הדרך לאורך הים, הדרך הטבעית כיום, הייתה קשה למעבר בגלל ביצות השרון, קרן הכרמל שנשקה לים וסולמה של צור, אשר מנע מעבר נוח ליד ראש הנקרה. "דרך הים" לא השתנתה הרבה באלפי שנים האחרונות. היא עברה את אפק (באזור ראש העין) כדי לעקוף את ירקון, נמשכה ממזרח לביצות השרון, לרגלי הרי שומרון, אל נחל עירון (ואדי עארה) ודרכו למגידו, דברת וח'אן א-תוג'אר (ליד בית קשת). מח'אן א-תוג'אר עברה הדרך את קיבוץ לביא של ימינו, ירדה ליד קרני חיטין ונבי שועייב לוואדי חמאם (נחל ארבל), או שעברה בין מצפה לארבל של היום, דרך נחל רקת, ומשם לח'אן אל-מיניה לאורך שפת ים כנרת, המקום היחיד שבו ניתן היה לעקוף את נחל צלמון ונחל עמוד (בקשיים מרובים בעת שנחלים אלה שפעו מים). מח'אן אל-מיניה עלתה הדרך בנחל גפית (הנחל שמול הכניסה של אתר ספיר) אל השלוחה שממערב לנחל כנר – בניגוד לכביש של היום שעובר ממזרח לנחל עמוק זה – אל ח'אן ג'וב יוסף. מג'וב יוסף עברה הדרך בתוואי של הכביש הנוכחי, אך במקום לפנות מעט מערבה, ליד אליפלט, המשיכה ישר דרך האוכף שבין מחנה פילון לתל נס (תל אל-סנג'ק). משם המשיכה בקו כמעט ישר, אל גשר בנות יעקב, במקום אשר לפנים הייתה מעבּרה נוחה (הערוץ העמוק של היום קיים רק מאז ייבוש אגם החולה). מגשר בנות יעקב עלתה הדרך לקוניטרה, ח'אן ארנבה וסעסע, בואכה דמשק. תוואי אחר המשיך מג'וב יוסף צפונה, דרך תל חצור, עקף את ביצות החולה ועלה לדמשק דרך הבניאס. נתיב אחר, עבור אלה שהעדיפו לוותר על דמשק, המשיך הישר צפונה, אל בקעת הלבנון.
ג'וב יוסף לא היה רק תחנת דרכים על דרך הים, אלא גם צומת דרכים שחשיבותו עלתה וירדה בהתאם לנסיבות. שלוש דרכים הובילו מג'וב יוסף לצפת. הדרך הראשונה הובילה בתוואי הנוכחי של כביש עמיעד-פרוד עד לח'רבת א-שונה, שליד שפך נחל עכברה, לנחל עמוד ומשם עלתה על גבי רמת פשחור לצפת, על-יד בית החולים של היום. הדרך השנייה עלתה דרך באב אל-ח'אנין (הדרך הצבאית הבריטית שליד בריכת המים של עמיעד היום), והשלישית, היא עקבת אל-לובאן (מעלה הלבנון), שעלתה דרך ואדי ח'ליל א-לוז, נחל עמיעד שליד בית הקברות של היום. דרך זו, שעברה בתוואי של נחל עמיעד, שנקרא בהמשכו בזמנו ואדי כרזה וואדי וודבה, הובילה דרך חורבות כורזים לכפר נחום ושימשה כדרך מקובלת מצפת לטבריה. במדריך תיירים משלהי המאה ה-19 מופיע עדיין תוואי זה כמסלול מומלץ; מטבריה בסירה לכפר נחום, ומשם על גבי חמורים, דרך ג'וב יוסף לצפת.
דרך נוספת, שחשיבותה עלתה בתקופות בהן התהדקו הקשרים בין עכו לדמשק, היא הדרך מג'וב יוסף מערבה, לבקעת חנניה ולבקעת בית הכרם. היו בעיות עבירות בתוואי זה. מערבה של בקעת בית הכרם היה בוצי בחורף מחוסר ניקוז, והירידה לכיוון עכו הייתה קשה. ייתכן כי לעיתים עברה הדרך מבקעת חנניה דרך בקעת סכנין שמדרום לה. חציית הדרך את הנחלים עכברה ועמוד ליד ח'רבת א-שונה, המקום היחיד הניתן למעבר, הייתה מסובכת ודרשה אחזקה מתמדת. על אף שצפת הייתה בירת מחוז ועיר חשובה, לא הובילה אליה דרך נוחה אלא בשלהי המאה ה-19. רק לאחר סלילת כביש ראש פינה-צפת, בתחילת המאה ה-20, נוצר קשר עם כביש צפת, עין זיתים-מירון, והמעבר הישיר דרך נחל עמוד הוזנח. במפות שונות מסומנת דרך זו לעיתים כשביל רחב, לעיתים כעבירה לעגלות תותחים (במסע נפוליאון), ולאחרונה, לפני הכביש הנוכחי, היא נסללה כדרך ג'יפים על ידי הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
ייעודו של ח'אן ג'וב יוסף.
