פונדקאות מחוץ לישראל שבה כמעט ואין פונדקאיות יהודיות, בעייתית להורים המעוניינים שילדם יהיה יהודי, אך אינם עומדים בדרישות של גיור קטנים, מכיוון שלפחות על פי חלק מהדעות ילד לאם פונדקאית שאינה יהודיה, אינו נחשב ליהודי. זוג גברים שהופכים להורים באמצעות תהליך פונדקאות מחוץ לארץ לא יוכלו לגייר את ילדם ולרשום אותו במשרד הפנים כיהודי.
פליקס טיילהבר
פליקס אהרון טַיילהַבֶּר (בגרמנית: Felix A. Theilhaber; 5 בספטמבר 1884, במברג, הקיסרות הגרמנית – 26 בינואר 1956, תל אביב) היה סופר ורופא יהודי גרמניה, פעיל ציוני, מייסד קופת חולים מכבי ורופאה הראשון (1941–1956).
ציוני נלהב, עורך הלקסיקון הציוני 1927, ומחבר של ספרים רבים כגון "טייסים יהודים במלחמת העולם", "גורל והישגים יהודים במחקר ובטכניקה בגרמניה", "אובדן יהודי גרמניה" ועוד. היה רופא צבאי במלחמת טריפולי, במלחמת הבלקניים (עליה הוענק לו עיטור הכבוד הגבוה ביותר מידיה של הצארית בסופיה) ובמלחמת העולם הראשונה בה זכה בעיטור "צלב הברזל" מדרגה ראשונה.
נכלא על ידי הנאצים במחנה הריכוז פלוטצנסה.
ביוגרפיה.
ראשית דרכו.
טיילהבר נולד בבאמברג, בוואריה, ב-5 בספטמבר 1884, לאדולף ולתרזה לבית כהן. אביו היה גניקולוג בעל שם ובעל תואר רופא החצר של מלך בוואריה. היה ממייסדי תנועת הספורט מכבי בגרמניה ופליקס הצטרף כבר ב-1900 לתנועה הציונית במינכן.
בשנת 1906 עלה לארץ ישראל. הוא עבד במושבות הראשונות בשרון במשך כשנה, אך חזר לגרמניה כדי להשלים את לימודי הרפואה והתמחה כרופא עור ומין. לאחר זמן פרסם ספר על רשמיו מפלסטינה.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל בפעם השנייה, עם רעייתו שטפניה לבית צ'פלינסקי, ובניו טולה (יליד 1918) ועדין (יליד 1921)
חייל-רופא.
בשנת 1911 הציע את שירותיו לטורקים, כיוון שביקש לעבוד כרופא בפלסטינה. ב-1911 במלחמה בטריפולי וב-1913 במלחמת הבלקניים. הוא קיווה שימנוהו כרופא ממשלתי טורקי, אולם הם נחלו מפלה בשתי המלחמות. לאחר ניצחון הבולגרים על הטורקים, נשאר לטפל בפצועים הבולגרים ועל כך העניקה לו אישית הצארית בסופיה את עיטור הכבוד הגבוה ביותר.
מלחמת העולם הראשונה, בה שירת כרופא בצבא הגרמני, חיזקה בו את ההשקפה הציונית כשהיה עד לסבלם של היהודים שראה בלטביה. על מנת להיאבק בהסתה נגד היהודים, בטענה שהם משתמטים כביכול, פרסם ספר על "טייסי קרב יהודים במלחמה" (היו 200 טייסים ואנשי צוות יהודים שבחלקם נהרגו בקרבות) וספרון על "היהודים במלחמת העולם". בשנת 1918 זכה בעיטור "צלב הברזל" מדרגה ראשונה, לאחר שהתנסה במוראות "הטבח הגדול" על אדמת צרפת.
סופר בגרמניה.
ד"ר טיילהבר היה ציוני, בגרמניה ערך עיתון בשם "פלשתינה" (1910-1907), ושימש כעורך עמית של הלקסיקון הציוני הראשון (1927-30) וחיבר ספרים נוספים. ביניהם: "אובדן יהודי גרמניה 1911-1921" (1922), "גורל והישגים – יהודים במחקר ובטכניקה בגרמניה" (1931) ו"גורלות יהודיים - תולדות העם היהודי". כמו כן הוציא אטלס מפות קרטוגרפי של תולדות העם היהודי, ב-1946.
