אגדה סינית מספרת על גילויו של זחל המשי בידי הקיסרית הקדומה צ'י לינג שי (בסינית: 嫘祖). היא שוטטה ולפתע שמה ליבה לזחלים. היא נגעה בהם, ולמרבית הפלא יצא משי שהשתחרר והתלפף סביב אצבעה והיא חשה חמימות. כשהשתחרר המשי היא ראתה פקעת קטנה ועלתה מחשבה במוחה, כי אפשר להתיר את הקורים של הפקעות ולטוות את החוטים ולארוג אריג יפה ומרהיב עין. היא הרתיחה את הפקעות ואת הקורים טוותה לחוטים, ועשתה לעצמה שמלה. זו הייתה שמלת המשי הראשונה בעולם. כך נגלה סוד המשי בסין. הסינים מכרו את אריגי המשי לעמים אחרים. שיירות של סוסים וגמלים היו יוצאים מסין לארצות אחרות על דרך הקרויה עד היום "דרך המשי", והתעשרו ממכירת המשי.
קיימות אגדות נוספות רבות על זחלי טוואי המשי.
שימושים רפואיים.
זחל טוואי המשי הוא המקור לתרופה הסינית המסורתית bombyx batryticatus או "זחל משי נוקשה" (בסינית: 僵蠶). זהו גוף מיובש של זחל בשלב ה-4–5, שמת ממחלה שנגרמה מפטרייה "Beauveria bassiana". על פי הרפואה הסינית תרופה זו מונעת גזים, מדללת ליחה ומקלה על עוויתות.
בתרבות.
במשחק "פיפוש 1" מצוין שישורון מגדל כמה זחלים של טוואי המשי.
קישורים חיצוניים.
טוואי המשי - חקר ולימוד - עברית
פארו
פארו (בפורטוגזית: Faro) היא עיר בדרום פורטוגל. אוכלוסיית העיר מונה כ-42,000 נפשות (ולמעלה מ-58,000 באזור המטרופוליני כולו). העיר היא בירת מחוז אלגרבה.
היסטוריה.
אזור העיר פארו של היום יושב לראשונה בתקופת האבן הקדומה. עד סוף התקופה הפרהיסטורית היה כבר באתר יישוב קבע בשם אוסונובה, שהיה יישוב חשוב בתקופת הכיבוש הרומאי. החל מהמאה ה-3 היה ביישוב בישופות מקומית. עם כיבוש האזור על ידי המורים במאה ה-8 אוסונובה שמרה על מעמדה כעיירה החשובה ביותר בקצה הדרום-מערבי של חצי האי האיברי. במאה ה-9, תחת השם החדש "סנטה מריה", היא הפכה לבירת נסיכות מקומית ונבנו סביבה ביצורים. מאוחר יותר שמה של העיירה הוחלף ל"הארון", על שם מנהיג מוסלמי מקומי, ומכאן שמה הנוכחי, פארו.
במהלך המאה ה-13 המורים גורשו מהאזור על ידי אפונסו השלישי, מלך פורטוגל, ובפארו החל להתרכז כל המנהל של מחוז אלגארבה. בשנת 1596 רובר דברו, רוזן אסקס בזז את העיר ואת הספרייה המפורסמת של הבישוף של פארו. הספרים שבזז דברו הועברו לאנגליה וכיום הם מוחזקים באוניברסיטת אוקספורד.
יהודי פארו.
בסוף המאה ה-15 ובמשך המאה ה-16 יהודים רבים ברחו מפורטוגל בשל האינקוויזיציה. במאה ה-18 המרקיז של פומבל, שהיה שר הממלכה בממשלתו של ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל, הזמין את היהודים לחזור למדינה על מנת לעזור לשקם את הכלכלה שקרסה לאחר רעידת האדמה בליסבון. כ-60 משפחות התיישבו בפארו והקימו שם קהילה חשובה עם שני בתי כנסת ובית קברות, שנשמר עד היום.
הרב אברהם ביג'אג'ו שימש במהלך המאה ה-19 כרב וכשוחט הקהילה היהודית. הקהילה נכחדה במהלך המאה ה-20 בשל הגירה של צעירים לערים הגדולות, אך ניתן למצוא כיום בעיר מוזיאון המספר על תולדות היהודים באזור.
אקלים ותיירות.
