מדיניות היד הקשה שנקטו הבריטים החלישה את כוחם של לוחמי המאו-מאו וגרמה להתמרמרות בקרב בני הקיקויו, קבוצה אתנית בקניה. ללוחמי המאו-מאו היו בעיות קשות כגון נשק דל לעומת כוח האש של הבריטים, רמת אימון נמוכה למעט מפקדיהם ואי סיוע חיצוני בנשק, ציוד וכסף. הקמת "פרלמנט היער" בשלהי המאבק המזוין סימלה את מיסודה הפוליטי של הנהגת המאבק. בפני "פרלמנט היער" עמדו מכשולים רבים כמו ניתוק חברי הפרלמנט והלוחמים זה מזה. הניתוק היה נקודת תורפה חמורה, שבאה לידי ביטוי בפקודות סותרות ובמהלכים מנוגדים של מנהיגי המרד. בליל ה-26 במרץ 1953 ערכו קבוצות לוחמי מאו-מאו שתי פשיטות נועזות. כוח אחד השתלט על משטרת עיירת נייבשה, שחרר אסירים וחזק ליער עם שלל של נשק. כוח אחר ערך טבח בכפר בני הקיקויו שבראשו עמד צ'יף משתף פעולה עם הבריטים. למרות שהמאבק לא היה מאבקם של כל בני הקיקויו הבריטים הכריזו רשמית כי מרד המאו-מאו הוא מאבק של בני הקיקויו בבריטים וכי בריטניה רואה עצמה שרויה במצב מלחמה עמם ועם עוזריהם. הבריטים תגברו כוחות והחלו לערער את המערך הלוגיסטי של המרד ולבודד את הלוחמים ממקורות אספקתם. אלפי בני הקיקויו רוכזו במחנות מעצר והושמו תחת שמירה קפדנית כדי למנוע מגע ביניהם ללוחמים. במטרה להחריף את מצב בני הקיקויו נערכו מעצרים, הגבלות תנועה והפסקת פעילות מוסדות חינוך ומערכת הבריאות. הבריטים הענישו את מרבית בני הקיקויו ללא הבדל בין תומכי המאבק למתנגדיו. עד סוף 1954 צלחו הבריטים במאבקם בלוחמים ותומכיהם, ומצב הלוחמים ביערות החמיר. בני הקיקויו הכפריים נקלעו למלכודת קשה, מצד אחד הפחד אילץ אותם להיענות לדרישות הלוחמים ומצד שני השלטונות חשדו בכל בני הקיקויו בהשתייכות למאו-מאו, דבר אשר העמיד אותם בסכנה. גם בין הלוחמים החל החלו ניגודים, החריף ביותר שבהם היה בין המנהיגים חסרי ההשכלה לבעלי ההשכלה. בתחילת 1955 כוחות הביטחון ריכזו את עיקר פעילותם ביערות בחיפוש לוחמי מאו-מאו בכוחות גדולים. לאחר כמחצית שנה עברו לחיפוש בכוחות קנים שכללו לוחמי מאו-מאו שנשבו. במשך הזמן נהפך המאבק למרדף אחרי שרידי לוחמי המאו-מאו. באוקטובר 1956 לכדו הבריטים את מנהיג המרד דדן קימתי, לכידה שהיוותה מטרה חשובה לבריטים. במעצרו והוצאתו להורג ניתן היה לראות את קץ המרד. במחנות המעצר ניסו הבריטים "להחזיר למוטב" את העצורים בעזרת פקידי רווחה וסעד בריטים ומיסיונרים אירופיים ואפריקניים.
מלחמת המאו-מאו כמלחמת אזרחים.
בדיכוי מרד המאו-מאו קיבלו כוחות הביטחון סיוע ניכר מקצת בני הקיקויו. משתפי הפעולה ההלו אורגנו במסגרת צבאית למחצה שנקראה "המשמר האזרחי". לדעת הבריטים ולא מעט מבני הקיקויו, רבץ נטל פתרונה של בעיית המאו-מאו על בני הקיקויו באותה מידה שרבץ על השלטונות. לעומת תנועת המאו-מאו, ששאבה את כוחה מהשכבות הנחלשות והמקופחות, משתפי הפעולה (הלויאליסטים) נשענו בעיקר על השכבות האמידות יותר ועל האליטה המשכילה. בקרב המשכילים היו גם כאלה שהשתייכו בעבר לזרם הלאומי המתון, שמייצגו העיקרי בשנים אלה היה "האיחוד האפריקני של קניה". למרות שדגלו בהתקדמות לקראת שלטון עצמי, הם סלדו מדרכי המאבק של תנועת המאו-מאו. בקרב הלויאליסטים בלטה קבוצה של נוצרים מאמינים שלדעתם תנועת המאו-מאו הייתה מעשה ידיו של השטן והיו מוכנים למות בכדי שידו של ישו תהיה על העליונה. במרד המאו-מאו היה דו-שיח אלים בקרב בני הקיקויו בין האיכרים והמנושלים לבין האיכרות העשירה, הבורגנות, חבריי המיסיונים הנוצריים ובני הקיקויו שהשתלבו במערכות השלטון. לכן, במידה רבה מרד המאו-מאו היה גם מלחמת אזרחים ומלחמת מעמדות בקרב הקיקויו. בראייה היסטורית, ניתן לומר כי מרד המאו-מאו ציין נקודת מפגש בין המאבק החברתי והכלכלי לבין המאבק נגד השלטון הבריטי.
