בדרום וייטנאם הייתה כלכלת שוק חופשי אשר קיימה קשר חזק עם מדינות המערב. במדינה פעלה חברת תעופה, אשר נוסדה עוד על ידי באו די, בשם אייר וייטנאם. כלכלת המדינה נתמכה במידה משמעותית בסיוע האמריקאי ובנוכחות אמריקאית משמעותית בין השנים 1961–1973. בין שנת 1954 לשנת 1973 הוכפלה תפוקת החשמל במדינה פי 14 והגידול השנתי הממוצע בתוצר התעשייתי היה בשיעור 6.9%. באותה תקופה עלתה תפוקת האורז השנתית ב-203% ומספר התלמידים באוניברסיטאות עלה מ-2,000 ל-90,000. בשיאו, בשנת 1973, הגיע הסיוע האמריקאי השנתי למדינה ל-2.3 מיליארד דולר, אולם בשנת 1974 צנח ל-1.1 מיליארד. ההפחתה החדה בשיעור הסיוע, לצד משבר האנרגיה העולמי, גרמו לאינפלציה דוהרת במדינה שהגיע ל-200% בשנת 1974. איחוד צפון וייטנאם עם דרום וייטנאם הביא להשלטת כלכלה מתוכננת בדרום. בעשרים השנים שלאחר הכיבוש לא ידעה כלכלת אזור דרום וייטנאם התפתחות משמעותית. עם התפרקות ברית המועצות הכירה אף וייטנאם בצורך בשינוי ובאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 נוצרה מחדש כלכלת שוק בווייטנאם, זאת אף שהשלטון המרכזי במדינה נשלט על ידי המפלגה הקומוניסטית.
אלכסנדר צאנקוב
פרופסור אלכסנדר צולוב צאנקוב (בבולגרית: Александър Цолов Цанков; 29 ביוני 1879, אוריאחובו, נסיכות בולגריה – 27 ביולי 1959, בואנוס איירס, ארגנטינה), היה פוליטיקאי ולאומן בולגרי, מנהיג החזית הלאומית הפרו פשיסטית אשר כיהן כראש ממשלת בולגריה לאחר ההפיכה שהיה מבין מוביליה והסתיימה בהדחתו ורציחתו של קודמו אלכסנדר סטמבוליסקי.
הקריירה הפוליטית.
צאנקוב סיים בית ספר תיכון בעיר רוסה וב-1910 רכש את תוארו בכלכלה פוליטית באוניברסיטת סופיה. ב-1907 סיים דוקטורט בכלכלה באוניברסיטת ברלין. מ-1911 ועד 1923 היה מרצה לכלכלה באוניברסיטת סופיה ובמקביל פעיל פוליטי ימני מרכזי ואחד מראשי החזית העממית הבולגרית. ב-9 ביוני 1923 פרצה הפיכה בממלכה שהובלה על ידי החזית העממית ונתמכה על ידי הצבא ובמסגרתה הודח ונרצח ראש הממשלה אלכסנדר סטמבוליסקי. צאנקוב נבחר על ידי ראשי ההפיכה לעמוד בראשות ממשלת בולגריה כמנהיג מפלגה חדשה שהוקמה ונקראה הברית הדמוקרטית הבולגרית.
צאנקוב ומפלגתו נקטו בקו פרו פשיסטי מובהק ולא הססו להפעיל כוחות צבא ומשטרה לדיכוי אופוזיציה למשטרם. תקופת כהונתו לוותה באי שקט פוליטי, סמוך לתחילת כהונתו היה ניסיון הפיכה קומוניסטי שדוכא בכוח רב על ידי הצבא, תוך הוצאה להורג של מאות אזרחים שנחשדו בסיוע לקושרים. ב-1925 לאחר הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה בסופיה, שכוון לחסל את המלך בוריס השלישי ובמהלכו נהרגו 160 בני אדם ועוד 300 נפצעו הכריז צאנקוב על ממשל צבאי בממלכה. מאות אנשים נעצרו והוצאו להורג. המצב הכלכלי המעורער בממלכה הוביל לאי שקט וביקורת נוקבת על ממשלו. בינואר 1926 התפטר צאנקוב מראשות הממשלה ועבר לכהן בתור יושב ראש האספה הלאומית עד 1930.
שלהי הקריירה ואחריתו.
בראשית שנות ה-30 הפך צאנקוב לחסידה של התנועה הנאצית וב-1932 יזם את הקמתה בבולגריה של התנועה החברתית הלאומית, אשר משנתה דמתה מאוד למשנת המפלגה הנאצית. בספטמבר 1944, לאחר כיבוש בולגריה בידי הצבא האדום הקימו הנאצים ממשלה בולגרית גולה וב-16 בספטמבר מינו את צאנקוב לעמוד בראשה. לאחר תום מלחמת העולם השנייה נמלט צאנקוב לארגנטינה, שם הלך לעולמו ב-1959 והוא בן 80 שנים.
