לאחר ששב מפרס, התחיל בראון לתרגם כתבי יד באבים ובהאים ובכך היה הראשון לתרגם אותם לאנגלית ולהנגיש אותם לעולם האקדמי ולמערב. לקראת סוף המאה ה-19 הפסיק להתעניין בבהאיזם ובאביזם, ככל הנראה בגלל ביקורת שקיבל באקדמיה והפלגים בתוך העולם הבאבי-בהאי. בנוגע לפילוג בין הבהאים והאזלים, הוא סבר כי האזלים מייצגים את המסורת האמיתית של הבאב והאשים את הבהאים באלימות כלפי האזלים. הפילוג בין שני הזרמים, יחד עם ביקורת נוקבת שספג מאקדמאים באוקספורד, שכנע אותו לנטוש את מחקריו על הבאב.
פעילות פוליטית.
בראון התחיל להתעניין בפוליטיקה של איראן כבר ב-1890 בתקופה של מרד הטבק באיראן, עת היה בקשר עם איראנים בולטים בלונדון. הוא הפך לפעיל ב-1908 על רקע המהפכה החוקתית הפרסית והקים את וועדת פרס בשיתוף עם ה.פ.ב. לינץ'. מטרת הוועדה הייתה להשפיע על דעת הקהל בבריטניה לתמוך בתנועת החוקה הפרסית ובזכותו של העם הפרסי להגדרה עצמית, בהתאם לפילוסופיה שלו שתמך ללא סייג בתנועות חירות. לפי בראון, אובדן עם ייחודי הוא רע מאוד, במיוחד פרס. לכן הוא לחם למען העם הפרסי על מנת לשמור את הציוויליזציה המיוחדת שלה. כמו כן, הוא התייחס לאיראן כמדינה האהובה עליו אחרי בריטניה. בראון היה בקשר הדוק עם בכירים בתנועה הלאומית הפרסית בתוך פרס ובגולה והיווה מוקד ידע למבקרים רבים של הממשלה הבריטית בנוגע למדיניותה מול האימפריה הפרסית. הוא כתב ספרים ומאמרים ונשא נאומים אשר היללו את העם הפרסי וביקרו את המאמצים של הבריטים והרוסים לדכא את המהפכה. כתוצאה מכך, זכה לתמיכה ואהדה בקרב הפרסים. הוא ספג ביקורת מכמה בכירים איראנים, כולל אנשים שהיו המקורות שלו, על כך שהוא כתב רבות על המהפכה בלי לחקור אותה מקרוב. לבסוף, אחרי שהמהפכה החוקתית נכשלה, הפסיק בראון את כל פעילויותיו הפוליטית.
במסגרת ספרו The Persian Revolution, בראון ביקר את הבהאים ואת מנהיגם עבד אל-בהאא' על כך שהם לא יצאו בפומבי בעד המהפכה ונמנעו מנקיטת עמדה ברורה בנושא. הוא התעלם מהעובדה שתמיכה של הבהאים במהפכה הייתה עלולה לחסל אותה שכן רוב הציבור הפרסי היו נגד הבהאים. הוא גם לא התייחס לרדיפה של הבהאים על ידי המשטר הקיים באותו שנים. דבריו של בראון פגעו בעבד אל-בהאא' והוא לעולם לא סלח לבראון.
תרומתו לעולם האקדמי.
באוניברסיטת קיימברידג' ייסד בראון את בית הספר ללימודי שפות מודרניות של המזרח ושימש כפרופסור לשפה ערבית. בתפקיד זה הוא שם פחות דגש על לימוד דקדוק ויותר על תרגום של כתבי יד ומקורות ראשוניים. הוא גם הקים בית ספר בו למדו עובדים של שירות החוץ הבריטי ובהמשך גם סטודנטים הודיים. הוא קטלג את כל כתבי היד האסלאמיים בספרייה של אוניברסיטת קיימברידג' וספריות נוספות. בנוסף, הוא ערך וקידם את עבודתו של אליאס ג'ון ווילקינסון גיב על ההיסטוריה של שירה עות'מאנית.
כתיבתו.
חוץ מספריו על רפואה ערבית, כלל כתביו עסקו בפרס בתחומים של דת, היסטוריה וספרות, או פוליטיקה ועיתונאות. בתחילת הקריירה שלו, בראון כתב אודות דת בפרס. לאחר מכן הוא התמקד בהיסטוריה ספרותית ולקראת סופה כתב גם אודות פוליטיקה ועיתונאות.
בנוגע לדת, הוא לא התייחס בכלל לזרם הסוני והתעסק עם הזרמים הקטנים יותר של השיעה. יש כאלה שטוענים כי מחקרו על הבאביזם הוא המחקר המקיף ביותר על הנושא שיוכל להיות אי פעם. בתחום של היסטוריה ספרותית, הספר The Literary History of Persia היה השיא של מחקרו האקדמי. לקח לו מעל 22 שנים להוציא לאור את כלל הכרכים והם מהווים עבודה מרכזית בחקר של פרס.
חיים אישיים.
עד שהוא התחתן עם אליס קורוליין בלאקבורן-דניאל בשנת 1906, בראון היה נחשב לפעיל מאוד בחיים החברתיים בקיימברידג'. בזמנו הפנוי היה משחק טניס, סקוואש ושיט; ותמיד ראה לנכון לסייע בכל דבר לתלמידיו, עמיתיו וכל מי שביקש. אליס הייתה קתולית ופעילה בתנועה לעצמאות אירית והשפיעה עליו בשני הנושאים. לזוג נולד שני בנים. בראון קיבל התקף לב חמור בשנת 1924 ובכך סיים את הקריירה האקדמית שלו. הוא נפטר ב-5 בינואר 1926 בביתו בקיימברידג' ונקבר בעיר ניוקאסל.
דיני הירושה בדת הבהאית
מאז התפצלותו מהאסלאם, קבע הבאב חוקים חדשים לחלוקת הירושה, בהם הוא הקפיד על חלוקה שווה בין הזכר והנקבה. הוא טען שהירושה מהווה הטבה ואיננה זכות, ולכן כל הגברים והנשים שווים בלי התחשבות בהבדל בין המינים ושאין העדפת מין אחד על פני מין אחר. בבואו של בהאא אללה מאוחר יותר, הוא עשה שינוי בחלוקה של הבאב, ונתן משקל שונה מהעיזבון לכל שכבה מהקרובים של הנפטר. החוקים חלים רק במקרה שהנפטר לא השאיר צוואה.
הצוואה בדת הבהאית.
בהאא אללה ציווה ב"אל-כתאב אל-אקדס" (הספר הקדוש ביותר) על כל אדם בהאי שיכתוב צוואה לפני מותו. הוא רשאי לחלק את הירושה איך שבא לו ולהוריש לאנשים שהוא בוחר, וקרוביו צריכים לכבד את בחירתו ולפעול לפי מה שכתוב בצוואה. אמנם רצוי מאוד בעת כתיבת הצוואה לפעול לפי המלצתו של בהאא אללה המדגישה את חשיבות החלוקה ליותר ויותר נתחים ולהוריש ככל האפשר להרבה אנשים, ולהימנע מהצטברות רכוש בידי מעט אנשים או קטגוריה חברתית ספציפית.
109 גָּזוֹר נִגְזַר עַל כָּל אָדָם לִכְתֹּב סֵפֶר צַוָּאָה; וְאֶת רֹאשׁוֹ יְקַשֵּׁט לְתִפְאֶרֶת בְּשֵׁם הָאֱלֹהִים הַגָּדוֹל מִכָּל וְיוֹדֶה בוֹ כִּי אֶחָד הוּא הָאֱלֹהִים בְּגִלּוּי הִתְגַּלּוּתוֹ וְיַזְכִּיר בּוֹ כְּכָל אֲשֶׁר יַחְפֹּץ דִּבְרֵי טוֹבָה וָחֶסֶד לְמַעַן יַעֲנוּ בוֹ בְּעוֹלְמוֹת הַצִּוּוּי וְהַבְּרִיאָה וְאוֹצָר גָּנוּז יִהְיוּ לוֹ אֵצֶל רִבּוֹנוֹ הַשוֹמֵר הַנֶּאֱמָן.
גזור נגזר על כל אדם לכתב ספר צוואה בערבית נאמר "חובה על כל נפש לכתוב צוואה". הכוונה היא שגם הגברים וגם הנשים חייבים בכך. החובה לכתוב צוואה משמעותה היא שכל אדם רשאי להוריש את רכושו ככל העולה על רוחו. לכל אדם יש מלוא הזכויות על רכושו. הוראות חלוקת הירושה, כפי שנקבעו על ידי הבאב ותוקנו על ידי בהאא אללה, נכנסות לתוקף רק במקרה שאין צוואה. את מסמך הצוואה צריך לקשט על ידי אזכור שמו הגדול ביותר של אלוהים, כלומר צירוף המכיל בתוכו את השם בהאא. הבהאים, ובעיקר דוברי הערבית והפרסית, פותחים את הצוואה בביטויים כמו: "יא בהאא אלאבהא" "הוי זוהרו של הזוהר ביותר", "הוי פארו של המפואר ביותר", או "בסם אללה אלאבהא" "בשם אללה המפואר ביותר", או "הו אלאבהא" "הוא המפואר ביותר" וביטויים דומים.
ערכי האותיות.
הערה: האותיות והמספרים מסודרים בהתאמה.
חלוקת הירושה.
חישוב החלקים לפי כתבי הקודש.
