בשנים האחרונות חל שינוי בגישה זו. שורה של התרחשויות הביאה ארגונים עסקיים רבים להכרה כי אין די בתרומה לקהילה, רחבה ונאה ככל שתהיה. במילים אחרות, ארגון אינו יכול לתרום כספים רבים למוזיאונים או לילדים במצוקה, ובה בעת לדחוק בברוטליות את רגלי מתחריו, להסכים עם ניצול עובדיו של קבלן המשנה שלו, לזהם את הסביבה, ובסופו של דבר לרחוץ בניקיון כפיו רק משום שתרם ברוחב לב לנזקקים. הדרישה מארגונים להתנהגות כוללת ראויה, כזו שאינה רואה רק את שורת הרווח הפיננסי אלא גם את התועלות החברתיות והסביבתיות של פעילותם, עלתה באופן דרמטי. גישה זו מכונה בעגה המקצועית: Triple Bottom Line – כלומר, לא "שורה תחתונה" אחת (רווחיות), אלא שלוש (גם תועלת חברתית וסביבתית).
מה גרם לשינוי בגישה?
מספר מגמות כלל-עולמיות שהתפתחו ואופיינו תוך זמן קצר יחסית, חברו להן יחד ויצרו את התביעה ההולכת וגוברת ל"אזרחות" ראויה של ארגונים:
תחומי הפעילות המרכזיים של האחריות התאגידית.
כדי שארגונים יוכלו לפעול ברוח האחריות התאגידית, היה צורך להגדיר תחומי עשייה מוחשיים, וכן קריטריונים ברורים לצורך מדידה והשוואה הן פנימית, של הארגון מול עשייתו בעבר, לצורך בחינתה של מידת השיפור שעשה, והן חיצונית, עם ארגונים אחרים, על פי סטנדרטים מקובלים.
מקובל לסווג את מכלול העשייה של האחריות התאגידית במסגרת של שמונה תחומי פעילות מרכזיים, המקיפים את מגוון הקשרים של חברה עם מחזיקי העניין השונים שלה. התחומים הם:
אפשר לסווג את הפעילות גם בדרכים אחרות. למשל, נוח היה לאנשי שוק ההון הבוחנים את ביצועי החברות, לסווג את הפעילות לפי שלושה תחומים מרכזיים: סביבה, חברה וממשל. בגישה אחרת, שלושת התחומים: מעורבות בקהילה, שמירה על איכות סביבה ושמירה על סביבת עבודה הוגנת ומתקדמת - עומדים כל אחד בזכות עצמו; ואילו יתר חמשת התחומים, לעיל - יכולים להיכלל תחת מסגרת-על שאפשר לכנותה "התנהגות עסקית נאותה".
אפשר ללמוד על התפתחותה של האחריות התאגידית מהשם שניתן לה. בתחילת הדרך כונתה עשייה זו אחריות חברתית. אבל שם זה עדיין הזכיר את התרומה לקהילה המסורתית ושיקף פחות את תחומי העשייה אחרים (אף שהאחריות לחברה במובנה הרחב כן כוללת את כל התחומים, המילה "חברתי" הדגישה את ההקשר הסוציאלי/קהילתי), ולכן אומץ השם אחריות חברתית-סביבתית. בשלב השלישי נקבע המושג כאחריות תאגידית. הדגש הושם אפוא על הנושא באחריות ולא על מושאו.
אסטרטגיה של אחריות תאגידית – ממגננה ליצירת ערך.
בתחילת הדרך, כפי שגם משתמע מהדיון עד כה, ניכר היה שהתנהגות תאגידית נאותה נבעה בעיקר מתוך רצון לקדם פני רעה, לשם צמצום ביקורת, זהירות מענישה של הרגולטור, או חשש מתביעות בשל מעשים לא ראויים. האחריות התאגידית נתפשה במקרים רבים כחלק מניהול הסיכונים של הארגון, בבחינת "טיפול מונע". היה זה, כאמור, שלב מתקדם יותר של הפעילות למען הקהילה, שנתפשה כרצון לעשות טוב ולהיראות טוב.
אירועים מביכים מבחינתן של חברות, כמו הפיצוץ הקטלני בבופאל, אי-הרצון לפתח תרופה נגד איידס לטובת נפגעים בארצות מתפתחות, ניצול ילדים על ידי קבלני משנה של יצרניות ענקיות של ביגוד, מכירת מזון מהיר הגורם להשמנה, או חשיפת זהותם של גולשים בסין, גרמו לפגיעה קשה במוניטין של חברות גלובליות. הן נערכו לשיקומו. החברות החלו להידבר עם ממשלות ועם ארגוני המגזר השלישי ויצרו קודים של התנהגות נאותה ושל שקיפות. הן אפילו חברו למתחריהן כדי לקבוע קודים מוסכמים של התנהגות, להקטין סיכונים של ביקורת ותביעה, וגם לשפר את תדמיתן.
כיום מתחילים להיראות ניצניו של השלב הבא, של ראיית האחריות התאגידית כפעילות היוצרת סינרגיה עם הפעילות העסקית של הארגון, כפעילות שיכולה להניב תועלות והזדמנויות עסקיות. גישה זו חביבה במיוחד על הנהלות של ארגונים, משום שבבסיסה עומדת ההבנה החשובה כי אחריות תאגידית אינה רק מקור של הוצאה (פעילות ראויה של אחריות תאגידית עולה לא מעט כסף), אלא גם יכולה להיות מקור של הכנסה, בניהול מתאים ותוך גילויים של יצירתיות, בבחינת "מעז יצא מתוק". בעגה המקצועית שהתפתחה סביב האחריות תאגידית מכונה גישה זו "לעשות טוב (Well) על ידי עשיית טוב (Good)" – עשיית טוב לארגון על ידי עשיית טוב לסביבתו.
דוגמה בולטת לכך משמשת יצרנית המכוניות הגדולה טויוטה, שפיתחה את המכונית ההיברידית שלה, פריוס, גם מתוך רצון לפעול למען הסביבה (חיסכון בדלק) – ומן הסתם, גם כדי להיראות כמי שפועלת בכיוון זה – אך גם כדי ליצור מוצר חדש, השייך לתחום עיסוקה העיקרי – מוצר מבודל שגם יש לו ביקוש בשוק.
דוגמה נוספת לפרויקט שסייע באופן ישיר גם למחזיקי עניין וגם לחברה שהובילה אותו אפשר למצוא במקרה של חברת המזון הגלובלית נסטלה. כדי לחדור לשוק ההודי, נזקקה נסטלה למקור מקומי משמעותי של אספקת חלב. החברה קיבלה אישור מהממשלה לבנות מחלבה שאליה היה אמור לזרום חלב המגיע מאיכרי האזור. אך התברר כי היה קושי לקבל חלב איכותי מהאיכרים העניים. נסטלה נערכה לשיפור המצב. היא בנתה חדרי קירור ויצאה לשטח, אל האיכרים, יחד עם וטרינרים ואגרונומים, תזונאים ואנשי בקרת איכות. עבודת הצוותים הביאה לשיפור איכות מזונן של הפרות, תמותת העגלים ירדה ותפוקת החלב עלתה. כפועל יוצא, שופרה איכות חייהם של האיכרים. הם קיבלו תשלום גבוה יותר (ממה שהוסכם עם הממשלה) עבור תוצרת החלב שלהם, והצורך שלהם לקבל הלוואות פחת מאוד. אחד הביטויים לעלייה ברמת חייהם של תושבי האזור היה מספרם של בתי הספר החדשים שנפתחו בו. לפעילות זו הייתה תהודה ברחבי המדינה, ובעקבותיה דיווחה נסטלה גם על ביקוש הולך וגובר למוצריה.
ביקורת.
עלייתה של האחריות התאגידית מלווה בביקורת, הן מימין והן משמאל. מימין טוענים ליברלים קלאסיים וליברטריאנים, חסידי השוק החופשי, כי תכליתם של תאגידים עסקיים היא למקסם את רווחיהם של בעלי המניות, ואין מקום לתפיסות המעודדות את מקבלי ההחלטות בחברה לקדם אינטרסים של בעלי עניין אחרים או הציבור בכללותו. מילטון פרידמן ואחרים אף הדגישו בהקשר זה כי לתאגידים אין אחריות חברתית כלשהי, מעבר למילוי הוראות החוק. משמאל טוענים רבים כי מוסד האחריות החברתית אינו אלא חלק ממערך השיווק ויחסי הציבור של התאגידים, ניסיון מתוחכם של תאגידים לשפר את המוניטין שלהם ולקדם את עסקיהם באמצעות פעילות וולונטרית שעלותה אינה גבוהה במיוחד.
חוקי העבודה
חברה רב-לאומית
א.א. אורבך
לורד רוטשילד
קולמן
מישל חדד
כנסיית הביקור
כנסיית הביקור היא כנסייה הנמצאת בשכונת עין כרם בירושלים. הכנסייה מוקדשת לביקור המתואר בבשורה על פי לוקאס – ביקורה של מרים, אם ישו אצל אלישבע, אם יוחנן המטביל, כששתיהן היו הרות. הכנסייה ניצבת במקום בו עמד בית הקיץ של זכריה ואלישבע, הוריו של יוחנן. כמו כן, על פי האמונה הנוצרית, בכנסייה ניצבת האבן שעל פי המסורת הסתירה את אלישבע ואת יוחנן התינוק, בזמן טבח התמימים, כאשר חיפשו אותו חייליו של הורדוס על פי פקודתו להרוג את כל הילדים מתחת לגיל שנתיים שנולדו בבית לחם ובסביבתה.
מתחם הכנסייה מוקף משלושת עבריו במתחם מנזר גורני, המכונה גם "המוסקוביה". השטח נרכש על ידי המסדר הפרנציסקני הקתולי בשנת 1679 מתוך כוונה להקים מחדש באתר כנסייה, אולם המימון לבניית הכנסייה וההיתר לשיקומה הושג רק באמצע המאה ה-19, בעקבות לחץ של מעצמות אירופה על השלטון העות'מאני.
תיאור המבנה.
הכנסייה החדשה הוקמה ב-1955 על ידי האדריכל אנטוניו ברלוצי, על יסודות כנסייה צלבנית, שנבנתה על יסודות כנסייה ביזנטית. בקריפטה נמצאים שרידי הכנסייה הביזנטית, כך שהמתחם מחולק לשני מפלסים: תחתון, המציין את ביתו של זכריה בו התקיים המפגש, ומפלס עליון המוקדש לתהילת הנצח של מרים. על קירות החצר תלויים 70 לוחות קרמיקה ועליהם תפילת המגניפיקט ב-70 לשונות שונות. תפילה זו נאמרה על ידי מרים בבואה לבקר את אלישבע, על פי המסופר בבשורה על-פי לוקאס ().
הקריפטה.
הקריפטה היא מערה קטנה ובה מעיין, והיא שוכנת במפלס התחתון של הכנסייה. האדריכל ביקש לשמר בה את מראה בית הקיץ של אלישבע וזכריה, ולכן הרצפה מכוסה בפסיפס דמוי שטיח, והתקרה מעוטרת בפרסקו של סוכת גפנים. הקריפטה שימשה לתפילה בתקופה הביזנטית, ומוצגים בה שרידי הסלע שמאחוריו על פי המסורת התחבאה אלישבע עם יוחנן בזמן הטבח של הורדוס. מסורת זו משתקפת בציור הקיר הדרומי, שמעל הגומחה שבתוכה שרידי הסלע. מאחר שצליינים לקחו במהלך הדורות חלקים מהסלע כמזכרות, נותר ממנו חלק קטן בלבד, והוא מוגן על ידי סורג ברזל.
קירות הקריפטה מעוטרים בציורים מחיי אלישבע ויוחנן, מעשה ידיו של הצייר א. דלה טורה (1940). הציור שעל הקיר המזרחי מציג את הביקור, בדמות שתי הנשים המחבקות זו את זו בנוכחות מלוותיהן, וברקע ההרים הסובבים את היישוב. המעיין הקטן הפורץ מהסלע מזכיר את המעיין אשר ממנו מקבלת הבאר שבמערה מים. לפי המסורת, המעיין הקטן החל לפרוץ ברגע המפגש. הציור על הקיר הצפוני מציג את זכריה בבית המקדש בירושלים ברגע שבו נגלה אליו המלאך המבשר לו על הולדת בנו. הציור השלישי מציג, כאמור, את טבח התמימים בימי הורדוס.
הכנסייה הראשית.
לכנסייה הראשית, השוכנת במפלס העליון, אפסיס אחד, ובו מתוארת מריה כשנזיר פרנציסקני מגיש לה את הכנסייה כמתנה. סביב מריה עומדים ומביטים בה פרנציסקוס הקדוש מאסיזי וגורי, הפטריארך הלטיני בעת חנוכת הכנסייה.