רשימת ה-11 הייתה מסמך שהוכן בידי משטרת ישראל בשנת 1977 ובו שמות 11 אנשים שנחשדו כראשי הפשע המאורגן בישראל. למרות צו איסור הפרסום והחיסיון שהוטל על הרשימה הציג וחשף אותה זאב יפת במרץ 1978 כמוצג במשפט תביעה על לשון הרע שתבע מוניה שפירא את יפת ועיתון הארץ, אחרי שיפת פרסם כתבה ובה טען כי שפירא נמנה עם ראשי הפשע המאורגן. כיוון שהמסמך הוגדר סודי ונציג היועץ המשפטי הודיע כי הוצא צו חיסיון על ידי שר הפנים, הוצג המסמך באמצעות הנתבע עצמו, זאב יפת, ופרקליטיו, ולא באמצעות עד משטרה.
בהמשך פרסם אבי ולנטין ב"הארץ" את תוכן הרשימה כחלק מסדרת כתבות שכתב בנושא הפשע המאורגן.
יו"ר וועד העיתונאים של עיתון "הארץ" - המאבק בחוזים האישיים.
בשנת 1984 עם הופעת העיתון "חדשות" החל מו"ל חדשות עמוס שוקן להעדיף חתימת חוזים אישיים עם עיתונאים על פני חוזים קיבוציים.
כאשר עמוס שוקן החליף את אביו, גרשום שוקן, כמו"ל "הארץ" הוא המשיך בתהליך של העברת העובדים לחוזים אישיים גם בעיתון "הארץ". זאב יפת אשר שימש מ-1983 כיו"ר וועד עיתונאי "הארץ" עמד בראש מאבק העיתונאים כנגד המהלך.
עמוס שוקן פנה לבית הדין האזורי לענייני עבודה ובערכאה הראשונה פסק השופט נחתומי בעמדת ועד העיתונאים. אך בהמשך פנה עמוס שוקן לבית הדין הארצי לעבודה ובערכאה זו פסק בית המשפט לטובת הנהלת "הארץ" והחוזים האישיים היו לעובדה.
בשנים 1987–1989 יפת כיהן גם כיו"ר אגודת העיתונאים בתל אביב.
ב-1990 עזב זאב יפת את העיתון.
מו"ל וסופר של סדרת מדריכי הטיולים פספורט לאירופה.
ב-1990 חידש זאב יפת את פעילותו כמוציא לאור של הוצאת "מוקד" והחל לכתוב ולפרסם את סדרת מדריכי הטיולים "פספורט לאירופה". במסגרת זו פורסמו 27 כותרים.
יפת נפטר ב-13 באפריל 2021. הותיר אחריו אישה, שושנה יפת, מפיקה לשעבר בטלוויזיה החינוכית (הפיקה בין היתר את התוכניות "זהו זה!" ו"רחוב סומסום"), ושתי בנות: עדי יפת פוקס, יוצרת ובמאית ואלונה שפר, מנכ"לית במגזר הציבורי.
יחסי ג'יבוטי–הודו
יחסי ג'יבוטי-הודו הם יחסי החוץ שבין רפובליקת ג'יבוטי לבין הרפובליקה של הודו. ג'יבוטי מחזיקה שגרירות בניו דלהי וקונסוליה כללית במומבאי. מאידך, הודו מחזיקה קונסוליה בג'יבוטי.
היסטוריה.
המגעים ההיסטוריים והתרבותיים בין הודו לג'יבוטי התקיימו עוד בימי הביניים. הנמל של אודליס היווה את מרכז הסחר הימי, בו ימאים הודים סחרו בתבלינים, במשי ובשנהב. הסוחרים הג'יבוטים סחרו בבשמים ותבלינים הודיים. ג'יבוטים רבים גדלו על פי תרבות מזרח אפריקה, חצי האי ערב ותת-היבשת ההודית. לאחר ביקורו של נשיא ג'יבוטי בהודו ובעקבות הבצורת הקשה במדינה, במאי 2003, הודו העניקה לג'יבוטי סיוע הומניטרי בשווי מיליון דולר, שרובו כלל חיטה, אורז ותרופות.
הקהילה ההודית המתגוררת בג'יבוטי מוערכת בכ-600 תושבים בלבד, בעוד שהקהילה ההודית העתיקה ביותר במדינה היא קהילת הסוחרים הגוג'ראטים.
הסכמים בילטרליים.
ב-31 בינואר 1989, ממשלות ג'יבוטי והוד חתמו על הסכם בדבר שיתוף פעולה תרבותי. ג'יבוטי חתמה על מזכר הבנות יחד עם יועצי התקשורת של הודו ליישום הפרויקט הפאן-אפריקאי והטלרפואה. בנוסף, ב-19 במאי 2003, שתי המדינות חתמו על הסכם בדבר התעופה האזרחית והסכם לקידום ההשקעות וההגנה הדו-צדדית, הנחתם בניו דלהי.
