"השילוח" יצא בהוצאת הספרים "אחיאסף" במימון עיקרי של קלונימוס זאב ויסוצקי, יצרן התה הגדול ברוסיה, שהיה חובב ציון פעיל ותומך נלהב במשנתו של אחד העם. הוא גם עמד על כך שהעיתון יצא בעריכתו. החוברת הראשונה ראתה אור בחודש חשוון תרנ"ז (אוקטובר 1896). מקום ההוצאה התחלף מדי פעם, עקב בעיות של הפקת רישיון, אך המערכת ישבה בדרך כלל באודסה או בוורשה. בשנת 1920 עברה הוצאת העיתון לירושלים.
השם "השילוח" נבחר על ידי אחד העם כנראה בעקבות שירו של יל"ג "מֵי הַנָּהָר הָעֲצוּמִים וְהָרַבִּים וּמֵי הַשִּׁלֹחַ הַהֹלְכִים לְאָט", שבו מספר יל"ג על הלך שנוכח לדעת שדווקא מי השילוח הזורמים לאיטם, הם העמוקים והרציניים (הצירוף "מֵי הַשִּׁלֹחַ הַהֹלְכִים לְאַט" מופיע בספר ישעיהו ).
אופיו של כתב העת.
על אופיו הרציני והמעמיק של "השילוח" ניתן ללמוד ב"תעודת השילוח", מעין הצהרת כוונות שהתפרסמה בגיליון הראשון של כתב העת, ובה מצהיר אחד העם על המגמה והאופי של הירחון: "מטרת כתב העת היא לדעת את עצמנו, להבין את חיינו ולכונן את עתידותינו בתבונה". ואלו יהיו ארבעת ראשי הפרקים העיקריים שיאפיינו את הירחון, מפרט אחד העם:
ההגבלה שקיימת בסעיף הרביעי גרמה לחילוקי דעות רבים בקרב הסופרים והמשוררים של התקופה, מכיוון שנמנעה מהם במה נוספת לפרסום יצירתם, והם ראו בחומרה של אחד העם מעין כפייה לספרות מגויסת. בראש היוצרים המוחים על ההגבלה עמד מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, ששימש גם כמזכיר המערכת, והחל פולמוס נרחב על הנושא החל מהגיליון השני ואילך. היוצרים המוחים טענו שמדיניותו של העורך תתרום לאטימות של העיתון והעם מכל אפשרות של השפעה תרבותית-אמנותית-אסתטית שעשויה לבוא מחוץ לעולם היהודי, תוך הסתגרות אל תוך עצמנו ומקורותינו.
אחד העם לא וויתר על גישתו, ודבק במשימות שהציג בתעודת השילוח. הוא פעל בתיאום עם היעד הכללי של מדיניותו הלאומית: "הכשרת לבבות העם ללאומיותו". הוא הפך את השילוח לבמה מרכזית של דיונים ומאמרים רציניים בנושאים הקרובים למטרה זו, ושירים שלא עמדו במטרה הלאומית – נפסלו. שיריו של המשורר הלאומי, חיים נחמן ביאליק, עמדו בקריטריונים הקשוחים של אחד העם והתפרסמו ברוב הגיליונות של הירחון. גם יצירותיו של מנדלי מוכר ספרים הרבו להופיע בירחון, וכן, א. א. קבק, יהודה שטיינברג, מרדכי זאב פייארברג, ש. בן ציון ואחרים. במשך השנים בהן ניהל אחד העם את 'השילוח', זוהה כתב העת כמחבר בין התעוררות הרוחנית-תרבותית של היהודים לבין ההתעוררות הציונית.
לאחר שעברה העריכה לקלוזנר, החלו להתפרסם ב"השילוח" גם שירים פיוטיים לשמם, ובראשם מיהר קלוזנר לפרסם את שיריו של שאול טשרניחובסקי, שאחד העם סירב לפרסם אותם מחמת היותם בעלי נופך הלניסטי. אליו הצטרפו במהלך השנים יצירותיהם של י.ד ברקוביץ, י.ל. פרץ, יוסף חיים ברנר, אשר ברש, עגנון, אליעזר שטיינמן, ומאוחר יותר, אורי צבי גרינברג, אביגדור המאירי, חיים הזז, דוד שמעוני, אברהם שלונסקי ואחרים (ראו בסוף הערך רשימה מפורטת)
אחד העם היה עורך קפדני, ולעיתים קרובות ערך וליטש את המאמרים והיצירות בצורה יסודית, כדי שיתאימו לרמה הגבוהה שרצה להשיג. רבים גם התרעמו על הרמה הגבוהה, בטענה שהירחון משתדל להיות אליטיסטי מדי, והדבר הוא בעוכריו. בתוכנו היה הירחון נאמן ברוחו לגישתו הציונית של אחד העם שהטיף להכשרת הלבבות כיעד מרכזי של התנועה הלאומית ולהפיכת ארץ ישראל כמרכז רוחני-תרבותי לעם היהודי. לעומתו, דגל הרצל בפעילות מדינית דפלומטית מיידית להשגת מדינה ליהודים. יחד עם זה הקפיד עורך השילוח שלא להשמיץ בעיתונו את תיאודור הרצל.
