ב־1939 עלה לארץ ישראל. היה חבר ועד הלשון העברית מאז שנת ה'תש"ו (1946). בשנת 1956 ייסד את המחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן ועמד בראשה עד לפטירתו. מחקריו עסקו בתולדות ההלכה והספרות של ימי הביניים. הוא כתב מונוגרפיה על מרכזי התורה בליטא שפורסמה בקובץ "יהדות ליטא", וערך ילקוט פירושים למסכת ברכות עם הערות על נוסחאות הראשונים ושיטותיהם. חיבר ערכים מקיפים באנציקלופדיה אשכול ובהם הערך "אישות".
נודע כידען ולמדן מובהק. סייע לש"י עגנון בליקוט המקורות לאנתולוגיה 'ימים נוראים' וסייע לו גם בהשוואת נוסחים, הגהות ותיקונים.
כיהן כשופט בוועדות פרס ישראל, פרס ביאליק ופרס הרב קוק.
נפטר בכ"ט בטבת ה'תש"ך, (1960), ונטמן בבית הקברות קריית שאול.
זנבתניים מנומרים
בניין ריגלי
בניין ריגלי (באנגלית: Wrigley Building) הוא גורד שחקים הממוקם בשדרת מישיגן 400 צפון, שיקגו, אילינוי, ארצות הברית. הבניין מתנשא לגובה של 133.51 מטרים והוא בעל 27 קומות. הוא תוכנן בידי משרד האדריכלים גראהם, אנדרסון, פרובסט ווויט, ונבנה בין השנים 1922-1920, במטרה ליצור את מטה המשרדים הראשי של חברת ריגלי.
היסטוריה.
המגרש להקמת הבניין נבחר על ידי איל ההון, ויליאם ריגלי ג'וניור, במטרה להקים את מטה המשרדים הראשי של חברת המסטיקים שהייתה בבעלותו - חברת ריגלי. עם תחילת עבודות הבנייה בשנת 1920, לא היה בשיקגו אף גורד שחקים למשרדים מצפון לנהר שיקגו וגשר שדרת מישיגן, שהיה בעצמו בבנייה באותה תקופה. תכנון הבניין נעשה בידי משרד האדריכלים גראהם, אנדרסון, פרובסט ווויט בהשראת החירלדה של קתדרלת סביליה משולב בסגנון רנסאנס צרפתי. חלקו הדרומי של הבניין והמגדל בראשו הושלמו בשנת 1922 ואילו חלקו הצפוני הושלם בשנת 1924. באותה עת, התבצע המעבר בין שני חלקי המבנה דרך הקומה השלישית בבניין. בשנת 1931 נבנה בקומה ה-14 גשר למעבר בין שני חלקי המבנה.
בראש מגדל השעון ישנם 4 שעונים בקוטר 5.97 מטרים האחד. הבניין מחופה בטרה קוטה מזוגגת המקנה לו את המראה הלבן הבוהק שלו, ומעת לעת נשטף כולו ידנית כדי לשמר מראה זה. בנוסף, מואר בלילות באור זרקורים.
בניין ריגלי הוא בניין המשרדים הראשון בשיקגו שהותקנה בו מערכת מיזוג אוויר.
בשנת 2011 נמכר לקבוצת משקיעים שכללה בין היתר את קבוצת זלר ריאליטי ומייסדי גרופון, אריק לפקופסקי ובראד קאוול (Brad Keywell).
התנועה הארמנית לשחרור לאומי
התנועה הארמנית לשחרור לאומי הידועה גם כתנועה לשחרור ארמניה או התנועה המהפכנית הארמנית (בארמנית: Հայ ազգային-ազատագրական շարժում - האי אזגאייִן-אזאטאגראקאן שארז'וּם) הייתה תנועה לאומית, שפעלה החל משנות ה-60 המוקדמות של המאה ה-19 ועד שנות ה-20 של המאה ה-20 ושמטרתה הייתה תחיית עצמאותו של העם הארמני בתוך מסגרת מדינית מחודשת בשטחים המיושבים על ידי רוב ארמני ואשר נמצאו בשליטת האימפריה העות'מאנית. התנועה כללה ארגונים חברתיים, תרבותיים ובעיקר פוליטיים וצבאיים שהגיעו לשיא פעילותם בימי מלחמת העולם הראשונה ובשנים הראשונות לאחריה.
