עקרון (אוהיו)
חוק הרווחים הכלואים
גבריאל זאב מרגליות
הרב גבריאל זאב מרגליות (כונה רֶבּ וֶעלְוְול; שם המשפחה נהגה: מרגוֹליס; כ"ז בחשון תר"ח, 6 בנובמבר 1847, וילנה - י"א באלול תרצ"ה, 9 בספטמבר 1935, ניו יורק) היה רב ליטאי-אמריקאי, רבה של בוסטון, ראב"ד "עדת ישראל" בניו יורק, ונשיא כנסת הרבנים האורתודוקסית בארצות הברית ובקנדה.
ביוגרפיה.
נולד בווילנה לרב המקובל יחיאל יצחק (נפטר תרנ"ג) ולבונא חיה (נפטרה תרנ"א). למד בישיבת וולוז'ין, ובשנת תרכ"ט (1869) נסמך לרבנות על ידי הרב יעקב בריט והנצי"ב מוולוז'ין. נישא לרבקה מייטא בתו של רבי מנחם נחום קפלן, "רבי נחומקה מהורודנה". ב-1872 התמנה לשמש כרבה של דוברובה, הסמוכה למוהילב שבאימפריה הרוסית, ואחריה בעיירה יאשינובקה. בשנת 1879, לאחר פטירת חמיו, התמנה כמו"צ בהורודנה, משרה בה שימש 27 שנים. ב-1881 נפטרה אשתו הראשונה, ומאוחר יותר הוא נישא בשנית. ב-1899 השתתף בקונגרס הציוני העולמי השלישי בבזל, אך בהמשך שינה את טעמו וסבר שהציונות והשאיפה לשינוי ורפורמה דתית כרוכים זו בזו, ולכן הפך למתנגד חריף לציונות. הוא חבר לרב אליהו עקיבא רבינוביץ, עורך "הפלס" בניסיון לארגן ועידה רבנית גדולה נגד התנועה הציונית, ניסיון שלא צלח.
ב-1907 היגר לארצות הברית. בארצות הברית שימש בתחילה כרב הראשי של בוסטון (1907-1910), ולאחר מכן עבר, בשל מחלוקת על כשרות, לניו יורק, וכיהן מ-1912 כראב"ד "עדת ישראל" בניו יורק, ונשיא כנסת הרבנים האורתודוקסית בארצות הברית ובקנדה. ועמד גם בראש כולל אמריקה. הוא נודע בגישתו הבלתי מתפשרת בענייני הלכה והיה מעורב בפולמוסים בענייני כשרות.
נפטר בי' באלול תרצ"ה, 8 בספטמבר 1935, בניו יורק כ"זקן הרבנים בארצות הברית".
השאיר אחריו את בניו: הרב מנשה מרגליות שהיה רב בברוקלין, נחמיה ואליעזר גרשון מרגליות, ובתו איטא לאה אשת הרב עוזיאל טוביה גולדברג.
ספריו.
גולת הכותרת של פעילותו הספרותית-תורנית היו חמשה חומשי תורה עם פירושו "תורת גבריאל" והערותיו בשם "נחל גבים", אותם שלח להדפסה בירושלים כדי לתמוך כלכלית במשפחות עניות שראשיהן עסקו בהדפסת הספר. מלבד ספריו העוסקים בפרשנות לתורה ולהגדה של פסח, ובדרוש, הוא כתב גם תשובות הלכתיות, חלקן נדפסו בתוך ספרו "חרוזי מרגליות" ואחרות משוקעות בספרי השו"ת של בני דורו, הוא עסק בשאלות שמשקפות את האקטואליה הדתית של יהדות ארצות הברית בתקופתו, למשל: האם בהיעדר ברירה אחרת יש להורות לאנשים לקבוע בפתח ביתם מזוזה שהודפסה על נייר ואינה כשרה לפי ההלכה, כדי שלמצער, לא תשתכח מצוות המזוזה במקומות בהם לא היה ניתן להשיג מזוזות כשרות, או שמחירן היקר הרתיע את הציבור מלקנותן.
נחשתא בת אלנתן
נְחֻשְׁתָּא בת אלנתן היא דמות מקראית, מירושלים. הייתה אשתו של יהויקים, מלך יהודה בסוף המאה ה-7 לפנה"ס, ואם בנו, המלך יהויכין.
נְחֻשְׁתָּא הוגלתה עם בנה המלך על ידי נבוכדנצר בגלות החרש והמסגר.
ע"פ שמואל אחיטוב הייתה גבירה רבת השפעה בירושלים.
