הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (באנגלית: OECD - Organisation for Economic Co-operation and Development; בצרפתית: Organisation de coopération et de développement économiques, OCDE) הוא ארגון בינלאומי של המדינות המפותחות המקבלות את עקרונות הדמוקרטיה הליברלית והשוק החופשי. מקורותיו בארגון לשיתוף פעולה אירופאי (Organisation for European Economic Co-operation - OEEC), שהוקם כארגון כלכלי מקביל לנאט"ו, וזאת כדי לעזור ליישם את תוכנית מרשל לבנייה מחדש של אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה. לאחר מכן קיבל הארגון לשורותיו מדינות מחוץ לאירופה, ובשנת 1961 נקבע שמו הנוכחי.
מנהלת הארגון יושבת בשאטו דה לה מואט ("Château de la Muette") שבפריז, בירת צרפת. בארגון חברות 38 מדינות אשר מייצרות למעלה מ-60% מהתוצר העולמי. מדינות אלו חולקות ערכים משותפים של דמוקרטיה וכלכלת שוק חופשי ומשתפות פעולה אל מול האתגרים הכלכליים, החברתיים והסביבתיים בעולם הגלובאלי. ה-OECD הוא פלטפורמה לדיון במדיניות, השוואת ביצועים, איתור פתרונות לקשיים וגיבוש קודים, עקרונות מנחים וסטנדרטים משותפים לביצוע מדיניות כלכלית וחברתית ברמה הלאומית.
במסגרת הארגון כל מדינה חברה יכולה לתרום באופן משמעותי לקביעת מדיניות הארגון וניסוח קווי פעולה משותפים.
מדינות חברות.
נכון לאמצע 2020 חברות בארגון 38 מדינות. מתוכן, קולומביה, קוסטה ריקה ומקסיקו מוגדרות כבעלות הכנסה בינונית (מסומנות ב-*) על ידי הבנק העולמי; שאר המדינות מוגדרות כבעלות הכנסה גבוהה.
המדינות המקימות.
16 המדינות הבאות הקימו את הארגון ב-1948:
שאר המדינות החברות.
22 המדינות הבאות הצטרפו לארגון לאחר הקמתו (המדינות מסודרות לפי סדר הצטרפותן, כאשר שנת ההצטרפות מופיעה בסוגריים):
השתתפות ישראלית.
ישראל הייתה לחברה מלאה בארגון ב-7 בספטמבר 2010. גם קודם להצטרפותה, במרבית התקשרויותיה עם מדינות אחרות באמנות למניעת כפל מס היא אימצה את אמנת המודל של ה-OECD.
בשנת 2006 שינה בנק ישראל את שיטת החישוב של התמ"ג הישראלי כך שיתאים לשיטות החישוב של הארגון כדי לאפשר את הצטרפות ישראל אליו. קודם הצטרפותה, ישראל בדרך כלל השוותה את עצמה לסטטיסטיקה שהארגון מפרסם, ולרוב היא קיבלה ציונים נמוכים בהשוואה לרוב המדינות בארגון.
ב-16 במאי 2007 פתח ה-OECD בשיחות עם ישראל אודות הצטרפותה העתידית לארגון כחברה מלאה. בנוסף לישראל, פתח הארגון בשיחות הצטרפות גם עם רוסיה, אסטוניה, סלובניה וצ'ילה.
במאי 2009 הצטרפה ישראל לאמנה למניעת השוחד של מדינות ה-OECD בחיקוק עבירה של שוחד גם מחוץ לישראל, על יצואן או חברה המציעים שוחד לעובד ציבור זר. החוק ישים במיוחד כלפי מדינות עולם שלישי, שם נהוג לקדם עסקות באמצעות שוחד. באוגוסט 2009 הגיעה לישראל משלחת מטעם הארגון והגישה המלצות שונות, אחת העיקריות שבהן נוגעת להפחתת המעורבות הממשלתית בחקלאות הישראלית. המלצה נוספת של הארגון היא פיצול תפקיד היועץ המשפטי לממשלה והתובע הכללי. עמדת הארגון היא שמילוי שני התפקידים בידי אדם אחד, מפריע לטיפול משפטי אובייקטיבי, ומערב בין אינטרסים פוליטיים לכלכליים.
