מטרתו של גומבו הייתה להבין ולקבוע כיצד ניתן לצפות מראש את תוצאותיו של הימור מסוים. פסקל, פייר דה פרמה וגומבו פיתחו תאוריה של סבירות, המתייחסת להטלות קובייה. הם גילו שניתן לפתור את הבעיה אם מגדירים באופן מדויק את כל התוצאות האפשריות, ומייחסים הסתברות מסוימת לכל אחת. הרעיון פותח מאוחר יותר על ידי יאקוב ברנולי בתחילת המאה השמונה עשרה לצורך שימוש בחישובים של ביטוח.
עקרונות אלה מהווים בסיס לתפיסות מודרניות של ניהול סיכונים וניהול כספים ומיושמים גם בחישוב יחס הזכיות במשחק הקוביות הפופולרי Craps.
שבליה דה מרה נודע גם בשל אמרותיו ובשל המסות שכתב. כמו רבים מהוגי הדעות של המאה השבע עשרה, הוא גילה יחס עוין כלפי הזכויות העוברות בירושה וכלפי הדמוקרטיה כאחד. הוא האמין כי שיחות בין אנשים מלומדים ושנונים מהוות את האמצעי הטוב ביותר כדי לטפל בבעיות המוסר והחברה.
שבליה דה מרה פרסם שש מסות בשם "שיחות" (1668) ושלושה "מאמרים" (1677) העוסקים ביתרונותיהן של השיחה ושל השנינות. הוא כתב יצירות אלה כתוצאה מהתנסותו בחברה הגבוהה של זמנו. המדובר במצוינות אישית במסגרת החברה האריסטוקרטית. בין היתר הוא עוסק בנושא הכנות האישית, שלדעתו באה על ביטויה בטעם טוב, בנימוס ובהימנעות מהעמדת פנים. המפורסמים שבכתביו הם: "האדם הכנה" ו"שיחות בדבר הכנות האמיתית".
מהמר
ג'ין קלי
יוג'ין קרן קלי (אנגלית: Eugene Curran Kelly; 23 באוגוסט 1912 - 2 בפברואר 1996), הידוע יותר בשם ג'ין קלי (Gene Kelly), היה שחקן קולנוע, במאי, כוריאוגרף ורקדן אמריקאי.
ביוגרפיה.
קלי נולד בפיטסבורג, פנסילבניה.
קריירה.
קלי החל את הקריירה שלו בראשית שנות ה-40 כבמאי ושחקן בברודוויי. ב-1941 הוא עבר להוליווד ושיחק בסרט של MGM שנקרא "לי ולנערתי", לצדה של ג'ודי גרלנד (1942).
הוא כונה "היורש של פרד אסטר", ואכן כישוריו כרקדן ושחקן נוצלו עד תום בשלל מחזות זמר בשנות ה-40 וה-50. שני הידועים ביותר הם "אמריקאי בפריז" ו"שיר אשיר בגשם", שניהם צולמו ב-1951, כשהראשון זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
קלי היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על הופעתו בסרט "הרימו עוגן" (1945), אך קיבל את הפסלון המוזהב רק כשזכה בפרס כבוד, על תרומתו הרבה לאמנות הקולנוע ובפרט על הישגיו באמנות הכוריאוגרפיה הקולנועית (1952).
קלי גם ביים מספר סרטים כמו "מנהרת האהבה" (1958) ו"המועדון החברתי של שאיין" (1970).
קישקע
קישקע (יידיש: "מעיים") הוא מאכל מזרח-אירופאי יהודי, העשוי ממעי גס של בקר הממולא בבצל מטוגן, קמח, שומן מעובד (שמאלץ) ותבלינים.
הקישקע המבושל יכול להיות בכל צבע החל מלבן-אפרפר ועד לחום-כתום, בתלות בכמות התבלינים (ובעיקר הפפריקה) שבו. כיום משתמשים גם במעטפת סינתטית למילוי במקום במעיים, ובבישול הביתי משתמשים לעיתים בעור מגרון של עוף או תרנגול הודו (צוואר ממולא).
את הקישקע נהוג להכין ביום שישי, ולהניחו בסיר החמין, בו הוא מתבשל ארוכות.
