אסון אולמי ורסאי היה אירוע שהתרחש בליל 24 במאי 2001 (ג' בסיוון תשס"א) באולמי השמחות "ורסאי" באזור התעשייה תלפיות בירושלים, בעיצומה של חתונת בני הזוג קרן ואסף דרור, סמוך לשעה 22:43 בלילה. רוב האורחים רקדו אז ברחבת הריקודים בקומה השלישית, שבה נערכה באותה עת החתונה, ולפתע קרס חלק גדול מרצפת הרחבה. 23 מאורחי החתונה נפלו אל מותם וכ־380 אורחים נוספים נפצעו. את החילוץ ואת הפינוי לאחר האירוע ניהל פיקוד העורף.
האסון הכה בהלם את הציבור בישראל, משום שהיה מן החמורים שבאסונות הבנייה בתולדות המדינה, ומשום שתועד במצלמת וידאו ושודר לאחר מכן ברשתות טלוויזיה בישראל ובעולם. מדינות שונות בעולם הציעו את עזרתן, אך בסופו של דבר נדחו ההצעות.
בעקבות האסון חוקקה הכנסת את חוק סיוע לנפגעי קריסת הרצפה באולמי ורסאי, התשס"ב–2002, שקבע כי תוקם ועדה מיוחדת בענייני הטיפול בנפגעי האסון ובפיצויים. בראש הוועדה עמד השופט אפרים לרון. כמו כן הוקמה ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט בדימוס ורדימוס זיילר, שתכליתה הייתה לדון בעניין בטיחות מבנים ומקומות המשמשים ציבור.
חקירת האירוע והמשפט.
חקירת האירוע שללה את האפשרות כי מדובר בפיגוע טרור, שכן רבים ממאות האורחים ששהו באותה עת בבניין העידו כי שיפועים מסוכנים ברצפת האולם הופיעו זמן מה לפני הקריסה. בחלוף הזמן עלתה השערה כי שיטת הבנייה "פל קל", שבה נבנתה הקומה, נושאת בחלק מהאשמה לקריסה, ובחקירה נמצאה סדרה ארוכה של כשלים ועבירות בטיחות חמורות שעברו אנשים שונים, אשר גרמה לבסוף לאסון הקטלני. עוד התברר כי שנה קודם לאסון התפרסמה כתבת תחקיר במוסף "7 ימים" של "ידיעות אחרונות", אשר חשפה את הסכנות בשיטת "פל קל". בתחקיר מאת שלמה אברמוביץ תוארו בין היתר מקרים שבהם קרסו תקרות שנבנו בשיטה.
הממצאים שהתבררו בחקירת האירוע:
באוקטובר 2004 הורשעו שלושת הבעלים של אולמי ורסאי, אברהם עדי, אורי ניסים ואפרים אדיב, בגרימת מוות ברשלנות ובחבלה ברשלנות. על כל אחד מהם נגזרו שנתיים וחצי מאסר בפועל. ערעורם של השלושה נדחה בבית המשפט המחוזי ובבית המשפט העליון, ולבסוף הם נדרשו להתייצב למאסרם ב־1 באוגוסט 2010. ממציא שיטת פל קל, המהנדס אלי רון, הורשע בדצמבר 2006 בגרימת מוות ברשלנות עם שלושת מהנדסי המבנה. על המהנדסים נגזרו 22 חודשי מאסר בפועל ועל רון ארבע שנות מאסר בפועל.
תביעות פיצויים.
חברת הביטוח "הראל" – שרכשה את עסקי חברת הביטוח "סהר-ציון", אשר ביטחה את האולם – סירבה לפצות את בעלי האולם על נזקיהם, בטענה שהפוליסה אינה מכסה נזקים אלה. בעלי האולם תבעו לדין את חברת הביטוח, ולאחר יותר מעשור נפסק כי הפוליסה מכסה נזקים שנגרמו למבנה ולתכולה וכן אובדן רווחים, אך לא שבר מכני, ועל חברת הביטוח לפצות את התובעים.
נכון ל־2016, למעלה מ־15 שנים לאחר האסון, טרם נגמרו דיוני פיצויי הנפגעים בבית המשפט.
בשנת 2017 ניתן פיצוי בשווי 70 מיליון ש"ח מעיריית ירושלים לנפגעי האירוע.
