טוּבֶה מַרִיקָה יַנְסוֹן (בשוודית: Tove Marika Jansson; ; 9 באוגוסט 1914 - 27 ביוני 2001) הייתה סופרת וציירת פינית שכתבה בשפה השוודית, מחברת סדרת ספרי המומינים.
ביוגרפיה.
טובה ינסון נולדה בהלסינקי, פינלנד ב-9 באוגוסט 1914, לוויקטור ינסון - פסל פיני, וסיגנה האמרסטן ינסון - קריקטוריסטית ומעצבת גרפית שוודית. היא מזוהה כבת לקהילת השוודים של פינלנד.
ציוריה של ינסון התפרסמו לראשונה כשהייתה בת 14. בגיל 15 עברה משפחתה לשוודיה, שם למדה אמנות בבית הספר לאמנות של סטוקהולם בין השנים 1930 עד 1933. מ-1932 החלה להציג חלק מיצירותיה. בהמשך למדה רישום בבית הספר "האתנאום" שבהלסינקי. משם המשיכה ללמוד בגרמניה, איטליה, צרפת ולונדון. בתקופה זו ינסון הושפעה רבות מהצייר סמואל רספרוסוואני, ומהאימפרסיוניזם בכלל. בשנת 1943 הציגה ינסון תערוכת יחיד ראשונה. בתקופה זו התחוללו שינויים רבים בחייה. השינוי המשמעותי ביותר התרחש בשנת 1942, כאשר עזבה את בית הוריה בגיל 28. תערוכתה השנייה ב-1946 זכתה להצלחה מסחרית רבה ויצירותיה זכו לשבחי הביקורת.
ינסון חשבה לפתח קריירה של ציירת וקריקטוריסטית, אולם ב-1945 החליטה לכתוב סיפור קצר על אחת הדמויות הקבועות, שנהגה לצייר לצד חתימתה, ואשר אותה כינתה "מומינטרול". הסיפור נשא את השם "הטרולים הקטנים והשיטפון הגדול" (המוציא לאור סירב להשתמש בשם "מומינים" בכותרת הספר, מחשש שהדבר יבלבל את קהל הקוראים). אף על פי שהסיפור לא זכה להכרה רבה, החליטה ינסון להתרכז בכתיבת ספרי ילדים, ולאייר אותם בעצמה. הספר הראשון שפרסמה ושהיה מלווה באיוריה - "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים" - יצא ב-1946. ספר זה אמנם הופיע שני אחרי "המומינים והשיטפון הגדול" אך הוא נחשב חשוב ויותר אופייני לסדרת הספרים על עמק המומינים, שפרסמה את ינסון והיוותה את עיקר יצירתה. ינסון הוסיפה לפרסם ספרים בסדרה זו עד 1970. הספר האחרון בסדרה הוא "עמק המומינים בנובמבר" אשר טרם תורגם לעברית.
ינסון זכתה להכרה בינלאומית, ואף קיבלה את פרס אנדרסן היוקרתי לספרות ילדים בשנת 1966.
בעקבות ההצלחה, הוקדשו ליצירתה בפינלנד מוזיאון עמק המומינים בטמפרה ופארק עולם המומינים בנאנטלי.
טובה ינסון, בצד סופרי ילדים כגון ד"ר סוס, לאה גולדברג וסופרי ילדים אחרים ברחבי העולם, שייכת לזרם שאפיין את ספרות הילדים אחרי מלחמת העולם השנייה. דור זה של סופרי ילדים הושפע מאוד מהמלחמה, ובעיקר מהשימוש שנעשה בגרמניה הנאצית בספרי ילדים לצורכי תעמולה. כתיבתם מתאפיינת במעין "תגובת נגד" - הצנעת ערכים לאומיים, ושימת דגש על ערכים הומניסטיים ובמידה מסוימת גם על ערכים אינדיבידואליסטיים.
ספריה תורגמו ל-34 שפות ונמכרו במיליוני עותקים. כמו כן עובדו לסדרת טלוויזיה מצוירת. ספריה של ינסון תורגמו לעברית בידי אוריאל אופק, תמר שלמון, רות דנור, ויויאן ברסקי ודנה כספי. בהקדמה לתרגום לעברית של הספר "ספר הזכרונות של מומינאבא", פרסם אוריאל אופק מכתב ששלחה אליו טובה ינסון ובו תיארה את נסיבות כתיבתו של הספר הראשון בסדרת המומינים. בין היתר היא כותבת:
בספרה האוטוביוגרפי "בת הפסל" (1968) היא משחזרת את האווירה הבורגנית והבוהמיאנית של ילדותה הבטוחה אך מלאת ההרפתקאות, שהשפיעה על הספרים שכתבה בבגרותה.
