הדת החלה להתפתח בעקבות דת הקנדומבלה, ומטרתה העיקרית הייתה להתאים את עצמה יותר למעמד הבינוני שנוצר. עם זאת, בשלב ההתחלתי, הדת שויכה בעיקר לאנשי המעמד הנמוך, קבוצת מאמינים אפרו-ברזילאים. מאז, דת האומנדה התרחבה לכל אזורי ברזיל ואף למדינות שכנות כמו אורוגוואי וארגנטינה. ניתן לראות כי השורשים האפריקאיים עדיין קיימים ובאים לידי ביטוי באמונות והטקסים של הדת. הטקסים הם תועלתניים ומובילים בעיקר לפתרון של בעיות . האומבנדה כוללת בתוכה מספר רב של קבוצות, כאשר בכל קבוצה ישנם אמונות וטקסים מעט שונים. אחת מתוך האמונות הרבות היא אמונה באלוהים עליון אחד, המיוצג בתוך האורישה (האלים והרוחות מתוך הפנתאון האפריקאי). כיום, הרבה מהמשתתפים מגיעים מתוך המעמד הגבוה, והפכו למאמינים של האומבנדה. הדת מושפעת באופן תמידי על ידי הספרות העכשווית והטקסים המסורתיים הלקוחים מתוך היורובה העתיקה ודתות אפריקאיות אחרות.
היסטוריה והתפתחות.
שורשיה שייכים למשפחת הדתות האפרו-אמריקאיות, אך הולדתה הייתה בגלות אמריקה. ההיסטוריה מתחילה בימי המאה ה-16, עת שעבדו מיליוני נשים וגברים אפריקניים ונחטפו אל הקולוניות האירופאיות של "העולם החדש". יחד עימם הגיעו אל עברו האחר של האוקיינוס האטלנטי גם אלים, רוחות ואבות קדומים שמצאו להם בית בגלות שנכפתה עליהם. יחד עם האומבנדה, התפתחו דתות נוספות: הוודו, הסנטריה והקנדומבלה. דתות אלו התפתחו ב-500 שנים האחרונות בעיקר באמריקה הדרומית והמרכזית, בארצות הקתוליות. במהלך המאה ה-20 נוספו מאמינים רבים לדת, גם בקרב הלבנים: שכבות הבניים, אנשי ההנהגה הפוליטית ואף הכלכלית באמריקה ובאירופה. לבסוף, אותם אלים ורוחות הפכו לאטרקציה תיירותית ומעניינת. כיום, דת האומבנדה הפכה לפופולרית בקרב הציבור, שכן, ניתן לזכות בעצתה של כוהנת האומבנדה המציעה סיוע רוחני למשברי החיים באחד העיתונים הגדולים באירופה. יתר על כן, באמצעות המחשב הביתי אפשר לשקוע בעולם האלים והרוחות של אפריקה שחדרו זה מכבר למרחבים הווירטואליים של האינטרנט.
מהספיריטיזם לקרדסיסמו.
האומנדה היא הדת הצעירה ביותר. בניגוד לאחיותה, הוודו, הסנטריה והקנדומבלה, האומבנדה התבססה רק במאה ה-20, ולכן נחשבת ל"נכדתה" של הקנדומבלה. היא התפתחה בתוך הקשר בין הדתיות האפרו-ברזילאית והספרטיזם האירופי, שמאז המאה ה-19 זכה להצלחה רבה בכל רחבי אמריקה הלטינית ובמיוחד בברזיל. יותר מכל, משנתו של הספירטיסט הצרפתי ריוואי, היא שהשפיעה על האומבנדה. ב-1855 התחיל לקבל ריוואי מסרים מרוח רפאים, ואת אותם המסרים פרסם בספר הרוחות, שכתביו השפיעו השפעה מכרעת על הספירטיזם באמריקה הדרומית.
רוחות בעולם הספירטיסטי.
