עלילת הסדרה מתרחשת בסוף שנות השמונים בישראל ומתמקדת בזוג יהודים בשם איציק ודורית חרוב (גדי יגיל ועפרה וינגרטן) אשר גר בבית משותף מול דירתם של זוג ערבי בשם בסאם ומונה מעדואר (בסאם זועמוט ומרלן בג'אלי). במהלך הסדרה לומדים השכנים להתגבר על הדעות הקדומות ובסופו של דבר לקבל זה את זה.
בשנת 1993 הוחלפו דמויותיהם של הזוג הערבי בזוג אחר (יוסף אבו ורדה ואמל מורקוס) בנוסף לשינויים מהותיים אשר בוצעו בעלילת הסדרה.
לאיציק ודורית שני ילדים - רן ודנה וגם לבסאם למונה 2 ילדים - וליד ויסמין. בנוסף קיימים שכנים נוספים, כץ (אלי גורנשטיין) ותרזה, מזרחי (אלברט אילוז) ורוזנפלד (מיכאל כורש).
מכל הדחה
מכל הדחה (קרוי בסלנג "ניאגרה") הוא מתקן לשטיפת אסלה בבתי שימוש.
המכל, עשוי מחומר פלסטי או חרסי, כולל פתחי כניסה ויציאה למים, ומנגנון המווסת את יכולת הקיבול שלו, ומופעל באמצעות ידית או לחצן חיצוניים. לפי התקן הישראלי החדש, המכל הנפוץ, בעל נפח של 6 ליטר מים, מותקן על הקיר מאחורי האסלה, ומתחבר אליה באמצעות צינור. עם זאת, יש גם אסלות "מונובלוק" העשויות כיחידה אחת, בהן מכל ההדחה מחובר לאסלה. בשנים האחרונות הולך וגובר השימוש במכלי הדחה סמויים המותקנים בתוך הקיר, ורק ידית או כפתור ההפעלה הם חיצוניים.
רוב מכלי ההדחה הם דו-כמותיים וכוללים מנגנון שטיפה מפוצל המאפשר הדחת מים ושטיפה בשתי כמויות שונות וקצובות – של 4.5 ליטר הדרושה לשטיפת נוזלים, ושל 6 ליטר לשטיפת מוצקים. כמויות אלה הוכרו כתקניות לשטיפת האסלה, ועל פי פרסומים רשמיים, יכולות לחסוך כ-11 אחוז מצריכת המים הדירתית. קיימים גם מכלים בעלי מנגנון הדחה חד-כמותי, אך אלה הולכים ונעלמים מהשווקים.
מכל ההדחה נמצא בשימוש החל מהמאה ה-20, והחליף את השיטה הישנה לשטיפת האסלה – צינור שהגיע היישר ממקור מים והופעל על ידי ידית או חבל ללא הקצבת הכמות להדחה.
עקרון הפעולה של מכל ההדחה.
מכל ההדחה פועל בשיטת בקרה הידוע בשם משוב שלילי. בשיטה זו כמות המים שמצטברת במכל דוחקת כלפי מעלה מצוף אשר מחובר לשסתום שעוצר את מילוי המים בלחץ מכני בעת שהמים הגיעו למפלס הרצוי.
סטרייט ולעניין
סטרייט ולעניין היא קומדיית מצבים, מבית היוצר של הערוץ הראשון, שהופקה ושודרה בין השנים 1993–1994. הסדרה הייתה סדרת הטלוויזיה הישראלית הראשונה אשר הציגה דמות של הומוסקסואל בפריים טיים.
העלילה התרחשה בתל אביב והתמקדה בשניים החולקים דירה, שירי (כנרת טריפון רשף) ורוני (רפי ויינשטוק), מעצב גרפי מצליח, שבו שירי מתאהבת למרות נטיותיו המיניות, ובחבריהם ליאורה, מנשה וסמדרה המתגוררים באותו הבניין. הסדרה קיבלה את השראתה מקומדיית המצבים האמריקנית "שלושה בדירה אחת".
בשנת 2012 שודרה הסדרה בשידורים חוזרים בערוץ הראשון, ומפעם לפעם שודרה גם ברצועת השידורים הלילית של הערוץ הראשון.
הפקה.
