רנן (דניאל מורשת), שחקן ומנחה, נחטף לתחנת חלל לפני 12 שנה כדי להנחות תוכנית ריאליטי כושלת בשם "הכלום הגדול" לצד המפיקה הרובוטית המרושעת שמאוהבת בו, כפתורה (גיתית פישר). בכל שנה 8 מתמודדים מרחבי הגלקסיה מגיעים לתחנת החלל ונכלאים שם יחד עד שנבחר מנצח.
פתיחת וור
פתיחת וור (או פתיחת חציר האחו) היא פתיחת שחמט לא שגרתית שבה לבן פותח במסע:
היא נקראת על שם שחקן השחמט האמריקאי פרסטון וור, ששיחק פתיחות נדירות לעיתים תכופות. פתיחת וור נחשבת לפתיחה נדירה ולכן מוגדרת A00 באנציקלופדיית פתיחות השחמט.
רעיון הפתיחה.
פתיחת וור תוקפת את משבצת ב5 ומכינה להוציא את הצריח שבמשבצת א1 למשחק. המשבצת ב5 אינה חיונית למהלך המשחק, ואם שחור ישחק 1...ה5, הרץ השחור במשבצת ו8 ימנע את פיתוח הצריח הלבן לזמן הקרוב. התגובה 1...ה5 גם צוברת מרחב עבור השחור בכך שכובשת את מרכז הלוח, מטרה טיפוסית לרוב הפתיחות שפתיחה זו מתעלמת ממנה לחלוטין. בנוסף המסע א4 מחליש את צד המלכה של הלבן ומונע ממנו לעשות הצרחה אפקטיבית בצד המלכה. פתיחת וור בדרך כלל משוחקת רק על ידי שחקנים שחדשים לגמרי לעולם השחמט.
שחקן המנוסה בפתיחה וור לעיתים יענה לתגובה 1...ד5 או 1...ה5 ב-2.ד4 או 2.ה4, בעיקר, מכיוון שהגנה סקנדינבית הפוכה או גמביט אנגולד לא יהיה בטוח במצב הזה. בשלב מאוחר יותר במשחק המסע א5 כנראה ישוחק, שיכין את צאת הצריח במסע צא4 (כי במסע צא3??, ...ר:א3 פ:א3 עם יתרון מוחלט לשחור).
באליפות העולם 2012 בבליץ, אלוף העולם מגנוס קרלסן פתח במסע 1.א4 נגד יריבו טיימור רג'אבוב בעליצות, כאשר אמר לו באליפות הבליץ שנתיים קודם לכן "כולם נעשים עייפים. אתה יכול אפילו לפתוח עם 1.א4 ועדיין לנצח," המשחק התפתח לסוג של פתיחת ארבעת הפרשים שבה קרלסן הצליח להגיע ליתרון בסופו של דבר.
וריאציות.
לפתיחה זו יש מספר וריאציות מוכרות. חלק מהמפורסמות יותר מהן:
מותו והלווייתו של ריצ'רד ניקסון
ב-22 באפריל 1994, ריצ'רד ניקסון, נשיאה ה-37 של ארצות הברית, נפטר לאחר שסבל משבץ מוחי ארבעה ימים קודם לכן, בגיל 81. הלווייתו הציבורית נערכה כעבור חמישה ימים בספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שמו שבעיר הולדתו יורבה לינדה, קליפורניה.
ניקסון סבל משבץ מוחי ב-18 באפריל בביתו שבפארק רידג', ניו ג'רזי, והועבר לבית החולים הפרסביטרי בניו יורק. אחרי פרוגנוזה ראשונית וחיובית, ניקסון נכנס לתרדמת עמוקה ומת כעבור ארבעה ימים. גופתו הוטסה לבסיס האווירי של חיל הנחתים האמריקני "אל טורו" הנמצא במחוז אורנג', במטוס הנשיאותי שהושמש בנשיאותו של ניקסון. גופתו הועברה לספרייה הנשיאותית על שמו ושם הונחה למנוחה. ב-27 באפריל התקיימה אזכרה פומבית בהשתתפות נכבדים עולמיים וכל חמשת הנשיאים החיים. אשתו של ניקסון, פט, מתה עשרה חודשים קודם לכן, ב-22 ביוני 1993.
מותו.
