המוטו של הצבא היווני "Eleútheron tò Eúpsychon" ("החופש נובע מגבורה") לקוח מ"תולדות המלחמה הפלופונסית" של תוקידידס. סמל הצבא הוא עיט דו-ראשי ובמרכזו צלב יווני.
משימה.
משימות העיקריות להגן על עצמאותה הלאומית ושלמותה הטריטוריאלית של המולדת, להרתיע איומים או תוקפנות נגד המדינה, לנהל משברים ביעילות, ואם ההרתעה נכשלת, לבצע את הפעולות הדרושות על מנת להגן על שלמות השטח הלאומי ולהשיג את היעדים הלאומיים.
הצבא היווני גם משתתף בכוח תגובה מהירה של האיחוד האירופי.
בעתות שלום תפקידי הצבא כוללים:
היסטוריה.
היסטוריה מוקדמת – ראשית המאה ה-19.
הצבא הוקם על בסיס יחידות שהקימה הממשלה הזמנית היוונית במהלך מלחמת העצמאות היוונית (1821–1829). במאי 1825 התקבל החוק הראשון בנושא גיוס, והפיקוד על כל הכוחות הסדירים הופקד בידי הקולונל הצרפתי שארל פבייה. במהלך השנים הראשונות הללו, השפעת הצרפתים פשטה על הצבא הסדיר של יוון, בטקטיקות ובמראה החיצוני, מכיוון שרוב המדריכים היו צרפתים.
הממשל של יואניס קפודיסטריאס (1828–1831) ארגן את הצבא מחדש: הוקמה מזכירות לענייני הצבא, הצי והאקדמיה הצבאית, נוסד חיל ההנדסה והכוחות הלא סדירים אורגנו בגדודי חיל רגלים קלים. לאחר רצח קפודיסטריה בשנת 1831 הצבא הסדיר חדל מלהתקיים. המלך הראשון של הממלכה היוונית העצמאית החדשה, הנסיך הבווארי אוטו, בסיוע כוח גרמני בן 4,000 איש, הקים מחדש את הצבא הסדיר ופיזר את הכוחות הלא סדירים שהשתתפו במלחמת העצמאות. הרפורמות הגדולות הראשונות נערכו בשנת 1877. בין היתר הוא אורגן באוגדות וחטיבות, הונהג גיוס חובה, הוקמו בתי ספר חדשים וקצינים יוונים נשלחו לחוץ לארץ ללימודים.
הצבא הופעל לראשונה ביולי 1880 – אפריל 1882 לאחר שיוון סיפחה את תסליה, ושוב בספטמבר 1885 – מאי 1886, אז סיפחה בולגריה את רומליה המזרחית. הנטל הכספי הגדול של תקופות הגיוס הארוכות מיצה את האוצר הציבורי ובלם את תהליך הרפורמה. התוצאה הייתה שהצבא לא היה מוכן לחלוטין עם פרוץ מלחמת יוון-טורקיה בשנת 1897 והכוחות העות'מאניים העליונים מבחינה מספרית, מאורגנים יותר, מצוידים ומובילים הדפו את הכוחות היוונים דרומה מתסליה.
עשור המלחמות: 1912-1922.
תוצאות המלחמה הובילו לרפורמות חדשות: תקנון ארגון הצבא החדש הוצא בשנת 1904, בוצע רכש תותחים ורובים מתקדמים ונופקו מדים חדשים. הממשלה החדשה של אלפתריוס וניזלוס הזמינה כוח משימה צרפתי להכשרת הצבא היווני. בהשגחתו אימצו היוונים את אוגדת החי"ר המשולשת כמערך העיקרי שלהם, אך חשוב מכך, שכלול מערכת הגיוס איפשר למדינה לגייס מספר גדול בהרבה מכפי שהיה בשנת 1897: בעוד שהערכות עמדו כוח מגויס של כ־50,000 איש, הצבא הציב בסופו של דבר 125,000 איש ועוד 140,000 במשמר הלאומי ובמילואים.לאחר הניצחון במלחמות הבלקן המדינה הכפילה את שטחה. לאחר מחלוקת בין המלך קונסטנטינוס וראש הממשלה אלפתריוס וניזלוס הצטרפה יוון בשנת 1917 למדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה.
לאחר הניצחון סיפחה יוון את תראקיה, העמידה כוחות צבא באסיה הקטנה, והחלה את מלחמת יוון-טורקיה (1919-22) שהסתיימה בתבוסה.
מלחמת העולם השנייה.
