בנוסף, לובתה המחלוקת ממניעים פוליטיים של שלטונות סוריה שהתערבו באופן ישיר בניסיון למנוע קישור בין החפירות לבין אמיתות המקרא. בלחצם פוטר פטינטו מן המשלחת הארכאולוגית ונאסר עליו להיכנס לסוריה, במקומו הובא מומחה אחר. העיתון הסורי "תשרין" פרסם ריאיון עם ד"ר עפיף בהנסי, שטען כי הקשר לתנ"ך הוא זיוף ציוני שנכפה על פטינטו, "אבלה תמשיך לספק את ההוכחות ההפוכות". ה-biblical archaeology כתב במרץ 1979 כי "ברור לנו שבאמצעות לחצים פוליטיים אנטי-ציוניים מנסים בסוריה להשפיע על הפירוש המדעי ללוחות אבלה". ואילו המלומד הסורי ד"ר צבאח קבאני סיפר בריאיון לאותו גיליון: "העניין חשוב לנו בגלל הצהרותיהם של מר בגין ומפלגת הליכוד, מר בגין מנסה להשתמש בתנ"ך הקדוש כברישום מקרקעין, הוא תובע את הגדה המערבית ועלול לתבוע לעצמו גם את סוריה". מחברי הספר "אבלה תעלומה ארכאולוגית" קובעים כי "מאז התערבותו של ד"ר בהנסי פחתו במדה ניכרת אזכורי הקשרים עבריים או תנ"כיים במחקריהם הנדפסים של המשלחת הארכאולוגית".
מצב אבלה כיום.
מאז שנחסם לכניסת חוקרים מרחבי העולם, הממצאים באתר היו נתונים לביזה מתמדת, ובמהלך מלחמת האזרחים בסוריה האתר ניזוק בצורה משמעותית, ועלה חשש כבד שהארכיון הושמד כליל.
אנגלית ביניים
מלחמת ההתשה במובלעת הסורית
מלחמת ההתשה במובלעת הסורית הוא כינוי שניתן לחילופי האש שהתחוללו בשטח הסורי שכוחות צה"ל החזיקו בו בסיום מלחמת יום הכיפורים, בין מועד הפסקת האש ועד לחתימה הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה במאי 1974.
הלחימה במובלעת הסורית עד אפריל 1974.
ב-24 באוקטובר 1973, לאחר 19 ימי לחימה, הכריז האו"ם על הפסקת האש בשתי החזיתות, המצרית והסורית. בחזית הסורית עלה בידי צה"ל, במהלך המלחמה, להדוף את הסורים מכל השטחים שכבשו ברמת הגולן בתחילת המלחמה ולכבוש מובלעת משטח סוריה במרחק של כארבעים קילומטר מדמשק, שהוא טווח ירי ארטילרי. המובלעת, שקיבלה את הכינוי "המובלעת הסורית", הייתה מול צפון רמת הגולן, רוחבה היה כעשרים קילומטרים, ושטחה כ-400 קמ"ר. היא כללה כפרים סוריים רבים, תילי געש, את מוצב החרמון הסורי, מוצב הכוכים, מוצב הפיתולים ואת פסגת שיא החרמון.
הסורים שאיבדו את עמדותיהם בחרמון שצפו על החרמון הישראלי ועל רמת הגולן, שאפו להשתלט עליהן מחדש בתקופת ההתשה שאחרי המלחמה ויזמו תקריות ירי כמעט מדי יום, ואילו צה"ל מצדו הפעיל כוחות ח"יר, צנחנים ויחידות מובחרות בפשיטות ומאיברים כדי לסכל את היוזמות של הצבא הסורי, בין אלו ניתן למנות מארב של כוח מגדוד 890 בשיא החרמון שפגע במספר חיילי קומנדו סורים, ופשיטות של סיירת גולני וסיירת צנחנים על מוצבים סורים. מאמצע חודש מרץ 1974 הפכו ההטרדות לתקריות אש רצופות, שלבשו אופי של מלחמת-התשה. מלחמה זו קיבלה את הכינוי "מלחמת ההתשה הסורית" או "מלחמת ההתשה הקטנה". הצבא הסורי הפעיל בעיקר יחידות ארטילריה אך גם יחידות שריון וחיל-רגלים. הפגזות תותחים ומרגמות הפכו דבר שבשגרה.
בנובמבר 1973, אחרי תחילת עונת השלגים, קפאו למוות שני חיילי מילואים מהכוח ששהה בשיא החרמון וחייל נוסף מכוח החילוץ.