מדיניותו של קניאטה.
ג'ומו קניאטה היה מדינאי אפריקאי וראש הממשלה והנשיא הראשונים של קניה. מ-1952 ועד ל-1959 קניאטה היה עצור על ידי הבריטים בשל מעורבות לכאורה במרד המאו-מאו. לקראת סוף מעצרו, נפגשו עמו מתיישבים לבנים, פקידים קולוניאליים ואנשי דת אירופאים וניסו להעריך את אישיותו. חוות הדעת היו מפרגנות, דבר אשר לא היה אופייני שלבנים גזעניים יפרגנו לאדם שחור, וחלקם אף טענו שהוא מדינאי של ממש ומוטב לשחרר אותו. קניאטה הבין את חשיבות כלכלה חקלאית ותעשייתית מפותחת, קשרים עם העולם המערבי ודעת קהל אירופאית אוהדת ולכן ביקש מהמתיישבים הלבנים חירות ולא בכדי לגרשם אותם חזרה אל ארצם אלא בכדי לקבל את הזכות לעבוד בעבודות כרצונם ולהיות בעלי רכוש. בתחילת שנות ה-60 החלה המנהיגות האפריקנית לחשוב על דמותה של קניה כמדינה עצמאית. כמו כן, באותה תקופה רוב הכלכלה התבססה על יזמות ועל הון של האוכלוסייה הלבנה. בעייני המתיישבים, נהפך קניאטה מ"אבי המאו-מאו" למגן שלהם, בעוד שבעייני המאו-מאו הפך לבוגד. לאחר שחרורו התארגנו אחדים מאנשי המאו-מאו במסגרת פוליטית מחתרתית שנקראה "צבא החופש והאדמות של קניה". לפי דרכם, קניה תחסל כליל את המתיישבים הלבנים ותחלק את האדמות ללוחמים לשעבר. קניאטה תקף בחריפות את פעילות הארגון המחתרתי וזכה לאמון המתיישבים והשלטונות. בכך ניסה להרגיע גם את המתיישבים והבריטים וגם את שאר האפריקנים בקניה שהתנגדו אל התנועה המחודשת. קניאטה העדיף את תמיכת הבריטים ואת הישארותם של המתיישבים הלבנים על היענות לדרישות המאו-מאו אשר נחשבו בעיניו לאיכרים מתוסכלים ועניים שממוקמים בשולי הזירה הפוליטית. היענות לדרישות המאו-מאו הייתה עלולה לגרום לאובדן שליטה ואנרכיה.
התגבשות אסטרטגיה פוליטית בקניה לקראת קבלת עצמאות.
בראשית שנות ה-60 גיבשו קניאטה וההתאחדות הלאומית לקניה האפריקנית אסטרטגיה מתונה. הם שמו להם למטרה להוציא את הרדיקליזם כמו המאו-מאו מהמשחק הפוליטי. בפני המנהיגים עמדו שתי אפשרויות: לבסס את השלטון החדש על כוחה של המפלגה או לבסס אותו על המנהל הציבורי שהיה מרכז הכוח של השלטון הקולוניאלי. קניאטה בחר לבסס את השלטון החדש על מנגנוני השליטה והכפייה של השלטון הקולוניאלי.
השנים הראשונות לעצמאות.