המדינה הצטרפה למלחמת העולם השנייה לצד בעלות הברית באוקטובר 1940, כאשר הדיקטטור יואניס מטאקסס דחה אולטימטום איטלקי מאת מוסוליני. במלחמת איטליה–יוון, הצבא היווני הדף את הצבא האיטלקי וכבש חלקים גדולים מדרום אלבניה, אך לאחר הפלישה הגרמנית וכיבוש יוון בידי הנאצים, שולב הצבא בכוחות מדינות הציר.
לאחר המלחמה סיפחה יוון את האיים הדודקאנסיים אך עד מהרה הקיטוב הפוליטי הוביל למלחמת האזרחים ביוון.
מערכות.
מלחמת האזרחים ביוון (1946–1949)
ארגון.
זרועות לחימה ותמיכה.
הצבא מורכב מארמיות וחילות: הארמיות כוללות את היחידות הלוחמות: חי"ר, שריון וארטילריה ואת יחידות התמיכה הקרבית: הנדסה, קשר וחיל האוויר של צבא. החילות מספקים את התמיכה הלוגיסטית.
אף על פי שעדיין קיימות אוגדות מתמרנות, הצבא מאורגן בעיקר בחטיבות המורכבות על פי הדגם של נאט"ו משלושה גדודים מתמרנים, גדוד ארטילריה, וגדוד תמיכה.
פיקודים.
ארבעה פיקודים מפקחים על כל יחידות הצבא:
ציוד.
ציוד צבא יוון מורכב ברובו משילוב של כלי נשק מיובאים מאירופה וארצות הברית, וכן ממספר מצומצם של מערכות מתוצרת מקומית, במיוחד ספינות ימיות; גרמניה היא הספקית המובילה של מערכות נשק ליוון מאז 2010, ואחריה צרפת וארצות הברית; התעשייה הביטחונית של יוון מסוגלת לייצר ספינות ימי ותתי מערכות נלוות (הערכת 2019).
כוח אדם.
בצבא היווני שלושה מגזרי כוח אדם: מגויסים, אנשי קבע ומתנדבים. כ־90,000 בשרות פעיל, מתוכם 30,000 מגויסים. גברים בגילאים 18–45 חייבים בשרות צבאי של 9 חודשים. אזרחים המשתחררים משירות פעיל עוברים ליחידות מילואים. גברים בין הגילאים 18–60 המתגוררים באזורים רגישים אסטרטגית עשויים להידרש גם להשתתף במשמר הלאומי. במהלך גיוס כללי מספר המתגייסים עשויה לעלות על 180,000.
מרבית הקצינים המקצועיים בוגרי האקדמיה הצבאית אוולפידון באתונה ( "Στρατιωτική Σχολή Ευελπίδων") והאקדמיה הצבאית של קציני החיל בסלוניקי ("Στρατιωτική Σχολή Αξιωματικών Σωμάτων").
ארמון האינווליד
מוזיקה של הטרצ'נטו
המוזיקה של הטרצ'נטו הוא כינוי למוזיקה שנוצרה בתקופת ימי הביניים המאוחרים באיטליה. סגנון זה היה חלק מההישגים האמנותיים המרשימים האחרים באיטליה של תקופה זו, וביטא ניסיונות לשימוש בצורות ביטוי חדשות במוזיקה, כמו גם באמנויות האחרות; במיוחד בשימוש בשירה חילונית ובלהג המקומי, האיטלקית. ייתכן לפיכך כי ניתן להחשיב את סגנון המוזיקה של הטרצ'נטו כתופעה של תקופת הרנסאנס; עם זאת, הסגנון והשפה המוזיקליים היו קרובים יותר לאלה של ימי הביניים המאוחרים ומוזיקולוגים מחשיבים בדרך כלל את הטרצ'נטו כסוף תקופת ימי הביניים. משמעות המונח "טרצ'נטו" באיטלקית היא המספר 300, אבל הכוונה היא ל"שנות האלף-שלוש-מאות", כלומר, לשנות המאה ה-14. פריחת מוזיקת הטרצ'נטו התקיימה בסוף המאה ה-14 וסגנון הטרצ'נטו כולל גם מוזיקה שנוצרה עד לשנות ה-20 של המאה ה-15.
