הוגי דעות מרכזיים ביהדות ראו ביציאת מצרים, מעמד הר סיני וירידת המן נסים המוכיחים את קיום האלוהות, והתגלות לעם ישראל. על פי הוגים אלו, למרות שבתנ"ך מתוארים נסים נוספים, הם היו עלולים להיות מזויפים (כמו הנסים בדתות אחרות), ואילו מהימנותם של יציאת מצרים ומעמד הר סיני, שהיו לעיני מיליוני אנשים, לפי מסורת מדור לדור, מוצקה ולכן הוא ההוכחה לדת. לא ניתן להמציא עובדה ולומר שהיא התרחשה לעיני עם שלם אם אין היא אמיתית, שכן השומעים יכחישו את העובדה וכולם ידעו שהמספר שקרן.
לפי הרמב"ם במשנה תורה, דווקא מעמד הר סיני הוא ההוכחה האמונית החזקה ביותר, מכיוון שאינו נסמך על נסים, אלא גם ראינו בעצמינו את דיבור ה' אל משה.
אמונה בנסים בתקופת חז"ל.
בתנ"ך ובכמה מאגדות התלמוד ובמדרש, מיוחס לחכמים אחדים הכוח להחיות ולהמית. לעיתים הפעולה היא סבילה, בעוד החכם אינו מתכוון לכך ישירות, ולעיתים היא פעילה ומכוונת לתוצאה המבוקשת.
אף שהדבר אינו נאמר במפורש בחלק מהסיפורים, לאור גישת היהדות לכשפים, אין הכוונה לכוח עצמאי של חכמים העוסקים במעשי כשפים ובאמצעותם מחיים וממיתים, אלא שהאל מייחס משקל רב לתפילותיהם ולמחשבותיהם של צדיקים, אך הוא היחיד שמסוגל להמית ולהחיות.
ברוב הדוגמאות העוסקות בהשבה לחיים, טכניקת ההשבה לחיים זהה: החכם מבקש רחמים על המת, ותפילתו נענית והמת חוזר לחיים. הכוח להחיות הוא כוחו של האל, שאליו מופנות תפילותיהן של חכמים, וכאשר חכם מתפלל להשיב את המת לחיים, תפילתו נענית. בעוד שהבקשה להשבה לחיים היא בקשה מפורשת שמפנה החכם לקב"ה, ההמתה מתרחשת בלא שתהיה בקשה מפורשת להמית - התלמוד אינו מציג את החכמים כצמאי דם הגורמים למוות במחשבתם. ההמתה היא לעיתים תגובה של הקב"ה לצערו וכאבו של החכם - הקב"ה הוא הגוזר מיתה על מי שפגע בכבוד חכמים וציערם.
אין סומכין על הנס.
בצד האמונה בנס, קיים כלל שאין סומכין על הנס, כלומר על אדם להיזהר, ולא לקחת סיכונים מיותרים בתקווה שיקרה לו נס. המחשה לעיקרון זה מופיעה בסיפור התלמודי הבא (מגילה, ז ע"ב)
(הסיפור בעברית: רבה ורבי זירא ערכו סעודת פורים ביחד, והשתכרו. קם רבה ושחט את רבי זירא. למחרת ביקש רבה רחמים, ורבי זירא קם לתחייה. כעבור שנה פנה רבה לרבי זירא והזמין אותו לערוך שוב סעודת פורים יחדיו. ענה לו רבי זירא: לא בכל שעה ושעה מתרחש נס).
גישות ביהדות בת זמננו.
בעדות המזרח מקובל יותר יחס מיסטי לצדיקים והכרה בניסים שיעשו (כמו בסיפורים שסופרו אודות הבבא סאלי ועוד).
גם ביהדות החסידית התייחסות רבה לניסים של צדיקים (שם הם מכונים ״מופתים״ ולא ניסים).
לעומת זאת ביהדות הליטאית (בעיקר בתקופה שבה הייתה המחלוקת בין החסידים למתנגדים חריפה) התנגדות חריפה. כיום הגישה השתנתה ולכלל היהדות החרדים חדרו מונחים מיסטיים של שימוש במופתים ״סגולות״ שונות וכולי.
ביהדות תימן יש שני זרמים: הזרם העיקרי, שדעותיו כמו שאר עדות המזרח בהן יש שימוש בקמעות וכדומה על מנת לחולל ניסים. הזרם השני הנקרא הדרדעי, מתנגדים נחרצות לכל העיסוק במיסטיקה ובוודאי לכל טענה של עשיית ״מופתים״ בדורות אלו.
