מגלי ארצות ומיסיונרים שווייצרים החלו להתעניין באנגולה, שהייתה קולוניה פורטוגלית באותה העת, באמצע המאה התשע עשרה. היחסים הכלכליים שבין שווייץ לאנגולה כוננו לראשונה באופן לא רשמי במהלך שנות החמישים של המאה העשרים, כאשר חברות שווייצריות החלו לפעול בתעשייה ובשיפור התשתיות שבאנגולה. המעורבות השווייצרית באנגולה נותרה לא גדולה עקב סכסוכים פנימיים.
קונסוליה שווייצרית פעלה בלואנדה החל מ-1962 עד 1975, כשאנגולה קיבלה את עצמאותה מפורטוגל. שווייץ הכירה באנגולה בשם "הרפובליקה העממית של אנגולה" ב-18 בפברואר 1976. שגרירות בראשות הממונה על היחסים נפתחה בלואנדה ב-1977.
הקונפליקטים האזוריים ומלחמת האזרחים האנגולית בין 1975 לבין 2002 הובילה את שווייץ לסגור את שגרירותה במדינה ולהחליף אותה במשרד עזרה הומניטרית ב-1996. לאחר הפסקה של שלוש עשרה שנים, השגרירות השווייצרית בלואנדה נפתחה מחדש ביוני 2009. בין 1996 לבין 2007 היה משרד עזרה הומניטרית במדינה על מנת לעזור לאנשים שנפגעו מהקונפליקט הפנימי המזוין במדינה.
היחסים שבין שתי המדינות התקררו לאחר ששווייץ הקפיאה נכסים מאנגולה. ב-ינואר 2005 הם התחממו מחדש לאחר שנחתם הסכם בנושא קרנות הקיימות באנגולה ובשווייץ. בנוסף, תוכנית עזרה הומניטרית של שווייץ החלה לצאת לפועל באנגולה. שיתוף הפעולה שבין שתי המדינות עלה מדרגה לאחר חתימת הסכם נוסף בנושא ב-17 בדצמבר 2012.
שווייצרים באנגולה.
על פי הלשכה המרכזית השווייצרית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2015 התגוררו באנגולה מאה שלושים ושמונה אזרחים שווייצרים כאשר מחציתם היו תושבי הבירה לואנדה. מלבדם נמצאים באנגולה גם עשרים אנשי עסקים שווייצרים שזהו מקום מושבם הלא רשמי.
יחסי אתיופיה–שווייץ
יחסי אתיופיה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הפדרלית הדמוקרטית של אתיופיה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה.
הרפובליקה הפדרלית הדמוקרטית של אתיופיה והקונפדרציה השווייצרית מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ השווייצרי, "היחסים שבין הרפובליקה הפדרלית הדמוקרטית של אתיופיה לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים מצוינים המונעים על ידי מגוון הסכמים בילטרליים". המשרד מציין כי אתיופיה היא מדינה מועדפת לשיתופי פעולה בקרן אפריקה.
מיסיונרים שווייצרים החלו לפעול באתיופיה החל מהמאה התשע עשרה. אלפרד אילג, מהנדס משווייץ, היה יועץ לשליט האתיופי מנליק השני החל משנת 1878. לאילג הייתה השפעה רבה על מדיניות החוץ של המדינה. הוא היה הכוח המניע, יחד עם ממשלת צרפת, מאחורי בניית הרכבת מאדיס אבבה לג'יבוטי שתרמה רבות לפיתוח בירת אתיופיה.
שווייץ ואתיופיה חתמו על הסכם סחר וידידות בשנת 1933. שתי המדינות חזקו את יחסיהן לאחר המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה ומלחמת העולם השנייה. שווייץ פתחה נציגות דיפלומטית באדיס אבבה ב-1955 וזו הפכה לשגרירות ב-1962.
שווייץ תמכה באתיופיה במהלך הרעב שהיה בה בשנות השבעים של המאה העשרים ושנות השמונים של המאה העשרים.
