המתמודד המוביל על תפקיד המועמד הרפובליקני באותה מערכת בחירות היה סגן הנשיא לשעבר ריצ'רד ניקסון, שהחל את מסע הבחירות שלו בינואר 1968. ניקסון פעל במרץ למען המושלים וחברי הקונגרס הרפובליקנים בבחירות של 1966. רבים במפלגה עדיין תמכו בו. אולם רבים דאגו מההפסדים שלו בבחירות ב-1960 ובבחירות למושל קליפורניה ב-1962. הם קיוו למועמד יותר טוב. מועמדים אחרים ניסו להיכנס למירוץ נגד ניקסון אך החליטו לוותר במהלך המירוץ. בגלל הארגון המעולה שלו, ניקסון נשאר תמיד המועמד המוביל.
המאתגר הראשון של ניקסון היה מושל מישיגן ג'ורג' רומני. סקר באמצע 1967 הראה שניקסון מוביל עם 39% מהקולות, ורומני אחריו עם 25%. אולם לאחר שרומני אמר לעיתונות שהצבא והחוגים הדיפלומטיים "שטפו את מוחו" כדי שיתמוך במלחמת וייטנאם, הוא לא היה יכול לרוץ בתור מועמד שהתנגד למלחמה. ב-28 בפברואר 1968 הוא פרש לאחר שהתברר שפיגר אחרי ניקסון.
הסנאטור צ'ארלס פייסי נחשב לאיום על ניקסון עוד לפני פרישתו של רומני, ותכנן לרוץ מטעם אילינוי. אולם פרסי סירב לאחר מכן לרוץ.
ניקסון ניצח בבחירות בניו המפשייר בקלות ב-12 במרץ, עם 78% תמיכה. הרפובליקנים מתנגדי המלחמה כתבו אל תוך הבחירות את שמו של נלסון רוקפלר, מושל ניו יורק והמנהיג של האגף הליברלי במפלגה, שקיבל 11% מהקולות. רוקפלר לא תכנן לרוץ, ורצה לתמוך במועמדים אחרים, אולם לאחר מכן החליט להתמודד. ניצח את ניקסון במסצ'וסטס, אך בשאר המדינות לא הצליח כמצופה. ניקסון הוביל עליו בכל הסקרים וניצח אותו בקלות.
בתחילת האביב, הפך מושל קליפורניה רונלד רייגן, מנהיג האגף השמרני, ליריבו של ניקסון. בנברסקה ב-14 במאי, זכה ניקסון ב-70% תמיכה לעומת 21% לרייגן ו-5% לרוקפלר. למרות שניקסון ניצח בהפרש גדול, נשאר רייגן יריבו המוביל של ניקסון. ניקסון ניצח בבחירות באורגון למחרת היום עם 65% תמיכה וזכה בכל שאר הפריימריז מלבד בקליפורניה (ב-4 ביוני), שם התמודד רק רייגן. ניצחונו של רייגן בקליפורניה נתן לו את אחוזי התמיכה הגבוהים ביותר, אבל בגלל שלא הצליח ברוב המדינות האחרות הוא נשאר מאחור במספר הצירים.
הצבעות:
הוועידה הרפובליקנית.
כשהוועידה נפתחה במיאמי ביץ', פלורידה, נאמר שלניקסון יש 656 צירים - אחד עשר פחות מהמספר שהיה דרוש כדי לנצח. רוקפלר ורייגן תכננו לאחד כוחות כדי לעצור את ניקסון, אך לאחר שאף אחד מהם לא הסכים לתמוך בשני, האסטרטגיה נכשלה.
בגלל שבארי גולדווטר הצליח במדינות הדרום, הצירים בוועידה היו יותר דרומיים ושמרנים. הייתה אפשרות אמיתית שרייגן יזכה במועמדות אם לא יהיה מועמד בסיבוב הראשון. ניקסון ניצח בסיבוב הראשון בניצחון זעום, בעזרת הסנאטור מקרוליינה הדרומית, סטרום ת'ורמונד, שהחליף מפלגות ב-1964. ניקסון בחר בספירו אגניו, מושל מרילנד, להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא, למרות שלא היה מוכר כל כך. הוא האמין שהבחירה תאחד את המפלגה ותמשוך מתונים ושמרנים. ניקסון רצה למנות את הנרי קבוט לודג' הבן לתפקיד סגנו, כיוון שהיה השגריר בדרום וייטנאם.
נכון ל-2020, זאת הפעם האחרונה ששני אחים (ווינטרופ ונלסון רוקפלר) התמודדו זה מול זה בפריימריז.
