זיכרון טוביה היא אחת מ-32 השכונות, המרכיבות יחד את גוש הנחלאות במרכז ירושלים.
הקמת השכונה.
השכונה הוקמה בשנת 1891 ביוזמתו של רבי יוסף ריבלין, שעמד אז בראש הוועד הכללי 'כנסת ישראל'. הייתה זו השכונה ה-11 (מתוך 16) שריבלין הקים, ואשר בכל אחת מהן גם התיישב. חריצותו ומסירותו של ריבלין להקמת שכונות מחוץ לחומות הקנו לו את תואר החיבה: 'רב יושע דער שטעטלך מאכער' – "רבי יושע, עושה השכונות" בפי היהודים הירושלמים. ליוזמתו האידאולוגית של ריבלין הצטרפו שני משקיעים כלכליים: היזם משה מלצר קנטרוביץ, שקנה את הקרקע מידי ערבים יושבי הכפר ליפתא, והבנקאי נטע צבי המבורגר, שמימן את הקמת השכונה.
שם השכונה.
האגדה הירושלמית מספרת כי שם השכונה טומן בחובו אות הוקרה לריבלין ולפועלו: מאחר שסירב לקרוא לשכונה על שמו (וכך בכל השכונות האחרות שהקים), נקטו התושבים בתרגיל גימטרי, בו מסומל זיכרונו לטוב של ריבלין בהקמת 11 שכונות = ט"ב. כך או כך, בראש גיליון היסוד של השכונה ציטט ריבלין את הפסוק מתהלים: "זכר רב טובך יביעו וצדקתך ירננו", ונראה מכאן שזו הייתה כוונתו המקורית במתן השם – הודיה לאל על הטוב ועל הצדקה.
התפתחות השכונה.
זיכרון טוביה נבנתה במתכונת של שכונת חצר, בה הבתים צמודים זה לזה ויוצרים מעין חומה, הסוגרת על חצר פנימית. בתוך שש שנים נבנו כשלושים בתים בזיכרון טוביה, אך השלמת "מסגרת הבתים" סביב החצר לא הסתיימה מעולם. בשל כך נותרה החצר מפולשת, דבר שאפשר את כניסתם של כלי רכב ובהמות אליה.
אופי השכונה.
מאחר שהשכונה הוקמה על בסיס עסקי, הוצעו המגרשים לכל המעוניין, ובזיכרון טוביה התגוררו בני עדות שונות, זאת בניגוד לשכונות אחרות בנחלאות, שהיו מבוססות על קשר עדתי בין התושבים. דבר זה הקנה אופי יוצא דופן לשכונה התוססת, בה דיברו בשפות ובעגות שונות, ובין התושבים נרקמו יחסים מיוחדים.
"מואיז הקטן", חברו המפורסם של יוסי בנאי, התגורר בזיכרון טוביה, ובספרו 'כשאמא שלי הייתה מלכה' מתאר בנאי את בית המשפחה:
השכונה כיום.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 כונתה זיכרון טוביה בשם "המכבסה הגדולה", בשל הסדינים והווילונות שתלו תושביה על חבלי כביסה לרוחב השכונה, במטרה למנוע את תנועת כלי הרכב בה. עם השנים התדרדרה זיכרון טוביה והפכה לשכונת עוני, ובשל כך הייתה הראשונה מבין הנחלאות שזכתה בשנת 1992 לשיקום: החצר רוצפה בלבנים, מקומות חנייה הוסדרו, ועמודי תאורה מעוצבים הועמדו לאורכה. כיום השכונה מטופחת, נקייה ויפה, ובמסגרת השיקום משופצים ואף נבנים בה מחדש חלק מהבתים הוותיקים.
ישיבת נהר שלום.
במורד רחוב זיכרון טוביה, גובלת ברחוב שילה, ממוקמת ישיבת המקובלים "נהר שלום" על שם ספרו של המקובל רבי שלום שרעבי. הישיבה נמצאת בצילו של מבנה מודרני בעל שש קומות, בניין האחים עיני, הניצב על רחוב אגריפס. כאשר הוקם המבנה, בשנות השבעים, ביקש ראש הישיבה דאז, הרב שרעבי, שהבניין לא יחסום את אור השמש. משהבין שלמרות בקשתו הבניין מצל על הישיבה, טוענת האגדה המקומית, קילל הרב את הבניין. רוכשי דירות ועסקים נרתעו מקללת הרב והמבנה נותר ריק ברובו במשך שנים רבות ועסקים שנפתחו בו כשלו. בשנות ה-2000 הצליחו כמה עסקים להחיות את המבנה במידת מה.
