ועדת האזרחים לחקירת ה-FBI (באנגלית: Citizens' Commission to Investigate the FBI) הייתה קבוצת פעילי שמאל שפעלה בארצות הברית בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. הפעולה הידועה היחידה שלהם הייתה פריצה למשרד של ה-FBI במדיה, פנסילבניה וגנבת למעלה מ-1,000 מסמכים מסווגים. לאחר גנבת המסמכים שלחו אותם פעילי הקבוצה באופן אנונימי למספר עיתונים אמריקאיים, על מנת לחשוף פעולות בלתי חוקיות רבות של ה-FBI, אשר הפרו את הזכויות של אזרחי ארצות הברית, אשר מוגנות על ידי התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית. רוב כלי התקשורת סירבו בתחילה לפרסם את המידע, שכן הוא התייחס לפעילותו השוטפת של ה-FBI, וכלי התקשורת טענו שגילוי המידע עלול לסכן את חייהם של סוכנים או מודיעים. עם זאת, ב-24 במרץ 1971 פִרסם הוושינגטון פוסט כתבה בעמוד הראשי, לאחר שאישר את אמיתות הקבצים שנשלחו אליו על ידי הוועדה.
"האוסף המלא של מסמכים פוליטיים שנגנבו ממשרד ה-FBI במדיה, פנסילבניה, ב-8 במרץ 1971", פורסם לראשונה בגיליון מרץ 1972 של WIN Magazine, כתב עת הקשור ל-War Resisters League (הארגון הפציפיסטי הוותיק בארצות הברית). המסמכים חשפו את פעילות COINTELPRO והובילו ל-Church Committee (ועדה של הסנאט של ארצות הברית לבחינת פעילויות ממשלתיות ביחס לפעילות מודיעין), ולהפסקת פעילות זאת על ידי ה-FBI. נועם חומסקי הצהיר ביחס לפעילות זאת:
הגנבה גרמה לחשיפתם של כמה מהמסמכים המרשיעים ביותר של ה-FBI, כולל מספר מסמכים המפרטים את השימוש של ה-FBI בעובדי שירות הדואר של ארצות הברית, מפעילי מרכזיות וכדומה, לצורך ריגול אחר סטודנטים אפרו-אמריקאים וקבוצות שונות של פעילים לא אלימים.
כארבעים שנה לאחר הפריצה המוצלחת, החליטו כמה ממבצעיה לצאת לציבור. ב-2014, ספרה של בטי מדסגר: "The Burglary: The Discovery of J. Edgar Hoover's Secret F.B.I", יצא לאור, וכלל את תיאור הפריצה על ידי מבצעיה, וחשף את זהותם של חמישה משמונת הפורצים. הפרשה אף תועדה בסרטהּּׂ התיעודי של הקולנוענית יוהנה המילטון, 1971.
חברים.
ב-11 בספטמבר 1976 סגר ה-FBI את חקירתו ביחס לפריצה שביצעה הקבוצה, ללא שיתבצע זיהוי חד-משמעי של מי מהפושעים. זהויות החברים נותרו בסוד עד תחילת 2014, כשכל השבעה מבין השמונה, שניתן היה לאתר אותם, הסכימו להתראיין על ידי העיתונאית בטי מדסגר, אשר כתבה ספר עיון על האירוע: "The Burglary". מבין השבעה הללו, חמישה הסכימו להיות מזוהים בפומבי: קית' פורסיית, ג'ון סי ריינס, בוני ריינס, ורוברט ויליאמסון. המגייס לפעולה ומנהיגהּ הלא מוכתר, ויליאם סי דוידון, מת ב-2013, בטרם יצא הספר לאור, אולם תכנן לחשוף את חלקו. שני הפורצים האחרים שרואיינו עבור המהדורה בכריכה קשה, בחרו להיות מזוהים על ידי השמות הבדויים "סוזן סמית" ו"רון דורסט". הפורצת האחרונה, ג'ודי פיינגולד, ברחה, שלא כמו האחרים, ב-1971, ולא ניתן היה למצוא אותה במשך 43 שנה. כאשר גילתה כי הפורצים האחרים שוברים את שתיקתם, היא יצרה קשר עם רוברט ויליאמסון ולבסוף התראיינה אף היא על ידי מדסגר, ראיון שנכלל באפילוג למהדורה בכריכה רכה של "The Burglary".
