ב-1987 קיבלו בני משפחת אלפרט את הוויזות ויצאו לארצות הברית, לשם הגיעו ב-1988 והתיישבו בסמוך לבוסטון. במשך שארית חייו המקצועיים הוא היה מדען בכיר במכון הארוורד סמיתסוניאן לאסטרופיזיקה. הוא מעולם לא פרש רשמית, אבל הפרסום האחרון שלו בחסות המרכז לאסטרופיזיקה נעשה בשנת 2001.
עבודתו המדעית.
תחום העניין המרכזי של אלפרט היה:
בין השנים 1936-2001 פרסם 8 ספרים ברוסית ו-11 באנגלית (9 מונוגרפיות מקוריות, 3 מהדורות שנייה), האחרון הוא האוטוביוגרפיה שלו. כמו כן פרסם כ-200 מאמרים מדעיים ברוסית ובאנגלית וכתריסר מאמרים מדעיים פופולריים ברוסית. 43 מהם רשומים ב-Web of Science .
זכאת אל-פיטר
זכאת אל פיטר (בערבית: زكاة الفطر) היא מס אשר מפרישים המוסלמים בחודש הרמדאן לטובת הנזקקים והעניים.
סיווג הלכתי.
מבחינה הלכתית, זכאת אל-פיטר היא חובה על כל מוסלמי ומוסלמית אשר יש בידיהם את האפשרות הכלכלית.
זכאת אל-פיטר היא חובה אך ורק בפרק זמן מסוים. אם פלוני פספס את ההזדמנות לתת את זה בלי סיבה מוצדקת, הוא נחשב כמי שביצע חטא. למרות שניתן לעשות זה בכל חודש הרמדאן, זה הופך לחובה בשקיעת השמש של היום האחרון של הצום ועד לתפילת החג.
תכלית וחשיבות.
התכלית העיקרית של זכאת אל-פיטר היא לספק לעניים מספיק אוכל על מנת שיוכלו לחגוג את עיד אל-פיטר שבסוף חודש הרמדאן, ביחד עם שאר המוסלמים.
כל מוסלמי נדרש לתת זכאת אל-פיטר במהלך או בסופו של חודש הרמדאן, כאות תודה לאל על כך שהוא אפשר לו לצום.
זכאת אל-פיטר מתפקדת הן כמס על הצם, והן על מנת לטהר אותו מחטאיו, וכמו כן לעזור לעניים ולנזקקים.
חשיבותה של הזכאה בכלל ושל זכאת אל-פיטר בפרט, היא מחזור ההון בתוך החברה האסלאמית. יחד עם זאת, בזכאת אל-פיטר על כל אדם לחשב כמה עליו לשלם עבור עצמו ואלו אשר בחסותו (אשתו, ילדיו וכו'), ואז לחלק זאת בקהילה. כך למעשה זכאת אל-פיטר משחקת תפקיד חשוב בחיזוק הקשרים בקהילה, מפני שהעשיר מחויב לבוא במגע ישיר עם העני, והעני צריך לבוא במגע ישיר עם זה שיותר עני ממנו. המגעים בין השכבות השונות בחברה עוזרים לפתח קשרים של אחווה, אהבה וחמלה בתוך הקהילה.
קרי&quot;ף
מזוקבשד
הדרשה האחרונה
הדרשה האחרונה (בערבית: خطبة الوداع) היא נאום אשר המוסלמים מאמינים שהיה הנאום האחרון של נביא האסלאם, מוחמד.
מהלך הדרשה.
בשנה התשיעית להיג'רה, החל מוחמד בעליה לרגל למֵכַּה. ביום העלייה לרגל, הוא קיבל לכאורה את ההתגלות שהכילה את הפסוק המפורסם מהקוראן, האומר כך: "היום סיימתי לכונן לכם את דתכם והשלמתי את חסדי עליכם, ושבע רצון אני כי האסלאם היה לכם לדת", פסוק זה אומר למעשה שהמסר שמוחמד הביא, ואשר אותו הסביר במילים ובמעשים כל השנים הללו, הושלם. המסר מתומצת בשם 'אל-אסלאם', שמשמעו התמסרות. מוחמד דקלם פסוק זה בעמק מוזדליפה, בו נאספו עולי הרגל.
