האנה היא ילדה מתבגרת אשר חיה עם אביה באזור מבודד בפינלנד. מגיל קטן אביה, סוכן CIA לשעבר, אימן אותה להיות מתנקשת מושלמת, כדי שתוכל לחסל את האישה שהרגה את אמה. יום אחד אביה מחליט שהאנה כשירה מספיק ושולח אותה למסע הנקמה, וכך האנה מתחילה מסע חוצה יבשת באירופה, כשהיא לגמרי לבדה.
ביקורות והכנסות.
הסרט זכה לביקורות חיוביות ממבקרי הקולנוע. אתר Rotten Tomatoes המרכז ביקורות קולנוע העניק ציון "טרי" לסרט עם דירוג של 70% בהתבסס על 128 ביקורות. מבקר הקולנוע ג'סטין צ'אנג הגדיר את הסרט כסרט מותחן מצוין שמשאיר את הצופה במתח עד דקותיו האחרונות של הסרט. בנוסף, מבקר הקולנוע רוג'ר איברט אמר שהסרט משלב בין שני ז'אנרים בצורה מוצלחת.
בסוף השבוע הראשון לצאתו בהפצה כללית הסרט הכניס כ-12.3 מיליון דולר וכך הוא התברג במקום השלישי בטבלת שוברי הקופות באותו שבוע אחרי הסרטים "הופ ארנב" ו"ארתור". נכון ל-8 במאי 2011 הסרט הכניס כ-37,600,000 מיליון דולר בארצות הברית בלבד.
לואי ז'ובה
לואי ז'ובה (בצרפתית: Louis Jouvet; 24 בדצמבר 1887 – 16 באוגוסט 1951, פריז) היה שחקן תיאטרון וקולנוע צרפתי, במאי ומנהל תיאטרון בפריז, מורה בקונסרבטוריון הלאומי הגבוה לאמנות הדרמה.
תולדות חייו.
נולד בעיירה קרוזון שבמחוז פיניסטר, בצפון מערב צרפת. לאחר שבגיל 14 התייתם מאביו, עבר עם אמו אל בית דודו שהיה רוקח בעיירה רתל (Rethel) שבחבל ארדן, בצפון מזרח צרפת. ז'ובה התגלה כתלמיד שקדן וצייתן, אך משפחתו אילצה אותו ללמוד רוקחות. החל משנת 1904 למד באוניברסיטה בפריז, אך למעשה בילה את כל זמנו הפנוי בתיאטרוני חובבים. בהם: להקתו של ליאון נואל (Leon Noël) או תיאטרון הפעולה האמנותית (Théâtre d'Action d'Art) ונסע עימם על מנת להופיע ולשחק בפני קהלים פופולריים. לאחר מכן הופיע בתיאטרון האמנויות (Théâtre des Arts), בתיאטרון אודיאון (Théâtre de l'Odéon), ובתיאטרון שטלה (Théâtre Châtelet) הנחשבים לתיאטראות היוקרתיים בפריז של אז והיום. במקביל, ביקש להתקבל לקונסרבטוריון הלאומי הצרפתי לאמנות הדרמה, בפריז, ונדחה שלוש פעמים.
מן הלימודים אל התיאטרון המקצועי.
בשנת 1912, קיבל תואר רוקח והתחתן עם קולין, שעמה נולדו להם שלושה ילדים. לואי התרוצץ רבות על מנת למצוא עבודה בתיאטרון, והצליח להופיע בסרט בו השתתף גם הארי באור.
בשנת 1913, הצטרף עם חברו שארל דולן לתיאטרון וייה-קולומבייה בהנהלת הבמאי ז'אק קופו. הייתה זו נקודת המפנה האמיתית בקריירה שלו: הוא ניהל הצגות, עסק בעיצוב במה, היה עוזר במאי ולבסוף גם שחקן. הוא למד להסתיר את הגמגום שלו בעזרת דיקציה מיוחדת שלאחר מכן הפכה להיות סמלו המפורסם.
בשנת 1914, במלחמת העולם הראשונה, גויס ז'ובה כחובש באמבולנס, ולאחר מכן כעוזר רפואי. הוא השתחרר ב-1917 ושב אל הלהקה.
בנובמבר 1917 עברה הלהקה לניו יורק והופיעה בתיאטרון גאריק במשך שתי עונות. הצלחת הלהקה לא עמדה בציפיות הנהלת התיאטרון הצרפתי, וגם היחסים בין לואי לקופו התדרדרו.
בשנת 1920, חזר ז'ובה לפריז והתיאטרון בו פעל פתח שעריו מחדש.
בין שתי מלחמות עולם.
