יאפ התגלה לראשונה על ידי משלחת ספרדית ב-1528. האי תועד שוב על ידי משלחת ספרדית נוספת ב-1543 שסימנה אותו במפות כ-Los Arrecifes, (בספרדית "השוניות".) מאמצע המאה ה-17 ועד 1899 הייתה יאפ מושבה ספרדית שנשלטה מהפיליפינים. ביאפ שכן מרכז קשר גרמני ראשי לפני מלחמת העולם הראשונה ותחנה חשובה לקו טלגרף בינלאומי. האי נכבש על ידי היפנים בספטמבר 1914 והפך לשטח מנדט יפני במסגרת חוזה ורסאי ב-1919. ב-1922 נחתם הסכם בין יפן לארצות הברית שהעניק לזו האחרונה זכויות כלכליות באי.
במלחמת העולם השנייה היה יאפ אחד מהאיים באסטרטגיה האמריקנית של דילוג מאי לאי כדי לכבוש את יפן. יאפ נכבש על ידי האמריקנים בסיומה של המלחמה והוחזק על ידיהם כשטח נאמנות מטעם האו"ם יחד עם כל איי קרוליין עד ל-1986. בשנה זו אוחדו ארבע המדינות, יאפ, צ'וק (Chuuk, עד לינואר 1990 נקראה "טרוק"), פונפאי (Pohnpei, עד נובמבר 1984 נקראה "פונאפי") וקוסראה, למדינה אחת שנקראה המדינות הפדרליות של מיקרונזיה. המדינה החדשה חתמה על חוזה ההתאגדות החופשית (Compact of Free Association) עם ארצות הברית ב-1982. תושבי מיקרונזיה יכולים להיכנס לארצות הברית עם הגבלות מעטות.
שארל אנדרלן
שארל אנדרלן (Charles Enderlin; נולד ב-2 באוקטובר 1945 בפריז) הוא סופר וכתב-קורספונדנט צרפתי-ישראלי המסקר את ישראל והמזרח התיכון עבור ערוץ הטלוויזיה הצרפתי פראנס 2. התפרסם בעיקר בעקבות כתבותיו וספרו על פרשת מוחמד א-דורה, בהם צידד בטענת הפלסטינים, לפיה חיילי צה"ל הם שהרגו את הילד.
קורות חיים.
אנדרלן גדל במץ אצל אמו הגרושה והוריה שנמלטו מאוסטריה לאחר האנשלוס. במהלך מרד הסטודנטים במאי 1968 הצטרף כחבר בוועדת השביתה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת ננסי. בדצמבר אותה שנה עבר לחיות בקיבוץ לאחר שנלהב מרעיונותיו של תיאודור הרצל, וקיבל אזרחות ישראלית. לימים יגדיר את עצמו כ"ציוני עד הקו הירוק".
ב-1971 החל לעבוד עבור תחנת הרדיו הממלכתית קול ישראל. מ-1973 עבד גם ברדיו מונטה קרלו (Monte Carlo Doualiya). ב-1981 מונה לכתב בירושלים של אנטנה 2 (לימים פראנס 2) וכעבור עשור מונה לראש המשרד המזרח-תיכוני של הערוץ. ב-2005 החל לשמש כסגן נשיא של התאחדות כתבי החוץ בירושלים. בשנת 2009 קיבל את אות לגיון הכבוד בירושלים.
העבודה החשובה ביותר שלו היא סרט תיעודי בן ארבע שעות המתעד את המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים בועידת קמפ דייוויד השנייה. אנדרלן קיבל גישה ישירה לרוב משתתפי הועידה משני הצדדים, צילם את פגישותיהם וערך להם ראיונות מפורטים. החומר שצילם פורסם רק לאחר תבוסתו של אהוד ברק בבחירות 2001. הסרט שודר פעם לאורך כמה ערבי שידור ופעם בבת אחת.
הסרט התיעודי "השלום ושברו" המבוסס על ספרו של אנדרלן ושודר בערוץ 2, זיכה את יוצרי הסרט בפרס פיבודי לעיתונות משודרת לשנת 2003.
ב-30 בספטמבר 2000, זמן מה לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה, היה מעורב בפרשת מוחמד א-דורה, לאחר ששידר כתבה שבה טען כי נער פלסטיני בן 12 נהרג מירי של חיילי צה"ל. צה"ל מיהר להתנצל אך מאוחר יותר קבע תחקיר של צה"ל כי א-דורה לא נהרג מאש צה"ל אלא מאש פלסטינית. משקיפים אחדים האשימו את אנדרלן בהשתתפות בביום הכתבה ואף בזיופה, האשמה שבעקבותיה הגיש הערוץ וזכה (בערעור) ב-2013 בתביעה משפטית על הוצאת דיבה כנגד אחד המאשימים, פיליפ קרסנטי. ב-19 במאי 2013, פרסמה ממשלת ישראל דו”ח מאת ועדת בדיקה ממשלתית הקובע כי ההאשמה של אנדרלן היא חסרת בסיס, בעוד אנדרלן טען כי הדו"ח הציג "תמונה חד צדדית ומעוותת".
