לפי נתונים שונים, חלקם של העולים מברית המועצות לשעבר בהגירה מישראל גבוה, ומגיע לכ־50% מכלל היורדים. מספר העולים שירדו מישראל מוערך בכ־150,000 איש, ברובם צעירים המהגרים על רקע יוקר המחיה וקושי כלכלי להתבססות בישראל.
תגובת החברה הישראלית.
בתחילה יחסה של החברה הישראלית אל העלייה היה חיובי מאוד, וזכורה אף הסיסמה "מעולה לעולה, כוחנו עולה". יחס חיובי זה השתנה עם הזמן עקב חששם של חלקים מהחברה הישראלית מהעלייה ההמונית. שתי סיבות מרכזיות שהוזכרו בהקשר לעלייה זו הם החשש מהאחוז הגבוה של הלא-יהודים על פי ההלכה בקרב העולים (כ-240 אלף), וכן החשש שהעולים החדשים יתפסו את מקומות העבודה במקום אוכלוסיית הוותיקים מן השכבות החלשות.
סיבה נוספת ליחס השלילי, הקשור למאפיין כללי של חברת מהגרים, הוא היחס העוין של קבוצת הוותיקים לאוכלוסיית המהגרים. בהקשר זה נפוצו סטריאוטיפים שליליים אודות העולים החדשים. יחס עוין זה התחזק גם כתוצאה מכך שבניגוד לעליות קודמות, שמרו חלקים רבים מבני עלייה זו על תרבותם הייחודית ועל שפתם, מבלי לנסות למזג חלק מהתרבות והמנהגים בישראל בחייהם. כך שחלק מהביקורת שהופנתה אל בני עלייה זו, נגעה לאותו בידול תרבותי, שכלל סטריאוטיפים שליליים כלפי החברה הישראלית.
בשנת 1998 התרחש רצח החייל יאן שפשוביץ' שקיבל סקירה רחבה בתקשורת לאור נסיבות המיקרה.
עם זאת, עולים רבים הצליחו להתערות בחברה הישראלית בתחומים שונים, ולתרום לה רבות. קבוצה של עולים אף הקימה בשנת 1991 את תיאטרון גשר ביפו, במטרה להוות מעין גשר בין התרבות הישראלית והרוסית.
למרות הקשיים והמצוקות שנתקלו בפני העולים, עלייה זו נחשבת לעלייה מוצלחת במיוחד. שילובה בחברה הישראלית של העלייה מברית המועצות, העשיר את ההון האנושי של המדינה בעשרות אלפי אנשי רפואה והנדסה, מדענים, אנשי רוח ותרבות, וכן מומחים בעלי שם עולמי בתחומי דעת רבים נוספים.
דור 1.5.
עם התבגרות קהילת העולים של שנות התשעים מברית המועצות לשעבר, החלה תנועה חברתית של דור ההמשך, אשר עלו כילדים או נוער וגדלו בישראל. דור ההמשך מכונה דור 1.5. זהו מונח סוציולוגי אותו טבע הסציולוג האמריקאי רובן רומבאוט (Rubén G. Rumbaut), המתאר את התופעות החברתיות בקרב ילדים מהגרים עד גיל 16.
המחקר שנערך בשנת 2012 על ידי מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל העלה כי יש הבדל ניכר לטובת בני העולים, לדוגמה הם מעורבים פחות בהתנהגויות סיכון ויש להם זיקה חזקה יותר לישראל.
בני דור 1.5 לעלייה מברית המועצות לשעבר בישראל מובילים שיח על זהות, השתלבות העולים בחברה הישראלית, אפליה ויחסים בין-דוריים. בין הפעילים הבולטים: שלום בוגוסלובסקי, אלקס ריף, אריק אבר, ואדים בלומין, לנה רוסובסקי, קסניה סבטלובה וכן להקת המחאה אורגונייט.
בחודש אפריל 2022 שודרה בערוץ כאן 11 סדרה דוקומנטרית של שלושה פרקים בשם "דור אחד וחצי".
נווה ימין
נווה ימין (נְוֵה יָמִין) הוא מושב במחוז המרכז, בנפת פתח תקווה, אזור דרום השרון, ממזרח לכפר סבא.
מקור שמו באתר נבי ימין המצוי בשולי המושב בסמוך לאזור התעשייה המזרחי של העיר כפר סבא, ויש הרואים בו את מקום קבורתו של בנימין, צעיר בניו של יעקב. נווה ימין הוקם באוגוסט 1949 ומשתייך לתנועת המושבים. המושב נוסד על ידי עולים מיוון, לוב, עיראק, פרס וצפון אפריקה.
