הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל שנתיים או שלוש שנים, והזכרים בגיל שלוש עד חמש שנים. הרבייה מתרחשת במשך כל השנה אך מגיעה לשיאה בעיקר בחורף ובתחילת האביב. בצפון מדבר סהרה שיא הרבייה הוא בחורף ובאביב, ואילו בדרום הסהרה, שיא הרבייה הוא בחודשים ספטמבר-אוקטובר ובחודשים ינואר עד אמצע אפריל.
כל התקף ייחום נמשך יום-יומיים, במחזורים שאורכם כ-33 ימים.
ההריון נמשך 257–270 ימים (כ-9 חודשים). בזמן הלידה הנקבה שוכבת או עומדת, ובדרך כלל רק ולד אחד נולד. משקל הוולד (העגל שזה עתה נולד) כ-5 ק"ג. האם מניקה את העגל במשך 23–29 שבועות, ואז הוא נגמל.
ייחום לאחר לידה מתרחש כעבור יומיים-שלושה לאחר הלידה.
בית גידול ותפוצה.
הדישון חי באזורים צחיחים, מדבריות, מדבריות למחצה, ערבות, מדבריות טרשים ומדבריות חולות נודדים. הם מסוגלים לחיות גם באזורים צחיחים ביותר, שבהם יורד פחות מ-100 מילימטר גשם בשנה. הם חיים גם במדבריות בהם יש עשב וכן צמחים סוקולנטים.
בעבר היה הדישון נפוץ בצפון אפריקה ובעיקר באזור הסהלו-סהרה של אפריקה, החל ממערב לעמק הנילוס ובכל הארצות שבהן נמצא מדבר סהרה, בהן צ'אד, מאוריטניה, ניז'ר, אלג'יריה, לוב, מצרים, סודאן ומערב הסהרה. הדישון נכחד כמעט מכל הארצות הללו והאוכלוסייה היחידה שהיא בת-קיימא נמצאת בשמורת טרמיט מאסיף (Termit Massif) בניז'ר. בעקבות המאמצים לשימור המין היו דיווחים על תצפיות של הדישון בארצות בהן נכחד בעבר.
בעבר היו דישונים גם בארץ ישראל. למרות זאת, אין כרגע תוכניות להשבתם לטבע בישראל.
איומים ושימור.
הדישון נתון בסכנת הכחדה חמורה ונעלם מאזורים רבים בהם היה נפוץ בעבר. מתבצעים מאמצים לשמר את הדישון, בהם הקמת גרעיני רבייה בשמורות טבע וגני חיות. בישראל ידועים גרעיני הרבייה בחי-בר יטבתה והספארי ברמת גן.
הדישון היה נפוץ בתחילת המאה ה-19 אך החל מאמצע המאה ה-19 החלה ירידה תלולה באוכלוסיית הדישונים, כאשר הסיבות העיקריות לפיחות הדרסטי בכמות הדישונים הם ציד ואובדן בתי גידול. סיבות נוספות להרג דישונים הם דריסה בידי כלי רכב, השימוש בנשק חם שמקל על הציד, הקמת יישובי נוודים סביב מקורות מים שבהם מבקר הדישון בעונות היובש וכן בצורות שמקשים על האוכלוסייה הפגיעה בלאו הכי.
מאחר שהדישון נע לאט קל מאוד לצוד אותו. בשר הדישון ועורו הם בעלי ערך רב, ומעודדים ציד בלתי-חוקי שפוגע בדישון גם אחרי שהוכרז כמין מוגן ובסכנת הכחדה. ציד בלתי-חוקי הביא להכחדתו ממצרים בשנות ה-60 של המאה ה-20.
כיום יש בטבע כ-300 פרטים ורובם מרוכזים באזור טרמיט שבניז'ר, באזור בודלה במערב צ'אד ובאוקר שבמאוריטניה. הדישון הושב למרוקו ותוניסיה בתקווה לבנות שם אוכלוסיות חדשות ובנות-קיימא של דישונים.
מאחר שהדישון נתון בסכנת הכחדה חמורה, גני חיות ושמורות טבע התגייסו לשימורו והצלתו והקימו גריעיני רבייה במטרה להרבות דישונים רבים ולהשיב את רובם לטבע. כיום יש כ-600 פרטים בגני חיות ברחבי העולם, לרבות בישראל, אירופה, אפריקה, אמריקה הצפונית, יפן ואוסטרליה. גרעיני הרבייה הגדולים נמצאים בחי-בר יטבתה בישראל, בסברתה בלוב ובגן החיות גיזה במצרים. עוד כ-1,000 פרטים חיים באוספים פרטיים וחוות גידול בארצות הברית ובמזרח התיכון. הדישון הושב לטבע בשמורות הפארק הלאומי בו חמדה בתוניסיה, הפארק הלאומי סוס-מסה במרוקו, ונמצאים בתהליכי השבה לטבע בפארק הלאומי ג'ביל בתוניסיה וגרנד ארג אוריינטל ("ים החולות המזרחי הגדול") בסהרה.
