נייט מגיב לביקורת זו בטענה כי "אנחנו לא שונאים בני אדם ואין לנו שום עניין שכולם יתאבדו או יירצחו באופן המוני. אנשים נוטים לשכוח שיש דרך הרבה יותר סימפתית ושלווה להפחית את מספר בני האדם על פני הכדור: פשוט להימנע מלהביא לכאן בני אדם נוספים". הדחף האנושי אליו מתייחסים המבקרים, טוען נייט, הוא הדחף המיני, וכי הרצון להעמיד צאצאים הוא תוצר של חיברות. הוא מודה כי האידאולוגיה התלמ"אית מנוגדת לתפיסות הפרו-נטליסטיות המעודדות ילודה, ומאמין כי תפיסות אלו מושרשות כל כך חזק בחברה עד שהן מונעות מהפרטים בחברה לתמוך, או אפילו לשקול ולדון בנושאים הקשורים לבקרת ילודה. נייט מדגיש כי התנועה אינה מעודדת עליה בשיעור התמותה, אלא הפחתה של שיעור התמותה, ותוהה איך חברה יכולה לעודד ילודה בעוד היא אינה מסוגלת לדאוג לצורכיהם של תינוקות וילדים רבים המתים מסיבות אותן אפשר למנוע.
אסתטיקת יחסים
אסתטיקת יחסים (Relational Aesthetics) היא מגמה או זרם באמנות עכשווית אשר נוסחה לראשונה על ידי האוצר וחוקר האמנות הצרפתי ניקולה בוריו (Nicolas Bourriaud). בוריו הגה את המונח והגדיר אותו כ"מבחר פרקטיקות אמנותיות שיוצאות מנקודת המוצא התאורטית והמעשית של אינטראקציה אנושית והקונטקסט החברתי שלה" בהם האמן הוא הגורם המאפשר לדברים לקרות, במקום להיות במרכז.
התפתחות המונח.
בוריו השתמש לראשונה במונח אסתטיקת יחסים בקטלוג התערוכה "טראפיק" (Traffic) שאצר ב-1996. ב-1998 הוציא את ספרו "אסתטיקת יחסים" ( Esthétique Relationnelle) בו ניסה לראשונה לפתח את הרעיון בהקשר רחב ולאבחן את המגמה אליה הוא מתייחס.
בוריו מבקש בספר זה להתייחס לאמנות בדרך שאינה "מסתתרת תחת היסטורית האמנות של שנות ה-60” ובמקום זה מבקשת להציע קריטריונים אחרים בהם יהיה אפשר לנתח את האמנות של שנות ה-90, שהיא לעיתים קרובות מעורפלת ולא חד משמעית. על מנת להשיג זאת, בוריו מנכס את שדה השיח של האינטרנט שהיה בשגשוג בתקופה זו. בוריו מאמץ מושגים כמו "ידידותי למשתמש", אינטראקטיבי, ו"עשה זאת בעצמך". הוא מנמק זאת כך: "מאמצע שנות ה-90, יחסים בין אנשים הפכו להיות מאוד דומיננטיים בסצנה. אני קושר את זה לכך שבאותו הזמן החלה ההתפתחות של האינטרנט, אשר שינה את התקשורת בין בני האדם, וגם השתנו הצורות של קבלה ושל נתינת שירות. החזית האחרונה הפכה להיות הדרך שבה בני האדם הפכו להיות סחורות לעסקים ולכן היה כל כך חשוב שאמנים יעסקו ביחסים ויגידו על זה משהו".
אמנות יחסים.
אמנים שתויגו על ידי בוריו תחת הגדרה זו כוללים את: רירקריט טיראוואניג'ה (Rirkrit Tiravanija), דומיניק גונזלס פורסטר (Dominique Gonzalez-Foerster), ליאם גיליק (Liam Gillick), פייר הויג (Pierre Huyghe), דאגלס גורדון (Douglas Gordon), ונסה ביקרופט (Vanessa Beecroft) ואחרים.
בוריו חוקר את רעיון אסתטיקת היחסים דרך דוגמאות אותן הוא מכנה אמנות יחסים. הוא מגדיר אמנות יחסים כ"מבחר פרקטיקות אמנותיות שיוצאות מנקודת המוצא התאורטית והמעשית של אינטראקציה אנושית והקונטקסט החברתי שלה, במקום הניסיון לייצר חלל סימבולי עצמאי ופרטי"
את המכנה המשותף בין האמנים שעליהם הוא כותב הוא מסביר כך: "מצאתי שהם שמים בקדמת הבמה משהו שהוא מאוד ספציפי: העניין המשותף שלהם (סמוי או גלוי) ביחסים בין-אישיים. גם האמנים שלא עשו אמנות שקוראת להשתתפות פיזית של הקהל – שזה מבחינתי רק אספקט אחד מתוך הרעיון ואפילו לא הכי חשוב בו – התעסקו כולם תחילה ביחסים".
