במקום לשרת בים, הוא בילה את זמנו בבית הלורדים, שם נאם נגד ביטול העבדות, שעל אף היותה בלתי חוקית בבריטניה, עדיין הייתה קיימת במושבות הבריטיות. הוא טען שהחרות לא תועיל בהרבה לעבדים. מהתרשמותו במסעותיו הרבים הוא חש, שחייהם של התושבים החופשיים של הרמות והאיים של סקוטלנד קשים יותר מאלה של העבדים באיי הודו המערבית. ניסיונו באיי הודו המערבית נתן תוקף רציני לעמדתו. בכל מקרה, עמדתו זכתה לתומכים ולמתנגדים. בנושאים אחרים הוא היה ליברלי יותר, כמו בתמיכתו בצעדים לבטל את חוקי העונשין כנגד הפורשים מהכנסייה האנגליקנית. הוא גם התנגד למאמצים לאסור על אלה שנמצאו אשמים בניאוף, להינשא מחדש.
חיי משפחה.
החל משנת 1791 חי ויליאם במשך 20 שנה עם השחקנית האירית דורתיאה בלנד, שהייתה ידועה יותר בשם הבמה שלה, גברת ג'ורדן. התואר גברת (Mrs) הוצמד לה כדי לחפות על הריון בלתי רצוי שהיא נכנסה אליו בראשית הקריירה הבימתית שלה, והשם ג'ורדן (ירדן) ניתן לה בשל העובדה שהיא "חצתה את המים" שבין אירלנד לבריטניה.
ויליאם היה מהדור הראשון שהגיע לבגרות, כאשר חוק הנישואים המלכותיים 1772 נכנס לתוקף. החוק אסר על צאצאיו של ג'ורג' השני להינשא ללא קבלת רשות מהמונרך. לחלופין, בהיותם, מעל גיל 25 הם יכלו לעשות כן לאחר מתן הודעה של 12 חודשים מראש, למועצה המלכותית. כמה מבניו של ג'ורג' השלישי בחרו למסד חיי זוגיות עם הנשים שהם אהבו גם ללא נישואים רשמיים, במקום לשאת אשה התואמת את הוראות החוק. אחרי הכל, הבנים הצעירים של המלך, כולל ויליאם, לא היו במקום גבוה בסדר הירושה, דבר שנחשב יחסית בטוח כאשר הנסיך מוויילס התחתן ונולדה לו בת, שרלוט.
נראה היה שויליאם נהנה מחיי המשפחה שלו עם גברת ג'ורדן. המלך נטה לקבל בצורה זו או אחרת את מערכת היחסים שלה עם בנו, וב-1797 מינה אותו לתפקיד, שבמסגרתו קיבל הנסיך את בית בושי (Bushy House) שבו התגוררה משפחתו הגדלה של ויליאם. בית זה היה מקום מגוריו העיקרי עד להמלכתו. ביתו בעיר לונדון, בית קלרנס נבנה על ידי האדריכל ג'ון נאש בין השנים 1825-1827.
לזוג נולדו עשרה ילדים, שהיו כולם לא חוקיים, חמש בנות וחמישה בנים. תשעה מהם נקראו על שם אחיו ואחיותיו של ויליאם וקיבלו את שם המשפחה פיצקלרנס (FitzClarence). הרומן ביניהם נמשך, כאמור, עשרים שנה, עד לשנת 1811. גברת ג'ורדן קיבלה קצבה שנתית של 4400 ליש"ט בתנאי שלא תעלה יותר על הבמה, וכן היא קיבלה את האפוטרופסות על בנותיה. כאשר היא חזרה לקריירת המשחק שלה, כדי לשלם את חובותיו של אחד מחתניה, הפסיק ויליאם לשלם את הקצבה על סך 1500 ליש"ט שנועדה לאחזקת הבנות, ולקח על עצמו את האפוטרופסות עליהן. עם שקיעת הקריירה שלה נמלטה ג'ורדן לצרפת מפני נושיה ומתה חסרת כל ליד פריז ב-1816.
עוד לפני שהכיר את דורותיאה ג'ורדן, נולד לוויליאם בן מאם לא ידועה. הבן, שגם שמו היה ויליאם, טבע במדגסקר על סיפונה של ספינת הצי המלכותי ב-1807. בתו של גנרל בצבא הנובר טענה, שויליאם היה אביו של בנה שנולד ב-1790, אך ויליאם לא היה כלל בהנובר באותה תקופה והאפשרות שהוא האב כלל לא עמדה במבחן המציאות.
