החברה רכשה ב-2 בינואר 1930 מוסך של אולם תצוגה נטוש בבאלדוויין, ובאמצעות חלקים מיותרים ממפעל לואנינג הישן החלו לבנות ולהתמחות בבניית מצופים וחלקים אחרים מאלומיניום. בחברה היו כעת רק שמונה עשר אנשים, ובפרויקט הראשון הזה, עוד היה אפשר לראות את גראמן וסווירבול, המנהל הראשי וסגנו, על ברכיהם וידיהם ממיינים ומסווגים אומים וברגים. ובעוד שסווירבול החברותי זכה לשם חיבה מצד העובדים, "ג'ייק", גראמן היה ידוע בפי כולם אך ורק כ"מר גראמן". העובדים רכשו לו וליכולותיו המרשימות בתכנון כבוד רב, ורק חבריו הקרובים ביותר ומשפחתו קראו לו "רוי".
גראמן רשם על שמו את "פטנט ציוד הנחיתה הנסוג למטוסים" ב-1932, אותו ביסס על עיצובים שעשה בעת שעבד עוד בלואנינג. תקרית זו ביססה את קשרי החברה החדשה עם הצי האמריקני. וכך הוציאה החברה לאור את המודל הצבאי הראשון שלה, מטוס קרב דו מושבי F-11. גראמן היה ידוע בתור מהנדס שביכולתו לחזות מראש כל תקלות שעלולות להופיע בהמשך וביד אחת גם לנחש את פתרונן.
בנוסף על הקשר של החברה עם הצבא פותחו גם מודלים לשוק המסחרי, הראשון בשם "גוז" G-21, והשני "גאלאוק" G-22, גרסאות מאוזרחות של מטוס קרב גראמן F3F, שמבוסס על נושאת מטוסים.
התרחבות.
מאחר שהחברה התרחבה, היא הועברה ב-1931 לרובע גדול מעט יותר – וואלי סטרים, לאחר מכן לפארמינגדייל ב-1932 ולבסוף בתפייג' ב-1937. גראמן הודיע כי שיא ההתפשטות של החברה יהיה המספר "250". לטענתו, מספר עובדים גדול מזה יהווה נקודה לאיבוד שליטה על החברה. אך מיד לאחר הצהרה זו, רואה החשבון של החברה טוול, הודיע לגראמן כי בהתאם לבדיקתו האחרונה מועסקים בחברה כבר למעלה מ-256 עובדים. בהמשך עלה מספר העובדים מ-700 בשנת 1939 ל-25,500 עובדים בשנת 1943, והחברה הפכה ליצרנית המטוסים העיקרית של הצי האמריקני.
סגנון ניהול.
על אף ביישנותו, גראמן היה ידוע בתור מנהל ש"מלכלך את הידיים", והוא ניהל שיח חופשי עם סגל מנהליו כמו גם עם העובדים בקומות הנמוכות ביותר במפעל. קשריו עם סווירבול היו יוצאי דופן. שניהם עבדו ברצון באותו המשרד; שניהם הצהירו כי לא יבוא ריב ביניהם שלא ייפתר באופן מיידי ורגוע, לפני שמישהו מהם יעזוב את המשרד.
קיץ 1944 היווה תקופה לא קלה עבור גראמן. את שחרור הלחצים הוא ביצע בצורה מעט לא שגרתית; הוא קרא לטייס הניסויי סלדן "קוני" קונברס וביקש לבדוק מטוס F-6F הלקט שהוצד לחזית. לאחר שבדק את תא הטייס במשך עשר דקות גראמן הוריד את קונברס מהמטוס, התניע ומהר התרומם אל על לטיסת הרגעה של חצי שעה. על אף שזו הייתה הפעם הראשונה מזה שנים שטס במטוס קרב, הוא טען שעשה זאת כדי לקחת את הצרות שלו למעלה ולהשאירן שם. כשנחת התעקש לשלם את הדוח על עברת טיסה, וכן הוסיף לתשלום ארבעה דולר נוספים על "עבירות שעשה באוויר ולא הובחנו".
מלחמת העולם השנייה.
למרות הקשיים של מלחמת העולם השנייה, חברת גראמן הצליחה להחזיק בקשריה הצבאיים והאזרחיים. למעשה, חלה תפנית לטובה לאחר שב-1940 צרפת ובריטניה הזמינו מטוסים מסוג F4F ויילדקט, הראשונים מעיצוביו של גראמן למטוסים חד מנועיים. בהמשך המלחמה החברה תססה ופרויקטים רבים הושקו והושלמו, ביניהם המטוסים החד מנועים הגדולים ביותר עד למלחמה זו: מפציץ הטורפדו TBF אוונג'ר, F7F טייגרקט וF8F ברקט.