במרכז האמונה הספירטיסית נמצאת ההנחה בדבר קיומן של רוחות אינדיוודואליות בנות אלמוות, הנולדות, מתות, ונולדות מחדש. כך הן מתפתחות בצורה רוחנית. כשהרוחות מגיעות לרמה מסוימת של התפתחות, הן אינן כבולות יותר לעולם החומר של הגוף האנושי. הן נחלצות ממעגל הגלגולים וזוכות למעמד גבוה בציבור הרוחות. לפי האמונה הקרדסיסטית, שלקוחה ספיריטואליזם, בוקעות הילות הן מהרוחות הנמוכות (האפלות) והן מהרוחות המושלמות (המוארות). הילות אלו הן קרינות חיוביות או שליליות, שאותן יכול האדם לספוג. רבים ממאורעות החיים ניתן לפרש כסימן מהרוחות: תאונות, מחלות, הצלחה מקצועית, אושר וצער בחיי האהבה עשויים לשמש בבחינת אות מהרוחות. מטרת הפרקטיקה הספרטיסטית היא לפרש את האותות האלה באופן נכון ולתעל את כוחות הקרינה לטובת האדם. עם הרוחות המתים, אלו שעוד לא התגלגלו, ניתן ליצור קשר מחדש באמצעות סיאנס. הן מתקשרות באמצעות מדיום: אדם המכיל אותן בגופו ושדרכו הן מדברות. הנוכחים מתייעצים בהן, והן מעבירות מסרים מהעולם הבא או משיאות עצה. באמצעות הנחת ידיים מגרשים המדיומים רוחות חורשות רע מגופם של אנשים הנתונים במצוקה ומחזקים את האנרגיה החיובית שלהם. בשונה מיתר הדתות, הסיאנס הספרטיסטי אינו עושה שימוש במוזיקה ובריקוד, אלא הוא פעולה מודעת של שימוש במדיום. זהו פעולה הנעשית באופן סטטי –לרוב המשתתפים יושבים סביב שולחן.
מקרדסיסמו לאומבנדה.
אותם אלמנטים של הספרטיזם, שהפכו לקרדיסמו, חדרו לתרבות הדת הברזילאית וסייעו לעצב את הקנדומבלה כדת המאחדת יסודות מיסטיים ב"אהבה נוצרית" ומציעה שיטת ריפוי המאזנת בין הגוף והנפש. הקרדסיסימו והקנדומבלה הן שני מקורותיה של האומבנדה, ועד היום מסמלות את רוב המושגים האומבנדיים. הטקסים האומבנדיים מזכירים לרוב את מה שמתרחש בשגרה הדתית של הקנדומבלה. לעומת זאת, ההתכנסויות באומבנדה הקרדסיסטית מזכירות לעיתים קרובות סיאנסים ספיריטיסטיים. עם זאת, הפרקטיקה הדתית של מרבית חסידי האומבנדה משלבת טכניקות ריפוי אינדיאניות ומושגים ואלמנטים מהקתוליות. הם פתוחים גם להשפעות מדתות המזרח, ואף מאמצים לעיתים מסורות קבליות או תרגול טאי צ'י.
הבדלים מהותיים בין הקנדומבלה לבין האומבנדה.
במשך זמן רב לא תפסו את האומבנדה כדת העומדת בפני עצמה, אלא כ"בתה החורגת" של הקנדומבלה. בראשית המאה ה-20 הופיעה האומבנדה כדת ככל הדתות, אך היא שייכת לדור אחר: אם הוודו, הסנטריה והקנדומבלה הן מעין "אחיות", הרי שהאומבנדה היא הבת של הקנדומבלה. על כן, ישנם קווי דמיון רבים אך גם הבדלים מהותיים בין השתיים.
מקור הדת.
