במקרה אחר נשאל הרב פיינשטיין על ידי גיורת, אם גיורה פסול בשל העובדה שבעת קבלת המצוות חשבה בלבה שתלך ביום טוב למקום עבודתה בגלל דוחק הפרנסה, אף שתשתדל למעט באיסורים (לא תכתוב וכיוצא בזה). בנסיבות אלו, נקבע שהגיור תקף, משום שאילוצי פרנסה משקלם כבד כאונס בדיני נפשות. דינה של אשה זו, כדינו של גר שמצהיר בעת הגיור, שיעבור על המצוות אם יאיימו על חייו אפילו בעבירות בהן הדין הוא ייהרג ובל יעבור. גיורו תקף וגם גיורה תקף.
ביטול גיור למפרע בגין העדר רצינות בקבלת המצוות.
פרשנים שונים עסקו במי שקיים את ההליך הפורמלי של הגיור, דהיינו מילה (לגברים) טבילה וגיור בפני בי"ד, אך למפרע התגלה פגם בקבלת המצוות. פגם בקבלת המצוות יכול להיות היעדר כל כוונה לקבל מצוות, או קבלה של חלקן בלבד, או רק קבלת היסודיות שבהן בלבד, כגון שבת וכשרות.
כעקרון בסופו של מעשה הגיור נשלמת הגרות: "טבל ועלה הרי הוא כישראל לכל דבריו". גם אם המתגייר חזר לסורו, אי אפשר להפקיע את גרותו. בנסיבות אלו הוא נחשב "ישראל מומר" ולא כגוי. הרציונל לכך הוא עקרון סופיות הגיור. קביעת הסטאטוס האישי צריכה להיות ברורה וסופית ולא רופפת ומשתנה. ברם, כאשר מתברר שהיה פגם בקבלת המצוות בעת הגיור, אפשר שהגיור בטל. התחייבות המתגייר לקבל מצוות היא בעצם מהותו של הגיור. במקרים בהם קבלת המצוות, נעשתה למראית עין בלבד, לא יעלה על הדעת לומר שלא נוכל לערער אחר תוקף פעולת המתגייר במרמה. קבלת המצוות היא "היסוד הנפשי" של מעשה הגירות, ומשיש בו פגם, נכון לערער אחר תוקף הגיור ולהפקיעו מעיקרא כאילו לא היה.
גם אם המתגייר קיבל את המצוות בפיו בפני בי"ד, אין מניעה עקרונית להצהיר על בטלות הגיור אם ברור שקבלת המצוות בפה הייתה למראית עין בלבד ולא ביטאה רצון אמיתי וקבלה בלב.
לדעת הרב עובדיה יוסף, אם ברור 'שלא נתכוונו מעולם לקיים המצוות בפועל, אזי גם בדיעבד יש לומר שאינם גרים. אבל אם לא היה אומדנא דמוכח בשעת הגיור, אף על פי שבסופו של דבר הם חזרו לסורם, דינם כישראל מומר, שאע"פ שחטא – ישראל הוא'. מנגד, יש סוברים שגם אם הגר התכוון בשעת הגיור לעבור איסורים - אין זה מבטל את גירותו, כי קבלת המצוות משמעותה שמבין שהוא מחויב במצוות ומקבל על עצמו שאם יחטא יענש בהתאם.
צערו העתיק של הירח
צערו העתיק של הירח הוא ספר מאת נעמה דעי העוסק בדרמה משפחתית על רקע תאונה של בן המשפחה, ונכתב על רקע מקרה אמיתי של אפזיה אליו נחשפה המחברת.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2019, בהוצאת עם עובד. הספר נכנס לרשימת המועמדים לפרס "ספיר ביכורים" 2019.
הספר.
העלילה עוסקת במשפחת קהן, משפחה דתית לאומית נורמטיבית וברוכת ילדים המתגוררת ביישוב קהילתי ביו"ש, שחייה משתנים בבת אחת כשבן המשפחה, אריאל בן ה16, נפגע קשות בתאונת אופנוע בליל שבת.
