ב-1772 מת אביו, והותיר לו ירושה קטנה שאיפשרה לו לחיות ברמה סבירה בלונדון. הוא החל לכתוב ב-1773, והחלק הראשון של "ההיסטוריה של שקיעתה ונפילתה של האימפריה הרומית" יצא לאור ב-1776.
גיבון סבל ממחלה שגרמה לאשכיו להתנפח בצורה יוצאת דופן. הוא עבר טיפולים רפואיים רבים לניקוז הנוזל שגרם להתנפחות, אך המצב הלך והחמיר. מחלתו הסבה לו סבל פיזי ואף מבוכה רבה, בעיקר מכיוון שאופנת התקופה כללה לבישת מכנסיים צמודים, והערכת שיעור קומתו של גבר ביכולתו לרכוב על סוס. גיבון היה לאדם בודד.
בחינה של יצירתו.
האמנות הספרותית של גיבון, סגנונו המעולה והאירוניה המבריקה, כנראה לא היו נותנים ליצירתו את האלמוות שהיא זוכה לה אילולא גם הצטיינה בדיוק מפליא ושיפוט מרשים, שלא נראו כמעט בכתיבה היסטורית או ספרותית בכלל. וינסטון צ'רצ'יל העיד שכתיבתו של גיבון כבשה אותו לחלוטין, והעניקה לו השראה לכתיבתו שלו.
גיבון לא הסתפק בתיאורים מיד שנייה כאשר ניתן היה להשיג מקורות ראשוניים, וכאשר ציטט מקור שניוני הוא תמיד נזהר לציין מהיכן לקח אותו ועל מי הוא מסתמך.
ניתן לסכם את דעתו של גיבון על ההיסטוריה של ימי הביניים במשפט המפורסם, "תיארתי את ניצחונם של הברבריות ושל הדת". חשוב להבין באופן ברור את הקריטריון שהוא השתמש בו. הוא חי במאה ה-18, והיה בן דורם וחבר לדעתם של לוק ומונטסקייה. החירות הפוליטית שלו כאנגלי הייתה חשובה לו ביותר. הקריטריון שדרכו שפט גיבון ציוויליזציה והתקדמות היה מידת שמירת אושרו של האדם, ולמען אושר זה, כך סבר, חירות פוליטית היא תנאי הכרחי. דעותיו היו הומניסטיות; הוא התנגד לעבדות והיה בעד ביטולה. זאת, ועוד רעיונות אחרים שהחזיק בהם, נחשבו כמהפכניים לאותה תקופה.
ליצירה "שקיעתה ונפילתה של האימפריה הרומית" היו גם מתנגדים, בדרך כלל מבקרים והיסטוריונים דתיים שראו לצנינים את ביקורתו ובדיקתו את ההיסטוריה הכנסייתית, ואת מניעיהם של הקדושים ומלומדי הכנסייה. הפרק החמישה עשר, שמתעד את הסיבות והגורמים לקליטה המהירה של הנצרות ברחבי האימפריה הרומית, הוא שהפריע במיוחד לאנשים אלה, וגרם לאיסורו של הספר עד לזמן האחרון (באירלנד, לדוגמה, הותר למוכרו רק בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים). למרות זאת, ספרו נחשב לאחד מספרי ההיסטוריה הטובים ביותר שנכתבו, ומשמש השראה להיסטוריונים.
חברתי
ביסאו
ביסאו (בפורטוגזית: Bissau) היא בירת גינאה ביסאו. בעיר מתגוררים 492,004 תושבים (2015). ביסאו היא העיר הגדולה בגינאה ביסאו, והמרכז הכלכלי, הצבאי והאדמיניסטרטיבי של המדינה.
העיר ממוקמת לחוף אחד מיובלי נהר גבה, לחוף האוקיינוס האטלנטי
כלכלה.
בעיר נמצא הנמל המרכזי של גינאה ביסאו, ממנו מייצאים בוטנים, קופרה, שמן דקלים וגומי.
היסטוריה.
העיר נוסדה על ידי פורטוגל בשנת 1687, כנמל ומרכז מסחר מבוצר. בשנת 1942 הפכה העיר לבירת גינאה הפורטגזית, אך הוחלפה בין השנים 1973–1974 בעיר מדינה דו בואה.
העיר הייתה נתונה לקרבות קשים במהלך מלחמת האזרחים בשנים 1998- 1999. מרבית מבני העיר נהרסו במהלך המלחמה, ובהם ארמון הנשיאות והמרכז לתרבות צרפת.
