מקרטני נעצרה מספר פעמים על ידי שלטונות ארצות הברית, ברבדוס ואנגליה בחשד לאחזקת מריחואנה. היא התבטאה כנגד שימוש ב"סמים קשים" אך טענה כי שימוש במריחואנה הוא "לא רציני".
מותה.
בשנת 1995 אובחנה מקרטני כחולה בסרטן השד. מצבה התדרדר במהרה כאשר הגידול בגופה התפשט והגיע לכבד. היא נפטרה בגיל 56 ב-17 באפריל 1998 בחוות המשפחה בטוסון, אריזונה. לאחר מותה נשרפה גופתה, ואפרה פוזר בשדות החווה של פול בסאסקס, אנגליה. לאחר מותה אמר פול כי מעריציה יוכלו לשמר את זכרה אם יתרמו כספים לאגודות למלחמה בסרטן אשר נמנעות מעריכת ניסויים בבעלי חיים. סוגיית הניסויים בבעלי חיים הטרידה את לינדה גם כשהייתה על ערש דווי והיא הקפידה שלא להשתמש בתרופות שבתהליך פיתוחן נוסו בניסויים שכאלה.
בטקס האזכרה שלה נכחו רבים, ביניהם גם חבריו של פול ללהקת הביטלס רינגו סטאר וג'ורג' האריסון.
משחק המוות (כדורגל)
משחק המוות (ברוסית: Матч смерти - מאץ' סמרטי) הוא כינויו של משחק כדורגל לא רשמי שהתקיים ב-9 באוגוסט 1942 בקייב בין שבויי מלחמה סובייטים ובין שוביהם, חיילי הוורמאכט. השחקנים הסובייטים, כדורגלני עבר מקצוענים, רובם מקבוצת דינמו קייב, ניצחו במשחק את יריביהם הנאצים אף על פי שידעו שניצחון במשחק עלול לסכן את שלומם. רוב השחקנים נשלחו בהמשך למחנות עבודה וחלקם הוצאו להורג במחנות.
רקע.
דינמו קייב, שהוקמה על ידי איגודים מקצועיים, המשטרה והצבא האדום, הייתה הקבוצה הבולטת ביותר בכדורגל האוקראיני של אותה התקופה, ואף הגיעה למקום הרביעי בליגת העל הסובייטית ב-1938. עונת 1941 נקטעה עם פלישת הנאצים לברית המועצות, וחלק משחקני דינמו התגייסו למלחמה, כאשר השאר סייעו בהגנה אזרחית על העיר קייב. עם כיבושה של קייב על ידי הוורמאכט נלקחו חלק מהשחקנים בשבי ונשלחו למחנות ריכוז.
חלק מהשחקנים מצאו עבודה במאפייה בבעלותו של אוהד דינמו קייב בעל שורשים גרמניים, שסייעו לו לזכות במעמד חברתי גבוה יחסית בקייב הכבושה. עם הגעתו של השוער מיקולה טרוסביץ' למאפייה, החליט בעל המאפייה להקים קבוצת כדורגל שתייצג את המאפייה שלו ואיתר כדורגלנים מקצועיים מרחבי קייב. הקבוצה החדשה זכתה לשם "מועדון הכדורגל סטארט" (פ.צ. סטארט) והורכבה משמונה שחקני דינמו ומשלושה שחקני לוקומוטיב קייב. סטארט שיחקה את משחקה הראשון בליגה המקומית ב-7 ביוני 1942, מול קבוצת
"רוּך", שהייתה בבעלותו של מנהל הליגה גיאורגי שווסטוב, שהיה ידוע בברית המועצות כבוגד. סטארט ניצחה בתוצאה 7-2. במהלך 1942 ניצחה סטארט בכל המשחקים בהם השתתפה, כאשר רוב המשחקים מסתיימים בהפרש גבוה לטובתה. המשטר הנאצי החל לפתח מודעות לעליית המורל בקרב תושבי אוקראינה ומדינות הציר בעקבות הצלחתה הבולטת של פ.צ. סטארט.
בעקבות תבוסתה של קבוצת הלופטוואפה "פלאקלף" לסטארט בתוצאה 5-1 ב-6 באוגוסט, ביקשה הקבוצה הנאצית משחק חוזר וסטארט נענתה לבקשה בחיוב. המשחק נקבע ל-9 באוגוסט באצטדיון זניט שבקייב, וקצין אס אס מונה כשופט המשחק.
המשחק.
