בשנת 2022 הופיעה ליזו בתוכנית מציאות "Lizzo’s Watch Out for the Big Grrrls", תחרות לבחירת ארבע זמרות ליווי להופעה בפסיטבל Bonnaroo.
חיים אישיים.
כשנשאלה לגבי הזהות המגדרית והמיניות שלה, ליזו השיבה שהיא מעדיפה לא להשתמש בתוויות: "זו הסיבה שדגל הגאווה הוא בכל צבעי הקשת! יש ספקטרום, וכשמנסים לשמור על דברים בשחור ולבן זה לא עובד עבורי".
ביוני 2019, לציון 50 שנה למהומות סטונוול שנחשבים לאירוע מכונן וקו פרשת המים במאבק למען זכויות הלהט"ב באמריקה, המגזין המקוון "Queerty" בחר בליזו לאחת מ-50 האקטיביסטים שמקדמים ערכים של שוויון זכויות, קבלת האחר וכבוד לקהילה הקווירית.
ביוני 2020 הכריזה שהיא טבעונית.
רינגלאי
רינגלאי (בגרמנית: Ringelai) הוא כפר באזור היער הבווארי, בבוואריה תחתית, דרום מזרח גרמניה.
היסטוריה.
הכפר מוזכר לראשונה בשנת 1312 כחלק מרכושו של מנזר נידרנבורג שבפסאו. עד 1951 נקרא בשם קובאך (Kühbach) ואז הוחלף לשמו הנוכחי. מקורו או תרגומו של השם אינו ברור, אך ייתכן ששובש מ-Ringolo, שמו של ישוב מקומי היסטורי בגרמנית עילית עתיקה.
מקורות מוקדמים שונים חוזרים ומציינים את האדמה הפורייה בסביבת היישוב ואת השגשוג המאפיין אותו לעומת יישובים אחרים באזור היער הבווארי שבין הנסיכויות של פסאו ובוואריה. אבני סימון הגבול בין הנסיכויות משנת 1691 השתמרו וניתנות להבחנה. הכפר שימש כמקום עלייה לרגל לכבודו של ישו התינוק, ובשנת 1752 הוקמה בו כנסייה אשר חודשה בין השנים 1919–1921. בראש מגדל הכנסייה מוצב פעמון המתוארך לשנת 1479. בשנת 1803 בוצעה חלוקה של השטחים שהיו בשליטת נסיכות פסאו, בתוכם אזור הכפר לטובת פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה, ובשנת 1805 הועברו לשליטתה הסופית של בוואריה.
כיום מונה אוכלוסיית הכפר כ-2000 תושבים, שרובם מועסקים בתחומי החקלאות והתיירות, ומיעוטם בתעשייה. בכפר גן ילדים ובית ספר יסודי.
מיקום.
הכפר ממוקם בעמק רחב ועמוק יחסית של היער הבווארי, בגובה 410 מטרים מעל פני הים, כשמונה קילומטרים מעיר המחוז פרייונג (Freyung) וכ-33 מהעיר הגדולה באזור פסאו. הכפר ידוע בשל תנאי מזג האוויר הטובים השוררים בו, המאפשרים פיתוח שירותי תיירות ונופש באזור היער הבווארי וסביבתו.
סמל הכפר מנציח את המאפיינים הגאוגרפים שלו, וכולל ציון של שלוש הפסגות המקיפות את העמק, אבן המסמלת את מיקומו על הגבול ההיסטורי שבין הנסיכויות, והאדמה הפורייה הסובבת אותו.
ליל טקה
טיילר-ג'סטין אנתוני שארפ (נולד ב-26 באוגוסט 2002) הידוע בשם הבמה ליל טקה (Lil Tecca), הוא ראפר, זמר וכותב שירים יהודי-אמריקאי. הוא זכה להכרה כשהוציא את הסינגל "Ransom" שצבר למעלה מ-200 מיליון השמעות בספוטיפיי והגיע למקום הרביעי בבילבורד הוט 100.
ליל טקה הוציא בעבר שירים שזכו לתשומת לב כמו "Love Me", "Molly Girl", "Did It Again " ו-"Bossanova" שנכנסו כולם במיקסטייפ הבכורה שלו "We Love You Tecca""" שיצא לאור ב־30 באוגוסט 2019.
