https://open.spotify.com/artist/0sO5Nk6nYvCzXKDZMt0Bpa?si=IpcKvnt1Re2SD4Wh0WOK-g
מקסימיליאן אנטון, נסיך טורן וטקסיס
אברוקין
איברוקין
NGC 4710
NGC 4710 היא גלקסיית עדשה בקבוצת הכוכבים שערות ברניקי, הנמצאת במרחק של כ-55 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
היסטוריה.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.94 והיא התגלתה ב-21 במרץ 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון II.95, כשהיא מתוארת כדי בהירה ומאורכת ביותר בכיוון קרוב לצפון-דרום. בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1441, כשהיא מתוארת כבהירה מאוד, מאורכת ביותר ועם מרכז בהיר. הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 3240 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4710, כאשר היא מתוארת כבהירה למדי, די גדולה, מאורכת מאוד ומרכזה מתבהר בחדות ליצירת גרעין מובחן.
תצפית.
הגלקסיה נמצאת בחלקו הצפון-מזרחי של צביר הבתולה שגולש לתחומי קבוצת הכוכבים שערות ברניקי, כ-5.5 מעלות ממערב-דרום-מערב לכוכב α בשערות ברניקי וכ-5.2 מעלות מצפון-מערב לכוכב וינדמיאטריקס. כ-1.9 מעלות מצפון-מערב לה נמצאת NGC 4651, כ-3.5 מעלות ממערב לה נמצאת M91, כאשר כ-0.8 מעלה הלאה באותו הכיוון נמצאת M88 וכ-3.6 מעלות מדרום-מערב ל-NGC 4710 נמצאת M90. NGC 4689 ו-NGC 4654 נמצאות 1.5 ו-2.5 מעלות בהתאמה מדרום-דרום-מערב ל-NGC 4710 וכ-4 מעלות מדרום לה נמצאות NGC 4754 ו-NGC 4762, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.
תכונות.
אורכה הזוויתי של NGC 4710 הוא כ-4.9 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של קרוב ל-80,000 שנות אור, כמעט ארבע חמישיות מהקוטר של שביל החלב, אך מכיוון שמישור הדיסקה של הגלקסיה כמעט משיק לקו הראייה אליה, רוחבה הזוויתי הוא רק כרבע מאורכה, מה שיוצר את צורתה המאורכת במיוחד. מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-5 אחוזים ממסת שביל החלב, כאשר כ-85% ממנה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה ובנוסף יש בה גם מימן אטומי, שכמותו מוערכת ב- מסות שמש ומימן מולקולרי שכמותו מוערכת בכ- מסות שמש, כך שבסך הכל כמות המימן החופשי בגלקסיה היא מעט פחות מ-2% ממסתה. למרות שכמות המימן החופשי אינה גדולה במיוחד, היא גדולה יותר מהכמות האופיינית לגלקסיות עדשה, ומאפשרת יצירת כוכבים חדשים בגלקסיה בקצב של כשישית מסת שמש בשנה, ובהתאם לכך אוכלוסיית הכוכבים בגלקסיה היא פחות זקנה ממה שאופייני לגלקסיות עדשה, כאשר הגיל הממוצע של כוכביה הוא כ-5.3 מיליארד שנים והמתכתיות שלהם היא כ-50% מהמתכתיות של השמש. בתמונות עם חשיפה ארוכה של הגלקסיה ניתן להבחין בשלוחות היוצאות מהתפיחה המרכזית של הגלקסיה ויוצרות צורת X, מבנה שככל הנראה קיים גם בשביל החלב.
יון סיגורדסון
יון סיגורדסון (באיסלנדית: Jón Sigurðsson; 17 ביוני 1811 - 7 בדצמבר 1879) היה מנהיג התנועה הלאומית האיסלנדית במאה ה-19 (באיסלנדית: Þjóðernishyggja או Föðurlandsást). מכונה "החוק של איסלנד, חרבה ומגנה" (Sómi Íslands, sverð þess og skjöldur).
תולדות חייו.