כציירת ומאיירת.
על אף שנודעה בראש ובראשונה כסופרת, ינסון עצמה החשיבה את הקריירה שלה כמאיירת וציירת כשוות ערך לקריירה שלה כסופרת. ינסון ציירה במהלך כל חייה תוך שהיא משנה את הסגנון מאימפרסיוניזם קלאסי למודרניסטי מופשט. במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 ושנות ה-40 של המאה ה-20 הציגה יצירות שלה במספר תערוכות ואת תערוכת היחיד הראשונה שלה ערכה ב-1943, לאחר מכן ערכה עוד מספר רב של תערוכות יחיד.
בנוסף לכך שאיירה את ספריה שלה, היא איירה גם קלאסיקות שתורגמו לשוודית, כגון "ציד הסנרק" ו"אליסה בארץ הפלאות" מאת לואיס קרול, "ההוביט" מאת טולקין וספרים נוספים. איוריה שימשו גם את ההוצאה הפינית של ספרים אלו.
ינסון גם יצרה במהלך חייה סדרה של ציורי קיר שהוזמנו על ידי גופים שונים.
משפחתה.
בתחילת שנות החמישים פגשה את המאיירת והמעצבת הגרפית טוליקי פייטילה (Tuulikki Pietilä), שהייתה לבת-זוגה. השתיים חיו ביחד עד יום מותה של ינסון, ושיתפו פעולה גם בחייהן המקצועיים. ינסון שמרה על פרטיותה ונהגה לבלות את עונות הקיץ יחד עם פייטילה בבית נופש שברשותה הנמצא באי קלובהארון (Klovharun).
ינסון מתה בגיל 86 בהלסינקי ב-27 ביוני 2001.
מוגדישו
מוגדישו (סומלית: Muqdisho; ערבית: مقديشو; איטלקית: Mogadiscio) היא העיר הגדולה ביותר בסומליה, וכן בירתה הלאומית. העיר שוכנת לחוף האוקיינוס ההודי.
מוגדישו היא צומת דרכים חשוב ביותר, וממנה יוצאות דרכים לכל חלקי סומליה. מוגדישו מנהלת קשר אוויר עם קניה ואתיופיה באמצעות נמל התעופה הבינלאומי עדן עדה.
עקב הקרבות שמתחוללים בסומליה בעשורים האחרונים בין כוחות ממשלה לכוחות מורדים שונים נהרסו ונפגעו חלק ניכר מהמבנים שבעיר, המצב הכלכלי הקשה וחוסר הביטחון הכלכלי גרמו לכך לחוסר השקעה בשיפוץ ותחזוקת הבתים מצד התושבים והממשל, והעיר נראית בהתאם.
היסטוריה.
בימי הביניים הייתה מוגדישו מרכז מסחרי חשוב. כדי לכבוש אותה, היה חייב וסקו דה גמה הפורטוגזי להפגיזה, וכך גם הנווט הפורטוגזי טריסטן דה קונה (כבש את מוגדישו בשנת 1503 לאחר הפגזות רבות).
במאה ה-19 הייתה מוגדישו בתחום שלטונו של סולטאן עומאן. בשנת 1871 מוגדישו נכבשה על ידי סולטאן זנזיבר, ובשנת 1895 מוגדישו נכבשה שוב, הפעם על ידי האיטלקים.
בזמן המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה שימשה מוגדישו למרכז הצבא האיטלקי הפולש. לאחר המלחמה בנו האיטלקים את בירת סומליה מחדש, ולכן כיום היא עיר מודרנית בהרבה משאר ערי הבירה של המדינות באזורה.
בזמן מלחמת העולם השנייה, נפלה מוגדישו לידי האנגלים, ולאחר שלסומליה הוענקה עצמאות (בשנת 1960), היא הייתה לבירתה.
בשנת 2015 ביצע ארגון הטרור א-שבאב פיגוע בבית מלון בעיר. למעלה מ-20 נהרגו ובין הפצועים היו סגן ראש הממשלה, שר התחבורה וחבר פרלמנט.
קרב מוגדישו.
כח עילית של הצבא האמריקני שכלל 160 לוחמים נשלח באוקטובר 1993 למוגדישו, כדי ללכוד שני בכירים בארגונו של מוחמד פארח איידיד, שליט מקומי. החיילים הגיעו לעיר באוויר וביבשה, ופעולתם הייתה אמורה להסתיים תוך כשעה. המבצע הסתבך כאשר שני מסוקי בלקהוק הופלו והמבצע התארך ל-15 שעות - במהלכן נהרגו 18 חיילים אמריקאים ו-73 חיילים נוספים נפצעו. אחד מטייסי המסוקים נשבה על ידי הלוחמים הסומלים ושוחרר 11 ימים מאוחר יותר. כאלף לוחמים סומלים ותושבים נהרגו במהלך קרב.
