תחילתה של השכונה בשנת תרל"ה-1875, אז קנו חברי "הרחבת הבונים" את האדמה ותכננו להקים בה שבעים בתים. אולם קשיים כספיים מנעו מהם מלהתחיל בבנייה, ורק שנתיים מאוחר יותר, בשנת תרל"ז-1877 נמצא הפתרון. ארבעה אנשים תרמו מכספם ומזמנם והם: רבי משה גראף, רבי יוסף ריבלין, רבי שמואל הומינר ור' יעקב בלומנטל אשר בנה בשכונה כמה ממוסדות הציבור: את המקוואות, את בורות המים ואת התנורים. בית יעקב נוסדה על ידי חברת משתכנים בהנהלת רבי משה גראף, אחד מהממונים ועסקני כולל הורדנא של עדת הפרושים האשכנזית וחבר הוועד של מאה שערים. כמו כן בין המייסדים נמנה גם יחיאל צבי צימרינסקי. השכונה נקראה בית יעקב על שם 70 הבתים שרצו המייסדים לבנות בה. על פי הפסוק
(בראשית מו, כז).
פנחס גרייבסקי מציין בספרו ספר היישוב מחוץ לחומת העיר תולדות השכונות ומייסדיהן מראשית היווסדן משנת הכת"ר עד היום (תרצ"ט) כי חלקת הקרקע עליה הוקמה השכונה היא בת 44,000 אמות מרובעות ונרכשה במחיר 500 נפולאונים זהב. את האדמה גאל מידי ערביי ליפתא ר' בן ציון ליאון והוא מכר את השטח בתרל"ה ל"הרחבת הבונים" שהחלו לבנות את השכונה שנתיים מאוחר יותר.
תוכנית הבניה אופיינית לשכונות חצר ירושלמיות של אותם זמנים. חצר רחבת ידיים, במרכזה בור מים תת-קרקעי, ששימש לאספקת מים לתושבים. בשכונה מוסדות ציבוריים כגון בית מרחץ, מחסן לקמח, מאפיה, בית כנסת ותלמוד תורה, מסביב לחצר הוקמו בתים בדרך כלל בני קומה אחת שכניסותיהם פונות לחצר המרכזית.
מ.נ כהניו בספרו מספר:
גרייבסקי בספרו מוסיף:
בית יעקב הייתה מתחילתה השכונה היהודית המרוחקת ביותר מן העיר העתיקה וכך הפכה למעין "נושאת דגל" של ירושלים היהודית החדשה.
כאמור, הקמת השכונה נתקלה בקשיים רבים, שבעים בתי אב קיבלו על עצמם להקים להם בית במקום וכשנתיים לאחר שנתגבשה הקבוצה, הונחו היסודות לבתים הראשונים, אך בשנת הייסוד נבנו רק 15 בתים ושאר החברים באגודת המתיישבים רכשו מגרשים בלבד. ועד שנת 1881 עמדו בשכונה כעשרים בתים.
בשנותיה הראשונות של השכונה, בגלל בידודה נאלצו הגברים המעטים בה לארגן השמירה בלילות, על מנת להדוף התנפלות ערבים תושבי הסביבה.
בספרו מספר ישעיהו פרס:
מבחינה טופוגרפית הייתה זו השכונה הגבוהה ביותר מבין שכונות העיר בראשית המאה ה-20, עובדה שהייתה בעלת חשיבות לקביעת מועדי היום ההלכתיים. למשל עבור חייא דוד הלוי שפיצר, שמדד משם את זמני זריחת השמש ושקיעתה לשם קביעת המועדים ההלכתיים בירושלים.
התמזגות בתוך מחנה יהודה.
ליד שכונת בית יעקב נוסדה בשנת 1887 שכונת מחנה יהודה, וזו נתנה את שמה לשוק שפעל ממולה. שוק זה בלע את שכונת בית יעקב הקטנה.
תחילת השוק במגרש ריק אליו הביאו הפלאחים מהסביבה, בעיקר מהכפר ליפתא, את פרי שדותיהם לשדה הריק ולהציעה למכירה למתיישבים. ההסדר היה נוח לכול: תושבי בית יעקב ומחנה יהודה שמחו שנחסכה להם ההליכה לעיר העתיקה והפלאחים העניים מצאו מקור פרנסה במכירת פֵּרות, ירקות ומוצרים שונים.