בשנת 1922, הסתיימו יחסיו עם מנהלו ז'אק קופו. ז'ובה החל את הקריירה שלו כבמאי, והקים את להקתו בתיאטרון שאנז אליזה (théâtre des Champs-Élysées), וכבר בשנה הראשונה הייתה ההצגה שביים, "רפואה" מאת ז'יל רומן (Jules Romains), ללהיט גדול ועלתה 1500 פעמים.
בשנת 1928, פגש את ז'אן ז'ירודו והם יצרו מספר מחזות והצגות משותפות. משנת 1935 עמד בראש תיאטרון האתינה.
באותן שנים המטרה האידאולוגית שלו הייתה להבטיח כי התיאטרון יוצר שירה משלו, ומעלה על הבימה סופרים בני זמנו.
הוצע לו לנהל את התיאטרון הלאומי, קומדי פראנסז, אך הוא דחה את ההצעה משום שהיה עסוק מאוד בתיאטרונו המצליח. מחזות שביים, מאת מולייר וז'אן ז'ירודו זכו להצלחה רבה.
בדרום אמריקה, בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה קבל ז'ובה על עצמו את ניהולם של מספר תיאטראות גדולים בפריז. לאחר מכן יצא למסע עם מזכירתו שרלוט דלבו. שרלוט שבה לצרפת והצטרפה למחתרת, כשהתברר לה ולז'ובה שהמסע שלהם הפך להיות מסע תעמולתי עבור ממשלת וישי. נציגי גרמניה הנאצית וממשלת וישי הפיצו חומר תעמולתי באמצעות התיאטרון שלו עד לשנת 1943 שבה סירב ז'ובה להמשיך לעסוק בתעמולה. שרלוט דלבו נעצרה בשנת 1942 ונשלחה למחנה ההשמדה באושוויץ. ז'ובה נפגש עם מנהיג צרפת החופשית, שארל דה גול, אך נושא שיתוף הפעולה של תאטרונו עם התעמולה של משטר וישי המשיך לרדוף אותו, כמה שנים לאחר מכן.
מנהל תיאטרון אתנה (Théâtre de l’Athénée).
המשוגעת משאיו הפך למחזה מוצלח בתיאטרונו של ז'ובה. ב-1950 קבל את אות לגיון הכבוד הצרפתי. ז'ובה הצליח לקדם צעירים כמו ז'אן-לואי בארו ואנטואן ויטז. ב-1951 העלה את מחזהו של ז'אן-פול סארטר "השטן ואלוהים הטוב". בערב הבכורה של המחזה, היה ז'ובה בטולוז, שם לימד וייעץ לבמאי הצעיר סאראזין.
ז'ובה, שהיה חולה במחלת לב, נפטר בעקבות התקף לב בתיאטרונו בפריז, בעודו מנהל חזרה של המחזה "העוז והתהילה" (La Puissance et la Gloire), מאת גרהם גרין. הוא נקבר בבית הקברות של מונמארטר.
ז'ובה בקולנוע.
שיחק תפקידים ראשיים ב-32 סרטים שונים רובם בצרפתית.
בתיאטרון.
ביים למעלה ממאה הצגות תיאטרון, שיחק בחלקן וכמו כן שיחק בהצגות אחרות בצרפתית.
צריבה
ויטוריו אריגוני
ויטוריו אריגוני (באיטלקית Vittorio Arrigoni, ידוע גם בכינויו ויק; 4 בפברואר 1975 - 15 באפריל 2011) היה פעיל פוליטי איטלקי פרו-פלסטיני שנחטף ונרצח ברצועת עזה.
פעילותו הפוליטית.
אריגוני היה פעיל פוליטי פרו-פלסטיני וחבר בתנועת הסולידריות הבינלאומית (ISM), תנועה פרו-פלסטינית אנטי-ישראלית הקוראת למאבק בישראל, בשיטות של פעולה ישירה בלתי אלימה, במטרה להביא לסיום "המצור על רצועת עזה" והשליטה הישראלית ביהודה ושומרון.
ב-23 באוגוסט 2008 הגיע אריגוני לחופי עזה באמצעות סירה של תנועת "עזה החופשית", יחד עם עשרות אקטיביסטים נוספים. אריגוני השתקע בעזה ודיווח על הנעשה בה באמצעות בלוג בשפה האיטלקית בשם "גרילה רדיו" ומדור קבוע בעיתון הקומוניסטי "המניפסט" (Il manifesto). במהלך מבצע עופרת יצוקה היה לאחד מהאזרחים הזרים הבודדים שדיווחו מתוך רצועת עזה באופן תדיר וכתוצאה מכך זכה לחשיפה בכלי התקשורת באיטליה וברחבי העולם. בשנת 2009 פרסם את ספרו "להישאר אנושי" (Restiamo umani) המבוסס על הבלוג שפרסם במהלך מבצע "עופרת יצוקה". ספרו זה תורגם מאיטלקית לספרדית, לגרמנית ולאנגלית, בתוספת הקדמה מאת ההיסטוריון הישראלי אילן פפה.
