בספר שערי ירושלים מסופר על אודותיו:"תחילת התיישבות האשכנזים הייתה על ידי הרב החסיד המפורסם מורנו הרב לייב ז"ל מאנשי חב"ד, ונקרא רבי לייבלי מחברון וגם רבי לייב בעל ייסורין. האיש הזה היה גדול בתורה וירא אלוקים מרבים, ובסוף ימיו נסע לעיר הקודש צפת, ונפטר שם זקן ושׂבע ימים, וציווה לפני מותו שכל מי שיהיה לו עת צרה, רחמנא ליצלן, ישתטח על קברו ויעזרוהו, וכן עושין עד היום".
פטירתו וקברו.
מקובל שלפני הסתלקותו הבטיח לעזור לכל מי שיזדקק לישועה וישתטח על קברו, באמירת כל התהילים ברציפות בערב שבת אחרי חצות, עקב כך עולים מאות לקברו בכל ימות השנה ובפרט בימי שישי וביום הסתלקותו, לשמועה זו אין מקור מוסמך.
כמו כן, בעל ה"בית ישראל מגור" הורה שראוי לעלות על קברו של ר' לייב.
הוא נפטר בט"ו בחשוון תקצ"ז, ונקבר בבית העלמין העתיק בצפת אחרי החלקה הצבאית, בשנת 2013 חודש הציון והוצבה מחיצה.
ליאור בוקר
תת ניצב ליאור בוקר (17 במרץ 1954 - 2 בדצמבר 2010) היה קצין אגף המבצעים של המחוז הצפוני במשטרת ישראל. נהרג בעת מילוי תפקידו באסון השרפה בכרמל בשנת 2010.
חייו.
ליאור בוקר נולד לרינה ולמיכאל בויקר במשגב עם. לאחר שנה עבר עם הוריו לחיפה, שם גדל, ואת לימודיו התיכוניים סיים בבית הספר התיכון בסמ"ת.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1972 הצטרף ליחידת חרמ"ש כלוחם. לחם במלחמת יום הכיפורים ולאחריה שימש כמדריך בחיל השריון.
בשנת 1975, לאחר סיום שירותו הצבאי, התגייס למשטרת חיפה. בשנותיו הראשונות במשטרת ישראל שימש כשוטר סיור ובלש ובשנת 1982 סיים קורס קצינים במשטרה. בין תפקידיו: סגן מפקד תחנת זבולון, מפקד משטרת חדרה, ראש מפלג סמים בימ"ר צפון, סגן מפקד מרחב העמקים וקצין אגף המבצעים של המחוז הצפוני.
ב-2 בדצמבר 2010 נהרג במהלך הטיפול בשרפת הענק בכרמל. על פי עדויות ניצולים מהאסון הייתה לו אפשרות להימלט אך הוא בחר להישאר ולנסות לחלץ סוהרים מהאוטובוס שנקלע ללהבות. הובא לקבורה בבית העלמין הצבאי בפרדס חנה. עם מותו הועלה לדרגת תת ניצב.
במרץ 2011 אישרה ועדת העיטורים במשטרת ישראל את הענקת עיטור המופת לבוקר.
ארגון השוטרים הבינלאומי העניק לו אות גבורה ומופת על ניסיונו להציל חיי אדם תוך הקרבת חייו שלו.
חיים אישיים.
היה בן זוגה של העיתונאית נאוה בוקר, שארבע שנים לאחר מותו נבחרה לכנסת העשרים מטעם "הליכוד". מנישואיו הראשונים נולדו לו שלוש בנות.
מקדש קיסר
מקדש קיסר הידוע גם בשם "המקדש לסגידה ליוליוס קיסר" או "המקדש של כוכב השביט", הוא מבנה עתיק בפורום הרומאי הממוקם ברומא, איטליה בסמוך למקדש וסטה.
היסטוריה.
בניית המקדש החלה על ידי אוגוסטוס בשנת 42 לפנה"ס, לאחר שהסנאט הכריז על פולחן הקיסר בעקבות מותו של יוליוס קיסר. אוגוסטוס הקדיש את המקדש לקיסר (אביו המאמץ) ב-18 באוגוסט 29 לפנה"ס לאחר קרב אקטיום.
המקדש עומד בצד המזרחי של הכיכר המרכזית בפורום הרומאי, בין רג'יה, קסטור ופולוקס ובזיליקה אמיליה במקום בו נשרפה גופתו של קיסר (צוואתו של קיסר הוקראה בהלוויה על ידי מרקוס אנטוניוס).
קיסר היה האזרח הראשון ברומא שזכה למקדש המשמש לסגידה אליו, משום שהיה הראשון שהוכרז כאל על ידי הסנאט.
