על פי מקורות חז"ל עגלון מלך מואב היה מזרעו של בלק מלך מואב, ומאבותיה של רות. על פי חז"ל, מכיוון שקם מכסאו כשאהוד בן גרא אמר לו "דבר אלוהים לי אליך", ובכך כיבד את אלוהים, זכה להעמיד את בנו בכיסא המלכות ומצאצאיו היו רות המואביה ודוד המלך.
יש הטוענים כי בשמו של עגלון מסתתר לעג הקושר את שמו לבקר, וזאת מהתיאור העולה בספר שופטים כ (). לשיטתם שמו מציג את דמותו בצורה אירונית וכך גם בתיאור מותו בהמשך כקורבן.
נווי-סן-ספולקר
נווי-סן-ספולקר (בצרפתית: Neuvy-Saint-Sépulchre) היא עיירה וקומונה הממוקמת במרכז צרפת. העיירה נקראת על שם בזיליקה בשם Saint-Sépulchre ("הקבר הקדוש"), הניצבת בעיירה, והיא תחנה בדרך סנטיאגו. המילה "Sépulchre" בשמה של העיירה שונה מאיותה התקני של מילה הצרפתית "sépulcre" השמורה לקברו של ישו, והדבר נעשה במכוון בימי הביניים כדי שתכלול אזכור למילה הלטינית "pulcher" שמשמעה "יפה".
מבנה כנסיית הקבר הקדוש החדש.
בניית הכנסייה המקורית שבמקום הסתיימה בשנת 1049 לספירה. הכנסייה, שנבנתה בצורה של בזיליקה, הוקדשה לז'אק דה זבדה (Jacques de Zébédée), הוא יעקב בן-זבדי. על פי המסורת, כאשר שב הקרדינל אד דה שאטוֹרוּ (Eude de Châteauroux) ממסע הצלב הראשון, שהתרחש בין השנים 1096–1099, ביקש להקים במקום כנסייה לפי הדגם של כנסיית הקבר שבירושלים.
על אף שהכוונה המקורית הייתה כנראה להחליף לחלוטין את הכנסייה הישנה, חוברה הכנסייה הישנה אל מבנה הרוטונדה החדש שהוקם. כמו במבנה הרוטנדה שבירושלים, גם במבנה זה הוקם אמבולטוריום המופרד מן החלל הפנימי על ידי 12 עמודים, המסמלים את 12 השליחים של ישו. המבנה כוסה בכיפה שנשענה על תוף, בקוטר של 22 מטרים. גג הכנסייה שופץ, כנראה במאה ה-20 והוא מעוצב כעת כחרוט.
עיטורי הכנסייה אינם מכילים איקונוגרפיה הקשורה לישו ולמותו. כותרות העמודים שבכנסייה מעוצבות בסגנון האדריכלות הרומנסקית ומכילה דמויות מפוסלות של אקרובטים, שדים, קופים ועוד. חוקרת האמנות נורית כנען-קדר מוצאת בפיסול שבכנסייה ביטוי לחיי החצר של תקופת ימי הביניים, אשר חוברת לדגם של תיאור קדושה.
בשנת 2006 הכנסייה זכתה לקבל הכרה כאתר מורשת עולמית בהיותה חלק של דרך סנטיאגו.
מחבר (ספרות)
מלחמת וייטנם
Estudios Interdisciplinarios de América Latina y el Caribe
Estudios Interdisciplinarios América Latina y el Caribe (בעברית: לימודים בין-דיסציפלינריים של אמריקה הלטינית והקריביים, מוכר בראשי התיבות EIAL) הוא כתב עת חצי-שנתי תלת-לשוני (אנגלית, ספרדית ופורטוגזית) המוקדש ללימודי אמריקה הלטינית במאה ה-20 מנקודת מבטן של דיסציפלינות שונות במדעי החברה. EIAL יוצא לאור מטעם מכון סוורדלין להיסטוריה ותרבות של אמריקה הלטינית שבאוניברסיטת תל אביב.
הגיליון הראשון ראה אור בשנת 1990. עורכו המייסד של EIAL היה צבי מדין. כיום עורכיו של EAIL הם חררדו לייבנר ורוזלי סיטמן, ועורכו הראשי הוא רענן ריין. החל משנת 2006 רואה EIAL אור בסיועה של משפחת סוורדלין (Sverdlin). בכל שנה אחד הגיליונות הוא נושאי ואילו האחר כולל מאמרים בנושאים מגוונים.