ב-19 בינואר 2010 פרסם הארגון דו"ח הקובע שאם מדינת ישראל תצטרף לשורותיו, היא תהיה המדינה בעלת שיעורי העוני הגדולים ביותר בארגון. בנוסף, הוא גם קבע שמדינת ישראל מפולגת מבחינה חברתית ובעלת פערים כלכליים רבים בין שכבות האוכלוסייה. עם זאת, העוני הנמדד בדו"ח הזה הוא עוני יחסי ולא עוני אבסולוטי, ולכן קובע רף שונה להחשבתם של אזרחים לעניים בכל מדינה ומדינה. מבחינת תמ"ג לנפש, ישראל אינה הענייה ביותר ביחס למדינות ה-OECD.
מזכ"ל הארגון, אנחל גורייה, שביקר בישראל בינואר 2010, דיבר על שלוש בעיות שעיכבו את הצטרפות ישראל לארגון: האמנה למניעת שוחד, קניין רוחני והסטטיסטיקה במזרח ירושלים וברמת הגולן. הוא צפה כי ישראל תצורף לארגון עד מאי 2010.
בנושא הקניין הרוחני, הארגון דורש מישראל, להאריך את זמן תוקף הפטנט עבור תרופות, כך שיידרש זמן רב יותר עד שיתאפשר לייצר מקבילה גנרית. סגן שר הבריאות דאז, יעקב ליצמן, התנגד לשינוי החוק, מכיוון שזה "יפגע בבריאות תושבי מדינת ישראל ויפחית את הנגישות לתרופות זולות ובטוחות". ליצמן אף טען שהחוק בישראל כיום אינו שונה מהחוק במרבית המדינות החברות בארגון.
בתחילת מאי 2010 הפעילו הפלסטינים מאמצים דיפלומטיים כדי למנוע את הצטרפות ישראל לארגון, אך ללא הצלחה. ב-10 במאי 2010 הצביעו שגרירי כל המדינות החברות בארגון בעד הזמנת ישראל להצטרף לארגון. שר האוצר, יובל שטייניץ, הגיב ואמר, כי זה הארגון היוקרתי ביותר אליו התקבלה ישראל מאז קבלתה לאו"ם. ב-29 ביוני 2010 נחתם בשגרירות ישראל בצרפת הסכם ההצטרפות של ישראל לארגון.
ב-23 באוגוסט 2011 טען החשב הכללי לשעבר ירון זליכה, כי ישראל נכנסה לארגון בזכות לחץ מצד הנשיא בוש, אשר מנע כניסת מדינות חדשות לארגון עד שאושרה כניסת ישראל.
בנימין פלד
אבו תמים מעד אל-מועיז
אַבּוּ תַמִים מַעַדּ אלְ-מֻעִזּ לִדִין אללַּהּ (בערבית: أبو تميم معد المعز لدين الله; 932–975) היה ח'ליף האימפריה הפאטִמית הגדולה, שהשתרעה על שטחים נרחבים שכללו את מצרים, דרום איטליה וצפון אפריקה.
חייו.
בשנת 952 לספירה כבש הח'ליף אל-מועיז את המחוזות אריה וקלבריה, לאחר קרבות עזים, שבסופם הצליח צבאו לדכא כל התנגדות. לאחר שנה בערך מאותם הקרבות, באה אל הח'ליף משלחת מסיציליה, ובפיה הבשורה על מות מלכם, ועל רצונם לשלטונו על מדינתם. כעבור זמן מה מבוא המשלחת ומהשתלטותו על דרום איטליה, הלך הח'ליף עם צבאו הכביר לצפון אפריקה. הוא נלחם במדינות צפון אפריקה וניצחן בהתנגדות מועטה, מלבד קרבותיו בתוניסיה, שם הייתה התנגדות חזקה יחסית. לאחר שלטונו החזק בכל השטח הנרחב הנ"ל, באה אליו משלחת מביזנטיון כדי לחתום על ברית בין האימפריה הביזנטית לבין ממלכתו של הח'ליף. לבסוף, לאחר קשיים מועטים, נחתם הסכם שלום בין השתיים, שהחזיק למשך זמן רב.
לאחר כל אלו, באה אליו משלחת נוספת, הפעם ממצרים, וביקשה ממנו לבוא ולשלוט במדינתה, משום שהשליט אבו אל-מיסכ כאפור מת. לאחר כמה חודשים, הגיע המלך וצבאו לפוסטאט (בירת מצרים הקדומה; כיום קהיר), ושם הוא עלה על כיסא מלכותו.
יורשו היה בנו, אבו מנסור ניזאר אל-עזיז באללה (أبو منصور نزار العزيز بالله).
על פי מגילת אחימעץ, יועצו האישי, ראש השרים ונגיד היהודים בממלכתו היה פלטיאל הנגיד.
