חופש הביטוי והביקורת נגד הדת מציבים אתגר לאינטגרציה בין הקהילה המוסלמית לבין החברה האירופאית המקומית. מנהיגי הדת המוסלמיים קוראים בריש גלי לריסון חופש הביטוי– שנתפס במערב כזכות בסיסית. אנשי רוח, ציבור ותרבות אירופאיים המביעים ביקורת כלפי האסלאם סופגים חדשות לפרקים איומים על חייהם. למותר לציין את סיפורו של מחבר "פסוקי השטן" סלמאן רושדי, רצח תאו ואן-גוך (סופר וקולנוען, נרצח בנובמבר 2004 בידי מוסלמי יליד הולנד, בעקבות סרט שביים ואן-גוך על היחס לנשים באסלאם) וההפגנות האלימות שפקדו את רחבי אירופה בעקבות פרסום קריקטורת מוחמד ב-2005.
חוק השריעה ובתי-הדין המוסלמיים.
התחזקותו של חוק השריעה בבריטניה איננה מתקבלת בהכרח ברוח טובה בקרב האירופאים, ובשנים האחרונות מתגברים הקולות הרואים בו מבשר קיצה של התרבות החילונית, או לחלופין– מבשר קיצה של מדיניות הפייסנות והסובלנות בבריטניה. חוק השריעה הוא חוק אסלאמי – ולא קיימת לו גרסה אחידה. למעשה, כמות החוקים והגרסאות השונות תחת השריעה היא כמעט אינסופית, משום שהיא מתבססת על הקוראן, החדית' ועל הפירושים להם. מכיוון שהשריעה אינה דוֹגמתית ועשויה להשתנות ממדינה למדינה. בתי-הדין של השריעה החלו לפעול בבריטניה בקיץ 2008, ומאז מחזיקים בסמכות שיפוט רשמית לפסוק בתיקים מוסלמיים אזרחיים בתמיכת בתי-המשפט, בדומה לאופן בו פועלים בתי-הדין היהודיים בממלכה. בתוך פחות משנה, ב-2009 היו כבר 85 בתי-דין שריעה ברחבי בריטניה. המגמה בבריטניה עשויה להיות מבשרת הבאות במדינות נוספות באירופה. השלטונות הבריטים עומדים כיום בפני ביקורת רבה על כך שפסקי הדין, הדיונים וההכרעות בבתי-הדין הפועלים על-פי חוקי השריעה בבריטניה נעשים בדלתיים סגורות ואינם נגישים למתבונן הבלתי-תלוי. הביקורת על חוקי השריעה איננה ייחודית ללא-מוסלמים, ונשמעת גם מקרב מוסלמים רבים ומנהיגים בעולם הערבי ובאסלאם. כך למשל קורא סוהייב' איבן-שיח, המופתי של מרסיי בצרפת, לביטול קדושת השריעה.
עם זאת ההשפעה המוסלמית הדתית על תחומי הציבור והחברה ניכרת בבירור גם בקרב האוכלוסייה הלא-מוסלמית בבריטניה. על הטענה לפיה המוסלמים אינם עוברים תהליך אינטגרציה בחברה האירופאית המקומית נמתחת ביקורת רבה המבשרת על אופטימיות באשר להשתלבות המוסלמים באירופה. מאמר ב'גארדיאן' הבריטי מ-14 במרץ 2010 מגלה מגמה הפוכה - בשנה האחרונה חלה עליה של 15% במספר הלא-מוסלמים בבריטניה המבקשים למצוא פתרון למחלוקותיהם בבתי-המשפט המוסלמיים.
מסגדים וצריחים.