בעקבות פרסום ההאשמות קיבל אנדרלן איומים על חייו מגורמים לאומנים, אך גם זכה לתמיכה מצד אישים יהודיים בצרפת, בהם תיאו קליין, נשיא ארגון הקריף לשעבר. בפברואר 2004 קיבל מכתב מנשיא צרפת, ז'אק שיראק, המשבח אותו על דבקותו באמת, וב-2008 פרסמו עיתונאים צרפתים עצומה המביעה בו תמיכה.
ב-2007 דחתה לשכת העיתונות הממשלתית דרישה של ארגון שורת הדין לשלול את תעודת העיתונאי שלו עד שהערוץ יתנער בפומבי מהאמור בכתבה. בג"ץ, בפניו הובא העניין, קבע כי החלטת לשכת העיתונות סבירה אך לא התערב בדיון אודות אמינות הכתבה. ב-2009 השתתף בסרט התיעודי "Das Kind, Der Tod, und Die Wahrheit" (הילד, המוות, והאמת) מאת העיתונאית היהודית-גרמנית אסתר שפירא, שמתייחס בספקנות לכמה מטענותיו של אנדרלן, בהם הטענה שלא היה במקום המאורע בנצרים בעת ההתרחשות. אנדרלן מחה בחריפות נגד הסרט ואף ניסה למנוע את שידרו בערוץ הטלוויזיה ארטה. ב-2010 פרסם את הספר "ילד מת" בו הוא מגולל את פרטי הפרשה.
שיגעון הברייקדאנס
שיגעון הברייקדאנס (באנגלית: 'Breakin) הוא סרט קולנוע בבימויו של יואל זילברג שיצא לאור בשנת 1984. הסרט העוסק בריקודי ברייקדאנס ובשבירת מוסכמות ומסורות. ההשראה לסרט הגיע מסרט תיעודי גרמני בשם 'Breakin' and Enterin (תרגום: פריצה) העוסק בתרבות ההיפ הופ במועדון רדיוטרון שהיה בלוס אנג'לס. רבים מהאומנים והרקדנים המופיעים בסרט 'Breakin' and Enterin שיחקו בסרט שיגעון הברייקדאנס כולל: אייס טי ומייקל בוגלו שרימפ צ'יימברס.
עלילה.
קלי (מגולמת על ידי לוסינדה דיקי) היא רקדנית ג'אז צעירה העובדת במסעדת מזון מהיר ומשתוקקת לקבל הכרה כרקדנית. קלי נפגשת עם "אוזון" (מגולם על ידי אדולפו קווינונס) ו"טורבו" (מגולם על ידי מייקל צ'יימברס) - שני רקדני רחוב מוכשרים המשתתפים בקרבות ריקודי רחוב בסגנון ברייקדאנס. קלי מצטרפת אל החבורה ומפתחת רומן עם אוזון. הסוכן של קלי עמל ומנסה לארגן לשלושה מבחני-בד, אך ללא הצלחה. התדמית של רקדני רחוב, לובשי קרעים, בנדנות וצמידי ניטים אינה מטיבה עימם. בעקבות כך, השלושה לובשים חליפות מהודרות וניגשים למבחן בד. בתחילה הבוחנים אינם מוכנים לבחון אותם, אך אוזון אינו מוכן לקבל "לא" כתשובה והשלושה רוקדים למרות מחאותיהם של הבוחנים אשר לבסוף מתלהבים מן הריקוד. בסוף הסרט השלושה משתתפים במופע ריקוד מוזיקלי המבוסס על ריקודי ג'אז וריקודי רחוב.
תיאטרון צלליות
תיאטרון צלליות הוא סוג של תיאטרון בובות, המתקיים אלפי שנים במסורות עתיקות של פולחן ומספרי סיפורים, שמקורן במזרח ומתחדש בימינו. בתיאטרון הצלליות המסורתי מופיעות הבובות מאחורי מסך, כאשר אור מטיל את הצללים שלהן, הנראים על המסך מלפנים.
היסטוריה.
מקורותיו של תיאטרון הצלליות הם בהודו ובמזרח הרחוק, שם הוא מתועד כבר מלפני כ-1000 שנה, אך בוודאי התקיים עוד הרבה לפני כן .
