רעייתו של טומבס שבה לג'ורג'יה בסוף 1866 לאחר מותה של בתם סאלי, האחרונה שנותרה בחיים. היא עזרה לחתנם האלמן בגידול ילדיהם הקטנים. טומבס התגעגע לאשתו ושב לג'ורג'יה ב-1867, אך סירב להגיש בקשת חנינה לנשיא. עד יומו האחרון הוא לא קיבל בחזרה את זכות ההצבעה ולא החזיק בשום משרה פוליטית.
אף על פי כן, פתח טומבס מחדש את משרד עורכי הדין שלו יחד עם חתנו דאדלי מ. דו'בוס, שאפשר לו להתפרנס. דו'בוס נבחר ב-1870 לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית וכיהן שם תקופת כהונה אחת. בהדרגה השתקם מעמדו הפוליטי של טומבס בג'ורג'יה. הוא יזם את הוועידה החוקתית של ג'ורג'יה של 1877 והיה הדמות המובילה בה. באותה שנה נסוגו אחרוני הכוחות הצבאיים הפדרליים מהדרום. הוא פעל במיומנויות הפוליטית שלו ובמזגו שבעבר הקנו לו את המוניטין של אחד מהמנהיגים המשפיעים ביותר של ג'ורג'יה. הוא זכה לאהדת הציבור על התנגדותו למסילות הברזל ולהשקעת המדינה בהן.
מותו והנצחתו.
1883 הייתה שנה שעמדה בסימן של אבדות אישיות עבור טומבס. אחריה הוא שקע בדיכאון ובאלכוהוליזם וכתוצאה מכך לקה בעיוורון. בתחילת חודש מרץ אותה שנה לקה חתנו, דאדלי מ. דו'בוס, בשבץ מוחי ומת. בעל בריתו הפוליטי משכבר הימים, סגן נשיא הקונפדרציה לשעבר ומושל ג'ורג'יה, אלכסנדר סטיבנס, מת גם הוא. בספטמבר הלכה לעולמה רעייתו ג'וליה. רוברט טומבס נפטר ב-15 בדצמבר 1885. הוא נטמן בבית הקברות רסטהייבן שבמחוז וילקס לצד אשתו, בתו, וחתנו. הוא הותיר אחריו את ארבעת נכדיו.
ביתו ואחוזתו במחוז וילקס נמצאים בבעלות המחלקה למשאבים טבעיים של ג'ורג'יה והם מחזיקים את ביתו שבעיר וושינגטון הסמוכה. ג'ורג'יה הקימה נקודת ציון היסטורית בקלארקסוויל שבמחוז האברשאם המציינת את המקום בוא עמד בית טומבס-בלאקלי, שטומבס רכש כמעון קיץ ב-1879 וחמש שנים מאוחר יותר מכר אותו לשופט בית המשפט העליון של ג'ורג'יה לוגן א. בלאקלי. בית זה עלה באש ב-1897.
על שמו של טומבס נקראו מחוז בג'ורג'יה, מחוז וילקין במינסוטה שבעבר נקרא מחוז טומבס, המחוז השיפוטי בג'ורג'יה ששולט על כמה מחוזות, העיירה טומסבורו בג'ורג'יה, מחנה טומבס בג'ורג'יה שם נערכו האימונים הבסיסיים של יחידת צנחנים במלחמת העולם השנייה, ו"האקדמיה הנוצרית על שם רוברט טומבס" בליונס, ג'ורג'יה.
שיבון הוהי
שיבון ברנדט הוהי (באנגלית: Siobhán Bernadette Haughey; בסינית: 何詩蓓; נולדה ב-30 באוקטובר 1997) היא שחיינית מהונג קונג, סגנית אלופה האולימפית (טוקיו 2020) ואלופת העולם בבריכת 25 מטר (אבו דאבי 2021) במשחים ל-100 מטר חופשי ול-200 מטר חופשי, ושיאנית העולם בבריכת 25 מטר (2021) במשחה ל-200 מטר.
