בשל הצורך להחליף את טייסות הצי המלכותי שפעלו עד אמצע 1943 בסיוע לספינות הטורפדו והתותחים של הצי בתעלה האנגלית, נבחרה למשימה טייסת מס' 415 של חיל האוויר המלכותי הקנדי, כאשר בספטמבר אותה שנה הצטייד גף אחד שלה מחדש באלבקור שהועברו מטייסת מס' 841 של זרוע האוויר של הצי המלכותי, בעוד גף שני צויד בויקרס ולינגטון. ההסבה הסתיימה בנובמבר, המטוסים נצבעו בשחור וצוידו במכ"ם אוויר-קרקע סימן II, מכשירי רדיו בתדר VHF, נורים וחימוש של ארבע פצצות 114 ק"ג כל אחת. ספינות הטורפדו הגרמניות (שכונו "E-boats") היוו איום משמעותי על תנועת שיירות בעלות הברית שנעו לאורך החוף והיו עלולות לשבש ניסיונות לפלישה לצרפת, וכנגדם פעל גף מפציצי האלבקור של טייסת מס' 415, אשר קיבל הנחיות וכיוונים בתדר VHF מתחנות מכ"ם של פיקוד מטוסי הקרב של חיל האוויר המלכותי שהיו פרושות לאורך חוף האי הבריטי והיה ביכולתן לאתר כלי שיט שנעו בתעלה. מטוסי הגף, אשר טסו עם צוות של שני אנשים (טייס ונווט), היו המטוסים הדו-כנפיים היחידים בשירות מבצעי בחיל האוויר המלכותי הקנדי במהלך מלחמת העולם השנייה, ועד לפלישה לנורמנדי פעלו בהצלחה באמצעות הפצצות צלילה כנגד ספינות טורפדו, שולות מוקשים וכלי שיט אחרים של הצי הגרמני, בעיקר בשעות הלילה.
באפריל 1944, במסגרת ההכנות לפלישה, הועבר הגף לת'ורני איילנד (Thorney Island) שבמחוז מערב סאסקס וכוחו הוגדל לעשרים מטוסים. ב-8 במאי הועברו עשרה מטוסים ותריסר צוותי-אוויר לדבון, שם קיימו סיורים להגנה על אימוני הנחתות בשעות היום ותקפו כלי שיט גרמניים בסמוך לקו החוף הצרפתי בשעות הלילה. בלילות ה-5 וה-6 ביוני פעלו בהצלחה סיורי לילה מעל מיצרי דובר והצליחו למנוע מכלי שיט גרמניים לפגוע בכוחות הנוחתים, כאשר פגעו במספר ספינות טורפדו.
עם השלמתן המוצלחת של הנחיתות על אדמת צרפת, קיים חיל האוויר המלכותי הבטחה קודמת לממשלת קנדה: טייסת מס' 415 הועברה לפיקוד המפציצים ומספר הטייסת הוחלף ל-119 ביולי 1944, עם שינויים קלים במצבת כוח האדם. משימתה הראשונה של הטייסת הייתה פיזור מסך עשן לחיפוי על שיירה שנעה בתעלה. אחד-עשר מפציצי האלבקור של הטייסת יצרו באוגוסט, בצוותא עם מטוסי הסורדפיש של טייסת מס' 819 של הצי המלכותי, את כנף מס' 157 והמשיכו בפעולות ליליות כנגד ספינות. הטייסת סייעה בתקיפת נמלי התעלה של בולון-סור-מר ולה האבר ובאוקטובר הועברה לתקופת אימונים באיתור והשמדת צוללות בשעות הלילה. בסוף אותו חודש הועברה כנף מס' 157 לבלגיה והועסקה בסיורים ימיים ובציד צוללות ננסיות שניסו לשבש את תעבורת בעלות הברית באזור שפך הסכלדה. בשל מחסור בחלפים החלה החלפתם של מטוסי האלבקור של הטייסת בתחילת 1945, ועד פברואר הצטיידה הטייסת מחדש בסורדפיש סימן III המצוידים במכ"ם אוויר-קרקע, אשר הופעל עד סיום המלחמה במאי. שישה מטוסי אלבקור הוסיפו לשרת בחיל האוויר המלכותי הקנדי עד 7 בפברואר 1949.
שירות.
הפיירי אלבקור שירת במדינות הבאות:
לקריאה נוספת.
