בשנת 2000 התגוררו בעיר 478,434 תושבים, נמנו בה 176,750 משקי בית ו-117,538 משפחות. צפיפות האוכלוסין הייתה אז 1,630.3 נפשות לקמ"ר.
באפריל 2005 עמד מספר התושבים המתגוררים בעמק לאס וגאס על כ-2 מיליון.
על פי מחקר שנערך בשנת 2004, בלאס וגאס יש את אחד משיעורי הגירושין הגבוהים ביותר אך נוטים לייחס זאת לכך שהבירוקרטיה בעיר לתהליך נוחה יותר וזוגות רבים מערים ואפילו מדינות אחרות מעדיפים לבוא ולעשות זאת בעיר. באופן דומה הבירוקרטיה לנישואים קלה יותר בעיר והשיעור לכך בהתאם כשהוא מהגבוהים בארצות הברית.
כלכלה.
עיקר כלכלתה של העיר מתבססת, והתבססה תמיד, על תיירות והימורים. בשנות האלפיים, מנסה העיר לגוון את בסיסה הכלכלי באמצעות פיתוחה של התעשייה עתירת הידע בעיר וביסוסה כמרכז מסחרי.
באופן מסורתי לאס וגאס ידועה בגישה מתירנית במיוחד לחירות הכלכלית של העסקים בעיר. בעשור השני של המאה ה-21, על רקע עליית טמפרטורה משמעותית בעיר, מגמה זו נחלשה מעט, כאשר גם העירייה וגם ממשלת נבאדה מתחילות לקדם - באופן חוצה מפלגות - יוזמות שונות להקטנת פליטת גזי החממה.
תחבורה.
נמל התעופה הבינלאומי הארי ריד הוא שדה התעופה הראשי של אזור לאס וגאס. בעיר פועל המונורייל של לאס וגאס (מעין רכבת עילית) שנוסע בין מלון MGM Grand בדרום הסטריפ, לאורך הסטריפ ועד מלון סהרה בצפון.
שלטון מקומי.
רבים מהאנשים המתגוררים בלאס וגאס רבתי מתגוררים מחוץ לעיר, באזור שאינו נחשב אזור עירוני (מתוך 1.6 מיליון תושבים בלאס וגאס רבתי, כ־690,000 מתגוררים מחוץ לאזור העירוני).
העיר לאס וגאס מנוהלת על ידי מועצה נבחרת שבראשה עומד ראש עיר.
שמורה אינדיאנית של שבט פאיוטה נמצאת במרכז העיר לאס וגאס.
תרבות.
באזור לאס וגאס מספר רב של מוזיאונים ובהם: מוזיאון ניסויי האטום, גלריית האומנות בלאג'יו הנמצאת בתוך מלון בלאג'יו, מוזיאון מחוז קלארק, מוזיאון אלביס - א - ראמה, מוזיאון התעופה האוורד וו. קנון הנמצא בנמל התעופה הבינלאומי מקארן, מוזיאון גוגנהיים הרמיטז' הממוקם במלון ונישיאן, מוזיאון הניאון ועוד. לאס וגאס היא בירת ההימורים העולמית.
ספורט.
בתחום הספורט לאס וגאס והמטרופולין שסביבה ידועים בעיקר בהיותם מרכז עולמי לאיגרוף מקצועני. העיר והמטרופולין מארחים לאורך השנים אירועי איגרוף גדולים רבים, כולל קרבות שנחשבים לבין הגדולים בהיסטוריה של הענף. רובם של קרבות האיגרוף נערכים בזירות שמוקמות במלונות הגדולים שבסטריפ.
עד 2017 לא הייתה בעיר מעולם קבוצה ייצוגית באחת מהליגות המקצועניות הראשיות בארצות הברית. ב-2017 החלה לפעול קבוצה ייצוגית ראשונה לעיר בליגה ראשית, קבוצת ההוקי קרח וגאס גולדן נייטס שהצטרפה לליגת ה-NHL. ב-2020 עברה לעיר קבוצת הפוטבול אוקלנד ריידרס מליגת ה-NFL, והיא נקראת כעת לאס וגאס ריידרס.
חתונות.