ביוגרפיה.
הוהי נולדה וגדלה בהונג קונג לאבא אירי ואמא ילידת הונג קונג. אביה, דרץ', הוא האחיין של צ'ארלס הוהי טישך (ראש ממשלת אירלנד). היא לומדת באוניברסיטת מישיגן.
אלופת העולם לנוער.
באליפות העולם לנוער שנערכה בדובאי באוגוסט 2013 זכתה הוהי בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 54.47 שניות, לפני רותה מיילוטיטה מליטא (54.94 שניות) ומדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.38 שניות.
באולימפיאדת הנוער שנערכה בנאנג'ינג, הרפובליקה העממית של סין באוגוסט 2014 זכתה הוהי בשתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.61 שניות ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:13.21 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.61 שניות ובמקום שישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.08 דקות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה הוהי במקום 14 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:57.56 דקות. בשלב המוקדמות היא קבעה שיא לאומי חדש של 1:56.91 דקות ועלתה תשיעית לשלב חצי הגמר.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בסוף יולי 2019 סיימה הוהי במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 1:55.96 דקות. בשלב המוקדמות היא קבעה שיא לאומי חדש של 1:56.62 ולעתה חמישית לשלב חצי הגמר ובשלב חצי הגמר היא סיימה את המקצה השני במקום השלישי בשיא לאומי חדש של 1:56.21 דקות ועלתה מהמקום השישי לשלב הגמר. נוסף לכך, היא סיימה במקום 14 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.05 שניות.
אלופת האוניברסיאדה.
באוניברסיאדה שנערכה בטאיפיי, טאיוואן באוגוסט 2017 זכתה הוהי בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.10 שניות ובמשחה ל-200 מטר חופשי בשיא משחקים חדש של 1:56.71 דקות
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית בסוף יולי 2019 סיימה הוהי במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 1:54.98 דקות, 20 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד. היא ניצחה את המקצה הראשון בשלב חצי הגמר בשיא לאומי חדש של 1:55.58 דקות ועלתה שלישית לשלב הגמר. נוסף לכך, היא סיימה במקום 12 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.45 שניות.
סגנית אלופה אולימפית.
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכתה הוהי בשתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אסיה חדש של 52.27 שניות, אחרי אמה מקיאן מאוסטרליה שקבעה שיא אולימפי חדש של 51.96 שניות ולפני קייט קמפבל (52.52 שניות), שתיהן מאוסטרליה ובמשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אסיה נוסף של 1:53.92 דקות, אחרי אריארן טיטמוס מאוסטרליה שקבעה שיא אולימפי חדש של 1:53.50 דקות ולפני פני אולקסיאק מקנדה (1:54.70 דקות).
אלופת עולם ושיאנית עולם (בריכת 25 מטר).
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות בדצמבר אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 50.98 שניות, לפני שרה שסטרם משוודיה (51.31 שניות) ואבי וייצל מארצות הברית (51.64 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי שיא עולם חדש של 1:50.31 דקות, לפני רבקה סמית' מקנדה (1:52.24 דקות) ופייג' מאדן מארצות הברית (1:53.01 דקות), שיפור לשיא העולם בן 4 השנים וחצי של שרה שסטרם (1:50.43 דקות).
שיר הפרייכה
יום אחד בחיי איוואן דניסוביץ'
יום אחד בחיי איוואן דניסוביץ' (ברוסית: Оди́н день Ива́на Дени́совича) הוא נובלה מאת אלכסנדר סולז'ניצין המגוללת בפירוט רב יום אחד בחייו של אסיר בגולאג בסיביר בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20. הסיפור מתאר בלשון ישירה ופשוטה את הרעב, ההתעללות, מערכות היחסים בין האסירים לבין עצמם ובינם לבין המשגיחים עליהם וכן זכרונות ומחשבות של האסיר וקטעי שיחות. הטקסט פורסם לראשונה ב-1962 בירחון נובי מיר (באישורו האישי של ניקיטה חרושצ'וב, שביקש לחשוף את פשעיו של קודמו, יוזף סטלין). השם המקורי של הסיפור היה "Щ-854, יום אחד בחיי אסיר" (Щ-854 .(Один день одного зэка. Щ-854 הוא מספרו האישי של גיבור הסיפור, איוואן דניסוביץ' שוחוב, התפור על בגדיו ומשמש את הסוהרים על מנת לקרוא לו.
