יחסיו של ולאד הנזיר עם טרנסילבניה היו לבביים עד התחלת שנת 1493. עד אז נהג השליט להתריע בפני שכניו מצפון על כוונות הטורקים לתקוף. אולם בשנת 1493 הביע ולאד הנזיר זעם על בעלי טירת בראן ה"גנבים", חסם את דרכי הסוחרים בהרים ואף התיר לטורקים לפשוט על אזור בראשוב, (בורצנלנד). (15 באוקטובר 1485).
טוען לכתר בשם ולאד ה"דוורניק", התחיל לעורר אי שקט מכיוון טרנסילבניה עוד בשנות ה-1480. כפי שמעיד מסמך של ראדו הגדול משנת -1502, הוא נלכד וראשו נערף. ב-1494 הופיע באזור סיביו וטוען חדש לכתר ולאכיה בשם מיכניה, בנו של ולאד המשפד, שהסתנניותיו לוולאכיה החמירו את היחסים בין ולאד הנזיר ובין טרנסילבניה.
מותו.
אין עדויות על כך שמותו של ולאד הנזיר בסתיו של שנת 1495 היה דבר מלבד טבעי. שלטונו הארוך מהרגיל והיציב בהשוואה לאלה שלפניו נבע במידה רבה ממדיניות ההשלמה עם החסות העות'מאנית ומהעובדה ששטפן הגדול, שהגיע בינתיים לפשרה עם הטורקים, העדיף לא להתערב יותר בוולאכיה (פרט לכיבוש המצודה קרצ'ונה, על יד אודובשט במרץ 1482). בנו של ולאד הנזיר, ראדו הגדול, ירש ממנו את השלטון.
ולאד הנזיר הובא לקבורה במנזר גאוואצ'וק שהקים. השליט קונסטנטין ברנקוביאנו ששיפץ את הבניין הניח מצבה על קברו. מצבה זו לא נשמרה עד ימינו.
נשותיו וצאצאיו.
ולאד הנזיר היה נשוי פעמיים. נשותיו היו:
מורשתו.
ולאד הנזיר הקים שני מנזרים - מנזר גלאוואצ'וק (כנסיית האבן שלה) והקפלה באבלה במחוז ולאשקה לשעבר, במחוז ארג'ש של היום. כראוי לנזיר לשעבר, תרם השליט תרומות נדיבות למוסדות כנסייתיים רבים, כולל למנזרים על ההר אתוס.
ולאד הנזיר שיפץ את מצודת טרגובישטה ותמך בפעילות בתי הספר של הרומנים בשקיי בראשובולוי על יד בראשוב. לפי מקורות אחדים הוא תרם להתחלת הבנייה מחדש מאבן של הכנסייה ע"ש ניקולאיה הקדוש שם (1495)
מורים רומנים משקיי ביקרו בחצרו.
קישורים חיצוניים.
Gheorghe Pungă "Istoria medievala a românilor", vol.2, Universitatea Al.I.Cuza, Iaşi
הלסת העליונה
הלסת העליונה (TA: Os maxilla) היא אחת מעצמות הגולגולת. היא תחתונה לעצם המצח ועצם האף, עליונה ללסת התחתונה, תיכונה לעצמות הלחיים וקדמית לעצם היתד ועצם החך.
תיאור.
הלסת העליונה היא עצם לא רגולרית ובעלת סינוסים. בחלקה התחתון נמצאים שורשי השיניים העליונות, ובחלקה העליון היא מהווה חלק מארובות העיניים. בצדדיה נמצא זיז הלחי, שמופרק לעצם הלחי. המשטח התחתון שלה מהווה את החך, ובחזיתה נקב המהווה את חלל האף.
הלסת העליונה היא למעשה איחוי של שתי עצמות סימטריות, מימין ומשמאל. בראשית החיים העצמות הללו נפרדות, והן מתאחות במהלך ההיריון.
מפרקים.
הלסת העליונה היא העצם המרכזית בפנים, ומופרקת לעצם המצח, שתי עצמות הלחיים, עצם היתד, עצם האף, המחרשה, עצם החך, עצמות הדמעות, ועצמות הכברה.
תפקידים.
תפקידה הראשון של הלסת העליונה הוא להוות סדן לשיניים העליונות, מולן יכולות השיניים התחתונות שנטועות בלסת התחתונה לנוע בתנועות הנשיכה והלעיסה, השלבים הראשונים בפעולת העיכול. בנוסף, הלסת העליונה מהווה כל או חלק משלושה משטחים חשובים: משטח החך, שיש לו תפקיד חשוב באכילה, נשימה ודיבור, חלקו התחתון של חלל האף, והחלק התיכון-תחתון של ארובות העיניים.
