ב-7 ביוני כבשה אוגדה 91 את צור. חטיבת ביסלמ"ח לחמה באל-בץ ובבורג' א-שימאלי, חטיבה 300 לחמה בגזרת שבריחה מדרום לצור, חטיבה 939 לחמה ממזרח לצור, ואילו חטיבה 847 לחמה מדרום לצור. הופעלה אש ארטילרית עזה ואש מהאוויר כדי לפגוע במעוזי המחבלים. במהלך היום התנהל משא ומתן בחסות הצלב האדום, ובסיומו הופסקה האש בדרום העיר והותר לתושבים (ובתוכם גם הרבה מחבלים) לצאת אל חוף הים מדרום לעיר. עד הערב נכבשה העיר צור כמעט ללא התנגדות.
באותו יום כוחות אוגדה 96 שנעו צפונה הגיעו לאזור דאמור. תוך כדי כך, כוחות אחרים של האוגדה השלימו את כיתור העיר צידון, כמו כן, כוח בן כשלושים מחבלים תקף פלוגה מגדוד 202 בפיקודו של מאיר כליפי, שהייתה ערוכה להגנה על רכס הבוקסתא. בקרב קשה, בסיוע טנקים וכוחות נוספים מן הגדוד, בפיקוד מ"פ המסייעת דורון אביטל והסמג"ד שמאי רן, הצליחו כליפי וחייליו להדוף את התוקפים ולהרגם.
באותו יום, לאחר כיבוש הבופור בידי חטיבת גולני, התקדמה חטיבה 769 יחד עם כוח בפיקוד סמח"ט גולני גבי אשכנזי לכיוון העיר נבטיה, ועם ערב נכבשה העיר. באותו ערב הגיעו כוחות אוגדה 36 לפאתי צידון ובלילה חברו לכוחות אוגדה 96 שהונחתו מהים בשפך האוואלי, ולחטיבה 211 שהגיעה מכיוון דרום בציר החוף, והוכפפה לפיקוד האוגדה.
ב-8 ביוני המשיכה אוגדה 91 שתוגברה בחטיבה 165 בכיבוש המרחב שבין הליטני לזהרני.
באותו יום ניהלה אוגדה 36 קרב קשה בצידון על מנת לפתוח את הציר הראשי לתנועה, תפקיד האוגדה היה למצוא דרך לעבור את העיר במהירות ולהתקדם צפונה, בעוד שעל אוגדה 91 הוטל לטהר את כיסי ההתנגדות בעיר. אולם, הלחימה בצידון התעכבה זמן רב בגלל התנגדות במחנות הפליטים שבפאתי העיר.
ב-9 ביוני נטלה אוגדה 91 את האחריות לכיבוש צידון. חטיבה 939 עסקה בכיבוש הקסבה והרחוב הראשי של העיר, חטיבה 847 נלחמה בחלק המזרחי של העיר, וחטיבה 165 לחמה בכיבוש אזור בית החולים והשטחים השולטים על מחנה הפליטים עין אל-חילווה. בהמשך לחמו החטיבות הללו בכיבוש מחנה הפליטים עין אל-חילווה שנכבש רק ב-12 ביוני לאחר לחימה קשה, כמו כן חטיבות 769 ו-300 עסקו בכיבוש המרחב שמדרום לנהר האוואלי.
במהלך אותו יום, אוגדה 96 שתוגברה בחטיבות גולני, 188 ו-211, כבשה את דאמור. חטיבה 211 בסיוע גדוד 50, השתלטה על השטח המעובד ממערב לעיירה, בעוד שחטיבת הצנחנים פרצה לעיירה מדרום וממזרח. לאחר כיבוש דאמור המשיכה חטיבה 211 להתקדם וכבשה את דוחה, אולם בהמשך נתקלה במארב באזור כפר סיל ונאלצה לסגת. באותו יום בלילה ולמחרת ב-10 ביוני, התקדמו כוחות חטיבת הצנחנים בציר ההררי היוצא מדאמור צפונה לביירות, ולקראת הצהריים כבשו את כפר מתא. עם חשיכה תפסו הכוחות עמדות מעל העיירה קבר שאמון. באור ראשון ב-11 ביוני החל הקרב על קבר שאמון, הצנחנים והטנקים שהיו עימם פגעו בטנקים הסוריים שהיו בעיירה, והכוח הסורי נסוג מהעיירה.
כמו כן ב-10 ביוני תקפו כוחות אוגדה 96 את כפר סיל, התנהל קרב קשה שנמשך עד 12 ביוני, ובסיומו כבשו כוחות צה"ל את העיירה.
ב-12 ביוני כבשו הצנחנים את העיירה שמלאן בלחימה קשה אל מול כוחות קומנדו ושריון סוריים.