תחבורה.
בקרבת העיר נמצא שדה התעופה הבינלאומי אוסוולדו ויירו.
כרוב (תנ&quot;ך)
כרוב היא ישות מלאכית הנזכרת מספר פעמים בתנ"ך. ישנם מספר תיאורים בתנ"ך בנוגע לכרובים, אולם באופן כללי הם מתוארים כיצורים מכונפים המשלבים פני אדם ופני חיות שונות ותכונות של בעלי חיים, אולי שוורים. במשכן ובבית המקדש הראשון ניצבו פסלי זוג הכרובים בקודש הקודשים.
בתפיסה המודרנית, בעקבות חז"ל, הכרובים הם דמויות של תינוקות מכונפים המסוככים על ארון הברית. עם זאת, אין זו הפרשנות היחידה, וייתכן שאין זה מתוך מסורת בנושא, שכן כבר אצל יוספוס פלביוס אנו מגלים שדמותם של הכרובים נשכחה לפני זמנו (המאה ה-1 לספירה).
בתאולוגיה הקתולית מימי הביניים מתואר הכרוב כאחד המובילים בהיררכיית המלאכים, לצד השרפים. במסורת הנוצרית הפשוטה הפך "כרוב" למילה נרדפת ל"מלאך", ובמיוחד למלאכים בעלי חזות ילדותית.
מקור המילה.
מקור המילה "כרוב" אינו ברור. מספר חוקרים טוענים כי שורשו הוא במילה הבבלית "כָּרַבּוּ", משמע להיות מבורך. בעוד שאחרים טוענים כי המילה קשורה ל"כִּירֻבּוּ", המופיע במיתולוגיה האשורית כדמות אדם בעל גוף של שור מכונף. חז"ל פירשו את המילה "כרוב" על דרך הארמית (בדיאלקט ארצישראלי) – "כרביא" (כמו ילד), אם כי נראה שאין לקבל זאת כניתוח בלשני מדעי של המילה, כפי שכבר מציין זאת פרשן המקרא אבן עזרא בפירושו ל.
הכרובים בתנ"ך.
בספר בראשית מתוארים הכרובים כשומרי עץ החיים אשר בגן עדן, יחד עם להט החרב המתהפכת (ויש מפרשים שזהו נשקם):
ספר שמות מעיד כי הכרובים קישטו את יריעות אוהל מועד:
על הכפורת, המכסה של ארון הברית, היו שני פסלים של כרובים. בבית המקדש של שלמה ניצבו בנוסף ליד הארון שני פסלים עשויים מעץ הזית ומצופים זהב, בגובה עשר אמות אשר סככו על ארון הקודש. ארון הקודש שכן בקודש הקודשים, שבו התגלה אלוהים מ"בין הכרובים".
בתיאורי הנביאים, הכרובים היוו את מרכבתו, אולי בדומה לרוח שנשאה אותו, כמתואר בספר תהילים ובספר שמואל:
יחזקאל תיאר את ה"מרכבה" בצורה מפורטת יותר. בחזונו היו חיות המרכבה ארבע במספר – אחד של אריה, אחד של שור, אחד של נשר ואחד של אדם, ותכונותיהם המשותפות: גוף וידי אדם, רגלי פרסה של העגל וכנפיים. בתיאור אחר של החזון, מוחלפים פני השור בפני כרוב, ומכאן היו שהבינו שלכרוב צורה של שור.
זיהוי דמויות הכרובים.
הנתון הבסיסי הידוע לנו מהמקרא הוא שלכרובים יש כנפיים, על כן בבואנו לחפש דמויות של חיות או בני-כלאיים שחלקם בעל חיים, אנו מוצאים דמויות אשר זהותן לכרובים המקראיים אינה מוטלת בספק. באשורית נמצא את ה'כירובו' (kirubu), מונח המציין שור מכונף, דמות המצויה במקדשים מסופוטמיים קדומים. בנוסף לשור המכונף, אנו מכירים את דמות האריה המכונף – שדו (shedu) או למסו (lamassu) – אשר מלבד כעיטור על קירות ודלתות המקדשים, מצויים היו שניים מהם (האריות או השוורים המכונפים) כשומרים בשני צדי הכניסה למקדשים במסופוטמיה. כך ניתן לקרוא את הביטוי "כְּרוּבִים אֲרָיוֹת" כביטוי אחד המתייחס לכרוב בדמות אריה (shedu), המוצג בניגוד לכרוב בדמות שור (kirubu).
