גורמים רשמיים ברשות השידור המונגאסקית גינו את הצבעת התחרות הגושית והגאופוליטית בין המדינות הנורדיות ומדינות ברית המועצות לשעבר וטענו כי לנסיכות מונקו אין סיכוי להעפיל לגמר התחרות משלב חצי-הגמר. בנוסף, הם טענו כי התחרות מתמקדת יותר בהופעה ובנראות מאשר בשירה עצמה. יתר על כן, למונקו אין רשות שידור ציבורית יותר ורשות השידור הציבורית היא כעת חלק מקבוצת TF1, השדרן הפרטי המוביל ביותר בצרפת אשר אפשרי לצפייה בכל מקום בצרפת, ותוכניות רשות השידור המונגאסקית כבר לא משודרות בנסיכות מונקו. קבוצת TF1 היא הקבוצה המתחרה הגדולה ביותר של רשות השידור הצרפתית ומאוד לא סביר כי רשות השידור המונגאסקית תשדר את התחרות. בין השנים 2004-2006, כאשר מונקו שבה לתחרות, נתוני הצפייה של התחרות ברשות השידור המונגאסקית היו נמוכים בהרבה מנתוני הצפייה בערוץ הצרפתי. באותן שנים, עיריית נסיכות מונקו היא זאת שבחרה בנציגות ומימנה את המשלחת לתחרות, בעוד שלרוב הדבר נמצא באחריות השדרן הציבורי במדינה.
בין השנים 2010-2021, מונקו הודיעה כי היא לא תשוב לתחרות.
מעין זה
להקת "מעֵין זה" הייתה להקת הזמר והבידור של הבריגדה היהודית.
הלהקה נוסדה לקראת סוף מלחמת העולם השנייה. קדמה לה "הלהקה הצבאית" שהוקמה ב-1942 על ידי צבי פרידלנד, פעלה כמעט שנה והיוותה את הבסיס ל"מעין זה".
הלהקה נקראה באנגלית The Palestinians והייתה נתונה תחת תחום הסמכות של ה-ENSA, התאחדות השירות הלאומי לבידור, שנועדה לספק בידור לכוחות הצבא הבריטיים במשך המלחמה. שם הלהקה, "מעין זה", היה משחק-מילים על צליל שמו של ארגון ENSA.
מקימה של הלהקה היה השחקן והבמאי אליהו גולדנברג, והיא הייתה מורכבת מחיילים ומחיילות שהתנדבו ליחידות הארצישראליות בצבא הבריטי, בעלי רקע אמנותי של שירה ומשחק. בין חבריה היו חנה מרון (מאירצ'ק), יוסי ידין (סוקניק), יעקב לוין צ'פיפו (היה מנחה ובדרן), צבי בן-יוסף (שהיה מנהלה המוזיקלי), יצחק יצחק, שלמה דרורי ומרדכי זעירא. בן יוסף, יצחק, זעירא, יעקב אורלנד ונתן אלתרמן כתבו ללהקה קטעי בידור ופזמונים. היא הופיעה בהצלחה מרובה לפני מתנדבי הבריגדה באירופה, היכן שהחיילים התאמנו ונלחמו (בין היתר באמסטרדם, נאפולי בריסל ופריז) ואף בבתי החולים הצבאיים בו שהו הפצועים היהודיים. בסך הכל העלתה הלהקה שלוש תוכניות: "מזמרת הארץ", "חומה ומגדל" ו"דרישת שלום מתל אביב".
קונצרט גדול נערך בעיר פיוג'י ליד רומא. על רומא נכתב גם השיר הידוע ביותר של הלהקה, "כל הדרכים מובילות לרומא", המספר על זוג חיילים ארץ-ישראלים מאוהב שמגיע לשער טיטוס לקראת סוף המלחמה, מתפעל מהמעמד ("על יד השער שאז בניית, זוג חיילים מארץ ישראל!") אך גם מתגעגע הביתה. שני שירים מוכרים נוספים מרפרטואר הלהקה היו "את חכי לי ואחזור" שהלחין וביצע שלמה דרורי ו"שלכת" ("עמוק העצב בעיניים") שבוצע בידי הזמרת לאה סיטין (אמה של נורית גלרון) וכן ביצעה שירים ארצישראליים מוכרים כמו "ליל גליל" ו"כלניות".
