במהלך בדיקות קרקע ב-29 בנובמבר 1951, המערכת הפנאומטית של ה-XB-52 נכשלה במהלך בדיקת לחץ מלא; הפיצוץ כתוצאה מכך פגע קשות בשולי הכנף, מה שהצריך תיקונים ניכרים. ה-YB-52 וה-XB-52 השני היו עם יותר ציוד מבצעי, בסופו של דבר המטוס טס לראשונה ב-15 באפריל 1952 בטקס וג'ונסטון כטייס ניסוי. טיסת הניסוי בת שעתיים ו-21 דקות משדה בואינג, מחוז קינג, בסיאטל, וושינגטון לבסיס חיל האוויר לארסון בוצעה ה-XB-52 הגיע אחריו ב-2 באוקטובר 1952. הפיתוח היסודי, כולל 670 ימים במנהרת הרוח ו-130 ימים של בדיקות אווירודינמיות ואווירואלסטיות, השתלם עם בדיקות טיסה חלקות. מעודד, הגדיל חיל האוויר את ההזמנה שלו ל-282 מטוסי B-52.
בואינג זכתה במכרז, והחלה לעשות שינויים בעיצוב לפי דרישת חיל האוויר. למשל, במקום תא טייס בו יושבים אנשי הצוות זה אחר זה כבמטוס קרב, הוחלט ללכת על קבינה רגילה של מפציץ בה הישיבה היה זה לצד זה; פשוט כדי שיהיה נוח יותר לתפעל מכשור. ב-1955 נכנס המטוס לשירות.
המטוס נועד לטוס מאוד גבוה, היכן שהאוויר דליל ויש פחות התנגדות. כך, יוכל להגיע במהירות של כ-850 קמ"ש למטרתו, לזהות אותה באמצעות מכ"ם ולפציץ אותה במגוון פצצות מארסנל הנשק הגרעיני האמריקאי. המטוס מצטיין בטווח פעולה ארוך במיוחד, שתוכנן לאפשר לו להפציץ מטרות בעומק ברית המועצות ולחזור לבסיסו בארצות הברית. במהלך מלחמת עיראק ביצעו מטוסי B-52 הפצצות בעיראק לאחר שהמריאו מבסיסם בבריטניה, באי גואם, ואף בקליפורניה.
שירות.
המלחמה הקרה.
כאשר ה-B-52 נכנס לשירות, התכוון הפיקוד האווירי האסטרטגי להשתמש בו כדי להרתיע ולנטרל את הצבא העצום של ברית המועצות. ככל שברית המועצות הגדילה את יכולותיה הגרעיניות, הפכה לחשיבות אסטרטגית רבה להשמדה או "להתנגד" לכוחות שיספקו תקיפות גרעיניות (מפציצים, טילים וכו'). ממשל אייזנהאואר אישר את המעבר הזה במוקד; הנשיא ב-1954 הביע העדפה למטרות צבאיות על פני אזרחיות.
לאורך המלחמה הקרה, מטוסי B-52 ומפציצים אסטרטגיים אחרים של ארצות הברית ביצעו סיורי התראה מוטסים תחת שמות קוד. מפציצים הסתובבו בגובה רב ליד גבולות ברית המועצות כדי לספק פגיעה ראשונה או יכולת תגמול מהירה במקרה של מלחמה גרעינית. סיורים מוטסים אלו היוו מרכיב אחד בהרתעה הגרעינית של ארצות הברית, שיפעל למניעת פריצת מלחמה רחבת היקף בין ארצות הברית וברית המועצות תחת הרעיון של הרס מובטח הדדי .
מלחמת וייטנאם.
במלחמת וייטנאם מפציצים מסוג זה השתתפו ב"הפצצות שטיח" כבדות, במהלכן הטילו אלפי טונות של פצצות במטרה לטהר שטחים מיוערים. המטוס יוצר בכמה דגמים, והחדשים שבהם הותאמו לנשיאת חימוש מתקדם, לרבות טילי השיוט החדשים.
עד סוף המלחמה איבדו האמריקאים 31 מפציצי B52 מתוך ה-207 שהוקצו לגזרה, רובם מאש טילי קרקע אוויר. היו למטוסים הגדולים לא מעט היתקלויות עם מיגים, ובחלקן נפגעו; ובשני מקרים, מטוסי הקרב היו אלה שהופלו מאש מארבעת המקלעים שבזנב הסטרטופורטרס. כמו כן, עשרה מטוסים אבדו בתאונות למיניהן.
בתרבות הפופולרית.
