רבי מנחם מנדל מקמיניץ כתב בזכרונותיו, כי היהודים הופשטו מבגדיהם לפני שגורשו מבתיהם: "וכאשר עשו כן בחצר שהייתי בו ופשטו בגדינו, ראינו שרוצים גם כן להרוג אותנו בקנה השרפה... והנה צווחה ברחובותינו... וגרשוּם ערומים החוצה, והעם הנותר עינוּ במשכב, הן זכרים והן נקבות".
רבים מבני הקהילה מצאו מחסה מחוץ לעיר, חלקם במערות וקברי הצדיקים שבכפר עין זיתון. הם שילמו לתושבי הכפר ואלו, בעזרת יהודים שהתחפשו למוסלמים, חילצו חלק מהפצועים מן העיר. המחנה מחוץ לצפת מנה כשש מאות אנשים. בתוך העיר התחבאו יהודים בחצר הנוצרים, שכן אלה לא לקחו חלק בפרעות. הרב גרשון מרגלית, נשיא כולל החסידים נתן לקאדי המקומי את כל כסף הכולל בתמורה למחסה לבני הכולל וכך ניצלו מאות בני אדם.
בהמשך הצטרפו אליהם קבוצה מבני הפרושים שהתחבאו מחוץ לעיר במקום המכונה "כרם" (בו על פי המסורת נהרגו חנה ושבעת בניה), אך לאחר חמישה ימים הקאדי גירש את הפרושים ואת רבי אברהם דב מאבריטש וסיעתו ואמר להם ללכת לחורבה בה היו קודם. רבי ישראל וחלק מהעדה התחבאו בעין זיתון.
הניצולים סבלו מחרפת רעב, צמא ופציעות קשות. בין הבורחים נמצאו תינוקות רבים שהופרדו מאמותיהם ולא יכלו לינוק. רבי מנחם מנדל מקמיניץ תיאר את הפליטים שהצטרפו אל המחנה מחוץ לצפת: "עוד יהודים הרבה מכף רגל ועד ראש אין בם מתום רק פצעים ודם הרבה יצא מהם". הרב סיפר כי הקבוצה ניסתה לחזור אל העיר, אולם כאשר נכנסה אליה, עמדו הפורעים על גגות בתיהם ואיימו לפגוע ביהודים. בעקבות זאת, ברחה קבוצת היהודים אל חורבה מחוץ לעיר, אך כעבור כמה שעות באו לשם גם הפורעים. הקבוצה ברחה אל חורבה גדולה על "ראש הר אחד" ובילתה שם את הלילה הקר והגשום: "היה צר לנו לשמוע גודל הששון ושמחה שעשו השוללים בעיר מכל השלל הרב ששללו מהיהודים, כי קול שמחתם נשמע למרחוק". רבי מנחם מנדל סיפר גם על גורלה של חצרו של רבי יעקב הירש ממאהליב באותו לילה שהוא עצמו שהה על ההר. אנשיה נעלו אותה וניסו להתגונן באמצעות השלכת אבנים על הפורעים מגג הבית: "ויורו היורים בקנה השרפה ויהרגו את החכם הספרדי ולר' יעקב הירש עשו חבורות ופצעים, ואחר כך נכנסו תוך החצר ושללו ובזזו כל הנמצא, וגם בגדי המתים פשטו, וטמאו כל הנשים שנמצאו בחצר".
רבי מנחם מנדל סיפר כי שילם לאחד מאנשי הקאדי כדי שילווה אותו ואת רבי שלום חייט הזקן אל העיר, במטרה לנסות ולהציל את ספרי התורה. בהגיעם לבתי הכנסת גילו כי מהתפילין עשו הפורעים רצועות לשקים ולסוסיהם, מהטליתות אבנטים ומהקלף של ספרי התורה עשו נעליים. השניים אספו את היריעות שמצאו ברחובות ולקחו אותן לקבורה. ברחובות ראו את בני הכפרים מהסביבה על חמורים לוקחים את הביזה, בגדים וכלים. הפורעים היו מבצעים הרס בבתים בניסיון למצוא מחבוא של כסף או זהב. בדרכם חזרה של השניים אל ההר, הניח אחד הפורעים את חרבו על צווארו של רבי שלום חייט ואיים להתיז את ראשו, חרף צעקותיו של המלווה מאנשי הקאדי. ר' שלום הזכיר לפורע כי היה תופר לו את בגדיו והתחנן על חייו, והפורע הניח לו לנפשו. באחד הרחובות שמעו קול צורח ומצאו יהודי "שוכב תוך האשפה עד צווארו". האיש היה פצוע ולא יכול היה ללכת, והשניים עזבו אותו כדי להזעיק סיוע. הוא הובא לאחר מכן על חמור אל ההר, אולם נפטר כעבור שלושה ימים.
