בישראל נכנסו המערכות הראשונות לשימוש בסוף שנות ה-90. בין השאר החברות סלקום ופלאפון החלו להפעיל שרות מענה קולי לבירור חשבון. וחברת בזק הפעילה מערכות מענה קולי אינטראקטיביות עבור משרדי הממשלה, רשויות מקומיות, חברת החשמל, רשות שדות התעופה, משרד הרישוי ובנקים שונים. חברות שונות הציעו שירותי מענה קולי בקידומות 056 ו-057. רבים מהם החלו להציע שירות של שיחות ארוטיות. אחר כך נעשה ניסיון לחסום חלקית חברות אלו. בתחילת שנות ה-2000 הקידומות 056 ו-057 חדלו לשמש לשירותי מענה קולי. ב-2000 056 הייתה לקידומת נוספת עבור לקוחות פלאפון ב-2001 עברה קידומת 057 לשמש את לקוחות חברת "מירס".
במגזר החרדי, רבים נמנעים מלהשתמש באינטרנט, ולכן פותחו פתרונות מיוחדים למגזר זה. בין השאר השיקה חברת טלרד פתרון תקשורת עבור הציבור החרדי.
שימושים מודרניים.
ההתפתחויות הנוכחית בתחום סובבות סביב מערכות ניווט לווייני, מערכות שמע ומערכות טלפון נייד. הדור החדש של מערכות מענה הקולי מסוגל לנהל ולהציג כל סוג של מדיה דיגיטלית (וידאו, קול ותמונות) וכל סוג של נתונים (קובצי טקסט, XML, ודפי אינטרנט), כולל יכולת הדפדפנים להקריא את תוכני העמודים או לאפשר למשתמשים למלא טפסים ברשת על ידי פקודות קוליות. ההכרה של ארגון התקינה ה-W3C בפלטפורמת ה-VoiceXML נתנה דחיפה חזקה לפיתוח המערכות הללו.
ממשק לדוגמה.
דוגמה:
בית הלל (פירושונים)
משולם מוולטרה
אן קרטיס
אן אליזבת קרטיס-קנאו (באנגלית: Ann Elisabeth Curtis-Cuneo; 6 במרץ 1926 - 26 ביוני 2012) הייתה שחיינית אמריקאית. הייתה אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות מהן 2 זהב ושיאנית עולם.
ביוגרפיה.
קרטיס נולדה וגדלה בסן פרנסיסקו, קליפורניה. היא התאמנה בקבוצת השחייה קריסטל פלנג' תחת הדרכתו של צ'רלי סאבה.
ביוני 2012 נפטרה קרטיס בסן רפאל שבקליפורניה.
שיאנית עולם.
בשנת 1944 קבעה קרטיס שיא עולם חדש במשחה ל-880 יארד (בריכה של 50 יארד). בשנת 1947 היא קבעה שיא עולם חדש נוסף במשחה ל-440 יארד (בריכה של 25 יארד).
אלופה אולימפית.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכתה קרטיס ב-3 מדליות 2 זהב ו-1 כסף והייתה לשחיינית המצליחה ביותר במשחקים אלו. מדליות זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 5:17.8 דקות, לפני קארן הארופ מדנמרק (5:21.2 דקות) וקתרין גיבסון מבריטניה (5:22.5 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 4:29.2 דקות, לפני דנמרק (4:29.6 דקות) והולנד (4:31.6 דקות). מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:06.5 דקות, אחרי גרטה אנדרסן מדנמרק (1:06.3 דקות) ולפני מארי-לואיז לינסן-וסן מהולנד (1:07.6 דקות).
אדמיניסטרטור
בדיקת דם לאיבחון קנדידה
מסטושי קושיבה
מַסַטוֹשִׁי קוֹשִׁיבָּה (ביפנית: 小柴 昌俊; 19 בספטמבר 1926 – 12 בנובמבר 2020) היה פיזיקאי יפני, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2002 ביחד עם ריימונד דייוויס, על תרומה חלוצית באסטרופיזיקה ובמיוחד על גילוי נייטרינואים קוסמיים.
סיים את התואר הראשון באוניברסיטת טוקיו בשנת 1951, ואת הדוקטורט באוניברסיטת רוצ'סטר בניו יורק ב-1955. בשנים 1955–1958 היה חוקר במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת שיקגו. לאחר מכן שב ליפן כפרופסור במכון למחקר גרעיני באוניברסיטת טוקיו. חלק מתקופה זו עשה באוניברסיטת שיקגו כפרופסור-עמית, במעבדה לאנרגיות גבוהות וקרינה קוסמית. באוניברסיטת טוקיו נשאר עד שנת 1987 ולאחר מכן לימד באוניברסיטת טוקאי, במשך עשר שנים. עד מותו נשא בתפקיד פרופסור-אמריטוס באוניברסיטת טוקיו.
