מאפיין הטרואר של שאטונף די-פאפ מגיע משכבת אבנים המכונה galets (חלוקי אבן). הסלעים עשויים מחלמיש ושרידים של קרחונים מהרי האלפים שלוטשו לאורך המילניום בידי נהר הרון. הסלע שומר על החום במהלך היום ומשחרר אותו בלילה, גורם שמאיץ את הבשלתם של הענבים. הסלעים יכולים גם לשמש כשכבה מגנה שמסייעת לשמור על הלחות באדמה במהלך חודשי הקיץ היבשים. חלק מהיקבים היוקרתיים ביותר באזור, כמו שאטו ראיאס, הם בעלי חזות מסורתית יותר בלי ה galets. אלו הם לעיתים קרובות כרמים ששוכנים במדרונות הפונים דרומה, שם החום שהאבנים מפוגגות בלילה עלול להזיק לגפנים ולגרום להבשלת יתר של הענבים.
לה קרו.
"לה קרו" (La Crau) הוא שם המקום או הכרם המפורסם ביותר באזור שאטונף די-פאפ. הכרם הוא בעיקר בבעלותו של שאטו די-וייה טלגראף, אחד מהיקבים הקלאסיים ביותר, אולם גם ליצרן הנרי בונו יש חלק נכבד ממנו. הכרם מאוד עשיר בסלעי ה-galets roulés שהוזכרו לעיל, בעוד שלדומן די וייה לאזארה, שלו למעלה מ-1000 דונם, והוא בבעלותו של וניובל ז'רום קיו, הוא הגדול ביותר.
היין.
באזור שאטונף די-פאפ מייצרים יינות אדומים ולבנים, חלק הארי של היינות המופקים הם אדומים. חוקי האזור אינם מתירים ייצורם של יינות רוזה תחת השם שאטונף די-פאפ. היינות נארזים בדרך-כלל בבקבוקי יין בעלי מראה כהה מאוד וייחודי ומקושטים בעיטור המלכותי של האפיפיורות.
סוגי הענבים.
באופן מסורתי התירו את השימוש בשלושה עשר זני ענבים, אולם ב-2009 תוקנו חוקי כינוי המקור המבוקר וכוללים היום שמונה עשר זנים. מאחר שבלאן (לבן), רוז' (ורוד) ונואר (שחור) של אותם סוגי הענבים מוגדרים כיום כזנים נפרדים. בגרסה הקודמת של חוקי האזור, חלו על גרנאש ופיקפול שיטות גיזום שונות בסוגי הענב השחור והלבן שלהם והביאו את מספר הזנים שהוזכרו קודם משלושה עשר לחמישה עשר.
הזנים האדומים המורשים לגידול הם סנסו, קונואז, גראנש נואר, מורבדר, מוסקרדן, פיקפול נואר, סירה, טרה נואר וואקארז. הזנים הלבנים והורודים הם בורבולנק, קלרט בלאנש, קלרט רוז', גראנש בלאן, גראנש גרי, פיקארדאן, פיקפול בלאן, פיקפול גרי ורוסאן (הזנים שלא הוזכרו לפני 2009 הם קלרט רוז', גראנש גרי ופיקפול גרי).
הן הענבים השחורים והן הענבים הלבנים מותרים לשימוש ביינות שאטונף די-פאפ האדומים והלבנים כאחד. ושלא כאזורי יין אחרים, הענבים המותרים אינם מחולקים לזנים עיקריים וזנים משניים. לכן, תאורטית אפשר להפיק יין זני בשאטונף די-פאפ מכל אחד משמונה עשר הזנים המורשים. במציאות, יינות שאטונף די-פאפ הם ממסכים שבהם שולט הגראנש.
גראנש נואר הרכיב 72% מהגפנים ב-2004, אחריו היה הסירה עם 10.5% ואחריהם מורבדר עם 7%, שני האחרונים גדלו בעשורים האחרונים. סנסו, קלרט, גראנש בלאן, ובורבולנק מכסים כל אחד 1%-2.5%, ויתר שבעת הזנים נאמדים בכ-0.5% משטח הכרמים או פחות מכך.
נהוג לטעת את הגפנים בצורת gobelets (בלי גדר או תומך אחר כלשהו) וזוהי צורת גידול היחידה המותרת בשביל ארבעת זני הענבים הראשונים. היבול מוגבל לשני טון לאקר.
היינות האדומים.
