פעלה בסן פרנסיסקו, בניו יורק ובפריז ולבסוף בלוס אנג'לס קליפורניה ועבדה עם מספר אמנים בולטים, ביניהם אלכסנדר ארצ'יפנקו, קליפורד סטיל, ז'אן ארפ ופול ג'נקינז.
קורות חיים.
ילדות ולימודים.
קלייר פולקנשטיין נולדה בקוס ביי, אורגון, ב-22 ביולי 1908 לאב בעל מנסרה. ב־1920 היא עברה עם משפחתה לברקלי, קליפורניה. בתור ילדה נהגה לרכב על סוסה לאורך החוף ולצפות בזריחה. לחשיפה היומית לים, אצות, צדפים ואבנים הייתה השפעה ניכרת על יצירות האומנות שלה.
היא פיסלה בילדותה, אך לא תכננה להפוך את התחביב למקצוע עד 1927 כשהתחילה את לימודיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. פולקנשטיין למדה אמנות כמקצוע ראשי ופילוסופיה ואנתרופולוגיה כמקצועות משניים, בברקלי בין השנים 1927-1930.
ב-1933 קיבלה פולקנשטיין מלגת לימודים בסטודיו של אלכסנדר ארצ'יפנקו במילס קולדג', אוקלנד, ממנו היא למדה על תנועה מרומזת ויחסים מרחביים בפיסול מופשט. בנוסף היא גם נפגשה עם לסזלו מוהולי-נאגי וגיורגי קפס, פרופסורים בבית הספר לעיצוב ואדריכלות באוהאוס בגרמניה. העבודה עם שלושת האמנים חיזקה את הקשר שלה עם האמנות האבסטרקטית והשפיעה על סגנון הפיסול שלה בהמשך הקריירה.
קריירה אומנותית וחיים בוגרים.
סן פרנסיסקו.
התערוכה הראשונה של פולקנשטיין הוצגה ב-1930 בגלריית מזרח-מערב שבסן פרנסיסקו, בגיל 22, עוד לפני שסיימה את לימודיה בברקלי. התערוכה הייתה תערוכת יחיד, הישג משמעותי וייחודי לאומנית כה צעירה.
בין השנים 1930–1939 לימדה באוניברסיטאות וקולג'ים שונים באזור המפרץ בסן פרנסיסקו. בשנים אלו פיסלה בעיקר עם רצועות מוביוס עשויות מחמר, מהן יצרה פסלים "לא-אובייקטיביים" (פסלים שאין להם שום קשר ברור לעולם האמיתי, סוג של פיסול אבסטרקטי).
ב-1936 נישאה קלייר פולקנשטיין לריצ'רד מקארת'י, אותו הכירה עוד מתקופת התיכון. ב-1940 התחילה פולקנשטיין לשלב עץ בתוך פסלי החימר שלה. התערוכה הראשונה שלה בניו יורק נערכה ב-1944. היצירות שהוצגו בתערוכה זו היו מורכבות ממספר אלמנטים שונים הניתנים לפירוק והרכבה מחדש על ידי המתבונן.
בשנות ה-40 המאוחרות לימדה פולקנשטיין בבית הספר לאומנויות בקליפורניה. שם היא עבדה עם קליפורד סטיל, שהיה מראשוני האמנים שעסקו באקספרסיוניזם מופשט. ההשפעה של סטיל על סגנון הפיסול שלה ניכרת בתערוכה שלה ב-1948 שבה נראה שהיא עוברת לסגנון פתוח וחופשי יותר. בשנים אלו היא גם שילבה חומרים נוספים בפסלים שלה כגון אלומיניום, תיל ברזל, זכוכית ופלסטיק.
פריז.
פולקנשטיין הוזמנה להציג בתערוכה בפריז ב-1948. שנתיים לאחר מכן, ב-1950, העבירה את הסטודיו שלה לפריז, שם פיתחה את הסגנון שיאפיין את המשך הקריירה שלה. היא עבדה בעיקר עם תיל וזכוכית והתמקדה ביצירת "חלל שלילי" - אזור חלול בתוך הפסל שבו נמצאת המשמעות העיקרית של היצירה.
