היפותזה ישנה, שמובאת בתיאורו של איש-הצבא והאתנוגרף, ארנולד זיסרמן, שבילה 25 שנה (1842-1867) בקווקז, כי הגאורגים ההרריים היו צאצאיהם של הצלבנים האחרונים, וזאת כיוון שהפולקלור שלהם - המנהגים הסוציאליים, התרבותיים והדתיים - דומים במידה רבה לאלה של הצלבנים. הנוסע האמריקאי, ריצ'רד האליבורטון (1900-1939) ראה ותיעד, בשנת 1935, את מנהגי השבטים החבסוריים.
אף בתוך מאה העשרים אפשר היה להבחין בחבסורים עוטי שריון גוף מכוסה צלבים וחמושים בחרבות בעלי להב רחב. הם מקיימים משטר קפדני של אימונים גופניים באמנויות הלחימה שנשתמרו בריקוד הקרב שנקרא "חבסורולי", אחד מהדוגמאות המובהקות של הכוריאוגרפיה הגאורגית. הם מעריצים דגלים המעוטרים בצלבים ומחשיבים את עצמם לחיילי קבע במשמר צבא המלכים הגאורגים.
דתם של החבסורים היא תערובת מיוחדת של נצרות אורתודוקסית ופולחנים קדם-נוצריים. הם מתפללים במקומות קדושים שנקראים בפי המקומיים "ג'ווארי" ("צלב"), "חאטי" ("איקונין") או "סאלוֹצאבי" ("מקום תפילה"). מלבד אופיים הדתי, היו אלה אתרים בהם המקומיים דנו והחליטו בעניינים משותפים כמו פשיטה על אויבים, עשיית שלום, בקשות למיניהן ועוד. גם ב, שפעלה לצימצום הפעילות הדתית, ארגנו והפיקו, החבסורים, יחד עם קבוצת כמרים מטעם עצמם, עליות נוצריות לרגל. מידה של אי-ציות התגלעה כאשר האידאולוגיה הסובייטית הייתה סיבה להגירה הכפויה לאזורים המישוריים שהממשלה הקומוניסטית בגאורגיה החלה בה בשנות החמישים של המאה העשרים. כתוצאה מכך, רבים מהכפרים ההרריים ננטשו. המצוקה הכלכלית של סוף העידן הסובייטי הגבירה את הנטייה להגירה.
מסורת.
כמו האזורים ההרריים האחרים של גאורגיה, חבסורתי מתאפיין במגוון רב של מנהגים ומסורות עתיקים. החבסורים דוברים דיאלקט מקומי של השפה הגאורגית שדומה מאוד לשפה הגאורגית שהייתה מדוברת בימי הביניים. הם שימרו הרבה מסורות עתיקות. חוק נקמת הדם היה עדיין קיים במאה העשרים.
המסורות המוזיקליות של החבסורים דומים אף הם לאלו של ימי הביניים. חבסורתי מפורסם בבלדות מימי הביניים ומוזיקה פולקלוריסטית משלהם. הצ'וחה החבסורי ("חבסורולי צ'וחה") הוא שונה מאלה של יתר תושבי הקווקז, ומהצ'וחה הגאורגי הקלאסי. הצ'וחה החבסורי כולל עיטורי צלבים רבים יותר וצבעים עזים וססגוניים יותר, ובאופן כללי קצר יותר ומעוצב בצורת טרפז.
הארכיטקטורה בחבסורית מאופיינת במצודות ובמגדלים המבוצרים, שממוקמים בינות להרים ומסמלים את העירנות הקבועה כלפי האויבים. ההיסטוריה של החבסורים כוללת מלחמות רבות נגד עמי צפון הקווקז ביניהם הצ'צ'נים, הכיסטים ועמי דאגסטן. בגלל מורכבותו האתנית של הקווקז הגדול והעדר שלטון החוק באזור המבודד, שבטי צפון הקווקז נהגו לתקוף ולשדוד את הגאורגים ההרריים.
