עצמאות הכנסייה לא זכתה להכרה מצד הפטריארך מקונסטנטינופול שהטיל חרם עליה. היא לא הוכרה גם על ידי עוד כנסיות אורתודוקסיות אחרות. הפילוג - סכיזמה - הזה נמשך 17 שנה.
בסופו של דבר ב-29 ביוני 1850 הכיר הפטריארך אנתימוס הרביעי בכנסיית יוון תוך השגת כמה תנאים שהבטיחו את המעמד המיוחד של "כנסיית האם" מקונטנטינופול על אדמות יוון.
בשנת 1864 תושבי האיים היוניים הסתפחו לכנסיית יוון ובשנת 1881 התווספו גם דיוקסיית תסליה וחלקים מאפירוס.
באותה שנה הוקמה הכנסייה היוונית אורתודוקסית של אמריקה. לפי הסכם משנת 1908 בין הפטריארך לסינוד הקדוש של אתונה, כנסיית יוון פרשה את חסותה גם על הכנסיות היווניות בארצות הברית. בשנת 1927 שונו תקנוני כנסיית יוון כך שהממשלה תוכל לפקח עליה ולהיות נוכחת במפגשי הסינוד הקדוש.
בשנת 1924 קיבלה הכנסייה את לוח השנה הנאו-יוליאני, מה שעורר מחאות בקרב חלק מציבור המאמינים ומהכמרים.
ב-4 בספטמבר 1928 הגיעו כנסיית יוון והפטראירכיה האקומנית של קונסטנטינופול לסיכום לפיו 36 אפרכיות שסופחו ליוון בהתאם להסכם לוזאן תנוהלנה בפועל על ידי הפטריארכיה, בעודן הן בהתאם לחוק היווני 3615 מ-15 ביולי 1928 חלק מכנסיית יוון. מדובר באפרכיות באפירוס, מקדוניה, מערב טרקיה ובאיים.
ב-1935 שלושה בישופים שפעלו בתקיפות נגד הנהגת לוח השנה החדש הודיעו על הקמתה של "כנסיית הנוצרים האורתודוקסים האמיתיים" (Εκκλησία των Γνησίων Ορθοδόξων Χριστιανών)
כתוצאה מכך קמו עוד כמה כנסיות אורתודוקסיות בלתי רשמיות במסגרת "תנועת לוח השנה הישן" ( Παλαιοημερολογίτες פאלאואימרולוגיטס)
החל משנות ה-1940 תנועה זו התפלגה לעוד כמה קבוצות קטנות.
תנועת התחייה של הכנסייה האורתודוקסית של יוון.
בשנת 1833 סגר הפרלמנט של אתונה 400 מנזרים קטנים שהיו מאוכלסים על ידי פחות מ-5 נזירים או נזירות. הכמרים לא זכו למשכורות. באזורים הכפריים היו בעצמם חוואים ופרנסתם הייה תלויה ברווחי חוותיהם ובתגמולים ואתננים מציבור המאמינים בפרוכיות שלהם.
חובותיהם המקצועיים היו בעיקר טקסי הקודש - הסקרמנטים -, ניהול ההלוויות, הברכות על היבול, וטקסי גירוש שדים. כמרים מועטים למדו בסמינרים לכמרים. בסביבות 1840 התחיל תהליך של תחיית הכנסייה בכל רחבי הממלכה כשבראשה עמדו מטיפים נודדים.
הממשלה ניסתה להגבילה. כמה מטיפים נעצרו אבל התנועה התעצמה וחסידיה קמו והוקיעו שלושה בישופים על "קניית משרותיהם".
בסביבות שנת 1880 תנועה שנקראה "אנאפלאסיס" ("הקימה מחדש") הזריקה תנופה נוספת. היא נאבקה ברעיונות הרציונליסטים ומטריאליסטים שהושפעו על ידי החילון המערבי. היא קידמה את השימוש בספרי תפילה בבתי הספר ופתחה חוגים ללימוד כתבי הקודש הנוצרים.
תנועת "זואי". המלחמות באמצע המאה ה-20.
בראש מגמה זו לתחיית האמונה הדתית עמדה במאה ה-20 תנועה שנקראה "זואי", שהוקמה בשנת 1911. המרכז שלה היה באתונה אולם היא פעלה בפרובינציה ופעיליה היו בעיקר מאמינים מן השורה ורק כמה אנשי כמורה. פעילות התנועה התרכזה בפרסום חוברות וברשת בתי ספר של יום ראשון ואורגנה בתוך 7800 כנסיות ושבהם למדו 150,000 תלמידים. תנועת זואי מימנה ארגונים רבים לעובדים, להורים ולאחיות רחמניות. הפיצה את כתבי הקודש, רומנים מאוירים, עלונים וחומר דתי אחר. עודדה השתתפות בליטורגיות ובטקסי המעבר הדתיים.
