הפרופסור הלל ויס ערך מחקר מקיף בנושא "עידו ועינם", הכולל דיון בכל מאמרי הביקורת החשובים על היצירה. המחקר יצא לאור במסגרת הקורס "עגונות" ו"עידו ועינם", מקורות-מבנים-משמעויות במסגרת האוניברסיטה הפתוחה בישראל.
זיהוי הדמויות עם ידידיו של עגנון.
הגאוגרף אברהם יעקב ברור היה ידידו של עגנון וכתב לו אגרות ממסעותיו בעולם.
תיאוריו של גמזו ב"עידו ועינם" מתאימים לדמותו של ברור: "בן תורה ומכיר את רוב העולם וסייר ארצות רחוקות והגיע למקומות שלא קדמו שם שום תייר"; "קרא הרבה ושנה הרבה ושימש תלמידי חכמים הרבה וסיבב את חצי העולם. ממש אין ישוב של יהודים שלא היה גמזו שם... הביא מכל המקומות סיפורי אגדות ומנהגות ומשלי חכמים ופתגמים ושיחות עוברי דרכים ועל כל מאורע ומאורע היה מספר מעין המאורע" וכן "לימים התחיל
נוסע לארצות הרחוקות. לימים התחיל נוסע למקומות שלא עבר בהם אדם אירופי. עד לקדקדו של מדבר הגיע".
היו שסברו כי בבסיס הסיפור עומדת דמותו של חוקר הקבלה גרשם שלום, ידידו של עגנון, שככל הנראה בביתו נכתב הסיפור. אילנה פרדס זיהתה את גינת עם שלמה דב גויטיין.
לקריאה נוספת.
ספרים
עבודות גמר ודוקטורט
מאמרים
יצחק קוליץ
הרב יצחק קוליץ (י"ז בסיוון תרפ"ב, 13 ביוני 1922 – כ"ד בתמוז תשס"ג, 24 ביולי 2003) היה רבה האשכנזי של ירושלים, ודיין בבית הדין הרבני הגדול.
ביוגרפיה.
נולד בעיירה אליטא (אליטוס) שבמחוז קובנה, לחנה פייגא ולרב דוד נחמן קולידצקי, ששימש כרב העיר. בגיל שלוש התייתם מאביו ובגיל 12, באלול תרצ"ד, (1934) עלה עם אמו וכמה מאחיו לארץ ישראל, והחל ללמוד בישיבת חברון. לאחר נישואיו, שימש תקופה קצרה כר"מ בישיבת חברון ולאחר מכן התמנה לראש ישיבת קלצק ברחובות.
בשנת תשט"ו מונה לדיין בבית הדין הרבני בתל אביב ובשנת תשכ"ה מונה לאב בית הדין בתל אביב. בשנת תשל"ג (1973) סירבה מועצת הרבנות הראשית לתת לו כושר רבנות לרב עיר, ועל כן נמנע ממנו מלהתמודד על משרת הרב הראשי לתל אביב. היו שטענו שהדבר נבע מכך שהוא יצא נגד הרב שלמה גורן בפרשת פסק דין האח והאחות בסוף שנות השבעים מונה הרב קוליץ לחבר בית הדין הרבני הגדול לערעורים. בניסן תשמ"ג (1983) התמודד על משרת הרב הראשי לישראל אך קיבל רק 39 קולות לעומת 80 קולות שקיבל הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא באלול תשמ"ג נבחר לרב של ירושלים ברוב של 49 קולות מול 11 קולות שניתנו לרב לוי יצחק הלפרין. בעקבות הרעה במצבו הבריאותי, פרש מהתפקיד בחודש סיון תשס"ב.
זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנים תשט"ו-תשי"ז.
נפטר בשנת תשס"ג (2003), ונקבר בחלקת הרבנים החדשה בהר המנוחות.
הוציא סדרת ספרים "מנחת אליהו", שעסקה בסוגיות בש"ס והלכה ו"מחנה יצחק" על חמישה חומשי תורה.
משפחתו.
הרב קוליץ היה נשוי לגיטל טובה לבית אוירבך מטבריה, ונולדו להם 7 ילדים.
מצר בוניפאצ'יו
מצר בוניפאצ'יו (באיטלקית: Bocche di Bonifacio, בצרפתית: Bouches de Bonifacio) הוא מצר ים בין סרדיניה וקורסיקה. רוחבו כשבעה ק"מ והוא מפריד בין הים הטירני לבין האגן המערבי של הים התיכון. שמו של המצר בא מהעיירה בוניפאצ'יו השוכנת לחופו הצפוני בקורסיקה.
