לצד פעילותו הרוחנית והגדת השיעורים בישיבה היה עליו לדאוג גם לכלכלתה, ולשם כך נשלחו שד"רים למדינות רבות שאותם צייד באגרות אישיות לנדיבים. בדומה לכל ראשי ישיבת וולוז'ין, טבע ר' יצחק סיומת מיוחדת לצד חתימתו: 'נפש נענה'.
ר' יצחק נפטר בעיר איווניץ הסמוכה לוולוז'ין, בערב שבת כ"ו באייר ה'תר"ט. בגלל כבוד השבת הוא נטמן במקום ולא בקברי אבותיו.
הנהגתו הציבורית.
ר' יצחק היה 'ראש המדברים' של יהדות רוסיה בכל העניינים הציבורים הרי הגורל שנחתכו במחצית הראשונה של המאה ה-19. כונה בפי בני דורו בתארים: 'נשיא ישראל' ו'חכימא דיהודאי'. היה נחשב מאוד בעיני השלטון הצאריסטי והוחזק בעיניהם כעין הרב הכולל של יהודי ליטא ורוסיה הלבנה. ר' יצחק הרבה לנסוע לפטרבורג בענייני שתדלנות למען הכלל ולצורך זה אף היה קורא שפות זרות. הגדרה ממצה על פעילותו הכלל-ישראלית, כתב אודותיו בן דורו, ר' יעקב הלוי ליפשיץ:
בייחוד נקשר שמו בפרשת ההשכלה מטעם שזעזעה את היהדות הרבנית. שנות הארבעים של המאה הי"ט מאופיינות בתמורה שחלה במעמד ההשכלה, כאשר הממשלה הרוסית נקטה בצעדים שתכליתם כפיית רפורמה על מערכת החינוך היהודית האורתודוקסית, ובד בבד החלו המשכילים ובראשם ד"ר מקס לילינטל, לסייע לממשלה בפעולותיה. מכאן ואילך החל העימות בין המחנה המסורתי והמחנה המשכילי. מתוך תקווה כי שיתוף פעולה עם הממשלה ימזער את הנזק, קיבל ר' יצחק את ההחלטה הגורלית להגיע לידי פשרה עם השלטון, פשרה שתאזן את השפעת המשכילים.
בהקשר זה ידוע על מחלוקת נוקבת שהתגלעה בינו ובין ר' ישראל ליפקין מסלאנט. וכך מתאר זאת תלמידו של ר' ישראל שהיה עד לדברים:
עיזבונו התורני.
ר' יצחק לא הותיר אחריו כמעט עזבון תורני בהלכה. לא ידועים ממנו כלל חידושי סוגיות או תשובות בהלכה. גם במאסף המשפחתי חוט המשולש שנאסף מתורת אביו ר' חיים, מחותנו ר' הלל פריד מגרודנא וחתנו ר' אליעזר יצחק פריד, נעדר חלקו. הסבר לכך נותן נכדו ר' חיים הלל פריד: על ידיעותיו בקבלה מעידות הערותיו בספרו של אביו רבנו חיים מוולוז'ין נפש החיים הפותחות במילים: הג"ה מהרי"ץ, ובפרט הערתו הארוכה בעניין הצלם, שמפני אורכה הודפסה בסוף שער א' ולא בתוכו.
ר' איצל'ה הותיר אחריו שני ספרי דרשות שנדפסו זמן רב לאחר פטירתו, על התורה ועל מסכת אבות. שני הספרים אינם מכתב ידו אלא מעריכת תלמידים מאוחרת. בהסכמה לספרו על התורה, כותב תלמידו ר' אליהו חיים מייזל: . כמה רעיונות ממנו מצטט בשמו חתנו הנצי"ב בספרו העמק דבר, כפי שהוא מציין בהקדמה לפירוש: .
סגנון דרשותיו על התורה מתאפיין בדרך 'משל ונמשל' הלקוח מהווי החיים. ספרו על מסכת אבות, למרות היותו קטן הכמות, כולל בתוכו כמה עיקרים מחשבתיים בהגדרת תורה, תפילה, תשובה, קדושה, עולם הזה, ועוד, מכבשונה של וולוז'ין.
יחסו לחסידות.
