חירות האדם היא עקרון יסוד בחשיבה המדינית והפוליטית, המכתיבה כי אין לראות אדם כאמצעי, עליו רשאי אדם אחר לכפות את מטרותיו, אלא כי כל אדם מהווה "מטרה" בפני עצמו. הפילוסוף ג'ון לוק ראה את הזכות לחירות כזכות טבעית של כל אדם. משמעותה של הזכות לחירות היא שהאדם הוא יצור עצמאי שמנהל את חייו באוטונומיה. לכל אדם יש זכות לקבל החלטות לגבי חייו באופן עצמאי וללא התערבות של גורם חיצוני ולחיות את חייו באופן שהוא רואה לנכון. הזכות לחירות היא זכות טבעית שמוענקת לאדם מעצם היותו אדם, לשלטון אסור לשלול את הזכות הזו כיוון שלא הוא המעניק אותה לאדם. עם זאת, ישנם מקרים בהם יש צורך להגביל את חירותו של האדם: אם הוא מהווה סכנה לעצמו, במקרה שהוא פוגע בזכויות של אדם אחר (או בחברה ובסדר הציבורי).
היסטוריה.
במשטרים רבים בעולם, התקיים לאורך שנים רבות מצב שבו חלק מבני האדם אינם בני חורין, אלא נחשבו לרכושם של בני אדם אחרים. שלילת החירות יכולה להיות אבסולוטית (במצב שבו אלה שהיא נשללת מהם, הם עבדים), או משתמעת מקיומם של חוקים ותקנות השוללים חירויות ספציפיות, כמו חופש העיסוק, חופש הדת, חופש הביטוי, החופש לבחור ולהיבחר, וזכות הקניין. מצב נפוץ של שלילת חירות משתמעת, הוא במקומות שבהם מתקיימת חברה פאודלית.
בעת החדשה, החל מאמצע המאה ה-18, התפתח מושג "הזכויות הטבעיות" ביחס לזכויות שיש לכל אדם באשר הוא אדם. הזכות לחירות נחשבת לאחת מזכויות טבעיות אלה, וחלה חובה מוסרית על כל מדינה, להעניקה לנתיניה. למרות זאת, מדינות רבות (בעיקר דיקטטורות), פוגעות בחירות נתיניהן, לעיתים בניגוד אף לחוק המקומי, המגן דה יורה על זכויות אלו.
לאורך השנים, עקרון חירות האדם בא לידי ביטוי במקורות אחדים:
בישראל מוזכר עיקרון חירות האדם כבר במגילת העצמאות כאחד מהיסודות עליהם מושתתת המדינה. עיקרון זה עוגן בחקיקה בשנת 1992 ב.
זכויות הכלולות בזכות לחירות.
בפיתוחיה השונים, יש הכוללים בזכות לחירות מספר סוגי זכויות:
חירות האדם במסורת היהודית.
העם היהודי שנוצר מתוך יציאה מ"שעבוד מצרים", ביטא מיומו הראשון יחס מיוחד לערך "חירות האדם". אף על פי שהיהדות אינה אוסרת עבדות באופן מוחלט, הרי שהיא העניקה זכויות רבות לעבד עברי לרבות הזכות לצאת לחירות לאחר מספר שנים,עד כדי כך שאמרו חז"ל "כל הקונה עבד עברי כקונה אדון לעצמו"
את ההבחנה הפילוסופית המודרנית בין "חירות חיובית" לבין "חירות שלילית", או בין "חופש מ-" (במובן של היעדר דיכוי) לבין "חופש ל-" (כלומר האפשרות לממש שאיפה מסוימת), ניתן לזהות כבר בקביעה במשנה מסכת פרקי אבות "וְהַמִּכְתָּב מִכְתַּב אֱלֹהִים הוּא חָרוּת עַל הַלֻּחֹת", אַל תִּקְרָא חָרוּת אֶלָּא חֵרוּת, שֶׁאֵין לְךָ בֶּן חוֹרִין אֶלָּא מִי שֶׁעוֹסֵק בְּתַלְמוּד תּוֹרָה", כלומר חירות אמיתית מושגת רק באפשרות להגשים את המטרה התכליתית של האדם - בענייננו לימוד התורה.
הסופר היהודי-אמריקני הווארד פאסט שחיבר את ספרו אחי גיבורי התהילה בשנת 1948 על רקע מלחמת השחרור, הקדיש את הספר "לאשר הם שם, יהודים ולא יהודים, שחירפו נפשם באותו מאבק עתיק-יומין ובלתי-נשלם על חירות האדם וכבודו".