אזור פארו הוא האזור החם ביותר בפורטוגל. בחורף הטמפרטורה לא יורדת מתחת ל-0 מעלות צלזיוס ובקיץ הטמפרטורה הגבוהה ביותר היא 35 מעלות צלזיוס. האקלים החם, החופים היפים והשמש הופכים את אזור פארו לאתר נופש פופולרי ביותר. בכל שנה מגיעים למקום כ-5 מיליון תיירים (בעיקר תיירות פנים אירופית).
איי פרו
תואר ראשון
אינו
תואר שני
המהפכה הפרוטסטנטית
חבורת לול
חבורת לוּל הוא שמה של חבורת אמנים שפעלו בעיקר בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 בתל אביב והשפיעו רבות על התרבות הישראלית. יחד הם יצרו סרטי קולנוע, תוכנית טלוויזיה, מערכונים ואלבומי מוזיקה.
תולדות החבורה.
החבורה החלה להתגבש ולפעול ביחד בשנת 1969 תחת חברת ההפקות "הגר". את החבורה הובילו אורי זוהר, אריק איינשטיין, שלום חנוך, צבי שיסל ובועז דוידזון. מלבדם היו שותפים ליצירה גם שמוליק קראוס ואשתו ג'וזי כץ, מיקי גבריאלוב, יענקל'ה רוטבליט, משה איש כסית, דורי בן זאב, פופיק ארנון, יהונתן גפן, תיקי דיין, אושיק לוי, דן שילון, טליה שפירא, אלונה איינשטיין (אשתו של אריק איינשטיין), ליהי חנוך (אשתו של שלום חנוך), ברוריה דוידזון (אשתו של בועז דוידזון), יהודית סולה, אורי גרוס, אביגדור צברי וסימה אליהו (לימים בת זוגו של אריק איינשטיין).
יצירתם המשותפת הראשונה הייתה סרט הקולנוע "שבלול", בבימויו של בועז דוידזון, שיצא לאקרנים במאי 1970, ובעקבותיו יצא גם האלבום המוזיקלי "שבלול", שהכיל ברובו שירים שהופיעו בסרט. השם "שבלול" נגזר מכינויו של איינשטיין על ידי שלום חנוך.
בשנת 1970 עלתה לשידור בערוץ הראשון גם תוכנית טלוויזיה בת ארבעה חלקים שיצרה החבורה תחת השם "לול". מאוחר יותר באותה השנה יצא האלבום המוזיקלי, "פלסטלינה", שנוצר במהלך העבודה על תוכנית הטלוויזיה וסיכם את פעילות החבורה. באוקטובר 1970 עזב חנוך לבריטניה וכך התפרק הציר המוזיקלי המרכזי של החבורה.
בשנת 1972 ביים זוהר את הסרט "מציצים", בו הוא גם כיכב לצידם של איינשטיין ושיסל, על הווי החוף הנהנתני של תל אביב שאפיין אז את חבורת לול.
בשנת 1988 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "לול", שהורכב מקטעי שירים ומערכונים שנערכו מתוך תוכנית הטלוויזיה, ובמקביל אליו יצא פסקול הסרט שכלל 2 תקליטי ויניל. בשנת 1994 יצא לחנויות אלבום מחודש של הפסקול בגרסת CD על גבי תקליטור אחד.
חלק גדול משירי החבורה הפכו לאבן דרך בתולדות הרוק והזמר העברי והישראלי, ביניהם: "מה אתה עושה כשאתה קם בבוקר", "אבשלום", "קח לך אישה", "מאיה", "למה לי לקחת ללב", "מה איתי", "כתבו עליו בעיתון", "צא מזה", "אני אוהב לישון", "אמא אדמה", "שיר של אחרי מלחמה", "יצאנו אט", "זה הסתיו", "הבלדה על יואל מוישה סלומון" ואני ואתה.
תוכנית הטלוויזיה כללה גם מערכונים שהפכו לנכסי צאן ברזל וביניהם: "חידון התנ"ך", "לה מרמור מאת פרלש" ו"עולים חדשים".
מלבד היצירה, נודעה החבורה באורח חיים פרוע והולל שניהלה, כולל התנסות בסמים, והיא הפכה למעין סמל של הצעירים הצברים המרדנים של סוף שנות השישים ושנות השבעים.
אינטרלינגווה
אינטרלינגוה
פליפה השני
ארגינין
ארגינין (Arginine) היא אחת מ-20 חומצות האמינו הנפוצות בטבע.
