האחיות סומנו כמטרה בטורי הרכילות השונים וכמה משיריהן אף נחשבו לשנויים במחלוקת בארצן. רבים ממעריציהן רואים את תוכני השירים שהוציאו כפמיניסטיים. ללהקה יש תמיכה עצומה מקהילת הלהט"בים בספרד, לאחר שאלבומן משנת 2000 "Amén" ("אמן") כלל בתוכו בלדה שהוקדשה במיוחד לקהילה - "Amigo Mío"("ידידי"), ויותר מאוחר הן אף הקליטו גרסאות כיסוי לשירים מוכרים כמו "Divina de la muerte" ("מוות נפלא") ו-"Sobreviviré" ("אני אשרוד"), גרסת כיסוי בסגנון פלמנקו לשירה המוכר של גלוריה גיינור "I will survive".
בשנת 2006 חזרו אסוקר מורנו לחברת התקליטים EMI לאחר שהיו חתומות ב-18 השנה שלפני-כן בחברת התקליטים CBS-Sony והוכתרו כאמניות שצריכות להשלח בשנית לתחרות האירוויזיון. לבסוף החליטה רשות השידור הספרדית לשלוח את להקת לאס קטצ'ופ, לאחר שדחתה את שירן של הצמד "Bailando con Lola" ("רוקדים עם לולה") שהיה מחווה לזמרת והאמנית הספרדייה לולה פלורס. על כך, באלבום שהוציאו שנשא את שם השיר, בפתיח הרצועה הראשונה נאמר: "עברו 20 שנה / שום דבר אחר / 20 שנה של שירה / ועדיין יש לנו כל כך הרבה לתת".
ב-28 בנובמבר 2007, הודיעה טוני לתקשורת הספרדית שהצמד פורש מהמוזיקה עד להודעה חדשה, לאחר שאנקרנה הובחנה כלוקה בסרטן השד ונאלצה לבלות את מרבית זמנה בכימותרפיה. בשנת 2008 הוכרז שאנקרנה החלימה באופן מלא, אך עם זאת אין לצמד תוכניות לחזור להופיע יחד.
שתי האחיות ניתקו קשר זו עם זו בשנת 2008. מדי פעם שתיהן היו מתארחות בנפרד בתוכניות אירוח ומספרות על חייהן האישיים. טוני כעסה על אנקרנה שהעתיקה את שם הלהקה לטובת הקריירה האישית שלה בלי להודיע לאחותה. אנקרנה הצהירה שאוכזבה מתגובותיה של טוני לגבי מחלתה ("זה לא עסק גדול וניתן לרפא אותו"). טוני הוציאה אלבום סולו ונתבעה על ידי מנהלה האישי אותו פיטרה. אנשים רבים האשימו את חברה לשעבר של טוני לגבי התנהגותה. היא נהגה להתראיין בדרך קבע בתוכניות אירוח ספרדיות.
בשנת 2013 האחיות התאחדו לאחר שהודיעו בתקשורת הספרדית כי השלימו, ורשמו הופעת איחוד כשהתארחו בתוכנית " Tu Cara Me Suena " (הגרסה הספרדית לתוכנית Your Face Sounds Familiar) שם הופיעו עם השיר בנדידו.
בשנת 2014 הודיעו על יציאה סיבוב הופעות משותף בדרום אמריקה ,באותה השנה הוציאו אלבום חדש שסינגל הבכורה שלו נקרא " Bandolero "
בשנת 2021 הכריזה רשות השידור הספרדית כי הלהקה עתידה להשתתף בקדם הלאומי לאירוויזיון 2022, בנידורם פסט, עם השיר "Postureo". הן הודחו בחצי הגמר.
הוקר הוריקן
הוקר הוריקן (באנגלית: Hawker Hurricane) היה מטוס קרב חד-מושבי בריטי שתוכנן ונבנה בעיקר על ידי חברת הוקר איירקראפט בע"מ עבור חיל האוויר המלכותי. על אף שחסה בצילו של הספיטפייר, התפרסם ההוריקן בזמן הקרב על בריטניה כאשר נזקפו לזכותו 60% מהפלות מטוסי האויב. ההוריקן שירת בכל הזירות העיקריות במלחמת העולם השנייה.