תביעה לפיצויים הוגשה גם נגד הטכניון, על חלקו באישור הבטיחות לשיטת פל קל. הטכניון הפעיל את פוליסת ביטוח האחריות המקצועית שלו, בחברות הביטוח "מגדל", "כלל" ו"הראל", ואלה שילמו בשנת 2015 את תקרת הביטוח שבפוליסה, עשרה מיליון דולר, בתוספת הוצאות בסך שני מיליון דולר.
הנצחה.
מול המקום שבו עמד הבניין בדרך בית לחם 150, שנהרס, נבנתה אנדרטה לזכר 23 ההרוגים באסון בפינת רחוב הקצין סילבר.
עוזי חיטמן כתב ושלומי שבת הלחין את השיר "הרי את מקודשת לי" לזכר הזוג ויקי כהן ומוטי בוטיל, שנהרג באסון.
שרית חדד החליטה עקב האסון כי לא תבצע עוד את השיר "לב זהב", שהושמע בזמן קריסת הרצפה.
סיירת (יחידה צבאית)
סיירת היא יחידה צבאית המתמחה בסיור, איסוף מודיעין קרבי, ניווט, תצפיות, לחימה בטרור, הכוונה והובלת הכוחות הלוחמים.
בצה"ל.
בחיל הרגלים, בכל חטיבה קיים גדוד סיור (גדס"ר) ובו פלוגת סיור (פלס"ר) שנחשבת לסיירת החטיבה עצמה. בשנים האחרונות חודשו חלק מהסיירות בחיל הרגלים. בחטיבת כפיר הוקמה סיירת חרוב החדשה שמבצעת פעילות לוט"ר ולש"ב מובחרת ביהודה, שומרון ועזה. גדוד הסיור של חטיבת גולני עבר שינוי דרסטי במבנה שלו ושמו שונה ל"סיירת גולני" (שם שבעבר יוחד לפלס"ר בלבד).
בחיל השריון, בחטיבות 7 ו-401 היו קיימות פלוגות סיור, המוכרות כפלס"ר שריון, עד לסגירתן ב-2021 והחלפתן בפלוגות חשיפה-תקיפה.
בחיל האיסוף הקרבי הלוחמים מבצעים פעולות סיור - עקב תפקידו המקצועי הייעודי של החיל באיסוף מודיעין קרבי. שני סוגי הלוחמים בחיל מכוונים לשני סוגי איסוף מודיעין בתצורה של סיירת: הלוחמים הייעודיים, שתפקידם לעסוק בפעילות מודיעין קרבי המכוונת לפתרון בעיה ספציפית בתחום הביטחון השוטף, ולוחמי יחמ"מ, שתפקידם איסוף מודיעין קרבי לצורך בניית בנק מטרות ומודיעין אופרטיבי עבור כלל צה"ל. שני סוגי הלוחמים יכולים לעבוד בתצורת סיירת בבט"ש ובמתאר אופרטיבי, אך מוקד העיסוק מותאם לגזרה ולהגדרת הלוחם כייעודי או כלוחם יחמ"מ.
בחיל ההנדסה הקרבית, בכל גדוד קיימת מחלקת סיור (מחס"ר), שבנויה ופועלת על אותה צורה כמו הפלס"ר אך באופן של צוותים. בנוסף, ביהל"ם - יחידת העילית ההנדסית של החיל - קיימת סיירת יעל המתמחה בסיור, איסוף מודיעין קרבי, חבלה התקפית וקומנדו הנדסי.
סיירת נודעת בצה"ל היא סיירת מטכ"ל - יחידת הסיור והקומנדו של אגף המודיעין.
בעבר פעלו סיירות פיקודיות:
בעקבות סיירת מטכ"ל, בסלנג הישראלי, המונח "סיירות" נהפך לכינוי לכל היחידות המובחרות, גם לאלה המיועדות לפעולות קומנדו. בעקבות זאת, יום מיונים ליחידות מובחרות במסגרת תהליך המיון והגיוס לצה"ל נקרא "יום סיירות", אף שהוא משמש גם יחידות שאינן סיירות.
בחיל הים - המונח סיירת מתייחס ליחידות סיור המרכיבות את פלגות הבט"ש.
יקינתון (מיתולוגיה)
יקינתון (ביוונית: Ὑάκινθος, תעתיק: היאקינתוס) היה נסיך יפה תואר במיתולוגיה היוונית, בנם של פיראוס, מלך מקדוניה, והמוזה קליאו. יקינתון נודע בעיקר כמאהבו של האל אפולו וכן בשל סופו הטרגי.