ברוב היינות האדומים של שאטונף די-פאפ, גראנש נואר הוא הזן הנפוץ ביותר, אם כי כמה יצרנים משתמשים בכמות גדולה יותר של מורבדר. הגראנש מפיק מיץ מתוק שיכול להיות סמיך כמעט כמו ריבה כשהוא בשל מאוד. נוהגים להשתמש בסירה במִמְסָךְ כדי לספק צבע וניחוח, בעוד המורבדר מוסיף אלגנטיות וגוף ליין. מספר אחוזות מייצרות יין זני מ-100% גראנש נואר, בעוד מעט יצרנים מתעקשים להשתמש לפחות בכמות סמלית של כל שלושה עשר הזנים המותרים במִמְסָךְ. האחוזה היחידה שמגדלת את כל שלושה עשר הזנים ומשתמשת בהם בהתמדה היא שאטו דה בוקסטל.
היינות האדומים של שאטונף די-פאפ מתוארים לעיתים כאדמתיים עם טעמי בשר ציד ורמזים של זפת ועור. היינות נחשבים לקשים וטאניניים בצעירותם אולם מפגינים תיבול עשיר בהתבגרם. היינות מציגים לפעמים ארומות של עשב תיבול יבש הנפוץ בפרובאנס ושמו גאריג, בעל טעמי אדמה וספוג. יינות שאטונף די-פאפ שבהם שולט המורבדר נוטים להיות טאניניים יותר ודורשים תקופת יישון ארוכה יותר לפני שניתן יהיה לשתות אותם.
היינות הלבנים.
יינות שאטונף די-פאפ הלבנים מופקים בלי שמכלילים את זני הענבים האדומים בתערובת ומשתמשים רק בזני הענבים הלבנים. הזנים הלבנים מסתכמים ב-7% מכלל נטיעות הגפנים לפי סטטיסטיקות משנת 2004, וחלק מהענבים הלבנים בממסכים משמשים ליצור יינות אדומים, כך שתפוקת היין הלבן מסתכמת בחמישה אחוזים מסך היינות הכלליים. ביינות שאטונף די-פאפ לבנים, ענבי גראנש בלאן ורוסאן מספקים פירותיות ועושר, לתערובת, בעוד בורבולנק, קלרט ופיקפול מוסיפים חומציות ונופך של פרחים ומינרלים. סגנון יינות אלה משתרע מרזה למינרלי לשומני ועשיר עם מנעד של ארומות וטעמים – בכללם שקדים, קרמבולה, אניס שומר, יערה ואפרסק. זן בודד, רוסאן, שמתבגר בחביות עץ אלון ליישון, נעשה אף הוא בחלק מהאחוזות. רוב הלבנים מיועדים לשתייה בעודם צעירים. חלק מיינות שאטונף די-פאפ נועדו להתיישן ונוטים לפתח ארומות וניחוחות אקזוטיים של קליפות תפוז אחרי 7–8 שנים. אסור לייצר יינות רוזה בתוך אזור היין.
סגנון עשיית היין.
יינות שאטונף די-פאפ עשירים באלכוהול, בדרך-כלל 15-13%, וחייבים להכיל מינימום של 12.5% אלכוהול לפי חוקי האזור ואסור שיעברו תהליך שפטליזציה (הוספת סוכר לתירוש הענבים הבלתי מותסס על-מנת להגדיל את תכולת האלכוהול שלו בגמר התסיסה). תהליכי הייננות באזור נוטים להתמקד באיזון בין רמות הסוכר הגבוהות בעינב בעזרת הטאנינים והפנולים האופייניים ליינות שאטונף די-פאפ האדומים. אחרי הבציר, רק לעיתים נדירות מופרדים אשכולות הענבים קודם לתסיסה. מתסיסים בטמפרטורות גבוהות, כשהקליפות הנוטלות חלק בתהליך מעניקות רמות טאנין וצבע כהה האופייני ליינות שאטונף די-פאפ. החל מראשית שנות השבעים, העדיפו הצרכנים יינות קלים ופירותיים יותר שניתן לשתותם מוקדם יותר, גורם שדחף חלק מהאחוזות להשתמש בתסיסה פחמתית (תהליך שבו לא סוחטים את הענבים לפני התסיסה ואשכולות שלמים מושמים במכלים סגורים, ביחד עם פחמן דו-חמצני). יבולים נמוכים נחשבים לגורליים להצלחתם של יינות שאטונף די-פאפ כשזני הענבים העיקריים נוטים להפיק יינות חלשים ותפלים כשהם מופקים בכמויות גבוהות. דרישות כינוי המקור המבוקר מגבילות את היבול ל-368 גלונים לאקר, קרוב לכמחצית מהיבולים המותרים ביין בורדו.
