דוגמאות ליצירות מסוג זה אשר כבשו מקום חשוב בספרות העולמית ניתן למצוא בספרו של מונטסקייה, "מכתבים פרסיים", שיצא לאור ב-1721, והוא סאטירה המבוססת על מכתביו של תייר דמיוני בפריז, שבהם ביקורת על החברה והמשטר באירופה, בספרו של יוהאן וולפגנג פון גתה, "ייסורי ורתר הצעיר", שראה אור בשנת 1774, ובספרו של הסופר הצרפתי פייר שודרלו דה לאקלו, "יחסים מסוכנים", שראה אור בשנת 1782 וניסה להתמודד בדרך מקורית עם נושא שנחשב אז לטאבו חברתי – פיתוי ויחסים מחוץ לנישואין, תוך מתן דגש על מורכבויות אתיות ודתיות המחלחלות כל העת בדיאלוגים שבין המתכתבים. "אנשים עלובים" מאת דוסטויבסקי, שהוא בעיקרו דו-שיח פסיכולוגי, הרסני ועמוק, החושף תהומות אפלים בנפש האדם.
דוגמאות מוקדמות אף יותר ניתן למצוא ב"רומן הוורד" של ז'אן דה מון (de Meun) משנת 1280, שבו חליפת מכתבים הומוריסטית בין הגיבורים.
סופרים עברים מעטים שלחו ידם בכתיבה זאת, בהם אפשר לציין שני ספרים בולטים: "מכתבים מנסיעה מדומה" של לאה גולדברג, ו"קופסה שחורה" של עמוס עוז. בשל מיעוט הסוגה הזאת בספרות העברית קשה לדבר על השוואה בין יצירות, ודומה כי כל רומן מכתבים שנכתב בעברית הוא יצירה מקורית, ייחודית בפני עצמה, שאינה נשענת בהכרח על קודמותיה.
בעברית נכתבו ספרים אחדים כרומן מכתבים, ובהם:
כן תורגמו לעברית יצירות אחדות מסוגה זו:
טכנולוגיה מודרנית.
בשלהי המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 נוספו דרכי תקשורת חדשות, כגון דואר אלקטרוני, מסרונים וכדומה. התפתחות זו חלחלה גם לספרות.
דרך בית לחם
דרך בית לחם הוא רחוב בירושלים שעובר דרך השכונה בקעה (גאולים) וכן דרך חלקים מן המושבה הגרמנית, ומתלפיות. תחילת הרחוב בהצטלבות עם רחוב המלך דוד באזור גן פעמון הדרור והוא ממשיך דרומה עד אזור בית צפאפא ותלפיות. לכל אורכו הוא מקביל לדרך חברון, ממערב לו.
הרחוב נקרא על שם הדרך העתיקה לבית לחם, בדומה לרחובות אחרים בירושלים - כגון דרך חברון, רחוב יפו, דרך יריחו, דרך שכם ועזה. הדרך העתיקה נחשפה בחפירות ארכאולוגיות, ונמצא כי החלה בשער יפו בעיר העתיקה והמשיכה במתווה הנוכחי עד לבית לחם. משני צדדיה שרדו יסודות של חנויות. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שימשה הדרך לדיוויזיה 53 של הצבא הבריטי לכיבוש ירושלים וב-10 בדצמבר 1917 היא עברה בנתיב בדרכה לתפיסת עמדות על הר הזיתים. במהלך תקופת מלחמת העולם השנייה בנו הבריטים על דרך בית לחם את "בסיס אל-עלמיין". ב-1948, במהלך מלחמת העצמאות, פונה המחנה והשתלטו עליו פלסטינים, שהשתמשו בו לתקיפת שכונות יהודיות באזור.
לאחר מלחמת העצמאות וחלוקת ירושלים על ידי הקו העירוני נותרה הדרך בשליטת ישראל. מנגד, בית לחם עברה לשליטת ירדן ובסביבותיה הוקמו מספר מחנות פליטים לפלסטינים. כדי לקשר בין חלקיה של ירושלים אשר היו בשליטת ירדן לבית לחם נסללה "דרך בית לחם ירדנית" דרך ג'בל מוכבר.
מבנים בולטים וסגנון אדריכלי.
חלק מבתי הרחוב הם בתים לשימור - שנותרו מהתיישבות הטמפלרים במושבה הגרמנית או כבתי מידות של תושבי האזור לפני 1948. כיום קיימים בעיר גם בניינים שנבנו בשנים האחרונות על ידי אדריכלים מובילים, חלקם כהרחבות לבניינים הטמפלרים. מן המושבה הטמפלרית נותרו מבנים רבים, וחלקים נרחבים ברחוב נחשבים ליעד נחשק לבילוים, מגורים ומסחר.
