ב-31 באוגוסט 1939, חודשים ספורים לאחר מינויו כראש המפקדה, עצרו הבריטים את קלעי יחד עם חברי מפקדה נוספים בעת שהיו בישיבת מפקדה בתל אביב. יחד איתו נעצרו: אברהם שטרן, חיים לובינסקי, אהרן חייכמאן ויעקב לבשטיין. העצורים הועברו לתחנת המשטרה ביפו ומשם הועברו לירושלים ואחר כך למחנה המעצר בצריפין, שם פגשו את דוד רזיאל. באוקטובר 1939 שוחרר רזיאל וב-18 ביוני 1940 שוחררו שאר האסירים. לאחר שחרורו הצטרף קלעי לתומכיו של אברהם שטרן שפרש מהאצ"ל והקים ביולי 1940 את "לוחמי חרות ישראל" (לח"י). קלעי היה חבר במפקדה של הארגון החדש ואף כתב את עיקרי התנועה החדשה שנערכו אחר כך על ידי אברהם שטרן. בסוף 1941 עזב קלעי את הלח"י יחד עם חבר מפקדה נוסף, בנימין זרעוני, מבלי שחזרו לארגון האצ"ל. הסיבה לפרישה הייתה התנגדותם למהלכיו של אברהם שטרן ביחס להסכם עם האיטלקים והגרמנים.
בינואר 1942 פרסמה המשטרה הבריטית את תמונותיהם של ראשי הלח"י בעיתונות ובלוחות המודעות בצירוף הבטחה לפרס כספי גבוה למי שיביא ללכידתם. בפברואר 1942 הסגירו קלעי וזרעוני את עצמם למשטרה. על הסיבות שהביאות להחלטתם זו כתב יהודה לפידות: "יש לזכור שמאחוריהם לא עמד שום ארגון שיכול היה לעזור להם להסתתר והם הרגישו כחיות נרדפות". על פי סיכום מוקדם השניים לא נחקרו ולא הועמדו למשפט, אלא הועברו ישירות למחנה מעצר. ב-19 באוקטובר 1944 הוגלה קלעי למחנה המעצר באפריקה יחד עם 250 עצירים נוספים, וחזר לישראל רק ב-12 ביולי 1948.
לאחר הקמת המדינה שימש קלעי כמרצה ללשון באוניברסיטה העברית, עורך ומתרגם, חבר באקדמיה ללשון עברית, חבר מליאת רשות השידור ואחראי על לשון ברשות השידור. בין תרגומיו הספר זורבה היווני.
קלעי נפטר בי"ח בניסן תשל"ט (1979) ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים. ב-1999 קראה עיריית ירושלים רחוב על שמו בשכונת מלחה.
שלושת אחיו של קלעי היו גם הם חברי אצ"ל ובית"ר. מרדכי סטרליץ היה ממפקדי האצ"ל בארץ ישראל ובחו"ל וכיהן כמקשר בין האצ"ל לבית"ר, מיכאל סטרליץ היה מפקד באצ"ל. מנחם סטרליץ (קלעי) היה חבר הסניף בכפר סבא, עסק בניסויים בכלי נשק וחומרי חבלה. ב-17 ביולי 1936, בהיותו בן 22, נהרג מהתפוצצות רימון בידו בעת אחד מניסוייו.
אחותו שרה נישאה לעיתונאי והעורך איש הציונות הרוויזיוניסטית אלחנן קרמר.
גרירה טקסטואלית
גרירה טקסטואלית (Textual Entailment - TE) היא יחס מכוון בין טקסטים, המבטא את העובדה שהנכונות של טקסט אחד גוררת את הנכונות של טקסט אחר. אחת הבעיות האופייניות לתחום של עיבוד שפה טבעית בעזרת מחשב היא הבעיה של זיהוי גרירה טקסטואלית (RTE): בהינתן טקסט (t) והיפותזה (h), על המחשב להחליט האם הטקסט גורר את ההיפותזה, כלומר, האם אדם סביר הקורא את הטקסט יגיע למסקנה שההיפותזה נכונה.
לדוגמה, נתבונן בטקסטים הבאים:
הטקסט גורר את היפותזה א ואת היפותזה ב; הטקסט לא גורר את היפותזה ג; והטקסט סותר את היפותזה ד.
תוכנת מחשב שמטרתה לזהות גרירה טקסטואלית צריכה להיות בעלת ידע במגוון רחב של תחומים, החל בתחום המילולי, דרך התחום התחבירי, ועד לתחום הסמנטיקה וידע על העולם.