המפלגה העצמאית האמריקנית של ג'ורג' וולאס.
המפלגה העצמאית האמריקאית, שהוקמה ב-1967, בחרה במושל אלבמה ג'ורג' וולאס - שתמיכתו בהפרדה הגזעית נדחתה בידי רוב המפלגה הדמוקרטית - כמועמד שלה לנשיאות. וולאס הצליח מאוד, וזכה לכמה אלקטורים מהדרום. הוא התמודד בכל חמישים המדינות, אולם לא במחוז קולומביה. למרות שלא הצליח באף מדינה פרט לדרום, היה וולאס המועמד הכי פופולרי ב-1968 בקרב צעירים, וגם בקרב פועלים בצפון ובמערב התיכון, שיכלו להצביע להאמפרי.
למרות שוולאס ידע שלא יזכה, תוכניתו הייתה למנוע משני המועמדים המובילים רוב בחבר האלקטורים, כדי שיוכל לגרום למנצח לקבל כמה מתנאיו. שותפו היה הגנרל לשעבר של חיל האוויר של ארצות הברית, קרטיס לה מיי. בסתיו, גרם לה מיי למבוכה כשהציע שימוש בנשק גרעיני בווייטנאם.
מפלגות אחרות.
עוד מועמדים היו אלדרידג' קליבר ממפלגת השלום והחופש (שהיה בן שלושים ושלוש בתאריך השבעת הנשיא ולכן לא יכול היה להתמודד), הנינג בלומן ממפלגת העבודה הסוציאליסטית, פרד הלסטד ממפלגת העובדים הסוציאליסטית, ארלי מון ממפלגת האיסור, ושארלין מיטשל (האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שרצה לנשיאות) מטעם המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
בחירות כלליות.
אסטרטגיות במסע הבחירות.
ניקסון פיתח "אסטרטגיה דרומית" שעוצבה על מנת למשוך לבנים שמרנים מהדרום, שהצביעו באופן מסורתי לדמוקרטים אך כעסו בגלל תמיכתם של ג'ונסון והאמפרי בתנועה לזכויות האזרח, והתנגדו למהומות שפרצו בערים הגדולות (דבר דומה פיתח רייגן ובכך נוצר המושג "הדמוקרטים של רייגן"). אולם וולאס קיבל כמה מהקולות שניקסון רצה להשיג, וכך פיצל את הקול השמרני. וולאס התרכז בעיקר במדינות שבהן סיכוייו לנצח היו נמוכים כדי לפגוע בניקסון, על מנת שהוא יוכל להשפיע על בחירת המנצח. האסטרטגיה השפיעה יותר על המפלגה הרפובליקנית במערכות הבחירות לאחר מכן. ניקסון גם נפגש עם תומכיו באסיפות בהן ענה לשאלות.
מכיוון שהפסיד לניקסון בסקרים, בחר האמפרי במסע בחירות לוחמני ותקיף. הוא ניסה לאתגר את ניקסון (בלי הצלחה) לעימות טלוויזיוני, והשווה את עצמו להארי טרומן. האמפרי חזה שכמו טרומן, הוא יפתיע את כולם ויזכה בבחירות.
נושאים במסע הבחירות.
במסע הבחירות שלו הבטיח ניקסון הבטיח "חוק וסדר" לעם האמריקני, דבר שמשך רבים להצביע עבורו בגלל כעסם על המהומות של ממשל ג'ונסון. לאחר רציחתו של מרטין לותר קינג, במהלך ההפגנות של תנועת המחאה נגד מלחמת וייטנאם בדטרויט ובוושינגטון הבירה, קרא ג'ונסון לצבא כדי להגן על חיים ורכוש כשראה עשן כמה רחובות ליד הבית הלבן. האמפרי ביקר את נושא החוק והסדר, ואמר שהוא משחק על דעות קדומות. ניקסון גם התנגד לאילוץ בתי הספר לבטל את ההפרדה הגזעית. הוא טען שתמך בזכויות האזרח, אולם שהוא מאמין שאפשר להילחם בהפרדה הגזעית בדרכים אחרות, כמו קידום חינוך טוב יותר עבור שחורים. ניקסון גם הציע הנחות במס לעסקים קטנים ושיפור בתים בשכונות של שחורים.
במהלך מסע הבחירות שלו, ניקסון גם ביקר את מדיניותו של ארל וורן, נשיא בית המשפט העליון הפדרלי. שמרנים רבים ביקרו אותו על שימוש בבית המשפט על מנת לקדם מדיניות ליברלית בנושא זכויות האזרח והפרדת הדת מהמדינה. ניקסון הבטיח שימנה שופטים שיהיו פחות אקטיביים. בנוסף, גם הבטיח לסיים את גיוס החובה ולעבור לצבא של מתנדבים. ניקסון ראה בסיום גיוס החובה צעד חשוב בדרך להפסקת המחאה נגד המלחמה - הסטודנטים יפסיקו להפגין כשיבינו שהם לא יצטרכו להילחם במלחמה.