בזמנה בפריז היא עבדה עם מספר אומנים, למשל ז'אן ארפ ואלברטו גיאקומטי. היא הצטרפה גם לקבוצת אמנים יחד עם פול ג'נקינס וסם פרנסיס, אמנים אמריקאים שהיוו חלק מתנועת האקספרסיוניזם המופשט - תנועה של אמנים שיצרו אומנות אבסטרקטית שאינה פיגורטיבית.
במהלך שנות פעילותה בפריז פיתחה פולקנשטיין גם את הצד המדעי שלה תחת חסותו של מישל טפיא. הוא לימד על הקשר בין חידושים בעולם האומנות וחידושים בעולם המדע והמתמטיקה.
לוס אנג'לס.
פולקנשטיין חזרה לארצות הברית ב-1962. היא גרה בוניס, לוס אנג'לס, שבקליפורניה.
ב-1965 היא בנתה פסל מונומנטלי עבור "המטה הפדרלי לחסכונות" של קליפורניה. הפסל היה בנוי מצינורות נחושת וזכוכיות צבעוניות במשקל העולה על טון. הוא שימש כסוג של מזרקה ולכן פולקנשטיין הייתה צריכה להשתמש גם בידע המדעי - פיזיקלי שרכשה. זה הפסל הראשון בסדרה של פסלים בסדר גודל דומה שיצרה בקליפורניה.
היצירה החשובה ביותר שלה בארצות הברית הייתה סדרה של דלתות וחלונות זכוכית שעוצבה במיוחד עבור כנסיית בזיליוס הגדול בלוס אנג'לס בשנת 1969. הסדרה סבבה סביב רעיון ה"מסך שלא נגמר" שבא לידי ביטוי בשילוב של חוטי מתכת בגושי זכוכית בדפוס חוזר ליצירת שדה שהוא לכאורה אינסופי. טכניקה זו שולבה ברוב יצירותיה המפורסמות. פולקנשטיין המשיכה לפסל עד שנות ה-80, אז היא עברה בעיקר לעסוק בציור בגלל הקושי הפיזי שהיה כרוך בפיסול.
פולקנשטיין נפטרה בביתה בוניס, שבקליפורניה, ב-23 באוקטובר 1997 בגיל 89.
אן קרסון
אן קרסון (באנגלית: Anne Carson, נולדה ב-21 ביוני 1950) היא משוררת, מסאית, מתרגמת ופרופסור לקלאסיקות קנדית, שנולדה בטורונטו, בפרוביציית אונטריו שבקנדה.
השכלה וקריירה מוקדמת.
קרסון קיבלה את התשוקה לכתיבה ממורה ללטינית בבית הספר התיכון, שהסכים ללמד אותה יוונית עתיקה. היא החלה את דרכה בלמידה וחקירה של תרבות הלניסטית, מה שהשפיע ומשפיע על עבודותיה עד היום. קרסון למדה באוניברסיטת טורונטו, ושם השיגה את תאריה האקדמיים בלימודים קלאסיים, אך עזבה את האוניברסיטה וחזרה פעמיים לפני שסיימה את התואר הראשון. היא לימדה במוסדות אקדמיים רבים ברחבי קנדה וארצות הברית, כולל אוניברסיטת אמורי, קולג' האומנויות של קליפורניה, אוניברסיטת פרינסטון ואוניברסיטת מקגיל.
ספרה הראשון של קרסון, "ארוס המר-מתוק: חיבור" (Eros the Bittersweet: an Essay), שהתפרסם בשנת 1986, פתח לה את הדלת לספרים רבים שפרסמה במהלך שנות התשעים: "שיחות קצרות" (Short Talks), "אלות ונשים חכמות" (Goddesses and Wise Women), "מים פשוטים: חיבורים ושירה" (Plainwater: Essays and Poetry), "זכוכית, אירוניה &amp; אלוהים" (Glass, Irony &amp; God), "אוטוביוגרפיה של אדום: נובלה בשורות-שיר" (Autobiography of Red: a Novel in Verse), ו"כלכלה של הלא-אבודים" (Economy of the Unlost), שהיה ספר ביקורת.
"גברים בשעותיהם החופשיות" ושנות האלפיים.
