התרומה היותר מהותית של הוועדה נגעה לפירוט סמכותן של כל אחת מהרשויות והתחומים בהן מותר להן לפעול. כך למשל, טיב כוחו של הקונגרס לא הוחלט בשלבים מוקדמים יותר והועדה החליפה את הניסוח הכללי שקבע כי תפקיד הקונגרס הוא לחוקק "למען האינטרסים הכלליים של האיחוד" בשמונה עשרה נקודות שפירטו את סמכויות הקונגרס. באופן דומה הוועדה פירטה גם את סמכויות הנשיא ובית המשפט העליון.
בנוגע ליחסים בין הממשל הפדרלי לבין המדינות, הוועדה הוסיפה מגבלות על הסמכויות הנתונות למדינות. למשל, היא קבעה שלמדינות אסור להטיל מיסים על ייבוא, לכרות בריתות עם מדינות אחרות, ולהדפיס כסף.
בנוסף, הוועדה אסרה על הקונגרס לאסור או להטיל מיסים על ייבוא של עבדים.
המשך הדיונים והועדה לעניינים שנדחו (Committee of Postponed Matters).
ב-7 באוגוסט, לאחר שוועדת הפרטים סיימה את עבודתה, הוועידה התכנסה שוב כדי לדון בכל אחד מהסעיפים שהוצעו בטיוטה. המחלוקות העיקריות בשלב זה היו דומות למחלוקות שליוו את הוועדה מתחילת עבודתה. מצד אחד, המשיכה המחלוקת בין מדינות הצפון למדינות הדרום לגבי הסעיפים הקשורים בעבדות. מצד שני, המשיכה המחלוקת בין המדינות הגדולות למדינות הקטנות. המחלוקת בין הצפון לדרום עסקה בעיקר בהחלטה שעבדים ייחשבו לשלוש חמישיות תושב. חלק מנציגי הצפון התנגדו לכך בנימוק שמצב זה עשוי להוביל למרד עבדים שיחליש את האיחוד ויחייב את מדינות הצפון לספק כוח צבאי. בנוסף, הצירים לא הסכימו על השאלה האם בסמכות הקונגרס לאסור על ייבוא עבדים ולמסות ייבוא כזה. ב-22 באוגוסט הנציגים הקימו ועדה מיוחדת על מנת לגשר על המחלוקת הזו. כעבור יומיים, הוועדה הציעה להשאיר את עיקרון השלוש-חמישיות על כנו, לאסור על הקונגרס למנוע ייבוא של עבדים עד שנת 1800, ולאסור על מיסוי של יותר מעשרה דולר לעבד. תחת הלחץ של צ'ארלס פינקני מדרום קרוליינה, השנה בה ייגמר האיסור החוקתי שונתה ל-1808. הפשרה אושרה ב-25 באוגוסט ברוב של שבע תומכות - שלוש המדינות הצפוניות מניו אינגלנד, מרילנד, ושלוש מדינות הדרום - מול ארבע מתנגדות (כיום בפרק הראשון של החוקה, חלק תשיעי, סעיף 1).
הוויכוח בין המדינות הקטנות לגדולות עסק בעיקר בסמכויות הסנאט שבו הייצוג של כל מדינה הוא זהה, ללא התחשבות בגודל האוכלוסייה. המדינות הקטנות שאפו לחזק את הסנאט ואילו המדינות הגדולות שאפו להגביל אותו. ב-7 וה-8 בספטמבר הוועידה אישרה הצעות שנטו יותר לגישתן של המדינות הגדולות. הוועדה העבירה את הסמכות לחתום על אמנות בינלאומיות, הסמכות למנות שופטי בית משפט עליון, שופטים פדרליים, שרים, שגרירים וקונסולים לנשיא. אולם, הוועידה קבעה שהנשיא זקוק לאישור של שני שלישים מהסנאט כדי לאשר אמנות בינלאומיות ואישור ברוב רגיל של המינויים. ב-8 בספטמבר הוועידה אישרה גם כי הדחה של הנשיא (impeachment), תיעשה במקרים של בגידה, שוחד, או פשעים אחרים נגד ארצות הברית, על ידי בית הנבחרים, ותהיה זקוקה לאחר מכן לאישור הסנאט שיחליט האם להאשים או לזכות את הנשיא.
