הכינוי של הקוואזר. s5 לקוח מן " Fifth Survey of Strong Radio Sources" ו-0014 + 81 הם הקואורדינטות שלו.
הגלקסיה המארחת.
הגלקסיה המארחת של S5 0014 + 81 היא גלקסיה אליפטית ענקית שיש בה חור שחור על מסיבי במרכזו, אשר עשוי להיות אחראי לפעילות אינטנסיבית של s50014+81.
מודלים אבולוציוניים המבוססים על המסה של החור השחור העל-ממדי של S5 0014 + 81 מנבאים כי הוא יחיה בערך 1.342 × 99^10 שנים.
בשנת 2009, צוות של אסטרונומים באמצעות טלסקופ החלל סוויפט השתמשו בפלט הזוהר של S5 0014 + 81 כדי למדוד את המסה של החור השחור המרכזי. להפתעתם, הם גילו כי החור השחור המרכזי של S5 0014 + 81 הוא פי 10,000 יותר מאשר החור השחור במרכז הגלקסיה שלנו, החור שחור כה גדול ונוצר מוקדם כל כך ביקום, רק 1.6 מיליארד שנים אחרי המפץ הגדול. זה מצביע על כך שחורים שחורים על מסיבים נוצרו מהר מאוד.
ישנה מחלוקת על כמה מדויקים הממצאים הללו. ראשית, השיטה ששימשה הייתה למעשה שיטה עקיפה של חישוב, ולא הערכה קפלרית של מסלול מסלולי. שנית, הספקטרום המשמש הוא בעצם ספקטרום בגלים הארוכים, לא לפי גלי אור בפרמטרים הנראים לעין. שלישית, הקוואזר מוקף בדיסקית גדולה, והוא זורח בכ-40% מבהירות אדינגטון.
הודא ג'מאל
הודא ג'מאל (נולדה ב-1972) היא אמנית היוצרת ומתגוררת בערערה.
יצירתה.
חומרי עבודתה של ג'מאל כוללים פסולת ביתית, גרוטאות, סמרטוטים, קטעי בדים פשוטים וצבעים תעשייתיים. בעבודתה הופכים חומרים אלה למצע עשיר דמיון עליו היא מציירת דימויים אישיים המגיבים באופן מוצפן ומרומז על חוויותיה.
ב-2005 הציגה במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן תערוכת יחיד בשם "אבנים מהואדי" באוצרותה של רות שדמון. בתערוכה זו נכללו עבודות שמציגות מילים, שדות, צלליות ואבנים וכמעט בכולן מופיע אלמנט שחוזר על עצמו: אבנים שמצויות על קו שמפריד ומרחף בין המרתיע לבין שאינו מרתיע. בין הגלוי לנסתר. בין הנוכח לנעדר. אותה רשת אשר מסתירה את המילים ואת הדמויות הקרויות צללים, שהן נוכחות ונעדרות.
הקופסאות, גלגלי הגומי ופסלי הנשים יכולים לסמן את הפוריות והיפוכה, הלידה והמוות. פסלוני הנשים טעונים במחאה נגד מוקדי הסמכות החברתית והפוליטית שמקורם הוא אחד, שתלטנותו של הגבר. ג'מאל משתמשת בחומרים כגון ניילון, שנועדו לייפות את צורתה החיצונית של האשה ובו זמנית להסתיר עיוותים וליקויים. הסיליקון שהתפרסם כחומר להגדלת שדיים, הופך לחומר פיסולי שמוחה נגד השימוש של הפרסומאי-צרכני שנעשה בגוף האישה. הגדלת החזה שמופיעה בפסלוני הנשים מעניקה פונקציה הפוכה מזו שהחברה דורשת. אלה אינן נשים יפות, לא "הונוסים" המסורתיות; אלה נשים כלואות ידי אותם חומרים מעודנים. הקורנפלור כחומר מאכל ולשימור בדים, הופך לחומר שבו מפסלת ג'מאל את אותן הנשים המאסיביות ובכל מאבד החומר הנשי לכאורה, שתפקידו ליפות, את הפונקציה הייעודית שלו והופך לכלי מחאה נגד חברה פטריארכלית שכוונתה להפוך את האשה לכלי צרכני, מאובן וחסר אונים, ללא חופש ביטוי.
