קרייר עבד בקביעות עם פיטר ברוק כמעט מאז הקמת תיאטרונו של ברוק תיאטרון בוף דה נור בפריז בשנת 1974. הוא עיבד, שיכתב, ואף כתב את מחזותיו של ברוק בשיתוף פעולה עמו ובבימוי ברוק, בין השאר: האפוס הסנסקריטי ההודי העתיק "מהאבהארטה", הצגה שאורכה 9 שעות, סרט בשלוש ורסיות שונות, שאורכן שש, ארבע וחצי או שעתיים.
עבודתו בטלוויזיה כוללת סדרות מהרפתקאותיו של רובינזון קרוזו (1964) זוהי סדרה צרפתית-גרמנית שנמכרה במדינות רבות בעולם.
בשנת 2006,שיתף פעולה עם מילוש פורמן בכתיבת התסריט של הסרט "הרוחות של גויה", על חייו של פרנצ'סקו גויה - גדול ציירי ספרד
בשנת 2006, שיתף פעולה עם מיכאל הנקה בכתיבת התסריט של הסרט "סרט לבן".
בשנת 2012 הוזמן קרייר לסדנת אמן בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. בשנת 2017 ובעקבות הסדנה החליט בית הספר להעניק מדי שנה את פרס התסריטאי לבוגר מצטיין ע"ש קרייר, במסגרתו נאות לחנוך את פרויקט הגמר של הבוגר.
קאריר נפטר בשנתו ב-8 בפברואר 2021, בביתו שבפריז.
הסרט "קרייר: 250 מטר".
סרט על חייו של קרייר. בבימוי חואן קרלוס רולפו, מקסיקו 2011, בהשתתפות קרייר, פיטר ברוק, איריס קרייר, מילוש פורמן, מרי אלן מרק, פייר אטקס ועוד. זהו סרט תיעודי, מסע אל הזיכרון של קרייר, מן הכפר ההררי שבו נולד בדרום צרפת, דרך סרטיו, ועד לבית ילדותו הממוקם 250 מטר מבית הקברות שבו הוא מתכוון לקבור את גופתו.
קלדרת רבאול
קלדרת רבאול (Rabaul) הוא מתחם קלדרה גדול ופעיל במזרח האי בריטניה החדשה, השייך לפפואה גינאה החדשה. הקלדרה קרויה על שם העיירה רבאול השוכנת בצידו הצפון-מזרחי. בשוליה נוצרו כמה לועות געשיים שכולם רדומים כיום, למעט הר הגעש טבורבור המתפרץ לעיתים תכופות. שתי התפרצויות געשיות שאירעו במהלך המאה ה-20 בלועות אלה גרמו למאות הרוגים ולהרס ניכר לעיירה רבאול הסמוכה.
גאוגרפיה.
קלדרת רבאול מהווה את הקצה הדרומי של חצי האי גזל (Gazelle) בצדו הצפון-מזרחי של האי בריטניה החדשה. גודלה 8 על 14 קילומטרים, כאשר ממזרח חדר הים לתוך הקלדרה ונוצר מפרץ בלנש (Blanche), נמל טבעי מוגן רחב. בתוך המפרץ נוצר האי מאטופיט (Matupit) מהתרוממות של קרקעית הקלדרה. בשוליה של הקלדרה יצרו משקעים מזרמים פירוקלסטיים הרים שגובהו של הגבוה בהם, הר קומביו (Kombiu), הוא 688 מטרים. הר קומביו מכונה "האם", ודרומית-מזרחית לו שוכן הר טורנגונן (Turangunan) המכונה "הבת הדרומית" – שניהם הרי געש שכבתיים שקדמו ליצירת הקלדרה. מערבית לטורנגונן שוכן הר הגעש הפעיל טבורבור, הר געש שכבתי נמוך יחסית (233 מטרים). מצדה השני של הקלדרה מצוי הר הגעש וולקן, חרוט פומיס בגובה 243 מטרים.
היווצרות.
במהלך ההולוקן התרחשו בחצי האי שתי התפרצויות שיצרו קלדרות: אירוע ראשון התרחש לפני 7,100 שנים ויצר את קלדרת טבוי (Tavui) שמרכזה בצפון חצי האי; אירוע שני – שיצר את קלדרת רבאול – התרחש לפני 1,400 שנים בדרומו. מקור ההתפרצות מצוי במרכז המפרץ כיום, סמוך לאי הקטן התלול המכונה "סלעי דוואפיה" (Davapia) המכונה גם "הכוורת". לאחר שנפלטו בהתפרצות כמויות גדולות של טפרה חלה התמוטטות של תקרת תא המאגמה ונוצרה הקלדרה. בהתפרצויות שהתחוללו לאחר היווצרות הקלדרה נוצרו חרוטים געשיים בזלתיים עד דקיטיים על קרקעית הקלדרה, בסמוך לשוליים הצפון-מזרחיים והמערביים שלה.
