אולם גומי בצורתו הגולמית לא נוח למחיקה מפני שהוא מתכלה ומתקלקל עם הזמן. בשנת 1839 הממציא צ'ארלס גודייר גילה את תהליך הגיפור, שהופך את הגומי לחומר עמיד. מחקי גומי נהיו נפוצים יותר ויותר עם גילוי התהליך.
בשנת 1858, היימן ליפמן מארצות הברית רשם פטנט על חיבור מחק לקצה עיפרון. לאחר מכן בוטל הפטנט בנימוק שהוא פשוט חיבור של שני מוצרים קיימים ולא המצאת מוצר חדש.
מוחק
SSRI (ראשי תיבות באנגלית: Selective Serotonin Reuptake Inhibitor; בעברית: מעכבי קליטה חוזרת בררניים של סרוטונין) הוא שם כולל לקבוצה של תרופות נוגדות דיכאון, המבוססות על עיכוב קליטה חוזרת של סרוטונין. המדובר בדור חדש של תרופות נוגדות דיכאון, אשר מגוון רב של תרופות מתבססות עליו. הידועות מבין תרופות אלו הן פלואוקסטין (Fluoxetine), הידועה בעיקר בשמה המסחרי פּרוֹזַק, ואסציטלופרם (Escitalopram), הידועה בעיקר בשמה המסחרי ציפּרָלֵקס. משפחת תרופות זו היא חלק מקבוצה גדולה יותר של חומרים המכונים "SRI", הכוללת גם את הטריציקליים.
דרך הפעולה של תרופות מסוג SSRI.
המוח בנוי מתאי עצב. תאים אלה מעבירים ביניהם מידע על ידי שחרור חומרים כימיים הנקראים "מוליכים עצביים". לשם העברת המידע בין תאי העצב, מעביר התא השולח מוליך עצבי לתא המקבל דרך סינפסה, שהיא מרווח זעיר בין תא עצב אחד למשנהו. רק חלק קטן מהמוליך העצבי ששלח תא העצב הקדם-סינפטי נקלט בתא העצב הבתר-סינפטי. בתהליך הנקרא קליטה חוזרת, רוב המולקולות של המוליך העצבי נקלטות חזרה בתא העצב השולח ולא משפיע על התא המקבל. תרופות SSRI מעכבות את הקליטה החוזרת של המוליך העצבי סרוטונין וכך גורמות להעלאת ריכוז הסרוטונין בסינפסות ולהגברת השפעתו במסלולים העצביים במוח.
הסרוטונין שייך לקבוצת מוליכים עצביים מונואמינים ואחראי על מגוון רחב של תפקודים, בין השאר משפיע על תחושות הקשורות למצב הרוח, תיאבון, הנאה מינית וויסות הטמפרטורה בגוף. הסרוטונין במוח מצליח לעבור את מחסום הדם-מוח באמצעות נשא ביולוגי ייחודי, וזו הסיבה לכך שלא ניתן להשתמש בסרוטונין עצמו כתרופה, משום שלא יוכל לעבור את מחסום הדם-מוח.
תחילת השפעת התרופות מסוג זה אורכת זמן. כאשר מדובר בתרופות המוקדמות יותר בקבוצה זו, כמו פרוזק, לוקח כשלושה שבועות עד להשפעה מורגשת, מאחר שנדרש זמן להצטברות הסרוטונין וליצירת קולטנים נוספים בהשפעתו.
עם זאת, קיימות תרופות חדשות כמו ציפרלקס, בהן השפעת התרופה ניכרת לעיתים כבר לאחר שבוע טיפול. בנוסף לכך, כאשר מדובר בהקלה על תסמיני חרדה, ההשפעה לרוב מהירה יותר, וכבר לאחר מספר ימים ניתן לרוב לחוש בשיפור. ישנן מספר תאוריות מדוע העלאת רמת הסרוטונין במוח גורמת להפחתת תחושות דיכאון אולם אין קונצנזוס או אימות מספיקים לאף אחת מהן.
מחקרים.
עצם ההנחה שבבסיס תרופות ה-SSRI, לפיה מניפולציה על הסרוטונין בגוף מסייעת להתמודדות עם דיכאון, היא הנחה שנכון לשנת 2018 אינה מגובה בראיות חד משמעיות שתומכות בה, ותרופות אלו נמצאו יעילות פחות מנוגדי דיכאון הטריציקליים אותם החליפה. למרות זאת, תרופות ה-SSRI מקובלות על ידי פסיכיאטרים, ונחשבים באופן כללי ליעילות, אם כי מידת יעילותן ואופן פעולתן נתונה במחלוקת.