צאנקוב והקהילה היהודית.
לצאנקוב היה יחס אמביוולנטי לבני הקהילה היהודית. ב-1937 בגבור האירועים האנטישמיים בבולגריה תוך התקרבותו של הממשל הבולגרי לגרמניה הנאצית, החליטו ראשי הקהילה היהודית לערוך סקר בקרב מדינאים, ראשי ציבור ומובילי דעת קהל בולגרים, כדי לבחון את חומרת הבעיה. צאנקוב השיב לשאלות וציין את התנגדותו לרדיפת היהודים על רקע מוצאם האתני. עם זאת הוסיף וענה כי יהודי בולגריה מפגינים נחשלות תרבותית, חומרנות ובדלנות המונעת מהם להיטמע בעם הבולגרי. צאנקוב תמך בכינון החוק להגנת האומה שאושר בינואר 1941 ודמה במתכונתו לחוקי נירנברג, אך ב-17 במרץ 1943 היה בין 43 הפוליטיקאים שחתמו על מכתבו של דימיטר פשב לראש הממשלה בוגדאן פילוב כנגד גירוש יהודי הממלכה למחנות ההשמדה.
הרונימוס פבריציוס
אפולו סויוז
רגלת הגינה
רְגֵלַת הַגִּנָּה (שם מדעי: "Portulaca oleracea"), מין צמח בשרני וחד-שנתי, הנחשב לעיתים כעשב שוטה ממשפחת הרְגֵלָתִיִּים (Portulacacea). לרגלה גבעולים ארוכים הנמשכים על-פני הקרקע, ענפיו אדמדמים, שבירים אך בשרניים. עליו מוארכים, אליפטיים ומזכירים ביצה בצורתם. הרגלה פורחת בחודשים פברואר-ספטמבר. פרחיו קטנים וצהובים, הפרחים נמצאים בהתפצלויות השריגים. הפרי נפתח בראשו ונראה ככיס המכיל זרעים קטנים (עד מילימטר) בצבע שחור או חום כהה.
רגלת הגינה נפוצה במזרח התיכון, אסיה, צפון אפריקה, ודרום אמריקה.
רגלת הבית ידועה בישראל גם בשמה הערבי "ריג'לה" או בשמה הכורדי "פרפחינא", אזור התפוצה הטבעית של רגלת הגינה אינו כולל את ישראל. עם זאת, הצמח הופץ בישראל בידי האדם וכיום הוא פושה בה באופן טבעי (מינים פולשים). על מנת לנבוט, דורשת הרגלה אדמה לחה, ומידות גבוהות של אור וחום. בארץ ניתן למצוא אותה באזורים בעלי אקלים ים-תיכוני, בתות הספר, ערבות, מדבריות ואף בחרמון.
הרגלה מוזכרת בתלמוד בשם "חלוגלוגות" בסיפור המתאר כיצד חכמים לא הבינו מה פירוש מילה זו. שפחתו של רבי קראה לצמח ה"פרפחיניה" (כשמה של הרגלה בכורדית) חלוגלגות וכך נודע לחכמים פירוש השם.
יהודה פריד
יהודה פְריד (19 בנובמבר 1929 – 6 בינואר 1990) היה פסיכיאטר והוגה דעות ישראלי, פרופסור חבר בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב ומנהל המרכז לבריאות הנפש רמת חן. היה חלוץ בשיטות מודרניות בטיפול בפגועי נפש וקידם את רעיון בתי החולים הקהילתיים.
ביוגרפיה.
פריד נולד בתל אביב. במלחמת העצמאות לחם בחטיבת יפתח של הפלמ"ח ונפצע במערכה ליד קיבוץ דפנה. בשנת 1950 נסע ללמוד רפואה ופסיכולוגיה בשווייץ – למד אצל ז'אן פיאז'ה בז'נבה ואצל הפסיכיאטר הצרפתי אנרי אֶה – וב-1954 חזר לישראל וסיים את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים. במשך כעשור עבד כפסיכיאטר בבית החולים אברבנאל, ולאחר תקופת השתלמות באוקספורד הצטרף לצוות המרכז לבריאות הנפש של קופת חולים כללית ברמת חן והיה מנהל בית חולים יום של המרכז במשך יותר מ-20 שנה.
