מכ"ם ההפצצה המתקדם שאפשר מיפוי קרקעי הפכה את המטוס למטוס הקרב הראשון בעל יכולות לכל מזג אוויר, המכ"ם הפך מאוחר יותר לבסיס עליו פותחו מערכות עקיבת תוואי קרקע ומכ"מי הפצצה מתקדמים אחרים כגון זאת של ה-F-111.
סמוייד
נג'וא כרם
פורט איזאק
רנה דרייפוס
רנה דרייפוס (בצרפתית: René Dreyfus; 6 במאי 1905 – 16 באוגוסט 1993) היה נהג מרוצי מכוניות יהודי-צרפתי, זכה ב-36 מרוצים ברחבי אירופה, בין שנות ה-20 לשנות ה-30 של המאה ה-20 השתתף במרוצי הגרנד פרי למכוניות.
דרייפוס נהג במכוניות המרוץ מתוצרת פרארי, בוגאטי, "Delahaye" ומזראטי.
ביוגרפיה.
דרייפוס נולד בעיר ניס שבצרפת. בצעירותו הוא עבד בעסק המשפחתי לאספקת נייר, התעניין בעולם המכוניות ולמד לנהוג.
דרייפוס רכש דגם של "בוגאטי" והצטרף למועדון "מוטו דה ניס" לחובבי מכוניות תחרותיים צעירים. בשנים 1924 - 1929 השתתף במרוצי חובבים בליגות שונות. בשנת 1924 הגיע למקום הראשון בקטגוריה שלו ולמקום החמישי הכללי ב-גרנד פרי מונקו. דרייפוס המשיך לזכות בשלוש אליפויות צרפתיות רצופות בחמש השנים הבאות. בשנת 1929 נכנס למרוץ המקצועי הראשון שלו, הגרנד פרי הראשון של מונקו.
בשנת 1930 זכה דרייפוס במרוץ, נוהג בדגם "Type 35B Bugatti" לאחר שנקט באסטרטגיה חדשנית: הוספת מכלי דלק. משהבין דרייפוס שמכוניות בוגאטי יהיו תמיד מהירות יותר מהרכבים שבבעלותם של מתחרים פרטיים, טען דרייפוס שהסיכוי היחיד שלו לזכות, הוא בהימנעות מתדלוק, ולכן היו לו עוד מכלי דלק שנוספו למכוניתו.
בהמשך עבר דרייפוס לנהוג במכוניות הרשמיות של בוגאטי, ובשנת 1935 בפרארי.
באוגוסט 1937 במסגרת "המירוץ למיליון" שבר דרייפוס את שיא המהירות הקודם, שהשיגה מכונית המירוץ של אלפא רומיאו, כשנהג בדגם ה-דלאהיי 145 , התחרה כנגד ה"בוגטי", והגיע למהירות של 146.645 קמ"ש. ב"דלאהיי" הורכב מנוע V12, בנפח 4.5 ליטר שהפיק 245 כ"ס. ההפרש לעומת השיא הוקדם היה כעשירית הקמ"ש בלבד, אבל זה הספיק כדי לזכות בפרס – וגם להשפיל את גרמניה הנאצית: לא רק שהשיא החדש נקבע על ידי מכונית צרפתית, אלא גם בידי נהג יהודי.
בשנת 1938 זכה דרייפוס במקום הראשון בגרנד פרי הצרפתי שנערך בעיר פיו בדרום מערב צרפת. אותה אסטרטגיית המרוץ ללא עצירה שהביאה לדרייפוס את הניצחון המשמעותי הראשון שלו שמונה שנים קודם לכן חזר על עצמו. כאשר מסתיים המירוץ הוא חוצה את קו הסיום ראשון בפער של כמעט שתי דקות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרף דרייפוס לצבא הצרפתי , בתפקיד של נהג משאית. בשנת 1940, דרייפוס נשלח בפתאומיות על ידי ממשלת צרפת ל-ארצות הברית כדי לייצג את צרפת על ידי נהיגה על מזראטי במרוץ "אינדיאנפוליס "500. דרייפוס הגיע למקום העשירי.
עם פלישת הגרמנים לפריז דרייפוס התיישב ב-ניו יורק, שם פתח מסעדה צרפתית, "לה גורמה". עם כניסת ארצות הברית למלחמה, ב -1942 התגייס דרייפוס לצבא האמריקאי ושימש באירופה כחוקר בקמפיין האיטלקי. בתום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, דרייפוס הפך לאזרח אמריקאי הביא את אחיו מוריס לניו יורק, שם פתחו עוד מסעדה צרפתית "לה שאנטקלאיר".