התכנון המקורי של שנות ה-30 עבר במרוצת הזמן כמה פיתוחים והתאמות, וכתוצאה מכך תפקד ההוריקן בגרסאותיו השונות כמיירט, כמטוס קרב-הפצצה וכמטוס תקיפה לסיוע אווירי קרוב. התאמות נוספות אפשרו את הפעלתו מספינות כסי הוריקן (Sea Hurricane) לליווי שיירות, ובשל שיגורו ממעוט (catapult) כונה "הוריקאט". יותר מ-14,000 הוריקנים נבנו עד סוף 1944 (כולל 1,200 שהוסבו לסי הוריקן ו-1,400 שנבנו בקנדה). ההוריקן שירת בחיל האוויר המלכותי עד ינואר 1947.
רקע לפיתוח המטוס.
הבסיס לפיתוח ההוריקן החל בסוף שנות ה-20 בניהולו של סידני קאם (Sydney Camm), שהפך למהנדס התכנון הראשי של הוקר ב-1925. משרד האווירייה פרסם את מכרז F.20/27 עבור "מיירט חד-מושבי", וכנגד הוקר איירקראפט התחרו ארמסטרונג-וייטוורת' (Armstrong Whitworth), בריסטול אירופליין, דה הבילנד, פיירי אוויאיישן, סאונדרס (Saunders), ויקרס ווסטלנד. הצעתה של הוקר בתגובה למכרז, שסומן F.20/27, לא עבר את שלב אב הטיפוס. זה היה מטוס חד-מושבי דו-כנפי בעל מנוע כוכבי מדגם בריסטול מרקיורי עם 520 כ"ס, אשר המריא לראשונה באוגוסט 1928. בו זמנית, תוכנן הדגם הבסיסי של ה-F.20/27 מחדש כדי שיתאים למנוע חדש תוצרת חברת רולס-רויס בן תריסר צילינדרים המסודרים בשורה אחת שסומן כ-F.XI ומאוחר יותר נודע כקסטרל (Kestrel). המטוס החדש כונה הורנט ("צרעה") וטס לראשונה משדה הניסויים של הוקר בברוקלנדס במרץ 1929. לאחר זמן לא רב צויד ההורנט במנוע חדש מדגם קסטרל IS בן 480 כ"ס, שרכש משרד האווירייה בתחילת 1930 כדי לבחון את ביצועיו בצורה נרחבת. בהמשך שנת 1930 העביר משרד האווירייה הזמנה לרכישת 21 מטוסים נוספים, ושמו של הדגם שונה לפיורי. ב-25 במרץ 1931 ערך טייס הניסוי הראשי של הוקר, ג'ורג' בולמן (George Bulman), את טיסת הבכורה בפיורי סימן I מברוקלנדס.
הפיורי נחשב כמטוס קרב יוצא דופן מבחינת ביצועיו והיה הראשון בחיל האוויר המלכותי שהגיע למהירות של 200 מייל לשעה (כ-320 קמ"ש). עד לכניסתו לשירות היה המפציץ הקל מדגם הוקר הארט המטוס המהיר ביותר במצאי של חיל האוויר המלכותי, כך שהפיורי היה שדרוג משמעותי בהשוואה למטוסי קרב מקבילים מתקופתו ונותר בשירות מבצעי עד 1938.
בעוד הוקר עוסקת בייצורם של ההוקר הארט וגרסאותיו הרבות, המשיך סדני קאם בשדרוג הפיורי כחלק מהתחרות על מכרז F.7/30 שפרסם משרד האווירייה, דרש מטוס בעל מהירות של לא פחות מ-400 קמ"ש בגובה 3,000 מטרים, ארבעה מקלעים ופעילות ביום ובלילה. המטוס שכונה פיורי ביניים (Intermediate Fury) נבנה כפרויקט פרטי של הוקר ושימש כפלטפורמת ניסוי למגוון של מנועים, והפגין ביצועים מעודדים. גרסה אחת, גדולה מעט יותר מהפיורי ובעלת מנוע מקורר קיטור בהספק 695 כ"ס מדגם רולס-רויס גוסהוק סימן III טסה לראשונה ב-15 ביוני 1934 וסומנה כ-PV.3. בשל מהירותה המרבית של כ-350 קמ"ש, לא הייתה גרסה זו התקדמות טכנולוגית ברורה, אך תכונות רבות שולבו בגרסה חדשה שכונתה פיורי מהיר ונעשתה לבסוף לפיורי סימן II, וממנו הזמין חיל האוויר המלכותי 98 יחידות והכניס אותו לשירות ב-1936.
תכנון ופיתוח.
תחילת הפיתוח.
