בשנת 1967 החלה ארצות הברית לבחון את האפשרות להחזיר את תושבי ביקיני למולדתם, ובדיקות שנערכו על ידי האמריקאים הראו כי ממדי הקרינה בביקיני מאפשרים זאת. ביוני 1968 הורה הנשיא לינדון ג'ונסון על השבת 540 הביקינים לאטול בהקדם האפשרי, ושנה לאחר מכן, באוגוסט 1969 נוסחה תוכנית בת שמונה שנים לניקוי האטול מפסולת גרעינית, נטיעת עצי קוקוס, הקמת בתי מגורים והעברת התושבים בחזרה לביקיני. בסוף שנת 1972 הסתיים שלב הנטיעה, אך הסתבר כי סרטני הקוקוס באיים מזוהמים בקרינה. עקב כך הודיעו הרשויות האמריקניות כי ידחו את החזרת התושבים לאטול, אך לא ימנעו זאת מבודדים המעוניינים לשוב אליו באופן עצמאי, ושלוש משפחות מורחבות ניצלו את האפשרות. ההגירה לאטול נמשכה בקצב איטי עד שנת 1975, במהלכה הודיעו האמריקאים, על סמך בדיקות נוספות, כי המגורים בביקיני מסוכנים, כי מימיהם של חלק מהבארות אינם ראויים לשתייה וכי בשר הסרטנים ופירות העצים מסוכנים לצריכה אנושית. בנוסף התגלו שרידי פלוטוניום 239 ו-240 בכמויות נמוכות בבדיקות שתן שנלקח ממאה התושבים. במאי 1977 גילו בדיקות נוספות שרידים של חומרים רדיואקטיביים נוספים, הן במי השתייה (סטרונציום-90) והן בבדיקות בתושבים (צזיום-137). השלטונות הורו לתושבים לצרוך אגוז קוקוס בודד ביום לכל היותר, והחלו להעביר מזון לאי. המעקב אחר המצב באי נמשך, ובאפריל 1978 החליטו האמריקאים לפנות את התושבים מביקיני בתוך שלושה חודשים לכל היותר. בספטמבר 1978 התושבים פונו.
תביעה שהוגשה לבית הדין לתביעות גרעיניות (Nuclear Claims Tribunal) בשנת 1994 הסתיימה בפסק דין שהורה על פיצוי הביקינים בסכום של 563,315,500 דולר. בית הדין הוקם בשנת 1988 מכוח הסכם ההתקשרות החופשי (Compact of Free Association) בין ארצות הברית לאיי מרשל, פלאו והמדינות הפדרליות של מיקרונזיה, ורק חלק מסכום הפיצוי הועבר על ידי ארצות הברית בהתאם לפסק הדין. עקב כך הגישו הביקינים תביעה לבית משפט אמריקאי (Bikinian vs. U.S.) בשנת 2006, בדרישה לפיצוי בסך של 724,560,902 דולר.
בשנת 1997 קבעה הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית של האומות המאוחדות כי ניתן לשהות בביקיני אך לא לגור בו, וכי הסכנה העיקרית הנשקפת למבקרים במקום היא באכילה ממושכת של פירות שגדלו בו. החל ב-1996 החלה מתפתחת באטול תיירות צוללים הנמשכים אל הלגונה העמוקה שבה אתרי צלילה איכותיים סביב הספינות הטבועות הרבות במקום. עם זאת המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008 הביא לסגירת הפעילות הרשמית של מועדון הצלילה המקומי, החל ב-2009.
בשנת 2010 הוכרז אתר הניסויים האטומיים באטול כאתר מורשת עולמית בשל כך שהוא ממחיש שלב משמעותי בהיסטוריה האנושית והוא משולב באירועים בעלי חשיבות אוניברסלית יוצאת מן הכלל. ועדת המורשת העולמית ציינה כי:
הפזורה הביקינית.
בעת פינוי האטול בשנת 1946 התגוררו בו 167 תושבים מתוך 196 ביקינים בסך הכול. המפונים וצאצאיהם מונים כיום כ-4,285 אנשים, והם מתגוררים ברחבי איי מרשל, בעיקר בבירה מג'ורו (Majuro, כ-1,750 איש) ובאיים קילי (Kili, כ-1,200 איש) ואג'יט (Ejit, כ-275 איש). כ-700 נפש מתגוררים בארצות הברית ובמדינות אחרות מחוץ לאיי מרשל.