המשורר הגאורגי הבולט, וז'ה פשבלה, תיאר את הלוחמים החבסורים בפואמות שלו, שהמפורסמת ביניהם היא "אלודה קאטאלטורי", על חבסורי צעיר שנודע בשל כישורי הלחימה שלו וגבורתו. הפואמה מספרת כי, יום אחד, לאחר שכיסטים (ממוצא צ'צ'ני) פלשו לכפר חבסורי, אלודה הצעיר עקב אחרי הפולשים והרג את שני השודדים. לאחר הריגת הצ'צ'ני שנקרא מוסא, התחיל אלודה לבכות על מותם כשהבין את גבורתו ואת נאמנותו לדתו. כשחזר אלודה בחזרה לשאטילי, הוא סיפר לאנשי הכפר כמה הוא מעריץ את הגיבור הצ'צ'ני. אולם אנשי הכפר נדהמו מהערצה לצ'צ'ני המוסלמי, החלו לגנות את אלודה וגירשו אותו מהכפר.
האנציקלופדיה בריטניקה דיווחה בשנת 1911 שמנהגים נדירים רבים עדיין נותרו בקרב החבסורים, כמו למשל בידוד נשים בבקתה שנבנתית לתקופת הריון, כאשר בזמן הלידה הבעל סובב סביב הבקתה בעודו יורה מרובהו לסירוגין לאות שמחה. לאחר הלידה מביאים ליולדת אוכל בסתר, שנותרת בבידוד חודש נוסף, שבסופו נשרפת הבקתה. אחד המאפיינים המרשימים של המנהגים המסורתיים הוא מערכת היחסים בתקופת טרום-נישואים, הידועים בשם סכּורפרובה (או סאסלובה אצל הפשאבים). זוג צעיר יכול היה לשכב יחד בלילה אם הונח ביניהם חרב. יחסי מין בין בני הזוג הצעירים היו אסורים בתכלית האיסור. כל מי שהפר חוק זה נידון למוות.
עשרות ביצורים, מקומות קדושים וכנסיות מפוזרים במחוז. העיקריים שבהם: מצודת חאחמאטי, מצודת אחיאלי, מצודת לבסקארי, מצודת מוצו, מבצרי שאטילי, כנסיית גודאני וכנסיית אנאטוני.
חבסורים
אווניו Q
Mamma Mia
מאמה מיה! (סרט)
האריה היונה ותרנגולת כחולה
מאמה מיה
אריה גרטנר
אריה (לויד) גַרטנֶר (Lloyd Gartner; 3 ביוני 1927 – 2 במרץ 2011) היה פרופסור באוניברסיטת תל אביב בחוג להיסטוריה של עם ישראל.
חייו.
גרטנר נולד בשנת 1927 בעיר ניו יורק, בנם של בטי (לבית מילר) והיימן גרטנר. סבו וסבתו הגיעו מגליציה והכירו זה את זה בארצות הברית, אביו היה אף הוא יליד ניו יורק. גרטנר גדל בוושינגטון הייטס שבצפון מנהטן, בשכונת בורו פארק, שכונה יהודית מעורבת. ב-1942 בהיותו כבן חמש עשרה, היה נוכח כצופה בוועידת בילטמור. הוא למד במוסד עברי כל יומי לימודים עבריים וכללים, אחרי כן למד בבית ספר תיכון ציבורי ובערבים למד בבית ספר עברי גבוה ובבית מדרש למורים "הרצליה", ובשנת 1945 קיבל ממנו דיפלומה.
שירת מעל לשנה בצבא האמריקני במדינת מישיגן בשנים 1946–1947, סיים את חוק לימודיו לתואר הראשון בברוקלין קולג' בשנת 1948. בשנים 1948–1949 למד באוניברסיטת פנסילבניה שבפילדלפיה, התמחה בהיסטוריה כללית ובייחוד בהיסטוריה אנגלית. בשנים 1953–1957 לימד את השפה העברית בקווינס קולג' באוניברסיטת ניו יורק ובשנה האחרונה לימד שם גם היסטוריה כללית.
ב-1957 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת קולומביה תחת הדרכתו של האב המייסד של ההיסטוריה של עם ישראל בארצות הברית, סאלו בארון. נושא הדוקטורט היה The Jewish Immigrant in England 1870-1914 (ההגירה היהודית לאנגליה 1870–1914), במהלך לימודי הדוקטורט נסע לאנגליה למשך חצי שנה ב-1952 על מנת לחקור את יהדות אנגליה ושרידי ההגירה לאנגליה. תוצר הדוקטורט היה הספר The Jewish Immigrants in England שראה אור ב-1960 ושזכה לשלוש מהדורות, שהאחרונה בהן ב-2003.