חלק משמעותי מסרטו של סטנלי קובריק, "דוקטור סטריינג'לאב" מתרחש במטוס B-52, ומתאר את צוות המטוס שנשלח למשימת הפצצה גרעינית בעומק ברית המועצות כתוצאה מפקודה של קולונל שאיבד את שפיות דעתו, מתגבר על תקלות כתוצאה מפגיעת טיל קרקע אוויר ומצליח לבסוף לבצע את משימת ההפצצה, דבר שגורם לשואה גרעינית שמחריבה את העולם כולו.
שמו של המפציץ הפך לאייקון בינלאומי, ועל שמו נקראה להקת פופ ידועה (The B-52's), וכן קוקטייל אלכוהולי (B-52) ומשקה אנרגיה (B-52).
קישורים חיצוניים.
מדיה וקבצים בנושא בואינג B-52 באתר Airliners.net
השיטה השוויצרית
רפאל קצנלנבוגן
הרב רפאל אליהו יצחק הלוי קצנלנבוגן (יכול להיות גם: קאצענעלינבויגען; ה' אדר א' ה'תרנ"ד; 1894 - כ"ג בניסן ה'תשל"ב; 7 באפריל 1972) היה רב, עסקן, עיתונאי, הוגה דעות, מרבני היישוב הישן ותנועת פועלי אגודת ישראל.
ביוגרפיה.
אליהו יצחק קצנלנבוגן נולד בירושלים בשנת תרנ"ד (1894) לאברהם משה, מתלמידי ר' חיים מבריסק שעלה ארצה שלוש שנים קודם לכן (נפטר בשנת תרפ"ד), ורבקה צביה לבית קריוויאנסקי. כשחלה בילדותו נוסף לו השם "רפאל", ומאז דבק בו שם זה. למד בישיבת תורת חיים ומילדותו נחשב כעילוי; מגיל 7 היה רגיל לשנן 40 דפי גמרא ביום. בהמשך למד בישיבת אהל משה. היה מתלמידי הרב יצחק ירוחם דיסקין ומקורב לרב יוסף חיים זוננפלד. התפרנס עשרות שנים מעבודתו בניהול בית היתומים דיסקין.
בתחילת שנות העשרים, עם משה בלוי, משה פרוש והרב מנחם מרדכי פרנקל, נמנה קצנלנבוגן על מייסדי סניף אגודת ישראל בירושלים והיה ממוביליו לאורך שנים. בשנת תרפ"ג, בטרם מלאו לו 30, נסע עם חותנו הרב מרדכי לייב רובין שעמד בראש משלחת אגודת ישראל מירושלים, ועם משה בלוי, הרב יונתן בנימין הלוי הורוויץ ויוסף לוי חגיז, אל הכנסייה הראשונה של אגודת ישראל בווינה. בכנסייה נפגש עם ה"חפץ חיים" והרב חיים עוזר גרודיזנסקי.
בשנת תרפ"ב ייסד קצנלנבוגן את עיתון אגודת ישראל בירושלים "קול ישראל", שבועון שהיה מזוהה עם פלג "ועד העיר האשכנזי" (שהיה לימים העדה החרדית) שלא קיבל את מרות מוסדות העיר העיקריים של הועד הכללי. העיתון בעריכתו ניהל פולמוסים מתוקשרים לבירור דרכה של היהדות החרדית בארץ ישראל, בין השאר מול ביטאונה של הרבנות הראשית "קול יעקב". יש לציין כי ידיעות רבות שפורסמו בעיתון אודות יריביו הוכחשו ואף הופרכו בשעתם וגם לאחר שנים. לאחר ארבע שנים החליף את קצנלנבוגן בעריכה עמרם בלוי.
קצנלנבוגן חתום כרבה של שכונת "כנסת ישראל" על כתב המינוי לרב יוסף חיים זוננפלד לרבנות העדה. התגורר בשכונת מזכרת משה.
השתתף יחד עם הרב משה בלוי בפגישות עם הנציב העליון, והוועד הלאומי. היה בין מספידיו של ד"ר יעקב ישראל דה-האן בהלווייתו.
מעברו אל תנועת פועלי אגודת ישראל.
בשלהי 1942, לאחר שהגיעו ידיעות ראשוניות על ממדי השואה, יזם האדמו"ר מגור בשיתוף הרבנות הראשית וכנסת ישראל עצרת צום ותפילה בבית הכנסת החורבה. הרב יוסף צבי דושינסקי החרים את העצרת ואף קבע עצרת מקבילה בתאריך סמוך, החלטה שיוחסה להתנגדות קיצונים מבין אנשי העדה החרדית שדגלו בהתבדלות וסירבו לשיתוף פעולה עם גופים ציונים וחילונים. החלטה זו גררה ביקורת ציבורית רבה, ועימות חריף בתוך תנועת אגודת ישראל, שאנשי העדה החרדית והרב דושינסקי היו חברים בה בתקופה זו.