הפלטפורמה הגבוהה שעליה נבנה המקדש שימשה כרוסטרה (Rostra), סוג של דוכן נואמים מוגבה, בקצה השני של הפורום, ועוטרה בחרטומי ספינות שנלקחו מקרב אקטיום.
מקדש קיסר הוקדש כולו לפולחן של כוכב שביט, הכוכב הופיע זמן מה לאחר הירצחו של קיסר (44 לפנה"ס) ונחשב לנשמתו ולמסמל לידתו של אגוסטוס כשליט הקיסרות הרומית.
אדריכלות.
התוכנית למקדש הופיעה בשבריו הנותרים של הפורום הרומי, יחד עם התוכנית לרג'יה, מקדש קסטור ופולוקס, בזיליקה אמיליה ובזיליקה יוליה.
לא ברור מה היה סגנון הסידור המקורי של המוקדש, אולם ראיות של מטבעות עתיקים בהם מופיעים ייצוגים של בית המקדש, מציעים הסדר איוני או הסדר משולב, אולם ארכאולוגים מצאו שברי הסדרים קורינתיים, מה שהוביל חוקרים אחדים לשער כי המקדש היה שילוב של פורטיקו איוני עם אמנות קורינתית שהופיעה על קירות המקדש. אחרים סבורים כי המקדש כולו היה בנוי בסגנון קורינתי וכי העמודים על המטבעות מייצגים עמודים קורינתיים ברמה נמוכה.
בית המקדש נחרב בשריפה במהלך כהונתו של ספטימיוס סוורוס ולאחר מכן שוחזר בעזרת איורים במטבעות מתקופת אוגוסטוס ואדריאנוס, קיימת אפשרות כי במהלך השחזור הסדר במקדש שונה על ידי סוורוס, שלאחריו האנטבלטורה והקרניז של המקדש היו בעלי מוטיבים ומאפיינים של הסדר הקורינתי.
טיפול בגינון
ניו ריצ'מונד, ויסקונסין
עבדוס סאלאם
טקיסקיאק
טקיסקיאק (בספרדית: Tequixquiac, בנאוואטל: Tequixquiāc, באוטומי: Mbixe) היא מועצה אזורית בנפה סומפנגו שבמדינת מקסיקו במקסיקו. היא נמצאת במרכזה של מקסיקו ומשתייכת למטרופולין של מקסיקו סיטי. היישוב המרכזי בה הוא סנטיאגו טקיסקיאק. המועצה מנתה בשנת 2010 33,907 תושבים ושטחה הוא 80.34 קמ"ר. המועצה שוכנת במעבר הצפוני הנפתח מעמק מקסיקו, כ-120 ק"מ צפונית-מזרחית מן העיר טולוקה, בירת המדינה הפדרטיבית מקסיקו.
מקור השם.
משמעות השם של המועצה הוא "המקום עם מי מלחת". המדובר בהלחם בסיסים בין שלוש מילים בשפת נאוואטל: "טקיסקי" (Tequixqui) שמשמעותה היא "מלחת" (סלפטרו) או נתרן פחמתי (טקסקיטה tequesquite), "אַטל" (atl) שמשמעותה "מים" ו"ק" שמשמעותה "מקום". בשפת אוטומי היא נקראת "מבישה" או "ביחה", שמות שמשמעותם היא "המקום על גבעה פתוחה", הלחם של המילים "מבי" (mbi=גבעה ואדמה מתפשטת), ו"שה" (xe="פתוח וחופשי"). יישוב בשם זה מוזכר בפנקס המיסים של הקיסר צ'ימלפופוקה.
סמלי המועצה.
הסמל המסורתי (גליפו - glifo) של המועצה הוא חתך של תעלת מים הידוע כ"אפאנטלי" (apantli) (בספרדית "אפאנטה") ובמרכזו גיבוש אמורפי אופייני של "טקיסטיקל" (מלחת). בחלק העליון רואים שני גלי מים ("אטל") מקושטים בפנינה ובשבלול. הסמל המודרני של הטקיסקיאק דומה לזה של מדינת מקסיקו אך צבע השדה הוא ירוק, למעלה כתוב שם המועצה, ולמטה ובצדדים הסיסמה "יעד קדום של רווחה" (antiquisimo objeto de bienestar). בפנים המסגרת רואים למעלה שמש זוהרת מעל הרי מסה אאומדה (cerro Mesa Ahumada) ו"העצם הקדושה" של טקיסקיאק ובעלי החיים טרום-היסטוריים מעל נחל שוטה (Xothé). למטה משמאל - כנסיית השליח סנטיאגו, למטה מימין - פתח מנהרת טקיסקיאק, ובתחתית באמצע נראית דבורה המייצגת את עמל התושבים וכלי עבודה של החקלאים ושל כורי המנהרה. במרכז התמונה מצויר סמל האבן של הקיסר אוויצוטל (Ahuitzotl), הכובש של טקיסקיאק, הנמצאת בצריח כנסיית השליח סנטיאגו. בכותרת של הסמל, בחלק האמצעי, רואים את הסמל הלאומי של מקסיקו - הנשר הבולע את הנחש.
