המערכת הוגדרה כ"המשך רופף של מערכת ההפעלה Kylin. ב-2013 הגועו להסכם חברת קנוניקל, והמשרד לתעשייה וטכנולוגיית המידע של הרפובליקה העממית של סין, על פיתוח משותף והפצה של מערכת הפעלה מבוססת על אובונטו, המיועדת ומותאמת לשוק הסיני. Ubuntu Kylin מיועדת למחשבים שולחניים וניידים.
ההפצה הראשונה של Ubuntu Kylin הייתה גרסה 13.04, והיא התבצעה ב-25 באפריל 2013, באותו יום שהופצה אובונטו 13.04.
התכונות הנכללות שיטות להזנת קלט בסינית, לוח שנה סיני, תוכנה המציגה את מזג האוויר בסין וחיפוש מוזיקה סינית באמצעות העדשות ותיבת החיפוש של יוניטי.
גרסאות עתידיות יכללו אינטגרציה עם המפות של מערכת הניווט הלוויינית, הסינית ביידו, ואת שירות הקניות Taobao, כמו גם גרסאות של תוכנות משרדיות, ותוכנות ניהול תמונה. קנוניקל אף מפתחת עם שותפתה הסינית למיזם, גרסת שרתים ל-Ubuntu Kylin.
קולבן דאנס (להקה)
קולבן דאנס היא להקת מחול ישראלית, הוקמה בשנת 1996 על ידי הכוריאוגרף והרקדן אמיר קולבן.
קולבן דאנס היא להקת מחול עכשווית המשלבת אומנויות נוספות ביצירותיה. שפת המחול שלה מאופיינת בפיזיות אתלטית ובמורכבות כוריאוגרפית. יצירות הלהקה מביאות נקודת מבט אישית וחודרת על מורכבות החיים בישראל בכלל ובירושלים בפרט, בשילוב אלמנטים תיאטרליים, וידאו ואנימציה ממוחשבת.
אמיר קולבן.
אמיר קולבן החל את הכשרתו כרקדן בבת דור ובבת שבע. בשנת 1980 למד בניו-יורק בבית הספר של מרס קנינגהם ואצל דייוויד האוורד, מגי בלק ולארי רודס. עם שובו לארץ, רקד כסולן בלהקת בת שבע ובבלט הישראלי. בשנת 1996 הקים והיה לכוריאוגרף של להקת "קומבינע" שהפכה בשנת 2006 ללהקת "קולבן דאנס".
אמיר קולבן יצר עבור הלהקה למעלה מ-20 יצירות אשר זכו להצלחה והוצגו בארץ וברחבי העולם.
קולבן כיהן כראש החוג למחול באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים למשך מספר שנים. במהלך השנים האלו, יצר גם עבור להקת בת שבע, הבלט הישראלי, להקת תמר, תיאטרון המחול של פרייבורג, גרמניה, להקת המחול הקיבוצית ועוד.
יצירות הלהקה.
כמהין.
יצירתו החדשה של אמיר קולבן "כמהין" בוחנת את נושא האוכל - אוכל כטרף, אמצעי תקשורת, דימויי גוף, תסכול ותשוקה.
קולבן ורקדניו בודקים בדימויים כוריאוגרפים ותיאטרליים את יחסי האהבה/שנאה שיש לנו עם האוכל והארוחה שסביבו.
במופע כמהין צצים סיפורים וקרעי זכרונות שהמשותף להם הוא אוכל והמשמעות שלו בחייהם ובחיי הסובבים אותם. חילופי הסיפורים והזכרונות שבהם כל אחד הוא מרכיב בתבשיל של מישהו אחר מתרחשים סביב שולחן אוכל קיים או דמיוני, תוך שינוי המערכים החברתיים ותוך יצירה של טקסים תרבותיים שהופכים למאבק הישרדות של כל בכל ללא הסוואות וגינוני נימוס.
בבל.
יצירת הלהקה נוגעת בסיפור מגדל בבל - מגדל שנבנה בידי אנשים שחלמו לגעת בשמים, ולהגיע למקום שבו שוכנים רק אלוהים ומלאכיו.
מגדל בבל קרס והיהירות האנושית נענשה באובדן התקשורת בין בני האדם - הם החלו לדבר בבליל שפות מבלי שיוכלו להבין אחד את השני.
הטכנולוגיה והתקשורת, לכאורה פסגת ההישגים האנושיים, הופכות לעדות לסכלות האנושית.
