לצד הדרישה לעצמאות, קמה בצפון אירלנד תנועת היוניוניזם, שביקשה להישאר חלק מהממלכה המאוחדת. תושבי בלפסט ואלסטר, הפרוטסטנטים ברובם, חששו כי מתן שלטון עצמי לאירלנד יטביע את הצפון התעשייתי והמשגשג באיכרים קתולים עניים, אשר כצעד ראשון להפגנת עצמאותם יטילו מכסים והגבלות על המסחר עם אנגליה אשר היווה את רוב פרנסתם. כמו כן, הם חששו שהקתולים יטילו הגבלות עליהם, כמו שהיו מוטלות על הקתולים בעבר.
עצמאות אירלנד נראתה כמעט ודאית ב-1910 כשהמפלגה הפרלמנטרית האירית תחת ג'ון רדמונד הייתה ללשון המאזניים בפוליטיקה הבריטית, והצליחה להשיג רוב בבית הנבחרים להעברת חוק השלטון העצמי האירי. ב-1912 העלה ראש הממשלה הרברט הנרי אסקווית' את הצעת החוק בשנית ובמסגרתה ענייניה של אירלנד ינוהלו על ידי פרלמנט ובו שני בתים, בעוד ענייני מדיניות חוץ וביטחון ימשיכו להתנהל מלונדון. הצעה זו לא הייתה נתונה עוד לביקורתו של בית הלורדים, אשר איבד את זכות הווטו שלו על חקיקת הפרלמנט בשנת 1911. היוניוניסטים בצפון אירלנד הקימו בתגובה את ארגון מתנדבי אלסטר שמטרתו הייתה מניעת מתן העצמאות למדינה. בספטמבר 1914, יחד עם פריצתה של מלחמת העולם הראשונה, עבר בפרלמנט חוק השלטון העצמי האירי השלישי, אך יישומו נאלץ להדחות עד לתום המלחמה. על מנת להבטיח את מתן העצמאות, תמכה אירלנד במאמצי מדינות ההסכמה כנגד מעצמות המרכז. מתנדבים אירים רבים היו חלק מצבא קיצ'נר, ושלוש אוגדות של הצבא הבריטי היו מורכבות מחיילים אירים - שתיים של חיילים קתולים מהדרום, ואחת של חיילים פרוטסטנטיים מהצפון.
ממרד חג הפסחא עד האמנה האנגלו-אירית.
התקופה שבין 1916 ו-1921 הסתמנה כתקופה של אלימות ותהפוכות, וסופה היה בחלוקת אירלנד ומתן עצמאות ל-26 מתוך 32 מחוזותיה. הניסיון הצבאי הראשון להשגת עצמאות אירית במרידת חג הפסחא, שמרכזו היה בבירה דבלין, נכשל. הלאומנים האירים, בהנהגת פטריק פירס, השתלטו על מבנים חשובים בדבלין, וממפקדתם בבניין הדואר הכריזו על הקמת המדינה העצמאית. המרד דוכא שבוע לאחר מכן תוך שימוש בכוח רב ובארטילריה. על אף שהתמיכה הראשונית במרד בקרב האוכלוסייה האירית הייתה מצומצמת - הוצאתם להורג של 15 מנהיגים פוליטיים, מעצרם וכליאתם של מאות תושבים והחלת משטר צבאי על האי - גרמו לשינוי דעה משמעותי בקשר לרפובליקניזם האירי. בנוסף, החשש הגובר של אירים רבים מפני גיוסם בכפייה לצבא הבריטי ב-1918, כחלק ממתקפת האביב, תרם לשינוי הדעה. בבחירות הכלליות באירלנד של שנת 1918, מפלגת שין פיין המהפכנית בראשות איימון דה ואלירה, שהובילה את המרי כנגד הבריטים זכתה בשלושה-רבעים מהמושבים בפרלמנט הבריטי מטעם אירלנד, ואילו את רובם של המושבים הנותרים קיבלה המפלגה היוניוניסטית של תושבי צפון אירלנד. 27 מחברי הפרלמנט של השין פיין, אשר סירבו להכיר בסמכותו של הפרלמנט הבריטי על ארצם, התכנסו בדבלין ב-21 בינואר 1919 על מנת להקים פרלמנט עבור הרפובליקה האירית החדשה שביקשו לייסד. הדאל אירן המהפכני הכריז על עצמאותו של האי אירלנד כולו מהשלטון הבריטי, כשהוא משחזר את נאומו של פטריק פירס מבניין הדואר המרכזי בדבלין במרידת חג הפסחא. עוד באותו הערב נרצחו שני שוטרים בריטים במחוז טיפררי, וזו הייתה שריקת הפתיחה של מלחמת העצמאות האירית. ב-2018, יום זה הוכרז כיום העצמאות של אירלנד.