סידני קאם בחן את הרעיון לתכנון "פיורי חד-כנפי" מאז שנת 1933, ולאחר שקיבל את חוות דעתם של גורמים במשרד האווירייה ועם הפיכתן של טכנולוגיות מטוסים חדשות לזמינות, ניגש לתכנן דגם חדש. במאי 1934 פרסם משרד האווירייה את מכרז F.5/34 למטוס חד-כנפי המסוגל להגיע למהירות של כ-480 קמ"ש וחימוש של בין שישה לשמונה מקלעים. דרישות המכרז תאמו כמעט לחלוטין את תכנון הדגמים של קאם ושל ר"ג מיטשל (R. J. Mitchell), מהנדס התכנון הראשי של סופרמארין (יצרניתו העתידית של הספיטפייר).
בהשוואה לדגמי מטוסי קרב מוקדמים יותר, שעשו שימוש במקלע הויקרס שסבל ממעצורי ירי רבים, הפך הבראונינג האמריקאי בקוטר 7.7 מ"מ לזמין בתקופת הפיתוח; אמינותו הגבוהה של הבראונינג אפשרה למקם אותו ובכמות גדולה בכנפיים, בעוד שהשימוש בוויקרס חייב למקמו בסמוך לתא הטיס כדי לתפעל תקלות. בשל חוסר זמני במידע טכני אודות מקלע הבראונינג הוכנס לתכנון התקן לרביעיית מקלעי ויקרס במקומם, אך הצוות בחן את האפשרות להתקין שמונה מקלעים בכנפיים על פי ממדים של מקלע הוויקרס.
את תוכנית המטוס סימן צוות התכנון של הוקר כמיירט חד-כנפי F.5/34 (Interceptor Monoplane F.5/34). כדי לבחון את התכנון, נבנה ביוני 1934 מודל ביחס של 1 ל-10 אשר נוסה במנהרת רוח במעבדה הפיזיקלית הלאומית (National Physical Laboratory) בטדינגטון (Teddington). לאחר חודשיים הצביעו תוצאות הניסוי על ביצועים אווירודינמיים משביעי רצון עד למהירות של כ-560 קמ"ש. התוצאות הסתמכו על הערכה כי מנוע תוצרת רולס-רויס מדגם PV.12 ולו משקל של 4,600 ליטראות (כ-2,100 ק"ג) יותקן במטוס. בשלב זה דיווחה חברת רולס-רויס כי המנוע החדש עתיד לספק 1,000 כ"ס. באוגוסט 1934 הגיש קאם את התוכניות הסופיות לייצור המטוס למשרד האווירייה. עבודתו של קאם התקבלה בהתלהבות, ותוך שבועות ספורים פורסם מכרז מפורט יותר המבוסס על התכנון, F.6/34, והוא התקבל בהוקר בשבוע האחרון של אוגוסט ובתחילת ספטמבר ניתן לתכנון שם חדש - F.36/34 מטוס קרב חד-מושבי חד-כנפי מהיר (F.36/34 Single-Seat Fighter – High Speed Monoplane). מכאן הואץ קצב הפיתוח, לא רק מתוך מוטיבציה של הוקר אלא בעיקר בשל האירועים העולמיים שהתרחשו באותה תקופה, כאשר נראה היה שמלחמה נוספת בפתח.
הכנסת הרולס-רויס מרלין PV.12.
ב-17 בנובמבר 1934 הושלמו השרטוטים המלאים הראשונים של גוף המטוס והיה אפשר להתחיל בייצור החלקים. לפני סוף החודש התגלתה בעיה, כאשר הודיעה רולס-רויס על עלייה במשקל המנוע של כ-36 ק"ג. באמצעות הגדלת קיבולת התחמושת ב-400 קליעים, תוקנה הסטייה במרכז הכובד של המטוס שנגרמה כתוצאה משינוי זה, מבלי להזיז את המנוע ממקומו. עד לסוף דצמבר 1934 הושלם דגם בגודל מלא עשוי עץ של ההוריקן ולתוכו הוכנס מנוע P.V.12 שסיפקה רולס-רויס. דגם העץ סייע מאוד למהנדסים ולמתכננים מבחינת תכנון חלקים כמו תא הטייס על הראייה שלו, כן הנסע המתכנס לתוך גוף המטוס, צינורות הקירור, מיקום הרדיאטור והתקנת המקלעים, אשר בשלב זה עדיין היו מסוג ויקרס.
בניית אב-הטיפוס הראשון, "K5083", החלה באוגוסט 1935 יחד עם מנוע ה-PV-12 מרלין. חלקי המטוס הורכבו ב-23 באוקטובר 1935 והמטוס עבר סדרת בדיקות וניסויים על הקרקע. ב-6 בנובמבר 1935 בוצעה טיסת הבכורה.