הר&quot;י מיגש
אבולושן
קייל מקדונלד
קלסר
קְלָסֵר (מצרפתית: Classeur, על פי האקדמיה ללשון העברית: עוֹקְדָן, החלופה הרווחת היא אוֹגְדָן) הוא סוג של תיקייה, המכילה ניירות או תיקיות נייר מחוררים המאורגנים יחד לצורכי הגנה. הניירות מחוררים באמצעות מנקב ומושחלים על מייצבים בצורת האות D או טבעות עגולות. לרוב, קפיץ מתכת מחזיק את הטבעות כשהן פתוחות או סגורות, אך קיים גם מנגנון מנוף-קשת וקיימים מנגנונים נוספים. רוב הקלסרים עשויים מפלסטיק או קרטון עבה, והטבעות שלהם עשויות ממתכת.
העיצובים הראשונים נרשמו כפטנט בתחילת שנות התשעים של המאה ה-19 ועד לתחילת העשור הראשון של המאה העשרים.
היסטוריה.
בשנת 1859 רשם הנרי ט. סיסון ("Henry T. Sisson") פטנט מספר 23,506 עבור הקלסר הראשון, שנראה שונה מאוד מהקלסר כיום.
הגרמני פרידריך סונקן ("Friedrich Soennecken") המציא את הקלסר המודרני בשנת 1886 בבון שבגרמניה. סונקן גם רשם פטנט ב-14 בנובמבר 1886, עבור ה"Papierlocher für Sammelmappen" שלו ("עושה חור בנייר עבור תיקיות", או מנקב). הגרמני לואיס ליץ ("Louis Leitz"), מייסד חברת "Leitz", יצר כמה שינויים חשובים בהתפתחות של הקלסרים בפוירבך שבשטוטגרט. ליץ המציא את החור בצדו של הקלסר, על מנת לסייע בהוצאתו ממדפים צפופים.
ארגון התקינה הבינלאומי קבע ב-"ISO 838" כי המרחק שבין שני חורים במנקב (וכפועל יוצא, גם המרחק בין הטבעות בקלסר) צריך לעמוד על 80 מילימטרים (3.1 אינץ'). עבור קלסרים בעלי 4 טבעות אין תקן מחייב.
עיצוב נוסף לקלסרים הומצא בשנת 1889 על ידי אנדריאס טנגוול ("Andreas Tengwall") בהלסינגבורג שבשוודיה. טנגוול רשם את המצאתו כפטנט בשנת 1890, תחת השם "קלסר השלישייה", על שמו של העסק של טנגוול ושני שותפיו. העיצוב של טנגוול משתמש בארבע טבעות, בשני זוגות מותאמים. מיקום החורים בקלסר שטנגוול המציא עדיין משמש כסטנדרט דה פקטו עבור חירור ניירות בשוודיה, תחת השם "triohålning". המרחק בין כל זוג חורים קרובים הוא 21 מילימטרים (0.83 אינץ') ואילו המרחק בין שני הזוגות של החורים הוא 70 מילימטרים (2.8 אינץ').
ויליאם פ. פיט ("William P. Pitt") רשם ב-20 בדצמבר 1904 את פטנט מספר 778,070 עבור קלסר 3-טבעות, שהפך להיות הקלסר הסטנדרטי בארצות הברית. בצפון אמריקה אין תקן מחייב המרווח בין החורים של הקלסר, אך נוצר תקן דה-פקטו של 108 מילימטרים (4.25 אינץ') בין החורים.
גרסאות.
קלסרים באים בגדלים סטנדרטיים רבים, השונים ביכולת קיבולתם וגודל הניירות שהם מיועדים עבורם. רוב המדינות משתמשות בקלסרים עם שני חורים או ארבעה חורים כדי לאחסן דפי A4.
הסוג הנפוץ ביותר בקנדה וארצות הברית הם קלסרי שלוש-טבעות לדפים בגודל 8.5 אינץ' × 11 אינץ'. בגיליון נייר סטנדרטי יש שלושה חורים עם רווח של 4.25 אינץ' (107.95 מ"מ) בין חור לחור. קלסרי "Ledger" מיועדים לדפים בגודל 11 אינץ' על 17 אינץ' (28 ס"מ על 43 ס"מ), וניתן להשתמש בהם במרווח 3-טבעות הרגיל (4.25 אינץ') או במרווחים אחרים.