נחשתא משמשת כאחת הדוגמאות במקרא למעמדה של אם המלך המולך, בתרבותם של העמים השמיים-מערביים באותה תקופה. ונשאה בתואר מלכותי רשמי בשם גבירה.
במקרא.
נחשתא מוזכרת בשמה פעם אחת בלבד, בספר מלכים, אך מופיעה במקרא עוד מספר פעמים בכינוי "אם המלך" או "הגבירה".
בין היתר מוזכרת בנבואתו הקשה של הנביא ירמיהו על עתידם האישי בידי מלך בבל.
שמה.
השם נחשתא הוא שם יחדיאי בתנ"ך.
לדעת מרבית החוקרים, השם נְחֻשְׁתָּא נגזר מהנחש, אולם לדעת מרטין נות, שמהּ נגזר משמה של המתכת נחושת. בהתאם לפרשנות יש המשערים ששם זה עשוי להעיד על קשר של המשפחה לתעשיית הנחושת בדומה לסברה שישנה על קשר בין משפחת בני ברזילי לתעשיית הברזל. ויש המסבירים שהכוונה בשם נחושתא להורות על חוזק בדומה לכך שדלתות נחושת ובריחי ברזל משמשים במקרא כביטוי לדבר קשה וחזק או גם על נחישות וקשיחות כמו בביטוי "מצח נחושה". ובספר הערוך הוצע פירוש לשוני אחר למשמעות השם.
משפחתה מעמדה והשפעתה.
על פי המקרא, נְחֻשְׁתָּא מיוחסת כבתו של אלנתן. יש הסוברים כי אלנתן זה הוא אלנתן בן עכבור שהיה משרי המלך יהויקים. אם כי באותה תקופה מוזכרים במקרא שלושה אלנתן ולפחות שנים מהם הינם דמויות שונות.
נחשתא הייתה אשת מלך יהודה, יהויקים אשר מלך בשנים 608-598 לפנה"ס. ואמו של המלך יהויכין שמלך אחריו בגיל 18 למספר חודשים, עד שירושלים נלכדה בידי מלך בבל ויהויכין מסר את השלטון ללא מלחמה ומצור. יהויכין שמר על מעמד וזכויות גם בבבל לאחר שהם הוגלו אליה.
נְחֻשְׁתָּא מכונה בספר מלכים "אם המלך". לדעת רבים, כינוי זה, כמו גם הכינוי "גבירה" מזוהה דווקא עם אם מלך הייתה בעלת מעמד פוליטי. אחרים סוברים כי תואר זה הוענק לה במידה והיא שימשה עוצרת למלך הצעיר מפאת גילו, אך לגבי נְחֻשְׁתָּא, אין לקבוע זאת במפורש על פי הכתוב במקרא. יש המשערים כי לנְחֻשְׁתָּא הייתה השפעה ניכרת בחצר המלכות, לאור העובדה שירמיהו מזכיר אותה בנבואותיו כלפי בנה, ולאור הזכרתה המודגשת ברשימת היוצאים לגלות.
בחקר המקרא רווחת הסברה כי בין אנשי ממלכת יהודה בתקופה שלפני החורבן, התקיימה סיעה פרו-בבלית וסיעה פרו-מצרית. לפי סברה זו הוצע לשייך את נחושתא בת אלנתן לסיעה הפרו-מצרית, ששויך אליה גם בעלה יהויקים, בעיקר בשל ההשערה המזהה בין אביה אלנתן לאלנתן בן עכבור, שנשלח למצרים בידי יהויקים כדי להרוג את אוריהו בן שמעיהו הנביא.
ב ישנה נבואה הממשילה את "נשיאי ישראל" לכפירי אריות שלאחר שהראשון בהם גלה למצרים, המליכה אמם ה"לְבִיָּא" אגור נוסף מגוריה, אך לבסוף גלה הוא לבבל. האם נמשלת בנבואה גם לגפן שגדלה והתפשטה, אך לבסוף נשרפה כולה. יש הסוברים כי האם המתוארת כלביא או זו המתוארת כגפן היא נחושתא.
בספרו קדמוניות היהודים, מספר יוסף בן מתתיהו כי יהויכין הוא זה שהסגיר את קרוביו ואת אמו עימם, לידי שרי הצבא ולאחר מכן הוגלה לאחר שקיבל הבטחה שלא יאונה להם כל רע והעיר לא תהרס.