על חורבות ממלכת פרס והאימפריה הביזנטית, השליטו הערבים את שפתם ואת דתם תוך עשרות שנים מעטות וייסדו אימפריה אדירת ממדים ששלטה מספרד עד למרכז אסיה. אימפריה כזאת הייתה זקוקה לדרכי תחבורה נאותות. הללו תוארו לא אחת על ידי גאוגרפים מוסלמים, שאחד הידועים שבהם הוא מוקדסי, אשר התייחס גם לג'וב יוסף. במקום אחר מפרטים מוקדסי ואחרים את המרחקים בין הח'אנים, שהוא מסע בן יום של שיירה (כ-37 ק"מ), שהם כשש שעות הליכה (לפי 6 ק"מ לשעה, שהם שלושה מילין ערביים). מלבד במרחקים שבין הח'אנים, התחשבו במיקומם גם בקשיי הדרך ובמקורות המים.
הסולטאן ג'קמק בנה, או שיקם, בשנת 1440 ח'אנים לאורך דרך הים, ובהם את ח'אן א-תוג'אר (בית קשת), את ח'אן אל-מיניה, את ח'אן גשר בנות יעקב ואת ח'אן ליד קוניטרה. בדיקת המרחקים ותוואי הדרך בין ח'אנים אלה מראה, כי המרחק בין לג'ון (מגידו) לבין ח'אן א-תוג'אר הוא 30 ק"מ (דרך טובה), מח'אן א-תוג'אר לח'אן אל-מיניה 25 ק"מ (דרך קשה) מח'אן אל-מיניה לגשר בנות יעקב 23 ק"מ (דרך קשה), מגשר בנות יעקב לקוניטרה 33 ק"מ (דרך טובה). דרך זו עברה אמנם ליד ג'וב יוסף, אך לא היה צורך בתחנה נוספת בין ח'אן אל-מיניה לגשר בנות יעקב.
בשנת 1577 שיגר מושל דמשק תלונה לממונים עליו, על כי חסרים סוסי דואר בין דמשק למצרים. כדי לספק צורכי השליחים הרשמיים, החרימו עבורם סוסים, שהוחזרו לבעליהם רק כעבור עשרה ימים או שלא הוחזרו כלל. בכך נגרם עוול לתושבים. בעקבות תלונה זו הוחלט להציב שלושה סוסי דואר בכל אחד מהח'אנים הבאים: סעסע, קוניטרה, גשר בנות יעקב, אל-מיניה, לג'ון, קאקון, ראש העין, עזה ואל-עריש. חסרים ברשימה זו ח'אן א-תוג'אר ותחנה כל שהיא בין רמלה לבין עזה ובין עזה לאל-עריש. ייתכן כי בח'אן א-תוג'אר בהיותו ח'אן גדול ומרכזי, היו מוצבים סוסי דואר כבר לפני כן, ואולי גם בח'אן בידרס בבית דראס, ובח'אן יונס. ח'אן ג'וב יוסף אינו מוזכר באותה תקופה בהקשר לסוסי הדואר, שכן לא היה צורך בהחלפת סוסים בין גשר בנות יעקב לח'אן אל-מיניה.
ממובאות אלה ואחרים נראה שח'אן ג'וב יוסף לא היה חיוני כתחנת דרכים בדרך הים. למה שימש, אפוא, הח'אן? במכתב למושל מצרים משנת 1560 מובאים רמזים על מתן שוחד למפקדי יחידות צבא המובילות מיסים ממצרים, ובו מוזכר ג'וב יוסף כנחלה קיסרית שבה משלמים מסי דרך לסולטאן. משנת 1596 השתמרה רשימת מיסים הנגבים משלושה עשר בתי אב המתגוררים בג'וב יוסף. גם מיסים אלו שולמו לסולטאן ולא למושל מחוז או לפיאודל מקומי, עובדה המורה גם היא על היות ג'וב יוסף נחלה אימפריאלית בעלת חשיבות ממלכתית.
ג'וב יוסף היה צומת דרכים חשוב, בעיקר בזכות הדרכים שהסתעפו ממנו לצפת. מאחר שהדרכים הראשיות לא עברו בצפת, ניתן להניח כי ג'וב יוסף שימש כ"תחנה" של צפת על אותן הדרכים. קיימות עדויות כי לשיירות ממלכתיות, אשר עברו בדרך זו, נופקה בג'וב יוסף אספקה על ידי מושל צפת.
