בשבת, 27 במאי הגיעה האונייה להוואנה, אך נשיא קובה פדריקו לרדו ברו הכריז שהנוסעים לא יקבלו מקלט מדיני ושאינם רשאים לרדת לחוף עד שיובהר עניינם. אחד הנוסעים ניסה להתאבד ורבים אחרים איימו בכך. ארגון הג'וינט שלח את נציגו לורנס ברנזון להוואנה לשאת ולתת בדבר ירידת הנוסעים לחוף. ב-30 במאי הגיע ברנזון להוואנה, אך נשיא קובה התעקש שהאונייה תצא מנמל הוואנה לפני שיחלו במשא ומתן. ברו טען כי חברת הספנות והג'וינט ידעו מראש שתוקף הרישיונות בוטל, וחייבים ללמדם לקח באשר לכיבוד חוקי קובה. לאחר ויכוח רב גם מצדו של רב החובל, ירדו 29 נוסעים בנמל (נוסעים אלו היו 22 מהיהודים בעלי האשרות התקפות, אחד מהנוסעים שנותר בבית חולים לאחר ניסיון ההתאבדות, ועוד שישה לא יהודים). ב-2 ביוני יצאה סנט לואיס את הוואנה, תוך כדי המשך משא-ומתן. רב החובל שרדר ניווט את האונייה בזמן זה באזור שבין פלורידה לקובה.
בעת ההמתנה הודיעה ארצות הברית שגם היא מסרבת לקלוט את הפליטים, עקב הוראה ישירה של הנשיא רוזוולט. האמריקנים טענו שיש לכבד את החוק ואין להכניס את הפליטים באנייה למכסות ההגירה הקיימות למהגרים מגרמניה. הם חששו שבכך יקפחו את אלה הממתינים בתור בגרמניה עצמה לקבלת ויזות לאמריקה, ביניהם יהודים רבים.
לאחר שסנט לואיס הופנתה מארצות הברית, ניסתה קבוצה של אנשי אקדמיה ואנשי כמורה בקנדה לשכנע את ראש ממשלת קנדה, ויליאם ליון מקנזי קינג, לספק מקלט לנוסעי הספינה, אך בכיר ההגירה הקנדי, פרדריק בלייר, העוין להגירה היהודית, שכנע את ראש הממשלה הקנדי ב-9 ביוני שלא להתערב. במאי 2018 הודיע ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו שיתנצל פומבית בבית הנבחרים על סירובה זה של קנדה.
ב-5 ביוני הודיעו נציגים של נשיא קובה שהיהודים יוכלו להיכנס לקובה, בתנאי שישלמו $453,000 (כ-$500 לכל נוסע) "מחיר ויזה רגילה" של המבקש להגר למדינה. ברנזון חשב שהמדובר בתרמית שנועדה לסחוט כספים לאנשי קש נוספים, וסירב להיענות להצעה זו. הג'וינט לא גייסו את כל הכספים במועד. הנשיא ברו הודיע למחרת שתמו 24 שעות שהוקצבו לקבלת הכספים - לא הועילו ניסיונות והודעות הסוכנות היהודית שיעמדו בעתיד בכל תנאיו. לאחר קבלת מברק מטעה על הסכמה לרדת בחוף אחד האיים ליד קובה, וביטולו למחרת, ומתוך מצב מים ואוכל מצטמצמים, האונייה פנתה לשוב לאירופה ב-6 ביוני.
החזרה לאירופה.
האונייה שבה לאירופה. לנוכח מצוקת הפליטים, הודיעו מדינות שונות במערב אירופה על הסכמתן לקלוט את הפליטים היהודים. לאחר מסע של כחודש בים הגיעה האנייה לנמל אנטוורפן בבלגיה. ממשלת בלגיה הסכימה לקבל 214 נוסעים, 288 נוסעים המשיכו לבריטניה, 181 נוסעים התקבלו בהולנד ו-224 נוספים המשיכו לצרפת.
ארגון הג'וינט האמריקאי פנה אל הסוכנות היהודית בבקשה לקבלת כמה מאות רישיונות הגירה לארץ ישראל מתוך המכסה השוטפת שלה, אך זו סירבה.
הניצולים והנספים.
נוסעי האנייה שהיגרו לבריטניה, ניצלו. רבים מאלו שנקלטו בהולנד, צרפת ובלגיה נספו מאוחר יותר בשואה, עם כיבושן של ארצות אלה בידי הגרמנים.
לפי הערכה מוקדמת של חוקרי השואה תומאס ומורגן-ויטס המבוסס על אחוז הניצולים בארצות אלו, כ-217 מתוך כלל הנוסעים, נספו, רובם במחנות ההשמדה.