עלילה.
העלילה מתארת יום של שגרת מחנה אפורה. ביום זה לא מתחוללת דרמה מיוחדת, אין תיאורי זוועה ולא קורה שום אירוע בעל חשיבות. עבור המספר זהו עוד יום של השרדות. המספר, איוואן דניסוביץ' שוחוב, אינו מצייר את עצמו כחכם או גיבור באופן מיוחד ואף לא כאומלל באופן יוצא דופן. יש לו חכמת חיים ותבונה שנרכשה בשמונה שנותיו כאסיר ומסייעת לו לשרוד, אך הוא גם עושה טעויות ומודה בהן. גישתו הכנה מסייעת לאמינות בה מתקבלים הדברים, כדיווח או עדות ולא כסיפור עלילתי. מכאן גם נובעים הזעזוע והאימה. שוחוב הוא "כל אדם", בנקל היה הקורא יכול להקלע למצבו ולבלות כך, ימים על גבי ימים של שגרה שוחקת ביקום מקביל ובו חוקים כתובים ובלתי כתובים, שסטיה מהם פירושה מוות בייסורים וגם החיים בו קשים מנשוא.
עלילת הספר מלווה את שוחוב מרגע שהוא שומע את קולות ההשכמה בבוקר קר של ינואר ועד שהוא עולה על משכבו בלילה, בסוף אותו יום רגיל, אחד מכ-3660 ימי כליאה. כפי שעולה במהלך מחשבותיו באותו יום אנו למדים כי שוחוב נשפט לעשר שנים ב"מחנה מיוחד" במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא הוצב בחזית הצפון-מערבית כחייל ביחידת הצבא האדום שכבר לא נותרו לה מזון ותחמושת ולפיכך נפל בשבי הגרמני. הוא הצליח להימלט מן השבי חזרה לקווים הרוסיים, אך שם נשפט על ידי הפוליטרוק בהאשמת שוא של שיתוף פעולה עם האויב.
אט-אט נגלים לנו דרך עיניו של שוחוב, שהוא אסיר ותיק שנותרו לו רק שנתיים עד לשחרורו, סדרי המחנה והרכבו. המחנה מחולק ל"בריגדות" עבודה. הבריגדה של שוחוב, שמספרה 104, מונה 24 עובדים. האיש החשוב ביותר בבריגדה הוא ה"בריגדיר", אסיר שמנהל למעשה את עבודת האסירים שתחת מרותו. לפי דיווח אחוזי הביצוע של עבודות הכפייה המוטלות על הבריגדה (ביום המדובר עוסקת הבריגדה בבניית קומה בתחנת כוח), היא זוכה לטובות הנאה שונות, ובראשן תוספת מזון. כך נוצר מנגנון המעודד לכאורה את האסירים לעבוד היטב. אולם, הדבר החשוב באמת הוא דיווחו של הבריגדיר לממונים ולא הביצוע בפועל. לפיכך - בריגדיר טוב הוא זה המצליח לדווח על אחוזי ביצוע גבוהים (ולשחד במידת הצורך את חשבי הנורמה), מצליח לזכות באתר עבודה בעל תנאים סבירים, מעניק מידה של מוטיבציה לאנשיו, מגונן עליהם מפני גחמות הממונים ומונע מהם לבצע עבירות אשר בשלן יסבלו כל שאר חברי הבריגדה. הבריגדיר של שוחוב, טיורין, הוא בריגדיר טוב ודמותו זוכה לאהדה רבה של המספר.