מלוני ערך את הופעת הבכורה שלו בתור שחקן קולנוע בשנת 1995 בדרמת הפשע האפוקליפטית "12 קופים" בתור בלש שדה התעופה הלפרין. ב-1996 שיחק במותחן הפשע "קשורות" בתור המפיונר ג'וני מארזון. ב-1999 הופיע בקומדיה שוברת הקופות "תפוס את הכלה", בתפקיד בוב קלי הארוס של "הכלה הבורחת" מגי קרפנטר (ג'וליה רוברטס). ב-2001 שיחק בקומדיה "קיץ אמריקאי חם ורטוב" בתור יוצא וייטנאם הלום הקרב ג'ין וב-2004 בקטע מהקומדיה "הרולד וקומר משתוללים באמריקה" בתור פריקשואו המציע מקלט להרולד וקומר. מאז לא הופיע בסרטים במשך ארבע שנים וחזר רק ב-2008 לתפקיד משני בדרמה הרומנטית "לילות ברודנטה", בתור ג'ק בעלה של בעלה אדריאן ויליס (דיאן ליין) ולתפקיד קטן בקומדיה "הרולד וקומר 2".
בשנת 2009 הופיע בסרט האימה "הנשאים" ודיבב את גיבור העל גרין לנטרן בסרט האנימציה ""
בשנת 2017 שיחק בסרט הקומי בכיכובה של איימי שומר, "באמאשל'ך" בבימויו של ג'ונתן לוין.
טלוויזיה.
מלוני הצטרף ב-1998 לעונה השנייה של סדרת כותלי הכלא "אוז", בה שיחק בתור האסיר ההומו כריס קלר הנכלא לתקופה של שני מאסרי עולם. מלוני היה מועמד לפרס אמי ב-2006 על התפקיד הראשי שלו בסדרת המשטרה "" בתור הבלש אליוט סטייבלר. מלוני שיחק בסדרה מהפרק הראשון עד סוף העונה ה-12. על תפקידו בסדרה היה מועמד לפרס אמי לשחקן ראשי מצטיין בסדרה דרמה לשנת 2006. ב-2012 השתתף בעונה החמישית של הסדרה "דם אמיתי" בתפקיד רומן, השליט העליון של קהילת הערפדים שמגיע לעשות סדר בעיירה בון טאמפ.
בשנת 2019 החל לדבב את הדמות של ג'יימס גורדון בסדרת ההנפשה "הארלי קווין". בשנת 2020 דיבב בסדרות "איש משפחה" ו-"ריק ומורטי" וגם התארח בסדרת האימה האנתולוגית "אזור הדמדומים".
בשנת 2021 שב לגלם את דמותו של הבלש אליוט סטייבלר בסדרת הספין-אוף "" ברשת NBC.
חיים אישיים.
מאז 1995 הוא נשוי למעצבת האמנותית, דוריס שרמן ויליאמס, ולהם בת ובן.
Portal
ולקאית
ולקאית (בגעז: ወልቃይት) הוא מחוז היסטורי בצפון-מערב אתיופיה וכיום נפה במחוז המערבי. הנפה גובלת בדרומה בסגדה, בצפונה ובמערבה בקפטה חומרה, בצפון מזרחה באדיבו תחתית, במזרחה באסגדה צימבלה ובדרום מזרחה בצלמת.
היסטוריה.
לאחר מכאן, האזור מופיע בשמו הנוכחי כמקום שבו התרחשה מרידה שדוכאה. לאחר דעיכת אקסום האזור היה לחלק מממלכת בלו המוסלמית ולאחר מכאן לחלק מסולטנות פונג'. האזור סופח לאימפריה האתיופית בתקופת הקיסר באדה מריאם הראשון ותושביו החלו להתנצר ולהשתמש בשפה התיגרנית כאשר תושבים מטיגראי החלו להגר לאזור.
בתחילת המאה ה-19 האזור נשלט בידי ליג' היילו תחת השליט וובה היילה מריאם והייתה למקום מסחר חשוב. בשנות ה-60 של אותה המאה האזור היה תחת שלטונו המורד של ציסו גובזה אשר הובס בידי הקיסר תקלה גיורגיס השני.
במאה ה-20 היה האזור חלק ממחוז סימן, לאחר מכאן שולב במחוז בגמדר ובתום מלחמת האזרחים האתיופית הפך לחלק מטיגראי.
בוולקאית חייתה קהילה יהודית גדולה והחוקר אנטואן תומסון ד'אבדי העריך בזמנו שכחצי מאנשי הצבא מן האזור הם יהודים. בתחילת המאה ה-20 הוערך מספר יהודי האזור בכ-370 נפש. יהודי האזור היו בין הראשונים שעלו לישראל.