יחסו של ר' איצל'ה לחסידות, היה מתון ביחס לאביו ר' חיים וכפי הנראה אף חולל מפנה של ממש בקרב המתנגדים. ר' איצלה ניהל יחסים פורים עם צדיקים חסידיים, בייחוד ידוע על שיתוף פעולה עם האדמו"ר ה'צמח צדק' איתו פעל יחד בשתדלנות בפטרבורג. כמו כן, ידוע על שינויים בין המהדורות של נפש החיים, הראשונה משנת ה'תקפ"ד (1824) והשנייה משנת ה'תקצ"ז (1837). במהדורה השנייה נשמטו המילים 'השפלה הגבה והגבוה השפל' שיוחסו במקור כנגד החסידים. ייתכן כי ר' איצלה ביקש בהשמטה זו לרכך את היחס כלפי החסידים בדור השני שלאחר החרם.
האדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון כתב:
צאצאיו.
על רעיתו של ר' איצל'ה שהייתה ממשפחת הוטנר המיוחסת לא ידוע הרבה.
מתלמידיו.
בין תלמידיו בישיבת וולוז'ין נמנו:
ויליאם פריירה
ויליאם לאונרד פריירה (באנגלית: William Leonard Pereira; 25 באפריל 1909 - 13 בנובמבר 1985) היה אדריכל אמריקאי מודרניסטי. האסתטיקה העתידנית של בנייניו שואבת את השראתה מעולם המדע הבדיוני וחלק מהם נראים כחלליות של חייזרים שנחתו על פני האדמה. עם זאת המבנים שתכנן נעדרי קישוטים ומוקפדים מבחינה פונקציונלית. בנוסף לקריירה מצליחה כאדריכל הייתה לפריירה גם קריירה בהוליווד בתחום העיצוב האמנותי והאפקטים המיוחדים.
שנים ראשונות.
פריירה נולד בשיקגו, בן למשפחה שמוצאה מפורטוגל. הוא למד ארכיטקטורה באוניברסיטת אילינוי יחד עם בן-כיתתו, שיהפוך לשותפו 20 שנה מאוחר יותר, צ'ארלס לאקמן. ב-1933 השתתף בתכנון התערוכה העולמית של שיקגו (1933). אחד מן הבניינים הראשונים שתכנן (יחד עם אחיו, האל) היה תיאטרון אסקווייר (Esquire Theater) המהווה את אחת הדוגמאות הטובות לאדריכלות אר דקו בשיקגו.
לקראת סוף שנות השלושים עבר ללוס אנג'לס ועבד כאדריכל פרטי.
קריירה בהוליווד.
בשנות הארבעים עבד בתעשיית הסרטים בהוליווד. ב-1942 זכה, עם שותפים, בפרס אוסקר לאפקטים מיוחדים בסרט Reap the Wild Wind. ב-1944 עיצב אמנותית את הסרט ג'יין אייר ואת הסרט Since You Went Away. ב-1945 הפיק את הסרט האפל Johnny Angel וב-1946 הפיק את הסרט From This Day Forward (מיום זה ואילך).
עם צ'ארלס לאקמן.
בראשית שנות החמישים חבר לצ'ארלס לאקמן עמו למד באילינוי. בין הפרויקטים שתכננו נמצאים כמה מן המבנים המודרניסטיים שאפיינו את אדריכלות התקופה בלוס אנג'לס, אשר שמו דגש על קווים נקיים ומעוגלים ומבנה אווירודינמי, עיצוב שקרא "סילוני" או "חללי". גולת הכותרת של עבודתם הוא המבנה הנושאי של נמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס, כמו כן תכננו את "עיר הטלוויזיה" של CBS בפיירפקס, את מלון הילטון בברלין, את מלון דיסנילנד ועוד.
לאחר התפרקות השותפות.
ב-1959 התפרקה השותפות עם לאקמן, ופריירה הקים את אחד ממשרדי האדריכלים הגדולים בארצות הברית, William L. Pereira &amp; Associates. בין היתר ביצע את תוכנית העיר אירוויין בקליפורניה ואת האוניברסיטה שלה, פרויקט ענק שבגינו הופיע דיוקנו על שער טיים מגזין בספטמבר 1963. כמו כן תכנן כ-250 מבנים ומכלולים, בהם מוזיאון האמנות של לוס אנג'לס, נמל התעופה הבינלאומי של סן פרנסיסקו וספריית גייזל באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
ב-1972 תכנן את המבנה המזוהה עמו ביותר ואחד החדשניים בארצות הברית, פירמידת טרנסאמריקה בסן פרנסיסקו.
אחד המבנים האחרונים שתכנן (ב-1982) היה מלון שרתון דוחה, בירת קטר.
