ספר יסוד מקיף, המונה מספר כרכים, שעוסק בכל הרבדים של קבלת החלטות במוסדות השלטון – ברשויות השונות (משרדי ממשלה, שלטון מקומי ותאגידים הפועלים על-פי חוק) ובתחומים השונים שבהם הרשויות פועלות (איכות סביבה, תכנון ובנייה, חינוך בריאות ועוד). הספר בוחן את מכלול ההיבטים של תפקוד מערכות השלטון בישראל – בהתייחס למטרות כדוגמת יעילות, שקיפות ומניעת שחיתות, וכן להתמודדות עם האתגרים החדשים של ניהול המדינה: מדיניות ההפרטה, מנגנוני רגולציה חדשים והשפעות הגלובליזציה על קבלת ההחלטות במדינה פנימה. הספר כולל דיון הן בשאלות שעניינן הסמכות המינהלית, הן בהליך המינהלי (למשל, זכות טיעון, איסור על ניגוד עניינים, חובות פרסום והנמקה) והן בהיבטים של שיקול הדעת המינהלי (האיסור על שיקולים זרים, האיסור על הפליה והחובות לפעול בסבירות ובמידתיות). שני הכרכים הראשונים של הספר יצאו לאור בשנת 2010. הכרך השלישי של הספר יצא לאור בשנת 2013 כספר עצמאי בשם "משפט מנהלי כלכלי". הכרך הרביעי של הספר יצא לאור בשנת 2016 כספר עצמאי בשם "משפט מנהלי דיוני".
Outlawed Pigs (חזירים אסורים).
ספר זה מתאר את ההיסטוריה של האיסורים המשפטיים על גידול חזירים ומכירת בשרם בשבעים השנים האחרונות, מאז תקופת המנדט. הספר משתמש בדוגמה של המאבקים בנושא זה כמיקרוקוסמוס של בדיקת השינויים החברתיים והתרבותיים בציבור הישראלי לגבי מקומה של המסורת, המידה שבה היא צריכה לבוא לידי ביטוי במשפט והגורמים שמעצבים את המציאות הישראלית. דיון מוקדם וקצר יותר בנושא זה נמצא במאמרה גלגולו של חזיר: מסמל לאומי לאינטרס דתי?
הספר מתמקד באיסור החזיר כנושא בשל מקומו המיוחד כטאבו בתרבות העממית ולא רק הדתית, עניין שזוכה לסקירה רחבה. הספר מצביע על תהליך שבו איסורי החזיר, גם בתקופה הסמוכה להקמת המדינה, נתפשו כסממן של זהות לאומית ותרבותית. לעומת זאת, כיום, האיסורים הללו נחשבים במידה רבה כאינטרס של הציבור הדתי. הספר מראה שכיום גם שיטת המשפט מוכנה פחות להגן עליהם על בסיס התפישה שמדובר בעניין דתי, להבדיל מעניין לאומי או חברתי. הדבר בא לידי ביטוי בכך שבשנות החמישים והשישים הייתה נכונות להנהיג נורמות כופות בנושא. לעומת זאת, בשנות השמונים והתשעים, כתוצאה מהגידול בקיטוב בין חילוניים לדתיים, השפעות מתרבות המערב וכן שינויים פוליטיים וחברתיים (כולל העלייה מברית המועצות לשעבר) הציבור החילוני היה פחות מוכן לסבול השפעות כאלו. לדוגמה, בפסק הדין האחרון של בית המשפט העליון בנושא חוקיות חוקי עזר שמטילים איסורים על מכירת בשר חזיר (פסק דין סולודקין), קבע בית המשפט שעקרונות חוקתיים של מידתיות מחייבים שהאיסור יופעל רק באזורים שבהם מתגוררת אוכלוסייה דתית. פסיקה זו, אם כי לא במפורש, נותנת ביטוי לתהליך של זיהוי איסורים כמו איסור חזיר עם זהות דתית, להבדיל מזהות לאומית-יהודית, לאו דווקא דתית.
עוולות חוקתיות.
