היגיטה היה ידוע הודות לסגנון המשחק החריג שלו, לקיחת סיכונים לא נחוצים ועקב ניסיונותיו החוזרים להבקיע שערים. הוא התאפיין מאוד ביציאותיו התכופות מהרחבה, בין אם לעזור לקבוצתו לפתח התקפה או לשמש מעין ליברו נוסף בהגנה. לרוב פעולות אלו הצליחו לו, אך לעיתים הוא כשל בהן וקבוצתו שילמה את המחיר, כמו במקרה משחק שמינית גמר מונדיאל 1990 מול קמרון. הוא גם היה בועט לעיתים תכופות את הפנדלים שהיו נשרקים לזכות קבוצתו וכן את הבעיטות החופשיות, כפי שכבש באותו משחק מפורסם מול ריבר פלייט בגביע הליברטדורס. בעקבות סגנון משחקו הלא שגרתי, זכה לכינוי "אל לוקו" שפירושו בספרדית "המשוגע".
בסך הכל, הבקיע היגיטה 44 שערים - 37 מבעיטות עונשין ו-7 נוספים מבעיטות חופשיות.
שערוריות.
היגיטה לא נחשב לאדם בעייתי ולדעת הרוב מוגדר כאדם טוב, אך לרעתו עמדה העובדה שהיה אחד מחבריו של ברון הסמים הגדול בעולם, פבלו אסקובר. השניים לא הסתירו את קשרי הידידות שלהם והיגיטה אף נצפה בפומבי מבקר את אסקובר בבית הסוהר שבו שהה. לרוע מזלו, ידידות זו עלתה לו במקום למונדיאל 1994. ב-4 ביוני 1993, שבוע וחצי בלבד לפני פתיחת הקופה אמריקה 1993, נעצר היגיטה בידי המשטרה המקומית. הסיבה למעצר הייתה תיווך של היגיטה בפרשת חטיפת בתו של אחד מחבריו של אסקובר, לואיס קרלוס מולינה. היגיטה נתבקש להעביר דמי כופר בסך שלושה מיליון דולרים לשחרור בתו של מולינה. באותה תקופה החוק בקולומביה לגבי תיווך בפרשת חטיפות היה שנוי במחלוקת ובעצם אסר על התערבות בכל דרך שהיא. היגיטה נעצר ונשלח לבית הסוהר, שם שהה למעלה מחצי שנה.
את המקום שלו בנבחרת הוא איבד לטובתו של אוסקר קורדובה ואת משחקי המוקדמות למונדיאל ראה בכלא. כדי שהמקרה שלו לא ייעלם מעיני הציבור, הוא אף פתח בשביתת רעב. הוא גם לא איבד את החשק לשחק ושמר על כושר במשחקי כדורגל עם שאר האסירים. כעבור שבעה חודשים שוחרר מהכלא מבלי שעמד למשפט.
היגיטה אף היה מעורב בתקרית אלימה עם איש התקשורת ססאר אוגוסטו לונדוניו, לאחר שחבט בפניו בעת שפגש אותו בשדה התעופה. היגיטה כעס על שאלות ששאל אותו לונדוניו לגבי קשריו עם פבלו אסקובר. מאז הספיקו השניים כבר להתפייס והיגיטה אף הגיע להתארח בתוכניתו של לונדוניו.
ב-23 בנובמבר 2004 הוא הושעה לחצי שנה על ידי ההתאחדות של אקוודור בגין שימוש בקוקאין בעת ששיחק באאוקאס.
חיים אישיים.
היגיטה נשוי למגנוליה. לזוג נולדו שני ילדים. להיגיטה יש גם ילדה מנישואים קודמים.
לאון ליטינסקי
טפרה
טֶפְרָה - החומר שנפלט לאוויר בהתפרצות הר געש ונופל אחר כך לקרקע. הרכב הטפרה הוא בדרך כלל ריוליטי, שכן הרי הגעש הסוערים ביותר הם תוצרים של מאגמה פלסית, כלומר שהיא עשירה בסיליקה וצמיגותה גבוהה.
מקורו של המונח Tephra הוא מיוונית ופירושו "אפר". המונח הוצע על ידי סיגורדור טאורארינססון (Sigurdur Thorarinsson), וולקנולוג איסלנדי, בשנת 1954 בעקבות התפרצות הר הגעש הקלה (Hekla) בשנת 1947.
מאפייני הטפרה.