שלושת הטנורים
שלושת הטנורים היה הרכב של שלושה זמרי טנור אופראיים, שהופיעו יחד בקונצרטים בשנות ה-90 ובתחילת העשור הראשון של המאה ה-21. ההרכב כלל את פלאסידו דומינגו, חוזה קררס ולוצ'אנו פבארוטי.
שיתוף הפעולה הראשון של השלישייה היה במופע במרחצאות קרקלה שברומא בערב שלפני גמר מונדיאל 1990 (שנערך באיטליה), ב-7 ביולי 1990, כאשר זובין מהטה מנצח על Orchestra del Maggio Musicale Fiorentino ו-Orchestra del Teatro dell'Opera di Roma. הרעיון לקונצרט זה היה של המפיק האיטלקי מריו דראדי, והמטרה שלו הייתה לגייס כספים למען קרן בבעלות קררס, וגם לערוך לקררס מעין קבלת פנים בחזרתו אל עולם האופרה, לאחר שהתגבר על מחלת סרטן הדם.
לאחר הופעה זו המשיכו השלושה להופיע יחד: לקראת גמר מונדיאל 1994 הופיעו בפני 1.3 מיליארד צופים בשידור חי מאצטדיון דודג'רס בלוס אנג'לס, עוד הופיעו ברחבת שאן דה מארס בפריז – תחת מגדל אייפל – במהלך מונדיאל 1998, וביוקוהמה במהלך מונדיאל 2002. הם הופיעו גם בערים ובמסגרות אחרות, ובדרך כלל באצטדיונים או ברחבות.
הקונצרטים של ההרכב היוו הצלחה מסחרית רבה, והם לוו בסדרה של אלבומים רבי-מכר, כגון "Carreras - Domingo - Pavarotti: the Three Tenors in Concert", שמחזיק בשיא גינס לאלבום הנמכר ביותר בתחום המוזיקה הקלאסית; "The Three Tenors In Concert 1994"; "The Three Tenors: Paris 1998"; "The Three Tenors Christmas"; ו-"The Best of the Three Tenors". בהופעות מ-1990 ומ-1994 המנצח על התזמורת היה זובין מהטה, ובהופעה מ-1998 המנצח היה ג'יימס לוויין.
סגנונם היה אופרה פופ. הרפרטואר של ההרכב כלל לא רק שירי אופרה, אלא גם שירים ממחזות ברודוויי ואף להיטי פופ. הם נהגו לפתוח את הופעותיהם עם האריָה "Nessun dorma" מן האופרה טורנדוט של פוצ'יני ועם השיר הנפוליטני "או סולה מיו".
תופעת "שלושת הטנורים" התקבלה בהתלהבות אצל חלק מחובבי האופרה, על הצגת התחום בפני הקהל הרחב, אך חלק אחר - השמרני יותר - בז לה ואמר כי מטרתו של ההרכב אינה "לשיר למיליוני המתקהלים", אלא "לשיר למיליוני הדולרים", שכן כל הופעה שלהם גרפה רווחים של מעל למיליון דולרים אמריקאיים עבור כל אחד מהשלושה, ועבור המנצח. מבקרים אחרים טענו כי ביצוע של ארְיות אופראיות באצטדיוני ספורט גדולים, כמו ומבלי, עם מערכות הגברה משוכללות, תורם מעט להבנה ולהערכה של האופרה.
בריאיון מ-1998 דומינגו הגיב לביקורות על ההרכב, ואמר: "אני מבין את התלונות של השמרנים, אבל לא ארצה לראות את אותם שמרנים בהופעה של שלושת הטנורים".
ב-6 בספטמבר 2007 נפטר פבארוטי, ובכך בעצם התפרקה השלישייה באופן סופי.
אדמונד בלייר לייטון
אדמונד בלייר לייטון (באנגלית: Edmund Blair Leighton; 21 בספטמבר 1853 - 1 בספטמבר 1922) היה צייר בריטי הקשור לאסכולה הפרה-רפאליטית ולסגנון הציור הרומנטי. ציוריו של לייטון עסקו בעיקר בימי הביניים והייתה לו חיבה לציור נשים ג'ינג'יות.