האמפרי, לעומתו, הבטיח להמשיך ולהרחיב את תוכניות "החברה הגדולה" שג'ונסון התחיל, ולהמשיך במלחמה בעוני. הוא גם הבטיח להרחיב את זכויות האזרח ברוחם של קנדי וג'ונסון, וגם לתמוך בבית המשפט העליון. לעומת זאת, נמנע האמפרי מלבקר את מדיניותו של ג'ונסון בנוגע למלחמה מתוך חשש שזה לא יתמוך בו או יתקדם בנושא השלום. כתוצאה מכך, איבד האמפרי את קולות מתנגדי המלחמה.
הקאמבק של האמפרי ושלום ליל כל הקדושים.
לאחר הוועידה הדמוקרטית בסוף אוגוסט, פיגר האמפרי אחרי ניקסון בפער דו-ספרתי ברוב הסקרים, ומצבו היה נואש. הקואליציה הדמוקרטית המסורתית התפרקה, בגלל איבוד תמיכתם של הפועלים, איומם של השחורים להימנע במערכת הבחירות, כעסם של הליברלים על מלחמת וייטנאם, ודרומיים שהתנגדו לתמיכה בזכויות האזרח. המנגנון מפלגתי הוזנח בידי ג'ונסון והתקשה לעמוד בקצב של ניקסון. כשהוא נתמך בידי איגודי העובדים, ניסה האמפרי לתקוף שוב. בשביל לבדל עצמו מג'ונסון ולנצל את הרוב הדמוקרטי בקרב המצביעים הרשומים, הוא הפסיק להזדהות בתשדירים כ"סגן הנשיא יוברט האמפרי" והחל לקרוא לעצמו "המועמד הדמוקרטי יוברט האמפרי". הוא קרא לוולאס גזען שפונה לדחפים האפלים ביותר של האמריקנים. וולאס זכה לתמיכת שיא של 21% בספטמבר, אולם לאחר הבחירה בקרטיס לה מיי כסגנו, הוא איבד מומנטום. הרצון של לה מיי להשתמש בנשק גרעיני בווייטנאם עוררה זכרונות ממסע הבחירות של בארי גולדווטר. איגודי העובדים גם הצליחו לשכנע כמה תומכי וולאס שהיו חברי איגוד לתמוך בהאמפרי. הסקרים הראו שוולאס זכה לכמעט חצי מחברי האיגודים בקיץ 1968, אולם המספר ירד בחדות לאחר מכן. יום הבחירות התקרב וכוחו של וולאס בצפון ובמערב התיכון התחיל לרדת בעוד זה של האמפרי התחיל לעלות.
בסופו של דבר, הייתה מלחמת וייטנאם אחת הבעיות היחידות שהאמפרי לא היה יכול להתגבר עליהן. באוקטובר, החל האמפרי - שהתרומם בסקרים בזכות נפילת וולאס- לבדל את עצמו מממשל ג'ונסון בנושא וייטנאם, וקרא להפסקת אש. נקודת המפנה עבור האמפרי התרחשה כשהנשיא ג'ונסון הכריז על הפסקת ההפצצות ועל תחילת שיחות שלום בסוף השבוע לפני הבחירות. "שלום ליל כל הקדושים" חיזק את האמפרי. בנוסף, בסוף אוקטובר החליט הסנאטור יוג'ין מקארתי לתמוך בהאמפרי, וביום הבחירות, דיווחו הסקרים על שוויון.
אולם מטה ניקסון ציפה ל"הפתעת אוקטובר" שתחזק את האמפרי והחליט למנוע כל סיכוי לשלום פתאומי. לניקסון היה סוכן כפול בבית הלבן שייעץ לו. היועץ לביטחון לאומי ומזכיר המדינה לעתיד בממשל ניקסון, הנרי קיסינג'ר, שהיה ידידותי לשני המועמדים והובטחה לו משרה בכל מקרה, חזרה שג'ונסון ינסה להפסיק את ההפצצות.
ניקסון היה מקושר לנשיא דרום וייטנאם וייעץ לו בנושא השיחות. הוא הבטיח לנשיא שהממשל הרפובליקני ייטיב עמו יותר מהממשל הדמוקרטי. לבסוף החליט הנשיא לוותר על שיחות השלום.