ב-13 ביוני בצהריים, חברו כוחות הצנחנים לכוחות הנוצריים בבסבא, וניתקו את המחבלים במערב ביירות.
14 ביוני - 29 בספטמבר 1982.
ב־15 ביוני החלו כוחות צה"ל לנוע שמונה קילומטרים צפונית לביירות, לכיוון אזור ג'מהור, במאמץ להרחיב את שליטתם על כביש ביירות-דמשק, מזרחה.
על אף החבירה לנוצרים וניתוק מערב ביירות, הפרוזדור הצר באזור כפר שימא היה נתון להטרדות סוריות שישבו בשטח הגבוה בעאליי. בשל כך ב-21 ביוני החלה אוגדה 162 להתקדם לעבר בחמדון ועאליי. האוגדה צלחה את נהר הדאמור והחלה לטפס על השלוחה הצפונית המוליכה לבחמדון.
בשל העדר אישור מהדרג המדיני למתקפה, האוגדה התנהלה בזחילות תוך קרבות קשים מול אויב נחוש ובשטח טופוגרפי נחות. בנוסף עקב העדר אישור לפתח מאמצים מקבילים, התרכזה כל הארטילריה הסורית כנגד כוחות האוגדה. הלחימה התנהלה בחלקה הראשון כנגד מארבי נ"ט וטנקים סוריים מרחוק, לאחר מכן משעלתה האוגדה על הרכס, מרואייסאת נעמן ועד כביש ביירות דמשק התנהלו קרבות קשים, בעיקר במסולעת מעל מנצוריה ובשקיף מטלון.
ב-25 ביוני, עקב התקדמות אוגדה 96 מביירות לכיוון מזרח, והתקדמות אוגדה 162 שתוגברה בחטיבת גולני לכביש ביירות דמשק מדרום, החלו הסורים להימלט מזרחה, במטרה להימלט מכיתור על ידי כוחות צה"ל. כביש ביירות דמשק מביירות ועד רואייסאת צופר, היה בשליטת כוחות צה"ל.
מעתה, במשך כחודש וחצי, צה"ל בסיוע ארטילרי מסיבי (כולל ירי בכינון ישיר) ותקיפות מהאוויר, הידק את המצור על ביירות והפעיל לחץ כבד על המחבלים על מנת להביא לכניעתם. כמו כן, חיל הים הטיל מצור ימי על העיר על מנת למנוע הספקת נשק וציוד למחבלים. ב-1 באוגוסט, על מנת להגביר את הלחץ על המחבלים, החל צה"ל להתקדם לעבר שטחים בנויים בדרום מערב ביירות. בראשית אוגוסט, צה"ל גייס שוב את חטיבה 939, ואת חטיבה 165. החטיבות הונחתו בליל ירח מלא על ידי נחתות חיל הים מצפון לג'וניה, והצטרפו לכוחות צה"ל בביירות.
במהלך הקרבות רוב ביירות נכבשה, נמל התעופה של ביירות נהרס לקראת אמצע אוגוסט הושגה הסכמה להוצאת הכוחות הסוריים והכוחות הפלסטיניים מביירות, בחסות כוח בינלאומי. תהליך זה הושלם ב-31 באוגוסט 1982.
ב-16 בספטמבר 1982, עקב רצח בשיר ג'ומאייל, החל צה"ל להיכנס למערב ביירות, תוך שאוגדה 96 שכללה את חטיבות גולני ו-211 תוקפת מדרום, ואוגדה 91 שכללה את חטיבות ביסלמ"ח ו-188 ממזרח - מכיוון הנמל מערבה. כמו כן, אישר צה"ל לכוחות הפלנגות הנוצריות להיכנס למחנות הפליטים סברה ושתילה שבאזור ביירות. כניסת הפלנגות למחנות, הפכה במהרה לטבח סברה ושתילה, שבו רצחו הפלנגות במשך יומיים, מאות מתושבי המחנה. הטבח עורר סערה ציבורית בינלאומית, וקומם מדינות רבות נגד ישראל.
בעקבות הסערה הציבורית שהתחוללה בעולם עקב הטבח, ולחץ אמריקאי, נסוגה ישראל ממערב ביירות ב-30 בספטמבר 1982. לאחר הנסיגה הסתיימה למעשה הלחימה האקטיבית, וב-29 בספטמבר 1982 הסתיימה המלחמה באופן רשמי.
לבנה (עיר מקראית)
לִבְנָה הייתה עיר מקראית בשפלת יהודה, הנזכרת בתנ"ך.
העיר נזכרת תחילה בכיבושי יהושע בן נון, כעיר השוכנת בין מקדה ולכיש. כך, מובא בספר יהושע: .
רקע היסטורי.
