סבאג הגיש סדרה תיעודית בערוץ 8 בשם "היהודים החדשים", בה בחן תהליכי התחדשות רוחניים בתוך הממסד הדתי. נוסף לכך, הגיש את הסדרה "עץ דעת" בערוץ 2, אותה ערך דני דותן, בה סבאג ראיין חוקרים ואנשי אקדמיה על אודות דמויות היסטוריות שונות. בערוץ התכלת הגיש תוכנית תרבות, יחד עם אורי אורבך, בשם "אורבך וסבאג".
החל משנת 2008 סבאג משדר בגלי צה"ל את תוכניתו "חיים של אחרים", בה מוצגות מדי יום ביוגרפיות של דמויות ופרשיות היסטוריות. רבות מן הדמויות נמנות עם מבקרי התרבות, מהפכנים, מתקני עולם, פילוסופים, אנשי תרבות הנגד, מוזיקאים (בעיקר אמני בלוז ומוזיקאי רגאיי ג'מייקנים) ואמנים מאסכולות שונות. כחלק מהתפיסה האידיאלוגית של השידור התוכן ההיסטורי משולב במוזיקה שורשית שחורה (Roots Music) - בלוז ורגאיי.
מחלקת האומר בגלי צה"ל, שהייתה אחראית להפקת התוכנית "חיים של אחרים", החליטה להתנער ממנה בשנת 2010, בעקבות תלונות על פגיעות מילוליות חוזרות והתעמרות בחיילות שהפיקו את התוכנית מצד סבאג. בשנים הבאות שולבו רק חיילים גברים בהפקת התוכנית, אך בהמשך שבה התחנה ושיבצה חיילות בהפקת "חיים של אחרים".
סבאג כותב עבודת דוקטורט בנושא התפיסה הקיומית שמאחורי מוזיקת הבלוז, בהנחיית פרופ' חביבה פדיה.
ערן סבג
פאן
במיתולוגיה היוונית, פַּאן (ביוונית: Πάν) הוא אל הרועים ועדריהם ומייצג גם את המוזיקה הפסטורלית והשעשועים. ראו בו האנשה של הטבע, שמצד אחד מושך ומפתה בסגולותיו המרגיעות, אבל עשוי להתחלף בזמן קצר לסוער ומסוכן. בגלגולו המאוחר במיתולוגיה הרומית הוא נקרא בשם פּאונוס.
מקור המילה פאן על פי הגרסה שרווחה עד תחילת המאה ה-20 הוא מהמילה היוונית πᾶς שמשמעותה "הכול", כיום משערים שיש מקור משותף לשמו של האל פאן ולשמו של פושאן (בסנסקריט: पूषन), אחד מאלי השמש האדיאטים הודים.
דמותו של פאן בדרך כלל מוצגת כסוג של דמון, כ"סאטיר" – יצור בעל חצי גוף תחתון של תיש וחצי עליון של אדם עם קרניים וזקן תיש. בימי הביניים שימשה דמות זו לתיאור שדים.
קימות גרסאות רבות לסיפור לידתו של פאן, אחת מהן היא
שפאן הוא בנם של האל הרמס ובת התמותה פנלופה, נולד וחי בארקאדיה. לפי מיתוס אחד, כשאמו ילדה אותו וראתה את מראהו המבעית, נחרדה וברחה מיד אחרי שנתנה בו מבט אחד. אביו לא נרתע ממנו ולקחו לאולימפוס לשעשע את האלים בצורתו והתנהגותו המבדחת, אך הוא חזר לארץ. היה חלק מפמליתו של דיוניסוס. הוא נחשב גם אל הפוריות.
פאן היה נגן נפלא, המפיק מחלילו נעימות ערבות כשירת הזמיר. הוא היה חי במקומות שוממים, הרים, חורשות ויערות, אך העדיף את ארקאדיה, ארץ מולדתו.
פאן מתואר כרודף נשים גדול מאין כמוהו, שבילה את רוב זמנו ברדיפה אחרי הנימפות. הוא התאהב בנימפה סירינקס אך זו לא רצתה אותו ופנתה לאלים לעזרה. האלים, על מנת להרחיק את פאן מאותה נימפה, הפכו אותה לקנה. פאן, באבלו, חתך את הקנים לחלקים באורכים שונים ויצר מהם חליל הידוע בשם "חליל פאן" ובמספר שפות "סירינקס" או "סירינגה". נימפה אחרת שסירבה לו, היא אכו, נימפת הנחלים והיערות. הוא שיסה בה את כלביו שטרפוה ורק הד קולה נותר. לעומת זאת, את הנימפה פיתיס הרג אל הרוח הצפונית, בוריאס, שהתחרה עם פאן על אהבתה. במקום מותה צמח עץ אורן המקודש לפאן.