הדישון הוכרז כמין מוגן במרוקו, תוניסיה ואלג'ריה ואילו במצרים ולוב ציד של כל האנטילופות (ובכללן הדישון) נאסר.
גנטיקה.
לדישון 22 זוגות כרומוזומים. כל הכרומוזומים הם אקרוצנטריים למעט הזוג הראשון של האוטוזומים, שהם תת-מטאצנטריים. כרומוזום X הוא הגדול ביותר מבין הכרומוזומים האקרוצנטריים, וכרומוזום Y הוא בגודל בינוני. הזרוע הקצרה והזרוע הארוכה של האוטוזומים התת-מטאצנטריים מקבילות, בהתאמה, לכרומוזומים ה-27 והראשון בבקר ועזים. במחקר שנעשה, דפוסי הרצועה של הכרומוזומים בדישון נמצאו דומים לשאר המינים בתת-משפחת הראמים.
מאובנים והיסטוריה.
מאובנים של דישון התגלו במספר מקומות ומתוארכים לשנים 7000 לפני הספירה עד ל-4000 לפני הספירה. תמונה מקבר מצרי שמתוארכת ל-2500 לפני הספירה מראה שהמצרים הקדמונים בייתו חלקית את הדישון. הדישון חי במצרים אך נכחד ממנה בשנות ה-60 של המאה ה-20 עקב ציד בלתי-חוקי.
הדישון הוגדר מדעית וסווג ב-1816 על ידי הזואולוג הצרפתי אנרי בלנוויל שנתן לו את השם "Addax nasomaculatus". מקור שם הסוג Addax הוא ככל הנראה מערבית או שפה אפריקנית, שם מילה דומה שימשה לתאר חייה דמוית פרה עם קרניים עקומות. סברה אחרת היא שמדובר במילה שמקורה בלטינית. השם Addax שימש לתיאור הדישון כבר מ-1693. שם המין nasomaculatus מתייחס לכתם הלבן שיש לדישון על האף (naso = אף, macula = כתם, והסיומת atus- שהופכת את צירוף המילים ל"אף בעל כתם").
באנגלית ובשפות אחרות מכונה הדישון "אנטילופה לבנה" וכן "אנטילופת קרני בורג" ("screwhorn antelope").
השם העברי דישון מקורו בתנ"ך, בספר דברים:
הדישון הוא חיה כשרה לפי התורה, ונמנה עם שבע החיות (שאינן בהמות בית) מקבוצת היונקים שניתן לאכול לפי היהדות. עם זאת, לא ברור האם הדישון המוזכר במקרא הוא אמנם החיה המזוהה כיום כדישון.
הבדואים מכנים את הדישון בשם אל-בקר אל-וחשי (البقر الوحشي), שפירושו "פרת פרא", אך שם זה משמש גם לתיאור אנטילופות אחרות. כיום בערבית הדישון נקרא אבו עדס (أبو عدس). שם זה מקורו מאחד מתרגומי המקרא לערבית, שבו המילה 'דישון' מהפסוק דלעיל תורגמה כאבו עדס.
גוש עציון
גּוּשׁ עֶצְיוֹן הוא קבוצת יישובים יהודיים מדרום לירושלים, בין בית לחם לחברון. ניסיונות ההתיישבות היהודית באזור החלו ב-1927. ארבעה קיבוצים שהוקמו בגוש בשנים 1943–1947 נחרבו במהלך הקרב על גוש עציון במלחמת העצמאות. לאחר מלחמת ששת הימים חודשה ההתיישבות היהודית בגוש עציון, וכיום מתגוררים בו כ-26,120 אזרחים ישראלים. יישובי הגוש, למעט אפרת, משתייכים למועצה אזורית גוש עציון.
האזור נקרא על שמו של שמואל צבי הולצמן (הולץ בגרמנית הוא עץ).
גאוגרפיה.
