למרות הנהוג לחשוב לעיתים קטן הנזק והפגיעה בחיי האדם מן הקרבות עצמם אלא דווקא גדול יותר אחוז הפגיעה כתוצאה מרצח או רעב. נוכחות החיילים בשטחים האימפריאליים למעשה גרמה לאי יכולת שתילה מחודשת של מזון כאשר הם לוקחים חלקים ניכרים מן התבואה. בין 1636 ל-1640 חזרה תקופת המגפות ומתו כתוצאה מכך מספר עצום של אנשים גם כן. לפי ההשערות בין 45%–50% מכלל האוכלוסייה בכפרים מתה. עם זאת המגפה לא פסחה על הערים ומוערך כי בין 25-30% מהאוכלוסייה באזורים האורבניים מתה. סך הכל במספרים מוערך שיעור המתים במספר מיליונים; על פי הערכות בשנת 1620 חיו כ-15–16 מיליון איש בגרמניה ונשארו רק 10 מיליון בשנת 1650. זאת גם הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה המודרנית של אירופה שבה חיו יותר אנשים בצרפת לעומת מספר האנשים בגרמניה. באזורים שנפגעו בצורה הגרועה ביותר במלחמה מוערך לעיתים אובדן של כ-60 עד 70% מכלל האוכלוסייה. כך למשל, לצורך דוגמה, דוכסות וירטמברג איבדה כ-350,000 איש מתוך 400,000 תושביה בזמן המלחמה, כל זאת על פי הערכות. ישנם אף יישובים כמו Löwenberg שבשלזיה (כיום בפולין) שעברו את המלחמה עם 40 ניצולים בלבד מתוך האוכלוסייה הקודמת שחיה במקום שעמדה על כ-6,500 איש.
מלחמת השלושים השנה בתפישת הציבור.
במהלך מלחמת שלושים השנים היה עניין רב של הציבור בהליכי המלחמה. כך למשל בעיתוני התקופה (שרק התחלו להופיע במאה ה-17) היו כתבות מרובות על הליכי המלחמה. בכל מקרה הידיעות על שלום וסטפליה בסוף המלחמה גרמו לתשומת לב רבה אף דרך העיתונים (שהופיעו ביותר מ-30 עריכות שונות במהלך שנה אחת בלבד), דבר שמציג את העניין הציבורי באירופה במלחמה ובמיוחד בתוצאותיה. כך למשל בתודעה הציבורית נשמרה תודעה מסוימת על המלחמה בחגיגות שנתיות לשלום וסטפליה שהתרחשו בכל שנה. דבר זה התבטא אף בספרים שיצאו לאור אודותיה (אך עדיין במינון נמוך יחסית). התודעה הציבורית של אותה התקופה ראתה במלחמת שלושים השנים כדבר טוב שפרצה והביא לשימור זכויותיהם של הקהילה הפרוטנסטנטית וחיזוקים שהובאו אף לחוקה האימפריאלית.
השקפה זו השתנה בצורה חדה יחסית לאחר פרוץ המהפכה הצרפתית שגרמה להשקפה חדשה על המלחמה. כך למשל יצירות ספרותיות בנות התקופה שלאחר המהפכה, במיוחד אלו של התקופה הרומנטית, היו למעשה סיפורי טרגדיה על ההתרחשויות במלחמה. סיפורים אלו פעמים רבות התאפיינו בסיפורי אימה על התרחשויות בה. בכל מקרה באותה התקופה אף המנהיגים הצבאיים של שני הצדדים החלו להופיע בדרך השקפתית אחרת כאשר בני התקופה השוו אותם לדמויות מההיסטוריה העכשווית דוגמת נפוליאון בונפרטה. פרידריך שילר אף כתב ספר היסטוריה בנושא שפורסם בשנת 1791 ואף את הטריגולוגיה המפורסמת שלו והיא ואלנשטיין (Wallenstein, פורסמה בשנת 1797-1799) שהתבססה גם היא על אודות המלחמה. התנועה הרומנטית בעיקרה הציגה את האימפריה הרומית הקדושה בפרט ואת האומה הגרמנית ככלל של אותה התקופה כקרובן לאלימות חיצונית, אלימה ולא מרוסנת. שיעורי היסטוריה בנושא החלו להופיע במדינות אשר השתתפו במלחמה והתודעה הציבורית בנושא החלה לצבור תאוצה שנית.