הדאל אירן המהפכני הוצא אל מחוץ לחוק, ונאלץ לרדת למחתרת ולקיים את פגישותיו הרחק מעינו של הצבא הבריטי. צבא המתנדבים האיריים, הצבא האירי הרפובליקני סירב לשאת ולתת עם בריטניה, ולא היה מוכן להתפשר על דבר פרט לעצמאות מלאה לאירלנד, ולכן פתח במלחמת גרילה בשנת 1919. בנובמבר 1920, נכנסו חיילי מילואים בריטים לאצטדיון כדורגל בדבלין וטבחו ב-31 תושבים, במה שנקרא מאוחר יותר יום ראשון העקוב מדם. במהלך הלחימה, אושר בפרלמנט הבריטי בשנת 1920 חוק השלטון העצמי האירי הרביעי, של ראש הממשלה דייוויד לויד ג'ורג'. החוק אשרר את שלושת החוקים שקדמו לו, אך פיצל את אירלנד לשני חלקים - צפון אירלנד, שישה מחוזות בצפון מזרח האי שהיו עתידים להישאר תחת השלטון הבריטי, ודרום אירלנד שהיה חלקו העיקרי של האי, כלל 26 מחוזות והיווה את מדינת אירלנד החופשית. ביולי 1921 הסכימו ממשלות בריטניה ואירלנד להפסקת אש שעצרה את הלחימה, ובדצמבר אותה השנה נציגיהן חתמו על האמנה האנגלו-אירית. בראש המשלחת האירית עמדו מייקל קולינס וארתור גריפית'. ההסכם קיבע את מעמדה של מדינת אירלנד החופשית כדומיניון בחבר העמים הבריטי, שווה במעמדו לקנדה או לאוסטרליה, ונתן למחוזות צפון אירלנד את הבחירה אם לבחור להצטרף למדינה החדשה - אלו סירבו להצעה ונותרו חלק מהממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד. ב-1922 שני הפרלמנטים אשררו את ההסכם, ועצמאות אירלנד הייתה לרשמית.
מדינת אירלנד החופשית והרפובליקה של אירלנד.
ההסכם החדש עם הממלכה המאוחדת חילק את התנועה הרפובליקנית לשני פלגים - מתנגדי ההסכם, שביקשו להמשיך בלחימה עד להשגת עצמאות מלאה והקמה רפובליקה אירית בכל שטחי האי, ותומכי ההסכם, שקיבלו את הקמת מדינת אירלנד החופשית כצעד ראשון בדרך למדינה עצמאית ומאוחדת. מחוסר הסכמה זו פרצה מלחמת האזרחים האירית, שתחילתה בקרב דבלין והמשכה היה בקרבות ממושכים בעיקר בדרום ובמערב אירלנד בין יוני 1922 ואפריל 1923. בראש מתנגדי ההסכם עמד איימון דה ואלירה, ראש הממשלה ונשיא אירלנד לעתיד, כשלראשותו עמד הצבא האירי הרפובליקני, ובראש תומכי ההסכם עמדו ארתור גריפית' ומייקל קולינס, שניהם נהרגו במהלך המלחמה, כשלרשותם עמד צבא אירלנד. בסוף המלחמה, יצא צבא אירלנד כמנצח במלחמה, והצבא האירי הרפובליקני נאלץ לרדת למחתרת. ראש המדינה הנבחר החדש היה ויליאם תומאס קוסגרייב. חלוקה זו בין תומכי ומתנגדי ההסכם משפיעה על הפוליטיקה האירית עד ימינו, בעיקר בשתי המפלגות החזקות ביותר בפוליטיקה האירית - פיאנה פול, שהוקמה על ידי איימון דה ואלירה ותומכיו, ופינה גייל, שהוקמה על ידי מייקל קולינס ותומכיו.
