שני פסלי בודהה בבאמיאן (בפשטו: د بودا بتان په باميانو کې; בפרסית: تندیس‌های بودا در بامیان) היו פסלים מונומנטליים של הבודהה בעמק באמיאן במרכז אפגניסטן, שניצבו בתוך שתי נישות שנחצבו במצוק אבן חול במרחק של כ-450 מטר זו מזו. הפסלים שכונו הבודהה הגדול והבודהה הקטן, נישאו לגובה של 55 ו-37 מטר בהתאמה. הם הוקמו במהלך המאה ה-6 ונהרסו בסדרה של פיצוצים שערך שלטון הטליבאן במקום במהלך חודש מרץ 2001 במטרה להשמידם ולאחר שהגדירם כ"לא-אסלאמיים".
עמק באמיאן שוכן בגובה של 2,500 מטר, כ-230 ק"מ מערבית לקאבול, בירת אפגניסטן. שני הפסלים נחצבו באבן המקורית, אך כוסו בשכבות של תערובת בוץ ותבן ובשכבת סטוקו. כדי ליצור את פרטי הדמויות נצבעו שכבות הציפוי בפסל הבודהה הקטן בצבעים שונים, ואילו הבודהה הגדול נצבע בגווני אדום, אך שכבות אלה התבלו זה לא מכבר. ידיהם של הפסלים נתמכו במסגרות עץ, והחוקרים סבורים כי פני הפסלים עוצבו באמצעות מסיכות או תבניות עץ.
היסטוריה.
מההקמה עד ההרס.
עמק באמיאן שוכן על דרך המשי שהובילה מסין ומהודו במזרח לאירופה ולמזרח התיכון במערב. עד למאה ה-12 היה העמק חלק מהממלכה ההודית של גנדהארה, ושימש כמרכז חשוב לדת ולפילוסופיה בודהיסטיות והינדיות. בעמק שכנו מספר מקדשים הינדיים ובודהיסטיים והוא נחשב למרכז לאמנות הודו-יוונית. הבודהיזם שלט באזור מהמאה ה-2 ועד להתפשטות האסלאם מזרחה במאה ה-9. נזירים התגוררו במערות שנחצבו במצוק באמיאן, ורבים מהם עיטרו את מערותיהם בפרסקאות ובפסלים בנושאים דתיים. שני פסלי הבודהה, שהגדול שבהם היה גם הבודהה הניצב הגדול בעולם, נבנו במהלך המאה ה-6. פסל הבודהה הקטן הוקם בשנת 507 והפסל הגדול ניצב במקום מאז 554. החוקרים סבורים כי הפסלים הוקמו על ידי עמים הודו-אירופים, ככל הנראה על ידי אימפריית קושאן או ההונה בשיא פריחתם. נוסע סיני שחלף בעמק בשנת 630 תיארו כמרכז בודהיסטי משגשג שבו יותר מעשרה מנזרים וכאלף נזירים, וכי פסלי הבודהה עוטרו בזהב ובאבנים טובות. עוד הזכיר נוסע זה פסל שלישי של בודהה, גדול מהשניים המוכרים, אך זה לא נמצא והחוקרים מאמינים כי לא שרד.
כאשר נכבש העמק בידי האימפריה הע'זנווית הסונית בתחילת המאה ה-11, נבזזו ונהרסו מנזרים בודהיסטים ברחבי אפגניסטן, אך שני פסלי הבודהה בעמק באמיאן ניצלו מהרס. גם ג'ינגיס חאן חס על הפסלים כאשר שעט דרך העמק בדרכו מערבה ב-1222, אך במאה ה-17 השחית אורנגזב, שליט האימפריה המוגולית את פניהם של שתי הדמויות, ומספר שנים לאחר מכן רוסקו רגליו של הבודהה הגדול.
הריסת הפסלים.
הטליבאן עלה לשלטון באפגניסטן בשנת 1995, וביולי 1999 הוא פרסם צו לפיו על פסלי הבודהה להישמר שכן שוב אין במדינה אוכלוסייה בודהיסטית, ועל כן אין חשש לסגידה לפסלים. המולה מוחמד עומאר ציין כי הממשלה האפגנית בפסלי הבודהה בבאמיאן דוגמה למקור פוטנציאלי להפקת רווחים לאפגניסטן ממבקרים בינלאומיים. הטליבאן מצהיר כי באמיאן לא תיהרס אלא תישמר".
