4 רכבי כיבוי הגיעו לתחנה זמן קצר לאחר השרפה. בשעה 19:42 הגיעו צוותים נוספים, ובהמשך צוותים מכל רחבי לונדון. עד סיום האירוע הגיעו לאתר 30 צוותי כיבוי.
בנוסף פעלו באתר אנשי יחידות חירום, אמבולנסים, וכוחות משטרה גדולים.
כיבוי השרפה הסתיים בשעה 01:46 לאחר חצות.
בין 31 ההרוגים ניתן למנות גם קצין כיבוי אש שהיה בין הראשונים שהגיע לאתר, ופינה את הנוסעים. הקצין נהרג משאיפת עשן.
תוצאות השרפה.
כתוצאה מהשרפה נאסר העישון בכל תחנות הרכבת התחתית של לונדון. ששה כבאים קיבלו אותות מופת ובהם הכבאי שנהרג בשרפה.
טקס אזכרה נערך בתחנה במלאת 10 שנים לשרפה נערך בתחנה בנובמבר 1997. במסגרת הטקס הוצב באתר לוח זיכרון.
ועדת חקירה מיוחדת, בראשות השופט דזמונד פנל, הוקמה זמן קצר לאחר האירוע. הוועדה התכנסה ב-1 בפברואר 1988, ובמשך 91 ימים שמעה עדויות אודות המקרה. עיקרי המלצות הוועדה היו להחליף את כל המדרגות הנעות מעץ במדרגות ברזל. עוד נקבעה חובה להתקין אמצעי כיבוי אש בכל חדרי המכונות של מדרגות נעות, חובה לבצע הדרכת כיבוי אש לכל צוותי התחנות, ושימוש בצבע שאינו על בסיס שמן בכל הרכבת התחתית.
עבודות התיקונים נמשכו למעלה משנה. התחנה חזרה לפעילות מלאה ב-5 במרץ 1989.
X-2 סטארבסטר
X-2 סטארבסטר (X-2 Starbuster) היה מטוס מחקר אמריקאי מסדרת מטוסי ה-X שנבנה לצורך בדיקת מאפייני טיסה בתחום המהירויות של 2-3 מאך. שני מטוסי X-2 יוצרו על ידי בל איירקראפט קורפוריישן ושימשו לניסויים במשך כארבע שנים, במהלכן ביצעו 20 טיסות, מתוכן 10 היו טיסות דאייה והשאר ממונעות. שני המטוסים אבדו בתאונות קטלניות.
תכנון ופיתוח.
הקניית ייצוב ובקרה מתאימים למטוס הטס במהירויות על-קוליות היה רק אחד הקשיים העיקריים מולם ניצבו חוקרי טיסה כשהתקרבו למהירות 3 מאך. משום שידעו כי במהירויות בתחום זה יחלו גם להיתקל ב"מחסום תרמי", השפעות של חימום רב הנוצר מחיכוך אווירודינמי. ה-X-2 משוך הכנפיים, שיוצר מפלדת אל-חלד וסגסוגת נחושת-ניקל קלה ועמידה לחום מסוג K-מונל, והונע על ידי מנוע רקטי דו-תאי מדגם XLR25 היכול לייצר דחף של 2,500 עד 15,000 ליברות-כוח (11 עד 67 קילו-ניוטון) (הטייס יכל לשלוט על מידת הדחף שייצר באמצעות משנק), נועד לחקור את תחום המהירויות הזה.
היסטורית שירות.
לאחר ששוגר ממפציץ B-50A שהותאם לכך, טייס הניסוי של בל, ג'ין "סקיפ" זיגלר השלים את טיסת הדאייה הבלתי-ממונעת הראשונה של X-2 בבסיס חיל האוויר אדוארדס ב-27 ביוני 1952. ב-12 במאי 1953, בדיקה שביצע זיגלר למערכת הדלק הנוזלית בעת שהיה מחובר ל-B-50 גרמה לפיצוץ המטוס (מספר 46-675) שהביא למותם של הטייס, זיגלר, ואיש צוות של ה-B-50, פרנק וולק. ה-X-2 נפל לימת אונטריו משם לא חולץ. ה-B-50A ניזוק אף הוא כתוצאה מהפיצוץ ולכן הוחלף ב-B-50D שהותאם לשיגור ה-X-2.
