אור ל-10 באוקטובר, ב-04:00, יצא כוח מגדוד 257 (חטיבה 421) במטרה לחפש נעדרים ישראלים בטנקים שנותרו על "חמוטל". הכוח מנה 5 טנקים, כולל טנק מ"פ וטנק המג"ד, 3 זחל"מים של סיירת שקד ונגמ"ש של הרופא וקצין הדת. פלוגה נוספת מהגדוד שימשה כחיפוי. הכוח הישראלי עלה על הגבעה דרך ציר "טליסמן" ואחרי שכמעט חצה צפונה את הרכס, ירד מהכביש והחל לטפס מערבה במדרון. מעט לפני שהגיע לשטח מישורי נפתחה עליו אש נ"ט מצרית ובתוך דקה נפגעו 3 טנקים ישראלים. באחד מהטנקים שנפגעו, החל נהג הטנק, שכנראה היה בהלם כתוצאה מהפגיעה, לנסוע עם הטנק אל עבר קווי המצרים. הוא חצה את כל המתחם מערבה ללא שנפגע פעם נוספת וכשהתעשת הצליח לחבור, לאחר מסע של 15 ק"מ, לכוח ישראלי אחר. שאר הכוח הישראלי נסוג לאחר שאיתר (קודם להתקלות) שתי גופות של נעדרים. לכוח הישראלי היה הרוג אחד וחמישה פצועים. שלושה טנקים נפגעו, אחד מהם נותר על הגבעה. בעת שהכוח הישראלי נסוג פתחה הארטילריה הישראלית בהרעשה על העמדות המצריות ולפי דיווחים ישראלים הביא ירי זה למנוסה המונית של המצרים מעמדותיהם.
עוד קודם להיתקלות זו, עלה רעיון במפקדת אוגדה 143 לנסות ולכבוש את הגבעה בהתקפה של כוח החרמ"ש החטיבתי. לטענת שמשי, רעיון זה נזנח עקב גילם הגבוה יחסית של אנשי החרמ"ש. בעיה נוספת בשיתוף כוח החרמ"ש נבעה מעבירות נמוכה של הזחל"מים עליהם נעו הלוחמים במדרונות החוליים. לאחר ההיתקלות ב-10 באוקטובר, הורה שרון למפקד חטיבה 421 לכבוש את "חמוטל" בקרב נוסף. אולם, ארז שכנע אותו כי יש לכך טעם רק כחלק ממתקפה כוללת באזור.
ב-11 באוקטובר איתר מסוק צה"לי שבו טס דב תמרי, סגן מפקד אוגדה 162, כוח שריון מצרי קטן המתקדם באזור חולי צפונית ל"חמוטל" וממערב ל"חגית". אל עבר הכוח המצרי יצא כוח טנקים מגדוד 599 ובקרב שהתפתח נפגעו 5 טנקים מצרים.
מתקפת השריון המצרית ב-14 באוקטובר.
עד בוקר 14 באוקטובר נאחזו שני הצדדים בעמדותיהם והתארגנו לקראת המשך הלחימה. בבוקר 14 באוקטובר כחלק ממתקפת השריון המצרית באותו יום, נעה מזרחה חטיבת שריון 14 של הצבא המצרי, שהשתייכה במקור לדיוויזיה 21 (שחצתה את תעלת סואץ מזרחה ב-12 באוקטובר) אך תגברה את דיוויזיה 16 מתחילת הקרבות. הכוח המצרי נע מדרום לציר "טליסמן"" בכיוון מזרח, כשמטרתו השתלטות על מרחב טסה. לכוחות צה"ל היה מידע על התקיפה המתוכננת והם נערכו בעמדות הגנה. חטיבה 421 פרסה באזור "ציונה" ו"חגית" את גדוד 264 ומפקדת החטיבה. בשלב הראשון הפעילו המצרים ריכוך ארטילרי וקיצרו טווחים בעזרת המיסוך שנוצר כתוצאה מההפגזה. בצורה זו הגיעו הטנקים המצריים הקדמיים עד קו העמדות הישראלי. בשלב זה נשלח גדוד 257 צפונה, לרכס שמצפון ל"טליסמן" וניהל אש מהאגף. לגדוד 257 נפגע טנק אחד ומפקד הטנק נהרג. למצרים נפגעו כ-15 טנקים. הכוח המצרי פעל בשני מאמצים חטיבתיים: החטיבה הצפונית נפרשה מאזור "חמוטל" ו"ציונה" דרומה, בפתחה שבין "חמוטל" ו"מכשיר" וחטיבה מצרית שנייה (חטיבת שריון מס' 1) תקפה מול חטיבה 14 באזור "מכשיר".