בתחילת שנת 2001 פורסם צו נוסף לפיו על פי החלטת בית המשפט העליון של המדינה, על כל הפסלים ברחבי המדינה להיהרס, שכן הם "לא-אסלאמיים" ומשמשים כדמויות אליליות לכופרים. כל מדינות הליגה הערבית גינו את כוונת הטליבאן להרוס את הפסלים, וכך גם זה המופתי הגדול של מצרים ושר החוץ של איראן, ומוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק אף הציע לשלוח צוות מומחים לאפגניסטן כדי לטפל בהעברת הפסלים מהמדינה.
אולם המחאה הבינלאומית לא הועילה ובתחילת חודש מרץ 2001 הושמדו הפסלים בסדרה של פיצוצים באמצעות דינמיט.
מאז שנת 2001.
למרות ששתי דמויות הבודהה הושמדו כמעט לחלוטין, עדיין ניתן להבחין בקווי המתאר של הפסלים בתוך הנישות, ומספר ארגונים בינלאומיים התחייבו להקימם מחדש, ככל הניתן בשיטות ובחומרים מקוריים. למרות זאת טרם הוחלט באופן סופי על שחזור הפסלים בתוך הנישות, והועלתה הצעה להקים מוזיאון פתוח בעמק באמיאן תוך הותרת הנישות ריקות כפי שהן כיום, כאתר זיכרון למעשה ההרס. לאחר נפילת משטר הטליבאן החל ארגון אונסק"ו במימון פעולות לאיסוף שברי הפסלים שחלק מהם שוקלים מספר טונות. שרידי הפסלים ומספר אתרים נוספים ברחבי העמק הוכרזו בשנת 2003 כאתר מורשת עולמית. בין נימוקי ההחלטה:
ממשלת אפגניסטן הזמינה את האומן היפני הירו יאמאגאטה לשחזר את הפסלים באמצעות מופע שיכלול 14 מערכות לייזר אשר יקרינו את דמויותיהם על המצוק. הפרויקט היה בבדיקה ואמור היה להיחנך בשנת 2012 בעלות של 9 מיליון דולר, אולם לא התקדם.
בשנת 2015 ניצלו שני אנשי טכנולוגיה סינים, בני הזוג ז'אנג שיניו וליאנג הונג, את ההתקדמות בתחום ההולוגרפיה והקרנת המידע כדי לשוב אל המקום שבו ניצבו שני הפסלים בבאמיאן ולהקרין שוב את שני הפסלים עם ציוד בעלות של 100 אלף דולר, ציוד שבסופו של דבר נתרם לאנשי המקום.
פסאדו-מדע
פנטהאוס
טבח מלמדי
במלחמת העולם השנייה, בעת קרב הארדנים, נרצחו 86 שבויי מלחמה מצבא ארצות הברית על ידי חיילים גרמנים מיחידת שריון של האס אס, שהייתה שייכת לדיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה, ליד העיר הבלגית מלמדי (Malmedy) במה שנודע כ"טבח מלמדי".
רקע היסטורי.
לקראת סוף שנת 1944 תכנן היטלר מתקפה בחזית המערבית. לפי תוכניתו, היה על כוח שריון של שלוש ארמיות לפרוץ את קו בעלות הברית בגזרת יער הארדנים ולהגיע עד אנטוורפן, שהייתה נמל האספקה העיקרי שלהם. הוא סבר שבעלות הברית יופתעו מעוצמת ההתקפה ויסכימו לחתום על שביתת נשק ואז להפנות את כוחם ביחד עם הגרמנים נגד הרוסים.
בתדריך שניתן למפקדים נאמר להם שהמתקפה אמורה להיות מהירה, יש להתקדם במהירות ולעקוף ריכוזי כוחות כדי לתפוס את הגשרים מעל נהר מז ולהשתלט על מצבורי דלק, על המתקפה להיות אכזרית כדי להפחיד את האויב ויש להימנע מלקיחת שבויים.
בראש המתקפה עמד גנרל גרד פון רונדשטט ובראש הארמייה הפורצת העיקרית, ארמיית הפאנצר ה-6 של האס אס, עמד הגנרל יוזף דיטריך. בראש אחת מיחידות השריון של הארמייה עמד אוברשטורמפיהרר יואכים פייפר.
למרות שהמודיעין הבריטי פיצח את צופן אניגמה ופענח את כל התשדורות הגרמניות וחיל האוויר של בעלות הברית היה בשליטה מוחלטת בחזית, לא נדלקה בשום מקום נורת אזהרה על המתקפה הגרמנית הממשמשת ובאה. היה זה אחד הכישלונות הצורבים של מודיעין בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
ההתקפה והטבח במלמדי.
