היסטוריה.
הביצורים הראשונים בהיסטוריה נבנו באזור הסהר הפורה, בעמק האינדוס, במצרים ובסין, שם על מנת להגן על שפע עושר ומשאבים היישובים הקדומים היו מוגנים על ידי חומות מבוצרות. צפון אירופה הייתה איטית יותר מהמזרח בפיתוח מבנים הגנתיים ורק בתקופת הברונזה החלו להתפתח מבצרי גבעה שהתפשטו ברחבי אירופה במהלך תקופת הברזל. מבנים הגנתיים קדומים אלו היו שונים מהביצורים האסייתים בכך שהם נבנו מאדמה ולא מאבן.
במהלך המאה השנייה לפנה"ס המבצרים העתיקים החלו להתפתח לאופידום, או יישובים מבוצרים, ברחבי אירופה. אמצעי ההגנה ביישובים אלו היו אפקטיביים נגד התקפותיהם של הרומאים ונפלו רק מול כלי מצור חזקים. הביצורים הרומאים, שנקראו קסטרום, היו מגוונים ונבנו מחומרים שונים, החל מאדמה וכלה בביצורי אבן גדולים, כפי שניתן לראות למשל במבצרים לאורך חומת אדריאנוס באנגליה. המבצרים הרומאים היו בדרך כלל מלבניים עם פינות מעוגלות.
מקור.
במאה ה-9 וה-10 צמחה אליטה חברתית וצבאית באימפריה הקרולינגית. בתמורה לשירות צבאי קיבלו האבירים חלקות אדמה מהאצילים אותם שירתו. קשר זה בין האביר לאציל היה הבסיס לפאודליזם בימי הביניים. עם התפרקותה של האימפריה הקרולינגית התרופף הממשל הריכוזי ששלט בשטחי האימפריה עד אז וכל אציל מקומי החל לשלוט בשטח שלו והיה אחראי לממשל, לכלכלה ולצדק המקומי. בתקופה זו החלו להופיע הטירות האירופאיות. אף על פי שהטירות היו למעשה מבנים פרטיים של השליט, הן שימשו גם כמרכז השלטון המקומי ומתוכן השליט היה אחראי להגן על איכריו. סיבה נוספת להתפתחות הטירה לאחר נפילת האימפריה הקרולינגית הייתה כתגובה להתקפות מצד הויקינגים, המוסלמים והמדיארים ורצון השליטים להגן על ביתם.
באזורים מסוימים באירופה האציל היה חייב לקבל את אישורו של המלך או של סמכות גבוהה אחרת כדי לבנות טירה. באזורים אחרים, כמו באנגליה שלאחר הפלישה הנורמנית, המלך דרש מאציליו לבנות כמה שיותר טירות כדי להגן על הממלכה הן מפולשים מבחוץ והן מאויבים מבפנים. הטירה העתיקה ביותר שנותרה עומדת עד היום היא טירת דווה-לה-פונטן בצרפת, שנבנתה בשנת 950 לערך.
המאה ה-11.
החל משנת 1000 לספירה החלו להתרבות האזכורים לטירות בכתבים רשמיים. עליה זו באזכורים רשמיים, יחד עם העדויות הארכאולוגיות, מעידה כי הייתה עלייה פתאומית בכמות הטירות באירופה החל מתקופה זו. באיטליה, לדוגמה, החל משנת 950 מספר הטירות הוכפל פי שלושה עד חמישה כל חמישים שנה. באזור פרובאנס היו קיימות 12 טירות בשנת 950, 30 טירות בשנת 1000 ולמעלה מ-100 בשנת 1030. היסטוריונים מפרשים את העלייה החדה בכמות הטירות באירופה בתקופה זו כעדות לשכיחות הלחימה בין שליטים מקומיים. כך ניתן לדוגמה לראות עלייה חדה בכמות הטירות בספרד בתחילת המאה ה-11 לאור עלייה בהתקפות מצד המורים וכן בדנמרק לאור התגברות הלחימה עם פיראטים ונדים.
אף על פי שכמות הטירות עלתה ברחבי אירופה בערך באותה התקופה, צורתן והארכיטקטורה שלהן הייתה שונה מאזור לאזור. בתחילת המאה ה-11 התכנון הבסיסי של הטירה הבנויה ממצודה מרכזית על גבעה וסביבה ביצורים היה שכיח ברחבי אירופה מלבד בסקנדינביה. בנוסף, בעוד שבאיים הבריטיים, בצרפת ובאיטליה הטירות נבנו בעיקר מעץ, בספרד הטירות באותה התקופה נבנו בעיקר מלבנים.
המאה ה-12.
עד סוף המאה ה-12 מספר הטירות החדשות שנבנו היה בירידה, בעיקר בשל ירידה ביעילותם של ביצורי אדמה ועץ ועלייה בעלות ביצורי אבן. באותה תקופה חל שינוי באופן בניית טירות: עד אז מבנה הטירה לא היה קבוע והוכתב בדרך כלל על ידי פני השטח. לעומת זאת טירות שנבנו בסוף המאה ה-12 ובתחילת המאה ה-13 היו על פי רוב מצולעות (מבלי להתחשב בפני השטח) עם צריחי הגנה בכל פינה שנועדו לתת אש אגפית על החומות. הצריחים היו גבוהים מהחומה וכללו חרכי ירי בכל קומה כדי לאפשר לקשתים זוויות שונות של ירי. טירות חדשות אלו לא תמיד כללו גם מצודת עוז והצריחים הגדולים יותר שימשו גם כאזור מגורים. בטירות בהן כן ניתן היה למצוא מצודות עוז הן כבר לא נבנו בצורת ריבוע אלא היו גם הן מצולעות או עגולות. הסיבה לשינויים באופן בניית הטירות בתקופה זו נובעת ככל הנראה ממסעות הצלב, שם למדו הצלבנים רבות על בניית ביצורים מהסרצנים ומהאדריכלות הביזנטית.
המאה ה-13.
בתחילת המאה ה-13 הטירות הצלבניות נבנו בעיקר על ידי מסדרים צבאיים כגון ההוספיטלרים, הטמפלרים והמסדר הטבטוני. מסדרים אלו היו אחראים לבניית טירות רבות במזרח התיכון כגון קראק דה שבלייה, מבצר מרגט וכוכב הירדן. טירות אלו היו מגוונות באדריכלות שלהן אולם בדרך כלל כללו ביצורים קונצנטרים כדי להפחית את ההסתמכות על נקודת הגנה מרכזית ולחלק את ההגנה בין טבעות רבות של חומות, אחת בתוך השנייה. טירות קונצנטריות אלו נפוצו ברחבי אירופה ואפילו אדוארד הראשון, מלך אנגליה, שהשתתף במסעות הצלב, בנה ארבע כאלו בוויילס במאה ה-13. אולם לא כל המאפיינים של טירות הצלבנים חוקו באירופה. לדוגמה, בטירות הצלבניות השער הראשי היה בצידו של אחד הצריחים וכלל מספר פניות כדי להאריך את הזמן שלקח לפולשים להיכנס למתחם הפנימי, אולם באירופה זהו מאפיין נדיר. מאפיין נוסף שאומץ ממסעות הצלב היה משיקולי - מרפסת מוגנת שברצפתה נפתח פתח דרכו יכלו המגינים להשליך חפצים או נוזלים על התוקפים.
הופעת אבק השריפה.
בשנות העשרים של המאה ה-13 החלו לראשונה באירופה להשתמש בארטילריה עם אבק שרפה והנשק החדש נפוץ במהירות. הטירות הותאמו כדי לאפשר לתותחים קטנים לירות מהצריחים דרך חרכי ירי מיוחדים שעוצבו מחדש כדי לאפשר לתותחנים לכוון למטרה. תותחים גדולים יותר פותחו עד המאה ה-15 והפכו לכלי המצור המועדף במקום הטרבושה בשל טווחם הארוך, עוצמתם ויכולתם לירות בכינון ישיר אל עבר יסודות החומות. ב-1450 היה לתותחים תפקיד מכריע בכיבוש קונסטנטינופול על ידי מהמט השני. התגובה לפיתוח התותחים הגדולים הייתה בניית חומות עבות יותר והעדפת צריחים עגולים על מרובעים על מנת להסיט את כדורי התותח.
בתחילת המאה ה-16 חידושים באיטליה הביאו להמצאת הבאסטיונים, חומות בעלות בליטות זוויתיות המאפשרת הגנה טובה יותר על השטח הקרוב לחומה ולא רק על החזית. הבאסטיון התפתח במהרה למבצרי כוכב, טירות שהיו מוקפות חומות בעלות פינות רבות עד שקיבלו צורה של כוכב.