בקרב שנמשך כשעתיים נפגעו, להערכת הצד הישראלי, כ-50 טנקים מצרים. לאחר שנבלם הניסיון המצרי הראשון, נעשה אחר הצהריים ניסיון התקפה מצרי נוסף, הפעם מכיוון דרום. כ-30 טנקים מצרים נעו צפונה על ציר "פוטון" (ציר החת"ם) לכיוון "ציונה". בקו ההגנה ב"ציונה" עמד עתה גדוד 599 לאחר שהחליף את גדוד 264 בעמדות.
ניסיון התקיפה המצרי בגזרת "חמוטל"-"ציונה" היה חלק מתקיפה של 4 טורי שריון דיוויזיוניים שנעו במגמת תקיפה בבוקר 14 באוקטובר לרוחב כל חזית הדרום. כל ההתקפות המצריות נבלמו על ידי צה"ל ולמצרים נגרמו אבדות קשות. הנתונים על אבדות המצרים בטנקים ביום זה נתונים במחלוקת ונעים בין 100 טנקים ובין 250 טנקים. קצין המודיעין של חטיבה 421 העריך את מספר הטנקים המצרים שנפגעו בקרב בגזרת חטיבה 421 בכ-60-50
לאחר קרב זה, הועברה חטיבה 421 לאזור רפידים במטרה להתכונן לצליחה מתוכננת. עד 19 באוקטובר עמד ב"ציונה", מול "חמוטל", גדוד 429 מחטיבה 500, בפיקוד אריה ארצי
התקפת גדוד 429 ב-19 באוקטובר.
ב-15 באוקטובר, עם תחילתו של מבצע אבירי לב לחציית תעלת סואץ על ידי צה"ל, עבר מרכז הכובד של הלחימה בחזית הדרום לפריצת מסדרון הצליחה, והרחבת ראש הגשר הישראלי על שתי גדות התעלה. רוב יחידותיהן של שתי אוגדות השריון הישראליות 162 ו-143 נלחמו באזור זה ואת האחריות על גזרת הארמייה השנייה בחזית שממזרח לתעלת סואץ קיבל כוח בסדר גודל של אוגדה מוקטנת שנקרא "כוח נמר" ופיקד עליו תת-אלוף ששון יצחקי.
ב-19 באוקטובר הורה פיקוד הדרום לאוגדת שרון להרחיב את פרוזדור הצליחה הישראלי צפונה, על ידי תקיפת ראש הגשר הדרומי של דיוויזיה 16 המצרית. חטיבה 600 הישראלית תקפה את מתחם "מיסורי" אך נהדפה תוך שספגה אבדות קשות. חטיבה 274, בפיקוד יואל גונן קיבלה פקודה לתקוף במקביל את ראש הגשר המצרי מכיוון צפון מזרח. גדוד 429 (בפיקוד אריה ארצי), שהשתייך במקור לחטיבה 500 שלחמה באותה עת בצידה המערבי של תעלת סואץ, הוכפף לחטיבה 274 ועליו הוטלה המשימה לכיבוש "חמוטל". לאחר ירי ארטילרי ישראלי החל גדוד 429 בהתקפה, אולם הוא נבלם על ידי אש נ"ט מצרית. הכוח הישראלי נסוג תוך שהוא משאיר על הגבעה 3 טנקים פגועים ומפקד פלוגה שנהרג. למחרת, עזב גדוד 429 את הגזרה והצטרף אל חטיבת האם שלו ממערב לתעלת סואץ.
התקפת חטיבה 274 ב-21 באוקטובר.