נסים בנצרות.
על פי הנצרות, ההכרה במעמדו של ישו כבעל תכונות אלוהיות נבעה משורה של נסים שבוצעו על ידיו. הראשון ביניהם מכונה החתונה בקנה ובו על פי האמונה הנוצרית, השתתף ישו בחתונה רבת משתתפים ביישוב קנה שבגליל, שהוא, כפי הנראה, כפר כנא של ימינו. בחתונה ביצע ישו את הנס הראשון שלו ובו הפך מים ליין. במקום התרחשות הנס נצבת כיום כנסיית החתונה הפרנציסקנית. נסים נוספים מתארים כי ישו הלך על המים וריפא חולים באמצעות נגיעה בהם בלבד.
עם זאת, הנס המרכזי בחייו של ישו ובאמונה הנוצרית הוא תחיית ישו שלושה ימים אחרי צליבתו.
גם בהמשך ההיסטוריה של הנצרות מתוארים נסים רבים שקרו בדרך כלל לאנשים שהוכרזו כקדושים ולמעשה אחד מהתנאים של הכרזת לקדוש היא האמונה בקיום נסים על ידיו.
נסים ומדע.
המתמטיקאי ג'ון אדנזור ליטלווד טבע את חוק ליטלווד, שקובע שכל אדם צריך לצפות שיקרה לו נס בקצב של בערך פעם בחודש.
ביהדות היו הוגי דעות רבים, במיוחד מחוגי הקבלה והחסידות, שטענו שלמעשה היקום הוא נס שהרי אינו יכול להתקיים בלי שאלוהים יקיים אותו. טענה דומה העלה הפילוסוף יובל שטייניץ בספרו "טיל לוגי מדעי לאלוהים ובחזרה", שם הוא ניסה להראות שמאז דחיית העקרונות האריסטוטליים בפיזיקה, לא ניתן להסביר שום שינוי, במרחב או בזמן, אלא על ידי ישות לא גשמית.
הטיעון החזק ביותר של הפילוסוף דייוויד יום כנגד אמונה בנסים, פותח בעקבות טיעון של ג'ון טילוטסון, הארכיבישוף מקנטרברי. טילוטסון ואחרים, כדוגמת ויליאם קלינגוורת' לפניו ובן דורו הבישוף אדוארד סטילינגפליט, טענו כי הם מגינים על "השכל הישר" של הנצרות, כלומר על הכנסייה האנגליקנית. הטיעון של טילוטסון כנגד הדוקטרינה הקתולית של הטרנסובסטנציה (המרה) בנצרות (האמונה שלחם ויין הקודש הופכים לבשרו ודמו של ישו) או "הנוכחות האמיתית של אלוהים" היו פשוטות וישירות. הרעיון נגד את השכל הישר, אמר.
הדוקטרינה טוענת כי הלחם והיין שימשו בטקסי השיתוף הכנסייתיים השתנו בישותם כך שהלחם והיין הפכו בחושי המאמינים לגוף ולדם של ישו. אם זה נראה כמו לחם, מריח כמו לחם ויש לזה טעם של לחם, לפיכך זה לחם. כדי להאמין אחרת משמעותו לוותר על הבסיס לכל הידע המבוסס על ניסיון החושים. כל דבר יכול להיות שונה ממה שהוא נראה לחושים. לטיעון זה אין דבר עם הטיעון הספקני על אודות אי הוודאות של ידע החושים. טיעון זה איננו על אודות ביטחון במה שאנחנו חשים אלא על אודות אמונה הגיונית. אם הקתולים צודקים אודות ההמרה, אזי ספר יכול להיות בישוף, או שאגס יכול להיות קתדרלת וסטמניסטר. כל דבר שאנו תופסים יוכל להיות לא שייך למה שהוא נראה לנו. עולם כזה יהיה בלתי הגיוני ואינו ראוי לאלוהים. אם לא ניתן להאמין בחושים במקרה ספציפי זה, אי אפשר להאמין להם בשום מקרה. כדי להאמין בהמרה, יש צורך לזנוח את הבסיס לכל הידע - ניסיון החושים.
וסטבורן (נהר)
נהר וסטבורן (באנגלית: River Westbourne), הוא אחד הנהרות התת-קרקעיים הזורמים מתחת העיר לונדון באנגליה. הנהר דומה בגודלו לנהר הפליט ובדומה לפליט זורם גם הוא מהמפסטד דרומה, דרך הייד פארק, מתחת כיכר סלואון ונשפך אל התמזה באזור צ'לסי.
