במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 בריל גריי החלה בהופעות ברחבי אירופה ואמריקה. בשנת 1957 היא הייתה רקדנית בלט בריטית ראשונה שהופיעה כרקבדנית אורכת בתיאטרון בולשוי ובלט מריאינסקי בברית המועצות.
במהלך הקריירה בריל גריי זכתה במספר פרסים. בשנת 1980 היא קיבלה מינוי לסגנית נשיא של האקדמיה לריקוד המלכותית והיא כיהנה לנשיא ארגון מורי בלט, ומנהלת הבלט של ברמינגהאם.
בשנת 1973 היא התקבלה למסדר האימפריה הבריטית.
חולופ (סרט)
שתי התרבויות
שתי התרבויות הוא החלק הראשון של הרצאת ריד בעלת ההשפעה משנת 1959 אותה נשא המדען והסופר הבריטי צ'ארלס פרסי סנואו. ההרצאה טענה ש"החיים האינטלקטואליים של כלל החברה המערבית" חולקו לשתי תרבויות - המדעים ומדעי הרוח - ועצם חלוקה זו היא מכשול מרכזי בפתרון בעיות העולם. בשנה זו פורסמה גרסה של ההרצאה בספר בשם שתי התרבויות והמהפכה המדעית (1959).
ההרצאה.
ההרצאה נישאה ב-7 במאי 1959 בבית הסנאט של אוניברסיטת קיימברידג', ובהמשך פורסמה בתור ספר בשם "שתי התרבויות והמהפכה המדעית". ההרצאה והספר היו הרחבה של מאמר מאת סנואו שפורסם ב-"New Statesman" ב-6 באוקטובר 1956, תחת הכותרת "שתי התרבויות". הרצאתו של סנואו, שפורסמה בספר, נקראה בתפוצה רחבה גם בארצות הברית. ההדים שעוררה ההרצאה הובילה אותו לכתוב מאמר המשך בשנת 1963, ""שתי התרבויות: ומבט שני: גרסה מורחבת של שתי התרבויות והמהפכה המדעית (The Two Cultures: And a Second Look: An Expanded Version of The Two Cultures and the Scientific Revolution)".
ניתן לסכם את עמדתו של סנואו בציטוט קטע השב ומופיע לעיתים קרובות במסה:
בשנת 2008 כלל "המוסף הספרותי של הטיימס" את שתי התרבויות והמהפכה המדעית ברשימת 100 הספרים שהשפיעו יותר מכל על השיח הציבורי המערבי מאז מלחמת העולם השנייה.
הרצאתו של סנואו גינתה את מערכת החינוך הבריטית כמערכת שמאז התקופה הוויקטוריאנית תגמלה יתר על המידה תלמידי מדעי הרוח (בעיקר לומדי לטינית ויוונית) על חשבון החינוך המדעי וההנדסי, אף על פי שהישגים בתחומים אלה של מדעי הטבע היו כה מכריעים בניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. דגש זה של מערכת החינוך הבריטית על מדעי הרוח, על חשבון המדעים המדויקים, שלל מהאליטות הבריטיות (בפוליטיקה, בממשל ובתעשייה) הכנה נאותה לניהול העולם המדעי המודרני. לעומת זאת, אמר סנואו, בתי ספר גרמנים ואמריקאים ביקשו להכין את אזרחיהם באופן שווה הן במדעים והן במדעי הרוח, וכך אפשרה הוראה מדעית טובה יותר לשליטי מדינות אלה להתחרות בצורה יעילה יותר בעידן המדעי. מאוחר יותר נטה דיון במסה "שתי התרבויות" לטשטש את ההתמקדות הראשונית של סנואו בהבדלים בין המערכות הבריטיות לבין אלה של המדינות המתחרות - הן ההבדלים בלימודים והן ההבדלים במעמד החברתי.
השלכות והשפעה.
מבקר הספרות פרנק ריימונד ליוויס כינה את סנואו "איש יחסי ציבור" עבור הממסד המדעי במאמרו: "שתי תרבויות? חשיבותו של צ' פ' סנואו", מאמר שפורסם ב"הספקטייטור" ב-1962. המאמר הביא למאמרי תגובה שליליים רבים בעמודי המכתבים של המגזין.