ברוך קרוא תולה בהופעת השילוח את תחילתה של ספרות התחייה. השילוח לדעתו היה מורה דרך של תקופה. הוא טיפח את הציונות, את הספרות העברית, את הלשון העברית והעשיר את התרבות העברית. רבים ממאמריו הידועים של אחד העם התפרסמו על גבי השילוח ומיטב אנשי הרוח והיוצרים השתתפו בעיתון. קשה למצוא עוד ירחון שריכז בתוכו כל כך הרבה יוצרים תחת גג אחד, ולכן יש לראות בו כסמל של תקופה.
"השילוח" יצא כסדרו משנת 1896 עד 1926, מלבד הפסקה בת שנתיים במלחמת העולם הראשונה (1915–1917). עד שנת 1918 הייתה המערכת באודסה ובוורשה, והחל משנת 1919 בירושלים.
צוות "השילוח".
אישים נוספים שכתבו בכתב העת.
שמו של כתב העת מונצח בכמה רחובות בישראל.
בשנת 2016 החל לצאת לאור כתב עת בשם זהה, ששמו נבחר בהשראת "השילוח" המקורי.
רבי יוסי הכהן
רבי יוסֵי הכהן היה תנא שחי בשלהי המאה הראשונה לספירה, בן הדור השני של התנאים ותלמידו של רבן יוחנן בן זכאי.
בענייני הלכה נמסרו דבריו במשנה רק פעם אחת (אולי משום חסידותו, ראו להלן), בתלמוד הבבלי נאמר עליו כי עסק במעשה מרכבה יחד עם רבי יהושע, וכי רבו, רבן יוחנן בן זכאי, שיבחו על כוחו בחכמת הנסתר
במשנה נאמר על אודותיו כי רבו ובני דורו כינוהו "חסיד". (בהתאם לכך יש שזיהו אותו עם רבי יוסי "קטנותא" שעליו נאמר במשנה שמשעה שמת פסקו חסידים). יש התולים בחסידותו את היעדרם של דברי הלכה משמו, שכן דרכם של חסידים הייתה לא להתבלט בתורתם. בתלמוד הבבלי נאמר על אודותיו כי "לא נמצא כתב ידו בידי גוי מעולם" משום הזהירות בהלכות שבת.
מלבד זאת נזכר שמו בדברי חז"ל במספר הקשרים נוספים; בפרשנות המקראות - הוא מוזכר במקום אחד כמפרש פסוקים מוקשים בפני רבן גמליאל, בענייני מוסר - הוא מוזכר במקום אחר, בו הוא נשאל על ידי רבו, רבן יוחנן בן זכאי, "איזוהי דרך ישרה שידבק בה האדם?" ועל כך הוא משיב "שכן טוב", ועל השאלה ההפוכה; "איזוהי דרך רעה שיתרחק ממנה האדם?" הוא משיב בהתאם: "שכן רע". וכן בניחום אבלים, כשמת בנו של רבן יוחנן בן זכאי.
החיד"א טוען כי יוסף הכהן הוא יוסף בן מתתיהו זה שכתב את יוסיפון. רבי יצחק אברבנאל גם טוען שיוסף הכהן שהמשנה אומרת עליו שהוא חסיד, הוא (יוסף בן מתתיהו) יוסף בן גוריון שהוא מתלמידי רבן יוחנן בן זכאי.
השלוח
עמי אסף (בית ספר)
עמי אסף הוא בית ספר על-יסודי שש-שנתי השוכן בבית ברל. בית הספר כולל חטיבת ביניים ותיכון. בית הספר שייך למועצה אזורית דרום השרון.
בית הספר נקרא על שמו של חבר הכנסת עמי אסף, שהיה ממקימי כפר יהושע ובנו של שמחה וילקומיץ, איש חינוך בולט, מראשוני המורים העבריים בישראל.
היסטוריה.
