ב-16 בינואר 1954 חוקקה הכנסת את החוק לתיקון דיני העונשין (ביטול עונש מוות על רצח), תשי"ד-1954. החוק התקבל לאחר דיונים ממושכים בכנסת, שנערכו שלא על בסיס מפלגתי, כאשר נימוקי הביטול היו מבוססים על המסורת היהודית, על שיקולי מוסר כלל אנושיים ועל מיעוט ההרתעה שבעונש המוות. עד לביטול עונש המוות על רצח, כל עוד התנהל דיון ציבורי והליכי חקיקה לביטולו, עוכב ביצוע גזר דין המוות שהוטל בפרק זמן זה על פחות מעשרה מורשעים.
עונשי מוות לנאצים ולעוזריהם.
ב-31 במאי 1962 הוצא להורג הפושע הנאצי אדולף אייכמן על פי החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם. ערעורו של אייכמן על הרשעתו ברצח העם היהודי בשואה נדחה על ידי בית המשפט העליון, ונשיא המדינה, יצחק בן-צבי, דחה את בקשתו לחנינה. אייכמן הוצא להורג בתלייה בכלא רמלה.
האוקראיני ג'ון איוואן דמיאניוק נדון אף הוא למוות בישראל. דמיאניוק, שהוסגר לישראל מארצות הברית על חלקו בהשמדת היהודים במחנה ההשמדה טרבלינקה בתקופת השואה, עמד למשפט שארך כשלוש שנים, החל מחודש פברואר 1987. לאחר שהורשע כ"איוואן האיום" בפשעי מלחמה ונידון למוות על ידי בית המשפט המחוזי, ערער דמיאניוק לבית המשפט העליון, ושם נתקבל ערעורו, לאחר קרוב לשבע שנים שבהן היה עצור. בית המשפט העליון לא הטיל ספק כי המדובר באדם ששימש בתפקיד ואכמן, אך קבע כי לא הוכח מעבר לכל ספק סביר כי המדובר ב"איוואן האיום מטרבלינקה". דמיאניוק גורש מישראל ב-22 בספטמבר 1993.
עמדת המשפט הישראלי בנושא עונש מוות.
על פי המשפט בישראל כיום, לפי , כל עבירה שעונשה מוות תידון בבית משפט מחוזי בהרכב של שלושה שופטים, שאחד מהם שופט של בית המשפט העליון, והעבירות שבית משפט אזרחי במדינת ישראל יכול להטיל עליהן עונש מוות (בעבר בוצע בתלייה ) הן:
עונשי מוות בחוק השיפוט הצבאי.
לפי , רשאי בית דין צבאי להטיל עונש מוות. לפי יכול בית הדין לגזור גזר דין מוות על חייל שבגד, עזב את המערכה, סייע לאויב או מסר לו מידע ובלבד שמעשה כזה נעשה בתקופת לחימה. לפי עונש המוות יבוצע בירייה.
בתי משפט צבאיים דנו למוות מחבלים אך פסקי הדין הומרו למאסרי עולם על ידי הרמטכ"ל. הראשונים היו שלושה אנשי פדאיון שנתפסו בתקריות שונות ב-1956 ועונשם הומר למאסר עולם ב-1957. יותר משמונה שנים לאחר מכן, נגזר עונש מוות על מחמוד חיג'אזי שהורשע ביוני 1965 בהסתננות ונשיאת נשק. בעקבות ערעור לבית הדין הצבאי לערעורים קויים משפט חדש בו נקבע עונשו ל-30 שנות מאסר. הוא שוחרר בפברואר 1971 כנגד השבתו לישראל של שומר ממטולה שנחטף על ידי מחבלים ללבנון.
בין 1967 ל-1989 גזרו בתי משפט צבאיים עונשי מוות בלפחות שמונה מקרים, וכולם הומתקו בערעור למאסרי עולם.
בשנות ה-90 נשפט נאשם בשם בדארנה בבית המשפט הצבאי בג'נין לעונש מוות, בעקבות מעורבותו בתכנון וביצוע שני פיגועי התאבדות בתחנה המרכזית בחדרה ובעפולה. על פי החקיקה באזור יהודה ושומרון, הוגש ערעור אוטומטי לבית המשפט הצבאי לערעורים וזה ביטל את ההרשעה והחזיר את התיק לדיון מחודש, במסגרתו נדון הנאשם למאסרי עולם. הוא שוחרר בעסקת שליט. בשנת 2003 בקשו שניים משופטי ראאד שייח', שוטר פלסטיני שהורשע ברצח שני חיילי המילואים הישראלים בלינץ' ברמאללה, להטיל עליו עונש מוות, אולם לשם כך דרושה הכרעה פה אחד, והשופטת השלישית התנגדה, ועל כן הושתו עליו שני מאסרי עולם. מאז לא דרשה התביעה הצבאית עונש מוות למחבלים, אף במקרים שספגה על כך ביקורת ציבורית.
