בחירותיה האקדמיות של קלר הושפעו במידה רבה על ידי אחותה ואחיה הגדולים. בגיל 12 התוודעה באמצעות אחותה הבכורה לפסיכואנליזה ושאפה להתמחות בתחום זה, אך בעידודו של אחיה הבכור שהיה פיזיקאי, ולאחר שהסתבר לה שבתחום זה היא מגיעה להישגים גבוהים במיוחד, בחרה להתמחות בפיזיקה, עדיין תוך אמונה שבעתיד, לאחר השלמת התואר תחזור לפסיכואנליזה. אולם במהלך לימודיה באוניברסיטת ברנדייס היא מתארת חוויה של "התאהבות" בפיזיקה ובחשיבה האינטלקטואלית שהיא מצריכה. קלר מדגישה בריאיון אתה שלא מדובר במטאפורה בלבד, אלא בעמדה רגשית שהייתה מאוד משמעותית עבורה. אולם בהמשך, לימודיה באוניברסיטת הרווארד לקראת תואר דוקטור מתוארות על ידיה כשנים קשות, בהן נאלצה להיאבק הן באפליה וביחס פוגעני בשל מינה, והן באכזבתה מהעובדה שהלימודים היו בעיקר בתחום הפיזיקה הניסיונית ופחות בתחום הפיזיקה התאורטית. בשלב זה היה זה שוב הקשר המשפחתי שסייע לה להיחלץ מהמצוקה המקצועית. במהלך חופשת הקיץ של שנת 1960, תוך כדי ביקור אצל משפחתו של אחיה שהתגוררה בקולד ספרינג הרבור, עיירה קטנה בצפון לונג איילנד, היא נחשפה למחקרים בתחום הביולוגיה המולקולרית שהתנהלו במעבדה שממונה על ידי ממשלת ארצות הברית שם. הרקע שלה בפיזיקה היווה יתרון והיא הוזמנה להצטרף לצוות החוקרים שם. בסופו של דבר התזה שלה בפיזיקה תאורטית עסקה בשאלת מחקר הקשורה למבנה ה-DNA תוך שילוב בין שני התחומים.
לאחר קבלת תואר הדוקטור קלר עברה לאוניברסיטת ניו יורק, כפיזיקאית תאורטית, אך גם שם חצתה את גבולות הדיסציפלינה לכיוון של ביולוגיה מתמטית. שניים מהמחקרים שפרסמה בתחום בתקוה זו נחשבים עד היום לקלסיים.
מדע מגדר.
בשנת 1964 נערך כנס במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס שעסק בשאלת השתתפותן של נשים במקצועות המדעיים, לאור הירידה המשמעותית בשיעור הנשים בתחומים אלה בשנים 1950–1960. קלר מספרת כי בשנת 1965, למרות חוויותיה באוניברסיטת הרווארד, עדייו האמינה כי המדע מהווה תחום רציונלי, אובייקטיבי ונייטרלי מגדרית, והמסקנות של הדוברים, ביניהם אריק אריקסון וברונו בטלהיים, לגבי הסיבות החברתיות והפסיכולוגיות המונעות מנשים לבחור או להתמיד בקריירה מדעית נראו בעיניה כמגוחכות. שינוי התודעתי שלה לגבי שאלת המדע והמגדר אירע בשנת 1969,כאשר לאחר נישואיה עברה בעקבות בעלה לקליפורניה ולקחה שנת שבתון בה עסקה בגידול ילדיה בעוד שבעלה היה מועסק בתחומו והוזמן לכנסים ברחבי המדינה. בשלב זה היא החלה לחוות את הבעייתיות של מדענית-אשה הנאלצת לעקוב אחרי בעלה. בנוסף, גם הידיעה כי מחקר שביצעה באוניברסיטת ניו יורק יחד עם שותף-גבר תורם לפרסומו ולהצלחתו, בעוד שהיא אינה יכולה לממש זאת, גרמה לה לתחושות של חוסר עניין ורצון לנטוש את התחום המדעי. אולם תחושות אלה עוררו גם את סקרנותה והיא השתמשה בהתמחותה המתמטית לעריכת מחקר לגבי מידת השרידות של נשים מדעניות במקצוען. היא ראיינה מדעניות ובחנה את הקשר בין מגדר למדע באמצעות חקירת האופן בו מדענים תפסו שאלות של מגדר היסטורית, החל מהמהפכה המדעית. היא מצוטטת כאומרת שהתוצאות לגבי רמת השחיקה של נשים מדעניות הממו אותה. בסופו של דבר קלר לא עזבה את עולם המדע, אולם עברה לתפקידי הוראה.