במחקר מפורט יותר שנערך בשנת 2007 על ידי סקוט מילר ושרה אוגליב ממוזיאון השואה בוושינגטון, עולה כי מספר הנספים גבוה יותר:
לרב החובל שרדר הוענק, לאחר המלחמה, אות כבוד מטעם ממשלת גרמניה המערבית על פועלו זה, והוא הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם, על גבורתו ואומץ לבו בנסותו להציל את נוסעיו.
מסקנות.
לאחר מלחמת העולם השנייה, לנוכח מצוקת הפליטים לה היה עד העולם בשנות השלושים וגם בימי המלחמה, גברה הדרישה לעגן בחוק הבינלאומי את זכותם של פליטים הנרדפים מפאת מוצאיהם, דתם, או דעותיהם הפוליטיות, הנמצאים בסיכון חיים בארצות המוצא שלהם, לקבל מקלט במדינה אחרת. בשנת 1951 אושרה אמנת הפליטים על ידי האומות המאוחדות.
ישנן טענות לא מבוססות שיוזף גבלס, שר התעמולה הנאצי, לכאורה עמד מאחורי מסע זה. היטלר השתמש במסע כדי להוכיח את טענתו, שהעולם כולו למעשה מסכים עמו שהיהודים אינם רצויים, וכך התבטא מספר פעמים.
התערבותו של הנשיא רוזוולט בעניין הסנט לואיס גרמה ליהודים רבים בארצות הברית להשתדל ולהנמיך את הציפיות ואת רמת הדרישה שלהם מהממשל האמריקני בכלל ומהנשיא האמריקני בפרט.
לאחר המסע.
קורות האונייה.
"סנט לואיס" חזרה לגרמניה והפכה לאניית הובלה מלחמתית החל מ-1940 ועד 1944. היא ניזוקה קשה בהפצצות בנות הברית בעיר הנמל קיל, ב-30 באוגוסט 1944, אך שופצה ושימשה אוניית מלון כבר ב-1946. בסופו של דבר האונייה נגרטה בשנת 1952.
בספרות ובסרטים.
סיפורה של "סנט לואיס" שימש בסיס לסרט הבריטי "מסע הארורים" שיצא בשנת 1976. את הסרט ביים סטיוארט רוזנברג לפי תסריט של דייוויד בטלר, והשתתפו בו, בין השאר, פיי דאנאוויי, מקס פון סידוב ואורסון ולס.
סיפור הספינה היה אחת ממקורות ההשראה למחזה "הילד חולם" של חנוך לוין.
האמיר עבדאללה
בית&quot;ר (פירושונים)
ליל סילבסטר
הצופה
הצופה היה יומון ישראלי בעל אופי דתי-לאומי שיצא לאור במשך 71 שנה, מ-1937 ועד 2008, אז התמזג עם העיתון מקור ראשון.
היסטוריה.
העיתון נוסד בכ"ו באב תרצ"ז (3 באוגוסט 1937) על ידי הרב מאיר בר-אילן כביטאונה של תנועת המזרחי. בראשית דרכו הוא הופיע שלוש פעמים בשבוע בירושלים, ובתאריך י"ג בטבת תרצ"ח (17 בדצמבר 1937) החל להופיע מדי יום ביומו ובמקביל מערכת העיתון עברה לתל אביב. במשך ימי השבוע העיתון נמכר למנויים בלבד, ומהדורת סוף השבוע נמכרה גם בדוכנים. מערכת העיתון ישבה בתל אביב, ברחוב הרצל ולאחר מכן ברחוב המסגר.
בשנים תש"ז (1947)- תשכ"ד (1964), יצא מדי שבוע עיתון הילדים של "הצפה", "הצופה לילדים".
במשך שנים רבות היה ביטאונה של המפד"ל, ובמאי 2003 נמכר לאנשי העסקים שלמה בן צבי ורון לאודר. מאז שרר ערפל סביב עתידו, עקב תוכניות של בן צבי למזגו עם השבועון מקור ראשון, ולהפכו למוסף שבועי בתוך מקור ראשון. ב-25 באפריל 2007 מוזג העיתון היומי עם "מקור ראשון". עיתון סוף השבוע המשיך להופיע עד ה-26 בדצמבר 2008 ואז נסגר סופית. 11 מעובדיו פוטרו ו-18 עברו למקור ראשון.
העיתון זקף לזכותו מספר הישגים עיתונאיים כמו חשיפת פרשת העמותות של ראש ממשלת ישראל דאז אהוד ברק, וההבטחות לכאורה שנתן בזמנו הנשיא עזר ויצמן לשחרר עצירים ביטחוניים. העיתון פרסם מאמרים על תאוריות הקשר על רצח רבין, והוביל את המאבק הציבורי להעמדתו לדין של אבישי רביב.