בשנת 2014 נחתם בין שתי המדינות מזכר הבנות על מנת להגביר את הדיאלוג הבילטרלי הקיים ביניהן, שמתקיים מדי שנה. שווייץ פיתחה תוכנית שיתוף פעולה לקרן אפריקה בין השנים 2018–2021 ואתיופיה היא המדינה שזוכה להכי הרבה משאבים ממנה. התוכנית השווייצרית זכתה לתמיכה מצד הרשויות האתיופיות.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2017 התגוררו באתיופיה מאה שמונים ואחד אזרחים שווייצרים.
בריאן מגי
בריאן אדגר מגי (באנגלית: Bryan Edgar Magee; 12 באפריל 1930 – 26 ביולי 2019) היה פילוסוף, שדרן, מנחה טלוויזיה, פוליטיקאי, סופר ומבקר מוזיקה בריטי, שנודע בעיקר בזכות מפעלו להנגשת הפילוסופיה לקהל הרחב, בין היתר בתוכניות הטלוויזיה "אנשי הגות" ו"הפילוסופים הגדולים" של ה-BBC.
ראשית חייו.
מגי נולד להורים ממעמד הפועלים בהוקסטון, לונדון, בשנת 1930, במרחק של כמה מאות מטרים מהמקום שבו נולדו סבו וסבתו. הוא התגורר בדירה מעל לחנות הבגדים המשפחתית, שם חלק מיטה עם אחותו הגדולה, ג'ואן. הוא היה קרוב לאביו, אך ניהל מערכת יחסית סבוכה עם אמו המתעללת. כילד בזמן מלחמת העולם השנייה, הוא פונה למרקט הארבורו בלייסטרשייר. כשחזר ללונדון מצא חלק גדול מהוקסטון מופצץ והרוס. מגי התחנך בבית הספר כרייסט'ס הוספיטל בעזרת מלגה של מועצת מחוז לונדון. במהלך תקופה מכוננת זו, הוא פיתח עניין רב בפוליטיקה סוציאליסטית, ובמהלך חופשות הלימודים נהנה להאזין לנאומים פוליטיים בפינת הנואמים, בהייד פארק, ולבקר בתיאטראות ובקונצרטים.
במהלך שירותו הלאומי, שירת בצבא הבריטי ובחיל המודיעין ועסק בחיפוש אחר מרגלים אפשריים בין הפליטים שחצו את הגבול בין יוגוסלביה לאוסטריה. לאחר שחרורו זכה במלגה למכללת קיבל (Keble), באוקספורד, שם למד היסטוריה כסטודנט לתואר ראשון ואז פילוסופיה, מדע המדינה וכלכלה בשנה אחת. בין חבריו באוקספורד נמנו אנשי התקשורת והפוליטיקאים לעתיד: רובין דיי, וליאם ריס-מוג, ג'רמי ת'ורפ ומייקל הססלין. מגי נבחר לנשיא איחוד אוקספורד, ולימים הפך לחבר של כבוד במכללת קיבל.
באוקספורד התערה מגי גם עם משוררים, ובשנת 1951 השתתף בפרסום ספר שירה. המו"ל לא שילם לכותבים וציפה שהם יקנו בעצמם מספר מסוים של עותקים (עסקה דומה נקשרה עם סופרים כמו דילן תומאס ופיליפ לרקין עבור האנתולוגיות הראשונות שלהם). הכרך הדק הוקדש לזכרו של ריכרד וגנר, וכלל ציטוט של ריינר מריה רילקה מתוך אלגיות דואינו: "כי מה היפה/ אם לא ראשית הנורא, שעל גבול הנסבל/ ואדם משתאה לו על כי בשויון נפשו/ הוא בז להרגנו. כל מלאך הוא נורא". מאגי אמר מאוחר יותר כי הוא די מתבייש בשירים כעת, אף על פי שהמשיך לכתוב למגירה. עם זאת לא זנח את קריירת הכתיבה שלו ובמשך חייו, מגי חיבר רומן מרגלים בשם "Living in Danger" ורומן רחב יריעה בשם "Facing Death". האחרון, היה מועמד לפרס של יורקשייר פוסט.
בשנת 1955 החל שנת לימודים בפילוסופיה באוניברסיטת ייל בעזרת מלגה שלאחר התואר. הוא ציפה לשנוא את אמריקה אך מצא שהוא אוהב אותה. הערצתו העמוקה לשוויון ההזדמנויות במדינה באה לידי ביטוי בסדרת ספרים: "לך מערבה, איש צעיר" (1958), "הרדיקליות החדשה" (1963) ו"המהפכה הדמוקרטית" (1964).