מכיוון שמיצר בוניפציו הוא אחד האזורים הבולטים בים התיכון מבחינת המגוון הביולוגי, נקטו צרפת ואיטליה גישה מגבילה לניווט, במובן זה שלספינות צרפתיות או איטלקיות הנושאות סחורה מסוכנת אסור לעבור במיצר. כמו כן נחתם ברומא ב-25 בנובמבר 1999 הסכם פלגוס ליצירת מחסה בטוח ליונקים ימיים על ידי צרפת, איטליה ונסיכות מונקו.
המצר ידוע לשמצה בקרב מלחים ויורדי ים בשל תנאי מזג האוויר הקשים השוררים בו ובשל שרטונים ומכשולים אחרים שנמצאים בו. אסון השייט הידוע ביותר בתולדותיו אירע ב-15 בפברואר 1855 בעת מלחמת קרים, כאשר הפריגטה הצרפתית סמילנט (Sémillante) שהייתה בדרכה מנמל טולון לים השחור, עלתה על שרטון וטבעה על כל 750 נוסעיה. באסון נוסף שאירע בשנת 1993 טבעה מכלית במצר ומאז נאסרה העברת חומרים מסוכנים דרכו.
קו מעבורת סדיר חוצה את המצר מקורסיקה לסרדיניה.
סמורו
יבגראף פיודורוב
יֶבגרַאף סטֶפַּאנוביץ' פְיוֹדוֹרוֹב (ברוסית Евгра́ф Степа́нович Фёдоров) (22 בדצמבר 1853 – 21 במאי 1919) מתמטיקאי, מינרלוג וקריסטלוגרף רוסי, הידוע בשל גילוי הרשימה המלאה של 230 החבורות הסימטריות המרחביות
יבגראף פיודרוב נולד בעיר אורנבורג שבדרום הרי אורל שברוסיה למשפחה של מהנדסים צבאיים. מאוחר יותר עקרה המשפחה לסנקט פטרבורג. אביו מת כשהיה נער ופיודורוב סיים את לימודיו כמהנדס בבית ספר צבאי. בגיל 18 היה כבר קצין בצבא הרוסי, ובין 1872 ל-1874 שרת בקייב, אך התפטר מהצבא שנתיים אחר־כך, והחל ללמוד רפואה בסנקט פטרבורג. במקביל נתפס לרעיונות המהפכניים והשתתף בכתיבת עלונים מחתרתיים. הוא נאסר בגין פעילות זו ואז ברח ושהה כמה שנים בגרמניה ובשווייץ.
כבר מגיל 15 עניינה אותו תאוריית הפאונים (גם ביותר משלושה ממדים), ולכן כשחזר לרוסיה ב-1880, בגיל 26, החל ללמוד באקדמיה למכרות "מכון גורני" שבסנקט פטרבורג, שם יכול היה להתעמק בנושא אליו נמשך מנעוריו, קריסטלוגרפיה. הוא סיים את לימודיו בהצטיינות, אך לא קיבל משרה ב"מכון גורני" והתפרנס בדוחק במשך עשר השנים לאחר תום לימודיו כפקיד זוטר בוועדה הגאולוגית, כשהוא מנצל את חופשת הקיץ למסעות מחקר בצפון הרי אורל.
על אף שבתקופה זו חי פיודורוב בדוחק, היא הייתה גם תקופתו הפורייה ביותר. כבר ב-1879, עוד לפני שהחל ללמוד ב"מכון גורני", סיים לכתוב את הספר יסודות הפאונים. בהמלצת המינרלוג הפיני אקסל גדולין (Axel Gadolin 1892-1828), שהתפרסם כשגילה מחדש את 32 החבורות הסימטריות הנקודתיות, יצא הספר לאור ב-1885 כחלק מאסופת מאמרים מספר 21 של החברה המינרלוגית של סנקט פטרבורג. בספר זה סיווג פיודורוב את הגופים הגאומטריים ותיאר את גופי פיודורוב (גופים גאומטריים שווים היכולים למלא את החלל בשלמות). כמו כן מופיעה בספר הוכחה למשפט שישמש אותו בהמשך הדרך לגזירת החבורות המרחביות. בשנים שלאחר מכן הרחיב פיודורוב בהדרגה את מחקריו על סימטריה שתוצאתם הייתה הספר סימטריה של מערכות גופים גאומטריים – ספר שהכיל לראשונה תיאור של 230 חבורות הסימטריה המרחביות. עותקים מוקדמים של עבודה זו הודפסו ב-1890 ונשלחו לעמיתיו של פיודורוב. הספר עצמו התפרסם כחלק מאסופת המאמרים ה-28 של החברה המינרלוגית של סנקט פטרבורג ב-1891.
