שאפור השלישי (בפרסית: شاپور سوم; ידוע גם בשם שבור השלישי) היה המלך ה-12 בשושלת הסאסאנית בין השנים 383–388. הוא עלה לשלטון אחרי דודו, ארדשיר השני, וניסה לבלום את מעורבותם האלימה של אנשי האצולה בשלטון.
בתקופת שלטונו של שאפור השלישי נחתם הסכם ידידות עם האימפריה הרומית שבו נקבע כי ארמניה תחולק בין שתי הממלכות, החלק המערבי בחסות רומא והחלק המזרחי - הגדול יותר- בחסות פרס. בראש מדינת החסות הרומית עמד ארשק השלישי ובראש מדינת החסות הפרסית עמד ח'וסרו הרביעי, נוצרי מארמניה.
שאפור השלישי מלך חמש שנים בלבד. הוא מת כתוצאה מנפילת אוהל גדול עליו, שקרס לאחר שכמה אצילים חתכו את החבלים שהחזיקו אותו.
התבליט בטאק בוסתאן.
שאפור השלישי הונצח בתבליט סלע בטאק בוסתאן בו נראים שאפור השני ושאפור השלישי זה לצד זה בדמויות כמעט זהות לחלוטין. ליד כל דמות יש כתובת בפהלווי המזהה אותה.
סאן חואן דה גסטלוגצה
סן חואן דה גסטלוגצה
בייבי דול (סרט, 1956)
בייבי דול (באנגלית: Baby Doll) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה שחורה משנת 1956 בבימויו של איליה קאזאן עם קרול בייקר, קרל מולדן ואיליה קאזאן בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי טנסי ויליאמס והוא מבוסס על מחזה שלו בן מערכה אחת בשם "27 קרונות מלאים בכותנה" משנת 1946.
בעקבות הסרט התפרסמה כתונת הבייבידול שהיא כתונת לילה קצרה ורפויה המשמשת כבגד שינה עבור נשים וחושפת את הירכיים. לאחר הקרנת הבכורה של הסרט החל הבייבידול להיחשב כאביזר מיני מעורר. הכנסייה הקתולית התנגדה לאישור הסרט בגלל המסרים המיניים שבו אך התנגדותה נכשלה.
תקציר העלילה.
ארצ'י לי מייהן (קרל מולדן) הוא אדם מבוגר המתגורר בבית מוזנח בדלתא של מיסיסיפי ביחד עם אשתו הצעירה המכונה בייבי דול ודודתה הסנילית רוז קומפורט (מילדרד דאנוק).
אביה של בייבי דול הסכים לתת לארצ'י לשאת אותה בגיל 18 בתנאי שיקיים איתה יחסי מין רק בהגיעה לגיל 20. כעסקת חבילה נאלץ ארצ'י לקבל את דודתה רוז שאמורה לנהל את משק הבית.
ארצ'י יוצא לאט מדעתו. אשתו בייבי דול מתנהגת כילדה קטנה. ישנה בעריסה, מוצצת אצבע והולכת בבית חשופה בכתונת לילה בייבידול. ארצ'י מציץ עליה דרך סדק בקיר ומתגרה. את זעמו הוא שופך עליה ועל דודתה שאינה מסוגלת לנהל את משק הבית.
ארצ'י מתפרנס כבעל מנפטת כותנה. הוא התפרנס טוב עד ששכנו הסיציליאני סילבה ואקארו (אלי וולך) רכש מנפטה מודרנית ויעילה שגזלה את פרנסתו. הוא התקשה לשלם עבור הריהוט שרכש לאשתו ויום אחד הגיעו לביתו מהחנות ולקחו בחזרה את כל הרהיטים. בייבי דול רוצה לכן לעזוב אותו וזה מגביר את כעסו.
באחד הלילות הוא מתגנב למנפטה של ואקארו, שופך עליה דלק ושורף אותה. ואקארו חושד בארצ'י אך זקוק להוכחה. למחרת הוא מופיע אצל ארצ'י עם קרונות עמוסים בכותנה כדי להפריד אותה במנפטה שלו. הוא נפגש בתחילה עם בייבי דול ומתחיל לחזר אחריה. ארצ'י כועס על אשתו וסוטר לה ואחר כך נוסע לעיר להחליף חלק במנפטה. ואקארו מנצל את העדרו להמשיך לחזר אחרי בייבי דול. הוא נשכב בעריסה כילד ובייבי מלטפת אותו. תוך כדי החיזור הוא מקבל את חתימתה על הצהרה שארצ'י הוא זה ששרף את המנפטה שלו.
