על פי המקרא, נָדָב וַאֲבִיהוּא היו בניו של אהרן הכהן, ואחיהם של אלעזר ואיתמר. יחד עם אביהם ושאר אחיהם, הם היו כוהנים לאלוהים ושירתו בקודש, באוהל מועד, ואילולא מת נדב, בהיותו בכורו של אהרן הוא היה יורש את תפקידו של אביו ככהן גדול.
המקרא מספר שנדב ואביהוא הקריבו לפני ה' , וכעונש על כך יצאה אש מאת ה' ואכלה אותם, והם מתו.
האירוע מוזכר גם בשלושה מקומות אחרים במקרא: (פרשת אחרי מות), (פרשת במדבר), (פרשת פינחס). באזכור האירוע בפרשת אחרי מות אין מוזכרת אש זרה אלא סיבה אחרת (קרבתם לפני ה').
פירושים למעשה.
בגמרא מובא מדרש ועל פיו במהלך מיתתם התחולל נס והם נשרפו מבפנים, ואילו גופם (היינו העור) ובגדיהם לא נשרפו:
חז"ל הסבירו שעונשם היה "מידה כנגד מידה", שכן השניים חטאו באש, ונהרגו באש. לאחר מותם, אחיהם הצעירים אלעזר ואיתמר מילאו את תפקידם.
חז"ל נחלקו בדעותיהם בדבר החטא של נדב ואביהוא. "רבי אליעזר אומר לא מתו בני אהרן עד שהורו הלכה בפני משה רבן ... אמרו אף על פי שהאש יורדת מן השמים מצווה להביא מן ההדיוט (אש של אדם)" (תלמוד בבלי, מסכת עירובין, דף ס"ג ע"א). רבי ישמעאל אומר שנכנסו שתויי יין למקדש, שכן לאחר מותם הזהיר אלוהים את אהרן שהוא ובניו לא יכנסו שיכורים לאוהל מועד: . במדרש ויקרא רבה מובאות 12 הצעות שונות להסבר חטאם (דוגמה: ו).
ירבעם בן נבט קרא לבניו נדב ואביה, ופרשנות "דעת מקרא" קושרת זאת אל רצונו להקביל עצמו לאהרן הכהן, ולהציג את עצמו ככהן גדול חלופי, של הבמה בבית אל. בחקר המקרא מקובל להציג זאת גם כניסיון של אחד מכותבי ספר שמות או עורכיו להכפיש את אהרון על ידי השוואתו לירבעם בן נבט.
לפי רבנו בחיי, בני אהרן חשבו שהאש שעל המזבח צריכה לכלות את הקורבנות והוסיפו אש אף על פי שידעו שאש מן השמיים היא שאמורה לכלות את הקורבנות – ובמחשבה ומעשה אלו חיללו הם את אלוהים והראו שאין הם מאמינים בו אמונה שלמה. בטענה זאת תומך הגאון מווילנא ומוסיף: "א"ל [אמר להם] המקום: אני אכבד אתכם יותר ממה שכִּבדתם אותי. אתם הכנסתם לפנַי אש טמאה ואני אשרוף אתכם באש טהורה".
לפי טענת "אור החיים", היו שתי סיבות למות בני אהרן. הסיבה הראשונה, שהייתה להם תאווה להתחיל בעבודה והם פעלו ללא שיקול דעת; הסיבה השנייה, הם ראו עצמם שווים למשה ולאהרן ובגלל זה נאמר עליהם "בני אהרן".
לפי "בעל הטורים" משמעות הכתוב "אשר לא צִוה אותם" דומה לפסוק מספר דברים "לכל-צבא השמים אשר לא צויתי", כלומר ציווה אותם לא להקריב.
לפי הנצי"ב מוולוזין, האש היא עבודת אלוהים שהאדם נדחף אליה מתוך רגש טהור ולא מתוך מה שצוּוה – מה שנהפך לעבודת אלילים טהורה, היות שהאדם מספק בכך את הצרכים שבלבו של עצמו. לטענת הנצי"ב, התגלמות האמונה איננה בדחפים שבלב האדם לעבוד את אלוהים, אלא בנכונותו לקבל עליו עול תורה ומצוות.
שושלת ולואה
למרקיזם
סקרצ'ינג
פופקורן
פּוֹפּקוֹרְן (בעברית: פִּצְפּוּצֵי תִּירָס, תירס קלוי או תִּירְסָה) הוא מאכל בצבע לבן העשוי מגרגירי תירס שחוממו עד להתפקעותם. פירוש השם הוא קיצור באנגלית של המילים popped corn כלומר "תירס מבוקע". בטמפרטורה של 180 מעלות צלזיוס 96 אחוז מגרעיני הפופקורן מתפקעים.