דרייפוס בעל עיטור הלגיון הצרפתי.
דרייפוס נפטר בניו יורק בשנת 1993.
נג'ווה סאלם
Paramount
Disney
אירים אמריקאים
אירים אמריקאים (באירית: Gael-Mheiriceánaigh, באנגלית: Irish Americans) הם קבוצה אתנית הכוללת את אותם אמריקאים (אזרחי ארצות הברית) שבאופן מלא או חלקי הם צאצאים של אירים ילידי אירלנד, במיוחד אלו המזדהים עם זהות זו ובעלי צביונה התרבותי. ב"סקר הקהילתי האמריקאי" (American Community Survey) שערכה לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2013, כ-33 מיליון אמריקאים (10.5% מכלל האוכלוסייה) דיווחו על שורשים איריים. זאת בהשוואה עם אוכלוסיית אירלנד שהייתה באותה שנה רק 6,700,000 תושבים. בנפרד, 3 מיליון זיהו את עצמם כ"סקוטים-אירים אמריקאים" שאבותיהם היו סקוטים של אלסטר ודיסידנטים פרוטסטנטים אנגלו-אירים שהיגרו מאירלנד לארצות הברית. שאלת החשבתם של הסקוטים-אירים הללו כחלק מן האירים שנוייה במחלוקת.
ההגירה האירית לאמריקה.
במאה ה-17 ועד אמצע המאה ה-19.
מחצית המהגרים האירים בתקופה הקולוניאלית באו מפרובינציית אלסטר, שבאי אירלנד בעוד שהמחצית השנייה באו משלוש פרובינציות אחרות של אירלנד:לנסטר, מנסטר וקונכט.
הערכות החוקרים הן שונות, אולם זו הרווחת היא שבשנים 1775-1717 היגרו לשטחי ארצות הברית של ימינו כ-250,000 ילידי אירלנד. בסביבות שנת 1790 חיו בארצות הברית כ-400,000 תושבים ילידי אירלנד וצאצאיהם.
מהגרים מוקדמים אלה היו באופן כמעט גורף בני המיעוט הפרוטסטנטי באירלנד שאבותיהם היו מתיישבים סקוטים ואנגלים ואנשי המנהל הקולוניאלי שהתיישבו באירלנד בתקופת היישוב - אדמות שהופקעו על ידי השלטון האנגלי באירלנד והועברה לשליטתם של מתיישבים אנגלים (יישוב אירלנד).
כשהגדולה מהם הייתה זו של אלסטר. באירלנד הם נקראו "סקוטים של אלסטר" וה"אנגלו-אירים" (כשכולם זוהו באופן כוללני כ"פרוטסטנטים של אלסטר") שקיימו נישואים ביניהם עד מידה מסוימת. כמעט אף פעם הם לא התערבבו בנישואים עם האוכלוסייה הילידית האירית הקתולית (בין היתר, מכיוון שנישואי-תערובת בין פרוטסטנטים וקתוליים היו אסורים בחוק הפלילי בימי השליטה הפרוטסטנטית) ובנוסף, בשנות הרפורמציה לא המירו האירים הקתוליים אף פעם את דתם לאמונות פרוטסטנטיות (משום כך נישואי תערובת בין פרוטסטנטים לקתולים בצפון אירלנד נשארו נדירים עד המאה ה-21 ונשאו מידה גבוה של קלון על רקע הסכסוך בצפון אירלנד הידוע בשם "Troubles" והמאבק המזוין של פלגים רפובליקנים דיסידנטים שבא אחריו).
מתוך כ-250,000 מהגרים מאירלנד שהגיעו לשטחי ארצות הברית של ימינו בשנים 1775-1717 רק כ-10,000 היו קתוליים (כלומר כ-4%).
עד 1800 מספר האירים הקתוליים שהגיעו עלה בכ-20,000 במספרים אבסולוטיים אך הם היוו פחות מ-3% מסך הכל המהגרים מאירלנד.
שישית מהתושבים הלבנים בארצות הברית ב-1800 (שמספרם הגיע אז ל-4.3 מיליון לפי המפקד באותה השנה) היו ממוצא "סקוטי-אירי". (כ-718,000).
כמו רוב הקתוליים בארצות הברית באותו זמן, האירים הקתוליים התיישבו כמעט כולם במרילנד ובפנסילבניה.