כשארצ'י חוזר ורואה את שניהם חמתו עולה שוב. הוא מצווה על רוז לעזוב את הבית כי אינה יודעת לבשל. ואקארו מסכים לקבל אותה כמבשלת אצלו ובאותו זמן מספר לארצ'י על ההצהרה החתומה של בייבי דול שהוא המצית של המנפטה.
ארצ'י הנמצא כעת בטירוף לוקח רובה ומתחיל לרדוף אחריהם כדי להרגם. בייבי מזמינה משטרה והוא נעצר למרות בקשתו מהשוטרים לדחות את מעצרו כי לאשתו מלאו כעת 20 שנה וברצונו לקיים את ההסכם עם אביה.
ואקארו עוזב את המקום ומבטיח לנשים שיחזור לקחת אותן למחרת.
פרסים.
קרול בייקר הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, לפרס גלובוס הזהב ופרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
אלי וולך זכה בפרס באפט"א לשחקן מבטיח חדש.
אליה קאזאן זכה בפרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע
קרול בייקר, קרל מולדן, אלי וולך ומילדרד דאנוק היו מועמדים לפרס גלובוס הזהב.
CTB Films
חברת הסרטים "STV" (ברוסית: Кинокомпания «СТВ»; ידועה בעולם בשם "CTB Films") היא חברה להפקת סרטי קולנוע רוסית שנוסדה בשנת 1992 בעיר סנקט פטרבורג ונחשבת לאחת החברות המובילות בתחומה ואחת הגדולות בתעשיית הסרטים הרוסית.
החברה הוקמה ב-4 בינואר 1993 בסנקט פטרבורג על ידי סרגיי סליאנוב, וסילי גריגורייב ואלכסיי בלבאנוב, בשיתוף פעולה עם אולפני לנפילם. הסרט הראשון שהחברה הפיקה היה סרט קצר בשם "באטמן" (Батман) מ-1994 וסרט התעודה "חוויות מלחמת האזרחים". מאז 1999 החברה מנהלת את אולפני ההנפשה מלניצה. החברה הפיקה סרטים רבים שהפכו לסרטי קאלט, כמו גם סרטים עטורי שבחים ופרסים וסרטים שוברי קופות.
אנג'לינה סטיקני
People of color
המונח people of color, ובאופן מקוצר POC (מאנגלית: אנשים של צבע, אנשים בעלי צבע),
הוא מונח שנטבע בארצות הברית כדי לתאר את כל מי שאינו אדם לבן. המונח כולל את כל הלא-לבנים, תוך שימת דגש על החוויות המשותפות של גזענות מערכתית. המונח עשוי לשמש גם קטגוריות קולקטיביות נוספות של אנשים כגון "קהילות של צבע", "גברים של צבע" (MOC), ו-"נשים של צבע" (WOC).
המונח נבדל מהמילה "colored" (צבעוניים) שהיה בשימוש בעיקר כלפי שחורים, ובעיקר בדרום ארצות הברית החל בתקופת העבדות ובעיקר אחרי מלחמת האזרחים האמריקנית ולתוך תקופת ההפרדה הגזעית על פי חוק. המונח "צבעוני", אם כן נחשב כגזעני, בעוד המונח "אדם של צבע" נחשב כחיובי ומכיר בחוויה הזהותית של האדם.
היסטוריה.
הספר "American Heritage Guide to Contemporary Usage and Style" מצא שימוש במונח "people of color" החל מ-1796. הוא שימש אז כדי להתייחס לאנשים בהירי עור ממוצא אפריקאי-אירופאי מעורב. הקולוניאליסטים הצרפתיים השתמשו במונח "gens de couleur" ("אנשים של צבע") בהתייחסות לאנשים ממוצא מעורב אשר שוחררו מעבדות באמריקה. בדרום קרוליינה וחלקים אחרים של הדרום של ארצות הברית, המונח שימש כדי להבחין בין עבדים שהיו בעיקר "שחורים" לבין אנשים חופשיים שהיו בעיקר "צבעוניים", או מ"גזע מעורב". לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, כבר לא היה שימוש במונח. בתקופה זו, עלה השימוש במונח "צבעוני" (colored), שהתייחס לכל אדם שנחשב כשחור, כולל אנשים ממוצא מעורב. עם התרחבות התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח בשנות ה-1960, ועם חקיקה לזכויות האזרח באותה התקופה, השימוש במונח - ששימש בדרך כלל לסימון הפרדה גזעית או לקידום הפרדה כזו - ירד וכמעט ונעלם.