משהתמסדה פעילות השוק הקימו מייסדי השכונה צריפים ואוהלים בשביל המוכרים ובהמשך התרכזו גם הרבה קצבים מוכרי בשר. משהתרחבה פעילות השוק הוקמה בשכונה התחנה האחרונה של עגלות הנוסעים משער יפו וכן תחנה לעגלות נוסעים מירושלים ליפו.
במרוצת השנים נהפכו הסככות הארעיות למבני פח ועץ קבועים והשוק, שקיבל את הכינויים שוק מחנה יהודה או שוק חיים ולירו, היה לחלק מנופה של ירושלים ובדרך אגב בלע והשכיח את שם שכונת בית יעקב.
ב 1917 כאשר עמד הצבא האנגלי במבואות ירושלים העמיד הצבא הטורקי סוללה בת שישה עשר תותחים במגרש השוק . הדו-קרב הארטילרי החריד את התושבים המעטים שנשארו בשכונת בית יעקב, מחנה יהודה ושאר השכונות לאורך רחוב יפו. לקראת בוקר נסוג הצבא הטורקי והחל שלטון המנדט הבריטי.
בית הכנסת בית יהודה.
ברחוב אבישר שוכן בית הכנסת הקטן של השכונה בית יהודה בו מתנהלת תפילה בנוסח אשכנזי.
בית הכנסת הוקם בשנת 1877, עם ייסודה של השכונה עצמה. שמו הוא 'בית יהודה', על שם הנדבן שתרם את הכסף להקמתו, נדבן המונצח אף על אבני ההקדשה הקבועות מעל הכניסה לעזרת הגברים.
כרבו של בית הכנסת וכרב השכונה שימש הרב אברהם אדלר במשך כארבעים שנה (תר"צ-תש"ל).
בבית הכנסת תלויים ארבעה ציורים שצוירו על ידי האמן הירושלמי יצחק בק, לפני כמאה שנים ובהם מופיעים ארבעה אתרים מקודשים ליהדות בארץ ישראל.
על פי סיפורים בצד ארון הקודש נבנה סליק ששימש להסתרת נשק בתקופת המנדט.
בית הכנסת פעיל עד היום, ומתקיימות בו תפילות ולימוד תורה במשך השנה.
פאיטון
חזיון תעתועים
חואן ולדס
חואן ולדס (בספרדית: Juan Valdez) הוא דמות בדיונית שהופיעה בפרסומות של הפדרציה של מגדלי הקפה בקולומביה (בספרדית: Federación Nacional de Cafeteros de Colombia), והפכה להיות מזוהה עם הקפה הקולומביאני בעולם. זהו גם שמה של רשת בתי קפה קולומביאנית המפעילה סניפים במדינות שונות.
דמותו של חואן ולדס כאיכר רכוב על פרד המעבד מטעי הקפה, הופיעה לראשונה על אריזות קפה מתוצרת קולומביה בשנות ה-60 של המאה ה-20 כחלק ממסע פרסום בארצות הברית. השחקן הקולומביאני חוזה דובל גילם את הדמות שאופיינה בחיוך, שפם וכובע סומבררו. מסע הפרסום נחל הצלחה רבה והביא להתעניינות בקפה הקולומביאני. לימים, "התאהב" חוזה דובל בתפקיד שגילם, רכש בעצמו חוות קפה קטנה בארצו, והעסיק בה פועלים שעיבדו עבורו את המטעים.
בין 1969 ל-2006 גילם את הדמות השחקן קרלוס סאנצ'ז אשר גם הופיע בדמות זו בקומדיה האמריקאית "ברוס הגדול מכולם".
השאלה אם חואן ולדס יכול להיחשב למותג המייצג את הקפה הקולומביאני בלבד הגיעה לבית המשפט לאחר שחברה המשווקת קפה שמיוצר בקוסטה ריקה השתמשה במשפט "חואן ולדס שותה קפה מקוסטה ריקה" כסטיקר ולצורך הדפסה על חולצות טי.
הופעת פול מקרטני בתל אביב
הופעתו של המוזיקאי והזמר פול מקרטני "ידידות לפני הכול" (Friendship First) בתל אביב נערכה ב-25 בספטמבר 2008 בפארק הירקון, בפני קהל שמנה כ-50 אלף איש. הופעה זו נחשבת לאחת מהגדולות והחשובות שהופקו בישראל, וקרוב לוודאי, שזו הייתה ההפקה היקרה ביותר עבור הופעה בודדת בישראל.
