בגאורגיה נותרו אבחזיה, האזורים ההרריים של סוואנתי, רצ'ה וחבי-חבסורתי, חופשיות משליטה סלג'וקית, והיוו כחוף מבטחים עבור הפליטים הרבים מהאזורים שהוחרבו. עד סוף 1099 הפסיק דוד הבנאי לשלם את המס השנתי לסלג'וקים והצליח להעביר את רוב השטחים הגאורגיים, מלבד הרתי וטביליסי שהייתה תחת שליטה של אמירות ערבית, לשליטה גיאורגית, כאשר אבחזיה וסוואנתי משמשות לו כבסיס עורפי מהימן. בשנים 1105-1124 ערך הצבא הגאורגי, בראשות דוד הבנאי, סדרת מערכות מבריקות כנגד הסלג'וקים והצליח לכבוש את יתר שטחי גאורגיה והוסיף עליהן את אזור ר'ישי-קבלה שבמערב שירוואן (شروان, Şirvan) וחלק ניכר מארמניה.
שליטים.
רוב המלכים האבחזים, להוציא את ג'ון ואדרנסה מבית שאבליאני (ממוצא סוואני כפי הנראה), היו משושלת המוכרת לעיתים בהיסטוריה המודרנית כ"לאונידים" על שם המלך הראשון של השושלת לאון, או "אנוסידים", על שם הנסיך אנוס, האב הקדמון של השושלת כפי שטענה השושלת. ההיסטוריון סיריל טואומנוף מייחס את השם "אנוס" לאציל הגאורגי-אבחזי המאוחר יותר, אנצ'בדזה. על פי הנוהג, ממשיך מנין מלכי אבחזיה מהארכונים של אבסגיה. ישנה גם מידת מה של חוסר בהירות לגבי זמני המלוכה של כל מלך.
קוטאטיסי
גר&quot;ו
ג'יימס דיקי
ג'יימס לאפייט דיקי השלישי (באנגלית: James Lafayette Dickey III; 2 בפברואר 1923 - 19 בינואר 1997) משורר וסופר אמריקאי.
ביוגרפיה.
ג'יימס דיקי נולד בפרבר של העיר אטלנטה . אביו, שהיה עורך דין ואוהב שירה, משך אותו לעיסוק ואהבת השירה. בתום לימודיו בשנת 1942 התגייס לחיל האוויר האמריקאי, ושירת במערכה נגד היפנים באוקיינוס השקט. המשוררים שהשפיעו עליו בצעירותו הם קונרד אייקן ודילן תומאס.
בשובו מהמלחמה למד דיקי באוניברסיטת ואנדרבילט בטנסי. הוא למד פילוסופיה, צילום אמנותי, אסטרונומיה ואנתרופולוגיה. וכן למד ספרות ואנגלית. בעידודו של מורהו החל לכתוב ולפרסם משירתו. הוא גויס שוב למלחמת קוריאה, השתלם כקצין, ובשובו החל ללמד באוניברסיטת פלורידה. בשנת 1956 יצא לניו יורק, שהה שם כמה שנים, הצטיין בקריאת שיריו, ועבד בענף הפרסום. הוא פרסם את ספר שיריו הראשון, "אל תוך האבן", בשנת 1960. מלכתחילה משכה שירתו המיוחדת את תשומת לבו של קהל קוראי השירה באמריקה. הטבע הפראי ממלא בשירתו תפקיד מכריע.
בשנת 1961 יצא דיקי עם משפחתו לאיטליה, ספרי שירתו שיצאו לאור בשנות ה-60 זכו בפרסים חשובים, ובהם "פרס הספר הלאומי". ג'יימס דיקי התמנה ל"משורר הקונגרס", או "משורר החצר", והחזיק במשרה החשובה משנת 1966 עד שנת 1968. הוא גם הוזמן לקרוא משיריו בטקס ההכתרה של הנשיא ג'ימי קרטר, כאיש רוח דרומי מפורסם וידוע. באחרית ימיו חלק לו הדרום האמריקאי כבוד רב, כגיבור מלחמה, כמשורר, כמוזיקאי, כסופר נערץ, צייד ואיש יערות, וכמי שהעלה את הטבע הפראי של הדרום לערך לאומי.