חלק גדול מעבודות האמנות בהן הוא עוסק בספרו יוצרות סביבה חברתית בה אנשים מתכנסים יחד ומשתתפים בפעילות כלשהי. בוריו טוען כי "תפקיד יצירות האמנות הוא כבר לא יצירת מציאויות דמיוניות או אוטופיות אלא למעשה תפקידה הוא להוות דרכים לפעולה ודרכי חיים בתוך המציאות הקיימת, בכל קנה מידה שנבחר על ידי האמן".
באמנות יחסים, הקהל נתפש כקהילה. יצירת האמנות אינה מפגש בין צופה ואובייקט, אלא יוצרת מפגש אינטרסובייקטיבי. המשמעות נחווית באופן קולקטיבי, ולא בצפייה פרטית.
דוגמה לכך ניתן למצוא בעבודותיו של רירקריט טיראוואניג'ה: "המאפיין המרכזי בעבודתו של טיראוואניג'ה הוא הרצון למחוק אט-אט לא רק את ההבחנה בין חלל מוסדי וחברתי, אלא גם את ההבחנה בין אמן וצופה. המשפט "הרבה אנשים" (lots of people) מופיע בתדירות גבוהה ברשימת החומרים שלו. בשנות ה-90 המאוחרות התמקד טיראוואניג'ה ביצירת מצבים בהם הקהל יכול ליצור עבודה משל עצמו. נטייה זו באה לידי ביטוי בעבודה שנקראת (Untitled 1996 (Tomorrow Is Another Day, טיראוואניג'ה בנה מעץ העתק של דירתו הניו-יורקית ופתח אותה לציבור ל-24 שעות ביממה. המבקרים היו יכולים להשתמש במטבח כדי להכין אוכל, להתרחץ במקלחת, לישון בחדר השינה או פשוט לבלות ולקשקש בסלון. הקטלוג שליווה את הפרויקט מצטט מאמרים וביקורות, אשר חוזרים על קביעתו של האוצר לגבי 'שילוב מיוחד של אמנות וחיים המספק חוויה מרשימה של היות-יחד'".
דוגמה נוספת היא עבודותיו של ליאם גיליק: העבודה Discussion Island: Projected Think Tank משנת 1997 (קובייה עשויה פרספקס בגודל של 120 על 120 ס"מ) מתוארת כעבודה "שניתן להשתמש בה כאובייקט שיכול לציין מרחב סגור עבור ביצוע של סחר חליפין, חילופי מידע או אסטרטגיה" בעוד Big Conference Centre Legislation Screen  מ-1998 – מסך צבעוני מפרספקס בגודל של 3 על 2 מטר – מתואר כ"עוזר לאפיין את המקום שבו פעולות אינדיבידואליות מוגבלות על ידי החוקים הנכפים על ידי הקהילה".
ביקורת.
הכותב והבמאי בן לואיס הציע שאסתטיקת יחסים היא ה"איזם" החדש, בהמשך ל"איזמים" של תקופות קודמות כמו אימפרסיוניזם, קוביזם, ואקספרסיוניזם. לואיס מוצא קווים משיקים רבים בין אסתטיקת יחסים וה"איזמים" הקודמים לה: אסתטיקת יחסים לעיתים לא נחשבת כלל אמנות מפני שהיא מגדירה מחדש מהי אמנות, אמנים שנחשבים כ"אמני אסתטיקת יחסים" מכחישים זאת לעיתים קרובות, וכן העובדה שלאסתטיקת היחסים הייתה תערוכה מייסדת.
במאמרה "אנטגוניזם ואסתטיקת יחסים" שפורסם במגזין "אוקטובר" ב-2004, טוענת חוקרת האמנות קלייר בישופ כי ספרו של בוריו מזהה מגמות חשובות באמנות שנות התשעים, ועם זאת היא שואלת: "אם אמנות יחסים מייצרת יחסים בין אנשים, אזי השאלה ההגיונית הנגזרת מכך היא איזה סוג של יחסים מיוצרים כאן, עבור מי ומדוע?”. מסקנתה של בישופ מעבירה ביקורת על הרוח החיובית מדי והשטחית במידת מה שהיא חשה שעולה מרבות מהעבודות המשויכות לזרם זה: "היחסים המכוננים על ידי אסתטיקת יחסים הם לא דמוקרטיים באופן מהותי, בניגוד למה שטוען בוריו, מאחר שהם משתייכים בנוחות רבה מדי אל אידיאל של קהילה כתחושת יחד אימננטית". היא מוסיפה וטוענת שרבות מהעבודות של האמנים המשויכים לזרם חומקות מאמירה פוליטית ומסתפקות במסר חברתי מעומעם.