גוש עציון ממוקם דרומית לירושלים ומזרחית לעמק האלה ומשתרע מכרמי צור בדרום ועד הר גילה בצפון. מעלה רחבעם במזרח, ביתר עלית וגבעות במערב. גובה האזור כ-950 מ', ושיאו בפסגת רכס א-צלח המגיעה לגובה של 997 מטרים מעל פני הים, בשטח היישוב נווה דניאל. מבחינה גאוגרפית נחשב צפון גוש עציון לחלק מהרי ירושלים, ורובו הגדול לחלק מהר חברון. חלקו המזרחי מצוי בספר מדבר יהודה. פני השטח באזור הגוש הרריים וכמו שאר הרי יהודה, ובניגוד לשומרון אין בהם תצורה בולטת של בקעות ורכסים, והבדלי הגובה בסביבה הקרובה לא גדולים מאוד.
במזרח גוש עציון עומד מבצר הרודיון – שרידיו של ארמון הקיץ המפואר והמבוצר שבנה המלך הורדוס על גבי תל מלאכותי, בתקופת השלטון הרומאי בארץ ישראל.
לגוש עציון ניתן להיכנס דרך צידו המזרחי - במרחק של שמונה דקות נסיעה על הכביש החדש "כביש הרודיון" - שנפתח ואשר מחבר את הר חומה ליישובי מזרח גוש עציון, דרך כביש 60 המגיע מירושלים לצומת גוש עציון, ולשאר יישובי הגוש או ממערב - דרך הכביש העולה מבית שמש לכיוון נס הרים, או דרך צומת עציונה מכיוון צומת האלה.
באזור גוש עציון נובעים מספר מעיינות שכבה בספיקות שונות, המרכזיים שבהם נמצאים מסביב ליישוב בת עין - עין סג'מה, עין משואות, עין מסלע ועין ליבנה.
גוש עציון בתקופת המנדט.
ההתיישבות היהודית באזור בעת החדשה החלה בהקמת היישוב מגדל עדר ב-1927 על ידי הרב נח גד וינטרוב, אולם עקב מאורעות תרפ"ט ב-1929 עזבו המתיישבים את המקום. ניסיון התיישבות שני היה בשנת 1935 על ידי חברת "אל ההר" מיסודם של שמואל צבי הולצמן ("הולץ" ביידיש ובגרמנית - "עץ", ומכאן השם עציון), יצחק צבי רקובסקי ואברהם אפשטיין שרכשו אדמות רבות בהר חברון מערביי האזור. אולם גם ניסיון זה נכשל בשל מאורעות תרצ"ו. תנועת הקיבוץ הדתי העלתה למקום שלושה קיבוצים:
ב-כ"ח בניסן תש"ג - 3 במאי 1943 הקימו חברי קבוצת אברהם את קיבוץ כפר עציון.
ב-כ"ח בחשוון תש"ו - 4 בנובמבר 1945 עלו למקום חברי משואות יצחק.
ב-כ"ז בתשרי תש"ז - 22 באוקטובר 1946 עלו למקום חברי עין צורים.
ב-כ"א בשבט תש"ז - 11 בפברואר 1947 עלו למקום חברי השומר הצעיר והקימו את קיבוץ רבדים.
במלחמת העצמאות.
בתוכנית החלוקה של האו"ם נכלל אזור גוש עציון בתחומי המדינה הערבית המוצעת. עם פרוץ מלחמת העצמאות הטילו הערבים מצור על יישובי הגוש וניתקו את דרכי האספקה אליהם. המתיישבים ניסו להחזיק מעמד, ונשלחו אליהם כמה פעמים תגבורות, בין השאר שיירת העשרה, שיירת נבי דניאל ומחלקת הל"ה.
ביום חמישי, ד' באייר תש"ח (13 במאי 1948), יום אחד בלבד לפני הכרזת המדינה, נפל כפר עציון. 242 חברי הקיבוץ, לוחמי הפלמ"ח והחי"ש נהרגו תוך כדי קרב. כמה עשרות לוחמים ואזרחים שנכנעו לכוחות סדירים של הלגיון הערבי, נטבחו על ידי חיילי הלגיון הערבי וערביי האזור. ארבעה לוחמים הצליחו להימלט. שאר שלושת הקיבוצים נכנעו והמגינים, כ-240 איש נלקחו בשבי, ונשלחו למחנות שבויים בירדן ששם הוחזקו כ 10 חודשים עד להחלפת שבויים. השטח נכבש על ידי ירדן, היישובים נחרבו כמעט לחלוטין, בשטחם הוקמו מחנות של צבא ירדן, ועל חורבות משואות יצחק הוקם מחנה פליטים פלסטינים.
ארבעת היישובים הוקמו מחדש במקומות אחרים בישראל, ניר עציון (על ידי תושבי כפר עציון) שבחוף הכרמל, משואות יצחק ועין צורים באזור מועצה אזורית שפיר, וקיבוץ רבדים באזור מועצה אזורית יואב.
גוש עציון לאחר מלחמת ששת הימים.