בשנת 1987 הוצגה מכונית ה"אלנטה" - מכונית קונברטיבל (גג נפתח) בעיצוב איטלקי. האלנטה נחלה כישלון במכירות וייצורה הופסק בשנת 1993.
באוגוסט 2021 הודיעה קאדילק כי היא תחזור בשנת 2023 למרוץ 24 השעות של לה מאן עם מכונית חזקה ביותר.
דגמים.
דגמיה של קאדילק מעוצבים במסגרת תפיסת "אומנות ומדע" (Art &amp; Science) של החברה ומתאפיינים בעיצוב חדשני וזוויתי, מידות קטנות יותר מבעבר ודגש על הנאה מן הנהיגה.
בישראל.
יבואנית קאדילק בישראל היא חברת יוניברסל מוטורס ישראל. מכונית מסוג קאדילק שימשה כמכונית השרד של שר החוץ הראשון וראש ממשלת ישראל השני, משה שרת.
נתוני מכירות.
על פי נתוני קארזון (עיבוד מאגר רכבים פרטים ומסחרים עד 3.5 טון):
מסע המלך (סדרת משחקים)
מסע המלך (אנגלית: King's Quest) היא סדרה של משחקי הרפתקאות מתוצרת Sierra Entertainment (לשעבר Sierra On-Line). הסדרה נחשבת בעיני רבים כקלאסיקה מתור הזהב של משחקי ההרפתקה והיא זאת שבנתה בראש ובראשונה את המוניטין של החברה, כהמשך להצלחה של הפרק הראשון בסדרה - משחק הרפתקה ממוחשב ה"תלת-ממדי" הראשון. על העיצוב של כל המשחק אחראית אחת מהבעלים של סיירה, רוברטה ויליאמס (Roberta Williams).
תיאור.
העולם בו מתרחשת סדרת "מסע המלך" אינו עקבי מאוד או מתוחכם במידה רבה. הוא מקיף מעל עשרה עולמות שונים, ביניהם Daventry (מסע המלך 1), Kolyma (מסע המלך 2), Llewdor (מסע המלך 3), Tamir (מסע המלך 4) ו-Serenia (מסע המלך 5).
הדמויות הראשיות בכל פרק בסדרה הן המלך גרהאם (King Graham) ובני משפחתו. קיים רק יוצא מן הכלל אחד - "מסע המלך 8" - בו השחקן שולט על סר קונר מדבנטרי (Sir Connor of Daventry), האביר של המלך גרהאם (שמופיע גם בחידוש הלא-רשמי של "מסע המלך 2", שם הוא יוצר קשר בין שתי הדמויות). עקב זאת, ובגלל ההתמקדות הגדולה באלמנטים של RPG וארקייד במשחק האחרון, מעריצים רבים נמנעים מלהחשיב אותו כהמשך אמיתי של הסדרה והם מכנים אותו KQ:MOE (King's Quest: Mask of Eternity).
דמויות מפורסמות רבות ממיתוסים ואגדות מופיעות בסדרת המשחקים, כולל היפה והחיה, עוץ לי גוץ לי, כיפה אדומה והרוזן דרקולה. הם מופיעים בעיקר במשחקים המוקדמים יותר, בהם הקונספט היה פתרון של פאזלים בעולם פנטזיה סוריאליסטי. המשחקים המאוחרים יותר בסדרה דורשים שימוש רב יותר בלוגיקה ויש להם עלילה מבוססת יותר, בנוסף למקומות ודמויות ריאליסטיות.
בסך הכול יצאו לאור שמונה משחקים בסדרת "מסע המלך". מספר אתרי אינטרנט מספקים תוכניות עבור פרק תשיעי בסדרה, אך למעשה לא קיים משחק רשמי כזה. אולם, קיימת קבוצה של מעריצים שעובדת בימים אלו על יצירת המשך לא רשמי לסדרה בשם The Silver Lining.
איי מריאנה הצפוניים
איי מריאנה הצפוניים (באנגלית: Northern Mariana Islands) היא טריטוריה של ארצות הברית המורכבת מ-14 איים באוקיינוס השקט. שטחם הכולל של האיים עומד על 464 קמ"ר, על פי הערכות מיולי 2015 מתגוררים באיים 52,344 תושבים, והם אזרחים אמריקנים.
היסטוריה.
ספרד גרמניה ויפן.
עד 1898 נכללו איי מריאנה הצפוניים וגואם ביחידה אחת שנודעה כאיי מריאנה.
