חוק האזרחות קובע כי לעניין חוקי מדינת ישראל רואים אזרח ישראל שהוא גם אזרח חוץ כאזרח ישראל. פירוש הדבר הוא, כי אזרח ישראלי רשאי להיות בעל אזרחות אחת נוספת או יותר (אזרחות כפולה), וכי הוא יחשב כאזרח ישראל לכל דבר ועניין, וכאזרח ישראלי בלבד, ככל שלאזרחות הישראלית קיימת נַפְקוּת (רלוונטיוּת) מבחינת החוק הישראלי.
כך לדוגמה, אזרח ישראל שהוא גם אזרח חוץ נחשב כאזרח ישראל לצורך חוק שירות ביטחון [נוסח משולב], התשמ"ו-1986, והוא חייב בשירות צבאי בכפוף להוראות אותו חוק; הוא נחשב כאזרח ישראל לעניין אחריות פלילית של אזרחים ישראלים על פי חוק העונשין, תשל"ז-1977; והוא נחשב כאזרח ישראל לצורך דיני המעמד האישי, כמו לעניין סמכות השיפוט של בתי דין רבניים בענייני נישואים וגירושים, לפי .
גם לעניין כניסה לישראל, שהייה בה ועבודה במדינה, נחשב אזרח ישראלי שהוא גם אזרח חוץ כאזרח ישראל לכל דבר ועניין. לפיכך, הוא רשאי להיכנס לישראל ללא צורך באשרה, לשהות בה לפי ראות עיניו, לעסוק בכל מקצוע או משלח יד ולעבוד אצל כל מעסיק.
חריג להיתר החזקת אזרחות כפולה נקבע ב, לפיו חבר הכנסת אינו רשאי להצהיר אמונים אלא אם פעל להסרת אזרחותו הנוספת, אם הדבר אפשרי לפי חוקי אותה מדינה. וכן נקבע ב לעניין שר.
הקוד הגנטי
הקוד הגנטי או הצופן הגנטי הוא אוסף של כללים שעל פיהם נעשה תרגום ומיפוי של רצפי DNA ו-RNA לרצפים של חלבונים המקודדים על ידם.
הקוד הגנטי בא לידי ביטוי בתהליך של תרגום ביולוגי, שבו מסונתזת מולקולה של חלבון על-פי מידע המצוי במולקולת mRNA. בתאיהם של מרבית היצורים החיים, הקוד הגנטי הוא הקוד הגנטי הסטנדרטי, אך ידועות גם מספר סטיות מקוד זה, למשל בגנום המיטוכונדריאלי.
הקוד הגנטי בוסס לראשונה על ידי מרשל נירנברג (Marshall W. Nirenberg) מהמכונים הלאומיים לבריאות. נירנברג גילה את הקשר בין הקודונים לבין חומצות האמינו שהם מקודדים. הר קוהארה (Har Gobind Khorana) שִכלל את שיטותיו של נירנברג, ויחד הם זכו בפרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה לשנת 1968.
ביטוי גני.
מקטע ברצף ה-DNA שמקודד לשרשרת חלבון נקרא גן. על מנת ליצור מולקולת חלבון, יוצר התא העתק של הגן בצורת מולקולת mRNA שיכולה לעבור דרך מכונת ייצור החלבונים - הריבוזום. רצף מולקולת ה-mRNA מתחלק לשלשות רצופות של נוקלאוטידים הקרויות קודונים. תהליך התרגום מתאים לכל קודון חומצת אמינו ספציפית אחת בחלבון המסונתז. זהות חומצת האמינו נקבעת על-פי הקוד הגנטי.
מולקולת ה-mRNA בנויה מארבעה סוגי נוקלאוטידים המזוהים על-פי הבסיס החנקני שלהם - אדנין (A), גואנין (G), ציטוזין (C) ואורציל (U). הקוד הגנטי מתאר, כאמור, מעבר משלשה רצופה של נוקלאוטידי RNA לחומצת אמינו אחת. הקוד הגנטי הסטנדרטי מתאר מעבר ל-20 חומצות האמינו השכיחות בטבע, ובנוסף לשלושה קודונים המקודדים לסיום התרגום. כשהריבוזום מזהה קודון סיום נפסק תהליך התרגום.