במקביל ובאופן בלתי תלוי הגיע המתמטיקאי הגרמני יהודי ארתור מוריץ שנפליס לתוצאות דומות. שני המאמרים הראשונים שכתב שנפליס ב-1888 הגיעו לידיעתו של פיודורוב והוא היה נלהב מהעובדה שמישהו נוסף השלים את אותו מיון. שני המדענים הסתמכו על הגילוי המקורי של החבורות הסימטריות המרחביות עשר שנים קודם לכן על ידי הפיזיקאי הגרמני לאונרד זונקה, שהגיע למסקנה שקיימות 65 חבורות מרחביות. פיודורוב ושנפליס מצאו כי הרשימה של זונקה חלקית, משום שלא לקח בחשבון אלמנטים של סימטריה. שני האישים החלו להתכתב ביניהם ובהדרגה, לאחר שנתגלו ותוקנו טעויות ברשימה שהכינו, הגיעו עד לשנת 1891 להסכמה כי יש להוסיף עוד 165 חבורות מרחביות על הרשימה של זונקה, על מנת לקבל את סך כל 230 החבורות המרחביות המוכרות כיום.
בתקופה זו תרם פיודורוב תרומה משמעותית לפיתוח גוניומטר ההחזר. מכשיר זה הומצא במקור על ידי הכימאי האנגלי ויליאם הייד וולאסטון ב-1809 ועבר מספר שכלולים במשך השנים. עד הופעת הקריסטלוגרפיה המבוססת על עקיפה של קרני רנטגן בתחילת העשור השני של המאה ה-20 שימש גוניומטר ההחזר כאמצעי היחיד כמעט לקביעת המבנה הפנימי של הגביש. ב-1889 תיאר פיודורוב גוניומטר החזר המבוסס על שני מעגלים. המכשיר נבנה לראשונה ב-1892, נבדק ועבר לייצור מסחרי. בדיעבד התברר כי בשנת 1874 כבר בנה האנגלי ויליאם האלוס מילר גוניומטר הבנוי על שני מעגלים, אך המצאתו לא זכתה לתהודה ונשכחה ולכן מייחסים כיום המצאה זו לפיודורוב. ב-1900 שכלל פיודורוב את הגוניומטר, וב-1914 המציא גרסה חדשה פשוטה יותר.
ב-1895 קיבל פיודרוב מינוי כפרופסור לגאולוגיה במכון לחקלאות של מוסקבה (כיום אקדמיית טימיריאזב) ובמקביל נסע פעמיים בשבוע ממוסקבה לסנקט פטרבורג על מנת להרצות ב"מכון גורני". ב-1905 נבחר על ידי המועצה המדעית של "מכון גורני" למנהל האקדמיה, ועקב כך עקר לסנקט פטרבורג ובה התגורר עד יום מותו. לאחר שלוש שנות כהונה בחר בו הצוות לכהונה של שלוש שנים נוספות, אך השר טימאשב ראה בפיודורוב אחראי אישית להתחזקות התנועות המהפכניות בקרב הסטודנטים ולא אישר את המינוי.
מהפכת פברואר ב-1917 שהביאה לוויתורו של הצאר ניקולאי השני על הכס הרוסי, ומהפכת אוקטובר של אותה שנה שהביאה לעליית הקומוניסטים לשלטון ברוסיה, השאירו רושם רב על פיודרוב, שהאמין כי השינויים שחלו בחברה הרוסית בעקבות מאורעות אלו מנבאים עתיד מזהיר. ב-1919 נבחר לחבר באקדמיה הרוסית החדשה למדעים. החיים בפטרוגרד (שמה החדש של סנקט פטרבורג) לאחר המהפכה היו קשים, האוכל ואמצעי ההסקה היו מצויים בצמצום. בפברואר 1919 חלה פיודורוב בדלקת ריאות ומת ב-21 במאי.
מאיר אילן
מאיר אילן (טננבוים) (1918 - 24 בפברואר 1971) היה אלוף בצה"ל, ממייסדי חיל התותחנים.
ביוגרפיה.