לביאליק היה קשר מיוחד לעיר תל אביב, הוא קבע בה את ביתו, שבנייתו הסתיימה בשנת 1926 סמוך לבית העירייה. הבית נבנה על מגרש שמימן ביאליק באמצעות הכנסות ממהדורה מיוחדת של כתביו. הבית שנחנך בשנת 1925, נבנה בסגנון האקלקטי בתכנון האדריכל יוסף מינור. את מלאכת הפיקוח על הבנייה נטל האדריכל שמואל ברקאי. מסופר כי בתחילה התנגד ביאליק לבניית מרפסת בחזית הבניין הפונה לרחוב, אך זו נבנתה בכל זאת, בשל התעקשות האדריכל מינור, שטען כי "בית בלי מרפסת שקול לפנים בלי חוטם", בסופו של דבר הודה ביאליק בפני הצייר חיים גליקסברג כי צדק האדריכל. מסביב לבניין ניטע גן שכלל צמחים אופייניים מאזורים שונים בארץ ישראל, בהם שבעת המינים.
בנוסף להיותו סופר, משורר, מתרגם ומוציא לאור, היה ביאליק גם דמות בולטת בחיי החברה התל אביבית. במסגרת זו, אירח ביאליק בביתו אורחים מן השורה בימי שני וחמישי בשעות אחר הצהריים.
ביאליק נפטר בשנת 1934 וכתשעה חודשים לפני פטירתו עזב את ביתו שבתל אביב, עבר לגור ברמת גן, והחל בהכנות לבנות שם את ביתו. במשך זמן זה הושכר הבית למשפחה מדרום אפריקה.
בשנת 1937 העבירה מאניה ביאליק את הבית לרשות העירייה כ"אגודת בית ביאליק" שתפקידה לשמר את הבית. בתמורה לנכס, מסרה לה העירייה דירה לרשותה למגוריה. הבית שופץ זמן קצר לאחר מכן, ונפתח לקהל בניהולו של משה אונגרפלד.
בשנות השישים הוקם על שטח "גן צמחי ארץ ישראל" שמאחורי הבית בניין נוסף, "בית האישה על שם מניה ביאליק". בניין זה נועד להכיל פעילויות לקידום משוררות וסופרות עבריות. לאחר מותו של אונגרפלד בשנת 1980, עבר הבית שיפוץ נוסף שארך שבע שנים. אגודת הסופרים העבריים הפכה את הבית למרכז פעילותה, וערכה בו כינוסים תרבותיים וספרותיים. ב-4 בינואר 2009 נפתח הבית מחדש לאחר פרויקט שיחזור, בראשות ניצה מצגר-סמוק, שכלל את שיפוץ המבנה, תוך שימור ושיחזור פרטיו המקוריים, ועריכת תצוגה חדשה ועדכנית.
בבית נמצא ארכיון הכולל כתבי יד מקוריים של חיים נחמן ביאליק, כתבי יד שנשלחו לעיונו, אגרות רבות מאת מבוגרים וילדים וכן דברי דפוס שונים שנשמרו בעזבונו. בבית מוצגים ציורים ופסלים פרי יצירתם של אמנים ישראלים כגון נחום גוטמן, ראובן רובין, חנה אורלוף ושמואל עובדיהו. בנוסף, שמורים בבית שעון המנגן מדי שעה את "התקווה" ובקומת הכניסה מצויים אריחי קרמיקה שהוכנו ב"בצלאל" ומתארים את פרשת המרגלים, שנים עשר השבטים, ארון הברית וכן את "יהודה השבויה" ו"יהודה המשוחררת".
עמנואל פינטו
עמנואל פינטו (נולד ב-17 בנובמבר 1962) הוא סופר, מתרגם ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה.
פינטו נולד בכפר אתא ולמד משחק בבית הספר "ניסן נתיב" בתל אביב. במהלך שנות השמונים והתשעים הוא התחיל להיות פעיל בזירת התרבות בתל אביב. הסרטים בהם השתתף פינטו הביאו את סיפוריהם של אנשי השוליים בחברה הישראלית, וזכו לשבחים רבים, וזאת על אף שלא הצליחו מבחינה מסחרית.
בשנת 2000 פרסם את הספר "דניאל" בהוצאת שוקן. לספר שזכה לשבחים רבים, שלושה חלקים: שני סיפורים וחלום. בשלושתם איש ושמו דניאל – פרסומאי, מרצה לתיאטרון או פליט על אי בודד. בכל המקרים הוא איש ריק, סטרילי, שעברוֹ נמחק מרצון או מאונס ורק מחשבותיו ותחושותיו הן לו בנים. את עתידו רוקם דניאל דרך חייהם של אחרים: אוטיסט וסייח, ילד ללא מוח או יריבו של בן־האלוהים.