האירופאים מודאגים מהתפשטות מוסדות הדת המוסלמיים במדינותיהם. כיום נמצאים באירופה למעלה מ-6,000 מסגדים (2008). בנובמבר 2009 אישר הפרלמנט השווייצרי ברוב קולות של 57.5% תיקון לחוקה האוסר בנייתם של צריחי מסגדים במדינה בה נמצאים 400,000 מוסלמים וארבעה צריחי מסגדים. זאת לאחר שממשלת שווייץ ביקשה לבטל את ההצעה לתיקון בטענה כי היא מנוגדת לחוקה. התגובות ברחבי אירופה היו מעורבות. בסקר שפורסם בספרד ענו 93% כי "עלינו לרסן את נוכחותו הגוברת של האסלאם", ואילו 6% בלבד ענו כי "האיסור (לבניית צריחי מסגדים) הוא מכשול לאינטגרציית המהגרים". בגרמניה הצביעו 76% מתוך 29,000 נשאלים במדגם שערך העיתון Der Spiegel לאסור את בניית צריחי המסגדים גם בארצם. נתון דומה (82% מול 16%) התקבל גם מתוצאות סקר שערך העיתון Die Welt ממדגם של 17,000 קוראים. בדצמבר 2009 תמך בפומבי נשיא צרפת ניקולא סרקוזי בצעד השנוי במחלוקת שעשתה ממשלת שווייץ שנועד לדבריו להגן על אופייה של שווייץ.
לבוש, צניעות וזכויות הנשים.
סוגיית קוד הלבוש עומדת אף היא על הפרק. בלב הוויכוח עומדים הבורקה (לבוש המכסה נשים מכף רגל ועד ראש ומסתיר אף את עיניהן), הניקאב (רעלת פנים), והחיג'אב (מטפחת ראש) המושרשים במסורת המוסלמית ומקורם ככל-הנראה בקוראן ובחדית'. מתנגדי לבוש הצניעות המוסלמי רואים בו חיץ ומכשול לאינטגרציה, ואיום על צביונן הלאומי והחילוני של מדינות אירופה. טענות אחרות בגנות לבוש הצניעות מושמעות בהקשר הביטחוני, בהתבסס על מספר מקרים בהם טרוריסטים ורוצחים הסתתרו מאחורי בורקות ורעלות במטרה להתחמק מכוחות הביטחון.
נושא הלבוש עלה לדיון ציבורי בצרפת. במרץ 2004 נחקק בצרפת "חוק הרעלה" האוסר לבישת סמלים או בגדים דתיים בבתי-הספר במדינה. יסוד החוק היווה פתח למשבר ערכים בחברה הצרפתית כמדינה ליברלית – מחד, חופש הביטוי ורגשות ליברליים המבקשים לאפשר לאדם לשמור על זהותו הדתית והאתנית, ואילו מנגד – ערכי הלאומיות, עקרון הפרדת הדת מהמדינה שבסיסו בהיסטוריה של צרפת יחד עם צביונה הליברלי של צרפת. החוק משך ביקורת רבה, גם בצורת הפגנות אלימות בצרפת וברחבי העולם, אם-כי נהנה מתמיכה גורפת למדי בקרב הציבור ובקרב נבחרי הציבור בצרפת. החוק ספג ביקורת חמורה מארגוני זכויות אדם ואף בידי ממשלת ארצות הברית.
ב-2006 החליטו שש רשויות מקומיות בבלגיה לאכוף איסור על לבישת הבורקה והניקאב באמצעות קנסות. מפעם לפעם נקראות בקשות לאכיפה ברמה הלאומית. בלגיה אף עומדת להפוך לראשונה במדינות אירופה שתאסור באופן רשמי את לבישת הבורקה ורעלת הפנים באמצעות העמדת הצעת החוק, המבקשת לגזור עונש מאסר בפועל על נשים שתלבשנה את הבורקה, להצבעה בפרלמנט.
בגרמניה, שמונה מ-16 המדינות מנהיגות מגבלות בנוגע ללבוש הצניעות. בברלין חל איסור גורף על כל הסמלים הדתיים באשר הם בכל מוסדות הציבור. בחמש מהמדינות חל איסור על לבוש דתי, למעט לבוש נוצרי.
באיטליה נשמעים בשנים האחרונות קולות הקוראים לחרם על הבורקה והחיג'אב. בינואר 2010 הצהירה מארה קרפניה, השרה לענייני שוויון זכויות בממשלה, כי איטליה תצעד בקרוב בעקבותיה של צרפת להחרים את הבורקה ורעלות-הפנים. דבריה של קרפניה זכו לתמיכה רחבה אף בקרב חברים באופוזיציה.
בהולנד נושא לבוש הלבוש עומד בלב מחלוקת קשה מזה שנים מספר. בערים אוטרכט ואמסטרדם עלו הצעות למניעת תשלומי קצבת ביטוח לאומי לנשים מובטלות שלובשות בורקות, מן הטעם כי הלבוש מונע מהן לקבל עבודה במדינה הלא-מוסלמית.
הבורקה, אותה לובשת אחת מכל 12 נשים בבריטניה, תופסת גם מקום של כבוד בכותרות העיתונים הבריטיים – אולם הנושא מעולם לא הועלה לדיון בפרלמנט עד תחילת שנת 2010, כאשר הועלה הנושא בידי מפלגת האינדיפנדנט.
ביקורת רבה כנגד המתנגדים ללבוש הצניעות נשמעת גם מפי קולות אירופאיים מקומיים וחילוניים. המזרחנית וחוקרת הדתות קארן ארמסטרונג כותבת בזכות הרעלה ככלי להתנגדות להגמוניה המערבית. ביקורת נשמעת גם על התקשורת בבריטניה על כך שמאמריה תומכים באיסור לבוש הצניעות.
נושא נוסף שמהווה מרכז למחלוקת היא תופעת מילת הנשים, הנפוצה בעיקר בקרב מהגרים מוסלמים מארצות אפריקה.
אלימות ופשע.
שכונות בפרברי הערים האירופאיות, שבהן יש ריכוז גבוה של בני מיעוטים מוסלמיים הפכו למוקדים של פשע ואלימות, חלקה על רקע פלילי וחלקה על רקע אידאולוגי (אסלאמיזם ובדלנות). בחלק מהערים, כגון במאלמו, הגיע המצב לכך ששירותים רשמיים של המדינה או העירייה כגון משטרה, אמבולנסים ודואר אינם נכנסים לשכונות הללו מחשש שיותקפו באלימות על ידי המהגרים המוסלמים. באזורים אלה אין זה נחשב לבטוח להסתובב לבד בשעות החשיכה.
טרור מוסלמי באירופה.
פיגועי הטרור האסלאמי באירופה נטלו חלק בעיצוב דעת הקהל האירופית. התקפות בלב היבשת כמו פיגועי הרכבות במדריד ב-2004, בהם נרצחו 191 אנשים ונפצעו 2,050; הפיגועים ברכבות התחתית ובאוטובוס בלונדון ב-7 ביולי 2005 בהם נהרגו 56 בני-אדם ונפצעו 700; מתקפת הטרור בדרום צרפת (2012) בה מחבל מוסלמי הרג 3 חיילים צרפתיים וטבח באכזריות במורה ו-3 ילדים יהודיים; הפיגוע בבורגס ב-2012, שבו נרצחו שישה ישראלים, הפיגוע בבנייני המגורים בלב מוסקבה שגבה חייהם של 300 אזרחים ב-1999, הפיגוע במטרו במוסקבה ב-29 במרץ שגבה חייהם של 40 אזרחים ופצע למעלה ממאה (ולווה כמעט מיד אחר-כך בפיגוע נוסף בדגסטאן), הטבח בבסלאן בספטמבר 2004 בו נחטפו 1,300 בני-ערובה ומהם נרצחו 344 אזרחים (מהם 186 ילדים) כמו-גם פיגועים המוניים רבים ברחבי רוסיה משנות ה-90 של המאה ה-20 ועד היום.
במחקר שערך למכון Pew בשנת 2006 עלה כי החששות מפני עליית הקיצוניות האסלאמית היא דאגה המשותפת לאירופאים הלא-מוסלמים והמוסלמים כאחד, אם-כי אחוז לא מבוטל מהמוסלמים באירופה מביעים תמיכה בטרור:
החששות מקבלים מקום ביטוי עז בכל מדינות אירופה. בגרמניה למעלה מ-50% מביעים חשש רב מפני עלייתו האסלאם הקיצוני.
גורמים אלו, ולא פחות מהם גם גורמים כמו הפוליטיקה העולמית, המלחמות בעיראק ואפגניסטן, יחסה של אירופה לישראל ולארצות הברית, משפיעים ללא ספק על דעת הקהל האירופאית והמוסלמית באירופה. ואכן מכון Pew מעלה כי המערביים נוטים לראות במוסלמים פנאטים, אלימים ונטולי סובלנות, ואילו המוסלמים רואים באירופאים כאנוכיים, חסרי-מוסר, אלימים ופנאטיים.