פעיל זכויות האזרח מרטין לותר קינג אמנם השתמש במונח "people of color" בשנת 1963, אך הביטוי "people of color" במשמעותו הנוכחית לא תפס עד שנות ה-1970 המאוחרות. בסוף המאה ה-20, המונח "person of color" הוצג לראשונה בארצות הברית על מנת לסתור את ההתנשאות המשתמעת מהמונחים "לא-לבן" ו"מיעוט", ופעילי צדק גזעי בארצות הברית, בהשפעת תאורטיקנים כמו פרנץ פנון, הפכו את המושג לפופולרי. בשנות ה-1980 המאוחרות ותחילת שנות ה-1990, המונח כבר היה בשימוש נרחב. גם פעילי אנטי-גזענות בשטח וגם אקדמאים ביקשו להרחיב את ההבנה של גזע מעבר לדיכוטומיה של שחור-לבן שרווחה אז.
על פי האקטיביסטית לורטה רוס, המונח "women of color" (נשים של צבע) הוכנס ללקסיקון האקטיביזם בשנת 1977, בכנס הנשים הלאומי , שנערך בתמיכתו של הנשיא ג'ימי קרטר, ובראשותה של בלה אבצוג. לדבריה, במסמך הפעולה של הכנס, שהיה בן יותר מ-200 עמודים, כלל פחות משלושה עמודים של תוכנית פעולה למען נשים שחורות. המשלחת השחורה לכנס הקימה קבוצת פעולה מתנגדת, והציעה תוכנית חלופית, מורחבת. בהמהלך התגלגלות אירועים אלה, קבוצות נשים ממיעוטים אחרים, כמו הלטינות, ביקשו גם להיות חלק מתוכנית הפעולה, וכך הורחבה התוכנית ונקראה "תוכנית הפעולה למען נשים של צבע".
משמעות פוליטית.
על פי סטיבן סאריס, יש בארצות הברית יש שתי חלוקות גזעיות רווחות. הראשונה היא "שחור-לבן", אותה הוא מתאר כ"בעיקרון אנטי-שחורים". החלוקה הגזענית השנייה היא "בין לבנים לבין כל אחד אחר", כאשר "לבנים" מפורשים באופן צר מאוד, וכל מי שאינו לבן הוא "אדם של צבע". מכיוון שהמונח "אנשים של צבע" כולל הרבה אנשים שונים מאוד זה מזה, והמשותף ביניהם הוא רק ההבחנה המופעלת עליהם שהם אינם לבנים, הקיטלוג הזה מושך תשומת לב לתפקיד המרכזי של הגזעה בארצות הברית. ג'וזף טומן טוען כי המונח "אנשים של צבע" הוא אטרקטיבי כי הוא מאחד קבוצות אתניות וגזעיות לכדי קולקטיב תוך הזדהות.
השימוש במונח "people of color" - שעם העלייה בשימוש במדיה החברתית התפשט מארצות הברית לשאר העולם - מקושר לעיתים קרובות עם תנועות למען צדק חברתי. סלוודור וידאל-אורטיז סיכם את המשמעות של המונח בספרו "The Encyclopedia of Race, Ethnicity and Society": "אנשים של צבע מציע שקיימים יחסים חברתיים בין קבוצות מיעוט אתניות וגזעיות... זהו מונח שהשימוש בו הוא בעיקר מחוץ למעגלים אקדמיים מסורתיים, לעיתים קרובות במסגרות אקטיביסטיות, אבל הוא אט-אט מחליף את השימוש במונחים כמו מיעוטים אתניים או גזעיים... בארצות הברית במיוחד, יש למונח קו-מסלול ברור – מהמונחים הפוגעניים כמו כושים, לצבעוניים, לאנשים של צבע... אנשים של צבע הוא מונח פוליטי, אך הוא גם מונח המאפשר זהות יותר מורכבת עבור האינדיבידואל – זהות יחסית שבהשתנות תמידית."