הסיפור, הכתוב כפואמה, מציג בפני הקורא נדבכים טיפוסיים רבים של מושג האבירות, דוגמת אהבת-אבירים ודילמות מוסריות.
המשכים.
"תסאידה דל נוזה די אמיליה" מאת ג'ובני בוקאצ'ו הוא מקור סיפור זה. "סיפורו של האביר", אף על פי כן, אינו אלא תרגום חופשי ביותר לסיפורו של בוקאצ'ו, ואורכו עומד על מעט יותר מ-2,000 שורות בהשוואה לאפוס האיטלקי בן ה-9,000. הגם שמקצת העלילה אבד בשל כך, זרם תחתי של פילוסופיה נוסף על ידי צ'וסר, שספג השראה בעיקר מ"נחמת הפילוסופיה" ("Consolation of Philosophy") מאת בואתיוס שאף אותו הוא תרגם לאנגלית ביניימית.
ג'ון דריידן תרגם סיפור זה לאנגלית ולסגנון בני-זמנו. כותרו של ספרו של דריידן הוא "פאלאמו וארקיט" ואורכו עולה על זה של הסיפור המקורי הודות לנגיעות הפואטיות שדריירן הוסיף לו.
האביר וסיפורו מהווים לכאורה האנשה לרעיונות האבירות, אך "האביר של צ'וסר", ספר מאת טרי ג'ונס, מתאר את דיוקנו של האביר כשכיר-חרב הרחוק מהיות אצילי, מוסרי או עדין (הגם שתאוריה זו שנויה במחלוקת בעיני רבים בקהילה האקדמית). הסיפור הבא לאחריו, "סיפורו של הטוחן", מהווה אנטיתזה ישירה לאביר ונעדר אצילות או מושרת של מיתולוגיה קלאסית כל עיקר, אך במקום זאת מתהולל, גס ומבדח ומטרתו להעלות באביר את חמתו.
"The Two Noble Kinsmen", מחזה שנתחבר במשותף על ידי ויליאם שייקספיר וג'ון פלטשר, מבוסס על סיפור זה.
"סיפורו של אביר", סרט הוליוודי משנת 2001 בכיכובו של הית' לדג'ר, שאל את שמו מסיפור זה, ובו מופיעה אף דמותו הבדיונית של צ'וסר עצמו. לקראת סופו של הסרט, מסופרת בדיחה קצרה על חשבונו של הסיפור כאשר צ'וסר הבדיוני טוען כי הוא יעבד את האירועים המתרחשים בסרט לסיפור ויעלהו על הכתב, ובעליל מתייחס בכך ל"סיפורו של האביר" שחובר בידי צ'וסר האמיתי.
קג&quot;ב
רחוב הנביאים (ירושלים)
היינריך איגנץ ביבר
היינריך איגנץ פרנץ פון ביבר (בגרמנית: Heinrich Ignaz Franz von Biber; 12 באוגוסט 1644 - 3 במאי 1704) היה מלחין וכנר בוהמי-אוסטרי.
חייו.
ביבר נולד בוארטנברג (כיום סטראז' פוד ראלסקם, צ'כיה). משרתו הראשונה, בשנת 1668, הייתה כנגן בחצר הארכיבישוף קארל ליכטנשטיין-קסטלקורן באולמיץ (כיום אולומוץ), אך הוא בושש לחזור מביקור באינסברוק ללא רשות. בביקור זה פגש את בונה הכינורות המפורסם באותם ימים, יאקוב שטיינר, שהזכיר את שמו כעבור שנים במכתב כ"וירטואוז המרשים הֶר ביבר". ביבר החל לעבוד ככנר בטירת קומז'יץ ובחצר של זלצבורג ובשנת 1684 היה לממונה על המוזיקה (קאפלמייסטר) בזלצבורג, שם מת כעבור עשרים שנה.
יצירותיו הרבות מלמדות על נטייה לשימוש קנוני ולמנעד הרמוני, המקדים את יצירות הבארוק המאוחר של יוהאן פכלבל ויוהאן סבסטיאן באך. הוא נודע ככנר וירטואוז ובעיקר התפרסם ביצירותיו לכינור, שברבות מהן הוא עושה שימוש בסקורדאטורה (כוונון בלתי מקובל של המיתרים הפתוחים). בסביבה מוזיקלית שבה עמדה בפני מלחינים הבחירה בין הסגנון הצרפתי והאיטלקי, הצליח ביבר ליצור סגנון ייחודי משל עצמו, השונה מאוד מהסגנונות שהיו מקובלים בתקופתו, ובכך הוא אחד המלחינים הראשונים שכתבו בסגנון הסינתטי שבסופו של דבר יוביל לסגנון הגרמני-אוסטרי במוזיקה של המאה ה-18.
