שרי המלך לקחו את המידע ברצינות מאופקת, בעוד שהמלך עצמו התייחס לפרשה בביטול. המועצה המלכותית חקרה את אוטס ובחקירותיו התגלתה סגולתו האמיתית, שעמדה כנגד ההיסטוריה המפוארת של כישלונותיו האישיים – יכולת זיכרון מופלאה בצירוף דמיון מפותח, שאפשרו לו לחזור על פרטי המזימה שהמציא בדייקנות ולנקוב בשמותיהם של מאות מאמינים ישועיים ואישים קתוליים חשובים. הוא ניצל את החקירות כדי להרחיב את ההאשמות שלו ואת מעגל המואשמים. אנשי המועצה החלו להתייחס לאוטס כעד אמין לאחר שהראו לו חמישה מכתבים מפלילים שנכתבו לכאורה על ידי אנשי כנסייה קתולים בעלי שם ונחשדו כמזויפים. הוא הצליח לזהות מייד מי כתב את המכתבים, והביטחון שהראה הרשים את החוקרים; ייתכן שהסיבה שהצליח לזהותם כה מהר היא שהוא עצמו זייף אותם.
אוטס טען בחקירה גם שאדוארד קולמן, המזכיר של מרי ממודנה, וסר ג'ורג' וייקמן, הרופא של קתרין, אשתו של המלך, זממו להרעיל את המלך. כאן שיחק מזלו של אוטס. וייקמן אמנם נמצא זכאי, אבל בחיפוש שנעשה במסמכים של קולמן התגלו מכתבים חשאיים בינו לבין ישועי המקורב ללואי ה-14 מלך צרפת. חליפת המכתבים לא גילתה דבר שאישר את הטענות של אוטס, אך היא הראתה שקולמן פעל באופן עצמאי וחשאי בניסיון להחליש את הפרלמנט. אנשי המלך, שגם כך חשבו שקולמן הוא השפעה רעה על ג'יימס, ראו זאת בחומרה. לא עזרה העובדה שאוטס, שטען שהוא מכיר את קולמן ועיסוקיו, לא הצליח לזהות את הנאשם בבית המשפט. קולמן נשפט באשמת בגידה והוצא להורג ב-3 בדצמבר 1678. ב-1929 הוא הוגדר מרטיר על ידי האפיפיור פיוס האחד עשר.
אוטס וטונג חיפשו דרכים אחרות להביא את המידע לידיעת הציבור, והחליטו לערב את הכומר האנגליקני בעל המוניטין אדמונד ברי גודפרי . ב-6 בספטמבר 1768 אוטס סיפר לגודפרי על המזימה, תחת שבועה. גודפרי נעלם כשבוע לאחר מכן. גופתו נמצאה בתעלה בגבעת פרימרוז, עם סימני חניקה על צווארו וכאשר חרבו נעוצה בגופו. תעלומת הרצח של גודפרי מעולם לא נפתרה, אך בשביל הציבור והפרלמנט זו הייתה הוכחה שיש דברים בגו.
על אף שהספק לגבי גרסתו של אוטס מעולם לא הוסר, ואף על פי שהתגלו סתירות בעדותו, המועצה המלכותית נתנה לו חירות לצאת עם חיילים ולעצור את החשודים.
הרצח של גודפרי ותפיסת המכתבים של קולמן נתנו לפרשה הילה של אמינות, ועד מהרה היסטריה החלה לאחוז בלונדון. רבים החלו לחשוש ממלחמת אזרחים נוספת. כך למשל כתב הביוגרף של ג'יימס השני, לטענתו במילים ג'יימס עצמו:
אובדן השליטה של הצנזורה המלכותית על פעילות הדפוס לא סייע להרגעת הרוחות, שכן המידע השקרי הפך מהר מאוד לציבורי. הפרלמנט התכנס ביום שלאחר מציאת גופתו של גודפרי והורה על פתיחת חקירה. אוטס הוזמן להעיד בפני הפרלמנט, שם הוא זכה לאמון החברים וקיבל תשבחות על גילוי המזימה. הוא האשים רבים ממכריו, והוסיף על כך את שמותיהם של חמישה לורדים קתולים בעלי שם. המלך התייחס להאשמות בביטול והצביע על ראיות מפריכות, כמו העובדה שאחד הלורדים היה חולה בשיגדון ולא היה מסוגל לעמוד. עם זאת, חברי הפרלמנט, ובראשם אנתוני אשלי קופר, רוזן שפטסברי הראשון, הורו על מעצרם וכליאתם במצודת לונדון. אחד מהם (ויליאם הווארד, הויקונט הראשון מסטאפורד) הוצא להורג ב-1680, אחר (הברון ויליאם פטרה) מת במהלך מאסרו, והשלושה הנותרים שוחררו בחיים אחרי יותר מחמש שנים של מאסר.
