את 2020 פתח לופס בוולטה או אלגארבה, הוא ניצח את הקטע ה-4 במרוץ לאחר שהקדים את דן מרטין ואת רמקו אוונפול, אך בסופו של דבר סיים את המרוץ כולו במקום ה-3, 39 שניות אחרי אוונפול המנצח. הוא חזר מפגרת הקורונה למרוצים בצרפת, כשסיים במקום ה-12 באתגר המון ונטו וחמישי בקריטריום דו דופינה, 1:38 דקות מבן מדינתו דניאל פיליפה מרטינס. בטור דה פראנס ערך לופס הופעת בכורה ושימש כמוביל אסטנה לדירוג הכללי, בקטע ה-17 הוא עקב אחר התקפה של ספ קוס בעלייה האחרונה של הקטע, ה"קול דה לוז", לופס פירק את קוס בהמשך העלייה והמשיך לרכיבת סולו עד לניצחון בקטע, מקדים ב-15 שניות את פרימוש רוגליץ' וב-30 שניות את טאדיי פוגאצ'אר, בעקבות הניצחון הוא עלה למקום השלישי הכללי, 1:26 דקות מרוגליץ'. בקטע ה-20 והלפני אחרון במרוץ, שהיה נגד השעון, סיפק לופס ביצוע רע, כשסיים את הקטע במקום ה-45, 6:17 דקות מפוגאצ'אר שניצח את הקטע, בעקבות התוצאה התדרדר לופס עד למקום השישי הכללי, בו גם סיים את הטור, 6:47 דקות מפוגאצ'אר המנצח. לאחר הטור אמור היה לופס להתחרות בג'ירו ד'איטליה, אך הוא התרסק במהלך קטע נגד השעון הפותח של המרוץ, סמוך לנקודת מדידת הזמן הראשונה, ונאלץ לפרוש מהמרוץ ולסיים את עונתו.
מוביסטאר (2021).
ב-25 בנובמבר פורסם שלופס חתם במוביסטאר לעונת 2021. בכך יעזוב לופס את אסטנה לאחר 6 עונות במדיה, לפי הדיווחים והשמועות השונות, הסיבה לעזיבת לופס הייתה שכרו הגבוה, שקבוצתו הייתה מתקשה לשלם עוד עונה בשל בעיות כלכליות שנוצרו בקבוצה הקזחית וגרמו לה לצרף ספונסר חדש, חברת פרמייר טק הקנדית.
המפלגה הלאומית הערבית הפלסטינית
המפלגה הלאומית הערבית הפלסטינית (בערבית: אל-חזבּ אל-וטני אל-ערבּי אל-פלסטיני) הייתה מפלגת אופוזיציה ערבית שהוקמה בארץ ישראל בשנת 1923, בתקופת המנדט הבריטי.
הקמת המפלגה.
המפלגה הוקמה בנובמבר 1923, כאופוזיציה לוועד הפועל הערבי ולאגודות הלאומיות הקשורות בו. היא הייתה מפלגת האופוזיציה הראשונה, אולם לא הארגון האופוזיציוני הראשון. קדמה לה האגודה המוסלמית הלאומית. אגודה זו תמכה בהשתתפות בבחירות למועצה המחוקקת שהציעה ממשלת המנדט, אולם היו לצדה גורמים נוספים שנטו להשתתף בבחירות. רצונם של מרבית ראשי החוגים המתונים לכהן במועצה המייעצת (במקום המחוקקת) הביא להתלכדותם לגוש אחד והם פרסמו את כוונתם להקים "מפלגה ליברלית מתונה", שתקיף את כל המתנגדים למדיניות אי-שיתוף הפעולה עם הממשלה. במהלך ההכנות, החלו מארגני המפלגה לכנות אותה "המפלגה הלאומית הערבית הפלסטינית".
