חוקרי התנהגות הבחינו בתופעת הביסקסואליות למן אמצע המאה ה-19. תחילה, החשיבו התאוריות את הביסקסואליות למחלת נפש מבחינה רפואית ופסיכולוגית. תאוריות אחרות ראו בתופעה שלב אבולוציוני להבנת ההומוסקסואליות. תאוריות אלו מאמינות כי בני האדם התפתחו משלב דו מיני פרימיטיבי, והתפתחו עד להבדלי מגדר פיזיים המלווים בהתפתחויות פסיכולוגיות.
חלק מהמומחים, וביניהם זיגמונד פרויד, הגיעו למסקנה כי בני האדם הם ביסקסואלים באופן טבעי. ולכן ניתן לחזור אחורה לשלב התפתחותי דו-מיני (ביסקסואלי) פרימיטיבי. הביסקסואליות התפתחה לאחר שלא נמצא דפוס אחיד אצל הטרוסקסואלים והומוסקסואלים מבחינת משיכה מינית, התנהגות חיצונית ומערכות יחסים שקיימו, עם זאת התפתחות הביסקסואלים תלויה מאוד בהקשר החברתי והפוליטי של התקופה והחברה בה הם חיים.
בעבר לא תויגו ביסקסואלים באותן סטיגמות כמו ההומואים ואף נחשבו לנורמה מקובלת. ביוון העתיקה הזהות הביסקסואלית נחשבה לנורמטיבית בקרב נערים וגברים בתנאי שהם התחתנו עם אישה והולידו ילדים. מאז שנות ה-70 החלה התפתחות בהתייחסות לתופעת הביסקסואליות, כאשר ידוענים כמו דייוויד בואי, דייב נבארו, אן הייש והזמר מיקה אימצו וקידמו את הזהות והובילו לפתיחות וקבלה גדולה יותר שלה. בשנות ה-90 זכתה הביסקסואליות לכתבת שער בשבועון "ניוזוויק" וסדרות טלוויזיה כמו "סקס והעיר הגדולה" כללו ייצוגים של ביסקסואלים.
במהלך השנים נוצרו סטריאוטיפים שגרמו לגברים ונשים ביסקסואלים להרגיש בשולי הקהילות ההטרוסקסואליות וההומוסקסואליות. למשל, עולות לעיתים קרובות טענות המציגות את הביסקסואליות כשלב מעבר לזהות של הומוסקסואל ואת אנשים ביסקסואליים כמתכחשים לזהותם האמיתית ומדחיקים אותה. הבעייתיות העיקרית שנותרה עם הזהות הביסקסואלית, קשורה לאי יכולתו של הביסקסואל להתמזג בקבוצה מסוימת מכיוון שבכל קבוצה הוא יהיה חריג. האדם הופך באותה קבוצה ל"בלתי נראה" ואף חש לחץ חברתי ונפשי למתג עצמו במקום המתאים.
מאפייני הביסקסואליות.
הביסקסואלים נוטים להדגיש את ההבדל בין מין למגדר. מגדר הוא כקטגוריה חברתית או פסיכולוגית ומחולק לקטגוריות של גבר ואישה. למשל, העובדה שאישה לובשת חצאית בתרבות המערבית בזמן שגבר בדרך כלל לא, מהווה הבדל מגדרי בין גברים לנשים. המין לעומת זאת מאופיין על פי ההבדלים הביולוגיים בין זכר לנקבה. ביסקסואלים בהקשר זה יכולים להימשך למאפיינים המגדריים של גבריות בשני המינים אך לאו דווקא לגוף הגברי.
הביסקסואליות נתפסת פעמים רבות כסוג של בגידה או פוליאמורי (ריבוי אהבות), עקב התפיסה המוטעית והשכיחה כי ביסקסואלים נמצאים תמיד במערכת יחסים מקבילה עם שני המינים. אולם, כמו בכל נטייה מינית גם ביסקסואלים יכולים לחיות חיי מין שונים ומגוונים כמו מונוגמיה, מספר מונוגמיות, פוליאמורי או יחסי מין מזדמנים עם בן זוג אחד או יותר.
דמות קריטית בשיח על מיניות ביסקסואית הוא אלפרד קינסי, סקסולוג וחוקר מיניות, שטען עוד בשנות ה-40 כי ההפרדה בין הטרוסקסואליות להומוסקסואליות אינה דיכוטומית, אלא בעלת שלבי ביניים. קינסי יצר סקאלת ערכים בין 0 ל-6 להגדרת המיניות, כאשר 0 הוא הטרוסקסואל "מוחלט", ו-6 הוא הומוסקסואל "מוחלט", ובניהם ערכי ביניים.
