במושבות העלייה הראשונה הבעלות על המשק החקלאי הייתה בבעלות הגבר ושמרה על מעמדה השולי של האישה בחברה. השאיפה להגשמה עצמית נתקלה בהתמודדות עם פועלי העלייה השנייה, עם הפועלים הערבים ועם עולות מעדות המזרח. גברים לא הסכימו לקבל נשים לקומונות בטענה שהן יהיו לנטל על כתפי הקומונה הנאבקת על המשך קיומה הכלכלי. באום ג'וני (בעתיד דגניה א'), הנשים לא קבלו מעמד של חברות קולקטיב, אלא נחשבו כמועסקות על ידי הקולקטיב על ידי המשרד הארץ ישראלי ששלם את שכרם של העובדים.
נחישות הנשים באה לידי ביטוי ברכישת מיומנויות מקצועיות לתחומים בהם ניתנה להן אפשרות לעבוד כגון: טבחיות מקצועיות. השתלמותן אפשרה להן להתנות את תנאי העסקתן ודרישותיהן לשביעות רצונן: שכר, הסדרי עבודה, אחריות על גינת הירק. הן דרשו לגדל בעצמן את הירקות ולמכור את התוצרת. כמו כן נאלצו הנשים להיאבק על קבלת שכר שווה לגברים על עבודה שווה. הסתדרות העובדים העבריים בארץ ישראל קבעה סולמות שכר נפרדים על בסיס אתני (יהודים-ערבים), עדתי (אשכנזים-ספרדים) ומגדרי (גברים-נשים).
הקבוצה הראשונה בה הפועלת קיבלה שכר שווה ערך לגברים הייתה קבוצת "האיכר הצעיר" שבין מנהיגיה היה אליעזר יפה שהאמין בתפיסה ליברלית (אמריקנית) בדבר שוויון בין בני האדם .
אי שוויון תעסוקתי.
החלוצות רצו את הזכות לבחור מקצוע כרצונן ולהתקדם בו לפי כישרונותיהן. מטרתן של הנשים לעבוד את האדמה התנגשה בייעודה המסורתי של האישה כרעיה וכאם. החלוצות ראו בעבודה החקלאית את המפתח לשוויון מאחר שמעשה ההגשמה בא לידי ביטוי בעבודת האדמה והפרחתה. אך בפועל מנשים נמנעה העבודה בחקלאות מכיוון שהגברים לא ראו בהן כוח עבודה שווה ערך להם. הגברים ראו בעבודת האדמה עיסוק גברי בלבד ושלטה אצלם חלוקת העבודה והתפקידים המסורתית המקובלת.
נשים גם לא התקבלו לעבודות בבניין ובסלילת כבישים מכיוון שראו את עבודתן כזמנית ובלתי מתאימה לנשים ולכן הועדפה העסקת גברים במקצועות אילו. נשים נדחקו לעבודות שירותים כגון: עבודות תפירה ומשק בית שהיו גם בעלות מעמד נמוך יותר. מקריאה בכתבי החלוצות הן לא דחו על הסף את רעיון חלוקת התפקידים בין הגבר לאישה, אך דרישתן הייתה כי לא יוגבלו למקצועות המסורתיים אלא תינתן להן האפשרות לפתח ענפים נוספים שהיו מקובלים גם בחקלאות כגידול ירקות ולהרחיב את מגוון התפקידים של נשים.
הוקמו חוות חקלאיות בארץ בהן גדלו גידולים חקלאיים שונים. אך נשים הודרו מהעבודה החקלאית. הסיבות לכך היו: תפיסת איכרי העלייה הראשונה את העבודה בשדה כעבודה גברית. הם העדיפו העסקת פועלים ערביים זולים ומיומנים. הם ראו בעבודה החקלאית כלא נאותה לנשים, יהודיות בפרט, ולא האמינו ביכולותיהן של החלוצות. בנוסף התנגדו האיכרים במושבות לאורח החיים החילוני, עצמאי שקיימו החלוצות ולקרבה בין הגברים לנשים.
בעקבות התנסותה בחוות סג'רה יזמה והקימה חנה מייזל שלמדה אגרונומיה והייתה לאישה הראשונה בעלת השכלה חקלאית גבוהה, את הקמת חוות העלמות. ייעוד החווה היה ללמד נשים תאוריה ועבודה חקלאית וניהול משק בית. כמו כן החווה נתנה אפשרות לעיצוב דגם נשי חדש והקניית כלים ליצירת חיים חדשים ללא תלות בגברים. היא פרצה את התחום המסורתי שנכפה על החלוצות על ידי הכשרה עצמית.
תרומתן של החלוצות בעלייה השנייה.
תרומתן של החלוצות בתקופת העלייה השנייה ולימוד ההיסטוריה לא רק דרך ההיסטוריה שנכתבה על ידי גברים (history) שהיא סיפור חסר בו נפקד מקומן של הנשים, אלא, בשילוב כתיבתן של נשים (herstory) השלימה לסיפור השלם של תקופה זו. חלוצות העלייה השנייה תרמו ליצירת מודעות לבעיית מעמדן של הנשים בחברה החדשה. הן גרמו להתאגדותן של נשים באופן פעיל להשגת ידע שיקנה להן כלים, לשיתוף ולטפוח תמיכה הדדית. כל זאת כדי לאפשר להן להשיג מטרתן להיות חלק מחזון ההגשמה הציוני הסוציאליסטי ולבטא זהות לאומית נשית על ידי הנחת תשתיות להתארגנויות חדשות והרחבת מגוון תפקידיהן. הן קידמו עבודה מחוץ לבית כדרך למימוש עצמי, עצמאות כלכלית וכתרומה של ממש לבניית הארץ לתפיסתן העצמית של הנשים. הן היו נשים פורצות דרך שסללו את הדרך על ידי עשיית מעשה לשאר החברות להשתלב בעבודה חקלאית ולתרום את חלקן. כדבריה של יעל גורדון בהתכנסות הפועלות הראשונה ב-1914:
גימזה
דורון עזורי
דורון עזורי (נולד ב-1961) הוא מעצב ישראלי, חבר אגודת המעצבים הגרפיים.
ביוגרפיה והשכלה.
יליד תל אביב-יפו ולמד בגימנסיה הרצליה. את שירותו הצבאי עשה בחטיבת הצנחנים ובמה"ד היסטוריה. סיים בהצטיינות את המחלקה לתקשורת חזותית ב"בצלאל" (B.A). למד ב "האוניברסיטה העברית" בחוגים לפילוסופיה ולתולדות האומנות. זכה במלגת לימודים מטעם ממשלת איטליה, במסגרתה התמחה בעיצוב ורסטורציה ב - Accademia di Belle Arti di Brera וסיים תואר שני בעיצוב (M.A).
עם חזרתו ארצה עבד במשרדי פרסום שונים, ביניהם ברוך נאה strtegic design. במשרד זה עיצב יחד עם ברוך נאה, בין היתר, את האריזות לחלב "תנובה" (אריזת המשבצות) ו"זוגלובק". בהמשך, הקים וניהל את מחלקת העיצוב Btl במשרד הפרסום שלמור-אבנון-עמיחי. במסגרתה, עיצב לוגו ל"רשת גימל" עם הפיכתה לתחנה המשדרת מוזיקה ישראלית בעברית בלבד ("רק מוזיקה ישראלית"), מיתג את "סיטי בנק ישראל", "AIG" ו"לייף סטייל" לחברת "סופר-פארם".
בשנת 2002 ייסד את NewDesign Graphics Ltd, משרד לעיצוב המתמחה בתקשורת חזותית, מיתוג ואריזות ומשמש כמנהלה. במסגרתה עיצב בין היתר אריזות ל"קלגרון", מיתוג ל"וריפון", עיצובים למועדונים שונים של תשלובת "ישראכרט", "אמריקן אקספרס", התזמורת הסימפונית ראשון לציון, "ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין בישראל" ו"רויאלטי תכשיטים".
כתרומה לקהילה, מעצבת NewDesign Graphics Ltd פרטי עיצוב לבית איזי שפירא בהתנדבות.
חבר "אגודת המעצבים הגרפיים בישראל" שנוסדה בשנת 1935.
גלריה מקוונת לאמנות.
דורון משמש יועץ אמנותי לאספנים, מתמחה בפורטרטים מיניאטוריים מהמאות ה-17-19 ומחזיק באוסף הגדול הידוע מעבודותיו של האמן הגרמני (Xaver Franz Milz (1765-1833.
כמו כן, בעלים של גלריה מקוונת לאמנות - ImportantMiniatures.com הכוללת אוספי מיניאטורות נדירים שנרכשו על ידו בבתי מכירות ואוספים פרטיים ברחבי העולם וסקירה על תולדות המיניאטורות בין השנים 1450–1789.
תערוכות ופרסים.
במהלך לימודיו ב"בצלאל" הוענקו לו פרסי הצטיינות שונים, ביניהם "פרס סנדברג" לשנת 1988 זכה פעמיים במלגות מטעם קרן התרבות אמריקה ישראל (1989–1988) והציג מעבודותיו ב"ביתן הלנה רובינשטיין" בתערוכה משותפת לזוכי המלגה.
קידום קהילת הלהט"ב.
יחד עם בן זוגו לשעבר, יואב, וחבריהם פרופ' עוזי אבן וד"ר עמית קמה, היו בין הראשונים שמיסדו את יחסיהם בחתונה בקנדה ובכך סללו את הדרך לרבים בקהילת הלהט"ב. כמו כן, שימש פעיל בקו הקשב "יש עם מי לדבר" של אגודת הלהט"ב.
מצר מאדורה
מצר מאדורה (באינדונזית: Selat Madura; לפעמים נקרא גם "מצר סורבאיה" על שם העיר סורבאיה) הוא מצר ים בין האי ג'אווה ממערב לאי מאדורה ממזרח במחוז (פרובינציה) מזרח ג'אווה שבאינדונזיה. המצר מקשר בין ים באלי (באוקיינוס השקט) שמדרום לו לבין ים ג'אווה (אף הוא באוקיינוס השקט) שמצפונו.
רוחבו של המצר בנקודה הצרה ביותר הוא כ-4.9 ק"מ, ואורכו כ-60 ק"מ.
גשר סוראמאדו באורך של 5.4 ק"מ, הנחשב לגשר הארוך באינדונזיה, חוצה את המצר מסורבאיה שבאי ג'אווה לאי מאדורה ומקשר אותה לעיר באנגקאלאן .
רפי יעקובי
רפי יעקובי (נולד בשנת 1941) הוא יועץ וסופר ישראלי. מפתח שיטת התערבות לפיתוח אישי בשם "בית ספר לידידות" ובעבר בעל טור שבועי בעל שם דומה בעיתון מעריב. היה חבר ושותף במכון רודי. לשעבר החזיק ברישיון לעסוק בפסיכולוגיה ועסק בטיפול במוסדות חינוך ושיקום. בשנת 2018 פורסם תחקיר לגבי שיטת טיפולו השנויה במחלוקת, ובעקבות זאת ויתר יעקובי על רישיון הפסיכולוג שלו.
חייו.
יעקובי גדל בבית דתי ולאחר שנים יצא בשאלה. בצבא עשה קורס קורס מדריכי נוער ובמהלך שרותו הדריך ביישובי עולים ברחבי הארץ. וכך החל להחשף לנפשם ולהתמודדותם של בני נוער ומשפחותיהם, לאחר שיחרורו למד תואר ראשון בפילוסופיה ופסיכולוגיה, באוניברסיטת תל אביב (1963–1967). ולאחר מכן שימש כקצין מבחן למבוגרים וכמדריך במוסד לנערות "צופיה" ומדריך נוער.
לאחר מלחמת יום כיפור בה שירת כחייל בחיל השריון, גויס כפסיכולוג שדה בחיל הרפואה, ביחידה של מדעי ההתנהגות. יעקובי החל לטפל בנפגעי נפש מהמלחמה. היה שותף בהקמת קליניקה במרפאה בסיני וטיפל במקרים של הרטבה והתערערות כללית אצל חיילים תחת לחץ, וכן במקרים של הלם קרב. הטיפולים ברובם היו קצרי מועד ולאחר כמה שנים עבר לאחת מיחידות הפסיכולוגים שהוקמו. בשנת 1982 לאחר מלחמת לבנון הראשונה שימש יעקובי כקצין התנהגות אוכלוסייה (קה"א). תחילה שימש כקה"א נפתי ולאחר מכן קה"א מחוזי ראשי של מחוז דן במשך ארבע שנים. כיום מתגורר יעקובי בהרצליה.
עבודתו.
ספרו הראשון של יעקובי הוא "בית ספר לידידות". הנחת היסוד שלו היא שידידות היא התשתית לכל מערכת יחסים. בספר מבטא יעקובי את עמדתו לפיה טיפול בכפפות של משי הוא טיפול גרוע ופגישה בין מטפל למטופל אינה אמורה להיות בזבוז זמן ומשאבים ולא בילוי משותף, אלא טיפול אינטנסיבי בבעיות המטופל בעזרת יצירת ידידות עם עם המטפל.