הכנה.
הכנת הפופקורן נעשית על ידי חימום גרגירי תירס עד אשר מעטפת הגרגיר מתפקעת תחת לחץ הקיטור הנוצר בתוכו. התפקעותו של הגרגיר ושחרור לחץ הקיטור שבו מפיחה את תוכן הגרגיר ויוצרת מרקם אוורירי בצורה אופיינית. חימום הגרגירים נעשה באמצעות חימום בסיר בישול, תנור מיקרוגל, מחבת או בעזרת מכשירים מיוחדים לייצור פופקורן. בדרך כלל מוסיפים לגרגרי התירס לפני חימומם מלח ושמן או חמאה.
קיימות דרכים שונות כדי לגרום לפקיעת גרעיני הפופקורן. קיימות גם שקיות פופקורן מוכנות מראש, המכילות כבר מלח וחומרים נוספים.
בפופקורן (ללא תוספת שמן ומלח) אחוז גבוה של סיבים תזונתיים והוא אינו מכיל נתרן, שומן וסוכר.
בעולם המערבי יש המלצה שלא לתת פופקורן לתינוקות, מחשש לחנק מגרעין התירס.
צורת הכנה אחרת של פופקורן היא בתוספת סוכר או דבשה, והפיכתו לפופקורן קרמל מתוק.
היסטוריה.
פופקורן היה מאכל מקובל אצל האינדיאנים של אמריקה הדרומית (לרוב באזור פרו של היום) אשר שימש גם כתכשיט. הפופקורן הקדום ביותר שנמצא הוא משנת 3600 לפני הספירה, ויש הערכות שהוא מלפני שנת 4700 לפנה"ס; הוא נמצא בניו מקסיקו. המתיישבים האירופאים למדו מהאינדיאנים להכין את הפופקורן.
במאה ה-19, הפופקורן נמכר על ידי רוכלי רחוב ברחובות, בפארקים ובירידים. בשנת 1893 יוצרה מכונת פופקורן ניידת שיועדה לרוכלי הפופקורן, על ידי חברה משיקגו. החל מ־1912 התחילו במכירת פופקורן באולמות קולנוע ועם הזמן נוצר קשר אסוציאטיבי בין פופקורן לקולנוע.
בימי השפל הגדול היה הפופקורן אחד החטיפים היחידים שאנשים יכלו להרשות לעצמם, ועסקי הפופקורן פרחו ושגשגו. זמן קצר אחר כך, פרצה מלחמת העולם השנייה. ארצות הברית שלחה את כל מלאי הסוכר שלה לחייליה מעבר לים, ואזרחיה נשארו ללא חטיפים מתוקים. הדבר סייע עוד יותר למכירות המוצר.
יום הפופקורן.
יום הפופקורן הוא יום "חג" אשר מתקיים ב-19 בינואר, ביום זה אנשים מרבים לאכול פופקורן וברשתות האינטרנט ישנם הרבה חידונים וכתבות עליו.
בולה אפיפיורית
בּוּלָה אפיפיורית, או בקיצור בולה, היא אחד מסוגי המכתבים הפומביים ששולח האפיפיור. בעבר נחתמו מכתבים אלה בחותם (אשר, משום צורתו, מכונה בלטינית בולה (bulla) - "בועה", ומכאן השם). החותם יוצר בדרך כלל מעופרת, אך באירועים יוצאי דופן נעשה שימוש גם בזהב. הבולות הראשונות נשלחו עוד במאה ה-6, ושימשו לצרכים רבים; ברם, החל במאה ה-15 צומצם השימוש בהן למקרים חגיגיים ורשמיים יותר, ולעניינים יומיומיים הוותיקן משתמש באנציקליקות.
סוג שונה של מכתב הוא הדקרטל, שלא היה חתום בחותם האפיפיור.
מבנה.
הבולות, כמו האנציקליקות, קרויות על שם מילותיהן הראשונות, שמכונות ה"אינקיפיט" (incipit, "מתחיל"), ואשר נכתבות פעמיים - פעם בכותרת המסמך (באותיות גדולות) ופעם בגופו. כן מכילה הכותרת את שם האפיפיור המוציא ואת התואר episcopus servus servorum Dei, שפירושו "בישוף, משרת משרתי האלוהים".
החותם, אשר בעבר היה עשוי עופרת או זהב, חובר לגוף המגילה בשני חוטים, האחד אדום והשני צהוב. על החותם עצמו נחקקו ראשי התיבות SPSP (פטרוס הקדוש ופאולוס הקדוש), ומצדו השני שמו של האפיפיור השולח. מהמאה ה-18 הוחלף חותם המתכת בחותמת אדומה פשוטה המופיעה בסוף המגילה, אך במקרים מיוחדים עדיין נעשה שימוש בחותם המתכתי.
