כיוון שהביקוש לחדרי מעונות עולה בדרך כלל על ההיצע, מקצים המוסדות האקדמיים חדרים לסטודנטים לפי סדרי עדיפויות, למשל בהתחשב במרחק בין מקום מגוריו הקבוע של הסטודנט לבין המוסד. התשלום שמשלם סטודנט עבור המגורים מכסה מלבד עלות הלינה גם את עלות השימוש בשירותים בסיסיים כמו חשמל ומים.
ניהול המעונות מצוי בידי המוסד האקדמי. למעונות יש תקנון התנהגות, הכולל לעיתים הגבלה של השעות לפעילויות שונות במסגרת בנייני המעונות.
במוסדות מסוימים קיימת במעונות מועצת סטודנטים, המוסמכת לקבל החלטות מסוימות לגבי ניהול החיים בהם – בדרך כלל ניהול חיי החברה במקום.
למעונות יש צוות תחזוקה, האחראי לנקיון השטחים המשותפים במעונות ולתחזוקת המתקנים בהם. הסטודנטים נדרשים לדאוג לנקיון חדרי המגורים שלהם. לעיתים יש למעונות "אם בית" או "אב בית", המופקדים על ניהולם.
לעיתים גרים במעונות אנשי סגל זוטרים של האוניברסיטה או המכללה. הם משמשים כאנשי קשר עם הסטודנטים, כיועצים וגם כאוכפי המשמעת במעונות (בדרך כלל תמורת הנחה או פטור משכר דירה במעונות).
מורטוריום
מורטוריום (Moratorium) פירושו עיכוב או השהייה של פעילות, והוא מיושם בתחומים שונים.
בתחומי שמירת הטבע והסביבה.
פעילים למען זכויות בעלי חיים פועלים לעיתים להשגת מורטוריום של פעילות דיג או ציד באזורים מסוימים, כהגנה על מינים שונים של בעלי חיים בסכנת הכחדה.
מורטוריום יכול להתבצע בעניין פעילות תעשייתית כגון כרייה, או ניסויים גרעיניים.
אחר דליפת הנפט במפרץ מקסיקו (2010) הכריז שר הפנים של ארצות הברית על מורטוריום של קידוחי נפט תת-מימיים, למשך 6 חודשים.
בתחום המשפט.
בארצות הברית מקובל להשתמש במונח "מורטוריום" בהקשר של עונש מוות. במקרים של ספק משפטי קל, נידונים למוות מקבלים מורטוריום, וביצוע גזר הדין נדחה במספר שנים, עד לבירור הספקות. כמו כן, מדינות רבות בארצות הברית (בהן קולורדו, אוקלהומה, אורגון, פנסילבניה ווושינגטון) הכריזו על מורטוריום כללי ללא הגבלת זמן, ובמדינות אלה מזה שנים רבות לא בוצע גזר דין מוות.
מקרה נוסף הוא עיכוב של הליכי גבייה. לדוגמה: גורם משפטי נותן צו עיכוב של תשלום בשל נסיבות מקלות.
בפוליטיקה.
כחלק מהמחאה בארצות הברית נגד מלחמת וייטנאם, התרחשה ב-1970 שביתת סטודנטים שנקראה "המורטוריום לסיום המלחמה בווייטנאם" . השביתה התרחשה בתאריך ה-15 בכל חודש, עד לסיום המלחמה.
בפסיכולוגיה.
בפסיכולוגיה משמש המונח, שהוצע על ידי הפסיכואנליטיקאי והתאורטיקן אריק אריקסון. מושג המורטוריום מתייחס לשלב החמישי בתאוריה הפסיכוסוציאלית של אריקסון- השלב של גיבוש זהות אל מול טשטוש/בלבול זהות. המושג מתייחס לשמיטת חובות של בן הנוער בגיל ההתבגרות ללא כל שפיטה או ביקורת עליו. הורים שיאפשרו זאת בשלב זה יגרמו לבן הנוער לחפש את זהותו ללא תחושת אשמה. בן הנוער בשלב החמישי יבדוק מה מתאים לו, מי קבוצת השווים שאליה יתחבר, בן הנוער יתנסה בדברים שונים-חיוביים או שליליים ולמעשה כך יבסס את זהותו. אריקסון מזכיר מושג נוסף בתקופה זו והוא 'זהות שאולה', רוצה לומר, בן הנוער "שואל" זהותם של החברים, בדרך כלל אנשים מוכרים ומשמעותיים עבורם (מפורסמים, שחקנים, זמרים) וכך מייחס לעצמו תכונות של אותם אנשים ומחליט לבסוף מה לאמץ לעצמו ומה לא. אלו למעשה מתארים את שלב "פסק הזמן" המתרחש בגיל ההתבגרות. בתקופה זו מקבלים המתבגרים חופש להתנסות בתפקידים חברתיים ואישיים שונים כאשר רק חובות מעטות מוטלות עליהם, על מנת שיוכלו לגבש את זהותם לאור התנסויותיהם. ההורים והחברה אמורים לאפשר למתבגר בתקופה זו מרחב של תמרון ובדיקה עצמית. אם פסק הזמן לא יתאפשר עלול הדבר לפגוע בגיבוש הזהות של המתבגר.
