עד למאה ה-19 הייתה סין סגורה בפני המערב. מדיניות זו נבעה, בין היתר, מהרצון לשמור לעצמה את עליונותה בתחומים בהם עלתה על העולם הרחב כמו המשי, טכניקת הדפוס ועוד. אולם למעשה הייתה בסופו של דבר מדיניות זו בעוכריה משום שבעוד שהמערב התפתח בצורה מרשימה החל מהמאה ה-18 ותקופת עידן האורות הרי שסין הסגורה לקבלת זרים לא הייתה חלק מן המהפך שעבר המערב ונותרה בלתי מתקדמת.
אולם, על אף ההגבלות התפתח כבר בראשית המאה ה-19 סחר ענף בתה, חרסינה ומשי. הסחר המשמעותי ביותר היה הסחר באופיום שיובא בידי סוחרים הולנדים, פורטוגלים ובעיקר אנגלים.
מלחמות האופיום.
לייבוא האופיום לסין בידי הבריטים בכמויות גוברות והולכות הייתה מטרה משנית מלבד הרווח הכספי אותו גרפו היבואנים: התמכרותו של העם הסיני הפכה אותו לחלש ושביר יותר ובכך השיגה הממשלה הבריטית יתרון ביכולת השליטה שלה בארץ. על רקע ייבוא האופיום פרצו בסין מלחמת האופיום הראשונה והשנייה.
מלחמת סין–יפן הראשונה, 1894.
יפן, שעם התקדמותה בתחומים רבים הפכה לאימפריאסליטית נטלה אף היא, יחד עם המעצמות הזרות חלק במסע הפשיטה על הטריטוריות הסיניות. החל מ-1880 היא ניסתה לחדור לקוריאה הסמוכה אליה מתוך מטרה להשתלט עליה ולמנוע ממנה ליפול בידי מעצמות אחרות. ניסיונות אילו עוררו את רוגזם של הסינים והמתיחות בין שתי המדינות גאתה.
בשנת 1884 נחתם בין יפן לסין הסכם בשם הסכם טיינצ'ין לפיו הן מתחייבות לשמור על עצמאות קוריאה ולא להציב על אדמתה שום כוח צבאי.
בשנת 1894 פרץ המרד הגדול בקוריאה. ממשלת קוריאה ביקשה מסין לסייע בדיכויו ונענתה בחיוב. יפן ראתה בצעד זה הפרה בוטה של הסכם טיינצ'ין ושלחה אף היא את צבאה לקוריאה מה שהוביל למלחמת סין-יפן.
בתום עשרת חודשי קרב ניצחו היפנים שצבאם שהיה מפותח יותר את הסינים וב-1895 נחתם חוזה כניעה בשם חוזה שימונסקי. חוזה זה נתן ליפן זכויות לסחר בסין, הותיר את קוריאה עצמאית (אם כי היה ברור שיפן היא שתנהל דה פקטו את ענייניה) והעביר את טאיוואן ואת חצי האי ליאו-טונג משליטה סינית ליפנית.
מלחמה זו נחשבת לנקודת מפנה משום שהוכיח את חולשת סין והעלתה את כוחה הכלכלי והפוליטי של יפן. חולשת סין גרמה לכך שבשנים הבאות נערך מסע פשיטה ענק של המעצמות על סין והיא איבדה שליטה על אזורים רבים.
מדיניות הדלת הפתוחה.
מדיניות הדלת הפתוחה משנת 1899 היא כעין תיקון לדוקטרינת מונרו שמטרתה לאפשר לארצות הברית זכויות במסחר בסין. מדיניות זו יזמה הבטחת מכסים שווים וזכויות מסחריות שוות לכל המעצמות וכן הסכמה בינלאומית על שמירת שלמותה הטריטוריאלית של סין.
מדיניות זו התקבלה בחיוב על ידי רוב המעצמות וגרמה לבלימת הסתערות על השטחים בסין דבר שהיווה נקודת מפנה חשובה באימפריאליזם בסין.
מרד הבוקסרים, 1900-1899.
ההשתלטות המהירה של המעצמות בסין הובילה לגל של תחושות לאומיות ושנאת הלבנים. בנוסף לכך הייתה התנגדות למערביזציה שהונהגה הקיסר קונאג-סו. מצב כלכלי קשה בעקבות שיטפונות והצפות היווה אף הוא קרקע פורייה לרגשות מרירים וכל המרכיבים הובילו לפרוץ המרד.