ב-10 בנובמבר 1923 נערכה בירושלים ועידת היסוד של המפלגה החדשה. נטלו בה חלק: עארף א-דג'אני, שיח' סולימאן אל-תאג'י אל-פארוקי (מרמלה), בולוס שחאדה (עורך העיתון "מראת א-שרק"), עומר צאלח אל-ברע'ותי וכמה מבני משפחת נשאשיבי. הוועידה בחרה בפארוקי לנשיא המפלגה ואשרה את מצעה. המצע דרש הקמת ממשלה לאומית ופרלמנט שנבחר על ידי העם, וכלקח מכישלון "האגודה המוסלמית הלאומית", הוא כלל גם התנגדות לציונות, להצהרת בלפור, לחוקת הארץ ולגופי הממשל העצמי שנקבעו בה, אם כי לא שלל את עצם קיומו של שלטון החסות הבריטי, וזאת בניגוד להחלטות הוועידה החמישית של הקונגרס הערבי-פלסטיני ב-1922, ששלל לחלוטין את השלטון הבריטי. מייסדי המפלגה ביקשו לשוות לה אופי לאומי ללא דופי ודאגו לכך שלא תיחשב כיורשת של "האגודה המוסלמית הלאומית", בין היתר באמצעות בחירתו של פארוקי לנשיא, משום שבתקופת קיומה של האגודה, גינה אותה בחריפות. מארגני המפלגה הגיעו למסקנה כי עליהם להיראות כקיצוניים יותר מיריביהם בלאומיותם והדבר גרם לכך שמספר אישים בולטים באופוזיציה נמנעו מלקחת בה חלק ועארף א-דג'אני אף פרש מוועידת היסוד שלה. בכך נכשלה המפלגה בניסיונה לכלול בתוכה את כל חוגי המתנגדים לוועד הפועל הערבי. עם הקמת המפלגה, הפך העיתון "מראת א-שרק" לביטאון המוצהר שלה.
לדברי יהושע פורת, הן לגורמים הציוניים והן לציבור הערבי היה ברור כי המצע הקיצוני הזה הוא בגדר העמדת פנים וכי חברי המפלגה תומכים בשיתוף פעולה עם הממשלה והם מתונים יותר ביחס לציונות. הציבור הערבי יכול היה להבין זאת מתוך העובדה שלפח'רי נשאשיבי היה חלק בולט בארגון המפלגה, ואילו הגורמים הציוניים הבינו זאת מכך שבמהלך הארגון, ביקש נשאשיבי מחיים מרגליות קלווריסקי תמיכה כספית להקמת מועדוני המפלגה ושמספר פעילים היו קשורים כבר עם ההנהלה הציונית. אולם הגורמים הציוניים לא העניקו למייסדי המפלגה תמיכה כספית.
אופוזיציה לוועד הפועל הערבי.
מתחילת הופעתה של "המפלגה הלאומית", נלחם בה הוועד הפועל הערבי. הוא שלח משלחות לכל רחבי הארץ שהסבירו את אופייה "הבוגדני" והחתימו עצומות שהצהירו על התנערות ממנה. בסיוע המועצה המוסלמית העליונה, גם במות המסגדים שימשו כמקום הסברה לכך. אף על פי כן, הצליחה המפלגה להתקדם מבחינה ארגונית. היא פתחה מועדון בסניף המרכזי שלה בירושלים והקימה אגודות צעירים בשם "ארגון הנוער המוסלמי" בירושלים, בנצרת ובחיפה. המפלגה הקימה את סניפיה העיקריים: סניפיה במחוז הגליל ובעכו הוקמו לאחר שאסעד שוקיירי העניק את תמיכתו למפלגה. באזור חברון התבססה המפלגה על משפחות שייח'ים כפריים שהתנגדו לשליטת האליטה העירונית ועל משפחת אל-ח'טיב אל-תמימי. הסניף בטולכרם התבסס על משפחות חנון ואל-ג'יוסי. כמו כן, הוקם גם סניף קטן בעזה. אלא שהמפלגה לא הצליחה לכלול את כל מתנגדי הוועד הפועל הערבי.
בשל מצעה האנטי-ציוני של המפלגה, חידשו הגורמים הציוניים בתחילת 1924 את מאמציהם להקים ארגון ערבי המתנגד לוועד הפועל הערבי וגם תומך או לפחות נמנע מלתקוף את הציונות. על רקע זה, החלו להופיע בתחילת אותה שנה באזורי נצרת, שכם–ג'נין וחברון מספר ארגונים שקראו לעצמם "מפלגת החקלאים" (חזב אל-זראע). בינואר 1924 יצאה משלחת מטעם "המפלגה הלאומית" ו"מפלגת החקלאים" לעמאן, להיפגש עם המלך חוסיין בן עלי, והותקפה שם על ידי בריונים, שכירי הוועד הפועל הערבי. הוועד הפועל סירב להגיע להסכם עם מתנגדיו, ובמהלך אותה שנה החריפו היחסים בין שני המחנות. הוועד הפועל סירב להכיר ב"מפלגה הלאומית" כשותף שווה מעמד, בטענה שהוא אינו מפלגה, אלא מייצג את רובה המכריע של האומה. בסוף אותה שנה, בעקבות התנגדות "מפלגת החקלאים" לכל הסדר של האופוזיציה עם הוועד הפועל, סירבו גם אנשי "המפלגה הלאומית" להסדר עמו, ככל הנראה מכיוון שהסדר עם מפלגתם בלבד היה מחליש את מעמדם.
