פסטיבל המדע של מכון ויצמן למדע היה פסטיבל המוקדש למדע, תרבות וטכנולוגיה שהתקיים בין השנים 2000–2012. עד לשנת 2010 הוא התקיים בחול המועד פסח, ולאחר מכן התקיים בסוכות. הפסטיבל כלל תצוגות, תחרויות, מופעים, סדנאות, תצפיות, תערוכות, סיורים, הרצאות והדגמות המיועדות לילדים, בני נוער ומבוגרים. הפסטיבל אורגן בתחילת דרכו על ידי היחידה לפעולות נוער ("צעירים במדע") שנטמעה בהמשך במכון דוידסון לחינוך מדעי, המאגד את הפעילויות החינוכיות של מכון ויצמן למדע.
רבות מהפעילויות בפסטיבל נערכו בגן המדע על שם קלור שבמכון ויצמן ובסביבתו של גן המדע. גן המדע, המהווה מוזיאון מדע הפועל תחת כיפת השמים, כולל עשרות מוצגים המדגימים עקרונות פיזיקליים ותהליכים אקולוגיים.
סדנאות מעשיות.
בין הפעילויות בפסטיבל התקיימו סדנאות מעשיות שמסבירות שאלות מדעיות. להלן מספר דוגמאות:
תחרויות.
הפסטיבל כלל תחרויות המציבות בפני המשתתפים אתגרים אינטלקטואליים. להלן מספר דוגמאות:
הרצאות וסיורים.
במסגרת הפסטיבל ניתן היה לשמוע הרצאות של מדעני מכון ויצמן ולסייר ברחבי המכון בליווי מדריכים. בימי הפסטיבל התקיימו ביקורים במרכז המבקרים של מכון ויצמן, במגדל השמש ובביתו של חיים ויצמן, הנשיא הראשון של מדינת ישראל ושל מכון ויצמן למדע.
הפסטיבל כלל גם מופעי מוזיקה ותערוכות אמנות. בערבים התקיימו רבי-שיח שבהם המדענים שוחחו עם הקהל על נושאים אקטואליים מחזית המדע.
צפניה כרמל
צפניה כרמל (21 בדצמבר 1940 – ספטמבר 1980) היה שייט ישראלי ואלוף עולם בשיט מפרשיות מדגם 420.
הוא הפך לאלוף העולם הישראלי הראשון בענף ספורט כלשהו כאשר זכה בשנת 1969 באליפות העולם בדגם 420 יחד עם שותפתו לידיה לזרוב.
חייו.
צפניה נולד בבגדאד שבעיראק. צפניה התגורר בבת ים והיה חבר באגודת השיט זבולון בת ים מגיל 14. צפניה שימש כרכז הסניף וזמן מה הדריך גם בסניף באשדוד. בשנת 1965 הוקם בבת ים מועדון רשמי שראשיו זיהו את כישרונו של צפניה ורכשו עבורו מפרשיות כדי שיוכל להתאמן ולהתקדם. בשנת 1966 ניצח צפניה עם בת זוגו לסירה לידיה לזרוב באליפות ישראל בשיט מפרשיות מדגם 420. באוגוסט 1967 הוא הגיע למקום ה-23 מתוף 52 משתתפים בתחרות בימת אונטריו. בהמשך החודש, ניצח צפניה, יחד עם יאיר מיכאלי, אברהם קמפינסקי ולידיה לזרוב, בתחרות מפרשיות בינלאומית שנערכה על נהר הדסון בניו יורק.
בשנת 1969 הגיעו צפניה ולזרוב למקום השני באליפות ישראל בנהריה בה נקבעו שלושת הצוותים לייצג את ישראל באליפות העולם בשוודיה. בשוודיה, היו הצמד לאלופי עולם ישראלים ראשונים בכל ענף ספורט שהוא, כאשר ניצחו באליפות העולם בשיט מפרשיות מדגם 420 אשר נערכה בסנדהמן. באותה תחרות, זכה צפניה גם במקום הראשון בתחרות ליחידים. עם חזרתם לישראל, הם התקבלו בטקס בנמל התעופה בן-גוריון בה הוענקה להם סירה מתנת התאחדות הספורט.
ביוני 1970 זכה באליפות ישראל למפרשיות 420 יחד עם איתמר מור. בקיץ 1970 ניצח באליפות העולם במפרשיות בדגם סוליטאר, זכה באליפות ישראל בשיט ליחידים והיה חבר בנבחרת ישראל לאליפות העולם בשיט מפרשיות 420 שנערכה בתל אביב, בה הוכתרה נבחרת ישראל כאלופת העולם לקבוצות. לקראת אולימפיאדת מינכן 1972, צפניה החליט לעבור לדגם האולימפי ההולנדי המעופף והצתוות עם יהודה כץ אך השניים הפסידו את המקום באולימפיאדה ליאיר מיכאלי ויצחק ניר.
