גיבור הסרט הוא אלי, נער בן 15 עם תודעה מפותחת, סובל מהפרעות אכילה וגדל בסביבה משפחתית וחברתית מאתגרת שמערימה עליו קשיים והתמודדויות רבות בחיי היומיום. הוא מתגורר בשכונת הארגזים בדרום מזרח תל אביב בבית קטן ביחד עם אימו הביולוגית סימה (אותה הוא מכנה לאורך כל הסרט בשמה הפרטי ולא "אמא") ובן זוגה של אימו, יפת. סימה ויפת שניהם נרקומנים לשעבר, שעברו תהליך של גמילה מסמים. הוריו של אלי גרושים וגם אביו, יום טוב, אמן מיוסר ואלכוהוליסט, פילוסוף העוסק בציור נושאים הקשורים לשואה בעודו לבוש בפיג'מת פסים עם טלאי צהוב, שמסרב למכור את ציוריו, חי בשכונה בסמוך לבית המשפחה. אלי הנער מנסה לתמרן לאורך כל הסרט בין הדאגה שלו לאימו, עקב היותו טיפוס מרצה שרוצה להשכין שלום בין כל בני המשפחה, לבין רצונו לגור עם אביו שלמרות היותו חריג בין תושבי השכונה, נטמע גם הוא בסבך המשפחתי.
הסרט מתרחש בשכונה ומציג את האווירה בדרום תל אביב בשנות ה-90, האווירה ברחוב, בבתים ובמועדון שבבעלות המשפחה (אותו מנהל נחשון, אחיו של יום טוב). למרות ניסיונותיו הבלתי פוסקים של אלי לפשר בכל מגע בין בני המשפחה ולנסות להרגיע את הצדדים המעורבים, כל אינטראקציה בסרט צוברת ממדים של דרמה, וחיי היומיום הופכים למלאים באסונות, ריבים ויצרים מתחת ומעל לפני השטח.
שמו של הסרט (בעקבות הספר עליו הוא מבוסס) מבוסס על הדימוי הקולוניאליסטי של "הפרא האציל", הנושא קונוטציות טעונות במשמעות. הפרא האציל הוא דימוי המבליט זרות מסוימת שאינה מאיימת ובמסגרת משמש הפרא כמושא תשוקה. דימוי זה גם מייצג במודע את מבט הצופה על גיבור הסרט, אלי, שאינו מנסה להתחבב על הצופה הממוצע, והמניעים שלו גורמים לו לנסות לחבר מחדש ביאוש בין הוריו הגרושים. הנער אלי מייצג גיבורי קולנועי אבוד ומיואש אך גם בהיותו כזה הוא לא משמש כמושא של דיון כלשהו העוסק בטענות של קיפוח מדוכאים והדרה מסוג זה או אחר.
האם סימה מרבה להשתמש במונחים "בית נורמטיבי", ומגדירה את היותם חלק מהנורמה כמשפחה ועל ידי כך היא בעצם מאמצת מושגים של המרכז התרבותי על מנת להגדיר את עצמה.
בפועל הסרט עוסק כולו בשוליים ובדמויות אשר היו ונשארו בשולי החברה ואותו מרכז נורמטיבי כמעט כלל לא מקבל ביטוי בסרט (מלבד בדמות סטיראוטיפית גם היא של אוצר האמנות בשם אלקיים, מגולם על ידי אורי פפר). עצם העובדה שהסרט כמעט ואינו מכיל דמויות שלא מזוהות עם פשעים ועבירות, עם אלכוהליזם והתמכרויות אחרות, מדגישה את הסביבה הקשה בה חי ומתבגר הנער אלי.
שמוליק דובדבני: הסרט "אינו מבקש להחניף לצופה - לא בעיצוב של "מזרחי מחמד", ולא דרך העמדה דידקטית של סיפור פרטי המייצג את חוליי החברה".
שרה שולמן
שרה מרים שולמן (באנגלית: Sarah Miriam Schulman; נולדה ב-28 ביולי 1958) היא סופרת, מחזאית, מחברת ספרי עיון, תסריטאית והיסטוריונית איידס אמריקאית. היא פרופסור למדעי הרוח במכללת סטטן איילנד (CSI) ועמיתה במכון למדעי הרוח של ניו יורק.
תחילת דרכה.