לייטון היה בנו של האמן צ'ארלס בלייר לייטון וחונך בבית הספר University College School לפני שהפך לסטודנט באקדמיה המלכותית לאמנויות. הוא התחתן עם קתרין נאש ב-1885 שילדה לו בן ובת. הוא הציג תערוכות מדי שנה באקדמיה המלכותית בין השנים 1878-1920.
האינקוויזיציה של גואה
האינקוויזיציה של גואה פעלה כמשרד חקירות האינקוויזיציה הפורטוגזית במדינת גואה בתת-היבשת ההודית והייתה אחראית גם על חלקים אחרים באימפריה הפורטוגזית באסיה. היא הוקמה ב-1560, דוכאה חלקית בין 1774 ל-1778, והופסקה כליל ב-1812.
הקמת האינקוויזיציה באה בעקבות בקשתו של פרנסיסקו חאווייר מז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל בעקבות ביקורו במדינה.
האינקוויזיציה הוקמה על מנת להעניש "אנוסים" – יהודים ומוסלמים שהמירו דתם לקתוליות, וצאצאיהם, שהיו חשודים כי הם ממשיכים לקיים את דת אבותיהם בסתר. בגואה האינקוויזיציה גם שמה לה למטרה להילחם במקומיים אשר המירו את דתם מהינדואיזם או מאסלאם והיה נראה כי הם חזרו לקיים את מצוות דתם הקודמת. האינקוויזיציה גם רדפה קתולים (לא מומרים) אשר ניסו להגן על המומרים, להפריע לפעולותיה ועוד. למרות שמטרתה המוצהרת הייתה לשמר את האמונה הקתולית ולחזקה, בפועל פעלה לפיקוח חברתי על התושבים ההודים, וכשיטה להחרמת רכושם של קורבנותיה ולהעשיר את אנשי האינקוויזיציה.
תחת האינקוויזיציה נרצחו מאות אם לא אלפי יהודים בגואה, רובם מקרב עדת השינגילי, שנקראו מאוחר יותר "קהילת יהדות קוצ'ין". בתי הכנסת הוחרבו או הוסבו לכנסיות, מצבות בתי העלמין נופצו, ואלפים נאנסו לנצרות.
עד המאה ה-20 עוד ניתן היה למצוא כתובות בעברית, אך אלה נעלמו עם הזמן מהתפוררות או נקברו תחת האדמה.
קישורים חיצוניים.
חברת קו צינור אילת בע&quot;מ
זוכי פרס נובל לכימיה
רשימת מקבלי פרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה
קלינגברג
פרס דיזנגוף
פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול הוא פרס שמעניקה עיריית תל אביב מדי שנה. כיום מוענק הפרס רק לשני אמנים מצטיינים בכל פעם, אך בעבר הוענק למספר אמנים. הפרס קרוי על שם ראש עיריית תל אביב הראשון, מאיר דיזנגוף.
הזוכים בפרס דיזנגוף:
נבחרת גיאנה בכדורגל
נבחרת גיאנה בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של גיאנה.
למרות מיקומה של המדינה בדרום אמריקה היא חלק מקונפדרציית הכדורגל הצפון-אמריקאית ביחד עם מדינות סורינאם וגיאנה הצרפתית שהן בעלות סטטוס זהה. עד עצמאותה של המדינה ב-1966 הייתה גיאנה תחת שלטון בריטי ולכן נקראה "נבחרת גיאנה הבריטית בכדורגל". הקבוצה בעיקר מופיעה בגביע הקריבי ולא העפילה מעולם לגביע העולם בכדורגל או לגביע הזהב בכדורגל.
הליכות עולם (עובדיה יוסף)
הליכות עולם הוא שמה של סדרת ספרים שכתב הרב עובדיה יוסף.
את הבסיס לספרים כתב בשנות ה-40, בהיותו רב צעיר, אך הם יצאו לאור עשרות שנים לאחר מכן, עם תוספות מאוחרות, מתשובות שכתב לאחר מכן, הספר הראשון בסדרה יצא לאור ב-1998, והשמיני והאחרון יצא לאור ב-תשס"ג (2003). הספרים בנויים במתכונת ספרו של רבי יוסף חיים, "בן איש חי", ובהם שוטח הרב עובדיה יוסף את השגותיו על פסקיו של רבי יוסף חיים.
הרקע לכתיבת הספר.