המילה פאניקה נובעת מהמילה פאן. יש הסוברים שמקורה מהפחד הפתאומי שחש מי שנתקל באל פאן באזור שומם, או הפחד שעולה משמיעת קולות מוזרים ומעוררי אימה שהיו בני האדם שומעים בלילות, אשר יוחסו לאל פאן.
הרועים הקפידו על שקט בשעות הצהריים אחרת היו צפויים לחמת זעמו – מנוסת בהלה בקרב העדרים, אשר היו רצים אל מותם.
טיבריוס, קיסר רומי, חקר פעם שמועה על מותו של פאן. יורד ים בשם תאמוס סיפר שקראו בשמו והודיעו לו ש"פאן הגדול מת". אמנם יועצי הקיסר חוו דעתם שאכן זה קרה, אך יש הטוענים כיום שלמעשה תאמוס טעה בהבנת הדברים. הוא שמע את המקוננים על מות האל תמוז (המת בכל קיץ), שקראו "תמוז פאן הגדול, מת" (תמוז הגדול מכול [=פאן], מת) ואילו הוא הבין: "תאמוס, פאן הגדול מת".
בנחל חרמון – הבניאס, אשר בצפון ארץ ישראל הוקם מקדש רומאי לכבוד האל פאן (ומכאן שמו ההיסטורי – "פאניאס") ועיר מפוארת בעלת מבנים מרשימים. לאחר הכיבוש הערבי שובש שם הנחל ל"בניאס", וזאת משום שבשפה הערבית לא קיים ההגה "פּ".
על שמו נקרא פאן, אחד מירחי שבתאי, וכן כוכב הלכת המינורי שהתגלה על ידי בני הזוג האסטרונומים יוג'ין וקרוליין שומייקר.
דמות של אגיפאן נחשבת על ידי חלק מהחוקרים כדמות נפרדת, אך בחלק אחר היא נחשבת לדמות זהה לפאן.
סילנים
סאטיר
הסאטירים, (ביוונית: Σάτυροι) במיתולוגיה היוונית, היו בריות שמחציתן אדם ומחציתן תיש. נהוג לתארן כבעלי פרסות עז ורגליים שעירות וכן בעלי זוג קרניים הבולטות מקודקודם וזקן תיש. הם חבריי לוויה של דיוניסוס, אל היין. לעיתים הם מתוארים כיצורי יער המתהוללים בקרחות היער עם נימפות ובאקכות ולעיתים מתוארים כשוכני השממה.
לעיתים מתורגם שמם בעברית לשעירים והמיתולוגיה הרומית מכנה יצורים דומים בשם פָאוּנִים. לסאטירים היה תיאבון מיני גדול וכן כוח פיזי גדול, לכן הרבו לאנוס נימפות ובנות תמותה.
המיתוס על אורפיאוס ואורידיקה החל בגלל סאטיר, שרדף אחרי אורידיקה ביער בניסיון לאנוס אותה, ובעת מנוסתה היא לא שמה לב ודרכה על נחש, שהכיש אותה וכך מתה והגיעה לשאול.
"פאן", אל הפרא במיתולוגיה היוונית, היה בן דמותם של הסאטירים, אשר אהב לנגן בחליל. קולות נגינתו בלילה היו מעוררים לעיתים חרדה בכפרים ומכאן מקור המילה פאניקה.
השם "סאטירה" איננו נגזר מן השם "סאטיר", שכן שינויים וטעויות דקדוקיות טשטשו את מקורה של המילה "סאטירה" מהשפה הלטינית (Satura), ועל כן טעות אטימולוגית נפוצה היא לקשר בין סאטיר לסאטירה.
זנים.
סאטיר האי, אשר על פי פאוסניאס היה גזע פראי של יצורים אדומי שיער, דמויי סאטיר משרשרת של איים בודדים.
סאטיר הלובי, שלפי פליניוס הזקן חי בלוב ודמה לבני אדם עם אוזניים ארוכות ומחודדות בעלי זנבות סוסים.
בסטיארי מזכירים גם כמה סוגים של סאטירים, לפעמים משווים אותם לקופים.
ייצוג בתרבות המודרנית.
הסאטירים מופיעים בסדרת ספרי הילדים הפופולריים "דברי ימי נרניה" מאת ק.ס. לואיס, בה הם מכונים פאונים.
בסרט "הכישרון של מר ריפלי", דיקי גרינליף גולם על ידי ג'וד לאו אשר קיבל השראה מדמות הסאטיר.
סאטיר מופיע כמוזיקאי של קסרקסס בסרט 300.