במהלך המאה ה-20 נפתחו סמינרים רבים לכמרים, אולם רוב בוגריהם הפכו ליותר מורים מאשר לכמרים. בשנת 1920 רק 800 כמרים מתוך 4500 היו בעלי השכלה על-יסודית. ב-1959 רק 5% מתוך 7000 כמרים היו בעלי השכלה גבוהה (בוגרי אוניברסיטה או סמינר).
מגזר הנזירים הידלדל, אם כי נשאר על כנו בהר אתוס המרוחק.
מלחמת העולם השנייה ואחר כך מלחמת האזרחים פגעו בחיים הדתיים. כנסיות רבות נשרפו, מאות כמרים ונזירים נרצחו על ידי הכובשים הגרמנים או מצד שני על ידי הקומוניסטים.
ההנהגה והחלוקה המנהלית.
כנסיית יוון מונה ארכיבישופות אחת (אתונה) ו-77 מיטרופוליות.
החל משנת 2008 ראש כנסיית יוון וראש הסינוד הקדוש שלה הוא הארכיבישוף ירונימוס השני (יואניס ליאפיס) של אתונה וכל יוון
כפופים להם 200 מנזרים. לפי אתר הפטריארכיה של מוסקבה מספר המאמינים של כנסיית יוון מוערכת כ-8 מיליון מתוך 9.6 מיליון תושבי יוון.
לפי אתרה הרשמי היא מונה כ-10,000,000 מאמינים ו - 546 מנזרים.
כיום הארכיבישוף של אתונה ושל כל יוון עומד בראש סינוד קבוע המורכב מ-12 מיטרופוליטים (6 מדרום יוון ו-6 מ"האדמות החדשות", המשתתפים בסינוד ברוטציה שנתית) ובראש סינוד של ה"הייררכיה" שבו משתתפים כל המיטרופוליטים, והמתכנס אחת לשנה.
פועלות שתי פקולטות לתאולוגיה (נוצרית אורתודוקסית) - באוניברסיטאות אתונה וסלוניקי. יש כמרים שהם בוגרים של סמינרים ומכללות תאולוגיות .
האפארכיות של כנסיית יוון:
הארכיבישופות של אתונה ושל כל יוון.
מושבה - באתונה. החל מ-1981 הארכיבישוף הוא ירונימוס השני.
חיוטין אדריכלים
חיוטין אדריכלים הוא משרד אדריכלים ישראלי המתמחה בתכנון מבני ציבור. המשרד, השוכן בגבעתיים, הוקם על ידי בני-הזוג ברכה ומיכאל חיוטין בשנת 1978. הוא מרבה להשתתף בתחרויות, שברבות מהן אף זכה בפרס ראשון ושני. עבודתם של חיוטין אדריכלים גם זכתה לאותות הוקרה, לרבות פרס א.מ.ת למצוינות באדריכלות (לברכה חיוטין, 2020), אות האדריכלות על תכנון מבנה ציבור ופרס מפעל חיים מטעם עמותת האדריכלים (2018), ושלושה פרסי רכטר: בשנת 1996 על תיאטרון גבעתיים, בשנת 2007 על היכל המשפט חיפה ובפעם השלישית בשנת 2018 על בניין האקדמיה ע"ש פולונסקי במכון ון ליר בירושלים.
מקימי המשרד.
מיכאל חיוּטין נולד בשנת 1941 בעיר וילנה ובשנת 1948 עלה לישראל. למד הנדסת בנין ואדריכלות בטכניון, והשלים את הדוקטורט שלו בלימודים טכניים בשנת 1975.
ברכה חיוטין נולדה ברעננה בשנת 1947. ב-1972 סיימה לימודי אדריכלות בטכניון ולאחר מכן השתלבה במשרדם של האדריכלים אורה ויעקב יער, שם עבדה, בין השאר, על תוכנית שכונת "נווה כפיר" בדרום תל אביב. בין השנים 1973–1977 עבדה במשרדו של האדריכל רם כרמי.