EIAL הוא כתב העת היחיד בישראל המוקדש ללימודי אמריקה הלטינית, והיחיד בתחום לימודי אמריקה הלטינית המוקדש למאה ה-20. היכולת לפרסם מאמרים בספרדית ובפורטוגזית מהווה יתרון משמעותי לחוקרים מרחבי אמריקה הלטינית עצמה, המתקשים לעיתים לפרסם את פירות מחקריהם בכתבי עת מקצועיים בינלאומיים אחרים. הגישה התלת-לשונית מאפשרת גם לחוקרים שאינם בקיאים באנגלית לקרוא ביקורות ספרים שראו אור באנגלית, ולהתעדכן בחזית המחקר בשפתם שלהם, ובכך מהווה כתב העת גשר חשוב בין מרחבים אקדמאיים שונים בתוך תחום לימודי אמריקה הלטינית.
היות שכתב העת זמין באינטרנט במלואו ובאופן חופשי, הוא זמין ביותר עבור קהל קוראים מגוון וכן למי שאמצעיהם הפיננסיים הצנועים אינם מאפשרים להם לקרוא את שאר כתבי העת המובילים בתחום.
איי סולובצקי
איי סולבצקי (ברוסית: Солове́цкие острова́) הם קבוצה של שישה איים גדולים ומספר איים קטנים הממוקמים במפרץ אונגה בים הלבן בצפון-מערב רוסיה. שטחם הכולל של האיים הוא 347 קמ"ר, רובו בתחומי האי העיקרי "סולובצקי" (Соловецкий) או "סולובצקי הגדול" (Большой Соловецкий) שמשתרע על פני 246 קמ"ר. אוכלוסיית האיים מנתה 968 נפש בשנת 2002, והם שייכים למחוז ארכנגלסק. בשל ההיסטוריה התרבותית העשירה של המקום ומנזר סולובצקי השוכן בהם מאז הרבע השני של המאה ה-15, הוכרזו האיים כאתר מורשת עולמית בשנת 1992.
גאוגרפיה.
האיים עשויים גרניט וגנייס, חופיהם מפורצים ונופם גבעי. אורכו של האי הגדול בולשוי סולובצקי הוא 25 ק"מ רוחבו 16 ק"מ, ובו שוכנת הנקודה הגבוהה באיים כולם, הנישאת לרום של 80 מטר. שני האיים העיקריים האחרים הם אנזר (Анзерский остров) ששטחו 47 קמ"ר, ומוקסאלמה הגדול (Большая Муксалма) ששטחו 17 קמ"ר. יתר האיים אינם חורגים מגודל של 1.5 קמ"ר.
האקלים באיים לח וקר ומתאפיין במשב רוח ימית כמעט קבוע. בחודש פברואר מגיעה הטמפרטורה הממוצעת ל-10.1ºC-, בעוד שביולי היא עומדת על 12.9ºC. בחורף קופאים מימי הים סביב האיים ברצועה שרוחבה 4 עד 5 ק"מ. האור בקיץ נמשך 21.5 שעות ובשיא החורף, הימים, המעוננים בלאו הכי, נמשכים 4 שעות בלבד.
היסטוריה.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על נוכחות אנושית באיים כבר במאה ה-3 לפנה"ס, אך המתיישבים הראשונים עליהם ידוע לבטח היו הפומורים (помо́ры) אשר הקימו מספר יישובים באיים וערכו טקסים פגניים. החל מהמאה ה-12 יושבו החופים סביב הים הלבן על ידי מתיישבים מנובגורוד, והאיים היו מוקד לצייד ודייג עונתיים.
ברבע השני של המאה ה-15 הגיעו הנזירים הראשונים אל האי סולובצקי הגדול, והקהילה הנזירית נוסדה על ידי גרמן מסלובוצקי (או הרמן) ועל ידי מספר נזירים נוספים. לקראת סוף המאה ה-15 נחשב מנזר סולובצקי (Соловецкий монастырь) למוקד דתי ורוחני בצפון הרוסי ופעל להפצת הנצרות בקרב האוכלוסייה הפגנית באזור, ובאמצע המאה ה-16 יצא שימעו בכל רחבי רוסיה. בהנהגתו של הבישוף פיליפ קוליצ'ב אימץ המנזר אורח חיים קהילתי והיה למרכז כתיבת ספרים וציור איקונות. בשנים אלו החלה בניית מבני המנזר באבן אשר החליפו את מבני העץ הקיימים ונבנה נמל. תעלות נחפרו כדי לקשר בין האגמים שבאי ודרכים נסללו וחיברו בין חלקיו השונים.