בתערוכה ג'מאל הביאה את המטען הרגשי והאישי שלה לתודעה הקולקטיבית כדי לרבוץ על לבבות הצופים ולפתוח את עיניהם, כדי לשאול שאלות קיומיות המשותפות לכולנו על נוכחותו של העולם האכזרי שבו אנו חיים.
ב-2007 הציגה בתערוכה הקבוצתית "רקמות: רקמה וקליגרפיה באמנות העכשווית בישראל", באוניברסיטת בן-גוריון. התערוכה הייתה בהשתתפות אמנים עכשוויים בישראל- נשים וגברים, יהודים ויהודיות, ערבים וערביות שהציגו עבודות אמנות המנהלות דיאלוגים; דו-שיח ערני ומשמעותי שהתקיים בין המטען התרבותי האישי של כל אחד מהאמנים והאמניות לבין דימויים ומוטיבים נפוצים של רקמה ואריגה פלסטינית, שמלות, או מקטעים של בדים, כתב ערבי ואראבסק המתבססים בעיקר על המורשת של אומנות הנשים הפלסטיניות, הבדוויות והדרוזיות. לצד העבודות העכשוויות העשויות באמצעים מגוונים (ציור, רישום, צילום, פיסול, קרמיקה, אריגה, רקמה ומיצב) הוצגו פריטי לבוש ועבודות אומנות מן המורשת הפלסטינית המקומית.
ב-2008 הציגה ג'מאל בתערוכה "התכתבות: אמנים ערבים בני זמננו", במוזיאון לאמנות האסלאם. שלושה עשר אמנים הציגו בתערוכה. האמנים ייצגו קשת ססגונית של האמנות הערבית העכשווית בישראל, אמנות המבטאת מצד אחד את מורשת העבר שהאמן הערבי נושא בלבו ומצד שני פתיחות להשפעת הסביבה, הן הישראלית והן הבינלאומית. ביצירותיהם ביטוי לזיכרונותיהם ולחוויותיהם האישיות ובתוך כך שיקפו את תרבותם על מטעניה ההיסטוריים והפוליטיים. היה בה ניסיון לפיוס בין התרבות שלה ותרבותו של האחר על כל מרכיביה- בתחומי הפוליטיקה, החברה, הפחד והספק, הסקרנות והתשוקה לדעת, אלמנטים מעוררי מחלוקת מצד אחר, וכאלה המעוררים דיאלוג והתכתבות תרבותית הומנית.
על עבודותיה כתב פריד אבו שקרה: "עבודותיה של הודא ג'מאל מתאפיינות בספונטניות ובאקראיות ורחוקות מחישובים ומכללי איזונים והתאמה. היא מצליחה להעביר לצופה משמעויות ורגשות בתום ובבהירות על ידי ביטוי רעיונותיה ומחשבותיה. צבעיה מסמלים חיוניות ומעט מסתורין. הקורנפלור הוא מין אבקה דקה להכנת אוכל שג'מאל מערבבת עם צבעי האקוורל והאקריליק, והדבר יוצר צבעים ערפיליים המעוררים ספקות בעיני הצופה. ג'מאל שואבת את נושאיה מסביבתה בהשראה הסיפורים והזהויות שהרקמה הפלסטינית מספרת. ניסוחי הרקמה שלה והרכבי הצבעים המדויקים מפתיעים את הצופה מכשמופיעים בהם רכיבים נוספים, כגון חוטי ניילון תפורים במחט, הממלאים תפקיד מרכזי בעבודות. טכניקות אלה הופכות בידיה של ג'מאל לכלי סיפורת דרמטית הנוגעת להווייתה של האשה במזרח התיכון, ומרמזת על שפה שנכפתה על החברה בכוח הסביבה הפטריארכלית ההגמונית.
תיאטרון חזותי
תיאטרון חזותי הוא סוגה ניסיונית ובינתחומית באמנויות המופע, העשויה לכלול מיצג, מיצב, תיאטרון חפצים, תיאטרון בובות, תיאטרון צלליות, מופעי פולחן, פרינג', פנטומימה, ליצנות, תיאטרון מחול, מופעי מולטימדיה, ווידאו-ארט, תיאטרון דימויים, שילובים מגוונים ביניהם ועוד.