היסטוריה געשית.
התפרצות גדולה החלה ב-29 במאי 1937, כאשר באותו יום התפרצו הרי הגעש וולקן וטבורבור. טבורבור התפרץ במשך יום אחד, בעוד שוולקן התפרץ במשך ארבעה ימים, עד 2 ביוני. במהלך אותם 4 ימים נבנה ההר וולקן מפומיס שהושלך מהלוע, שהיה בתחילה בגובה פני הים והגיע לגובה של 243 מטרים. העיירה רבאול כוסתה באפר אנדזיטי ובפומיס, והצונאמי שבא בעקבות ההתפרצות השליך אוניות על החוף. בהתפרצות נהרגו 507 אנשים ונגרם נזק רב. בעקבות זאת החליט השלטון האוסטרלי המקומי להעביר את הבירה ללָאֶה (Lae) המרוחקת והבטוחה יותר.
בשנים 1982 ו-1984 התרחשו רעידת אדמה במגניטודה 5.1, שבישרו על התחדשות הגעשיות. ב-19 בספטמבר 1994 שוב התפרצו הרי הגעש וולקן וטבורבור, בהפרש של שעה האחד מהשני, וכיסו את שדה התעופה המקומי ואת העיירה כולה באפר געשי. עמוד האפר מוולקן הגיע לגובה של 30-21 ק"מ, זרם פירוקלסטי מהר וולקן הגיע למרחק של שלושה קילומטרים, והמפרץ כוסה במרבד של פומיס שנפלט מההר. עמוד האפר מטבורבור הגיע בשיא ההתפרצות לגובה של 6 ק"מ, אם כי גובהו הממוצע היה 2-1 ק"מ.
הר הגעש וולקן נותר רדום לאחר ההתפרצות, אבל טבורבור המשיך להיות פעיל עד 1995. בקצה הצפוני של רבאול הוקמה תצפית הרי געש ממשלתית, שתפקידה העיקרי לנטר את הרי הגעש הסמוכים לעיירה, אך גם את הרי הגעש הנוספים בבריטניה החדשה ובאיים הסמוכים.
שדה התעופה של רבאול נחרב בהתפרצות של שנת 1994. השדה – שהיה במסלולו הישיר של האפר הגעשי – נבנה מחדש בעיירה טוקואה (Tokua), דרומית-מזרחית לרבאול, מחוץ לטווח הרי הגעש. עם זאת, הוא נסגר מדי פעם בשל פעילות געשית.
ב-25 בינואר 2005 התפרץ טבורבור שוב, והתפרצותו נמשכה עד נובמבר של אותה שנה. בהתפרצות זו פעלו שני לועות משנה, שכל אחד מהם פלט טפרה בגוון שונה.
ב-7 באוקטובר 2006 שוב התפרץ טבורבור, והתפוצצותו הראשונית גרמה לניפוץ זגוגיות במרחק 12 קילומטרים משם. בהתפרצות זו התרומם עמוד אפר לגובה של 18 קילומטרים, אם כי למזלם של התושבים הרוח הרחיקה את האפר מרבאול.
חיים יסקי
חיים יַסְקי (יאסקי) (28 בנובמבר 1896 – 13 באפריל 1948) היה רופא עיניים ביישוב ומנהלו הראשון של בית החולים הדסה. נרצח בשיירת הדסה.
קורות חיים.
יסקי נולד בעיר קישינב שבבסרביה, אז באימפריה הרוסית. אביו היה יצואן תבואה, ובבית ביקרו סוחרים וימאים ממדינות רבות. הבית היה ציוני, ויסקי למד עברית מגיל צעיר על ידי מורים פרטיים, בהם הסופר אליעזר שטיינמן. בהמשך למד בגימנסיה באודסה והיה פעיל בסקציה הימית של תנועת "מכבי". בשנת 1915 התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת אודסה, שם היה פעיל בארגון הסטודנטים הציוני "החבר", ונאסר עקב כך למספר חודשים. בתקופת מהפכת אוקטובר ב-1917 השתתף לצד המהפכנים, ומיד לאחר מכן נשא לאשה את פניה לבית גרודצקי. בסוף 1918 הצטרף לצבא האדום ונלחם בחזית רומניה. עקב כיבוש דרום רוסיה על ידי הצבא הלבן בפיקודו של אנטון דניקין, ובהמרצת מאיר דיזנגוף שביקר באודסה והרצה בפני היהודים על המצב בארץ ישראל, החליט יסקי לעלות לארץ ישראל.