מטיסת סיור של צה"ל עלתה מסקנה שאין על "חמוטל" כוחות מצרים משמעותיים, סברה זו הביאה למתן פקודה בבוקר 20 באוקטובר, לחטיבה 274 לכבוש את הרכס. המשימה הוטלה על גדוד 227 (בפיקוד שלמה פלד). סגן מפקד הגדוד, יוסי כהן (היה מפקד פלוגה בדרגת סגן שקודם לתפקיד סמג"ד בשל נפגעים רבים בסגל הפיקוד של הגדוד בקרב השריון ב-14 באוקטובר), עמד בראש כוח שכונה "כוח עצלות" וכלל שתי פלוגות טנקים ושתי פלוגות מוקטנות של חרמ"ש רכובות על נגמ"שים וזחל"מים. אחר הצהריים ב-21 באוקטובר, לאחר ירי ארטילרי ישראלי קצר והפצצה מהאוויר של חיל האוויר הישראלי, החל "כוח עצלות" בהתקפה על "חמוטל" כשכוחות החרמ"ש נעים מקדימה בחיפוי אש הטנקים. לכוח הישראלי התוקף התברר כי הכוח המצרי לא נטש את הגבעה ומאורגן בה היטב, בעיקר בחלקו המערבי של הרכס. הכוח המצרי המגן כלל כוח חי"ר גדול שהיה מצויד בנשק נ"ט רב וקיבל סיוע ארטילרי וחיפוי בכינון ישיר מכיוון רכס "מכשיר" שמדרום.
כוח צה"ל ספג נפגעים רבים, בעיקר לוחמי פלוגת החרמ"ש הקדמית (בשם הקשר "סמום") בפיקודן של סרן פרוספר עמר, שהייתה רכובה על נגמ"שים. פלוגת החרמ"ש השנייה קיבלה פקודה לעלות לרכס ולנסות לחלץ נפגעים בחסות החשכה שהחלה לרדת. מפקד הכוח הישראלי, יוסי כהן, סירב לפקודות שקיבל להיאחז בעמדות בהן היה מצוי הכוח כיוון שהעריך שהאש מכיוון "מכשיר" חזקה מאוד וסבר שהשארות בעמדות היא בגדר "התאבדות". לאחר דיונים ארוכים ברשת הקשר עם מפקד החטיבה ועם אלוף הפיקוד (שמואל גונן), הוחלט כי הכוח הישראלי ייסוג, אך יישאר בחלקו הצפון מזרחי של הרכס מחוץ לטווח טילי הנ"ט המצרים. חילוץ הנפגעים הישראלים נמשך לאורך הלילה. לצה"ל היו 8 הרוגים ו-20 פצועים בקרב זה.
מפקד החטיבה, יואל גונן, העריך מאוחר יותר כי ניתן היה לכבוש את הגבעה רק עם כוח חי"ר גדול ומיומן יותר. למרות הכישלון בקרב, היאחזותו של הכוח הישראלי בחלקו המזרחי של הרכס נשארה שרירה עד הפסקת האש ב-24 באוקטובר.
התמודדות מערך הנ"ט המצרי עם השריון הישראלי.
רוב הקרבות שנערכו על "חמוטל" במלחמת יום הכיפורים היו קרבות של שריון ישראלי מול חי"ר מצרי שהיה מתוגבר בנשק נ"ט ובטנקים.
מערך הנ"ט המצרי.
המצרים ייחסו לעצירת התקפות הנגד של השריון הישראלי חשיבות מכרעת להצלחת מלחמתם. הם העריכו כי לשריון של צה"ל יש יתרון עליהם בעיקר בנושא קרב התנועה (לטענת שאזלי, לצה"ל היה גם יתרון באיכות הטנקים ובחימוש). יתרון הבא לידי ביטוי בהתקפות נגד ובקרב תנועה בעומק המערך המצרי.המענה התורתי הסובייטי לבעיה זו היה ביסוס מערך הגנה על גרעין נ"ט חזק ושימוש בכוחות משוריינים וממוכנים גדולים, מתוך מערך ההגנה, להתקדמות ולמגע עם האויב. המצרים התבססו על הפתרון הסובייטי אך בשינוי משמעותי: מערך ההגנה הדיוויזיוני התבסס כמעט אך ורק על נשק נ"ט שהיה מגוון באופיו והתפרש לכל רוחב ואורך מערך ההגנה. השריון המצרי שימש רק ככוח מתגבר ולא ככוח המתקדם בחזית ליצירת מגע. דני אשר כתב כי: "יתרונותיו היחסים של חיל הרגלים המצרי, המצויד בנשק נגד טנקים מתקדם קל משקל, ויכולתו לפעול בשטח המדברי ב"חתימה נמוכה", כשקשה לאתרו ולהשמידו, שוכפלה עד לממדים של תוכנית מבצעית כוללת, לפיה נערכו הגדודים, החטיבות, הדיוויזיות, ובסופו של התהליך גם הארמיות, בראשי גשר הגנתיים באמצעותם חסמו, ומהם פגעו בטנקי צה"ל התוקפים מערבה."