מדינת אירלנד החופשית החדשה התפתחה בצל עלייתן של דיקטטורות רבות ברחבי אירופה והשפל הגדול בשנת 1929, ובניגוד למדינות רבות באירופה שהוקמו באותה התקופה, אירלנד נותרה דמוקרטית. דמוקרטיה זו בלטה במיוחד כאשר בשנת 1932 ניצח מנהיג הצד המפסיד במלחמת האזרחים, איימון דה ואלירה, בבחירות הכלליות והפך לראש ההמשלה של אירלנד. השלטון עבר לדה ואלירה בצורה שלווה ונטולת חיכוכים. כמו כן, אירלנד נותרה יציבה מבחינה כלכלית, על אף מלחמת הסחר עם בריטניה ואחוזי האבטלה וההגירה הגבוהים, וזאת הודות לצמצום הנרחב בהוצאות הממשלתיות שלה.
לכנסייה הקתולית הייתה השפעה ניכרת על הממשל האירי לאורך רוב שנות קיומו, שהתבטאה במיוחד במדיניות שמרנית כגון איסורים על גירושים, הפלות, פורנוגרפיה, פיקוח ילודה וצנזורם של ספרים וסרטים רבים. בנוסף, הכנסייה שלטה על רובם של בתי החולים, בתי הספר ושירותים סוציאליים נוספים ברחבי המדינה.
עם חלוקתה של אירלנד ב-1922, כ-92.6% מאוכלוסיית המדינה החדשה הייתה קתולית, ורק כ-7.4% פרוטסטנטית. עד לתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, רק כמחצית מהם נותרו להתגורר באירלנד. על אף שההגירה הייתה גבוהה בכל חלקי האוכלוסייה בשל קשיים כלכליים, בקרב האוכלוסייה הפרוטסטנטית היא הייתה גבוהה במיוחד בשל מספר סיבות:
בשנת 1937 נכנסה מחדש לתוקפה החוקה של אירלנד. המדינה נותרה נייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה, ונותרה מחוץ למעגל הזוועות שהתרחש ברחבי העולם, על אף שעשרות אלפי מתנדבים אירים התנדבו לשרת בצבא הבריטי. אירלנד סבלה ממחסור במזון בשנות המלחמה, וכתוצאה התושבים היו נתונים להקצבות בכמות המזון למשפחה. כמו כן, היה מחסור חמור בפחם, מאחר שהייתה העדפה לייצור כבול לצורכי הצבא הבריטי. על אף שהייתה נייטרלית באופן רשמי, מחקרים מהשנים האחרונות מציעים שהייתה מעורבות אירית גבוהה ממה שחשבו בעבר לצד בעלות הברית. אחת העדויות לכך היא שיום הפלישה לנורמנדי נקבע לפי נתוני מזג אוויר שנלקחו מתחנה מטאורולוגית שהייתה שייכת לממשלה האירית.
בשנת 1949 המדינה הוכרזה רשמית כרפובליקה ועזבה את חבר העמים הבריטי. בשנת 1961 נמדד המספר הנמוך ביותר של תושבים באירלנד מאז החלו המדידות, והוא 2.7 מיליון תושבים. בשנות ה-60 של המאה ה-20 אירלנד עברה רפורמות כלכליות נרחבות תחת שלטונם של הטישך שון למס ושר האוצר תומאס קנת וויטאקר. שר החינוך דונו אומאלי הציג חטיבות ביניים ציבוריות בשנת 1968. בשנות ה-70 של המאה ה-20, העולם נכנס למשבר כלכלי, שהועצם על ידי החלטות פיננסיות נמהרות של ממשלות, כולל של זו של הטישך ג'ק לינץ', שהוביל את הכלכלה האירית לקיפאון. עם תחילתן של הצרות בצפון אירלנד, משקיעים זרים נמנעו ממעורבות באי. אירלנד הצטרפה כחברה באיחוד האירופי ב-1 בינואר 1973. פיחות בקיפאון התאפשר עם הנפקתה של הלירה האירית בשנת 1979, וניתוק הקשר עם הלירה שטרלינג הבריטית. רפורמות כלכליות שבוצעו במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, שנתמכו בסיוע הקהילה האירופית, הובילו לכך שבשנות ה-90 של המאה ה-20 הפכה הכלכלה האירית לבעלת אחוזי צמיחה מהגבוהים בעולם ולהגירה מסיבית אל האי, בעיקר מאסיה וממזרח אירופה. עם נפילתו של הגוש המזרחי בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, מדינות מזרח אירופה רבות התבססו על המודל הכלכלי של אירלנד על מנת לבסס את כלכלתן ולהצטרף לאיחוד האירופי.