בשנת 1978, לכבוד שלושים שנים למדינת ישראל, נמנה צפניה בין 32 ספורטאים מצטיינים של מדינת ישראל.
צפניה היה חרט במקצועו, ובין היתר עבד גם כמסגר אצל הפסל יגאל תומרקין. תחביבו של צפניה בשיט מנע ממנו עבודה מסודרת והוא התקשה להתפרנס. עירית בת ים סייעה לו והעניקה לו רישיון למזנון על חוף הים. צפניה טבע ומת בשנת 1980 שעה שהתאמן בשיט גלשן רוח. בשנת 1982 הוכנס שמו להיכל התהילה הבינלאומי של ספורטאים יהודים.
שני מפעלי שיט נערכים בישראל לזכרו של צפניה כרמל: "שיוט צפניה" הנערך אחת לשנה וגביע ישראל בשיט על שם צפניה כרמל.
בתיה מלכא
בתיה מלכא (נולדה ב-1981) היא פסלת ואמנית קרמיקה ישראלית, שעוסקת בקו התפר שבין עיצוב ופיסול.
ביוגרפיה.
נולדה בחיפה. החל מ-1986 מתגוררת במרכז הארץ. בשירותה הצבאי הייתה גרפיקאית בחיל המודיעין.
בוגרת האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, בה למדה בשנים 2008–2004 במחלקה לעיצוב קרמי וזכוכית. מלכא יוצרת בטכניקה תעשייתית של יציקות קרמיות ומשלבת פיסול בעבודת יד. יצירותיה מאופיינות באסתטיקה גבוהה, צבע לבן וגימור מבריק.
בתום לימודיה, בשנת 2009, הציגה תערוכת יחיד בגלריה שהם בתל אביב, תערוכה שעסקה בעיצוב כלי אוכל לא שיגרתיים, במטרה להוסיף נפח ערכי לכלים ולאדם המשתמש בהם ובכך להפוך את כל פעולת האכילה לחוויה מנטלית ורב חושית.
בשנת 2010 חלתה מלכא במחלה כרונית קשה ועברה סדרה של ניתוחים ואשפוזים במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר. בעקבות מחלתה החלה ליצור פסלים בדמויות של תינוקות דבוקים אחד לשני, המכוונים ליצור מניפולציות רגשיות אצל הצופים בהם. בחלוף השנים דמויות אלו הפכו לסימן ההיכר שלה. החשיפה הראשונה של דמות התינוק הדו פרצופי הייתה בביאנלה השישית לקרמיקה ישראלית בשנת 2010, כאשר פסלה של מלכא הופיע בפרסומי האירוע על גבי שלטי חוצות בתל אביב ובעיתונים.
אפיון נוסף לפסליה הוא דמויות שקפאו בזמן ובאמצע התנועה. כמו כן, מלכא מפסלת בדמויותיה סמלים של התרבות הארץ ישראלית ומעבירה ביקורת על המודרניזציה והשפעותיה על הגוף והנפש.
ב-2013 נרכש פסלה "צבר" על ידי משכן הכנסת, והוא מוצג בבניין הוועדות. רכישת העבודה נעשתה בהתאם להמלצה של אוצרת הפרויקט, שלומית באומן, ושל ועדה ציבורית שהקימה הכנסת לצורך כך.
כיום מתגוררת בתל אביב ובעלת סטודיו פרטי. אחייניתו של האלוף במילואים עמוס מלכא.
אקלים ים תיכוני
בית הכנסת הרפורמי בקלוז'
הרטוריקה החדשה
הרטוריקה החדשה היא תפיסתו של הפילוסוף הבלגי חיים פרלמן לגבי מקומה החדש של הרטוריקה בשיח הפילוסופי-רציונלי, המבקשת להחיות את מעמדה כתאוריה של ארגומנטציה.
מעמדה של הרטוריקה "הישנה".
מעמדה של הרטוריקה כתורת נאום התדרדר מאוד במהלך ההיסטוריה הפילוסופית. היא הוצגה בעיקר ככלי סגנוני גרידא, אומנות שפה והבעה שאינה יפה לחקר האמת- דמגוגיה (ראו למשל את דעתו של סוקרטס בדיאלוג גרוגיאס). מקובל היה לראות ברטוריקה כלי מסוכן המסמא את עיני האדם מן האמת. מאידך, הדיאלקטיקה והלוגיקה תמיד נתפסו ככלים רציונליים להשגת האמת, וכנציגים של המחשבה הביקורתית.
