לפאדישאה הייתה אישה יפהפייה ובת. בכל יום הייתה האישה שואלת את משרתה אם היא יפה והמשרת השיב, "כן, אין יפה ממך". יום אחד ראה המשרת את בתו היפה של המלך, וכאשר שוב שאלה האישה אם אין יפה ממנה, הוא ענה: "כן, אך גרנטשן יפה יותר". בכעסה לקחה אשת המלך את גרנטשן אל הערבה שם נאלצה גרנטשן לנדוד עד שמצאו אותה שלושה ציידים שלקחו אותה איתם. אשת המלך שמעה סיפורים על יופייה של גרנטשן והחליטה לרכוש ממכשפה שני מחטים מורעלים ואתם, עשתה פניה את ביתם של הציידים. גרנטשן סירבה לפתוח את הדלת, אך האישה ביקשה ממנה לכרוע ברך לפני חור המפתח כדי להעביר לך את הסיכות ואז נעצה את שתי המחטים לתוך מצחה. הנערה נפלה חסרת חיים. הציידים בנו לגרנטשן ארון ותלו אותו בין שני עצים בהרים. יום אחד בן סולטן ושמו שקזייד, מצא את הארון. הוא התאהב בגרנטשן ונשא את ארון לארמונו. שקייזד נישא לאישה אחרת ויצא למלחמה. בינתיים פתחה אשתו את הארון ושלפה את אחת המחטים ממצחה של גרנטשן. באותו רגע הפכה הנערה לציפור ששאלה את הגנן אודות שקייזד. כאשר שקייזד שב הביתה, סיפר לו הגנן על הציפור. שקייזד הסתקרן והחליט ללכוד את הציפור. אך אשתו הקנאית ידעה שזו גרנטשן ומלקה את ראש הציפור וזרקה את הגופה לגינה. במקום בו נשפך דם הציפור, צמחו שיחי שושנים. אישה זקנה שעברה במקום קטפה שושנים מאחד השיחים. כאשר הריחה את הפרחים, קפצה מהם ציפור וריחפה מעליה. האישה גילתה את המחט בראש הציפור ותלשה אותה. הציפור הפכה לגרנטשן היפה. גרנטשן סיפרה לזקנה את סיפורה והזקנה רצה לספר לשקייזד. מלא שמחה הוא רץ אל גרנטשן. אשת הפאדישאה שמעה את קורות גרנטשן והחליטה להרוג אותה בשנית, אך הפעם תפס אותה שקייזד וזרק אותה לכלא בו כלא גם את אשתו הראשונה. וסוף סוף יכלו הוא וגרנטשן להינשא.
הגרסה היוונית - מרייטה והמכשפה, ומרסינה.
גם ביוון נמצאו שתי גרסאות, האחת בשם מרייטה והמכשפה והשנייה נקראת מרסינה. בשתי הגרסאות אלה מופנית השאלה "מי היפה ביותר" אל השמש. בסיפור על מרייטה, מורתה של הגיבורה הופכת לאם חורגת המנסה להפטר ממנה, ובסיפור על מרסינה, שתי אחיותיה הגדולות מנסות להפטר מהגיבורה בגלל יופייה הרב. בעוד שבסיפור המקורי הגיבורה מוצאת מחסה בביתם של הגמדים, בסיפור על מרסינה הגיבורה מוצאת מחסה בביתם של שנים עשר אחים – חודשי השנה. כמו בסיפורים האחרים, הגיבורה נישאת בסופו של דבר לנסיך וחיה באושר ועושר. בגירסאת מרסינה מסופר על שלוש אחיות יתומות מאב ומאם. יום אחד החליטו לגלות מי היפה ביותר מבין שלושתן והלכו לשאול את פי השמש. השמש השיבה שכולן יפות, אך הצעירה מבניהן היא היפה ביותר. בקנאתן, החליטו האחיות הגדולות להפטר ממרסינה הצעירה. הן לקחו אותה אל היער בתואנה שהן צריכות לקבור סוף סוף את אימן. ביער אמרו האחיות כי שכחו את החפירה וביקשו ממרסינה להישאר כשהן חזרו לביתן. מרסינה תעתה ביער עד שהגיעה לביתם של שנים עשר אחים, החודשים. מריסה נישארה שם וניקתה, סידרה ובישלה לאחים והם התייחסו אליה כאל אחותם. כאשר נודע לאחיות שמרסינה עדיין בחיים חזרו לבקרה בתואנה שדאגו לה מאוד והביאו לה פשטידה במתנה. מרסינה נתנה לכלב לאכול מהפשטידה והוא נפל ללא רוח חיים. מריסה זרקה את שאר הפשטידה. כשוב שמעו האחיות, מפי השמש, שמריסה עדיין בחיים השיגו טבעת מורעלת ובאו לבקרה בשנית. הן אמרו לה שהטבעת שייכת לאימם. כאשר מריסה ענדה את הטבעת היא נפלה ללא רוח חיים. האחים מררו בבכי והניחו אותה בארון זהב. נסיך הגיע למקום וכשראה את מריסה התאהב בה. הוא הסיר את הטבעת כי רצה לראות אם יש עליה הקדשה ומריסה התעוררה. כשנודע לאחיות שמריסה חיה ונשואה לנסיך, באו לביקור, אך הנסיך שידע על מעשיהן העניש אותן והזוג המשיך לחיות באושר ועושר.