פינטו, שבאותן שנים חי בצרפת, זכה על "דניאל" בפרס הביכורים מטעם שר המדע והתרבות.
בנובמבר 2009 פרסם פינטו את ספרו השני "טיניטוס", הפעם בהוצאת הקיבוץ המאוחד. במרכזו, מנסה הגיבור, לפענח את קורותיו במלחמת לבנון הראשונה. אל תוך קרעי זיכרונותיו של הגיבור נשזרות גם חוויותיו של המחזאי הצרפתי ז'אן ז'נה, ששהה בבירות בזמן הטבח בסברה ושתילה, וכתב עליו בהרחבה.
החמישייה הקאמרית
החמישייה הקאמרית היא תוכנית מערכונים וסאטירה שנוצרה על ידי אסף צפור, שהיה גם התסריטאי הראשי, ואיתן צור, שביים את כל פרקיה. התוכנית שודרה במקור בשנים 1993–1997, תחילה בטלעד בערוץ 2 ובהמשך בערוץ הראשון.
בינואר 2010, קיבלה התוכנית תואר עמית כבוד של בית הספר לקולנוע סם שפיגל.
הפקה.
התוכנית הופקה על ידי מטר הפקות במשך חמש עונות. שורשי התוכנית בספיישל לכבוד יום העצמאות, שאותו כתבו וביימו צפור וצור, וצולם באולפני החוג לקולנוע של אוניברסיטת תל אביב. בנוסף למערכונים בתוכנית השבועית הופקו מספר מערכונים מיוחדים שליוו את ליל השידורים של הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה בערוץ הראשון.
בהמשך, עם הקמת הערוץ השני, החמישייה הקאמרית הייתה תוכנית שבועית, אשר נכתבה על ידי התסריטאים אסף צפור (שהיה לתסריטאי ראשי), מודי בר און, אתגר קרת, עוזי וייל ויוסף אל-דרור. המערכונים התאפיינו בראייה סאטירית, שלא חסה גם על פרות קדושות כמו: הכור האטומי בדימונה, אמהות, רבנים, ראשי ממשלה, שרים, מיניות, גופים ממשלתיים ועוד. במערכונים נעשה שימוש רב בניבולי פה. מאפיין נוסף בחלק מהמערכונים היה היעדר פואנטה מובהקת.
שתי העונות הראשונות של התוכנית שודרו בערוץ 2 אצל הזכיינית טלעד. בקיץ 1995 התעוררו חילוקי דעות כספיים בין יוצרי התוכנית למנכ"ל טלעד עוזי פלד, מה שהביא למעברה של התוכנית לערוץ הראשון, בתמיכתו של מנכ"ל רשות השידור מוטי קירשנבאום.
השפעות תרבותיות.
אחוזי הצפייה בתוכנית היו נמוכים יחסית לתוכניות הומור אחרות ששודרו באותה תקופה, כגון יריבתה - "הקומדי סטור", שפנתה לקהל צעיר יותר. מכיוון שהמסר של המערכונים היה, במקרים רבים, מרומז או לא ברור, לא תמיד היה הסגנון מובן לצופים. כמו כן, הגישה הפרובוקטיבית של התוכנית לעיסוק בתכנים שנויים במחלוקת או באופן בוטה, נתפשו כפוגעניים על ידי חלקים מאוכלוסיית הצופים. מערכונים רבים עסקו בנושאים פוליטיים, ואישים מציבור המתנחלים והדתיים הלאומיים התלוננו כי ציבור זה מוצג בתוכנית באופן שלילי.
עם זאת, הייתה לתוכנית השפעה חברתית מתגברת וארוכת טווח, ולימים היא הפכה לסדרת קאלט. מערכונים ומושגים רבים ממנה הפכו לביטויים שגורים או מושאי השוואה בשיח התרבותי, כמו גם מטבעות לשון בהקשרים הומוריסטיים (למשל: "הוא היה סקפטי", "אני רק מראה שאפשר", "סְמוֹל קַנְטְרִי מוקפת אויבים" "haven't the Jewish people suffered enough"). עד היום נחשבת החמישייה הקאמרית לאחת מסדרות הקאלט החשובות שהיו בישראל, ומושגים ממנה מופיעים בהקשרי שיח תרבותיים או פוליטיים.