לקראת סוף המלחמה גראמן חלה בדלקת ריאות והוא נאלץ לקבל הזרקת פניצילין. כתוצאה מההזרקה ראייתו נפגעה מאוד, וכן הוא נראה פחות במסדרונות החברה.
לאחר המלחמה.
כמו כל החברות לייצור נשק, חברת גראמן נתקלה בשפל גדול בעקבות סיום המלחמה ומספר העובדים צנח לכ־5,400. הפיטורים היו קשים ביותר משום שבחברה הייתה נהוגה תרבות עבודה שיתופית וחברתית. לבסוף, רק 126 עובדים הכריזו כי הם מתכוונים להמשיך ולעבוד בחברה. בסופו של דבר סווירבול החליט שעליו לפטר את כל העובדים. אך גראמן בכל זאת שמר על העובדים הווטרנים למודי הניסיון שעבדו בחברה עשר שנים או יותר. גראמן עזב את משרתו כמנהל החברה ב-1946, אך המשיך והחזיק בתפקידי ניהול משניים.
עדיין בשיתוף עם שאר חברי הגרעין הראשוני גראמן וסווירבול בנו מחדש את החברה. ראשית היה עליהם לחדש את הקשר עם הצבא האמריקני, ונפתח קו יצור חדש למטוסי קרב. גראמן יזם ותכנן לראשונה קו יצור של מטוסי סילון, F9F פנתר ב-1949, על אף שהתנופה הגדולה ביותר של החברה לאחר המלחמה הייתה ב-1960 עם מטוסי A-6 אינטרודר וב-1970 עם מטוסי F-14 טומקט. על אף התעשייה הצבאית הנרחבת של החברה, שמונת חברי הגרעין הגיעו להחלטה משותפת להתרחב לאופקים טכנולוגיים נוספים.
מותו של סווירבול ב-28 ביוני 1960, גרם לגראמן לאבד לא רק את יד ימינו, אלא גם את חברו הטוב ביותר. באותה התקופה גראמן היה צריך להכריע החלטות קריטיות ביותר לעתידה של החברה, אך הוא עבר את כל הקשיים בהצלחה ופתח את החברה לשווקים ומוצרים חדשים. במסגרת הייצור האזרחי חברת גראמן פיתחה את מטוסי הריסוס ואת סדרת גראמן גאלפסטרים בעלי מנועי הטורבו-פרופ ששימשו ומשמשים עדיין בתור מטוסי מנהלים.
באותה עת גראמן החל להתעניין ולהטות את החברה להצטרף לתוכנית אפולו, התוכנית שבמסגרתה שוגרו האסטרונאוטים הראשונים לירח וחזרו בשלום ב-1969. יכולתו לראות המשיכה לפחות, עד כי נאלץ לעטות משקפי שמש גם בזמן עבודתו במשרד.
חיים מאוחרים.
למרות שפרש מתפקידו כיושב ראש החברה ב-19 במאי 1966, הוא המשיך בתפקידי ניהול משניים עד ה-15 ביוני 1972. הוא המשיך להופיע במתקני החברה גם לאחר פרישתו, עד שמצבו הבריאותי לא איפשר לו זאת בשנות השמונים המוקדמות, כאשר חלה בסוכרת ונגזלה ממנו "שארית ראייתו". גראמן ומשפחתו שבו לביתם בלונג איילנד, ושם שהו עד למותו של לירוי גראמן בבית החולים מקומי ב-4 באוקטובר 1982, בשנת השמונים ושבע לחייו.
עיטורים.
לגראמן הוענקו עיטורים רבים, ביניהם עיטור המצוינות הנשיאותית (1948); תואר דוקטור בהנדסה הוענק לו מידי המוסד הגבוהה ללימודים טכניים בברוקלין (1950); עיטור דניאל גוגנהיים לפורצי דרך בתחום האווירונאוטיקה, ופרס האקדמיה הלאומית למדעים בהנדסה אווירונאוטית (1968).
ב-1972 גראמן נכלל בהיכל התהילה הלאומי לתעופה ולהיכל התהילה לטכנולוגיה של לונג איילנד ב-2002. וב-1953, בעקבות תרומה בסך 110,000$ נקראו על שמו שני בניינים באוניברסיטת קורנל בה למד.