המושב משתרע על פני כ-3,300 דונם. ענפי המשק העיקריים במושב היו גידולי שדה, פרדס, אבוקדו, ירקות, לול, אווזים ודיר. בשל המשבר בחקלאות, התפתחו ביישוב עיסוקים נוספים וכיום מעטים העוסקים בחקלאות במושב, כאשר הפרדסים ומטעי האבוקדו המשותפים נעקרו, ולולי האווזים נסגרו לאחר החוק שאסר על פיטום אווזים בישראל.
היסטוריה.
נווה ימין היה היישוב החדש הראשון שהוקם באזור לאחר מלחמת העצמאות, בין רמת הכובש בצפון לראש העין בדרום.
בעת הקמתו, בשנת 1949, שוכנו המתיישבים בבתי כפר סבא הערבית, עד הקמת בתי המושב. באמצע שנת 1950 עברו רוב התושבים לבתים שהוקמו במושב נווה ימין, אך בכפר סבא הערבית נותרו 19 משפחות, מעולי עיראק ואיראן, שנדחו מהצטרפות למושב בטענה של אי התאמה חברתית. בני משפחות אלו טענו שסיבת הרחקתן מהמושב הייתה אי הסכמתם להצטרף למפא"י והם פתחו בתחילת מאי 1950 בשביתת רעב. לעומת זאת, בדבר טענו שאין לעניין כל קשר לפוליטיקה ושמדובר בסכסוך עדתי. לאחר מספר ימים הסכימו המוסדות להקים ועדה שתבחן את החלטת ההרחקה מחדש. הוועדה קבעה שחמש משפחות תוכלנה להישאר במושב, רוב המשפחות האחרות קיבלו מרצונן שיכון אחר, ולגבי מספר משפחות קבעה הוועדה שהן לא תוכלנה להישאר במושב מטעמים מוצדקים.
בעת הקמתו השתייך מושב נווה ימין למועצה האזורית השרון התיכון שהוקמה גם היא בשנת 1950. בשנותיו הראשונות, סבל המושב מקשיים רבים מבחינה כלכלית, חברתית וביטחונית.
מהבחינה הביטחונית, מיקומו וקרבתו לערי המשולש, הביאו לכך שהתושבים שמעו לעיתים קרובות הדי פיצוצים שהשפיעו על איכות חייהם. התקשורת בין התושבים עצמם הייתה משובשת, מכיוון שרובם לא ידעו עברית וניסו לתקשר אחד עם השני בשפות שונות. כמו כן, המרחק היחסי מיישובים שכנים, חוסר בידע חקלאי, תנאי אקלים קשים ואדמה בלתי נוחה לעיבוד הקשו גם הם על החיים במקום, אך למרות הקשיים הכלכליים והאחרים, נאחזו מייסדי המושב בקרקע ופעלו להמשך התפתחות היישוב.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החל פרויקט הרחבת היישוב והמושב קלט כמאה משפחות צעירות, שחיפשו מגורים צמודי קרקע בסמוך לכפר סבא, אשר שינו את הדמוגרפיה של הישוב: היישוב עבר הצערה ניכרת, ותחומי העיסוק של התושבים השתנו כך שמספר העוסקים בחקלאות במושב התמעט מאוד, ושכירים ובעלי מקצועות חופשיים מהווים את רובו. הקמת מרכז ג'י במזרח כפר סבא על גבולו המערבי של נווה ימין, והרחבת אזור התעשייה עתיר ידע כפר סבא המיועד לכלול מספר קומפלקסים קולנועים על גבולו הדרומי של המושב, קרבו את המושב משמעותית אל החוויה העירונית תוך שהוא שומר על אופי כפרי וקהילתי.
עם בני נווה ימין נמנים: מוטי דלג'ו (לשעבר ראש המועצה אזורית דרום השרון), אושרת גני גונן (ראש המועצה האזורית דרום השרון) תא"ל הרצל גדז', תא"ל סוזי יוגב (קצינת ח"ן ראשית), ונדב גדג'.
אלברט פיש
הווארד המליטון "אלברט" פיש (19 במאי 1870 – 16 בינואר 1936) היה רוצח סדרתי וקניבל אמריקאי. הוא היה ידוע גם כ"מטורף הסהר", "האיש האפור", וכ-"הערפד מברוקלין".
