ביקמן הופרדה מביילר (אשר לאחר מכן הוצא להורג) ונשלחה אל בית הכלא פרן, מספר קילומטרים מחוץ לפריז, שם נחקרה ועונתה באופן תדיר. במאי 1944 היא הועברה ביחד עם מספר סוכנים נוספים של מנהלת המבצעים המיוחדת שנשבו לקרלסרוהה, כלא אזרחי בגרמניה, שם פגשה בעצירה בשם הדוויג מיולר (אחות שנעצרה על ידי הגסטאפו ב-1944). מיולה אמרה לאחר המלחמה כי ביקמן "לא עיצבה את תאה הרבה כיוון שהיא סבלה הרבה מהרגליים שלה". ביקמן הוחזקה בקרלסרוהה עד ספטמבר 1944, וחלקה תא עם אליס יונה (מעדי יהוה), אנני אהגן (נעצרה על סחר בשוק השחור) וקלרה פרנק (נעצרה על ששחטה פרה בחווה המשפחתית ללא אישור). בעודה בכלא ביקמן נהגה לצייר על ידי דקירת אצבעה במחט וציור בדמה על גבי נייר טואלט כיוון שלא הייתה לה גישה לעפרונות או נייר.
הוצאה להורג בדכאו.
ביקמן הועברה בפתאומיות למחנה הריכוז דכאו יחד עם הסוכנות נור אינייאט חאן, מדלין דמרמנט ואיליין פלומן. הארבע הוצאו להורג בשחר היום למחרת, 13 בספטמבר.
איש הגסטאפו מקס ווסמר היה אחראי על העברת האסירים בקרלסרוהה וליווה את הנשים לדכאו. איש גסטאפו נוסף, כריסטיאן אוט, נתן הצהרה בפני חוקרים אמריקאיים לאחר המלחמה לגבי גורלה של ביקמן ושלוש שותפותיה. אוט הוצב בקרלסרוהה והתנדב ללוות את ארבע הנשים לדכאו כיוון שהוא רצה לבקר את המשפחה שלו בשטוטגרט במסע חזרה. אוט אומנם לא היה נוכח בהוצאה להורג, אך סיפר לחוקרים את מה שאמר לו ווסמר:
"ארבע אסירות באו מן מגורי המחנה איפה שהעבירו את הלילה אל החצר בו הירי היה אמור להתבצע. כאן הוא [ווסמר] הכריז כי דינן עונש מוות. רק מפקד המחנה ושני אנשי אס-אס היו נוכחים. האנגליה דוברת הגרמנית (הרב סרן) סיפרה לשותפותיה על עונש במוות. כל הארבע הפכו לחיוורות והתייפחו. רב הסרן ביקשה אם הם יכלו לערער על העונש. מפקד המחנה הכריז כי לא ניתן לבצע ערעור כנגד העונש. אז שאלה רב הסרן אם יינתן להן לראות כומר. מפקד המחנה סירב כיוון שלא היה כומר במחנה.
על ארבע האסירות היה לכרוע עם ראשיהן אל עבר תלולית קטנה והן נהרגו על ידי שני אנשי האס-אס זו אחר זו ביריה לעורפן. במהלך הירי החזיקו שתי האנגליות ידיים, וכמוהן שתי הצרפתיות. שלוש מן האסירות מתו מהיריה הראשונה, אך לעבר האנגליה דוברת האנגלית ירייה שנייה הייתה נחוצה כיוון שעדיין הראתה סימני חיים לאחר היריה הראשונה.
לאחר הירי של האסירות מפקד המחנה אמר לשני אנשי האס-אס כי הוא גילה עניין אישי בתכשיטיהן של הנשים ושיש להביא אותם למשרדו."
פרסים ועיטורים.
פעולותיה ההירואיות של ביקמן קיבלו הכרה על ידי ממשלת צרפת עם צלב המלחמה אשר הוענק לה לאחר המוות. בנוסף, היא תועדה באנדרטאת חיל האוויר בסארי, אנגליה כאחת מסוכנות מנהלת המבצעים המיוחדים אשר מתה במהלך שחרור צרפת, ורשומה בלוחות הזיכרון באנדרטת מנהלת המבצעים המיוחדים בצרפת.