חיים פרלמן והרטוריקה החדשה.
חיים פרלמן ביקש להחיות את מעמדה של הרטוריקה כתאוריה של ארגומנטציה, קרי כמתודה להעלאת טיעונים. לשיטתו, הרטוריקה מכילה את הדיאלקטיקה, ומהווה השלמה ללוגיקה לבניית גוף הידע האנושי. כדי לנמק את טיעונו זה (לפיו הרטוריקה היא שיטת מחשבה רציונלית) מפנה פרלמן את תשומת ליבנו למהותה- פנייה לנמען כדי לשכנעו בנימוקים ובהסברים. לפי פרלמן כל מהלך רטורי מחייב נקודת הסכמה בין הצדדים ("meeting of the minds") שכן ללא הסכמה בסיסית, איש אינו טורח לשכנע בנימוקים רטוריים. כיוון שמדובר במפגש של סובייקטים המוכנים להקשיב זה לזה, ומתאמצים לנמק את עמדותיהם, הרי שלפנינו תחום רציונלי. במילים אחרות, מעצם הניסיון הרטורי לשכנע את הנמען ניתן ללמוד על היותה כלי רציונלי).
הלוגיקה עצמה, אינה מספיקה לשם הדיון הרציונלי, שכן לדעת פרלמן הלוגיקה מהווה צורה ללא תוכן. הלוגיקה עשויה להניב מסקנות תקפות אך שקריות (כל היוונים יכולים לעוף + סוקרטס הוא יווני --&gt; סוקרטס יכול לעוף), ויתרה מכך, תחומים רבים כלל אינם ניתנים להצרנה (דיונים ערכיים למשל). ניתן אפוא לומר, כי בתחומים רבים הרטוריקה היא הכלי היחידי המאפשר את השגת האמת.
הרטוריקה החדשה והאמת.
כדי שהרטוריקה אכן תהווה כלי רציונלי למציאת האמת, היה על פרלמן להגדיר את מושג "האמת" באופן חדש. על פי ההגדרה המסורתית, "אמת" הוא טיעון בעל פן אחד בלבד (בעוד טיעון ההפכי ממנו הוא "שקר"). פרלמן, לעומת זאת, ממיר את מושג "האמת" הנ"ל בתפיסת אמת פלורליסטית, או, בהגדרה הלקוחה מהתלמוד – "אלה ואלה דברי אלוהים חיים". כך, עמדות מנוגדות עשויות, לפי פרלמן, להיות הגיוניות באות מידה, וכדי להכריע ביניהן יש לבחון באופן רציונלי את טיב הנימוקים המבסס אותן. חשוב להדגיש: לפי תפיסת האמת הרלטיביסטית דעות שונות מלמדות על אמיתות שונות שאינן "נפגשות", ואין כל טעם בדיון רטורי לגביהן- או שתקבל את הדעה שמולך או שלא. מאידך, תפיסת אמת פלורליסטית רואה את הדעות השונות כחלק מאותו עולם, ועל כן קוראת להן לדון ולהתעמת בהעלאת נימוקים רציונליים ושכנוע.
כך, הרטוריקה מחייבת פנייה אל נמען כלשהו (בחקירה הלוגית אין כל פניה לנמען, שכן ההוכחה עומדת בפני עצמה). הנמען עשוי להיות קהל פרטיקולרי, או "הקהל האוניברסלי" קרי כל בר דעת באשר הוא – ההיגיון והתודעה כשלעצמם. הפילוסוף למשל מניח שהוא פונה לקהל אוניברסלי שכזה, ושטיעוניו תקפים עבור כל בר-דעת באשר הוא, ללא תלות בזמן מקום וכו'.
הרטוריקה החדשה והאתיקה.
מקומה ותפקידה של הרטוריקה חשוב, לפי פרלמן, בעיקר ככלי הכרחי להצלת הדיון האתי. בעיניו, הדיון הערכי נמצא במשבר בתחילת המאה ה-20, עקב הזהות שהתגבשה בין מדע ורציונליות, והגישה האמפרציסטית לוגית שמשלה בכיפה. לפי גישה זו, כיוון שלא ניתן לספק הוכחות שכאלה לדיון המוסרי, אין הוא תחום רציונלי. מכאן הסכנה המוסרית כפולה: