לאחר סגירת התערוכה בניו יורק, ב-8 במאי 1955, הוצגה התערוכה, במשך שמונה השנים הבאות, בערים נוספות בארצות הברית וב-37 מדינות נוספות ויותר מתשעה מיליון איש צפו בה. ביפן לבדה בקרו כמיליון איש בתערוכה. בשנת 1957 אף הוצגה התערוכה במוזיאון תל אביב לאמנות. עותק התערוכה היחיד שנשאר הועבר ללוקסמבורג - מולדתו של סטייכן, ומוצג בתערוכה קבועה במוזיאון הנושא את השם The Family of Man ומצוי בעיירה הקטנה קלרוו. בעקבות הצלחת התערוכה, הועלו בשנים שלאחר מכן מספר מיזמים בעלי אופי דומה: "משפחת הילדים" (The Family of Children) ו"משפחת הנשים" (The Family of Women) הועלו על ידי ג'רי מייסון ותערוכת הצילום העולמית הראשונה הועלתה בשנות ה-60 על ידי קרל פווק עבור המגזין הגרמני שטרן. ב-2003 צורפה התערוכה לתוכנית זיכרון עולם של אונסק"ו.
אנטרופיית שאנון
אנטרופית שאנון
אנטרופיית שנון
אנטרופית שנון
מוזיאון הדגמים של קונרד שיק
מוזיאון הדגמים של קונרד שיק מהווה חלק ממתחם כנסיית המשיח, השוכן מול מגדל דוד בירושלים. במוזיאון מוצגים דגמים מיניאטוריים של ירושלים וחלקים ממנה, אשר נעשו ברובם על ידי האדריכל והארכאולוג, קונרד שיק. האתר כולל גם תצוגת תמונות, המספרת את תולדות המקום, ובית קפה קטן.
היוצר.
קוֹנְרָד שִיק (27 בינואר 1822 - 23 בדצמבר 1901) חי ופעל בירושלים במחצית השנייה של המאה ה-19, ונחשב לאחד מחוקרי ארץ ישראל הגדולים בימיו. הוא הגיע לירושלים ב-1846 כמיסיונר פרוטסטנטי גרמני, אך במהרה נטש את פעילותו במיסיון, והשקיע את מרצו באדריכלות, ארכאולוגיה, נגרות וקרטוגרפיה. במשך שנים עבד עם הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל (PEF), ופרסם מאות מאמרים אודות מצבה הפיזי והארכאולוגי של ירושלים. שיק, שרכש את השכלתו באופן אוטודידקטי, התמחה בבניית מודלים מוקטנים של מבנים ומתחמים אורבניים, אשר חלק מהם מהווים את אוסף המוזיאון. הדגמים הייחודיים שיצר שיק פרנסו אותו בכבוד, ומהכסף שהרוויח הקים את ביתו המפואר ברחוב הנביאים, המכונה בשם בית תבור.
תוכנית הקמת המוזיאון.
כמה שנים לאחר שהגיע לישראל, הצטרף שיק ל"חברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים" (LJS) מטעם המיסיון האנגליקני. במשך 50 שנה פעל שיק במסגרת המיסיון, אך לא עסק בהטפה, אלא בהקניית מקצועות נצרכים למומרים שהצטרפו לקהילה. הוא החל לעבוד כמורה לנגרות ולמלאכה בבית הספר של המוסד, אשר רוב תלמידיו היו יהודים מומרים. שליטתו של שיק הן באדריכלות והן בנגרות, אפשרו לו ליצור דגמי עץ מוקטנים לבתים, ועל פיהם הקים את המבנים בגודל האמיתי. במסגרת עבודתו, לימד את תלמידיו כיצד ליצור מודלים מיניאטוריים מעץ בפרספקטיבה ובפרופורציות המושלמות ביותר, ועבודתו המדויקת והאיכותית זכתה להתפעלות, הן מצד תלמידיו, והן מצד מעסיקיו. הדבר דרבן את שיק ליצור דגמים נוספים, הפעם של מתחמים בירושלים, ואף של ירושלים כולה. בתום עשרות שנות פעילות הצטברו בבית המלאכה של המיסיון מספר רב של דגמים מרשימים מאוד, והנהלת המוסד החליטה להציג כמה מהם במבנה הקהילה, הנקרא על שם אחד מראשי ה-LJS - 'מרכז המורשת בית ניקולאיסון'.
הדגמים.
הדגמים הראשונים שיצר שיק היו של מבנים שבנה בירושלים, כמו 'בית טליתא קומי', 'בית החולים הנסן' שבטלביה, שכונת מאה שערים ועוד. מטרת דגמים אלו הייתה, כאמור, ליצור תבנית מוקטנת, שעל פיה ייבנו הבית או השכונה.