המחקר בגינו זכה בפרס נובל, התמקד בנייטרינו, חלקיק יסודי תת-אטומי שאיתגר מדענים זמן רב. מאז שנות ה-20 של המאה הקודמת הייתה סברה כי בשמש מתרחשות ריאקציות היתוך גרעיניות שהופכות מימן להליום ומשחררות אנרגיה. חישובים תאורטיים מתקדמים יותר הראו כי מספר רב של נייטרינואים חייבים להשתחרר כחלק מתהליך זה, ולכן כדור הארץ חייב להיות חשוף לשטף מתמיד של נייטרינואים המגיעים מהשמש. אולם, בשל התגובות החלשות יחסית של החלקיק עם חומר, היה קשה מאוד לגלותו ולמדוד אותו.
קושיבה הסתמך על עבודתו של ריימונד דייוויס כדי לבנות בשנות ה-80 גלאי ניטרינו תת-קרקעי במכרה אבץ ביפן, לו קרא "קמיוקנדה 2". הגלאי הורכב ממכל מים ענק המוקף בגלאים אלקטרוניים שתפקידם לאתר הבזקי אור אשר נוצרים כאשר ניטרינו בא במגע עם גרעין אטומי במולקולות המים. קושיבה הצליח לאשש את התאוריה של דייוויס, כי אכן השמש פולטת נייטרינואים, וכי בפועל תמדד על כדור הארץ כמות מעטה יותר מהצפויה להגיע אלינו לאחר שנפלטה מהשמש (כלומר, כי חלקם נאבדים בדרך מהשמש אלינו). ב-1987 הגלאי איתר שטף של ניטרינו מפיצוץ סופרנובה שהתרחש מחוץ לשביל החלב.
לאחר מכן בנה קושיבה גלאי גדול יותר ורגיש יותר, לו קרא "סופר-קמיוקנדה", שנכנס לשימוש ב-1996. בעזרתו הצליח לגלות עדויות מהימנות לכך שניטרונואים, המתחלקים ל-3 סוגים שונים, יכולים לשנות את סוגם מאחד לשני תוך כדי תנועתם.
נפטר בטוקיו ב-12 בנובמבר 2020.
המערה (ספר)
המערה הוא רומן מאת הסופר הפורטוגלי ז'וזה סאראמאגו. הספר יצא לאור בפורטוגזית בשנת 2000, וראה אור בעברית בשנת 2003. סאראמאגו משחזר בסיפורו את משל המערה של אפלטון, ורואה במערה כמייצגת את החברות המתועשות הקפיטליסטיות ברחבי העולם.
עלילה.
הסיפור מתמקד בקדר בן 64 בשם סיפריאנו אלגור, אלמן שחי בכפר עם בתו מרתה, ועם בעלה מרסאל. יום אחד, המרכז המסחרי העירוני מחליט לבטל את ההזמנות של כדי החרס, ומשאיר את עתידו של הקדר המזדקן בספק. סיפריאנו ומרתה מחליטים לנסות ידם ביצירת פסלוני חימר, ובאופן מפתיע הם מקבלים מהמרכז הזמנה של 1,200 פסלונים. אך עד מהרה ההזמנה מבוטלת, ולמשפחה לא נותרת ברירה אלא לעבור לגור במרכז העירוני עצמו - בדירה אותה קיבל מרסאל בזכות עבודתו שם כשומר. שם, ניתן לשמוע את הצלילים המסתוריים של החפירה הבוקעים ממעמקי אדמת המרכז, ומה שיתגלה, ישנה את חייהם לנצח. זהו סיפורה של משפחת קדרים, שרואה את חייה מתהפכים עם הגעתו של מרכז קניות גדול לעיר.
משה לזר (רופא)
משה לזר (לייזר) (7 בנובמבר 1908 - 24 באפריל 1996) היה רופא ישראלי, מנהל רמב"ם - הקריה הרפואית לבריאות האדם בשנים 1963–1975.
קורות חייו.
