קרב זה לא שחרר את רוסיה משלטון אורדת הזהב. עם זאת, קרב היסטורי זה שחרר את המדינה משלטון המונגולים וסלל את הדרך לקראת איחוד רוסיה הצארית ולהקמת מדינה ריכוזית. ממאי שלא היה צאצא רשמי של חאן אורדת הזהב ונחשב לצאצא של ג'ינגיס חאן כנכדו של נוגאי חאן משושלת ג'ינגיס, ניסה למעשה לדרוש מהנסיכויות הרוסיות לשלם לו מיסים ישירות ולא לאורדת הזהב וסירובם היווה את העילה הרשמית לפרוץ המלחמה.
רקע.
אורדת הזהב, ששלטה בפועל על הנסיכויות הרוסיות, ניצבה במרכזה של מלחמת ירושה בין טוכטמיש שירש את כס המלוכה של האורדה והיה צאצא של נכדו של ג'ינגיס חאן, אורד חאן. בעשרים השנים שקדמו לעלייתו של טוכטמיש לכס המלוכה, מלכו למעלה מעשרים אנשים, אך בכל פעם נהרגו בהפיכה. סביר להניח שרבים מכך אורגנו על ידי ממאי. בכל פעם שהייתה הפיכה דתית בארמון, הנסיכים הרוסים היו הולכים ונשבעים שבועת אמונים לאורדה ופועלים ליישב כל סכסוך על מנת לשמור על האינטרסים שלהם, חרף חילופי השלטון התכופים. עלייתו של ממאי לשלטון חפפה את עלייתו של דמיטרי לשלטון במוסקבה ברוסיה ואת הכיבוש המרושע של אורדת הזהב והנסיכים הרוסים סייעו לשחד את ממאי לעלות לשלטון באורדת הזהב. הם סללו את הדרך ליריבו של ממאי, טגאי, בשנת 1365, ובשנת 1367 בניצחונו של בולד טומור. בשנת 1376, ארפשה, מלך האורדה הכחולה, הגיע לממאי מהגדה המזרחית של הוולגה כדי לבזוז, לרוקן את שושלת נובוסיליד ונמנע מעימות עם נסיכות מוסקבה, שחצתה את נהר האוקה. בשנה שלאחר מכן, בשנת 1378, התעמת ממאי עם דמיטרי, נסיך מוסקבה. מאוחר יותר כבש ממאי את נסיכות ריאזאן, אך בשנים 1378–1380 איבד את החלק התחתון של אותו נהר לטוכטמיש. ב-15 באוגוסט 1380 הוכרז בעיר קולומנה כינוס צבאי של הנסיכים הרוסים בהשתתפות טוכטמיש חאן. כוחות מכל רחבי צפון מזרח רוסיה נהרו לאזור. הגיעו גם כוחות של הדוכסות הגדולה סוזדל, טבר וסמולנסק.
יחסי כוחות.
הכוחות הרוסיים.
לדמיטרי נודע על תוכניות לחתימת חוזה ברית בין ממאי ליגיילו ונסיך ריאזאן אולג ממזכריו של טיוצ'ב, שנשלח לממאי עם זהב לצורך משא ומתן ואז נשלחו שליחים לאסוף כוחות. השומר הראשון בראשותו של וסילי טופיק נשלח לערבה כדי לאסוף ידיעות. מכיוון שהתעכב בשובו, נשלח שומר שני שקיבל הוראה לחזור במהירות. שני השומרים נפגשו והמידע על הברית של ממאי עם יגיילו ואולג אושר וזמן הפלישה הצפוי היה ידוע גם: בסתיו. הכוחות הרוסיים התכנסו בקולומנה ב-15 באוגוסט 1380 וכללו כוחות של הנסיכויות הרוסיות ויצאו ממוסקבה לקולומנה, בשלושה גדודים בפיקודם של דמיטרי עצמו, בן דודו ולדימיר אנדרייביץ' סרפוחובסקי בראש גדוד שני וגדודים נפרדים בפיקוד עוזרי נסיכי בלוזרסק, ירוסלב ורוסטוב.
במקורות מימי הביניים, הרכב המשתתפים התרחב גדל ככל שגדלו נכסי נסיכי מוסקבה. האספה כללה כוחות משטחים קטנים יותר באופן משמעותי. ההיסטוריון הרוסי א. א. גורסקי ביצע ניתוח השוואתי מפורט של ריכוז הצבאות משנת 1380 עם ריכוזים דומים בשנת 1375 למערכה נגד טבר ובשנת 1386 למערכה נגד נובגורוד. בפרט, על פי מסקנותיו, לוחמי נסיכות נובגורוד-סוזדל לא השתתפו בקרב של שנת 1380 (למרות שהשתתפו באלה של 1375 ו-1386), ואנשי טבר גם נמנעו מליטול חלק במערכה, למרות העובדה שבמסגרת חוזה משנת 1375 הם התחייבו להשתתף במערכות כאלה. צבא מוסקבה כלל גם לוחמים מחצרות של נסיכים וגדודים של הדוכסות הגדולה ולדימיר ולא רק מוסקבה עצמה. כבר בקולומנה נוצר מערך קרב ראשוני: דמיטרי הוביל גדוד גדול; ולדימיר אנדרייביץ' הוביל את לוחמי יארוסלאב - מימין; גלב מבריאנסק מונה למפקד הגדוד השמאלי.
הסיבה הרשמית המיידית לפרוץ הקרב הייתה סירובו של דמיטרי לדרישת ממאי להגדיל את המס ששולם לאורדת הזהב. ממאי סמך על הברית עם הדוכס הגדול של ליטא יגיילו ועם נסיך ריאזאן אולג במלחמה נגד מוסקבה, כשהוא סומך על כך שדמיטרי לא יעז לפרוס את חייליו ברחבי נהר האוקה, אלא ייקח עמדה הגנתית על הגדה הצפונית שלה, כפי שעשה בקרבות בשנת 1373 וב-1379. יחד עם בעלי בריתו ממאי תכנן להתמקם בגדה הדרומית של אוקה ב-14 בספטמבר.
עם זאת, דמיטרי, שהבין את הסכנה שבברית כזו, ב-26 באוגוסט, הוביל מיד את הצבא לפתח לופאסניה, ביצע את חציית האוקה בגבולות ריאזאן ובמקום להוביל את הצבא לנהר דון בדרך הקצרה ביותר, ביצע מעבר דרך אזורים מרכזיים של נסיכות ריאזאן במצעד ארוך, תוך שהוא מורה לחייליו של לפגוע באף תושב מריאזאן והחלטתו של דמיטרי לחצות את נהר האוקה הייתה בלתי צפויה עבור ממאי.
בדרך לנהר דון, גדודי הנסיכים הליטאים אנדריי ודמיטרי אולגרדוביץ' הצטרפו לצבא של הנסיכויות הרוסית. אנדריי היה מושלו של דמיטרי בפסקוב, ודמיטרי היה בפריסלאבל-זלסקי, אולם, על פי כמה גרסאות, הם הביאו גם כוחות מתחומי שלטונם הקודמים, שהיו חלק מהדוכסות הגדולה של ליטא כמו פולוצק, סטארודוב וטרובצ'סק, בהתאמה. הגדוד הימני, שהתגבש בקולומנה בראשותו של ולדימיר אנדרייביץ', מילא אז תפקיד של גדוד גיבוי נוסף לאנשי יארוסלאב שעמדו באגף השמאלי, אנדריי אולגרדוביץ' הוביל את גדוד ימין בקרב, לאחר שקיבל גם את לוחמי רוסטוב לפיקודו. באותה תקופה הורכב צבא זה מחמישה גדודים.
הכרוניקות רוסיות מציינות את הנתונים הבאים על גודל הצבא הרוסי: ב"סיפור הכרוניקה של קרב קוליקובו" נטען כי צבא הנסיכויות כלל 100 אלף חיילים מנסיכות מוסקבה ו-50 עד 100 אלף חיילים מבעלות בריתה, ב"אגדת הטבח בממאי", נכתב כי צבא זה הכיל 260 אלף או 303 אלף. בכרוניקה של ניקון - 400 אלף (יש אומדנים של מספר היחידות הבודדות של הצבא הרוסי: 30 אלף לוחמים מבלוזרסק, 7 או 30 אלף מנובגורוד, 7 או 70 אלף ליטאים, 40-70 אלף בגדודי מארב). עם זאת, יש לזכור שהמספרים המובאים במקורות מימי הביניים בדרך כלל מוגזמים ביותר. חוקרים מאוחרים יותר (א.א. רזין ואחרים), שחישבו את כלל האוכלוסייה בארצות רוסיה, תוך התחשבות בעקרון איוש הכוחות ובזמן מעבר הצבא הרוסי (מספר הגשרים ותקופת מעברם), עצרו תחת דגלו של דמיטרי ולדעתם היחידות הכילו 50–60 אלף חיילים (וכך העריך גם ההיסטוריון ו. טטיצ'ב, כ-60,000), מתוכם רק 20 או 25 אלף היו מנסיכות מוסקבה עצמה. כוחות משמעותיים הגיעו מהשטחים שנשלטו על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא, אך בשנים 1374–1380 הפכו לבני בריתה של מוסקבה (בריאנסק, סמולנסק, דרוצק, דורוגובוז', נובוסיל, טרוסה, אובולנסק, פולוצק, סטארודוב וטרובצ'בסק). על פי הערכות ההיסטוריון סטפן וסילובסקי בעבודותיו המוקדמות, הוא האמין כי היו כ-200 עד 400 אלף איש בשדה קוליקובו, אך עם הזמן הוא הגיע לחוות דעת כי הצבא הרוסי דאז יכול למנות רק 5 עד 6 אלף איש.
