בתרגום השבעים, המנוסח בשפה היוונית הקלאסית - שלמעשה אינה מסוגלת להבחין בין ש' לבין ס', נאלץ המתרגם היווני להימנע כליל מצלילי המילה העברית - על שתי גרסאותיה - שההבחנה בין שתיהן הייתה אפוא "בעייתית" עבורו, ובמקום זאת תרגם את הפסוק העברי - לא פונטית אלא סמנטית - כך: "ויאמרו לו: אמור כעת קלח (= גבעול-תירס), ולא יכול היה לבטאה כך נכון" .
עם זאת: בתרגומי התנ"ך ליוונית מודרנית, שבה הניגוד בין ס' לבין ש' - אמנם אינו קיים בתור ניגוד בין שתי פונמות - אך כן קיים בתור ניגוד בין שני אלופונים (צלילים שונים חסרי השפעה סמנטית) של הפונמה היוונית האחת Σ (בדומה נניח לניגוד שבין האלופונים העבריים p/f של הפונמה העברית האחת "פ"), משתמשים המתרגמים היוונים החדשים בעובדה שהאות היוונית Σ - אשר בדרך כלל מבוטאת כמו ס' - מבוטאת אצלם (בתור אלופון) כמו ש' אם היא חסרת תנועה ולפני כ' רפויה, וכך הם מתרגמים - את המבטא של בני אפרים על ידי Σίββωλεθ (סיבולת) - ואת המבטא הגלעדי על ידי Σχίββωλεθ (שְכִיבּוֹלֶת - כלומר עם כ' רפויה אחרי האות הראשונה חסרת התנועה כדי שאות זו תיקרא כמו ש'). "טריק" דומה - שמשנה אף הוא במעט את הסביבה הפונטית של האות הראשונה כדי שתוכל להיקרא כמו ש/ס לפי הצורך, משמש בסיס לתרגומי התנ"ך בשפות נוספות, כגון יפנית: シボレテ (שִיבּולֶתֶה - עם חיריק באות הראשונה כדי שתיקרא כמו ש') לעומת セボレテ (סֶבּולֶתֶה - עם סגול באות הראשונה כדי שתיקרא כמו ס') , וכגון איסלנדית: Sibbólet (סִיבּולת) לעומת (שְיִיבּולת - כלומר עם י' עיצורית אחרי האות הראשונה חסרת התנועה כדי שאות זו תיקרא כמו ש').
בתרגום התנ"ך לשפת איי גילברט, שבה הצליל ש' לא קיים כלל - אפילו לא בתור אלופון, ושמשמשת אפוא בכך - מודל חי למצב הפונטי הקדום שמיוחס לניב העברי של בני אפרים (ושהתקיים גם ביוונית העתיקה של תרגום השבעים), הפתרון שנבחר כדי לתרגם את ההבחנה שבין סיבולת לבין שיבולת - אינו מבוסס על "הפתרון" הסמנטי המתחמק של תרגום השבעים (כדלעיל) - אלא על פתרון פונטי של ממש המבוסס על ההבחנה הפונטית היותר רחוקה שבין שני האלופונים ס/ט של הפונמה T שבשפה זו: סיבולת = Tiboreta (סִיפּּולֶתָה - עם חיריק באות הראשונה כדי שתיקרא כמו ס'), לעומת שיבולת = Teiboreta (טֶיְפּולֶתָה - כביכול כדי לשקף את "טיבּולת" - אך עם י' עיצורית אחרי סגול באות הראשונה כדי שאכן תיקרא כמו הצליל ט' שאמור אפוא להיות "הנציג הכי קרוב" לצליל העברי ש' שאינו מתאפשר בשפת איי גילברט) .