אמירה עכשווית, אישית ואוניברסלית, על חלומות ושברם ועל הכוח הטמון בהתרסקות.
שערי ירושלים.
שערי ירושלים הוא מופע מרהיב שמשקף את פניה הרבות והמנוגדות של ירושלים. הרקדנים לוקחים את הקהל למסע אמנותי בירושלים - העיר שמחולקת בין קודש לחול, בין ירושלים של זהב לירושלים של אבן, בין המביטים לשמים למביטים לתל אביב.
המופע משלב ריקוד מודרני עם מוזיקה מקורית של פיוטים ותפילות. סצינות ריקוד בשערי העיר העתיקה משתלבות במופע בקטעי וידאו דאנס. הפיוט והתפילה מעצימים את המסע אל ירושלים רבת הפנים.
מי לקח את הגבינה שלי?
הסיפור מתחיל בקבוצת ילדים שובבים המגיעים לספרייה כדי להכין עבודה, אך מהר מאוד משתעממים ועושים "בלאגן".
הם ננזפים על ידי הספרן ומשהם נשאלים על ידו לפשר התנהגותם הפרועה, הם עונים במקהלה: זה משעמם לקרוא! הספרן ההמום מתשובתם מחליט ללמד אותם לקח ויוצא מהחדר.
הילדים הנותרים שומעים לחישות מוזרות, בניסיון לספק את סקרנותם, הם פותחים את הדלת ומגלים ספר גדול ומוזר. מתוך הספר יוצא הסופר ובידו חריץ גבינה. מרגע זה והילך מופיעים המשלים בזה אחר זה. "העורב והשועלה", "הנמלה והצרצר" ו-"האריה והעכבר", עד לסוף הטוב שבו חוזרת הגבינה למקומה בספר והספרן נפרד מהילדים לשלום.
מחול צעיר.
תחרות הכוריאוגרפיה ליוצרים צעירים של להקת קולבן דאנס.
במסגרת התחרות מוצגות יצירות נבחרות של יוצרים צעירים מכל מגמות המחול בירושלים וסביבתה. עם תום המופע מחליט חבר השופטים המקצועי על העבודה הזוכה, והפרס - הצגת העבודה לפני מופע של להקת קולבן דאנס.
בנוסף, גם היצירה שנבחרת כחביבת הקהל על ידי הקהל מופיעה לפני מופע של להקת קולבן דאנס.
מחול צעיר בירושלים מתקיים כיוזמה משותפת של להקת קולבן דאנס והפיקוח על המחול במשרד החינוך.
התחרות מתקיימת כל שנה במהלך חודש מרץ.
רבי שמעון בר אבא
רבי שמעון בר אבא (או רבי שמעון בר בא או בר ווא) הכהן היה תלמיד-חבר של רבי יוחנן.
התלמוד ירושלמי (ברכות פ"ב) מזכירו כמדקדק במצוות. מתואר שהיה בקיא בשווי היהלומים, אך למרות זאת היה אדם עני והתפרס מכך שהיה כהן. בתלמוד הירושלמי מובא שבעל אחוזה עשיר בשם אליפוסה ביקש לתת לו מעשרות, אך רבי שמעון בר אבא היסס לקבלן, מפני שפקפק בנאמנותו של אליפוסה בתרומות ומעשרות, ורק לאחר שהתייעץ עם רבי יוחנן, שאישר לו נאמנות האיש, הסכים לכך. ייתכן שהיה קרובו או אף אחיו של רבי חייא בר אבא.
בשל עוניו נאלץ לעזוב את ארץ ישראל ולהשתקע בדמשק. רבי חייא ניסה לשווא למנוע ממנו לרדת מארץ ישראל, ואמר לו: .
ועידת רבאט
ועידת רבאט הייתה ועידת הפסגה השביעית של הליגה הערבית שהתרחשה באוקטובר 1974 ברבאט שבמרוקו. הפעולה החשובה ביותר של הוועידה הייתה ההחלטה להעניק לאש"ף ייצוג בלעדי של העם הפלסטיני, על חשבונה של ממלכת ירדן.
רקע.