המוזיקה של ביבר נהנתה מתחייה בחלקה, הודות ל"סונאטות מחרוזת התפילה". הקובץ המצוין הזה של 16 סונאטות לכינור וקונטינואו ידוע גם בשם "סונאטות המיסטריה" (לאירועים חשובים בחיי מריה וישוע) ו"סונאטות תחריט הנחושת" (על שם התחריט המופיע בתחילת כל סונאטה). כל אחת מן הסונאטות דורשת כוונון שונה לכינור. השימוש הזה בסקורדאטורה מחולל את השינוי בכינור, החל בחמש המיסטריות המרנינות (הבשורה וכן הלאה) אל הטראומה של חמש המיסטריות הנוגות (הצליבה וכן הלאה) ואל האווריריות של שש המיסטריות הזוהרות, החל ב"סונאטת התחייה", שם שני המיתרים האמצעיים מוצלבים באופן סמלי ועד לסונאטה מס' 16, פאסאקאליה לכינור סולו בכוונון סטנדרטי, המשלימה את מחזור הסקורדאטורות. כדאי אולי להזכיר, שבסונאטה מס' 15 מופיע כמעט תו לתו נושא הקפריצ'ו מס' 24 של פגניני. אפשר להניח, שממש כמו שליסט, בראהמס ורחמנינוב הושפעו כעבור שנים מן הקפריצ'ו מס' 24 של פגניני, כך קיבל פגניני השראה מביבר.
ביבר כתב כמות ניכרת של מוזיקה כוראלית וקאמרית, קונצ'רטי, אופרות ומספר יצירות ידועות יותר, כמו "סרנדה לשומר לילה" ו"הרמוניה ארטיפיציוזה". יצירה שמייחסים כיום לביבר (לפנים ייחסו אותה לאורציו בנוולי) היא ה"מיסה סליסבורגנסיס", מוזיקה מרשימה בפוליפוניות שלה לטקסט של המיסה הקתולית, ל-53 קולות עצמאים.
הסימפוניה הרביעית של בטהובן
הסימפוניה הרביעית של בטהובן בסי במול מז'ור (אופוס 60) של לודוויג ואן בטהובן היא יצירה משנת 1806.
רקע.
הסימפוניה הוקדשה לרוזן פרנץ ואן אופרסדורף, שהיה קרוב משפחה של פטרונו של בטהובן הנסיך ליכנובסקי. הרוזן נפגש לראשונה עם בטהובן כאשר ביקר בבית הקיץ של הנסיך- שם בטהובן התגורר. ואן אופרסדורף האזין לסימפוניה השנייה של בטהובן (ברה מז'ור), ואהב אותה עד כדי כך שהציע לבטהובן סכום כסף גדול אם ילחין לו סימפוניה נוספת.
אינסטרומנטציה.
היצירה כתובה לתזמורת הכוללת:
צורה.
לסימפוניה ארבעה פרקים:
1. אדג'יו – אלגרו ויואצ'ה
2. אדג'יו
3. אלגרו ויואצ'ה – טריו, און פוקו מנו אלגרו
4. אלגרו מא נון טרופו
משך היצירה כ-33 דקות.
הסימפוניה במכלול יצירתו של בטהובן.
רוברט שומאן תיאר את הסימפוניה הרביעית בתור: "עלמה יווניה צנומה בין שני אלים נורווגים" בהתייחסו לסימפוניות השלישית והחמישית, אשר שתיהן סימפוניות מונומנטליות ופורצות דרך. הסימפוניה הרביעית לעומתן, נחשבת לקלילה יותר, ודומה לסימפוניה הראשונה ולסימפוניה השנייה שהן בעלות אופי קלאסי יותר נוסח הסימפוניות של מוצרט והיידן.
קישורים חיצוניים.