ב-1926 הושג הסכם בין האופוזיציה והוועד הפועל הערבי, אולם פארוקי, נשיא "המפלגה הלאומית", לא השתתף במשא ומתן והתנגד לו גם לאחר שהושג. הסכם זה לא התממש, בסופו של דבר, בשל פילוג בשורות האופוזיציה.
בית הקברות הצבאי דוזינגהם
בית הקברות הצבאי דוזינגהם (באנגלית: Dozinghem Military Cemetery) הוא בית קברות של צבאות האימפריה הבריטית ממלחמת העולם הראשונה, השוכן בפלנדריה שבבלגיה.
רקע.
בית הקברות ממוקם מצפון לעיר פופרינגה (Poperinge), באתר שנמצא בשעתו מאחורי קווי החזית הבריטיים-גרמניים בפלנדריה. באזור הוקמו שלוש תחנות איסוף נפגעים לקראת קרב פשנדל שהחל ביולי 1917. החיילים כינו אותן בהומור שחור Bandag'hem, Mending'hem, Dozing'hem ("חובשים אותם", "מתקנים אותם", "מטשטשים אותם"). ליד כל אחת מהשלוש הוקם בית קברות שקלט את מי שמתו מפצעיהם בתחנות אלו. שלושתם שומרו וקיבלו את שמותיהם לפי הכינויים שניתנו לתחנות האיסוף.
בית הקברות שימש לקבורת חללים מיולי 1917 ועד ראשית 1918. הוא שימש שוב לתקופה קצרה במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה באביב 1940.
בית הקברות.
מתחם בית הקברות הוא בתבנית מלבן ששטחו כ-13 דונם ובו 17 חלקות. הוא מוקף גדר שיחים. מצבת הזיכרון הוצבה בקצהו המזרחי וצלב ההקרבה הוצב בקרבת קצהו המערבי.
כיום קבורים באתר 3,312 חללים, מהם 73 ממלחמת העולם השנייה. הם היו 3,128 בריטים, 81 קנדים, 15 דרום אפריקאים, 14 ניו זילנדים, ששה אוסטרלים, שלושה אלמונים וכן 65 גרמנים. במקום נקברו גם שלושה עובדים מכוח העבודה הסיני שפעל באירופה.
מתכנן בית הקברות היה האדריכל הבריטי רג'ינלד בלומפילד (Reginald Blomfield). הוא הוקם במתכונתו הקבועה על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה ומתוחזק על ידה.
שי למורא
צבי שרפשטין
מרק אנטואן שרפנטיה
שרל הראשון מאנז'ו
ז'ן-בטיסט סימאון שרדן
המרכז למשאבים ביסקסואלים
המרכז למשאבים ביסקסואלים (באנגלית: Bisexual Resource Center; בראשי תיבות: BRC) הוא ארגון ללא כוונת רווח חינוכי שנוסד ב-1985. מטה הארגון נמצא בבוסטון שבארצות הברית. עד ל-1993, הארגון נקרא "רשת החוף המזרחית הביסקסואלית". הארגון נרשם כעמותה ב-1989.
הארגון מפרסם מדריך משאבים ביסקסואליים דו-שנתי, שבו ישנו רשימה מקיפה של ארגונים דו-מכלוליים ודו-כלולים, ספרים וסרטים, אתרי אינטרנט ומאמרים אקדמיים. המהדורה הראשונה של המדריך יצא לאור באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20.
מרכז המשאבים הביסקסואלי
Bisexual Resource Center
הרברט בקה
הרברט פרידריך וילהלם בקה (1 במאי 1896 - 6 באפריל 1947) היה פוליטיקאי גרמני ובכיר בגרמניה הנאצית. תמך באידאולוגיה הגזעית, היה מקורב במשך שנים רבות לריינהרד היידריך וכן לריכרד ולטר דרה. תכנן והגה את "תוכנית הרעב" בעקבותיה מתו ברעב מיליוני סלאבים ויהודים לאחר פתיחת מבצע ברברוסה, פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות בשנת 1941.