בדים שונים נפרשים כרקע לעצים, ואינם מאפשרים הטלת צל, והתאורה מאפשרת יצירת חדות מרבית של העץ בחלקיו הרחוקים והקרובים. טל הופכת את הדימוי הקנוני של העץ הטעון והפוליטי, המעורר אסוציאציות הקשורות לשלום ולמלחמות, לשייכות ולמקום, לדימוי פנטסטי. הוא אמנם צומח מן האדמה ברוב העבודות, ובכל זאת מנותק מן המציאות. טל מודעת ל"ניסיון מגלומני", כדבריה, לפעול בטבע הנשגב, שהכל כבר מצוי בו, לנכס אותו לעצמה ולהפוך אותו לתפאורה הפרטית שלה, אך זהו האתגר אליו היא נמשכת ואותו היא מציבה בפני עצמה.
בסדרת עבודות נוספת מביימת שוחט את עצמה ואת משפחתה בהעמדות ובתפאורות, כניצבים בסרטים בתוך המרחב הביתי ומחוצה לו. דרך המצלמה היא בוחנת את הסביבה, ואת עצמה. באופן טבעי היא החלה לצלם את הוריה, אשר התגלו לה כדוגמנים מודחקים, אשר התאהבו בצילום והתמסרו למצלמה באופן טוטלי, משמח ובלתי צפוי, כך אמרה במפגש עם תלמידי תיכון בבאר שבע. בקטלוג התערוכה "לפעמים קר בבוקר" (גלריה רוזנפלד, תל אביב) בתצלום משנת 1997, מציגה שוחט את משפחתה עצומת עיניים, מלבד עיניה שלה המישירות מבט למצלמה. כך מציגה את עצמה כמי שמביטה ומתבוננת, רואה הכל ומצלמת, באופן ממשי ומטאפורי כאחת. טל מביימת ומצלמת בני משפחה בהם את אמה, ובוחנת את יחסיהן בצילומים שונים. שוחט מביימת את אמה בשלל מצבים תוך העמדות נועזות, חידתיות ומרתקות, כשהאם לבושה בגד- ים, או בעירום בתחתונים שחורים בלבד, שדיה הגדולים במרכז הצילום, והיא מביטה בשוויון נפש בצופים ללא בושה או מבוכה.
בכתב העת מארב מתארת קציעה אלון את שוחט ועבודתה: תצלומיה של שוחט הקשורים בנשיות ובמזרחית, הם פועל יוצא של חקירה נוקבת, בלתי מתפשרת של נשיות מזרחית. טל צלמה את עצמה ואת ואימה שוכבות זו בהיפוך לזו על מזרן המכוסה שמיכה לבנה, הבת מחזיקה תפוח ירוק ומתבוננת בו, "חוה" צעירה ועכשווית המותירה את "חוה" הקודמת מאחור. זו סצנת פיתוי אפופת חידות כאשר האם ובתה שוכבות על מזרן המונח על רצפה קרה בחדר או במחסן, בתפאורה קשה, קרה, בתנאי דלות ומחסור.
עוד כותבת אלון "בצילומים אחרים מציגה שוחט נשים עירומות שוכבות על ספסל, פעם בחדר חשוף וקר ופעם תחת שטיח פרסי המעוטר עיטור מסתלסל הגולש אל גוף המצולמת. הנשים מוקפות בערבסקות, מוצבות על ספסל כבטקס זבח, ויופיין אוריינטלי. בעבודות אלה טל חוקרת את הסטריאוטיפים המלווים את המושג "אשה מזרחית". מצד אחד נבדק מוצג הסטריאוטיפ של הנשים המזרחית ה"פרחות", לא-משכילות, זמינות מינית, המבלות את זמנן בניקיונות ובבישולים אינסופיים במטבח. מן הצד האחר, מנהלת שוחט דיאלוג חזותי עם מסורת אוריינטליסטית, של תולדות האמנות: העירום המזרחי בבית המרחץ הטורקי, ודימויי הפילגש יקרת הגוף, האודליסק, הנושאת מטעני פיתוי ויופי. אל מולן צילמה שוחט את הגוף המכוסה של תלמידות הסמינר הדתי "בית יעקב", כהנגדה לעירום, לפתיינות האוריינטליסטית והדכאנית".