ולטר גרופיוס
ולטר אדולף גאורג גרופיוס (גרמנית: Walter Adolph Georg Gropius; 18 במאי 1883 - 5 ביולי 1969) היה אדריכל גרמני, מייסד בית הספר הבאוהאוס לעיצוב ובניה ומחלוצי הסגנון הבינלאומי.
חייו.
ולטר גרופיוס נולד בברלין ב-1883, למד ארכיטקטורה במינכן ובברלין. ניהל את משרדו של פטר ברנס במשך 3 שנים, שבמהלכן שימש כאדריכל ומעצב ראשי בחברת AEG. הקים משרד ארכיטקטורה עם אדולף מאייר ויחד איתו תכנן מחדש את מפעל "פאגוס", בית חרושת לאימומים של נעלים באלפלד, בגרמניה. גרופיוס העניק למפעל חזות חדישה שהפכה אותו לחלוץ בתפיסת העיצוב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התבקש גרופיוס לעזור לשיקום גרמניה, הוא ייסד את הבאוהאוס, בית הספר הגבוה לאדריכלות, עיצוב ואומנות. גרופיוס איחד שני בתי ספר: האחד, בית הספר למלאכת מחשבת ועיצוב והשני בית הספר לאומנות. בהתאם למטרתו להדגיש את צורכי האדם, נוצר סגנון ארכיטקטוני עיצובי של הבאוהאוס. סגנון נקי, פשוט, שימוש מרובה בקווים ישרים וצורות בסיסיות. זאת על מנת להקל על השימוש ועל ייצור האובייקטים.
גרופיוס נישא לאלמה שינדלר לאחר מותו של בעלה גוסטב מאהלר ולהם נולדה בת ב-1916 ששמה מאנון. כשמאנון נפטרה מפוליו בגיל 18, המלחין אלבן ברג כתב את הקונצ'רטו לכינור ("לזכרו של מלאך") לזכרה. נישואיו של גרופיוס עם אלמה לא האריכו ימים. מאוחר יותר נישאה אלמה לפרנץ ורפל. גרופיוס ואלמה נזכרים בשירו של תום להרר "אלמה".
הנאצים בזו לסגנון הבאוהאוס וכינו אותו בשם הגנאי "כנסייה מרקסיסטית".
בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933 החליט גרופיוס להגר מגרמניה בשנת 1934.
הוא עבר לחיות ולעבוד בבריטניה, בפרויקט איסוקון, וב-1937 לארצות הברית.
בביתו שבלינקולן שבמסצ'וסטס השפיע רבות להבאת הסגנון הבינלאומי לארצות הברית. גרופיוס ותלמידו מרקל ברואר באו לקיימברידג', מסצ'וסטס כדי ללמד בבית ספר לעיצוב ושיתפו פעולה עד הפילוג המקצועי ביניהם ב-1941. ב-1944 התאזרח גרופיוס בארצות הברית.
ב-1945 ייסד גרופיוס בשיתוף עם קבוצת אדריכלים צעירים את TAC שהפכה לידועה מאוד עם השנים.
גרופיוס נפטר ב-1969 בבוסטון, מסצ'וסטס בגיל 86.
וואליס סימפסון
אדוניה
אֲדֹנִיָּה (או אֲדֹנִיָּהוּ) הוא דמות מקראית; בנו הרביעי של דוד המלך, מאשתו חגית. נולד בעת שאביו מלך בחברון, והיה הבא בתור בסדר הירושה לאחר אמנון, כלאב ואבשלום. כמוהו כאבשלום היה אדוניה יפה תואר ושאפתן. הודח מכס המלוכה והוצא להורג מאוחר יותר בפקודת שלמה. פרשת הדחתו והוצאתו להורג מתוארת בתחילת ספר מלכים.
המלכתו והדחתו.
אדוניה, הבן הגדול מבין הבנים שנותרו לדוד (לאחר שאמנון ואבשלום נרצחו), הכין לעצמו סמלי סטטוס כמו מרכבות, סוסים ורצים, ואביו מעולם לא נזף בו. לקראת מותו של דוד, טען אדוניה לזכותו לרשת את כס המלוכה לאחר אביו. בשלהי מלכותו של דוד, ביקש אדוניה לתפוס את השלטון ולמנוע את עליית שלמה לכס המלוכה.