ביוני 1898, במסגרת מלחמת ארצות הברית–ספרד, כבשו כוחות של ארצות הברית את איי מריאנה. ביולי 1898 הציגה ארצות הברית לספרד, בין תנאיה לסיום המלחמה, את הדרישה להעברת השליטה באחד מאיי מריאנה לידי ארצות הברית, כדי שתוכל לשמש כתחנת אספקה לאוניות של ארצות הברית. ממשלת ארצות הברית בחרה באי גואם ואילו איי מריאנה הצפוניים ואתם איי מרשל ואיי קרוליין נשארו בידי ספרד. בתחילת 1899 הודיעה ספרד על כוונה למכור את האיים בגלל ההוצאות הגבוהות לאחזקתן. ביוני 1899 הודיעה ממשלת ספרד על מכירת האיים לגרמניה, שפעלה אז להרחיב את מושבותיה, תמורת 25 מיליון פסו. בהסכם המכירה ניתנה לספרד האפשרות להחזיק באיי מריאנה הצפוניים תחנת אספקה. באותו חודש אושרה המכירה על ידי בית הנבחרים הספרדי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, נותרו מושבותיה של גרמניה חסרות מגן בהיעדר צי מספק לשליחת צבא למושבות ואיי מריאנה נכבשו מידי גרמניה על ידי היפנים.
בשנת 1919 נתן חבר הלאומים מנדט ליפן לשליטה על האיים. בתקופת שלטונם באיים פיתחו היפנים את תעשיית קנה סוכר, והעבירו לאיים עובדים יפנים ואחרים מאיים נוספים שהיו בשליטתם.
הכיבוש בידי ארצות הברית.
ב-8 בדצמבר 1941, מיד לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור, יצאו כוחות יפניים מאיי מריאנה הצפוניים לכבוש את גואם. במהלך הכיבוש העבירו היפנים חלק מבני האיים לגואם.
ב-15 ביוני 1944 פתחו כוחות ארצות הברית בקרב על סאיפאן, לכיבוש האיים, במיוחד טיניאן וסאיפאן מידי היפנים. במקביל התקיימו קרבות אוויריים וימיים גדולים באזור שמסביב לאיים. בהמשך, שוחרר גם גואם בקרב על גואם. האי המבודד רוטה שהיה חסר חשיבות צבאית הושאר תחת שליטה יפנית עד לכניעתה. בתקופת הכיבוש האמריקני ועד לכניעת יפן הוחזקו תושבי האיים במחנות מעצר, ורק בתום המלחמה שוחררו לבתיהם. באיים הוקמו בסיסים אוויריים מהם יצאו מפציצים להפצצות של איי יפן, קיושו והונשו, בין השאר לטוקיו ולנגויה.
קהילת האיים.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה ראו בארצות הברית חשיבות אסטרטגית בהחזקת איי מריאנה הצפוניים וניסו ליישב את החזקתם באיים עם התחייבותם על פי האמנה האטלנטית שלא לספח שטחים. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ותבוסת יפן, נקבעה השליטה באיים כשטח נאמנות של האומות המאוחדות בניהול ארצות הברית. נאמנות זאת הייתה שונה מהנאמנויות האחרות בכך שהאיים הוכרו כאזור אסטרטגי והנאמנות הייתה תחת פיקוח מועצת הביטחון.
בעת חתימת חוזה השלום עם יפן בשנת 1951 ויתרה יפן על כל טענה לאיי מריאנה הצפוניים.
ב-1970 הוחלט על ידי תושבי האיים שלא לדרוש עצמאות ובמקום זאת להסתפח לארצות הברית. בשנת 1972 החלו הדיונים המעשיים על מהות ההצטרפות ובשנת 1975 הכריעו התושבים במשאל עם על הסתפחות לארצות הברית וסוכם על יסוד קהילה מאוחדת כחלק מארצות הברית. הממשלה והחוקה החדשים נכנסו לתוקפם ב-1978.
פוליטיקה.
הפוליטיקה של איי מריאנה הצפוניים מבוססת על שיטת ממשל של דמוקרטיה ייצוגית נשיאותית. המושל הוא ראש הממשלה. הבחירות נערכות בשיטה הרובנית במערכת רב-מפלגתית.
האיים נמצאים באיחוד פוליטי עם ארצות הברית וכמו שטחי חסות אחרים של ארצות הברית, אין לאיי מריאנה הצפוניים נציגות בסנאט של ארצות הברית, אולם יש להם נציגות בבית הנבחרים של ארצות הברית, בו הם בעלי זכות הצבעה בוועדות אך לא במליאה עצמה.