20 אֶת הַיְּרֻשּׁוֹת חִלַּקְנוּ (לְשֶׁבַע מַחְלָקוֹת) כְּמִסְפָּר הָאוֹת ז'. מֵהֶן נִקְבְּעוּ לְצֶאֱצָאֵיכֶם מִסֵּפֶר הָאוֹת ט חֲלָקִים כַּמִּסְפָּר מק"ת. וְלִבְנֵי הַזּוּג מִסֵּפֶר הָאוֹת ח חֲלָקִים כַּמִּסְפָּר ת"פ. וְלָאָבוֹת מִסֵּפֶר הָאוֹת ז חֲלָקִים כַּמִּסְפָּר ת"כ. וְלָאִמָּהוֹת מִסֵּפֶר הָאוֹת ו חֲלָקִים כַּמִּסְפָּר רפי"ע. וְלָאַחִים מִסֵּפֶר הָאוֹת ה חֲלָקִים כַּמִּסְפָּר ש. וְלַאֲחָיוֹת מִסֵּפֶר הָאוֹת ד חֲלָקִים כַּמִּסְפָּר ר"מ. וְלַמּוֹרִים מִסֵּפֶר הָאוֹת ג חֲלָקִים כַּמִּסְפָּר ק"פ. כָּךְ קָבַע מְבַשֵּׂר בּוֹאִי בַּלֵּילוֹת וּבַעֲלוֹת הַבְּקָרִים.וַיְהִי כַּאֲשֶׁר שָׁמַעְנוּ אֶת שְׁאוֹן מְחָאַת הַצֶּאֱצָאִים בְּחַלְצֵי אֲבוֹתֵיהֶם, הוֹסַפְנוּ כֶפֶל הַנִּתָּן לָהֶם וַנְחַסְּרֵנוּ מִן הָאֲחֵרִים. הוּא כָּל יָכֹול לַעֲשׂוֹת אֶת אֲשֶׁר יֹאבֶה; וְהוּא יִפְעַל בְּשִׁלְטוֹנוֹ כְּכָל אֲשֶׁר יֶחְפָּץ.
הירושות בהאא אללה מצטט את חוקי הירושה של הבאב בביאן. החלוקה הבסיסית של הנכסים היא ל-42 חלקים או כפולות 60 שלהם, כלומר, 2520 חלקים. היורשים מתחלקים לשבע מחלקות או "ספרים": הילדים מקבלים 9 חלקים מ-42 או 540 חלקים מ-2520 ואחריהם במספר יורד, אחד פחות בכל מחלקה, מקבלים שאר היורשים את חלקם עד לחלק הקטן ביותר: 3 חלקים מ-42, או 180 חלקים מ-2520. חלוקה זו שונתה על ידי בהאא אללה, כפי שנראה בפסוק הבא. כך נראית חלוקת הירושה בביאן:
שְׁאוֹן מְחָאַת הַצֶּאֱצָאִים בהאא אללה אומר שהוא שמע את קולות הילדים שטרם נולדו מתמרמרים על חלקם הקטן בירושה, ולכן הכפיל חלק זה וקבע שהם יקבלו 18 חלקים מ-42 או 1080 חלקים מ-2520. בחלוקה החדשה, משהוכפל חלקם של הצאצאים מ-540 חלקים ל-1080, חולקו 540 החלקים שחולקו בצורה שווה בין שש המחלקות הנותרות (6:540 = 90), כך שמכל חלק שנקבע על ידי הבאב בביאן ירדו 90 חלקים. והחלוקה בהתאם היא, אפוא, בשיעורים הללו :
פירוטים נוספים.
21 וְכִי יָמוּת אָדָם וְצֶאֱצָאִים אֵין לוֹ, יַעַבְרוּ זְכֻיּוֹתֵיהֶם לְבֵית הַצֶּדֶק, כְּדֵי שֶׁנֶּאֶמְנֵי הָרַחֲמָן יִשְׁתַּמְּשׁוּ בָּהֶם לִתְמֹךְ בִּיתוֹמִים וְאַלְמָנוֹת וּלְתוֹעֶלֶת צִבּוּר הַבְּרִיּוֹת, לְמַעַן יוֹדוּ לְרִבּוֹנָם הָעִזּוּז וְהַמָּחֳלָן.
22 וַאֲשֶׁר לוֹ צֶאֱצָאִים, אַךְ אֵין זוּלָתָם (יוֹרְשִׁים) אֲחֵרִים כַּאֲשֶׁר פֹּרַשׁ בַּסֵּפֶר, יַעַבְרוּ שְׁנֵי הַשָּׁלִישִׁים מֵאֲשֶׁר הוֹתִיר אַחֲרָיו לַצֶּאֱצָאִים וְהַשְּׁלִישׁ הַנּוֹתָר יִנָּתֵן לְבֵית הַצֶּדֶק. כָּזֹאת צִוָּה הֶעָשִׁיר הַמִּתְעַלֶּה בְּעָצְמָה וְהָדָר.