בעיית התרגום הפונטי, של פרשת שיבולת/סיבולת, מחריפה בשפות שבהן לא קיימים כלל עיצורים שורקים: לא ש' ולא ס'. למשל תרגום התנ"ך אל - השפה המאורית - המשמשת בתור אחת השפות הרשמיות בניו זילנד ובתור שפת הילידים המקוריים של הארץ, נאלץ - להתנזר כליל מההבחנה הפונטית המקראית העברית המקורית ש/ס - ובמקומה להפליג להבחנה פונטית אחרת לגמרי: מצד אחד, הוא נאלץ לתרגם את שיבולת בתור "היבּולת" (Hiporete = היפּולֶתֶה), זאת מתוך הנחה שהצליל ה' יותר דומה לצליל העברי ש' מאשר לצליל העברי ס' (ואכן חילופי ה/ש מהווים - בקרב לשונות-העולם - תופעה פונטית ידועה, שקיימת גם בשפות השמיות - כגון בקו התפר בין עברית לאכדית, ושמשתקפת - למשל במילה העברית "היא" שמתורגמת לאכדית "שִי"=she - או למשל באופן המעט-מסורבל שבו מסמנת האנגלית את העיצור ש'); מצד שני, כשהגיעו המאורים למשימה הקשה יותר של תרגום הצליל העברי ס', חלה בתרגומם תופעה של "שיבולת כפולה": ואכן, אחרי שבני אפרים שיבשו (לא מחמת רשלנות אלא מחמת אילוץ פונטי) את "שיבולת" ל"סיבולת", שיבשו המאורים בתורם (שוב מחמת אילוץ פונטי) את עצם השיבוש המאולץ הקדום "סיבולת" של בני אפרים - לשיבוש המאולץ החדש "איבולת" (Iporete = איפּולֶתֶה) - שנתלה אפוא על השיבוש המאולץ הקדום .
שיבולת בשימוש מודרני.
בשפות מסוימות משמשת שיבולת לא רק במשמעותה המקורית לזיהוי אתני על רקע עוין, אלא גם כזיהוי אנשים המשתייכים לקבוצת התייחסות מסוימת, כמו בעלי מקצוע מסוים, ללא קשר למוצאם. במקרים מסוימים מדובר על שימוש במאפיינים תרבותיים ולאו דווקא לשוניים, כמו שימוש במונחים מקצועיים.
אדיר כהן
אדיר כהן (נולד ב-10 במאי 1937) הוא מחנך ומומחה בחינוך, סופר ומומחה ישראלי בתחום הביבליותרפיה. הוא מכהן כראש החוג לחינוך במכללה האקדמית עמק יזרעאל ופרופסור אמריטוס בפקולטה לחינוך של אוניברסיטת חיפה.
קורות חייו.
אביו של אדיר כהן, היה אמציה ברוך כהן, איש חינוך, ממקימי הגימנסיה "בנימינה" בראשון לציון, שהייתה אחת הגימנסיות הראשונות בארץ ישראל. אימו, פרידה כהן, הייתה אחותו של המשורר העברי האמריקאי הלל בבלי ובתו של הרב זלמן דוב ראשגולין (ראשיגולסקי), מחבר "הגיוני לב" (1927) ו"חקרי לב" (1947) (האחרון בעריכת הלל בבלי). אדיר כהן גדל בראשון לציון.
ספרו הראשון של אדיר כהן, "חילות ישראל ומלחמותיהם בעבר ובהווה", ראה אור בהיותו בן שבע עשרה, ועליו זכה בפרס של משרד החינוך והמחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון. כבר בגיל זה שימש כמבקרו הספרותי של העיתון "הבוקר" של הציונים הכלליים, ובהמשך בעיתונים דבר והארץ. הוא פרסם ביקורות ומסות על המחדשים בספרות העברית הצעירה, עבודה בה המשיך במסגרת לימודיו באוניברסיטה. במקביל פרסם מספר ספרי מחקר, כגון "יצירתו הספרותית של יוסף חיים ברנר".
את שירותו הצבאי עשה כעורך בהוצאת "מערכות". שם גם כתב את ספרו "ברוח סערה", על מפעלו של יהודה ארזי בהגנה, ברכש ובהעפלה (המבוא לספר נכתב על ידי דוד בן-גוריון). בגיל עשרים החל לעסוק בעיבוד אגדות ומעשיות לילדים. בין ספריו בנושא: "פרחי לוטוס", "ורד וחנית", "באוהלי השבטים", "סלע האוהבים".
כהן למד לתארים הראשון והשני בספרות, חינוך ופילוסופיה באוניברסיטה העברית, והיה תלמידו של מרטין בובר. במקביל למד בסמינר למורים על שם דוד ילין בירושלים. מגיל 24 עסק בהוראה בבית המדרש למורים על שם שיין בפתח תקווה, ומשם עבר ללמד בסמינר לוינסקי בתל אביב. בד בבד עבד באוניברסיטה העברית, ובהנחייתו של פרופסור אלכסנדר מרדכי דושקין הקים את המרכז לחינוך יהודי בתפוצות במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה. אחר כך היה מרצה במחלקה להכשרת מורים שבאוניברסיטת תל אביב.