ההתקפה של הגרמנים החלה בבוקר ה-16 בדצמבר 1944. בחזית הארדנים הוחזק קו בעלות הברית בכוחות דלילים. ההפתעה הייתה מוחלטת והפריצה הייתה מהירה. קשיי מזג האוויר מנעו כל פעולה אווירית נגד הגרמנים.
בשעות הצהריים של ה-17 בדצמבר 1944 הגיעה יחידת השריון של יואכים פייפר לצומת דרכים ליד הכפר בונייה, לא רחוק מעיר המחוז מלמדי. באותה שעה עברה בצומת יחידה אמריקאית של כ-30 כלי רכב. החיילים היו חמושים בנשק אישי בלבד. יחידתו של פייפר פתחה באש לכיוון הרכב הראשון והאחרון בשיירה ולחיילים לא נותר אלא להיכנע מיד.
האמריקאים הוצעדו לשדה סמוך ולפתע נפתחה עליהם אש. אחדים מהניצולים שהצליחו לברוח העידו כי שמעו את הפקודה: "!Macht alle kaputt" ("חסלו את כולם"). הגרמנים הרגו 86 חיילים אמריקאים ווידאו הריגה של הפצועים. הניצולים הבודדים הצליחו להגיע לקווי בעלות הברית ולבשר את הבשורה המרה. רגשות הנקמה גאו, וניתנה הוראה לא לקחת שבויים גרמנים.
האזור בו בוצע הטבח נכבש שוב רק ב-14 בינואר 1945. בגלל השלג והקרח נשתמרו הגופות במצב טוב ואפשר היה להיווכח כי הם נורו בראשם מטווח קרוב. דבר זה נגד את טענת הגרמנים כי הם פתחו באש לאחר שהשבויים ניסו להימלט.
בזמן נסיגת הגרמנים ושביית חלק מיחידותיהם בנסיגתם מזרחה, התרחשו מספר אירועי נקמה בהם חיילים אמריקאים לא לקחו שבויים חיים. באחת התקריות בעיירה שאנון האמריקאים טבחו במספר חיילים גרמניים לאחר שנכנעו. השמועה על הטבח הגיעה עד לאוזנו של גנרל ג'ורג' פטון אך הוא הורה לשמור על התקרית בסוד.
משפט נאשמי טבח מלמדי.
הטבח במלמדי עורר סערה בארצות הברית. המשפט של נאשמי הטבח התנהל ממאי 1946 עד יוני 1946 כחלק ממשפטי דכאו. במשפט זה נשפטו 70 איש ובראשם יוזף (זפ) דיטריך ויואכים פייפר.
43 נידונו לעונש מוות, 22 נידונו למאסר עולם והיתר לתקופות מאסר קצרות יותר.
גזר הדין עורר תגובות נזעמות בגרמניה ובארצות הברית בטענה שהמשפט לא היה הוגן כלפי הנאשמים. אנשי קונגרס מהמערב התיכון בארצות הברית, בה היו קהילות גדולות של יוצאי גרמניה, פנו לבית הדין העליון. המקרה הובא גם לדיון בפני תת-ועדה של סנאט ארצות הברית בראשותו של הסנאטור ג'וזף מקארתי. הוא ניצל זאת כבמה לפרסומו הפוליטי וטען כי המשפט לא היה צודק.
עוד לפני התערבות הסנאט המתיק צבא ארצות הברית את עונשי המוות ומאסרי העולם. אף נאשם לא הוצא להורג. הנאשמים שוחררו בשנות ה-50 של המאה העשרים. דיטריך שוחרר בסוף 1955 ויואכים פייפר, אחרון הכלואים, שוחרר בדצמבר 1956.
בליל 14 ביולי 1976 נרצח פייפר וארגון בלתי ידוע בשם "הנוקמים" קיבל אחריות על הרצח. זהות הרוצחים לא נודעה אך הועלו חשדות שהיו אלו חברי תנועת ההתנגדות הצרפתית לשעבר או קומוניסטים. פייפר עסק באותה עת בכתיבת ספר על הטבח ומה שהתרחש בעקבותיו.
פייפר ומעשה הרצח שימשו השראה לדמותו של הגנרל טאנץ בספר ובסרט "ליל הגנרלים".
תרשים פארטו
גרף פַּארֵטוֹ הוא סוג מיוחד של היסטוגרמה המשמש להצגת נתונים המאורגנים לפי סדר חשיבותם.
התרשים נקרא על-שם וילפרדו פארטו, ונפוץ בתחומי ניהול והבטחת איכות. שימוש מקובל בגרף כזה הוא הצגה, בסדר יורד לפי חומרתם, של הגורמים לבעיה. כך קל לזהות את הגורמים התורמים ביותר להיווצרותה של הבעיה.