במושבת מרילנד בשנת 1700 חיו 29,600 תושבים. מתוך אלו כעשירית (כ-3,000) היו קתוליים. עד שנת 1756 מספר הקתוליים במרילנד עלה ל-7,000. הוא הגיע ב-1765 ל-20,000.
במושבת פנסילבניה חיו ב-1756 3,000 קתוליים וב-1765 - 6,000. עד לסיום המלחמה המהפכנית האמריקאית ב-1783, חיו בארצות הברית כ-24,000-25,000 קתוליים מתוך אוכלוסייה בת כ-3 מיליון. אולם מרבית המתיישבים הקתוליים בארצות הברית בתקופה הקולוניאלית באו מאנגליה, גרמניה וצרפת ולא דווקא מאירלנד.
רוב צאצאי האירים הפרוטסטנטים בארצות הברית של ימינו מזהים את מוצאם כפשוט "אמריקאי" או "אירי".
המהגרים הראשונים מאלסטר וצאצאיהם היו קוראים לעצמם "אירים" ללא התוספת "סקוטים" (סקוץ')
רק כעבור מאה שנה בעקבות ההגירה ההמונית האירית עקב רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד בשנות ה-1840, ביקשו הם להיבדל מהאחרונים שהיו ברובם קתוליים, ובמידה רבה עניים מרודים, והתחילו לקרוא לעצמם "אירים סקוטים אמריקאים".
המונחים "אירים סקוטיים"' - Scots-Irish או Scotch-Irish - היו בשימוש במאה ה-19 כדי להבחין בין אותם אירים פרוטסטנטים לאירים הקתוליים שהגיעו מאוחר יותר. האירים הסקוטים היו כפי שצוין צאצאי המתיישבים שיושבו באירלנד על ידי הממשל הבריטי בעת "ההתיישבות הפרוטסטנטית של אלסטר" (Plantation of Ulster) במאה ה-17.
האירים הסקוטיים התיישבו בעיקר ב"חבלים האחוריים" של אזור הרי האפלצ'ים והיו לקהילה האתנית הבולטת ביותר בתרבות שהתפתחה שם.
צאצאי אותם מתיישבים אירים סקוטיים הטביעו חותם על התרבות המאוחרת יותר של דרום ארצות הברית בפרט וארצות הברית בכלל על ידי תרומתם למוזיקה העממית, מוזיקת קאנטרי ו"וסטרן", למרוצי המכוניות, שהפכו פופולריים בכל המדינה בשלהי המאה ה-20.
המהגרים האירים לקחו חלק במספרים משמעותיים במהפכה האמריקאית, מה שהביא את אחד הגנרלים הבריטים להעיד בבית הנבחרים הבריטי ש"מחצית ממורדי הצבא היבשתי (האמריקאי) באו מאירלנד"
ההיסטוריון מייקל ג'. או'בריין בדק את רשימות הצוותים הצבאיים במלחמה המהפכנית ומצא שמות משפחה רבים של אירים שורשיים ושמות משפחה שהיו חשודים כשמות משפחה איריים שעברו אנגליזציה. לפי הערכותיו כ-38% מלוחמי הצבא המהפכני האמריקאי היו אירים.
עם חותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית נמנו ילידי אירלנד כמו צ'ארלס קרול, בן לאצילים ממחוז טיפררי, מתיו תורנטון, ג'ורג' טיילור וג'יימס סמית'.
אנדרו ג'קסון היה האירי הראשון ששימש כנשיא ארצות הברית.
במאה ה-19 בין שתי הקבוצות הגדולות של המהגרים האירים - האירים הסקוטים הפרוטסטנטים והאירים הקתוליים הייתה בהתחלה אינטראקציה מועטה. במאה ה-18 המהגרים, הפרוטסטנטים ברובם, שהגיעו מאלסטר, התיישבו בהמוניהם בחבלים ההרריים בפנים היבשה, בעוד שזרם המהגרים הענק של המהגרים הקתוליים שבאו במאה ה-19 התיישבו בראש ובראשונה בערי הנמל של הצפון-מזרח ו(המערב התיכון) כמו בוסטון, פילדלפיה, ניו יורק, באפלו או שיקגו. עם זאת החל מתחילת המאה ה-19 אירים רבים היגרו באופן אינדיבידואלי לפנים המדינה כדי לעבוד במיזמי הענק בתשתיות כמו בבניית התעלות ומאוחר יותר במהלך המאה ה-19, בסלילת פסי הרכבות.