מסוף המאה ה-16 נודעה למנזר חשיבות אסטרטגית, הוקמו בו ביצורים אשר נועדו להגן עליו מפני התקפות של השוודים והוצב בו חיל מצב. סירובו של המנזר לקבל את הרפורמה הכנסייתית של הפטריארך ניקון (Ни́кон) ב-1653 הוביל להתקוממות הנזירים שהחלה בקיץ 1668 (Соловецкое восстание). ההתקוממות הביאה את הצאר אלכסיי הראשון לשים מצור על המנזר, וזה נמשך שבע וחצי שנים והוכרע רק בחודש ינואר 1676, לאחר שאחד הנזירים בגד בחבריו ומסר לחיילים הצרים מידע על הנקודה החלשה בהגנת המנזר. המנזר נכבש ורק 60 מ-500 המורדים שרדו את הטבח שנערך במקום לאחר מכן.
בתקופת פיוטר הגדול השתפר מצבו של המנזר והצאר ביקר במקום ב-1696 וב-1702, אך ב-1764 הוחרמו כל אדמותיו מחוץ לאיים. במהלך מלחמת קרים, בשנת 1854, הופגז המנזר על ידי ספינות בריטיות, אך הנזירים עמדו בפני ההתקפה והבריטים לא ירדו אל החוף ולא הצליחו לכבוש שטחים בים הלבן.
ב-1920 החליטה הממשלה הסובייטית לסגור את המנזר ובין 1922 ועד 1939 היה המקום לגולאג. תחילה הוא נודע כ"מחנה סולובצקי למשימות מיוחדות" או "ס.ל.ו.נ." (Соловецкий Лагерь Особого Назначения או СЛОН) ועסק בחינוך מחדש, אך מאוחר יותר שונה יעודו מספר פעמים ובשנותיו האחרונות הוא היה מתקן כליאה של הנ.ק.ו.ד.. בשנים אלה הוחזקו במאסר במקום אלפי אנשים ורבים מהם נרצחו או מתו כתוצאה מהתנאים הקשים ששררו במתקן.
בין 1942 ל-1945 פעל באיים בית הספר לקציני ים של הצי הסובייטי הצפוני, ולאחר סיומה של מלחמת העולם השנייה נותר המקום בפיקוחו של משרד ההגנה הסובייטי עד לאמצע שנות השישים של המאה ה-20. בשנים אלה נגרמו למבנים באי נזקים עצומים - מבני אבן נהרסו ללא סיבה של ממש, ומבני עץ נהרסו כדי לעשות שימוש בעץ כחומר להסקה. ב-1967 נפתח מוזיאון בסולובצקי הגדול והחל תהליך השחזור של המבנים.
ב-1990 התירו השלטונות את חידושה של הקהילה הנזירית באיים ובשנת 1992 הוכרז המקום כאתר מורשת עולמית.
מנזר ההשתנות של ישו.
בארבעה מהאיים (בולשוי סולובצקי, אנזר, מוקסאלמה הגדול ובולשוי זאיאצקי) שוכנים מבני המנזר, לאוורות ומקומות פרישה אחרים, וכן כנסיות, אולם גולת הכותרת של היישוב הנזירי באיי סולובצקי, היא ללא ספק מנזר ההשתנות השוכן לחופו של מפרץ השגשוג (бухта Благополучия) במערבו של האי סולובצקי הגדול. המנזר מוקף בחומות שגובהן 8 עד 11 מטר ורוחבן 4 עד 6 מטר ואשר נבנו בין 1584 ל-1594. בתחום החומות מספר מבנים שהחשובים שבהם מקושרים זה לזה במעברים מקורים. במנזר מספר כנסיות שהחשובות שבהן הן קתדרלת אוספנסקי (1552-1557), קתדרלת פראוברז'נסקי (1556-1564), כנסיית הבשורה (1596-1601) וכנסיית ניקולס משנת 1834. עוד נמצאים במנזר חדר אוכל שגודלו 500 מ"ר, מגדל פעמונים שהוקם ב-1777 וטחנת מים מתחילת המאה ה-17.
קארלהיינץ רידלה
אהבה קטנה