ההסכמה על נושאים אלה התאפשרה בזכות עבודתה של הוועדה לעניינים שנדחו, שפעלה בין ה-31 באוגוסט ל-8 בספטמבר. בוועדה כיהנו 11 נציגים שנטו לפשרה ולעמדות מתונות במהלך הדיונים שקדמו. הנציג הבולט ביותר בוועדה היה מדיסון, שגם ניסח את הצעות הפשרה של הוועדה. הוועדה המליצה גם את הליך הבחירה של הנשיא וסגן הנשיא על ידי חבר האלקטורים (רעיון שהוצע קודם לכן על ידי וילסון). בנוסף, הוועדה דנה גם בנושאים אחרים כמו יחסי הממשל עם השבטים האינדיאנים. אחד השינויים המשמעותיים שהוועדה הציעה הוא קיצור הקדנציה של הנשיא מתקופה של שבע שנים לתקופה של ארבע שנים.
בנושאים אחרים צירי הוועידה עשו שינויים ותוספות, חלקם משמעותיים, שעליהם הייתה הסכמה רחבה. כך למשל, הוכנסו תוספות הקשורות בזכויות אזרחיות ופוליטיות ושוויון אזרחי: הצירים אסרו על הקונגרס לחוקק חקיקה רטרואקטיבית, ועל חקיקה המאפשרת ענישה ללא משפט (bill of attainder); הם קבעו שלא יהיה כל מבחן דתי כתנאי קבלה לתפקיד ציבורי, ואסרו על הממשל להעניק תוארי אצולה כלשהם ולקבל מתנות. שינויים משמעותיים נוספים היו: במקום הניסוח שקבע כי לקונגרס תהיה הסמכות "לעשות מלחמה" (to make war) הצירים קבעו שתהיה לקונגרס הסמכות "להכריז על מלחמה"; קבעו כי לקונגרס קיימת הסמכות להפעיל מיליציות של מדינות; קבעו שחברי קונגרס חייבים להיות אזרחים ותושבים של המדינה שאותה הם מייצגים. הצירים גם שינו את הכללים שלפיהם ניתן יהיה לאשר את החוקה בהתהוות ואת אלה שלפיהם ניתן יהיה לשנות אותה בעתיד: לצורך אישור החוקה הנוכחית יהיה צורך באישורן של תשע מדינות; ניתן יהיה לערוך שינויים דרך הקמה של ועידה, אם שני שלישים מהמדינות יבקשו הקמה של ועידה כזו.
ועדת הסגנון ושינויים אחרונים.
ב-8 בספטמבר הוועידה אישרה את ההצעות של הוועדה לעניינים שנדחו והחליטה על הקמת ועדת הסגנון (Committee of Style). לוועדה נבחרו חמישה נציגים: גוברנור מוריס, מדיסון, המילטון, ויליאם ג'ונסון ורופוס קינג. מתוך החמישה, גוברנור מוריס היה זה שעשה את מירב עבודת הניסוח, והנוסח הסופי של חוקת ארצות הברית מיוחס לו בדרך כלל.
על אף שהוועדה הייתה אמורה לעסוק בסגנון בלבד, חלק מהשינויים שנעשו במסגרתה היו מהותיים יותר. בנוסף, תוך כדי עבודת הוועדה הנציגים האחרים המשיכו לדון בשאלות חוקתיות מהותיות והחלטות שהם קיבלו אומצו לתוך הנוסח שהכינה ועדת הסגנון. כך למשל, הנציגים שינו (בעצת מדיסון) את האופן שבו ניתן לשנות החוקה (הפרק החמישי של החוקה), והאופן בו ניתן לעקוף וטו של נשיא (הרוב הדרוש לשם כך שונה משלושה רבעים בשני הבתים לשני שלישים).
ב-12 בספטמבר ועדת הסגנון הציגה בוועידה את הטיוטה של החוקה. מבחינה סגנונית החוקה שונתה מהותית ונוסף לה המבוא המפורסם שמתחיל במילים "We the People of the United States".
הטיוטה של החוקה זכתה לאהדה של רוב הנציגים, אולם נותרו ויכוחים מסוימים, בעיקר סביב הדרך בה ניתן יהיה לשנות את החוקה בעתיד. עד הצגת העותק הסופי של החוקה ב-17 בספטמבר ההליך הזה, שמתואר בפרק החמישי, שונה שוב באופן שממשלב את ההצעות של ועדת הפרטים ושל ועדת הסגנון.
סיכום הוועידה.
