חשוב לציין, שחלק ניכר מיתרות המטבע נובע ממדיניות בנק ישראל להעלות את שער הדולר (ואיתו מטבעות זרים נוספים) יחסית לשער השקל. זאת מהסיבה ששקל זול תורם לייצוא (מקבלים יותר שקלים עבור אותו סכום בדולרים). לצורך העלאת ערך הדולר יחסית לשקל, מספק בנק ישראל ביקושים לדולר, ומוכר בעבורו שקלים. לבנק ישראל אין מגבלה על כמות השקלים שהוא יכול לספק, שכן הוא יצרן השקלים. הדבר אינו גורם לאינפלציה כמו במקרה של "הדפסת כסף" שכן תמורת השקלים מקבלים נכס אמיתי בצורת מטבע זר. השקלים הללו אינם בגדר "יש מאין" שהוא הדבר שגורם לאינפלציה.
הפסד אמיתי שעלול לקרות מאחזקה של יתרות גבוהות, הוא כאשר הגופים שהשקיעו בשקל (מכרו לבנק ישראל את מטבע החוץ), חוזרים וקונים אג"ח של המדינה המבוסס על שקלים. ברוב המקרים הריבית שבנק ישראל נותן על איגרות החוב שלו, גבוהה מהריבית שהוא מקבל כאשר הוא משקיע את יתרות מטבע החוץ שלו באיגרות חוב של מדינות אחרות. הסיבה לכך היא שבנק ישראל משקיע באיגרות חוב של מדינות בעלות דרוג אשראי גבוה יותר מהדרוג של ישראל ולכן בעלות שיעור ריבית נמוך מהריבית שבנק ישראל נותן על איגרות החוב שלו. הפרשי הריביות הללו הם מקור להפסדים. בניגוד להפסד שנובע משינויים בשערי המטבע, שהוא הפסד "על הנייר" (שכן הוא צפוי להתבטל ביום שיהיה צורך להשתמש ביתרות הללו), הרי שכאן מדובר בהפסד אמיתי שכן זהו הפסד שתלוי בכמות הזמן שמוחזקות היתרות ולא בשערי המטבע. בנק ישראל מנסה לחפות על בעיה זו באמצעות "ניהול פעיל" והשקעה של אחוז מסוים מהיתרות, באפיקים עם סיכון מוגבר ורמת תשואה גבוהה יותר. חשוב לציין שעצם האחזקה של יתרות מטבע חוץ גבוהות, מהווה פרמטר חיובי לחברות דרוג האשראי, גורם לשיפור של דרוג האשראי של המדינה ולירידה בריבית שהבנק משלם על האג"ח שהוא מנפיק. כך באופן עקיף מצטמצם הפרש הריביות שגורם להפסד הנ"ל.
צבירת יתרות.
יתרות מטבע החוץ שמדינות מחזיקות ממלאות שלושה תפקידים מרכזיים:
הלימות רמת יתרות מטבע חוץ.
החזקת רמה נאותה של יתרות מטבע חוץ היא מדד חשוב לאיתנות הכלכלית של מדינה, היא מסייעת לבנק המרכזי במילוי תפקידיו. היתרות הן מקור של נזילות במטבע חוץ, שאותו הבנק יכול לנצל בעת הצורך. מלבד זאת, יתרות גדולות של מטבע חוץ תורמות לשיפור מעמדה של המדינה בסביבה הפיננסית הבינלאומית, בהגדילן את האמון ביכולתה להתמודד עם זעזועים במשק. יתרון זה מקבל ביטוי בדירוג האשראי של המדינה ובהערכות שמפרסמות חברות הדירוג. כך בדרך כלל מתאפשר למשק להוריד את עלויות המימון בגיוס של חוב בחו"ל במידה או כזו אחרת.
עלויות הכרוכות באחזקת יתרות גבוהות.
יתרות המטבע שבידי הבנק המרכזי, הן נכס שדורשות טיפול. לא ניתן להחזיק אותן ללא בניית תיק השקעות, שכן אז ערך היתרות ירד כתוצאה מאינפלציה במטבעות הזרים בהן הן מוחזקות. באופן טבעי, בגלל חשיבותן ותפקידן של יתרות המטבע, אופי ההשקעה שמרני מאוד, כאשר המטרה היא בעיקר שמירת ערך ותשואות צנועות.