במיצב הווידאו "ימים אחרים", כמו גם בעבודות נוספות העוסקות בהגירה, פליטות וארעיות, מתייחסת שוחט לטראומת העלייה המזרחית בשנות ה-50, ונוגעת בשאלות של זהות, זמן ומקום. עבודת הווידאו צולמה בין שרידי מעברת אגרובנק ומחנה צבא בריטי בחולות חדרה. הדמויות, שיצרה שוחט מתעתעות בצופה בתלבושותיהן השונות בעודן נעות כבתהלוכה פגאנית לרקע נוף בתולי, המופרע לפרקים על–ידי רעשי היומיום. תהלוכה זו מלֻווה במוזיקה מקורית, מכלי נגינה מן המזרח, מתערבת במרחב ויוצרת שאלות של זמן ומקום. עיסוקה החוזר של שוחט בהוריה, מגיב למנהגו של אביה, לביים את בני המשפחה בסצנות אידיליות–בדיוניות, שאותן תיעד במצלמת ה-8 מ"מ שלו.
שוחט, זוכת פרס שרת התרבות וספורט לשנת 2016, הציגה תערוכות יחיד בישראל ומחוצה לה, ועבודותיה נמצאות באוספים מוזיאליים ופרטיים במוזיאונים בארץ ובעולם, בין השאר במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון, במוזיאון לאמנות עכשווית בלוס אנג'לס, במוזיאון ג' ל' מגנס, ברקלי, קליפורניה, במוזיאון ישראל, באוסף דורון סבג, באוסף חברת ORS תל אביב, באוסף IDB ועוד.
קולדברוקדייל
מוזיאון הוותיקן
אליפות ישראל בשחמט 1996
אליפות ישראל בשחמט 1996 הייתה האליפות ה-23 של ישראל בשחמט, היא אורגנה על ידי האיגוד הישראלי לשחמט והשתתפו בה 33 שחמטאים.
האליפות התקיימה בשיטת השווייצרית וכללה 9 סיבובים.
בתחרות זכה ליאוניד יודסין, שצבר 6.5 נקודות מ-9 אפשריות ניצח באליפות בפעם השנייה ברציפות.
אליפות בשחמט 1996
נוה הדסה
פורום פעולת נשים
פורום פעולת נשים (באנגלית: (Women’s Action Forum (WAF) הוא ארגון הפועל לקידום זכויות נשים בפקיסטן. WAF הוא הארגון הפמיניסטי והלובי לזכויות נשים הראשון, הפועל גם כפורום מרכז עבור ארגוני נשים אחרים.
היסטוריה.
הפורום נוסד בקראצ'י בספטמבר 1981. WAF הוקם לראשונה כדי להגיב ליישום פקודות חדוד בחוק העונשין בפקיסטן, שנחקקו על ידי הדיקטטור הצבאי מוחמד זיא אל-חאק ב-1977, כחלק מתוכנית האסלאמיזציה של פקיסטן, או הפיכתה למדינת שריעה. החוקים הוסיפו לחוק העונשין פשעים חדשים, כגון ניאוף וסוגי יחסי מין אסורים. העונשים החדשים כללו סקילה למוות, הצלפות וכריתת איברים. חוקים אלו הרעו את מעמדן של נשים בחברה השמרנית בה לנשים מלכתחילה לא היה מעמד שוויוני. מטרת WAF הייתה לחזק את מעמדן של נשים בחברה.
היו שתי השפעות עיקריות על הכיוון של הקבוצה בעת הקמתה: העובדה שלא היו התארגנויות פמיניסטיות קיימות שהקבוצה יכלה להתחבר ולפעול עמן, וקיום המשטר הצבאי, אשר הגביל את התנועה של נשים והגישה שלהן למוסדות ולתקשורת. בגלל זה, הארגון היה בעיקר ראקטיבי - פעל בתגובה לסוגיות שעלו. על פי אניס הארון, אחת ממקימות WAF, האווירה הציבורית הייתה של איתגור כל אספקט של חייהן של נשים, בלבד: האם נשים יכולות להחזיק במשרות ציבוריות, האם וכמה נשים צריכות להתכסות, מה הזכויות של נשים במסגרת נישואים, ועוד. המרחב הציבורי התמלא בהלקאות ותליות ציבוריות, ושררה תחושה של פחד והפחדה.
שנה אחרי הקמת הארגון נפתחו סניפים גם בלאהור ובאסלאמאבאד, ומאז נוספו מרכזים בפשאוור ובהיידרבאד, במחוז סינד.
מייסדות הארגון הגיעו בעיקר מן המעמד הגבוה, היו בעלות השכלה, והבינו שהשינויים הפוליטיים המתרחשים בפקיסטן ירעו את מצבן. ואולם, אחר ייסוד הפורום, פועלו היה למען נשים מכל המגזרים. הוחלט שמבנה הארגון יהיה קולקטיב, בלתי היררכי, בו החלטות ומדיניות מתקבלות על ידי קונצנזוס.