בעת מתן גזר הדין במשפטו של רוצח בני משפחת סלומון בחלמיש סבר אחד משופטי ההרכב בדעת מיעוט כי יש להטיל על המחבל עונש מוות.
בינואר 2018 עברה בכנסת בקריאה טרומית הצעת "חוק עונש מוות למחבלים", לפיה עונש מוות שבית דין צבאי רשאי להטיל על מי שהורשע ברצח בנסיבות של מעשה טרור לא ידרוש הסכמה פה אחד, וגם בתי משפט אזרחיים יוכלו לגזור עונש מוות. להצעה לא נמצא רוב והיא נדחתה על ידי ועדת החוקה, חוק ומשפט.
הויכוח בנושא עונש מוות למחבלים בציבור הישראלי.
במשך שנים רבות התנהל בציבור הישראלי, בחוגי המשפט ובכנסת ישראל ויכוח בנושא "עונש מוות למחבלים". הויכוח לא הסתיים וסיומו לא נראה לעין בטווח הזמן הקרוב. יש קרימינולוגים הטוענים שעונש מוות לא מרתיע מחבלים "שהידים" ויש בעלי דעה אחרים הטוענים את ההפך. מכל מקום הצבעה טרומית על חוק עונש מוות למחבלים שנערכה בכנסת הצביעו רוב גדול מאוד של חברי הכנסת נגד עונש מוות למחבלים. לטענת הרב מיכאל אברהם המצדדים ברובם שייכים לימין, והמתנגדים שייכים לשמאל.
החלטות ממשלה ומדיניות משפטית.
באוקטובר 1967 החליטה הממשלה "להורות ליועץ המשפטי לממשלה ולפרקליט הצבאי הראשי כי הפרקליטים והתובעים הצבאיים המופיעים בבתי המשפט ובבתי דין צבאיים, יודיעו בקשר לגזר הדין, שאינם דורשים עונש מוות על הנידונים". עם זאת, עמדת המדינה אינה מחייבת את בתי המשפט, שבמקרים אחדים בכל זאת גזרו עונשי מוות, שלא בוצעו. בפברואר 1976 הסמיכה הממשלה ועדה סודית שמינה ראש הממשלה, להתיר לתובע הצבאי לדרוש עונש מוות בפני בית הדין הצבאי. בהחלטה משנת 1979 נקבע שהתביעה הצבאית תהיה רשאית לדרוש עונש מוות בפני בית הדין הצבאי, בתיאום עם היועץ המשפטי לממשלה והגורמים המדיניים. ולאחרונה, בשנת 1985 סוכם בין שר הביטחון, היועץ המשפטי לממשלה ושר המשפטים, שתינתן לתביעה הצבאית בעניין זה "יד חופשית". גם מאז סיכום זה התביעה הצבאית נמנעת מלדרוש עונשי מוות.
עירום (סרט)
המשתנה של דושאן
האסלה של דושאן
ציון זיו
נתיבי אוויר ארץ ישראל
נתיבי אוויר ארץ ישראל בע"מ (באנגלית: Palestine Airways limited; בערבית: شركة الطرق الجوية بفلسطين محدودة الضمان) הייתה חברת תעופה עברית פרטית שהוקמה בדצמבר 1934 על ידי פנחס רוטנברג ופעלה בתחומי ארץ ישראל המנדטורית עד הפקעת מטוסיה על ידי שלטונות המנדט הבריטי באוגוסט 1940.
היסטוריה.
בראשית דרכה עמד לרשות החברה צי של שני מטוסי נוסעים שבכל אחד מהם חמישה מושבים. החברה קבעה את בסיסה בשדה התעופה בחיפה, והחלה בפעילות סדירה רק בשנת 1937 עם פתיחת קו חיפה-לוד.
