ישנן שתי עובדות חשובות ובלתי מעורערות בבעיה אטימולוגית זו. עובדה אחת היא שהסיומת טוגוגלפה (Togogalpa), שמתייחסת ל"טוטוטי" (tototi), מילה שפירושה "ציפור" בנרהואטלית ובטונקונטינית. עובדה אחרת מתייחסת לריקוד מקסיקני אינדיאני.
במקסיקו סבורים כי המילה "טגוסיגלפה" היא במקור מנרהואטלית, מהמילה טקוסטליקאיפאן (Tecuztlicallipan), או "מקום מגורי האצולה" או "מקום מעל ביתו של אדון אמאדו".
כלכלה.
תחומי הכלכלה והתעשייה העיקריים הם מסחר, בניה, שירותים, טקסטיל וטבק. למעלה מ-56% מהתושבים עובדים במגזר הציבורי. אחוז האבטלה עומד על כ-8.1% מכוח העבודה.
השכלה.
האוניברסיטה הלאומית של הונדורס נוסדה בעיר בשנת 1847.
תחבורה.
בעיר נמצא נמל התעופה הבין-לאומי טונקונטין.
דמוגרפיה.
לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2013 התגוררו בעיר כ-1.15 מיליון תושבים. 47.6% מתושבי העיר חיים בעוני. בשנת 2010 4.9% מהאוכלוסייה נותרו אנאלפביתים, בהשוואה לשיעור הלאומי של 15.2%.
90% מתושבי העיר הם מסטיסים. ישנם מיעוטים קטנים של מהגרים ערבים, היספנים וסינים.
בדומה לשאר המדינה, מרבית מהתושבים (95% באזורים מסוימים) הם קתולים.
פוליטיקה וממשל.
עד שנת 1991 מרבית מהסמכויות המוניציפליות היו בידי הממשל הארצי, דבר שגרם לחוסר יעילות בחלוקת המשאבים. כתוצאה מכך, הוחלט לשנות את חלוקת הכוח והממשלה ביזרה את כוחה ונתנה אותו לעיריות המקומיות. כתוצאה מהיותה של טגוסיגלפה עיר הבירה, עדיין יש לממשלה כוח רב בעיר. ממשלת המדינה מאוד לא יציבה, ולכן חלוקת המשאבים עדיין מתבצעת בחוסר יעילות, וישנם קשיים רבים להעביר את התקציבים הנדרשים לביטחון הפנים ולרפואה.
כל רשויות השלטון (בית המשפט העליון, הפרלמנט, מפקדות הצבא והמשטרה ומשרדי הממשלה) ממוקמים בעיר.
מועצת העיר מורכבת מראש העיר ועשרה חברי מועצה.
ספורט.
בעיר נמצאות קבוצות הכדורגל של "אולימפיה" ו"מוטגואה", אשר משחקות בליגת העל ההונדורסית והדרבי ביניהן נחשב ל"קלאסיקו" המרכזי של הכדורגל ההונדורסי ומכונה "אל קלאסיקו קפיטלינו" (בספרדית: El Clásico Capitalino, הקלאסיקו של עיר הבירה). שתי הקבוצות משתמשות באצטדיון הרב-תכליתי טיבורסיו קריאס אנדינו כמגרשן הביתי.
בעיר נמצא קולוסיאום מכללת המהנדסים, אשר משמש למשחקי כדורסל. בנוסף קיים מתחם הספורט הכפר האולימפי, אשר משמש כמקום אימונים למקצועות אוליפיים כמו טניס ואיגרוף.
טקס מעבר
טקס מעבר (בצרפתית: Rite de Passage או: Rite Initiatique) הוא מונח שטבע האתנוגרף הצרפתי, יליד גרמניה, ארנולד ון גנפ (Arnold van Gennep, 1873-1957), כדי לתאר טקסים המציינים מעבר ממעמד חברתי אחד למעמד חברתי אחר בחברה אנושית כלשהי. טקסי מעבר מציינים מעבר ממעמד של ילד למעמד של בוגר, ממעמד של רווק למעמד של נשוי, ממעמד של אדם פרטי למעמד של איש ציבור, וכיוצא באלה.
את המונח טבע ואן-גנפ בספרו Les Rites De Passage ("טקסי המעבר") שפרסם ב-1909. האנתרופולוגים הבריטים מרי דאגלס וויקטור טרנר הוסיפו ופיתחו את התאוריה של ואן-גנפ במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20.
דוגמאות לטקסי מעבר.
טקסי מעבר דתיים ידועים הם מילת גברים או נשים, טבילה וקונפירמציה בנצרות ובר מצווה ביהדות, ועוד. טקס הנישואים הוא טקס מעבר שקיים כמעט בכל התרבויות.