יצירתו הנודעת ביותר של דיקי היא הרומן Deliverance (בתרגום מילולי "הצלה"), שיצא לאור בשנת 1970. הספר עובד ב-1972 לסרט בשם "גברים במלכודת", בבימויו של ג'ון בורמן, וזכה לפרסום עולמי. דיקי עצמו מופיע בסרט בהופעת אורח. הביקורת כתבה על הסרט, בין השאר: "ארבעה אנשי עסקים מאטלנטה יוצאים למסע, שהופך לסיוט. המסע מעמיד את כל ערכיהם האמריקאיים הגבריים במבחן. הוא יצירה עזת ביטוי, שנעזרת בהופעתו של צוות מצוין של שחקנים: ג'ון וויט, ברט ריינולדס, נד ביטי, רוני קוקס. יותר מאשר אמירותיו של הסרט, עוצמתו נובעת מהאופן שבו בורמן ממקם את גיבוריו בנוף הפיסי והאנושי."
מיצירתו הענפה של דיקי תורגם לעברית ספרו "גברים במלכודת". שירים בודדים שלו תורגמו בידי עודד פלד, ונדפסו בכתבי עת ספרותיים.
פרימוס (תואר)
התואר פְּרִימוּס שימש בימי הביניים ואחריהם כתואר כבוד לאדם בעל תפקיד ראשון במעלה. התואר גזור מהמילה הלטינית "primus", שפירושה - ראשון במעלה.
בהיררכיה הכנסייתית.
בתואר זה כונה הבישוף האחראי של הכנסייה ההגמונית בסקוטלנד.
הפרימאס של פולין (Prymas Polski), כלומר ראש הכנסייה הקתולית הפולנית, הוא הארכיבישוף של גנייזנו.
פרימוס ביהדות צ'כיה.
בתואר הכבוד "פרימוס" כונה הפרנס והגבאי הראשי, בקהילות יהודיות מרכזיות בצ'כיה, בבוהמיה ומוראביה, והמפורסמת שבהן היא קהילת פראג.
רבים מנכבדי פראג, ששימשו בדרך כלל גם כפרנסים ומנהיגים ודיינים בוררים התכנו "פרימוס". כך למשל חותנו של ר' נפתלי כ"ץ הראשון, הרב ישעיה ליברמן פרימוס; הרב שמעון הלוי ברנדיס חתנו של המהר"ל מפראג, ועוד רבים נוספים. כינוי זה ניתן למנהיגה הראשי של הקהילה, והוא כלל במשמעותו גם את היותו של מנהיג זה שתדלן אצל השלטונות.
בעיר ניקלשבורג, עד לשנת ה'ת"פ היה נקרא אחד מהגבאים הראשונים, החשוב שבהם, בשם "פרימוס". בשנת ה'ת"פ התקבלה החלטה למנות ארבעה גבאי-על ולבטל את משרת ה"פרימוס". בפראג נקרא ראש הקהל בתואר "פרימוס", והמהר"ל בדרשתו לשבת הגדול גינה כינוי זה משום חוקת הגויים. הפרימוס היהודי היה גם מתכבד בכיבודים שונים, כעלייה לתורה ראשון.
אריקה בדו
מצבת הזיכרון הטורקית בבאר שבע
מצבת הזיכרון הטורקית בבאר שבע היא אנדרטה הניצבת בשדרות דוד טוביהו, בסמוך לתחנת הרכבת הטורקית הישנה בבאר שבע. המצבה הוצבה בשנת 2002 על ידי ממשלת טורקיה, לזכר 298 חללים טורקים שנפלו בקרב באר שבע.
בבסיס המצבה הוצב לוח זיכרון לזכר החללים הטורקים שנפלו במערכה. הלוח במקורו הוצב על ידי הבריטים בקיר הכניסה לבית הקברות הצבאי הבריטי, כתגמול לחסד עם המת שעשו הטורקים כאשר הציבו מצבה לטייס בריטי שנפל בקרב נגדם. ליד המצבה ניצב פסל ראש של מוסטפא כמאל אטאטורק.
בשנת 2010 הושחתה המצבה בעקבות אירועי המשט לעזה, כשרוססה עליה הכתובת "כל הכבוד לצה"ל", ונעשה ניסיון להצית את דגל טורקיה שלצידה.