דרך בית לחם ביצירה.
דרך בית לחם והשכונה שסביבה ממלאות תפקיד חשוב בספרה של בתיה גור "רצח בדרך בית לחם". ברקע לסיפור, גופת נרצחת המתגלה בבית האמור לעבור שיפוץ ולהימכר, בדרך בית לחם. דרך החקירה נחשף מאגר החיים בשכונה והג'נטריפיקציה שהיא עוברת.
כלכלה ורודה
מה השתבש
יחסים מסוכנים (סרט, 1988)
יחסים מסוכנים (באנגלית: Dangerous Liaisons) הוא סרט אמריקאי משנת 1988, בבימויו של סטיבן פרירס, על פי מחזהו של כריסטופר המפטון "יחסים מסוכנים", שנכתב על פי רומן המכתבים מאת שודרלו דה לאקלו "יחסים מסוכנים".
הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר.
עלילת הסרט.
הסרט מתרחש בצרפת, בתקופה שקדמה למהפכה הצרפתית.
המרקיזה דה מרטיי (גלן קלוז) פונה לידידהּ, הוויקונט דה ולמונט (ג'ון מלקוביץ') בהצעה שיפתה את ססיל דה וולנז' (אומה תורמן), בתה הצעירה של דודתהּ, מאדאם דה וולנז' (סווזי קורץ). בדרך זו מנסה דה מרטיי לנקום במאהבה לשעבר, הרוזן דה בסטיד, העומד לשאת לאישה את ססיל דה וולנז', שהתחנכה במנזר. דה ולמונט מסרב להצעתה, בנימוק שהוא מעדיף אתגר גדול יותר, והוא פיתויה של מאדאם דה טורבל (מישל פייפר), השוהה בבית דודתו הזקנה, בזמן שבעלה טרוד במשפט המתנהל בעיר רחוקה. "לפתות אישה הידועה במוסר הנוקשה שלה, באדיקותה הדתית ובאושר בחיי נישואיה. מה יכול להיות יוקרתי מזה?" מסביר דה ולמונט לדה מרטיי, והיא עונה לו: "יש משהו משפיל בלהתמודד בבעל בתור יריב. זה משפיל אם אתה נכשל ונדוש אם אתה מצליח".
דה ולמונט מגלה שמאדאם דה וולנז' הזהירה מפניו את מאדאם דה טורבל, ולכן הוא משנה את תוכניותיו ומסכים לקבל את הצעתה של דה מרטיי. ססיל מאוהבת במורה שלה למוזיקה, האביר דנסני (קיאנו ריבס), אך הוא חסר פרוטה, ולכן אינו ראוי בעיני מאדאם דה וולנז' לשאת את בתהּ. דה ולמונט מנצל זאת, וכאשר ססיל מתארחת אצל דודתו (מילדרד נטוויק), הוא משכנע אותה לתת לו מפתח לחדרה, בתואנה שכך יוכל להעביר אליה מכתבים מדנסני. באמצעות המפתח הוא נכנס בלילה לחדרה, וספק מפתה ספק אונס אותה. ססיל מבקשת את עצתה של דה מרטיי, ואמה,ּ שאינה יודעת את שקרה לססיל אך חשה שהיא מוטרדת מאוד, מצטרפת לבקשה. דה מרטיי יועצת לססיל להמשיך ביחסים עם דה ולמונט ומוסיפה: "אם תנקטי מעט זהירות בסיסית, תוכלי לעשות את זה או לא, עם כמה גברים שתרצי, באיזה תדירות שתרצי, באילו דרכים שונות שתרצי". ססיל התמימה מקבלת עצה זו, וכעבור זמן קצר מבשר דה ולמונט לדה מרטיי שהצליח מעל המשוער: חתנה המיועד של ססיל יקבל אותה כשהיא בהריון. עניין זה משתבש קמעה כאשר ססיל מפילה את עוברה.
במקביל חותר דה ולמונט לכיבוש מטרתו העיקרית, מאדאם דה טורבל. זו מתנגדת בתוקף לחיזוריו, אך בהדרגה מתרככת ונענית לו ולבסוף מתאהבת בו נואשות.
דה מרטיי הבטיחה לדה ולמונט פרס – לילה בחברתה – אם יצליח בתוכניתו לפתות את דה טורבל, אך כאשר מתברר לה שדה ולמונט, שהוא רודף נשים מושבע, אכן התאהב בדה טורבל, היא מסרבת לתת לו את הפרס, אלא אם ינתק כליל את קשריו עם דה טורבל. ולמונט נענה לדרישה זו, ודה טורבל חולה אנושות כתוצאה מכך. דה ולמונט חוזר ודורש את הפרס שהובטח לו, אך דה מרטיי, שבינתיים לקחה את דנסני כמאהב, מסרבת.
