בשנת 2019 מונה השחקן דוד קיגלר לתפקיד מנכ"ל התיאטרון, והמנהלת האמנותית יפעת ית"ח רון מונתה לתפקיד המנהלת האמנותית של התיאטרון.
מדי שנה מועלים בו כ-20 מחזות, בפני קהל של כ-400 אלף צופים. הצגותיו מופיעות באולמות התיאטרון השונים בישראל ובחו"ל, ובפעילויות שונות. לתיאטרון מחלקה חינוכית המעבירה סדנאות, ימי תיאטרון ומפגשים לפני ואחרי ההצגות בשם "תיאטרון סיפור" לילדים מגילאי 2–6.
דו&quot;ח טרכטנברג
אברהם שרון
אברהם א' שרון (שְבַדְרוֹן) (נכתב גם שוואדרון; Schwadron; י"ב באלול תרמ"ג, 10 בספטמבר 1878, בְּיֶניוּב, גליציה, אוסטריה – כ"א בתשרי תשי"ח, 17 באוקטובר 1957, ירושלים) היה הוגה דעות, מוזיקאי, מלומד ופובליציסט, מייסד אוסף האוטוגרפים (כתבי יד מקוריים וחתומים) והפורטרטים בספרייה הלאומית.
חייו.
אברהם שרון נולד בשם אברהם שבדרון ב-10 בספטמבר 1878 בכפר בְּיֶניוּב (Bieniow) שליד העיר זלוטשוב שבגליציה (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית), בן לרבקה לבית גלרנטר וליצחק שבדרון, בעל בית חרושת למשקאות. בצעירותו למד אצל דודו, הרב שלום מרדכי הכהן שבדרון (המהרש"ם מברז'אן), מגדולי התורה בדורו, ולאחר מכן בגימנסיה היהודית בסוצ'אבה. בבגרותו למד באוניברסיטת וינה, בה קיבל שלושה תוארי דוקטור – בפילוסופיה, במשפטים ובכימיה, מקצוע שלמד על מנת לסייע לאביו בבית החרושת. הוא הקים אגודה ציונית בזלוטשוב, עסק בלימוד ספרות עברית ותולדות עם ישראל ונמנה עם אגודת "התחייה" של סטודנטים יהודים שדיברו ביניהם רק עברית.
ב-1914 ברח לווינה מהצבא הרוסי שפלש לגליציה, שם פרסם את מאמרו הפילוסופי הראשון ("De Nature Stalibus") ומאמרים נוספים בעיתון "אֶסטֶרַייכִישֶה ווֹכֶנשְרִיפט" ("Österreichische Wochenschrift") שבעריכת ד"ר יוסף שמואל בלוך.
על אף שהיה פציפיסט, התגייס במלחמת העולם הראשונה לצבא האוסטרו-הונגרי. במהלך שירותו כתב לעיתונו רשמים מהחזית לבקשת עורך העיתון, בלוך. באותה עת טיפח את תורת "הציונות ההירואית" וסחף את חבריו, בהם דוד הורוביץ, שכתב עליו בזיכרונותיו שהיה אחד ממעצבי המחשבה החלוצית. לאחר המלחמה עִברת את שמו ל"שרון" והיה במשך זמן קצר פעיל פוליטי במפלגת הפועל הצעיר בווינה.
בשנת 1927 עלה לארץ ישראל והחל לעסוק במשרה מלאה בניהול אוסף האוטוגרפים והדיוקנאות שלו, שאותו מסר לספרייה הלאומית (וראו להלן). הוא החל גם ללמוד מוזיקה והלחין תשעה משירי רחל המשוררת. בקונצרט למוזיקה יהודית שהתקיים באולם אדיסון ב-14 בנובמבר 1935 נוגנו שלושה משיריו לצד יצירות של פליקס מנדלסון-ברתולדי, ארנסט בלוך, יואל אנגל ואחרים.
כן כתב סיפורים לילדים, ביקורת ספרות, מאמרים רבים, תרגום של "בעיר ההריגה" של חיים נחמן ביאליק לגרמנית ומסה פילוסופית. בנוסף לשלל מאמריו, פרסם גם חוברות בענייני השעה, שאותן חילק למכריו ומכתבים למערכת.
ב-1935 נשא לאשה את גינה פרוידנברג; הפרש השנים בין השניים היה גדול, ובני הזוג לא היו מאושרים. לזוג נולד בן אחד, יצחק. ב-1950 ירדה גינה לארצות הברית עם בנם, ושרון נותר ערירי בירושלים. את רוב ימיו בילה בספרייה הלאומית, הופעתו החיצונית מוזנחת, והוא נדמה כתימהוני ומוזר.