העותק הסופי של החוקה הוצג לוועידה ב-17 בספטמבר. מבין 55 הנציגים שנשלחו לוועידה בתחילה 42 היו נוכחים בעת החתימה עליה, ו-39 מתוך אלה חתמו על החוקה. הנציגים שהיו נוכחים ולא חתמו על החוקה הם אלברידג' גרי ממסצ'וסטס, ואדמונד רנדולף וג'ורג' מייסון מווירג'יניה. שלושת הנציגים האלו נותרו האופוזיציה הבולטת ביותר לחוקה בימים האחרונים לניסוחה.
לא כל הנציגים שחתמו על החוקה היו לחלוטין שבעי רצון מהנוסח הסופי. סיכם זאת בנג'מין פרנקלין:
לאחר הוועידה.
על מנת שהצעת החוקה שאישרה הוועידה תהפוך לחוקה בפועל של ארצות הברית היה צורך באשרורה על ידי המדינות. ההליך שבו ניתן לאשרר את החוקה מפורט בפרק 7 של החוקה עצמה, כך שלמעשה הצירים בוועדה יכלו לקבוע את התנאים שבהם החוקה תתקבל. הצירים חששו שרוד איילנד ומדינות נוספות עשויות להתנגד לחוקה; לכן, הם קבעו שמספיק רוב של 9 מדינות מתוך ה-13. בנוסף, הצירים ציפו שחלק מהפוליטיקאים המכהנים יתנגדו לחוקה, ולכן הם קבעו שהחוקה תאושרר על ידי ועידות אשרור עצמאיות שייבחרו על ידי האזרחים בכל אחת מהמדינות.
בעקבות הוועידה התקיים דיון ומאבק בין מתנגדי החוקה ותומכיה (פדריאליסטים ואנטי-פדריאליסטים). המדינה הראשונה שאשררה את החוקה הייתה דלאוור והמדינה התשיעית הייתה ניו המפשיר ב-21 ביוני 1788. בתאריך זה החוקה נכנסה רשמית לתוקף בתשע המדינות שאשררו אותה. המדינות שלא אשררו אותה בעת הזו היו וירג'יניה, ניו יורק, צפון קרוליינה ורוד איילנד. תמיכתן של ארבע המדינות האלה הושגה, בין השאר, על ידי ההבטחה לכינון שורה של תיקונים לחוקה שיבטיחו חירויות וזכויות בסיסיות ויגבילו את כוחו של הממשל המרכזי. התיקונים שהוצעו במהלך דיון זה הפכו ברובם למגילת הזכויות, שעשרת התיקונים הראשונים בה אושרו ב-15 בדצמבר 1791. ההבטחה להכנסת השינויים אפשרה את אשרור החוקה על ידי ארבע המדינות האחרות עוד קודם לכן. המדינה האחרונה (מבין 13 הראשונות) לאשרר את החוקה הייתה רוד איילנד ב-29 במאי 1790.
המלחמות הסוריות
המלחמות הסוריות הן שש מלחמות בין בית סלאוקוס לבית תלמי על השליטה בקוילה סוריה, שהתחוללו בין השנים 274 לפנה"ס ל-168 לפנה"ס.
רקע.
לאחר מותו של אלכסנדר הגדול, התחלפה השליטה על קוילה סוריה כמה פעמים ובסופו של דבר היא הייתה לנחלתו של בית תלמי, מלכי מצרים. המלכים הסלאוקים טענו שהארץ הובטחה להם מכוח הסכמים שנכרתו בינם לתלמיים, אך למרות זאת התלמיים סירבו לוותר על חבל ארץ זה. בעת היפרדות בתי סלאוקוס ותלמי בשנת 301 לפנה"ס, נותרו שטחי ארץ ישראל שאלה פתוחה. הארץ הייתה תחת שלטון בית תלמי, אולם הסלאוקים המשיכו לטעון לבעלות. כתוצאה מכך פרצו שש מלחמות בין הסלאוקים לתלמיים.
המלחמה הסורית הראשונה.
בשנת 274 לפנה"ס הובילה המחלוקת על השליטה בארץ ישראל למלחמה הסורית הראשונה. תלמי השני חדר לממלכה הסלאוקית עד לצפון סוריה, אולם לאחר הניצחון של אנטיוכוס הראשון על הגאלטים, הוא הצליח לסלק את התלמים מצפון סוריה ולייצב מחדש את שלטונו. המלחמה לא שינתה באופן מהותי את גבולות שתי הממלכות, למעט אולי שינויי בעלות על ערי גבול כמו דמשק ואזורי חוף באסיה הקטנה.
המלחמה הסורית השנייה.