שחקנית תיאטרון
ולדימיר קארה-מורזה
ולדימיר ולדימירוביץ' קארה-מוּרְזָה (ברוסית: Влади́мир Влади́мирович Кара́-Мурза́; נולד במוסקבה ב-7 בספטמבר 1981) הוא איש תקשורת ופעיל פוליטי רוסי, כיהן כסגן יו"ר תנועת "רוסיה הפתוחה", תנועה חברתית שמטרתה לקדם חברה אזרחית ודמוקרטית ברוסיה וממומנת על ידי איש העסקים הגולה מיכאיל חודורקובסקי. קארה-מורזה כיהן כחבר במועצת התיאום של האופוזיציה הרוסית ב-2012 וחבר בתנועת סולידריות והיה סגן מנהיג מפלגת החופש העממי בשנים 2015–2016. הוא הורעל פעמיים, ככל הנראה בעקבות תפקידו בקידום "חוק מגניטסקי".
השכלה.
ולדימיר קארה-מורזה השלים השכלתו בפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת קיימברידג' ובבית הספר טריניטי הול. מגיל 16 עסק בעיתונות ותקשורת.
פעילות פוליטית.
בשנים 1991–2001 היה חבר מפגלת הבחירה הדמוקרטית של רוסיה ולאחר מכן היה לחבר ברית כוחות הימין בשנים 2001–2008 והיה חלק מצוות העובדים של בוריס נמצוב וכיהן כיועצו בדומה. ידוע כמתנגד לשלטונו של ולדימיר פוטין מאז שנת 2000 ונוטה לתמוך בגריגורי יאבלינסקי כמועמד לנשיאות רוסיה.
במאי 2007 תמך בקידומו של הסופר ולדימיר בוקובסקי למועמדות לנשיאות רוסיה מטעם האופוזיציה הדמוקרטית לבחירות הנשיאותיות. בדצמבר 2007 בכנס תנועת ברית כוחות הימין קארה-מורזה נבחר לחבר במועצה הפוליטית הפדרלית של המפלגה, אך שנה לאחר מכן הצהיר על עזיבתו את המפלגה בשל התחברותה עם תנועת המעשה הנכון. בדצמבר 2008 נבחר לחבר במועצה הפוליטית הפדרלית של תנועת סולידריות והוצב במקום השני ברשימת המפלגה, שני למנהיג התנועה בוריס נמצוב.
במרץ 2010 חתם על העצומה "פוטין מוכרח ללכת" והיה ממובילי המחאות למען בחירות הוגנות. ביוני 2012 הצטרף למפלגת החופש העממי וצורף למועצת התיאום של האופוזיציה הרוסית.
מפברואר עד מאי 2011 ניהל מגעים בקונגרס של ארצות הברית מטעם האופוזיציה הרוסית על הרחבת הסנקציות נגד אישים פוליטיים ברוסיה, על רקע מקרה המוות של סרגיי מגניטסקי.
פעילות תקשורתית.
בשנים 1997–2000 היה כתב בעיתון "נובאיה איזבסטיה" והיה פרשן בעיתון קומרסנט בשנים 2000–2004. בשנת 2002 מונה לעורכו הראשי של עיתון העסקים "Russian Investment Review".
בשנת 2004 עבר לטלוויזיה והיה לכתב בוושינגטון של ערוץ RTVi בשנים 2004–2012. בסתיו 2012 ערוץ RTVi שהיה בבעלות ולדימיר גוסינסקי נמכר לאיש העסקים רוסלן סוקולוב וקארה-מורזה פוטר.
הרעלות.
ב-26 במאי 2015 קארה-מורזה אושפז במצב קריטי בבית החולים במוסקבה ודווח כי נמצאו עקבות חומר רעיל בגופו. בדצמבר 2015 הוא הגיש תלונה לוועדת החקירות של רוסיה בטענה על ניסיון להתנקש בחייו.
ב-2 בפברואר 2017 אושפז שוב במצב קריטי בבית החולים במוסקבה ונכנס לתרדמת. נטען כי שוב נמצאו עקבות חומר רעיל בגופו.
משפחתו.
קארה-מורזה נשוי ולו שלושה ילדים.
קארה-מורזה הוא בנו של ולדימיר קארה-מורזה (האב), נינו של הפילוסוף אלכסיי קארה-מורזה, צאצאו של המדען סרגיי קארה-מורזה. סבו היה המשפטן סרגיי קארה-מורזה שחי בשנים 1876–1956. קארה-מורזה הוא צאצאו של המהפכן הלטבי וולדמאר ביסנייקס (1884–1938) והדיפלומט ושגריר לטביה בבריטניה, גאורג ביסנייקס (1885–1941).