ב-30 באוקטובר השתכנע המלך שיש להוציא צו שיאסור על קתולים לשהות בלונדון, או להתקרב אליה במרחק של פחות מ-32 קילומטר. תקוותו, שהצו יסייע לשכך את הפאניקה, לא התממשה. לשפטסברי, שהיה חבר בוועדה של בית הלורדים למאבק במזימה הקתולית, היו תוכניות אחרות – הוא התכוון להשתמש בפאניקה על מנת להגיש חוק שימנע את הכתר מג'יימס. ב-1 בנובמבר הדאגה של הציבור שוב לובתה, כאשר התגלה מצבור של אבק שרפה במחסן של נתין צרפתי בלונדון. בהמשך התגלה שאותו איש היה יצרן הזיקוקים של המלך. באותו היום החל תהליך הדחה של חמשת הלורדים הקתולים. ב-2 בנובמבר שפטסברי העלה את הצעת החוק, לפיה ג'יימס, הדוכס מיורק, יהיה מחויב לעזוב את כל תפקידיו הרשמיים בענייני הציבור. עד סוף השנה הפרלמנט קבע שני חוקים שדרשו מחבריו להצהיר בשבועה שהם מתכחשים לעיקרים שונים באמונה הקתולית (בעיקר טרנסובסטנציאציה וקדושים) ולמעשה מנעו מקתולים מלשבת בפרלמנט. חוקים אלה היו למורשת רבת שנים של הפרשה, והם נשארו על כנם עד 1829.
השילוב של הפחד מפני המזימה והמאמצים של הפרלמנט להוציא את אחיו של המלך מסדר הירושה לכתר הבריטי שכנעו את המלך ואת המועצה להחמיר את האכיפה של חוקים אנטי-קתוליים קיימים ולתמוך בחוקים חדשים. חופש התנועה של קתולים הוגבל, צווים של המלך הורו להכין רשימות של תומכי האפיפיורות, והושתו קנסות על מי שיסרב להצהיר תחת שבועה שאינו תומך באפיפיורות ועל מי שיסרב להכיר במרות הכנסייה האנגליקנית. מספר האישומים וההרשעות של קתולים מוצהרים עלה באופן חד. עם זאת, המלך הצליח להוציא את יורש העצר מהכלל, כך שהחוקים לא הופנו נגדו. לפי ג'ון מילר, המלך פעל מתוך הכרח פוליטי והיה מוכן למעשה להקריב את הזכויות (ובמקרים מסוימים את החיים) של קתולים כדי להבטיח את מקום אחיו בסדר הירושה.
בעיות התגלו במהלך העדויות של אוטס. ויליאם בדלו, שכזכור היה מכר של אוטס, החל לתת עדויות משלו שלא תמיד היו אמינות. השניים החלו גם להאשים את המלכה בשיתוף פעולה עם המזימה. המלך הצביע על סתירות ושקרים בעדויות והורה לעצור את אוטס, אך הפרלמנט כפה את שחרורו מספר ימים לאחר מכן. עם שחרורו, אוטס קיבל דירה ומשכורת נדיבה.
העדויות שאוטס ובדלו סיפקו הובילו לעשרות משפטים והוצאות להורג. שלושה – רוברט גרין, הנרי ברי ולורנס היל – הוצאו להורג באשמת רצח גודפרי, זאת בעקבות עדות שווא של אדם אחר, מיילס פראנס , שהואשם על ידי בדלו באחריות לאותו הפשע. פראנס האשים את השלושה ברצח וחזר בו מעדותו מספר פעמים, בפעם האחרונה אחרי שהשלושה כבר נתלו בפרימרוז היל.
ב-20 ביוני 1679 הוצאו להורג חמישה ישועים (ויליאם בארו , תומאס ווייטברד , ג'ון פנוויק , ג'ון גבן , ואנתוני טרנר ). הארכיבישוף אוליבר פלנקט היה האדם האחרון שהוצא להורג במסגרת הפרשה, ב-1 ביולי 1681. כמו רוב הנידונים האחרים הוא בורך על ידי האפיפיור ב-1929. ב-1979 הוכרז כקדוש והיה לאירי הראשון מזה 700 שנה שזכה לקאנוניזציה.
