למרות מקורותיו המוקדמים במאה ה-19, הביטוי נתפס כמזוהה עם תקופת הרייך השלישי, אם כי הכנסייה לא הייתה מעניינם. בספטמבר 1934, נאם אדולף היטלר בכנס של ארגון הנשים הסוציאליסטי הלאומי, ובו טען כי "עולמה של האישה הגרמנייה הוא בעלה, משפחתה, ילדיה וביתה". התעמולה הנאצית עודדה מדיניות זו של היטלר, באמצעות הדגשת חשיבות תחומי ה"ילדים" וה"מטבח", הענקת "צלב הכבוד של האישה הגרמנייה" למי שילדה ארבעה ילדים ויותר, מתן הלוואה נדיבה לזוג נשוי טרי, כך שניתן היה לשמור ממנה כמענק חלקים גדולים יותר ויותר, ככל שעלה מספר הילדים, ועוד. במקביל, התקיימה אפליית נשים נרחבת בשוק העבודה, מניעת קבלתן למשרות שנתפסו "גבריות", כגון השירות הציבורי, רפואה ומשפטים, ועוד. לבסוף, בעקבות המחסור בכוח אדם גברי במפעלי הייצור, בשל גיוס ואבדות במלחמת העולם השנייה, ובעקבות הצורך הגובר בציוד צבאי, נדרשו נשים רבות לעבוד במפעלים אלו בתקופת הנאצים.
ב-1967, השתמשה בביטוי זה הפסיכולוגית הפמיניסטית נעמי ויישטיין, כאשר כתבה את הספר "ילדים, מטבח, כנסייה כחוק מדעי: פסיכולוגיה בונה את האישה". כיום, הושגו הישגים רבים בדרך לשוויון של הנשים בחברה. לעיתים, מוחלף כיום חלק מהביטוי, "כנסייה", ב-K אחר, "קריירה" (בגרמנית: Karriere), כביטוי לשינוי זה, שחל במציאות של האישה בימינו.
ילדים, מטבח, כנסיה
Kinder, Küche, Kirche
הרון אל ראשיד
אבוני
יוסי שטרן (צייר)
יוסי שטרן (ספטמבר 1923 – 14 במרץ 1992) היה צייר ומאייר ישראלי. נודע בציורי דמויות ונופים של העיר ירושלים והווי הלוחמים במחתרות עבריות בארץ ישראל, צה"ל וגדנ"ע. זכה לפרסים אחדים על עבודתו האמנותית.
ביוגרפיה.
שטרן נולד בשנת 1923 למשפחה יהודית דתית בקאיאר, כפר קטן בהרי באקון שבהונגריה, בן לקתרינה ודוד. בגיל 10 עבר עם משפחתו לבירה בודפשט, ושם סיים לימודי תיכון. בשנת 1940, כאשר באירופה כבר החלה מלחמת העולם השנייה, עלה לבדו לארץ ישראל באוניית המעפילים "סקריה" והוא בן 17. "סקריה" הגיעה לנמל חיפה, ומשם הועברו המעפילים למחנה המעצר בעתלית ושוחררו לאחר שישה חודשים.
בשנותיו הראשונות בארץ ישראל היה חבר פלוגות העבודה של לתנועת בית"ר, ועבד כפועל בפרדסים, מטעים וסלילת כבישים, בראש פינה ובראשון לציון. על סיפון "סקריה" התיידד שטרן הצעיר אל בני הזוג מטילדה ואֶמי (נפתלי) פלטין, חברי בית"ר, שהיו ממארגני שיירות העפלה (העלייה הבלתי-לגאלית). בני הזוג דאגו לצרכיו בשנים הראשונות לשהותו בארץ ואפשרו לו, בעזרת קשריהם עם זלטה כצנלסון (רעייתו של יוסף כצנלסון וגיסתו של זלמן שזר), שאימצה אותו לה כבן, לממש את אהבתו הגדולה לאמנות, וללמוד ציור בבית הספר לאמנות בצלאל.
בשנת 1943 החל את לימודיו ב"בצלאל". בשנת 1946 זכה ב"פרס ע"ש הרמן שטרוק" כתלמיד מצטיין. כעבור שלוש שנות לימודים התמנה כמורה ליסודות הגרפיקה והאילוסטרציה בבצלאל. שנה לאחר מכן הוצגו עבודותיו לראשונה בתערוכת יחיד בירושלים. על פי חוקר האמנות גדעון עפרת, שטרן הושפע בין השאר מיצירתו של יעקב שטיינהרדט.