ספרים נוספים שכתב, במגוון נושאים, כוללים ספר על סקס ואירוס בשירי י.ו. גתה (1929) שעורר סערה בגרמניה, ביוגרפיה על טרוצקי ועוד.
בשל יהדותו והיותו סוציאליסט וחוקר סקסולוגיה ומין, סבל מהתנכלות בידי הנאצים בגרמניה. בשנת 1934 נכלאו 50 חוקרי מין במחנה הריכוז פלוטצנסה ליד ברלין וטיילהבר בתוכם. רק כעבור חודשים הצליחו ידידים לשחררו בעזרת קשרים במקומות הנכונים.
בשנת 2012, יצאה מהדורה מורחבת וערוכה מחדש לספרו, בשם "טייסים יהודים בחיל האוויר הגרמני במלחמת העולם הראשונה", מאת אלימור מקבת, אשר יזם והקדיש חלק ניכר מזמנו למחקר ולעדכון של פרטים היסטוריים.
המהדורה המורחבת היא פרי מחקר עדכני המעשיר ומרחיב את יריעת הספר המקורי בפרספקטיבה היסטורית והיא כוללת פרטים על כ-200 טייסים ואנשי צוות אוויר ששרדו את המלחמה.
ייסוד קופת חולים "מכבי" בישראל.
בפעילותו הציבורית העדיף ד"ר טיילהבר לקדם את התחום בו היה בקי ביותר והוא מערכת הבריאות.
ד"ר טיילהבר היה היוזם וההוגה ועמד, עם עמיתו הרופא ארנסט פרוידנטל בראש הקבוצה שהקימה את קופת חולים מכבי. הוא שימש כרופאה הראשי ולאחר מכן גם יו"ר הנהלתה (1949) עד יום מותו.
ייסוד קופ"ח מכבי היה מעשה מהפכני. היישוב בזמנו היה, בחלקו הגדול, חבר בקופ"ח כללית של ההסתדרות והאחרים קיבלו שירות רפואי בקליניקות פרטיות. ד"ר טיילהבר הגה את הרעיון של רפואה חופשית שדגלה בעיקרון של בחירת רופא הקליניקה הפרטית על ידי החולה במסגרת קופת החולים ובכך טבע את חותמו על הרפואה בישראל.
טיילהבר היה ספורטאי פעיל עד סוף ימיו ובגיל שישים עוד רץ מפתח תקווה עד ת"א. משפחתו, בשיתוף עם "מכבי ישראל" וקופ"ח "מכבי", ייסדו ב-1984 מרוץ שנתי של עשרה ק"מ לזכרו. במרוץ אשר נועד לחברי "מכבי" הבוגרים, בני השישים פלוס, משתתפים כיום מעל מאה רצים.
טיילהבר עסק, בעת ובעונה אחת, במישורים רבים ושונים כגון: פעילות גופנית, פעילות ציונית, פסיכולוגיה, סוציולוגיה, מחקרים במחלת הסרטן, סקסולוגיה, היסטוריה, ספרות, סטטיסטיקה, קרטוגרפיה ועוד. הוא כתב למעלה מתריסר ספרים, ביניהם רומן אחד, ומאות מאמרים מדעיים שהתפרסמו בעשרות פרסומים בשפה הגרמנית ובחלקם אף תורגמו לספרדית ולאנגלית.
לאחר מותו הוקם בתל אביב, ברחוב בלפור 10 "בית טיילהבר" ובו סניף של קופת חולים מכבי.
בנו טולה טיילהבר היה מהנדס בצרפת וארצות הברית. בנו עדין טלבר מייסד אס"א ודיפלומט ישראלי.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית וכולל בין היתר מכתבים, תמונות וגזרי עיתונות.
מותו.
טיילהבר ב-26 בינואר 1956 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
פרסומיו.
"Palästina", eine "Monatsschrift für die wirtschaftliche Entwicklung Palästinas"
אורית שחם גובר
משפחת המומינים והשיטפון הגדול
משפחת המומינים והשיטפון הגדול (בשוודית: Småtrollen och den stora översvämningen) הוא ספר שנכתב על ידי הסופרת השוודית-פינית טובה ינסון אשר פורסם לראשונה בשנת 1945 על ידי המוציא לאור "Schildts Förlags Ab". זה היה הספר הראשון בסדרת המומינים. הספר אשר יצא לשווקים במהלך סוף מלחמת העולם השנייה, נחשב לעיתים רבות בתור פריקוול לסדרת ספרי המומינים משום שרוב הדמויות הראשיות מוצגות רק בספר הבא בסדרה "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים". הספר לא תורגם לעברית.