שארפ נולד ב-26 באוגוסט 2002 באזור קווינס בניו יורק. הוא גדל בשכונת ספרינגפילד גרדנס בקווינס, אך לאחר מכן עבר לאזור לורנס שבלונג איילנד, שם הוא מתגורר יחד עם הוריו. הוא ממוצא ג'מייקני, והוריו שניהם מהגרים ג'מייקנים.
מגיל צעיר שארפ שאף להיות ב-NBA, אך בסביבות גיל 12, הוא הפנה את תשומת ליבו לעבור לקריירה במוזיקה.
המלאך (סרט)
המלאך הוא סרט מותחן ריגול ישראלי-אמריקני בבימויו של אריאל ורומן ובכיכובם של מרואן קנזארי וטובי קבל. זהו עיבוד לספר הלא-בדיוני שכותרתו המלאך: המרגל המצרי שהציל את ישראל ונכתב על ידי אורי בר-יוסף ותורגם על ידי דייוויד חזוני. זה מספר את סיפורו האמיתי של אשרף מרואן, פקיד מצרי בכיר שהפך למרגל עבור ישראל וסייע להשיג שלום בין המדינות.
עלילה.
הסרט מספר את סיפורו של אשרף מרואן, מי שהיה חתנו של נשיא מצרים נאצר ולאחר מותו שימש יועץ ליורשו, הנשיא סאדאת. החל משנות ה-70 העביר מרואן לישראל מידע מודיעיני רב, בתוכן ההזהרה על פרוץ מלחמת יום הכיפורים 24 שעות לפני פרוץ המלחמה.
מרואן מוצג בסרט באופן מרומז כסוכן כפול הנמצא בקונפליקט בין כמיהתו לשלום לבין נאמנותו הלאומית למצרים. כביטוי לקונפליקט הסרט מסתיים בטקסט המצהיר: "אשרף נפטר באופן מסתורי בשנת 2007 בדירתו בלונדון. הוא מוכר כגיבור לאומי הן בישראל והן במצרים".
הפקה.
צילום הסרט החל ביולי 2017 בלונדון, אנגליה ומאוחר יותר גם בבולגריה ובמרוקו.
ההוליווד ריבורט דיווח ב־5 במאי 2017 כי מרואן קנזארי יככב בסרט "המלאך" בבימויו של אריאל ורומן על פי התסריט מאת דייוויד ארטה, כאשר נטפליקס יפיצו את הסרט ב־14 בספטמבר 2018, על אף שהתאריך הבכורה המקורי היה ה-15 ביוני 2018
בוריס חלבניקוב
בוריס איגורביץ' חלבניקוב (ברוסית: Борис Игоревич Хлебников; נולד ב-28 באוגוסט 1972) הוא במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק קולנוע רוסי.
מצודת ולדיווסטוק
מצודת ולדיווסטוק היא מערכת ביצורים שנבנתה בשנים 1889 עד 1918 בוולדיווסטוק ובפרבריה, במזרח רוסיה.
במהלך הבנייה יושמו לקחי מלחמת רוסיה-יפן, כך שהמצודה הייתה המבוצרת ביותר מכל המצודות שנבנו בתקופה זו. בניית המצודה הופסקה לאחר השלמת שני שלישים ממנה, בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה ומהפכת אוקטובר. כיום המצודה היא מוזיאון לאומי.
מאפיינים.
המבצר - שהוקם על ידי מהנדסים צבאיים רוסים וחיילים - היה אחד המבצרים הימיים החזקים בעולם. בזמן מלחמת העולם הראשונה היה זה אחד המעוזים הבודדים במזרח הרחוק הרוסי. באותה עת היו למבצר כחמישים סוללות חוף שיכלו לעמוד בפני ספינות האויב החזקות ביותר, שישה עשר ביצורי משנה, ועשרות מיצדיות, מספר מעוזים וסוללות ארטילריה יבשתית. לכל מתקני התשתית סופק חשמל והם חוברו בכבישים וכבלי תקשורת תת-קרקעיים. הדבר הקל על פריסה מהירה של שדות מוקשים, יחד עם הצי. כהגנה מפני ירי ארטילרי, הוקמו במספר נקודות צריפים מוסווים, עם יותר משלושה קילומטרים של תאים ושישה קילומטרים של מנהרות.
חימוש.
בחזית היבשתית הוצבו - 1290 תותחים ו-268 מקלעים; כולל 572 אמצעי לחימה, 718 כלי נשק, 268 תותחים, 64 מרגמות ו-36 מכונות לירי טילים.