מדרה דה דויס
מדיירה (פירושונים)
מָדֵירָה (Madeira) היא מילה פורטוגזית שפירושה עץ או יער.
עברית ישראלית
עברית או עברית ישראלית (על שמות נוספים ראו להלן) היא הניב של השפה העברית המדוברת במדינת ישראל, ובחלק מהקהילות היהודיות-ציוניות ברחבי העולם, החל מתחילת המאה ה-20.
העברית הישראלית התפתחה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, בתהליך המכונה "תחיית הלשון העברית". בשנות האלפיים מדברים בה כתשעה מיליון בני אדם – רובם ככולם מתגוררים במדינת ישראל או התגוררו בה בעבר, מתוכם כארבעה מיליון מדברים עברית ישראלית כשפת אם, כשני מיליון עולים חדשים, כמיליון ערבים ישראלים וכחצי מיליון ישראלים שהיגרו למדינות אחרות או תושבי חוץ ויהודים בקהילות יהודיות ברחבי העולם. בנוסף משתמשים בה כחצי מיליון ערבים בשטחי יהודה שומרון וחבל עזה לצורך תקשורת עם ישראלים.
העברית הישראלית היא השפה הנפוצה בישראל והיא השפה הרשמית של מדינת ישראל, ועוד לפני הקמתה, הייתה אחת מן השפות הרשמיות של ממשלת המנדט הבריטי. לעברית הישראלית אין ניבים גאוגרפיים, אולם אפשר להבחין בסוציולקטים או באתנולקטים, הבאים לידי ביטוי בעיקר בהגיית העיצורים – במיוחד העיצורים הלועיים. העברית משמשת גם כלשון דיבור וגם כלשון כתב, תרבות, מחקר ומינהל. הגוף החוקר ומכוון את התפתחות השפה העברית באופן רשמי, מתוקף חוק של מדינת ישראל, הוא האקדמיה ללשון העברית.
מקורותיה של העברית הישראלית.
עקב תהליך ההתפתחות הייחודי שלה יש לעברית הישראלית מאפיינים מיוחדים, שכן כלולים בה יסודות לשוניים ממקורות שונים: יסודות מן העברית הקלאסית – בעיקר העברית המקראית ולשון חז"ל; יסודות מן העברית הכתובה של ימי הביניים ותקופת ההשכלה; יסודות שמקורם בשפה הערבית; יסודות שמקורם בשפות אירופה שדוברו בפי יוצרי העברית הישראלית, בעיקר יידיש, פולנית, רוסית וגרמנית; ויסודות שנוצרו עם הזמן מתוך תהליכים פנימיים שחלו בשפה זו. תהליכים כאלה חלים בכל שפה, אולם בעברית הישראלית הם קורים בצורה מואצת עקב התנאים המיוחדים שבהם היא מתפתחת (ראו פירוט להלן).
ישנם חוקרי שפה החלוקים ביניהם בכמה סוגיות באשר לאופייה ולדמותה של השפה, למשל מידת הקשר בינה לבין העברית הקדומה. המחלוקות משתקפות גם בשמות השונים שמכנים בהם את השפה, ובהם עברית ישראלית או עברית חדשה, עברית מודרנית ועברית בת-זמננו. רוב החוקרים מכנים את העברית הישראלית בשם Hebrew או עברית, ולצורך הבחנה כותבים Modern Hebrew כלומר עברית מודרנית, כדי להבדיל שפה זו מהעברית שלמדו בחדר טרם קום המדינה ומהעברית המקראית העתיקה; או משתמשים במינוח הגאוגרפי עברית ישראלית שמתורגם אל Israeli Hebrew.
רבדים שונים של השפה העברית העתיקה ושל הכתבים העבריים מימי הביניים משמשים בסיס לעברית הישראלית. הדבר ניכר במיוחד במורפולוגיה של העברית הישראלית, שהיא דומה מאוד למורפולוגיה של שפות שמיות אחרות. לגבי התחביר של העברית הישראלית הדעות חלוקות: יש הסבורים כי הוא מזכיר תחביר של שפות הודו-אירופיות, ולעומתם אחרים סבורים כי הוא דומה יותר לתחביר של שפות שמיות.