דגל המועצה אומץ ב-25 ביולי 2011. הוא מורכב משלשה צבעים כמו דגל מקסיקו: תכלת, לבן וירוק. במרכז כתוב שמה של המועצה כפי שמצוין בקודקס הקדום של המיסים.
גאוגרפיה.
טקיסקיאק שוכנת בצפונה של מדינת מקסיקו, 84 ק"מ צפונית למקסיקו סיטי, במעבר בין בקעת מקסיקו ובין בקעת מסקיטל. המועצה גובלת בצפון ובמערב עם אפאסקו, בדרום עם המועצה האזורית סומפנגו, בדרום-מערב עם וֶוֶטוקה (Huehuetoca), ובמזרח עם וייפוקסטלה ואטוטונילקו דה טולה, שבמדינת אידלגו. הגובה המרבי של המועצה הוא 2,820 מ', כשהמרכז העירוני סנטיאגו טקיסקיאק נמצא בגובה 2,340 מ'. המועצה חצויה על ידי שתי תעלות שנוצרו על ידי הנהר ריו גראנדה דה סנטיאגו והנחל שוטה, והנשפכות לנחל סלאדו ("מלוח").
היסטוריה.
לפי עדות הממצאים הארכאולוגיים, האזור יושב עוד לפני 35,000 שנה על ידי אוכלוסייה שככל הנראה חצתה את מצר ברינג מאסיה לאמריקה. אחת מהתגליות החשובות ביותר, שהתגלתה במקום בשנת 1870, הייתה חפץ אמנותי בדמות ראש של כלב שגולף מעצם סקרום של בעל חיים ממשפחת הגמלים והידוע כ"עצם הסקרום מטקיסקיאק". גילו הוערך לכ-12,000 שנה. המתיישבים הראשונים באזור היו אצטקים ואוטומי (עם שנחשב "צ'יצ'ימקי"), שניצלו את התנאים הגאוגרפיים - בעיקר משאבי המים העשירים, על מנת לפתח חקלאות וגידול הבקר.
בערך בשנת 1168 הוקם באזור יישוב של "צ'יצ'ימקים". במהלך השנים השליטה על המקום עברה לידי הטולטקים, הטפאנקה ואחר כך האצטקים. קיסר האצטקים, צ'ימלופוקה, כבש אותה ואת האזור מסביב בערך ב-1415. טקיסקיאק הייתה לחלק מהמחוז טפאנקה של האימפריה האצטקית.
לאחר נפילת טנוצ'טיטלאן בידי הרנאן קורטס ולוחמיו הספרדים, טקיסקיאק הוענקה כאחוזה לשניים מאנשיו - בונה הספינות מרטין לופס ואנדרס נונייס.
האוכלוסייה המקומית, ששועבדה לפי חוקי ה"אנקומיינדה", נוצלה במחצבות אבן הסיד ובעבודות פרך אחרות. נזירים פרנציסקנים הקימו ביישוב את כנסיית "סנטיאגו השליח" שנבנתה בכמה שלבים. ב-2 במרץ 1552 הוכר היישוב כקהילה עצמאית וב-1590 הכנסייה סנטיאגו השליח הוכרה כמרכז של יחידה טריטוריאלית כנסייתית - פרוקיה.
טקיסקיאק הייתה בין הראשונות באזור שהכריזו על עצמן כמועצות אזוריות ב-19 בנובמבר 1820 במסגרת מקסיקו העצמאית.
בימי שלטונו של הנשיא פורפיריו דיאס נבנו מנהרות שניקזו את אגן העמק מקסיקו על מנת למנוע שיטפונות. הפרויקט, שנוהל על ידי המהנדסים פרנסיסקו גאראי ומיגל איגלסיאס, הסתיים ב-17 במרץ 1900. בשנת 1954 בעת כהונת הנשיא אדולפו רואיס קורטינס נבנתה מנהרת מים חדשה.
מועצת טקיסקיאק.
היישובים המאוכלסים ביותר בטקיסקיאק לפי מפקד 2010:
מנדליקובה
מערכת על שבב