הקרב זה היה קרב הקרקע הארוך ביותר בו השתתפו חיילים אמריקאים בין מלחמת וייטנאם למלחמת עיראק. לאחריו נסוגה ארצות הברית מסומליה. לאורך שנות ה-90 של המאה ה-20 ארצות הברית העדיפה ממעורבות במשברים ברחבי העולם בדרך המסכנת את חייליה, וזאת בהשפעת הקרב.
כלכלה.
במוגדישו יש כמה מפעלים ובתי חרושת, בעיקר לעיבוד מזון, לייצור שמנים, ולנסורת עצים. כמעט כל המפעלים הנמצאים במוגדישו, הם לשימוש עצמי ולא לייצוא, משום שהמלחמה מקשה על המדינה לקיים יחסים כלכליים בינלאומיים. יש בה גם מלונות, מרכזי תיירות נוספים, אכסניות ואת מוסדות הממשלה.
שפיכות דמים
דדקינד
אברהם משה לונץ
אברהם משה לוּנְץ (בכתיב לועזי: Abraham Moses Luncz; (כ"ה בכסלו תרט"ו, 16 בדצמבר 1854 – ב' באייר תרע"ח, 14 באפריל 1918) היה תלמיד חכם, סופר, מו"ל, עסקן, עיתונאי חוקר ארץ ישראל וגאוגרף ארצישראלי ממוצא ליטאי. נחשב כראשון חוקרי ארץ ישראל בתקופה המודרנית.
קורות חיים.
נולד בקובנה באימפריה הרוסית. אביו היה דיין, ובנו, אברהם משה, מילדותו הצטיין בישיבה בכישרונות מרובים. עלה ארצה עם הוריו ב-1869. למד בירושלים בישיבת עץ חיים. בעודו עלם צעיר השיאוהו הוריו אשה. השתלם גם בלימודי חול וקרא בספרות ההשכלה, ובשל כך הקנאים בירושלים רדפוהו, עד שהוכרח לברוח עם אשתו ולהתיישב בעיר צפת. כששב לירושלים, נאלץ להתפרנס כמלמד בדוחק רב. בד בבד למד וחקר הרבה, ביקר בספריות החשובות בירושלים, ובמסע בגליל עורר בו את הרעיון להתמסר לחקירת ארץ ישראל.
לונץ וישראל דב פרומקין ייסדו את הספרייה על שם משה מונטיפיורי, הספרייה הציבורית הראשונה בירושלים, שנסגרה כעבור זמן קצר.
ב-1873 התחיל לפרסם מאמרים בעיתונו של פרומקין, "חבצלת", ובהם מתח ביקורת קשה על שיטת החלוקה ועל הגבאים הממונים עליה. עם זאת נחלץ להגנה על קהילת ירושלים מפני התקפותיו של ההיסטוריון היינריך גרץ. לונץ היה מהמשתתפים הבולטים בכתב העת עברי אנכי.
לאחר שפרסם כמה מאמרים על נושאים גאוגרפיים כתב לונץ ב-1876 את ספרו "נתיבות ציון וירושלים", ובשנת 1891 פרסם מורה דרך ראשון לירושלים בשפה העברית, וזאת בעקבות מורי הדרך הלועזיים הרבים על ארץ ישראל שנדפסו באותה עת עם התגברות זרם התיירים והמבקרים בארץ הקדושה. מאז ועד סוף ימיו המשיך את מחקריו בגאוגרפיה של ארץ ישראל, והשתמש למטרה זו גם בספריות של מוסדות נוצריים, דבר בלתי רגיל בירושלים דאז.
ראייתו לקתה כשהיה בן 23 והוא נסע לווינה ולפריז לשם ריפוי, אך מאמצי הרופאים עלו בתוהו, והוא התעוור כעבור שנתיים.
בסיועו של פרץ סמולנסקין פרסם לונץ בווינה ב-1882 את הכרך הראשון של "ירושלים, שנתון לידיעת ארץ ישראל". על שנתון זה עבד עד יום מותו, והוציא לאור במרוצת השנים 12 כרכים נוספים, שנדפסו בירושלים בבית דפוס של לונץ עצמו, ששכן מ-1900 בשכונת עזרת ישראל בפינת רחוב יפו. משנת 1895 ועד שנת 1915 פרסם מדי שנה גם את "לוח ארץ ישראל", מעין אלמנך ספרותי.