עם גילויו של העולם החדש מספר טירות בעלות מאפיינים אירופאים נבנו בקולוניות הצרפתיות והספרדיות, לדוגמה במונטריאול ובסנטו דומינגו.
המאה ה-17 ואילך.
במאה ה-17 אחוזות וארמונות תפסו את מקומן של הטירות כמקום מגוריהם של האליטה וכסימן לכוחם, אף על פי שטירות עדיין שימשו לעיתים תפקיד צבאי חשוב, כמו למשל במלחמת האזרחים האנגלית. מאמצע המאה ה-18 נבנו טירות מדומות רבות כחלק מאופנת התחייה הגותית של התנועה הרומנטית, כאשר הדוגמה המוכרת ביותר לכך היא טירת נוישוונשטיין שבבווריה. אולם אף על פי שמבחינה חיצונית טירות אלו דמו לטירות העתיקות, עיצוב הפנים שלהן היה שונה לגמרי ומודרני.
מרכז חברתי.
לאור נוכחותו של האציל השליט בטירה היא שימשה כמרכז אדמיניסטרטיבי ממנו הוא שלט באדמותיו. שליטים מוצלחים קיבלו בחצרם את דייריהם ושימשו כשופטים במקרי סכסוך אולם שליטים בעלי שטחים נרחבים לא יכלו לבקר בכל אדמותיהם אלא מינו סגנים ששימשו כנציגיהם.
סקארה ברי
סקָארָה בּרֵי (אנגלית Skara Brae, עיוות מודרני לשם האתר המקורי Skerrabrae) היא התיישבות בנוית־אבן מהתקופה הנאוליתית, השוכנת במפרץ סקייל, שבחופו המערבי של האי מיינלנד באיי אורקני (מצפון לסקוטלנד). רמת השימור הגבוהה של האתר, בהשוואה ליתר היישובים מתקופתו באירופה, זיכתה אותו בתואר אתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו.
עד לשנת 1850, שכנה ההתיישבות תחת לדיונות החול שבמפרץ. סערה בים ורוח עזה פשטו את הדשא מהאזור, וחשפו מספר ממבני ההתיישבות. השרידים החשופים תפסו את עיני תושב האזור, ויליאם ואט, שפצח בחפירות באתר עד לשנת 1846. ואט חשף את שרידי ארבעה מבתי האתר. כעבור כ־50 שנים, נחשפו חלקים נוספים בהתיישבות, כתוצאה ממזג־אוויר דומה. ניסיון שימור הממצאים על ידי בניין חומה מגוננת הביא לחשיפתם של מבנים נוספים. לבסוף, מחקר ארכאולוגי בראשות ויר גורדון צ'ילד שנערך בשנים 1928 עד 1930, חשף את האתר על כל תוכנו. כיום, היישוב הנראה לעין מהווה את שכבת ההתיישבות האחרונה באתר. שכבה זאת מורכבת משמונה תחומי מגורים, המחוברים זה לזה במעברים נמוכים.
התיארוך המקורי של האתר לתקופת הברזל הוסר בשנת 1970, אחר חקירת ממצאים רלוונטיים בטכניקת תיארוך פחמן-14. האתר התקיים כאלף שנים, החל מ־3200 לפנה"ס עד ל־2200 לפנה"ס. כיום האתר עומד בפני סכנת הרס מצד איתני הטבע. בעודו קבור תחת החול המגונן, לא נגרם לו שום נזק, אולם כיום הוא עומד על סף המים, וסכנת הבליה מאיימת לפגוע באתר.
אוכלוסיית האתר לא עלתה על 50 או 100 איש. הממצאים מעידים כי היושבים השתייכו לתרבות הכלים המחורצים. הבתים עשו שימוש במיגון מצד האדמה, אך במקום לבנותם לתוך האדמה, הם נבנו לתוך ערימות פסולת עתיקות יומין. הערימות אומנם לא ספקו יציבות להתיישבות, אך שמשו כשכבה מבודדת מהאקלים הקשה של איי אורקני. אורך הבתים הממוצע עומד על כ־40 מטרים. נמצא חדר ריבועי שהכיל קמין למטרות חימום ובישול. בהיעדר עצים על האיים, השתמשו יושבי סקארה ברי בעצים סחופים ושן לווייתן כדי לסוכך על בתיהם. הבתים כוללים מספר רהיטי אבן דוגמת ארונות וכיסאות. מערכת ניקוז משוכללת הוכנסה לתכנון האתר, ואולי כללה בתי שימוש בכל בית.
קליפת המוח