כמה חודשים לאחר הפריצה, קית' פורסיית ורוברט ויליאמסון איחדו כוחות במסגרת The Camden 28, קבוצת אקטיביסטים אחרת שפרצה ל-draft board (חלק ממערכת שירות סלקטיבית שתפקידה לרשום ולבחור גברים בגיל הגיוס לצבא, במקרה של גיוס בארצות הברית) בניו ג'רזי, על מנת להשמיד מסמכים, במטרה לעכב גיוס לצורכי מלחמה, ולצורך ביצוע פעולה הצהרתית אנטי-מלחמתית.
10 שנים לפני הפריצה היה ג'ון סי ריינס חבר ב-Freedom Riders, קבוצת פעילי זכויות אדם, אשר אתגרו את אי-אכיפת החלטות בית המשפט העליון של ארצות הברית, אשר קבע כי אוטובוסים ציבוריים מופרדים אינם חוקתיים.
הפריצה.
הפורצים ערכו מעקב מקיף אחר משרד ה-FBI, על מנת לוודא שהם יידעו מתי המשרד ריק. הפריצה בוצעה ביום בו התקיים "קרב המאה", בו התאגרפו ג'ו פרייז'ר ומוחמד עלי, בתקווה שכל השומרים יידבקו למקלטי הרדיו שלהם.
תמונתו של משרד ה-FBI אליו פרצו חברי הקבוצה, תואמת את זו של הבניין ב-1 Veterans Square, במדיה, פנסילבניה, מעט דרומה מבית המשפט של מחוז דלאוור.
הצהרה.
ב-2014 אמר ג'ון ריינס בריאיון עיתונאי, כי בעת החזרה מהפריצה, בשעת בוקר מוקדמת, עצרה הקבוצה ליד טלפון ציבורי והתקשרה לעיתונאי ברויטרס, ומסרה את ההצהרה הבאה:
חקירה.
ה-FBI העסיק עד 200 חוקרים שעבדו על התיק, אך הוא מעולם לא נפתר, והחקירה נגנזה חמש שנים לאחר תחילת החקירה, משחלה התיישנות על העבירה.
הסרט הדוקומנטרי "1971".
סרט תיעודי בשם "1971" הופק על ידי Big Mouth Productions והמפיקה לורה פויטרס. הקרנת הבכורה שלו התקיימה ב-18 באפריל 2014 בפסטיבל הסרטים טרייבקה.
Citizens' Commission to Investigate the FBI
בלי חסינות
בלי חסינות היא תוכנית אולפן המנתחת את מהלכי השבוע בהישרדות פאלאוון בהנחייתו של מעצב הפנים ומשתתף התוכנית "הישרדות הונדורס", מושיק גלאמין.
פיאט 615
פיאט 615 (באיטלקית Fiat 615) היא משאית קלה מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית פיאט אשר יוצרה בין השנים 1951–1965.
מאפיינים.
בין השנים 1953–1958 דגם ה"פיאט 615" יוצר ברישיון פיאט באוסטריה, והיה קרוי "Steyr 260". בדגם הורכב מנוע 1,997 סמ"ק המפיק 50 כ"ס. החל משנת 1954 הורכב מנוע דיזל 1,901 סמ"ק, המפיק 47 כ"ס. דגם זה היה קרוי "Steyr 260 Diesel".
בין השנים 1956–1970 הדגם יוצר ברישיון פיאט ביוגוסלביה, על ידי חברת "Zastava" (הדגם היה קרוי "Zastava 615B"). המנוע שהורכב לדגם היה בנפח 1,901 סמ"ק, שהפיק 48 כ"ס ב-3,200 סל"ד. משקל הרכב היה 3,15 טון. בין השנים 1962–1976 יוצר דגם הטנדר זסטאבה 620B.
כושר העמסה המקסימלי של ה"פיאט 615" היה כ-1,500 ק"ג
משולש הליתיום
משולש הליתיום (באנגלית: Lithium Triangle; בספרדית: Triángulo del Litio) הוא אזור גאוגרפי הממוקם במרכז אמריקה הדרומית במדינות ארגנטינה, בוליביה וצ'ילה, אשר מכיל בין מחצית לשני שלישים מהמאגרים הידועים של ליתיום בעולם כיום, רובו בצורת תמלחת ליתיום.