הלהקה הופיעה גם בפני ניצולי שואה שזה עתה שוחררו מהמחנות. הופעה מרגשת במיוחד הייתה להם במחנה הריכוז לשעבר ברגן-בלזן שבגרמניה בחג החנוכה של שנת 1945. הניצולים שרו בעברית, בירכו על הנרות ובכו מהתרגשות אל מול החיילים הארצישראלים. לדברי אחד מחברי הלהקה, רפאל בלגור, "מי שלא ראה תמונה זו - לא חזה בהתרגשות עצומה כל-כך בחייו".
היידר אילייב
Lamb of God
Lamb of God (בעברית: שה האלוהים) היא להקת גרוב מטאל אמריקאית שהוקמה בשנת 1994 בעיר ריצ'מונד שבוירג'יניה.
הלהקה הוקמה רשמית בשנת 1994 בשם Burn The Priest ("שרוף את הכומר"), ונחשבת לאחת הבולטות בגל החדש של הגרוב מטאל האמריקאי. בשנת 2007 הלהקה הייתה מועמדת לפרס גראמי בקטגוריית ביצוע המטאל הטוב ביותר, על השיר Redneck מתוך האלבום "Sacrament" ("סקרמנט"), שיצא בשנת 2006, אבל הזוכה הייתה להקת סלייר.
היסטוריה.
בשנת 1994 הקימו הגיטריסט מארק מורטון (Mark Morton), המתופף כריס אדלר (Chris Adler) והבסיסט ג'ון קאמפבל (John Campbell) להקה בשם "Burn the Priest". חברי הלהקה הכירו כבר מהקולג', ומורטון עזב את הלהקה אחרי שהחל ללמוד לתואר השני. לאחר מכן, אדלר וקאמפבל החליפו אותו באייב ספיר (Abe Spear). במשך חמש שנים, הלהקה התאמנה בביתו של אדלר בווירג'יניה.
בשנת 1995 הוציאה להקת "Burn the Priest" את הדמו הראשון שלה. אחרי שהלהקה הוציאה שלושה דמואים, הצטרף אליה גם רנדי בליית (Randall Blythe). בשנת 1997 חזר מורטון ללהקה. שנה לאחר מכן, הוציאה הלהקה את האלבום הראשון שלה, ששמו "Burn The Priest", דרך חברת ההקלטות "Today is the Day". מספר שבועות לאחר מכן, עזב ספיר את הלהקה והשאיר מקום פנוי לגיטריסט נוסף. אחיו של כריס אדלר, וילי (Willie), הצטרף והיה לגיטריסט השני בלהקה. שנה מאוחר יותר, נחתם חוזה עם חברת ההקלטות "Prosthetic Records". אחרי שהלהקה הוחרמה על ידי מועדונים שונים בטענה שללהקה יש "שם מרושע", הם שינו את שמה ל-"Lamb of God".
הלהקה הופיעה פעמיים בישראל: במאי 2010 במועדון האנגר 11 בת"א ובמאי 2012.
סחורה תמורת דם
סחורה תמורת דם הייתה עסקה להצלת יהדות הונגריה במהלך השואה, שנרקמה בין יואל ברנד וישראל קסטנר, נציגיה של ועדת העזרה וההצלה בבודפשט, ובין אדולף אייכמן וקורט בכר, נציגי האס אס. העסקה כללה את ההצעה להעברת יהודי הונגריה אל מחוץ לשטח הכיבוש הגרמני תמורת עשרת אלפים משאיות וסחורות. העסקה ברובה לא יצאה אל הפועל ו-434,351 מיהודי הונגריה נשלחו אל מותם באושוויץ. ועם זאת, "הניבו הדיונים תוצאות ניכרות". כאות ל'רצון טוב' מצד אייכמן במהלך המשא ומתן, נשלחו ביולי 1944 כ-21 אלף יהודים למחנה שטרסהוף. רובם היו לעובדי כפייה ושרדו.
ב-19 במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה, והאסון רבץ לפתחה של יהדות הונגריה. אנשי ועדת העזרה וההצלה יצרו מגע עם אדולף אייכמן, שהגיע להונגריה על מנת לארגן את השמדת יהודיה, ועם קורט בכר, ראש המחלקה הכלכלית של האס אס. במגעים אלו העלו אייכמן ואנשיו את ההצעה להעברת יהודי הונגריה אל מחוץ לשטח הכיבוש הגרמני תמורת עשרת אלפים משאיות וסחורות. אחד מחברי ועדת העזרה וההצלה, יואל ברנד, טס לאיסטנבול ומשם נסע ברכבת לחלב כדי להיפגש עם משה שרת (אז שרתוק) ולהעביר את ההצעה לבריטים. אולם הבריטים, בהוראת הלורד מוין, שר המושבות, שמו את ברנד במעצר בקהיר, וההצעה שהביא כלל לא עלתה לדיון.