בשנת 1970 התמנה למרצה לפסיכיאטריה באוניברסיטת תל אביב, ובהמשך הגיע לדרגת פרופסור חבר. היה מן המרצים הפופולריים בחוג לפסיכיאטריה ובחוג להיסטוריה, לפילוסופיה ולסוציולוגיה של המדעים.
יחד עם שלמה גיורא שוהם פיתח את שיטת הטיפול האקזיסטנציאליסטית "התרפיה הפרומיתאית" לטיפול במכורים לסמים. בפתח הדבר לספרו "תרפיה פרומיתאית - טיפול אקסיסטנציאליסטי באמצעות דיאלוג ויצירה", אותו הקדיש פרופ' שוהם לזכרו של פרופ' פריד, נכתב עליו, כי "היה ראש וראשון בקהיליית המטפלים בישראל. עומק השכלתו, אישיותו שופעת החסד ולחימתו עד תום לצדקת דרכו ולאותנטיות של יצירתו העמידוהו כגיבור תרבות עוד בחייו. אנו גאים בזכות שעמדה לנו לקבל השראה ממטפל בן-דמותו של דוקטור רייה בספר "הדבר" של אלבר קאמי, ענק הרוח הפורה והמפרה".
היה נשוי לאביבה. נפטר בפריז בעת שנת שבתון. נטמן בקיבוץ נחשון. הותיר את אשתו, בן ובת.
פארק המצודה
פארק המצודה או פארק דה לה סיוטדלה (בקטלאנית: Parc de la Ciutadella) הוא פארק מרכזי בברצלונה, ואחד מהראשונים שיועד להיות רק פארק ציבורי. לאחר הקמתו באמצע המאה ה-19, הפארק היה במשך עשרות שנים האזור הירוק היחיד בעיר, ולכן גם הפופולרי ביותר. הפארק ממוקם בפינה הצפון-מזרחית של העיר העתיקה. הפארק משתרע על פני 175.3 דונם ומכיל: גן חיות, הפרלמנט של קטלוניה, אגם, מספר מוזיאונים ומזרקה גדולה שנבנתה על ידי ג'וזף פונטסרה (Josep Fontsére). המקום בדרך כלל הומה תיירים ומקומיים שבדרך כלל הולכים בין שביליו. המקום אידיאלי לספורט כמו שיט באגם, רכיבה על אופניים או ריצה.
המצודה.
בשנת 1714, לאחר 14 שנות מלחמת הירושה הספרדית, נפלה ברצלונה בידי צבאו של פליפה החמישי, מלך ספרד. על מנת לשמור על שלטון יציב על העיר, ולמנוע מרד אזרחי מצד הקטלאנים, הקים פליפה החמישי את המצודה של ברצלונה, המצודה הגדולה ביותר באירופה בשעתו. לצורך כך חלק מרובע "לה ריברה", בה נבנתה, נהרס על מנת לספק את המרחב הדרוש.
בשנת 1841 החליטו שלטונות העיר להרוס את המצודה שכן תושבי המקום סלדו ממנה. בשנת 1843 המצודה שוחזרה על ידי מריה כריסטינה. בשנת 1848 הופצצה המצודה על ידי הגנרל אספרטו מכיוון גבעות מונז'ואיק, מעשה שהקנה לו פופולריות רבה. בשנת 1869 הועברה השליטה בחלקי המצודה לעיר. חלק מבנייניה נהרסו שכן המקום היה שנוא על תושבי המקום והזכיר להם את סמל השלטון הספרדי המרכזי. בית התפילה, ארמון המושל והארסנל (בו שוכן כיום הפרלמנט הקטלאני) שרדו עד היום, שאר המרחב הפך לפארק המצודה. 19 שנים מאוחר יותר נערכה במקום התערוכה העולמית של ברצלונה (1888) עם תום התערוכה פורקו כמה מן הביתנים והפארק עוצב מחדש תוך הוספתת פסלים ויצירות אומנות שונות. בשנת 1892 הורחב הפארק על מנת לאפשר מספיק מקום לבנייתו של גן החיות במקום.
גן החיות.
גן החיות נבנה בפארק המצודה הודות למספר בניינים שנשארו ריקים לאחר התערוכה העולמית של 1888. הוא נפתח לראשונה בשנת 1892 במהלך יום ה-"Mercé", הקדושה המגינה על העיר ברצלונה.
כיום, עם אחד האוספים המרשימים של חיות באירופה, גן החיות מאשר שמטרתו היא לשמר, לחקור ולחנך. בין השנים 1966-2004 גן החיות היה ביתו של "Snowflake" (פתית שלג), גורילת אלבינו מפורסמת שמשכה אליה תיירים רבים.
המפלים.