה המאוחרת שתכנן רזניק.
רוברט זוברין
רוברט זוברין (אנגלית: Robert Zubrin; נולד ב-19 באפריל 1952) הוא מהנדס חלל וסופר אמריקאי, אשר ידוע במיוחד בעבור תמיכתו במשימות מאוישות למאדים. זוברין כתב ספר התומך בחקר מאדים "The Case for Mars". הוא הקים את "אגודת מאדים" ב-1988, ועמד בראשה עד סוף 2007.
בנוסף, זוברין הוא ציוני, אשר כתב ספר אלגורי על הסכסוך הישראלי-פלסטיני בשם "הארץ המובטחת" (The Holy Land) ב-2003.
המוזיקאי האמריקאי פרנק בלאק כתב עליו את השיר "רוברט אוניון", כאשר שורות השיר יוצרות אקרוסטיכון של השם רוברט זוברין.
השראת הילדות.
זוברין קיבל השראה לעיסוק בחלל כבר בילדותו המוקדמת. לטענתו כבר בגיל 5 קרא מדע בדיוני, והתלהב עד אין שיעור מהאזנה לצפצופים ששידר הלוויין ספוטניק. כהמשך ישיר לחלום זה למד תואר ראשון במדעים מדויקים. לאכזבתו קיצץ ממשל ניקסון את תקציב נאס"א עד כדי גניזת כל תוכניות החלל המאוישות, וחלומות הילדות על ישוב החלל נגוזו. לאחר התואר פנה זוברין ללימוד מדעים בבי"ס תיכון.
באמצע שנות ה-80 החליט זוברין להחיות מחדש את חלומות נעוריו. הוא למד לתארים מתקדמים בהנדסת חלל, והצטרף לחברת מרטין - מארייטה, שמאוחר יותר התמזגה עם לוקהיד בה עסק בתכנון משימות חלל בקבלנות משנה עבור נאס"א.
פרויקט "מאדים ישיר".
סמוך לזכייתו בנשיאות הודיע בוש האב בנאום לציבור, שהוא מנחה את נאס"א לשוב למשימות מאוישות בכלל, ובפרט להנחית שוב אדם על הירח ולהנחית אדם על מאדים. נאס"א נערכה למילוי ההנחיה, והגישה לאישור הקונגרס בקשת תקציב של 450 מיליארד דולר. לאחר כמה שנות דיונים, הקונגרס סירב באופן סופי לממן פרויקט כה יקר ונאס"א משכה את הצעתה.
זוברין פרסם מזכר פנימי בתפוצה רחבה במארטין-מארייטה בה פירט את דעתו באשר לסיבה לעלותה המפלצתית של תוכנית נאס"א: שיגור רכב חלל יחיד על פי הדגם של תוכנית אפולו, שנושא עליו את כל הדרוש לשהייה אחר הנחיתה ולמסע חזרה. רכב חלל יחיד למשימה כזו נדרש להיות כה גדול, עד שלא ניתן לבנות אותו אלא אם הבנייה נערכת בנפילה חופשית בחלל. זוברין הציע מודל חליפי, שבו צורכי המסע חזרה ישוגרו בנפרד, והנהלת מרטין-מארייטה הסכימה לממן בדיקת התכנות ראשונית למודל זה. יחד עם מהנדס נוסף בשם בייקר תכנן זוברין משימה שפוצלה לשני שיגורים נפרדים, ישירות מכדור הארץ, ובליבה הרעיון שהן החמצן לשהייה על פני מאדים והן הדלק והחמצן למסע חזרה יופקו על ידי מפעל כימי אוטומטי שינחת על פני מאדים שנים לפני שיגור המשימה המאוישת. בייקר תכנן עבור הפרויקט את טיל האריס, שהשתמש עד כמה שניתן בטכנולוגיית המעבורות הקיימת. פרויקט זה כונה ישיר למאדים.
תכנון תוכנית האב עם נאס"א וגניזתה.
הנהלת מרטין-מארייטה שלחה את צמד המהנדסים להציג את רעיונותיהם מול אגפים שונים בנאס"א. בתחילה נראה היה שהתוכנית זוכה לתגובה אוהדת: צוות מנאס"א בנה תוכנית משימה זהירה יותר מתוכניתו של זוברין, שדרשה שלושה שיגורים. הערכת התקציב הייתה 55 מיליארד דולר - כשמינית מעלותה של תוכנית נאס"א. אך בסופו של דבר דחתה הנהלת נאס"א את הפרויקט. לטענת בייקר וזוברין הסיבה לדחייה הייתה פוליטיקה פנימית בנאס"א, שביכרה ביטחון תעסוקתי על פני פרויקטים שאפתניים אך מועדים לסכנת פיטורים המוניים, כדוגמת אלו שחוו בנאס"א לאחר נטישת פרויקט אפולו.