קריירה.
מגי עזב את ארצות הברית וחזר לבריטניה, בתקווה להפוך לחבר בפרלמנט הבריטי, מטעם מפלגת הלייבור. הוא נכשל פעמיים, בבחירות הכלליות בשנת 1959 ובבחירות הביניים בשנת 1960.
במקום זאת, מגי התקבל לעבודה כאחד ממגישי תוכנית הטלוויזיה השבועית This Week של חברת התקשורת ITV. מגי יצר תוכניות תיעודיות בנושאים חברתיים שנויים הקשורים ביחסי מין כמו: מחלות מין, הפלות מלאכותיות, זונות ולקוחותיהן (זנאים), והומוסקסואליות (שלא הייתה חוקית באותה עת בבריטניה). מגי אף כתב ספר בנושא הומוסקסואליות בשם "אחד מעשרים". שנים אחר כך, מגי אמר בראיון על התקופה הזו כי: החברה הבריטית הייתה ליברלית במספר תחומים, שכיום נחשבים למובנים מאליהם... רוי ג'נקינס שינה אותם, ותורים התנגדו לו במרירות... היה תפריט של שינוי חברתי, ואני האמנתי מאוד בסדר היום הליברלי הזה.
בסופו של דבר, מגי הצליח להיבחר כחבר פרלמנט מטעם לייטון בבחירות הכלליות בבריטניה בפברואר 1974. אולם, מגי מצא את עצמו שרוי בחילוקי דעות רבים עם מייקל פוט, ראש מפלגת הלייבור דאז. ב-22 בינואר 1982 הוא התפטר מהלייבור ובמרץ 1982 ערק למפלגה הסוציאל-הדמוקרטית, אך איבד את מושבו בבחירות הכלליות של 1983.
מגי חזר לכתוב ולשדר, והמשיך גם בתפקידים מנהליים שונים. מגי שב גם לקריירה אקדמית באוקספורד. הוא גם מצא יותר זמן לכתוב ביקורות על מוזיקה קלאסית ואף עבד על יצירות משלו. הוא הודה שבעוד שהיצירה שלו הייתה "ניתנת לשריקה", היא גם הייתה "סנטימנטלית ביסודה". ויליאם ריס-מוג , בן תקופתו מאוקספורד, אמר עליו בראיון: "מעולם לא ידענו לאיזו דרך בריאן יקפוץ. וכפי שחייו המחישו בהמשך, תמיד נותרה השאלה בעינה, האם הוא בבסיסו אינטלקטואל או מישהו שמתעניין בפוליטיקה. לכן, זו לא הייתה הפתעה כשהוא נכנס לחיים הציבוריים, אבל האינטלקטואליות הייתה באמת היסוד השולט באישיותו ונראה שהספרים מייצגים את בריאן האמיתי, יותר מכפי שעשתה הפעילויות הפוליטיות."
ההשפעה החשובה ביותר של מגי בתרבות הפופולרית הייתה מאמציו להנגיש את הפילוסופיה לציבור הרחב. בשנים 1970–1971 הציג סדרה לרדיו ה-BBC בשם "שיחות עם פילוסופים". פורמט הסדרה היה שמגי משוחח עם מספר פילוסופים בריטים עכשוויים, שדנו הן ביצירתם והן ביצירתהם של פילוסופים בריטים מוקדמים יותר מהמאה העשרים. הסדרה החלה בשיחת היכרות בין מגי לאנתוני קווינטון, ותוכניות אחרות כללו דיונים על ברטראנד ראסל, ג'ון אוסטין, ג. א. מור, ולודוויג ויטגנשטיין, ובין היתר, אודות הקשר בין פילוסופיה ודת. קטעים מכל אחת מהשיחות הודפסו ב-The Listener זמן קצר לאחר השידור. וגרסאות מתוקנות ומורחבות של כל הדיונים זמינות בספר "פילוסופיה בריטית מודרנית" משנת 1971. קרל פופר הופיע פעמיים בסדרה, וזמן קצר לאחר מכן, מגי כתב ספר מבואי על הפילוסופיה של פופר, שיצא לראשונה בשנת 1973.