בשנות המנדט הבריטי האחרונות שימש שטרן כעורך גרפי וחבר מערכת בביטאון ההגנה "המגן". לאחר קום המדינה צייר בעיתונים "במחנה" ו"באהלי גדנ"ע". בשנת 1949 נסע ללמוד במכללה המלכותית לאמנות (Royal College of Art) בלונדון. ב-1950 נסע לפריז, ובה שהה כשנה. משנת 1952 ואילך, שימש כעיתונאי-צייר בעיתונים "ידיעות אחרונות", "דבר השבוע", "מעריב לנוער" ואחרים.
עם השנים הפך שטרן מְרָשַם לצייר; תחילה בטכניקה של צבעי מים על נייר, ואחר כך גם בצבעי גואש ובצבעי שמן על בד, ובכולם, נמצאה הרעננות האופיינית לציוריו.
שטרן זכור לקהל הישראלי בעיקר מעבודותיו כצייר של העיר ירושלים. על פי יהודה האזרחי הוא תיעד במכחולו את הווי "ירושלים של מטה", "מתוך אופטימיות ועליצות חיים. והוא ציירה כך, כאמור, כאילו היא ארצית, חילונית, כאילו היא מתגלה כך, בחיי היום-יום". הוא ביטא בעבודותיו את ראייתו שלו אותה ואת אהבת הטבע והאדם שבו. בעינו החדה, צילם מצבים אנושיים והעלה אותם על הנייר, ובכולן התמימות והאופטימיות. הוא הצטיין כצייר רב-גוני, מקריקטורות קלילות ועד קומפוזיציות מורכבות.
בשנות ה-80 יצא שטרן מהארון והזדהה כהומו. נודע בקשריו עם האמן ליאונרד ברנשטיין.
במרץ 1992, בגיל 69, נפטר שטרן מהתקף לב, ללא משפחה, ונקבר בבית העלמין סנהדריה בירושלים, לא הרחק מקברה של זלטה כצנלסון, אמו המאמצת, ובני משפחת כצנלסון. חברו הסופר יגאל לב אמר עליו כי יוסי שטרן היה שגריר הציור הישראלי, האיש שנדד בעולם עם תערוכות ציור, "פיטר פן של הציור או כפי שקראנו לו 'נסיך ירושלים'".
עבודתו האמנותית.
עבודותיו של שטרן, מסוגות אחדות של אמנות חזותית, בהן ציורי שמן, אקווארלים ורישומים, הוצגו בעשרות תערוכות בארץ ישראל וברחבי עולם. בין היתר הציג תערוכות יחיד שלו בכנסת בשנת 1968, לכבוד מלאות 40 שנה למדינת ישראל, בבית האומנים, בגלריות בתל אביב ובקיבוצים. ברחבי העולם הציג שטרן באירופה, בפריז, בלונדון, בז'נבה, בווינה, בבודפשט, ובאנטוורפן, וב-1986 ברחבי ארצות הברית ובגבעת הקפיטול בוושינגטון ובאתרים נוספים.
שטרן אִייר כותרי ספרים רבים, בהם ספריהם של המשוררים מרים ילן-שטקליס, אהרן אשמן וחנניה רייכמן, ספרי התנ"ך שראו אור במהדורות מאוירות, בהם מגילת אסתר ושיר השירים, ובין השאר, עבד עבור הוצאות "מסדה", "כתר" ו"פלפוט", וכן פרסם ספרי איורים שלו.
יוסי שטרן שיתף פעולה עם כמה עיתונאים בכתבות שאותן אייר (בעיתונים: "מעריב", "מעריב לנוער", "ידיעות אחרונות" ועוד) - ובהם: מנחם תלמי, יגאל לב, גדעון רייכר, דן אלמגור ואחרים.
תערוכות קבע של יצירותיו מוצגות כיום בלשכת ראש הממשלה בירושלים, בבית עיריית ירושלים ובמבואת מרכז ימק"א ירושלים. מוקירי זכרו, בני משפחות כצנלסון, פלטין, תמיר ואחימאיר, וידידים, הקימו עמותה להנצחתו, ועמוד בפייסבוק: יוסי שטרן - הצייר של ירושלים. אוסף הספרים שאייר וכן פרסומים עליו ויצירתו, צילומים ומסמכים, שמורים בארכיון "בית אבא" ברמת-גן.
פרסים ועיטורים.