יסקי ורעייתו עלו לארץ ישראל על סיפון האנייה "רוסלאן" בסוף שנת 1919, בטרם סיים את לימודי הרפואה וללא תעודת רופא; לפיכך, לא הוכר כרופא בארץ ישראל, ובמשך שנתיים השתכר כשומר וכמפקח סניטרי בשכונות היהודיות של יפו. בשנת 1920 גייסו בני משפחתו כסף על מנת שיוכל לסיים את לימודיו באוניברסיטת ז'נבה ולהתמחות ברפואת עיניים, תחום שהיה אחד הבעייתיים באותה עת בארץ ישראל. בנובמבר 1921 חזר לחיפה.
בתחילת שנות העשרים, הקים הד"ר הלל יפה בחיפה, את סניף הסתדרות הרופאים שמנה שישה חברים, ובהם ד"ר נחום שימקין, ד"ר חיים יסקי, ד"ר ברוך ניסנבוים, ד"ר לייב עפרון, וד"ר יצחק גליקר.
בשנת 1924 נתמנה כממלא מקום מנהל מחלקת העיניים בבית החולים הדסה בתל אביב ויצא לסקר מחלת הגרענת במושבות יהודה. על פי מסקנותיו הכין תוכנית טיפול ומעקב, שזכתה לאמונה של הנרייטה סולד ולמימון נשות הדסה. כך הפך לרופא נודד שפרש תשתית רפואת עיניים בכל נקודות היישוב העבריות, כשהוא רכוב על סוס או חמור.
בשנת 1925 נסע במימון נשות הדסה להשתלם ברפואת עיניים וברפואה ציבורית בצרפת, באוסטריה, בגרמניה ושווייץ. הוא נפגש עם רופאים ואנשי אקדמיה וביקר בבתי חולים מודרניים. לאחר שהרצה בכס לגרענת בצרפת התקבלו שיטותיו לטיפול במחלה במושבות צרפת. בשנת 1927 חזר לארץ ישראל, התמנה למנהל מחלקת העיניים והחל לעסוק בעבודה קלינית שיטתית ובניהול מרפאה.
בין 1928 ל-1931 שימש כמנהל אדמיניסטרטיבי של הדסה בארץ ישראל, עקב פיטוריו של מנהל "הדסה", הרופא האמריקאי ד"ר בלוסטון, שהגיע לסכסוך מר עם קופת החולים הכללית של ההסתדרות. ב-1932 נסע יסקי לארצות הברית לשם השתלמות ברפואה ציבורית, מינהל ציבורי וניהול בתי חולים. הוא נפגש עם הוועד המנהל של נשות הדסה והציע להקים בית חולים אוניברסיטאי בשיתוף האוניברסיטה העברית. הצעתו התקבלה. בשנת 1933 נפגש בפראג עם מנחם אוסישקין במסגרת הקונגרס הציוני בנוגע לאיתור ורכישת קרקע לבית החולים. בשנת 1935 התמנה ליו"ר ועדת ההקמה של בית החולים, בעת המרד הערבי הגדול של השנים 1936–1939 הוטל עליו גם ניהול מצב החירום. בשנת 1938 נפתח בית חולים הדסה הר הצופים ויסקי היה למנהלו.
בשנת 1944 נסע לוועידת נשות הדסה בארצות הברית והצליח לרתום אותן לתמיכה בהקמת בית ספר לרפואה, להרחבה ניכרת של בית החולים, ולהרתמות למתן טיפול רפואי לעולים חדשים, כחלק מלקחי מלחמת העולם השנייה.
עשרה ימים לפני פסח תש"ח, 13 באפריל 1948, נסע יסקי ב-שיירת הדסה עם עוד כמאה עובדי הדסה אל הר הצופים, בשיירת משוריינים. אל השיירה נפתחה אש, ו-78 מנוסעיה, בהם חיים יסקי, נהרגו. הוא נקבר עם כל חללי השיירה בבית הקברות בסנהדריה.
בית החולים הישן, "הדסה", בעיר העתיקה בבאר שבע, נקרא על שמו לפני שעבר לאתר ולמבנה החדש שכיום מצוי בו בית החולים סורוקה. על שמו מרפאה של קופת חולים כללית בשכונה ד' בבאר שבע.
אנשים (עיתון)
אנשים היה שבועון-חברה שהתפרסם בישראל בין השנים 1981–1984 בהוצאת קבוצת "מוניטין עיתונות". שבועון בעל שם זהה יצא לאור בישראל שוב בין השנים 1996–2006.
היסטוריה.