אדוניה והמלכתו נתמכו בידי האנשים והגופים הבאים, שגם הוזמנו לטקס הכתרתו:
מקורבי דוד שלא הוזמנו לטקס ותמכו בהמלכת שלמה:
לקראת ההכתרה, פנה נתן הנביא לבת שבע אמו של שלמה בטענה כי חייה וחיי בנה בסכנה, ותכנן יחד עמה כיצד יפנו למלך דוד וישכנעו אותו לפעול על מנת לממש את הנבואה של מלוכת שלמה. הכתוב מתאר את מהלך השיחה בין בת שבע לדוד, שאליה מצטרף נתן הנביא בשלב מאוחר יותר. הדמות הנוספת המצוינת כעדה לשיחה זו היא אבישג השונמית. בסוף הדיון החליט דוד להמליך את שלמה תחתיו, ושלח את צדוק הכהן, נתן הנביא ובניהו בן יהוידע להמליך את שלמה בנחל גיחון.
אדוניה מתבשר על ידי יונתן בן אביתר כי שלמה הומלך. בשמוע תומכיו של אדוניה על המלכת שלמה, נחרדו כולם והתפזרו "איש לדרכו". אדוניה עצמו ביקש מקלט בכך שהחזיק בקרנות המזבח. שלמה העניק לו חנינה, בתנאי ש"יהיה לבן חיל".
לאחר מות דוד.
לאחר מות דוד, פנה אדוניה לבת שבע, ושלח דרכה בקשה לשלמה לשאת את אבישג השונמית, ששירתה את דוד בזקנתו. שלמה ראה בכך ניסיון מחודש מצד אדוניה לשים ידיו על כיסא המלוכה וציווה על בניהו להוציא את אדוניה להורג, מאחר שהפר את תנאי חנינתו.
בהמשך הוצא להורג גם יואב בן צרויה בפקודת שלמה, ואביתר הכהן הוגלה לענתות.
דמותו במדרש.
"אדניה מה שביקש לא ניתן לו, ומה שבידו ניטל ממנו". בראשית רבה.
מדרש קהלת רבה מציג את פסק דינו של אדוניה בידי שלמה על דרך האגדה: "אמר שלמה: 'טוב כעס משחוק' (קוהלת ז', ג') - אילו כעס אבא על אדוניהו קימעא, טוב היה לו משחוק ששחקה עליו מידת הדין".
צ'יאנג קאי שק
צִ'יאַנְג קַאי-שֵׁק (סינית: 蔣介石, פין-יין: , 31 באוקטובר 1887 – 5 באפריל 1975) היה מנהיג צבאי ופוליטי סיני, מראשי המדינאים הסינים לאורך שנות קיומה של הרפובליקה הסינית (1912–1949) אשר קיבל את מנהיגות המפלגה הלאומית (קוומינטנג) לאחר מות מייסדה סון יאט-סן בשנת 1925.
הוא ערך מסע צבאי לצפון המדינה לעבר איחודה של סין ולהכנעת אילי המלחמה, וממנו עלה כמנצח ובשנת 1928 כמנהיגה של הרפובליקה של סין. צ'יאנג הנהיג את סין במהלך מלחמת סין–יפן השנייה משנת 1937 עד שנת 1945. במהלכה הוחלשה השפעתו בסין עצמה, אך השפעתו הבינלאומית גדלה, והוא נחשב לאחד מ"ארבעת הגדולים" שעמם נמנו גם וינסטון צ'רצ'יל, פרנקלין דלאנו רוזוולט ויוסיף ויסריונוביץ' סטלין.
במהלך מלחמת האזרחים הסינית, בין השנים 1945–1949, ניסה צ'יאנג להדביר את המפלגה הקומוניסטית של סין אך נכשל, ונאלץ לסגת לאי טאיוואן ביחד עם ממשלתו וצבאו, ולשמש שם כנשיא הרפובליקה הסינית עד יום מותו.
ראשית חייו.
צ'יאנג קאי-שק נולד בעיר שיקואו בדרום-מזרח סין מדרום למרכז הבינלאומי של שאנגחאי, למשפחה של סוחרי מלח עשירים. סבו, אשר נתן לו את שמו הסיני גִ'יאַנְג גִּ'יְּשִׁי (蔣介石), משמע "בין הסלעים", נפטר בעוד צ'יאנג היה בן חמש ואביו בעודו בן שבע. הוא נישא בשידוך לבת כפרו, מאו פומיי, ולזוג נולד בן – צ'יאנג צ'ינג קואו, ובת – צ'יאן חואה.
צ'יאנג גדל בעידן בו תבוסותיה של סין הקיסרית (שלטונה של שושלת צ'ינג באותה תקופה) למדינות החוץ הותירו אותה במצב של חוב תמידי וחוסר יציבות פנימית, מבין המלחמות היו מלחמת סין–יפן הראשונה, מלחמת סין–צרפת, מרד הבוקסרים ועוד רבים אחרים. הוא החליט להצטרף לצבא ולסייע בהצלת מדינתו. הוא החל את חינוכו הצבאי במכללה הצבאית פאוטינג בשנת 1906.