לאורך השנים חלק מהפוליטיקאים הישראלים הביעו תמיכה מפורשת באפשרות של חילופי שטחים על מנת להבטיח את המשך קיומו של הרוב היהודי במדינת ישראל וצביונה היהודי של מדינת ישראל. לפי אחת ההצעות ישראל תעביר את הריבונות על חלק מאזור ואדי עארה (ממערב לקו הירוק) המכיל אוכלוסייה ערבית למדינה הפלסטינית העתידית תמורת סיפוח גושי ההתיישבות הגדולים באזור הגדה המערבית ממזרח לקו הירוק. סקרים שונים אשר נערכו לאורך השנים הראו כי ערביי ישראל אינם מעוניינים שהשטחים בהם מצויים יישוביהם יצאו מתחומי מדינת ישראל ויועברו לשליטת מדינה פלסטינית, אם וכאשר תוקם, וכי הם מתנגדים לאפשרות לפיה הם יאלצו להמיר את האזרחות הישראלית בה הם מחזיקים באזרחות של מדינה פלסטינית.
חבר הכנסת אביגדור ליברמן ממפלגת ישראל ביתנו, המפלגה השלישית בגודלה בכנסת השמונה עשרה, הוא אחד מהתומכים הגדולים ביותר ברעיון העברת יישובים ערביים גדולים הממוקמים במדינת ישראל ליד הגבול עם הגדה המערבית (כמו טייבה, אום אל־פחם ובאקה אל־גרבייה), לתחום השיפוט של הרשות הפלסטינית תמורת סיפוח ההתנחלויות ישראליות הממוקמות בשטחי הגדה המערבית. תוכנית חילופי השטחים גרמה למתיחות רבה בקרב ערביי ישראל, בשל כך שהתוכנית מתייחסת אליהם במפורש כאל "אויב שבפנים".
פוליטיקה.
ייצוג בכנסת.
בשנת 1985 נקבע ב כי רשימה השוללת את האופי היהודי של ישראל, את האופי הדמוקרטי של ישראל או מסיתה לגזענות פסולה מלהיבחר לכנסת. התיקון נועד לאפשר פסילת שתי רשימות בבחירות הבאות, שוועדת הבחירות המרכזית פסלה בשנת 1984, והן כ"ך, רשימה ימנית קיצונית, והרשימה המתקדמת לשלום, רשימה יהודית–ערבית המשתייכת לשמאל הקיצוני. בית המשפט העליון החליט לבטל את פסילת שתי הרשימות בנימוק שאין חוק או פסיקה המאפשרים את הפסילה, ולכן חוקק התיקון. בשנת 2002 אישרה הכנסת תיקון נוסף לחוק היסוד, על־פיו אפשר לפסול רשימה המביעה תמיכה במאבק מזוין של מדינת אויב או ארגון טרור נגד מדינת ישראל, וכן אפשר לפסול מועמדים בודדים שאינם עומדים בתנאי הסעיף, אך רק באישור בית המשפט העליון (בעוד על פסילת רשימה אפשר לערער בפניו). בשנת 2008 נוספה לחוק היסוד חזקה לפיה מועמד ששהה במדינת אויב בשבע השנים שקדמו להגשת רשימות המועמדים ייחשב כמי שתומך במאבק מזוין של מדינת אויב או ארגון טרור, אלא אם כן הוכיח אחרת – אך נקבע שהחזקה לא תחול למפרע, כלומר, היא תחול רק על מי ששהה במדינת אויב ביום תחולת החוק או לאחר מכן.
בבחירות לכנסת השתים עשרה (1988) אכן החליטה הוועדה פעם נוספת לפסול את שתי הרשימות, כ"ך והרשימה המתקדמת לשלום. בית המשפט העליון דחה את הערעור שהגישה כ"ך, אך קיבל, ברוב של שלושה שופטים מול שניים, את הערעור שהגישה הרשימה המתקדמת לשלום ואישר את השתתפותה בבחירות.
בבחירות לכנסת השש עשרה בשנת 2003 פסלה ועדת הבחירות המרכזית את מועמדתם של חברי הכנסת עזמי בשארה ואחמד טיבי, וכן את רשימת בל"ד. נגד פסילת בל"ד הוגש ערעור לבית המשפט העליון וכן הוא נדרש לאשר את פסילת המועמדים, ובית המשפט פסל את החלטת ועדת הבחירות המרכזית, ואישר את מועמדותם.
