שיקורסקי חש כי הדרישות הרוסיות הן לוויתורים שאין לו מנדט להסכים להם. לאחר הדיפת הגרמנים במהלך הקרב על מוסקבה בינואר 1942 חשו הרוסים בטוחים מספיק להעלות תביעה טריטוריאלית לבעלות על העיר לבוב. ב-26 בינואר הודיע השגריר הבריטי בלונדון סטפורד קריפס בשיחה פרטית לשיקורסקי כי סטלין מתכנן לספח את חלקי פרוסיה המזרחית לפולין, אך לדרוש את חבלי אוקראינה המערבית, ולמעשה להזיז את המדינה הפולנית מערבה, ולהשתלט על שטח ניכר במזרחה, ולמעשה להחזיר את פולין לגבולות קו קרזון ולשלול ממנה את כל הישגיה במלחמה הפולנית סובייטית. שיקורסקי טען כי לא ניתן לעשות זאת ללא הסכמה פולנית. שיקורסקי עמד תקיף בהגנה על גבולותיה של פולין אל מול תאבונו של סטלין לשטחים. עמדה זו גרמה לקרע לא רק ביחסים שבין פולין וברית המועצות, כי אם לאי-נעימות רבה ביחסים שבין שאר בעלות הברית ובין עצמן. הן ראש ממשלת בריטניה צ'רצ'יל והן נשיא ארצות הברית (אשר בשלב זה כבר הייתה לצד לוחם) רוזוולט היו קרועים בין עמדתו של שיקורסקי ומחויבותם לפולנים, שכלפיהם הרגישו סימפתיה, ובין דרישותיו של סטלין, אשר עמד בראש בעלת הברית בעלת העוצמה הגדולה ביותר, אשר נשאה בעיקר נטל הלחימה בשנים 1942–1943.
הטבח ביער קאטין, ואסון התרסקות המטוס.
ב-1943 הגיעו היחסים השבירים בין הממשלה הפולנית הגולה ובין ברית המועצות לנקודת השבירה, כאשר ב-13 באפריל הכריז שר התעמולה הגרמני יוזף גבלס על גילוים של קברים המוניים ובהם גופותיהם של 4,000 קצינים פולנים אשר נרצחו על ידי הרוסים בשנת 1940 ביער קאטין שליד העיר סמולנסק. לאחר התמוטטותה של ברית המועצות בשנת 1989 נחשף כי אכן נרצחו כ-22,000 קצינים ואזרחים פולנים, בהוראתו של סטלין, בשנת 1940, אך בעת שהחלו הגרמנים לחשוף את שרידיו הטבח, טען סטלין כי הגופות אינן גופות של קצינים פולנים כי אם של פועלי בניין שנרצחו על ידי הגרמנים, ולאחר מכן טען כי אם אכן הגופות הן של השבויים הפולנים, כי אזי השבויים נרצחו בידי הגרמנים ב-1941 ולא בידי הרוסים ב-1940. טענות אלו נראו קלושות, ושיקורסקי דרש כי הצלב האדום יחקור את האחריות לביצוע הטבח. לכך לא יכול היה סטלין להסכים, כל עוד השטח לא היה מצוי בשליטה רוסית, שתאפשר בקרה על החקירה. ככל שהייתה כוונתו של גבלס לתקוע טריז בין בעלות הברית, הרי שזו הצליחה אף מעבר למשוער. ב-26 באפריל שלח שר החוץ הרוסי ויאצ'סלב מולוטוב מכתב לשגריר פולין ברוסיה, רומר, ובו הודיע על ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
צעד זה לא בא בהפתעה. פרט לגורלם של נטבחי קאטין, היה ברור כי הרוסים מקווים לנגוס בחלק גדול מפולין לאחר סיום המלחמה, וכי בכוונתם אף להשליט בה ממשלה משלהם, מכיוון שאיש בממשלה הפולנית בלונדון, ובמיוחד הגנרל שיקורסקי, לא יכול היה להסכים לוויתורים טריטוריאליים מסדר הגודל עליו חשב סטלין.