בית הכנסת משמיע ישועה
בית הכנסת משמיע ישועה הוא בית התפילה היהודי האחרון שנשאר בעיר התחתית של יאנגון, ובית הכנסת היחיד במיאנמר. בית הכנסת שוכן בין חנויות צבע הודיות, וחנויות של סוחרים מוסלמים ברחוב קטן ליד מרכז העיר. לוח הקדשה בכניסה מציין כי מבנה האבן הנוכחי, אשר נבנה בשנים 1893–1896 החליף מבנה עץ קטן יותר שהתקיים שם לפניו והוקם ב-1854. בית הכנסת הוא אחד מ-188 אתרים ברשימת אתרי המורשת של מועצת הפיתוח של יאנגון סיטי. בית הכנסת משרת את מעט היהודים שנותרו במדינה, רובם צאצאים של יהודים ספרדים יוצאי עיראק.
היסטוריה.
בית הכנסת נבנה לאוכלוסייה הגדלה של יהודים בגדדיים מהמזרח התיכון, ויהודים קוצ'ינים מהודו שהגיעו במהלך העידן הקולוניאלי של מיאנמר. השטח הוקדש בידי הממשלה הקולוניאלית הבריטית, ולאחר עצמאות מיאנמר, הצו קיבל הארכה על ידי שלטונות מיאנמר.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, הקהילה מנתה 2500 איש, ובשיאה בשנות הארבעים אף הגיעה ל-4000 איש, רובם ממוצא פרסי, עיראקי והודי. יהודים רבים עזבו לישראל ולארצות הברית בעקבות הכיבוש היפני ואחרים עזבו לאחר השתלטות הצבא הבורמזי ב-1962 והלאמת העסקים בשנות ה-60 וה-70. לקהילה היו בעבר 126 ספרי תורה. בית כנסת נוסף, בית אל, נפתח ב-1932, וכ-700 קברים יהודים נמצאים בבית קברות שמור היטב ברחוב 91.
ב-2002 היו בבית הכנסת כ-700 מקומות ישיבה, ושני ספרי תורה עם כיסוי מכסף, והוא נחשב מטופח ומסודר. בסמוך לבית הכנסת יש מחסן קטן, שהיה בעבר מקווה, והפך למקום הלינה של שומר הלילה של בית הכנסת. בחגים היו נאספים בבית הכנסת מטיילים ועובדים יהודים של שגרירויות זרות לתפילה. השגרירות הישראלית לא שיתפה פעולה עם הקהילה, אך בית חב"ד בבנגקוק כן היה בקשר ומשם היו נשלחים יין ומצות מדי פעם. ראש הקהילה, משה בן יצחק שמואלי, התפרנס מהשכרת נכסי הקהילה למוסלמים.
בזמן המהומות של 2007 לא התקיימו חיי קהילה של ממש בקהילה היהודית במיאנמר, ועיקר התקשורת בין חברי הקהילה מתרחשת בחגים ובשבתות בעת ההתכנסות לתפילה. בעקבות המתח בין החונטה הצבאית לנזירים הבודהיסטים, ותחושת הפחד, אף נאלצה הקהילה לשכור חברת אבטחה כדי לשמור על בית הכנסת. באותה תקופה היה קשה להשיג מניין, והקהילה נאלצה להיעזר בשגרירות הישראלית להשלמת המניין, ולעיתים מצאו את עצמם אנשי הקהילה אף חוגגים חגים עם נזירים בודהיסטיים כדי לא לחוש בודדים. בראש השנה היו מצטרפים מוסלמים, הינדים ונוצרים ידידי הקהילה לארוחת החג.
במסגרת נזקי הציקלון נארגיס במאי 2008, איבד בית הכנסת את גגו וסבל מנזקי מים.
האוכלוסייה היהודית במיאנמר כיום מרוכזת ביאנגון ובמאנדלאי, מונה פחות מ-20 אנשים, לאחר שראש הקהילה, משה בן יצחק שמואלי, נפטר במאי 2015 ביאנגון.
מיילו בממלכת החוכמה
קציעה כ&quot;ץ
קציעה כ"ץ (נולדה ב-24 באוגוסט 1937) היא סופרת ובלשנית ישראלית וחברת האקדמיה ללשון העברית.
ביוגרפיה.
קציעה כ"ץ נולדה בתל אביב וגדלה בשכונת בורוכוב. בת לגניה ולדוד אופיר, איש העלייה השלישית, חלוץ וחולם ואוהב עברית. בנעוריה הייתה חברה בתנועת הנוער העובד ושירתה בנח"ל בקיבוץ ארז. היא למדה ספרות ולשון עברית באוניברסיטה העברית בירושלים וסיימה ב-1976 את עבודת הדוקטור שלה בנושא "מסורת הקריאה של קהילת ג'רבה במקרא ובמשנה". עבודה זו קיבלה את פרס נסים גאון לחקר מורשת יהודי צפון אפריקה. משנת 1969 לימדה בחוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים ושימשה שנים רבות חוקרת במפעל מסורות הלשון של עדות ישראל.