הרב רפאל קצנלנבוגן, שהשתתף בעצרת התפילה, כאב את הפלגנות גם לנוכח השעה הקשה והשמועות המחרידות מאירופה ואת ביזוי כבודו של האדמו"ר מגור שכיהן כנשיא אגודת ישראל, ופרסם מכתב תגובה לעיתון "הצופה" שבו גינה את הפלגנות וההחרמה, וכינה את העדה החרדית "פורשת מכלל ישראל". מכתב זה גרר אחריו את הכותרת הראשית: "רפאל קצנלנבוגן הוציא עצמו מכלל העדה החרדית" בביטאון "קול ישראל" של העדה, וביטויים אודותיו בסגנון "אשר החציף פנים גלוי כלפי רבותינו שליט"א לחלל שם שמים ולבזות כבוד התורה [...] מעכשיו מוסר שמו מהעדה והוא מובדל ממנה".
ביחס לעבודתו המוקדמת של הרב קצנלנבוגן באגודת ישראל בשנות העשרים והשלושים, ופרישתו לאחר מכן, כתב מנחם פרוש:
בשנים אלו היה קצנלנבוגן פעיל מאוד בהקמת הסמינר החרדי לבנות "בית יעקב" החדש, ובשבתות היה מוסר שיחות חיזוק בפני בנות הסמינר. השיעורים בסמינר נאמרו בשפה העברית, ועובדה זו גררה נגדו הפגנות מצד קיצוני העדה החרדית. כן היה מעורב בייסוד המכון להכשרת מורות של "בית יעקב".
בשנת ה'תשי"ד מונה כחבר וועדה רבנית אשר תעניק חוות דעת הלכתית לתנועת פועלי אגודת ישראל (פא"י), לצד הרבנים אשר זאב ורנר, ידידיה פרנקל וקלמן כהנא. אחר פטירת הרב מאיר קרליץ, אחיו של החזון איש, כיהן כסמכות הרבנית של התנועה. פרסם מאמרים בעיתון התנועה "שערים".
כתלמידו של הרב יצחק ירוחם דיסקין, וכמנהל "בית היתומים דיסקין", נפלה לידיו ירושת המהרי"ל דיסקין, ובתוכה כתבי תורתו ותורת אביו הרב בנימין דיסקין.
קצנלנבוגן נפטר בכ"ג בניסן תשל"ב. אחר מותו הנציחה עיריית ירושלים את זכרו בקריאת רחוב על שמו בשכונת הר נוף. על שמו "מדרש רבי רפאל".
ספריו.
קצנלנבוגן לא הרבה בכתיבה, אולם נשתמרו פתקים רבים בהם רשם בראשי פרקים נאומים, וכן חידושים שעלו במוחו בעת שהשתתף כנסים. חלק מכתבים אלו, ועוד התכתבויות בינו לבין גדולי ישראל אשר אתם עמד בקשר, נאספו בספר "באר רֹאי" שיצא לאור לאחר פטירתו (ה'תשל"ב).
כמו כן יצא לאור בשנת ה'תשנ"ז ספר "באר ראי: החינוך המקורי במשך הדורות" המכיל כתבים ומאמרים שנפרסמו ביומון "שערים", ועוד ספרים.
משפחתו.
אחיו הגדולים של הרב רפאל קצנלנבוגן: הרב אהרן קצנלבוגן, ראש ישיבת תורה ויראה ומראשי נטורי קרתא, והרב יעקב ירוחם קצנלבוגן, איש חינוך מחוגי אגודת ישראל.
בהיותו כבן 17 נישא קצנלנבוגן לברכה חיה צביה, בתו של הרב מרדכי לייב רובין שהיה ראב"ד העדה החרדית. להם שבע בנות ושני בנים: יעקב גרשון, והרב משה חיים קצנלנבוגן ששימש מנהל מוסד הרב קוק. אחת מבנותיו נישאה לרב פסח קוקיס, שהיה רבה של בת ים.
שארל איטאנדז'ה
שארל-יוברט איטאנדז'ה (בצרפתית: Charles-Hubert Itandje; נולד ב-2 בנובמבר 1982 בבוביניי) הוא שוער כדורגל צרפתי. שארל זומן לנבחרת הצרפתית בכדורגל עד גיל 21, והתפרסם בזכות טקטיקת הבלבול שהוא נוקט כלפי שחקנים הבועטים לעברו פנדלים. הוריו הגיעו לצרפת מקמרון.
קריירה.
בעבר שיחק איטנדז'ה בניס, אך לא הותיר אחריו רושם בולט. בשנת 2007 נרכש כרטיס השחקן שלו על ידי ליברפול ומשמש כשוער מחליף לחוסה מנואל ריינה.