סטטיסטיקה.
על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה האתיופית לשנת 2007 אוכלוסיית ולקאית מנתה 138,926 נפשות שרק 7.74% מהם חיים בערים. שטחה של הנפה היא 3,374.52 קמ"ר וצפיפות האוכלוסייה עומדת על 41.17 נפש לקמ"ר. בנתונים הסטטיסטים משנת 1994 האוכלוסייה מנתה 90,186 נפש כאשר הרוב המכריע (96.58%) הוא טיגרני.
וולקיאת
אלכסנדרה סטן
זוכי פרס אופיר
נמלה נווטת
בדמי ימיה
בִּדְמִי ימיה היא נובלה עברית מאת ש"י עגנון, הפותחת את הקובץ "על כפות המנעול", בהוצאת שוקן. הנובלה פורסמה לראשונה בשנת 1923 בכתב העת "התקופה" (ספר 17, עמודים 77–124), של הוצאת שטיבל בוורשה, בתקופת מגוריו של עגנון בגרמניה.
תמצית העלילה.
המספרת, תרצה מינץ, מתחילה את סיפורה במילים "בדמי ימיה מתה אמי. כבת שלושים שנה ושנה הייתה אמי במותה. מעט ורעים היו ימי שני חייה." היא ממשיכה בתיאור אחרית ימיה של האם, לאה, שבמהלכה לקחה האם כתבים, "כתובים כתיבה תמה על נייר דק", שאותם החזיקה בתיבה נעולה, ושרפה אותם. בתום שנת האבלות לקח אביה של תרצה את בתו לביקור בביתו של עקביה מזל, איש כבן 35, ויחד העלו את זכרה של האם. האב שאל את עקביה האם יש לו עותק של השירים שכתב ללאה, כדי לפרסמם בספר, ועקביה ענה: "הן למענה כתבתי את שירי, כי על כן לא העתקתים לי".
בהמשך מספרת תרצה איך שקדה על לימודיה, בבית הספר ואצל מורים פרטיים. בחופשת הקיץ עברה חוויה מיוחדת, כאשר בילתה בביתה של מינטשי גוטליב, ידידתה הוותיקה של האם המנוחה. מנטשי סיפרה לה שעקביה מזל, אותו ביקרה תרצה עם אביה, היה אהוב נעוריה של לאה, אמה. לדבריה, עקביה היה סטודנט לפילוסופיה שהגיע לעיר מווינה בחופשת הלימודים. הוא התארח כמה ימים בביתם של הורי לאה, ושני הצעירים התאהבו. עקביה שכר לו דירה בעיר ונשאר בה, ולא חזר לאוניברסיטה בווינה.
מינטשי מצטיירת כאשת תחבולות. היא אומרת לתרצה, כי בנעוריה הצליחה לשים את ידה על יומנו של עקביה, העתיקה אותו כלשונו ושמרה אצלה את העותק. עותק זה היא נותנת לתרצ. והקריאה בו גורמת לשינוי בחייה של תרצה.
עקביה התאהב בלאה, אך אביה אמר לו שהבטיח את לאה לאיש עשיר, מר מינץ, משום שלאה חולנית ותזדקק לתמיכתו של בעל עשיר, ולא תוכל להסתפק במורה עני.
בתום החופשה חזרה תרצה ללימודיה, אותם סיימה בהגיעה לגיל 16. היא המשיכה בלימודים בבית מדרש למורות, שבו הורה גם עקביה מזל. בין תרצה לעקביה התפתח קשר, אך עקביה עזב את משרתו.
עלם בשם לנדא חפץ לשאת את תרצה לאישה, אך היא לא גילתה בו עניין.
בעת שהלכה למסור ספרים לכורך פגשה תרצה את עקביה, והקשר ביניהם התחדש. הם טיילו יחד, וקבעו להיפגש לטיול נוסף למחרת. תרצה חלמה חלום, ובו זקנה הטוענת שהיניקה את אמהּ. תרצה מספרת: "ידעתי כי חלום היא ואשתומם, הלא אמי לא ינקה חלב זרה, ומה זה דברה הזקנה כי מינקת אמי היא."