בהיותו בחובות כספיים, עשה ויליאם ניסיונות חוזרים ונשנים לשאת לאישה בת למשפחה עשירה, אך ללא הצלחה. בכל אופן, כאשר אחייניתו הנסיכה שרלוט, שהייתה השנייה בתור לכס המלכות, מתה בעת שכרעה ללדת ב-1817, נותר המלך עם 12 ילדים אך ללא נכד אחד חוקי. בשלב זה החלו הנסיכים להיות תחת לחץ להינשא ולהעמיד יורש חוקי. לוויליאם היה יתרון על שני אחיו, שהיו חשוכי ילדים וחיו בחיי ניכור עם נשותיהן, ששתיהן היו בכל מקרה מעבר לגיל הפוריות. ויליאם היה הבריא מבין שלושתם. בהנחה שהיה מאריך ימים, הוא היה עולה למלוכה הן בבריטניה והן בהנובר. אחיו הצעיר אדולפוס נשלח לגרמניה כדי למצוא עבור אחיו כלה פרוטסטנטית מתאימה. הוא חזר עם אוגוסטה, בתו של פרידריך, נסיך הסן-קאסל, שדחה את השידוך. חודשיים לאחר מכן היא נישאה לדוכס מקיימברידג' עצמו. בסופו של דבר נמצא הנסיכה המתאימה לוויליאם שהייתה ידידותית, אשת בית, והייתה מוכנה לקבל, אם כי לא בלב שלם, את תשעת ילדיו של ויליאם ששרדו, שחלקם אף לא הגיע עדיין לבגרות. ב-11 ביולי 1818 נישאו ויליאם ואדלייד מסקסה-מיינינגן. בהיותה בגיל 25 הייתה אדלייד במחצית גילו של ויליאם.
הנישואים, שנמשכו כמעט עשרים שנה עד למותו של ויליאם, היו מאושרים. הדוכסית החדשה לקחה על עצמה לנהל את חייו של ויליאם ואת ענייניו הכספיים. בשנה הראשונה לנישואיהם חי הזוג בגרמניה, שמר על אורח חיים צנוע ועד מהרה שולמו כמעט כל חובותיו של ויליאם, בייחוד לאחר שהפרלמנט אישר לוויליאם את הגדלת הקצבה שלו. לא ידוע על פילגש שויליאם לקח לעצמו לאחר נישואיו לאדלייד. לזוג נולדו שתי בנות שלא האריכו ימים וכמו כן הפילה אדלייד שלושה וולדים.
הלורד אדמירל העליון.
ב-1811 עקב מחלתו של אביו, מונה אחיו הגדול של ויליאם, הנסיך מוויילס, להיות עוצר. ב-1820 מת המלך ג'ורג' השלישי וג'ורג' הרביעי מלך תחתיו. כעת היה ויליאם השני בתור לכס המלוכה, לאחר אחיו פרדריק דוכס יורק. מאז נישואיו הקפיד ויליאם על אורח חיים בריא. הוא צעד שעות כל יום, מיעט באכילה והקפיד לשתות רק תה צמחים עם לימון. שני אחיו הגדולים ממנו היו לא בריאים לחלוטין, והייתה זו רק שאלה של זמן עד אשר יהיה ויליאם למלך. כאשר מת הדוכס מיורק ב-1827, הפך ויליאם, שהיה אז כבר מעל גיל 60, ליורש העצר. בהמשך אותה שנה מינה ראש הממשלה החדש, ג'ורג' קנינג, את ויליאם כלורד אדמירל הראשון (Lord High Admiral). בתקופת כהונתו בתפקיד היו לוויליאם עימותים עם מועצת האדמירליות שהייתה מאוישת בקציני הצי. הדברים הגיעו לשיאם, כאשר ב-1828 הפליג ויליאם בראש פלגת ספינות, בלי לומר לאן מועדות פניו ושב לאחר עשרה ימים. המלך, באמצעות ראש הממשלה, אז ארתור ולסלי, ביקש ממנו להתפטר מתפקידו. ויליאם נעתר לבקשתו.