הסוציולוגים קולין ויליאמס ומרטין ויינברג פיצלו את הדיכוטומיה של הטרוסקסואל והומוסקסואל לשני סוגים: הומוסקסואל לא בלעדי (“nonexclusive homosexuals”) והומוסקסואל בלעדי (”exclusive homosexual”), הם גילו שכשליש מהגברים וכשישית מהנשים שנחקרו מגדירים את עצמם יותר כהטרוסקסואלים. הגברים נהנים יותר מקיום יחסי מין עם נשים וסביר להניח שיתחתנו. גברים אלו חשו בושה, חרדה ואשמה לגבי הזהות ההומוסקסואלית. גילוי נוסף נגע בזהות המינית שיכולה להשתנות במהלך הזמן ואשר תלויה בפתיחות ובהתנסות המינית של כל אדם. לפי המחקר גברים ביסקסואלים נוטים להתנסות ביחסי מין עם גברים אחרים באמצע שנות העשרה שלהם, כך גם הנשים מתנסות ביחסי מין עם נשים אחרות באמצע וסוף שנות העשרה של חייהן. הומואים ולסביות מתנסים כשנתיים-שלוש מוקדם יותר.
כמו כל זהות מינית גם לביסקסואלים יש דגלים וסמלים המייצגים את ייחודם. דגל הביסקסואליות מתאפיין בפסים ורודים המסמלים את הקהילה ההומוסקסואלית, פסים כחולים המסמלים את הקהילה ההטרוסקסואלית ופסים סגולים שמסמלים את השילוב בין הצבעים ורוד וכחול כמו השילוב בין המינים והג'נדרים. סמל אחר הוא סמל המשולש המשולב, בו יש שימוש בשני משולשים הפוכים בצבעי ורוד וכחול שמשולבים יחד ויוצרים משולש חדש וסגול. לרבים מהקהילה יש בעיה עם סמל המשולש בוורוד בגלל שיוכו ההיסטורי כסמל להומוסקסואלים במשטר הנאצי ולכן נוצר סמל הירח המשולב בצבעי הכחול ורוד וסגול.
התנגדות לביסקסואליות.
ישנם קולות שמתנגדים לביסקסואליות מסיבות דתיות ולוקחים מקורות מהתנ"ך. ישנם שמתנגדים מסיבות שמרניות כי הם תופסים ביסקסואליות משיכה מינית שמאיימת על מבנה המשפחה השמרני. קיימת גם התנגדות בקרב הקהילה הגאה שטוענת שביסקסואליות אינה קיימת. בקרב הקהילה הביסקסואלית נהוג לקרוא לגישות אלו ביפוביה.
ביסקסואליות בבעלי-חיים.
לצד הומוסקסואליות בבעלי חיים, נצפו בקרב מינים שונים גם תופעות המזכירות במאפייניהן התנהגות ביסקסואלית. כך, לדוגמה, נצפו התנהגויות ביסקסואליות בקרב ברבורים שחורים, כאשר זכרים מסוימים מזדווגים עם נקבות במקביל לקיום מערכת יחסים זוגית ארוכת שנים עם זכרים אחרים.
המטרייה הביסקסואלית.
המונח "מטרייה ביסקסואלית" מתאר הכללה של מספר סוגים של משיכה מינית תחת ההגדרה "ביסקסואליות" בדומה למונח המטרייה הא-בינארי המתאר מספר סוגים שונים של מגדרים. בין היתר, נכללים תחת המטרייה ביסקסואליות, פאנסקסואליות, פוליסקסואליות, אומניסקסואליות, דמיסקסואליות, בירומנטיות, ובי-קיוריוס.
מקור המונח לא ידוע, אך מקור אפשרי הוא הרשת החברתית טאמבלר. הגדרת המטרייה והשימוש בה שנויים במחלוקת: חיבור מספר קבוצות תחת מונח המטרייה הופך אותה לסמל של אחדות ותמיכה הדדית עבור אנשים מסוימים, אך פוגע בהגדרה העצמית והאינדיבידואליות של אחרים.
התיבונים
מבט
"מבט לחדשות" או "מבט" הייתה מהדורת החדשות המרכזית של הערוץ הראשון. הייתה משודרת ברציפות מאז ייסודה של הטלוויזיה הישראלית משנת 1968 עד סגירת רשות השידור, מהדורת מבט האחרונה שודרה ב-9 במאי 2017.