[[קטגוריה:סימפוניות מאת בטהובן|04]]
ביבליותיקה אלכסנדרינה
הביבליותיקה אלכסנדרינה (בלטינית: Bibliotheca Alexandrina; בערבית: مكتبة الإسكندرية) היא ספרייה ציבורית גדולה ומרכז תרבותי לחוף הים התיכון באלכסנדריה שבמצרים. בנוסף לתפקידיה אלה מבקשת הביבליותיקה אלכסנדרינה להנציח בעצם קיומה ובפעילותה את הספרייה הגדולה של אלכסנדריה, שהייתה הספרייה הגדולה והמפורסמת בעולם בעת העתיקה, ולנסות ולהשיב לעיר את המעמד הרם שנודע לה בעבר כמרכז של תרבות ולימוד:
הביבליותיקה אלכסנדרינה נחנכה באופן רשמי בשנת 2002 והיא כוללת, נוסף על הספרייה עצמה, פלנטריום, מרכז כנסים, מוזיאונים, תערוכות קבועות ומספר מתקנים נוספים.
היסטוריה.
הרעיון לחדש את ימיה של ספריית אלכסנדריה עלה לראשונה בשנת 1974 וזכה עד מהרה לתמיכה רחבה. נשיא מצרים חוסני מובארכ התגייס למיזם וארגון אונסק"ו הצטרף גם הוא לפרויקט ויזם בשנת 1988 את התחרות הבינלאומית לעיצוב המבנה. מבין 500 הצעות שונות זכתה בשנת 1989 חברת האדריכלות הנורווגית "סנהטה" (Snøhetta) והחל תהליך שנמשך 6 שנים ושנועד להכשיר את תחילת הבנייה.
ב-12 בפברואר 1990 התקבלה הצהרת אסואן ששימשה כהצהרת כוונות לפרויקט, ואשר פתחה בשתי הפסקאות הבאות:
מכוחה של הצהרה זו גויס סכום ראשוני של 65 מיליון דולר, רובו ממדינות ערב, והיא נחתמה, בין היתר, בידי נור, מלכת ירדן, סופיה, מלכת ספרד, נשיא איחוד האמירויות הערביות, הנסיכה קרוליין ממונקו, נשיא צרפת פרנסואה מיטראן, סוזן מובראכ, אשתו של נשיא מצרים, מלינה מרקורי חברת הפרלמנט היווני ולשעבר שרת התרבות בממשלת יוון ומספר מנהיגים נוספים ואנשי אקדמיה.
בשנים ראשונות אלה, רכשה הספרייה את אוסף הכותרים הראשוני שלה שכלל 100,000 ספרים. בינואר 1995 החלה הנחת היסודות לבניין ועד 1996 נרכשו 60,000 כותרים נוספים. בשנת 1997 החלו עבודות הגימור של המבנה, עבודות נוף, ועיצוב הפנים, ובסופן הועבר האוסף שנאסף עד אז אל המבנה החדש. ב-16 באוקטובר 2002 נחנכה הביבליותיקה אלכסנדרינה באופן רשמי.
בנוסף לפרסומי האו"ם מתפרסמים בספרייה גם פרסומים של ארכיון האינטרנט.
המבנה.
המבנה שוכן ברובע שטבי בסמוך מצפון לקמפוס הפקולטה לאומנות של אוניברסיטת אלכסנדריה, וצופה אל הים התיכון שצמוד לו מצפון. הביבליותיקה הוקמה סמוך לאתר בו שכנה הספרייה הגדולה של אלכסנדריה בעת העתיקה, וממצאים מהתקופה היוונית והרומאית שנמצאו באזור מוצגים במוזיאון השוכן בתחומה.
המבנה המרכזי עגול וקוטרו 160 מטר. הוא מחקה את צורת הדיסקית השטוחה של השמש בתרבות מצרים העתיקה, ובהקשרה של הספרייה נושא דימוי השמש משמעות של הארת העולם והתרבות האנושית. המבנה מוקף בבריכה מלאכותית שצורתה כשל טרפז וזו מייצגת את השמיים שסביב גלגל השמש, בעוד שמימיה חוברים יחד עם השמש, האדמה וכחול השמיים ומייצגים את יסודותיו של הטבע. גגו של הבניין משופע לכיוון הים בצידו הצפון-מזרחי של המבנה, דבר המאפשר להשקיף מהחלונות הקבועים בו אל הים ולאור היום לחדור ישירות אל פנים הספרייה. צידו הנמוך של הגג שקוע מתחת למפלס הבריכה ומעבר עילי מקשר את המתחם אל הטיילת שלחוף הים מצד אחד ואל קמפוס אוניברסיטת אלכסנדריה מצידו האחר. החזית האחורית של המבנה מצופה בשכבת גרניט אפורה מאסואן שבה חקוקים 120 אותיות וטקסטים קליגרפיים מתרבויות שונות בעולם.