האפר הנפלט מהר הגעש מופיע על פני הקרקע כטפרה רק אם יהיה בסביבה חמה במיוחד, כמו בתוך קילוח לבה בוערת. הוא עשוי להתגבש לבזלת או לטוף. הטפרה מתפזר בסביבת מקום ההתפרצות בהתאם לגודל הגרגירים, לגובה אליו מגיע האפר בהתפרצות ולנסיבות האקלים. החלקים הכבדים (המכונים פצצות געשיות) נופלים בקרבת ההתפרצות, אבל הגרגרים הקלים יותר יכולים להישאר בסטרטוספירה כמה שבועות ולהינשא לעיתים למרחקים של אלפי קילומטרים. ענן האפר יכול לפעול כמראה המשקפת את קרינת השמש בחזרה לחלל ולגרום להורדה של הטמפרטורה ולגידול בכמות הגשמים, תופעה המכונה חורף געשי.
המיון של הטפרה הוא לפי גודל החלקיקים:
השימוש העיקרי.
השימוש העיקרי בשכבות הטפרה בתיארוך רדיומטרי של המסלע, במקרה זה ממקור געשי. השיטה המקובלת למקרה זה היא תיארוך אשלגן-ארגון. בגאוכרונולוגיה – המדע העוסק בגילו של כדור הארץ ובגילן של שכבות הסלעים שעל פניו נעשה שימוש בלוח הזמנים הגאולוגי על מנת לקבוע את תקופת היווצרותם של סלעים תוך שימוש בשיטות תיארוך שונות. הטפרה מהווה את אחד חומרים אשר לפיהן פועלת השיטה הרדיואקטיבית, המבוססת על העובדה שאיזוטופים מסוימים הם בלתי יציבים ומתפרקים בצורה ספונטנית ליסודות אחרים (תוך שחרור אנרגיה).
הקו הירוק (ציור)
"הקו הירוק" (בצרפתית: La Raie Verte), או "דיוקן גברת מאטיס" הוא שמו של ציור פוביסטי משנת 1905, מאת הצייר הצרפתי אנרי מאטיס.
הציור הוא דיוקן של אשת האמן, אמילי נואלי מאטיס-פאראר. זהו ציור שמן וטמפרה על בד. מאטיס עיצב את הקומפוזיציה של הציור בפשטות ובשטיחות. למרות שהכתפיים של הדמות ניצבות בזווית קטנה כלפי הצופה, ראשה מופנה אל החזית. מבטה מופנה אל מחוץ לקומפוזיציה. הרקע הוא שטוח, אולם הוא מחולק למשטחים גאומטריים בגווני אדום, ירוק וסגול. טיפול דומה העניק מאטיס גם לדמות עצמה. רוב הפנים מצוירים באופן שטוח, ובצבע אחיד. במרכזם צייר מאטיס אזור ירקרק, כמעין קו צבע, העובר מן המצח, דרך האף אל הסנטר. קו זה איננו מנסה ליצור אשליה של נפח, על ידי הצללה, אלה דווקא מדגיש את השטיחות של הציור.
גם משיכות המכחול וגווני הצבע מדגישים את המבנה הגאומטרי של הדמות. ייתכן, כי בעיצוב זה, הושפע מאטיס מן האמנות היפנית, השפעה היכולה להיות קשורה גם לתסרוקת של הדמות.
בשנת 1906 הוצג הציור בתערוכה בפריז, ציורים מסוג זה תוארו בזלזול כ"לס פוב" (פוביזם=חיות בר), בדומה ליצירות דומות של אנדרה דריין ומוריס ולמינק.
בשנת 1910 כתב המבקר ג'לט בורגס כי 'הפס הירוק' הוא "עונש" של מאטיס שבו אמילי כופה על הצופה "לראות בה היבט מוזר ונורא". היסטוריון האמנות ג'ון קליין הציע כי קשיים בנישואיהם של בני הזוג מאטיס עשויים לתרום לאופיו הבלתי אישי ודמויי המסכה שיש בדיוקן הזה.
הציור מוצג כיום במוזיאון הממלכתי לאמנות בקופנהגן.
סקיני פאפי
סקיני פאפי (באנגלית: Skinny Puppy, תרגום לעברית: "כלבלב כחוש") היא להקת גל חדש מרכזית המתמחה בייחוד בתחום המוזיקה התעשייתית. הלהקה הוקמה בשנת 1982 בעיר ונקובר שבקנדה על ידי קווין קי (נולד בשם קווין קרומפטון). סגנון המוזיקה של הלהקה, הושפע מלהקות פאנק מסוף שנות ה-70, במיוחד מלהקת ג'וי דיוויז'ן. סקיני פאפי הוקמה בתור פרויקט צדדי של קי, שהיה חבר בלהקת גל חדש בשם Images in Vogue, ורק כאשר הצטרף אליה ניבק אוגר בתור סולן, הפכה סקיני פאפי ללהקה עצמאית ויציבה.