המרחק בין החורים עד לקצה הקרוב של הדף הוא פחות קריטי, שכן הבדלים קטנים אינם משפיעים על התאימות של דפים לקלסר. מרחק אופייני מקצה הנייר למרכז החור הוא 0.5 אינץ' (13 מ"מ). הקוטר הטיפוסי של החורים נע מ-0.25 אינץ' (6.4 מ"מ) עד ל-0.31 אינץ' (7.9 מ"מ) בקלסרים שבצפון אמריקה.
מערכת מנוף קשת יעילה כאשר רוצים להחזיק כמות גדולה של דפים בתוך תיקייה קטנה וקלה.
ספרי תזכיר ("memorandum") וארגון אישי ("personal organizers") רבים משתמשים במערכת עם שישה או שבעה חורים, כולל "Filofax", "FranklinCovey" ו"Day-Timer®". ברוב המערכות יש טבעות בצד השמאלי של הדף כאשר פותחים את הקלסר, אבל ישנם גם קלסרים שהטבעות (המוסתרות על ידי כיסוי של הקלסר) נמצאות בקצה העליון של הנייר, ומזכירים בצורתם "clipboard".
רוב כיסויי הקלסרים עשויים משלושה חלקים מחוברים, המזכירים כריכה קשה, אבל מיוצרים בסגנונות וחומרים שונים. לחלק מקלסרי הויניל ישנו כיס בצד החיצוני של העטיפה, וברבים יש כיסים על העטיפה הפנימית עבור דפים, כרטיסי ביקור, תקליטורים וכו'. קיימים גם קלסרים עם רוכסן, כאשר רוכסן הקלסר משוך למעלה על מנת למנוע ממסמכים ליפול הַחוּצָה.
כמו כן, ניתן להכניס את גיליון הנייר לתוך שומרן מפוליפרופילן. השומרן מנוקב מלכתחילה בחורים, ולכן הדף יכול להישמר בו ללא מגע או קמטים, ללא פגע.
פועל
פועל (משפט עברי)
במשפט העברי, פועל הוא אדם שנשכר לעשות מלאכה לאדם אחר. ההלכה מחלקת בין שני סוגי פועלים: פועל שכיר, שנשכר לעבוד עבודה במשך זמן מסוים והתשלום המשולם לו הוא עבור העבודה, לעומת קבלן, שהתשלום שמקבל הוא עבור התוצאה, הוא נשכר כדי לעשות מלאכה מסוימת, והוא יכול להחליט בעצמו מתי לעשות אותה.
ההבדל בין שכירות לקבלנות.
בספר תרומת הדשן נכתב שפועל ששכרו אותו להפיק סכום מסוים של חביות יין, גם אם מכורח השעה הוא נאלץ להפיק אותן מכרמי הענבים בזמן הבציר הוא נחשב לקבלן, שכן התשלום הוא עבור התפוקה ולא עבור העבודה. לעומת זאת, אם תובעים ממנו לעשות פעולה מסוימת בזמן מסוים בדווקא, נחשב העבודה לשכירות ולא לקבלנות, כך קובע הנתיבות המשפט.
כללי שכירות.
מכיוון שעבודתו של פועל דומה יותר לעבדות, בכך שהוא משולם עבור העבודה ולא עבור התפוקה, וכל אשר יפיק בזמן העבודה שייך לבעל הבית גם אם שווה בהרבה מהתשלום, דבר המנוגד לאמירת התורה , - "ולא עבדים לעבדים" קבעו חז"ל כי פועל יכול לחזור בו אפילו באמצע היום, כך שמלכתחילה נמצא שההתחייבות לפועל היא כאילו לא חל שום שעבוד על הפועל בשעת העבודה וממילא אינו דומה לעבד. וזאת בשונה מפועל קבלן השוכר בו שלמרות שאם כאשר הוא חוזר בו בזמן שאין בעל הבית יכול לשכור פועל אחר, הוא גורם נזק לבעל הבית אינו חייב לשלם כי הוא נחשב רק גרמא בנזיקין, מותר לבעל הבית להטעות אותו ולומר לו שישלם לו שכר כפול ולמעשה לא לשלם, או לשכור פועלים אחרים ולשלם את שכרן מתשלומי הפועל על השעה שכבר עבד או מכליו של השוכר שבאו לידו של בעל הבית.
כללי קבלנות.