שולמן נולדה בניו יורק. היא למדה בתיכון האנטר קולג'. היא למדה באוניברסיטת שיקגו בין השנים 1976 ל-1978, אך את התואר הראשון שלה היא השלימה באמפייר סטייט קולג'.
קריירה ספרותית.
הרומן השלישי של שולמן, "אחרי After Delores," קיבל ביקרת חיובית ב"ניו יורק טיימס", תורגם לשמונה שפות, וזכה בפרס "סטונוול" לספרות להט"ב מטעם איגוד הספריות האמריקאי בשנת 1989. הרומן שלה "Rat Bohemia" (1995) זכה לביקורת נלהבת מאת אדמונד וייט ב"ניו-יורק טיימס", ונמנה בין 100 ספרי הלהט"ב הטובים ביותר על פי כתב העת "Publishing Triangle".
בספר העיון שלה, "Stagestruck: Theater, AIDS, and the Marketing of Gay America" (1998), שזכה בפרס סטונוול, טוענת שולמן כי חלק משמעותי מן העלילה של מחזמר הלהיט משנת 1996 "רנט" נלקח מספרה "People in Trouble". העלילה הטרוסקסואלית של "רנט" מבוססת על האופרה "לה בוהם", ואילו העלילה הלהט"בית דומה מאוד לעלילת ספרה של שולמן. שולמן לא תבעה על הפרת זכויות יוצרים.
בשנת 2009, פרסמה שולמן ספר עיון נוסף, "Ties That Bind: Familial Homophobia and Its Consequences", אשר היה מועמד לפרס למדה לספרות. בספטמבר 2013, יצא הספר "את The Gentrification of the Mind: Witness to a Lost Imagination". "סלייט" מנה את הספר כאחד מ-"10 הספרים הלא ידועים הטובים ביותר", וכתב העת "GalleyCat" קרא לו אחד מהספרים הטובים ביותר שלא זכו להכרה באותה השנה. הספר גם היה מועמד לפרס למבדא לספרות. ספרה הבא היה "Israel/Palestine and the Queer International," ב-2012, שאף הוא היה מועמד לפרס למבדא לספרות.
שולמן נכללה ברשימת "Publishers Weekly" כאחת מ-60 הסופרים התת-מוערכים ביותר.
הרומן העשירי של שולמן, "The Cosmopolitans", נבחר על ידי "Publishers Weekly" כאחד הרומנים האמריקאים הטובים של 2016. באותה שנה היא פרסמה את ספר העיון "Conflict Is Not Abuse", אשר נכנס למהדורה חמישית כבר באותה השנה, וזכה בפרס Publishing Triangle לספר העיון הטוב ביותר של 2016.
ספרה ה-19, הרומן "Maggie Terry", יוצא בספטמבר 2018, מטעם The Feminist Press.
אקטיביזם.
האקטיביזם של שולמן החל כבר בילדותה, כאשר השתתפה במחאות נגד מלחמת וייטנאם יחד עם אמה. לאחר מכן, בעת לימודיה לתואר, שולמן הייתה פעילה באיגוד הנשים של אוניברסיטת שיקגו. מ-1979–1982, שולמן הייתה חברה בוועדה למען זכות ההפלה ונגד שימוש לרעה בעיקור (CARASA) ולקחה חלק במחאת פעולה ישירה שבה היא וחמש נשים אחרות (שכינו עצמן The Women's Liberation Zap Action Brigade) שיבשו שימוע נגד הפלות בקונגרס. היא הצטרפה ל-ACT UP, קואליציית AIDS, בשנת 1987, ונעצרה כאשר הארגון השתלט על תחנת גרנד סנטרל כמחאה על מלחמת המפרץ.
ב-1987, שולמן והקולנוען ג'ים האברד ייסדו את פסטיבל הקולנוע הניסיוני הגאה של ניו יורק. הפסטיבל מתקיים מזה יותר מ-30 שנה (שמו שונה עם הזמן ל-MIX).
ב-1992, שולמן וחמש נשים נוספות יסדו את ארגון "הנוקמות הלסביות" (Lesbian Avengers), קבוצת פעולה ישירה. בסבב ההשקה לספרה "Empathy", שולמן ביקר בחנויות ספרים להט"ביים באזור הדרום כדי להקים סניפים חדשים לארגון. פעילויות מרכזיות של הארגון כוללות את ייסוד מצעד הדייקיות, ושליחת קבוצות של מארגנות צעירות למיין ואיידהו כדי לסייע במאבקים מקומיים נגד יוזמות חקיקה אנטי-להט"ביות.