יתרות המט&quot;ח
יתרות מטבע החוץ
יתרות מטבע חוץ
בתי ספר חקלאיים בארץ ישראל
זאלה
זאלה (בהונגרית: Zala, בסלובנית: Zalska županija או županija Zala) הוא מחוז במערב טרנסדנוביה שבהונגריה. המחוז קבל את שמו מנהר הזאלה העובר בו. ממערב ודרום-מערב גובל המחוז בסלובניה ובקרואטיה. המחוזות השכנים הם שומוג', וספרם וואש. חלק מאגם בלטון נמצא בתחומו. בירת המחוז היא זאלאגרסג.
היסטוריה.
מחוז זאלה ההיסטורי נוסד בתקופת ממלכת הונגריה. ב-1920, בעקבות הסכם טריאנון, השטחים שמדרום לנהר המורה הועברו ליוגוסלביה של אז. שטחים אלה נמצאים כיום ברובם בקרואטיה ומקצתם בסלובניה.
בתקופת השואה בשנת 1944 הוקם במחוז גטו אליו רוכזו יהודי יישובי הסביבה דוגמת העיירה שימג ובהמשך נשלחו להשמדה באושוויץ.
במחוז זאלה 11 ערים ובסך הכל 258 יישובים. רוב אוכלוסיית המחוז גרה ביישובים העירוניים.
במחוז אתרי מעיינות מרפא רבים. המפורסם שבהם הוא עיר הקיט הוויז (Hévíz) בו נמצא האגם התרמי השני בגודלו בעולם.
גרוב (סגנון מוזיקלי)
חיים שלי (איש העלייה השנייה)
חיים שלי (פיינברג) (1891 – 15 בנובמבר 1978) היה איש העלייה השנייה, מורה ומחנך, חוקר תנ"ך מראשוני "החברה לחקר המקרא בישראל" וסופר ישראלי, ממייסדי בית הכרם (כיום שכונה בירושלים).
ביוגרפיה.
חיים שלי (פיינברג) נולד ב-1891 (תרנ"א) בבוברויסק שברוסיה (רוסיה הלבנה) לזלמן וחנה פיינברג. הוא למד בחדר ואחר כך בישיבת "כנסת בית יצחק" בסלובודקה שליד קובנה, ליטא (אחת משתי הישיבות החשובות של עולם הישיבות הליטאי). השכלה חילונית רכש בגימנסיה רוסית. ב-1913 עלה לארץ ישראל.
בירושלים החל ללמוד בבית המדרש למורים העברי (לימים המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין), שאותו ייסד ב-1913 וניהל פרופ' דוד ילין. אחרי פרוץ מלחמת העולם הראשונה קיבל, יחד עם שאר תלמידי הסמינר, אזרחות עות'מאנית, ובערב פסח תרע"ו (1916) גויס עם חבריו לצבא העות'מאני. הוא סיים קורס קצינים באיסטנבול (יחד עם מגויסים אחרים, בהם משה שרת ודב הוז) ושירת במלחמה בדרגת סגן-משנה (מולאזם ת'אני). בעת המלחמה בבריטים שכבשו את המזרח התיכון, זכה לאות הצטיינות על "ביצוע נסיגה למופת". אחרי שנכבשה ארץ ישראל על ידי הבריטים והצבא העות'מאני נסוג צפונה, נשלחו הקצינים הארץ ישראליים שבו לאיסטנבול. פיינברג החליט לנטוש את שורות הטורקים הנסוגים וחזר לירושלים להשלים את לימודיו בבית המדרש למורים. על חלקו בשירות הצבאי במלחמת העולם הראשונה עוטר על ידי משרד הביטחון בעיטור לוחמי המדינה (על"ה) ובאות ההתנדבות.
ב-1919 סיים את לימודיו בבית המדרש והוסמך כמורה. באותה שנה נשא לאישה בכפר השילוח (סילואן) את מלכה בית-אורה (מולה ליכְטְהוֹיז; 1891–1975), שהייתה אחות ראשית בבית המרפא לחולי עיניים ובמרפאת הבריאות הממשלתית בירושלים בשנים 1919–1923. הזוג ובתם הבכורה דימונה (דימה) התגוררו בשכונת הבוכרים בירושלים. ב-1922 עִברת את שם משפחתו מפיינברג לשלי.
בשלהי 1925 עבר חיים שלי עם משפחתו לשכונת המורים והסופרים בית הכרם, שעם מייסדיה נמנה, אחרי שהושלמה בניית ביתם (בין 50 הבתים הראשונים שנבנו) על הקרקע שרכש. חצר ביתם גבלה במשבצת הקרקע, שהוקצתה לחיים נחמן ביאליק כדי שיבנה בו בית קיט, אולם ביאליק הסתפק בנטיעת חורשת עצי אורן, שנקראה לימים על שמו, "חורשת ביאליק".