ניקסון סבל משבץ מוחי מסיבי בפארק רידג' שבמדינת ניו ג'רזי, בעודו מתכונן לאכול ארוחת ערב ביום שני, 18 באפריל 1994, בשעה 5:44 בערב. אמבולנס הוזעק למקום והוא הובהל בית החולים הפרסביטרי בניו יורק. הוא היה בהכרה אך לא היה מסוגל לדבר, וכן כושר ראייתו נפגע. ביום חמישי שקע ניקסון בתרדמת. בליל שבת, הוא מת בשעה 9:08, 22 באפריל 1994. בנותיו, טרישה וג'ולי, היו לצדו.
נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, הודיע על מותו של ניקסון בגן הוורדים של הבית הלבן והכריז על יום אבל לאומי חמישה ימים לאחר מכן. קלינטון הצהיר כי ניקסון הוא "מדינאי שביקש לבנות מבנה בר קיימא של שלום", ושיבח את "רצונו לתת משהו בחזרה לעולם הזה". כמו כן הגיעו הנשיאים לשעבר ג'רלד פורד, ג'ימי קרטר, רונלד רייגן וג'ורג' הרברט ווקר בוש. מזכיר המדינה של ארצות הברית לשעבר, הנרי קיסינג'ר, הסנאטורים לשעבר ג'ורג' מקגוורן (שהתמודד מול ניקסון ב-1972) והווארד בייקר, הסנאטור בוב דול, הסנאטור ג'ון מקיין והסנאטור טד קנדי, הצטרפו לנשיא קלינטון.
הלווייתו.
הלוויה התקיימה ביום רביעי, 27 באפריל, בשטח הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ריצ'רד ניקסון. בטקס ההלוויה השתתפו למעלה מ-4,000 בני אדם, ביניהם בני משפחה, הנשיא ביל קלינטון והגברת הראשונה הילרי, נשיאים וגברות ראשונות לשעבר (ג'ורג' וברברה בוש, רונלד וננסי רייגן, ג'ימי ורוזלין קרטר וג'רלד ובטי פורד. סגן הנשיא לשעבר ספירו אגניו, שכיהן תחת ניקסון, גם השתתף בטקס. משלחת הקונגרס האמריקני מנתה למעלה ממאה חברים, והסגל הדיפלומטי הזר כלל משלחת של יותר ממאתיים איש. את הטקס הנחה הכומר בילי גרהאם, ידיד של ריצ'רד ניקסון, שאמר: "הוא אחד האנשים שהכי לא הובנו כהלכה, ואני חושב שהוא היה אחד מגדולי המאה". ההספדים נמסרו מאת גרהאם, הנרי קיסינג'ר, הסנאטור בוב דול, מושל קליפורניה פיט וילסון והנשיא קלינטון. דול לא הצליח לעצור את דמעותיו בסוף נאומו, מופע נדיר של רגש בציבור לסנאטור.
ריצ'רד ניקסון נקבר ליד אשתו פט, בשטח הספרייה הנשיאותית על שמו. הוא הותיר אחריו את שתי בנותיו, טרישיה וג'ולי, וארבעה נכדים. בהתאם לרצונו, הלווייתו לא הייתה הלוויה ממלכתית מלאה, אם כי גופתו הונחה לראווה בלובי של הספרייה הנשיאותית מ-26 באפריל עד למועד ההלוויה. האבלים חיכו בתור עד שמונה שעות במזג אוויר קריר ורטוב כדי לחלוק כבוד אחרון לנשיא לשעבר. בשיאו, התור שעבר ליד ארון הקבורה של ניקסון היה באורך שלושה קילומטרים, עם 42 אלף איש ממתינים.
סמואל האנאפורד
סמואל האנאפורד (באנגלית: Samuel Hannaford; 10 באפריל 1835 - 7 בינואר 1911) היה אדריכל אמריקאי ממוצא אנגלי, שפעל בסינסינטי שבאוהיו.
הפורה והידוע באדריכלי סינסינטי במאה ה-19, נודע האנאדורף בתכנונם של כמה מבנייניה הראשיים של העיר, כמו בית העירייה ואולם המוזיקה Music Hall.
האנאפורד בנה בעיר מעל 300 בניינים, רובם באזור "טרי-סטייט" - סינסינטי והסביבה שבמדינות אוהיו, קנטקי ואינדיאנה. וכן בתי מגורים ברחבי ניו אינגלנד עד למערב התיכון ולדרומה של ארצות הברית. בניו, שנהיו גם כן אדריכלים, צ'ארלס האנאפורד (1936-1859) והארווי אלגריג' האנאפורד, הצטרפו אליו למשרד משותף.
בעבודתו השתמש בסגנונות מגוונים:נאו-רנסאנס, סגנון תקופת המלכה אן, סגנון ויקטוריאני, סגנון אקלקטי, נאו-רומנסקי ובסגנון נאו-קלאסי פריזאי הידוע כ"בוזאר".