אריגוני נהג ללוות דייגים מקומיים בצאתם לדוג בחופי עזה ולתעד את מעצרם על ידי חיל הים הישראלי. במהלך פעילות זו נעצר שלוש פעמים על ידי צה"ל ואף גורש חזרה לאיטליה, אולם לאחר מכן שב לעזה כדי להמשיך בפעילותו.
מותו.
בבוקר 14 באפריל 2011 נחטף אריגוני מביתו שבעזה. החוטפים הודיעו כי הם חברים בארגון "אל-תוחיד ואל-ג'יהאד", ארגון טרור ג'יהאדיסטי המסונף ל"אל-קאעידה", ודרשו את שחרורו של מנהיגם, אבו וליד אל-מקדסי, שנעצר חודש קודם לכן על ידי מנגנוני הביטחון של חמאס. החוטפים הציבו אולטימטום של 30 שעות טרם הוצאתו להורג של אריגוני, אולם מנגנוני הביטחון של חמאס איתרו עוד באותו הלילה את גופתו של אריגוני תלויה בבית נטוש בעזה, שעות רבות לפני תום האולטימטום. דוברים מטעם הארגון "אל-תוחיד ואל-ג'יהאד", שקושר לחטיפתו, הכחישו כל מעורבות ברצח, אך ציינו כי "מה שקרה הוא תוצאה טבעית למדיניות של ממשלת חמאס נגד ארגונים סלפיים".
ממשלת חמאס גינתה את הרצח, ופתחה במצוד אחר הרוצחים. כעבור ימים אחדים נהרגו שני חשודים ברצח, ושלישי נעצר.
בתחילת אוגוסט 2012 דווח כי חמאס שחרר את אבו וליד אל-מקדסי, מנהיג הארגון הסלפי.
התאמת כיווני מבט
התאמת כיווני מבט (באנגלית: Eye Line Match) היא טכניקת עריכה קולנועית, שמטרתה ליצור אשליה של המשכיות ברצף של שני שוטים עוקבים (או יותר). טכניקה זו מבוססת על כך שהצופה הקולנועי רוצה לראות את מה שהדמות הקולנועית שעל המסך רואה.
השיטה של טכניקה זו היא: אם בשוט ראשון אנו רואים one shot של דמות, אשר מביטה אל עבר אובייקט (דמות אחרת, או חפץ), אשר נמצא מחוץ לגבולות הפריים שבו נראית הדמות, האובייקט ייראה בשוט הבא כשהוא מצולם בכיוון ובזווית המתאימים לכיוון המבט של הדמות שבשוט הראשון.
ימי הביניים הקדומים
ווסלי סנייפס
גברים לבנים אינם יכולים
גברים לבנים אינם יכולים (באנגלית: White Men Can't Jump) הוא סרט מז'אנר קומדיית דרמת ספורט משנת 1992 שבויים על ידי רון שלטון והופק על ידי דייוויד ו' לסטר. בסרט מככבים וודי הרלסון ווסלי סנייפס בתפקיד כדורסלני רחוב. הסרט יצא ב-27 במרץ 1992 לקולנועים בהפצת פוקס המאה ה-20.
עלילה.
בילי הויל (וודי הרלסון) הוא שחקן כדורסל מכללות לשעבר שמתפרנס מרמאות והתערבויות בכדורסל רחוב. הוא מסתובב במגרשי כדורסל בהם משחקים אפרו אמריקאים, המניחים שהוא לא משחק טוב בגלל צבע עורו הלבן. הוא מתערב איתם ובדרך כלל מנצח. יום אחד מגיע בילי למגרש ושם הוא פוגש את סידני דין (וסלי סנייפס), שלא פחות מוכשר ממנו אך יהיר וגאוותן. סידני מפסיד בהתערבות מול בילי.
בילי וחברתו גלוריה קלמנטה (רוזי פרז) מסתתרים מחבורת גנגסטרים אשר להם הם חבים כסף. מטרתה של גלוריה היא להתעשר, באמצעות השתתפות בשעשועון הטריוויה הטלוויזיוני . חלומו של סידני הוא לעבור עם משפחתו לשכונת פאר בלוס אנג'לס. סידני משכנע את בילי שהם יוכלו לשחק ביחד, ולרמות כדורסלנים אחרים. לאחר מספר שיתופי פעולה מוצלחים, סידני עוקץ את בילי בסכום של 1,700 $.