גרסה אחת על אודות מותו של יקינתון, המתועדת במטמורפוזות של אובידיוס, מספרת כי הוא נהרג בשגגה על ידי אפולו. לפי סיפור זה, אפולו ויקינתון שיחקו יחדיו בזריקת דיסקוס, עד שאפולו, מתוך רצון להרשים את מאהבו, זרק את הדיסקוס בכל כוחו. יקינתון רץ לתפוס אותו, אך הדיסקוס פגע בו, ופצע אותו אנושות. אפולו לא יכול היה להציל את הצעיר הגוסס, ויקינתון, בסופו של דבר, מת מפצעיו. האדס דרש את גופתו של יקינתון, אך אפולו סירב ויצר מדמו של יקינתון את פרח היקינתון, הקרוי על שמו. הדמעות שהזיל האל על הפרח בשעת היווצרו הפכו לעלי הכותרת הלבנים כעין הפנינה.
גרסה אחרת של הסיפור, שמתועדת למשל אצל לוקיאנוס מסאמוסאטה, פילוסטרטוס מלמנוס וסרוויוס, מספרת כי האשם במותו של יקינתון הוא זפירוס, אל הרוח המערבית. זפירוס היה גם הוא מאוהב ביקינתון, אך יקינתון לא השיב לו אהבה. כיוון שכך, בשעה שאפולו ויקינתון שיחקו יחדיו בדיסקוס, זפירוס, שקינא באפולו, נשב רוח, הטה את הדיסקוס ממסלולו, וגרם לו לפגוע ביקינתון ולהרגו.
ציורים שנשמרו על כדים מיוון העתיקה מראים את יקינתון וזפירוס כמאהבים. גם תמיריס היה מאוהב ביקינתון וסיפור אהבתם מתואר בביבליותקה של פסאודו-אפולודורוס כסיפור האהבה הראשון בין מאהבים גברים.
ישנן גם גרסאות בהן מתואר כי הפרח אותו יצר אפולו הוא לא זה המכונה בימינו יקינתון אלא פרח אחר, לדוגמת האירוס.
קטמין
קֶטמין (באנגלית: Ketamine) הוא סם הרדמה סינתטי. מאפייניו כסם הגורם לדיסוציאטיביות הפכו אותו לפופולרי בקרב ציבור צרכני הסמים הפסיכדליים. הסם מגיע למשתמשים לרוב ממרפאות וטרינריות המשתמשות בו כסם הרדמה או אלחוש. בישראל הסם נכלל בפקודת הסמים המסוכנים, אף שהוא נכלל ברשימת החומרים הפסיכוטרופיים שבצו הרוקחים. כמו כן, אננטיומר "S"(+) של הקטמין אושר על ידי משרד הבריאות כתרופה לדיכאון עמיד (treatment resistant depression) ומשווקת בישראל תחת השם Spravato.
היסטוריה.
הקטמין סונתז לראשונה בשנת 1962 במעבדות של יצרנית התרופות Parke-Davis, במסגרת ניסיון למצוא סם הרדמה חלופי לפאנציקלידין (PCP; "אבקת מלאכים"). במהלך מלחמת וייטנאם נוסה הסם על חיילים אמריקאים, אך לרוב נמנעו הצוותים הרפואיים מלעשות בו שימוש מכיוון שגרם לתחושה לא נעימה של חוויה חוץ-גופית אצל המטופלים.
עם זאת, אותן תופעות לוואי "לא נעימות" הובילו לשימושים הפסיכדליים שנעשו בחומר בניסויים פסיכאטריים וכסם הזיות. בשנת 1999 הוסיף המנהל האמריקני לאכיפת חוקי הסמים (DEA) את החומר לרשימת החומרים שבפיקוח (מקביל לפקודת הסמים המסוכנים בישראל) בדרגת החומרה השלישית. כמו כן, הקטמין מוגדר כסם מסוכן בחקיקה באירלנד, באוסטרליה, בארצות הברית, בבלגיה, ביוון, בלוקסמבורג ובצרפת.
אופן הפעולה.
קטמין פועל כאנטגוניסט של הקולטנים מסוג NMDA של הנוירוטרנסמיטרים המעוררים גלוטמט ואספרטט. קולטנים אלה מרוכזים בצפיפות בקליפת המוח ובהיפוקמפוס, והם ממלאים תפקיד מרכזי בפעולת הזיכרון ובתפקודים קוגניטיביים אחרים. תכונותיו של הקטמין כסם מרדים והזייתי נובעת מכך שלשני הסטריאואיזומרים שלו יש השפעות שונות על גוף האדם.
שימוש רפואי.
כסם הרדמה.