לפני פתיחת המשחק סירבו השחקנים האוקראינים להצדיע ליריביהם במועל יד. השופט התעלם מטענותיהם של שחקני סטארט על משחק אלים של שחקני פלאקלף, ששיאו הגיע כאשר חלוץ פלאקלף בעט בראשו של השוער טרוסביץ'. בשעה שהשוער התאושש מחוץ למגרש כבשה פלאקלף את השער הראשון ועלתה ליתרון, אך עד לסיום המחצית הראשונה כבשה פלאקלף עוד שני שערים בעוד שסטארט כבשו רק שער אחד. במחצית השנייה כבשה סטארט עוד ארבעה שערים כך שהתוצאה הייתה 5-3 לטובת סטארט, סמוך לסיום המשחק, התנהל המגן אלכסיי קלימנקו עם הכדור כאשר הוא חולף על פניהם של מספר שחקני פלאקלף, עבר את השוער ואז, במקום לכבוש שער, הסתובב ובעט את הכדור לכיוון מרכז המגרש. המשחק הסתיים בתוצאה 5-3 לטובתה של סטארט.
בעקבות המשחק.
לאחר משחק נוסף מול קבוצת "רוך" בו ניצחה סטארט בתוצאה 8-0 נעצרו ועונו מספר שחקני הקבוצה בידי הגסטפו בשל חברות לכאורה בנ.ק.ו.ד. (על רקע העובדה שדינמו קייב הוקמה בין השאר על ידי המשטרה). העינויים הביאו למותו של השחקן מיקולה קורוקטיך. שאר השחקנים העצורים נשלחו לבאבי יאר, שם מצאו את מותם גם איוון קוזמנקו, אלכסיי קלימנקו ומיקולה טרוסביץ' בפברואר 1943.
הנצחה.
כמה מהשחקנים האוקראינים שניצלו ממוות סייעו בהנצחתו של הסיפור. ב-1958 פורסמה הכתבה הראשונה בנושא, בשם "הדו-קרב האחרון", בעיתון אוקראיני. בהמשך השנה הוציא מפרסם הכתבה במשותף עם אדם נוסף ספר שנשא את אותו השם ועסק בקורותיה של קבוצת פ.צ. סטארט. הסיפור הפך לפופולרי ביותר ברחבי ברית המועצות ובמיוחד באוקראינה. ב-1981 שונה שמו של אצטדיון זניט ל"אצטדיון סטארט". שלושה סרטי קולנוע המבוססים על הסיפור נוצרו, "Két félidő a pokolban" ההונגרי מ-1961, "הבריחה לניצחון" האמריקאי מ-1981, בו כיכבו מייקל קיין, סילבסטר סטאלון, בובי מור ופלה, ו"המשחק" מ-2012 הרוסי-אוקראיני.
המחתרת האירית
עמנואל סיון
עמנואל סיון (נולד ב-28 בנובמבר 1937) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה כללית ובחוג לתולדות עמי האסלאם שבאוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה.
עמנואל סיון נולד בקיבוץ כפר החורש, אותו עזבו הוריו, למד בבית הספר הריאלי בחיפה. עשה תואר ראשון ושני בהיסטוריה כללית ובשפה וספרות ערבית. במהלך הלימודים נוצר אצלו עניין עמוק במסעי הצלב, בין השאר כי היה אסיסטנט של פרופסור יהושע פראוור בעבודה על ספרו "ממלכת ירושלים הצלבנית". סיון החליט להבין את מסעי הצלב מנקודת ראות מוסלמית. עשה דוקטורט באוניברסיטת הסורבון בפריז בשנים 1963–1965, בנושא הג'יהאד בתקופת מסעי הצלב כתנועה חברתית, פוליטית ואינטלקטואלית. מדריכו בעבודה היה פרופסור קלוד כאהן. מלמד בסגל האוניברסיטה העברית החל מ-1965, שימש כמרצה באוניברסיטת תל אביב בשנים 1967–1970. ב-1972 התמנה לפרופסור חבר וב-1977 התמנה לפרופסור מן המניין. שימש כראש המחלקה להיסטוריה באוניברסיטה העברית בשנים 1973–1976. פרש מהאוניברסיטה העברית בשנת 2006 כפרופסור אמריטוס. ב-1994–1997 כיהן כסגן יו"ר הקרן הלאומית למדע מיסודה של האקדמיה הלאומית למדעים. כיהן כסגן יושב ראש האגודה המדעית הישראלית בשנים 1994–2007. יסד את כתב העת THE JERUSALEM QUARTERLY ב-1976 והיה עורכו עד 1990. עשה שבתונים בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה ובסורבון בפריז, באוניברסיטת מונטריאול שבקנדה ובאוניברסיטאות פרינסטון ופנסילבניה שבארצות הברית.