בספרו משנת 1963 נראה כי סנואו עדכן את גישתו לנושא, בכך שביטא אופטימיות רבה יותר ביחס לפוטנציאל של תרבות שלישית מתווכת. מושג זה - התרבות השלישית - הועלה לאחר מכן בספר "התרבות השלישית: מעבר למהפכה המדעית", מאת ג'ון ברוקמן. במבוא להדפסה מחודשת של "שתי התרבויות" טען סטפן קוליני כי עם חלוף הזמן הצטמצם הפער התרבותי שאבחן סנואו, אך לא הוסר לחלוטין.
בספרו "הקיפוד, השועל, ואבעבועות המורה," מספק סטיבן ג'יי גולד נקודת מבט אחרת. הוא מניח פרשנות דיאלקטית וממנה גוזר את המסקנה שהמושג "שתי תרבויות" של סנואו אינו רק שגוי אלא מהווה נקודת מבט קצרת רואי ומזיקה, ואולי הובילה לעשרות שנים של חציצה מיותרת בין התחומים.
בספרו "פילוסופיה קונטיננטלית: מבוא קצר מאוד" טוען סיימון קריצ'לי :
בנאום הפתיחה שלו בוועידת מינכן לביטחון בינואר 2014 אמר נשיא אסטוניה, טומאס הנדריק אילווס, כי הבעיות הנוכחיות שקשורות לביטחון וחופש במרחב הסייבר הן נקודת שיא בהיעדרו של דיאלוג בין "שתי התרבויות": "היום, ללא הכרה והבנה של סוגיות וכתבים מהותיים בהתפתחות הדמוקרטיה הליברלית, מומחי מחשבים ממציאים דרכים משוכללות יותר ויותר לעקוב אחר אנשים ... פשוט בגלל שהם יכולים וזה מגניב. הומניסטים, לעומת זאת, אינם מבינים את הטכנולוגיה העומדת בבסיסם [של המחשבים] ומשוכנעים, למשל, כי מעקב אחר מטא-נתונים פירושו שהממשלה קוראת את המיילים שלהם."
תקדימים.
ההנגדה בין ידע מדעי וידע הומניסטי נתפסת גם כחזרתו של העימות המתודולוגי מ-1890 באוניברסיטאות הגרמניות. מריבה בשנת 1911 בין בנדטו קרוצ'ה וג'ובני ג'נטילה מצד אחד לפדריגו אנריקס מצד שני השפיעה על המשך ההפרדה בין שתי התרבויות באיטליה ובהשלטת דעותיו של זרם האידיאליזם על דעותיו של זרם הפוזיטיביזם.
ג'. דונלד קמרון
ג'יימס דונלד קמרון (באנגלית: James Donald Cameron, נודע יותר בשם J. Donald Cameron; 14 במאי 1833 – 30 באוגוסט 1918) היה פוליטיקאי אמריקאי מפנסילבניה, שכיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית יוליסס סימפסון גרנט, וכיהן במשך כמעט עשרים שנה כחבר הסנאט של ארצות הברית. במאי 1876 היה קמרון חלק מהארגון מחדש של הקבינט של הנשיא גרנט, כאשר מונה למזכיר המלחמה במקומו של אלפונזו טאפט, שכיהן בתפקיד לתקופה קצרה, ושאותו מינה גרנט לתפקיד התובע הכללי. טאפט החליף קודם לכן את מזכיר המלחמה הקודם, ויליאם בלקנאפ, שהתפטר מתפקידו והודח על ידי בית הנבחרים על רקע חשד לקבלת שוחד בפרשת תחנת הסחר של פורט סיל. במשפט שנוהל נגדו בסנאט הוא יצא זכאי. קמרון היה אחד משני הצמדים של אב ובן, שכיהנו שניהם כמזכירי המלחמה. אביו, סיימון קמרון, כיהן כמזכיר המלחמה בממשלו של אברהם לינקולן בראשית מלחמת האזרחים. הצמד השני היו מזכיר המלחמה שקדם לקמרון, אלפונזו טאפט ובנו ויליאם הווארד טאפט, שלימים כיהן גם הוא כמזכיר המלחמה ולאחר מכן כנשיא ארצות הברית וכנשיא בית המשפט העליון. במהלך תקופת כהונתו של קמרון כמזכיר המלחמה, התמודדה ארצות הברית עם מערכת בלק הילס, ועם הסכנה של פרישה שנייה של מדינות הדרום, לאחר מערכת הבחירות של 1876 השנויה במחלוקת, בה נבחר כנשיא רתרפורד הייז, ובה הגיע הסוף של תקופת השיקום. קמרון הוכיח את עצמו כאיש מנהל נמרץ, ומינויו כמזכיר המלחמה היה פתיחה לקריירה ארוכת השנים שלו בסנאט.
