מירה (מירה באי) הייתה משוררת הינדית, מיסטיקנית וחסידתו של קרישנה. נחשבה אחת "הקדושות האמתיות" החשובות ביותר של תנועת וישנויזם בהקטי ומיוחסות לה כ-1,300 כמנטרות (שירי קודש). שירים אלה הם פופולריים בכל רחבי הודו ותורגמו ופורסמו ברחבי תבל. השירים מלאים בשבח נלהב אל האל קרישנה כמקובל במסורת בהקטי. ברוב השירים שלה, היא מתארת את אהבתה הבלתי המסויגת לאדונה ומקדמת את הבהקטי קרישנה כהלך חיים הטוב ביותר - מכיוון שדרך זו מסייעת לשכוח את הרצונות הפרטיים.
אמונות עממיות על חייה, לוקטו משיריה ומהסיפורים שסופרו על ידי הקהילה שלה ואף שימשו כנושא של מספר סרטים. האותנטיות של סיפורים אלו שנויה במחלוקת, במיוחד אלה שקשורים עם המלחין תנסן. מצד השני, המסורות שטוענת שהיא כתלמידו של הגורו רוידס בצ'יטורי. הקשר שלה עם טולידס ומאוחר יותר עם רופה גוסומי בורינדוה ככל הנראה יותר מדויקת.
ביוגרפיה.
מירה הייתה נסיכת ראג'פוטית שנולדה בשנת 1498 ב-קודקי, ראג'סטאן. היא הייתה בתו היחידה של ראטאן סינג, בנו הצעיר של ראו דודא שליטה של מרט, ואחיו של השליט ראו יודה מייסדה של ג'ודפור. ראטאן סינג השתייך לחמולת רדור, והוא נפל בקרב עם הקיסר המוגולי באבור בינואר 1528.
אמה של מירה, ויר קומארי, מתה במהלך לידה כאשר מירה הייתה בסביבות שמונה. מירה אז נשלחה לסבא שלה, ראו דודא ואחיו הגדול של האב, ראו ויקראם דו במרט, שם היא חונכה. לאחר כ -7 שנים, הצטרפה אלה חברת הילדות שלה מטולה, שנשארה עם מירה עד סוף ימיה.
מירה נישאה בשנת 1516 להוי ראג, יורש העצר של מיוור. בעלה נפטר בשנת 1521, כנראה מתוצאה של פצעי קרב, ולאחר מכן היא הייתה קורבן של רדיפה ותככים בידי של גיסה כשהוא עלה לשלטון, וגם על ידי יורשיו, ויקראם סינג. הסיבה לכך הייתה שמירה מרדה במוסכמות ושעיסוקיה הדתיים לא התאימו לנידרש מנסיכה ראג'פוטית או לאלמנה. היא בילתה את מיטב ימיה בבית מקדש פרטי שלה המוקדש לקרישנה, נפגשה עם קדושים ועולי רגל מכל רחבי הודו, והלחינה שירי מסירות לקרישנה. לאחר מספר ניסיונות על חייה, מירה עזבה את מיוור וחזרה למרט. אך גם שם גילתה שהתנהגותה הבלתי שגרתית לא התקבלה. היא יצאה לסדרה של עליות לרגל בצפון הודו, וסופו של דבר התיישבה בדוורקה.
בשנת 1546 עודיי סינג, יורשו של ויקראם סינג, שלח משלחת של ברהמינים להביא אותה בחזרה למיוור. היא ביקשה רשות לבלות את הלילה בבית המקדש של קרישנה ולמחרת בבוקר התברר שנעלמה. על פי האמונה הרווחת, דרך נס מירה התמזגה עם דמותו של קרישנה.
שירה.
מירה באי השתייך למסורת איתנה של משוררי בהקטי בהודו של ימי הביניים, שהביעו את אהבתם אל האלוהים דרך האנלוגיות של אהבת כגון יחסים של אמא של אדם לילד שלה, חבר לחבר, או אישה לאהובה. הפופולריות והקסם העצום של מילותיה נובע בשימושה בדמויי יום יומיים, ובמתיקות של רגשות שניתנות להבינה בקלות על ידי בני עמה.