גיליונות העיתון בין השנים 1937–1969 זמינים באתר עיתונות יהודית היסטורית.
עיתון סוף השבוע.
העיתון כלל בתחילה רק 'מעטפת' חדשותית, מגזין שבועי, 'השבוע', ויומן חדשותי שבו נכלל גם מוסף ספרות. לאחר רכישת העיתון בידי שלמה בן-צבי ב-2003 נעשה ניסיון לעשות שינוי בעיתון אולם מחאת הקוראים הביאה לביטול רוב השינויים, למעט הכללת המוסף 'דיוקן' (מבית מקור ראשון) בגיליון יום שישי. חלקי העיתון בתקופה שלפני סגירתו היו:
תולדות יוון ההלניסטית
שחיית גב
פיליפ לקלרק
מרשל צרפת זא'ק פיליפ לקלרק דה אוטקלוק (ההיגוי בצרפתית: לֶקְלֶר) (נולד כמארי פיליפ ויקונט דה אוטקלוק; 22 בנובמבר 1902 – 28 בנובמבר 1947) היה איש צבא צרפתי אשר פעל במלחמת העולם השנייה במסגרת צבא צרפת החופשית ונודע בכך שכוחותיו הם ששחררו את פריז מן הכיבוש הנאצי.
ביוגרפיה.
לקלרק נולד למשפחת אצולה צרפתית בעלת מסורת צבאית. הוא היה בוגר מצטיין של האקדמיה הצבאית סן-סיר ב-1924, ושירת לאחר מכן במסגרת צבא צרפת במרוקו.
במאי 1940 שירת כקפיטן (דרגה המקבילה לסרן בצה"ל) במסגרת הכוחות שלחמו נגד הגרמנים במערכה על צרפת. במסגרת זו נכנס עם כוחותיו לבלגיה אך לאחר מכן נאלץ לסגת לצרפת, ונפצע בראשו בעת שלחם באזור שמפאן. ביולי 1940, לאחר שתבוסת צרפת הייתה לעובדה, נמלט לספרד והצטרף בלונדון לדה גול ואנשיו, צבא צרפת החופשית.
בשלב זה נראה היה כי המשימה החשובה העומדת בפני אנשי צרפת החופשית היא יצירת בסיסי פעולה במושבות צרפת ברחבי העולם, וזאת כאשר צרפת גופא כבושה בחלקה הצפוני והמערבי על ידי הגרמנים, ואילו דרומה, וחלק ממושבותיה, נשלט על ידי אנשיו של המרשל אנרי פיליפ פטן, משתפי הפעולה עם הנאצים, הקרויים "צרפת של וישי". יצירת בסיס ממנו יפעלו אנשי צרפת החופשית במושבות, ובמיוחד באפריקה, הייתה למשימה ראשונה במעלה.
אוטקלוק נפגש לראשונה עם דה גול בסוף יולי 1940, כשהוא עדיין חבוש בראשו. דה גול הכיר בערכו, ושלח אותו למשימה - יצירת בסיס לאנשי צבא צרפת החופשית במושבה קמרון שנשלטה על ידי אנשי וישי. אוטקלוק יצא למשימה כשהוא חמוש אך בכתב מינוי מאת דה גול, ובכינוי המחתרתי "לקלרק". בסוף אוגוסט 1940 הצליח לקלרק ליצור הפיכה, לסלק את אנשי וישי, ולהניף על קמרון את דגל צלב לורן, הוא דגלה של צרפת החופשית. לקלרק שימש כמושלה הצבאי של קמרון מטעם צרפת החופשית עד נובמבר 1940, אז מונה על ידי דה גול למושלה הצבאי של צ'אד. במהלך פיקודו על אנשי צרפת החופשית בקמרון היה המפקד הכולל של הקרב על גבון שהתנהל בתחילת נובמבר 1940, ובו כבשו אנשי צרפת החופשית את המושבה גבון מידי אנשי וישי. מפקד כוחות היבשה במבצע זה היה הגנרל פייר קניג.
באזור שבין צ'אד ולוב, החלו אנשי צרפת החופשית ליזום פעולות נגד האיטלקים אשר שלטו בלוב, וזאת במטרה להראות כי על אף התבוסה הצבאית שנחלו כוחות צרפת, עדיין משמשת צרפת החופשית כוח צבאי שיש להתחשב בו והמסוגל לתרום למטרתן של בנות הברית. במסגרת זו פעלו לקלרק וכוחותיו בפטרולים נועזים, במרחק של מאות קילומטרים מבסיסיהם, כנגד הכוחות האיטלקים.