חסידי אומבנדה רבים גורסים כי מקור דתם הוא באפריקה, אחרים טוענים שהגיעה מאסיה ויש שאומרים כי מוצאה בברזיל. האחרונים רואים בה את דתה האמיתית של ברזיל משום שמזגה את המקורות התרבותיים ההטרוגניים של ברזיל ואיחדה אותם לכדי מבנה דתי חדש. בברזיל פועלות קבוצות עצמאיות רבות של האומבנדה, אך הן מעולם לא הסכימו על קאנון משותף. ולכן לא קיימת מסגרת דתית המחייבת את כולם. אף על פי כן, פעילותן של התאחדויות שונות הביאה לכך שחסידי האומבנדה תופסים את עצמם כבני דת אחת, חרף כל ההבדלים בין הזרמים השונים. האומבנדה נפוצה גם גאוגרפית, מרכזה היה בערים הדרום מזרחיות הגדולות (ריו דה ז'ניירו וסאו פאולו) וגם לאחר מלחמת העולם השנייה התפשט לכל אזוריה של ברזיל ומחוצה לה, כל אמריקה הדרומית, המרכזית וארצות הברית.
אוכלוסיית המאמינים.
האומבנדה, עוד מראשית דרכה הייתה דת מעמד הביניים של הלבנים ושל אלו שאימצו את עולמם הערכי. הדבר קשור בכך שהאומבנדה הייתה נטועה בתורה הקרדסיסטית והיוותה לפיכך מקור משיכה רק עבור יודעי קרוא וכתוב. מעמד הביניים בברזיל גילה נטייה מובהקת לחיקוי התרבות האירופית וראה בקרדסיסמו אמצעי "לטיהור" המסורות האפריקניות מהיסודות הברבריים שלהן, באמצעות ויתור על הקרבת קורבנות והפיכת הטראנס למאורע סטטי יותר: ללא ריקוד, מוזיקה או תלבושות. וכך משכה האומבנדה את מעמד הביניים שחתר לניעות חברתית ולמודרניות והקפיד להיות מזוהה עם האליטה השלטת, בעלת אורך החיים האירופי ולא עם המעמד השחור הנמוך שנחשב "פרמיטיבי".
מאז היווסדה בשנות ה-20 הייתה לאומבנדה היסטוריה רצופת תפניות. בהתחלה השתמשה בספרטיזם אירופי ככלי "לטהר" את הדתות האפריקניות מתוכניהן הפרימיטיביים כביכול. בכך הפכה האומבנדה את המורשת הדתית של אפריקה "נוחה יותר לעיכול" עבור החברה, שראתה באירופה המודרנית דוגמה לחיקוי, ונפתחה למעגלים חברתיים שלא יכלו להתחבר לשורשים אפריקניים משלהם. אולם במסגרת תהליך התרבות וההתאמה לנורמות אירופיות איבדה האומבנדה את הילת "האותנטיות" האפריקנית. רבים ממאמיניה מחפשים כיום אותנטיות בקנדומבלה הבהאית, ולא מעטים יותר למערב אפריקה בחיפוש אחר מקורותיהם.
עולמן הרב תרבותי של הרוחות באומבנדה.
במבט ראשון, נראה כי אין קושי להתחקות אחר המכלול האידאי דתי של האומבנדה, אך עולה השאלה, האם ניתן למצוא מוטיב ייצוגי בדת כה הטרוגנית? הקשיים עולים כבר בשעה שמנסים לתאר את הפנתאון האומבנדי. לא רק מספר הרוחות משתנה מקבוצה לקבוצה, אלא גם התכונות המיוחסות להן. אפילו בתוך כל קבוצה, לא ניתן לסדר את הרוחות ואת התכונות בצורה חד משמעית. הרוחות של חסידי האומבנדה, מפגינות גמישות רבה ויכולת התאמה מרשימה. ציבור הרוחות האומבנדי מחולק לליניאס("שדרות"), רינוס (ממלכות"), לז'יואס("לגיונות") ופלנז'ס("פלנגות").
בראש המבנה ההיררכי נמצא אלוהים המכונה "דאוס" ומתואר "כבורא שמיים וארץ". הכינוסים האומבנדיים נפתחים ונחתמים על פי התפילות אליו, אל הכח העליון. אולם הטקסים עצמם אינם מופנים אליו לעולם אלא לרוחות הכפופות לו, בגין מחלה, יגון, צרה או בשעה שמבקשים להגיע להחלטה חשובה. התפקיד הפולחני של האל נותר חסר תוכן.
"השדרות".