לרוב, הגלאם רוק מזוהה עם מוזיקת ההארד רוק. הופעה נוצצת ועתירת איפור אפיינה את יוצרי הסגנון בשנות השבעים והשמונים בארצות הברית (למשל אליס קופר וקיס) ובקרב רבים נפוצה הטעות כי גלאם רוק והארד רוק הם היינו הך. אך לאמיתו של דבר, שני הסגנונות מגדירים אספקטים שונים של האומן: בעוד שהארד רוק מגדיר את הסגנון המוזיקלי, הרי שגלאם רוק מגדיר את ההופעה החיצונית. לכן, בהגדרה הרחבה, כולל הגלאם רוק, אפוא, לא רק את ההארד רוק, אלא גם אומנים מסגנונות אחרים לגמרי אשר דומים להארד רוק רק בהופעתם החיצונית כגון רבות מלהקות הבלאק מטאל.
אגם בולסנה
אגם בולסנה (באיטלקית Lago di Bolsena) הוא אגם ממוצא געשי (אגם לוע) הנמצא במרכז איטליה במחוז לאציו כ-90 ק"מ צפונית מערבית לרומא. האגם נוצר לפני 370,000 שנה לאחר התמוטטות הקלדרה (קַלַחַת – מכתש געשי הסגור מכל כיווניו) של המערכת הגעשית של הר ווּלְסִינִי (Vulsini). רישומים היסטוריים רומאיים מלמדים כי הר הגעש וולסיני התפרץ בפעם האחרונה בשנת 104 לפנה"ס. ההר רדום מאז. בחלקו הדרומי של האגם יש שני איים שנוצרו כתוצאה משתי התפרצויות געשיות תת-מימיות שהתרחשו לאחר שהקלדרה התמוטטה.
לאגם צורה סגלגלה האופיינית לאגמי לוע. שטח האגם 113.5 קמ"ר, הוא נמצא בגובה 305 מטר מעל פני הים, עומקו הממוצע הוא 81 מטר ועומקו המקסימלי 151 מטר.
האגם מצוי בחלק הצפוני של נפת ויטרבו הקרוי "לטיום עילית" (Alto Lazio) או טוּשָה (Tuscia). הדרך הרומאית העתיקה "ויה קסיה" סובבת את האגם. סביב אגם בולסנה קיימים מגוון שירותי תיירות, במיוחד בנושא תיירות הטבע, שטחי קמפינג, לינה בחוות (אגרוטוריזם) ואירוח בסגנון לינה וארוחת בוקר.
הרומאים קראו לאגם "לקוס וולסיני" (Lacus Volsinii) על שם העיר האטרוסקית ולזנה (Velzna), העיר האחרונה שנכנעה לרומאים. תושבי העיר גורשו למקומות אחרים והעיר נמחקה עד היסוד אחרי שנת 264 לפנה"ס עד כדי כך שכיום אין זיהוי ודאי למיקומה.
איים באגם.
ביזנטינה.
ביזנטינה (Bisentina) הוא האי הגדול ביותר באגם (170 דונם) והוא אתר טיולים מעניין. ניתן להגיע לאי בעזרת שרות מעבורת מקאפודימונטה, הפועל כמה פעמים ביום בתנאי שיש מספיק נוסעים. מחיר הכרטיס כולל סיור מודרך קצר באי ביסנטינה שממנו אפשר להתפעל מהטבע שלא הזדהם, יערות של עצי אלון ירוקי־עד, גנים איטלקיים, נופים קסומים ואתרים רבים כמו הכנסייה של ג'אקומו הקדוש וכריסטופורו הקדוש שבה כיפה שתוכננה על ידי הארכיטקט יאקופו בארוצי דה וינולה; המנזר הפרנסיסקני; מקדש רוקינה (Rocchina) הקטן, אך יקר הערך, המוקדש לקתרינה הקדושה שלו צורת מתומן, תוכנן בידי אנטוניו סאנגאלו ונבנה במקום בו היה קולומבריום אטרוסקי על סלע המבצבץ מהאגם; הקפלה של הצלוב שבו פרסקו מהמאה ה-5; והכלא האיום "מלטה דֵיי פפי" (Malta dei Papi) ששימש כבית כלא למאסר עולם שנגזר על אנשי דת שהואשמו בכפירה. הכלא התבסס על מערה קטנה וחשוכה שהכניסה אליה מתוך דלת בתקרה שבגובה 20 מטר.