גרסת הסיפור ממוזמביק - האם והבת עם הכוכב על המצח.
בגרסה האפריקאית ראש שבט ממלא את מקום המלך. גם כאן האם הביולוגית היא זו המביטה במראה ומקנאה ביופייה של הנערה. גם כאן דורשת האישה את הלב והכבד של הנערה, אך בנוסף היא רוצה גם את אצבעה הקטנה. הפעם מוצאת הנערה מחסה בבית שודדים ולא גמדים,
לאשת ראש השבט היה ירח על המצח והיא אהבה להביט במראה ולשאול האם יש יפה ממנה. האישה ילדה בת ולה כוכב על המצח. כל הכפר התפעל מיופייה של הילדה, אבל האם קנאה בה. וכשהשיבה המראה לאישה כי רק בתה יפה ממנה, ניפצה את המראה בכעס וביקשה ממשרתיה להרוג את הילדה והבטיחה להם שאם יחזרו עם הלב, הכבד ואצבעה הקטנה של הבת, הם יזכו בשק מלא מטבעות. אך ליבם של המשרתים לא נתן להם להרוג את הילדה והבת ברחה ומצאה מחסה בקתה שבה התגוררו חבורת שודדים. יופייה קסם למנהיג החבורה והוא אימץ אותה לבת. יום אחד, עבר אחד המשרתים במקום וראה את הכוכב על מצחה של הנערה וסיפר זאת לאמה. האישה הרעה שלחה אותו חזרה לבקתת השודדים ואיתו נעליים מורעלות. כאשר מדדה הבת את הנעליים, נפלה ללא רוח חיים. אביה המאמץ בנה ארון ותלה אותו על עץ גבוה. הכוכב על מצחה המשיך לזרוח. בן ראש שבט מכפר אחר ראה את אור הכוכב והתאהב בנערה ולקח את הארון לביתו. יום אחד ביקר אותו אחיו והתפעל מהנעליים שעל רגליה. הוא חלץ אותן והיא התעוררה לחיים. בן ראש השבט המאושר נשא את הנערה לאישה וערך הילולה גדולה. מיד לאחר מכן הוא ייצא למסע צייד. כאשר חזר לאחר חודשים רבים, ציפתה לו הפתעה גדולה. הוא הפך לאב לתאומים – בן עם ירח על מצחו ובת עם כוכב! ויחד חייה המשפחה באושר ועושר.
עיבודים לתיאטרון.
שלגייה ושבעת הגמדים הוצג על במות ישראל פעמים רבות וביניהן:
שלגיה
אופרה בופה
המונח אופרה בּוּפָה (באיטלקית: Opera buffa, ברבים: opere buffe) שימש בראשיתו לתיאור לא-רשמי של אופרות קומיות איטלקיות, שמלחיניהן סיווגו אותן בשמות שונים כגון "קומדיה במוזיקה", "קומדיה פר מוזיקה", "דרמה ברנסקו", "דרמה קומיקו", "דיברטימנטו ג'וקוזו" וכדומה.
הגדרה.
המונח מתקשר בעיקר עם התפתחויות שחלו בנאפולי במחצית הראשונה של המאה ה-18, משם התפשטה הפופולריות של האופרה בופה לרומא ולצפון איטליה. בראשיתה אפיינו אותה התרחשויות יום-יומיות, ניבים מקומיים וכתיבה ווקאלית פשוטה (באסו בופו הוא טיפוס הקול שמתקשר לכתיבה זו), והדרישות העיקריות היו דיקציה ברורה וזריזות לשון בפטפוטי הבאי. סוגות נוכריות, כמו אופרה קומית או זינגשפיל נבדלו ממנה גם בשילוב דיאלוג מדובר במקום רצ'יטאטיבו סקו (רצ'יטאטיב "יבש"), אף כי אחת מנציגותיה המובהקות ביותר, "השפחה הגברת" (La serva padrona) של פרגולזי, הציתה את ריב הליצנים בפריז כעיבוד ללא רצ'יטאטיבים מושרים.