במקביל לעבודתה כבלשנית, היא כותבת ספרות יפה ומספר ספרים פרי עטה ראו אור.
ד"ר קציעה כ"ץ היא חברה באקדמיה ללשון העברית משנת 1996 ושמשה לא אחת כחברה בצוות השופטים לפרס ישראל בתחום הבלשנות.
הייתה נשואה לאדריכל קלמן כ"ץ ואם לארבעה.
מחקריה.
מחקריה של קציעה כ"ץ עוסקים במסורות הלשון של עדות ישראל.
סבב המרתונים העולמי המרכזי
צ'רלי XCX
ולדמר, נסיך דנמרק
ולדמר, נסיך דנמרק (בדנית: Valdemar af Danmark, 27 באוקטובר 1858 - 14 בינואר 1939), היה בנו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק וסבה של אנה, מלכת רומניה.
ביוגרפיה.
ולדמר נולד ב-27 באוקטובר 1858 בארמון ברנסטורף, קופנהגן לכריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג וללואיזה, נסיכת הסן-קאסל, בתם של וילהלם, נסיך הסן-קאסל ולואיזה שרלוטה, נסיכת דנמרק. למרות שהוא בא ממשפחת מלוכה ואבותיו כללו את ג'ורג' השני, מלך בריטניה ופרדריק החמישי, מלך דנמרק, משפחתו חיה חיים נורמליים יחסית ולא החזיקה בעושר רב. בילדותו נהג הסופר האנס כריסטיאן אנדרסן להגיע לביתם ולהקריא לילדים סיפורים לפני השינה.
במרץ 1863 נסעו בני המשפחה לבריטניה לחתונת אחותו הגדולה אלכסנדרה, נסיכת דנמרק עם אלברט אדוארד, נסיך ויילס, בנה של המלכה ויקטוריה, ובנובמבר אותה שנה מת פרדריק השביעי, מלך דנמרק, ואביו עלה לשלטון ככריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק. מוקדם יותר באותה שנה גם נבחר אחיו וילהלם למלך יוון.
בקיץ 1874 ליווה ולדמר את אביו בביקורו באיסלנד, ולאחר מכן החל את לימודיו באקדמיה הימית המלכותית הדנית. בשנת 1879 הוא הוסמך כקצין בדרגת לוטננט משנה, ובשנת 1880 הועלה לדרגת לוטננט, ובשנים שלאחר מכן השתתף בכמה משלחות של הצי. משנת 1883 חי ולדמר בארמון ברנסטורף ליד קופנהגן עם גאורגיוס, נסיך יוון ודנמרק, שנשלח כילד לדנמרק על מנת להתגייס לצי המלכותי הדני, והועבר לטיפולו של ולדמר, שהיה אדמירל בצי הדני. גאורגיוס הרגיש שאביו זנח אותו בהזדמנות זו, ומאוחר יותר תיאר לארוסתו את הקשר העמוק שפיתח לדודו מאותו יום ואילך.
ב-20 באוקטובר 1885 התחתן ולדמר עם מארי, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך רובר, דוכס שארטר ופרנסואז, נסיכת אורליאן. בעת נישואיהם סיכמו השניים שבניהם יגודלו כלותרנים, ואילו בנותיהם כקתוליות, ואכן ארבעת בניהם חונכו כלותרנים, ואילו בתם מרגרט, נסיכת דנמרק הייתה הנסיכה הדנית הראשונה מתקופת הרפורמציה שהייתה קתולית.
לוולדמר הוצעו הכתרים של ממלכת בולגריה וממלכת נורווגיה, אולם הוא דחה אותם בשל לחצים בינלאומיים, והמשיך בקריירה הימית שלו עד מותו. ב-14 בינואר 1939 מת ולדמר בארמון הצהוב בקופנהגן, ובעת מותו היה הילד האחרון של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק שנותר בחיים.
משפחתו.
ב-20 באוקטובר 1885 התחתן ולדמר עם מארי, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך רובר, דוכס שארטר ופרנסואז, נסיכת אורליאן, ממנה היו לו 5 ילדים:
מרתון טוקיו
מרתון טוקיו (東京マラソン) הוא תחרות מרתון הנערכת מדי שנה במהלך חודש פברואר בטוקיו, יפן. התחרות משתייכת לסבב המרתונים המרכזיים העולמי.