שרון עסק רבות בנושאי העם היהודי תפקידו ומצבו, ענייני התנועה הציונית, היישוב ומדינת ישראל. הכיוון שאליו הטיף היה עבודה עברית (לעבודה ערבית קרא בלעג "עבודה זרה") והגשמה בפועל של החזון הציוני. הוא גילה סימפתיה לקו הרדיקלי של בית"ר ומאוחר יותר של הלח"י, והשתתף ב"משמרות עבודה עברית" שניצבו בשערי פרדסים ומנעו כניסת פועלי ערבים. עם זאת, לא היה חבר מפלגה כלשהי ואף הגדיר עצמו כ"אנטי-מפלגתי". הוא תקף במאמריו ובמכתביו אנשי ציבור מכל גוני הקשת הפוליטית אך תמך והטיף לתמיכה בדוד בן-גוריון כמגשים הציונות. למרות הקו המשתלח, הקנאי וקיצוני במאמריו, התקבלו כתביו בברכה גם בקרב מי שהתנגדו לקו אותו ייצג. כך סייע לו עורך "דבר", ברל כצנלסון, שהדפיס כמה ממאמריו וסייע בהדפסת חוברות. דב סדן ביקש לכתוב עליו מונוגרפיה ומנחם אוסישקין פרסם מאמרי תמיכה בו.
מאז שעלה לישראל לא עזב אותה. בסוף ימיו ביקש לנסוע לבקר את בנו בארצות הברית, אך בשל מחסור כספי לא יכל לממש את תוכניתו.
ב-12 בספטמבר 1957 נדרס בעודו חוצה את רחוב שטראוס, נפצע ואושפז בבית החולים ביקור חולים. לאחר מספר שבועות נפטר ונקבר בחלקת קבר שרכש עוד בימי חייו בחלקה הספרדית בהר המנוחות.
ארכיונו האישי מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית.
אוסף האוטוגרפים והפורטרטים.
בשנת תרנ"ו 1896 שלח שבדרון הצעת פענוח תעודה עברית מימי הביניים לרב הראשי לווינה, משה (מוריץ) גִידֶמַן, וקיבל ממנו תשובה. מכתב תשובה זה היה הבסיס לאוסף האוטוגרפים (כתבי יד) והדיוקנאות של גדולי ישראל, שבו עסק כל ימיו. בתחילה אסף כתבי יד של בני דורו ולאחר מכן חיפש גם כתבי יד עתיקים יותר. בשנת 1900 נשרף בית אביו בביניוב, ועמו כ-200 פריטי ראשית האוסף. במשך עשרות שנים אסף שרון כ-3,000 כתבי יד וכ-2,000 דיוקנאות של אישים חשובים ממגוון תחומי עשייה: רבנים וגדולי תורה, מקובלים ואדמו"רים, אבות חכמת ישראל ותלמידיהם, ראשי ההשכלה, אבות הציונות, אנשי מסחר וכלכלה, חוקרי טבע, אנשי מדע וטכנולוגיה, רופאים, היסטוריונים, סופרים, משוררים, הסוציאליסטים היהודים הגדולים, מדינאים יהודיים באירופה, ועוד – כולם יהודים וחלק קטן מהם מומרים. בין האישים שאסף כתבי יד מקוריים שלהם ודיוקנאותיהם 18 חתני פרס נובל.
את האוסף, שבשנת עלייתו ארצה הכיל יותר מ-2,700 אוטוגרפים וכ-2,800 דיוקנאות, והוערך בכשני מיליון דולר אמריקני (שווה-ערך ליותר מ-25 מיליון דולר כיום), תרם שבדרון ב-1927 לספרייה הלאומית, והועסק בה בניהול האוסף, במשכורת זעומה. הוא עבד במשרה זו כל ימיו. סמוך לפטירתו היו באוסף למעלה מ-17,000 אוטוגרפים ופורטרטים מן המאה ה-15 ועד התקופה המודרנית. באוסף כלולים מכתבים, חתימות, פתקים ורשימות לצד ספרים שלמים. אחת מגולות הכותרת של האוסף היא כתב היד המקורי של תורת היחסות של אלברט איינשטיין.
באמצעות חקר התמונות באוסף גילה שרון שתמונותיהם של הבעל שם טוב, המגיד ממזריטש, ויעקב יוסף כ"ץ (בעל ה"תולדות יעקב יוסף") שנדפסו בספרים שונים הן תמונות מזויפות. באמצעות בדיקה כימית של הנייר עליו נכתבו "אגרות הבעש"ט" מגניזת חרסון גילה שגם אלו היו מזויפות. כן הטיל ספק באותנטיות תמונתו של הרמב"ם.