בנבדה, ובכללה לאס וגאס, ניתן להשיג רישיון נישואים בקלות רבה, ולכן אנשים רבים, ואף ידוענים, בוחרים להתחתן בלאס וגאס על פני ערים אחרות ברחבי ארצות הברית. בנוסף לכך, גם המחיר לחתונה בלאס וגאס ובכל מחוז קלארק הוא נמוך מאוד ביחס לשאר ארצות הברית, כאשר המחיר הנמוך ביותר הוא 75$, ויש נושאים רבים ושונים לחתונות, כגון חתונת דרייב ת'רו או חתונה שנערכת על ידי חקיינים, במיוחד של אלביס פרסלי ומייקל ג'קסון.
היבט זה על העיר הפך לחלק מהתרבות, ולכן ידוענים רבים בוחרים להתחתן בלאס וגאס, וביניהם ג'ו ג'ונאס וסופי טרנר, פרנק סינטרה ומיה פארו, דייוויד הארבור ולילי אלן, סינדי קרופורד וריצ'רד גיר ועוד רבים. היבט זה גם הפך למוטיב חוזר בתוכניות טלוויזיה רבות, בעיקר בסיטקומים. דוגמאות לתוכניות שהציגו את היבט זה כוללות את המפץ הגדול, שם לאונרד ופני התחתנו, וחברים, שם מוניקה וצ'נדלר התכוונו להתחתן אך בסופו של דבר, התחתנו שם רוס ורייצ'ל כאשר היו שיכורים.
כתוצאה מכל הסיבות האלו, זכתה לאס וגאס לכינוי "בירת הנישואין של העולם".
תבליט
תבליט הוא פסל שאינו חופשי בחלל אלא צמוד למשטח.
תכונתו העיקרית של התבליט, לעומת הפיסול, היא התאמתו ושעבודו לאדריכלות, כמו בשער הניצחון בפריז, המעוטר בשישה תבליטים. תכונה נוספת של התבליט היא העומק אשר נוצר כתוצאה ממרחק האובייקטים בתבליט מן הרקע. מרחק זה קובע את הצללים הנוצרים אשר יכולים להדגיש חלקים מסוימים בתבליט. אמנם יש שימוש בעקרון זה גם ביצירת פיסול חופשי, אולם הוא עקרון עבודה חשוב ביצירתם של תבליטים רבים.
ישנם תבליטים בהם הדימוי 'יוצא' מן הרקע ובולט ממנו. תבליטים אלו נקראים תבליט גבוה. בתבליט שקוע, לעומת זאת, הדימויים נסוגים אל תוך המשטח ושקועים בו. חוסר ההפרדה בין נושא התבליט לבין הרקע שלו מוליד יצירה הנעה בין ניסיון ליצירת נפחיות ותלת-ממדיות לבין שטיחות.
ישנן שיטות שונות ליצירת תבליט, בהן שיטות של החסרת חומר על ידי חריטה, חציבה, ריקוע או קידוח באבן או בעץ או בכל חומר אחר. שיטות אחרות ליצירת תבליט הן שיטות שבהן מוסיפים חומר כגון כיור או פיסול בחרס או בשעווה. שיטות אלו משמשות, על פי רוב, כשלב ביניים ליציקת התבליט במתכות שונות כגון ברונזה. בפיסול המודרני נוהגים להשתמש ביציקת תבליטים גם בטכניקה של יציקה על אובייקט חי (אדם או חפץ דומם אחר).
לפי הבלשן יצחק אבינרי, את המילה העברית תבליט חידש הבלשן יצחק אפשטיין.
התבליט באמנות מצרים העתיקה.
באמנות שהתפתחה במצרים העתיקה נשמר לתבליטים מקום נכבד בעיטור חלקי מקדשים וקברים. הקומפוזיציה (מיחבר) של התבליטים הורכבה בדרך כלל מרצועות אורך שבהן דמויות, סמני כתב ואובייקטים אחרים החרוטים באבן. תבליטים אלו היו צבועים ותיארו הן את החיים באותה תקופה והן הציגו סיפורי מיתולוגיה מצריים. עבור בוני הקברים, היו לדימויים הכוח להפוך למוחשיים ואמיתיים בעולם הבא. המשטח ובו התבליט היה מלא לגמרי בדימויים ללא חלקים ריקים כיוון שהמצרים האמינו, במה שכינו חוקרים, כ"אימת הריק".
התבליט באמנות הקלאסית.
באמנות יוון העתיקה שימש התבליט בעיקר כעיטור למצבות קבורה. הם הציגו בדרך כלל דמות המייצגת את הנפטר, לרוב חיילים. לפעמים נוספה לסצנה דמויות של מתאבלים ובני משפחה הנפרדים מן הנפטר. כמו באמנות היוונית הקלאסית, הדמויות מאופקות ומהורהרות.
