נפטר בכ"א בחשון ה'תשי"ד, בגיל 76 ונקבר במרקש. עצמותיו הועלו בשנת 1994 לבית העלמין היהודי הישן של חיפה על ידי נכדו.
נשא את פרוח לבית פינטו, ממנה נולד לו בנו יעקב, ולאחר מכן הם התגרשו. בהמשך נישא לחנינה לבית עבו, נולדו לו עוד ארבעה בנים ובת: אברהם, שלמה, רפאל, חביב ומסעודה. נכדיו הם הרב משה זריהן, מחבר סידור "דרכי אבות", והסופרת טרז דביר.
בשנת ה'תשע"ט הוציאו לאור בני משפחתו את הספר פסקי הרמ"ז המכיל מבחר מפסקיו.
באבל (תחבורה)
יחסי איראן–עיראק
יחסי איראן–עיראק (בפרסית: روابط ایران و عراق; בערבית: العلاقات العراقية الإيرانية) הם היחסים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין רפובליקת עיראק, אשר נמשכים כבר אלפי שנים. איראן ועיראק חולקות גבול ארוך (הגבול הארוך ביותר בשתי המדינות) ומורשת תרבותית ודתית עתיקה. בימי קדם עיראק היוותה חלק מליבת פרס (איראן המודרנית) במשך כאלף שנה.
היחסים המודרניים בין שתי המדינות נהיו שליליים יותר ויותר בעקבות המהפכה ב-14 ביולי 1958 בעיראק, והפלת המלוכה ההאשמית בעקבותיה, מה שגרם למדינה לסגת מברית בגדאד. מפלגת הבעת' תפסה את השלטון בעיראק בשנות השישים, ונקטה עמדה אגרסיבית יותר בסכסוכי הגבול. בעקבות המהפכה האיסלאמית באיראן בשנת 1979, סדאם חוסיין פתח בפלישה לאיראן בגלל סכסוכי גבולות ורצון להשתלט על שטחים עתירי נפט בשטחה של איראן. הסכסוך נמשך שמונה שנים והסתיים בקיפאון. במהלך המלחמה השתמשה עיראק בנשק כימי ואלימות נגד הכורדים והערבים העיראקים, אשר הואשמו בכך שהם התנגדו לשלטון, מה שהשתלב בסכסוך עם איראן. בעוד איראן לא תמכה בקואליציה הרב-לאומית נגד פלישת עיראק לכווית בשנת 1991, היא תמכה בארגונים פוליטיים שיעים רבים המתנגדים לשלטון סדאם.
נפילתו של סדאם חוסיין בשנת 2003 ועלייתם לשלטון בסופו של דבר של הסיעות השיעיות הפרו-איראניות (כלומר מפלגת דאווה האסלאמית והמועצה העליונה האיסלאמית בעיראק) הובילו לנורמליזציה של היחסים בין המדינות. החל מינואר 2010 חתמו שתי המדינות על למעלה ממאה הסכמי כלכלה ושיתוף פעולה. מאז 2003 עיראק איפשרה למוסלמים השיעים מאיראן לעלות לרגל לאתרי השיעה הקדושים בעיראק. במרץ 2008 הפך נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, לנשיא איראן הראשון שביקר בעיראק מאז המהפכה האסלאמית של איראן ב-1979. ראש ממשלת עיראק לשעבר, נורי אל-מאלכי, ערך ביקורים ממלכתיים באיראן מאז 2006 והביע אהדה לאיראן בגלל תוכנית האנרגיה הגרעינית שלה. איראן הפכה מאז לשותפת המסחר הגדולה בעיראק. איראן ועיראק הן בעלות ברית קרובות מאוד התומכות זו בזו נגד דאעש. היחסים בין שתי המדינות חזקים בחלקם בגלל העובדה ששתי הממשלות פועלות בשיטת ממשל שיעית. הגברת ההשפעה של טהראן בפוליטיקה העיראקית הביאה לכך שאזרחים מחו על מעורבותם ונוכחותם של המיליציות הנתמכות על ידי איראן שהציקו לאזרחים ותוקפים אותם.