כיום מלמד בבית ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה שבמרכז הבינתחומי הרצליה.
לאחר המהפך היה ממייסדי חוג 77 במפלגת העבודה. מאמצע שנות השמונים ובעיקר מראשית שנות התשעים מפרסם מאמרים בהארץ ומשמש כפרשן טלוויזיה. היה יועץ חיצוני בנושאים שונים למשרד ראש הממשלה. החל משנת 2003 משמש כיועץ למשרד הביטחון, ומשנת 2006 משמש כחבר בוועד המייעץ של המועצה לביטחון לאומי.
בשנת 2012 התבטא בחריפות נגד אוניברסיטת אריאל וטען שעל מרצים ישראליים לנצל את מעמדם האקדמי על מנת להחרים את אוניברסיטת אריאל: "אנחנו יכולים להשתמש בקשרים הבינלאומיים שלנו למנוע פרסומים של חוקרים מאריאל. פשוט צריך לא לדון בהצעות המחקר והפרסום שלהם, במיוחד בכתבי העת בהם אנו מכהנים כחברים ... בנוסף צריך לא להציג ניירות, לא להשתתף בכנסים ולא לתת הרצאות יחד עם מרצים מאותה אוניברסיטה כביכול."
ספריו.
האסלאם ומסעי הצלב.
זהו ספרו הראשון של עמנואל סיון, שיצא לאור בצרפתית ב-1968 (L’Islam et la croisade) והוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו, מהדורה שנייה ראתה אור לאחר הפיגוע במגדלי התאומים ב-11 בספטמבר.
הספר עוסק בג'יהאד בתקופת מסעי הצלב כתנועה חברתית, פוליטית ואינטלקטואלית. סיון בחן את התהליך שבו הג'יהאד הופך לתודעה קיבוצית ביוזמתם של אינטלקטואלים ושליטים. מסקנת הספר היא שהייתה זו תנועה עממית ורחבה שתועלה בידי השלטון. סיון הראה בספר כי עד לתקופת מסעי ירושלים הייתה קדושת ירושלים שנויה במחלוקת באסלאם.
קומוניזם ולאומיות באלג'יריה.
זהו ספרו השני של סיון שראה אור ב-1976 בפריז {Communisme et nationalisme en Algerie}. לאחר שחקר את הצלבנים ביקש לבדוק פרשה היסטורית שנייה שיש לה אנלוגיות והשלכות למצבה של מדינת ישראל. הוא בחן את הצד של הצרפתים באלג'יריה דרך בדיקת הוגים, תועמלנים פוליטיים ואנשים שנלכדים במצב הקולוניאלי. הספר עוסק בתולדות המפלגה הקומוניסטית באלג'יריה בשנים 1920–1962. הייתה זו מפלגה בה השתתפו בני העדות העיקריות המרכיבות אותה – צרפתים ומוסלמים האמינו באחוות עמים ובדה-קולוניזציה. היה זה עיקרון חשוב למפלגה הקומוניסטית שלפיו המתחים הקולוניאליים ניסו ליצור אחוות לאומים במצב קולוניאלי של שסע בין אלה שיש להם זכויות אדונים לבין הנכבשים. התנועה נחלה הרבה משברים ועזיבות, אך גם הצלחות מסוימות.
אלג'יריה הייתה פורמלית חלק מצרפת כאשר עשרה אחוזים מאוכלוסייתה היו צרפתים, וויתור עליה נחשב לויתור על טריטוריה לאומית. כשניסו להסביר לעצמם את הקושי לשרוד השתמשו הצרפתים במושג "מנטליות של רגליים שחורות". רגליים שחורות הוא השם שבו נקראו הצרפתים תושבי אלג'יריה. סיון בדק מהי המנטליות הזו ולשם כך בחן חוברות הומור עממי שהיו פופולריות מאוד באלג'יריה במשך רבע מאה ושניסו לתאר את חייהם והווייתם של פשוטי העם באלג'יריה. מחבר חוברות אלה היה מפקח עבודה סוציאלי. בדיחות אלה היו משוקעות בתיאור אורחות חיים. סיון ניסה בספרו להבין את המנטליות של ציבורים גדולים, להסביר את ראיית המציאות שלהם ולתפוס את השורשים האמוציונליים שלהם.
דור תש"ח: מיתוס, דיוקן וזיכרון.