קיימים 64 קודונים שונים בקוד הגנטי (ארבעה סוגי נוקלאוטידים בחזקת שלושה נוקלאוטידים המרכיבים כל קודון, שהם 64). 64 קודונים אלו מקודדים ל-21 "סימנים" (20 חומצות אמינו וסיום התרגום). לפיכך נאמר על הקוד הגנטי שהוא מנוון - מספר קודונים שונים מקודדים לאותה חומצת אמינו. שני קודונים המקודדים לאותה חומצת אמינו, זהים, בדרך כלל, זה לזה בשני הנוקלאוטידים הראשונים שלהם ונבדלים בנוקלאוטיד השלישי.
קודוני פתיחה וסיום.
בתהליך התרגום קיים קודון פתיחה שממנו מתחיל התרגום. הריבוזום סורק את מולקולת ה-mRNA עד שהוא נתקל בקודון ההתחלה. בתאים איקריוטיים קודון ההתחלה הוא תמיד AUG, המקודד לחומצת האמינו מתיונין. חומצת אמינו זו מוּסרת לרוב מהחלבון בסיום תהליך התרגום. התרגום יכול להתחיל גם מקודונים אחרים, כגון UUG ,CUG ובתאים פרוקריוטיים גם מ-AUU ו-GUG.
בקוד הגנטי הסטנדרטי קיימים 3 קודוני סיום. כאשר הריבוזום נתקל באחד מהקודונים הללו, נקשרים אליו גורמי שחרור והתרגום מופסק. לקודונים הללו קיימים השמות ההיסטוריים Ochre, Amber ו-Opal, והם התגלו כתוצאה ממוטציות שהתרחשו בהם ושגרמו ליצירת חלבון ארוך מהרגיל.
ניוון הקוד הגנטי.
הקוד הגנטי מנוון, שכן קיימות בו קבוצות של קודונים שונים שמקודדים לאותה חומצת אמינו. היתרון בניוון זה הוא בעמידות מסוימת למוטציות. מוטציות ב-DNA שאינן משנות את חומצת האמינו שאליה מקודד החלבון נקראות מוטציות שקטות. עיקר הניוון הוא בעמדה השלישית של הקודונים (למשל בלאוצין, פרולין, סרין וגליצין). ניוון זה נפוץ במיוחד בשל מבנה ה-tRNA; האנטיקודון שהוא נושא נקשר ביתר חוזקה לקודון של ה-mRNA בשתי העמדות הראשונות בכל קודון. תופעה זו נקראת באנגלית Wobble. בנוסף, ניתן לראות ניוון גדול יותר בין קודונים השונים ביניהם בנוקלאוטידים מאותה קבוצה - פורינים (A/G) או פירימידינים (C/T). גם תופעה זו מגבירה את עמידות החומר התורשתי למוטציות, שכן אלו שכיחות יותר בין נוקלאוטידים בעלי מבנה כימי דומה.
אבולוציית הקוד הגנטי.
בטבע קיימות אמנם מספר דוגמאות של סטיות מן הקוד הגנטי הסטנדרטי, למשל בקוד הגנטי של המיטוכונדריה, באצות מסוימות ובמיני פרוטוזואה, אבל רוב היצורים החיים על גבי כדור הארץ חולקים ביניהם קוד גנטי זהה. מסטייה זו חוקרי האבולוציה מניחים שהקוד הסטנדרטי התבסס בשלב מוקדם מאוד של התפתחות החיים. לאחרונה, מחקרים הראו עדויות לכך שלמספר חומצות אמינו קיימת אפיניות (נטייה לקישור כימי) גבוהה יותר לקודונים המקודדים להן. ממצאים אלה עשויים להעיד כי למגנון התרגום המורכב המשתמש ב-tRNA קדם מנגנון פשוט יותר, בו רצף החלבון נבנה ישירות על-גבי חומצות הגרעין. תאוריות אחרות גורסות כי מספר חומצות האמינו ביצורים הקדמונים היה קטן יותר מזה הנצפה על ידינו היום.
סרטר
יאן הוס
יאן הוּס (בצ'כית: Jan Hus; בלטינית: Johannes Huss; 1 ביולי 1372 – 6 ביולי 1415) היה תאולוג ומתקן דתי בוהמי. הגותו הניחה את התשתית ל בנצרות, שנקראה על שמו, ומבחינות מסוימות היה אחד ממבשרי הרפורמציה הפרוטסטנטית. בהשפעת ג'ון ויקליף קרא לתיקונים נרחבים באורחות הכנסייה הקתולית, שדחתה את הצעותיו והביאה לנידויו ב-1411. ב-1415 הועלה על המוקד במהלך ועידת קונסטנץ, אך יורשיו ההוסיטים הוסיפו להפיץ את רעיונותיו.