דגמי הר הבית.
הפעם הראשונה בה נקרא שיק ליצור דגם מורכב יותר, הייתה כאשר הוואקף המוסלמי נזקק לשירותיו האדריכליים, וביקש ממנו לסייע בעבודות הבניין והשחזור במסגדי הר הבית. שיק ניצל את הגישה החופשית שניתנה לו כדי לחקור את השרידים הארכאולוגיים והמחילות התת-קרקעיות במקום, ולערוך מיפוי ורישום אדריכלי מדוקדק של ההר, מחילותיו ומבניו. בעקבות כך, יצר שיק דגם עץ של הר הבית, אותו הציג מאוחר יותר בתערוכה בינלאומית בווינה. עניינו של שיק בהר הבית גבר, ובהמשך הוא יצר עוד דגמים רבים שלו, כולל דגמים משוערים של בית המקדש. ממצאיו של שיק ותרשימיו שימשו אבן דרך חשובה בחקר האתר, שעל פי רוב היה בלתי נגיש לחוקרי ארץ ישראל.
דגם ירושלים.
במוזיאון מוצג דגם גדול, המציג את ירושלים בימי בית המקדש השני. הדגם, הבנוי לפרטי פרטים, נוצר על ידי שיק ותלמידיו, במטרה להציג את ירושלים כפי שנראתה בימיו של ישו. למרות שהממצא הארכאולוגי באותה עת היה דל למדי, קלע שיק כמעט במדויק ברוב חלקיה של העיר, ובעיקר בכל הקשור לטופוגרפיה.
דגמי אתרים ומתחמים בירושלים.
אחד מדגמי העץ במוזיאון מציג אחד לאחד את מתחם כנסיית המשיח, שנבנתה בהנחייתו של שיק על ידי תלמידי בית המלאכה. ייחודו של הדגם הוא במגירה נשלפת, המציגה את המנהרה שנתגלתה בבור המים שבמרתפו (להלן). דגם נוסף מציג את מתחם כנסיית הקבר, כולל החצרות והקפלות שסביבו. דגם זה מוצג בחדר אחר במתחם 'כנסיית המשיח', בשל גודלו הרב.
דגם המשכן.
אחד הדגמים במוזיאון מציג את המשכן ששימש כעין "מקדש נייד" של בני ישראל בצאתם ממצרים. ייחודו של הדגם הוא בנושאו - לא מבנה אורבני השוכן בירושלים, אלא מבנה ארעי מתולדות עם ישראל. הדגם מציג את המשכן על פי מידותיו המדויקות במקרא, והוא כולל פסלי פרות ובעלי חיים שהובאו לקורבן ושאר חפצים וחלקים ששכנו בחצר המשכן.
המנהרה ובור המים.
מוזיאון הדגמים של שיק שוכן במבנה אבן עתיק, שנמכר בשנת 1854 לקהילת כנסיית המשיח. בקומת המרתף פעל במשך שנים רבות בית מלאכה של פלוני מוסלמי, ומתחת לבית המלאכה היה בור מים עתיק. לאחר שהנכס הועבר לידי הכנסייה, בוצעה בבור המים חפירה ארכאולוגית, שחשפה במפתיע מנהרה ארוכה, כ-70 מטרים אורכה. המנהרה, שמהלכה מערב-מזרח, נחקרה ביסודיות על ידי אנשי ה-PEF, ואלה תיארכו אותה לימי בית המקדש השני, על סמך ממצאים אחדים, ובהם קטע מעמוד חרוך, שתוארך לימי החורבן. השערת החוקרים הייתה כי המנהרה שימשה כחלק ממערכת אספקת המים לירושלים ולמקדש, ואולי אף כמנהרת בריחה ומסתור למורדים.
דגמים נוספים של שיק ותלמידיו.
לא כל הדגמים שיצר שיק הגיעו בסופו של דבר למוזיאון. חלק מהם מוצגים בחדרים סגורים במרחב 'כנסיית המשיח', ויש כמה דגמי אבן המוצגים בחצר קפלת ההלקאה בויה דולורוזה שבעיר העתיקה.
בקולג' שמידט שמחוץ לשער שכם מוצגים בקומת המרתף דגמים של מתחם הר הבית בתקופות שונות, החל מימי בית ראשון ועד מראה הר הבית במאה ה-19. מאחר שלא נשתמרו עדויות ארכאולוגיות למראה הר הבית בימי קדם, בחר שיק להציג את בית המקדש השני כמבנה בסגנון הרנסאנס, דבר הרחוק כמובן מן המציאות. דגמים נוספים של שיק, ובהם דגמי כנסיית הקבר, כנסיית המולד, הר הבית ואחרים פזורים ברחבי ארצות הברית ואירופה.