טקסי מעבר חילוניים הם, למשל, כניסה לכיתה א', קבלת תעודת זהות, "שרשרת החיול" או שבועת האמונים בעת הגיוס לצבא, שבועת האמונים של חבר פרלמנט, ראש ממשלה או איש ציבור אחר עם כניסתו לתפקיד, ועוד.
יש אנתרופולוגים המוצאים מאפיינים של טקסי מעבר גם בהליכים שלכאורה אינם מכוונים ליצירת טקס. למשל, אפשר לראות בקבלה לאשפוז בבית החולים מעין טקס מעבר שבו האדם עובר ממעמד של "בריא" למעמד של "חולה".
שלבים בטקס המעבר.
מקובל לתאר שלושה שלבים בטקס מעבר:
לדוגמה, ילד העובר מגן-הילדים לכיתה א', משתתף בדרך-כלל במסיבת פרידה מהגן. במהלך המסיבה הוא נפרד מהגננת ומהילדים שעדיין אינם עולים לכיתה א'. הפרידה יכולה להתבטא בהחלפת מתנות, כרטיסי ברכה, ציורים וכיוצא באלה. הילד עשוי להשיל מעצמו, באופן סמלי, את סממני הגן. הוא עשוי למשל להחליף את הבגדים שבהם נהג להופיע בגן בבגדים המזכירים תלבושת אחידה של בית-ספר, או להשתמש לראשונה בילקוט של בית-ספר במקום התיק שאיתו נהג לבוא לגן.
בשלב המעבר הילד כבר אינו שייך לגן-הילדים, אך עדיין לא התקבל רשמית לכיתה א' בבית-הספר. הוא כבר אינו רשאי להתלבש או להתנהג כילד בגן, אך גם אינו רשאי להתלבש או להתנהג כתלמיד בית-ספר. בשלב זה הוא עשוי לקבל הדרכה מהוריו או מחונך, שיתרגלו אותו לקראת המעבר לבית-הספר.
טקס הקבלה לכיתה א' בבית הספר עשוי לכלול לבישת התלבושת האחידה עם סמל בית הספר, קבלת פנים על ידי המורה ותלמידי בית-הספר הוותיקים, קבלה של ספרי לימוד עם שמו של התלמיד החדש וכיוצא באלה. מרגע שהסתיים טקס הקבלה לכיתה א' מצפים מהילד שיתנהג כתלמיד. ניסיון מצדו לחזור להתנהגות שאפיינה אותו בגן-הילדים יתקבל בשלילה ואפילו יגרור ענישה.
ממציא
ממציא הוא אדם היוצר המצאות חדשות: בדרך כלל, מוצרים שונים שלא היו קיימים קודם לכן, והם משמשים לשימושים חדשים לחלוטין או מהווים שיפור למוצרים קודמים ששימשו למטלה דומה.
ממציאים רבים (אך לא כולם) הם מדענים. רובם מבססים את יצירתם על תגליותיהם של מדענים אחרים, מתנסים בשימושים מעשיים וצירופים של תגליות אלה, ובעזרת שיפורים וצירופים של מכשירים קיימים, יוצרים מכשירים שימושיים חדשים.
בין הממציאים המפורסמים ניתן למנות את ארכימדס, שהמציא את בורג ארכימדס וכלי נשק שונים; האחים רייט, שהמציאו את המטוס הראשון; צ'ארלס באבג', שנחשב לאבי המחשב; טים ברנרס-לי, שהמציא את ה-World Wide Web; ארתור סי. קלארק, שהגה בספר מדע-בדיוני את הלווין הגיאוסינכרוני; רודולף דיזל, ממציא מנוע הדיזל; תומאס אדיסון, ממציא הנורה החשמלית, הפטיפון, והמצאות רבות אחרות; יוהאן גוטנברג, ממציא מכבש הדפוס; אלפרד נובל, ממציא הדינמיט; בלייז פסקל, ממציא מכונת החישוב; ורבים אחרים.
לא כל ההמצאות הן גדולות ומשנות סדרי עולם. ממציאים רבים מתגאים בהמצאות קטנות אך שימושיות מאוד, שהקלו על חיי אנשים רבים, או שיפרו את תרבות הפנאי. כך למשל יוהאן ואלר המציא את אטב הנייר, וארתור ויין הוא ממציא התשבץ.