זיהוי גרירה טקסטואלית יכול לשמש כשלב ביניים במספר רב של אפליקציות הקשורות לעיבוד שפה טבעית, כגון: חיפוש תשובות לשאלות בטקסט גדול, הפקת מידע מתוך טקסט לפי תבנית, סיכום מסמכים אוטומטי, ועוד.
יעקב לבשטיין
WD-40 הוא השם המסחרי של תרסיס רב שימושי לצורכי שימון, סיכה ואחזקה, המיוצר על ידי החברה בעלת השם הזהה. תרסיס השמן הוא למעשה המוצר העיקרי של החברה (המייצרת בנוסף גם מספר זניח של חומרי ניקוי), ואחראי למרבית מכירותיה. מוצרי החברה משווקים ב-176 מדינות בעולם, מהם כ-50% באמריקה, כ-30% באירופה, וכ-10% באסיה.
היסטוריה.
התרסיס פותח על ידי נורם לרסן בשנת 1953 בקליפורניה לצורכי האחזקה של טילי אטלס של חיל האוויר האמריקאי ובשנת 1958 החלה הפצתו המסחרית. שם התרסיס נגזר מראשי התיבות Water Displacement - 40th Attempt, כלומר, "דוחה מים - ניסיון 40". השם ניתן כיוון שלרסן ניסה מספר תרכובות, עד שבניסיון ה-40 הצליח לפתח את המוצר.
החברה מחזיקה בנוסחתו של התרסיס כסוד מסחרי שמור ביותר, עד כדי כך שאף לא רשמה עליו פטנט על מנת שלא תחויב לגלות את הנוסחה. לפי גיליון בטיחות חומרים שמוציאה החברה בארצות הברית, התרסיס מכיל:
שימושים.
התרסיס הוא תכשיר כימי רב שימושי. הרכב החומרים ממנו הוא עשוי, מאפשר שימוש במגוון רחב של יישומים כגון:
על פי המפורט באתר הרשמי של החברה, ניתן להשתמש בתרסיס בכ-2,000 סוגי שימושים שונים. החברה מנהלת "מועדון מעריצים" של המוצר אשר שולחים אליה דיווחים בעניין שימושים שונים שעשו בתרסיס בהצלחה.
חנוך סטרליץ
מאסיב
New Outlook
New Outlook היה מגזין פוליטי ישראלי באנגלית אשר נוסד בשנת 1957. מטרת העיתון המוצהרת הייתה "להבהרת הבעיות הקשורות בשלום ובשיתוף פעולה בין עמי המזרח".
היסטוריה.
המגזין נוסד על ידי קבוצה של יזמים כדי לשמש במה לפרסום מאמרי דעה ופובליציסטיקה בנושאים הנמצאים על סדר היום הציבורי, הפוליטי והמדיני בישראל, בשפה האנגלית, כך שהקהל הבינלאומי יוכל להיחשף אליהם. תחילה לא היה למגזין קו פוליטי אחיד והוא לא היה משויך באופן מפורש למפלגה כלשהי. למרות שהיוזמה הראשונית הייתה של חברי מפ"ם, כותבים מכל הקשת הפוליטית הוזמנו לכתוב בעיתון. בין הכותבים והתומכים של העיתון בתחילת דרכו היו: מיכאל אסף, הרצל ברגר (חברי מערכת דבר) משה קול ויזהר הררי (מהמפלגה הפרוגרסיבית), יצחק זיו-אב, קורט בלומנפלד, יוסף ספיר וחיים לבנון (מהציונים הכלליים), אנשי אקדמיה - מרטין בובר, שמואל הוגו ברגמן, שמואל אייזנשטדט (שהיה חבר מק"י), אנשי עסקים ותעשיינים שחלקם תרמו את ההון הראשוני להקמתו ביניהם אריך מולר מיסד אתא וגרשום שוקן עורך הארץ. אולם תוך שנים ספורות פרשו רבים מהכותבים והתומכים מאחר שטענו שהקו המערכתי של תומכי מפ"ם השתלט עליו. ב-1959 פרשו אנשי מפא"י והמפלגה הפרוגרסיבית, וב-1964 אנשי מפלגת הליברלים העצמאיים.
בשנת 1968, החל להוציא מהדורה בערבית תחת השם "נדרה גדידה" (תרגום שמו לערבית).
העיתון פרסם מאמרים של כותבים יהודים וערבים על הסכסוך היהודי-ערבי. הירחון הופץ ב-48 ארצות ברחבי העולם, בכללן גם מדינות ברית המועצות ומדינות ערב.
כנסים וימי עיון.
המגזין יזם ימי עיון וסימפוזיונים בהשתתפותם של הוגי דעות שונים מהארץ והעולם. בין השאר:
כותבים בולטים.