בחזית החוף היו - 316 תותחים ו-56 מקלעים; כולל 212 כלי נשק, 104 נשקי תגרה, 56 תותחים ו-36 מכונות לירי טילים.
המתקנים, שלא כמו אלה שנמצאים בפורט ארתור, כללו מבנים תת-קרקעיים מוסווים רבים, עובי הבטון סיפק הגנה מפני אש תותחי 280 מ"מ.
חיל המצב.
חיל המצב של המצודה הורכב מ-48 גדודי חי"ר, 15 גדודי ביצור ארטילריים, שמונה סוללות שדה וארטילריה הררית המאוישות על ידי שני גדודים, גדוד כורים, גדוד טלגרף, גדוד אספקה, שתי פלוגות אווירונאוטיקה ושלוש טייסות קוזאקים.
היחידות שהוצבו במצודה כללו את:
מושלי המצודה:
עיצוב ובנייה.
לפי סוג והיקף הביצור ניתן לחלק את הבנייה לשלושה שלבים:
תכנון המצודה לאחר 1905 לקח בחשבון את החסרונות שגרמו לנפילתו של פורט ארתור בשנת 1904, כמו גם להישגי מדע הביצור באותה תקופה. הבנייה הייתה באזור הררי קשה לגישה, עם שימוש נרחב בחבלים. השימוש בטכנולוגיית בנייה מתקדמת, כמו מדחסים, מערבלי בטון, כוח ומיכון אחר שהביא לשיעור בנייה גבוה.
1905–1910.
ב-5 בספטמבר 1905 נחתם הסכם השלום בפורטסמות' שסיים את מלחמת רוסיה-יפן. על פי ההסכם, רוסיה נתנה זכויות חכירה ביפן על חצי האי ליאודונג, כולל פורט ארתור. רוסיה איבדה את הסניף הדרומי של תחנת הרכבת המזרחית הסינית בקואנצ'נזי, החלק הדרומי של האי סחלין ואפשרה לזכויות הדיג היפניות במים הטריטוריאליים הרוסים בתנאים לא טובים. רוסיה שמרה על הזכות להחזיק רק שני סיירים והמשחתות הנותרות באוקיינוס השקט.
ולדיווסטוק, נקודת הסיום של הרכבת הטרנס-סיבירית, הייתה הבסיס הימי הרוסי היחיד באוקיינוס השקט, והנמל המסחרי היחיד המאובזר היטב במזרח הרחוק. לפיכך הערך של מצודת ולדיווסטוק עלה בצורה חדה וכעת ללא עזרה היה צריך לנטר את כל פעולותיו של האויב בחלק הצפוני של מפרץ פיוטר הגדול וכדי להימנע מהאפשרות של כיבוש נמל ולדיווסטוק כדי להשתמש בבסיס לצורך פעולות צבאיות וכנקודת אספקה.
עם זאת, מצב המבנים ההגנתיים של המצודה לא היה משביע רצון. בנוסף, סיומה של המלחמה הרוסית-יפנית עלה בקנה אחד עם הגידול בפעולות המהפכניות בוולדיווסטוק באוקטובר 1905 ובינואר 1906. בתחילת 1906 היו למבצר כשלושים סוללות חוף. רבים מהם, שכיסו את קטעי החוף החשובים ביותר, היו זמניים, רוביהם מורכבים על בסיסי עץ, והם השתמשו במערכות כיוון מיושנות.
האופי הזמני הזה של חלק מהגנות החוף העלה את שאלת גורל המצודה. הוקמו ועדות שונות כדי לענות על שאלות חיזוקה האפשרי. ב-16 באפריל 1907 הוכרזה המצודה כמצודה מדרג א' ועל צוותה פיקד ניקולאי השני כדי להביאה למצב המוכנות המתאים.
1910–1913.
שנת 1910 הביאה טיוטה סופית לתוכניות הבנייה. הפרויקט כלל בניית מבצרים מספרים 1–7 ומעוזים A, B, C, D, E, F, G ו-3 בצד הדרומי של עמק אוסורי – סדנקה, עד למפרץ אמור; מבצרים מספר 9–12 בחופו הדרומי והמזרחי של האי הרוסי; מנהרות תת-קרקעיות מוסוות ליד הנהר הראשון, שדה תעופה ליד הנהר השני; מתקנים נלווים רבים אחרים ומעל 200 קילומטרים של כבישים.