האטרוסקים והרומאים הותירו שרידים מעטים לשהותם באי. במאה ה-9 שימש האי מקלט בפני פלישות הסרצנים (שודדי ים מוסלמים).
בשנת 1250 לערך, הפך האי לרכושו הפרטי של אציל בשם ביזנציו (Bisenzio), ששרף את האי וגרם לנטישתו בשל סכסוך עם תושביו. ב-1261 כבש האפיפיור אורבנוס הרביעי את האי מחדש. האי נהרס שוב ב-1333 בידי לודוויג הרביעי מבוואריה, שנאשם בכפירה על ידי האפיפיור ואף נודה על ידו. מ-1410 ואילך היה האי רכושה של משפחת פרנזה ונהנה מתקופה ארוכה של שגשוג ואפיפיורים רבים ביקרו בו. ב-1635 נשלט האי על ידי אודוארדו פארנזה, דוכס פארמה (Odoardo Farnese), ושליט קסטרו (Castro), שהיה בעימות עם הכנסייה שהסתיים בהרס מוחלט של קסטרו. שני האיים חזרו לשליטת הכנסייה שויתרה עליהם שוב. הבעלים הנוכחי של האי היא הנסיכה ביאטריצ'ה ספדה פוטנציאני (Beatrice Spada Potenziani), אשתו של הדוכס פיאסקי רבסקיירי (Fieschi Ravaschieri).
מרטנה.
האי מרטנה (Martana) הממוקם מול העיירה מרטה ידוע בכך שפעם נשמרו בו השרידים הקדושים של כריסטינה מבולסנה (Santa Cristina di Bolsena) הקדושה כדי שלא יפלו לידי הברברים. שנים אחר כך, מספרת האגדה, בזמן שלטון הגותים, מלכת הגותים אמאלסונתה (Amalasuntha) מצאה את מותה האיום באי זה. אחיינה תיאודאהאד (Theodahad) שביקש לתפוש את השלטון, הוא שיזם את הקשר שהביא לרציחתה בידי מתנקש. האי כיום הוא רכוש פרטי וסגור למבקרים.
ניקוז.
הנהר המנקז את מימי אגם בולסנה הוא הנהר מרטה (Marta) היוצא מהאגם ליד העיירה מרטה, ונשפך לים הטירני. הנהר עובר בעיירה מרטה ודרך טוסקניה לטרקוויניה (Tarquinia). הנהר מגיע לים באזור הלידו של טרקוויניה. שם, באזור נפלא שבין שפך המרטה לשפך המיניונה (Mignone), נוצרה שמורת הטבע ה"מלחה של טרקוויניה" (Salina di Tarquinia).
יישובים על שפת האגם.
היישובים הבאים ממוקמים על חופי האגם:
סופיה קופולה
סופיה קופולה (באנגלית: Sofia Coppola; נולדה ב-14 במאי 1971) היא במאית, תסריטאית ושחקנית אמריקאית, בתו של במאי הקולנוע פרנסיס פורד קופולה, זוכת פרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב.
ביוגרפיה.
קופולה נולדה בניו יורק, ניו יורק לאלינור קופולה, יוצרת סרטים דוקומנטריים, ולבמאי פרנסיס פורד קופולה. קופולה היא דודניתם של השחקנים ג'ייסון שוורצמן וניקולס קייג' ואחותו של הבמאי רומן קופולה. דודתה של קופולה היא השחקנית טליה שייר וסביה וסבתה של קופולה מצד אביה הם איטליה קופולה והמוזיקאי קרמיין קופולה.
קריירה ויצירה.
לקופולה הייתה קריירת משחק מצומצמת. בילדותה הופיעה בסרטים שונים של אביה ואחרים, בתור ניצבת-ילדה או תינוקת, הודות לייחוסה המשפחתי. בין היתר השתתפה בסרטים: "הסנדק 3" (1990) ו"".
סרט הבכורה של קופולה כבמאית נקרא "חמש ילדות יפות" (1999), אשר בוסס על רומן מאת הסופר היווני-אמריקאי ג'פרי יוג'יניידס, עם תסריט אשר כתבה קופולה בעצמה. סרטה הבא, "אבודים בטוקיו" (2003), זכה להצלחה גדולה, כאשר זיכה את קופולה בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, והיה מועמד לשלושה פרסים נוספים נוספים: השחקן הטוב ביותר (ביל מארי), הבימוי הטוב ביותר והסרט הטוב ביותר.
