עקב בחירתו של לנגטון לארכיבישוף מקנטרברי התפתח מאבק פוליטי קשה בין המלך ג'ון לבין האפיפיור אינוקנטיוס השלישי. ג'ון ראה בבחירתו של לנגטון פגיעה בסמכותו להתערב בבחירות לארכיבישוף ולכן הכריז שכל מי שיכיר בלנגטון כארכיבישוף לגיטימי ייחשב אויב הציבור. לאחר כחודש, הצליח המלך ג'ון לגרש את צ'פטר הקתדרלה כולו מאדמת אנגליה כי תמכו פה אחד בלנגטון. בתגובה הטיל האפיפיור אינוקנטיוס במרץ 1208 צו-איסור על אנגליה שהפסיק לחלוטין את שירותי הדת שסיפקה הכנסייה לקהילה, למעט טבילת צעירים, קבלת וידויים וביטול חטאי מתים. ג'ון ראה במהלך הכרזת מלחמה מצד האפיפיור ולכן לקח את קרקעותיהן ורכושן של כנסיות רבות שכמריהן תמכו ברומא. אינוקנטיוס איים לנדות את ג'ון אם לא יסכים למינויו של לנגטון. כאשר איום זה נכשל, האפיפיור אכן נידה את המלך בנובמבר 1209. למרות שמבחינה תאורטית נידוי זה היה מכה משמעותית ללגיטימיות של המלך ג'ון, נראה שהדבר לא הדאיג אותו במיוחד בין השאר כי שניים מבעלי בריתו הקרובים של ג'ון, הקיסר אוטו הרביעי והרוזן ריימונד השישי מטולוז, כבר ספגו בעצמם את הנידוי, ועוצמתו קהתה במידת מה.
במאי 1213 נכנע המלך ג'ון ומסר את ממלכת אנגליה לאפיפיור אינוקנטיוס שהפך לאדון הפיאודלי שלה. החלטה זו הניבה תגובות מעורבות. למרות שג'ון הושפל מרצף האירועים התגובה הציבורית הייתה מועטה. אמנם אינוקנטיוס נהנה מפתרון בעיית הנאמנות האנגלית ארוכת השנים, אבל בטווח הארוך ג'ון כנראה הרוויח יותר, שכן מעתה ואילך האפיפיור הפך לתומך נמרץ בג'ון למשך שארית שלטונו, ותמך בו בסוגיות מדיניות ויבשתיות כאחת. וכך ביולי חזרו לנגטון (שמאז גירושו התגורר במנזר פונטיני בבורגונדי) וחבריו הגולים לאנגליה. המעשה האפיסקופלי הראשון שלו היה להתיר את הנידוי על המלך, תמורת שבועה מצידו שיש לבטל חוקים בלתי צודקים ולקיים את החירויות שהעניק הנרי הראשון - שבועה שאותה הפר כמעט מיד.
בגלל התנהגותו של המלך, לנגטון הפך למנהיג המאבק נגדו. במועצת אנשי כנסייה בווסטמינסטר ב-25 באוגוסט 1213, אליה הוזמנו ברונים מסוימים, הוא קרא את נוסח האמנה של הנרי הראשון וקרא לחידושה. בהמשך, מנהיגותו הנמרצת של לנגטון וכוחם הצבאי של הברונים אילצו את ג'ון להעניק את חותמו למגנה כרטה.
מכיוון שהמלך ג'ון הכריז על האפיפיור כאדון הפיאודלי שלו, אינוקנטיוס עמד לצידו וראה במגנה כרטה פגיעה בכוחו כ"נציגו של האל עלי אדמות" לכן נידה את הברונים שמרדו בג'ון. לנגטון שתמך בברונים ובהכפפת המלך למגנה כרטה סירב לפרסם את הנידוי עליהם ולכן הושעה מכל התפקידים הכנסייתיים שהיו בידיו על ידי נציבי האפיפיור. ב-4 בנובמבר אושר גזר דין זה על ידי אינוקנטיוס, למרות שלנגטון פנה אליו באופן אישי. הוא שוחרר מההשעיה באביב שלאחר מכן בתנאי שיתרחק מאנגליה עד שישרור שלום, והוא נשאר מחוצה לה עד מאי 1218. בינתיים, גם האפיפיור אינוקנטיוס וגם המלך ג'ון מתו וכל הצדדים באנגליה התאחדו תחת שלטונו של הנרי השלישי.