שבועת האחים ההורטים
ארמון טוקיו
רוצ'סטר
רוצ'סטר (באנגלית: Rochester) היא עיר במחוז מונרו שבמדינת ניו יורק, ארצות הברית, דרומית לימת אונטריו. אזור המטרופולין של רוצ'סטר הוא הכלכלה השנייה בגודלה במדינת ניו יורק, אחרי העיר ניו יורק. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 היא הייתה ידועה בכינוי "מרכז התמונות העולמי" מתוקף היותה מרכז של תעשיית האופטיקה העולמית שבה הוקמו ופעלו החברות קודאק, זירוקס וקורנינג. בעבר היא הייתה ידועה בכינויה "עיר הקמח" ולאחרונה בכינוי "עיר הפרחים". כמו כן, רוצ'סטר היא עיר המחוז של מחוז מונרו.
נכון ל-2020 אוכלוסייתה של רוצ'סטר מונה כ-211,328 תושבים, והיא העיר הרביעית בגודלה במדינת ניו יורק, אחרי ניו יורק סיטי, באפלו ויונקרס. היא נמצאת במרכז אזור מטרופולין גדול יותר שכולל חלקים מעבר למחוז מונרו, ובהם מחוז ג'נסי, מחוז ליווינגסטון, מחוז אונטריו, מחוז אורלינס ומחוז וויין. אזור זה מונה כיום כמיליון תושבים.
בעיקר קיימת קהילה יהודית גדולה ופעילה המונה כ-30,000 חברים המפעילה 14 בתי כנסת, מרכז קהילתי ובית ספר פרטי יהודי רוב הקהילה היהודית מתגוררת מדרום למרכז העיר, בפרברים ברייטון ופיטספורד.
ראש העיר הנוכחית של רוצ'סטר היא לאוולי א. וורן.
קוניגסברג
אולגה, מלכת יוון
אולגה, מלכת היוונים
מוצר
בכלכלה, המונח מוצר מתאר סחורה או שירות שיש להם שווי כספי; בדרך כלל סחורה או שירות אשר עברו עיבוד אנושי ותהליכי ייצור הקשורים לידע ולתנאים התרבותיים והחברתיים של הייצור.
בתעשייה וחקלאות מוצר הוא תוצאה אחידה של תהליך ייצור היכול להשתנות (כמו נעליים), בניגוד לתוצר בו תהליך הייצור אחיד והתוצאה יכולה להשתנות (כמו עגבניות).
בתחום השיווק, מוצר הוא כל דבר אשר ניתן להציע לשוק ואשר יספק את צורכי השוק. בתחום הייצור והתעשייה, נרכשים מוצרים כחומרי גלם (או מיוצרים בהליכי מיחזור) ונמכרים כסחורה מוגמרת. מצרכים הם בדרך כלל חומרי גלם (כמו מתכות ותוצרים חקלאיים), אבל מצרך יכול להיות נגיש גם לצרכן בשוק החופשי. השימוש כיום במונח "מוצר" נרחב וכולל תחומים שאינם יצרניים גרידא, כמו בשירות הציבורי, שבו ה"מוצר" עשוי להיות נתונים או מידע (החלטות, וכו').
במקרו כלכלה, "תוצר" הוא מונח המתאר את מכלול המוצרים שיוצרו במשק מסוים.
קרל אלכסנדר מווירטמברג
1952 בישראל
שנת 1952 הייתה השנה הרביעית לקיום המדינה. במוקד השיח הציבורי עמד בין היתר הסכם השילומים עם גרמניה המערבית, אשר עליו נמתחה ביקורת עזה;
פוליטיקה וממשל.
לאחר פטירתו של חיים ויצמן בנובמבר, התקיימו בדצמבר הבחירות לנשיאות ונבחר יצחק בן-צבי כנשיא השני של מדינת ישראל (קודם לכן הציע דוד בן-גוריון את התפקיד לאלברט איינשטיין, שסירב לקבלו). באותו חודש הציג בן-גוריון בפני הכנסת את ממשלת ישראל הרביעית. לוי אשכול מונה ביוני לתפקיד שר האוצר, תפקיד בו יחזיק 11 שנים נוספות.
פילוג במפ"ם: לאחר שמשה סנה ואנשי האגף השמאלי של המפלגה מסרבים לגנות את משפטי פראג ובעיקר את מעצרו של איש מפ"ם מרדכי אורן, פורש סנה ומקים את סיעת השמאל, אשר לימים התאחדה עם מק"י. על רקע המשפטים מקימים מספר יוצאי לח"י את המחתרת מלכות ישראל ובפברואר 1953 התרחש פיצוץ בצירות הסובייטית בתל אביב, בו נפגעת רעיית הציר. למרות התנצלותה של ישראל, מנתקת ברית המועצות את יחסיה עם ישראל. בנוסף, שאול אביגור מקים את לשכת הקשר ליהודי ברית המועצות, על מנת ליצור קשר חשאי עם יהדות מסך הברזל.