קי ואוגר נותרו שני החברים הקבועים בלהקה במשך כל שנות פעילותה, אבל במהלך השנים הם צרפו אליהם מספר נגנים זמניים כמו מארק וולט, ג'סטין בנט ועוד.
ההפקה הראשונה של הלהקה הייתה קלטת בשם Back and Forth (קדימה ואחורה), האוסף הזה היה חסר משמעות מבחינה ציבורית, כיוון שהופץ בשלושים וחמישה עותקים בלבד. התקליט השני של סקיני פאפי Remmision (בעברית:הפוגה מונח המשמש תיאור מצב פסיכיאטרי) כבר זכה לתפוצה נרחבת בהרבה ונמכר גם בישראל אפילו עשר שנים, לאחר שיצא לאור. בתקליט זה כבר מבטאת הלהקה את סיגנונה המובהק ואת כיוונה האומנותי, באופן שיתבטא בהמשך המשך שנות פעילותה בעתיד. כבר משמו של השיר הראשון "תקוות חנוקות",ניתן לראות כי שירי הלהקה עוסקים במשברים נפשיים, דיכאונות, וביקורת חברתית. כיוון אמנותי זה ממשיך לאפיין את הלהקה גם ביצירותיה המאוחרות.
מקור השם.
לדברי קווין קי, מקים הלהקה, הוא ניסה לכתוב שירים מתוך ראיית העולם של כלב.
סגנון והשפעות.
בתחילת שנות השמונים קמו להקות רבות שהושפעו מתנועת הפאנק, שבאותה תקופה כבר דעכה כליל. בין הלהקות הללו ניתן למנות את להקת הסמיתס, הקיור ואפילו את דפש מוד. הלהקות הללו אימצו את התכנים הפסיכולוגיים והחברתיים שאפיינו את מוזיקת הפאנק, אבל נטשו את המוזיקה הפאנקיסטית לטובת מלודיות מורכבות ושקטות יותר או פחות ושמו דגש רב על שימוש בכלי נגינה אלקטרוניים. באופן כללי סקיני פאפי נמנית עם הלהקות האלו, אלא שהמוזיקה שלה מתאפיינת גם בצלילים כמו-תעשייתיים כדפיקות, צלצולים וחריקות. צלילים מכניים אלו משולבים בתוך המלודיות של יצירות הלהקה.
היסטוריה אוגוסטה
היסטוריה אוגוסטה (בלטינית: Historia Augusta) היא אוסף של ביוגרפיות של קיסרי רומא בין השנים 117–284 לספירה (מאדריאנוס ועד נומריאנוס וקארינוס) ושל חלק מן השותפים לשלטון, היורשים המיועדים והטוענים לכתר הקיסר בתקופה זו.
על החיבור.
בכתבי היד של הביוגרפיות הן מיוחסות לשישה סופרים שחיו בתקופת הקיסרים דיוקלטיאנוס וקונסטנטינוס, סופרים עלומים המכונים בשם הקיבוצי Scriptores Historiae Augustae (בראשי תיבות SHA או HA בלבד), כלומר: "המחברים של תולדות האוגוסטים" (קיסרים). השם נטבע בשנת 1603 בפריז על ידי המלומד הקלאסי איזק קזובון, המהדיר של ההוצאה הראשונה הביקורתית. אך המחבר האמיתי של הביוגרפיות וזמן חיבורם עודם עלומים. הדעה הרווחת בקרב החוקרים, היא שקובץ הביוגרפיות, כפי שהגיע לידינו, נכתב או נערך בידי מחבר אחד בסוף המאה ה-4 ותחילת המאה ה-5. המחבר-העורך הסתתר מאחורי שישה שמות בדויים, ככל הנראה משום שבשל תוכן החבור, העדיף שלא להיחשף כדי להימנע מעימות עם שלטונות רומא בימיו - רומא הנוצרית והמיליטנטית. סביר להניח שהמחבר נמנה עם העילית של בירת האימפריה ואולי אף משרידי האריסטוקרטיה הישנה, הטרום-נוצרית.
המחבר (או מחברים) השתייך לחוגים הפגניים של רומא, ונראה כי החיבור משקף דעות ושאיפות אופייניות לחברה הרומית באותה תקופה, אולם לא נראה שקיימת משנה פוליטית ברורה המשותפת לכל הביוגרפיות.
מהימנות הביוגרפיות מוטלת בספק, אך למרות זאת (עקב מיעוט במקורות אחרים) הן משמשות מקור ראשי לתולדות הקיסרות הרומית במאה השלישית לספירה.