במלחמת העולם השנייה הוזמנה להקים ולנהל את המדור לענייני נשים של משרד המלחמה (1941–1942), שנועד לבחון כיצד לנצל שירות של נשים בצבא. בעקבות כניסת ארצות הברית למלחמה מינה אותה ראש מטה צבא ארצות הברית, הגנרל ג'ורג' מרשל, למפקדת חיל הנשים החדש של צבא ארצות הברית. היא הגיעה לדרגת קולונל ועוטרה במדליית השירות המצוין על פעולתה במהלך המלחמה – האישה הראשונה בצבא ארצות הברית שעוטרה בעיטור זה. ב-1944 פרשה מתפקידה וחזרה לעיתון "יוסטון פוסט" ולקשת של פעילויות ציבוריות.
הובי הייתה מעורבת במסע הבחירות לנשיאות של גנרל דווייט אייזנהאואר. לאחר שנבחר ונכנס לתפקידו ב-1953 הוא מינה את הובי לעמוד בראש סוכנות הביטחון הפדרלית, הרשות שקדמה למחלקת הבריאות הפדרלית. במהרה, ב-11 באפריל 1953, היא מונתה למזכירה הראשונה של מחלקת הבריאות, החינוך והרווחה החדשה של ארצות הברית. במסגרת תפקידה זה החליטה בין השאר לאשר את השימוש בתרכיב החיסון לשיתוק ילדים של יונה סאלק.
ב-1955 התפטרה מתפקידה ושבה לטקסס כדי לטפל בבעלה החולה. באותה עת הייתה מעורבת בשערורייה שהתעוררה בעקבות תקלה חמורה בייצור חיסוני שיתוק ילדים על ידי חברת קאטר. היא שבה לתפקידיה במערכת היוסטון פוסט. היא כיהנה בתפקידים רבים במועצות מנהלים של גופים ציבוריים ועסקיים בארצות הברית. במשך השנים העניקו לה 17 מוסדות אקדמיים וביניהם אוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת פנסילבניה תוארי דוקטור לשם כבוד. הנשיא אייזנהאואר הציע לה להתמודד על נשיאות ארצות הברית ב-1960, אך היא לא קיבלה את עצתו. במהלך מלחמת וייטנאם מינה אותה הנשיא ג'ונסון לחברה בוועדה המייעצת לעניין גיוס חובה.
הובי נפטרה ביוסטון בשנת 1995 עקב שבץ, בגיל 90.
על שמה נקראו מרכז למשפחות חיילים בבסיס צבאי, ספרייה במכללה, בניין מעונות סטודנטים באוניברסיטה ובית ספר יסודי – כולם בטקסס. בשנת 2011 הפיק שירות הדואר הפדרלי בול לכבודה.
נמל התעופה הבינלאומי קייב ז'וליאני
מקס לטריס
סינקופה (פירושונים)
ויידמה (פירושונים)
ספר יזכור
מחמוד פהמי אל-נוקראשי
חלי אברהם-איתן
סינקופה (רפואה)
עופרה עופר אורן
ויינט
ויידמה
ויידמה (בספרדית: Viedma) היא עיר הבירה של פרובינציית ריו נגרו בארגנטינה. העיר ממוקמת על גדות נהר ריו נגרו, במרחק של כ-30 ק"מ מהאוקיינוס האטלנטי, וכ-960 ק"מ מהבירה בואנוס איירס. בעיר מתגוררים 47,246 תושבים (לפי מפקד בשנת 2001).
היסטוריה.
ביחד עם העיר קרמן דה פטגונס, זו ההתיישבות העתיקה ביותר בפטגוניה, והיא נוסדה על ידי פרנסיסקו דה ויידמה אי נרבאס תחת השם נואסטרה סניורה דל קרמן (מילולית: גבירתנו של קרמן) על נהר ריו נגרו ב-22 באפריל 1779. במקור שתי הערים היו אחת, ונקראו יחדיו קרמן דה פטגונס. תחילה נבנה מבצר בצידו הדרומי של נהר (בוויידמה של ימינו), אך הוא נהרס תוך מספר שנים. לאחר מכן נבנה מבצר חדש בצדו הצפוני של הנהר (בקרמן דה פטגונס של ימינו), אשר החזיק מעמד זמן רב בהרבה והוא עדיין עומד כיום. העיירה גדלה, ולבסוף אנשים החלו לחזור ולהתיישב בצדו הדרומי של נהר. בשלב מסוים העיר החליטה להתפצל כשנהר ריו נגרו מהווה את הגבול ביניהן.
עם כיבוש המדבר, העיר הפכה לבירת פטגוניה הארגנטינאית כולה, ומאוחר יותר, כשחולקה פטגוניה לטריטוריות קטנות יותר, הפכה לבירת טריטוריית ריו נגרו. מושלה הראשונה של ריו נגרו שינה את שם העיר לוויידמה ב-1879. במהלך שיטפון ב-1900, הועברה הבירה באופן זמני לעיר צ'ואלה צ'ואל, אך חזרה במהירות לוויידמה.
לאחר שטריטוריית ריו נגרו הפכה לפרובינציה ב-1955, ויידמה נותרה הבירה.
ב-1987, במהלך תקופת נשיאותו של ראול אלפונסין, הוצגה הצעה בפני הקונגרס הלאומי הארגנטינאי להעביר את הבירה מבואנוס איירס לוויידמה. ההצעה עברה בבית הנבחרים, אך מתן התקציב נחסם בסנאט.
כלכלה.
הענפים העיקריים בכלכלה האזורית הם בקר, כמו גם מעט חקלאות ובעיקר גידול בצל, תירס ואלפלפה.
תחבורה.
נמל התעופה גוברנדור קסטז'ו נמצא במרחק של כ-7 ק"מ מהעיר ומשרת אותה. בנמל עוברים מדי שנה 30,000 נוסעים.
העיר מקושרת בקו רכבת לעיר בארילוצ'ה.
חינוך.
בוויידמה נמצאת האוניברסיטה הלאומית של ריו נגרו.
הפרעת קצב הלב
אלתר יצחק לוין
אשכר ארבליך-בריפמן
ההפשרה של חרושצ'וב
ההפשרה של חרושצ'וב (ברוסית: Хрущёвская оттепель) הוא הכינוי הלא רשמי של תקופה בהיסטוריה של ברית המועצות מפטירת יוסיף סטלין בשנת 1953 ועד לעליית ליאוניד ברז'נייב לשלטון. במשך רוב התקופה המדינה הונהגה על ידי ניקיטה חרושצ'וב. במהלך התקופה בוצע גינוי פולחן אישיות של יוסיף סטלין, שוחררו אסירים רבים, הורגשה נטיית השלטון להימנע מפעולות דיכוי וניתן חופש מסוים לאנשי התרבות.
השם "הפשרה" נלקח מיצירה של איליה ארנבורג.
התחלה.
לתקפות ההפשרה מייחסים גם תקופה בה בראש המדינה עמד גאורגי מלנקוב. בתקופה זו נסגרו פרשת לנינגרד ומשפט הרופאים ונאשמים שהיו עוד בחיים שוחררו. החל שחרור אסירי גולאג, תחילה בעיקר אסירים לתקופות קצרות שלא היו קשורות לאישום פוליטי. במערכת גולג החלו התקוממויות של אסירים.
דה-סטליניזציה.
אחד מהסממנים העיקריים של מדיניות ההפשרה היה גינוי פולחן האישיות של יוסיף סטלין. בשנים 1953–1955 סטלין היה נחשב למנהיג עליון. אומנם לאחר הנאום הסודי של חרושצ'וב הדבר השתנה.
באופן כללי המדיניות החדשה תאמה את האינטרס של האליטות כי בתקופת סטלין הם אף פעם לא היו בטוחים בעתידם. החל בתקופת חרושצ'וב גם אם מסיבה כלשהי ראשי הממסד היו מועברים מתפקידם הם לא היו צריכים לחשוש לחייהם או למעמד החברתי.
בשנת 1953 הוקמו וועדות למתן חנינה לאסירים, למולדתם שוחררו עשרות אלפי שבויים גרמנים ויפנים. בשנת 1955 ניקיטה חרושצ'וב נפגש עם ראשי ארצות הברית ומדינות נוספות. בניגוד למדיניות של סטלין, החל חימום יחסים עם יוגוסלביה.
בשנת 1957 סוכם על הפסקת הנוהג לפיו לערים ולמפעלים היו נותנים שמות של מנהיגי המדינה עוד בחייהם. שמות ערים רבות הוחלפו וגופת סטלין הוצאה מהמאוזוליאום של לנין שבכיכר האדומה.
למדיניות זו התנגדו בתוקף ראשי סין הקומוניסטית והיחסים בינם לבין ברית המועצות התקררו.
מגבלות ההפשרה.