עליית מגורשי ספרד
אלי ברקאי
אלי (יוסף אליהו) ברקאי (נולד ב-2 במרץ 1964) הוא פיזיקאי ישראלי, כיום פרופסור באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה.
נולד וגדל בתל אביב. אביו הוא הבלשן ד"ר מלאכי ברקאי. למד פיזיקה באוניברסיטת תל אביב, שם סיים דוקטורט ב-1998. לאחר מכן עבר לארצות הברית, שם החל בלימודי פוסט-דוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. ב-2002 הצטרף כחבר סגל באוניברסיטת נוטרדאם באינדיאנה. ב-2004 חזר לארץ והצטרף למחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן.
במהלך הקריירה המדעית עסק ברקאי בשבירה ארגודית חלשה, משוואות קינטיות שבריות ותאוריה של דינמיקה של מולקולות בודדות.
אגודת שוחרי הספרות
קוסטינברוד
קוֹסְטִינְבְּרוֹד (בבולגרית: Костинброд) היא עיר במערב בולגריה בשטח מחוז סופיה, השוכנת 15 קילומטרים מהבירה סופיה ושניים מיובליו של הנהר איסקר חולפים דרכה.
היסטוריה.
לפי המסורת הבולגרית, בתקופת האימפריה הבולגרית השנייה הקים נווד בשם קוסטה פונדק דרכים אשר מסביבו התפתח בהדרגה כפר. הכפר מתועד לראשונה בכתובים בתקופת איוון אלכסנדר, קיסר בולגריה. במחצית השנייה של המאה ה-14 נכבש השטח על ידי צבא האימפריה העות'מאנית. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבש הכפר על ידי צבא האימפריה הרוסית ובהמשך הפך חלק מנסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. לאחר מלחמת העולם השנייה החליט השלטון הקומוניסטי לאחד מספר כפרים ובכלל זה קוסטינברוד לכדי עיר.
כלכלה.
בעידן הקומוניסטי של בולגריה התבססה כלכלת העיר על גידול בקר ולולים. בעיר הוקם מפעל לעיבוד בשר עוף. לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי התחולל משבר כלכלי חריף במדינה שלא פסח גם על קוסטינברוד ומפעלי המזון נסגרו. בראשית המאה ה-21 הוקם בעיר מפעל של חברת קוקה-קולה המספק מקומות עבודה לתושביה. ב-2010 היה אחוז האבטלה בקוסטינברוד נמוך מהממוצע הארצי הבולגרי. העיר מצויה בצומת עורקי התחבורה 4 ו-10 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים.
דמוגרפיה.
אוכלוסיית קוסטינברוד מצויה במגמת קיטון בשל שיעור תמותה העולה על שיעור הילודה ובשל שיעור הגירה שלילי, בעיקר הגירת עבודה. עם זאת שיעור הגירת העבודה התמתן לאחר הקמת מפעל קוקה קולה בעיר. בין 2007 ל-2010 קטנה אוכלוסיית העיר בשיעור של 21 אחוזים. מרבית תושבי העיר הם ממוצא בולגרי המחזיקים בדת הנוצרית אורתודוקסית ומיעוטם ממוצא טורקי והם מוסלמים סונים.
בית אדום (מה נשמע בבית)
"בית אדום (מה נשמע בבית)" הוא שמו של ציור משנת 1960 מאת הצייר הישראלי אריה ארוך. הציור, המציג דימוי של מעין מלאך על רקע בית אדום, נחשב לאחת מן העבודות המפורסמות של ארוך. הציור פורש כביטוי של מצב ביניים תרבותי ורגשי וכביטוי של ערגה וגעגועים.