מטרות.
WAF היא עצמאית, אינה מקושרת לאף מפלגה ואינה ממומנת. מטרת הקבוצה היא להגן על, ולקדם כל אספקט של זכויות נשים וסוגיות קשורות לנשים בפקיסטן, ללא הבדל בין מעמדות, דתות, התקשרויות פוליטיות, או מוצא אתני.
בין הסוגיות שחברות הפורום עוסקות בהן הן: אפליה בחוק ובמשפט, הדרה מהתקשורת, מספורט ומפעילות תרבותית, קודי לבוש לנשים, אלימות נגד נשים, ובידודן של נשים והרחקתן מן מהמרחב הציבורי. הקבוצה מחויבת לבניית חברה המבוססת על עקרונות של צדק ודמוקרטיה, ומשלבת את מאבקיה עם מאבקיהם של מיעוטים ואוכלוסיות מדוכאות אחרות.
פעילות.
WAF משלבת שתדלנות ופעולה פוליטית ישירה עם פעילות שטח, כגון מחאות, ופעילות תקשורתית.
בשנות השמונים, WAF שיחקה תפקיד מרכזי בחשיפת האופנים בהם הפרשנויות השונות לחוק האסלאמי משפיעות על המדינה, ופרסום דרכים בהן נשים יכולות לתרום בבמה הציבורית. חברות WAF ערכו מחאות נגד חוק הראיות החדש שעבר, לפיו ניתן משקל יתר לעדות גברים. סוגיה מרכזית הייתה אלימות כלפי נשים, ובמיוחד אונס, ורצח בתוך המשפחה - שכן הדרישה הייתה שיהיו ארבעה עדים-גברים כדי להרשיע, וכמעט ואין מקרים מסוג זה עם מספר כה גדול של עדים. המשטרה הכתה את הנשים המוחות באלות, ריססה אותן בגז מדמיע, ואף עצרה את המשתתפות, אך אלה המשיכו בשלהן והמשיכו למחות. החוק שונה במידה רבה בעקבות המחלוקת הציבורית, אך גם בגרסה החדשה נותרו הבדלים בעיקר בנוגע לסוגיות כלכליות.
המקרה המכונן שמיצב את הארגון כגורם בנוף הפוליטי-פמיניסטי, התרחש ב-1981, המשפט של פהמידה ואללה בקש. פהמידה נישאה לבחיר לבה, כנגד רצונו של אביה. הלה הגיש תלונה על חטיפה, ולא ידע שחוקי החדוד בתוקף, וחשב שיהיה מדובר בתיק פלילי רגיל. אך בית המשפט החליט לעשות מהמקרה דוגמה להפעלת חוק אסלאמי בפרשנותה הקיצונית, וקבע שהנישואים אינם תקפים, ולכן השניים חיים ביחסים אסורים. ועל כן, אללה הורשע ונגזר דינו למות בסקילה, ועל פהמידה, שהייתה אז בהריון, להיענש בהלקאה ציבורית של 100 הצלפות. המקרה עורר סערה ציבורית, שכן לא היה תקדים לדבר כזה - במצב רגיל השניים היו מואשמים באי-הגשת מסמכי נישואים תקפים, או משהו דומה. במפגש של 17 נשים פעילות, שעד מהרה קראו לעצמן הפורום לפעולת נשים, הוחלט על התנגדות פומבית ומשפטית, והנשים הובילו את המאבק, שהתפשט ולבסוף הצליח, כשבית המשפט העליון דחה את התביעה ושחרר את בני הזוג.
באוגוסט 1986, פתחו חברות WAF בדיון ציבורי לגבי חוק השריעאת, שקבע שעל כל חוקי פקיסטן להתאים לחוק אסלאמי. הן טענו שחוק זה יערער על ערכי הצדק והדמוקרטיה, ויפרו זכויות בסיסיות של אזרחי המדינה. הן הזהירו שחוק כזה יגרום למצב שרק הפרשנות השמרנית ביותר של האסלאם תיוצג בחוק, על פי האידאולוגיה הדתית של ממשלתו של זיא. וכן שהחוק יפר באופן ישיר זכויות של נשים, שאת חלקן השיגו במאבקים משפטיים ופוליטיים קודמים. במאי 1991 אומצה גרסת פשרה לחוק, אך הוויכוח לגבי קיום חוק דתי או אזרחי בפקיסטן נמשך במהלך שנות התשעים המוקדמות. אל תוך שנות האלפיים, WAF היה כמעט הארגון היחיד שבאופן מוצהר דגל בשלטון חילוני עבור פקיסטן.