בינואר 2008 נערכה חפירה בשוליים הדרומיים של התל, לאורך קו המיועד להנחת תשתית. החפירה נערכה מטעם רשות העתיקות ובמימון חברת פרטנר תקשורת.
בשנת 2018 הושק פרויקט מחקר חדש בתל חדיד, מטעם אוניברסיטת תל אביב ו.
זיהוי.
בתל חדיד היה יישוב עתיק, המזוהה עם היישוב העתיק "חדיד", ששמו נשמר בגרסה הארמית בשם הכפר חדיתה שהתקיים עד מלחמת העצמאות. במחקר הקדום, בהובלת אבות הכנסייה ובראשם אוסביוס (המאה ה-3 עד ה-4 לספירה), זוהתה חדיתה (ביוונית: Άδιθά או Aδιθα) עם עדיתים הנזכרת בספר יהושע (פרק ט״ו פסוק 36) כחלק מנחלת שבט יהודה. בהתבסס על כך, היוצרים של מפת מדבא מיקמו בסמוך לירושלים כפר ועליו הכותרת 'עדיתיים היא עדיתה״. אבל, עדיתים נמצאת למעשה בשפלת יהודה, ככל הנראה באזור עמק האלה, וככל הנראה הדמיון במצלול שמות המקומות הוא שהוביל לזיהוי מוטעה זה. אכן, זיהוי אחר לחדיתה, אשר הוצע מאות שנים לאחר מכן, אומץ על ידי המחקר הנוכחי. רבי אשתורי הפרחי ציין בשנת 1322 בספרו כפתור ופרח כי חדיתא, הנמצאת כשעתיים מהעיר לוד על הר עגול, היא מקומה של חדיד המקראית.
היסטוריה.
השרידים העתיקים ביותר שהתגלו במקום הם מתקופת הברונזה הביניימית, ונראה שלאחר פער של כאלף שנה חודש היישוב בתקופת הברונזה המאוחרת. לפי חפירות ההצלה שנערכו בשנים 1995 - 1997 מטעם אוניברסיטת תל אביב, היישוב הגיע לשיאו בימי ממלכת ישראל, במאה ה-8 לפני הספירה, ובימי השלטון האשורי, במאה ה-7 לפני הספירה. שרידים נוספים תוארכו החל מהתקופה הפרסית ועד לעת המודרנית.
בתנ"ך מוזכר היישוב חדיד כאחד המקומות שבהם התיישבו שבי ציון: . בספר חשמונאים מסופר שחדיד בוצרה על ידי שמעון התרסי בשנת 143 לפנה"ס. בספר מכבים א' (יב 38 ויג 13) מסופר כי שמעון התרסי ביצר את חדיד (ביוונית: Αδιδα) במהלך המלחמה נגד דיודוטוס טריפון (ΔιόδοτοςΤρύφων). חשיבותו האסטרטגית של תל חדיד נשמרה לאורך הדורות. פלביוס יוספוס מספר בספרו מלחמות היהודים כי הגנרל הרומי אספסיאנוס אשר עמד בראש המאמץ הרומי לדיכוי מרד היהודים בחר לחסום את הדרך לירושלים ולבצר את חדיד (ביוונית:Άδδιδά). בתקופת המשנה ישבו במקום חכמים, ובהם התנא רבי יקים איש חדיד. כמו כן, העיר נזכרת במשנה כאחת הערים המוקפות חומה מימי יהושע בן נון.
בשנת 1940 דיווחו תושבי הכפר חדיתא למחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי אודות רצפת פספס שנמצאה בסמוך. בחפירה שנערכה ב-24 בדצמבר 1940 חשף יעקב עורי את רצפת פסיפס, כנראה מהמאה השישית לספירה, שבה מתוארת ספינה שטה על הנילוס, החי והצומח על גדות הנהר, עיר מבוצרת עם הכתובת "איגיפטוס" (מצרים), וכתובות הנצחה ביוונית. רצפת הפסיפס הוצאה מהאתר ומוצגת במוזיאון הימי הלאומי שבחיפה.
כפר ערבי בשם חדיתה התקיים במקום בשנים שלאחר מכן. בשנת 1944 מנה הכפר כ־750 תושבים. בתחילת מלחמת העצמאות השתתפו ערבים מהכפר בהתקפות על תושבי בן שמן עד שביולי 1948, במבצע דני, נכבש הכפר ונהרס.
קיבוץ בשם "חדיד" הוקם בשנת 1949 על אדמות הכפר והתפרק לאחר זמן קצר. המושב חדיד, הנמצא סמוך לתל, הוקם בשנת 1950 בידי עולים מתימן, וכעבור זמן הצטרפו אליו עולים מרומניה.