דעיכת הפרשה והמשפט של אוטס.
הציבור האנגלי, שהיה בתחילה שותף פעיל בהיסטריה, החל לאבד את האמון בהאשמותיו של אוטס. תרמו לכך גם הסתירות בין העדויות, המספר הרב של האנשים שלא נמצאו אשמים, והעובדה שכל הנאשמים טענו לחפותם. גם שפטסברי החל להצטער על האמון שנתן בגרסה של אוטס.
ב-31 ביולי 1681 נאמר לאוטס שעליו לעזוב את הדירה שקיבל בוייטהול. הוא המשיך בהאשמותיו ואף הוקיע את המלך, ובעקבות זאת נעצר באשמת המרדה, קיבל קנס של 100,000 פאונד ונשלח לכלא.
ב-1685, לאחר שג'יימס השני עלה לשלטון, נשפט אוטס בעוון של מתן שתי עדויות שקר ונמצא אשם. הוא נענש במאסר עולם ונלקח לעמוד הקלון בארמון וסטמינסטר. שם עוברים ושבים יכלו לזרוק עליו ביצים, כשהוא חבוש כובע עם הכיתוב "טיטוס אוטס, מורשע על פי כלל הראיות בשתי עדויות שקר נוראיות". ביום שלמחרת הוא נלקח לרחובות לונדון על מנת להתחיל לרצות עונש של "הצלפה ברחובות לונדון חמש פעמים בשנה, לשארית חייו".
אוטס ריצה את עונש המאסר במשך שלוש שנים. אחרי המהפכה המהוללת הוא קיבל חנינה מויליאם השלישי ומרי השנייה. הוא קיבל גם פנסיה של 260 פאונד בשנה. שמו נשכח בציבור, והוא מת ב-12 או ב-13 ביולי 1705.
זאבניים (דגים)
זאבניים (שם מדעי: Muraenesocidae) היא משפחה של דגים ימיים מסדרת הצלופחאים שבמחלקה מקריני סנפיר. בתוך משפחה זו 6 סוגים ו-15 מינים. הם חיים במים טרופיים וסובטרופיים ברחבי העולם, וחלק מהמינים יכולים לחיות במים מליחים. מכונים גם "קונגרים זאביים", אף שאינם קשורים לזאבי הנהר. הם שייכים לאותה קבוצה של הקונגריים בתת-סדרת Congroidei.
בני המשפחה מגיעים לאורך 60–250 סנטימטר, והם בעלי גוף גלילי בעל סנפירים קטנים למעט סנפירי החזה הרחבים וראשים עם עיניים מגודלות העוזרות לראות בחשיכה ולסתות גדולות ובהם שיניים נוקשות וחזקות שמזכירות לסתות של זאבי נהר.
הם חיים בעומקים של מעל 1,000 מטר וכמעט שאינם עולים אל פני המים. הם תוקפניים מאוד וניזונים בעיקר מדגים אחרים שהם חוטפים בשיניהם החזקות.
צ'לופסידיים
צ'לופסידיים (שם מדעי: Chlopsidae; לפי האקדמיה ללשון העברית השם הוא דַּגְדַּקִּיִּים, אך השם המדעי של האקדמיה השתנה) היא משפחה של דגים ימיים מסדרת הצלופחאים הקרובים למורניים ומכונים לעיתים "מורנות חקייניות". תפוצתם היא בשוניות אלמוגים טרופיות ברחבי העולם.
אורכם של צלופחים אלה הרבה יותר קצר ממורנות אמיתיות והם מגיעים לאורך 11–42 סנטימטרים בלבד. הם בעלי גוף נחשי עם רצועת סנפירים גבית עד לזנבם הרחב והם בעלי ראש גדול עם עיניים גדולות ובעלי לסתות מעוגלות עם שפתיים בולטות ובהם שיניים חדות. מינים אלה בעלי כמה קשקשים ירוקים על גופם.
טרפם כולל דגים קטנים יותר וחסרי חוליות המצויים בקרבת הקרקעית אותם הם לוכדים בלסתותיהם החזקות.
דוסמריים
דוסמריים (שם מדעי: Dussumieriidae) היא משפחה של דגי גרם מסדרת הסרדינאים הקרובים לסרדיניים, ובעבר נחשבה לתת-משפחה שלה אך הופרדה. תפוצת מינים אלה ברחבי האזור האינדו-פסיפי בימים בהם ריכוזים גדולים של זואופלנקטון. הם נעים בלהקות גדולות כאשר התנאים אופטימליים ומושכים בתורם הרבה טורפים.