בשנת 87 הובסו הכוחות הרומאים בפיקודו של קורנליוס פוּסקוּס, והדאקים הוציאו אותו להורג בהוראתו של המלך דיוראפאנוס. לאחר ניצחון זה ויתר דיוראפאנוס על שלטונו לטובת דקבלוס (Decebalus) (שפירושו אולי "רב העוצמה"). שנה אחר־כך השיגו כוחות רומאים חדשים בפיקוד של טטיוס לולויאנוס יתרון סמלי, אך נאלצו לכרות עם הדאקים שלום עקב תבוסתו של דומיטיאנוס למרקומנים, כך שהדאקים נותרו עצמאיים. יותר מכך, דקבאל קיבל את התואר "מלך לקוח של רומא" מה שאפשר קבלת הדרכה צבאית, אומנים ואף כסף מרומא.
כדי לשים קץ להסדר המביש מבחינת הרומאים, או שמא מתוך כוונה לשפר את מצבה הכלכלי של האימפריה הרומית, בעזרת השתלטות על האוצר הנודע של דקבלוס, החליט טראיאנוס לכבוש את דאקיה ולהשתלט על מכרות הזהב של הדאקים בטרנסילבניה. בשנת 95 דקבלוס איחד את דאקיה תחת שלטונו, אך באיחוד זה לא צבר די כוח להתמודדות עם הצבא הרומי. התוצאה של המערכה הראשונה (101 – 102) הייתה מצור על בירת דאקיה סרמיסגטוזה וכיבוש חלק מהארץ. המערכה השנייה (105 –106) הסתיימה בהתאבדותו של דקבלוס, וכיבוש השטחים שעתידים היו להיות הפרובינקיה הרומית דאקיה טראיאנה. גופתו של דקבלוס נמצאה על ידי הקצין הרומאי טיבריוס קלאודיוס מקסימוס, אשר כרת את ראשו של דקבלוס והגישו לקיסר טראיאנוס. טראיאנוס נקט במדיניות אכזרית בדיכוי המרד, חיסל את האליטה, הרס את המקדשים, הרג רבים מהתושבים, מכר רבים לעבדים, ויישב אוכלוסייה זרה במקומם. תיאור המלחמות הדאקיות מצוי בספריו של ההיסטוריון דיו קסיוס, אך הפרשנות הטובה ביותר למלחמה מצויה על עמוד טראיאנוס המפורסם ברומא.
השלטון הרומי.
הפרובינקיה הרומית דאקיה כללה את טרנסילבניה, באנאט ואולטניה של ימינו. היא נשלטה על ידי נציב בדרגת פראיטור, והלגיון השלושה עשר גמינה (Gemina), בתוספת כוחות־עזר היה מוצב דרך קבע בפרובינקיה. בשל הידלדלות האוכלוסין בפרובינקיה החדשה, שנבעה מהמדיניות של טראיאנוס במלחמות דאקיה, הובאו מתיישבים על מנת לעבד את האדמה, ולהפעיל את המכרות יחד עם האוכלוסייה הדאקית שנותרה, שכפי שניתן לראות ב"עמוד טראיאנוס" נכנעה לטראיאנוס במלחמות דאקיה. המתיישבים היו חיילים רומיים ומתיישבים רומיים בני הדור הראשון או השני מנוריקום או פאנוניה, ואחר כך נוספו מתיישבים מפרובינקיות אחרות: תרקים דרומיים (מהפרובינקיות מואסיה ותרקיה) ומתנחלים מהפרובינקיה הרומית אסיה הקטנה.
הרומאים בנו מבצרים כדי להתגונן מהתקפותיהם של עמים כמו הרוקסולנים, האלאנים, הקרפיאנים, הדאקים עצמם והדאקים החופשיים. כמו כן, סללו הרומאים שלוש דרכים צבאיות עיקריות, על מנת לחבר בין הערים הראשיות. דרך רביעית שנקראה על שמו של טראיאנוס, חצתה את הקרפטים, וחדרה לטרנסילבניה במעבר טוּרנוּ רוֹשוּ. הערים הראשיות בפרובינקיה היו המושבה "אולפיה טראיאנה סרמיסגטוזה" (כיום סרמיסג'טוזה במחוז הונדוארה, רומניה), אפולום (כיום אלבה יוליה במחוז אלבה, ברומניה), נאפוקה (כיום קלוז'-נאפוקה, במחוז קלוז', ברומניה). הדאקים באזור הרומי אימצו את הדת והשפה של הכובשים (אך הדעה כי העם הרומני מקורו בהשתלטות הרומית על דאקיה נתונה במחלוקת).