התעודות מתל חדיד.
במהלך החפירות הארכאולוגיות בשולי תל חדיד, בהנהלתם של פרופ' יצחק בית אריה ואסתר ברנד מטעם אוניברסיטת תל אביב, נחשפו שתי תעודות כתובות בכתב יתדות, במצב השתמרות מצוין. שתי התעודות הן מסמכים משפטיים הכתובים באשורית.
תעודות אלה מצטרפות לשתי תעודות בכתב אשורי, מן השנים 651 ו-649 לפנה"ס, שהתגלו בתל גזר, כ-10 ק"מ מדרום לתל חדיד.
ניסוחם של התעודות זהה לניסוח המסמכים המשפטיים שהיה נהוג בארץ אשור בתקופת האימפריה האשורית. במסמכי תל גזר ותל חדיד רשומים שמותיהם של 36 אנשים. כולם, פרט לאחד, נתניהו מגזר, הם שמות לא עבריים, כמחציתם אכדיים וכמחציתם ארמיים.
המסמך הקדום מתוארך ל-698 לפנה"ס. לפי המקרא יושבו גולים זרים בארץ על ידי מלך אשור: החוקרים מניחים כי מלך אשור הנזכר בפסוק אינו סרגון השני (705-722 לפנה"ס), מחריבה של ממלכת ישראל. גם לא סנחריב (681-705 לפנה"ס), בנו של סרגון, אלא מוקדם יותר, שכן, לא נראה שפרק זמן בן שלוש עד ארבע שנים הספיק לגולים מבבל להסתגל ולהתבסס, לקבל קרקעות ולהגיע לסטטוס של מוכרי אדמה וקוניה. הצעת החוקרים היא כי בתעודה מתל חדיד נזכרים גולים מבבל, שיושבו בימי סרגון בתחומה הדרומי של ממלכת ישראל, זמן לא רב לפני כיבושה.
האמור בספר נחמיה מעלה נקודה נוספת: הנוכרים שהתיישבו בתל חדיד סולקו על ידי יאשיהו מלך יהודה, שכן נבלט (בית נבאלא) וחדיד נזכרים כיישובים יהודיים ובכותרת שבראש רשימת שבי ציון נאמר: יוצא מכאן, כי התושבים יצאו לגלות בבל ממקום מושבם והנוכרים כבר לא גרו במקום.
אם נוסיף לכך כי באותה תקופה נחלשה ממלכת אשור וגברה השליטה המצרית בארץ ישראל, ייתכן כי בסוף תקופת המלוכה ביהודה לא היו באזור תושבים מבבל, חדיד שבה להיות עיר יהודית, ותושביה הוגלו לבבל בידי הכשדים בעת חורבן בית ראשון, ושבו מהגלות לבתיהם בימי עזרא ונחמיה.
יער בן שמן
יער בן שמן הוא אחד מגושי היערות הגדולים בישראל. היער משתרע על פני כ־21,000 דונם ממזרח לעיר לוד וממערב למודיעין-מכבים-רעות, משני צידי כביש 443 ומכיל ברובו אורנים, ברושים ועצי אקליפטוס.
היסטוריה.
אליהו ספיר ויהושע חנקין תיירו באזור בשנת 1904 על מנת לאתר אדמות לרכישה. ב-1905 נקנתה הקרקע והוקם על 100 דונם ממנה בית חרושת לשמן. המפעל שגשג והעסיק למעלה מ-50 עובדים אך ב-1915 נשרף כליל. אדמות נוספות נרכשו על ידי קק"ל בשנת 1907. בתחילה ניטעו עצי זית, אך הגידול לא הצליח והמומחים המליצו על נטיעת עצי סרק בשטחים שאינם ראויים לעיבוד, כדוגמת שטחים סלעיים או תלולים. קק"ל החלה לתמוך בניסיונות התיישבות באזור, מיד לאחר רכישת הקרקע. היא ניסתה להקים מוסד לתלמידי 'בית הספר לעבודת האדמה', אך הוא נסגר כעבור זמן קצר. בשנת 1908 הוקמה במקום חווה חקלאית ובשנת 1911 הקים במקום פרופ' בצלאל שץ כפר צורפים וקק"ל נתנה שני דונם אדמה לכל אחת מהמשפחות שהגיעו מירושלים, תוך כוונה לשלב חקלאות ותעשייה זעירה, אך גם ניסיון התיישבות זה נכשל.
במלחמת העצמאות השטח נכבש על ידי צה"ל במבצע דני. בשנות ה-50 של המאה ה-20 התחיל יעור מוגבר של האזור שסיפק תעסוקה לעולים חדשים, ובשנות ה-60 הוקם היישוב מבוא מודיעים. בשנות ה-70 וה-80 הוקמו נאות קדומים, כפר רות ומושב שילת בפאתי היער.
