הסיפור מתחיל בתיאור שני אחים אנגלים, סטנלי ותומאס, שחיים באנגליה בזמן מלחמת העולם השנייה. שני האחים גרים עם אמם, בזמן שאביהם יצא להילחם במלחמה. האחים סובלים מהתלאות שעוברות על ילדי לונדון בתקופת מלחמת העולם השנייה, כמו הירידה היומית למקלטים, ולילות ללא שינה. הם מחליטים לשלוח מכתב לנשיא ארצות הברית, בבקשה שיאסוף את כל ילדי לונדון וייתן להם מקום מגורים זמני עד שתגמר המלחמה.
בינתיים, ויליאם קפני ואחותו סוזן, נכדיו של נשיא ארצות הברית, מתארחים בביתו - הבית הלבן. במקרה נתקל ויליאם במכתבו של סטנלי ומחליט לפעול בעניין. הוא מתפרץ לישיבה סמכותית של הנשיא עם שגרירו של המלך האנגלי, וקורא את תוכן המכתב בהתרגשות. בעקבות מכתב זה, מוחלט לבצע מהלך, שבו יועברו ילדי לונדון לארצות הברית, למקום מבטחים. לאחר מספר שבועות מתבצעת תוכנית אדירה זו. אלפי ילדים מועברים בספינות ענק, ולאחר המשלוח הראשון, יוצאים גם השני והשלישי. סטנלי ותומס, שהגו את התוכנית, הוזמנו להתארח בביתו של ויליאם קפני עצמו. במשלוח הראשון, יוצאות לעבר נמל ניו יורק מספר ספינות: ניו יורק, ויליאם סקוט, פוסידון וכן פילדלפיה, הספינה בה נוסעים האחים.
כשבוע עובר, והילדים כבר מתרגלים לשגרת החיים על הספינה. אך לילה אחד, כאשר הילדים ישנים במיטותיהם, עולה הספינה פילדלפיה על מוקש. כדי להמשיך בהעברת הילדים, צריך להעביר אותם לשלוש הספינות האחרות. סטנלי, תומאס, ועוד תשעה ילדים, מועלים לסירת הצלה, אך בעקבות תקרית מצערת משתחררת סירת ההצלה ואחד עשר הילדים נסחפים אל לב הים.
לאחר לילה קשה מגיעים הילדים לאי באמצע האוקיינוס. הם חוקרים את האי ומגלים שיש שם נהר מים טובים לשתייה, מגוון רחב של עצי פרי, וחיות לצייד.
בשלב הזה גם מוצגים בספר הילדים האחרים שהיו על הסירה:
בהמשך, קורים להם על האי אירועים משונים רבים. ביניהם המאורעות הבאים:
בניית החווילה, הבית הרשמי של הילדים על האי. האחראים על הבנייה היו פיט (היוזם, המתכנן והמוציא לפועל), וסטנלי וסטיוון, הפועלים והעוזרים הנאמנים.
אימוץ הקופה התינוקת ביבי, שנפצעה בבטנה. הקופה הופכת לחלק בלתי נפרד מהחבורה, ונקשרת לכולם, בעיקר לדיאנה.
מקרה אשר נשמר בסוד בין משתתפיו:
היה זה יום חם. קטלין הולכת להתקלח בנהר, ופתאום שומעת קול של ציפור מתייסרת. היא יוצאת, מתלבשת, והולכת לבדוק את מקור הרעש. המראה שנראה לעיניה מזעזע אותה עד כלות נשמתה - ג'ון בקסטון מחזיק ציפור כשרגלה קשורה לחבל בידו. כל פעם שמנסה הציפור לעוף, מושך אותה ג'ון לאחור, בעוד הוא צוחק. קטלין פורצת בזעם על ג'ון ובמטר של צעקות דורשת ממנו לשחרר את הציפור. ג'ון מתעצבן, קושר אותה לעץ, ומאיים להרוג אותה בעזרת חציו אם תספר מה אירע. קטלין חוזרת משם חיוורת וחולה, ולוקח לה כמה ימים להתאושש. ג'ון, המוכה ברגשות אשם, מסווה אותם בחזותו היהירה והרגילה.
יום אחד, מתרסק על האי מטוס אמריקאי. הילדים מתרגשים מאוד, ובאים לחקור את המקום. לאחר שרוקנו את המטוס מחפצי ערך, לפיט עולה רעיון. הוא מחפש את מכשיר הקשר, וכשמוצא אותו, משדר את מקום הימצאם, על אף שהוא משוכנע שאיש אינו שומע. פיט טועה.