יחסים כלכליים.
בשנת 2016, ייצאה הודו לג'יבוטי סחורה בשווי 271 מיליון דולר אמריקאי. נתחים גדולים מהסחורה הם סוכר גולמי, אורז, שוקולד, מוצרים אפויים, ריבה, מוצרי ברזל, נעלי גומי, נעלי עור, מוצרי טקסטיל, מכסי פלסטיק, תרופות, נפט מזוקק, מכוניות, מזגנים, משאבות אוויר, טלפונים, חוטים מבודדים, נייר לא מצופה, חברות, אופנועים, חלקי רכב, ערכות ייצור חשמליות, קרמיקה ובקבוקי זכוכית. לעומתה, ג'יבוטי ייצאה להודו סחורה בשווי 2.29 מיליון דולר אמריקאי. נתחים גדולים מהסחורה הם זרעי שמנים, סויה, פלפל, קטניות יבשות, מכונות כביסה, בטריות חשמליות, עור סוס ובקר, אבנים ירקות ומוצרי ברזל.
Allure of the Seas
טטרה כלורומתאן
פחמן דיסולפיד
אתחול (ספרות)
מבצע יאשי-קישינב הראשון
מבצע יאשי-קישינב הראשון, קרוי על שם שתי ערים גדולות (יאשי וקישינב) ברומניה, ומתייחס לקרבות שהתנהלו בין ה-8 באפריל ל-6 ביוני 1944, בין הכוחות הסובייטים לבין כוחות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה. לדברי דייוויד גלאנץ, ההתקפה הייתה פלישה מתואמת אל רומניה, שנערכה על ידי כוחות הצבא האדום; החזית האוקראינית השנייה והחזית האוקראינית השלישית, בהתאם לאסטרטגיה של יוסיף סטלין ליצור מוקדי כוח באזור הבלקן.
על פי התוכניות של הפיקוד הראשי של הצבא הסובייטי ("הסטאבקה"), שתי החזיתות הסובייטיות היו אמורות לפרוץ את קווי ההגנה החיוניים של כוחות הציר בצפון רומניה, ולסייע בהמשך ההתקדמות של הצבא האדום לאזור הבלקן כולו. המתקפה הסובייטית החלה בקרב טרגו פרומוס הראשון ובקרב פודו אילואיי, והגיעה לשיאה בקרב טרגו פרומוס השני. הכוחות הסובייטיים לא הצליחו להתגבר על ההגנות הגרמניות באזור והפעולה ההתקפית נכשלה בסופו של דבר, בעיקר בשל הביצועים הקשים של הכוחות הסובייטיים ואפקטיביות ההכנות הגרמניות.
רקע.
ב-5 במרץ 1944, מרשל איוואן קונייב, מפקד החזית האוקראינית השנייה, החל במבצע אומן-בוטושאן באוקראינה. המבצע הזה הצליח להפריד את כוחות קבוצת ארמיות דרום, וליצור פער בין ארמיית הפאנצר הראשונה לארמייה השמינית ב-17 במרץ. בתחילת אפריל הכוחות הסובייטים התקרבו לעבר הגבול הרומני.
בתחילת אפריל 1944 הסטאבקה הורתה לחזית האוקראינית השנייה ולחזית האוקראינית השלישית לתכנן מתקפה גדולה עם השלכות אסטרטגיות במערב רומניה. הכוונות האסטרטגיות של הסטאבקה היו לשבור את קווי ההגנה הגרמנית-רומנית בצפון רומניה, וללכוד את ערי המפתח יאשי וקישינב, ולאחר מכן להזרים כוחות עמוק לתוך השטח הרומני, ואם אפשר, לכבוש את פלוישט ובוקרשט.
הקרב.
ב-5 באפריל צלחו כוחות החזית בפיקודו של קונייב את נהרות הדניסטר והפרוט, וכבשו את חוטין ודורוחוי, ופנו לעבר טרגו פרומוס ובוטושאן השוכנים כ-48 עד 97 ק"מ צפונית מערבית ליאשי, ונתקלו רק בהתנגדות רומנית קלה. ב-8 באפריל ציווה קונייב על הארמיות ה-27 וה-40 לנהל מתקפה מתואמת דרומה לאורך ציר טרגו פרומוס, תוך שיתוף פעולה הדוק עם ארמיית הטנקים השנייה, בפיקודו של סמיון בוגדנוב. בזמן שכוחות הסער של קונייב התקדמו לעבר טרגו פרומוס, הארמייה ה-52 בפיקודו של קונסטנטין קורוטיב וחלקים מארמיית הטנקים השישית בפיקודו של אנדריי גרבאצ'נקו אשר פעלו מצפון ליאשי, החלו בפעולות לצד הציר המוביל ליאשי, על מנת לתמוך במאמץ הראשי של כוחותיו של קונייב.