מערכת הפטנטים הוקמה כדי לעודד ממציאים להמציא על ידי הבטחת מונופול לזמן מוגבל על המצאות שנמצאות חדשניות ומתקדמות המצאתית. כיום, יש הטוענים כי מערכת זו מנוצלת לרעה (בעיקר בארצות הברית), ויש הקוראים לרפורמה במערכת הפטנטים או אף לביטולה. ממציא המעוניין בקבלת פטנט על המצאתו צריך לפנות לרשות הפטנטים, המדגמים וסימני המסחר במדינה בה הוא מעוניין לקבל הגנה על המצאתו. מקובל שממציא שוכר את שירותיו של עורך פטנטים בכל הקשור להתנהלות מול רשות הפטנטים אך לרוב אין חובה לעשות כן כאשר מדובר ברשות פטנטים במדינתו של הממציא.
יש ממציאים שממציאים המצאות כחלק מעבודתם למשל במעבדות מחקר (למשל במעבדות בל). יש ממציאים שעושים זאת למען השגת מקור פרנסה נוסף, ויש ממציאים שממציאים המצאות בשביל לעזור לאחרים.
פרוקטוז
פֿרוקטוז (Fructose), הקרוי גם סוכר פירות, הוא חד-סוכר, שמצוי בסוגי מזון רבים. השם הכימי הרשמי של התרכובת הוא Levulose. פרוקטוז מהווה אחד מסוכרי הדם החשובים, יחד עם גלוקוז וגלקטוז. סוגי המזון הבאים מכילים כמות ניכרת של פרוקטוז (בדרך כלל יחד עם גלוקוז וסוכרוז):
בנוסף, פרוקטוז נגזר במהלך העיכול בגוף מסוכרוז, שהוא דו-סוכר המורכב מגלוקוז ומפרוקטוז. בתא פרוקטוז מפורק כחלק מתהליך הגליקוליזה לקבלת מולקולת ה-ATP עתירת האנרגיה. לחלופין, התא מכיל אנזימים אשר יכולים להפוך פרוקטוז לגלוקוז ולאחר מכן לאגור את הגלוקוז בצורת גליקוגן.
האינדקס הגליקמי (GI) של פרוקטוז (32) נמוך בהשוואה לסוכרוז, בזכות המסלול המטבולי הארוך שהוא עובר בשלב פירוקו בכבד. פרוקטוז גם מתוק יותר מסוכרוז בכ-15-80%. לכן, יש הממליצים על פרוקטוז לחולי סוכרת. מנגד, במחקרים שנעשו על מכרסמים נמצא כי תזונה עתירת-פרוקטוז מובילה לעמידות לאינסולין וכן קשורה במספר פתולוגיות נוספות (להלן, השלכות בריאותיות), ומכאן שאינו מומלץ לחולי סוכרת.
מבנה מולקולרי.
פרוקטוז הוא חד-סוכר, בעל נוסחה כימית הזהה לגלוקוז (formula_1), אך בעל מבנה שונה ממנו – גלוקוז ופרוקטוז הם איזומרים. בעוד גלוקוז בעל קבוצת אלדהיד על פחמן 1 ולכן הוא אלדוז, פרוקטוז הוא קטוז כיוון שהוא מכיל קבוצת קטון. השינוי במבנה הוא שגורם לכך שפרוקטוז מתוק יותר מגלוקוז. פרוקטוז שייך למשפחת ההקסוזות (Hexose) – סוכרים בעלי 6 פחמנים, כמו בגלוקוז קיימות 4 צורות סטריאואיזומריות של פרוקטוז – שילובים של אלפא ובטא, D ו-L. בתמיסה מתקיים שיווי משקל בין בצורה הפתוחה ל-2 צורות טבעתיות: צורה מחומשת (fructofuranose) הנוצרת מתגובת קבוצת הOH שעל פחמן 5 עם הפחמן הקרבונילי (מספר 2) וטבעת משושה (fructopyranose) הנוצרת מתגובה של OH שעל פחמן 6 עם פחמן 2. בתמיסה יהיו כ 70% מהמולקולות בטבעת משושה ו-22% כטבעת מחומשת.
בדו סוכרים הוא נמצא לרוב במבנה של טבעת מחומש (פוראנוז).
השלכות בריאותיות.
על מנת לעבור בזרם הדם, נזקק פרוקטוז לגלוקוז. המעבר נעשה דרך מסלול ה-GLUT. לכן, בהיעדר גלוקוז, פרוקטוז אינו נספג היטב, ועודפיו מועברים אל המעי, שם בין השאר הוא עשוי לתרום להיווצרות גז ולהתייבשות. מכך עלולות להיווצר תופעות שליליות נוספות, כגון כאבי בטן, שלשולים ואף טחורים, הכול בתלות במזון נוסף שנצרך על ידי הגוף.
פרוקטוז נקשר לא מעט גם להשמנת יתר ורמות LDL וטריגליצרידים גבוהות מן הרגיל.