משה לזר נולד בשנת 1908 בפולין ולמד רפואה באוניברסיטת קרקוב. עוד בהיותו בגימנסיה ואחר כך באוניברסיטה היה פעיל בתנועה הציונית כחבר בתנועת "גורדוניה", ולפני פרוץ מלחמת העולם השנייה היה חבר מועצת העיר גורליץ מטעם התנועה הציונית. בזמן המלחמה שירת בצבא הרוסי, והתגלגל עמו עד ערבות סיביר ואסיה התיכונה. עם תום המלחמה הגיע ב-1946 לבלגיה, ושימש שם כרופא ראשי ואחר כך כמנהל מחנות העקורים מטעם המוסד לעלייה ב'. ב-1947 העפיל לארץ ישראל כעולה בלתי-לגאלי ונשלח ישירות לקיבוץ עין גב כדי לארגנו מבחינה רפואית לקראת מלחמת העצמאות. לזר נשאר בקיבוץ עד תום הקרבות וטיפל בכל הפצועים והנפגעים. ב-1949 ארגן לזר את השירות הרפואי בשער העלייה והיה הרופא האחראי במחנה זה ואחר כך גם במחנה עתלית ששימש כשער עליה ב'. בתקופה זו עלו ארצה כ-350,000 עולים, אשר נבדקו ב"שער העלייה".
בשנת 1951 נתמנה לסגנו של ד"ר גז'בין מנהל רמב"ם. החל משנת 1951, בתקופת היותו סגן מנהל בית החולים רמב"ם, הרחיב ד"ר לזר את תחומי השכלתו ורכש תואר MPH באוניברסיטת פיטסבורג. בשנים 1953–1954 כיהן לראשונה כמנהל בפועל של בית החולים, כאשר ד"ר רפאל גז'בין היה בהשתלמות בחו"ל.
בשנת 1963, עם פרישתו של ד"ר גז'בין התמנה לזר למנהל בפועל של רמב"ם. לאחר 16 חודשים, בדצמבר 1964, נתמנה למנהל קבוע של בית החולים, תפקיד בו כיהן עד צאתו לגמלאות בשנת 1975. בתקופתו חלה תנופה עצומה בהתפתחותו של בית החולים ומספר רב של מחלקות ושירותים נפתחו ביוזמתו.
השינויים הדרמטיים במבנה בית החולים החלו עם פרוץ מבצע קדש ב-1956. בית החולים פונה מחוליו, ואז החלו ביוזמתו של לזר להכניס שינויים במבנהו ואלה הכשירו אותו להפוך לבית החולים המרכזי לצפון ישראל - בית החולים השלישוני היחיד בצפון עד לימינו אלה. נוסדו ונפתחו מחלקות קריטיות רבות: המחלקה הנוירוכירורגית בראשותו של פרופ' עלי פייזר, המחלקה לאורתופדיה בראשות ד"ר אגון שטיינר והמחלקה לכירורגיה פלסטית ונפגעי כוויות בראשות פרופ' ברנרד הידשוביץ. בתקופה זו נפתחה גם המחלקה לכירורגית פה ולסת בראשות פרופ' דוד גוטמן, וביוזמתו של פרופ' ארליק נפתחה המחלקה לטיפול נמרץ שבראשה עמד פרופ' שמעון בורשטיין עם בואו ב-1967. כמו כן נפתח המכון האונקולוגי לכל צפונה של ישראל ובראשו פרופ' אליעזר רובינזון, שעבר צפונה מביה"ח "הדסה" בירושלים. בתקופה זו הוכר רמב"ם כביה"ח המשרת את פיקוד הצפון וכאתר הקליטה של הפצועים מחזית הצפון. במקום הוקם מנחת מסוקים וזה שינה כליל את תהליך קליטת הפצועים.
דונה דה וארונה
דונה אליזבת דה וארונה-פינטו (באנגלית: Donna Elizabeth de Varona-Pinto; נולדה ב-26 באפריל 1947) היא שחיינית עבר אמריקאית, אלופה אולימפית (טוקיו 1964) ושיאנית עולם.
דה וארונה, הייתה לשדרנית ספורט האישה הראשונה בהיסטוריה של הטלוויזיה וכתבת הספורט האישה הראשונה שסיקרה את המשחקים האולימפיים.
ביוגרפיה.
דה וארונה נולדה בסן דייגו, קליפורניה. הוריה ממוצא מקסיקני ואירי. היא התאמנה בסנטה קלרה, קליפורניה בהדרכתו של ג'ורג' היינס, מועדון שבו שחו מספר אלופים אולימפיים כמו קלאודיה קולב, דיק רות', דון שולנדר, מארק ספיץ, דבי מאייר וקארן מו.