הסייסמוגרף הונח בתוך הקפסולה יחד עם מגבר, משדר, מערכת בקרת מתח, אנטנת "קרוסלה" ו-6 סוללות שיכלו לספק אנרגיה חשמלית למכשירי הקפסולה למשך 30 יום. הקפסולה, ששקלה 42.6 ק"ג, אמורה הייתה להתרסק על הירח במהירות 130-160 קמ"ש. מטרת המכ"ם הייתה לבחון השתקפויות מפני הירח אך גם ליזום את היפרדות הקפסולה מהגשושית ואת הפעלת רקטות הבלימה של הגשושית במהלך התרסקותה.
המשימה.
המשימה תוכננה לשיגור על־גבי משגר אטלס-אג'ינה B, לבצע תיקון מסלול ולהתרסק על קרקע הירח תוך צילום פניו. בגובה 21.4 ק"מ מפני הירח הייתה הקפסולה משוחררת, ומתרסקת בנפרד על הירח כאשר רצועות עץ בלזה שציפו אותה מרככות את הנחיתה.
רייג'ר 4 שוגרה ב-23 באפריל 1962, 20:50:00 UTC מנמל החלל קייפ קנוורל שבפלורידה. עקב תקלה במחשב, פקודת פרישת הלוחות הסולאריים והפעלת מערכת הניווט לא ניתנה. הכלים חדלו לפעול לאחר כ-10 שעות טיסה והעיקוב אחריה נמשך רק בזכות המשדר הקטן שהיה בתוך קפסולת הגשושית. ריינג'ר 4 התרסקה בצדו הרחוק של הירח () במהירות 9,600 קמ"ש ב-26 באפריל 1962 בשעה 12:49:53 UTC, אחרי כ-64 שעות טיסה.
ריינג'ר 4 הייתה הגשושית האמריקאית הראשונה שהגיעה אל גרם שמיים אחר (מלבד כדור הארץ). למרות כישלון משימתה, משגר האטלס-אג'ינה B פעל כשורה לראשונה.
תסמונת פריידר-וילי
בית הכנסת של קורו
בית הכנסת של קורו (בספרדית: Casa de Oración Hebrea "בית תפילה עברי") הוא בית כנסת בעיר סנטה אנה דה קורו, בצפון ונצואלה, הממוקמת לחוף הים הקריבי, לא רחוק מהאי ההולנדי קוראסאו. האתר ידוע כאחד מבתי הכנסת העתיקים ביותר באמריקה הלטינית.
היסטוריה.
בית הכנסת היה במקור בית פרטי שנבנה בשנת 1774 ונקנה ב-30 ביולי 1847 על ידי דוד אברהם סניור, סוחר ספרדי מקוראסאו, שהתגורר בעיר קורו והיה חבר הקהילה היהודית המתפתחת של העיר. לפני כן, שימש ביתו של דוד ולנסיה כבית התפילה הקהילתי אשר כ-20 יהודים התפללו בו בשבתות ובימי חול. יצחק סניור, בנו של דוד ובניו נשארו בבית והשתמשו באחד החדרים שלו כאולם תפילה, עד שנת 1880.
רכישה על ידי ממשלת ונצואלה.
ב-3 באוגוסט 1997, נפתח מחדש הבית על ידי ממשלת ונצואלה בשם "Casa de Oración Hebrea" (בית תפילה עברי) כתרומה תרבותית חשובה להנצחה של מורשת היהודים הספרדים בצפון ונצואלה.
פסח אורבך
פסח אורבוך
חוה&quot;מ
היה היו ביער
"היה היו ביער" (באנגלית: Once Upon a Forest) הוא סרט אנימציה בריטי משנת 1993.
עלילה.
הסרט דן בארבעה תלמידים, ראסל, אביגייל, אדגר ומישל, ומורם קורניליוס, שיוצאים לטיול בשטח שם הארבעה יוצאים לשיט בסירת משוטים. בחזרתם לביתם משאית שמכילה גז רעיל עוברת תאונה שגורמת לשחרור הגז, שפוגע באחת התלמידות ובהוריה. כדי להציל את חייה צריכים שאר התלמידים לצאת למסע ליער רחוק ולהביא משם צמח מרפא, בטרם יתדרדר מצבה.