העיר נזכרת ברשימת 31 המלכים שהביס יהושע בן נון, לצד עדולם.
בהמשך ספר יהושע, העיר נזכרת ברשימת ערי השפלה שבנחלת שבט יהודה: . על פי הגורל שנערך במשכן שילה על ידי יהושע בן נון ואלעזר הכהן, העיר ומגרשיה עלתה בין השלוש עשרה ערי הכהנים, ובכך שימשה גם כעיר מקלט.
עם עלייתו לשלטון של יורם (מלך יהודה), מרדה בו אדום, באותה עת גם העיר לבנה מרדה במלכותו: .
מאוחר יותר, מוזכרת כאחת מערי שפלת יהודה עליהן צר סנחריב מלך אשור. כמו כן מוזכר כי אמם של המלכים יהואחז וצדקיהו הייתה "חֲמוּטַל בַּת יִרְמְיָהוּ מִלִּבְנָה".
זיהוי המקום.
אוסביוס, בחיבורו האונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה), ציין כי בימיו היה כפר בשם "ליבנה" באזור בית גוברין.
כיום מקובל לזהות את העיר הקדומה עם תל בורנה ("תל ברנאט" במקור), צפונית מערבית לבית גוברין. צבי אילן שיער בשנות ה-70 שלבנה נמצאת בתל עירני.
איווה סיטי
איווה סיטי (באנגלית: Iowa City) היא בירת מחוז ג'ונסון במדינת איווה בארצות הברית. העיר שוכנת על גדות נהר איווה במזרח המדינה. בעיר מתגוררים 67,862 תושבים (נכון ל-2010), והיא העיר החמישית מבחינת גודל אוכלוסייתה באיווה. במטרופולין של העיר מתגוררים 152,586 תושבים (נכון ל-2010).
היסטוריה.
המקור של העיר הוא בחוק שעבר באספת הנבחרים של טריטוריית איווה ב-21 בינואר 1839, לפיו תעבור בירת הטריטוריה לעיר חדשה שתיקרא איווה סיטי, בעקבות יוזמה של מושל הטריטוריה רוברט לוקאס להעביר את בירת הטריטוריה מברלינגטון קרוב יותר למרכז הטריטוריה.
ב-1 במאי באותה שנה נקבע המקום בו תוקם העיר והעבודות החלו כעבור חודש. ב-1841 הבירה עברה באופן רשמי מברלינגטון לאיווה סיטי וב-1842 הושלמה בניית בניין הקפיטול החדש של הטריטוריה. איווה סיטי המשיכה להיות הבירה גם כשהטריטוריה קיבלה מעמד של מדינה ב-1846, אך ב-1857 הבירה עברה לדה מוין.
חינוך.
בעיר נמצאת אוניברסיטת איווה, שהיא גם גורם משמעותי בכלכלה המקומית.
תחבורה.
בעיר נמצא שדה התעופה העירוני של איווה סיטי, המשמש בעיקר לתעופה כללית. כמו כן במרחק של 32 קילומטרים צפון-מערבית לעיר נמצא נמל התעופה איווה המזרחית, המשרת את העיר סידר רפידס.
בקרבת העיר עובר כביש בין-מדינתי 80 המקשר בין סן פרנסיסקו בקליפורניה ובין טינק בניו ג'רזי.
ג'נט מוק
ג'נט מוק (באנגלית: Janet Mock; נולדה ב-10 במרץ 1983) היא סופרת, מנחת טלוויזיה, פעילה למען זכויות טרנסג'נדרים ועיתונאית אמריקאית. היא שימשה כעורכת של אתר מגזין פיפל.
ביוגרפיה.
מוק נולדה בהונולולו, הוואי, וגדלה שם ובאוקלנד, קליפורניה. היא ממוצא אפרו-אמריקאי וילידי הוואי. בגיל 16 החלה לעבוד כעובדת מין. היא הייתה הראשונה במשפחתה שלמדה באוניברסיטה, והיא בעלת תואר ראשון בשיוון אופנה מ-NYU.
מוק עברה ניתוח להתאמה מגדרית בגיל 18, כשעוד הייתה סטודנטית, אך יצאה מהארון כטרנסג'נדרית באופן פומבי רק ב-2011 בכתבה במגזין Marie Claire. לאחר שפורסמה הכתבה, היא ביקרה חריפות את המיסג'נדרינג שהכתבת עשתה לה כשכתבה שמוק "נולדה וגדלה כבן". לדבריה של מוק, "אני נולדתי במה שהרופאים הצהירו עליו שהוא גוף של בן. לי לא הייתה ברירה בשיוך המגדר שלי בלידתי... הניתוח שעברתי באברי מיני לא הפך אותי לבת. תמיד הייתי בת."
קריירה.