בפברואר 1974 החל משא ומתן בין ישראל לסוריה בתיווכו של שר החוץ האמריקאי הנרי קיסינג'ר שיצא למסע דילוגים בין ירושלים ודמשק. במקביל לפתיחת המשא ומתן גברה מלחמת ההתשה ובחודשים מרץ - מאי אירעו למעלה מאלף תקריות ובכללן הפגזות כבדות על יישובי הגולן והפגזות בלתי פוסקות על כוחות צה"ל. בשל מזג האוויר הקשה והתנאים הלוגיסטיים, צה"ל פינה את הכוחות הקבועים משיא החרמון והסתפק בסיורים שפקדו אותו מדי מספר ימים. הסורים הבחינו בכך, ובחודש מרץ ותחילת אפריל 1974 החלו לסלול דרך לשיא.
ההסלמה מאפריל ועד להסכם הפרדת הכוחות.
במשך כחודשיים מתחילת אפריל ועד ל-31 במאי 1974 על רקע המשא והמתן בין סוריה לישראל להפרדת כוחות בגבולות חדשים התגבר המתח והתנהלו ימי קרב של ממש.
ב-6 באפריל 1974 הבחינו תצפיות צה"ל כי כוחות קומנדו סורים העפילו לשיא החרמון. צה"ל הגיב באש ארטילרית כבדה ותקיפת מטוסים. כבר באותו הלילה העפיל כוח קטן של צה"ל לשיא החרמון וכבש אותו לאחר קרב קצר. לאחריו הועלו כוחות מצוידים כהלכה לתנאי מזג האוויר והשלגים לשהייה קבועה בשיא החרמון. הכוחות התבצרו במערה טבעית בפסגה.
חיל ההנדסה פרץ עד 16 באפריל, תחת הפגזות סוריות כבדות וסופות השלגים, דרך עבירה לכלי רכב. דחפור די-9 שהוביל את הפריצה היה לכלי הממונע הראשון שהגיע לפסגת שיא החרמון. לאחר פריצת הדרך הועלו טנקים ונגמ"שים לשיא (ואחר כך התבררה חשיבותם להדיפת המתקפות הסוריות) ונערכו עבודות ביצורים במוצב המאולתר.
ב 19-18 וב-22 באפריל ניסו כוחות קומנדו סורים לכבוש שוב את שיא החרמון אך נהדפו. נערכו גם קרבות אוויר בהם הופלו שני מטוסים ישראלים ומספר מטוסים סוריים.
ב-27 באפריל הפגיזו הסורים את מוצב הפיתולים ואחד המטחים גרם לנפגעים. מסוק סופר פרלון (צירעה) שהגיע לפנות נפגעים פגע בצלע ההר והתרסק ושישה מאנשי הצוות נהרגו. הסורים הפגיזו מדי יום את מוצבי השיא והפיתולים וגם את הכלים שעלו למוצבים. צה"ל הגיב בתקיפות אוויר על מחנות הצבא הסורי במורדות החרמון. בלילה שבין 1-2 במאי פשטו כוחות קומנדו סורים על חניון טנקים, זו הייתה התקיפה הסורית האחרונה, בה נהרגו שני חיילים ישראלים ושניים נוספים נפלו בשבי הסורי.
אלה היו השבויים האחרונים במלחמת יום הכיפורים, והם אלה שסיפרו ליתר השבויים בסוריה ממלחמת יום הכיפורים על המצב בארץ, לאחר שהסורים דיווחו לשבויים כי מדינת ישראל הושמדה.
יש הטוענים כי במהלך הקרבות מוסקבה הטיסה לגולן הסורי שתי חטיבות משוריינות קובניות שנלחמו בכוחות צה"ל.
סיום הלחימה.
ב-31 במאי נחתם הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה. במסגרת ההסכם הוחזרו ב-6 ביוני כל השבויים והנעדרים. בהתאם להסכם פינה צה"ל תוך שלושה שבועות את כל שטחי המובלעת ושיא החרמון וכן את העיר קוניטרה וסביבתה ושב אל הקו שמלפני מלחמת יום הכיפורים. באמצע יוני 1974 הושלם הפינוי של כוחות צה"ל מהמובלעת ומאז המוצבים מוחזקים על ידי כוח אונדו"ף (UNDOF).