השייר של ארגינין מורכב משלוש קבוצות מתילן (CH2) ומקבוצת גואנידינו (אטום פחמן הקשור לשלוש קבוצות אמין, CNH(NH2)2) הנמצאת בקצה. אחת מקבוצות האמין נוטה לקלוט יון מימן ולהפוך ליון בעל מטען חשמלי חיובי (+NH3); מכאן שארגינין היא אחת משלוש חומצות האמינו הבסיסיות (בסיס מוגדר כתרכובת הנוטה לקלוט יוני מימן); זוהי חומצת האמינו הבסיסית ביותר. ב-pH נייטרלי (7) נוטה קבוצת האמין לקלוט יון מימן ולהופיע בצורת היון החיובי, בעל מטען חשמלי של 1+.
קבוצת האמין יכולה ליצור קשרי מימן עם מולקולות מים. ארגינין היא לפיכך חומצת אמינו הידרופילית, ולמעשה - ההידרופילית ביותר. היא מתמוססת במים טוב יותר מכל חומצת אמינו אחרת, ולפיכך שייר ארגינין נוטים להופיע באזורים החיצוניים של חלבונים, שם הם מסוגלים לבוא במגע עם המים המקיפים את החלבון בסביבה התאית.
ארגינין מוגדרת כחומצת אמינו חצי חיונית, למרות שחלק מתאי גוף האדם מסוגלים לסנתזה בעצמם. אצל ילדים תהליך זה אינו מתרחש ועליהם לצרוך ארגינין דרך המזון.
יום קרוב פאי
לול
לוּל הוא סוג של מכלאה, המיועדת לעופות אשר בדרך כלל מוגבלים ביכולת התעופה או שאינם מסוגלים לעוף, בין אם באופן טבעי, ובין אם אופן מלאכותי בגין קיצוץ נוצות התעופה בכנפיהם. עופות שחיים בלול הם תרנגולות, שלווים, תרנגולי הודו, אווזים, ברווזים ועוד. ישנם סוגים רבים של לולים, בהתאם לצרכים השונים של המגדלים. הסיווג הבסיסי ביותר, עם זאת, הוא ללול ביתי, ולול מסחרי.
לול ביתי.
לול ביתי לרוב יהיה מיועד למספר תרנגולות מצומצם. התנאים הבסיסיים להם זקוקה תרנגולת הם תא הטלה מרופד ויחסית מבודד, אזור מוגן מפגעי מזג האוויר, ואזור שינה (תא ההטלה והאזורים הייעודיים יכולים להיות חופפים כולם) ושטח לשוטטות, ליקוט זרעונים וציד חרקים. ישנם מגדלים שבוחרים שלא לספק תנאים אלו לעופותיהם, אך זהו בבחינת חסך לעוף.
מגדלי עופות רבים נוהגים לשחרר את עופותיהם במשך חלק או כל היום. בלילה נוהגות התרנגולות ללון במקום גבוה העוזר להם להתגונן מטורפים. תרנגולות חופשיות נמצאות בסיכון מוגבר לטריפה על ידי טורפי בר או כלבים, ולפיכך יש מגדלים אשר ישתמשו בלול כהגנה על התרנגולות בחלק של היום בהתאם לתנאי הסביבה. חתולים אינם מסוגלים לצוד תרנגולת בוגרת בריאה.
כיום אחוז בתי האב בעולם המערבי שברשותם לול ביתי קטן עולה בהתמדה. בבתים צמודי קרקע עם חצר או גינה ניתן בקלות יחסית להקים לול קטן, לצריכת ביצים או בשר.
לול מסחרי.
לול מסחרי, או לול תעשייתי הוא מתקן המשמש בחקלאות לגידול תרנגולות לצורכי תעשיית הבשר או הביצים. לולים בהם מגדלים גזעי עופות הן לבשר והן להטלת ביצים (אלה נקראים גזעים דואליים) היו נפוצים בחקלאות המסורתית, אך כיום הם הולכים ונעשים נדירים. אם כן, קיימים מספר סוגי לולים מסחריים הנפוצים כיום:
לול הטלה.
לולים בהם מגדלים עופות לייצור ביצים. לולים אלו מחזיקים עופות מגזעים שנבררו להטלה מהירה ותכופה של ביצים (למשל לגהורן או לוהמן). רוב לולי ההטלה בישראל הם לולי סוללה, בהן מוחזקות התרנגולות בכלובים קטנים.