הפעם הראשונה בה קלר דיברה באופן פומבי על תובנותיה בהקשר למקומן של נשים במדע הייתה בסופה של סדרת הרצאות בביולוגיה מתמטית אותה הוזמנה לתת באוניברסיטת מרילנד בשנת 1974. בריאיון שנערך אתה בשנת 2014 היא מספרת על החלטתה להקדיש את ההרצאה האחרונה בסדרה לשאלת הנשים במדע. היא השתמשה לצורך כך בנתונים הסטטיסטיים שאספה, הראתה כיצד שיעור הנשים במקצועות מדעיים הולך ויורד באופן דרמטי ככל שעולים בסולם ההיררכיה האקדמי והציגה את הסיבות והמחסומים העומדים בפני נשים במדע. קלר טענה כי הסיבה הקושי העיקרי הוא התפיסה שהמדע הוא "גברי" במונחי מגדר. הרצאה זו פורסמה ב-Harvard Magazine ולאחר זמן קצר קלר פרסמה את ספרה "האנומליה של אשה בפיזיקה" (The Anomaly of a Woman in Physics). אירוע זה היווה עבור קלר את תחילת התעניינותה בתחום הביקורת הפמיניסטית של המדע, תחום בו עסקה רבות בשנים הבאות. בשנות ה-80 המוקדמות קלר יזמה וארגנה סמינר אקדמי באוניברסיטת נורת'איסטרן בבוסטון בנושא התאוריה הפמיניסטית. קלר מתארת את גאוותה בהצלחתו של סמינר זה ובעניין הרב שעורר, הן בעולם האקדמי והן בציבור הרחב. בהמשך, בריאיון אתה היא אומרת כי סמינר זה הוא אחד ההישגים בהם היא גאה במיוחד.
במהלך השנים הבאות קלר הרחיבה את תחומי התעניינותה ומחקריה משאלות של מדע ומגדר לשאלות של מדע וחברה באופן כללי, לימדה קורסים וכתבה ספרים בנושאים אלה.
פרס דן דוד.
לאורך הקריירה האקדמית שלה קלר זכתה בפרסים רבים, האחרון שבהם פרס דן דוד בתחום ההיסטוריה של המדעים בשנת 2018. בנימוקים לפרס השופטים מציינים כי לאורך הקריירה שלה קלר הרחיבה את גבולות המדע הן באמצעות ערעור על הגבולות שבין דיסצפלינות מדעיות שונות והן על הגבול שבין מדעי הטבע למדעי הרוח. כמו כן מחקריה של קלר שעוסקים בשאלות של הקשר בין שפה, מגדר ומדע מאופיינים כפורצי דרך וכחושפים חלק גדול מהמחסומים העומדים בפני נשים והמונעים מהן להגיע להישגים בתחומי המדע.
קלר הודיעה כי תתרום את הכסף שתקבל לארגוני זכויות האדם הישראליים - בצלם, האגודה לזכויות האזרח ורופאים לזכויות אדם.
סברודווינסק
סברודווינסק (ברוסית: Северодвинск) היא עיר בצפון מחוז ארכנגלסק, שברוסיה, הממוקמת בדלתא של נהר דווינה הצפוני, 35 קילומטרים מערבית לעיר ארכנגלסק, המרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז. בשל נוכחות מתקנים צבאיים ומספנות של הצי הרוסי כמו גם בסיס של צוללות גרעיניות, העיר היא אזור אסור לביקור לאזרחים זרים ויש צורך באישור מיוחד לבקר במקום. בעבר נקראה בשם "סודוסטרוי" (עד 1938) ו"מולוטובסק" (עד 1957).
נכון לשנת 2019, על פי נתוני השירות הפדרלי לסטטיסטיקה ממלכתית בסברודווינסק מתגוררים 182,291 תושבים.
היסטוריה.
הקמתה ותקופת רוסיה הצארית.
ויקינגים חקרו את השטחים סביב נהר הדווינה הצפוני - חלק מביארמאלנד - בתחילת האלף השני. אוניות זרות הגיעו למקומות אלה לכרייה, פרווה ודיג לפני המאה ה-13, אולם בהמשך האקלים נעשה קר יותר והגישה ללים הצפוני נסגרה. הרישומים ההיסטוריים מזכירים לראשונה את היישוב באתר סוורודווינסק המודרני בשנת 1419, כאשר השוודים הפליגו למפרץ ושרפו את מנזר ניקולו-קורלסקי שעמד על שפת הים במהלך מלחמת נובגורוד-שוודיה.