ספרה השני של ברק-ארז, שאותו פרסמה בשנת 1993, עוסק בהגנה על זכויות אדם תוך שימוש בכלים מן המשפט הפרטי (תביעות פיצויים). זהו הספר הראשון שיצא במדינת ישראל בנושא והוא נחשב עד היום היצירה המשפטית המרכזית בתחום. הספר קרא להרחיב את ההגנה על זכויות אדם ואזרח באמצעות תביעות כספיות. הכוונה לכך שבמקרים של פגיעה בזכויות אדם ניתן יהיה לבקש מבית המשפט גם פיצוי כספי על הפגיעה. הקריאה להכיר בסעדים כספיים לצורך הגנה על זכויות אדם נובעת מכך שהמשפט הציבורי המסורתי הגן על זכויות בעיקר על ידי עתירות לבג"ץ. תיקון העוול על ידי בג"ץ הוא אומנם הסעד העדיף, אבל לא תמיד הוא אפשרי, כאשר נוצר כבר נזק. והתרומה של הספר הייתה בקריאה להכיר בהשלמה הנדרשת לעתירות המסורתיות לבג"ץ באמצעות תביעות פיצויים. ספר זה מבוסס על עבודת הדוקטורט שלה, שעסקה באותו נושא.
היום, בעקבות חקיקת חוקי היסוד על זכויות האדם ( ו), התפיסה שלפיה אפשר לתבוע כסף בגין הפרת זכויות אדם נחשבת למקובלת יותר. הדבר בא לידי ביטוי באמירות אוהדות בפסיקה. זאת, על אף שטרם ניתן פסק דין תקדימי של בית המשפט העליון שעוסק בכך ומבהיר זאת בצורה מפורטת.
ברק-ארז כתבה מאמר שעוסק בהתפתחויות שחלו מאז כתיבת הספר, בשם זכויות חוקתיות בעידן חוק היסוד, שפורסם בשנת 2005.
האחריות החוזית של רשויות המנהל.
זהו ספרה הראשון של ברק-ארז. הוא עוסק בפעילות עסקית של רשויות בהתייחס לאחריות החוזית שלהן. הספר עוסק בתפקידם הכפול של חוזים של רשויות מנהליות כאמצעי שמצד אחד מיועד לקדם תועלת ניהולית ועסקית ומצד שני מחויב לעקרונות ציבוריים של שוויון, קידום האינטרס הציבורי, הימנעות מחריגה מתקציב ועוד. הספר דן בדילמות כגון המתח בין החובה של הרשות לכבד חוזה, לבין המחויבות לעדכן מדיניות ולקבל החלטות חדשות הנחוצות לשם קידום האינטרס הציבורי, אולם עשויות להיות מנוגדות לחוזה. ברק-ארז עסקה בנושא זה גם במאמרים מאוחרים יותר לרבות השתחררות מחוזה של רשות מינהלית: מקרה מבחן לדואליות הנורמטיבית.
משפטי מפתח.
ספר זה של ברק-ארז מבוסס על סדרת הרצאות שנשאה על פסקי דין חשובים בבית המשפט העליון שתרמו לעיצוב המשפט הציבורי והדיון הציבורי במדינת ישראל. הרצאות אלה ניתנו במסגרת של הרצאות הרקטור באוניברסיטת תל אביב ואחר כך במסגרת האוניברסיטה המשודרת. זהו ספר המיועד לקהל הרחב.
ספרים בנושא פמיניזם.
ברק-ארז ערכה שני ספרים שעוסקים בפמיניזם משפטי. האחד הוא פמיניזם משפטי - בתאוריה ובפרקטיקה. מבחר מאמרים מתורגמים של פרופסור קתרין מקינון, מן הכותבות החשובות ביותר בתחום הפמיניזם המשפטי. לקובץ זה כתבה ברק-ארז הקדמה המיועדת להסביר את הרלוונטיות של המאמרים למציאות הישראלית.
ספר נוסף שערכה הוא קובץ מאמרים שיצא באוגוסט 2007 ונקרא עיונים במשפט, מגדר ופמיניזם, עם שלומית יניסקי-רביד, יפעת ביטון ודנה פוגץ'. הספר מביא 24 מאמרים העוסקים בפמיניזם משפטי ובזכויות נשים בישראל מהיבטים שונים, לרבות מחקרים המתייחסים לתרבות הישראלית החוץ-משפטית.
ריקרדו וולף
ד"ר ריקרדו וולף (Ricardo Wolf; שמו המקורי: ריכרד וולף (Richard Wolf); בשמו הספרדי: ריקרדו סוּבִּירָנָה אי לוֹבּוֹ (Ricardo Subirana y Lobo); 1887, הנובר – 2 בפברואר 1981, הרצליה) היה ממציא, דיפלומט ונדבן יהודי יליד גרמניה, שהיה ציר קובה בישראל.