Thomas, Andrew. Light Blue Fishes - Fairey Albacores in RAF and RCAF Service. "Air Enthusiast No. 125". September 2006
הוטרים
ההוטרים הם בני קהילה נוצרית אנבפטיסטית (בדומה לאמיש ולמנוניטים). שורשיהם בזרם הרפורמציה בנצרות במאה ה-16. מאז מותו של מייסד העדה יעקוב הוטר ב-1536, דוגלים ההוטרים בעקרונות שהתווה - חיי שיתוף ופציפיזם. תפיסת עולמם הביאה לכך שגורשו מארצות רבות. לאחר שכמעט נכחדו במאות ה-18 וה-19 הקימו ההוטרים מושבות בצפון אמריקה. לאורך 125 שנים אוכלוסייתם גדלה מ-400 לכ-42 אלף איש, רובם חיים במערב קנדה ובמישורים הצפוניים של ארצות הברית. ההוטרים נחשבים לקהילה השיתופית-חקלאית השנייה בגודלה בעולם אחרי התנועה הקיבוצית.
היסטוריה.
אירופה.
מקימי העדה חיו באזור טירול שבאוסטריה. תחת הנהגתו של יעקוב הוטר החלו לפתח את צורת החיים הקומונלית שלהם, המבוססת בעיקר על רעיונות שפירשו מהספר מעשי השליחים בברית החדשה ומהאיגרת השנייה אל הקורנתים. העקרונות הבסיסיים שניסח הוטר היו הכרה בחטא שבקניין הפרטי, פשטות באורח החיים, פציפיזם מוחלט שכולל אי-התגוננות ושלילת כל צורות השררה המשתמשות באלימות, וכן איסור על שירות בכל משרה ממשלתית ושבועה בבית דין. עקרונות אלו אסרו על חברי הזרם מלהתגייס לצבא, לקבל פקודות, ללבוש מדים מכל סוג או לשלם מיסי מלחמה. תפיסת עולם זו הביאה לכך שהם נרדפו על ידי המדינה. יעקוב הוטר אף נתפס על ידי מתנגדיו באזור אינסברוק, עונה באכזריות והועלה על המוקד. ממשיכו של יעקוב הוטר היה פטר רידמן אשר ניסח את העקרונות התאולוגיים והמעשיים של התנועה בספר שכונה "יסודות דתנו, תורה ואמונה". הספר דן ביחסם למלחמה, למדינה ולכנסיות הממוסדות (הקתולית והפרוטסטנטית) מהן מבקשים ההוטרים להיבדל. על פי העקרונות שהתווה רידמן נמנעת העדה מכל צורה של אלימות כאמצעי להטלת משמעת. העונש היחיד המוטל בעדה הוא חרם ונידוי. החברות בעדה מבוססת על רצון חופשי ועל טבילה בבגרות - אחרי לימוד והבנה של עיקרי האמונה לאשורן (זאת להבדיל מן הטבילה בילדות שהייתה מקובלת בכנסיות הממוסדות). שיתוף הנכסים והעבודה נובע מאהבת הזולת ומן השוויון הקדום בין בני אדם. רידמן ציווה על בני העדה לעסוק בעבודה גופנית ואסר על חבריה את הרוכלות.
ההוטרים ברחו מהרדיפות לאזור מוראביה, שהתאפיין באותה תקופה בסובלנות דתית. במורביה שגשגו ההוטרים למעלה ממאה שנים. הם הביאו עימם טכניקות ייצור שלא היו נפוצות במורביה, ובייחוד את שיטת הייצור בבתי מלאכה גדולים, שנקלטו אצלם ביתר קלות בשל אורח חייהם השיתופי. האצולה נהנתה מאוד ממוצריהם ולכן איפשרה להם להקים את מושבותיהם שכונו "ברודהורף" (אחוזת אחים) בשטחיה, בהן נהנו מחופש יחסי ומהיעדר התערבות. שיטות הייצור שהביאו הציבו אותם בתחרות עם הגילדות המסורתיות ועשו אותם ללא אהודים על בעלי הסדנאות הקטנות. ההוטרים עסקו גם בחקלאות ובניין, ואף בתחום הרפואה. הוטרים שהועסקו כשכירים מסרו את משכורתם לקופת העדה. בברודרהוף שוכנו המשפחות בבתים משותפים, על פי רוב מספר משפחות ביחידת דיור אחת. התקופה במורביה נחשבת לתור הזהב בחיי העדה, והיא מונצחת בספרם כרוניקה רבא (Das Gross-Gechichtbuch).