שליחותו של יואל ברנד.
המשא ומתן בין ברנד לאייכמן.
ביום ראשון, 19 במרץ 1944, פלשה גרמניה להונגריה ללא התנגדות. קבוצת העבודה היהודית, שפעלה בסלובקיה והגיעה עם דיטר ויסליצני, קצין האס אס שהיה אחראי על שליחת היהודים לאושוויץ, לעסקה של עצירת המשלוחים תמורת שוחד, המליצה לוועדת העזרה וההצלה להגיע עם ויסליצני לעסקה דומה.
ברנד הוחבא אצל יוזף וינינגר, שליח האבווהר הגרמני, שקיבל כסף מברנד בתמורה למתן מידע על הפליטים היהודים. ברנד עצמו שילם בין 8,000 ל-20,000 דולר עבור מקום מסתור. על פי עדותו של ברנד במשפט אייכמן, וינינגר קישר בינו לבין אדולף אייכמן באפריל 1944. ברנד נלקח לבית מלון בו התקיימה הפגישה, בה נכח גם קורט בכר - קצין אס אס ונציגו של היינריך הימלר.
על פי העדות, אמר אייכמן לברנד: "אתה יודע מי אני?", והמשיך:
ברנד אמר לאייכמן שהוא אינו מוסמך לקבל החלטה זו, ושאל היכן ישיג לו תמורה, כשכל רכוש היהודים הוחרם על ידי הגרמנים. אייכמן הציע לנסוע לחו"ל ולדון ישירות מול בעלות הברית, והוסיף שהגרמנים צריכים בעיקר משאיות, "10,000 משאיות שוות למיליון יהודים בשבילי", ברנד הוסיף בעדותו כי אייכמן דרש גם אלף טון של קפה, תה וסבון. הרמן קרומיי, עוזרו של אייכמן, הציע להכניס לעסקה גם כלים מכניים, עורות וסחורות נוספות, אך העסקה נסגרה על 10,000 משאיות ומצרכים בסיסיים. קסטנר סיפר בעדות מאוחרת יותר שהמצרכים הבסיסיים היו 200 טון תה, 200 טון קפה, 2 מיליון אריזות סבון, 10,000 משאיות לשימוש הואפן אס אס וטונגסטן.
אייכמן הציע לברנד כמקדמה לשחרר 1,000 יהודים. הוא אמר לברנד: "תיקח אותם מהיכן שאתה רוצה, הונגריה, אושוויץ, סלובקיה - מהיכן שאתה רוצה ואיזה שאתה רוצה". ברנד נשאל איפה הוא מעוניין לבצע את ההסכם והוא בחר באיסטנבול. ברנד שאל מי נותן לו ביטחונות שהיהודים באמת ישוחררו. אייכמן ענה:
ברנד אמר בעדותו:
ברנד נפגש עם אייכמן שוב, הפגישה האחרונה ביניהם התקיימה ב-14 במאי 1944. אייכמן אמר לברנד שההגליה לאושוויץ מתחילה מ-12,000 יהודים ביום, אבל הם לא הורגים אף אחד כל עוד השיחות מתקיימות. אייכמן אף הציע לפוצץ את אושוויץ ולשחרר בהתחלה "עשר, עשרים, חמישים אלף יהודים", כל עוד יקבל מאיסטנבול הסכמה עקרונית להצעה שלו.
לאורך כל המגעים עם הפעילים הציונים בבודפשט, ההנהגה הגרמנית לא הראתה כוונה רצינית להרפות ממדיניות ההשמדה, ואף הייתה נחרצת עוד יותר בפעילות ליישומה המלא. ברנד יצא לדרך מלווה בהבטחתו של אייכמן שאין המגורשים נשלחים לאושוויץ ותוך התראה שעל היהודים להזדרז בתשובתם, אך בפועל עשרות אלפי יהודים נשלחים להשמדה לאושוויץ. גם במקומות אחרים באירופה נמשכה פעילות ההשמדה במלוא עוזה.
מעורבותו של הימלר בהצעה.
קורט בכר, קולונל אס אס בהונגריה, אמר כי ההצעה הגיעה ישירות מהימלר:
אייכמן עצמו העיד שההצעה הגיעה ישירות מהימלר והוא עצמו לא שמח לדון עם ברנד. כשברנד לא חזר מאיסטנבול, אייכמן כעס מאוד וכל הזמן איים להתחיל לגרש יהודים אם הוא לא שומע ממנו. אייכמן היה שליחו של הימלר בשיחות עם ברנד, תפקידו היה להרוג יהודים ולא לסחור בהם.