סטיבן לנגטון המשיך תחת שלטונו של המלך הנרי לפעול למען עצמאותה המדינית של אנגליה. בשנת 1223 הופיע שוב כמנהיגם ודוברם של הברונים, שדרשו מהמלך הנרי לאשר אמנה שתקבע את יחסי הכוחות ביניהם. הוא נסע לצרפת מטעמו של הנרי כדי לקרוא ללואי השמיני מצרפת לשיקום נורמנדי, ומאוחר יותר הוא תמך בהנרי נגד ברונים סוררים. לנגטון השיג הבטחה מהאפיפיור החדש, הונוריוס השלישי, שבמהלך חייו לא יישלח שוב לגלות מאנגליה, וזכה בוויתורים אחרים מאותו אפיפיור לטובת הכנסייה האנגלית ולטובת כס קנטרברי.
חשיבות רבה בהיסטוריה הכנסייתית של אנגליה יש למועצה שלנגטון פתח באוסני ב-17 באפריל 1222; גזירותיה, הידועות כחוקותיו של סטיבן לנגטון, הן הקנונים הפרובינציאליים המוקדמים ביותר אשר עדיין מוכרים כמחייבים בבתי המשפט של הכנסייה האנגלית.
מותו.
סטיבן לנגטון מת בסלינדון, ליד צ'יצ'סטר, סאסקס, ב-9 ביולי 1228. הוא נקבר באדמה פתוחה ליד הטרנספט הדרומי של קתדרלת קנטרברי. קפלת סנט מייקל נבנתה מאוחר יותר מעל הקרקע הזו (כיום קפלת הרגימנט של בופס), וראש קברו מבצבץ אל הקצה המזרחי של הקפלה הזו, מתחת למזבח שלה.
מורשתו.
סטיבן היה סופר פורה. הגהות, פירושים וחיבורים שלו כמעט על כל ספרי הברית הישנה, ודרשות רבות, נשמרים בכתבי יד בארמון למבת', באוקספורד, בקיימברידג' ובצרפת.
לפי פרדריק ג'יימס אדוארד רבי, "אין סיבה להטיל ספק בכך שסטיבן לנגטון... היה המחבר של הרצף Veni Sancte Spiritus המפורסם".
היצירות האחרות היחידות שלו שהודפסו, מלבד כמה מכתבים (ב-The Historical Works of Gervase of Canterbury, ed. W. Stubbs, II. London, 1880, Rolls Series, מס' 71, נספח להקדמה) הוא Tractatus de translatione Beati Thomae (בתומאס מקנטרברי, אוקספורד, 1845 של J. A. Giles), שהיא כנראה הרחבה של דרשה שהטיף ב-1220, לרגל תרגום השרידים של תומאס בקט; הטקס היה המפואר ביותר שנראה אי פעם באנגליה. הוא גם כתב ביוגרפיה על חייו של ריצ'רד הראשון, ומיוחסים לו יצירות ושירים היסטוריים נוספים.
פרקי התנ"ך.
באופן קלאסי, ספרי התנ"ך תמיד חולקו לפרשיות על ידי רווחים ריקים בסוף (פרשה פתוחה) או באמצע (פרשה סתומה) של השורות. עם זאת, מאמינים שלנגטון הוא זה שחילק את התנ"ך לסידור המודרני הסטנדרטי של פרקים ממוספרים. בעוד שידוע כי גם הקרדינל הוגו דה סנקטו קארו הגה חלוקה שיטתית של התנ"ך (בין 1244 ל-1248), זהו סידור הפרקים של לנגטון שנשאר בשימוש כיום.
על מלאכת חלוקת התנ"ך העברי לפרקים נאמרה ביקורת רבה מפי חכמי ישראל, אותה לא ראו בעין יפה.
אוניברסיטת בגדאד
אוניברסיטת בגדאד (בערבית: جامعة بغداد) היא האוניברסיטה הגדולה ביותר בבגדאד, בירת עיראק.
האוניברסיטה ממוקמת בסמוך לנהר החידקל. היא מפורסמת בכך שחלק מבנייניה תוכננו אישית על ידי ולטר גרופיוס, האדריכל הגרמני חלוץ הסגנון הבינלאומי בבנייה ומייסד הבאוהאוס.
אוניברסיטת בגדאד נוסדה בשנת 1957 על ידי ממשלת עיראק, כמוסד לימודי ותוכננה ל-8,000 תלמידים. בשנת 1962 אוחדה אוניברסיטת בגדאד עם אוניברסיטת אל-מסתנצריה, אחת מהאוניברסיטאות העתיקות ביותר בעולם המוסלמי, שנוסדה בשנת 1233 על ידי הח'ליף אל-מסתנצר. בשנת 1982 הורחבה על מנת לאפשר את לימודיהם של 20,000 תלמידים.