ב-129 חילק אדריאנוס את דאקיה ל"דאקיה העילית" ול-"דאקיה התחתית". הראשונה כללה את טרנסילבניה, והשנייה את ולאכיה הקטנה או אולטניה.
אנטונינוס פיוס חילק ב-159 את הפרובינקיה מחדש לשלוש פרוביניקיות (Tres Daciae): דאקיה פורוליסנסיס (Dacia Porolissensis) כשם העיר העיקרית "פורוליסיום" (בסמוך למויגראד, נפת סאלאז'), דאקיה אפולנסיס (Dacia Apulensis) כשם העיר אפולום ודאקיה מלבנסיס (Dacia Malvensis) על שם מלבה (מיקום אינו ידוע). שלוש הדאקיות היוו חברה אחת בכך שהייתה להם בירה משותפת "אולפיה טראיאנה סרמיסגטוזה" ואספת נבחרים (דיאטה) משותפת שדנה בענייני הפרובינקיה, ניסחה תלונות והתאימה את המיסוי ליכולות. עם זאת, בכל מובן אחר היו שלוש הדאקיות פרובינקיות עצמאיות, כל אחת מהן תחת מיופה־כוח רגיל הכפוף לנציב בדרגת קונסול. מרקוס אורליוס איחד ב-168 את הפרובינקיות לאזור צבאי אחד. גבולות האזורים בשלטון רומי כנראה לא הוגדרו מעולם בבירור, אך אין ספק שהכיבוש הביא לרומאים רווחים צבאיים וכלכליים.
לאחר מלחמות דאקיה, גויסו הדאקים לצבא הרומי, והועסקו בבניית חומת אדריאנוס בבריטניה, או במקומות אחרים באימפריה הרומית. לרוב, שירתו הדאקים בבריטניה. עמוד האנטוניני של מרקוס אורליוס והקשת של גלריוס משרטטים דמויות של לוחמים דאקים. קיימת השערה כי מקורה של המילה האנגלית לפגיון (Dagger) היא שיבוש של המילה הלטינית Daca, סכין דאקית.
הנסיגה הרומית.
השליטה הרומית בארץ הייתה לא יציבה. נאמר אף כי הקיסר אדריאנוס שהיה מודע לקושי בשמירת הפרובינקיה, שקל לנטוש אותה ונסוג מהחלטה זו, רק בגלל ההתחשבות בביטחונם של האזרחים הרומים הרבים המצויים בשטחה.
בזמן שלטונו של גליאנוס (256) חצו הגותים את הקרפטים וגרשו את הרומאים מדאקיה, למעט מספר מקומות מבוצרים בין הנהר טימיש והדנובה. האירוע אינו מונצח ברישומים מתקופה זו, וההפסקה הפתאומית בהופעתם של כתובות ומטבעות רומיות בדאקיה אחרי שנת 256, מהווה את התמיכה היחידה בהכרזה של רופיוס פסטוס כי "תחת הקיסר גליאנוס אבדה דאקיה".
הקיסר אורליאנוס (270-275) ניצב מול שורה של אבדות טריטוריאליות. גאליה והיספניה אבדו לאימפריה החל מ-260, הפרתים התקדמו באסיה, והקרפיאנים והגותים ערכו מסעות חורבן במואסיה ואיליריה. לכן החליט אורליאנוס לנטוש את הפרובינקיה דאקיה שנוצרה על ידי טראיאנוס, והורה על נסיגת כל הכוחות והתושבים הרומיים ממנה, כשהדנובה נקבעה כגבול הרומי החדש. על פי ההיסטוריון אוטרופיוס, האזרחים הרומיים מדאקיה יושבו מחדש בעומק מואסיה. דאקיה אורליאנה אורגנה מחדש דרומית לדנובה כשבירתה נקבעה ב"סרדיקה" (כיום סופיה בירת בולגריה). בהמשך ארגנו דיוקלטיאנוס וקונסטנטינוס את הפרובינקיות דאקיה מדיטרנאה, מואסיה התחתית, דרדניה, פרהואליטניה ודאקיה ריפנסיס למחוז "דאקיה", שיחד עם מקדוניה היווה את ה"פרפקטורה" איליריקום.