תיאור.
במרכזו של הבד, על רקע צבע אפור ומלא חריטות וסימנים, מופיע ריבוע אדום ועליו חרוטה דמות אנושית. סביב הריבוע, בייחוד בחלקו העליון, מופיע מעין הצללה, המעניקה לריבוע תלת-ממדיות מסוימת. הריבוע האדום ניצב על גבי משטח תחתון, כמעין קו אופק עקום, העשוי מעלי זהב. בקצהו של משטח זה כתב ארוך את המשפט "מה נשמע מה נשמע בבית מה שלם האנשים איך הם חיים".
היסטוריה של הציור.
ארוך יצר את הציור בשנת 1960, בעת שהותו בשוודיה בתפקיד של שגריר ישראל. על גב הציור רשם ארוך את שמה של היצירה - "בית אדום". בשנת 1964 הציג ארוך את הציור בתערוכה הישראלית בביאנלה לאמנות בוונציה תחת שם זה. במהלך השנים נוסף לשמו של הציור גם קטע מן הטקסט שרשם ארוך על גבי הציור - "מה נשמע בבית"). הציור היה חלק מאוסף ברטה אורדנג, בעלת "גלריה רינה" בירושלים, שהציגה עבודות רבות של ארוך. כיום הוא נמצא באוסף בתה, מירי לאופר.
במשך השנים גדלה חשיבותו של הציור בתרבות המקומית. על פי טלי תמיר הופעתו של הטקסט ביצירה מסמל פריצה "אל תוך מסורת שרצתה להסתפק בקווים וכתמים, ושאל שאלה שהתפרצה אל הציור במילים". פריצה זו, טענה תמיר, סללה את הדרך אל השימוש בטקסט אצל אמנים כגון רפי לביא, יאיר גרבוז או מיכל נאמן.
הציור מופיע על גבי כריכת קטלוג התערוכה הרטרוספקטיבית של ארוך במוזיאון תל אביב לאמנות, משנת 2003. בשנת 2004 יצא ספרו של אדם ברוך תחת הכותרת "מה נשמע בבית", ובו שימש הציור כתזכורת למצב של גלות או זרות פנימית. בשנת 2006 הופיעה סדרה תיעודית בשם "סיפור מסגרת", שעסקה בתולדות האמנות הישראלית. הפרק הראשון בסדרה כונה "מה נשמע בבית", ועסק במוטיב הבית באמנות המקומית. בשנת 2008 הוצג הציור בתערוכה "לידת העכשיו – אמנות ישראלית 1958-1968" במוזיאון אשדוד לאמנות, ואף הופיע כרפרודוקציה הראשונה בקטלוג התערוכה.
פרשנות.
הכתם האדום המרובע מופיע במספר עבודות של ארוך במהלך השנים. כל הפרשני ארוך ייחסו לצבע זה מטען של "השגבה". פעמים רבות מהווה צורה זו סמן למקום ממשי בעל ערך רגשי עבור ארוך. בשנת 1955, לדוגמה, מופיע כתם כזה בציור "דמויות בבית כנסת", כחזית בית כנסת שבראשו מנורה, או בציור "בית אדום במאה שערים", אף הוא מאותה שנה. חיים גמזו תיאר את ציור הבית במאה שערים כציור הרומז על "רסיסי רמז", ומאזכר את "צלילי הילדות הבוקעים מנבכי הזמן". תפיסה זו ליוותה לא רק את ציורים מוקדמים אלו, אלה אף את "בית אדום".
במאמרו האיקונוגרפי "בעקבות הבית האדום של אריה ארוך" (1995) הציע גדעון עפרת מקור ממשי ל"בית האדום" מן הציור - בניין המועצה המוסלמית בירושלים, שעמד עד לאחר מלחמת ששת הימים בשטח ההפקר שבקרבת "בית מנדלבאום" ו"בתי זיבנברג", בשולי שכונת מאה שערים בעיר. על פי פרשנותו של עפרת הציור, על ייצוג המבנה שבו והטקסט, מהווה מעין גלוית דואר ציורית של ארוך:
גם מרדכי עומר רואה בציור מפגש מטאפיזי של עולמות וזמנים שונים: