לקראת אולימפיאדת לונדון (2012) שבה ועלתה שאלת קיומה של נבחרת בריטית. לפי הכללים, בריטניה, כמדינה המארחת של המשחקים, זכאית לשלוח נבחרת למשחקים. הוועד האולימפי הבריטי הודיע כי נבחרת בריטית תשתתף במשחקים, והחל במגעים לקראת הקמת הנבחרת. התאחדות הכדורגל הסקוטית סירבה להשתתף בשיחות, מחשש שקיומה של נבחרת מאוחדת יפגע במעמדה העצמאית של ההתאחדות במסגרות אחרות. ההתאחדויות של ויילס וצפון אירלנד פרשו מהמשא ומתן במהלך 2007. הסוגיה עוררה עניין ציבורי רב. ראש ממשלת בריטניה גורדון בראון הביע את תקוותו כי נבחרת בריטית תשתתף במשחקים, בעוד השר הראשון של סקוטלנד, אלכס סאמנד, התבטא נגד הרעיון. לאחר שנשיא פיפ"א ספ בלאטר התחייב בפני ההתאחדויות כי מעמדן לא ייפגע אם תוקם נבחרת בריטית, הודיעו ההתאחדויות של סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד כי אין להן התנגדות להקמת נבחרת בריטית שתהיה מורכבת משחקנים אנגלים בלבד. עם זאת, חמישה שחקנים ולשים הביעו את נכונותם לשחק בנבחרת, והם שולבו בסגל. השחקן הוולשי ראיין גיגס אף מונה לקפטן הנבחרת.
השתתפות השחקנים הוולשים בנבחרת נותרה שנויה במחלוקת גם לאחר תחילת המשחקים האולימפיים, ופולמוס חדש התעורר בבריטניה לאחר ששחקני הנבחרת הוולשים נמנעו מלשיר את המנונה של בריטניה בעת שנוגן בתחילת המשחקים, וזכו לגינויים על כך ברחבי הממלכה. לקראת משחק הנבחרת מול אורוגוואי, שנערך באצטדיון המילניום בקארדיף בירת ויילס, עלה חשש שגם הקהל לא יכבד את ההמנון. אף שלא שרו בעצמם את ההמנון, קראו שחקני הנבחרת הוולשים גיגס וקרייג בלאמי לקהל לכבד את ההמנון בעת שינוגן. בסופו של דבר החששות התבדו, והקהל שר את ההמנון. בהיבט הספורטיבי, הודחה הנבחרת בשלב רבע הגמר בידי קוריאה הדרומית, בבעיטות הכרעה.
משחקי ידידות.
הנבחרת הבריטית קיימה גם משחקי ידידות ספורים. ב-1947 נערך באצטדיון האמפדן פארק בגלאזגו משחק בין נבחרת בריטניה לנבחרת "שאר אירופה", לציון חידוש שיתוף הפעולה בין ארבע הנבחרות הבריטיות לבין פיפ"א. ב-1955 נערך באצטדיון וינדזור פארק שבבלפסט משחק דומה, לציון 75 שנים להיווסדות התאחדות הכדורגל האירית. שני משחקים נוספים נערכו בין נבחרת ויילס לבין נבחרת בריטית שהורכבה משחקנים אנגלים, סקוטים וצפון אירים. המשחק הראשון נערך ב-1951 לציון 75 שנים לייסוד התאחדות הכדורגל של ויילס, והמשחק השני נערך ב-1969, לרגל הכתרתו של הנסיך צ'ארלס לנסיך ויילס.
צלב אליזבת
צלב אליזבת (באנגלית: Elizabeth Cross) הוא עיטור בריטי המוענק לקרובי משפחה של חללי הכוחות המזוינים של בריטניה שנפלו בפעילות מבצעית או כתוצאה ממתקפת טרור בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה. העיטור קרוי על שם אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
בעבר, במלחמות העולם ומלחמת קוריאה, משפחות שכולות קיבלו מגילה שמציינת את ההקרבה של קרוב משפחתם שנפל במילוי תפקידו אולם עם השנים מנהג זה הופסק. העיטור נוצר ב-2009 כתוצאה מלחץ של משפחות ששכלו את יקיריהם במלחמת אפגניסטן ומלחמת עיראק, כ-8,000 משפחות זכאות לקבל את העיטור, משפחות שיקיריהן נפלו לאחר שנת 2000 זכאות אוטומטית לעיטור בעוד שמשפחות שיקיריהן נפלו לפני שנה זאת צריכות לפנות למשרד ההגנה כדי לקבל את העיטור.
העיטור מעוצב בצורת צלב, במרכזו מופיע שמה של המלכה EIIR ומעליו כתר, בכל אחת מזרועות הצלב מופיע פרח שמייצג כל אחת מארבע האומות של בריטניה - שושנת טיודור האנגלית, הקוץ הסקוטי, התלתן האירי והנרקיס הולשי, הצלב מוקף בזר עלים.
פו הדוב והסיפור של פיל נפיל
אסטוריה
תאונת טיסה
שמעון רוטנר
התפתחות הדמוקרטיה
מיצ'יו קאקו
מיצ'יו קאקו (ביפנית: 加来 道雄, באנגלית: Michio Kaku; יליד 24 בינואר 1947) הוא פיזיקאי אמריקאי ממוצא יפני, פרופסור לפיזיקה תאורטית, בסיטי קולג' של אוניברסיטת העיר ניו יורק, ממנסחי תאוריית שדה המיתרים ומחברם של סדרת ספרים שמטרתם לפשט את המדע עבור מי שאינם עוסקים במדעים המדויקים. מוכר בציבור בעיקר בזכות עבודתו בתחום המדע הפופולרי - חיבור סדרת ספרים העוסקים בפיזיקה מודרנית, וכן הופעות רבות בתוכניות רדיו וטלוויזיה במדע וכתיבת בלוגים בנושא.
ביוגרפיה.
מיצ'יו קאקו נולד בסן חוזה, במדינת קליפורניה שבארצות הברית, להורים מהגרים יפנים. סבו הגיע לארצות הברית כדי לקחת חלק במבצע הניקיון לאחר רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב-1906. אביו נולד בקליפורניה, אך התחנך ביפן ודיבר מעט אנגלית. שני הוריו היו במרכז המהגרים באגם טולה, שיועד למיקום מחדש של מהגרים, ושם נפגשו הוריו והולידו את שני אחיו. הוא היה צעיר הבנים.
בשל פרויקט בבית הספר קאברלי הגבוה שבפאלו אלטו, שבו למד קאקו, הוא ביצע פרויקט למאיץ חלקיקים במוסך של הוריו ליריד המדע הבית ספרי. ביריד המדע שנערך במעבדת המדע הלאומית באלבקרקי, ניו מקסיקו, הוא משך את תשומת לבו של הפיזיקאי אדוארד טלר, שלקח את קאקו כבן חסותו, מה שהעניק לו את מלגת הרץ להנדסה. קאקו סיים את לימודיו בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1968 והיה הראשון מכיתת הפיזיקה שלו שסיים את לימודיו. הוא היה שותף במעבדת הקרינה ברקלי שבאוניברסיטת קליפורניה בברקלי וקיבל תואר דוקטור בשנת 1972, ובאותה שנה כבר היה למרצה באוניברסיטת פרינסטון.
במהלך מלחמת וייטנאם, קאקו השלים אימון בסיסי בצבא האמריקאי בפורט בנינג, ג'ורג'יה ועבר אימוני חי"ר מתקדמים בפורט לואיס, וושינגטון. עם זאת, מלחמת וייטנאם הסתיימה לפני שהיה עליו להיקלט בחיל הרגלים.
עבודתו המדעית.
קאקו היה פרופסור עמית במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון, אוניברסיטת ניו יורק. בעשור השני של המאה ה-21, הוא מחזיק בקתדרה הנרי סמאט כפרופסור בפיזיקה תאורטית במכללה העירונית של ניו יורק.
לקאקו יש למעלה מ-70 מאמרים בכתבי עת כגון Physical Review וכיסה נושאים כגון תורת העל-מיתר, כבידת על, סימטריית על ופיזיקה האדרונית. בשנת 1974, יחד עם פרופסור קייג'י קיקאווה מאוניברסיטת אוסקה, הוא חיבר את המאמרים הראשונים המנסחים את תורת המיתרים כתורת שדה - תאוריית שדה המיתרים. בנוסף, הוא מחברם של מספר ספרי לימוד על תורת המיתרים ותורת השדות הקוואנטית.
קאקו ידוע בשל היותו "פופולריסט של המדע", מדען המנסה להסביר את המדע במילים פשוטות שיובנו לכלל המתעניינים, ומצליח לגעת בקהלים של נטולי רקע משמעותי במדעים. הוא כתב ספרים והופיע בתוכניות טלוויזיה רבות, כמו גם בסרט והוא גם מנחה תוכנית רדיו שבועית בנושאי מדע.
נשוי ואב לבת.
פעילות חברתית.
קאקו הכריז בפומבי על חששותיו האנתרופוגניות (השפעת האדם על הסביבה) מן ההתחממות הגלובלית, ההתחמשות גרעינית, והשימוש לרעה באנרגיה גרעינית. הוא מתח ביקורת על החללית קאסיני בשל 33 ק"ג הפלוטוניום שבה ששימשו להנעתה. ביקורתו באה בשל המודעות לאפשרות של נפגעים רבים אם החללית הייתה מתרסקת ודלק הפלוטוניום היה גורם לזיהום חמור, קאקו ביקר בפומבי את נאס"א בשל כך. הוא דיבר גם על הסכנות של פסולת חלל וקרא לניטור ופיקוח טוב יותר שלה. קאקו בדרך כלל תומך נלהב של חקר החלל החיצון, ומאמין כי היעד הסופי של המין האנושי הוא לגלות את אמיתות הגלקסיה, הוא טען כי משימותיה ושיטותיה של נאס"א רחוקים מלפעול בכיוון זה.
קאקו מייחס את גישתו נגד נשק גרעיני להשפעה של תוכניות רדיו בנושא, ששמע בזמן לימודיו. באותה תקופה גם סירב להצעה לפיתוח הדור הבא של נשק גרעיני והעדיף להתמקד בכתיבת מחקר, הוראה ותקשורת. קאקו הצטרף למדענים אחרים כגון הלן קלדיקוט ויונתן שצ'ל, והיה פעיל שלום בתנועה העולמית נגד נשק גרעיני שקמה בשנות ה-80, במהלך כהונתו של נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן.
קאקו היה חבר מועצת המנהלים של תנועת פעולת השלום ובמועצת המנהלים של תחנת הרדיו WBAI-FM בניו יורק, שם הוא מנחה את תוכנית הרדיו שלו, שמתמקדת בנושאי מדע, מלחמה, שלום ואיכות הסביבה.
ספריו שתורגמו לעברית.
הספר "על מרחב" היה לרב-מכר ונבחר לספר המדע הטוב ביותר של השנה בשנת יציאתו, על ידי הניו יורק טיימס ווושינגטון פוסט.
הספר "עולמות מקבילים" נבחר לאחד מספרי המדע הטובים בבריטניה, בשנת יציאתו לאור.
קווטיאפין
קווטיאפין (Quetiapine) היא תרופה אנטי-פסיכוטית לא-טיפוסית מהנפוצות בעולם, המשמשת לטיפול במגוון של הפרעות ותופעות פסיכיאטריות. התרופה משווקת בישראל תחת השמות סרוקוול וקווטאפין (תרופה גנרית).
פרמקולוגיה.
מבחינה כימית התרופה שייכת לקבוצת הדיבנזותיאזפינים ודומה במבנה הפרמקולוגי שלה לתרופות קלוזאפין ואולנזפין, אולם היא שונה מאוד בהיבטים הביוכימיים שלה. היא יכולה להיות מוגדרת גם כסוג של N-אריל-פיפרזין.
פרמקוקינטיקה.
תרופה זו נספגת במהירות במערכת העיכול, ורמותיה בפלסמה מגיעות לשיא בתוך שעה עד שעתיים. לתרופה זמן מחצית החיים של 7 שעות, ומינונה האופטימלי הוא פעמיים עד שלוש ביום. תרופה זו ממעטת לגרום תופעות לוואי אקסטרה-פירמידליות, שהן תוצאות שליליות.
פרמקודינמיקה.
קווטיאפין פועלת בעיקר כאנטגוניסט של הקולטנים הדופאמנינרגים D1 ו- D2, של הקולטנים הסרוטונינרגים 5HT1A ו- 5HT2A, של הקולטנים האדרנרגים
α1 ו α2, של הקולטנים ההיסטמינרגים H 1 ושל הקולטנים mACh (מוסקרינים).
התוויות ברפואה.
קווטיאפין פומראט משמש לטיפול בסכיזופרניה וכן בהפרעה הדו-קוטבית בעיקר בשלב המאני אבל גם בשלב הדיכאוני שלה.
הוא נמצא בשימוש ללא התוויה רשמית (off-label) גם בטיפול אחזקתי-מונע של ההפרעה הדו-קוטבית, בחוסר שינה, כחיזוק לתרופות נוגדות דיכאון בהפרעות דיכאוניות, כמו כן הפרעות חרדה, בתוקפנות, שליטה על זעם, שטיון, הפרעת דחק פוסט טראומתית, וכו'.
סכיזופרניה.