על פי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בארגנטינה קיימים משאבי ליתיום מזוהים בגודל של כ-14.8 מיליון טון, בבוליביה קיימים משאבי ליתיום מזוהים בגודל של כ-9 מיליון טון, בעוד שבצ'ילה גודל המשאבים המזוהים עומד על יותר מ-8.5 מיליון טון.
רקע.
רקע גאוגרפי.
המשולש שוכן ברובו באזורים בגובה רב, אשר גובהם נע בין 2,000 ל-4,000 מטר מעל גובה פני הים. האזור מתאפיין בתצורת נוף הררית (שכן הוא שוכן על רכס הרי האנדים), אשר זרועה באגמים ומדבריות מלח רבים. חלקי המשולש שבבוליביה חופפים לאלטיפלאנו, בעוד שאלו השוכנים בצ'ילה נמצאים כולם במדבר אטקמה.
רקע גאולוגי.
האנדים נחשבים לרכס צעיר שנוצר בתקופת הפלאוזואיקון. את צורתם הנוכחית הם קיבלו בתקופת הקרטיקון. האורוגנזה (בניית ההרים) של האנדים מקורה בתהליך של קימוט והעתק בשל תנועת לוחות טקטוניים. לוח נסקה הימי נע מזרחה ועובר הפחתה מתחת ללוח הדרום-אמריקאי. עד היום האנדים ממשיכים להתרומם בתהליך זה. לפני 70 מיליון שנים התגברה הפעילות הטקטונית מערבית לאזור המכונה כיום אגני פונה (Cuencas de Puna). תהליכי העתקים שכיוונם צפון דרום יצרו הרים (הורסט) ועמקים (גראבן). השינוי החד בטופוגרפיה האיץ תהליכי סחיפה ואגני פונה התמלאו במשקעים של גרגרים גסים תוך זמן קצר. לפני 25 מיליון שנים התחדשה הפעילות הטקטונית. לחצי דחיקה גרמו לרכסי ההרים ממזרח וממערב לאגני פונה להתרומם. אגני הניקוז של מדרונות ההרים פונים אל אגני פונה, וההשקעה לתוכם התגברה והתחיל שלב שני של מילוי אופקי.
במהלך 5 מיליון השנים האחרונות הצטמצמה הפעילות הטקטונית באגני פונה וחלו תנודות חריפות בתנאי מזג האוויר שהתבטאו בתקופות צחיחות ובתקופות גשומות. האקלים הצחיח השכיח ותנועת המשקעים המוגבלת (שנבעה מכך שהאגנים היו מלאים), צמצמו את הסחיפה, על אף המשך תנועת המים באזור. תנועת מי התהום והמים על הקרקע אפשרה למוצקים מומסים להצטבר באגנים הסגורים. כיוון שהמים באזור לא התנקזו לים, והניקוז התרחש אך ורק באמצעות אידוי, נוצרו תמלחות עשירות במינרלים כמו ליתיום, אשלגן ובורון. תמלחות עשירות אלו הצטברו בתחתית מדבריות המלח. העלאתן על פני השטח באמצעות שאיבה גורמת לחדירה של מים טהורים המצויים בשולי האגן. התמלחות אינן מתערבבות במים טהורים ולכן שאיבת התמלחות אינה מורידה מריכוז המינרלים.
רקע היסטורי.
כבר בשנות ה-70 פרסם הסקר הגאולוגי של ארצות הברית מחקר בנוגע למקורות ליתיום בהרי האנדים, בו נטען כי במדבריות המלח של ארגנטינה, בוליביה וצ'ילה קיים פוטנציאל גדול להפקת ליתיום.
עד שנות ה-80, כמעט כל תפוקת הליתיום בעולם נעשתה באמצעות כריית עפרה. תהליך כריית העפרה דרש השקעת אנרגיה רבה, כלל הוצאות שינוע רבות והניב כמויות קטנות, מה שהפך את התהליך ללא כלכלי. בשנת 1974 החלה הסוכנות הממשלתית הצ'יליאנית CORFO בשיתוף פעולה עם חברת Foote Minerals האמריקנית, על מנת לפתח שיטה לכריית ליתיום בסלאר דה אטקמה. לאחר שפותחה השיטה, הקימו שתי השותפות חברה מסחרית שנקראה SCL, שבשנת 1984 החלה להפיק ליתיום מתמלחת בסלאר דה אטקמה יחד עם חברת SQM .
רקע כלכלי.