בשנת 2007 נפתחה חקירה נגד בשארה בחשד שריגל לטובת חזבאללה. בשארה יצא מישראל והתפטר מהכנסת באמצעות מכתב התפטרות שמסר בשגרירות ישראל במצרים. בשנת 2011 נחקק חוק (שכונה "חוק בשארה") שאיפשר לשלול את תשלומי הפנסיה במקרה של אי-התייצבות של חבר כנסת לחקירה, למשפט או לריצוי עונשו, והכנסת השתמשה בו כדי לשלול את התשלומים הללו מבשארה.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה בשנת 2009 פסלה ועדת הבחירות המרכזית את רשימות בל"ד ורע"ם-תע"ל, אך בית המשפט העליון ביטל שוב את ההחלטה ואישר לרשימות להשתתף בבחירות.
בכנסת ה־19 ייצגו את ערביי ישראל שתי רשימות ערביות: "הברית הלאומית הדמוקרטית" (בל"ד) ורע"מ-תע"ל (איחוד של "הרשימה הערבית המאוחדת" והתנועה הערבית להתחדשות), וחד"ש, שרוב חבריה ומצביעיה ערבים. בסך הכול היו בכנסת ה־19 שנים-עשר חברי כנסת ערבים וחבר כנסת דרוזי אחד, מהם 10 מהמפלגות שהוזכרו לעיל, אחד מהעבודה, אחד מישראל ביתנו ואחד ממרצ.
בבחירות לכנסת העשרים רצו כמעט כל המפלגות הערביות במסגרת הרשימה המשותפת, שבאה להתגבר על העלאת אחוז החסימה. מפלגות יהודיות אחדות הזהירו מהשתתפות נרחבת של ערבים בבחירות ובקואליציה שתוקם לאחריהן. העיתון "ישראל היום" יצא בכותרת ראשית ובה ציטוט של בנימין נתניהו: "מיליוני ש' מחו"ל – להגדיל הצבעת השמאל והערבים". בצ'אט באתר "הארץ" הצהיר משה כחלון: "לא אשב בממשלה שמבוססת על הערבים". לכך נלוו התקפות בוטות על ערבים. בעימות ב"ערוץ 2" אמר אביגדור ליברמן לאיימן עודה: "אתה גיס חמישי, אתה נציג של ארגוני טרור בכנסת ישראל".
עמדות וסדר יום.
מחקר של ד"ר דן שיפטן מ-2002 הראה כי מאז שנות ה־80 של המאה ה־20 חלה הקצנה רבה בעמדותיהם של הח"כים הערביים. הקצנה זו מתבטאת באיבה מופגנת וחסרת פשרות למדינת ישראל ולסמליה, שלילת אופייה היהודי, הזדהות גלויה עם אויביה של מדינת ישראל, וגילוי הבנה, ולעיתים אפילו תמיכה, במאבק האלים ובטרור נגד הציבור היהודי במדינה.
מאידך, מספר עיתונאים, אנשי ציבור ואקדמיה סבורים כי יש פער גדול בין התדמית של חברי הכנסת לפעילותם בפועל וסוברים כי התקשורת בישראל נוטה להתמקד בפעילות והתבטאויות לעומתיות של חברי הכנסת בהקשר של הסכסוך ופחות מגלה עניין בפעילות אזרחית–חברתית. מחקר שנערך על ידי ארגון קרן אברהם מצא כי מתוך 158 הצעות שהוגשו על ידי חברי כנסת ערבים בין מארס 2011 ואוקטובר 2012, רק חמש עסקו באופן כלשהו בסוגיית "הכיבוש". כמו כן, נמצא כי 75 אחוזים מהתכנים של פעילות חברי הכנסת במליאה (הצעות לסדר, נאומים ושאילתות) נגעו לסוגיות שאינן קשורות לסכסוך הישראלי–פלסטיני. מאידך, גם בציבור הערבי יש ביקורת על הצעדים הלעומתיים של חברי הכנסת הערביים – כך למשל 18 אחוזים בלבד תמכו בהחלטת הרשימה המשותפת להימנע מהשתתפות בהלוויית שמעון פרס וגם איימן עודה הודה כי זו הייתה טעות.
ארגונים חוץ-פרלמנטריים.
בנוסף לייצוג בכנסת, קיימות תנועות נוספות הנחשבות למייצגות של הציבור הערבי. ביניהן:
פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבית שטאופן (הוהנשטאופן) (1122 - 10 ביוני 1190) היה קיסר גרמניה והקיסרות הרומית הקדושה. הוא נודע יותר בשם פרידריך ברברוסה כלומר פרידריך אדום הזקן.
ביוגרפיה.
בצעירותו.