לאירן שגרירות בבגדאד וארבע קונסוליות בבצרה, סולימאניה, ארביל וכרבלא. לעיראק יש שגרירות בטהראן ושלוש קונסוליות בכרמאנשאה, אהוואז ומשהד. ב-7 בספטמבר 2018 הציתו אזרחים עיראקים את השגרירות האיראנית כחלק מסדרת הפגנות והצתה נגד הכוח הזר שנתפס כהשפעה רבה מדי בפוליטיקה המקומית המקומית.
היסטוריה.
העת העתיקה.
האימפריה האכדית.
סרגון מאכד (2334–2279 לפני הספירה) היה מלך אכדי שכבש את שומר והיה הסיבה להעברת הכוח מדרום מסופוטמיה (דרום עיראק) למרכז מסופוטמיה (מרכז עיראק). האימפריה העצומה של סרגון ידועה כמי שהשתרעה מעילם לים התיכון, כולל מסופוטמיה, חלקים של איראן וסוריה המודרנית, ואולי גם חלקים מאנטוליה וחצי האי ערב.
האימפריה השומרית.
השושלת השלישית של אור (2119–2004 לפני הספירה), או 'האימפריה הנאו-שומרית' הייתה שושלת שלטון שומרית שבסיסה בעיר אור (דרום עיראק). השושלת השלישית של אור הגיעה לשלטון בולט במסופוטמיה לאחר כמה מאות שנים של שלטון אכדי וגותי. היא שלטה בערים איסין, לרסה ואשנונה, והשתרעה מחוף הים התיכון (צפון סוריה) עד המפרץ הפרסי והרי זגרוס. מאפיין בולט של השושלת הוא הקמת קוד החוק המוקדם ביותר הידוע לאחר "קוד אורוקגינה" - "חוקי אור-נאמו".
בתקופת שלטונו של המלך שולגי, חלו שינויים משמעותיים רבים. הוא נקט בצעדים לריכוז וסטנדרטיזציה של נוהלי האימפריה. לזיכויו מתקנים תהליכים מנהליים, תיעוד ארכיוני, מערכת המס ולוח השנה הלאומי.
השושלת השומרית האחרונה הסתיימה לאחר פלישה של האלמית בשנת 2004 לפני הספירה. מכאן ואילך, עם הנוכחות האכדית הגוברת באזור, השפה השומרית פחתה, לאחר למעלה משלושת אלפים שנות זהות תרבותית, ככל שהאוכלוסייה אימצה יותר ויותר את אכדית. עם זאת, מלכי בבל עתידיים נשאו את התואר 'מלך שומר ואכד', במשך כארבע עשרה מאות שנים. התואר יטען גם על ידי כורש הפרסי במאה השישית לפני הספירה.
האימפריה האשורית.
האימפריה הנאו-אשורית (934–609 לפני הספירה) הייתה מדינה רב-אתנית המורכבת מעמים ושבטים רבים ממוצא שונה. בתקופה זו הפכה הארמית לשפה רשמית של האימפריה, לצד השפה האכדית. בתקופה האשורית התיכונה שקדמה לה (המאה ה-14 עד המאה ה-10 לפני הספירה) הייתה אשור ממלכה מינורית של צפון מסופוטמיה (צפון עיראק), והתמודדה על דומיננטיות עם יריבתה הבבלית של מסופוטמיה.
בשנת 647 לפני הספירה הרס המלך האשורי אשורבניפל את עיר הבירה העילמית שושן, במהלך מלחמה בה השתתפו ככל הנראה התושבים בצד שמנגד. לוח שנחשף בשנת 1854 על ידי אוסטין הנרי לייארד בנינוה חושף את אשורבניפל כ"נוקם", וביקש תגמול עבור ההשפלות שגרמו האלים למסופוטמים במשך מאות שנים.
שלטון אשור נכנע לבבלים עם נפילת נינווה בשנת 612 לפני הספירה.
האימפריה הבבלית.
בעידן הזהב של בבל התכוון נבופלאסר לכבוש את פרעה נכו השני (שעדיין קיווה להחזיר את השלטון האשורי) את מחוזות סוריה המערביים, ולשם כך שיגר את בנו נבוכדנצר השני עם צבא רב עוצמה מערבה. בקרב שנערך לאחר מכן על כרכמיש בשנת 605 לפני הספירה, הובס הצבא המצרי ונהדף חזרה, וסוריה ופניקיה הובאו תחת שלטון בבל. נבופלאסר נפטר באוגוסט אותה שנה, ונבוכדרצר השני חזר הביתה לבבל כדי לעלות לכס המלוכה.