כבר בשנת 1956, לאחר דיכוי המרד ההונגרי היה ברור שלמדיניות ההפשרה קיימות גבולות. ראשי ברית המועצות פחדו שמתן חופש לאזרחים סובייטיים יביא להתקוממות עממית נגד המפלגה הקומוניסטית כמו שהיה בהונגריה. בהתאם לכך הוחלט על פעילות נמרצת נגד כול סממני פעילות נגד השלטון. כתוצאה מכך, כבר בשנת 1957 הואשמו בפעילות נגד השלטון כ-2,946 אזרחים (פי-4 מאשר בשנת 1956).
בשנת 1957 קבוצת חברי פוליטביורו הידועה כקבוצה אנטי מפלגתית שלא היו מרוצים ממדיניות של חרושצ'וב ניסו להדיח אותו. בתמיכת ראשי הצבא ובעיקר גאורגי ז'וקוב חרושצ'וב הצליח להישאר בשלטון ולהדיח מתפקידי מפתח את הקושרים נגדו. בניגוד לעבר, אף אחד מהם לא הואשם בבית משפט בפעילות אנטי-סובייטית. הם הועברו לתפקידי ניהול זוטרים או לגמלאות.
בשנת 1958 החלה מערכה רחבה נגד בוריס פסטרנק שקיבל פרס נובל לספרות עבור רומן שהתפרסם במערב ללא ידיעת ראשי ברית המועצות.
בשנת 1961, בניגוד לחוקים הקיימים הוצאו להורג מספר נאשמים בפעילות כלכלית אסורה.
בשנת 1962 התרחשו אירועי הדמים בנובוצ'רקסק במהלכם נהרגו עשרות פועלים מפגינים.
בשנת 1964 לראשונה נעצר יוסף ברודסקי. משפט נגד ברודסקי היה בין הסיבות לתחילת פעילות תנועת הדיסידנטים בברית המועצות.
מדיניות ההפשרה בתרבות.
כחלק ממדיניות ההפשרה השפעת הצנזורה על יצירות תרבות נחלשה. הדבר הורגש במיוחד בספרות וקולנוע.
בספרות בסיס של תומכי מדיניות ההפשרה היה ירחון ספרותי "נובי מיר" שבראשו עמד אלכסנדר טברדובסקי. הוא פרסם בירחונו מספר יצירות של סופרים צעירים, כולל אלכסנדר סולז'ניצין. בין הפוסים הנוספים של התקופה ניתן לציין בלה אחמדולינה, רוברט רוז'דסטבנסקי, אנדריי ווזנסנסקי ויבגני יבטושנקו.
גם בקולנוע הורגשה החלשת שליטת הצנזורה על הסרטים. במאים ידועים כמו מיכאיל רום, גיאורגי דנליה, אלדר ריאזנוב ולאוניד גאידאי הוציאו מספר סרטים שהיו אירועים משמעותיים בחיי בתרבות של ברית המועצות.
בשנת 1957 במוסקבה נערך פסטיבל הנוער והסטודנטים השישי במהלכו לעיר הגיעו עשרות אלפי זרים ולראשונה אזרחים סובייטיים יכלו להיפגש איתם ללא השגחת השלטונות.
בשנים 1955-1964 בערים רבות נפתחו תחנות שידור טלוויזיה וכמעט בכול בית סובייטי היה מקלט טלוויזיה.
סיום התקופה.
כסיום התקופה מקובל לראות את הגעת ליאוניד ברז'נייב לשלטון. אומנם חיזוק הצנזורה והשפעת השלטון על התרבות הורגשו כבר בתקופת משבר הטילים בקובה בשנת 1963. מדיניות הדה-סטליניזציה נעצרה, אך סוכם להימנע ככל הניתן מאזכור של סטלין ומדיניותו. במהלך החגיגות הנרחבות לציון 20 שנים לניצחון במלחמת העולם השנייה שמו כמעט ולא אוזכר.
לא היה חידוש של דיכוי פוליטי רחב וחרושצ'וב עצמו נשלח לגמלאות, נותר חבר מפלגה וקיבל תנאים המתאימים למעמדו.
חלק מהחוקרים רואים את שנת 1968 עם דיכוי האביב של פראג כסימן לסיום מדיניות ההפשרה.
אנה גלקתיה
תמונות מהוצאה להורג (אנה גלקתיה) (באנגלית: Scenes from an Execution) הוא מחזה פרי עטו של הווארד בארקר.
אודות המחזה.