עלילת הספר.
בתחילת הספר מומינאמא ומומינטרול מחפשים אחר מומינאבא ביער חשוך ומסתורי בשעות הלילה. בעודם ביער הם פוגשים ביצור קטן וחסר שם אשר מחליט לסייע להם ובעקבות כך מצטרף אליהם במסעם (בספרים הבאים בסדרה הוא מוצג בשם "סניף"). בהמשך הם מותקפים על ידי נחש ענק אך נערה צעירה ויפה עם שיער כחול בוהק בשם טוליפה מצילה אותם. לאחר מכן הם מוצאים את ביתו של איש זקן, אשר מזמין אותם לחיות בגינה שלו, אשר עשויה כולה ממתקים. אולם הם מחליטים להמשיך בדרכם.
מומינאמא מותקפת בהמשך על ידי חרק מסוג ארינמל אך האחרים מצילים אותה. לאחר מכן הם מאתרים את השמנטפים ומקבלים את אחת הסירות שלהם. בהמשך, לאחר שטרול-ים מוביל אותם ליבשת מרוחקת, החבורה מגיעה למגדלור בו חי ילד עם שיער אדמוני אשר מציין בפניהם כי הוא ראה את מומינאבא. בעקבות כך מומינאמא, מומינטרול וסניף ממשיכים בדרכם בעוד שטוליפה נשארת לגור עם הילד אדום השיער.
לאחר מכן מתחיל שיטפון. החברה מצליחה להציל בדרכם חתולה ואת גוריה. בהמשך הם מוצאים מסר בבקבוק ממומינאבא ובסיוע חסידה הם מאתרים את מומינאבא אשר מצא מקלט על עץ. הם מצילים את מומינאבא והולכים למקום אחר שאליו לא הגיע השיטפון. בהמשך הם מאתרים את בית המומינים, אותו מומינאבא בנה בעצמו עבור המשפחה, אשר נסחף בשלמותו בשיטפון.
רחל אמנו
רחל בת לבן
לאה בת לבן
ז. דויד
ז. דוד
ז' דוד
ז' דויד
האיחוד המוניטרי האירופי
אייפון 4S
גוש היורו
טוביקו
טוביקו (ביפנית: とびこ) הוא מאכל עשוי מביצי דגים מעופפים. ביצים אלה משמשות כמרכיב או כעיטור לסוגים שונים של סושי. בעיקר נהוג לעטר קליפורניה רול בביצים אלה.
ביצי הדגים קטנות (קוטרן נע בין 0.5-0.8 מילימטרים) והן קטנות יותר מגודל ביצי דג סלמון.
צבע הטוביקו אדום-כתום, אולם לרוב נצבעות הביצים בצבע ירוק באמצעות שימוש בואסאבי, בצהוב באמצעות שימוש ביוזו, או בשחור באמצעות שימוש בדיו של דיונון.
נרקו-טרור
נרקו-טרוריזם (באנגלית: Narco-Terrorism, בספרדית: narco-terrorismo, בעברית: פשיעת-טרור) הוא מונח שטבע פרננדו בלאונדה, נשיאה לשעבר של פרו, בשנת 1983 כאשר תיאר התקפות טרוריסטיות באופיין נגד המשטרה הפרואנית למלחמה בסמים. בהקשר המקורי, נרקו-טרור הוא ניסיונות של סוחרי הסמים להשפיע על מדיניות הממשלה או החברה באמצעי אלימות והפחדה, כדי לעכב את אכיפת החוק ולפגוע במערכת המשפט על ידי שימוש שיטתי באיומים או באלימות. כך למשל, האלימות האכזרית של פאבלו אסקובר במגעיו עם ממשלות קולומביה ופרו היא כנראה אחת הדוגמאות הידועות ביותר שתועדו בהקשר לנרקו-טרור.
המונח הפך לנושא שנוי במחלוקת, בעיקר בשל השימוש בו בדיונים שמתנגדים למלחמה האלימה של ממשלת ארצות הברית בסחר בסמים.
המונח משמש יותר ויותר עבור ארגוני טרור שידוע כי הם מתעסקים בפעילות של סחר בסמים כדי לממן את פעילותם ולהשיג מתגייסים ומומחיות. ארגונים אלה כוללים את FARC, ELN, החמאס, הטליבאן, חזבאללה, וארגון AUC בקולומביה ו-PCP-SL בפרו.