באותו הזמן, נופש ויליאם, נכד הנשיא, בספינת הנשיא. המכשיר שקלט את התדר של פיט נמצא גם הוא על אותה ספינה. ויליאם שומע את המסר, ומחליט לשחרר את הילדים. על ויליאם עוברות מספר חוויות לפני שהוא מצליח לשחרר אותם, אך בהרבה מאמצים, הוא מצליח לגייס טייס, אלן, לשחרר את הילדים. הם ממריאים למסע מסוכן באוקיינוס, כדי להוכיח את קיומו של האי עליו שוכנים הילדים. לאחר טיסה ארוכה, מוצאים ויליאם ואלן את האי, ושולחים לילדים מסר (בתוך הנעל של ויליאם) שהם הולכים לאסוף אותם. הספר נגמר בכך שוויליאם, אלן וסבו של ויליאם, הנשיא, באים לאסוף את הילדים מהאי. הקופיפה ביבי מצטרפת אליהם.
הבדלים בין אי הילדים לאינזו-פו.
המלחמה באינזו-פו היא בין מדינות דמיוניות, אורביה וטרניה. שמות הילדים - גרמניים.
ימימה אבידר-טשרנוביץ גרסה שילדים ישראלים יתקשו להתחבר לשמות גרמניים, ושאין צורך במדינות דמיוניות: הרקע לסיפור מאוד מזכיר את הבליץ על לונדון ואת פינוי הילדים מהערים בבריטניה. הואיל וכך - שמות הילדים שונו לשמות אנגלו-סקסיים, והמדינות בעלילה - לבריטניה, ארצות הברית וגרמניה.
על מנת ליצור קשר יהודי לסיפור, אחד הילדים - וולפגנג המוזיקאי, יוהד והפך לדוד.
פרק שלם הושמט מהגרסה העברית: 'ההפיכה', בו ג'ון בקסטון / קורט קונרד מנסה להחליף את אוליבר כמנהיג. הוא נכשל על חודו של קול - קולה של קטלין. הוא עוזב את הקבוצה, ומנסה לשרוד לבדו. הוא נכשל והילדים מוצאים אותו על סף מוות. הוא חוזר לחבורה והופך לידידותי יותר.
בגרסה העברית, לאחר שג'ון בקסטון מתעלל בקטלין, נכתב ש'יום הנקמה של קטלין לא אחר לבוא', אבל הוא לא מגיע.
מהדורות.
לאחר הקרנת סדרת הטלוויזיה הבריטית אי הילדים, יצא הספר ב-1986 במהדורה מחודשת בעלת 197 עמודים בהוצאת ב. ליכטנפלד. במהדורה זו משולבים צילומים מתוך מסדרת הטלוויזיה עם תרגומה של ימימה טשרנוביץ. על כריכת מהדורה זו צילום קבוצתי של הילדים מתוך הסדרה.
נואסטרה סניורה דה סנטה אנה
נואסטרה סניורה דה סנטה אנה (בספרדית: Nuestra Señora de Santa Ana) הוא מיסיון ישועי שפעל בצפון-מזרח ארגנטינה, בתחומי פרובינציית מיסיונס של ימינו, במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17. ב-1983 הוכרז המיסיון, יחד עם מיסיונים ישועיים נוספים בארגנטינה ובברזיל כאתר מורשת עולמית.
המיסיון הוקם ב-1633, הועתק לגדות נהר הפרנה ב-1638, ולמיקומו הנוכחי, כ-45 ק"מ מזרחית לפוסאדס, ב-1660. בדומה למיסיונים ישועיים אחרים, הוקם בסמוך לו רדוקסיון – יישוב שבו התגוררה האוכלוסייה הילידה שהמיסיון יועד כלפיה, במקרה זה בני הגוארני. בשיאו, התגוררו ברדוקסיון של סנטה אנה כ-7,000 תושבים, והכיכר המרכזית שלו הייתה גדולה יחסית, באורך 140 מ'. ב-1767 גורשו הישועים מהמושבות הספרדיות והמיסיון ננטש. רבים מהמבנים שבו נהרסו עם הזמן וכוסו בצמחייה, ואולם חלקים מהכנסייה, ובהם עמודי השיש, נותרו על תלם. בית העלמין המשיך לשמש את תושבי הכפרים באזור עד אמצע המאה העשרים. ב-1982 הוחל בשיפוץ ובשיקום המיסיון.