ננו-מטר
יהדות קרלסרוהה
הקהילה היהודית בעיר קרלסרוהה שבדרום-מערב גרמניה קיימת מתחילת המאה ה-18. בתחילת המאה ה-20 הייתה בקרלסרוהה קהילה יהודית גדולה, מפוארת ומבוססת, שמנתה ב-1925 למעלה מ-3,300 תושבים. רוב היהודים נרצחו על ידי הנאצים ועוזריהם בתקופת השואה. לאחר המלחמה היהודים חזרו להתיישב בעיירה באיטיות, וכיום רשומים בקהילה כ-900 יהודים.
היסטוריה.
היהודים הגיעו לקרלסרוהה כבר ב-1720, כאשר בשנה זו מנתה הקהילה היהודית 9 משפחות בלבד. ב-1722 העניק הרוזן של קרלסרוהה ליהודי העיר כתב חסות מיוחד למשך 30 שנה, שקבע בין היתר כי זכות ישיבתם של היהודים במקום מותנית בבעלות על רכוש ששוויו 500 גולדן לפחות.
ב-1723 נפתח בית עלמין יהודי בעיר. בשנת 1725 כבר היה ברשות הקהילה בית כנסת עם מקווה ובניין נוסף, ששימש בית חולים ואכסניה לעניים. ב-1733 היוו היהודים 12% מהאוכלוסייה, כ-280 נפשות מתוך 2400. עם גידולו של היישוב היהודי התפרסמו הגבלות שנועדו לבלום ריבוי ניכר של ציבור יהודי. ב-1734 התנה השליט את זכותם של יהודים חדשים לבנות בית בקבלת היתר מפורש ממנו. זמן מה אחר כך התלוננו התושבים בפני השליט על ריבוי היהודים בעיר.
בתוך כמאה שנה, בשנת 1825, גדלה אוכלוסיית העיר הכללית ל-22 אלף איש, ובמקביל גדלה האוכלוסייה היהודית מ-280 ל-900 נפש. בשנת 1826 נסגר בית העלמין הישן ונפתח בית עלמין חדש. ב-1865 נפתח בית ספר יסודי פרטי לנערים חרדים, בשנת הלימודים הראשונה למדו בו 51 תלמידים.
בתחילת המאה ה-20 הייתה בקרלסרוהה קהילה יהודית גדולה, מפוארת ומבוססת, עם מעל 3,300 תושבים יהודים (נכון לשנת 1925).
הנהגת הקהילה היהודית הייתה מורכבת מוועד הקהילה בן שבעה חברים. בתפקיד הרב הראשי של הקהילה שימש ד"ר הוגו שיף, ועוזרו היה הנס אנדורן.
ברשות הקהילה היו מבני ציבור ורכוש רבים: בית כנסת ראשי ומפואר, מבנה למקווה טהרה, שני בתי עלמין (ישן שהיה סגור, וחדש), ספרייה, בניין ובו בית ספר לדת, אולם תפילה, לשכת סעד ובית תמחוי, שני בתי אבות, בית חולים וקופ"ח לילדים, בית משרדי הקהילה ועוד כמה בניינים.
"יהודי המזרח", המהגרים ממזרח אירופה, היו מאורגנים כקהילה נפרדת בראשותו של פנחס גורדון. היה להם בית כנסת משלהם וכמה אגודות.
פרעות הפ-הפ.
ערך מורחב- פרעות הפ-הפ
המהומות החלו ב-2 באוגוסט 1819 בעיר וירצבורג שבחבל פרנקוניה אשר במדינת בוואריה. המהומות החלו באוניברסיטה המקומית. פרופסור ישיש, שקרא לאחרונה להעניק שוויון זכויות ליהודים, הותקף על ידי המון של סטודנטים זועמים ונאלץ להימלט על נפשו. אל הסטודנטים הצטרפו בעלי עסקים קטנים, בעלי מלאכה ופועלים מובטלים. ההמון פרץ לחנויות ולבתים של יהודים, ובמשך יומיים או שלושה הרס, בזז והכה יהודים. הצבא התערב ודיכא את הפרעות, אולם יהודי העיר נאלצו להימלט מהעיר ולגור מספר ימים בכפרי הסביבה או באוהלים. לדברי ההיסטוריון צבי גרץ יהודים אף נרצחו.