נולד בכפר קטן באזור הפיורדים המערביים של איסלנד (וסטפיורדס; Westfjords) והיה בנו של כומר. ב-1833 עבר לקופנהגן על מנת ללמוד היסטוריה באוניברסיטת קופנהגן, שם נחשף לכתבי היד של הסאגות האיסלנדיות, החל לחקור אותן והיה למומחה להן. בשנת 1845 שב לאיסלנד והחל לכהן כציר באלת'ינגי (הפרלמנט האיסלנדי, שפעל בחסות דנית) כנציג אזור איסאפיירד'ור. מבחינה פוליטית וכלכלית היה ליברל קלאסי והתרחק מהרומנטיקה של הלאומנות בסגנון הגרמני. הוא ביקש לקדם מודרניזציה, דמוקרטיזציה, זכויות אדם וקידמה כלכלית רציונליסטית.
בעקבות אביב העמים של 1848 גיבשה דנמרק ב-1849 חוקה שהעניקה לאיסלנדים מספר זכויות. השלטון הדני ביקש שהאלת'ינגי האיסלנדי יאשרר את החוקה. אולם סיגורדסון הוביל תנועת סירוב, כיוון שהחוקה החדשה לא כללה אוטונומיה וזכויות אזרח מלאות לאיסלנדים. סיגורדסון וליברלים אחרים גיבשו הצעת החלטה חליפית שתהפוך את איסלנד למדינה עצמאית, כאשר יחסיה עם דנמרק יהיו במסגרת של אוניה פרסונלית (כלומר מערכת יחסים בין שתי ישויות הנחשבות למדינות שונות וריבוניות, אשר אותו האדם (מלך דנמרק) עומד בראשן, בעוד גבולותיהן, חוקיהן והאינטרסים שלהן נותרים שונים). ההצעה נידונה בכינוס לאומי מיוחד של הנציגים שהתכנס ב-1851 במטרה לאשרר את החוקה החדשה (Þjóðfundurinn 1851). מושל האי מטעם דנמרק הכריז על ההתכנסות כבלתי חוקית וביקש לפזרה. אז הוביל סיגורדסון את המתכנסים לקום ולהצהיר שהם מוחים על החלטת המושל ויתלוננו בפני המלך. מנקודה זו ועד הגדרת האוניה הפרסונלית בין איסלנד לדנמרק ב-1918, נותרה מצבה החוקתי של איסלנד לא פתור.
על אף היותו איש התנועה הלאומית האיסלנדית, חי סיגורדסון ופעל רוב זמנו בקופנהגן. את דבריו לעם האיסלנדי פרסם בכתב העת שייסד, " Ný félagsrit" (כתב עת לחברה חדשה), שראה אור מדי שנה בין 1841 ל-1873 במימונו של סיגורדסון, שהיה גם תורם התוכן העיקרי. מ-1851 כיהן כנשיא האגוד הספרותית האיסלנדית (Hið íslenska bókmenntafélag) ונשיא (יו"ר) האלת'ינגי ולפיכך זכה לכינוי "הנשיא יון" (Jón forseti).
חייו האישיים.
ב-1845 נשא לאשה את בת-דודו, אינגיביורג איינארדוטיר (Ingibjörg Einarsdóttir). לזוג לא היו ילדים, אך הם גידלו את אחד מאחייניהם שהתייתם כבן מאומץ. ביתם בקופנהגן היה פתוח לכל איסלנדי שביקר בעיר, כך נפוצה האמרה ש"כל האיסלנדים הם ילדיו של יון סיגורדסון".
מורשתו.
יום הולדתו נקבע כיום החג הלאומי של איסלנד. כאשר איסלנד הכריזה על יציאתה לעצמאות ב-1944 נעשה הדבר ב-17 ביוני, כך שיום העצמאות של איסלנד מתלכד עם יומו של יון סיגורדסון.
דמותו מתנוססת על שטר 500 קרונות ובעבר עיטרה את שטר 10 קרונות.
בשנת 1967 העניקה עיריית קופנהגן את הבית בו התגוררו יון סיגורדסון ואשתו לממשלת איסלנד ומאד הבית, שנקרא Jónshús, הוא נכס של ממשלת איסלנד ומשמש כמרכז תרבות ומרכז אקדמי.