לבסוף התלמידים מצליחים למצוא את העשב ומגיעים בזמן להציל את חייה, אך מגלים שיערם מלא בבני אדם. מוריהם, קורניליוס, שכשהיה קטן הופרד מהוריו על ידי בני אדם, פוחד שהם יעשו אותו דבר לתלמידיו, אך מגלה שהם מנסים להפטר מהגז ששוחרר בתאונה ולשפר את מצב היער. בסוף הסרט כל היער נוקה מהגז, ולמרות שחלקים גדולים ממנו מתו, לאחר מעשי בני האדם הוא לבסוף ישתקם.
מה עושות האילות
מצעד השבויים הגרמנים ברחובות מוסקבה (1944)
בתאריך 17 ביולי 1944 הוצעדו 57,000 שבויי מלחמה גרמנים ברחובות מוסקבה לרגל הניצחון הסובייטי במבצע בגרטיון, שבו שוחררה בלארוס מן הכיבוש הנאצי.
הרקע.
שנת 1943 הייתה שנת המפנה בחזית הסובייטית במלחמת העולם השנייה; בפברואר נחל הצבא האדום ניצחון בקרב סטלינגרד, ביולי התחולל קרב קורסק, שהיה הניסיון האחרון של הנאצים להשיב לאחור את גלגל המלחמה ובו נחלו הנאצים תבוסה, ומאז המשיכו כוחות הצבא האדום במתקפה מתמשכת והנאצים נחלו תבוסות בזו אחר זו ונסוגו בהתמדה מערבה.
שנת 1944 הייתה שנת ההכרעה; בינואר הוסר המצור מעל לנינגרד, במרץ נפתחה מתקפת האביב הסובייטית באוקראינה והצבא האדום חצה את הדנייפר, במאי נכבשה סבסטופול ושוחרר חצי האי קרים. שיאה של המתקפה הסובייטית היה במבצע בגרטיון לשחרור בלארוס. במהלך המבצע, שנחשב לאחד המבצעים ההתקפיים המוצלחים ביותר של הצבא האדום במהלך המלחמה, שוחררו כמעט כל שטחי ברית המועצות שנותרו בשליטת גרמניה הנאצית, והצבא הסובייטי חדר עמוק לשטח פולין. קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית, שהחזיקה בשטח בלארוס, הושמדה כמעט לחלוטין במה שנחשב לתבוסה הגדולה ביותר של הוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
המצעד.
במהלך מבצע בגרטיון היו לצבא הגרמני אבדות כבדות, במספר כולל, לרבות בשבויים, בהרוגים, בפצועים ובנעדרים היה בין 400,000 ל-500,000. בשבי הסובייטים נמצאו בתום המבצע כמאה אלף שבויים גרמנים שנשבו במבצע, חיילים וקצינים ובהם קצינים בכירים ואף 21 גנרלים. ההנהגה הסובייטית מצאה כי זו העת המתאימה לרומם את רוח העם שסבל כה קשות והקריב כה רבות בשנות המלחמה הראשונות. וגם כדי להפיג ספקות שהתעוררו בעיתונות הבינלאומית האם הניצחון הסובייטי בבלארוס הוא כה גדול וגם כדי לסתור את טענת התעמולה הגרמנית כי הנסיגה מבלארוס הייתה "נסיגה מתוכננת", הוחלט לקיים מצעד של רבבות שבויים ברחובות מוסקבה הבירה. המשימה לארגן את המצעד הוטלה על ה-אנ קה וה דה, ארגון הביון והמשטרה החשאית של ברית המועצות. על דבר קיום המצעד נתבשר העם בבוקרו של ה-17 ביולי 1944, ברדיו ובעמוד הראשון של העיתון פראבדה, ביטאונה הרשמי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
השבויים חולקו ל-90 מקבצים כשבכל שורה צעדו זה לצד זה 20 שבויים. בראש הובילה שורה של 19 גנרלים על מדיהם הססגוניים שעליהם האותות והסמלים השונים. יתר הצועדים, קצינים וחיילים היו במדי קרב בלואים, מרופטים ומאובקים. אורכו של הטור היה 3 קילומטרים ומשך הזמן בו חלף הטור על פני כל נקודת צפייה, מראשיתו ועד סופו, היה שעה וחצי. מראשית הצעדה ועד לסיומה חלפו 6 שעות. הצועדים חולקו לשתי קבוצות שצעדו במסלולים שונים ברחובותיה הראשיים של מוסקבה ובכביש הטבעת המקיף את העיר. את הצועדים ליוו משני צידי הטור פרשים רכובים על גבי סוסים עם חרבות שלופות, ושומרים נושאי רובים.