דרום אונטריו
דרום אונטריו (באנגלית: Southern Ontario) הוא חבל ארץ בעל מאפיינים משלו בתוך פרובינציית אונטריו בקנדה. כמעט כל אוכלוסיית הפרובינציה מתגוררת באזור זה על אף ששטחו הוא כ-14-15% בלבד משטח כל הפרובינציה. שטחו של האזור הוא כ-140 אלף קמ"ר (דומה לשטחה של אנגליה). אזור זה כולל את הערים הגדולות טורונטו, אוטווה ומיסיסוגה וערים בינוניות נוספות כמו ברמפטון, המילטון, לונדון, קינגסטון ועוד. מתגוררים בו למעלה מ-12 מיליון איש.
אזור זה מאופיין באקלים נוח ביחס לאקלים באזורים הצפוניים של הפרובינציה. יש בו שפע של אדמות חקלאיות. הוא גובל בקוויבק במזרח, מדינת ניו-יורק בדרום, ומדינת מישיגן במערב.
אזור זה הוא לב ליבה של ההיסטוריה של אונטריו ובו התפתחה הפרובינציה בראשיתה. טורונטו, שכונתה אז "יורק", נבחרה לשמש כבירת הפרובינציה החדשה בשנת 1793.
15 דקות (סדרת טלוויזיה)
15 דקות היא סדרת דרמה קומית-סאטירית ישראלית על עולם הריאליטי. הסדרה נוצרה ונכתבה על ידי אריק שגב והופקה על ידי טדי יזמות והפקות. הסדרה שודרה בערוץ Yes stars Next, בין ה-24 בינואר ל-12 ביולי 2010. נכון למאי 2022, כבר לא ניתן לצפות בסדרה ב־yes VOD.
Tcl (ראשי תיבות של "Tool Command Language"; את השם Tcl מבטאים "טיקל") היא שפת תסריט שפותחה על ידי חוקר מדעי המחשב ג'ון אוסטרווט. Tcl נמצאת בשימוש נרחב ב-CGI, בבדיקות תוכנה וביצירת ממשקים גרפיים. ב-Tcl כל דבר הוא פקודה, אפילו מבני שפה בסיסיים כמו if ו-for. למרות זאת, התחביר של Tcl דומה מאוד לזה של ++C ושפות תסריט מקבילות. ל-Tcl הרחבות רבות וקהילה גדולה של מפתחים המתחזקים אותה, מה שעושה את השפה לחזקה מאוד ובעלת מגוון של יכולות. השילוב בין Tcl להרחבה שלה התומכת בממשקים גרפיים (TK GUI Toolkit) מאוד נפוץ ושמו Tcl/TK (מבוטא "טיקל-טוק"). עד גרסה 8.5, Tcl תמכה בתכנות מונחה עצמים אך ורק באמצעות הרחבות כדוגמת IncrTCL. החל מגרסה 8.6, Tcl תומכת בתכנות מונחה עצמים באופן טבעי.
תחביר.
תוכנת TCL מורכבת מאוסף פקודות לביצוע. קריאה לפקודה היא רשימה של מילים המופרדת ברווחים. המילה הראשונה היא שם הפקודה ושאר המילים הם הארגומנטים לפקודה:
commandName argument1 argument2 ... argumentN
דוגמה מעשית לכתיבת "Hello World" על המסך באמצעות הפקודה puts.
puts "Hello, world!"
כעת, אם נרצה לחשב ביטוי מתמטי ולהוציא אותו למסך כפלט נכתוב:
puts [expr {5+6*10}]
הפקודה expr מחשבת ביטוי מתמטי שניתן לה כארגומנט. הקפנו אותה בסוגריים מרובעים כדי לקבל את הערך שהוחזר על ידה. כעת נראה דוגמה למשפט תנאי:
if {$a==0} {
puts "a is zero"
a הוא משתנה והוספנו לו את האופרטור $ כדי לקבל את ערכו. אם לא נוסיף לו $, a פשוט יחשב מחרוזת.
פונקציות.
כדי להחזיר ערך המחושב בתוך הפרוצדורה נשתמש בפקודה return
proc calc_mean {a b} {
return [expr ($a +$b)/2]
משתנים וטווח הכרה.
כדי להשתמש במשתנים אנו זקוקים קודם כל לפקודה set כדי לשים ערכים לתוכם. כמו כן אין צורך להכריז עליהם או על סוגם בשום מקום.
set a "hello"
המחרוזת "hello" תכנס למשתנה בשם a, וכדי לגשת אחר כך לערכו נוסיף $ לפניו.