המסורת קובעת כי סנט יופמיוס, מיסיונר אורתודוקסי בקרליה, הקים את מנזר ניקולו-קורלסקי. המנזר עמד בהריסות עד שנת 1471, אז מתו שני בניה של מרפה בורצקאיה בסערה; גופותיהם הוחזרו על החוף סמוך למנזר שתים עשרה יום לאחר מכן. עם דחיפת בורצקאיה שוחזר המנזר והבנים נקברו במקום.
ב-24 באוגוסט 1553 הגיעה ספינה בריטית ליישוב מכרות המלח ניונוקסה, שעדיין מפורסם באדריכלות העץ המסורתית שלו. המלחים הבריטים ביקרו במנזר ניקולו-קורלסקי, שם הופתעו למצוא קהילה של "מלחים בסוטאנים (קאסוקים)" ומזח גדול מספיק כדי להכיל כמה ספינות. לסנט ניקולאי, פטרונו הקדוש של המלחים; לפיכך, כל הים הלבן התפרסם במפות האנגליות של המאה ה-16 בשם "מפרץ סנט ניקולאי".
בשלהי 1613, בתקופת הצרות ברוסיה, כבשו הוואבלים הפולנים-ליטאים את המנזר ובזזו אותו. מנזר ניקולו-קורלסקי פרח לאחר הקמתה של נסיכות מוסקבה, כאשר עיקר הסחר עבר בנמל המקומי. באוגוסט 1618 ביקר בנמל ג'ון טרדסקנט הזקן, שערך סקר על אי שנמצא מול המנזר. אי זה נודע לבריטים כ"אי הוורדים", מכיוון שהיה שם צמח נדיר ביותר שהוא כינה אותו בשם "ורד מוסקבאי" וחזר ללונדון.
המבנים ששרדו במנזר הוקמו בסוף תקופת נסיכות מוסקבה. הקתדרלה עם חמש כיפות של סנט ניקולאי נבנתה בשנים 1670–1674, קדמה לה כנסיית ההנחה (1664–1667). כמה עשורים לאחר מכן נבנו הקירות והמגדלים מעץ; הסובייטים העבירו את השמורות הטובות ביותר מבין המגדלים הללו לקולומנסקוי, מוסקבה, שם היא עדיין נותרה עומדת על תילה.
תקופת ברית המועצות.
סוורודווינסק היא העיר השנייה בגודלה במחוז ארכנגלסק. התעשייה העיקרית שלה נותרה קשורה לתעשיית ההגנה - בעיקר בשם מפעל הצוללות העצום סבמאש (Северное Машиностроительное Предприятие-СЕВМАШ). הצוללת הגרעינית הראשונה של ברית המועצות, לנינסקי קומסומול, נבנתה במפעל זה בשנת 1957. בתחילת שנות השמונים הוקמה כאן גם הצוללת הגדולה בעולם, מסוג טייפון, שנרשמה מאוחר יותר בספר השיאים של גינס.
העיר המודרנית סוורודווינסק התפתחה בתקופה הסובייטית. עם תחילת הבנייה נקראה סודוסטרוי (Судострой - "בניית סירות"). היא קיבלה מעמד של עיר בשנת 1938 ועד 1957 נקראה בשם "מולוטובסק" (Молотовск), על שם ויאצ'סלב מולוטוב. ב-12 בספטמבר 1957 שונה שמה לסוורודווינסק (שפירושו "עיירת דווינה הצפונית").
במהלך מלחמת העולם השנייה חלק משמעותי מהחומרים שנמסרו על ידי השיירות הארקטיות למורמנסק וארכנגלסק עבור ברית המועצות נפרק בסוורודווינסק. לדוגמה, אלגר אמפייר, ספינה כבדה בריטית שהגיעה לארכנגלסק עם שיירה PQ 16 ובעקבות זאת בילתה שמונה שבועות בפריקת אוניות מהשיירה. בסיס ימי רוסי שנועד לבחון צוללות גרעיניות ומתקני תיקון הנמצאים באזור. בתקופה הסובייטית הותאמו הבניינים מהמאה ה-17 של מנזר ניקולו-קורלסקי, שנמצאים על שטח המספנה ומשמשים אותם למטרות בניית ספינות.
לאחר התפרקות ברית המועצות.