גלעד אופיר
גלעד אופיר (נולד ב-1957) הוא אמן ישראלי ומרצה לצילום, במוסדות שונים באקדמיה לאמנות.
קריירה.
גלעד אופיר בעל הכשרה ולמידה מעמיקה בתחומי הצילום והאמנות וגם בתחומי מדעי הרוח ופילוסופיה. בשנת 1981 גלעד אופיר עבר לניו יורק והחל בלימודי תואר ראשון באמנות מבית הספר לאמנות חזותית. לאחר מכן, הוענק לו תואר שני באמנות בהנטר קולג' בניו יורק. סקרנותו והצורך להעמיק ולהרחיב את תחומי הבקיאות שלו הביאו אותו ללמוד גם באוניברסיטת תל אביב, בצלאל ובניו סקול אוף סושיאל ריסרצ' בניו יורק. לימודי הצילום גובו בלימודי סמיוטיקה. במהלך שהותו בניו יורק הציג אופיר במבחר מוזיאונים וגלריות – מוזיאון צ'לסי, גלריית פישר, המוזיאון היהודי ועוד. עבודותיו באוספי: טייט גלרי, לונדון, המוזיאון היהודי, ניו-יורק, מוזיאון ברוקלין, ניו-יורק, מוזיאון תל אביב, מוזיאון ישראל, ירושלים, מוזיאון חיפה, גלריה גורדון, תל אביב, אוסף ברטה אורדנג, ירושלים ואוספים פרטיים.
מאז חזרתו לארץ עוסק אופיר בהוראה וכתיבה על אמנות וצילום, הוא מרצה בכיר במחלקה לאמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, במחלקה לאמנות רב תחומית בשנקר, ביה”ס הגבוה להנדסה, עיצוב ואמנות. ובמכון לאמנות במכללת אורנים בקריית טבעון. בנוסף לכל החל לפעול למען קידום נושא זכויות האמנים ושימש יו"ר איגוד האמנים הפלסטיים בין השנים 2012–2016.
גלעד פועל כאמן דרך קבע לצד קריירת ההוראה והפעילות החברתית וההתנדבותית באיגוד האמנים, נושאים שונים שהעסיקו אותו בתחום הצילום וההוראה זכו להד רב ולהמשך פיתוח על ידי אמנים אחרים, כמו למשל המשך הטיפול במחנות צבא על ידי ינאי טויסטר ושי קרמר.
על עבודתו של גלעד אופיר.
תצלומיו של גלעד אופיר נודעים באופיים המחקרי ובהתייחסותם לתהליכים היסטוריים, חברתיים וממסדיים ולתהליכי התפוררות טבעיים ומלאכותיים, כפי שאלו משתקפים בנוף, ובעיקר בסוגים שונים של אדריכלות, אורבניות ונוף.
ייחודה של עבודתו נעוץ באופן בו הצילום, אותו מכנה אופיר ׳צילום קריטי׳, בוחן סוגיות של ׳מקום׳, במשבריו ובמטעניו התרבותיים והאסתטיים, את מעמדם של אובייקטים אורבניים בנוף האזרחי והצבאי.
ביצירותיו עוקב אופיר, מהצלמים החשובים הפועלים בארץ בעשרים השנים האחרונות, את ההתפתחויות החברתיות והאידאולוגיות בארץ בדרך שהם באים לידי ביטוי בהיבטים של אדריכלות בשלביה השונים: הבלתי ייצוגיים, קרי בתהליכי הבנייה ובתהליכי ההתפוררות, את הנופים, והמרחב הצבאי המפושט בכל חלקי הארץ, ואת היחס בין האמצעים של משטר, כוח, וכלכלה לתוצריהם. צילומיו הם דרך של קריאה חזותית וסמיוטית את התנאים המשתנים בהתגבשותה של החברה הישראלית בתהליכי הזמן.
בשנים האחרונות פונה אופיר לעיסוק בחומריות והפשטה בעבודותיו, אגב כך הוא ומסיט את המבט מתוכניהם הרעיוניים של המבנים ומהתהליכים שהם משקפים, אל חומריותם של האובייקטים, אל נוכחותם הפלסטית והגופנית.