בדו"ח על המצעד שהוגש ללברנטי בריה נאמר כי במהלך המצעד קראו הצופים לעבר הצועדים קריאות "מוות היטלר!" ו-"מוות לפאשיזם!'". עם זאת, על פי עדי ראייה, קהל הצופים לא היה בדרך כלל תוקפני כלפי הצועדים והקריאות שהוטחו בהם היו מועטות.
עד ראייה למצעד היה העיתונאי הבריטי אלכסנדר ורט, שכתב לימים:
כשהסתיים המצעד עברו על פני הרחובות בהם צעד המצעד מכליות לניקוי רחובות, שבצעד סמלי התיזו מים על המסלול.
לאחר המצעד.
בתום המצעד הועמסו השבויים על קרונות רכבת והובלו אל מחנות עבודה בעומק רוסיה ובסיביר. גורל השבויים הגרמנים שבשבי הרוסים לא היה כה חמור כגורל השבויים הסובייטים שנפלו בשבי הגרמנים. בעוד שהגרמנים נקטו כלפי השבויים הסובייטיים מדיניות של השמדה, לא נקטו הסובייטים במדיניות של השמדה מכוונת של השבויים הגרמנים. אף על פי כן היחס לשבויים היה נוקשה ואכזרי כאשר בלב שומריהם פיעמו רגשי נקם כנגד הפולשים על פשעי המלחמה שביצעו כנגד האוכלוסייה האזרחית של ברית המועצות. גם התנאים במחנות; עבודות הכפייה, הקור העז, הצפיפות והתזונה הלקויה, גרמו למות המוני שבויים. השבויים שוחררו לאחר שנים במספר גלים. הקבוצה הראשונה שוחררה בשנת 1946, הקבוצה השנייה שכללה שבויים שהוחזרו לגרמניה המזרחית שוחררה בשנת 1949. האחרונים הוחזרו בשנת 1956. המספר הסובייטי הרשמי של השבויים שמתו בשבי היה 365,700 מכלל כ-3.3 מיליון השבויים. היסטוריונים מעריכים כי מספרם הגיע למיליון.
לאחר מבצע בגרטיון המשיך הצבא האדום בתנופת התקדמות רצופה עד לכיבוש ברלין וכניעת גרמניה הנאצית. המצעד הבא שעבר ברחובות מוסקבה היה מצעד הניצחון של הצבא האדום במוסקבה ב-24 ביוני 1945.
פילדלפיה (ירדן)
ברונדיבר
בְּרוּנְדִיבַּר היא אופרה שנכתבה ב-1938 והועלתה בזמן השואה בגטו טרזיינשטט על ידי מקהלת ילדים יהודים, שחלקם התחלפו במשך הזמן.
האופרה נכתבה בשנת 1938 על ידי שני יוצרים יהודיים: הנס קראסה (1899-1944), מלחין יהודי יליד פראג, אשר גורש לגטו טרזיינשטט באוגוסט 1942 ונרצח בתאי הגזים בבירקנאו ב-16 באוקטובר 1944; ואדולף הופמייסטר, שכתב את הטקסט לאופרה, משורר שברח מצ'כיה ב-1939 וחזר לפראג לאחר מלחמת העולם השנייה.
האופרה תיארה את סיפור התמודדותם של שני ילדים, אנינקה ופפיצ'ק, עם מציאות חיים קשה: מחלת האם וקשיי פרנסה מאלצים אותם לנדוד לעיר הגדולה ולנסות להשיג עבור האם חלב, שלדברי הרופא אמור לסייע בהחלמתה. שם הם פוגשים את ברונדיבר, זמר רחוב עם שפם, המשתמש בתיבת נגינה לפרנסתו. הם מנסים לחקות אותו ולשיר ברחוב, אך הוא כועס עליהם על יצירת תחרות כנגדו ומסלק אותם משם. בלילה מתקרבים אל הילדים ציפור, חתול וכלב והם מבטיחים לעזור להם במשימתם, עם כל ילדי העיר. למחרת החיות וילדי העיר מגרשים את ברונדיבר ומפנים את מקומו עבור שני הילדים. ברונדיבר גונב לילדים את הכסף שקיבלו על שירתם, אך ילדי העיר והחיות מגרשים אותו ומחזירים לילדים את הכסף. הילדים משיגים חלב ומביאים אותו לאם החולה. בסיום שרים כולם שיר ניצחון, תקווה וכוח של הטובים כנגד הרעים.