דה מרטיי מגלה לדנסני שדה ולמונט פיתה את ססיל. דנסני ודה ולמונט יוצאים לדו-קרב, דה ולמונט מותיר את דנסני פעם אחר פעם בחיים, למרות שהיו לו מספר הזדמנויות לדקור אותו למוות במהלך הדו-קרב, לבסוף פוצע דנסני את דה ולמונט פצעי מוות. טרם מותו, דה ולמונט מבקש מדנסני לבקר אצל מאדאם דה טורבל ולספר לה על אהבתו אותה. הוא נותן לדנסני את מכתביה של דה מרטיי ומבקשו לפרסמם. לאחר ששמעה את המסר ששלח דה ולמונט, מאדאם דה טורבל מתה.
משנודע למרקיזה דה מרטיי על מותו של דה ולמונט, היא מאבדת עשתונותיה, פורצת בבכי סוער ומנתצת חפצים בדרכה, בהתקף של זעם. דנסני מפרסם את מכתביה של דה מרטיי, וכאשר היא מגיעה לבית האופרה הקהל מגרש אותה בקריאות בוז.
הפקה.
הסרט הוא העיבוד הראשון לסרט דובר אנגלית של רומן המכתבים מאת שודרלו דה לאקלו "יחסים מסוכנים", והוא נעשה על פי העיבוד של הספר למחזה, שאף הוא "יחסים מסוכנים", ונעשה על ידי כריסטופר המפטון עבור ה"רויאל שייקספיר קומפני". הסרט צולם בשלמותו בצרפת, בעיקר בחבל איל-דה-פרנס. מופיעים בו מבנים היסטוריים, כגון טירת ונסן בעמק המארן, טירת שאנז-סיר-מארן, Château de Guermantes בסן ומארן, טירת סוסי באסון ותיאטרון מונטנסיה בוורסאי.
מוזיקה מקורית לסרט נכתבה על ידי ג'ורג' פנטון, ובפסקול נכללות גם יצירות מוזיקה קלאסית מאת ויוואלדי, באך, הנדל וגלוק.
פרסים.
הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר: לתסריט המעובד הטוב ביותר, לעיצוב תלבושות הטוב ביותר ולעיצוב תפאורה הטוב ביותר. הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר נוספים.
הסרט זכה בפרס סזאר לסרט הזר הטוב ביותר.
מישל פייפר זכתה בפרס באפט"א לשחקנית המשנה הטובה ביותר, וכריסטופר המפטון זכה בפרס באפט"א לתסריט הטוב ביותר. הסרט היה מועמד לפרס בשמונה קטגוריות נוספות.
רומן אפיסטולרי
רומן המכתבים
רומן אפיסטולארי
רומאן אפיסטולארי
ג'ורג' סי. סקוט
ג'ורג' קמפבל סקוט (באנגלית: George Campbell Scott; 18 באוקטובר 1927 - 22 בספטמבר 1999), ידוע גם בתור ג'ורג סי. סקוט (George C. Scott), היה שחקן קולנוע, במאי ומפיק אמריקאי. זכה בשני פרסי אמי, בשני פרסי גלובוס הזהב ובפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 1970 על תפקידו בסרט "פטון".
סקוט היה שחקן הקולנוע הראשון שסירב לקבל את פרס האוסקר עבור הופעתו.
ביוגרפיה.
סקוט נולד בעיירה וייס שבוירג'יניה, להלנה רדנס ול ג'ורג'. ד סקוט, האח הקטן מבין שניים. אמו נפטרה מעט לפני יום הולדתו השמיני וסקוט גדל לצד אביו.
כנער ותלמיד תיכון שאף להיות סופר כמו פרנסיס סקוט פיצג'רלד אותו העריץ, כתב למגירה מספר רב של סיפורים קצרים אותם לא פרסם מעולם.
כאשר התבגר ניסה סקוט לחבר רומן, אך לא הצליח לסיים את שכתב בשל מחסום כתיבה וחוסר סיפוק.
סקוט התגייס לחיל הנחתים האמריקני בשנת 1945, שם שירת במשך 4 שנים.
במהלך שירותו הצבאי שימש כשומר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, בנוסף לימד ספרות אנגלית ולימודי רדיו במוסד לימוד לחיילים.
לאחר שהשתחרר מהשירות אמר ששהותו בתור שומר בבית הקברות הצבאי הובילה אותו להתמכרות לאלכוהול.