המונח העברי "תיאטרון חזותי" הוצע על ידי אמן המופע הדס עפרת, ממקימי בית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים בשנת 1986. "תיאטרון חזותי" הוא למעשה תרגום ל- "Visual Theater" - מונח המקובל מאז סוף שנות השישים בבריטניה. באותה תקופה נקראה אותה תופעה, פחות או יותר, "Theater of Images" בארצות הברית. על-פי הדס עפרת, "התיאטרון החזותי ממוקד בדימוי, באמצעי, בשפה האמנותית, באופן שבו מובעת האמירה ובהקשרים שבין המרכיבים האסתטיים והתרבותיים של המופע".
מעצם התנגדותו של התיאטרון החזותי להיות מוגדר ומובדל בצורה רציונלית, ובכך שהוא מטשטש את הגבולות בין המדיומים השונים וכן בין הקשר של אמנות ומציאות, הגדרתו של תיאטרון זה שנויה במחלוקת. בראיון מ-1990 אמר עפרת כי הציע את המונח "תיאטרון חזותי" כיוון ש"היה צריך לקרוא לילד בשמו" והיה מעדיף לקרוא לז'אנר בשם יותר פתוח.
להבדיל מהתיאטרון הקונוונציונלי, אשר לרוב עוסק ב"מה מדובר" – הסיפור והמסר הרעיוני – התיאטרון החזותי פונה אל החושים ואל הדמיון. הוא מתמקד בדימויים ולא בחיקוי המציאות ואלו לא משרתים את הטקסט או מלווים את העלילה. התחביר הוא שירי, אסוציאטיבי, לא ליניארי בהכרח אשר הוא בעל התחלה, אמצע וסוף, אלא כזה, אשר כמו בחלום, אינו מכוון להבנה הרציונלית. ניתן לומר ששפת התיאטרון החזותי מורכבת מתנועה, צליל, צבע, צורה, אור והבעה משחקית ואלו לא פחות חשובים, ולפעמים אף יותר, מאשר העלילה הסיפורית, הדמות והמילים.
ב-1996 כתב עתי ציטרון, מנהל בית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים: "הכוונה היא ליצור (ולחנך ליצירת) תיאטרון שהוא חזותי ואמנות חזותית שהיא תיאטרלית; לטשטש עד ביטול את הגבולות השרירותיים המפרידים בין ציור ופיסול לתיאטרון ובין ריקוד לתיאטרון".
מקורות התיאטרון החזותי.
ציטרון מצביע על אנטונין ארטו כ"נביא הזעם של התיאטרון החזותי". במסתו של ארטו "מד העצבים" (Le Pèse Nerfs", 1925"), הוא מגנה את השימוש המופרז והריק במילים בחברה המערבית המודרנית, הגורם לנתק בין חיים לתרבות:
התיאטרון והריקוד הגלום בו, טוען ארטו, לא נועדו לבדר או לעורר דיון ציבורי, אלא להשפיע באופן ממשי על העולם הפיזי. "במקסיקו" מציין ארטו, "אין אמנות והדברים נועדו לשימוש". החברות המסורתיות מעין אלו שארטו שואב מהן השראתו, אינן רואות באמנות מעשה וולנטרי אלא הכרחי כמו פעולות החיים האחרות. בספרו "התיאטרון וכפילו" (1933) טוען ארטו "שבירת השפה כדי לגעת בחיים פירושה עשייה או עשייה מחדש של התיאטרון".
ארטו אשר החל דרכו כשחקן, במאי ומחזאי, ניסה לפתח סוג של תיאטרון חתרני, כזה אשר לא מציית להיגיון הסיבתי ואשר נובע בעיקר מן הייצריות של ההזיה והטירוף. בשנת 1926 הקים יחד עם חבריו, יוצאי התנועה הסוריאליסטית, את "תיאטרון אלפרד ז'ארי" . ארטו הגה בכתביו "התיאטרון וכפילו" גם את "תיאטרון האכזריות" – תיאטרון פולחני – אולם זה מעולם לא בא לידי מימוש. יצירותיו של ארטו אם כמשורר, מסאי, מחזאי ותסריטאי היוו מקור השראה לאוונגרד התיאטרלי משנות השלושים של המאה העשרים והלאה.