נגד פלאקוס
בודו אלעזר
בודו אלעזר (Bodo; 814–876) היה דיאקון הארמון בחצרו של לואי החסיד, שהתגייר.
בודו נולד כבן למשפחת אצולה אלמנית קתולית. בילדותו התחנך בחצרו של לואי החסיד מלך הפרנקים באאכן, קיבל חינוך קתולי גבוה ובמהרה הצליח להתחבב על אנשי החצר, וכתוצאה מזה בגיל צעיר התמנה לדיאקון הארמון.
בשנת 839, לאחר שהתעוררו בלבו ספקות לגבי אמיתותה של הדת הנוצרית, יצא מחצר המלך לרומא באמתלה שהוא יוצא לברר שאלות בענייני דת. לאחר ששהה ברומא שנה אחת, הוא למד יותר ויותר על אורחות חייהם של היהודים, עד שלבסוף החליט להתגייר, עבר ברית מילה וקיבל שם נוסף: "אלעזר". גיורו מתועד היטב במקורות שונים מהתקופה, לא ברורים מניעיו להמרת הדת אך הם נתפסו כדחיית התרבות הקרולינגית בעקבות השחיתות שלה היה עד בחצר המלך לואי. נראה שהייתה לבודו היכרות עם המקורות היהודיים גם בהיותו כומר.
משום שאיטליה הייתה קתולית נאלץ בודו אלעזר להגר לאחת המדינות המוסלמיות, שבהן התייחסו השלטונות בצורה טובה יותר ליהודים מאשר במדינות הנוצריות. הוא החליט להגר לאמירות קורדובה (בספרד של ימינו), התגייס שם לצבא והוצב בסרגוסה.
בודו ניסה להשפיע על הציבור והממשל המורי להתנגד לנצרות. מהלכיו גרמו לנוצרים בספרד לפנות ב-847 למלך הפרנקי קרל הקירח בבקשה שידרוש את הסגרתו. לא ידוע על גורלו של בודו אלעזר לאחר שנה זו.
ב-840 החל בודו לנהל חליפת מכתבים עם פאבלו אלווארו (אלווארוס) מקורדובה, מלומד נוצרי שטען לשורשים יהודיים. מאחר שגם בודו וגם אלווארו המירו את דתם, החל ביניהם דיאלוג שבו ניסה כל אחד לשכנע את השני שדתו החדשה היא האמיתית. רבים ממכתביהם נשתמרו. במכתביו הביע בודו אלעזר דעות חריפות נגד הנצרות, ואילו אלווארוס טוען שאהבתו לאישה היא שהסיטה אותו מהאמונה הנוצרית הנכונה.
הארכיבישוף אמולו מליון מספר את סיפורו של בודו בחיבורו האנטישמי Liber contra Judaeos ("הספר נגד היהודים", 846) שבו קרא לנוצרים לנתק כל מגע עם היהודים.
לואי הראשון
לואי החסיד
לואי החסיד (בצרפתית: Louis le Pieux או Louis le Débonnaire; 16 באפריל 778 – 20 ביוני 840) היה בנו של קרל הגדול ומלכם של הפרנקים משנת 814 ועד מותו.
ישנם היסטוריונים אשר טוענים כי לואי היה אחד מהדמויות מפתח בהיסטוריה האירופאית שלאחר מותו פיצול האימפריה הפרנקית החלה את ההיסטוריה של גרמניה וצרפת והסכסוכים שביניהם.
ביוגרפיה.
לואי נולד בז'ירונד (של היום) שבצרפת, והיה בנו הרביעי של קרל הגדול ובנה של הילדגרד . הוא הוכתר למלך על אקוויטניה עוד בהיותו ילד, ונשלח עם עוצר ועם אנשי חצר לספרד, על מנת להרגיע את רוחות המרד שנוצר לאחר תבוסתו של קרל הגדול במלחמתו עם המורים בספרד.
לאחר ששני אחיו הנותרים של לואי מתו, הוא הוכתר לקיסר בשותפות עם אביו. לאחר מותו של קרל הגדול בשנת 814, הוכתר לואי על ידי האפיפיור סטפנוס הרביעי למלך על האימפריה הפרנקית.
הוא זכה בתואר "חסיד" בשל הרפורמות שערך בכנסייה ובמנזרים.
אולם כינוי זה לא בא לו רק בשל דבקותו בדת, אלא הביע את דעת הבריות על כך שהוא חלש אופי ואף טיפש.