המהומות התפשטו לערים ומדינות נוספות בגרמניה. במברג וערים נוספות בחבל פרנקוניה ובמדינת בוואריה היו הבאות בתור. בפרנקוניה גורשו היהודים בכח מבתיהם. לאחריהן הגיעו המהומות למרכז ודרום-מערב גרמניה: ביירוית, דרמשטאדט, קרלסרוהה, מנהיים, פרנקפורט, קובלנץ, קלן וערים נוספות לאורך הריין, וכן צפונה עד ברמן, המבורג וליבק. פרנקפורט הייתה מקום מושבו של הברון רוטשילד (אמשל מאיר רוטשילד), אשר בבנק שלו נשמרו כספי מועצת הקונפדרציה הגרמנית. האירועים בפרנקפורט הביאו יהודים רבים ובהם משפחת רוטשילד לעזוב את העיר. השלטונות מיהרו להביא גדודי צבא לדכא את המהומות. בהיידלברג נזעקו דווקא הסטודנטים ובראשם שני פרופסורים להגן על היהודים. מהמבורג נמלטו יהודים אל מעבר לגבול לדנמרק. אלא שגם לקופנהגן בירתה הגיעו הפרעות. גם בחבלים מסוימים של פולין פרצו פרעות באותה עת. בקרלסרוהה נשמעה במשך יומיים הקריאה: "הפ! הפ! הרס ומוות לכל יהודי! אם לא תברחו, זה יהיה סופכם!". ביום השלישי הוכנס חיל הרגלים לעיר ותותחים הוצבו ברחובותיה. הארכידוכס של באדן הפגין סולידריות עם היהודים, כאשר עזב את טירתו והשתכן בביתו של יהודי מקומי חשוב.
התגובות של היהודים היו מאופקות, בין אם מתוך בהלה או משום שסמכו על שלטון החוק. בכתב העת המשפחתי היהודי "שולמית" אין לפרעות זכר.
הקהילה היהודית בצל עליית הנאציזם.
עוד לפני עליית הנאציזם עמדה הקהילה היהודית במקום בצל יחס עוין ואנטישמי מצד האוכלוסייה המקומית.
מוקד הפעילות האנטישמית היה בית הספר הטכני הגבוה. ב-1923 הופצו במקום כרוזים אנטישמיים, לרגל מינויים של שני מרצים יהודים. ביוני באותה שנה מחו הסטודנטים על מינויו של הפרופסור לכימיה מקס מאייר מברלין, בעקבות כך דחה מקס את המינוי. התושבים הגרמנים האשימו את היהודים גם במחסור באוכל, הם ציירו צלבי קרס על הכבישים, לכלכו את בתי הכנסת ואת מצבת הזיכרון. רוב עיתוני העיר גינו את המעשה. במרץ 1926 בזזו נאצים בעיר חנויות של יהודים וחללו את בית הכנסת.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון, בשנת 1933, ניהלו אישי מפלגה בכירים מסע הסתה מוגבר כנגד היהודים. ב-1934 נאם בקרלסרוהה יוליוס שטרייכר שקרא לחרם על עסקים יהודים, ולאלימות פיזית נגד היהודים. בספט' 1935 החריף מסע ההסתה והוחמרו הרדיפות. בפתחי עסקים של תושבים יהודים ניצבו המשמרות הנאציים, ש"הפגינו" ובפועל מנעו את כניסת הלקוחות. החרם האנטי יהודי, שתחילתו בפיטורי יהודים ממוסדות ציבור, הלך והחמיר. במהלך שנת 1935 נאלצו סוחרים יהודיים רבים במקום להודיע שלא יוכלו לעמוד בתשלום חובותיהם.
קהילת קרלסרוהה נערכה להתמודדות עם המצוקה החומרית הגוברת, עם החרם והרדיפות. הוגברה הפעילות לסיוע בהגירה לא"י, ונערכו ניסיונות מצד הקהילה להסבה מקצועית לתחומים שבהם ניתן היה עדיין לעסוק, כחינוך ותרבות.
הגירושים של התושבים היהודים מקרלסהוסה החלו ב-1940. 1,280 יהודים גורשו עד שנת 1945 מהעיר, מהם 893 למחנה המעצר גירס בדרום צרפת.
בשנת 1933 מנתה אוכלוסיית קרלסרוהה 146 אלף איש, ומתוכם היו בעיירה מעל 3,300 יהודים, כ־2.1% מהאוכלוסייה. ב-1939, במקביל לגידול באוכלוסייה הגרמנית בעיירה במהלך המלחמה, ירד מספר התושבים היהודים, וב-1945 נותרו בה רק 18 אנשים יהודים. רוב יהודי המקום נרצחו על ידי הנאצים ועוזריהם.