האקדח של צ'כוב
האקדח של צ'כוב (לחלופין: הרובה של צ'כוב) הוא עיקרון דרמטי ביצירות סיפורת (ספרות, מחזאות ותסריטאות) המיוחס למחזאי הרוסי אנטון צ'כוב, ולפיו לכל פריט המופיע בעלילה צריכות להיות משמעות, סיבה ותוצאה, ויש להשמיט פריטים שלא תורמים להתפתחות הסיפור, או יוצרים "הבטחות שווא" שלא יתממשו בהמשך. בעברית נפוצה הפרפרזה "אקדח שמופיע במערכה הראשונה של ההצגה, חייב לירות עד סוף המערכה האחרונה שלה (או: השלישית)".
עיקרון זה הפך לכלל אצבע מוסכם המסביר שכל רכיב בעלילה צריך לתרום למכלול שלה, ומבטיח שלא יהיו ביצירה פרטים שרירותיים שאינם משרתים את המכלול ושהעלילה לא תקודם באמצעים מפתיעים שלא נרמזו קודם לכן.
מקור המושג.
התובנה לגבי העיקרון הקרוי על שמו, התגבשה אצל צ'כוב בעקבות כתיבת מחזהו הראשון, "איוואנוב", בשנת 1887, לבקשת פיודור קוֹרְש, מנהל "תיאטרון קורש" במוסקבה, כפי שסיפר לידידו הסופר איליה גורליאנד בשיחתם ביאלטה בקיץ 1889. וכך ציטט גורליאנד את צ'כוב בזכרונותיו: "אם במערכה הראשונה תָּלִיתָ אקדח על הקיר, אזי במערכה הבאה הוא אמור לירות. אם לא כך, אל תשים אותו שם".
בנוסף למובאה מזכרונות גורליאנד, צ'כוב הזכיר את רעיון האקדח במספר הזדמנויות שבהן ביקר מחזה או סיפור, כגון:
צ'כוב לא בהכרח התכוון לאקדח או רובה במובן המילולי, אלא כמטפורה. כל פרט בסיפור יכול להיות "אקדח": חפץ, פריט תפאורה, תכונה ייחודית של דמות וכל דבר אחר. צ'כוב הזהיר מפני שימוש בפרטים חסרי משמעות לסיפור, ואם המחבר מעניק משמעות לפרט כלשהו, עליו להמשיך להתייחס אליה. מבחינתו, לפרטים יש כוח והם יוצרים כוונה וציפיות, והוא סבר שאם המחבר השקיע זמן בתיאור והצגה של אובייקט, האובייקט הזה צריך להופיע ויש להתייחס אליו בהמשך הסיפור. פרטים שאינם במקומם או מטעים, עלולים לקלקל את החוויה, ואל-לו למחבר לאכזב את הציבור על ידי הצגת אלמנטים ללא הסבר מדוע הם ראויים לתשומת לב, בבחינת הבטחת שווא.
כללים נגזרים.
עקרון "האקדח של צ'כוב" מהווה הסכמה בשתיקה שמחבר לא יציג ביצירה אלמנטים שאינם מוסברים. פריט בסיפור המסגרת, המשמש "אקדח", מופיע בשני שלבים עיקריים: בשלב המוקדם, הכינון (Set Up), הפריט מוצג באופן דרמטי שימשוך תשומת לב, אך מבלי שהקהל יהיה מודע לחשיבותו לסיפור, וזו תבוא לידי ביטוי בשלב הפרעון (Pay Off) שגורם לתפנית בעלילה. ההנחה היא שהקהל יבוא על סיפוקו רק אם שני השלבים יתקיימו: אם הפריט יונכח אך לא ימומש ("האקדח יוטען אך לא יירה"), הקהל יתאכזב, ואם הפריט יפתיע מבלי שהונכח קודם, בבחינת "דאוס אקס מכינה", הקהל ירגיש מרומה על ידי מחבר שהתחמק מאחריותו. את המושגים Setup – Payoff טבעו רוברט זמקיס ובוב גייל בטרילוגיית "בחזרה לעתיד". לפי כלל ההנכחה והמימוש, הפריט מוצג בתחילה באופן שממעיט מחשיבותו, וזו הולכת ונבנית בהדרגה באמצעות פיזור רמזים עד שהחשיבות לסיפור מתבררת, כך שאם הקורא או הצופה יבחנו את העלילה לאחור, הם יבינו כיצד נבנה תפקיד הפריט בתוך מסגרת העלילה.