תרצה חלתה, וכשהתאוששה בישרה לאביה שהתארשׂה לעקביה. מינטשי גוטליב ניסתה להניא את תרצה מצעד זה ואמרה: "הלא ידעת תרצה כי יקר לי מזל מאד, ואולם את נערה צעירה והוא כבן ארבעים. ואף כי צעירה את לא צפון משכל לבך לדעת כי בעוד שנים אחדות הוא כעץ ייבש וחן עלומיך יגדל." מחלתה של תרצה החמירה, אך לאחר ימים רבים החלימה. היא מספרת: "בערב שבת נחמו חגותי חג נישואי", ולאחר ירח הדבש, שאותו בילו בנווה קיץ בכפר, הזוג עובר להתגורר בביתו של עקביה מזל שמחוץ לעיר, שלו בנה אביה של תרצה חדר נוסף. "ביתי לקח את לבי", מספרת תרצה, "אמנם לא שונה הוא מכל בתי האכרים, אפס רוח אחרת עמו". תרצה הרתה, אך שמחתה בתחילת הנישואים התחלפה בדכדוך, לאחר שגילתה שבעלה "אכן להיות רווק נולד, ולמה שדדתי את מנוחתו. ואבקש את נפשי למות, כי מוקש הייתי לעקביה".
את סיפורה מסיימת תרצה במילים: "כלו זכרונות תרצה", שלאחריהן היא מוסיפה הסבר על סיבת כתיבתו:
פרשנות.
זוגות בעיני המתבונן.
בסיפור מופיעים זוגות רבים, מהם שהדמיון ביניהם כה רב עד שהם נראים כתאומים בעיני המתבונן. זוגות אלה:
עמוס עוז העיר על כך:
קשרים בין ילדים והוריהם.
הסיפור מעמיק לתאר מקרים אחדים של קשר בין ילד להורהו, מנקודת מבטו של הילד:
מי הניע את תרצה?
הסיפור מתקרב לסיומו בנישואיה של תרצה, נישואים שמהר מאוד מתגלים כלא מאושרים. מה הניע את תרצה לנישואים יוצאי דופן אלה, שבהם גילו של החתן כפול מגילה של הכלה?
תשובה פשטנית לשאלה זו רואה בתרצה אדם אוטונומי, הבוחר בעצמו את מטרותיו וחותר להגשמתן. גישה זו מופיעה, למשל, בתיאורו של המספר ברומן "אורח נטה ללון": "עקביה מזל אדם מסוים היה והגיעו שנותיו לשנות אביה של תרצה מינץ ולא הגה עליה עקביה מזל אפילו בחלום, הלכה תרצה ותלתה עצמה על צואריו של עקביה." מלשון הסיפור אכן עולה שתרצה התאהבה בעקביה מזל, וחתרה לנישואין אתו, ולהגשמת מטרה זו אף התגברה על ההתנגדות שהביעו הסובבים אותה.
ניצה בן-דב רואה את פעילותה זו של תרצה כנובעת מסדרת מניפולציות של מינטשי גוטליב, החל מהשלב שבו גילתה לתרצה על אהבתה של אמהּ לעקביה מזל. מינטשי גוטליב אינה שולחת את תרצה באופן ישיר וגלוי לזרועותיו של עקביה מזל, אך מניעה אותה לכך באופן סמוי. "מינטשי גוטליב, שמצאה לפניה את נפשה של תרצה כקרקע בתולית, נוחה ומוכנה לזריעה, מזינה אותה בסוד עולמה של אמה המתה. ובשעבדה את תרצה לעבר שאינו עברה הפרטי, אלא עבר מיתולוגי, חוצה דורות, היא זורעת בה את זרעי אהבתה לעקביה."
א"ב יהושע רואה דווקא את אביה של תרצה, מר מינץ, ככוח המניע, ומציין:
יהושע רואה את מעשיו ודבריו של האב, החל מלקיחתה לפגישה עם עקביה מזל בתום שנת האבל, ככאלה שהשפיעו על התת-מודע של תרצה ודחפו אותה לנישואים עם עקביה מזל. הוא מוסיף כי:
פסקת הסיום.
לאחר שסיימה את סיפורה במילים: "כלו זכרונות תרצה", מוסיפה תרצה הסבר על סיבת כתיבתו של הסיפור:
סיום זה מספק לקורא מידע שלא היה בידיו במשך כל קריאת הסיפור, ולפיו המאורעות לא תוארו בעת התרחשותם, אלא התיאור הוא זכרונותיה של המספרת, המגיעים עד להווה, שבו מחכה המספרת ללידה הראשונה שלה. רות גינזבורג העירה על מצבו של הקורא בנקודה זו: "עם סיום הקריאה מתבקשת ממנו קריאה חוזרת לאור מה שמתגלה לו בפסוקים האחרונים". ניצה בן-דב הוסיפה על כך:
הסיפור כאלגוריה לאומית בעלת אוריינטציה ציונית.