משפחת SSRI נכנסה לשימוש ב-1987. פלואוקסטין (הידועה בעיקר בשם המסחרי "פרוזק") הייתה התרופה הראשונה שקיבלה את האישור של FDA (מינהל המזון והתרופות בארצות הברית). פלואוקסטין נחשבת כתרופה ישנה יחסית, ואת מקומה תופסות תרופות אחרות בעלות פעולה דומה, אך עם פחות תופעות לוואי, כגון: ציטאלופרם ("ציפרמיל", "רסיטל"), סרטרלין ("לוסטראל") ועוד. במחקר משנת 2009 נמצא כי התרופות שהציעו את השילוב המוצלח ביותר של יעילות ומיעוט תופעות לוואי הן אסציטאלופראם (ציפרלקס), וסרטרלין (לוסטראל).
מחקרים שונים שבחנו את יעילות תרופות ה-SSRI בהשוואה לפלצבו, מצאו שהתרופות נמצאו יעילות בממוצע יותר מאשר פלצבו, אם כי נרשמה השפעה רבה גם לפלצבו עצמו, וההבדלים שנמצאו לעומת פלצבו לא גדולים בהרבה, ונתקלים בגישות מגוונות במחקר בהתחשב בתופעות הלוואי האפשריות של התרופות. במטא מחקר שהתפרסם ביולי 2022 בכתב העת molecular psychiatry , בדקו חוקרים מ- UCL בלונדון ומשירות הבריאות הלאומי הבריטי (NHS) תוצאות של מחקרים שונים שנעשו, כדי לבדוק את התאוריה לפיה חוסר איזון כימי עומד בבסיס הדיכאון, ולכן העלאת רמת הסרטונין במוח מסייעת להפחתת הדיכאון. מסקנת החוקרים הייתה שאין ביסוס אמפירי לטענה זו, ולא התגלו הבדלים בין אנשים הסובלים מדיכאון ובין אנשים בריאים במגוון של מדדים הקשורים לסרטונין .
מחקרים ראשוניים טוענים שטיפול בהפרעת BDD או Body dysmorphic disorder - תפיסת גוף שלילית, בתרופות נוגדות דיכאון ממשפחת SSRI, משיג תוצאות טובות, כאשר פלואוקסטין - Fluoxetine (ובשמה המסחרי "פרוזק") נחשבת ליעילה יותר משאר SSRIs, אולם נושא זה טרם נחקר עד תומו.
תרופות ממשפחת SSRIs נחשבות לתרופות בטוחות יחסית ואינן ממכרות. בניסויים שנעשו, בהם בעלי חיים הורגלו לחומר וניתנה להם גישה חופשית אליו, לא נראתה הלהיטות להשגת החומר המאפיינת התמכרות. למרות זאת, הפסקה פתאומית אינה מומלצת ומקובל להפסיק את השימוש בצורה הדרגתית. התרופה אינה מומלצת לילדים מתחת לגיל 12. חלק מהתרופות ממשפחה זו נחשבות בטוחות לשימוש במהלך ההיריון ותקופת ההנקה, אולם ככלל שימוש במהלך תקופת ההיריון אינו מומלץ, וזאת מאחר שהתרופה עוברת לעובר דרך מחזור הדם של האם. אחרי הלידה עלול התינוק לסבול מתופעות הלוואי של גמילה חדה מהתרופה. במקרה שבו אין אפשרות להפסיק את הטיפול במהלך ההיריון, יעביר הרופא את המטופלת באופן הדרגתי לאחת התרופות הבטוחות יותר, אם יש צורך בכך.
במחקר משנת 2011 נטען כי שימוש במשככי כאבים מסוג NSAIDs (אדוויל, נורופן, אדקס, איבופרופן, אספירין) עשוי להפחית את הפעילות האנטי-דיכאונית של תרופות ממשפחת ה-SSRI.
תופעות לוואי.
