"רשות הפעולה" היה ארגון קיצוני, שהסתמך באופן מלא על תמיכה עיראקית. חוליית המחבלים שיצאה להתנקש בנוסעי אל על במינכן, כינתה את עצמה "יחידת עומר סירטאווי" על שמו של אחיו של עיסאם, טייס שנהרג שנה קודם לכן.
התנהלותם של המחבלים הייתה חובבנית ביותר, הם נראו לחוצים ביותר, ולא תפקדו כראוי. אחד מהם ניסה לברוח מהמקום עוד במהלך ההתקפה, והשני לא הצליח לתפעל את אקדחו. הלמוט גייסלר ראש המטה המיוחד לחקירת שלוש פרשיות הטרור שהתרחשו בפברואר 1970 במינכן, מסר כי המחבלים מעולם לא טסו במטוס, ואף לא היו מודעים לנוהלים המחייבים נוסע טרם עלייתו למטוס.
גם חנה מרון מסרה בעדותה, כי המחבלים נראו מבוהלים ומבולבלים.
חטיפות לצורך מיקוח.
המחבלים נעצרו בגרמניה, והיו צפויים להיות מואשמים ברצח, ובניסיון לרצח. המשפט נדחה מספר פעמים, תוך ביקורת ציבורית על סחבת ונקבע לסתיו 1970. לבסוף שוחררו המחבלים בעסקת חילופי שבויים לאחר חטיפת המטוסים לשדה דוסון.
יהונתן אייבנשיץ
דמי משמרת
דמי משמרת הוא כינוי נפוץ לעמלה שנגבית על ידי בנק על ניהול תיק השקעות, שהחל משנת 2000 נקראת "דמי ניהול חשבון ניירות ערך". שם העמלה הוא שריד היסטורי לתקופה בה בנקים שמרו על ניירות ערך פיזיים בכספת והעמלה היוותה תשלום על שירות השמירה. הכינוי "דמי משמרת" עדיין בשימוש רחב, אולי מכיוון שדמי ניהול הם מונח רחב.
העמלה נגבית באופן יחסי כאחוז משווי תיק ניירות הערך של הלקוח. העמלה המקסימלית מפורסמת בתעריפון הבנק וניתנת למשא ומתן, בין השאר בהתאם להיקף הפעילות של הלקוח ולגודל התיק. על פי דיווח בנק ישראל לשנת 2020 גובה העמלה השנתית הממוצעת לתיק בשווי של 100 עד 200 אלף שקלים עומד על בין 0.13% בבנק הזול ביותר ל-0.61% בבנק היקר ביותר.
בשנת 2020 עמלה זו הכניסה לכלל הבנקים 1.8 מיליארד שקל, שליש מסך הכנסות הבנקים בעמלות.
לפי מחקר של בנק ישראל מ-2015 קיימים פערים משמעותיים בין דמי המשמרת הנקובים בתעריפון הבנק לבין אלו המשולמים בפועל על ידי לקוחות הבנק.
עמוס בן-ורד
עמוס בן-ורד (16 בפברואר 1927 – 8 ביולי 2022) היה עיתונאי ישראלי, שעבד כעיתונאי בעיתון "הארץ" בשנים 1954–1994 וכשדר רדיו וטלוויזיה. שימש יו"ר אגודת העיתונאים בירושלים בשנים 1966–1968 וזכה בפרס משרד הביטחון ומשרד החינוך על כתבתו אודות כיבוש הכותל בשנת 1967,ניהל את סוכנות הידיעות הבין-לאומית יט"א (הסוכנות הטלגרפית היהודית) בירושלים בשנים 1970–1972 ושימש כעורך ראשי של העיתון "Zionist Record" בדרום אפריקה בשנים 1972–1974. היה שדר ראשי בערוץ 33 - שידורי הכנסת של רשות השידור בשנים 1994–2003.
ביוגרפיה.
יליד המבורג שבצפון גרמניה, נולד בשם הארלד עמוס רוזנבאום בפברואר 1927. עבר עם משפחתו לבולגריה בשנת 1933, וב-1939 יצא עם המשפחה על אניית המעפילים "רודניצ'אר" לעבר ישראל. ה"רודניצ'אר" העלתה את נוסעיה לסירות קטנות מחוץ לתחום המים הטריטוריאליים של א"י ומשם הם הגיעו לחוף תל אביב, מצפון לתחנת רדינג. משם הועבר עם שאר הילדים-המעפילים למוסד הילדים בתל-ליטוינסקי (היום "תל השומר"), שבו שהה עד 1941, אז עבר לירושלים והצטרף למשפחתו ועבד בתור חשמלאי.