הטכניקה השכיחה של שימוש בחביות קטנות מעץ אלון אינה נהוגה באזור שאטונף די-פאפ, באופן חלקי מכיוון שהעובדה שהעינב העיקרי, הגראנש נוטה להתחמצן בחביות העץ בהן נותר מרווח של אוויר. במקום זאת, הגראנש מותסס במכלים מצמנט, בעוד זני הענבים האחרים מותססים בחביות גדולות מאוד הקרויות פודרות שאינן מנחילות את המאפיינים ה"עציים" האופייניים לחביות עץ קטנות יותר.
אללילה אלכבירה
אללילה אלכבירה ("הלילה הגדול", בערבית الليلة الكبيرة) היא אופרטה מצרית המוצגת בתיאטרון בובות. את היצירה חיבר בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 המשורר סלאח גאהין, והלחין סיד מכאוי. היא זכתה לפופולריות רבה, ומוצגת במצרים עד היום.
מילות האופרטה נכתבו בלהג המצרי של השפה הערבית.
האופרטה מביאה תמונות מחגיגה עממית שנערכת על קברו של קדוש סוּפי. היא מתארת באופן חי, הומוריסטי וצבעוני את גיבוריה של חגיגה זו: העולים לרגל המבקרים בקבר השייח', מוכר החומוס, בעל בית הקפה, בעל הקרקס ומאלף האריות, צלם הרחוב, ה"ארגוז" (מופע בובות) ועוד.
אברהם קרפינוביץ'
אברהם קַרפִּינוביץ' (לעיתים קרפינוביץ'; בכתיב יידי: קארפינאוויטש; 29 במאי 1913, וילנה – 24 במרץ 2004 תל אביב) היה סופר יידי ישראלי ממוצא ליטאי, חתן פרס ראש הממשלה לספרות יידיש. יצירתו נסבה על עירו וילנה.
ביוגרפיה.
אברהם קרפינוביץ' נולד ב-1913 בעיר וילנה, שנכללה אז בתחומי פולין. אביו, משה קרפינוביץ' (1892–1941), היה מנהל התיאטרון העממי בווילנה (ונספה בשואה, כמו יתר בני משפחתו). למד בתיכון יידי. עם פלישת הגרמנים ב-1941 נמלט קרפינוביץ' והגיע עד קזחסטן. לאחר המלחמה חזר לווילנה. באפריל 1947 עלה על אוניית המעפילים "תיאודור הרצל" שנתפסה על ידי הבריטים, ונשלח למעצר בקפריסין. שם התערה בפעילות החברתית והספרותית.
בשנת 1949 עלה לישראל. במשך שלושים שנה עבד בהנהלת התזמורת הפילהרמונית. למד היסטוריה באוניברסיטת לונדון. כתב ספרות ומונוגרפיות ביידיש, ופרסם בעיתונות היידית בישראל מאמרים שדנו בעניינים פוליטיים ובגורלה של שפת יידיש ותרבותה.
בשנת 1951 הצטרף לחבורה הספרותית היידית "יונג ישראל". בשנת 1959 פרסם את הרומן הראשון שלו, "דער וועג קיין סדום" ('הדרך לסדום').
בשנת 1976 זכה בפרס מנדלי מוכר ספרים לסופרי יידיש. בשנת 1988 זכה בפרס ראש הממשלה ליצירה ספרותית ביידיש.
קרפינוביץ' נפטר בשנת 2004.
בעברית הופיע מבחר של שנים עשר מסיפורי וילנה שלו בקובץ "סיפורי וילנה". המונוגרפיה הביוגרפית שפרסם על ברוניסלב הוברמן היא הספר היחידי שכתב בעברית.
משפחתו.
קרפינוביץ היה נשוי לריבה (רבקה), ילידת וילנה, שעלתה עמו באונייה "תיאודור הרצל", עד מותה בשנת 1964. לאחר מכן היה נשוי לאנה, עד מותה ב-1989. לבסוף היה נשוי לד"ר שרה לַפּיצקיה (Lapickaja), פילולוגית יידית (שעבודת המוסמך שלה עסקה ביצירתו), עד מותו.
יצירתו.
יצירתו בעברית.
סיפורים:
קישורים חיצוניים.
מיצירתו:
שווייץ בימי הביניים