במאי הסרט היה הבמאי היהודי יליד וינה לאופולד לינדטברג שמשנת 1934 התגורר בשווייץ וביים בה סרטי קולנוע בשפה הגרמנית. לינדטברג ביים בהבימה באותה שנה את המחזה "פרופסור מנהיים" מאת פרידריך וולף (אביו של רב המרגלים מרקוס וולף) ובשנת 1935 את המחזות "חלום הגולם" מאת ה. ליויק ו"ילדי השדה" מאת פרץ הירשביין, וביים בשנת 1949 בתיאטרון הקאמרי את המחזה "הצל" מאת יבגני שוורץ, ובשנת 1955 את "הטירה", לפי ספרו של פרנץ קפקא, בתיאטרון הקאמרי.
יוסי ידין.
ליאופולד לינדברג הכיר את שחקן הקאמרי יוסי ידין כאשר הגיע לישראל וביים בחודש אוקטובר 1949 את המחזה "הצל", שהצגת הבכורה שלו הייתה ב-1 בנובמבר של אותה שנה. יוסי ידין מילא באותו מחזה תפקיד של פונדקאי.
כשהחלו ההכנות להסרטת הסרט עלה בדעתו של לינדברג הרעיון כי שחקן שטרם נודע בעולם הרחב ימלא בסרט את תפקיד השוטר הצבאי הרוסי. הוא שלח את ההצעה לידין, וכאשר ידין שלח לו בתשובה את צילומיו, הקלטות מקולו וקטע בהשתתפותו שהוסרט במיוחד לצורך כך, הגיעה כעבור זמן קצר התשובה כי עליו להתייצב במקום ההסרטה. נסיעתו של ידין לחו"ל, על מנת להשתתף בסרט זר, הייתה בגדר אירוע תרבותי וחדשותי בישראל של ראשית שנות החמישים. מסעו לאירופה תועד בכתבות רבות מלוות בצילומים מן הסרט ומתהליך ההסרטה שהופיעו בעיתונות העברית.
עלילה.
הסרט מתאר צוות של ארבעה סמלים, בני ארבע מעצמות הכיבוש, המפטרלים בווינה שלאחר המלחמה, בג'יפ אחד. הסרט מראה את שגרת היום יום של ארבעת הסמלים, על הבדלי המנטליות שביניהם. השגרה מופרעת יום אחד כאשר מוטלת עליהם משימה ללכוד שבוי שנמלט ממחנה שבויים סובייטי אל אזור הכיבוש של מדינות המערב בווינה, כדי להתאחד עם אשתו שנותרה לבדה באותו אזור. כאשר מתברר להם הצד האנושי של העניין, מחליטים האמריקאי, הבריטי והצרפתי לסייע לנמלט. הבעיה היא שהסמל הרוסי וסילי ורושנקו (יוסי ידין), נאמן לפקודות הממונים עליו בפיקוד הסובייטי, מסרב לאפשר לאיש להימלט ונכנס לעימות עם שלושת חבריו לג'יפ, תוך שהוא נקלע לקונפליקט בין הרגש האנושי שלו לבין חובתו.
התגובות.
הסרט זכה בפרס "דב הזהב" לשנת 1951 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין. הימים היו ימי המלחמה הקרה והסובייטים גינו את הסרט כסרט אנטי-סובייטי. בישראל של אותם הימים נתקבל הסרט בהתלהבות בשל השתתפותו של יוסף ידין כדמות מרכזית בו, בתקופה בה טרם הופיעו שחקנים ישראליים בהפקות קולנוע בינלאומיות. יוצאת דופן בהתלהבות הכללית הייתה "מק"י" המפלגה הקומוניסטית הישראלית. במכתב שכתבו מספר חברי בנק"י ברית הנוער הקומוניסטי הישראלי לשבועון דבר השבוע בדצמבר 1951 הם מותחים ביקורת על השבועון שהמליץ לקוראיו לצפות בסרט אנטי סובייטי זה (לדבריהם), ודורשים "להסירו מן הבד". עורך מדור הקולנוע של השבועון השיב להם:
בקעצוריים
בקעצוריים (שם מדעי: Saxifragaceae) היא משפחה של צמחים בעלי פרחים, אשר כוללת כ-36 סוגי צמחים, מהם כ-12 צומחים באירופה. קיימים סך הכל 460 מינים במשפחה.
מאפיינים.
משפחת הבקעצוריים מגוונת וכוללת מספר מינים חד שנתיים ורוב של מינים רב שנתיים.
