על פי מידע מהכנסייה המורמונית וממדינת יוטה, 53% מהתושבים במחוז סולט לייק בשנת 2004 הם מורמונים. בשנת 2012 אחוז האוכלוסייה המורמונית במחוז ירד ל-51%.
גאוגרפיה ואוכלוסין.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, אזור המחוז הוא 2,090 קמ"ר, אשר מתוכם 1,920 יבשה ו-170 מים. המחוז גובל בימת המלח הגדולה.
לפי מפקד אוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2010, היו במחוז 1,029,655 תושבים, 343,218 משקי בית ו-291,686 משפחות, צפיפות האוכלוסייה הייתה 791 נפש לקמ"ר. היו 364,031 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 279 לקמ"ר. החלוקה לגזעים במחוז היא: 81.2% לבנים, 1.59% שחורים ואפרו-אמריקאים, 0.89% אינדיאנים, 3.3% אסיאתים, 1.53% פאסיפים, 8.35% מגזעים אחרים ו-3.14% משני גזעים או יותר.
ערים במחוז.
כיום יש במחוז 15 ערים
הישרדות אימה
הישרדות-אימה היא תת-סוגת משחקי וידאו של משחקי פעולה בהשראת ספרות האימה, אשר מתמקדת בהישרדות השחקן. בעוד ניתן למצוא לחימה במשחקים אלו, היא עלולה להיות שונה ממשחקים אחרים בכך שהשחקן עלול לחוש חלש יותר בשל הגבלות בתחמושת, בריאות, מהירות וכו'. חקירת האזור היא חלק משמעותי גם כן מהמשחקיות, כמו גם פתירת חידות שונות. במשחקים אלו ניתן למצוא ייצוג ברור לסגנון האימה באווירה האפלה ובתקיפות מהירות וחזקות שנועדות להבהיל.
המונח "הישרדות-אימה" שימש לראשונה בהוצאה היפנית המקורית של Resident Evil ב-1996, שלקח השראה ממשחקי אימה קודמים כמו Sweet Home מ-1989 ו-Haunted House. מאז השם נטבע עבור משחקים בעלי משחקיות דומה. ב-2005 חל שינוי בסוגה כאשר במשחק Resident Evil 4 החלו לשלב יותר ויותר מאפיינים ממשחקי הפעולה והיריות בגוף ראשון ושלישי. צעד זה גרם לפיצול הדעה הכללית לגבי שם הסוגה, כאשר הוצע רבות לפצל את הסוגה למשחקי "הישרדות-אימה" ומשחקי "אימה-פעולה". בדרך זו או אחרת, ניתן לראות בבירור את סוגת האימה בשני סוגי המשחקים.
משחקיות.
בסוגה זו ניתן למצוא מגוון סגנונות של משחקיות המשתמשים בעלילה ובאווירה מטילת אימה. בין הסגנונות ניתן למצוא בעיקר: פעולה, יריות בגוף ראשון, יריות בגוף שלישי ופלטפורמה. בין הסוגות השונות הבדלים במאפיינים בסיסיים, אך משחקי האימה חולקים ביניהם מאפיינים דומים.
אווירה קודרת.
האווירה במשחקים אלו היא גורם משפיע וחשוב להגדרת הסוגה. בעוד ניתן למצוא משחקים צבעוניים, בהירים ועליזים בסוגות השונות, משחקי האימה נוקטים לרוב בבחירת סביבות קודרות וחשוכות, כמו גם עלילה מאיימת שנועדה להפחיד ולהתל בשחקן - כפי שניתן למצוא בספרות האימה. האווירה מתבטאת בסגנון העיצוב של המשחק - החל מאויבים מעוותים ועד לשחקן חבול ופצוע. ניתן לחוש בה גם בעיצוב השמע שכולל מוזיקה שקטה או חוסר מוזיקה בכלל. אותה האווירה נועדת להשרות לשחקן תחושה תמידית שדבר מה אינו כשורה, ומהווה בסיס לאותן התקיפות המבהילות.
הגבלות.
במשחקי האימה המטרה היא לגרום לשחקן להרגיש חשוף, חסר הגנות ומפוחד כמו בהישרדות אמיתית. על מנת להשרות תחושה זו לרוב רמת התחמושת והבריאות של השחקן מוגבלות, כמו שאר משאבים. בין המשחקים בתחום ישנם הבדלים ברמת ההגבלות על מנת לנסות ולהתאים באופן מיטבי את רמת הקושי ותסכול השחקן, כך שיישאר האיום ההישרדותי אך המשחק עדיין יהיה מהנה לשחקן.
אלימות.