עם הכסף שחסך נרשם ללימודים תיכוניים, אותם עשה כתלמיד אקסטרני באוניברסיטת לונדון ובסופם קיבל תעודת בגרות מטעם האוניברסיטה. בן-ורד התקבל לעבודת פקידות בצבא הבריטי, ליחידה בה שרתו פקידים יהודים וערבים בצד חיילים אנגלים.
ב-1947 עבר בן-ורד לעבוד בסוכנות הידיעות רויטרס בירושלים, ועבד כמפענח "hell-schreiber" (פענוח כתב חסר, ללא אותיות ניקוד, בצמצומים ובראשי-מילים) והפיכתם למילים מלאות באנגלית תקנית, במטרה להעביר את המידע לכל העיתונים שהופיעו בירושלים, העברית והערבית (כ-22 עיתונים).
דרכו בתקשורת.
ב-1948 עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס בן-ורד לצה"ל ובין היתר נלחם במעבר מנדלבאום שבירושלים והיה בין שני הלוחמים האחרונים שנשארו בחיים בקרב זה. הוא שירת בצבא כשנה ורבע ועם שחרורו חזר לסוכנות הידיעות רויטרס בירושלים המערבית לשדר מבניין קול ישראל, שם השתלב בן-ורד בשידורים, בקריינות לשידורי מוזיקה ותסכיתים, ואט-אט לקריינות כללית. היה גם עוזר של עורך הלשון בתחנה. (ספר: "קול ישראל" בעריכת איזי מן).
בבניין השכן התקיימו באותה תקופה שידורי "קול ציון לגולה", שפנו ליהדות העולם, בהפקת ההסתדרות הציונית העולמית ובשיתוף משרד ההסברה הישראלי.
בשלוש השנים שעברו מאז מלחמת העצמאות למד בן-ורד באוניברסיטה היחידה בארץ באותה תקופה, האוניברסיטה העברית. למד לתואר במדע המדינה ואת שנתו הראשונה הקדיש להשלמת הידע שלו בעברית. מוריו לעברית היו שאול ברקלי מחבר "לוח השמות השלם" ו"לוח הפעלים השלם", הסופר דב סדן, אילנה גרבל שעסקה בלשון הדיבור, ושמעון הלקין, מורה לספרות ולשירה. במהלך לימודיו החל ללמד עברית עולים חדשים ומאזינים בחו"ל באמצעות תחנת השידור "קול ציון לגולה".
במקביל ללימודיו חזר לשרת בצה"ל בחיל מודיעין בשירות קבע, בשל הידע שלו בשפות רבות, (גרמנית, בולגרית, עברית, אנגלית וצרפתית) ועבר קורס קצינים.
עם שחרורו בגיל 27 התקבל בן-ורד למערכת עיתון "הארץ". עבד ככתב מקומי בירושלים, ובהמשך ככתב פרלמנטרי וכתב מדיני. הוא היה מסגני עורך העיתון והרבה לעסוק בענייני הלשון העברית החביבה עליו. בין השאר, המציא את המילה "מסוק", כאשר חיפשו תחליף עברי למילה הליקופטר. שנות עבודתו ב"הארץ" לא היו רצופות.
בשנים 1963–1964 למד בבית הספר הגבוה לעיתונאות של אונסקו בעיר שטרסבורג שבצרפת ועם שובו לירושלים מונה למנהל סוכנות הידיעות היהודית הבין לאומית יט"א (הסוכנות הטלגרפית היהודית).
בשנים 1970–1972 עבד כעורך ראשי של העיתון " Zionist Record", החשוב מבין שלושת העיתונים היהודיים בדרום אפריקה.
בשנת 1985 בספר השנה של האנציקלופדיה "בריטניקה לנוער" כתב פרק בנושא הכנסת: "מפלגות וגושים בישראל 1984-1949", זאת בשל היכרותו מרובת השנים עם התחום הפרלמנטרי בישראל.
בשנת 1991 היה כתב חוץ בלונדון של עיתון "הארץ" במשך שנתיים.
עם צאתו לגמלאות מעיתון "הארץ" החל לשדר בטלוויזיה בערוץ 33 (ערוץ הכנסת), שהיה חלק מרשות השידור במשך 10 שנים, ותוך זמן קצר הפך לשדר ראשי בערוץ, עד שהערוץ הפך ליחידה עצמאית. אז סיים את תפקידו ופרש לגמלאות.