בתרבות פופולרית.
המלחין ג'ון הרביסון עיבד מוזיקלית את התרגומים של בליי לשירי מירה באנגלית. כמו כן ישנו סרט תיעודי בשם "כמה דברים שאני יודע עליה" על ידי אנג'אלי פנג'אבי. שני סרטים ידועים של החיים שלה נעשו בהודו, מירה (1945), סרט בשפה הטמילית ומירה 1979) סרטו של גולזר בשפה ההינדית . גם הופקה סדרת טלוויזיה, מירה (2009–2010) שהייתה מבוססת על החיים שלה.
אליפות וימבלדון 1968
אליפות וימבלדון 1968 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-24 ביוני והסתיימה ב-6 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
זו הייתה האליפות הראשונה של "העידן הפתוח" בו גם מקצוענים קיבלו אישור להשתתף בתחרות. כמו כן, עבור השתתפות באליפות הספורטאים החלו לקבל פרסים משמעותיים. האוסטרלים זכו ב-3 תחרויות ואמריקאיות ב-2.
הפרסים.
מנצחי תחרויות זוגות קיבלו את הפרסים הבאים:
סך הפרסים באליפות היה £26,150
התחרות.
תחרות הגברים.
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות 16 המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
במשחק הגמר, רוד לייבר מאוסטרליה נפגש עם טוני רוץ' מאוסטרליה וניצח אותו ב-3 מערכות.
תחרות הנשים.
בתחרות הנשים השתתפו 96 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. 8 טניסאיות זכו לדירוג:
במשחק הגמר בילי ג'ין קינג מארצות הברית נפגשה עם ג'ודי טגארט מאוסטרליה וניצחה בשתי מערכות.
תחרות זוגות גברים.
בתחרות השתתפו 64 זוגות. 8 זוגות דורגו:
במשחק הגמר ג'ון ניוקומב וטוני רוץ' () שיחקו נגד קן רוזוול ופרד סטולי () וניצחו אותם ב-4 מערכות.
תחרות זוגות נשים.
בתחרות השתתפו 48 זוגות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר רוזמרי קזאלס ובילי ג'ין קינג מארצות הברית ניצחו בשתי מערכות את פרנסואז דיר מצרפת ואן היידון ג'ונס מבריטניה. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות זוגות מעורבים.
בתחרות השתתפו 80 זוגות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר קן פלטצ'ר ומרגרט קורט מאוסטרליה נפגשו עם אלכס מטרבלי ואולגה מורוזובה מברית המועצות שלא היו מדורגים וניצחו אותם בשתי מערכות.
שמואל ליימן-ווילציג
שמואל (סם) ליימן-ווילציג (נולד ב-25 במאי 1949) הוא חוקר תקשורת, פרופסור אמריטוס במחלקה למדע המדינה ובבית הספר לתקשורת באוניברסיטת בר-אילן.
תחומי המחקר שלו עוסקים בפעילות חוץ פרלמנטרית, תקשורת פוליטית וניו מדיה (תקשורת חדשה). ליימן-ווילציג כיהן כחבר וכיו"ר של כמה ועדות מל"ג לאישור הקמת בתי ספר לתקשורת בישראל; כיו"ר ועדת משרד החינוך לגיבוש תוכנית לימודים בתקשורת למערכת הממלכתית-דתית; והחל מ-2014 הוא חבר הוועדה הממלכתית מטעם משרד התקשורת, לגיבוש מדיניות חדשה להסדרת השידורים האודיו-ויזואליים בישראל.
ביוגרפיה.
ליימן-ווילציג נולד במנהטן לג'ני (לבית ויינרב), מעצבת אופנה ילידת גרמניה, ולארתור ווילציג, איש עסקים יליד פולין, סגן יו"ר הג'וינט בקובה לשעבר. גדל בשכונת וושינגטון הייטס, ולמד בבית הספר היסודי בישיבתו של הרב משה סולובייצ'יק. לאחר מכן למד בתיכון ישיבה יוניברסיטי.