התוכנית סיכמה את חדשות היום באמצעות כתבות חדשותיות וקריינות מן האולפן. מתכונת התוכנית השתנתה במהלך השנים. השינויים העיקריים ניכרים בכמות הפריטים שכל תוכנית מתייחסת אליהם. המגישים המזוהים עם מבט הם, בין השאר, חיים יבין, דניאל פאר, דליה מזור, יעקב אחימאיר, שמעון טסלר ורם עברון.
היסטוריה.
מהדורת מבט הראשונה שודרה ב-1 באוגוסט 1968, הוגשה על ידי חיים יבין והנושא הראשון שסוקר במהדורה היה חטיפת מטוס אל על לאלג'יריה. כבר בשבועות הראשונים לשידורה חל ויכוח על אורך המהדורה, על תכניה, ועל תקלות טכניות שחלו בשידורה.
בשנותיה הראשונות כללה התוכנית פחות פריטים, ועל כן הייתה איטית יותר. בהמשך התרבו הפריטים ובהתאם לכך התקצרו. הגשת התוכנית השתנתה מעט מאוד והיא מבוססת על מגיש או קריין באולפן שלעיתים גם מראיין מומחים לנושאים שעל סדר היום. בחלק מהזמן הוגשה התוכנית יחד על ידי זוג של קריין וקריינית, מה שקרה בעיקר בשנות השמונים בעת הגשתו המרובה של דניאל פאר את התוכנית. בשנות ה־70 וה־80, עד לתחילת השידורים של הערוץ המסחרי (ערוץ 2) זו הייתה תוכנית פופולרית ביותר.
משנת 1976 שודרה בערוץ גם תוכנית תחקירים אשר נקראה "מבט שני", המאזכרת בשמה את מהדורת מבט, וכן את העובדה שבמקרים רבים "מבט שני" שודרה לאחר מהדורת מבט.
באוגוסט 1978 החלה גלי צה"ל להעביר ברדיו את התוכנית מבט, במקביל לשידור התוכנית בטלוויזיה. באמצע שנות התשעים, לאחר הפסקה מאז שנת 1989, חזרה רשת ב' לשדר ברדיו את מבט ואילו גלי צה"ל עברו לשדר מהדורות של ערוצי טלוויזיה אחרים.
ב-16 בפברואר 1983 שודרה התוכנית בשידורי צבע לראשונה, לאחר ביטול האנטי מחיקון.
חיים יבין הוא המגיש הוותיק ביותר של "מבט לחדשות". הוא הגיש את מהדורת מבט לחדשות הראשונה, הפיק את השידור הראשון והמשיך להגיש את "מבט" במשך 40 שנה. כמו כן, בעקבות הגשה זו, זכה לכינוי "מר טלוויזיה", כינוי שדבק בו בעיקר בשנות השמונים. יבין ליווה את התוכנית במשך רב ימיה, מלבד שנות השמונים, אז כאמור, שידרו את התוכנית דניאל פאר, ירון לונדון ואחרים.
בשנת 1997 שונה פורמט התוכנית עקב עזיבתו של יבין לחדשות ערוץ 2. גאולה אבן נבחרה להחליפו.
המאה ה-21.
ב-10 במאי 2007 הודיע חיים יבין כי בכוונתו לפרוש מהגשת מהדורת "מבט" לאחר כ-40 שנה בהן הגיש אותה. נוצר מצב ששני מגישי מהדורות החדשות המרכזיות, יחד עם גדי סוקניק בחדשות ערוץ 2, עוזבים את הגשת המהדורה. במשך מספר חודשים הופצו שמועות על מחליפו של יבין ואף נטען כי גאולה אבן, שהגישה את יומן בימי שישי בערוץ הראשון, ואף החליפה את יבין לפני כעשור, תחליף אותו. לבסוף נבחרו להגשת המהדורה ינון מגל ומירב מילר.
לקראת עזיבתו של יבין הוחלט ברשות השידור להחליף את האולפן שמשמש את תוכניות החדשות של הערוץ ואת מהדורת "מבט", באולפן חדיש ומתקדם יותר ובעיצוב גרפי חדש.
לאחר שידורו האחרון של יבין, שכלל תוכנית פרידה ששודרה מיד עם סיומה של מהדורתו של יבין, ב-10 בפברואר 2008 שודרה מהדורת מבט עם המגישים החדשים.