במאי 1941 הוקמה בברית המועצות "דיוויזיית תדיאוש קושצ'ושקו", אשר כללה קומוניסטים פולנים בהנהגת הפעילה הקומוניסטית ואנדה וסילייבסקה, והגנרל זיגמונט ברלינג, והיוותה את הגרעין להקמת ממשלה פולנית מתחרה לזו שבראשה עמד שיקורסקי. סטלין החל עתה במסע דיפלומטי שמטרתו להביא להכרת בעלות הברית בממשלת הבובות שבראשו עמדה וסילייבסקה, ולשלול את הלגיטימציה מן הממשלה "הפרו-פשיסטית" (על פי התעמולה הרוסית) של שיקורסקי.
ב-4 ביולי 1943, בעת ששיקורסקי שב מביקור אצל החיילים הפולנים המוצבים במזרח התיכון, הוא נהרג בעת שמטוסו, מסוג B-24 ליברייטור, התרסק בים 16 שניות לאחר המראתו מגיברלטר בשעת לילה מאוחרת. הוא נקבר באנגליה, אך ב-17 בספטמבר 1993 נטמנו שרידיו מחדש במתחם הקבורה המלכותי בקתדרלת ואוול בקרקוב.
תוצאות מותו של שיקורסקי.
נאמר כי לאחר התרסקות המטוס מלמל לעצמו קצין פולני שצפה במטוס המתרסק אל תוך הים, "זהו סופה של פולין, זהו סופה של פולין". שיקורסקי היה המנהיג רב היוקרה ביותר של הגולים הפולנים, ומותו היה מהלומה קשה למאבק הלאומי הפולני, וללא ספק אירוע נוח מאוד מבחינתו של סטלין. במידה מסוימת הביא מותו של שיקורסקי רווחה מסוימת אף למנהיגי בעלות הברית המערביות, שכן עמידתו הגאה של שיקורסקי אל מול תביעותיו של סטלין הייתה לגורם מתסיס ביחסים המתוחים ממילא בין בעלות הברית. בשיחות סודיות עם רוזוולט הודה צ'רצ'יל כי יהיה על הפולנים לוותר ויתורים טריטוריאליים משמעותיים על מנת לפייס את סטלין. לו היה שיקורסקי בחיים הייתה קבלת ויתורים אלו קשה מאוד, וזאת בשלב בו חשיבותה של פולין, בת ברית חיונית בתחילת המלחמה, הייתה שולית למאבקם הגדול של בעלות הברית, שהשתרע מערבות אוקראינה ועד למדבר המערבי, ובו היו עתה מעורבות המעצמות התעשייתיות הגדולות, ברית המועצות וארצות הברית.
נסיבות מותו של שיקורסקי עוררו תאוריות קשר רבות, שכן מותו בא בעיתוי המושלם הן למנהיגי המערב והן לסטלין. עם זאת, מעולם לא נמצא ביסוס כלשהו לתאוריות אלו, והעובדה כי היסטוריונים "רוויזיוניסטים" כדייוויד אירווינג עסקו בהן הרחיקה רבים מן הניסיונות לרדת לחקר האמת.
לאחר שיקורסקי לא היה עוד מנהיג פולני שיכול היה לעמוד מול מנהיגי בעלות הברית כשווה מול שווה. בעלות הברית המערביות לא איפשרו לממשיכו סטניסלב מיקולאיצ'יק להתנהג באופן שיסכן את בריתן עם סטלין. על אף שהערבות לשלמותה הטריטוריאלית של פולין הייתה לכאורה הסיבה שמדינות המערב נכנסו למלחמה מלכתחילה, לא יוצגה פולין בוועידת טהראן, בוועידת יאלטה ואף בוועידת פוטסדאם, על אף שבוועידות אלו הוחלט על גורלן של מדינות מזרח אירופה, ובהן פולין.
כאשר החלו הרוסים לשחרר את פולין משלטון הנאצים בשנת 1944 הם הקימו "ועד לשחרור לאומי" בחלקים שאותם כבשו, וזאת כביכול בשל העובדה שהם "מכבדים את ריבונות פולין" ואינם חפצים להקים בה משטר כיבוש. חברי הוועד היו אנשי ממשלת הבובות הפולנית של ואנדה וסילייבסקה, אשר כינו את הממשלה בלונדון "ממשלה בלתי חוקית ופשיסטית". בפולין עצמה פעלה ה"ארמייה קריובה" ("צבא המולדת") – הזרוע הצבאית של ממשלת לונדון הגולה. בצעד ציני איפשר סטלין לנאצים להשמיד את אנשי הארמייה קריובה, אשר התמרדו כנגדם במרד ורשה, בטרם "ישחרר" את העיר וייתן אותה לאנשי שלומו.