ואדים קרגאלוב, היסטוריון צבאי של רוסיה העתיקה, בהתבסס על נתוני "אגדת הטבח בממאי" העריך את מספר צבאו של ממאי ב-300 אלף חיילים ואת הצבא הרוסי - בכ-150,000 איש. לדברי א. ביליצ'ב, הצבא הרוסי (כמו אורדת הזהב) יכול היה להכיל כ-6 עד 10 אלף איש עם 6 עד 9 אלף סוסים (כלומר, זה היה בעיקר קרב פרשים). היסטוריונים אחרים טענו כי אכן קרב קוליקובו היה בעיקר קרב סוסים, בו השתתפו כ-5 עד 10 אלף איש משני הצדדים וזה היה קרב קצר שנמשך כ-20 עד 30 דקות במקום 3 שעות, כמתואר בחלק מהכרוניקות. ההיסטוריון הצבאי קלים ז'וקוב מסיק את מספר החיילים הרוסים בין 10–15 אלף איש ורואה בהערכות האנליסטיות רק מקור כללי, אך אינו נותן נתונים ממשיים. א. דבורצ'נסקי מניח שמספר חיילי הצבא הרוסי היה 8,000 איש, כשכוחות ממאי הורכבו מ-7,000 לוחמים.
כוחותיו של ממאי.
המצב הקריטי בו נקלע ממאי לאחר הקרב על נהר ווז'ה והמתקפה של טוכטמיש מעבר לוולגה אל פיו של נהר הדון, אילץ את ממאי להשתמש בכל האפשרויות לאיסוף מירב הכוחות. יועציו של ממאי יעצו לו לשכור שכירי חרב. על פי גרסה אחת, כל מערך הקרב של אורדת הזהב בשדה קוליקובו הורכב משכירי חרב וחיל פרשים טטרי שעמד על האגפים. אם כי על פי ההיסטוריון קלים ז'וקוב, חיל הרגלים כלל לא השתתף בקרב זה.
על פי הכרוניקה של מוסקבה בסוף המאה ה-15, ממאי הצליח לגייס לשירותו את נסיכות ריאזאן ואת הדוכסות הגדולה של ליטא. צבא האורדה הורכב מ-90 אלף חיילים, אם כי ב"אגדת הטבח בממאי" נמנים 800 אלף איש בצבאו. חוקרים מודרניים העריכו כי לממאי היה צבא של 60 אלף איש. אך הערכות גסות אחרות מגדילות וטוענות שצבאו הורכב מ-100 עד 150 אלף לוחמים.
הקרב.
מיקום הקרב.
המיקום המדויק של מקום הקרבי נותר שנוי במחלוקת ומוצג בעבודות שונות תחת כמה גרסאות. ממקורות הכרוניקות ידוע כי הקרב התרחש "על נהר הדון, ונהר נפריאדבה". בשיטות הפליאוגאוגרפיה קבעו מדענים כי "באותה תקופה היה יער מתמשך בגדה השמאלית של נפריאדבה". בהתחשב בכך שפרשים מוזכרים בתיאורי הקרב, היסטוריוגרפים זיהו אזור חסר עצים בסמוך למפגש הנהרות בגדה הימנית של נפריאדבה, שתחום בצד אחד בנהרות דון, נפריאדבה וסמולקה, ומצד שני בנקיקים, שככל הנראה כבר היו קיימים באותה תקופה. משלחת חיפוש שערכה סריקות באזור העריכה את גודל שטח הלחימה ב"שני קילומטרים ברוחב מקסימלי של שמונה מאות מטרים".