ביוגרפיה.
סמואל האנאפורד נולד ב-1835 באנגליה, ביישוב סאות'קאמב פארם, על יד וידמקאמב אין ד'ה מור (Southcombe Farm, Widdecombe in the Moor) במחוז דבונשייר כבנם של רוג'ר האנאפורד ומרי לבית נורת'קוט. בגיל 9 היגר עם משפחתו לסינסינטי, אוהיו, בארצות הברית. ביתר דיוק, התיישבו תחילה בכפר המהווה כיום פרבר מערבי של סינסינטי, צ'ביוט.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים ואחר כך למד אדריכלות במכללת פארמר'ס בקולג' היל בסינסינטי. האנאפורד התמחה אצל האדריכל ג'ון ר. המילטון ובשנת 1858 פתח משרד אדריכלים יחד עם אדווין אנדרסון. שותפותם נמשכה עד 1870. בהמשך עבד האנאפורד לבד ועם שותפים שונים (ב-1876-1874 עם אדווין פרוקטור) ובשנת 1887 משרדו הפך ל"סמואל האנאפורד ובניו". סמואל האנאפורד היה ראש העיר הראשון והיחיד של וינטון פלייס.
הוא נאבק למען הפחתת מקורות העשן הרבים וקידם את מערכת הביוב ב-Mill Creek Valley.
לפני מותו כיהן כמנהל המכון למכניקה של אוהיו. פרש לגמלאות בסביבות 1895. היה אדם שמרן מאוד, היה אנטי-יוניוניסט בדעותיו (בימי מלחמת האזרחים), התנגד בדרך כלל לשימוש בבטון. ברוח זו ערך את כתב העת המקצועי "The Western Architect and Builder". הבניין האחרון שהמשיך לתכנן גם אחרי פרישתו היה בית האבות המתודיסטי בקולג' היל.
האנאפורד הלך לעולמו בביתו בסינסינטי בשנת 1911.
הובא לקבורה בבית הקברות ספרינג גרוב.
סמואל האנאפורד היה נשוי שלוש פעמים: ראשית לפיבי סטאד'ם, בת של אחד ממייסדי צ'ביוט, דייוויד סטאד'ם. אחרי מותה של פיבי בשנת 1871 עקב טיפוס הבטן, התחתן האנאפורד בשנית עם אנה בל הנד, בתו של סילבסטר הנד שערך את התכנון הראשוני של וינטון פלייס. אחרי מותה נשא לאישה את אַדה לואיז לבית מור. נולדו לו 11 ילדים.
משרד האדריכלים המשיך לפעול תחת ניהול צאצאיו עד שנת 1964.
החל מ-1912 למשך 50 שנה השתתף בו הנכד ה. אלדרידג' האנאפורד. שותף במשרד היה גם נכד אחר, סמואל האנאפורד II (1891-כ-1981).
לקריאה נוספת.
Architecture of H.H. Richardson and His Contemporaries in Boston and vicinity
Stephen C.Gordon - "Samuel Hannaford: A Nineteenth Century Victorian Architect in Cincinnati"
קישורים חיצוניים.
Walter E.Langsam Biographical Dictionary of the Cincinnati Architects, 1788-1940, Architectural Foundation of Cincinnati, Ohio, 2008
Betty Anne Smiddy -"The Legacy of Samuel Hannaford" Hannaford &amp; Sons, Main Page 2006,
אברהם עמרם
היועץ הכלכלי למערכת הביטחון
היועץ הכלכלי למערכת הביטחון היה אגף במשרד הביטחון ותואר המשרה של העומד בראש אגף זה, ששימשו כגוף המטה המרכזי לניתוח וייעוץ כלכלי לגורמי מערכת הביטחון. החל משנת 2012 מבוצעת פונקציה זו על ידי יחידה בשם "הכלכלן הראשי למערכת הביטחון", הפועלת במסגרת גית"ם - אגף המטה של משרד הביטחון.
פעילות היועץ.
ייעודו של היועץ הכלכלי הוא להציג למקבלי ההחלטות את המשמעות והעלות הכלכלית של כל החלטה לקראת קבלתה ולהטמיע את השיקול הכלכלי הרחב והמאוזן בתהליך קבלת ההחלטות במערכת הביטחון, תוך התחשבות בשיקולים תעשייתיים, משקיים ומאקרו כלכליים. היועץ משמש הסמכות הכלכלית העליונה במערכת הביטחון המתווה מדיניות כלכלית ברכש והמנחה את אנשי הרכש והכלכלנים במשרד הביטחון.