הנהר נקרא במקורו קילבורן - ופירוש השם "Cye Bourne" - "הנהר המלכותי". לנהר היו שמות נוספים בעבר, ביניהם:
נתיב הנהר.
נתיב הנהר כיום שנוי במחלוקת. לפי אחת הגרסאות מוצאו בהמפסטד. לפי גרסה אחרת מוצאו בקנסינגטון ליד נוטינג היל משם הנהר זורם דרך גני קנזינגטון שם הוא מזין את הבריכה העגולה, ודרך הייד פארק שם הוא מזין את אגם הסרפנטיין. בהמשך זורם הנהר מתחת לאדמה עד ארמון בקינגהאם שם הנהר מזין את בריכת הארמון, ואת האגם בפארק סנט ג'יימס.
הנהר זורם בצינור מעל תחנת הרכבת התחתית "כיכר סלואן", עד שפכו אל התמזה.
לפי גרסה אחרת, נהר טייברן הוא שזורם מתחת לארמון בקינגהאם.
טייברן (נהר)
נהר הטייברן (אנגלית: Tyburn) הוא אחד הנהרות התת-קרקעיים של לונדון, אנגליה, הזורם אל התמזה.
מהלך הנהר.
מוצא הנהר בדרום המפסטד בצפונה של לונדון, משם הוא זורם דרומה, עובר דרך פארק סנט ג'יימס, נשפך אל האגם המצוי בפארק, ומשם זורם אל התמזה.
אין להתבלבל בינו לבין פלג הטייברן - אחד מיובלי הווסטבורן.
פארק סנט ג'ימס
מקרומולקולה
מקרומולקולה היא מולקולה גדולה מאוד, שנוצרה לרוב כתוצאה מפלמור של תת-יחידות קטנות יותר. בביוכימיה, המושג מתייחס לארבעת הביופולימרים העיקריים, חומצות גרעין, חלבונים, פחמימות, וליפידים. היחידות הבסיסיות של מקרומולקולות הנוצרו מפלמור הן מונומרים.
תכונות.
מקרומולקולות הן בעלות תכונות פיזיקליות ייחודיות. לדוגמה, מולקולות ה-DNA יכולות להישבר בקלות, וזאת בניגוד לאופיין של מולקולות קטנות יותר. דוגמה נוספת היא אי-המסיסות היחסית שלהן במים וממסים דומים. רבות מהמקרומולקולות דורשות מלחים או יונים על-מנת להתמוסס במים. בדומה לכך, חלבונים רבים יעברו דנטורציה כאשר ריכוז הממס שלהם גבוה מדי או נמוך מדי.
רטינול
בייסיק
גודפרי הרולד הארדי
גוֹדפרִי הרוֹלד הַארדִי (באנגלית: Godfrey Harold Hardy; 7 בפברואר 1877 – 1 בדצמבר 1947) היה מתמטיקאי בריטי חשוב, ידוע בהישגיו בתורת המספרים ובתחום של אנליזה מתמטית.
הארדי נולד ב שבמחוז סארי שבדרום-מזרח אנגליה להורים שעסקו בהוראה. נטייתו למתמטיקה ניכרה כבר בילדותו. בשנת 1886 החל ללמוד בטריניטי קולג' של אוניברסיטת קיימברידג'. בשנת 1906 מונה למרצה למתמטיקה בטריניטי קולג'. בשנת 1818 עבר לאוניברסיטת אוקספורד. בשנת הלימודים 1928–1929 שהה באוניברסיטת פרינסטון. בשנת 1931 חזר לטריניטי קולג' והיה שם פרופסור עד 1942.
הארדי גילה יחד עם ג'ון אדנזור ליטלווד את המתמטיקאי ההודי סריניוואסה רמנוג'אן, שאת גאונותו יוצאת הדופן אך הלא מלומדת הוא זיהה מיד, והוא דרבן אותו לעבור לאנגליה כדי לקדם את התפתחותו האקדמית. כשנשאל על ידי פאול ארדש מה הייתה תרומתו החשובה ביותר למתמטיקה, ענה הארדי ללא היסוס "גילויו של רמנוג'אן". עם זאת הוביל הארדי את המתמטיקה באנגליה במשך שנות דור. את רוב עבודותיו כתב עם ג'ון אדנזור ליטלווד, והיו אומרים עליהם שבאנגליה יש שלושה מתמטיקאים דגולים: הארדי, ליטלווד, והארדי-ליטלווד.