החל מבוקר השני בנובמבר הגזרה התייצבה יחסית. העות'מאנים ריכזו שני רגימנטים לצורך חיזוק ההגנה בגזרת עזה ואף להתקפת נגד, ואלה התקדמו מצפון ומצפון מזרח, אלא שהם פוזרו בעת התקדמותם על ידי הרעשה ארטילרית בריטית, שכללה סוללות יבשתיות של הקורפוס וכן ספינות מטיפוס מוניטור. החשת תגבורות זו עלתה בקנה אחד עם כוונת הבריטים לסייע באמצעות התקפה בגזרת עזה למאמץ הבריטי בגזרת באר שבע. הבריטים, אשר כיבושיהם במשך הלילה יצרו מעין אצבע דקה וארוכה במקביל ובצמוד לחוף, ניסו להרחיב מעט את אחיזתם כלפי מזרח עם כיבוש קו ביצורים עות'מאני, אשר השתרע על קו צפון - דרום, וכונה על ידי הבריטים "חפירת יונס", אלא שהם נעקרו מן המקום בהתקפת נגד. ניסיון נוסף שנערך ביום המחרת, השלישי לחודש, הסתיים בצורה דומה. הבריטים חיזקו בימים הבאים את אחיזתם ב"אצבע" ובעיקר בשייח' חסן. עם העצרות הכוחות, הפגיזו הבריטים בהתמדה את ביצורי העות'מאנים בגזרת עזה, תחילה מסוללות קרקעיות, והחל מן החמישי לחודש, הצטרפו גם תותחי צי. ההפגזה הגיעה לשיא עוצמתה בשישי לחודש.
פינוי עזה.
למרות הישגיהם של הבריטים בכרסום המערך העות'מאני, הרי זה לא נפרץ בשום מקום בגזרת עזה. בכל זאת, המערך העות'מאני בגזרה נחלש, ובייחוד סבלה הארטילריה, הן ממחסור בפגזים, מהם נותרו כ-300 בלבד, הן מאש אנטי סוללתית בריטית. אלה, בד בבד עם כיבוש באר שבע וההתקדמות הבריטית בגזרה זאת, הביאו את העות'מאנים להחלטה לסגת מעזה. הנסיגה התבצעה בלילה שבין השישי לשביעי לחודש, והעות'מאנים נערכו כעשרה ק"מ צפונה יותר, בקו שהתבסס על ואדי אל חסי (נחל שקמה). בלילה שבין השישי לבין השביעי לחודש הבריטים חידשו את התקפותיהם על מוצבי החוץ של עזה, כגון "גבעת המאחז", אשר נכבשה לפנות בוקר, וכמו כן, הבריטים הגיעו עד לרכס עלי מונטר. בהמשך לאותן התקפות, הבריטים נכנסו לעיר בבוקר, ומצאו אותה ריקה מכוחות עות'מאניים, כמו גם חרֵבה כתוצאה מההפגזות הרבות שספגה. ההתנגדות במבואות עזה הייתה לרוב קלה, יחסית, ונמשכה בעוז רק על הדרך היוצאת מעזה לכיוון באר שבע, אך לקראת ערב נכבשו המוצבים עות'מאניים גם באזור זה, ועד למחרת, השמיני לחודש, הבריטים שלטו על אותה דרך לכל אורכה.
ניצול ההצלחה.