בתקופת פעילותו הפושעת (כנראה לא ברצף סביב השנים 1910–1934) הוא רצח לפחות 15 ילדים, והטריד מינית ועינה ילדים רבים נוספים.
לעיתים סירס בלי הרדמה את קורבנותיו הזכרים לפני שרצח אותם.
ביוגרפיה.
הוא נולד בשם המילטון פיש בעיר וושינגטון, למשפחה בעלת היסטוריה של מחלות נפש. פיש גדל בבית יתומים, שם עבר התעללות קשה. בשנת 1898 הוא נישא לאישה צעירה ממנו בתשע שנים איתה הוליד חמישה ילדים, אך היא עזבה אותו לטובת גבר אחר.
פיש נדד ברחבי ארצות הברית ותקף מינית ועינה קטינים בכל מדינה שביקר בה. רוב קורבנותיו היו זכרים ממשפחות עניות ושחורות, שהיעלמותם, כך סבר, לא תטריד את גורמי החוק בשל הגזענות שהייתה שכיחה באותם ימים בארצות הברית.
כפי שדווח, פיש נהג להטיל מומים בעצמו, לנעוץ סיכות ומסמרים בגופו, בעיקר באזור איבר מינו, ולמלא את פי הטבעת שלו בכדורי כותנה ספוגים בנוזל דליק ולהצית אותם. כמו כן, אכל לא רק את בשר קרבנותיו, אלא גם את השתן, את הדם ואת צואה שלהם. הוא ייחס את מוזרותו, את אכזריותו, ואת ההיסטוריה הרצחנית שלו, לילדותו הקשה.
בסופו של דבר, נתפס פיש. זאת משום שלאחר שהרציחות וההתעללות הפכו אצלו להרגל, הוא החל להשתעמם והחל לפזר רמזים על אודות זהותו בשביל ליצור ריגוש מהמרדף המשטרתי אחריו, ומן הסיכון הכרוך באפשרות שהוא עלול להיתפס ולהיות מוצא להורג. פיש גם החל לשלוח מכתבים למשפחות הנרצחים.
לאחר שנתפס, פיש נשפט והוצא להורג בכיסא החשמלי בכלא סינג סינג. הוצאתו להורג הייתה מסובכת מבחינה טכנית, משום שפיש גרם לעצמו לנכות שלא אפשרה לו לשבת. כפי שהובהר בצילום רנטגן, נהג להחדיר מחטים לשרירי עכוזו.
יעקב אפשטיין (פסל בריטי)
יעקב אפשטיין (באנגלית: Jacob Epstein; 10 בנובמבר 1880 – 19 באוגוסט 1959) היה פסל יהודי בריטי יליד ארצות הברית.
קורות חייו.
אפשטיין נולד בניו יורק להורים יהודים מהגרים מפולין ומרוסיה. למד פיסול בניו יורק ואחרי כן בפריז. בשנת 1905 הגיע ללונדון, השתקע ויצר את רוב עבודותיו. המאפיין את יצירותיו הוא, מה שמבקריו קראו, הדואליות בביצוע: מחד - עבודות בברונזה - כולל מאות פורטרטים - שהן בעלות אופי נטורליסטי (עם לא מעט השפעה מאוגוסט רודן), ומאידך - דמויות בעלות שמות סמליים שגולפו בגילוף ישיר מאבן (והוא היה הראשון באנגליה שעשה זאת).
אלמנט נוסף בעבודתו שהשפיע על שדה האמנות באנגליה היה - החדרת השפעות לא-אירופאיות לפיסול, כגון האמנות המצרית והמסופוטמית, אלמנט שבזמנו עורר ביקורת רבה באנגליה, אך במשך הזמן התקבל כנתון רצוי, ועורר חיפושי השראה גם באמנויות לא-אירופיות אחרות. השיא, כנראה, היה בהשפעת האמנות המקסיקנית על הפסל הנרי מור.
עבודות אפשטיין הנושאות שמות סמליים, ובשני המדיומים בם עבד, מביעות את התייחסותו הפילוסופית לחיים, תוך גיוס מוטיבים דתיים הן מהיהדות (תנ"ך) והן מהברית החדשה. פסליו הגדולים, כגון "בראשית", "יום ולילה", "לזרוס", עוררו ביקורת חריפה, אך דיוקניו העשויים ארד הוכיחו את כישרונו הגדול, שאין חולקים עליו, בשטח זה.