השנים האחרונות, בהן נמצאה העיר בגדאד תחת מלחמה, השפיעו גם על אוניברסיטת בגדאד, הסובלת מקשיים כספיים, וממיעוט תלמידים וסגל.
דוד צבי בנעט
דוד צבי (הַרְטְוִויג) בָּנֵעט (בגרמנית: David Hartwig (Zvi) Baneth; 1893, קרוטושין – כ"ט באייר תשל"ג 1973, ירושלים) היה חוקר של הפילוסופיה הדתית של האסלאם הימי-ביניימי וחוקר במדעי היהדות.
ביוגרפיה.
דוד צבי בנעט נולד בקרוטושין שבקיסרות הגרמנית, בנו של פרופ' אדוארד בנעט, שהיה רב ולימד ב"הוכשולע" בגרמניה. דוד צבי בנעט שימש כעוזר ספרן בספרייה הלאומית בארץ ישראל ובספריית אוניברסיטה העברית כעוזר ספרן. מ-1936 עד 1959 היה מרצה בכיר ואחר כך פרופסור בחוג לשפה ולספרות ערבית שבאוניברסיטה העברית. הוא ממניחי המסד לחקר הערבית יהודית, תחום שבו המשיך תלמידו יהושע בלאו.
במלחמת העצמאות שירת ביחידת שפ"ן - שירות פענוח נסתרות, בתחום פיצוח צפנים.
בנעט הלך לעולמו בירושלים ב-1973.
מחקרו.
רבי יהודה הלוי ואלגזאלי.
במאמרו זה משווה בנעט בין ההוגה היהודי לאסלאמי. בנעט מציג את אל-ע'זאלי כהוגה דעות מוסלמי השסוע בין רציונליות צרופה לבין יאוש מיסטי מן האפשרות להמשיג את האל בכוח המחשבה. בנעט רואה את ר' יהודה הלוי כמי שדגל בהגעה להגשמה עצמית על ידי קיום מצוות הדת בד בבד עם קבלת המדע היווני. בעוד שאלגזאלי ראה את קיום המצוות כשלב מקדים להגעה לשלמות מוסרית, הרי שיהודה הלוי מציב התנהגות מוסרית כתנאי מקדים לקיומה של פרקטיקה דתית וקיום מצוות הדת כחלק מהקהילה כעדיפה על חיי נזירות בבדידות מזהרת. בנעט חקר את ספר הכוזרי כל ימי חייו והוא מתאר את תפישת יהודה הלוי את הדתות השונות כשלב מקדים לבואו של המשיח, עת האנושות תתאחד תחת כנפיה של דת אחת, היא הדת היהודית.
בנעט חדר גם לעומקה של הפילוסופיה של בחיי אבן פקודה ותפש אותו, כמו את רבי יהודה הלוי, כמי שמעמיד את המעשים במרכזה של הדת, אולם תנאי לכך היא תשתית מוסרית הולמת העומדת בבסיסם של המעשים.
הרמב"ם.
מבין ההוגים שחקר, הייתה זו דמותו של הרמב"ם שבנעט העריץ יותר מכל. הוא ערך את התכתבותו של הרמב"ם יחד עם תלמידו יוסף בן יהודה אבן שמעון והוסיף לה הגהה ופרשנות.
פריצת מחנה עתלית
פריצת מחנה עתלית היה המבצע הראשון של תנועת המרי העברי, ובו כוח של הפלמ"ח הביא לבריחת 208 עצורים ממחנה המעצר בעתלית.
רקע.
בעקבות חטיפה אלימה של עולים, שהעפילו רגלית מסוריה ולבנון והשתכנו בכפר גלעדי שבצפון הארץ, על ידי הבריטים וכוונתם להסגיר אותם חזרה לארצם, שם צפוי היה להם מאסר עולם עם עבודות פרך
הוחלט כי יש לפרוץ את מחנה המעצר בעתלית ולחלצם ממנו, למרות קרבתו לבסיסי צבא בריטים גדולים והעדר דרכי תחבורה בטוחות לפיזור המעפילים. יומיים לפני המבצע הסתננה למחנה חוליית פלמ"חאים, אשר שימשו כמדריכי אימון גופני וג'ודו בפלמ"ח, במסווה של מורים, במטרה לארגן את המעפילים ולהשתלט על הזקיפים הרבים ששמרו על המחנה.
מהלך המבצע.