פרידריך ברברוסה נולד בשנת 1122, לפרידריך השני, דוכס שוואביה (מנין שונה ממנין הקיסרים), וליודית מבוואריה, דוכסית שוואביה מבית ולף, בתם של היינריך התשיעי, דוכס בוואריה ווולפהילדה מסקסוניה. שתי משפחות הוריו של פרידריך היו מהחשובות והחזקות בגרמניה והיו יריבות זו לזו.
לאחר מות אביו, שימש פרידריך כדוכס שוואביה בין השנים 1147–1152. ב-4 במרץ 1152 נבחר למלך גרמניה, וב-9 במרץ הוכתר. ב-18 ביוני 1155 הוכתר לקיסר הקיסרות הרומית הקדושה. האפיפיור ראה ביחוסו המשפחתי הכפול דרך לאחד את הכוחות היריבים בממלכה. במקביל הוא שימש גם כמלך איטליה בין השנים 1154–1186.
מינויו לקיסר.
בשנת 1147 מונה לדוכס שוואביה, בשם פרידריך השלישי, במקום אביו פרידריך השני, דוכס שוואביה שמת. זמן קצר לאחר מכן כבר יצא עם דודו קונראד השלישי, מלך גרמניה, למסע הצלב השני למזרח.
במהלך מסע זה נקשרו השניים עד כדי כך, שעל מיטת חוליו המליץ קונראד לנסיכים הבוחרים למסור את כתר המלוכה הגרמני לפרידריך ברברוסה, ולא לבנו, פרידריך פון שטאופן, שנתמנה לדוכס שוואביה החדש.
יחסי החוץ של פרידריך.
ברברוסה רצה להשיב ולשמר את עצמתה ותהילתה של האימפריה כפי שהיא הייתה בימיו של קרל הגדול ואוטו הראשון הגדול. הוא העריך שהדרך לכך היא שמירה על סדר קפדני בגרמניה עצמה, ועמידה על הזכויות האימפריאליות באיטליה. זכויות אלו כללו בין היתר השפעה רחבה של המלך על מינויים למשרות כנסייתיות, זכויות שקופחו במיוחד במאורע ההליכה לקנוסה של המלך היינריך הרביעי. כמו כן נסוב העימות בין המלך לאפיפיור באשר לזכויותיהן של ערי הצפון, שצברו לעצמן זכויות ולמעשה הפכו לעצמאיות. גם כוחה של האימפריה בדרום איטליה ובסיציליה נחלש מאוד.
בגרמניה ובאיטליה קמו מחנות תומכים למלך מזה ובאפיפיור מזה. אנשי בית שטאופן ותומכיהם, שנקראו באיטליה גיבלינים, תמכו בזכויות המלך וטענו שאינו צריך אישור של האפיפיור לסמכותו הריבונית. ומנגד בית ולף (welf) שנקראו באיטלקית גואלפים, טענו שהמלך שולט בחסות האפיפיור ותחת סמכותו הדתית. פרידריך ברברוסה היה נדיב במתן חופש פעולה לאצילים כדי לשמור על שקט פוליטי, ובכך גם לרכוש את אהדתם ותמיכתם בתוכניותיו.
בסופו של דבר יצא פרידריך בראש צבא גדול מצויד היטב כדי לכפות את סמכותו על ערי איטליה הצפונית ובראשן מילאנו שהתאגדו בברית שנקראה "הברית הלומברדית", ולהוכיח את עדיפות כוחו על זה של האפיפיור אלכסנדר השלישי. זה האחרון לא ישב בחיבוק ידיים, תמך בכל דרך אפשרית בערי הצפון, בנשק ובאנשים, הטיל חרם על פרידריך והפעיל את גורמי האופוזיציה העוינת את פרידריך מתוך גרמניה. במפגש המכריע, קרב ליניאנו בשנת 1176 נחל פרידריך תבוסה וצבאו ניגף לפני צבא איכרים לא מתוחכם. עם שליטי ממלכת סיציליה הנורמנית בדרום איטליה שהיו נאמני האפיפיור, הגיע להסכם.
פרידריך התערב במלחמת האזרחים הדנית, בין הנסיך ואלדמר מדנמרק לבין סוואנד השלישי. הוא התקרב לחצר המלכות הרומית-מזרחית באימפריה הביזנטית בראשותו של מנואל הראשון קומננוס, ועל מנת לחזק את קשריו איתו, התגרש מאשתו אדלה מווהבורג, וניסה ללא הצלחה להשיג כלה-נסיכה מחצר המלכות בקונסטנטינופול.