נעימת הנושא.
נעימת הנושא של התוכנית היא יצירה אינסטרומנטלית בשם "Homecoming", שבוצעה על ידי הלהקה הארמנית Night Ark, מתוך האלבום "Picture", שיצא לאור ב-1986. הנעימה הולחנה על ידי מייסד הלהקה ארא דינקג'יאן. היצירה שימשה כאות הפתיחה והסיום, וקטעים ממנה בעיבודים שונים שימשו כקטעי קישור בין המערכונים.
בסוף אחת מעונות התוכנית שודר מערכון ובו הופיעו חמשת שחקני התוכנית, הויברגר בתפקיד הסולן, מבצעים שיר במסגרת הופעה בסגנון אוריינטלי, עם מילים חדשות, כאשר Homecoming, בביצועה המקורי והאינסטרומנטלי, הושמעה ברקע. מלודיית השיר הועתקה מתפקיד כלי המיתר המובילים ביצירה (ג'ומבוש או עוד).
ביצוע השיר נודע בשם "מגיע יום חדש", ונכלל באחד האלבומים המייצגים את שנות התשעים במארז אלבומי האוסף "גדלנו יחד", שיצא לרגל חגיגת היובל למדינת ישראל.
מוצרים נלווים.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 הופקו על ידי הד ארצי מספר קלטות וידאו ותקליטורי DVD המקבצים את מיטב הקטעים מהתוכנית:
בנובמבר 2008 הופק מארז של חמישה תקליטורי DVD חדשים תחת הכותרת "עשרת הדיברות על פי החמישייה הקאמרית", בני 50 דקות כל אחד, מחולקים לפי נושאים: טלוויזיה וכסף, יהדות ומולדת, מלחמה וצבא, סקס וזוגיות, ספורט והחבר'ה. עיצוב עטיפת התקליטורים התאים כל אחד מחמשת התקליטורים לאחד מחמשת השחקנים.
פעילות ההרכב מחוץ לסדרה ואחריה.
התוכנית הזניקה את קריירות המשחק של כל חמשת משתתפיה, שכיום הם שחקנים בולטים בתעשייה המקומית.
בשנת 1996 יצא סרט הקולנוע "כלבים לא נובחים בירוק", שבו השתתפו כל חברי ההרכב, למעט שי אביבי, שהזדהה עם יוצרי התוכנית, שכעסו על כך שקאסט השחקנים משתתף בפרויקט של יוצרים אחרים.
בשנים 2000–2004 השתתפו חברי ההרכב בסדרת הדרמה "הבורגנים", שיצרו צור וציפור וששודרה בערוץ 2. גם "הבורגנים", כמו החמישייה הקאמרית, זכתה להצלחה.
ב-29 באוקטובר 2011 ביצעה החמישייה מערכון סאטירי בעצרת שאורגנה על ידי אנשי מחאת האוהלים בכיכר רבין בתל אביב. המערכון נכתב על ידי אתגר קרת, מתסריטאיה המקוריים של הסדרה.
יוסל'ה רוזנבלט
יוסלה רוזנבלט
כפר אתא
פרויקט איטר
פרויקט איטר (Iter) הוא מיזם בינלאומי לבניית כור היתוך גרעיני ניסיוני, להפקת אנרגיה. מקור השם בראשי-התיבות - International Thermonuclear Experimental Reactor, אך כיום השם Iter כמילה הלטינית שפירושה - "הדרך".
לשם הפקת אנרגיה מהיתוך גרעיני יש צורך לחמם את המימן לטמפרטורה גבוהה ביותר. בטמפרטורה זו החומר הופך לפלזמה, זהו מצב צבירה בו האלקטרונים נפרדים מגרעיני האטומים. טמפרטורת הפלזמה גבוהה מאוד, במצב זה כל חומר שיבוא במגע עם הפלזמה יותך מיד. לכן יש להחזיק את הפלזמה בתוך מקום מרוקן מאוויר, באמצעות אלקטרומגנט ענק ששומר שהפלזמה תהיה במרכז הריק, ללא מגע עם חומר אחר ובמיוחד ללא מגע עם דפנות המכל.
מתקנים ניסיוניים הצליחו לעמוד בתנאים הנ"ל בתנאי מעבדה, אך לא להפיק אנרגיה יעילה, וזאת מכיוון שעל מנת להגיע לתנאים בהם פלזמה מתקיימת נדרש להשקיע אנרגיה רבה יותר מהאנרגיה המשתחררת בתהליך ההיתוך הגרעיני.