אחרי שהייה של שלושה שבועות בחורבה על ההר, הצטרפה שאר עדת הפרושים, ובה ר' מנחם מנדל, אל רבי ישראל בעין זיתון.
ב-17 ביולי (י' בתמוז התקצ"ד), שלושים ושלושה ימים לאחר פרוץ הפרעות, הגיעו לצפת כוחות חמושים של חמש מאות איש בפקודת אבראהים פאשא לאחר שהוזעקו השלטונות המצרים על ידי רץ ששלח הרב ישראל משקלוב.
הפורעים שתכננו להילחם לכדו חלק מהיהודים שהסתתרו בגבעות מחוץ לעיר ואילצו אותם לסחוב תותחים אל המגדלים, אולם לאחר שתוגברו הכוחות באלף לוחמים נכנעו וברחו. כשנכבשה צפת, קרא מצביא החיל ליהודים לשוב לבתיהם וציווה שרכושם הגנוב יושב להם. הוא גם גבה סכום כסף מהמוסלמים אותו חילק לקהילה.
אלה שסירבו לו נענשו, ושלושה עשר מראשי הפורעים שנלכדו נשלחו לעכו שם נשפטו ונגזר דינם למוות. מושל העיר הוצא גם הוא להורג וגופתו הושלכה מחומות עכו. במקומו מונה מושל מטעם אבראהים פאשא.
הרב נסים זרחיה אזולאי קבע יום פורים בי' בתמוז לזכר התשועה.
אחרית דבר.
התושבים הערבים בטבריה רצו לפגוע בקהילה היהודית בעירם בדומה לאחיהם בצפת ובירושלים אולם פויסו בשוחד גדול. בחברון פרעו המורדים בקהילה היהודית וביצעו מעשי אונס וביזה, וכשכבש צבאו של אבראהים פאשא את העיר, ביצעו חייליו מעשי רצח ואונס נוספים, בניגוד להוראות מצביאם.
הביזה הגדולה בצפת הייתה נקודת מפנה חשובה בקורות הקהילה היהודית בעיר. בנוסף לכל בשנים הבאות אירעו בעיר שני אירועי רעידות אדמה, בשנים 1834 וב-1837. בשתי הרעידות נהרגו כאלפיים נפשות מהקהילה היהודית והמחסור בעקבות ההרס גרם למגפה קשה. ב-4 ביולי 1838 ערכו הדרוזים ביזה בעיר. יהודי העיר פנו אל המושל שנשבע שיגן על היהודים אך למעשה הוא לא עשה דבר, והדרוזים חמסו מהיהודים 150 כיסים (כל כיס היה שווה 500 סטרלינג) ודרשו עוד אלף כיסים. משלא קיבלו את מבוקשם, תפסו הדרוזים את רבי אברהם דב מאבריטש ועינו אותו. יהודי העיר החלו לברוח מהעיר והדרוזים רדפו אחריהם והכו אותם בחרבות. חלק מתושבי צפת נמלטו למערות שבסלע עכברה. הדרוזים עזבו את העיר למחרת, והמוסלמים דרשו מהיהודים שיחתמו להם על תעודה שהגנו עליהם, ולא, יגרו בהם את ערביי הסביבה. ד"ר אליעזר הלוי מזכירו של מונטיפיורי שבדיוק שהה בצפת בימים אלו, ניסה לשכנע את רבי אברהם דב לעקור לחיפה בה היו קונסוליות רבות וכן עקב היותה קרובה לים ונוחה למילוט, רבי אברהם דב אמר שיעשה כרצון העדה אך לדעתו חובה להמשיך את היישוב הקדום בעיר וכמו כן, אם יעזבו את העיר עלולים הערבים לפגוע בבתי הכנסיות בעיר.
שורת האירועים האלו גרמו לדלדול הקהילה בעיר, וכך לאחר שב-1824 מצא בה רבי דוד דבית הלל כאלפיים משפחות, במפקד משה מונטפיורי משנת 1839 נמצאו רק 1,357 יהודים בעיר.