את הקשר בין כרובים לאריות ושוורים, ניתן למצוא כבר בתיאור בניית המקדש:
דמויות כרובים מפורטות ופועלות, נמצא אצל יחזקאל בפרק י', שם הכרובים הם בעלי ידי אדם:
ובעלי ארבע כנפיים:
החזון עצמו מורכב ביותר, אך חשוב לציין כי יחזקאל מקשר בחזונו בין אריה, שור, נשר ואדם (החלקים המרכיבים את דמות ה'שדו' או ה'כירובו'):
הזיהוי הוודאי של כרובים כחיות מצוי אצל יחזקאל בהמשך:
השימוש של יחזקאל במונח "פנים" יצר אצל הפרשנים לאורך הדורות את ההבנה שהכוונה היא שיש לכל אחד מהכרובים ארבע פנים שונים בראשו, אך המילה "פנים" יכולה לשמש לאו דווקא כפני אדם (או חיה) אלא במשמעות צדדים, דהיינו שלכל כרוב היו 4 חלקים – פני אדם, כנפי נשר, גוף שור ורגלי אריה – דבר המקביל כפי שראינו לדמויות הכרובים ממסופוטמיה. אך בכל מקרה, לא ניתן להסתמך על תיאורו של יחזקאל כאמין או כמדויק מכמה סיבות. ראשית, כמות הפנים משתנה בפרק מ"א, שם נאמר:
וכן פני השור משתנים לפני כרוב:
כמו כן, בהשוואת תיאורי יחזקאל את האופנים והכרובים לכתוב על המכונות שהיו במקדש (), יש האומרים כי משם הוא שאב את החומרים שהרכיבו את חזונו, אחרים אומרים ששאב את השראתו מאיורים ופסלים שראה במקדשי בבל – שכן הוא זכה להיות במקדש רק בילדותו, כאשר את רוב חייו בילה בגלות, וכל נבואותיו היו בבבל.
הסתדרות ציונית
נמר (נגמש)
אופיר פינס-פז
אופיר פינס-פז (נולד ב-11 ביולי 1961) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת, שר הפנים ושר המדע, התרבות והספורט מטעם מפלגת העבודה. לאחר פרישתו מן החיים הפוליטיים, ייסד את המכון לחקר השלטון המקומי באוניברסיטת תל אביב, ומאז הוא עומד בראשו.
במהלך כהונתו כשר קיבל את אות אומ"ץ לשמירת המינהל התקין, הצדק החברתי ושלום הציבור. האות הוענק לו על מלחמתו בשחיתות ועל פעולתו להגברת השקיפות השלטונית. ב-24 באפריל 2008 זכה ב"אות אביר איכות השלטון" מטעם התנועה לאיכות השלטון.
ביוגרפיה.
פינס-פז נולד בראשון לציון כבכור בין שלושת ילדיהם של יהודה פינס, אופטיקאי וטכנולוג במכון ויצמן למדע, יליד הולנד, ורות, ציירת. האב שרד את השואה כשהסתתר עם חלק ממשפחתו בעליית גג של משפחה נוצרית ואחר כך שהה במחיצת חברי המחתרת האנטי-נאצית בהולנד. הסב מצד האב, לאו פינס, שהיה מראשי הציונים בעיירה זוולה שבצפון הולנד, נרצח באושוויץ.
אופיר פינס למד בגימנסיה הריאלית בראשון לציון. שירת בצה"ל בשנים 1979–1982. הוא בעל תואר ראשון ביחסים בינלאומיים מטעם האוניברסיטה העברית ותואר שני במדיניות ציבורית מטעם אוניברסיטת תל אביב.
בראשית שנות התשעים שימש כראש אגף הארגון של מפלגת העבודה. בין השנים 1993–1996 כיהן כיו"ר הרשות לשיקום האסיר ולאחר מכן, כסמנכ"ל מחלקת עלייה וקליטה בסוכנות היהודית.
בבחירות המקדימות במפלגת העבודה בשנת 1996, לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה, התמודד על המקום המשוריין למחוז ירושלים והגיע ראשון עם 5,169 קולות, לאחר מרוץ צמוד מול צלי רשף. בהתאם לכך, שובץ פינס-פז במקום ה-25 ברשימת מפלגת העבודה לכנסת ה-14. באותן בחירות נכנס לראשונה לכנסת, וכיהן כיו"ר הוועדה למיסים והוועדה לבעיות העובדים הזרים. כמו כן, שימש יושב-ראש השדולות למען ירושלים ולמען הארכאולוגיה.