מארגני המרד היו חברי תנועת אגרופי הצדק, תנועה שמרנית לאומנית שנקטה בפעולות אלימות נגד זרים. המורדים הובילו מרד תוך ציוד בנשק דל ושימוש בעיקר בשיטות איגרוף. תחילה קצרו המורדים הצלחה משום שהמעצמות היו בלתי ערוכות לחלוטין אולם לאחר כמה חודשים של התפרעויות התארגן צבא קואליציה שהשתלט על המרד ודיכא אותו ואף כבש את העיר בייג'ינג. חוזה הכניעה כלל שליטה של המעצמות בבייג'ינג והשארת כוח צבאי של המעצמות מתוך מטרה לשמור על הגנתן.
מרד זה גרם להתערערות נוספת של השלטון הסיני והחרפת המאבק הלאומי במדינה.
הרפובליקה הסינית, 1912.
ארגון המרי המרכזי בסין היה "הברית המהפכנית" שנוסדה בידי ד"ר סון יאט-סן שרכש השכלה, בין השאר, במערב וויתר על קריירה רפואית בשל שאיפותיו הפוליטיות. רוב חברי הארגון היו אף הם אקדמאים שהתחתנו במערב ואשר שאפו לבצע מהפיכה לאומית וליברלית בסין.
בשנת 1911 החלו מהומות ברחבי סין ומחוזת רבים הכריזו על עצמאותם. בנובמבר 1911 נבחר סון יאט-סן לנשיאה הזמנית של המועצה הלאומית והוכרזה עצמאותה של סין. בינואר 1912 הכריז סון יט-סן על הקמתה של הרפובליקה הסינית ובכך הגיעו לקיצן 300 שנות שלטונו של בית מנצ'ו.
אף ל פי שהוקמה הרפובליקה הסינית עדיין לא שרר שקט לסין והמדינה הייתה שסועה ומפולגת בין כמה גנרלים שהשתלטו על חבלי ארץ שונים ונלחמו זה בזה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ניצלו היפנים את המצב הלא יציב בסין ואת עובדת היות המעצמות האירופאיות טרודות בחזית באירופה וביצרו את עמדתם בסין. בשנות ה-30 הגיעה ההשתלטות היפנית לשיאה ועד למלחמת העולם השנייה נמשכו כיבושיה של יפן. אולם, רק ב-1949 הוקמה הרפובליקה העממית בידי מאו דזה-דונג.
יפן.
יפן, כמו סין הייתה אף היא סגורה בפני זרים עת לתחילת המאה ה-19. היא בזה לתרבות המערבית וחששה מפני מסחר זר שיאפשר לזרים דריסת רגל בשיחה. כדי למנוע השפעה מערבית עליה היא נחקקו ביפן במאה ה-17 חוקים המורים על ניתוק קשרים עם הסוחרים והמיסיונרים הספרדיים והפורטוגזיים שחדרו ליפן החל מהמאה ה-16. הקשר היפני היחיד לעולם החיצון היה דרך סוחרים הולנדיים וסיניים שהורשו לסחור בנמל נגסאקי בלבד.
מתוך מטרה לפרוץ את הסגירות היפנית עשתה ארצות הברית צעד מכריע ב-1853: האדמירל פרי הגיע לביקור ביפן בליווי שייטת קרב מצוידת בטכנולוגיות והמצאות רבות והציע ליפן לחתום על חוזה מסחרי עם ארצות הברית. השוגון שהיה באותה שעה חולה ואף מסוכסך עם כמה מיועציו ביקש להחזיר תשובה לאחר שנה. לאחר שנה החליטה יפן להיענות להצעה האמריקנית הן משום שחששה ממלחמה והן מההתפעלות שהייתה ביפן מההמצאות והטכנולוגיה המפותחת שהוצגו בפניה. סעיפי החוזה נתנו לארצות הברית אישורי עגינה בנמלי יפן, וזכויות אקסטרה-טריטוריאליות לסוחרים שלה.
חוזה זה הוביל לגל של חוזים דומים עם ארצות נוספות כמו רוסיה ובריטניה וכך התחילה החדירה המערבית ליפן וסיומו של הבידוד המסורתי שלה.
המודרניזציה ביפן.
המהפיכה פרצה ב-1867 על רקע התנגדותם של היפנים לחוזים המסחריים שנחתמו עם מדינות המערב. המהפכנים הדיחו את השוגון והחזירו לקיסר את כל סמכויותיו. הקיסר, מוצוהיטו, ראה את עצמ כקיסר נאור ולפיכך שינה את מבנה השלטון על ידי הפקעת הזכויות השלטוניות של האצילים ושל האבירים והקמת שלטון מרכזי. המודרניזציה הקיפה תחומים רבים כמו חוק ומשפט- נוסדה חוקה פרלמנטרית ברוח המערב, כלכלה - סטודנטים נשלחו ללמוד במערב את דרכי הייצור שם, תרבות - נוסדו בתי ספר יסודיים ותיכוניים ונחקק חוק חינוך חובה ועוד.