לאחר התבוסה של הקימרים והסקיתים, כל המשלחות של נבוכדרצר הופנו מערבה, למרות שכנה חזקה ששכנה בצפון; הסיבה לכך הייתה כי נישואים פוליטיים חכמים עם אמיטיס של מדיה, בתו של מלך מדי, הבטיחו שלום בר קיימא בין שתי האימפריות.
אף על פי שבבל סופחה על ידי האימפריה הפרסית הגואה בשנת 539 לפני הספירה, התרבות השומרית – אכדית של המסופוטמים השפיעה באופן משמעותי על האימפריות הצומחות של השבטים ההודו-איראניים של המדיים והפרסים.
האימפריה האיראנית האחמנית.
בשנת 539 לפני הספירה הכניעו כוחות פרסיים בראשות כורש הגדול את כוחות בבל בקרב על אוטיס, ממזרח לחידקל. כורש נכנס לבבל והציג את עצמו כמונרך מסופוטמי מסורתי, החזיר מקדשים ושחרר אסירים פוליטיים. עם כניסתו לשלטון, מינה כורש מושלים פרובינציאליים (קודמיהם של האחשדרפנים הפרסים), והוא דרש מנתיניו רק מחווה וצייתנות. לאחר מותו של כורש התפתחה תקופה קצרה של אי שקט בבלי שהייתה בשיאה בשנת 522 לפני הספירה עם מרד כללי של המושבות האיראניות.
בין 520 ל-485 לפני הספירה, המנהיג האיראני, דריווש הראשון, החזיר את היציבות הפוליטית בבבל והתחיל בתקופה של שגשוג כלכלי גדול. הישגיו הגדולים ביותר היו בבניית דרכים, אשר שיפרו משמעותית את התקשורת בין הפרובינציות, ובארגון ביורוקרטיה יעילה. לאחר מותו של דריווש בשנת 485 לפני הספירה הגיעה תקופת ריקבון שהובילה למרד בבלי משמעותי בשנת 482 לפני הספירה. האיראנים מיגרו באלימות את ההתקוממות, והדיכוי שבעקבותיו פגע קשות בתשתית הכלכלית של בבל.
המלכים האיראנים הראשונים ששלטו בעיראק עקבו אחר מנהלי ניהול האדמות של מסופוטמיה במצפון. בין 485 לפנה"ס לכיבוש על ידי אלכסנדר מוקדון בשנת 331 לפני הספירה. עם זאת, מעט מאוד בעיות בבבל תוקנו ומעטים מעריה הגדולות נשארו שלמות. גם הסחר הצטמצם מאוד בתקופה זו. מסלול הסחר שנקבע מסרדיס לשושן לא חצה את בבל, והשליטים האיראניים, בעצמם קרובים הרבה יותר למזרח, הצליחו להשתלט על הסחר ההודו ומנקודות מזרחיות אחרות. כתוצאה מכך, בבל ואשור, שהיוו יחדיו את הסטראפיה התשיעית של האימפריה הפרסית, נותרו מבודדים כלכלית ועניים. העוני שלהם הוחמר בגלל המיסים הגבוהים במיוחד שהוטלו עליהם: הם היו חייבים לכתר האיראני 1,000 טאלנטים כסף בשנה, בנוסף לכך שהם נאלצו לעמוד בדרישות הסחיטה של המנהלים המקומיים, והם היו אחראים על האכלת בית המשפט האיראני בארבעה חודשים בכל שנה.
השלטון האיראני נמשך יותר מ-200 שנה, משנת 551 לפנה"ס ועד 331 לפנה"ס. בתקופה זו נוספו מספר גדול של איראנים לאוכלוסייה המגוונת האתנית של מסופוטמיה. הזרמת האיראנים לעיראק, שהחלה בתקופת שלטונם של האחמנידים, יזמה מגמה דמוגרפית חשובה שתמשיך לסירוגין לאורך חלק ניכר מההיסטוריה של עיראק. השפעה חשובה נוספת של השלטון האיראני הייתה היעלמותן של השפות המסופוטמיות והשימוש הנרחב בארמית, השפה הרשמית של האימפריה.
האימפריה הסלאוקית.