קמרון גדל והתחנך בהאריסברג, פנסילבניה. לאחר שסיים את לימודיו בפרינסטון קולג' הוא עבד בבנקאות ובענף הרכבות. במאי 1876 מינה אותו הנשיא גרנט כמזכיר המלחמה, תפקיד אותו מילא עד מרץ 1877. לאחר שעזב את הקבינט של גרנט, נבחר קמרון לסנאט ארצות הברית על ידי המועצה המחוקקת של פנסילבניה שהייתה בשליטתו של אביו. קמרון כיהן כסנאטור מטעם פנסילבניה עד 1879 וכיושב הראש של שתי וועדות חשובות של הסנאט. ב-1890 הוא תמך בהצעת חוק הבחירות הפדרלי, שכפה את מתן זכות הבחירה לאפרו-אמריקאים בדרום. לאחר סיום כהונתו בסנאט עבד קמרון במגוון של חברות תעשייתיות עד למותו ב-1918. קמרון היה אחרון חברי הקבינט של ממשל גרנט שנותר בחיים. הוא זכה להערצה על תמיכתו בזכויות השחורים. הקריירה בת שני העשורים שלו בסנאט הייתה ברובה חסרת אירועים חריגים, והוא נהג להצביע על פי הקו המפלגתי. ה"בוסיזם" בסנאט, שיושם על ידי קמרון, שניהל את המנגנון של המפלגה הרפובליקנית בפנסילבניה, רוסן באופן משמעותי עם העברתו של התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית במאי 1913 שחייב את בחירתם של הסנאטורים בבחירות ישירות על ידי קהל המצביעים.
ראשית חייו.
ג'יימס דונלד קמרון נולד ב-14 במאי 1833 במידלטאון שבמחוז דאופין שבפנסילבניה כבנו הבכור של סיימון קמרון, מזכיר המלחמה ה-26 של ארצות הברית בממשלו של הנשיא אברהם לינקולן ואיש רב השפעה בפוליטיקה של פנסילבניה. אמו של קמרון הייתה מרגרט בורה. הכינוי שבו הוא כונה לרוב היה "דון" (Don). את חינוכו היסודי הוא קיבל בהאריסברג. הוא התקבל ללימודים בקולג' פרינסטון (כיום אוניברסיטת פרינסטון) וסיים את לימודי התואר הראשון שלו ב-1852 ואת לימודי התואר השני ב-1855.
קריירה עסקית.
לאחר סיום לימודיו בפרינסטון דאג לו אביו למשרה כפקיד בבנק מידלטון המצליח, שהשקעותיו העיקריות היו בענפי הברזל, הפחם והעץ בפנסילבניה. קמרון התקדם בעבודתו עד שהגיע לתפקיד גזבר ולאחר מכן נשיא הבנק. כמנהל בחברת הרכבות הצפונית-מרכזית במהלך מלחמת האזרחים, דאג קמרון לאספקת הציוד והחיילים מהמדינות הצפון-מזרחיות אל וושינגטון די. סי. ולווירג'יניה, כולל דאגה לשמירת מסילות הרכבת פתוחות על אף הניסיונות של הקונפדרציה לגרום להן לנזקים או להשמידן. משנת 1866 ועד דצמבר 1874 שימש קמרון כנשיא חברת רכבות זו. כנשיא הבנק עלה בידו לשפר את מצבה הפיננסי של חברת הרכבות. לאחר שפרש מעסקי הרכבות עבד קמרון במגוון של מיזמים תעשייתיים בפנסיבלניה.
מזכיר המלחמה.