כהן כתב באוניברסיטת ניו יורק את הדוקטורט שלו, בתחום הפסיכולוגיה והספרות, וממנו נבטה שנים מאוחר יותר הביבליותרפיה. מנחיו לדוקטורט היו הפרופסורים יצחק ברזילי, חיים ליף ודייוויד רודבסקי. נושא העבודה היה ניתוח פסיכולוגי וספרותי של יצירתו של יוסף חיים ברנר. באותה תקופה לימד במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין, בסמינר התאולוגי היהודי ובאוניברסיטת ניו יורק.
בשובו לישראל שימש כמרצה בחוג לחינוך שבאוניברסיטת חיפה. עמד בראש החוג לחינוך ובראש בית הספר לחינוך באוניברסיטה והקים בו את המרכז לספרות ילדים. עמד במשך עשרים שנה בראש הקתדרה לחינוך ולחברה. עורך ראשי של כתב העת "עיונים בחינוך" לעיון ולמחקר בחינוך, בפקולטה לחינוך. במקביל הקים את כתב העת "מעגלי קריאה", לעיון ולמחקר בספרות ילדים. ב-1982 ייסד באוניברסיטה את המגמה ללימודי ביבליותרפיה. בנוסף הקים את כתב העת "נפש" לפסיכולוגיה ולטיפול.
נכון ל-2011 פרסם כהן כחמישים ספרי ילדים אותם כתב, ערך ותרגם, ביניהם סדרת הספרים "שרשרת הזהב" ואוסף המעשיות של עם ישראל. כהן פרסם גם שמונה רומנים: "מסע לכתובת אבודה", "מסע בנקבת עץ התות", "גילוי אריות", "קריעת חלום", "שחפים שמוטי כנפיים", "קוים מקבילים וסכין", "גנב הפעמונים מאביבית" ו"רומן קרוע". הוא גם עסק בתרגום לעברית של ספרים מאת ג'ק לונדון, מוריס מטרלינק ואחרים.
אדיר כהן נישא לבלהה לבית רמלר, שנפטרה בספטמבר 2021, ולהם ארבעה ילדים ושבעה נכדים.
פרסים.
כהן זכה בפרס רופין למדעי החברה, פרס למדן לספרות ילדים, פרס קיפניס לחקר ספרות ילדים, פרס המייסדים של אוניברסיטת ניו יורק, פרס סנאט העיר ברמן בגרמניה לספרות, ופרס קרן מץ בניו יורק.
מחקריו.
מחקריו של אדיר כהן עוסקים בפילוסופיה של החינוך ובחינוך המודרני, ביבליותרפיה, הומור-תרפיה, תרפיה פילוסופית, חקר הבדידות, פילוסופיה לילדים, וחקר הפתגמים. כהן כתב, ערך ותירגם 138 ספרים.
הפילוסופיה של החינוך.
מחקריו של כהן בתחום הפילוסופיה של החינוך התמקדו ראשית בחינוך הרדיקלי ותרומתו לשינוי הקיצוני בחינוך כפי שהיה מקובל עד לשנים האחרונות. בתחום זה בחן כהן את תורותיהם של חשובי המחנכים הרדיקליים, שעם אחדים מהם גם עבד כשהיה בניו יורק, כמו: ניל פוסטמן, ג'ונתן קוזול, איוון איליץ' ופאולו פריירה. כהן ניסה גם לבדוק כיצד ניתן ליישם את הרעיונות הרדיקליים בחינוך הלכה למעשה, ולכן התמקד גם בחינוך היצירתי וביצירתיות בחינוך, בראיית הילד במרכז החינוך וכמטרת החינוך. הוא בחן את החינוך החופשי ובית הספר החופשי, ההשתמעויות של החינוך הרדיקלי לחינוך ההומניסטי היום וכדומה.
נקודת הכובד של מחקריו אלו, היא בהעברת מרכזו של החינוך מהחברה, האידאולוגיה והמורשת, אל הילד עצמו, עולם חוויותיו ובעיקר יצירתיותו, בהנחה שמתוך כל אלה יתפתח אדם חושב ויצירתי שבונה חברה צודקת יותר. בין הספרים שפרסם על הוגים בנושא זה היו "משנתו החינוכית של מרטין בובר"; שלושה ספרים על הגותו של יאנוש קורצ'אק - "יאנוש קורצ'אק", "יאנוש קורצ'אק המחנך" ו"להיות שמש להיות אור"; "מבשר החינוך החדש" על יוהאן היינריך פסטאלוצי; וכן "החינוך המודרני – משנתו החינוכית של ברטראנד ראסל". על ברטראנד ראסל.