בעדויות אלו מודגש ערכו הדתי של האתר לאורך כל התקופות. ליד בור יוסף היה מסגד ובח'אן עצמו מצויים שני חדרי תפילה נוספים. נוסעים מתארים לעיתים את מנהגי התפילה מיוחדים של מוסלמים ונוצרים הקשורים ליוסף הצדיק. מכאן מותר להניח כי מלבד ערכו האסטרטגי של הח'אן הוא גם שימש את כלי הקודש של המקום המקודש.
בסביבת הח'אן.
ביתו של יעקב אבינו.
שם זה מובא לראשונה על ידי אקווילנטה רוקטה, נוסע איטלקי שביקר במקום בשנת 1599. הוא מתאר את החורבות ממזרח לג'וב יוסף ומצטט תושבים מקומיים המכנים אותם בשם זה. זהו שטח של כעשרה דונם, נקי מטרשים, שבקצהו המערבי נמצא ג'וב יוסף. כיום ניכרים בשטח יסודות הבניינים בלבד. לפי ממצאי הקרמיקה, היה זה בעיקרו יישוב חד-תקופתי, אשר התקיים במחצית השנייה של המאה ה-13.
קבר שיח' עבדאללה.
זהו קבר במרכז הבקעה, מתחת עץ אלון עתיק, במרחק 120 מטר מערבית לח'אן ו-240 מטר מערבית לג'וב יוסף. כיום שרד רק האלון, מאחר שהקבר, שמעולם לא היה מפואר במיוחד, זוהה על ידי ההדיוטות הארכאולוגיים שעלו על הקרקע בעמיעד כערמת אבנים ושימש כבסיס לערמת סיקול. הקבר מוזכר לראשונה בידי פוקוק בשנת 1745 ומסומן בשם זה במפות המנדטוריות.
בריכת ג'וב יוסף.
זהו מאגר מים עונתי (30x30 מ'), הבנוי מחומרים פשוטים, הנמצא כ-80 מ' צפונית לח'אן ומנקז את הוואדי הקטן שלרגלי הח'אן. נוסעים רבים מזכירים מאגר זה אך אחרים מתעלמים ממנו, כשם שיש מפות שבהן הוא מסומן ובאחרות הוא חסר. ייתכן כי הדבר נובע מאופיו העונתי של המאגר. כאשר ביקרו במקום בעונת היובש, הוא לא עורר כל תשומת לב. כשעלו המתיישבים לעמיעד בשנת 1946 היה המאגר פעיל עדיין, והבדווים, שמאהליהם היו פרושים בבקעת ג'וב יוסף, השתמשו במימיו להשקיית העדרים. גם כיום, בשנים גשומות עדיין נקווים בו מים.
כביש קארקוראם
כביש קארקוראם (באורדו: شاہراہ قراقرم; בסינית מפושטת: 喀喇昆仑公路) הוא הכביש הבינלאומי הסלול הגבוה ביותר בעולם. הכביש מחבר בין סין ופקיסטן בחצותו את רכס הקארקוראם במעבר חונג'ראב, בגובה של 4,693 מטר. הכביש יוצא מחבל שינג'יאנג בסין ומגיע לאזורים הצפוניים של פקיסטן, בדרכו הוא חוצה שלושה רכסי הרים גבוהים: הרי הימלאיה, הרי קארקוראם והרי פמיר ומהווה אתר תיירות מרכזי באזור. הכביש נקרא גם "הכביש הלאומי 35" וסימנו N-35.
היסטוריה.
בשנת 1963 נחתם הסכם גבול בין פקיסטן לסין אשר העביר לשליטת סין חלקים מאזור קשמיר, היוזמה לכביש המחבר בין שתי המדינות באזור זה הייתה פועל יוצא מן ההסכם. פרוץ מלחמת הודו-פקיסטן בשנת 1965, והידוק קשריה של פקיסטן עם סין בתקופה זו, תרמו לחתימת הסכם לסלילת הכביש בשנת 1966. הסכם נוסף נחתם בשנת 1967, לאחר שעבודות הסלילה היו כבר בעיצומן. כביש קארקוראם, המכונה בסין אף בשם "כביש הידידות", נסלל על ידי ממשלות פקיסטן וסין והושלם בשנת 1986, בסיום 20 שנות עבודה. במהלך העבודות לסלילת הכביש איבדו את חייהם 810 פועלים פקיסטנים ו-82 פועלים סיניים. רוב האבדות במהלך העבודות אירעו כתוצאה ממפולות. נתיב כביש קארקוראם עוקב אחר אחד מנתיביה של דרך המשי העתיקה. כ-10,000 פועלים ומהנדסים סינים נטלו חלק בעבודות פריצת הדרך, לצד מספר לא ידוע של פועלים ומהנדסים פקיסטנים.