לאחר שסיימה את לימודי המשחק והכתיבה באוניברסיטת תל אביב, פנתה כנרת טריפון רשף לכתיבת הפיילוט לסדרה "סטרייט ולעניין", שנקראה תחילה "יוצאים מהכלים". הפיילוט לסדרה צולם בקיבוץ יגור, ובו השתתפו רפי ויינשטוק ואיילת זורר. טריפון נעזרה במפיק מיכה שרפשטיין כדי לערוך את הפיילוט ולפנות לערוץ הראשון. הערוץ החליט לשלב את הסדרה בלוח שידוריו, ולפרויקט צוות ערן ריקליס כבמאי, לאחר שעבד עם שרפשטיין בסרט "זוהר". כשהוחלט על תחילת הצילומים, זורר הייתה בארצות הברית ועל כן הוחלפה בדבי קליידר-ברושי, ורפי ויינשטוק הוטס מאוסטריה לאחר שהחל לשחק שם בתפקיד הראשי בהפקה של "ישו כוכב עליון".
לסדרה הופקו שתי עונות, 19 פרקים סה"כ.
ראו גם.
קוויקי
שלושה בדירה אחת
בד&quot;ץ כוללות החסידים בירושלים
בד"ץ כוללות החסידים בירושלים היה הבד"ץ הרשמי של כוללות החסידים בירושלים. הבד"ץ נוסד בשנת תרנ"ב על ידי האדמו"ר הירושלמי רבי דוד'ל בידרמן מלעלוב, אשר העמיד בראש הבד"ץ את רבי שניאור זלמן פרדקין, רבה של לובלין שעלה ארצה.
תולדות העדה.
בי"ד מיוחד לכוללות החסידים היה קיים עוד בשנת ה'תרט"ו, אולם כנראה שפעילותו לא הייתה ניכרת, ובית הדין האשכנזי שישב בחורבת רבי יהודה החסיד, היה מורכב מרבנים שהשתייכו לכוללות הפרושים, אם כי גם החסידים נזדקקו לו. בין דייני בית הדין החסידי בשנותיו הראשונות היו רבי יוסף (יעסיל) מקוידנוב, רבי נחום מפלוצק, חסיד חב"ד ורבי משה שלמה שכיהן ברבנות בפיטרקוב.
רק בשנת תרנ"ב (1892) כאשר עלה לירושלים, הרב שניאור זלמן פרדקין (לדיער), רבה של לובלין ובעל שו"ת תורת חסד, הוכתר כרבם של כוללות החסידים, ולידו נתארגן מחדש בית דין צדק לכוללות החסידים. בשנת ה'תרנ"ח (1898) עלה רבי דוד ליפמן שובקס, שגדל בבית רבי מנחם מנדל מקוצק, והועמד תחתיו בראש בית הדין.
ארגון בד"צ מיוחד לעדת החסידים לא נראה בעיני הפרושים, אך ברבות הימים השלימו עם זאת, ושני בתי הדין התקיימו זה בצד זה, בד"צ פרושים בחורבת רבי יהודה החסיד, ובד"צ חסידים בחדר ליד ביהכ"נ תפארת ישראל. (ממאמר של הסופר בצלאל לנדוי).
בשנת תר"פ עם התמנותו של הרב קוק לרבה של ירושלים וכינון הרבנות הראשית חבר בית הדין לבית הדין של הרבנות. הדיינים אז היו הרב ישראל זאב מינצברג, הרב דוד ליפמן שובקס והרב ירוחם פישל ברנשטיין. אחרי פטירת הרב קוק, כאשר הועברה השחיטה לאחריות המועצה הדתית, ובכך הפכה לכפופה בעקיפין לוועד הלאומי, עזבו הדיינים את בית הדין של הרבנות והצטרפו לעדה החרדית.
חברי הבד"ץ כוללת החסידים לדורותיהם (חלקי):
הקרמלין בקאזאן
הקרמלין בקאזאן (רוסית: Казанский Кремль, טטרית: Qazan Kremle) הוא המבצר המרכזי בעיר קאזאן ברוסיה ומשמש כיום כמרכז השלטוני של רפובליקת טטרסטן. הקרמלין הוא מכלול מורכב ויחיד במינו של ארכאולוגיה, היסטוריה, תכנון עירוני ואדריכלות. התפתחותו החלה בתקופה הטרום מונגולית במאה ה-10, ונמשכת עד היום, אגב השפעה של האדריכלות הבולגרית והטטרית, אדריכלות אורדת הזהב, השפעה איטלקית, רוסית ומודרנית. ייחוד נוסף של המכלול הוא בכך שהוא ניצב בקצה צפון-מערבי של אזור השפעת האסלאם, במקום בו זה פוגש בסגנון פסקוב באדריכלות הרוסית. בשל כל אלה הוכרז הקרמלין של קאזאן כאתר מורשת עולמית בשנת 2000.
היסטוריה.