בית הספר הוקם במהלך 1960 עם פטירתו של עמי אסף וכיום לומדים בו מעל 1650 תלמידים. בשנת הלימודים התשע"ג היה במקום השלישי מבין התיכונים בישראל המובילים בשיעור הזכאים לתעודת בגרות עם 99 אחוזי זכאות. הוא דורג במקום הראשון מבין כלל התיכונים בישראל בשיעור הבוגרים המתגייסים ליחידות קרביות בצה"ל, עם 98% ומעלה גיוס לצה"ל בקרב הבנות.
בשנים האחרונות מוכר על ידי משרד החינוך כבית ספר מצטיין בתחום הלימודי ערכי וחברתי, ונמצא בין בתי הספר התיכוניים המובילים בארץ. ההכרה מתייחסת לקריטריונים ערכיים-חברתיים לצד לימודיים ופדגוגיים, ובהם שיעור הגיוס לצה"ל או לשירות אזרחי ולאומי, שילוב תלמידי החינוך המיוחד, אחוז הזכאות והצטיינות במבחני הבגרות וכן מידת השיפור בהשוואה להישגים קודמים.
בנוסף, קיימת להקה בית ספרית הנקראת "עמי אסף מיוזיק" בהדרכתו של טל סונדק. בבית הספר מאז שנת תשע"ב פועלת "כיתה מדעית" בכל שכבה.
בעשור השני של המאה ה-21, היישובים שילדיהם לומדים בבית הספר הם: מתן, רמות השבים, שדה ורבורג, צופית, גן חיים, ניר אליהו, רמת הכובש, ירחיב, כפר מל"ל, נווה ימין, סלעית, צור נתן, צור יצחק, צור יגאל ואייל. בעבר למדו בבית הספר תלמידים גם משאר היישובים במועצה אזורית דרום השרון, שכיום ילדיהם לומדים ב"בית חינוך ירקון" שבנווה ירק.
מעיין השילוח
עמי אסף
עמי אסף (וילקומיץ) (22 ביולי 1903 – 17 במאי 1963) היה איש ציבור ישראלי, שכיהן כמזכ"ל תנועת המושבים, חבר הכנסת וסגן שר החינוך והתרבות.
ביוגרפיה.
אסף נולד בראש פינה בשם עמיאסף וילקומיץ, בנם של אנשי חינוך: ליבה וילקומיץ-סגל ושמחה וילקומיץ, מראשוני המורים העבריים במושבות הגליל ומנהל בית הספר המקומי. בסיום לימודיו בגימנסיה "הרצליה" היה בין מארגני הגרעין שהקים את כפר יהושע, שבו התגורר עד לפטירתו, והיה ממנהיגיו ומעורכי עלון היישוב בדרך לכפר. עם הקמת מפא"י היה אסף פעיל מרכזי במוסדות המפלגה, ובשנת 1936 נבחר לשמש מזכ"ל תנועת המושבים.
בהיותו מזכיר תנועת המושבים פעל אסף לגיבוש טיב היחסים הרצוי בין חבר המושב למסגרת המושבית ובין המושב עצמו לתנועת המושבים. במובן זה היה אסף ממשיך דרכו של ברל כצנלסון, לעומת אליעזר יפה, בוויכוח שהתנהל בין השניים בנוגע לתפקיד מעמד הפועלים בניהול משק. אסף דגל בצמצום האוטונומיה של החבר הבודד והגדלת כוחו של המושב מול החבר, ומנגד הגדלת כוחה של תנועת המושבים מול כוחו של המושב הבודד, כאשר בפיסגת הפרמידה עומדת אגודת "ניר שיתופית" ומעליה "חברת העובדים" של כלל חברי הסתדרות העובדים הכללית. אסף דגל באפשרות סילוקו של חבר בודד ונישולו מנחלתו אם יסטה לדעת מוסדות המושב והתנועה מעקרונות המושב או מאורח חייו. בדומה לכצנלסון, דגל אסף גם בהחכרת הקרקע על ידי קרן קיימת לישראל לאגודת "ניר שיתופית" או לתנועת המושבים, ואלו יקיימו החכרת משנה למתיישב ובכך יאפשרו את הכרעת הרוב ויאפשרו נישול היחיד מהקרקע. החלטה ברוח זו התקבלה בוועידת תנועת המושבים שנערכה בשנת 1944 בכפר ויתקין: הפסקת החכרת הקרקע על ידי הקרן הקיימת לישראל משנה זו ואילך והפיכתם ל"ברי רשות בקרקע".