ליימן-ווילציג למד מדע המדינה בסיטי קולג' של ניו יורק, וסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה בשנת 1971. משם המשיך לבית הספר לממשל בהרווארד, ובשנת 1976 השלים את הדוקטורט שלו בנושא "השמרנות החדשה בארצות הברית". בהרווארד למד אצל החוקרים המובילים בעולם בתחום: סימור מרטין ליפסט, לואיס הרץ, דניאל בל וסמואל הנטינגטון, שהיה מנחה הדוקטורט שלו.
בזמן לימודיו בהרווארד פגש את קרול (תמי) ליימן, והם נישאו ביוני 1974, ושילבו את שמות המשפחה שלהם: ליימן-ווילציג. לאחר נישואיהם הצטרפו לתנועת "העלייה" של צפון אמריקה (NAAM), בה הפך ליימן-ווילציג לנשיא התנועה בתוך שנתיים, במקביל לעבודתו במשרד המבקר של עיריית ניו יורק כאחראי על ההשכלה הגבוהה.
באוקטובר 1977 עלו ליימן-ווילציג ואשתו לישראל, והוא החל לעבוד כמרצה במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1985 התגייס לצה"ל והמשיך בשירות מילואים בחיל החינוך במשך 15 שנים. לבני הזוג שני בנים.
קריירה אקדמית.
ליימן-ווילציג כיהן במספר תפקידי ניהול אקדמיים באוניברסיטת בר-אילן: ראש החטיבה לעיתונאות ולימודי תקשורת (1991-1996); סגן ראש המחלקה למדע המדינה (והממונה על תוכנית התקשורת הפוליטית 2000-2004); ראש המחלקה לתקשורת פוליטית (2004-2007); סגן ראש המחלקה לתקשורת (2011–2014) וראש בית הספר לתקשורת (2014–2016).
בנוסף, שימש כיו"ר האגודה הישראלית למדע המדינה (1997–1999), עמד בראש הוועדה המקצועית של המועצה להשכלה גבוהה בעניין הסמכת בית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל (2005–2012), ישב בראש ועדת ההיגוי של משרד החינוך להקמת תוכנית לימודי תקשורת ארציים במערכת החינוך הממלכתית-דתית (1996–2000), ייסד וערך את כתב העת האקדמי הראשון בישראל בתחום תקשורת ההמונים - פתו"ח (ראשי תיבות של פוליטיקה, תקשורת וחברה) בין השנים 1992–2003 וכיהן בוועדה הממשלתית לבחינה מחדש את כלל השידורים האודיו-ויזואליים בישראל (2014).
בשנות השבתון שלו הוא לימד במכון ליפינסקי ללימודי יהדות, במכללת סן דייגו (1989–1990), באוניברסיטת בראון (2008-2009) ובמכון גילדנהורן לחקר ישראל באוניברסיטת מרילנד (2013).
פרסומים בולטים.
ליימן-ווילציג חיבר שלושה ספרים אקדמיים והיה שותף בעריכה (עם ברוך זיסר) של אנתולוגיה לימודית אחת. הוא פרסם 50 מאמרים: 33 בכתבי עת שפיטים ו-17 כפרקים בספרים אקדמיים. ניתן לחלק את תחומי עשייתו המחקרית לשלושה תחומים מרכזיים:
מחאה ציבורית.
המחצית הראשונה של הקריירה האקדמית של ליימן-ווילציג הוקדשה בעיקר להתנהגות חוץ-פרלמנטרית בישראל, והיא מתבטאת בשני ספרים שהוציא בנושא זה. שני הספרים ניתחו וסיכמו בצורה מקיפה ומאורגנת מאמרים רבים שפורסמו בנושא במהלך שנות השמונים.
המסקנה המרכזית של ספרו הראשון הייתה שאף על פי שישראל הובילה בעולם הדמוקרטי בהשתתפות פעילה במחאות יחסית למספר האוכלוסין, הצלחת המחאות בה הייתה מוגבלת מאוד כתוצאה ממערכת תקשורת פוליטית לא מתפקדת.