מעט לפני עשיית הסרט נפרדה קופולה מבעלה, הבמאי ספייק ג'ונז. קופולה העידה שהסרט, המתאר סוף שבוע של בדידות וחיפוש עצמי בטוקיו, הוא אוטוביוגרפי בחלקו, ומתאר אירועים שחוותה הבמאית בסוף שבוע דומה עם בעלה לשעבר.
סרטה השלישי, "מארי אנטואנט", יצא בשנת 2006. כתחקיר עבור הסרט, ביקרה קופולה בארמון בוורסאי, ליד פריז. את תפקידה של מארי אנטואנט גילמה קירסטן דנסט, ואת תפקיד לואי ה-16, בעלה של מארי אנטואנט, גילם בן דודה של קופולה, ג'ייסון שוורצמן. בסרט השתתפה גם השחקנית הישראלית שרה אדלר.
ב-2010 יצא סרטה הרביעי "אי שם" שזיכה אותה בפרס אריה הזהב, הפרס המשמעותי ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה. בכך היא הפכה להיות האישה האמריקאית הראשונה שזכתה בפרס זה.
ב-2013 יצא סרטה "בלינג רינג". ב-2015 ביימה וכתבה סרט לנטפליקס "מאריי כריסמס" בכיכובו של ביל מארי. ב-2017 יצא לאקרנים סרט הדרמה שכתבה וביימה "הפיתוי".
בשנת 2020 ביימה וכתבה את הסרט "און דה רוקס", בכיכובם של ביל מארי וראשידה ג'ונס.
חיים אישיים.
באוגוסט 2011 התחתנה באיטליה עם בן זוגה ואבי שתי בנותיה תומאס מארס. קופולה מתגוררת בפריז.
קשת (כלי נשק)
אימרה נאג'
אימרה נאג' (בהונגרית: Nagy Imre; אלפבית פונטי בינלאומי: ) (נולד ב־7 ביוני 1896 – הוצא להורג ב־16 ביוני 1958) היה פוליטיקאי קומוניסטי הונגרי, ראש ממשלת הונגריה בשנים 1953–1956. ממנהיגי המרידה בהונגריה בשנת 1956.
חייו.
נאג' נולד בקאפושוואר שבהונגריה למשפחת איכרים, והוכשר כנפח, בטרם הצטרף לצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה. הוא נפל בשבי רוסיה ובעת המהפכה הרוסית שהה בשבי, הושפע מן האירועים והפך לקומוניסט. בשנת 1919 שב מן השבי והיה בין אנשיו של בלה קון אשר הקימו רפובליקה סובייטית קצרת ימים בהונגריה. ב-1929 עבר לברית המועצות שם היה מעורב במחקר חקלאי, וכן פעל במסגרת האגף ההונגרי של הקומינטרן.
נאג' שהה ברוסיה במהלך הטיהורים הגדולים בהם נרצחו רבים מן הקומוניסטים ששהו בגלות בארץ זו, ובהם בלה קון, אולם התמזל מזלו והוא שרד את הטיהורים.
לאחר כיבוש הונגריה על ידי הרוסים במלחמת העולם השנייה, בשנת 1944 שב נאג' להונגריה ושירת כשר החקלאות בממשלות שהוקמו בשנים אלו, שהיו בתחילה קואליציה של מספר מפלגות, בהן "מפלגת האיכרים הזעירים", ולאחר מכן עברו לשליטה קומוניסטית מלאה. במסגרת זו הפך נאג' מומחה לבעיות הרווחה של המגזר החקלאי בהונגריה.
תחילת שנות החמישים בהונגריה הייתה זמן שלטונו של הרודן הקומוניסטי מתיאש ראקושי, אשר הקים בהונגריה "רפובליקה עממית" על פי הדגם הסטליניסטי, המבוססת על טיהורים בשורות המפלגה ומחוצה לה, קולקטיביזציה כפויה ומשטרה חשאית פעילה. משטר זה התערער עם מותו של סטלין בשנת 1953. לחץ מבפנים ומבחוץ, ודרישה לרפורמות, הביאו לכך שראקושי מסר את תפקיד ראש הממשלה לנאג', בעוד הוא שומר לעצמו את התפקיד החשוב של מזכיר ראשון של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ("מפלגת העובדים ההונגרית").