התנועה קמה בהשפעת רעיונות עידן הנאורות ועליית התנועות לשחרור לאומי ברחבי האימפריה העות'מאנית, למשל התנועה הלאומית היוונית. האליטה הארמנית וקבוצות מיליטנטיות ארמניות שונות ביקשו לשפר את חיי האוכלוסייה הארמנית, הנוצרית, הכפרית ברובה, שהתרכזה בעיקר במזרח אנטוליה, ולהגן עליה מפני המוסלמים. בהתחלה ביקשו הקבוצות הארמניות להביא לכדי רפורמות בששת האיילטים – המחוזות העות'מאניים עם רוב ארמני – אך כשמטרה זו נכשלה, החליטו לפעול למען הקמת מדינה ארמנית עצמאית בשטחים המיושבים בארמנים באימפריה העות'מאנית ובאימפריה הרוסית.
החל משנות ה-80 המאוחרות של המאה ה-19, התחילה לוחמת גרילה נגד השלטון העות'מאני ונגד יחידות חמושות כורדיות שבשירותו באזורים המזרחיים של אנטוליה. לחימה זו הונהגה על ידי שלוש מפלגות פוליטיות ארמניות: המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הנצ'אק, ארמנאקאן והפדרציה המהפכנית הארמנית (דשנאק). הארמנים ראו באופן כללי ראו ברוסיה הנוצרית את בעלת בריתם הטבעית במאבקם בטורקים, אם כי האימפריה הרוסית ניהלה מדיניות דכאנית באזור הקווקז, כולל בשטחים ההיסטוריים הארמניים שבשליטתה.
הפיכת הטורקים הצעירים בשנת 1908 עוררה בהתחלה תקווה בקרב הארמנים כי יתחיל באימפריה העות'מאנית תהליך של רפורמות ומודרניזציה שישפר את חייהם ואת הסיכויים להרחבת זכויותיהם כלאום. אך עד מהרה הם נחלו אכזבה מרה בכך.
אחרי שבמלחמות הבלקן איבדה האימפריה העות'מאנית את רוב שליטתה באירופה, בתחילת שנת 1914, בלחץ שלוש מעצמות – בריטניה, צרפת ורוסיה – נאלצה הממשלה העות'מאנית לחתום על תוכנית חבילה לרפורמה ביחס לארמנים, אולם פריצת מלחמת העולם הראשונה הביאה לאי יישומה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הארמנים שחיו בשטחי האימפריה העות'מאנית הושמדו באופן שיטתי על ידי שלטון הטורקים הצעירים. תקדים לתהליך זה היו מעשי הטבח מימי הסולטאן עבדול חמיד השני בשנים 1894–1896 כשנרצחו כ-200,000 ארמנים. בסך הכל בתקופה שבין 1894 ו-1923 מעריכים כי 1,500,000–2,000,000 ארמנים נרצחו באזורים שבשליטת האימפריה העות'מאנית, בחלקם הגדול בהוראת השלטונות, אחרי שהתקבלה ההחלטה על ידי משרד הפנים העות'מאני להשמיד את הארמנים, וביצועה החל עם פקודה 8682 ב-25 בפברואר 1915. עשרות אלפי ארמנים רוסים הצטרפו כיחידות מתנדבים לצבא הרוסי, שנאבק בטורקים בחזית הקווקזית, על סמך הבטחתה של רוסיה שתתן לארמניה אוטונומיה. עד שנת 1917, רוסיה כבר שלטה באזורים רבים בעלי אוכלוסייה ארמנית של האימפריה העות'מאנית, ועלתה תקוות הארמנים להשגת אוטונומיה, מחד, ולהינצל ממעשי הטבח של הטורקים והכורדים, מאידך. אך אחרי מהפכת אוקטובר, הכוחות הרוסיים נסוגו, והיחידים שנשארו כדי להגן על האוכלוסייה הארמנית מפני הצבא הטורקי היו יחידות חמושות ארמניות לא סדירות. בשטחים הארמנים שהשתייכו לאימפריה הרוסית לשעבר בדרום קווקז ב-28 במאי 1918 הכריזה המועצה הלאומית הארמנית על רפובליקה ארמנית עצמאית.