במשחקים אלו לרוב מוטמעת אלימות כבסיס כל הפעולה. באלימות זו משולבים לעיתים קרובות יצורים מוטנטיים בעלי מאפיינים גופניים רבים שנועדים לגרום לתחושת גועל לצופה בהם. אותה האלימות מתבטאת לרוב גם בשפה גסה ודם רב. על אותה האלימות נמתחת לעיתים קרובות ביקורת מצד גורמים רבים ושונים - שקוראים להפסקת מכירת משחקים אלו, או לאכיפת מגבלות הגיל שעליהם.
היעלמות הסוגה.
עם יציאת המשחק המוביל בתחום Resident Evil 4 ב-2005, ניתן היה לראות שינויים רבים באופן המשחקיות. עיתונאים רבים ושחקנים הכריזו על כך כ"מות הסוגה" ועל היכחדותה ופינוי המקום לסוגת "אימת פעולה". אך לאחרונה, עם משחקים כמו DayZ, Pacify, "בנדי ומכונת הדיו", סדרת "אאוטלסט" ו-Maere, ניתן לומר שמשחקי המחשב חוזרים לתחום.
ילנה אוברזצובה
ילנה אוברזצובה (ברוסית: Еле́на Васи́льевна Образцо́ва; 7 ביולי 1939 - 12 בינואר 2015) הייתה זמרת אופרה רוסיה. שרה בתפקידים ראשיים, תחילה בברית המועצות באופרה של סברדלובסק ובבולשוי תיאטר, ובהמשך ברחבי אירופה ובארצות הברית. על פעילותה בתחום השירה זכתה במספר עיטורים רוסים וסובייטיים כולל גיבור העמל הסוציאליסטי, וקיבלה את פרס לנין.
ביוגרפיה.
ילנה אוברזצובה נולדה בלנינגרד לאב מהנדס. את תחילת מלחמת העולם השנייה עברה בלנינגרד הנצורה ורק בשנת 1943 פונתה לאזור וולוגדה. מייד לאחר הרחקת הנאצים מפרברי העיר חזרה משפחתה ללנינגרד. אוברזצובה למדה שירה במועדון לשירה של הפיונרים. בשנת 1954 הועבר אביה לעבודה בטגנרוג. בעיר זו למדה אוברזצובה בבית הספר למוזיקה. בשנת 1957 התקבלה למכללה מוזיקלית בעיר רוסטוב על דון. בשנת 1958 עברה למכינה ליד הקונסרבטוריון של לנינגרד. בשנת 1963, עוד בהיותה סטודנטית הופיעה אוברזצובה על במת תיאטרון בולשוי.
בשנת 1964 לאחר סיום הלימודים בלנינגרד התקבלה אוברזצובה ללהקת תיאטרון בולשוי, והתבלטה כבר בהופעתה הראשונה באיטליה. בשנת 1975 נסעה להקת בולשוי לסדרת הופעות בארצות הברית. בסבב הופעות זה זכתה אוברזצובה להצלחה אדירה והתבססה ככוכבת ברמה עולמית.
ילנה אוברזצובה השתתפה במספר פסטיבלים, כולל פסטיבל זלצבורג.
בשנים 1973–1994 לימדה בקונסרבטוריון של מוסקבה.
בשנת 2003 השתתפה אוברזצובה בהופעות ג'אז בהם שרה יצירות של ג'ורג' גרשווין, דיוק אלינגטון ועוד.
בשנים 2007–2008 עמדה אוברזצובה בראש תיאטרון מיכאילובסקי בסנקט פטרבורג.
נפטרה ב-12 בינואר 2015 בלייפציג שבגרמניה כתוצאה מאי ספיקת לב.
מרק טרטור
ארנולד פיק
ארנולד פיק (בגרמנית: Arnold Pick, 20 ביולי 1851 ולקה מזז'יצ'י, מוראביה - 4 באפריל 1924 פראג) היה רופא פסיכיאטר ונוירולוג צ'כי, יהודי יליד מוראביה.
קורות חיים.
ילדות וצעירות.
ארנולד פיק נולד ב-1851 במשפחה יהודית בעיירה ולקה מזיז'יצ'י (בגרמנית - גרוס מזריץ') שעל נהר ייהלבה במוראביה, אז באימפריה האוסטרית. היה בנם היחיד של היינריך פיק ושל פרנציסקה פיק, בת למשפחת בר (Beer) מן הרובע היהודי של טשביץ'.