בסרט הרקולס פילוקטטס הוא סאטיר ומאמן את הרקולס להיות גיבור
סאטיר קטן מופיע בסדרה "גרוויטי פולס" בפרק "החד-מייבל האחרון".
סאטירים מופיעים בסרט פנטסיה במהלך רצף "הפסטורליה הסימפונית".
בסדרת הספרים "פרסי ג'קסון והאולימפיים" מאת ריק ריירדן מופיע סאטיר בשם גרובר אנדרווד כאחד גיבורי המפתח של הסדרה. בניגוד לתיאורים היווניים והרומיים של סאטירים, גרובר אנדרווד הוא דמות חכמה שמשמשת כחברו הטוב ביותר ומנחה את דמותו של פרסי ג'קסון.
איולוס
אַיוֹלוֹס (ביוונית: , בלטינית: Aeolus) הוא שמן של שלוש דמויות שונות במיתולוגיה היוונית. בשל זהות השם קשה לעיתים להבדיל ביניהן, ואף המיתוגרפים הקדמונים עצמם לא ידעו לומר בוודאות מי הוא מי מבין שלושת האיאולים. דיודורוס סיקולוס, ההיסטוריון היווני בן המאה ה-1 לפנה"ס, ניסה גם הוא להבחין ביניהם, ואף שהוא עצמו התבלבל, גרסתו משמשת כאן כבסיס. איולוס הראשון, בן הֶלֶן, הוא אבי שבט האַיוֹלִים; איולוס השני היה בן הִיפּוֹטֵס; איולוס השלישי, בן פוסידון, נזכר באודיסאה כשליט הרוחות אשר העניק לאודיסאוס שק ובו כלואות כל הרוחות זולת זֶפִירוֹס, רוח המערב, כדי שיוכל להפליג בבטחה חזרה אל ביתו באִיתַקָה. כל שלושת האיולים היו שארי בשר זה לזה, אם כי קרבתם המדויקת שנויה במחלוקת.
איולוס בן הלן.
איולוס זה היה בנם של הֶלֶן והנימפה אוֹרְסֵייס, ואח לדוֹרוֹס, קְסוּתוֹס ואַמְפּיקְטִיאוֹן. הוא מתואר כמלכה של אַיוֹלִיָה (שמה הקדום של תסאליה) ומוחזק כאבי שבט האיולים. איולוס נשא לאשה את אַנָרְטֵה, בת דֵיימַכוֹס (דמות לא ידועה), ולשניים נולדו כמה ילדים, שמספרם המדויק ושמותיהם שונים ממקור קדום אחד למשנהו. מרחביה הגדולים של ארץ האיולים והרצון של כל אחד מענפי השבט להתהדר בשלשלת יוחסין המגיעה עד אחד מצאצאי איולוס, הם שהובילו כנראה להבדלים בציון מספר ילדיו. חוקרים אחדים מסתפקים בסיפור העתיק והמקורי ביותר הידוע לנו, שהכיר רק ארבעה בנים, אשר ייצגו את ארבעת ענפי השבט האיולי – סִיסִיפוֹס, אַתַמַס, קְרֵתֶאוּס וסַלְמוֹנֶאוּס. בנים נוספים היו דֵיאוֹנֵאוּס, פֶּרִיאֵרֵס, קרקפאס ואולי גם מַגְנֵס (המוכר בדרך כלל כאחיהם של מַקֶדְנוֹס ואַייתְלִיוֹס). בן אחר בשם מִימַס הוא החולייה המקשרת את איולוס בן הלן לאיולוס בן היפוטוס. קַלִיקֵה, פֵּייסִידִיקֵה, פֶּרִימֵדֵה ואַלְקיאוֹנֵה נמנות עם בנותיו של איולוס מנישואיו לאֶנַרֵטֵה. לאותו איולוס הייתה גם בת מחוץ לנישואים ושמה אַרְנֵה, שנולדה למֶלַאנִיפֵּה, בת הקנטאור כַיירוֹן. ארנה הייתה אמו של איולוס השלישי, מזרעו של האל פוסיידון.
איולוס בן היפוטס.
קשה לעיתים להבחין בין איולוס השני והשלישי, שכן דמויותיהם נתערבבו זו בזו כבר בכתביהם של הסופרים הקדמונים. במקום אחד בספרו כותב דיודורוס, כי איולוס השני היה בנם של היפוטס ומלאניפה, נכד למימס (בנו של איולוס הראשון), ובתו ארנה היא אמו של איולוס השלישי, בן פוסיידון. בפסקה אחרת בחיבורו הוא קורא לאיולוס השלישי בן היפוטס.
איולוס בן פוסידון.