אגודת מאדים.
דרכיהם של בייקר וזוברין נפרדו. לטענת בייקר הוא לא מצא לעצמו מקום במסע הצלב שניהל זוברין, טענה אחרת היא שזוברין רתח על הסכם נפרד אליו הגיע בייקר עם נאס"א לפיתוח טיל ה"ארס". כך או כך דרכו של זוברין במסע השכנוע לא צלחה. הוא נפרד מעבודתו במרטין ופתח חברה עצמאית, וניסה לגייס תמיכה לתוכניתו ולהפעיל לחץ חיצוני על נאס"א. כחלק ממסע זה הקים את אגודת מאדים, שגייסה תומכים רבים לרעיון המסע המאויש למאדים מכל רחבי העולם. כתוצאה ממסע זה זכה זוברין להופיע לפני ועדת הסנאט האחראית על נאס"א. בדיון בוועדה ביטא זוברין השקפה חריפה ביותר על התנהלותה של נאס"א ושל הוועדה, והצהיר שקיימת בציבור תחושה שגובלת בתחושה שהאחראים בגדו בציבור. אחד מחברי הוועדה הצהיר שזוברין נראה מטורף מזעם.
אגודת מאדים המשיכה וגייסה כספים והקימה ביוזמתה תוכנית אימון שאפתנית, במסגרתה התאמנו כמה עשרות אנשים למשימה על מאדים במדבריות יוטה.
עם בחירתו של הנשיא אובמה הוא בישר לאומה על שינוי יעודה של נאס"א, מתכנון וביצוע תוכניות חלל לתכנון בלבד. בכך נסתם הגולל על תקוותם של אנשי אגודת מאדים וזוברין לחזות בביצוע התוכנית בעתיד הקרוב.
בוריס ג'ונסון
אלכסנדר בוריס דה פְּפֶפֶל ג'ונסון (באנגלית: Alexander Boris de Pfeffel Johnson; נולד ב-19 ביוני 1964) הוא פוליטיקאי בריטי המכהן כראש ממשלת בריטניה ומנהיג המפלגה השמרנית מאז יולי 2019. נוסף על כהונתו כראש הממשלה, הוא חבר הפרלמנט הבריטי מטעם מחוז אקסברידג' ודרום ריסליפ מאז 2015 ובשנים 2001–2008 ייצג בפרלמנט את מחוז הנלי . ג'ונסון כיהן כראש עיריית לונדון בין השנים 2008–2016 וכמזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים מ-2016 עד 2018.
ראשית חייו והשכלה.
ג'ונסון נולד באפר איסט סייד במנהטן שבניו יורק, לזוג הורים בריטים מהמעמד הגבוה, סטנלי ג'ונסון ושארלוט ג'ונסון והאל (לבית פואסט), שנישאו בשנת 1963. לאחר נישואיהם נסעו ההורים יחד לארצות הברית, שם האב למד כלכלה באוניברסיטת קולומביה. עם לידתו, קיבל ג'ונסון הן אזרחות אמריקאית, עליה ויתר בהמשך בשביל להיפטר מתשלום מס נוסף גם לארצות הברית, והן אזרחות בריטית. אביו היה חבר במפלגה השמרנית ובשנים 1979–1984 הוא היה נציג בפרלמנט האירופי. מצד אביו, ג'ונסון הוא נינו של עלי כמאל ביי, שר הפנים העות'מאני שנרצח ב-1922, וכן צאצא של פאול, נסיך וירטמברג. אמו ממוצא אנגלי וצרפתי, וסבה היה רב יהודי מליטא. בספטמבר 1964 חזרו הוריו לבריטניה, שם התחנך, אך בפברואר 1966 חזרו הוריו לארצות הברית בשל עבודות האב, וגרו בוושינגטון די. סי. ובקונטיקט. ב-1969 חזרו שוב לבריטניה. אמו הייתה קתולית וגידלה אותו באמונתה, והוא ראש הממשלה הבריטי הראשון אי-פעם שנטבל כקתולי, אך הוא המיר את דתו לנצרות האנגליקנית בגיל העשרה, כשלמד באיטון קולג'. ג'ונסון אמר בראיון ב-2015 ש"איננו נוצרי רציני".
הוא למד לימודים קלאסיים באוניברסיטת אוקספורד (ג'ונסון מרבה להשתמש ביוונית ובלטינית בפומבי), והיה נשיא מועדון הדיבייט "אוקספורד יוניון" - תפקיד שמילאו פוליטיקאים רבים.
קריירה עיתונאית.