בין הכותבים במגזין היו: חיים שור, שמואל בארי, רוברט ויסטריך, אמנון קפליוק, יהודה בורלא, עבד אל-עזיז א-זועבי, לטיף דורי, ויקטור ציגלמן, דן דרין דוד שחם ודב בר-ניר.
ניו אאוטלוק
בקר ולינגטון
בקר ולינגטון או ביף ולינגטון (באנגלית: Beef Wellington) הוא מאכל בשר בקר פופולרי במטבח האנגלי. המאכל כולל אומצת בקר, שאותה חובקות שכבות של פאטה (לרוב פאטה כבד אווז) ודוקסל פטריות, העטופות בבצק עלים ונאפות בתנור. בחלק מגרסאות מאכל זה הבשר נעטף בחביתית.
מקור שם המאכל.
מקור שמו של המאכל אינו ברור. על פי אחת הסברות, המאכל נקרא על שם ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, אשר הביס את נפוליאון בונפרטה בקרב ווטרלו. לפי סברה אחרת, מקור השם של המנה הוא בניסיון לתת שם אנגלי פטריוטי למאכל הצרפתי "filet de bœuf en croûte", בתקופת מלחמות נפוליאון. לפי סברה שלישית המנה נקראת בשם זה על שום דמיונה למגפיים המכונים באנגליה "נעלי ולינגטון".
ברוך תאומים-פרנקל
הרב ברוך תאומים-פרנקל (תק"ך, 1760 - ז' בתמוז תקפ"ח, 1827) היה רב בלייפניק ונודע כאחד מגדולי דורו. התפרסם בשם ספרו ברוך טעם.
ביוגרפיה.
נולד לרב יהושע יחזקאל פייבוש תאומים שהיה הרב של אוסטרובצה, אביו היה נכדו של הרב יחזקיה יהושע פייבל תאומים ונינו של הרב יונה תאומים-פרנקל, בעל ה"קיקיון דיונה".
יש אומרים כי למד בישיבתו של רבי משולם איגרא בטיסמניץ, אך ככל הנראה מדובר בטעות.
כיהן כרב בווישניצא משנת תקל"ח, ומשנת תק"ס ועד פטירתו כיהן כרב בלייפניק, בה ייסד גם ישיבה.
בשנת תקל"ח נישא לבתו של הרב יהודה פרנס, ראש הקהל של וישניצא (בנו של הרב ברוך פרנס חתן הרב יצחק סג"ל לנדא, רבה של קרקוב). בזיווג שני נישא לבתו של הרב יהודה לייב הלוי מליסא. אשתו השנייה נפטרה בשנת תקס"ט. בזיווג שלישי נישא לאלמנת הרב משה הכהן רפפורט, בתו של הרב צבי יהושע הלוי הורוביץ שהיה רב בטשביץ' ובטרנוב, בנו של רבי שמעלקה מניקלשבורג. בתו, רחל, נשאה לרבי חיים הלברשטאם מצאנז.
חיבוריו.
מלבד חיבוריו השאיר הגהות על ספרים רבים, שחלקן הודפסו.
ברוך פרנקל-תאומים
פתחים
פתחים היה ירחון ישראלי שמוקדש "לדיון בבעיות ערכי היהדות והגשמתם בזמננו", אשר נוסד על ידי איש החינוך יוסף בנטוויץ' בירושלים. הירחון יצא לאור בשנים 1965 עד 1982.
הירחון התאפיין בגישה פלורליסטית ליהדות, אשר נתנה מקום לזרמים ולדעות שונות. כל גיליון הוקדש בדרך כלל לנושא אחד, כאשר כל כותב מביא את הזווית האישית שלו לנושא. בין הנושאים שנידונו היו מקום ההלכה והשבת בעולם המודרני, בר המצווה ועוד.
מועצת מערכת הירחון הייתה מורכבת ממגוון של חברים, בהם אנשי רוח דתיים וחילונים ואנשי אקדמיה. המועצה הייתה נפגשת ומחליטה יחדיו מה יהיו הנושאים שבהם יעסוק הירחון. עם חברי המערכת נמנו: אברהם אדרת, מרדכי בר און, משה חיים ויילר, צבי זינגר, חוה לצרוס, יהודה ניני, יוסף עמנואל, אליעזר שבייד, אלכסנדר ברזל, אשר הירש, דוד הרטמן, יעקב .י. כהן, אהרן אפלפלד, רפאל ארצט, זאב פלק, מיכאל רוזנק, אבא קובנר, הוגו ברגמן, טוביה פרידמן וצבי צמרת.