בשובו, עצר מוחמד במינא. היה זה היום האחד עשר לחודש ד'ו אל-חיג'ה. מוחמד עמד מול אספה גדולה של מוסלמים ונשא נאום, הידוע בהיסטוריה כדרשה האחרונה, או כנאום הפרידה של מוחמד. במהלך נאום זה אמר:
בזמן שאמר את הדברים הללו, הרים מוחמד את ידיו וחיבר את אצבעות ידו האחת עם אצבעות ידו האחרת ואמר:
מוחמד הוסיף ואמר:
לסיכום, אמר מוחמד:
הדרשה הזאת נחשבת על ידי המוסלמים לתמצית האסלאם ומהותו.
גיולה (עיירה)
גיולה (בהונגרית: ; בגרמנית: Jula, יולה; ברומנית: Jula, ז'ולה, או Giula, ג'ולה; בטורקית: Göle, גלה) היא עיירה במחוז בקש, הונגריה. העיירה ידועה בטירה מימי הביניים שבה, בה מותקן ספא. פרנץ ארקל, מלחין ההמנון הלאומי ההונגרי, ואלברכט דירר האב, אביו של הצייר הגרמני אלברכט דירר, נולדו בגיולה.
גאוגרפיה.
גיולה שוכנת במישור ההונגרי הגדול על נהר פהר-קרש, 235 ק"מ דרומית מזרחית לבודפשט, 5 ק"מ מהגבול עם רומניה. קו רכבת וכביש 44 עוברים בעיירה. כביש 44 מקשר את גיולה עם עיר המחוז בקשצ'בה.
גיולה נקראת על שמו של השליט ההונגרי מימי הביניים גיולה השלישי. גיולה היה גם תואר שרווח בקרב השבטים ההונגריים, והוא עדיין שם פופולרי לבנים בהונגריה.
היסטוריה.
ההתייחסות המתועדת הראשונה לגיולה היא במסמך משנת 1313 המזכיר מנזר בשם "Julamonustra" (בלטינית). ב-1332 נקרא היישוב סביב המנזר "גיולה". בניית הטירה בגיולה החלה במאה ה-14 אך הסתיימה רק באמצע המאה ה-16. הטירה הייתה רכושם של בני משפחת מארוטי ולאחר מכן ג'ון קורבינוס, בנו הבלתי חוקי של מתיאש הראשון, מלך הונגריה. הטורקים כבשו את גיולה בשנת 1566 והעיירה נותרה חלק מהאימפריה העות'מאנית עד ששוחררה על ידי הכוחות הנוצריים בשנת 1694. בשל המלחמות נמלטה רוב האוכלוסייה ההונגרית מגיולה, ומחוז בקש הפך כמעט בלתי מיושב. בעל הקרקע יאנוש הארוקרן הזמין מתיישבים גרמנים, הונגרים ורומנים, שהקימו מחדש את העיירה בתחילת המאה ה-18. במאה ה-20 הפכה גיולה ליעד תיירותי פופולרי. הספא הוקם בשנת 1942 והורחב בשנת 1959, והטירה שוקמה בשנת 1962.
דמוגרפיה.
על פי מפקד האוכלוסין של 2011, גרו בגיולה 31,067 איש, מתוכם 25,895 (83.4%) הונגרים, 974 (3.1%) רומנים, 971 (3.1%) גרמנים ו-102 (0.3%) צוענים לפי מוצא אתני. בהונגריה אפשר להצהיר על יותר ממוצא אחד, ולכן חלק מהנשאלים הכריזו על עצמם הן כעל הונגרים והן כבני מיעוט. גיולה היא מרכז הקהילה הרומנית הקטנה בהונגריה.
ב-2011 היו בגיולה 5,726 (18.4%) קתולים, 5,560 (17.9%) הונגרים רפורמיים (קלוויניסטים), 606 (2.0%) אורתודוקסים ו-507 (1.6%) לותרנים. 8,304 (26.7%) היו חסרי דת ו-453 (1.5%) אתאיסטים, ואילו 9,012 איש (29.0%) לא הצהירו על דתם.
הקהילה היהודית.
ערב מלחמת העולם השנייה היו בגיולה כ-500 יהודים, רובם סוחרים, בעלי מלאכה ומעבדי מוצרי חקלאות. הם היו נאולוגים והחזיקו מספר מוסדות קהילה.