בסוף הבולה מצוינים התאריך, מקום החתימה, חתימת ידו של האפיפיור או של המזכיר שלו, והחותמת עצמה.
במקור נכתבו הבולות על גבי פפירוס, אשר הוחלף החל במאה ה-11 בקלף, שהוא עמיד יותר.
הבולה העתיקה ביותר שנמצאה בשלמותה פורסמה בשנת 819.
תוכן הבולה.
הבולה שימשה ומשמשת לצרכים שונים ומגוונים - צווים, מינויים, הודעה על הענקת מעמד של קדוש לאדם זה או אחר וכיוצא באלה. הבולה הייתה הצורה היחידה של הודעה מהאפיפיור עד להופעת האנציקליקות במאה ה-14. אלה החליפו בהדרגה את הבולה ומשמשות כיום כצורת המסמך הנפוצה ביותר למכתבים אפיפיוריים.
ג'ו סטריאני
ג'ו סטריאני (באנגלית: Joe "Satch" Satriani; נולד ב-15 ביולי 1956) הוא גיטריסט, רב-נגן ומוביל הרכב רוק אינסטרומנטלי. סטריאני היה מורה לגיטרה בעברו לאמנים כסטיב ואי וקירק האמט ונחשב לווירטואוז בנגינתו, המשלבת בין סגנונות הג'אז פיוז'ן, הרוק והבלוז.
בשנת 1988 הצטרף הגיטריסט לסולן הרולינג סטונז מיק ג'אגר בסיבוב הופעותיו לקידום אלבום הסולו של הזמר, ובשנת 1994 החליף את ריצ'י בלקמור כגיטריסט ראשי בסיבובי ההופעות של דיפ פרפל. בנוסף, עבד בשיתוף עם גיטריסטים רבים אחרים במופעי G3 שנתיים.
לסטריאני 14 אלבומי אולפן, כאשר אלבום הבכורה יצא ב-1986, ואלבומו האחרון יצא ב-24 ביולי 2015. הוא היה מועמד ל-14 פרסי גראמי, ללא אף זכייה, אם כי יצירותיו זכו להערכה רבה.
ביוגרפיה.
שנים מוקדמות.
סטריאני, יליד וסטברי שבניו יורק ממוצא איטלקי, החל לנגן בגיטרה בגיל 14 לאחר ששמע על מותו של ג'ימי הנדריקס. בין השנים 1971–1974 לקח סטריאני חלק בהרכב בית ספר התיכון "מפיסטופלס", שביצע גרסאות כיסוי לשיריו של הנדריקס, כמו גם הרולינג סטונז, הדלתות, בלאק סבאת' ורבים אחרים, וכן החל לתת שיעורי נגינה בגיטרה, כשעם תלמידיו נמנה סטיב ואי. תוך כדי, מורה המוזיקה שלו מבית ספר התיכון הכיר לו את תאוריית גובה הציר (Pitch Axis Theory), שיטה לבניית מהלך הרמוני שסטריאני מרבה להשתמש בה מאז ביצירותיו.
לאחר שלמד בעצמו את רזי המוזיקה במשך שלוש שנים, החל בשנת 1974 לימודי נגינה אצל גיטריסט הג'אז בילי באואר ופסנתרן הג'אז לני טריסטנו. טריסטנו, שהיה תובעני מאוד בהוראתו, השפיע רבות על נגינתו של סטריאני.
בשנת 1978 עבר סטריאני לברקלי שבקליפורניה, ובמשך עשר השנים הבאות המשיך לתת שיעורי נגינה לאמנים כמו קירק האמט (מטאליקה), דייוויד ברייסון (Counting Crows), קווין קרדוגן (Third Eye Blind), לארי ללונד (פריימוס, פוזסט), אלכס סקולניק (טסטמנט), ריק הונולט (אקסודוס), פיל קטנר (Lääz Rockit) וצ'ארלי הנטר. שנה לאחר מכן הקים סטריאני הרכב מוזיקלי בשם "The Squares" בסן פרנסיסקו, עמו ניגן במשך ארבע שנים במועדונים וכהרכב חימום ללהקות אחרות. לצד סטריאני ניגנו ג'ף קמפיטלי על התופים ואנדי מילטון על גיטרה בס. ג'ף קמפיטלי נשאר עד היום בהרכב של סטריאני, שאירח נגנים כסטוארט האם ומאט ביסונט (בס), "בונגו" בוב סמית' וסיימון פיליפס (תופים) ואנדי ג'ונס ואריק קודו (קלידים).