בני הזוג פתחו את משרדם המשותף בשנת 1978. המשרד מתמחה במבני ציבור, חלקם מבני אקדמיה וחלקם מבנים עירוניים. לאורך השנים ניגשו לתחרויות אדריכלים רבות, שבחלקן זכו בפרסים לרבות פרסים ראשונים לביצוע. בשנת 2018 זכו בני הזוג בפעם האחרונה במשותף בתחרות שארגנה עיריית ירושלים לתכנון חידוש כיכר ספרא וסביבתה הקרובה. חודשים ספורים לאחר מכן, ב-16 במרץ 2019, נפטר מיכאל חיוטין ממחלה קשה. המשרד ממשיך לפעול בראשותה של ברכה חיוטין, בשם "חיוטין אדריכלים".
פרסומים נבחרים.
בנפרד מעבודתו במשרד האדריכלים, מיכאל חיוטין גם פרסם מחקרים רבים על הממדים התאולוגיים, הפוליטיים והאסתטיים של ספרות המקרא והבית השני.
הסוכנות הלאומית למלחמה בסמים (אינדונזיה)
הסוכנות הלאומית למלחמה בסמים (באינדונזית: Badan Narkotika Nasional, בראשי תיבות: BNN) היא סוכנות ממשלתית של אינדונזיה האחראית צמצום שימוש לרעה בחומרים אסורים באמצעות מבצעי אכיפת החוק נגד סחר בסמים. ראש הסוכנות מדווח ישירות לנשיא ופועל בתיאום עם מפכ"ל המשטרה.
נשק.
הקצינים מאומנים בשימוש בנשק.
כריסטינה ראו
כריסטינה ראו (בגרמנית: Christina Rau; נולדה ב-30 באוקטובר 1956) היא אלמנתו של יוהאנס ראו, אשר כיהן כנשיא גרמניה בשנים 1999–2004.
ביוגרפיה.
ראו נולדה בבילפלד, סבה מצד אמה הוא הנשיא גוסטב היינמן. היא התחנכה בפנימיות בשווייץ ובסקוטלנד, שם למדה באותו בית עם אנדרו, דוכס יורק. היא למדה מדעי המדינה, כלכלה והיסטוריה באוניברסיטת אבריסטווית' בוולס ובקינגס קולג' לונדון.
בשנת 1982 נישאה ליוהאנס ראו, ששימש באותו זמן כראש ממשלת נורדריין-וסטפאליה. ראו היה מבוגר ממנה בכ-25 שנה. לזוג נולדו שלושה ילדים.
ב-1999 עם היבחרו של בעלה לנשיא גרמניה, הפכה לגברת הראשונה של גרמניה. במסגרת תפקידה פעלה במספר ארגונים, ובין היתר, שימשה כפטרונית של קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים גרמניה, ארגון הצדקה "Müttergenesungswerk" וארגון נוער הצלב האדום של גרמניה. היא זכתה לאותות כבוד מטעם המדינות אסטוניה, אוסטריה, איסלנד ולטביה. כמו כן היא התמידה ללוות את בעלה בביקוריו הרשמיים.
סוכנות הביון הממלכתית (אינדונזיה)
סוכנות הביון הממלכתית (באינדונזית: Badan Intelijen Negara), היא סוכנות הביון הממשלתית של אינדונזיה. לפני 2001, הסוכנות הייתה ידוע בשם Bakin (Badan Koordinasi Intelijen Negara - הסוכנות הממלכתית לתיאום מודיעין); שמה הוחלף במסגרת ארגון מחדש של הסוכנות. הסוכנות אחראית הן לתיאום שיתוף מידע ומבצעים בין סוכנויות ביון אחרות באינדונזיה וניהול צוותי איסוף מודיעין באופן עצמאי.
בזמן שינוי השם ב-2001, תפקידי השיתוף והתיאום הופחתו, אבל בעקבות הפיגוע בבאלי בשנת 2002, היבט זה של פעילות הסוכנות חודש והתקציב הוגדל על מנת להגדיל גם את היקף הפעילות של הסוכנות.
הסוכנות ספגה ביקורת מצד ארגוני זכויות אדם על יחסה אל מתנגדי המשטר והפרת זכויות האדם באינדונזיה.
בראש הסוכנות עומד כיום גנרל המשטרה בודי גונוואן, נכון ל-9 ספטמבר 2016. קדם לו סוטיוסו שכיהן מיולי 2015 עד ספטמבר 2016, סוטאנטו, שכיהן מ-21 באוקטובר 2009 עד 19 באוקטובר 2011, סיאמסיר סירגאר מ-2004 עד 2009, עבדאללה מחמוד הנדרופריונו, שכיהן בין 2001 ל-2004.
מינהל הביון הצבאי (צרפת)