ההיסטוריה לאחר הרומאים.
לאחר נסיגת הרומאים השתלטו הגותים והקרפיאנים על דאקיה טראיאנה. ידוע כי הקיסר קונסטנטינוס המכונה "הגדול" – שנולד בדאקיה אורליאנה - נטל לעצמו את התואר דאקיקוס והחל בבניית גשר מעל הדנובה אל תוך דאקיה טראיאנה. הקיסר הרומי גלריוס, שגם הוא נולד בדאקיה אורליאנה, ושאימו הייתה מדאקיה טראיאנה הציע כי הקיסרות הרומית המזרחית תיקרא האימפריה הדאקית.
השאלה "מה קרה לאוכלוסייה לאחר נסיגת אורליאנוס?" נתונה במחלוקת בין ההיסטוריונים. שתי התאוריות העיקריות לגבי האוכלוסייה שתרבותה הייתה רומית הן:
לתשובה לשאלה זו יש השלכות מדיניות: אם התושבים נסוגו עם הכוחות, משמעות הדבר שהשבטים המדיארים כבשו את טרנסילבניה משליטים מקומיים שלא היו רומיים בתרבותם (גלו, גלאד ומנומורט ראו גסטה הונגרורום). לעומת זאת, אם התושבים נשארו במקומם, משמעות הדבר שהרומנים ישבו בטרנסילבניה באורח רצוף החל מתקופת הדאקים והגטים והכיבוש הרומי.
התאוריות בנושא זה מובאות במוצא הרומנים.
מלכי דאקיה.
זאת רשימה של מלכי דאקיה (באזור הגאוגרפי בו מצויה היום רומניה) ותקופת מלכותם. הכרונולוגיה אינה ודאית בגלל הסתמכות בלעדית על אזכורים שונים במסמכים ממקורות יווניים ולטיניים.
בשנת 106 הפכה דאקיה לפרובינציה רומאית.
קוודרופולטורס
קוודרופולטורס (בלטינית: quadruplatores) הוא שמו של מודיע או מאשים פומבי של אדם בתקופת הרפובליקה הרומית. שמו מבוסס על העובדה שקיבל רבע (קוודרו) מרכושו של הפושע, או מכיוון שאלו שהורשעו נדונו לשלם פי ארבעה (quadrupli damnari), כמו במקרים של הפרת החוקים בנוגע להימורים וריבית.
הקוודרופולטורים הופיעו ברומא כאשר הוענקה הזכות להאשים אדם בפעולה בלתי חוקית. בתחילה, הועברו הקנסות שהושתו על עבריינים לקופה הציבורית. ההאשמה נחשבה אז, גם כאשר הועלתה כנגד פקיד רשמי (מגיסטראט) שירות למדינה. השם קוודרופולטורס ניתן, עם זאת, ככינוי גנאי לשכירי חרב או מאשימי שווא.
הטרוסקסואליות
הטֶרוסקסואליות (הלחם בסיסים של המילים "έτερος" (תעתיק: הטרוס מיוונית: שונה) ו-sex (תעתיק: "סקס"; מלטינית: מין); כלומר, "מין שונה") היא נטייה מינית המאופיינת במשיכה של אדם לבני המין השני. מי שזו נטייתו קרוי בסלנג "סטרייט". זו הנטייה המינית הרווחת, המאפיינת כ-90% מהאוכלוסייה. עם זאת, לאורך חייו של האדם כ-46% מהגברים יגיבו מינית גם או רק למין הזהה להם, וכך גם כ-16% מהנשים. בדתות שונות, ובהן יהדות אורתודוקסית, זו הנטייה המינית היחידה שהדת מתירה לממש ביחסי מין.
היסטוריה.
הטרוסקסואליות.
המושג נכנס לשימוש בסוף המאה ה-19, לאחר שהעיתונאי האוסטרו-הונגרי קרל מריה קרטבני טבע את המונח "הומוסקסואליות" בפמפלט בשנת 1868. למרות זאת, בשנת 1901 המונח "הטרוסקסואליות" הוגדר במילון דורלנד למונחי הרפואה שפורסם בפילדלפיה, כ. גם במהדורת 1923 של מילון ובסטר נותר נוסח דומה.
בתחילת המאה ה-20, המונח חדר לאנגלית בעקבות השתרשות המושג בתרבות. כך בשנת 1934, מילון ובסטר, הגדיר "הטרוסקסואליות" כ.
סטרייט.