סיפור סיני עתיק מהמאה השנייה לפנה"ס, מבטא את כוחה של אומנות זו כמעניקת חיים: בתקופת שושלת האן (206 לפנה"ס - 220 לספירה), מתה אחת מאהובותיו של הקיסר ולבו נשבר. הוא ציווה על פקידי חצרו להחזיר את אהובתו לחיים. הם יצרו את צורתה מ-11 פיסות עור נפרדות ובעזרת מנורת שמן - הניעו את צלליתה והחזירוה לחיים.
סוג זה של תיאטרון התפתח מטקסים דתיים וההקשר הדתי נשמר שם עד היום. מפעיל הצלליות במזרח הרחוק היה כוהן דתי, שהפעיל את דמויות האלים ותיווך ביניהם לבין האדם, כשהוא מספר את עלילותיהם.
התכנים הדתיים של תיאטרון הצלליות המסורתי בהודו, אשר התפשטו ממנה לאינדונזיה, תאילנד ומאלזיה, היו בדרך כלל משני האפוסים הגדולים: ה"ראמאיאנה" וה"מהאבהארטה". בסין - התכנים הדתיים היו ממקורות בודהיסטים.
מלבד ההקשר הדתי - תיאטרון הצלליות שימש להנאת העשירים והציבור הרחב באירועים חגיגיים, ולעיתים אף השתמשו בו לסאטירה כנגד השלטונות, כמו במחזות ה"קאראגוז" בטורקיה.
במאה ה-17 הובא תיאטרון הצלליות לאירופה על ידי סוחרים שהגיעו דרך פרס, חצי האי ערב וטורקיה. מטורקיה הוא הגיע ליוון, לבלקנים ולמצריים. מאיטליה הוא הגיע לצפון אירופה.
במחצית השנייה של המאה ה-18 הוא הפך פופולרי בצרפת, איטליה, גרמניה ואנגליה, אולם בהשוואה למקומו בתרבות המזרח - ניכרה חולשתו בתרבות המערב. הפופולריות שלו דעכה במידה ניכרת לאחר סוף המאה ה-19 והוא אף כמעט ונכחד בראשית המאה ה-20 בעקבות המצאת הקולנוע ומאוחר יותר הטלוויזיה שהפכו לאמצעי הבידור הפופולריים בעולם, וגם בעקבות שתי מלחמות העולם.
למרות נחיתות הצלליות ביחס לקולנוע ולטלוויזיה - הקדימה ההנפשה בצלליות את ההנפשה של וולט דיסני בכעשור: בשנים 1923–1926 יצרה לוטה רייניגר (Lotte Reiniger) את סרט ההנפשה הראשון באורך מלא מצלליות מצולמות: "הרפתקאות הנסיך אחמד".
והנה בשנות ה-70 של המאה ה-20, בזכות טכנולוגיות חדשות, חל במערב מהפך בתיאטרון הצלליות ונוצר סוג חדש, שבו מרחב תמרון יצירתי מאין כמותו ואפשרויות מטמורפוזה בלתי מוגבלת של הצל.
בעיקר היה זה בזכות המצאת נורת ההלוגן, אשר הובילה ל"שחרור הצל" ולאפשרויות הבעה חדשות באמצעות: הרחקת הבובה מהמסך תוך שמירה על חדות הצל, יצירת שינויים בצורת הצל כך שאיננו יותר העתק הבובה, והזזת מקור האור כאמצעי חדש להזזת הצל.
בימינו, אמנים עצמאיים מעלים הצגות תיאטרון צלליות בדרכם המיוחדת, אם במופעים שלמים, כמו ריצ'רד ברדשואו האוסטרלי, וכמו "Teatro Gioco Vita" האיטלקי, ואם כחלק מטכניקה מעורבת, כמו במופע "נקודת אור" של פטריסיה או דונובן הישראלית. הצלליות מגיעות כיום גם אל תוכניות הבידור והפרסומות, כמו להקת השחקנים פילובולוס.
בשווביש גמונד (Schwäbisch Gmünd) שבגרמניה מתקיים מדי 3 שנים פסטיבל בינלאומי לתיאטרון צלליות.
מן המסורות.
בתיאטרון הצלליות המסורתי מדובר בדרך כלל בבובות שהן מגזרות שטוחות מעור חיה, המופעלות באמצעות מקלות. עיבוד העור כ קלף מאפשר את חדירת האור, וכאשר הוא נצבע בצבעים שקופים ניתן לקבל צלליות צבעוניות. המסך עשוי מבד, ומקור האור שהיה בעבר מנורת שמן, מוחלף כיום בדרך כלל בחשמל.
המסורת ההודית.