קורות חיים.
וולף נולד בשנת 1887 בעיר הנובר שבגרמניה והיה אחד מ-14 ילדי המשפחה. אביו, מוריץ וולף, היה בעל סדנת מתכת
ומעמודי התווך של הקהילה היהודית.
בשנת 1913 היגר לקובה; את שם משפחתו תרגם לספרדית, "לובו" (זאב). בשנת 1924 נישא לספורטאית הקטלאנית פרנסיסקה סובירנה, אלופת עולם בטניס לשנת 1920, ואימץ את שם משפחתה של רעייתו.
וולף פיתח המצאה בתחום הפקת ברזל מפסולת הברזל של בתי היציקה. ההמצאה שימשה במפעלי פלדה רבים והודות לכך זכה לתגמולים רבים.
לוולף היו השקפות סוציאליסטיות, לכן מימן חלק מפעילותו של פידל קסטרו בתקופת המחתרת, ולאות תודה מונה על ידי קסטרו בשנת 1960 (בשנות ה-70 לחייו) לצירה השני של קובה בישראל (אחרי אלברטו דה לה קַמפָּה אי רוֹף ; ולפני כן שימש רפאל זילבר כנציגה של קובה בישראל). עוד לפני כן גילה עניין בישראל וביקר בה. וולף החל את כהונתו ב-1 בספטמבר 1960 וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1973, שבה ניתקה קובה את יחסיה עם ישראל. לאחר מכן המשיך להתגורר בישראל, בביתו שבהרצליה פיתוח.
בשנת 1975 ייסד את קרן וולף, המעניקה את פרסי וולף למדענים ולאמנים מרחבי העולם, וכן מלגות לסטודנטים ומענקים לאנשי מדע העוסקים במחקר במוסדות להשכלה גבוהה בישראל.
בשנת 1981 נפטר בביתו בהרצליה. רעייתו נפטרה כעבור חודש, ושניהם קבורים בבית הקברות של קיבוץ געש. לזוג לא היו ילדים.
הפרפר חוצה את הכביש
הפרפר חוצה את הכביש (בפינית: Perhonen ylittää tien) הוא שמו של קובץ שירים, הכולל במקורו את כל יצירתה השירית של הסופרת והמשוררת הפינית אווה קילפי, אחת החשובות ביוצרות הפיניות בנות ימינו.
על הקובץ.
קובץ זה ראה אור בהלסינקי בשנת 2000, והשירים הכלולים בו התפרסמו במקור בשישה ספרי שירה שונים:
התרגום העברי של הקובץ ראה אור בשנת 2007, בתרגומו של רמי סערי, שאף הוסיף לו מבוא והערות.. האנתולוגיה העברית התפרסמה כחלק ממפעל שמטרתו להגביר את המודעות לספרות פינלנד בישראל.
מאפייני שירתה של קילפי.
שירי "הפרפר חוצה את הכביש" ממוקדים ביחסי אנוש, ביחסים בין האדם לעולם החי והצומח ובגעגועים לחבל קרליה שהמשוררת נעקרה ממנו בילדותה עקב מלחמת העולם השנייה. עיסוק היוצרת ביחסי אנוש מציג לקוראים כלים להתמודדות עם מצוקת הבדידות ועם האבל, שכן היתמות והפרדה מקרובים ומאהובים היא אחד הנושאים החוזרים ונשנים ביצירתה. חסד האהבה, שהמשוררת שבה ומזכירה ברבים משיריה, נתפש כאמצעי יאה למעורבות חברתית ופוליטית ולהתנגדות לאדישות ולכוחניות ביחסים בין בני-האדם. שירתה של קילפי מעוררת גם למודעות בנוגע לבעיות הסביבה, וארגונים רבים שפעילותם קשורה לאקולוגיה עשו שימוש בשיריה.
לדוגמה השיר "המתווך צולח", המבטא את יחסה לטבע ולקשר בין חלק מבני-האדם לבינו:
רוב שיריה של קילפי הם חסרי כותרת (חסרי שם) ולכן הם מזוהים על-ידי המלים הראשונות שלהם.
קילפי מבטאת ביצירתה חמלה רבה כלפי כל יצורי הטבע - בעלי החייים והצמחים - ובמיוחד כלפי אלה הנשחטים ונאכלים על-ידי האדם. להלן קטע מהשיר "באחד הימים":
עשרוני
תצוגת פלזמה
כרומיזם