ביוגרפיה.
מעט ידוע בוודאות על נעורי הוס. הוא נולד בכפר הוסינץ, סמוך לעיר פרכטיצה, 75 קילומטר מדרום-מערב לפראג. משפחתו הייתה כפרית וענייה, דוברת-צ'כית. שם אביו היה כנראה מיכאל, והוס העיד על אמו שהייתה אדוקה מאוד אך לא מסר עוד פרטים. מלבדו היו להוריו שני בנים, הירונימוס ובנדיקטוס. ככל הנראה קיצר בכוונה את שמו הרשמי, "יאן איש הוסינץ", ל"הוס" שמשמעו גם אווז. כילד החל ללמוד אצל הנזירים בכנסייה בפרכטיצה בה שימש כנער מקהלה, ואחר כך בבית-הספר המקומי. אז פנה לקריירה כנסייתית. מאוחר יותר כתב שמניעו היה הרצון בחיים נוחים, ולשם כך עמל להצטיין בלימודיו.
בסביבות 1387 נסע לפראג להשלמת חינוכו. הוא התקיים בדוחק והשתכר משירת מזמורים בתפילה. ב-1390 נרשם לפקולטה לאמנויות באוניברסיטת העיר בסיוע פטרונו, כריסטיאן איש פרכטיצה, וקיבל תואר בוגר ב-1393. הוא המשיך מיד ללימודי מוסמך, במהלכם התעמק במחשבת הפילוסופים הנערצים על בני תקופתו: אריסטו, תומאס אקווינס, ויליאם איש אוקאם ואחרים. בנוסף קרא רבות בחיבוריו של ג'ון ויקליף, שביקורתו הקשה על השחיתות בכנסייה וקריאתו לה להתנתק משררתה ועושרה זכתה לאהדה בבוהמיה מאז שמלומדים בני הארץ החלו ללמוד באוקספורד לאחר 1382, אז השיא המלך ואצלב הרביעי את אחותו לריצ'רד השני, מלך אנגליה. רעיונותיו הרדיקליים יותר של ויקליף, כשימת הדגש על המקרא לבדו תחת מסורת הכנסייה והתנגדות לאורח החיים הנזירי, חלחלו אף הם בהדרגה.
בימי לימודיו של הוס צף ועלה המתח בתוך בוהמיה. למן המאה ה-12 יישבו הקיסרים מספר גדול של גרמנים בארץ, כדי שיפתחו את הכלכלה. הם היוו שכבת עלית ששלטה בין היתר גם בממסד הדתי. בעוד שביקורת קשה על שחיתות הכנסייה רווחה בכל אירופה, הקיטוב בין כמורה כפרית וענייה דוברת-צ'כית לגרמנים במשרות הבכירות הוסיף לה עוקץ חד. התודעה המקומית התחזקה בימי שלטונו של קרל הרביעי, שהפך את פראג לבירת אמנות ותרבות. הקיסר, קתולי אדוק שסלד ממה שתפש כהפקרות הכנסייה, הניח את התשתית לרפורמה הבוהמית כשהזמין ב-1363 את הנזיר האוגוסטיני קונרד מוולדהאוזן לעיר. הלה תקף בחריפות את הפרזות הכמרים בדרשותיו ושימש דוגמה לשני תלמידיו המקומיים, יאן מיליץ' ומתיאס איש יאנוב. האחרון, לצד קריאה לסלק את שרידי הקדושים מן הכנסיות ולערוך מיסה לפשוטי העם מדי יום, קרא לתרגם את התנ"ך לצ'כית וראה בו את הסמכות העליונה. אוהדיהם של הרפורמטורים מיהרו לאמץ את בשורתו של ויקליף, בעוד שהסטודנטים והכמרים הגרמנים בפראג דחו אותה, וניסיונות ממסדיים לדכא אותם נכשלו. ב-1378, במה שראו כאישור סופי לנכונות טיעוניהם, נבחרו בתוך פחות מחודשיים שני אפיפיורים מתחרים שנידו איש את רעהו. על רקע זה התעצבה תפישתו של הוס.