פרנק ק. "פיט" אוורסט השלים את הטיסה הממונעת הראשונה במטוס השני (מספר 46-674) ב-18 בנובמבר 1955, ועד לטיסתו האחרונה ב-X-2 בשלהי יולי 1956, הוא קבע שיא מהירות חדש של 2.87 מאך (1,900 מיל/שעה, 3,050 קמ"ש). ה-X-2 עמד בציפיות אך לא בלי קשיים. במהירויות גבוהות, אוורסט דיווח כי מערכות ההיגוי כמעט ולא היו אפקטיביות. יתר על כן, מחקרי הדמיה ומנהרות רוח, יחד עם מידע מטיסותיו, הצביעו על כך שהמטוס יתקל בבעיות יציבות חריפות עם התקרבו למהירות 3 מאך.
על צמד טייסי ניסוי צעירים, הקפטנים אייבן ס. קינצ'ול ומילבורן ג. "מל" אפט, הוטלה המשימה להרחיב את המעטפת, וב-7 בספטמבר 1956, קינצ'ול היה לטייס הראשון שחצה את גובה 30,480 מטר (100,000 רגל) כשהטיס את ה-X-2 לגובה שיא של 38,466 מטר (126,200 רגל). 20 יום בלבד מאוחר יותר, בבוקר ה-27 בספטמבר, שוגר מל אפט מ-B-50 לטיסתו הראשונה במטוס רקטי. הוא הונחה לטוס ב"מסלול האנרגיה המרבי האופטימלי" ולהימנע משינויי היגוי מהירים מעבר ל-2.7 מאך. אפט טס כפי שהונחה בדיוק רב, והפך לאדם הראשון שחצה את ה-3 מאך ביום ההוא, כשהאיץ למהירות 3.2 מאך (3,370 קמ"ש, 2,094 מיל/שעה) ברום 19,960 מטר (65,500 רגל). עד לרגע זה התנהלה הטיסה ללא רבב. ברם, מסיבה כלשהי, זמן קצר לאחר שהגיע למהירות השיא, ניסה אפט לבצע פנייה בעוד שהמטוס טס עדיין במהירות גבוהה מ-3 מאך (אפשרי שעקב פיגור במכשור המטוס סבר אפט כי הוא טס במהירות נמוכה יותר, או אולי חשש שהוא מתרחק יותר מדי מאתר הנחיתה המיועד באגם היבש רוג'רס). ה-X-2 החל לטוס בפראות ללא שליטה ואפט מצא את עצמו נאבק עם בעיית הצימוד האינרציאלי, בה נתקל גם הטייס צ'אק ייגר בעת שהטיס את ה-X-1A כשלוש שנים מוקדם יותר. אולם, בניגוד לייגר, אפט לא הצליח להיחלץ מהמצב והתרסק עם מטוסו.
אף-על-פי שהטיסות ב-X-2 לימדו רבות על חימום אווירודינמי במהירות גבוהה ועל טיסה בגובה רב מאוד, אירוע זה קטע את התוכנית בטרם הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה (NACA) יכלה להתחיל בחקר טיסה מפורט עם המטוס, והחוקרים נאלצו להשעות את החיפוש אחר תשובות לרבות מהתעלומות של טיסה במאך גבוה עד להגעתו, שלוש שנים לאחר מכן, של המטוס הרקטי הנסיוני המתקדם ביותר, ה-X-15.
בל X-2
גוסטב לאנגה
גוסטב לאנגה (בגרמנית: Gustav Lange; 13 באוגוסט 1830 - 20 ביולי 1889) היה מלחין גרמני אשר הלחין יצירות קלאסיות.
חייו.
לאנגה נולד בשוורשטדט, סמוך לארפורט, בסקסוניה הפרוסית, בשנת 1830. בהיותו בברלין הוא למד אצל אדוארד גרל.
הוא כתב מספר פנומנלי של יצירות, רובן קלילות ופופולריות. יצירות הסולו לפסנתר שלו, "אדלווייס", אופוס 31 ו"בלומנליד", אופוס 39. בנוסף, הוא כתב קונצ'רטו מאוד מפורסם לטרומבון והרבה נגנים צעירים ומבוגרים אוהבים לנגן אותו כיוון שהוא ארוך, יש בו קטעים מהירים, איטיים, תרועה, שירה חזק וחלש. שלוש היצירות הן הידועות ביותר ביצירותיו כיום ואהובות על חובבי מוזיקה.
גוסטב לאנגה נפטר בוורניגרודה בשנת 1889.