לשיק היו גם תלמידים שלמדו תחת ידיו את מקצוע הדיגום (נגרות), אחד מהם הוא גון מרטין טנץ. רוב דגמיו של טנץ הם רק זכר קטן לדגמים המפוארים ששיק בנה, אך אפשר לראות בהם גם את היצירתיות של שיק. לאחרונה נפתחה במוזיאון תערוכת דגמים משולבת של שיק ותלמידיו, הכוללת בעיקר דגמים שנבנו על ידי טנץ.
לב כלב
לב כלב (ברוסית: Собачье сердце) היא נובלה סאטירית עם אלמנטים של מדע בדיוני מאת מיכאיל בולגקוב, אשר נכתבה בשנת 1925. נושא הסאטירה הוא האדם הסובייטי החדש.
עלילת הספר.
הסיפור מציג כלב תועה ושמו שריק (כינוי נפוץ בשפה הרוסית לכלבים), אשר עובר ניתוח חדשני שבעקבותיו הוא לובש בהדרגה צורה אנושית של איש פרולטריון מרושל. דמות ראשית נוספת בסיפור הוא פרופסור פיליפ פיליפוביץ' פראוברז'נסקי, רופא אשר משתיל בלוטת יותרת המוח ואשכים לתוך גופו של שריק כחלק מניסוי.
בחלוף הזמן הופך שריק בהדרגה להיות אנושי, בוחר לעצמו את השם פוליגרף פוליגרפוביץ' שריקוב, בונה לעצמו קריירה ב"מחלקת הניקיון של מוסקבה האחראית לסילוק המשוטטים-על-ארבע ברחובות (חתולים, וכדומה)", והופך את החיים בביתו של הפרופסור לחלום בלהות, עד שמחליט אותו פרופסור להחזיר את המצב לקדמותו.
הסיפור הפך למפורסם ברוסיה, ידוע ומדובר בקרב ילדי בית-ספר ועד פוליטיקאים. הסיפור הוסרט הן בשפה הרוסית והן בגרסה איטלקית, הועלה כמחזה וכאופרה בשפה האנגלית, וגרם לפולמוס ביקורתי תוסס. בשנת 2003, עיבדו וביימו עידית הרמן ודמיטרי טולפנוב את הספר למחזה בעברית בתיאטרון קליפה.
נושאים.
השמות בעלי חשיבות ברורה בסיפור. השם פראוברז'נסקי נגזר מהמילה הרוסית Преображение (פראוברז'נייה) שפירושה "שיפור צורה". שריק (Шарик) הוא שם נפוץ לכלבים ברוסיה. השם ושם המשפחה "פוליגרף פוליגרפוביץ'" הוא תרגום גס ל"רוטגרוורה (טכניקת הדפסה), בנו של רוטגרוורה" ומהווה הד למסורת ההבל של השמות הכפולים בספרות הרוסית ששורשיה בגיבורו של גוגול אקאקי אקאקיאביץ' בסיפורו "האדרת". השם הוא גם סאטירה על מוסכמות חדשות לגבי נתינת שמות בברית המועצות המוקדמת. אף על פי כן, נבחר השם על פי המסורת הרוסית הישנה, של "היוועצות בלוח השנה", כאשר יום שמו של פוליגרף הוא 4 במרץ.
השם של תורם האיברים השיכור הוא צ'וגונקין (Чугун ,"צ'וגון" משמעו ברזל יציקה) שיכול לקבל משמעות פארודית על השם של סטלין (Сталь "סטאל" פלדה ברוסית).
האבטיפוס בחיים האמיתיים שהיווה השראה לדמותו של פרופסור פראוברז'נסקי הוא קרוב לוודאי המנתח הרוסי-צרפתי סרג' וורונוף שהיה נודע בניסוייו לבצע השתלות אשכים ובלוטות התריס של חיות בבני אדם.
לסיפור קיימות אנלוגיות עם דוקטור פאוסטוס, פרנקנשטיין, והאי של ד"ר מורו. הוא יצא לאור בברית המועצות בשנת 1987, יותר משישים שנה לאחר השלמתו, אולם היה מוכר לקוראים רוסים דרך סאמיזדאט.
דגם אדריכלי
דגם אדריכלי הוא דגם מוקטן בקנה מידה של בניין, שכונה או סביבה עירונית המדמה מבנה קיים או מתוכנן.