לקורפוס ה-20 ניתנה בתחילת המתקפה הבריטית עדיפות באמצעי התובלה על פני הקורפוס ה-21. כיוון שהתנגדות המשמר העורפי העות'מאני סמוך לדרך עזה - באר שבע שיבשה את החזרת אמצעי תובלה אלה לקורפוס ה-21, נפגעה ניידותו של האחרון בשלב זה של הלחימה. בכל זאת, הקורפוס ה-21 מיהר לשגר פרשים כדי לנצל את ההצלחה, ואלה חדרו דרך הפרצה במערך העות'מאני, עברו דרך הריסות עזה ב-9:00 והגיעו בשעה 13:00 באותו יום, השביעי לחודש, עד למבואות בית חאנון. שם, כ-2.5 ק"מ דרומה מזרחה לעיירה, הם נתקלו בהתנגדות המשמר העורפי של העות'מאנים הנסוגים, אשר ניצלו את פני הקרקע הגבוהים יותר מסביבתם באותו מקום. בהמשך אותו יום הבריטים הצליחו להשתלט על מבואות העיירה. גם מערבה לבית חאנון הבריטים נתקלו בהתנגדות עזה. כוח בריטי אחר התקדם לעבר ג'באליה ולבית לאהיא. במקביל, בבוקר אותו יום, שיגר הקורפוס ה-20 רגימנט מערבה, וזאת כדי לשמור על רציפות קו החזית הבריטי גם בעת ההתקדמות, ואותו כוח יצר מגע עם הקורפוס ה-21 בשעה 14:45, כ-1.5 ק"מ מזרחה לבית חאנון. במקביל, בריגדת חי"ר התקדמה במשך היום על קו החוף משייח' חסן, ועד לרדת החשיכה חצתה את ואדי אל חסי סמוך לפתחו. למחרת הצטרפו אליה עוד שתי בריגדות. הבריטים, שהסתייעו בתותחי צי על מוניטורים, השתלטו בהמשך, בקרבות שנמשכו גם במשך הלילה ועד לשחר יום המחרת, התשיעי לחודש, על אזור גבעות חול שכונה 'רכס הנקניק' (Sausage Ridge). האזור הוגן בעוז על ידי משמר עורפי עות'מאני, אשר ביצע אף מספר מתקפות נגד. עם כיבוש "רכס הנקניק", הבריטים העמיקו והרחיבו במספר ק"מ את אחיזתם צפונה לוואדי, ומזרחה לנקודת החצייה. התקדמות הבריטים לוותה גם בהתקפות אוויר על מטרות כמו מפקדות, שדות תעופה (בהם שדה התעופה בעזה ששימש אותם לאחר המלחמה), מתקני תחבורה וכיוצא בזה, בשטח המוחזק על ידי העות'מאנים. מספר מטוסים הושמדו על הקרקע, ומטוס גרמני אחד הופל.
שלב זה של ניצול מהיר של ההצלחה, האופייני להתנהלותו של גנרל אלנבי, מנע התייצבות אפשרית של העות'מאנים על קו הגנה חדש, המתבסס על ואדי אל חסי.
אחרית דבר.
בשבועות שלאחר הבקעת קו באר שבע - עזה, הצבא הבריטי התקדם כשמונים ק"מ, עד מעבר לירושלים ומעבר ליפו (ואגב כך, השתלט על מושבות הדרום, היישובים היהודיים הראשונים בארץ ישראל, אשר נכנסו תחת שלטון בריטי). הצבא העות'מאני לא הובס, אם כי נסוג, והנסיגה, שבוצעה במיומנות ובסדר יחסי, שימרה את עיקר כוחו. כדי לעקרו מארץ ישראל, עדיין עמדה לפני הצבא הבריטי כמעט שנה נוספת של קרבות.
קישורים חיצוניים.
יומני יחידות ומיפקדות שהיו מעורבות בקרב:
אילן מושינזון
הארמייה הרביעית (בולגריה)
הארמייה הרביעית של צבא בולגריה (בבולגרית: Четвърта българска Армия) הייתה ארמייה בולגרית, אשר נטלה חלק במלחמות בולגריה החל ממלחמת הבלקן הראשונה ועד למלחמת העולם השנייה.
מלחמות הבלקן.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה אורגן הצבא הבולגרי מחדש ב-5 ארמיות. הארמייה הרביעית הוקמה בחופזה ולא אומנה כראוי.
מבחינת נשק קל, התבססו הבולגרים על רובה "Steyr-Mannlicher M1895" מתוצרת אוסטרו-הונגרית ורובה ברדן-2 מתוצרת רוסית. עוד סופקו לצבא הבולגרי גרסה רוסית של סמית' אנד וסון M1880 ו-1906 וכן אקדח חצי אוטומטי 9 מ"מ פרבלום דגם 1908 "Luger". ליחידות העזר בארמיות השדה ולכוחות המיליציה סופק רובה "M-1869 krnka" רוסי. כוחות הארמייה צוידו ב-60 מקלעי מקסים M-1908 ו-198 תותחים מרביתם בקוטר 75 מילימטרים ומקצתם בקוטר 120 מילימטרים. מרבית הארטילריה הייתה מתוצרת צרפתית ומיעוטה מתוצרת גרמנית.
תחת פיקודו של סטיליאן קובאצ'ב לחמה הארמייה בגזרת העיר אדירנה. במהלך מלחמת הבלקן השנייה, בין ה-30 ביוני ועד 8 ביולי התחולל באזור מקדוניה הווארדארית קרב ברגאלניצה בין הארמייה הרביעית הבולגרית לארמייה הסרבית הראשונה. הבולגרים נהדפו אל מעבר לנהר ברגלניצה וספגו 20,000 נפגעים.
מלחמת העולם הראשונה.