לאחר ארבע שנות הוראה בקווינס קולג' לימד גרטנר שנה באוניברסיטת ויין סטייט בדטרויט. ב-1958 התמנה לחבר סגל בסמינר תאולוגי יהודי, שם לימד עד 1967 בבית המדרש למורי יהדות. אריה גרטנר התחתן ב-1961 עם שרה רבקה לבית הגלר ונולדו להם בן ובת, מהם יש להם עשרה נכדים. הוא היה גם חבר חוקר ב-American Jewish History Center, שהוציא שורת ספרים על קהילות יהודיות בארצות הברית, מתוכן כתב גרטנר שלושה ספרים: על מילווקי ולוס אנג'לס אותם כתב יחד עם מקס לואיס וורשפן ועל קליבלנד, אותו כתב לבדו. ב-1967 עזב את הסמינר התאולוגי והתמנה לפרופסור חבר בסיטי קולג'. כתב מאמר על מהומות הסטודנטים של 1969.
אריה גרטנר עלה לישראל ב-1970. לימד במשך שנתיים במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית. לימד באוניברסיטת תל אביב מ-1972 עד לפרישתו ב-1995, התחיל וסיים בדרגת פרופסור מן המניין. היה מופקד הקתדרה על שם אברהם ואדיטה שפיגל לתולדות ישראל באירופה באוניברסיטת תל אביב. היה מעורכי האנציקלופדיה יודאיקה ועורך תולדות היהודים באמריקה באנציקלופדיה.
גרטנר נפטר כתוצאה מסיבוך שאירע לאחר ניתוח. בן 83 במותו, נטמן בהר המנוחות לצד אשתו, רבקה.
מחקריו.
ההגירה היהודית לאנגליה 1870–1914.
ספרו זה של גרטנר (The Jewish Immigrant in England 1870-1914) ראה אור בשלוש מהדורות. בין השנים 1870–1914 היגרו כשני מיליון יהודים ממזרח אירופה למערב, כשמונים אחוזים מהם לארצות הברית והיתר בעיקר לאירופה, רובם לאנגליה וגרמניה. אנגליה שימשה גם תחנת מעבר ליהודים שהיגרו לארצות הברית, הם נשארו בה שבועות או חודשים וחלקם התיישבו בה, מספרם מוערך ב-120,000. הספר סוקר את תהליך ההגירה עצמה ומתייחס להיבטים של דיור, כלכלה, חיי חברה וחיי דת. רוב המהגרים עבדו ב"סדנאות היזע", שהיו פריה של תעשיית הביגוד המתפתחת, עבדו שעות רבות ובצפיפות, בעבודה עונתית. גרטנר סוקר את תנועת העובדים היהודים שניסתה לשפר את תנאי העבודה והתשלום.
היסטוריה של היהודים בעת החדשה.
ספרו זה של אריה גרטנר ראה אור בשנת 2000 בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד (History of the Jews in Modern Times). הספר מעניק תמונה פנורמית של העם היהודי החל מ-1650 ועד ל-1980. הוא פותח במורשת ימי הביניים, ממשיך בשחר העת החדשה, מתאר את תקופת ההשכלה, המהפכה הצרפתית והשפעתה על חיי היהודים האמנציפציה במערב אירופה. המשכו בסקירת התערות היהודים בחברה הסובבת אותם, מתאר את הגירת הקהילות היהודיות מהעולם הישן של אירופה לעולם החדש של אמריקה בין 1881–1914, בוחן את התקופה שבין מלחמות העולם, מתאר את מוראות השואה, התאוששות היהודים אחרי השואה, ייסודה של מדינת ישראל ומגיע עדי ימינו אלה. גרטנר פורש את חיי הקהילה וחייהם הרליגיוזיים של היהודים, מציג את מסכת יחסיהם עם הגויים ומביא בד בבד סקירה היסטורית וסוציולוגית.
רומניה, אמריקה, והעולם היהודי: קונסול פיישוטו בבוקרשט 1876-1870.
מאמרו זה של אריה גרטנר מ-1968 דן בפיישוטו, שהיה קונסול ארצות הברית ברומניה בשנים 1870–1876. פיישוטו הוצב ברומניה לאחר לחץ יהודי על הנשיא גראנט, במטרה להביא לאמנציפציה של יהודי רומניה.
יהדות אנגליה והסחר הבינלאומי היהודי בזנות, 1914-1885.