נינה זרובבל בן שאלתיאל היה ראש הגולה, ואחד ממנהיגי שיבת ציון שלאחר חורבן בית המקדש הראשון, הנהיג את בניית הבית השני בשנת 516 לפנה"ס. ויש דעות שהוא גם הדמות המכונה במקרא ששבצר או שששבצר היה נכד אחר של נחושתא. ישנן גם דעות בחז"ל שששבצר הוא דניאל שגלה כילד לבבל עוד בחיי המלך יהויקים.
בספרות חז"ל.
מדרש קהלת רבה מציין שהייתה מפורסמת במיוחד במידת הכנסת האורחים שלה. המדרש דורש את דברי על צרות חורבן בית המקדש והגלות, והפסוק : נדרש על נחושתא:
מסורת זו מופיעה גם בפתיחתא למדרש איכה רבה. בפירוש העץ יוסף על מדרש הוא כותב: ואילו רד"ל בפירושו שם, מציין שאפשר ובזכות דבר זה זכתה שנשמר כבודה גם בשעה שהוגלתה, כפי שהמקרא ממשיך לכנותה גם אז בשם גבירה. עוד ציין רד"ל, כי ייתכן שברקע המדרש הקושר בין הפסוק העוסק בדלתות ובין נחושתא, עומד הביטוי "דַּלְתוֹת נְחֹשֶׁת" ().
בפרשנות מאוחרת של שמחה ראובן עדלמן מתפרש מדרש זה דווקא לגנאי. לדעתו, המדרש מנסה לרמוז לכך שנחושתא אשמה בכך שהיא פתחה את דלתות ירושלים לצבא הבבלי, במחשבה שבכך יהיה לה שלום אם תגלה. כלומר, בהשפעתה, בנה יהויכין הסגיר עצמו לבבל, ובכך היא גרמה לגלות החרש והמסגר וללקיחת אוצרות הכסף והזהב של ירושלים לבבל. והנחושת זה מה שנותר בעיר לטובת המשך עבודת המקדש. עד שגם זה נלקח על ידי נבוזראדן בחורבן הבית. לדעתו, המדרש רואה כניעה זו כבגידה ומכנה אותה ברמז "דלתות פתוחות לרווחה"..
הרב אליעזר ליפמן פרינץ סובר כי הדגשת יציאתה מירושלים בפני עצמה מראה על חשיבותה.
זנגבילאים
זנגבילאים (שם מדעי: Zingiberales) היא סדרת צמחים בעלי פרחים. הסדרה מוכרת במיון המדעי מזה מספר עשורים וכוללת כמה צמחי מאכל כמו זנגביל (ממנו היא יורשת את שמה), הל, כורכום במשפחת הזנגביליים ובננה במשפחת המוזיים. כמו כן נכללים בה צמח הקאנה וציפור גן עדן. על פי הניתוח המקובל התפתחה הסדרה לפני כ-80 מיליוני שנים יחד עם סדרה הקרובה אליה, הקומלינאים.
מיני הסדרה צומחים בדרך כלל באזורים טרופיים באסיה, בדרום אמריקה ובחלקה הדרומי של אפריקה.
מיון.
בסדרה נכללות המשפחות הבאות:
חיל האוויר הלבנוני
חיל האוויר הלבנוני (בערבית: القوات الجوية اللبنانية), הוא זרוע האוויר של הכוחות המזוינים של לבנון.
היסטוריה.
חיל האוויר הלבנוני הוקם בשנת 1949 תחת פיקודו של לוטננט קולונל אמיל בוסטני אשר בהמשך היה מפקד הצבא. מעט אחרי שהוקם, בריטניה, צרפת ואיטליה, תרמו מספר מטוסים. בריטניה תרמה 4 מטוסי אימון מסוג פרסיבל פרנטיס ו-2 מטוסי אימון מסוג פרסיבל פרוקטור, איטליה תרמה 4 מפציצים מסוג סבויה מרקטי SM.79 אשר שימשו בעיקר להובלה. ב-1953 התקבלו לראשונה 16 מטוסי קרב מסוג דה הבילנד ומפייר. מטוסי הוקר הַנטֶר התקבלו ב-1959 וב-1977. ב-1968 סופקו 12 מטוסי מיראז' 3, אך הושבתו בשנות ה-70 המאוחרות כתוצאה ממחסור בתקציב. בשנת 2000 מטוסי המיראז' שהושבתו נמכרו לפקיסטן.
כיום, בהיעדר מטוסים קבועי-כנף מתקדמים, החיל מסתמך בעיקר על מסוקים ומטוסי הוקר הנטר שהוחזרו לפעילות לקראת סוף שנת 2008.
חיל האוויר הלבנוני מורכב משש טייסות המחולקות בין שלושה בסיסי חיל האוויר.
היסטוריית קרב.