ההערכות הן כי בראשית המאה ה-17, אוכלוסיית ההוטרים במורביה מנתה 25–40 אלף איש. במהלך מלחמת שלושים השנים בא הקץ על עצמאות צ'כיה ובקרב "ההר הלבן" בשנת 1620 נהרגו מרבית בני האצולה המורבית שהייתה מגינם של ההוטרים במורביה. הרדיפות התחדשו, ואילצו אותם לנדוד שנית - להונגריה ולטרנסילבניה. בהונגריה המשיכו לסבול מהשתלשלות מלחמת שלושים השנים, ולאחר מכן מפשיטות הטורקים והטטרים שהעדיפו להחרים את מגוריהם המשותפים הגדולים שהיו נוחים לצבא. ב-1665 נותרו רק כאלף הוטרים אשר חיו חיי שיתוף, ומצבם החומרי היה רע. המנוניטים מהולנד תמכו בהם כלכלית. נדודיהם בתקופה זו מונצחים בספר כרוניקה זוטא (Das Klein-Gechichtbuch). בספר זה נכתבו גם רבות מן ההחלטות והתקנות שתוקנו בעדה, על פי התאריך בהן תוקננו. המסדר הישועי, בתמיכת המלכה מריה תרזה, שם לעצמו מטרה להמיר את בני העדה ההוטרית לקתוליות. ילדיהם של ההוטרים נלקחו מהם בכוח ובאמצעות צבא, ועל המבוגרים הוטל לקיים את טקסי הכנסייה הקתולית מאונס. חלק מההוטרים המירו דתם ונשבעו לקתוליות אך שמרו על זהות אתנית נפרדת, קהילות אלו כונו הַבַּנְס (Habans) והן נכחדו במהלך מלחמת העולם השנייה.
רק שתי קהילות הוטריות שיתופיות נותרו באלבניץ ובקרויץ שבטרנסילבניה, והישועים החלו להתנכל גם להן ב-1767. באחד הלילות עזבו 70 בני הקהילות וברחו לרומניה, שם ביקשו לחכור קרקע מאציל רומני באזור בוקרשט. במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה נמלטו ההוטרים ליערות והסתתרו, עד ניצחונה של רוסיה. המלכה יקטרינה הזמינה עוד ב-1763 מתיישבים יוצאי גרמניה ליישב את גדות הוולגה ואזורים שנכבשו על ידי הטורקים. ב-1770 הושיבה מספר גדול של מנוניטים מפרוסיה בדרום רוסיה ונתנה להם אוטונומיה תרבותית ומנהלית ואף פטור משירות צבאי. באביב אותה שנה ניצחה רוסיה את הטורקים ברומניה, וההוטרים פנו לגנרל רומיאנצב בבקשה שייושבו בתנאים דומים לאלו של המנוניטים ברוסיה. הגנרל נעתר להם ויישב אותם באחוזתו בכפר וישנקה שבפלך צ'רניגוב, ופטר אותם ואת בניהם מחובת שירות צבאי ושבועה בבית דין. הצאר אלכסנדר הראשון איפשר להוטרים להתיישב על אדמת המדינה בראדיצ'בה, והשווה את זכויותיהם לאלו של המנוניטים. עם הזמן התרופף אורח החיים השיתופי של ההוטרים ברוסיה, בין היתר בהשפעת המנוניטים שבקרבם ישבו אשר לא דגלו בשיתוף. ב-1842 עברו ההוטרים בעידוד המנוניטים ובעזרתם למחוז מליטופול על גדות נהר מולוצ'נה שבקרים והקימו ארבעה כפרים שלא היו שיתופיים אך נשענו על עיקרי האמונה ההוטרית. בשנים 1859–1860 התלכדו שתי קבוצות נפרדות במטרה לחדש את אורח החיים השיתופי. הקבוצה הראשונה הוקמה על ידי מיכאל ולדנו, וכונתה על שם מקצועו - שמידטלויט (Schmied - נפח, leut פירושה "אנשים"), הקבוצה השנייה הוקמה על ידי דריוס וולטר ונקראה על שמו - דריוסלויט (Dariusleut). כ-25 שנים אחר כך ב-1875 הוקמה קבוצה שלישית בהשראת המורה יעקוב וויפף שכונתה לררלויט (Lehrer - מורה).
ב-1870 בוטלה האוטונומיה התרבותית של ההוטרים והמנוניטים על ידי הצאר אלכסנדר השני. בתי הספר של ההוטרים הועמדו בפיקוח וחויבו בלימודי השפה הרוסית. כמו כן בוטל הפטור משירות צבאי. בני שלוש העדות החליטו להגר לאמריקה.
צפון אמריקה.