מצבת הזיכרון לחללים הטורקים
קרב באר שבע
קרב באר שבע (באנגלית: Battle of Beersheba; בטורקית: Birüssebi Savaşı) היה קרב מכריע במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. הקרב התרחש ב-31 באוקטובר 1917 בין יחידות צבא מחיל המשלוח המצרי של האימפריה הבריטית תחת פיקודו של פילדמרשל אדמונד אלנבי ופיקוד ישיר של לוטננט גנרל הארי שובל לבין צבא האימפריה העות'מאנית תחת פיקודו של איסמט אינני ובסיוע קצינים ויחידות מיוחדות מצבא הקיסרות הגרמנית. ההתקפה הבריטית על באר שבע הפתיעה במיקומה, העות'מאנים ציפו להתקפה בגזרת עזה. הבריטים, לאחר מסע לילי מזורז, כיתרו את באר שבע, הגיחו במזרחה, האגף הפחות מוגן, פרצו את קווי ההגנה העות'מאנים וכבשו אותה בהתקפת פרשים (למעשה, חיל רגלים רכוב סוסים), מהאחרונות בהיסטוריה הצבאית של העת החדשה.
לאחר ניצחונם בקרב שלטו הבריטים על קו דיר אל-בלח–באר שבע–ביר עסלוג'. הקרב קדם להתקפה על קו ההגנה הטורקי בעזה – קרב עזה השלישי. הצלחת המהלך פרצה את הדרך אל תוך ארץ ישראל, לכיבוש ירושלים ולאחר מכן כל המזרח התיכון על ידי הבריטים ובני בריתם. בראייתם של בני התקופה הייתה לקרב בארץ הקודש משמעות מוסרית-דתית של ניצחון הנצרות על האסלאם שלא נפלה בחשיבותה מהמשמעות הצבאית-המערכתית.
רקע.
הקרב על באר שבע היה חוליה בשרשרת וחלק מתכנון כולל של חיל המשלוח המצרי ולפיה תוכרע המלחמה מול האימפריה העות'מאנית בפלישה אל תוך שטחי האימפריה מכיוון סיני אל תוך ארץ ישראל. המטרה הראשונית של הפלישה הייתה שמירה על עליונות ימית בריטית בים התיכון ובמקביל שמירה על הנכסים הטריטוריאליים של האימפריה הבריטית במצרים, הודו והמפרץ הפרסי. מטרה נוספת הייתה ריתוק כוחות טורקיים וגרמנים בחזית הרחוקה מהחזית במערב אירופה. הניסיונות הראשונים לממש את התוכנית נתקלו בהתנגדות עות'מאנית-גרמנית עיקשת שהסתיימה בתבוסות משפילות אך לא מכריעות בקרבות עזה הראשון והשני במהלכן נהרגו אלפי חיילים בריטיים. הצבא העות'מאני שתחילה התמקד במאמץ לבלום את התוקפים קיווה ליטול את היוזמה לידיו ולגרום לחיל המשלוח המצרי לסגת עד לתעלת סואץ ולאחר מכן לכבוש את בגדד ולהשיב את מסופוטמיה חזרה לשליטה עותמ'אנית, עם זאת קשיים בגיוס משאבים וכוח אדם מנעו מהם מלהגשים תוכנית זאת ומשעברה היוזמה והתנופה לצד הבריטי לאחר קרב באר שבע איבדו העות'מאנים את שיווי המשקל והשיבו אותו חלקית ולפרק זמן מוגבל עם התייצבות קו שתי העוג'ות.
במרץ 1917, ערב קרב עזה השני, נסוגו העות'מאנים מקו ההגנה על נחל הבשור, כולל מקור המים בשלאל (מעין עין הבשור בתחומי פארק אשכול), הבריטים השתלטו עליו והחלה תקופה ארוכה של מלחמת התשה בין הצדדים, במרחב שבין אזור שלאל ותל אל-פרעה במערב והרכסים שממזרח לבאר שבע במזרח. לחימה זו כללה מלחמת חפירות, פשיטות, סיורים אלימים להשגת מודיעין והפצצות מן האוויר.
לאחר הניצחון של הצבא העות'מאני תחת הפיקוד הגרמני בקרב עזה השני והדיפת ההתקפה הבריטית, עיבו הטורקים את קו ההגנה שלהם בין עזה ובין באר שבע לאורך הדרך המחברת בין שתי הערים. ביצורים חזקים נבנו לאורך הקו ממערב ומדרום לבאר שבע והפכו התקפה ישירה על העיר לאתגר של ממש לכל תוקף.