המופע עורר התרגשות ועניין רב בציבור ובאמצעי התקשורת, משום שמקרטני נחשב לאחד מגדולי המוזיקאים של המאה ה-20, ובעיקר מכיוון שזו ההופעה הראשונה בישראל של אחד מחברי להקת הביטלס. הביטלס תכננו להופיע בישראל בשנת 1965, אך ההופעה בוטלה, ותחושה של החמצה ליוותה ישראלים רבים לאורך עשרות שנים.
חרף איומים על חייו, הגיע מקרטני כמתוכנן לישראל, והופעתו זכתה לביקורות מהללות. ההופעה כללה שירים רבים של הביטלס ושירים מאוחרים יותר של מקרטני.
ההכנות לאירוע.
כחצי שנה לפני ההופעה הביע פול מקרטני נכונות להגיע לישראל, ומאז התנהל משא ומתן ממושך בין קבוצת מפיקים ישראלים בראשות דודו ז'רז'בסקי, לבין חברת ההפקה של מקרטני. המשקיע בהפקה זו היה איש העסקים הישראלי יקיר שעשוע, המתגורר בלונדון. עלות ההפקה הייתה כ-30 מיליון ש"ח, כמחצית מסכום זה הועברה לחברת ההפקה של מקרטני, וכמחצית נועדה לכסות את העלויות בישראל. הודעה רשמית על סגירת העסקה פורסמה ב-23 באוגוסט, ומאז נעשו הכנות קדחתניות לקיים את המופע בזמן.
ציוד רב הובל במיוחד מבריטניה בשני מטוסים מיוחדים. בימת הענק שהוקמה לקראת האירוע כללה שני מסכי LCD אנכיים עצומים משני צדי הבמה, ומסך ענק נוסף (שקוף למחצה) בחלק האחורי של הבמה. ניבנו שני יציעים עבור מקומות ישיבה מסומנים במרחק של כ-120 מטר משני צידי הבימה, בזווית ראייה של כ-45° מימין ומשמאל ביחס לשולי הבמה. ניבנו עוד שני יציעים קטנים יותר עבור מקומות ישיבה "VIP" במרחק של כ-70 מטר, בזווית ראייה חדה יותר של כ-27° מימין ומשמאל ביחס לשולי הבמה.
ערוץ 10, שהודיע על שידור חי של האירוע, ביטל את השידור שלושה ימים לפני ההופעה, כנראה עקב התנגדות ההפקה, שחששה ששידור כזה יקטין את הביקוש לכרטיסים.
ביקורת רבה נשמעה על מחירי הכרטיסים, ובכל זאת נמכרו כמעט כל 50 אלף הכרטיסים שהועמדו למכירה.
הגעה לישראל.
מקרטני הגיע לישראל במטוסו הפרטי יומיים לפני ההופעה. ביקר בכנסיית המולד שבבית לחם, וביקר גם ללא הודעה מראש, בקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה על שם אדוארד סעיד בבית לחם.
פרט לכך, עסק בחזרות להופעה ולא הופיע בציבור, למעט הופעה קצרה במלונו לפני צלמי העיתונות.
מהלך ההופעה.
ההופעה נמשכה כשעתיים ורבע, וזכתה לתשבחות רבות על איכותה. מקרטני השמיע את להיטיו הידועים מתקופות שונות בחייו. רוב השירים היו של הביטלס, והם עוררו את עיקר ההתרגשות בקהל. מקרטני השמיע אף שירים של להקת Wings ושירים מאוחרים יותר שלו. במהלך ההופעה ניגן מקרטני על כלי נגינה שונים - גיטרת הבס המפורסמת שהפכה לסימן ההיכר שלו, גיטרה חשמלית, גיטרה אקוסטית, פסנתר, מנדולינה ואף יוקולילי. להצלחת ההופעה תרמה גם אישיותו של מקרטני, שהרבה להודות לקהל ולהשמיע משפטים בעברית (כגון "שנה טובה"), ואף מעט בערבית ("رمضان ﻛﺮﻳﻢ", ברכה לרגל חודש הרמדאן). הציוד הטכני - מסכי הענק שכמותם לא נראו קודם בישראל ואיכות הקול הוסיפו אף הם להצלחת המופע.
חברי להקת הליווי היו:
ביקורת.
ביקורת ציבורית רבה נמתחה על מחיריהם של הכרטיסים, שהקהל הישראלי לא רגיל בהם: 490 ₪ לעמידה בדשא, 1,500 ₪ למקומות ישיבה מסומנים ביציעים, ו-5,000 ₪ ליציעי "VIP".