בשנת 1928, שלוש שנים לאחר חנוכת האוניברסיטה העברית, החל ללמוד בה בעקבות המלצתו של פרופ' ילין. ב-1937 סיים את לימודיו באוניברסיטה וקיבל תואר מוסמך לספרות עברית, מקרא, יוונית עתיקה והיסטוריה של יוון ורומי.
חיים שלי שימש כמורה וכמנהל בירושלים במשך שלושים וחמש השנים שלאחר לימודיו בבית המדרש. בין בתי הספר שלימד בהם: בית הספר למל, בית הספר לבנות ג' ובית הספר "נחשון" במי נפתוח (ליפתא).
ב-1942 יצא לאור ספרו "מחקר המקרא בספרות ההשכלה" בהוצאת ראובן מס. הספר היה הראשון בסדרת "ספריית המוסמכים של האוניברסיטה העברית", ופרופ' יוסף קלויזנר, שיזם את הוצאת הספר, הגדיר אותו כ"חיבור יקר וחשוב" וכ"דוגמה נאה למונוגרפיה מדעית".
בשנים 1944–1945 ישב שלי בדגניה א', אחרי שהוזמן ללמד בבית החינוך המשותף דגניה. בין תלמידיו הייתה נעמי ספיר (לימים נעמי שמר).
אחרי קום המדינה שימש כמנהל בית הספר ע"ש אוסישקין בירושלים, עד צאתו לגמלאות ב-1955.
שלי היה חבר פעיל בחברה לחקר המקרא, ובמשך שנים היה חבר הנהלת איגוד המורים הוותיקים במסגרת הסתדרות המורים. אחרי פרישתו לגמלאות הִרבה ללמד בהתנדבות בחוגים ללימוד התנ"ך, בתחילה בירושלים ואחר כך בתל אביב, שאליה עקר עם רעייתו ב-1960.
בשנותיו האחרונות עסק שלי בהתקנת תרגום משַחְזֵר לעברית של תרגום השבעים לפי קודקס ותיקנוס. הוא זכה להשלים רק את התרגום המשחזר לספרי נביאים ראשונים, שיצא לאור ב-1983 בחסות החברה לחקר המקרא ובתמיכת קרן עמו"ס שליד נשיא המדינה.
שלוש בנותיו, דימונה (דימה) לוין (1920–1989), צילה נצר (1922–2015) וניצה וולפסון (1926–2019), הלכו בעקבותיו ועסקו בהוראה.
בתו דימה לוין הייתה מורה, מחנכת ומנהלת, מכפר תבור ודגניה א' (בית החינוך המשותף בעמק הירדן) ועד לניהול בית החינוך לילדי עובדים בצפון ע"ש א"ד גורדון בתל אביב. אשתו של המחנך ואיש הציבור שלום לוין (מזכ"ל ונשיא של הסתדרות המורים, נשיא הפדרציה הבינלאומית של התאגדויות המורים, חבר הכנסת ויו"ר המועצה הפדגוגית) ואמם של יואב לביא (פובליציסט, סופר ויועץ) ונעמה ארז (משוררת, סופרת ועיתונאית). נכדָהּ (נין של שלי), עידו לביא, היה שחקן נבחרת ישראל בכדוריד.
מוהמדו אידריסו
מוהמדו אידריסו (בצרפתית: Mohammadou Idrissou; נולד ב-8 במרץ 1980) הוא כדורגלן קמרוני שמשחק בעמדת החלוץ בקבוצת קופשטיין מהליגה השלישית באוסטריה.
קריירה.
אידריסו החל את הקריירה שלו בקמרון, ולאחר ששיחק במספר מועדונים מקומיים עבר בשנת 2000 לשחק בגרמניה בכמה מועדונים מהבונדסליגה השנייה ומהליגה השלישית. ביום האחרון של חלון ההעברות בקיץ 2011 חתם אידריסו באיינטרכט פרנקפורט ובעונה זו העפילה הקבוצה לבונדסליגה, אך אידריסו המשיך בליגה השנייה כשחתם בפ.צ. קייזרסלאוטרן.
ב-21 במאי 2014 הגיע אידריסו לישראל וחתם לעונה אחת במכבי חיפה. בגביע הטוטו כבש אידריסו צמד שערים בניצחון 3–5 על בני סכנין, אך בליגה לא הצליח לכבוש בחמישה משחקים בהם שותף, וב-13 בנובמבר שוחרר מהקבוצה עקב בעיות משמעת.
ב-17 בינואר 2015 חתם אידריסו בשקנדייה מליגת העל המקדונית, במדיה ערך חמש הופעות עד תום העונה. באוגוסט 2015 חתם בקבוצת אורדינגן 05 מהליגה החמישית בגרמניה.