הפרחים סימטריים, ומכילים איברי רבייה זכריים ונקביים. הם כוללים בין ארבעה לחמישה עלי כותרת, ובין חמישה לעשרה אבקנים.
במרבית המינים, העלים מסורגים. קיימים מינים בהם העלה מחולק לאונות ומינים בהם העלה משונן.
מרבית בני המשפחה מעדיפים אקלים קר.
בארץ.
בארץ צומח סוג אחד בלבד, בקעצור, ומתוכו נפוצים המינים בקעצור החורש ובקעצור שלוש האונות. בקעצור החורש מין אנדמי לכרמל.
המין בקעצור השלוחות מגודל בגינות רבות בארץ כצמח נוי למרפסת ולצל.
קרל לואלין
קרל ניקרסון לואלין (באנגלית: Karl Nickerson Llewellyn; ) היה משפטן אמריקאי בולט השייך לאסכולה של ריאליזם משפטי.
ביוגרפיה.
קרל לואלין נולד בסיאטל וגדל בברוקלין. הוא למד בקולג' של אוניברסיטת ייל ואחר כך בבית הספר למשפטים של ייל, שם הוא היה עורכו של כתב העת למשפטים של ייל, ובן חסותו של ארתור לינטון קורבין, שהיה מלומד החשוב בתחום דיני חוזים.
בשנת 1925 הצטרף לואלין לסגל בית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה, שם הוא לימד עד לשנת 1951, אז הוא הצטרף לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו. בעודו בקולומביה נהפך לואלין לאחד ממלומדי המשפט החשובים ביותר בני דורו, והיה דמות חשובה בוויכוח שנערך לגבי ריאליזם משפטי. הוא שירת כמנסחו העיקרי של "קוד המסחר האחיד" (UCC). הוא נישא לפרופסורית עמיתה, סויה מנצ'יקוף, שהייתה אף היא ממנסחי קוד המסחר, ונהפכה להיות דיקן בית הספר למשפטים של אוניברסיטת מיאמי.
לואלין והריאליזם המשפטי.
לואלין והריאליזם המשפטי הקנו משקל רב יותר לעובדות של המקרה הפרטי מאשר לחוקי המשפט הכלליים. לפי גרסת האסכולה הריאליסטית, החוק אינו מדע דדוקטיבי. לואלין ידוע באמרתו (בהתייחס לשופטים, שוטרים, לבלרים, סוהרים ועורכי דין): "מה שהפקידים הללו עושים הוא, לפי דעתי, החוק עצמו" (Bramble Bush, p. 3). בעוד גישה זו של הגדרת החוק ספגה ביקורת כלוקה בחסר מידי ה.ל.א. הארט בספרו רעיון החוק, הייתה לה השפעה משמעותית על תורת המשפט באופן כללי. אכן, נטען שהפוזיטיביזם המשפטי לפי גישתו של הארט קרוב יותר לריאליזם המשפטי מכפי שנראה היה בתחילה. תגובתו של הארט לבעיה של חוקי משפט חייבה את השופטים להסתמך עליהם ובעת ובעונה אחת הייתה הפכפכה וטענה שחוקים נוצרים בהתאם להקשר והם אינם חקוקים בסלע. כאן הוא טען כי חוקים מנחים התנהגות משום תפקודם בהקשר של לקיחתם כהנחות מובנות מאליהן, עמדה הרחוקה מזו שהוא טען כי הוא נמנע ממנה.
תאוריית גאיה
התנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה התנדבו רבים מבני היישוב העברי בארץ ישראל לצבא הבריטי כדי להשתתף במלחמה נגד גרמניה הנאצית. היישוב ראה עצמו בנסיבות אלה כבן ברית אקטיבי של הממלכה המאוחדת (בריטניה), ובמהלך המלחמה התנדבו 38,000 יהודים לשרת בצבא הבריטי, מספר רב ביותר ביחס לאוכלוסיית היישוב הכוללת באותה עת, שמנתה כ־431,000 איש.
יחסה של הנהגת היישוב לשירות בצבא הבריטי בא לידי ביטוי בדברים שנאמרו, עם פרוץ מלחמת העולם, על ידי הנהלת הסוכנות היהודית, שהייתה הנציגות הרשמית של יהודי ארץ ישראל:
ההתנדבות וההסתייגות.