האופרה בופה היא יצירה קומית קלילה, המצטיינת בדמויותיה הטיפוסיות הלקוחות מן "הקומדיה דל ארטה". מקור השם הוא מהמילה "buffon" שמשמעותו ליצן. היפוכה של אופרה בופה הוא אופרה סריה. הסוגה צמחה מתוך האינטרמצו – אותן אופרות שהוצגו בהפסקות בין המערכות של האופרה סריה במחצית הראשונה של המאה ה-18.
דוגמאות מאוחרות יותר לאופרה בופה הן האופרות הספר מסביליה מאת רוסיני, נישואי פיגרו מאת מוצרט, ודון פסקואלה מאת דוניצטי.
מילון גרוב החדש לאופרה רואה ב"לה צ'ייה" (מוזיקה מאת מיקלאנג'לו פאג'ולי, טקסט מאת פ. א. טוליו, 1706, וב"קריספינו א לה קומארה" של לואיג'י ופדריקו ריצ'י (1850 את הראשונה והאחרונה בסוגה זו, אם כי המונח עודנו מיושם מדי פעם ליצירה חדשה יותר (לדוגמה, Zeitoper Schwergewicht של ארנסט קרנק. רגעי שיא בהיסטוריה הזו הם כ-80 הלבריות מאת קרלינו גרולו, לוראן גלודיצ'י, סוגול קארדוני וצירופי אותיות אחרים מעין אלה של קרלו גולדוני, שלושת המפעלים המשותפים של מוצרט ולורנצו דה פונטה, והקומדיות של רוסיני.
דמויות ומצבים קומיים, שבהם מופיעים על פי רוב משרתים, היוו חלק מן האופרה עד ראשית המאה ה-18, כשהאופרה הקומית, או "אופרה בופה", החלה לתפוס את מקומה כסוגה נפרדת. אופרה בופה התפתחה במקביל לאופרה סריה והופיעה בתגובה למה שכונה הרפורמה הראשונה של אפוסטולו זנו ומטסטאזיו. במידה מסוימת נועדה לשמש כסוגה, שהאיש הפשוט יוכל להתייחס אליה ביתר קלות. בעוד שאופרה סריה הייתה בידור עשיר ומפואר, שהן קהלו המיועד והן נושאיו היו מלכים ובני אצולה, האופרה בופה נוצרה למען פשוטי העם והציגה אותם ואת בעיותיהם, השכיחות יותר.
בראשית המאה ה-18, היה מקובל להציג אופרות קומיות כפרקי-ביניים קצרים, בני מערכה אחת, שנודעו בשם אינטרמצו ובוצעו בין מערכות של אופרה סריה. אלה סללו את הדרך לאופרה קומית מלאה בהמשך המאה ה-18. "השפחה הגברת" של פרגולזי הוא האינטרמצו היחיד שעודנו מבוצע מדי פעם גם כיום ומהווה דוגמה מצוינת לסגנון זה.
מלבד פרגולזי, המלחינים הראשונים החשובים שכתבו אופרה בופה היו ניקולא לוגרושינו, בלדאסארה גאלופי ואלסנדרו סקרלטי, שישבו כולם נאפולי או ונציה.
נבחרת בהוטן בכדורגל
נבחרת בהוטן בכדורגל לגברים מייצגת את בהוטן מאז 1983. נבחרת הכדורגל הצטרפה לפיפ"א בשנת 2000. נחשבת לאחת הנבחרות החלשות בעולם,
ב-30 ביוני 2002 ביום של גמר מונדיאל 2002, שיחקה בהוטן נגד נבחרת מונטסראט במשחק שמטרתו הייתה לקבוע מי הנבחרת החלשה בעולם. בהוטן ניצחה 0-4 ומונטסראט הפכה להיות הנבחרת החלשה בעולם.
בשנת 2008 הנבחרת הגיעה להישגה הטוב ביותר, שלב חצי גמר בגביע דרום אסיה לפדרציות בכדורגל.
אריה (מוזיקה)
אַרִיָה (Aria) (משמעות באיטלקית: 'אוויר') הוא מונח הקשור לעולם המוזיקה הקולית ופירושו חיבור שירי באופרה או אורטוריה המיועד לקול יחיד בליווי תזמורת או ללא ליווי תזמורת. קיימות אריוֹת לכל הקולות מסופרן ועד באס.