בני פיק חיו כדיירי משנה בבית בפינת הרחובות זמייצקה והורנומייסטסקה בחלק "הנוצרי" של ולקה מזיז'יצ'י
פיק גדל באווירה תרבותית דו-לשונית: דיבר גרמנית בבית ולמד בשפה הצ'כית בבתי הספר, כולל בגימנסיה של ייהלבה.
סיים לימודי רפואה באוניברסיטת וינה והיה עוזרו של הנוירולוג תאודור מיינרט (1833-1892) עוד בעת לימודיו, קיבל פיק ממיינרט, שהיה גם מורם של פרויד ושל וורניקה, ידע סולידי בתחום האנטומיה של מערכת העצבים.
הקריירה הרפואית והאקדמית.
אחרי קבלת התואר דוקטור ברפואה 1875 היה פיק למשך כחצי שנה עוזרו של וסטפאל (1890-1833) בבית החולים "שאריטה" ברלין. באותה מחלקה התוודע גם לקארל ורניקה (1905-1848). שניים אלה השפיעו על מחקריו הראשונים בתחום האפזיה. בשנת 1875 עזב פיק את ברלין כדי לעבוד כרופא במוסד הממלכתי (הדוכסי) לחולי נפש בווהנן (Wehnen), בדוכסות אולדנבורג בצפון גרמניה (כיום בית החולים הממלכתי בווהנן). מוסד זה היה מעורב מאוחר יותר, בימי שלטון הנאצים, ביישום מדיניות "המתת החסד" והעיקור של אוכלוסיות שנחשבו ל"בנות גזע נחות" או "חסרות תועלת".
בהמשך נקרא פיק לעבוד במוסד הידוע כ"קתרינקה" במנזר קתרינה הקדושה בפראג. בשנת 1878 התמנה למרצה (דוצנט) בפסיכיאטריה ובשנת 1877 - לנוירולוגיה - באוניברסיטת פראג. בשנת 1880 מונה למנהל המוסד הממלכתי לחולי נפש בדובז'אן ובשנת 1886, בגיל 35, קודם לתפקיד פרופסור ומנהל קליניקה פסיכיאטרית של האוניברסיטה הגרמנית של פראג, תפקיד שבו כיהן עד שנת 1921 כשיצא לגמלאות. בעת פעילותו בפראג נאלץ להתמודד עם מלחמת השפות והמתחים הבין-אתניים בין הקהילות הצ'כית והגרמנית בעיר שהעיבו לעיתים על העבודה במוסדות האקדמיים ובבתי החולים. פיק זכה בכל זאת להערכה רבה. הוא גילה מיומנות יוצאת דופן בלתקשר עם חולים במצב פסיכוטי ושל קיהיון והצטיין בראיונותיו הקליניים. בשנת 1887 התקבל כחבר באקדמיה לאופולדינה.
למרות שסבל בגלל ירוד ואבנים בדרכי השתן, המשיך להיות פעיל מקצועית גם אחרי פרישתו בשנת 1921.
פיק נפטר בגיל 73 בפראג בשנת 1924 מאלח דם כתוצאה מזיהום בדרכי השתן אחרי שעבר ניתוח שלפוחית השתן.
במהלך פעילותו התכתב פיק רבות עם חוקרים ידועים אחרים בתחום מדעי הנוירו-פסיכיאטריה, כגון ז'.ז'. דז'רין, פייר מארי, הנרי הד, ג'ון היולינגס ג'קסון, ארנסט פון שטרימפל ואחרים. כמו כן נמצא ביחסי ידידות עם הפילוסוף פרידריך יודל, הפיזיקאי ארנסט מאך, הפילולוג האוסטרי אוגוסט זאואר והמשפטן יוהאן גילשפך.
ארנולד פיק היה חובב מוזיקה ובעל ספרייה גדולה, ונהנה במיוחד לקרוא ביצירות גתה וקרלייל.
פיק השאיר אשה, מריה לבית שטראסר, איתה התחתן בשנת 1881. אמו נפטרה לפני נישואיו. היו לו עוד שלושה אחים למחצה -ארנסט (ארנושט) אוגוסט, לודוויג ורוברט ואחות למחצה - קרולינה קרלה פוהרמן מנישואיו השניים של אביו עם לאונטינה פארנקל.
לארנולד פיק נולדה בת, מריאנה (1943-1882), לימים נשואה ללוונשטאם.
בשנת 1942 היא נשלחה על ידי הנאצים למחנה טרזין, בו מתה בפברואר 1943. לפחות אחת משתי נכדותיו (אליזבת (ילידת 1908) ומריה), מריה לוונשטאם (1942-1910), נספתה בשואה בשנת 1942 במחנה ההשמדה מאלי טרוסטינץ.
תרומותיו למדעי הרפואה.