הספר מתאר את תהליך שיקומו של אריאל מבעד לעיניהם של חבריו ובני משפחתו, כשכל פרק נכתב בצמוד לתודעה של דמות אחרת. הדמות הפותחת וסוגרת את הספר, והיחידה המדברת בגוף ראשון היא האחות הגדולה מרים. אריאל עצמו, שנפגע פגיעת ראש קשה שכתוצאה ממנה לקה באפזיה ונפגעה יכולתו לדבר, אינו זוכה לפרק משלו אלא מתואר רק מבחוץ, למעט קטעי ביניים עילגים אותם מביאה בשמו מרים אחותו.
תהליך שיקומו של אריאל מטלטל את הקרובים לו ואת היחסים ביניהם, ובמהלכו מתגלים קשרים עמוקים, מתחים, קנאות ומחלוקות בתוך המשפחה, חברים מתגלים ואובדים ונחשף סיפור אהבה מורכב ומתמשך בין אחיו ובין נערה חילונית מעמק חפר אותה הביא הוא לביתם.
במקביל לתיאור העלילתי, עולות שאלות אמוניות לצד שאלות פילוסופיות בהן ההבחנה בין טיפוס מסוג השמש שמאיר בכוחות עצמו, לבין טיפוס מסוג הירח שזקוק לגורם חיצוני בשביל לקבל את האור. מקור השם "צערו העתיק של הירח" בפרק השביעי בספר, פרקו של הרב שלום, אביו של אריאל. בפרק זה מובאת האגדה ממסכת חולין על שני המאורות. לפי אגדה זו נהגו להקריב בבית המקדש מדי ראש חודש קרבן חטאת על האל בגלל שמיעט מאורו של הירח. אביו של הרב שלום ראה באגדה התייחסות לצמצום האלוהות שמהווה עדות מרגשת לאהבת האל את ברואיו, אך הרב שלום היה מסוגל לראות רק את החיסרון ולכאוב עליו, כפי שאינו מסוגל להתגבר על כאבו על בנו המתקשה להשתקם. ההתמודדות עם הפער בין הרצוי למצוי, בין העבר להווה, מצויה לאורך הספר ובאה לידי ביטוי גם בשמות שלושת חלקיו הלקוחים משירה של לאה גולדברג "הסתכלות בדבורה".
הדמויות הבולטות בספר:
יעל בורשטיין
יעל בורשטיין (נולדה בשנת 1974) היא אמנית פלסטית העוסקת בציור, בפיסול, בקולאז' ובצילום. עבודותיה של בורשטיין עוסקות ביחסים שבין חללים מנטליים לחללים פיזיים היא אוספת דימויים קיימים של חללי מגורים ריקים, נופים טבעיים ומסכות אתניות ושבטיות ושוזרת אותם לקולאז'ים צילומיים, פסלים דו ממדיים או טפטים המתמזגים בקירות חלל התצוגה.
ביוגרפיה.
יעל בורשטיין נולדה בשנת 1974, בוגרת תואר ראשון בהצטיינות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים בין השנים 1997–2001, בשנת 2001 למדה במסגרת תוכנית לחילופי סטודנטים בבית הספר לאמנות חזותית בניו יורק, ארצות הברית. בשנת 2003 למדה בסמינר לתרבות ואוצרות- לימודי תרבות, קמרה אובסקורה בית הספר לאמנות בתל אביב-יפו, בין השנים 2005–2007 למדה בלונדון, במסגרת התואר השני שלה בקולג' המלכותי לאמנות.
בשנת 2011 החלה בורשטיין ללמד במחלקה לתקשורת חזותית במרכז האקדמי ויצו חיפה, בין השנים 2003–2005 לימדה במחלקה לתקשורת חזותית במכללת שנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב. בין השנים 2007–2015 לימדה תקשורת חזותית במכללה האקדמית לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים.
מלחמת רוסיה-פולין (1605–1618)
מלחמת רוסיה-פולין (1654–1667)
מלחמת רוסיה–פולין
מלחמת רוסיה-פולין
מלחמת רוסיה-פרס
מלחמת רוסיה-פרס (1722–1723)
מלחמת רוסיה-פרס (1804–1813)
מלחמת רוסיה - פרס (1826–1828)
מלחמת רוסיה-צרפת (1812)
מלחמת תאילנד-צרפת
אלי ציפורי
אלי ציפורי (נולד ב-15 במאי 1962) הוא עיתונאי ופובליציסט ישראלי, ראש הדסק הכלכלי של "מעריב השבוע". בעבר היה סגן עורך גלובס ועורך העיתון בפועל ובמקביל גם עורך החדשות בו. היה בעל טור בעיתון זה עד לפיטוריו בספטמבר 2019. בעל תוכנית קבועה ב"גלי ישראל" והבלוג 'עיתונות אקטיבית'.