בשנת 2000 פרסמה קרסון את ספרה "גברים בשעותיהם החופשיות" (Men in the Off Hours), שצבר פופולריות רבה בקרב הציבור. ספר זה כולל סוגות ספרותיות שונות: שירה, פרוזה ואף תסריטים לסדרת טלוויזיה. הוא היה מועמד לפרס ת"ס אליוט לשירה בבריטניה, מועמד לפרס המושל הכללי בקנדה, וזכה בפרס גריפין לשירה. את "גברים בשעותיהם החופשיות" פותחת קרסון עם הבעת דעה על "תולדות המלחמה הפלופונסית" של תוקידידס. הספר הפך לספר בפריצה שלה, ואחד מספריה הפופולריים ביותר.
ספרה "יופיו של הבעל" (The Beauty of the Husband), ככל הנרא יצירתה המפורסמת ביותר של קרסון, התפרסם בשנה 2001 ועסק בסבלה של אישה שתשומת לבה סובבת סביב האופי הפלרטטן של בעלה. ספר זה קיבל אף הוא שבחים רבים וביקורות חיוביות. יצירה זאת מתקשרת גם לדברים אחרים שכתבה קרסון, למשל "חיבור הזכוכית" (The Glass Essay) מתוך "זכוכית, אירוניה &amp; אלוהים" שכתבה מספר שנים לפני כן, המתעסק בדובר או דוברת המחלימים מנישואים שליליים.
בשנת 2005 פרסמה קרסון את "התפוררות: שירה, חיבורים, אופרה" (Decreation: Poetry, Essays, Opera), בו הציגה את דעותיה ותהיותיה על יכולותיו ורצונותיו של האדם לכל סוג של אהבה - רומנטית, רוחנית ובין בני משפחה.
עבודותיה האחרונות.
בשנת 2010 פרסמה קרסון את "נוקס" (Nox), המתייחס לאלת הלילה הרומית ניקס, כתרומה פואטית לאחיה, מייקל, שמת באופן פתאומי בקופנהגן עשר שנים לפני כן. הספר הזה הוא מעין הספד לאחיה המת. "נוקס" אף מכיל תמונות ומכתבים בינה לבינו. הספר נפתח עם ציטוט של המשורר הרומי קטולוס, מתוך השיר "שיר 101", בו הוא מתאבל על אובדן אחיו.
בשנת 2013, פרסמה קרסון את "קבוץ אדום" (Red Doc), ספר ההמשך של "אוטוביוגרפיה של אדום". אם "אוטוביוגרפיה של אדום" מתייחס לשנות הנעורים המאוחרות של גרייסון – הדמות הראשית – והתקדמותו לגיל בגרות, "קובץ אדום" מתעסק בהתמודדותו עם היותו אדם מבוגר ועצמאי. הספר זכה בפרס גריפין לשירה בשנת 2010.
נושאי כתיבתה וסגנונותיה.
רוב ספריה של אן קרסון - ביניהם "גברים בשעותיהם החופשיות", "יופיו של הבעל" ו"ארוס המר-מתוק: חיבור" - מתמודדים עם שאלות הקשורות לטבע האדם ויחסו לאהבה: את מה ומי האדם אוהב, כיצד, באיזה אהבה הוא חושק וכיצד הוא רוצה להשיג אותה.
הכתיבה של קרסון כוללת סגנונות רבים, המיוצגים לעיתים בתוך אותו ספר, כמו בספר "גברים בשעותיהם החופשיות". קרסון אף כותבת שירה המדוברת לציורים, למשל שיר שכתבה על המונה ליזה (מתוך "שיחות קצרות" שפרסמה בתחילת דרכה), בו היא מציינת כי היא תעלומה מבחינתה.
איבון ריינר
איבון ריינר (באנגלית: Yvonne Rainer; נולדה ב-24 בנובמבר 1934) היא רקדנית, כוריאוגרפית, קולנוענית וסופרת אמריקאית אשר עבודתה בתחומים אלו נחשבת מאוד מאתגרת וניסיונית. פועלת גם כיום ככוריאוגרפית ויוצרת סרטים ומלמדת באוניברסיטת קליפורניה באירווין.
שנים ראשונות ותיאטרון ג'ודסון.