בעיני רוחו ראה שרון את האוסף כבסיס למכון ביוגרפי יהודי מחקרי ומוזיאוני שיהיה סמוך לבית הספרים ושבו תוצג גם גלריית הדיוקנאות.
לקריאה נוספת.
מאמרים:
קישורים חיצוניים.
מאמרים פובליציסטיים מפרי עטו:
אברהם שבדרון
מרק ריץ'
מלכודת ונוס
חסידות קאזמיר
דופינה
דופינה או דופינה ויינואה (בצרפתית: Dauphiné או Dauphiné Viennois) הוא חבל ארץ היסטורי בדרום-מזרחה של צרפת, ששטחו תואם בערך את שטחי המחוזות הנוכחיים איזר, דרום והאלפים העליונים.
גבולותיו נקבעו במאה ה-11, כשבין השנים 1040–1349 היה ישות מדינית עצמאית בשליטתם של הרוזנים של אלבון, לימים דולפינים ("דופן") של ויינואה. בהתחלה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה הגרמנית, סופח החבל לצרפת בשנת 1349, אך שמר על מידה של אוטונומיה עד שנת 1457. הוא הפך לנחלתם של יורשי העצר של מלכי צרפת, שאימצו את התואר דופן (dauphin). השטח של דופינה הלך וגדל במסגרת הממלכה הצרפתית עד שהגיעה לגבולותיו הקבועים במאה ה-15.
בעקבות המהפכה הצרפתית, חולק דופינה לשלשה מחוזות: דרום, האלפים העליונים ואיזר. במהלך המאות 19–20 חלק מהשטח של דופינה לשעבר סופח למחוז רון.
הבירה ההיסטורית של דופינה היא העיר גרנובל ועריה החשובות הן ויאֱן, ולאנס, מונטלימאר, גאפ ורומאן-סיר-איזר.
תושבי דופינה נקראים בצרפתית "דופינואה" (Dauphinois) (בלשון נקבה: דופינואז - Dauphinoises).
השם.
שם החבל בלטינית היה Delphinatus Viennensis - הדולפינות של וייאן.
Dalphinus או Dolphinus היה שם פרטי נוסף של הרוזן מאלבון גיג הרביעי - גיג דולפינוס, שם המוזכר לראשונה בשנת 1110.
רוזן אלבון אחר, נקרא אנדרה דולפינוס או דולפינוס. הקצנלריות הזרות התחילו לראות בשם זה תואר אצולה. אכן בשנת 1279 עבור הומברט הראשון כבר היה לשם זה משמעות של תואר. גם אשת הרוזן מתחילה להיקרא דולפינה והישות המשינית שבראשם עמדו התחילה להיקרא דולפינות. בצרפתית - דופינה. שם זה התחיל לשמש עוד מדינה קרובה - הדולפינות אוברן של רוזני קלרמון.
בשנת 1237 תמונת דולפין הופיעה על מגן של הרוזן אנדריאס דולפינוס
קישורים חיצוניים.
ראו on line
.Auguste Prudhomme "De l'origine et du sens des mots Dauphin et Dauphiné et de leur rapport avec l'emblème du dauphin en Dauphiné, en Auvergne et en Forez" Bibliothèque de l'École des chartes Année 1893 54 pp. 429-456
אל דאייה
פטי
ז'אן מארה
ז'אן אלפרד וילן-מָארֵה (בצרפתית: Jean Alfred Villain-Marais;
11 בדצמבר 1913 – 8 בנובמבר 1998) היה שחקן קולנוע, תיאטרון, סופר, פסל, צייר ובמאי צרפתי.
ז'אן מארה נולד בשרבור שבצרפת. מארה השתתף בסרטיו של ז'אן קוקטו שעמו ניהל רומן. מסרטיו המפורסמים של קוקטו שבהם כיכב מארה: "היפה והחיה" (1946) "רואי בלה" (1948) ו- "אורפיאוס" (1950).
בשנת 1960 השתתף בטרילוגיה אודות פנטומאס לצד לואי דה פינס כשמארה משחק משחק כפול גם בתור העיתונאי פנדור וגם כפנטומס (בסרטים פנטומס, פנטומס 2 ו-3). מארה התנגד לכפילים וביצע בעצמו פעלולים בסרטים.
בתחילת שנות השבעים המעיט להשתתף בסרטים והתמקד בהופעות בתיאטרון. בשנת 1985 שימש כשופט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.