בל"ג בעומר, 23 במאי 2019, פרצה ביער שרפה שכילתה כ-30% ממנו וגם גרמה נזק לבתים ביישובים השוכנים ביער.
מקור השם.
מקור שם היער בבית החרושת לשמן שהוקם לראשונה במקום, והפסוק מספר ישעיהו "כרם היה לידידי בקרן בן שמן".
אתרים ביער.
היער כולל שטחים רבים הגובלים בתל חדיד בצפון מערב, נאות קדומים בצפון, היישוב מבוא מודיעים ואזור התעשייה של העיר מודיעין בדרום מזרח, "פארק הקופים", גמזו וכפר דניאל מדרום מערב ומושב בן שמן במערב. מדרום ליער המוכרז נמצא אזור בית ענבתה שכולל גם הוא שטחי יערות ועתיקות. במרחב שבין יער בית שמן ליערות בית ענבתה מתבצעות נטיעות שמשלימות רצף יערות גדול במרכז ישראל המהווה "ריאה ירוקה" לאזור גוש דן.
אתרים נוספים ביער:
מסלולי רכיבת אופניים ביער בן שמן.
ביער בן שמן הכשירה קרן קיימת לישראל שלושה מסלולי אופניים שהתבססו ברובם על מסלולים שפרצו אופנועי שטח:
קרינה אולטרה-סגולה
יחידת זמן
בסיס ספירה
יצחק גינצבורג
נלי זקש
איילת השחר (קיבוץ)
אַיֶּלֶת הַשַּׁחַר הוא קיבוץ בעמק החולה ליד חצור הגלילית, השייך למועצה אזורית הגליל העליון.
לצד היישוב נחשף היישוב הקדום חצור, ובכניסה לקיבוץ הוקם בתכנון האדריכל דוד רזניק מבנה ייחודי לאצירת העתיקות שנחשפו במקום. בזכות מיקומו של היישוב ליד גבול הצפון הוא שימש כנקודת מעבר חשובה למעפילים מסוריה ולבנון לארץ ישראל. כמו כן, קלט הקיבוץ, לאורך השנים, עולים רבים מרחבי אירופה.
מקור השם.
מקור שמו של היישוב הוא מן הפסוק בתהילים פרק כ"ב פסוק א': "לַמְנַצֵּחַ, עַל-אַיֶּלֶת הַשַּׁחַר", כלומר קרני אור הבוקר הראשונות המפציעות כקרני האיילה, ומזכיר את השם הערבי של חלקת הקרקע, נַגְ'מַת אֶ-צֻבְּח (نَجْمَة الصُّبْح) כלומר כוכב הבוקר. השם הערבי נַגְ'מַת אֶ-צֻבְּח מקורו לפי אגדה מקומית שנשמרה אצל זקני ראש פינה, בשם משפחתו של האיכר העברי שהיה אמון על חלקה זו, חקלאי בשם "מורגנשטרן". הפועלים הערביים התקשו בהגיית השם וכדי להקל עליהם תרגם מורגנשטרן בעבורם את שם משפחתו לערבית. כך הפך 'כוכב בוקר' (בגרמנית וביידיש) לנַגְ'מַת אֶ-צֻבְּח.
בכור ילדי היישוב זכה לשם "כוכב" והוריו, רוחמה ואריה וישניבסקי, עברתו את שם משפחתם ל"שחר".
רקע היסטורי.
איילת השחר נוסדה בסיוע קפא"י בשנת 1915 על ידי קבוצה של חמישה גברים ואישה אחת מאנשי העלייה השנייה שהתגבשה לצורך התיישבות. בשנת 1918 קיבלו 20 המתיישבים חזקה על הקרקע, ובשנת 1922/23 החלו בבניית קבע של היישוב. בשנת 1920 שימשה איילת-השחר כמרכז לכוחות שנחלצו להגנת תל-חי וכן בסיס לחוזרים מהקרב.
הקבוצה, בתמיכה של חיים מרגליות קלווריסקי, קיבלה בחכירה 700 דונם מאדמת נג'מת א-צובח שעד לאותו זמן הוחכרה לאיכרי ראש פינה שהחכירו בתורם את האדמה לערבים. בהמשך קנתה הקבוצה אדמות נוספות, קיבלה בחכירה מהממשלה 800 דונם נוספים בשנת 1921 ובשנת 1924 קיבלה מיק"א אדמות שנקנו בשנת 1892. בשנת 1923 עברה מהגבעה הדרומית מזרחית לנקודה אחרת.