התקציב הפדרלי של המדינה מגיע ממחלקת הפנים של ארצות הברית.
חלוקה מנהלית.
מבחינה מנהלית איי מריאנה הצפוניים מחולקת ל-4 מחוזות. עקב הפעילות הסייסמית, כל תושבי המחוז הצפוני עזבו את האיים.
כלכלה.
כלכלת איי מריאנה הצפוניים נשענת בעיקר על הסיוע מארצות הברית. הסיוע משתנה בהתאם להכנסות העצמיות של האיים מדי שנה, ומופנה בעיקר לצורכי פיתוח התשתיות באיים. אחד ממקורות ההכנסה העצמיים הנמצא בתהליך של גידול הוא ענף התיירות, בעיקר מיפן, מסין ומקוריאה. הענף מעסיק כיום כמחצית מכח העבודה של האיים. ענף החקלאות הוא בעל חשיבות משנית וכולל בעיקר גידול בקר, קוקוס, ירקות ופירות. בעבר הייתה קיימת תעשיית טקסטיל שנשענה בעיקר על פועלים סינים, אך זו הייתה נתונה לביקורת שכן המוצרים נחשבו כ"תוצרת ארצות הברית" על אף שייצורם אינו כפוף לחוקי העבודה האמריקנים הנוקשים. בשנת 2009 הסתיים תהליך מואץ של סגירת מפעלי התעשייה בלחץ ארגון הסחר העולמי, כתוצאה מהדרישה להימנע מהעסקת פועלים סינים ולהקפדה על חוקי העבודה מבחינת שכר מינימום, עבודת ילדים, שעות עבודה ומנוחה, וכדומה אשר מבטלים את היתרון התחרותי של היצור התעשייתי באיים.
תשתיות.
באיים יש מעל 350 ק"מ של כבישים, שלושה נמלי תעופה עם מסלולי אספלט (בסאיפאן באורך 8,700 רגל [2,652 מ'], בטיניאן באורך 8,600 רגל [2,621 מ'] וברוטה באורך 7,000 רגל [2,134 מ']), שלושה שדות תעופה עם מסלולים לא סלולים, ומנחת מסוקים אחד. נמל התעופה הבינלאומי הראשי הוא נמל התעופה הבינלאומי של סאיפאן .
שירות הדואר לאיים מסופק על ידי שירות הדואר של ארצות הברית (USPS). לכל אי מרכזי יש מיקוד משלו בטווח 96950-96952.
האיים כלולים בתוכנית המספור של אמריקה הצפונית וקידומת הטלפון של האיים היא 670.
גאוגרפיה.
היחידה המנהלית של איי מריאנה הצפוניים כוללת 15 איים, המשתרעים בין קווי הרוחב 14° עד 20.3° צפון וקווי האורך 144° עד 146° מזרח בקירוב. שטחם הכולל 463.63 קמ"ר. נכללים בה כל איי מריאנה, הקבוצה הצפונית-מערבית באיי מיקרונזיה, פרט לאי גואם שמדרום.
האיים נחלקים גאוגרפית לשתי קבוצות, הקבוצה הדרומית הכוללת את סאיפאן והאיים שמדרום לו: טיניאן ורוטה והאי הקטן אגויג'ן, והקבוצה הצפונית הכוללת את האיים שמצפון לסאיפן. רוב האוכלוסייה שוכנת באי סאיפן, וכמה אלפים שוכנים בטיניאן וברוטה. האיים הצפוניים מצויים בסכנה של התפרצות וולקנית וכמעט שאינם מיושבים.
האיים הצפוניים הם וולקניים, ויש בהם הרי געש פעילים בסמוך להם נמצא שקע מריאנה. האיים הדרומיים מורכבים מאבן גיר, ולחופיהם מצויות שוניות אלמוגים. באיים שורר אקלים טרופי. הטמפרטורות גבוהות וכמעט שאינן משתנות לאורך השנה; גשמים יורדים בעיקר בין החודשים יולי לנובמבר, והאיים מועדים לסופות טייפון.
דמוגרפיה.
האוכלוסייה הוערכה ב-2008 בכ-86,600 נפש. במפקד האוכלוסין האחרון נמנו 69,221 תושבים, בשנת 2000. מתוכם, 56.3% היו ממוצא אסייתי, 36.3% היו צאצאים לילידי האוקיינוס השקט, מעט פחות מ-2% היו ממוצא אירופי ועוד כאחוז השתייכו למוצא אחר. כ-4.8% היו ממוצא מעורב.