עד שנת 1920 התחזק ברוסיה השלטון הבולשביקי ובטורקיה השלטון של הממשלה המהפכנית באנקרה. הצבא הטורקי כבש את "ארמניה המערבית" או מזרח אנטוליה, בעוד שבדצמבר 1920 הצבא האדום מצידו פלש לרפובליקה הארמנית וסיפח אותה. בשנת 1921 נחתם הסכם ידידות בין רוסיה הסובייטית לטורקיה הכמאליסטית. בחלקים של השטחים הארמניים שבשליטה סובייטית הוקמה רפובליקה סובייטית סוציאליסטית ארמנית שהפכה באופן רשמי לחלק מברית המועצות. מאות אלפי ניצולי רצח העם הארמני נמלטו כפליטים ברחבי המזרח התיכון, בעיקר בלבנון, כמו כן ביוון, בצרפת ובארצות הברית וחיזקו את הדיאספורה (תפוצות) הארמנית בארצות אלה. ארמניה הסובייטית התקיימה בתנאי אוטונומיה עד שנת 1991, כשהתפרקה ברית המועצות וקמה שוב מדינה ארמנית עצמאית – הרפובליקה הארמנית השלישית.
ייסוד התנועה.
התפתחות רעיונות הלאומיות והעצמאות שחלה בסוף המאה ה-19, תפסה מומנטום בקרב ארמנים באימפריה העות'מאנית עם הקמת הארגונים הלאומניים המרכזיים של התקופה: הפדרציה המהפכנית הארמנית, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הנצ'אק וארמנקאן (שנקרא אחר כך רמגבאר). הגרעין להקמת ארגונים אלה היה נטוע בקבוצת הפעולה הארמנית הראשונה שהתארגנה "איגוד הישועה".
ב-3 במרץ 1872, התארגנו 46 פעילים ארמנים ויסדו את "איגוד הישועה". הצהרתם הייתה, "נעלם הכבוד שלנו, הכנסיות שלנו בוזו, הם חטפו את כלותנו ואת הנוער שלנו; הם שללו את זכויותינו וניסו להשמיד את עמנו." ב-26 באפריל, קיבלו הפעילים מסר מהכפרים סביב אגם ואן, בזו הלשון: "כדי להציל את עצמנו מן הרעות הללו, אנו מוכנים ללכת אחריכם גם אם עלינו לשפוך את דמנו או למות. אנו מוכנים ללכת לאן שצריך... אם האלטרנטיבה למצבנו הנוכחי הוא לעבור רוסיפיקציה, הבה נהפוך לרוסים יחדיו, אם היא להגר, אז נהגר; אם נגזר עלינו למות, אז נמות." הארגון קיים מגעים עם ממשלת רוסיה ועם מגוון ארגונים רוסיים, שמטרתם הייתה לשחרר את הארמנים משלטון האימפריה העות'מאנית. התארגנות ראשונית זו הניחה את הבסיס להקמת ארגונים פוליטיים מאוחרים יותר, ובמיוחד הארמנקאן, המפלגה הליברלית-דמוקרטית הארמנית.
בעיר ארזורום הארמנית, שבמזרח אנטוליה, בשנת 1881, האינטלקטואלים הארמנים אשר הכירו את התנועות האירופיות המתפתחות וההיסטוריות, החלו להקים חברות סודיות ותאי פעולה מקומיים, עם ססמאות כגון "חירות או מוות", אשר הושפעו ישירות מהתנועה הלאומית היוונית ומן המהפכה הצרפתית. קבוצה אחת כזו הייתה "מגני המולדת", אשר שיננו חוקים וחוקה, כי היה מסוכן להעלות דברים כאלה על הכתב. חברות בארגון הייתה על סמך "חבר מביא חבר", כאשר כולם מאורגנים בתאים קטנים, ורך למנהיג של הוועד המרכזי גישה לכולם. תוך כחודשיים מספר החברים היה במאות.
ב-1885, קמה המפלגה הליברלית-דמוקרטית הארמנית (ארמנקאן, ואחר גן רמגבאר), אותה יסד מקרטיך פורטוקליאן, אשר יצא לגלות אחר כך במרסיי, אך נשאר בקשר עם המנהיגות המקומית, ופרסם בצרפת כתב עת פוליטי בשם "L'Armenie". במחוז ואן, המשיכו פעילים פוליטיים לפתח את עקרונות הלאומנות הארמנית, במחתרת. המטרה המוצהרת של המפלגה, בסופו של דבר, נוסחה כך: "להשיג עבור הארמנים את הזכות לשלטון עצמי, באמצעות מהפכה". ההשקפה שלהם לגבי איך לשחרר את ארמניה מן העות'מאנים הייתה שזה צריך להיות באמצעות התקשורת, התעוררות לאומית, והתנגדות בלתי חמושה.