בוועידת פוטסדאם ב-1945 סוכמו הפרטים הסופיים באשר לממשל בפולין. לאנשי הממשלה הפולנית הגולה ניתנה אך השפעה מועטה ביותר בממשלה שהוקמה על ידי הרוסים על אדמת פולין. במשך למעלה מארבעה עשורים של שליטה קומוניסטית בפולין גונה שיקורסקי בידי המשטר, ופועלו ההיסטורי עוּות. כאשר מונה לך ואלנסה לנשיאה הראשון של , כממשיכה של הממשלה הפולנית הגולה בלונדון בעת המלחמה, הכירו הפולנים בפועלה של ממשלתו של שיקורסקי, וניתנה לגיטימציה לפועלו.
כפר קנא
קוראן
ולדיסלב סיקורסקי
פרטור
קרב אולם
קרב אוּלְם התרחש ב-19 באוקטובר 1805, ובו הצליח נפוליאון, בתמרון מבריק, לכתר את הצבא האוסטרי. בסופו של דבר כ-30,000 חיילים אוסטרים נכנעו, מה שהיה ניצחון מכריע לצרפתים.
רקע.
עוד בטרם הכרזת המלחמה החלו תככי החצר בבירה האוסטרית. אחי המלך, הארכידוכס קרל, הגנרל האוסטרי המוכשר ביותר, התנגד לעצם הכרזת המלחמה ובגלל חששו של הקיסר מהשפעתו הרבה, חשש שלובה בעזרת תככים, הוא קיבל את החזית המשנית באיטליה. את החזית העיקרית קיבל הגנרל קרל מאק פון לייבריך, ממצדדיה של המדיניות התקיפה כלפי נפוליאון. מאק היה גנרל ממוצע, שלא נפל מרוב הגנרלים האוסטרים האחרים, אך התברר כשוליה חסר ניסיון לעומת נפוליאון.
האסטרטגיה האוסטרית התבססה על התוכניות הישנות משתי המלחמות הקודמות נגד צרפת המהפכנית. האוסטרים רצו לאבטח את חזית הריין ולתת לרוסים מספיק זמן על מנת לגייס את צבאם ולהגיע לעזרתם. בינתיים, האוסטרים עם בעלי בריתם הבווארים בראשותו גנרל מאק פרס את צבאו בעמדות המבוצרות שליד העיר אולם באזור הנהר דנובה.
מהלך הקרב.
ב-25 בספטמבר הצבא הצרפתי החל בצליחת הריין. בהתחלה עיקר הצבא הצרפתי ביצע תנועה מעגלית רחבה לכיוון העיר דונאווורט שהייתה בין מינכן וצבאו של מאק. במטרה לנתק את קו האספקה של הצבא האוסטרו–בווארי שעבר דרך מינכן. בו זמנית עם האיגוף, הקורפוס השישי בראשותו של מרשל ניי התקדם לעבר האוסטרים על מנת לרתקם למקום.
מאק גילה את התמרון רק כעבור שבוע ב-3 באוקטובר ושלח כוחות לחסום את דרכו של נפוליאון. הכוח האוסטרי פגש חלק מהקורפוס החמישי מתוגבר בפרשים של ז'ואקים מירא ונחל מפלה בקרב וורטינגן ב-8 באוקטובר. למחרת התבוסה בוורטינגן, ניי הביס את האוסטרים ליד גשר גונצבורג וכתוצאה מכך הכוח האוסטרי איבד את רוב אפשרויות התמרון שלו. נפוליאון הניח שמאק ירצה להתחמק מהמלכודת ולכן שלח כוח ניכר לעורפו של הצבא האוסטרי. שליחת עיקר הצבא הצרפתי לעורפו של מאק דיללה את הכוחות הצרפתיים בחזיתו של מאק והוא ניסה לפרוץ את ההסדר בעזרת הסתערות חזיתית.