חליסה
חליסה (בערבית: الحليصة - "אֶלְחָלִיצֶה") היא שכונה בחיפה התחתית, ממזרח לעיר התחתית. מבחינה מנהלית היא משויכת לרובע נווה שאנן שמדרום לה. השכונה יושבת בסמוך לוואדי רושמיה (נחל גיבורים), המפריד בינה לבין הדר הכרמל ממערב. בצפון-מערב היא גובלת בוואדי סאליב, בצפון בחוף שמן, במזרח בצ'ק פוסט ובדרום בשכונות נווה שאנן.
היסטוריה.
עד מלחמת העצמאות הייתה חליסה שכונה ערבית כמעט הומוגנית, שהתפתחה בעיקר סביב רחוב גוש עציון של ימינו (אז רחוב אחמד שאוקי). בקצה העליון של השכונה הוקם מסגד. בשנות ה-20 היא הורחבה מזרחה, על צלע ההר, ברחובות שנקראו תל-עמל ואוכלסו על ידי יהודים. אז גם נבנה גשר רושמיה המסוגנן, שהיה לאחד מנתיבי התחבורה העיקריים של חיפה.
בשכונה התחולל אחד הקרבות המכריעים ביותר שניטשו במלחמת העצמאות, ברחוב הראשי, אז רחוב צלאח א-דין והיום רחוב הגיבורים. כוחות ההגנה כבשו באפריל 1948 את בית "איחוד השכונות הערביות", הנקרא גם "בית ועד השכונות הערביות המזרחיות" (ובטעות גם בית הנג'אדה), שחלש על גשר רושמיה בצומת הרחובות הגיבורים וגוש עציון, וזאת בשל חשיבותו כעורק תנועה יחיד מהדר, שבה התרכזו הכוחות העבריים של חיפה, מזרחה אל הגליל והעמקים - כדי למנוע מהערבים לחסום את הגשר.
רוב תושבי חליסה ברחו, כחלק מעזיבת ערביי חיפה את העיר, ואלה שנשארו, והסתתרו בבתים אחרים, הוגדרו כ"נפקדים". בתי השכונה נמסרו לידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים וממנו הועברו לרשות הפיתוח. החברה המשכנת "עמידר" שניהלה את הנכסים עבור רשות הפיתוח, שיכנה בהם עולים שהגיעו לארץ מאירופה לאחר השואה, בעיקר עולים דתיים, ויוצאי "בתי עולים" ומעברות, בעיקר מקרב יוצאי עיראק. מאוחר יותר, בנתה עמידר שיכונים שבהם אוכלסו מפוני מעברות ועולים מצפון אפריקה. בשכונה הוקמו בתי ספר: ממלכתי "צפרירים", "בית יעקב", "אמונה", תלמוד תורה וגני ילדים וכן בתי כנסת. כרב השכונה כיהן הרב יעקב בן ציון רוטנר.
תל-עמל ונוה-פז התפתחו בצידה המזרחי של חליסה עקב בצד אגודל בעיקר אחרי קום המדינה. בינן לחליסה אין גבול גאוגרפי מדויק, ויש ש"חליסה" ו"תל עמל" הם בעצם שני שמות לדבר אחד.
השכונה במאה ה-21.
בתום העשור הראשון של המאה ה-21, אשכול השכונות חליסה-תל עמל-נוה פז הוא אזור מעורב, שסובל מחוסן חברתי נמוך. עד סוף שנות ה-60 פעל ברחוב הירדן בית קולנוע - "קולנוע ורד", שנסגר (תחתיו פועל בית תמחוי). בתים רבים עומדים ריקים. בתים אטומים בלבנים עומדים לאורך רחוב אני מאמין ודרך בר יהודה. האוכלוסייה מונה עולים ממגוון ארצות - רוב התלמידים בשני בתי הספר היסודיים "גבריאלי" ו"קישון" (שנסגר) הם ילדי עולים מאתיופיה ומחבר המדינות. בדצמבר 2001 נרצחו 15 אזרחים בפיגוע התאבדות שבוצע באוטובוס קו 16 בצומת הגיבורים-יד לבנים. עיריית חיפה הקימה במקום אנדרטת הנצחה. בשנים 2004–2005 סערה חליסה הערבית נוכח איומי הריסות של מבנים בלתי חוקיים על ידי העירייה, חלקן נועד לאפשר הרחבת כביש. העשור הראשון של המאה התבלט בתדירות ההולכת וגבוהה של מקרי שימוש בנשק חם בשכונה על רקע סכסוך בין שתי משפחות, לצד אי-נחת מתמשכת בקרב התושבים היהודים מעוצמת הקול של קריאות המואזין.