יאניס אדטוקומבו
יָאנִיס סִינָא אוּגוֹ אדטוקומבו (ביוונית: Γιάννης Σίνα Ούγκο Αντετοκούνμπο; נולד ב-6 בדצמבר 1994) הוא כדורסלן יווני ממוצא ניגרי, המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בקבוצת מילווקי באקס מליגת ה-NBA וכן בנבחרת יוון.
בארצות הברית דבק באדטוקומבו הכינוי "הפריק היווני" (באנגלית: Greek Freak) בגלל יכולותיו האתלטיות, הקושי לשמור עליו במהלך משחק, ויכולת השליטה שלו בכדור.
לאורך הקריירה נבחר אדטוקומבו 5 פעמים להשתתף משחק האולסטאר, נבחר 6 פעמים לאחת מחמישיות העונה, ו-6 פעמים לחמישיית ההגנה. הוא היה פעמיים לשחקן המצטיין של העונה (MVP), ופעם אחת שחקן ההגנה המצטיין. בעונת הוביל את מילווקי לזכייה באליפות ה-NBA, תוך שהוא נבחר למצטיין סדרת הגמר והיה לשחקן השלישי בתולדות הליגה שזוכה בתואר שחקן ההגנה של העונה, השחקן המצטיין של העונה ומצטיין סדרת הגמר בקריירה.
יאניס הוא שיאן הנקודות בכל הזמנים של המילווקי באקס.
שם משפחתו של הכדורסלן, שמקורו בשפת שבט יורובה, גורם לבלבול וקשיים אצל עיתונאים, שדרנים, כרוזים באצטדיונים וחובבי כדורסל, בגלל הבדלים בתעתיק השם ליוונית ולאנגלית. אולם, בסרטון שהועלה לערוץ היוטיוב של "מילווקי באקס" בדצמבר 2013, הוא הסביר בעצמו שאת השם יש להגות "אָ-דֶ-טוֹ-קוּמְ-בּוֹ" (פונטית: Ah-Deh-Toh-Koum-Boh).
יאניס הוא אחיהם של הכדורסלנים ת'נאסיס, קוסטאס ואלכס אדטוקומבו.
שנות ילדותו.
אדטוקומבו נולד באתונה להורים שהיגרו ליוון מניגריה, בן שלישי בין חמישה בנים. על מנת לעזור בפרנסת המשפחה עבדו יאניס ואחיו הבוגר ממנו, ת'נאסיס, כרוכלי רחוב ומכרו סחורות מזויפות זולות או גנובות: שעונים, משקפי שמש, תיקים ובגדים.
כנער, החל אדטוקומבו לשחק כדורסל בשעות אחר הצהריים, יחד עם ת'נאסיס, במגרש קטן בשכונת סֶפּוֹלְיָה באתונה שבה התגוררו. בשנת 2007 גילה אותם המאמן סְפִּירוֹס וֶלִינְיָאטִיס ושנתיים מאוחר יותר הוא צירף את שני האחים לקבוצת הנוער של מועדון הכדורסל פילאת'ליטיקוס מהפרוור האתונאי זוֹגְרָפוּ (שם רשמי ביוונית: Φιλαθλητικός Ο.Α.Ζωγράφου; באנגלית: Filathlitikos B.C), כאשר יאניס שיחק בעמדת הרכז. וליניאטיס שכנע את המועדון לתמוך כלכלית במשפחה כדי שהבנים לא יצטרכו לעבוד, וסייע במציאת עבודה לאימם.
עד גיל 18, יאניס, כמו אחיו, היה חסר מעמד חוקי. האחים לא היו זכאים לאזרחות יוונית מלידה משום שנולדו למהגרים, וגם לא לאזרחות ניגרית כי לא נולדו בניגריה. על מנת שיוכלו לשחק בליגות הנמוכות, הוסדרו עבורם תעודות שחקנים מטעם התאחדות הכדורסל היוונית על ידי יושב ראש ההתאחדות, יורגוס וסילאקופולוס. אך על מנת לשחק בליגת העל ובנבחרות הלאומיות, או כדי לנסוע למדינות אחרות, על שחקן להיות אזרח יווני או במעמד של שחקן בוסמן.