עם החרפת מאורעות המרד הערבי התקשו לקוחות החברה להגיע לנמל התעופה בלוד, והחברה הכשירה שדה תעופה קטן בקרבת תל אביב, מצפון לשפך הירקון, ושם קבעה את בסיסה החדש; לימים נקרא שדה התעופה "שדה דב", על שם חלוץ התעופה העברית דב הוז. המעבר לעיר איפשר לחברה להרחיב את היצע הטיסות, ומטוסי החברה טסו מתל אביב לחיפה ובחזרה פעמיים ביום (וכעבור זמן נמתח הקו עד ביירות). בספטמבר 1939 צי החברה גדל במטוס נוסף ולצוות הטייסים הצטרף עוד טייס אנגלי.
באוגוסט 1940 חדלה החברה מלפעול כשמטוסיה הופקעו על ידי חיל האוויר הבריטי לטובת המאמץ המלחמתי של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
פורמולה אי עונת 2018/2019
עונת 2018/2019 היא העונה החמישית של אליפות הפורמולה אי. בעונה נכנסו לתוקפם שינויים רבים במבנה התחרות, בכללים הטכנולוגיים ובמבנה הרכב. הדור השני (Gen2) של הרכבים, שהוצג במהלך שנת 2018 החליף את הרכבים ששימשו את האליפות בארבע העונות הראשונות. חברות מרצדס ו-ב.מ.וו הצטרפו לאליפות כשותפות בקבוצות קיימות.
תשעה נהגים שונים ניצחו מרוצים במהלך העונה. ז'אן-אריק ורן, שזכה בתואר האליפות בעונה שעברה, זכה בתואר בפעם השנייה ברציפות בקרב שהוכרע רק במרוץ סיום העונה. קבוצתו, Techeetah, זכתה לראשונה באליפות היצרנים.
מרוצים.
שיטת הניקוד.
הנקודות באליפות חולקו בהתאם לפירוט בטבלה הבאה
נשף המט גאלה
"נשף המט גאלה" הוא אירוע אופנתי שנתי המתרחש במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו-יורק. הנשף מיועד לאיסוף כספים למכון אמנות לתלבושות של המוזיאון.
הנשף מתרחש כל שנה החל משנת 1948 ונחשב כאירוע של הפגנת תלבושות של שחקנים, זמרים ומובילי דעת קהל. בכל שנה, נבחר נושא לתערוכת המכון לתלבושות וכך גם לנשף, והאורחים מצופים להתלבש בהתאם לנושא הנשף. הנשף מוערך כאחד הנשפים החשובים ביותר בניו-יורק.
ב-2014 אספו בו 12 מיליון דולרים לטובת המכון לתלבושות של המטרופולין. מאז 1995, מאשרת אנה וינטור, עורכת עיתון האופנה הנחשב "ווג", כל מוזמן לאירוע. רשימת המוזמנים כוללת כ-700 אנשים.
לעיתים נושא התערוכות מעורר ביקורת. בשנת 2015, הנושא הנבחר, "סין: מבעד למראה", נקרא במקור "לחישות מסין: סיפורים מהמזרח באומנות, אופנה ותרבות". הנושא המקורי והתערוכה עוררה ביקורת לגבי הגזענות הסמויה והאופי שבה התרבות המזרחית התקבלה במערב במהלך ההיסטוריה.
בשנת 2016, הנושא היה: "אדם מול המכונה: אופנה בעת הטכנולוגיה" (Manus x Machina: Fashion in an Age of Technology). הזמרת מדונה עוררה ביקורת עם לבוש של ז'יבנשי שחשף חלקים ניכרים מחזה ומאחוריה.
הנושא בשנת 2018 היה הנצרות הקתולית, תחת הכותרת: "גופים שמימיים: אופנה ודמיון קתולי". הנושא עורר ביקורת לאור הפרשנות בתלבושות של חלק מהמוזמנים. הזמרת ריהאנה הגיעה כשהיא חובשת כתר אפיפיורי. השחקנית שרה ג'סיקה פרקר חבשה כובע המכיל את סצנת לידת ישו. השחקנית לנה וייט הופיעה עם גלימה גדולה המכילה את דגל הגאווה, כדי למחות על התייחסות הכנסייה לנושאי להט"ב במהלך ההיסטוריה.
היאנגצה הגועש (סרט)
היאנגצה הגועש (באנגלית: The Sand Pebbles ) הוא סרט רומנטי וסרט מלחמה אמריקאי משנת 1966 בבימויו ובהפקתו של רוברט וייז עם סטיב מקווין, קנדיס ברגן, ריצ'רד אטנבורו וריצ'רד קרנה בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "חלוקי החול" משנת 1962 מאת ריצ'רד מקנה ששירת כמכונאי על ספינת תותחים בנהר יאנגצה.