כאשר כוחותיו של קונייב החלו את ההתקפה שלהם לעבר טרגו פרומוס, הארמייה השמינית בפיקודו של אוטו והלר הייתה מעורבת בקרבות קשים סביב הכפר פופריקאני, 9 ק"מ צפונית ליאשי, שבו לחמו שני קורפוסים סובייטים עם צוותי קרב משוריינים של הגרמנים, מה שהסיח את דעתם של הגרמנים מהמתרחש בטרגו פרומוס. על ידי ניצול ההסתערות של הארמייה ה-52 באזור יאשי, החלו שלוש ארמיות ההלם של קונייב להתקדם דרומה השכם בבוקר ה-8 באפריל. ההתקדמות הייתה איטית למדי עקב כבישים חסומים בבוץ במהלך הרספוטיצה (קרקע בוצית במיוחד בעקבות הפשרת השלגים), וכן בעקבות הקשיים בחצייה לגדה המערבית של נהר הפרוט מצפון-מערב ליאשי
המשימה הראשונית של כוחותיו של קונייב הייתה להגיע לטרגו פרומוס, פשקאן וטרגו ניאמץ 30 ק"מ ממערב ליאשי, וללכוד את שלוש הערים המוגנות בהפתעה. בעוד 3 דיוויזיות של הארמייה ה-51 התקדמו דרומה לעבר פשקאן, בעוד 2 דיוויזיות רובאים אחרות הגנו על אגפיהם מצפון-מערב לטרגו ניאמץ. עוד מזרחה משם, 7 דיוויזיות רובאים נוספות שהוקצו לקורפוס המשמר ה-35 ולקורפוס הרוברים ה-33 של הארמייה ה-27 התקדמו דרומה-מזרחה לאורך פרוט החל מה-7 באפריל, ואילצו את הדיוויזיה הרומנית ה-8 לסגת לכיוון חרלאו, 27 ק"מ מצפון לטרגו פרומוס. בינתיים, עוד 2 דיוויזיות של קורפוס הרובאים ה-33 הצטרפו ל-2 קורפוסים של ארמיית הטנקים השנייה, והדפו את הדיוויזיה הרומנית ה-7 בחזרה לעבר טרגו פרומוס.
הגרמנים התעשתו במהירות, וב-10 באפריל הגיעה לזירת הקרב דיוויזיית גרוסדויטשלנד, אשר מנתה 160 טנקים, ובהם 40 פנתרים ו-40 טיגרים. עד מהרה הפכה המתקפה לסדרת קרבות בודדים, אשר בהם נבלמו הכוחות הסובייטיים ונגרמו להם אבדות כבדות. בנוסף, הגרמנים העבירו לאזור את קורפוס הפאנצר ה-57, ובו דיוויזיית הפאנצר ה-24, ואת הקורפוס ה-52, ובעזרתם הצליחו עד לסוף מאי לבלום לחלוטין את המתקפה הרוסית.
לאחר מכן.
לקראת אוגוסט 1944 נוצר באזור הבלקנים מצב מתאים למתקפה סובייטית חדשה. בעקבות מבצע בגרטיון והמתקפות הסובייטיות שבאו בעקבותיו בקיץ 1944, נאלץ הפיקוד העליון הגרמני להעביר מאזור זה לבלארוס, פולין וצפון אוקראינה 12 דיוויזיות, ובכך החליש במידה רבה את קבוצת ארמיות דרום אוקראינה, שהגנה על שטח רומניה. קבוצת הארמיות נותרה עם 3 דיוויזיות ניידות בלבד (דיוויזיית הפאנצר ה-13, דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-10, ודיוויזיית השריון הרומנית ה-1). בנוסף, הגרמנים בנו ברומניה מערך ביצורים חזק, שכלל שלוש רצועות הגנה עיקריות, ונשען על הנהרות דניסטר וסירט. מערך שהוכיח את עוצמתו במהלך הדיפת שורת מתקפות סובייטיות באפריל-יוני 1944 (מבצע יאשי-קישינב הראשון). אולם, ב-23 באוגוסט פתחו הסובייטים במבצע יאשי-קישינב, ועד מהרה כבשו את רומניה כולה, אשר עברה למחנה בעלות הברית, ולאחר מכן אף כבשו את בולגריה ויוגוסלביה, ואף הגיעו לפאתי בודפשט, הונגריה.
יחסי בנין–הודו