בשנת 1840 (כסליו תר"א), פרצה בעיר מגפה בה נפטרו רבים מיהודי העיר, בהם רבי אברהם דב מאבריטש.
אל כאמל
יום חופש התוכנה
יום חופש התוכנה הוא פסטיבל שנתי של תוכנה חופשית המתקיים בכל העולם ומטרתו היא הגברת המודעות לתוכנה חופשית וליתרונותיה, וכן עידוד השימוש בה.
יום חופש התוכנה התקיים לראשונה ב-28 באוגוסט 2004 בהשתתפות מעל שבעים קבוצות של תומכי תוכנה חופשית. מאז הפופולריות שלו גדלה, והשנה המארגנים מצפים להשתתפות של כאלף קבוצות.
מאז שנת 2006 יום חופש התוכנה מתקיים ברחבי העולם ביום שבת השלישי של חודש ספטמבר. בישראל נקבע מדי שנה תאריך חלופי, בגלל התנגשות עם השבת ולעיתים אף עם יום כיפור או סוכות.
ארגון חופש התוכנה הבינלאומי.
ארגון חופש התוכנה הבינלאומי (באנגלית Software Freedom International, או SFI) הוא ארגון ללא כוונת רווח שפועל כמארגן הרשמי של יום חופש התוכנה ומהווה את הגוף הרשמי שמנהל תרומות, מימונים, חוזים וחשבונות. ה-SFI הכריז על תוכניות להירשם כמוסד פטור ממס, על מנת לאפשר תרומות המוכרות למס הכנסה. השם "Software Freedom International" נבחר על מנת לבדל את הגוף המנהלי המארגן את יום חופש התוכנה מהאירוע עצמו.
מממנים.
המממנת העיקרית של יום חופש התוכנה הבינלאומי בשנת 2005–2006 הייתה חברת קנוניקל בע"מ, החברה אשר עומדת מאחורי הפצת הלינוקס אובונטו.
ג'יסון דירולו
אברהם זכות (רופא)
אַבְרָהָם זַכּוּת (או: לוזיטנוס זכותוס. בפורטוגזית: Zacutus Lusitanos; 1575 ליסבון – 1642 אמסטרדם) היה רופא וסופר יליד פורטוגל, שחיבורו המקיף והחשוב, "תולדות הרפואה", יצא בשנים-עשר כרכים.
קורות חיים.
זכות, נצר למשפחתו של הרב אברהם בן שמואל זכותא, נמנה עם האנוסים, וכנוצרי נשא את השם מנוּאל אלווארש. הוא למד רפואה ופילוסופיה באוניברסיטאות בספרד ובפורטוגל, שימש רופא בליסבון במשך 30 שנה ושמו יצא לפניו עד שנאלץ להימלט לאמסטרדם מאימת האינקויזיציה ב-1625.
זכותוס שב ליהדות בגיל 50, ולאורך כל אותה תקופה קיים קשרים עם רופאים ומנהיגים יהודים הולנדיים ידועים בני-דורו.
בית הכנסת בטומאר שבפורטוגל, שחודש בתחילת המאה העשרים, נקרא על שמו.
פעילותו המדעית.
לבד מטיפול בחולים, החל זכותוס לאחר הגיעו לאמסטרדם בפעילות מדעית. הוא ביצע מחקרים רבים בעודו שוהה ליד מיטת חוליו, וערך בהם תצפיות. יוצאי דופן בדיוקיהם הם תיאוריו הקליניים של מחלות הדבר, הדיפתריה, המחלות התפרחתיות והגידולים הממאירים. זכות היה בין הראשונים שתיארו את דלקת שחור השתן (Blackwater fever), ומהכתוב בספריו עולה שהוא הקדים את התגליות שברפואה המאוחרת כגון אפילפסיה מהטיפוס של ג'קסון (Jacksonian seizure) וכיבי קיבה, בהם טיפל באלומיניום סיליקטי.
כתביו.
כתביו של זכות כונסו בשני כרכים, שיצאו לאור בליון אחרי מותו, והם כוללים:
בכור בהמה טמאה
גרגוריוס מטור
גרגוריוס מטור (בערך 30 בנובמבר 538 - 17 בנובמבר 594) היה היסטוריון גאלו-רומי ובישוף טור.
נחשב לראשון ההיסטוריונים הפרנקים.
ביוגרפיה.