למרות הקשיים שחווה, הוא נחשב למוצלח בתפקידו כלורד אדמירל העליון. הוא ביטל את עונש המלקות על רוב העבירות, להוציא מרד, ניסה לשפר את רמת התותחנות הימית ודרש דיווחים על רמת הכוננות של כל ספינה. הוא הכניס לשירות את ספינת הקיטור הראשונה לצי ותכנן להוסיף עוד. התפקיד התיר לוויליאם לעשות שגיאות וללמוד מהן, תהליך שהכין אותו לתפקידו כמלך, והוא הבין כי עליו לפעול רק על פי עצת יועציו.
את סוף תקופת מלכותו של אחיו בילה ויליאם בבית הלורדים. הוא תמך בחוק שוויון הזכויות לקתולים, בניגוד לדעתו של אחיו הצעיר ארנסט אוגוסטוס.
בריאותו של ג'ורג' הרביעי הייתה רופפת. בראשית 1830 היה כבר ברור שמותו קרב. ב-26 ביוני 1830, מת ג'ורג' הרביעי בלי להותיר אחריו ולו צאצא חוקי אחד.
מלך.
בגיל 64 עלה ויליאם לכס המלוכה כויליאם הרביעי. הוא היה המונרך שהומלך בגיל המבוגר ביותר מבין מלכי בריטניה (שיא שטרם נשבר). שלא כמו אחיו המוחצן והבזבזן, היה ויליאם צנוע ומלא הדר. בניגוד לקודמו, אשר בילה את מרבית זמנו בטירת וינדזור, היה ויליאם ידוע כמי שצועד ללא ליווי ברחובות לונדון או ברייטון. עד אשר משבר הרפורמה ערער את מעמדו, הוא היה מלך מאוד פופולרי בקרב בני עמו, אשר ראו בו מלך המקורב לעם הרבה יותר מאשר היה אחיו.
המלך הוכיח את עצמו עד מהרה כאיש העובד ללא לאות. ראש הממשלה הראשון שכיהן תחתיו, הדוכס מוולינגטון, ציין שעבודה שהיה מבצע יחד עם ויליאם בעשר דקות, הייתה אורכת כמה ימים יחד עם ג'ורג' הרביעי. הנרי ברום (Henry Brougham), שכיהן כלורד צ'נסלור בראשית ימי מלכותו של ויליאם, תיאר אותו כאדם שנוח לעשות איתו עסקים. הוא היה נוהג לשאול מספיק שאלות כדי שהוא יבין את העניין שעליו הם דנו, בהשוואה לאחיו שחשש לשאול שאלות כדי שלא תיחשף בורותו, ובהשוואה לאביו ששאל יותר מדי שאלות ואף לא חיכה לתשובות.
המלך עשה את מרב המאמצים כדי להתחבב על עמו. הוא פיטר את השפים הצרפתיים והתזמורת הגרמנית של אחיו והעסיק במקומם אנגלים. הוא תרם את רובו של אוסף התמונות של ג'ורג' הרביעי למדינה והפחית את מספר הסוסים באורוות המלכותיות. ג'ורג' הרביעי החל בשיפוץ נרחב ויקר של ארמון בקינגהאם. ויליאם סירב להתגורר בו ואף ניסה פעמיים להיפטר ממנו. פעם אחת לצבא בתור קסרקטין ופעם שנייה לפרלמנט כאשר ארמון וסטמינסטר עלה באש ב-1834. חוסר הרשמיות שלו היה מדהים. כאשר הוא שהה בביתן המלכותי (Royal Pavilion) שבברייטון, הוא נהג ליצור קשר עם המלונות בעיר כדי לבדוק מי מתאכסן בהם ולהזמין אורחים שהכיר לארוחות, תוך שהוא מציין שאין צורך לטרוח בנושא הלבוש.
עם עלייתו לכס המלוכה לא שכח ויליאם את תשעת בניו הלא חוקיים. הוא העניק לבנו הבכור את התואר הרוזן ממנסטר ולשאר ילדיו העניק את התואר של בני או בנות מרקיז. עם זאת, נסובה מערכת היחסים שלו עם בניו סביב הרבה ויכוחים על כיבודים וכסף. לעומת זאת, עם בנותיו התנהלו היחסים על מי מנוחות והן השתלבו יפה בחיי החצר.
משבר הרפורמה.