מקום נוסף בו היה שימוש נרחב בתבליטים היו המקדשים היוונים. התבליט שימש שם כאלמנט קישוטי מחוץ למבנה ובתוכו. הדוגמה הבולטת לתבליטים כאלה ניתן לראות בשרידי מקדש הפרתנון שהוקדש לאלה אתנה באקרופוליס שבעיר אתונה. במקדש זה נעשה שימוש לעיטור הגמלון (חלק משולש שנוצר כתוצאה משפוע הגג) ולעיטור האפריז, פס קישוטי הנמצא מעל שורות העמודים במקדש היווני. נושאי התבליטים היו האלים השונים וכן מלחמת הקנטאורים ולפיטים אשר סימלה את מאבק יוון בפרסים.
תבליטים נוספים ניתן למצוא גם על סרקופגים יוונים. התבליטים, כמו הפיסול החופשי, היו צבועים בצבעים עזים ובכך הם שונים מן התפישה המקובלת כיום של הפיסול היווני.
התבליט באמנות הביזנטית.
האמנות הנוצרית המוקדמת והאמנות הביזנטית עשו שימוש בתבליט בסרקופגים ולשם עיטור כנסיות ומבנים אחרים במתכונת האמנות הרומית. שימוש נוסף הוא המשך השימוש בתבליט לשם עיטור כותרות וחלקי אדריכלות אחרים במבני ציבור וכנסיות.
צורתו הכללית של התבליט בתקופה הנוצרית המוקדמת מהווה מקבילה נוצרית לאמנות היהודית והפגנית תוך החלפת דימויים מסוימים לדימויים נוצרים. בסרקופגים נוצרים, לדוגמה, מופיעים סיפורים מן הברית החדשה במקום בו הופיעו בעבר דמויות אלים פגנים. נושאים נוספים המופיעים הם אלגוריות לדמותו של ישו כגון דמות "נושא העגל", דמות שיש לה גם מקבילות בציור בפרסקאות על גבי קירות הקטקומבות ברומא, או לחלופין מונוגרמה המורכבת מאותיות שמו של ישו.
סגנון התבליטים והדימויים הופך במהלך התקופה ליותר ויותר סימבולי. לכן גם אופי פיסול התבליט הוא פחות ריאליסטי ונפחי.
התבליט באמנות הרומנסקית והגותית.
לתבליט היה מקום נכבד באדריכלות הרומנסקית האירופית של המאות ה-11 וה-12. התבליט היה משועבד לחלקי אדריכלות דתית כמו כותרות של עמודים, קשתות ושערי כניסה. היסטוריון האמנות מאיר שפירו מצא באמנות התבליט עדות לא רק להיבט הדתי ולתמונת העולם הדתית כי אם גם עדות לתהליך העיור וההשפעה העירונית על המנזרים והכנסיות באירופה. הוא מבסס זאת על הופעה של דמויות חילוניות כגון ליצנים, להטוטנים ואנשי שוליים אחרים בתבליטים. ההיסטוריונית נורית כנען-קדר מוצאת בתבליטים הרומנסקיים עדות להשפעה של האמנות הרומית והביזנטית תוך שינוי במוטיבים. כך לדוגמה, דמותו של אטלס הנושא את השמיים מקבלת משמעות של אדם חוטא הנושא בעול העונש.
התבליטים הופיעו על גבי חלקי הארכיטקטורה והיו מאורגנים מתוך תפיסה דתית היררכית. הפיסול המרכזי הוצג בכניסה לכנסיות - מעל השער (בטימפנון), ומצדדיו של השער. סגנון הפיסולי של התבליט השתנה במידה רבה ממקום למקום, אולם נע בין פיסול ריאליסטי ונפחי לבין פיסול סימבולי יותר. לעיתים השתמשו בתיאור שונה באותו תבליט כדי לתאר היררכיות שונות של קדושה (מה שקדוש יותר הופיע בצורה יותר סכמטית).
התבליט באמנות הרנסאנס.
הפיסול האיטלקי בתקופת הרנסאנס שאב הרבה מן הצורות הפיסוליות של האמנות הפגנית של האימפריה הרומית. במקומות בהן נותר מצבור גדול של פיסול כזה, כמו למשל בעיר פיזה, הושפעו האמנים מתיאור גוף האדם, מן העירום ומתנוחות היציבה השונות וביטאו זאת בתבליטים שונים. השפעה זו היא אחת מן מקורות לפיסול הרנסאנסי בכללו.