ב-1 ביוני 1963 הונהג בקניה רשמית שלטון עצמאי ובדצמבר יצאה לעצמאות בחסות הכתר הבריטי והייתה לחברה בחבר העמים הבריטי. עם קבלת העצמאות לא השתנתה האסטרטגיה הפוליטית שנבחרה והנחת היסוד של קניאטה ואנשיו הייתה ששמירת המערכות הקיימות תבטיח יציבות פוליטית, כלכלית וחברתית של המדינה העצמאית. קניאטה בחר לבסס את שלטונו על מנהל הציבורי הקיים ולא ערך שינויים בה מלבד איוש רוב המשרות על ידי אפריקניים. למעשה, תחת שלטונו של קניאטה התפתחה ברית מעמדית בין הפוליטיקאים, הצמרת הביורוקרטית והאליטה הכלכלית. לימים, ככל שגברה מעורבותם של הפוליטיקאים בכלכלה, ועמה גברה השחיתות, היטשטשו הגבולות בין הפוליטיקאים לאליטה הכלכלית. אנשים המאו-מאו נותרו בשולי המערכות הפוליטיות, הכלכליות והחברתיות של קניה העצמאית ורבים חשו כי מאבקם היה לשווא ודבר לא השתנה מימי הדיכוי הקולוניאלי.
ראו גם.
מזרח אפריקה הבריטית
אורי לוין
אורי לוין הוא מנכ"ל קבוצת דיסקונט. כיהן בעבר בתפקידי ניהול בכירים בבנק ובבנק הפועלים.
ביוגרפיה.
לוין שירת כטייס בחיל האוויר. בעל תואר ראשון משולב בהצטיינות בהנדסת מחשבים ומדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב, ותואר שני במנהל עסקים עם התמחות במימון בהצטיינות בלונדון ביזנס סקול. בסיום לימודיו עבד בלונדון במשך 6 שנים כיועץ אסטרטגי במקינזי לונדון. לבקשת צבי זיו, מנכ"ל בנק הפועלים, שימש כעוזר האישי שלו. לאחר תפקיד זה, עבר לשמש כמנהל האסטרטגיה, השיווק והפיתוח העסקי בחטיבה העסקית של הפועלים. לאחר כשנתיים, עזב את הבנק ומונה למנכ"ל קבוצת ISP, שמרכזה בשווייץ, המתמחה בשירותים פיננסיים ללקוחות פרטיים ומוסדיים ברחבי העולם.
לוין העיד בפרשת הרצת המניות של נוחי דנקנר ואיתי שטרום.
לוין עזב את ISP בעקבות פניית מנכ"לית בנק דיסקונט לילך אשר טופילסקי שהכירה אותו מבנק הפועלים ומינתה אותו לסמנכ"ל בכיר ולראש החטיבה לתכנון, אסטרטגיה וכספים בבנק.
בתפקיד זה, ניהל את תהליך הגיבוש והיישום הקפדני של התוכנית האסטרטגית הרב שנתית של הבנק, את הליך התייעלות הבנק, וכן ריכז את קשרי המשקיעים והיה אחראי על החברות-הבנות (כאל, בנק מרכנתיל דיסקונט, דיסקונט ניו יורק ועוד).
לאחר כשנתיים, מונה למנכ"ל בנק דיסקונט בניו יורק, אשר בו יישם תוכנית אסטרטגית שהובילה לשיא ברווח הנקי.
באפריל 2019, לאחר פרישתו של מנכ"ל בנק הפועלים אריק פינטו, הוצע לו ניהול הבנק אך הוא סירב.
ביוני 2019 הודיעה מנכ"לית בנק דיסקונט לילך אשר טופילסקי על התפטרותה ומעברה לקרן פימי. ועדת איתור בראשות יו"ר הדירקטוריון שאול קוברינסקי, בחרה בלוין כמועמד לתפקיד המנכ"ל. הוא נכנס לתפקיד ב-1 בדצמבר 2019. מאז שמונה הוביל לוין את תוכנית פרישת העובדים הגדולה בתולדות דיסקונט, במסגרתה פרשו מאות עובדים מהקבוצה.
חיים אישיים.
לוין נשוי ליפעת ולו שני ילדים.
Desire (אלבום)
Desire הוא אלבום האולפן ה-17 של בוב דילן, שיצא ב-5 בינואר 1976 על ידי קולומביה רקורדס. מרבית האלבום נכתב בשיתוף עם ז'אק לוי.
זהו אחד מהאלבומים מרובי המשתתפים של דילן, בהשתתפות המוזיקאים שליוו אותו בסיבוב ההופעות שקיים בשנים 76–1975. רבים מהשירים כוללים קולות רקע של אמילו האריס ורוני בלקלי.
השירים באלבום נכתבו כסיפורים ארוכים. שניים מהשירים עוררו מחלוקת: "Joey" בן 11 הדקות, שנראה כמפאר את הפושע האלים "ג'ואי המשוגע" גאלו. "Hurricane", הרצועה הפותחת, מתארת את מקרה הרצח בו הואשם המתאגרף רובין קרטר, שהשיר טוען כי הופלל. קרטר שוחרר בשנת 1985, לאחר סדרת ערעורים.