I Love Rock n Roll
I Love Rock and Roll
I Love Rock &amp; Roll
ליל המסכות (סדרת סרטים)
ליל המסכות (באנגלית: Halloween, תורגם בעברית לעיתים גם כליל כל הקדושים) היא סדרת סרטי אימה אשר הראשון בהם, בבימויו של ג'ון קרפנטר, שהיה סרט עצמאי יצא לאקרנים בשנת 1978. הסרט הפך במהרה לסרט פולחן וסחף אחריו מעריצים רבים, כמו כן הוביל לשבעה סרטי המשך ובנוסף לעיבוד מחודש-פריקוול לסרט המקורי. הסדרה זכתה למעמד דומה לאלו של סדרת "סיוט ברחוב אלם" ו"יום שישי ה-13" בקרב מעריצי סוגת האימה, והסרט "ליל המסכות" אף נכנס ב-2006 לספריית הקונגרס תחת הנימוק "חשוב מבחינה תרבותית, היסטורית ואסתטית".
הרבה מבקרים מציינים את הסרט המקורי כראשון מבין סרטי הסלאשרים, שנוצר בהשפעת הסרט "פסיכו" של אלפרד היצ'קוק, אך למעשה היה זה "המנסרים מטקסס", שיצא עוד בשנת 1974. הסרט הציג לראשונה קלישאות רבות המשמשות בסרטי האימה של שנות ה-80 ושנות ה-90. מבקרים רבים הציעו, כי סרטי "ליל המסכות" ודומיהם מעודדים מיזוגיניה וסאדיזם, בעוד אחרים מציעים כי הסרטים עצמם מהווים ביקורת נוקבת נגד דרכם הפרועה של צעירים בשנות ה-70, ורבים מקורבנותיו של מאיירס הם מופקרים מינית ומשתמשים בסמים, בעוד הגיבורה היא צנועה וחסודה. למרות שקרפנטר הכחיש כל קשר, הבחנות אלה בדבר מוסריותן של הדמויות וסיכויהן לשרוד את הסרט נהפכו למוטיב שולט בסרטי הסלאשרים למיניהם.
כל הסדרה, בהבדל מ"", מציגה את דמותו של מייקל מאיירס כאיש הרע ואת דוקטור לומיס בתור הרופא שרודף אחריו. במקור היה אמור להיות סיפור שונה בכל אחד מסרטי הסדרה, אך בשל הפופולריות לה זכתה דמותו של מאיירס בעקבות הופעתה בסרט הראשון בסדרה הוחלט להמשיך את עלילותיו בשאר סרטי הסדרה (מלבד הסרט השלישי). במהלך השנים מאיירס נהפך לאחת מהדמויות האייקוניות ביותר של ז'אנר האימה, יחד עם ג'ייסון וורהיס (יום שישי ה-13) ופרדי קרוגר (סיוט ברחוב אלם), ומאפייניו הבולטים הם הליכתו המדודה, המסכה חסרת ההבעה וכלי הרצח המועדף עליו - סכין מטבח ענקית.
את סדרת הסרטים מאפיינת בנוסף מנגינת הפסנתר הידועה, המשתמשת בעיקר בטונים נמוכים ומשרה אווירת מתח וצמרמורת לצופיה.
רשימת הסרטים שבסדרה.
ליל המסכות (1978).
בהיותו בן 6 בלבד, רצח מייקל מאיירס את אחותו הגדולה והחבר שלה בערב ליל כל הקדושים, כשהוא לבוש בבגדי ליצן ואוחז סכין גדולה בידו. בעקבות מעשה זה, אושפז מאיירס בבית חולים לחולי נפש, ובהמשך טופל בידי פסיכיאטר הילדים ד"ר לומיס, אך ללא הועיל כיוון שאישיותו הייתה רעה מיסודה וללא כל מרפא. לאחר 15 שנה מאיירס בורח מהמוסד וחוזר לרדוף את תושבי העיירה הדונפילד, בעודו חמוש בסכין אימתנית וזהותו מוסתרת במסכה לבנה. הצופים מתוודעים לראשונה לדמותה של לורי סטרוד, שמצליחה לשרוד את התקפותיו הרצחניות של מייקל מאיירס.
הסרט יצא לאקרנים ב-1978 בבימויו של ג'ון קרפנטר, ומככבים בו דונלד פלזנס כד"ר לומיס, ג'יימי לי קרטיס כלורי סטרוד, ננסי קייס כאנני בראקט ופי. ג'יי סולקס כלינדה ואן דר קלוק. התקציב של הסרט היה מאוד נמוך ועמד בין 300 ל-325 אלף דולר אבל למרות זאת הסרט זכה לשבחים רבים ונחשב לאחד הסרטים המשפיעים ביותר ואף גרף בקופות 70 מיליון דולר.
בשנת 2011 פורסמה הקלטה אותנטית של תגובות צופים מבוהלים לקראת סוף הסרט, בסצנה שבה מייקל מתיישב מאחורי גבה של לורי, אחרי שחשבה שהצליחה לשתק אותו.
ליל המסכות 2 (1981).