התיישבות אנושית ראשונה באזור קאזאן התקיימה באלף ה-7 לפנה"ס ובאלף ה-8 לפנה"ס. במקום שרידים ארכאולוגיים מתקופת הברונזה (תקופת קאזאן המאוחרת) ומתקופת הברזל במאות ה-8 לפנה"ס עד ה-6 לפנה"ס, וכן מתחילת ימי הביניים (המאה ה-4 והמאה ה-5).
החל במאה ה-10 ועד המאה ה-13 התקיימה בקאזאן התיישבות בולגרית טרום מונגולית, ובגבעת הקרמלין שכן יישוב מסחרי מבוצר ומוקף בחפיר ובחומות. במאה ה-12 נבנתה במקום מצודת אבן והעיר התפתחה כמוצב על הגבול הצפוני של בולגריה של הוולגה. במאה ה-13 הרסו המונגולים את המצודה, ובנו תחתיה סיטדל מבוצר ששימש כמרכז שלטוני של נסיך קאזאן.
באמצע המאה ה-15 השתלטה אורדת הזהב על קאזאן והקרמלין שוחזר והוגדל. לאחר כמאה שנים, באמצע המאה ה-16 היה האתר למצודת אבן ועץ שכלל את ארמונו של שליט החנאט של קאזאן שהתקיימה מ-1438 עד 1552, מסגד, קברים ונקרופוליס. הארמון עצמו שימש גם כבית אוצר וספרייה לכתבי יד, והמתחם הוקף במספר חומות שהוקמו בגבהים שונים.
ב-1552 השתלטו הרוסים על קאזאן, ואיוואן הרביעי טבח באוכלוסייה וקבע בעיר את בירתה של "ארץ הוולגה". הקרמלין הרוסי החדש היה זהה בשטחו ובתוכניתו הכללית למצודה הטטרית. אחד ממגדלי השמירה הפך למגדל הפעמונים של קתדרלת הבשורה, והמבנים הקיימים המשיכו ועמדו על תילם, ורק ייעודם השתנה. מסגדים הפכו לכנסיות, ארמון החאן היה למחסן נשק, ובמקום נוסדו שני מנזרים - מנזר השילוש ומנזר ההשתנות. מנגד, המסגד הגדול באתר נהרס ונוספו לו מבנים חדשים בחלקו הדרומי של המתחם ששמשו לצרכים מנהלתיים.
בשנת 1708 הפכה קזאן לבירתה של נפת קאזאן והעיר התפתחה. בקרמלין התרחשו מספר שינויים והמרכז השלטוני ולשכת המושל שמוקמה באזור ארמון החאן הישן עברו לחלקו הצפוני של המתחם. המתחם כולו אורגן מחדש, ונסללה הדרך שהובילה משער ספאסקי בחומה הדרומית אל שער ומגדל טייניצקאיה בצפון, וזו חילקה את המצודה לשני חלקים ברורים ושונים בייעודם - החלק המזרחי ובו ארמון המושל, המשרדים, משרדי מועצת הכנסייה, בית הבישוף וקתדרלת הבשורה; והחלק המערבי ובו המנזרים ובית הספר לקצינים.
בתקופת סטלין נהרסו רוב הכנסיות בקרמלין, והחל בשנות החמישים של המאה ה-20 חודשו החומות ומגדלי השמירה. ב-22 בספטמבר 1994 הוכרז הקרמלין כמוזיאון היסטורי, אדריכלי ואומנותי, ועבודות שחזור מקיפות החלו להיערך במקום. השינוי החשוב ביותר היה בנייתו של מסגד קולשריף במקום בו ניצב מסגד בתקופת החנאט של קאזאן, וזה נחנך בטקס רשמי ב-24 ביוני 2005. עוד חודשו קתדרלת הבשורה והאפיפיור יוחנן פאולוס השני השיב לה את האיקונין של "יולדת האל של קאזאן".
המבנים בקרמלין.
הקרמלין של קאזאן שוכן בראש גבעה על הגדה השמאלית של הנהר קאזאנקה, ובשל אילוצים טופוגרפיים צורתו היא כשל פוליגון לא-רגולרי ארוך הנמתח מדרום לצפון. אורכו של הקרמלין מגיע ל-600 מטר מצפון לדרום ורוחבו נע בין 200 ל-300 מטר. גובהו המרבי מעל לסביבתו הוא 28 מטר. רוב המבנים שנמצאים כיום באתר הם מהמאות ה-10 עד ה-16, וקיימים שרידים של מבנים וביצורים שהוקמו החל במאה ה-10. עומק החפירות הארכאולוגיות נע בין 3 ל-8 מטר.
קתדרלת הבשורה.