בהתקרב המלחמה הודיע נשיא ההסתדרות הציונית העולמית, חיים ויצמן, ב־29 באוגוסט 1939, לראש־ממשלת בריטניה נוויל צ'מברלין: "...היהודים עומדים לימין בריטניה הגדולה ... הסוכנות היהודית מוכנה ומזומנה לפתוח מיד בעשיית סידורים לניצולם של כוח-אדם יהודי, כושר טכני, אמצעים וכיוצא בזה ..." ומכאן ועד סוף המלחמה עשה כל שביכולתו כדי לקדם גיוס יהודים בכלל ובני ארץ ישראל בפרט, בתור שכאלה, לשירות בצבאות בעלות-הברית.
הבריטים התלהבו פחות. ב־2 בספטמבר 1939 ענה צ'מברלין לוויצמן בנימוס צונן כי הוא שמח לקבל את ההבטחה שבמכתבו, אך "הן לא תחכה לשמוע ממני בשלב הנוכחי יותר מזה שהבטחותיך החדורות רוח של מסירות ציבורית נתקבלו ברצון". מספר ימים לפני פרוץ המלחמה התריע ארצ'יבלד וייוול (Wavell), מפקד הכוחות הבריטיים במזרח התיכון, בפני הלורד גורט (Gort), ראש המטה הכללי הקיסרי, כי יש להיזהר מן האופורטוניזם היהודי, המבקש לנצל את מצוקת בריטניה "כדי לקדם ... הקמת צבא יהודי בארץ ישראל ... במסווה המפוקפק של עזרה למאמץ המלחמתי הבריטי".
הממשל הבריטי הסתייג מהגיוס מהסיבות הבאות:
אך למרות חוסר התלהבותה, קשיי בריטניה במלחמה, וצורכה בכוח אדם, בשירותים טכניים ובשירותי עזר - ובייחוד באזור מרוחק מבריטניה שמרבית אוכלוסייתו ברמה טכנולוגית והשכלתית נמוכה, אזור שלעיתים הקשר בינו לבריטניה היה קשה - הביאו לגיוס במספרים גדלים והולכים של יהודים מארץ ישראל, ליותר ויותר חילות בצבא הבריטי.
מיד עם פרוץ המלחמה, בסוף שנת 1939, הכריזו המוסדות הלאומיים של היישוב היהודי על מפקד שיביע את נכונות היישוב להתגייס למלחמה באויב הגרמני. 40,000 צעירים התייצבו במפקד והביעו נכונות להצטרף מיד לצבא הבריטי ולהילחם בשורותיו – תחת דגל עברי. משה שרת (אז – משה שרתוק), ראש המחלקה המדינית בסוכנות היהודית, הוא שיזם את התוכנית לגיוס המוני לצבא הבריטי.
בקיץ 1941 נדחו הספקות. הצבא הגרמני תקף את ברית המועצות, והיה בדרכו לכיבוש תעלת סואץ – עורק החיים של האימפריה הבריטית. איטליה, שהיתה בעלת עניין מיוחד במרחב הים התיכון, נכנסה גם היא למלחמה. בארץ ישראל התעוררה מחדש התביעה להתגייס, בצורה המונית, לצבא הבריטי. בפנייתה של ההנהגה הציונית אל הבריטים נאמר כי "לפני בוא הנצחון, עלולה ארץ-ישראל היהודית להימצא בסכנה חמוּרה. אם נגזר עלינו כליון, זכותנו לפגשו תוך מלחמה". המוסדות הלאומיים הכריזו על צו גיוס של רווקים מגיל 20 עד 30 ונקטו אמצעים נגד המשתמטים ממילוי הצו. היו היסוסים בקרב חייבי הגיוס, בין השאר, בקרב הציבור הדתי, שבדרך כלל נרתע מצבאיות והכיר את הבעיות הכרוכות בשירות בצבא זר.
מרות הההנהגה הלאומית על המתגייסים נשמרה באמצעות עסקני היישוב שהתגייסו לצבא. אלה גויסו אמנם על מנת לתת דוגמה לציבור, אך נעשה בהם שימוש גם לשמירת המרות היישובית על החיילים במסגרת הצבא. שיטה זו פעלה במיוחד במסגרת הבריגדה היהודית, בה התקיימו שתי היררכיות: ה"צבאית", מהמטה ליחידות, וה"אזרחית", שהעבירה הנחיות מהמוסדות הלאומיים דרך "ועד הבריגדה". ההנחיות היו בעיקר בתחום ההכשרה, החינוך ועידוד העלייה של שארית הפליטה באירופה.
תחילת הגיוס.