הוויכוח בין ירדן לבין אש"ף על ייצוג הפלסטינים החל עם הקמת הארגון בידי אחמד שוקיירי במאי 1964. ירדן, ששלטה ביהודה ושומרון מאז סוף מלחמת העצמאות, העניקה אזרחות מלאיה לתושביה הפלסטינים ויצרה תהליך של אינטגרציה בין שתי גדות הירדן. אש"ף, לעומת זאת, דרש לאומיות פלסטינית עצמאית, במנותק מן השלטון ההאשמי של המלך חוסיין. קריאות לאומיות פלסטיניות התגברו לאחר מלחמת ששת הימים, שבה איבדה ירדן את יהודה ושומרון ואת עיקר האוכלוסייה הפלסטינית שברשותה. המלך חוסיין הבין שתביעה מישראל לחזור לגבולות החלוקה אינה ראלית ולכן החליף את התביעה הירדנית מישראל, לחזרה לקווי 67. ארגונים פלסטינים מיליטנטיים הגבירו את כוחם בתוך ארגון אש"ף והארגון ראה בפשרה זו של המלך הירדני בגידה ברעיון הפלסטיני. אחרי פעולת כראמה התחילו אנשי הארגונים הצבאיים הפלסטינים בירדן להסתובב כשהם חמושים והגבירו את פעילותם נגד ישראל, בתגובה תקפה ישראל את תעלת הע'ור המזרחית. בפברואר 1969 מונה לראש אש"ף יאסר ערפאת, שהיה לפנים ראש הארגון הצבאי פת"ח. הפלסטינים הקימו ישות מדינית פלסטינית עצמאית בצפון מדינת ירדן, הקימו מחסומי דרכים ומערכת שלטונית פנימית וגרמו למלך חוסיין לחשוש שהמשך קיום הממלכה נתון בסכנה, נקודת המשבר מבחינתו הייתה חטיפת המטוסים לשדה דוסון. ההתנגשות בין הצדדים התרחשה בפברואר ובספטמבר 1970, כאשר הצבא הירדני הכה במעוזים הפלסטינים והרג כמה אלפי פלסטינים. עד לקיץ 1971 חוסלה כמעט לחלוטין נוכחות הכוחות הצבאיים הפלסטינים בירדן.
האלימות של אירועי ספטמבר השחור הביאה לבידוד של ירדן בזירה הבין-ערבית ולהתחזקות הקריאות ללאומיות פלסטינית עצמאית, חרף היחלשותו של אש"ף שנמלט ללבנון. במרץ 1972 פרסם המלך חוסיין תוכנית פדרטיבית שגרסה כי יהודה ושומרון יהוו מחוז אוטונומי בתוך הממלכה ההאשמית, אך התוכנית עוררה זעם בכל קצווי העולם הערבי ואף הביאה לניתוק היחסים של מצרים עם ירדן. כוחו של אש"ף התגבר עוד יותר לאחר מלחמת יום הכיפורים, כאשר כל הסיעות הערביות ביקשו למנף את הארגון בשביל האינטרסים שלהן. ירדן, שהצליחה לחזור לחיק העולם הערבי בזכות חלקה במלחמה, לא הייתה יכולה להרשות לעצמה פעילות אינטנסיבית כנגד ערפאת. בפסגת הליגה הערבית בוועידת אלג'יר, שנערכה בסוף נובמבר 1973, רצו המדינות הערביות להכיר באש"ף כמייצג הפלסטינים, ורק התערבותו של הפוליטיקאי הירדני בהג'ת א-תלהוני הצליחה למנוע את הגדרתו של אש"ף כמייצג הבלעדי של הפלסטינים. מכאן ועד לוועידת רבאט, כוחו של הארגון אך התחזק, כאשר עוד ועוד גופים בינלאומיים ומדינות מכירים בו.
הוועידה.
פסגת הליגה הערבית השביעית נפתחה ברבאט שבמרוקו ב-26 באוקטובר 1974, בנוכחות של כ-20 ראשי מדינות ערבים, בכללם גם חוסיין, מלך ירדן וגם משלחת פלסטינית שייצגה את אש"ף. בנאום ארוך שנשא בפתיחת הוועידה, הסביר חוסיין את הבעייתיות הטמונה בהענקת בלעדיות לאש"ף על זכויות הפלסטינים, תוך שהוא מנסה להפריד בין שאלת שחרור השטחים מידי ישראל לבין השאלה הפלסטינית הרחבה. חרף ניסיונותיו של חוסיין, הפסגה הכירה פה אחד באש"ף כמייצג הבלעדי של הפלסטינים ונתנה לערפאת מנדט להקים מדינה פלסטינית עצמאית בכל שטח של פלסטין שישוחרר. גם המלך חוסיין, שחשש מבידוד בינלאומי נוסף, הצביע בלית-ברירה בעד החלטת הוועידה.
לאחר הוועידה.