קרלו פרנצ'סקו פולארולו
קרלו פרנצ'סקו פולארולו (באיטלקית: Carlo Francesco Pollarolo סביבות 1653 - 7 בפברואר 1723) היה מלחין איטלקי, בעיקר של אופרות. פולארולו נולד למשפחה מוזיקלית והיה לנגן עוגב בקתדרלה של עירו, ברשה. בשנות ה-80' של המאה ה-17 החל לחבר אופרות לביצוע בוונציה הסמוכה. בסך הכל כתב 90 אופרות ועוד 18 אורטוריות. סגנונו האופראי ראוי לציון בפיתוח אריות בליווי תזמורת וניכרת בו השפעת האופרה הצרפתית של בן תקופתו, ז'אן-בטיסט לולי.
חייו.
את לימודיו החל פולארולו, כנראה, אצל אביו, נגן עוגב בקתדרלה של ברשה, שם החליף אותו בנו בשנת 1676. הוא נשא אישה ב-1674 והוליד שמונה ילדים. בשנים הבאות התקדם במהירות במשלח ידו. ב-12 בפברואר 1680 נבחר לממונה על המוזיקה בקתדרלה של ברשה במקום פייטרו פלי הפורש, וב-7 ביוני 1681 התמנה למשרה דומה באקדמיה דלי אראנטי, אגודה שהתמקדה בלימודי "ספרות, נשק ומוזיקה". במשרה זו החזיק כנראה עד 1689. בשנת 1678 בוצעה באקדמיה האופרה הראשונה שלו, Venere travestita ("ונוס המחופשת"). הפרטיטורה של האורטוריה הראשונה שלו, "לה פניצ'ה" ("עוף החול"), הלכה לאיבוד, אך לפי הלברית, נראה שבוצעה בשנת 1680. בשנים 1685 - 1689 בוצעו אופרות שונות שלו בערי איטליה ובהגיעו לוונציה בסוף 1689 כבר היו לו מוניטין של מלחין.
ב-13 באוגוסט נבחר פולארולו לנגן עוגב שני בכנסיית סן מרקו בוונציה וכעבור שנתיים הגיע למשרת סגן מאסטרו די קאפלה. משנת 1691 הוצגו האופרות שלו מדי שנה בתיאטראות ונציה, ביניהם בית האופרה המכובד ביותר בעיר, "סן ג'ובאני גריזוסטומו", שם שלטו האופרות שלו ברמה משנת 1690 עד 1705. פולארולו כיהן כמנהל מוזיקלי באוספדאלה דלי אינקוראבילי, קונסרבטוריון נודע בוונציה,
משנת 1696 עד 1718 לפחות, לפי הרישומים, ואולי עד 1722. פולארולו התחרה במשך 10 שנים על משרת פרימו מאסטרו של הקתדרלה, אך הפסיד בבחירות בקול אחד לאנטוניו ביפי. פולארולו שוחרר מחובותיו ובנו אנטוניו החליף אותו. הוא המשיך להלחין אופרות עד שנת 1720. פולארולו כתב יצירות לאירועים ולמוסדות שונים, בהן האורטוריה Il combattimento degli angioli ("ריב המלאכים") בשביל סנטה מריה דלה קונסולציונה ב-1697 ואינטרמצו, Il giudizio di Paride ("משפט פאריס"), לאקדמיה דלה אנימוזי שפעלה ברוחו של אפוסטולו זנו. בשנת 1716 חיבר פולארולו קנטטה בשם Fede, Valore, Gloria e Fama ("האמונה, הגבורה, התהילה והשבח", עם פאוסטינה בורדוני בתפקיד האמונה), לשגריר האוסטרי בוונציה, שכלולות בנו בשנת 1721 נחוגו במוזיקה של פולארולו ל-Il pescatore disingannato ("הדייג שהתפכח"). האופרה האחרונה שלו, L’Arminio ("ארמיניוס"), הופקה בנובמבר 1722, כאשר סבל כבר ממחלתו האחרונה. הוא מת ונקבר בכנסיית מריה מנצרת שעל גדת הגראנד קאנאל בוונציה.
קרלו פרנצ'סקו פולארולו היה גם צ'מבליסט מעולה, שנחשב, יחד עם פרנצ'סקו גספאריני ווינצ'זי, לאחד מגדולי הווירטואוזים בכלי זה (דון ג. דזידריו, טלבוט, 74).
מקור.
אולגה טרמיני, "קרלו פרנצ'סקו פולארולו", מילון גרוב אונליין
סוציוניקס
אמנחותפ הראשון