ביוגרפיה.
נולד ב-1962. שירת בחיל המודיעין, למד באוניברסיטת תל אביב. ב-1 ביוני 1984 החל לעבוד בעיתון "גלובס" והיה בו עיתונאי מאז ובמשך 35 שנים.
בפברואר 2014 קיבל מ"האגודה לזכות הציבור לדעת" את פרס העיתונות הכלכלית, בגובה 5,000 דולר, בגין "תקשורת כלכלית אמיצה, המדווחת על נושאים כלכליים כהווייתם, ללא התחשבות בגורמים עסקיים, פוליטיים, תקשורתיים ואחרים". בנימוקי ועדת הפרס נקבע ש"בין הישגיו ... ההעלאה לדיון ציבורי של נושא הרווחים הכלואים, חשיפת הטבות המס לגופים ומגזרים, תחקירים בנושא יוקר מוצרי המזון בישראל לעומת יתר העולם, חגיגות השכר והפנסיה בבנק ישראל, מצב הרפואה הציבורית ובעיקר הסכומים המופרזים של דמי ניהול אשר נגבו מאזרחי ישראל באמצעות חברות הפנסיה והביטוח. המהלכים שנולדו כתוצאה מכתבותיו בתחום זה חסכו לאזרחי ישראל סכום מיצרפי של כמיליארד ש"ח בשנה".
בספטמבר 2019 פוטר מעבודתו ב"גלובס" ובמרץ 2020 מונה לראש הדסק הכלכלי של "מעריב השבוע" והחל לשדר תוכנית אישית, בימי שישי בבוקר, ברדיו גלי ישראל.
במהלך משפט נתניהו ציפורי יושב באולם המשפט, מקליד את הנאמר ושולח את המלל אל כנרת בראשי, שמשדרת אותו באינטרנט באולפן הפתוח שפתחה לשם כך.
נגד ציפורי הוגשו מספר תביעות דיבה, בהן תביעה על סך 200 אלף ש"ח מטעם עיתונאי ערוץ 13 ברוך קרא וזאת לאחר שציפורי טען כי קרא הסגיר את ליאורה גלט-ברקוביץ' כמקור העיתונאי שלו בפרשת סיריל קרן (טענה שנסתרה בבית המשפט), וכן בעקבות מספר ציוצים שתקפו באופן בוטה את קרא, דוגמת כינויו "עבד נרצע של הפרקליטות". בנוסף, הוגשו נגדו תביעה בסך 100 אלף ש"ח על ידי יאיר לפיד, תביעה בסך 142 אלף ש"ח על ידי העיתונאית לשעבר חנה קים, שנדחתה ונפסקו בה הוצאות משפט לציפורי בסך 25 אלף ש"ח. ותביעה מצד עיתונאי גלובס אבישי גרינצייג בסך מיליון ש"ח, אותו תבע ציפורי בתביעת נגד.
חיים אישיים.
נשוי לבתיה וגר ברמת גן.
אאולה מגנה
אָאוּלָה מַגְנָה הוא האולם הגדול ביותר באוניברסיטת סטוקהולם בשוודיה. בנייתו הושלמה בשנת 1998. בנוסף לאולם ההרצאות הגדול ישנם חדרי ישיבות וסמינרים קטנים יותר. מחוץ לאולם ההרצאות יש גלריה לקריאה. האודיטוריום משמש למפגשים אקדמיים, כמו כנסים וסימפוזיונים וכן לאירועים חיצוניים כמו אסיפות כלליות. כאן נערכו גם חלק מהרצאות נובל.
אדריכל.
אאולה מגנה עוצבה על ידי האדריכל ראלף ארסקין, שתכנן גם את האולהוסט הסמוך, את ספריית אוניברסיטת סטוקהולם, את אקטיברום (פרסקאטיהאלן), ואת בית המשפטים בעבור האוניברסיטה. אאולה מגנה היה הפרויקט האחרון של ארסקין עבור האוניברסיטה לפני מותו בשנת 2005. הרעיון להציב אודיטוריום באתר נוצר מאז תכנון הקמפוס בשנות ה־1960 המוקדמות.
עיצוב.