אבדות ישראל במלחמת ההתשה הסורית: מסוף אוקטובר 1973 עד להסכם הפסקת האש בתאריך 31 במאי 1974 נהרגו בחזית הסורית 54 חיילים ו-6 אזרחים. בנוסף נפצעו 176 חיילים ו-3 אזרחים.
במשך עשרות השנים שחלפו מאז לא התרחשו פעולות איבה בגזרה זאת. גם בעת מלחמת לבנון הראשונה לא גלשה הלחימה לאזור זה.
הענקת אות לחימה ללוחמי מלחמת ההתשה במובלעת הסורית.
לוחמים ששירתו שירות של 18 יום רצופים, או יותר, בתקופה שבין 6/10/73 ועד 31/5/74 בחזית הצפון קיבלו את אות מלחמת יום הכיפורים.
הרנסאנס של דיסני
הרנסאנס של דיסני (באנגלית Disney Renaissance) הוא כינוי לתקופה שהחלה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 והסתיימה באזור שנת 2000. בשנים אלו, אולפני ההנפשה של וולט דיסני חזרו ליצור סרטי הנפשה מצליחים המבוססים בעיקר על סיפורים קלאסיים תוך כדי התעניינות ציבורית וביקורתית מחודשת באולפניה.
בתקופה זו נכללים סרטי ההנפשה הבאים: בת הים הקטנה (1989), היפה והחיה (1991), אלאדין (1992), מלך האריות (1994), פוקהונטס (1995), הגיבן מנוטרדאם (1996), הרקולס (1997), מולאן (1998) וטרזן (1999). יש הכוללים ברשימה גם את הסרט ברנרד וביאנקה במבצע אוסטרליה מ-1990, אשר יצא בשנים אלה אף שהוא סרט המשך לסרט מ-1977, הרפתקאות ברנרד וביאנקה.
היסטוריה.
לפני תקופת הרנסאנס.
בשנת 1979 במהלך הפקת הסרט המצויר "השועל והכלבלב", האנימטור הוותיק דון בלות' עזב את חברת דיסני יחד עם 11 אנימטורים נוספים, במטרה לפתוח חברת אנימציה משלו. בשל כך שחברת דיסני איבדה כ-17% מהאנימטורים שלה הפקת הסרט נדחתה. בשנת 1982, חברת ההפקות של דון בלות' הפיקה את הסרט סודה של נים (The Secret of NIMH, שם עברי מוכר נוסף: על קסמים ועכברים")" ובזאת הפכה החברה למתחרה העיקרית של דיסני בתעשיית האנימציה בשנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90.
בשנות השמונים של המאה ה-20 חברת וולט דיסני חוותה שינוי וניעור משמעותי, לאחר המלטות מניסיון של השתלטות עוינת על ידי חברת סול סטיינברג. מייקל אייזנר, עובד לשעבר בחברת ההפקה סרטי פרמאונט, הפך למנכ"ל דיסני ב-1984 ומינה את ג'פרי קצנברג לעמוד בראש חטיבת סרטי האנימציה של החברה. פרנק ולס, עובד לשעבר בהאחים וורנר, מונה לנשיא החברה. לאחר הישגים קופתיים מאכזבים בשנת 1985 בעקבות הסרט "הקדרה השחורה", עתידה של מחלקת האנימציה היה שרוי באפלה. תוך שינוי מדיניות, הקימה החברה זרוע אנימציה לטלוויזיה, שהייתה זולה בהרבה מאשר אנימציה לקולנוע. רוי דיסני שכנע את אייזנר לאפשר לו לפקח על מחלקת האנימציה בתקווה לשפר את גורלה באמונתו שזו צריכה להיות ליבת העסקים של הסטודיו.
ב-1986 הוציאה חברת דיסני את הסרט הרפתקאותיו של סופר בלש בעוד שהחברה המתחרה של דון בלות', הוציאה את הסרט פייבל והחלום האמריקאי (An American Tail). "פייבל והחלום האמריקאי" הביס את "הרפתקאותיו של סופר בלש" והפך לסרט המכניס ביותר בהוצאה הראשונה שלו. שנתיים לאחר מכן, דיסני הוציאו לאקרנים את "אוליבר וחבורתו" באותו סוף השבוע שבו יצא "המסע לעמק החלומות" של החברה של דון בלות'. בסוף השבוע הראשון להקרנתם, הכניסו שני הסרטים כ-7,526,000 מיליון דולרים ברוטו שהפך לסוף השבוע המכניס ביותר לפרמיירת סרטי אנימציה.