ברית בריטניה-יפן, 1902.
בשנה זו נחתמה ברית בריטניה-יפן שנכרתה בעקבות הרצון הבריטי לצאת ממדיניות הבדידות המזהרת, מדיניות שדגלה בהימנעות מכריתת בריתות עם מדינות אחרות ובנוסף לשאיפת בריטניה לבלום את ההתפשטות הרוסית במזרח הרחוק. יפן, מצידה, חששה אף היא מכוונותיה האימפריאליסטיות של רוסיה ובנוסף הייתה זקוקה לבעלת ברית עקב בדידותה הפוליטית לאחר מלחמת סין-יפן. ברית זו חיזקה את הגאווה הלאומית ביפן והגבירה את תעוזת היפנים. הלך רוח יפני זה היה אחד הגורמים למלחמת רוסיה–יפן ב-1904.
מלחמת רוסיה–יפן, 1904.
יפן זעמה על ההשתלטות הרוסית על פורט ארתור ומנצ'וריה. בנוסף, על אף הסכמת רוסיה לפנות את מנצ'וריה לא נעשה אף צעד בכיוון זה. יפן שנדרכה גם בעקבות ניסיונה של רוסיה להתפשט לכיוון קוריאה ב-1903 החליטה לצאת למלחמה, מגובה בביטחון העצמי שהעניקה לה ברית רוסיה-יפן. רוסיה מצידה שאפה להשקיט את התסיסה המהפכנית שהופנתה נגד שלטונו של ניקולאי השני וראתה במלחמה מוצלחת כלי יעיל להעלאת מורל העם. המלחמה גבתה מחיר דמים גובה משני הצדדים ונגמרה בניצחון יפני גורף. מלחמה זו הובילה להתדרדרות מעמדה של רוסיה והעצמת משקלה הפוליטי של יפן. כישלון המלחמה היווה גורם ישיר לפרוץ מהפכת 1905 ברוסיה ואיבוד כושר ההרתעה שלה בעיני גרמניה. בנוסף, רוסיה, שנוכחה לדעת שהמזרח הרחוק נשמט מידה גיבשה עמדה קשוחה בענייני הבלקן. גישה זו גרמה להסלמת הסכסוכים וקירבה את מלחמת העולם הראשונה.
אימפריאליזם מודרני באפריקה
אף על פי שסוחרים זרים הגיעו לחופי אפריקה כבר במאה ה-15 הרי שעד סוף המאה ה-18 הייתה ההתיישבות האירופית לאורך החופים בלבד. היבשת הלא נודעת הרתיעה את הזרים שבאו דבר שגרם לכך שהיא לא נחקרה עד למאה ה-19. במשך הזמן גילו המעצמות השונות את הפוטנציאל הגדול של היבשת והאינטרס הכלכלי גבר על החשדות הקדומים. המתחרות העיקריות של האימפריאליזם באפריקה היו בריטניה, צרפת, גרמניה, בלגיה, איטליה, ספרד והולנד. בתקופת השלום המזוין חולקה אפריקה בידי המעצמות ומלבד אתיופיה וליבריה היו כולן תחת שלטון זר.
האימפריאליזם במצרים.
עד לראשית המאה ה-19 הייתה מצרים חלק מהאימפריה העות'מאנית. עם התפוררות האימפריה במהלך השנים חילק הסולטאן את האימפריה לשליטים מטעמו (פחות) על מנת להשיג שליטה טובה יותר על כל חלקיה, וכך גם במצרים.
בשנת 1820 שלט במצרים מוחמד עלי שהיה שליט ערבי חזק שהתנער מהשפעת הסולטאן ועשה במצרים כרצונו.
מתוך מטרה להפוך את מצרים למתקדמת והוא נעזר בצרפתים רבים שהיו במצרים. צרפת, מצידה, סייעה לו רבות בבעיות פוליטיות והשקיעה בפיתוח החקלאות והכלכלה המצריים.
צרפת, שעקב מעורבותה ההולכת וגדלה במצרים הייתה בעלת השפעה רבה, הציעה למוחמד עלי לכרות תעלה שתקשר בין הים התיכון לים סוף ומשם לאוקיינוס ההודי. מוחמד עלי סירב מחשש שבעלי התעלה ישפיעו לבסוף על כל מצרים.