אחוזי ההצלחה ב-SSRIs אינם גבוהים מתרופות ממשפחת הטריציקליים, שהיו התרופות המקובלות לטיפול בדיכאון לפני SSRIs, אולם תופעות הלוואי ב-SSRIs מתונות יחסית ועוברות בדרך כלל לאחר זמן מה כשהגוף מתרגל. בנוסף, הסיכון ממנת יתר בחלק מהתרופות הוא נמוך מאוד, בייחוד בתרופות החדשות יותר (דווקא פלואוקסטין נחשבת פחות בטוחה מההיבט הזה). לכל אחת מהתרופות השונות ממשפחת ה-SSRI ייתכנו תופעות לוואי מעט שונות ויש לתת על כך את הדעת בבחירת התרופה המתאימה לחולה באופן אישי. תופעות הלוואי הנפוצות הן הפרעות שינה (נדודי שינה, סיוטי לילה), הפרעות במערכת העיכול המתבטאות בדרך כלל בהרגשת בחילה, והפרעות בתפקוד המיני - הפחתת החשק המיני וקושי להגיע לאורגזמה (למטופלים הסובלים מהפרעות בתפקוד המיני נהוג להוסיף בופרופיון - Wellbutrin, ואף להחליף כליל את התרופות נוגדות הדיכאון ולעבור לתרופה זו).
שימוש ב-SSRI יחד עם אלכוהול עלול להעצים את תופעות הלוואי, ובנוסף לגרום להתנגשות בין האלכוהול לבין החומר הפעיל בכדור, על כן דבר זה מסוכן ועלול לשבש את תהליכי הכדור על הסרוטונין במוח ואף לפגוע עוד יותר בכבד.
לכן ישנו איסור לשתות אלכוהול בתקופת השימוש בתרופה.
תופעות לוואי אפשריות:
משפחות תרופות נוגדות דיכאון נוספות.
אוגמנטציה.
ישנם מקרים בהם מוסיפים אוגמנטציה או חיזוקים שונים בנוסף לנוגד הדיכאון העיקרי. מספר דוגמאות:
ג'ון ג'יי
ג'ון ג'יי (באנגלית: John Jay;23 בדצמבר 1745 – 17 במאי 1829) היה פוליטיקאי, מהפכן, דיפלומט ומשפטן אמריקאי. נחשב לאחד מבין שבעת ה"אבות המייסדים" החשובים ביותר.
נודע בעיקר עקב שליחותו בצרפת במשותף עם בנג'מין פרנקלין ועם ג'ון אדמס ועקב חלקו בכתיבת מסמכי "הפדרליסט". נחשב לאחד מראשי המוחות מאחורי מרד המושבות כנגד האימפריה הבריטית בסוף המאה ה-18. כמו כן, ג'יי כיהן כנשיא הראשון של בית המשפט העליון של ארצות הברית בין השנים 1789–1794, כמושל ניו יורק בין השנים 1795–1801 וכמזכיר לענייני חוץ (לימים מזכיר המדינה).
ביוגרפיה.
ילדותו ונעוריו.
ג'יי נולד בשנת 1745 למשפחת סוחרים עשירים בעיר ניו יורק. את ילדותו העביר בעיר ריי שבמדינת ניו יורק. הוא למד אצל מורים פרטיים, עד שבהיותו בן 15 עבר ללמוד ב. לאחר שקיבל הסמכת עורך דין הוא החל לעבוד יחד עם רוברט ליווינגסטון. לאחר מכן הקים משרד עורכי דין משלו.
פעולתו הפוליטית החלה עם מינויו למזכיר "ועדת ההידברות" של ניו יורק. (ועדות ההידברות היו מעין "ממשלות צללים" שהוקמו בארצות הברית ערב מלחמת העצמאות). עמדותיו של ג'יי בתקופה זו לגבי שלטון הבריטים היו מורכבות. הוא הביע חשש מפני אנרכיה שעלולה לפרוץ בעקבות מלחמה עם הבריטים (מה שכונה "שלטון האספסוף"), ותמך בניסיונות הפיוס שנעשו עם הפרלמנט של בריטניה. לעומת זאת הוא הביע מחאה על המיסים הכבדים שהבריטים הטילו על המתיישבים, ותמך במאבק נגדם. אירועים שונים, בהם שרפת העיר נורפוק על ידי חיילים בריטים, הובילו לשינוי עמדתו של ג'יי, ותמיכתו בהכרזת עצמאות.
המהפכה האמריקאית.
בתחילת המהפכה טיפס ג'יי ב"סולם הדרגות" הפוליטי. הוא התמנה קודם לנשיא הקונגרס הפרובינציאלי של ניו יורק, אחר כך לשופט העליון של מדינת ניו יורק, ובשנת 1778 נבחר לנשיא הקונגרס הקונטיננטלי. במהלך כהונתו הוא היה היושב ראש בישיבות של הקונגרס הקונטיננטלי, אך לא החזיק כוח ממשי מעבר לשאר חברי הקונגרס.