במאי 1944, במהלך שואת יהודי הונגריה, רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בשני אתרים בעיירה. הגברים היהודים מהעיירה נשלחו לעבודות כפייה ומאוחר יותר הועברו לגרמניה. ביוני 1944 הועברו הכלואים מהגטו לבקשצ'בה ולאחר כשבועיים שולחו רובם למחנה שטרסהוף שבאוסטריה, והיתר לאושוויץ.
פוליטיקה.
ראש העיר הנוכחי של גיולה הוא ד"ר ארנה אישטוון גרגני (Ernő István Görgényi) מטעם מפלגת Fidesz-KDNP - איחוד מפלגת האזרחים ההונגרית ומפלגת העם הנוצרית הדמוקרטית בהונגריה . האספה העירונית המקומית מונה 14 חברים.
דבש (עיר)
דָבָּש (בהונגרית: Dabas) היא עיר במחוז פשט שבהונגריה. העיר נוצרה ב-1950 מאיחוד הכפרים הצמודים אלשודבש (Alsódabas) ופלשדבש (Felsődabas) וב-1966 סופחו אליה גם גיונט (Gyónt) ושאריט (Sárit).
יהודי אלשודבש.
יהודים הגיעו למקום בסוף המאה ה-18 וחיו בקהילה דלה וענייה ללא רב וללא מוסדות מסודרים. בשנת 1944 גורשו יהודי העיר למונור ומשם גורשו לאושוויץ.
גיולה (פירושונים)
יחסי סוריה-סרביה
יחסי ג'מייקה-יפן
יחסי רואנדה-רוסיה
Hellhammer
הלהאמר (Hell - גיהנום, Hammer - פטיש) הייתה להקת מטאל שווייצרית, אשר פעלה בין השנים 1981 ל-1984. הלהקה נחשבת כאחת מהמשפיעות על סגנון הבלאק מטאל ובין מייסדות הדת' מטאל. כמו כן, ניגנה הלהאמר גם בסגנונות כמו ת'רש וספיד מטאל.
הלהאמר
מרצדס-בנץ W180
מרצדס-בנץ W180 (בגרמנית: Mercedes-Benz W180) היא מכונית סלון בעלת 4 דלתות, מסדרת "Ponton-Mercedes", אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב הגרמנית מרצדס-בנץ בין השנים 1954–1959, בגרמניה ובאוסטרליה.
יוצרו 86,645 יחידות.
יחסי טורקיה–עיראק
יחסי טורקיה–עיראק (בטורקית: Irak-Türkiye ilişkileri, בערבית: العلاقات التركية العراقية) הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הטורקית ובין רפובליקת עיראק. שתי המדינות חולקות מורשת היסטורית ותרבותית קרובה. הקבינט העיראקי הודיע באוקטובר 2012 כי כוחות טורקיים העוברים לעיראק "מהווים הפרה של ריבונותה וביטחונה של עיראק", שכן כוחות טורקיים השתמשו בבסיסים צבאיים בעיראק נגד מפלגת הפועלים בכורדיסטן (PKK).
היסטוריה.
העיראקים, יחד עם הסורים, הלבנונים והמצרים, היו תחת שלטונה של האימפריה העות'מאנית מתחילת המאה ה-16 ועד לאחר מלחמת העולם הראשונה. שתי המדינות הללו הפכו למדינות ריבוניות לאחר מלחמת העולם הראשונה; עיראק הפכה לישות פוליטית כמנדט בריטי, ורפובליקת טורקיה הפכה למדינה ריבונית מלבד האימפריה העות'מאנית. אף על פי שטורקיה הפכה למדינה רשמית בזירה הבינלאומית על ידי הסכם לוזאן משנת 1923, האספה הלאומית הגדולה באנקרה, מייסדת טורקיה המודרנית, ניהלה למעשה את הממשלה מאז 1920.
מלחמת העולם הראשונה והקמת שתי המדינות.
לפני מלחמת העולם הראשונה עיראק הנוכחית הייתה חלק האימפריה העות'מאנית. עיראק תחת השלטון העות'מאני לא הייתה מאוחדת פוליטית. בשטחי עיראק הנוכחית היו שלושה מחוזות מינהליים (vilayet), שאורגנו על ידי חוק המקרקעין משנת 1858 וחוק וילייט משנת 1864 של האימפריה העות'מאנית: מחוזות בצרה, בגדאד ומוסול. אחדות פוליטית של שלושת המחוזות הללו יצאה לפועל כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה והפלישה של בריטניה לאזור זה.