פרסים אחדים הוענקו לו על עבודתו כאמן וכעיתונאי. בהם פרס שטרוק בשנת 1946, פרס אונסק"ו בשנת 1967, פרס נורדאו בשנת 1969 ופרס הרצל בשנת 1978, וכן הוענקה לו "מדליית ירושלים" על הישגים מיוחדים באומנות בשנת 1987
הנצחה.
על שמו מוענק על ידי "בצלאל" "פרס יוסי שטרן לאיור" לבוגרים מצטיינים מהמחלקה לתקשורת חזותית, על הישגים יוצאי דופן בתחום האיור. זהו פרס פנימי של המוסד, והזוכים נבחרים על ידי ועדת ההוראה המחלקתית. הפרס מוענק לבוגר עם סיום לימודיו במוסד.
מאקו
מאקוֹ (mako) הוא אתר חדשות ישראלי מבית קשת, ומהווה את אחד משלושת אתרי החדשות המובילים בישראל, לאחר ynet ו-וואלה NEWS.
היסטוריה.
האתר החל לפעול באוקטובר 2008 ומתפרסמות בו כתבות ומאמרים בנושאי חדשות, תרבות וספורט וכן תוכני וידאו של קשת, של "החדשות 12" ושל דסק חדשות עצמאי המופעל על ידי האתר. עורך האתר הראשון היה יובל נתן, עיתונאי ומייסד מגזין "רייטינג". החל מינואר 2014 עורך מאקו הוא איתי ולדמן ומנכ"ל האתר הוא אורי רוזן.
במאי 2010, רכש האתר פורמט של תוכנית מציאות שהופק ושודר רק באתר, בהנחייתה של רותם סלע. הפורמט, "חתונת השנה" (Married on Myspace), נרכש מחברת ההפקות אנדמול, אך לא זכה להצלחה והפקתו הופסקה.
בינואר 2015, דיווח האתר כי לראשונה מאז הקמתו הגיע לאיזון תקציבי.
ב-2 בפברואר 2018, האמן בועז ארד נמצא מת בביתו, יממה אחרי פרסום תחקיר באתר מאקו על קשר שניהל עם תלמידותיו.
ב-17 בפברואר 2020, פוצל ערוץ החדשות של מאקו לאתר נפרד של חברת החדשות, בשם N12.
בינואר 2021, פורסם בהמקום הכי חם בגיהנום תחקיר בו נטען על התעמרות בעובדים במאקו על ידי עורכת באתר, ועל סביבת עבודה פוגענית.
בינואר 2022 חויבה חברת "שידורי קשת" לפצות את אדל בספלוב ב-50,000 ש"ח (ועוד 18,500 ש"ח הוצאות משפט ושכר טרחת עורך דין), לאחר שנפסק שאתר "מאקו" פגע בפרטיותה של בספלוב כאשר פרסם את דבר הריונה בניגוד לרצונה.
ב-2021 פורסם שאתר makoTV, המאפשר צפייה בתכני קשת וחברת החדשות באינטרנט, ייסגר לטובת שירות סטרימינג חדש בשם 12+, שכולל בתוכו שיפורים רבים וממשק חדש. השירות יהיה זמין לטלוויזיות חכמות ולסטרימרים מבוססי Apple tvOS ו-Android TV.
מקור השם.
השם מאקו הוא הלחם בסיסים מקוצר/קטום של צמד המילים "מה קורה?", שנכתב בעברית דווקא עם האות א' (במקום עם האות ה'), כתעתיק של שם האתר באנגלית – mako.
ערוצי תוכן.
מאקו מחזיק ברשת של אתרי תוכן עצמאיים כמו "TVBEE" ו-"Fashion Forward", לצד ערוצי תוכן כמו "נקסטר", "LIVING" ו"גאווה".
makoTV (שיוחלף ב-12+ במהלך 2022) הוא שירות Advertising video on demand הכולל את התוכניות של קשת ומשמש כפלטפורמת "Second Screen" המיועדת להשלמת קהלים עבור המסך של קשת.
קשת ומאקו מחזיקות בקבוצת עמודים ברשתות החברתיות הכוללת למעלה מ-40 מותגים עם כ-7.5 מיליון עוקבים, בהם: הישראליות, הישראלים, הפעמון, אמא מדברת עכשיו, וידויים, T5, BOLD ו-TVBEE.
האתר כולל מספר ערוצי תוכן, בהם:
כדור ה-8 הקסום
מעפיל
רומן פאבליצ'נקו
יוסף סורינוב
יוסף (יוז'י) סוֹרינוב (17 במאי 1946 – 1 בפברואר 2019) היה שוער כדורגל ישראלי.
קריירה בליגה הלאומית בישראל.