עד שנות ה-50 של המאה ה-20 סברו כמה מחוקרי השפה שאי אפשר להתייחס אליה כאל מערכת לשונית עקבית ויציבה. לתפיסתם היו בעברית "יסודות מתרוצצים" מתקופות הלשון הקודמות של העברית ומהשפעה של שפות זרות. הבלשנים, שהיו ברובם נורמטיביים, שאפו להכווין את השפה ליציבות כך שתבטא את המשך השפה העברית "מהמקום שבו נפסקה חיותה". לצורך זה נכתבה ספרות רחבה של תיקוני לשון בסגנון "אל תאמר א, אמור ב". סקירת שיבושי הלשון בספרות זו היא מן העדויות המעטות שקיימות באשר לאופן שבו דוברה העברית הישראלית במחצית הראשונה של המאה ה-20. בשנות ה-50 טענו לראשונה הבלשנים חיים רוזן וחיים בלנק שהמערכת הלשונית העברית עומדת עמידה יציבה בפני עצמה, ושהתופעות הלשוניות שנחשבו לשיבושי לשון מייצגות (לפחות בחלקן) תהליכי לשון טבעיים. רוזן אף הציג בספרו "העברית שלנו" (תשט"ז, 1956) דקדוק מסודר של העברית הישראלית. סביב עמדתם של רוזן ובלנק התפתח פולמוס רחב, אך בסופו של דבר התקבלה גישתם במחקר המדעי, אם כי ספרות נורמטיבית עדיין המשיכה להיכתב.
שיוך למשפחת שפות.
המזרחן והבלשן גוטהלף ברגשטרסר טען בספרו מבוא לשפות השמיות כי העברית המודרנית היא "שפה אירופית בלבוש עברי שקוף". טענה זו באה בתקופה שבה רובם המכריע של דוברי העברית לא היו דוברים ילידיים, ושפת האם שלהם הייתה אחת השפות האירופיות (למשל יידיש). מצב זה השתנה במידה רבה, עם עליית שיעור הדוברים הילידיים מבין דוברי העברית, ועם אימוץ השפה בקרב דוברים ילידיים של שפות לא-אירופיות (בעיקר דוברי ניבים שונים של ערבית).
השינויים שחלו בעברית הישראלית ובהרכב אוכלוסיית הדוברים בדורות האחרונים מעסיקים רבים מחוקרי השפה. ישנם חוקרים הסבורים כי לא זו בלבד שהעברית המודרנית היא שפה שמית, אלא שבנוסף לכך, בשל התקופה הארוכה שבה לא היו לה דוברים ילידיים, היא התרחקה ממקורה השמי פחות משפות שמיות אחרות. חוקרים ישראלים אחרים, בפרט ברוך פודולסקי וחיים רבין, מדגישים זהות מלאה או דמיון קרוב למלא בין העברית הישראלית לעברית ה"ישנה" (רבדים קדומים יותר של העברית), באוצר המילים הבסיסי, במורפולוגיה ובמאפיינים אחרים.
הבלשן פרופ' גלעד צוקרמן מציע תאוריה היברידית רב-הורית, לפיה העברית היא שמית והודו-אירופית כאחת.
העברית הישראלית משמרת מאפיינים בולטים של השפות השמיות, כגון מערכת בתצורה המסורגת (שיבוץ שורשים במשקלים) ומבני הסמיכות, ולעומת זאת איבדה, לפחות בחלק מהאתנולקטים, מאפיינים בולטים אחרים, כגון הגיית העיצורים הלועיים והנחציים.
השפעות.
העברית הישראלית מתבססת על הרבדים הקדומים שלה ומשתנה במשך הזמן בדומה לשפות חיות אחרות. ניתן למצוא משפחות רבות שבהן העברית היא השפה הראשונה של שלושה דורות – הסבים, ההורים והנכדים. כבר לפני קום המדינה ניתן היה למצוא משפחות כאלה, בעיקר משפחות יהודיות שהתגוררו כבר דורות בשטח ארץ-ישראל, אך הן הפכו נפוצות במיוחד בראשית המאה ה-21. ההבדלים הבין-דוריים העיקריים הם באוצר המילים – הבדל הניכר בשפות מדוברות רבות – ובהסדרת מערכות לשוניות או ביטול הבחנות לשוניות מסובכות.