בנובמבר 1917 גויסה הארמייה הרביעית, נותבה לחזית המקדונית, הוצבה במערב תראקיה היוונית ושימשה בעיקר ככוח עתודה. הארמייה מנתה את אוגדת הרגלים ה-10 "הבלומורייה" (הים האגאי), ואת אוגדת הפרשים ה-2 "סופיה". הרכב זה נותר עד תום המלחמה. מספר החיילים באוגדות הרגלים הבולגריות הגיע ל-24,000 ובהיקף כוח האדם דמו לגייסות בצבאות אירופיים. כל אוגדה מנתה 2 חטיבות. כל חטיבה מנתה 2 רגימנטי רגלים בני 4,583 חיילים כל אחד ובכל רגימנט 2 גדודים בני 4 פלוגות. בנוסף מנתה כל חטיבה פלוגת מקלענים בת 80 חיילים, פלוגת חיל עזר בת 180 חיילים, שני אסקדרוני פרשים ורגימנט ארטילריה בן 1,959 חיילים שאורגן ב-3 פלוגות תותחנים. עוד נמנו בכל חטיבה פלוגת ז'נדרמריה, פלוגת הנדסה, פלוגת אספקה ופלוגת רפואה. כל אוגדת פרשים מנתה 2 חטיבות ובכל חטיבה 2 רגימנטים. כל רגימנט פרשים מנה 657 חיילים ואורגן ב-4 אסקדרונים. בנוסף מנתה כל חטיבה רגימנט ארטילריה רכוב, גדוד אספקה וגדוד רפואה. לאחר כניעת בולגריה פורקה הארמייה.
מלחמת העולם השנייה.
ביולי 1940 גויסה הארמייה הרביעית. הארמייה שכללה שלוש אוגדות רגלים תחת פיקודו של הגנרל אטאנאס סטפנוב הוצבה בדרום הממלכה. בשלהי 1943 שוחררו חיילי הארמייה ובשלהי ספטמבר 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת אורגנה מחדש ומנתה 42,494 חיילים. תחת פיקודו של אסן סיראקוב לחמה הארמייה בקרבות לשחרור יוגוסלביה וספגה 1,884 נפגעים.
ב-12 בנובמבר 1944 נורה למוות הגנרל אטאנאס סטפנוב על ידי כוחות פרטיזנים. ב-19 בדצמבר 1944 פורקה הארמייה הרביעית.
שלומי מושקוביץ
הארמייה הרביעית של הצבא הבולגרי
הארמייה הבולגרית הרביעית
טירת זיגמרינגן
טירת זיגמרינגן (בגרמנית: Schloss Sigmaringen) היא טירה השוכנת בעיר זיגמרינגן, מדינת באדן-וירטמברג, גרמניה. הייתה מקום מושבם של נסיכי משפחת הוהנצולרן-זיגמרינגן.
הטירה מתנשאת על צוק מעל נהר הדנובה והוקמה בראשית המאה ה-11.
רוב שטח הטירה נהרס בשריפה שהתרחשה בשנת 1893, וכיום נשתמרו רק המגדלים של הטירה המקורית.
באוגוסט 1944, כשהתקרבו כוחות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה לכבוש את צרפת, גלתה הנהגת משטר וישי, ובכללם פיליפ פטן מהמדינה, וקבעה את מקום מושבה בטירת זיגמרינגן. הטירה נכבשה לבסוף על ידי בעלות הברית באפריל 1945.
כיום הטירה נמצאת תחת בעלות פרטית, ופתוחה לסיורים מאורגנים בלבד.
טובה אפשטיין
טובה בורנשטיין אפשטיין (נולדה ב-2 באפריל 1933) היא כדורסלנית וטניסאית ישראלית בעבר. שיחקה בנבחרת הלאומית הראשונה של ישראל בכדורסל נשים 1950. הנבחרת יצגה את ישראל באליפות אירופה כדורסל נשים שהתקיימה בבודפשט - הונגריה. החלה לשחק בגיל 15 (1948) במכבי תל אביב עד שנת 1960 ועברה לקבוצת הפועל תל אביב ושיחקה בקבוצה עד 1972. ייצגה את ישראל בכדורסל במשחקי ספורט הפועלים בזלצבורג – אוסטריה 1963 ובהאג – הולנד 1965. זכתה עם קבוצת מכבי תל אביב 2 אליפויות ו-1 גביע המדינה. עם קבוצת הפועל תל אביב זכתה ב-4 אליפויות וב-1 גביע המדינה. עברה לשחק בהפועל פתח תקווה עד פרישתה בשנת 1975
בעבר ובמקביל עיסוק בכדורסל עסקה בטניס, 12 פעמים אלופת ישראל בטניס (1960-1958, 1963-1962, 1972-1965) ומחזיקה בשיא האליפויות לנשים בישראל. בעלת 3 מדליות מכינוסי הפועל.
בשנת 1986 זכתה אפשטיין בעיטור, חברת כבוד של איגוד הטניס בישראל.
ביוגרפיה.