בן-ורד התגורר בירושלים עם רעייתו בת-עמי, ולו שתי בנות ובן, וכן נכדים ונינים.
העלישוי
דני וילנב
דֵנִי וִילְנֵב (בצרפתית: Denis Villeneuve; נולד ב-3 באוקטובר 1967) הוא תסריטאי ובמאי קולנוע קנדי. זוכה שלושה פרסי ג'יני לבמאי הטוב ביותר על הסרטים מערבולת (2000), פוליטכניק (2010) והאישה ששרה (2011). בטקס פרסי אוסקר ה-89 היה וילנב מועמד לזכייה בפרס לבמאי הטוב ביותר על סרטו המפגש (2016).
סרטים נוספים שהביאו לפריצת דרכו כבמאי בעל שם עולמי הם שוברי הקופות אסירים (2013), סיקאריו (2015) ובלייד ראנר 2049 (2017).
ב-2021, וילנב חזר לז'אנר המדע בדיוני עם אפוס הפנטזיה-הרפתקאות הגדול, "חולית" המבוסס על ספרו של פרנק הרברט שכבר זכה לעיבוד קולנועי משנת 1984 מאת דייוויד לינץ'.
חיים אישיים.
וילנב נולד ב-3 באוקטובר 1967 בעיר הקנדית דוברת הצרפתית טרואה ריבייר אשר בקוויבק, ובבגרותו למד באוניברסיטת קוויבק במונטריאול. נשוי לטניה לפואנט, מפיקת סרטים תיעודיים, ואב לשלושה ילדים מקשר קודם.
יצירה קולנועית.
בתחילת הקריירה שלו ביים וילנב סרטים קצרים, ובשנת 1991, בהיותו בן 24, זכה בפרס "מרוץ אירופה-אסיה" (La Course Europe-Asie) מטעם תאגיד השידור הקנדי.
בשנת 2001 זכה לראשונה וילנב להכרה בינלאומית כאשר סרטו הארוך השלישי – מערבולת () – הוקרן בפסטיבלים רבים ברחבי העולם, זכה בפרס "הסרט הקנדי הטוב ביותר" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, וכן בחמישה פרסי ג'יני, ביניהם פרסים לסרט, לבימוי ולתסריט הטובים ביותר. בשנת 2009 יצא סרטו הרביעי פוליטכניק () המשחזר את הטבח באקול פוליטכניק בו נרצחו 14 סטודנטיות. גם סרט זה זכה בפרס "הסרט הקנדי הטוב ביותר" בפסטיבל טורונטו ובתשעה פרסי ג'יני, ביניהם פרסים לסרט, לבימוי ולתסריט הטובים ביותר.
סרטו האישה ששרה אותו כתב וביים בשנת 2010 זכה לשבחי המבקרים, קטף פרסים רבים (ביניהם שמונה פרסי ג'יני), והיה מועמד לפרס הסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי באפט"א. כמו כן נבחר הסרט לייצג את קנדה בטקס פרסי אוסקר ה-83 ואף זכה למועמדות לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. בשנת 2011 נבחר הסרט לאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר של השנה על ידי עיתון הניו יורק טיימס, ווילנב עצמו דורג על ידי מגזין וראייטי כאחד מעשרת הבמאים המבטיחים ביותר.
בשנת 2013 ביים בארצות הברית את מותחן הפשע אסירים, שהיה סרטו הראשון בשפה האנגלית. הסרט, בכיכובם של ג'ייק ג'ילנהול ויו ג'קמן, הפך לשובר קופות כשגרף למעלה מ-120 מיליון דולר בהקרנות ברחבי העולם, זכה לביקורות חיוביות והיה מועמד לפרסים רבים, ביניהם לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר.
לאחר עבודתם המשותפת ב'אסירים', חזר וילנב לשתף פעולה עם ג'ילנהול במותחן הפסיכולוגי אויב, המבוסס על ספרו של ז'וזה סאראמאגו האדם המשוכפל. הסרט דל התקציב זכה להכנסות צנועות של כ-3.4 מיליון דולר בסך הכול.
בשנת 2015 ביים את מותחן הפשע סיקאריו, בכיכובם של אמילי בלאנט, בניסיו דל טורו וג'וש ברולין. הסרט היה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן, וזכה להכנסות של כ-85 מיליון דולר ברחבי העולם.