היא עבדה חמש שנים עם ארגון האירים-אמריקאים הגאה במאבק שלהם לצעוד באופן גלוי במצעד יום פטריק הקדוש. היא נעצרה במצעד כל אחת מהשנים האלה, אבל מעולם לא הורשעה. הקבוצה לא הצליחה להשיג את מטרתה.
מאז 2001, שולמן האברד מייצרים את פרויקט ההיסטוריה בעל פה של ACT UP, והפיקו סרט דוקומנטרי באורך מלא, "United in Anger: A History of ACT UP" אשר הוקרן בכל רחבי העולם, כולל במוזיאון לאמנות מודרנית, פסטיבל פסטיבל הוט דוקס, ביירות, אבו דאבי, רמאללה, בומביי, ברזיל, יפן ורוסיה (מיד לאחר הטלת חוקים אנטי-להט"ביים). הם ניהלו לפחות 187 ראיונות עם החברים הנותרים של ACT UP בניו יורק. הלן מולסוורת, לשעבר האוצרת של מוזיאון הרווארד לאמנות, יצרה תערוכה באוניברסיטה מן העדויות שבעל פה, עם לוחות המציגים אקטיביזם איידס ואמנות של אקטיביזם. התערוכה נפתחה באוקטובר 2009 ועברה לגלריה בניו יורק לבן בסתיו של 2010. הרווארד רכשה את הארכיון עבור האוסף שלה, תוך שמירה על גישה חופשית, והכספים שימשו להפקת הסרט "United in Anger".
בשנת 2009, שולמן דחתה הזמנה להרצות באוניברסיטת תל אביב, בתמיכה בתנועת ה־BDS הפלסטינית. היא ארגנה סיור של מנהיגים מתנועת הסולידריות הלהט"בית במאבק הפלסטיני, המשלחת הראשונה מסוגה לפלסטין, ויזמה את הכנס Homonationalism and Pinkwashing במרכז ללימודי להט"ב של אוניברסיטת העיר ניו יורק. היא חברה בוועדה המייעצת של ארגון קול יהודי לשלום, והיא יועצת הסגל של סטודנטים למען צדק בפלסטין במכללת סטטן איילנד.
שולמן הייתה רכזת הקמפיין בארצות הברית לשחרור טארק לובאני וג'ון גרייסון מבית הכלא בקהיר. הקמפיין, אשר כלל אלפי מתנדבים ברחבי העולם, הצליח להציל את האסירים הקנדים בתוך 50 ימים, זמן קצר באופן יוצא דופן לשחרור אסירים פוליטיים בינלאומיים.
תיאטרון.
בין השנים 1979–1994 היו שולמן 15 מחזות שהופקו ועלו לבמה בתוך תנועת האוונגרד "Downtown Arts Movement" בניו יורק, בהמזרח הכפר. שולמן התקבלה למעבדת התיאטרון של סאנדנס בשנת 2001 עם המחזה שלה, "Carson McCullers. "המחזה עלה לבמה בבכורה העולמית בשנת 2002. בעקבות הצלחה זו, היא כתבה שני מחזות בהזמנה מ-South Coast Repertory: "Made in Korea", המבוסס על זכרונותיו של מי אוק ברונינג, ו- "Mercy". שני המחזות הוצגו במספר קריאות וסדנאות.
בשנת 2005, טים סנפורד, המנהל האמנותי של Playwrights Horizons, הפיק את "Manic Flight Reaction". ב-2007, עלתה לבמה הפקה של "שונאים - סיפור אהבה", מאת יצחק בשביס-זינגר, אותו עיבדה שולמן כמחזה.
קולנוע.
בסתיו 2009, שולמן ושריל דוניה כתבו את התסריט לסרטה של דוניה, "The Owls." בכורת הסרט העולמית הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין בינואר 2010. והיא ודוניה אז כתבו סרט למבוגרים, "Mommy Is Coming," אשר הופק בגרמניה על ידי יורגן ברונינג. הסרט נבחר עבור פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין של שנת 2012.
היא מפיקה-שותפה עם ג'ים האברד בסרטו התיעודי "United in Anger: A History of ACT UP" שהוקרן לראשונה במוזיאון לאמנות מודרנית. ההקרנה הבינלאומית הראשונה של הסרט התקיימה ברמאללה.
אירוויזיון לרוקדים צעירים 2011