ארליך כתב מוזיקה לסונטות של עמנואל הרומי ולמילים מאת משורר צעיר בשם דוד אלר, שנהרג בתאונת דרכים ביום האחרון של שירותו בצבא, לשירים של ט. כרמי (1973) ולשש סונטות של שקספיר (1977). הוא עשה שימוש בנעימות יהודיות עממיות מן האוסף של חיים אלכסנדר, שמקורן בעיקר באי ג'רבה ובתפילת שחרית של יהודי חלב. כן חיבר את "ספר יצירה" לטקסט מספר הקבלה. "עדות" לדואו חלילים מבוססת על דברי עד במשפט אייכמן. עוד מיצירותיו: בַּשְרָו (1953), שלושה משלים (1976), הנגיד (1993), דיוקן של דן פגיס (1996).
יצירתו של ארליך מתאפיינת בשילוב של אלמנטים מערביים קלאסיים עם אלמנטים מזרחיים ערביים, ולעיתים גם בשימוש בהומור דק. השימוש שעשה ארליך בטקסטים מקראיים וביצירה ישראלית מקורית יחד עם ההוראה בה עסק שנים רבות, הפכו אותו לאחד מעמודי התווך של היצירה המוזיקלית והחינוך המוזיקלי בישראל.
פרסים ואותות הוקרה.
פרופ' אבל ארליך נפטר ב-30 באוקטובר 2003.
בנו הוא השחקן והבמאי דניאל (דני) ארליך
פגוציטוזה
פגוליזוזום
מאקרופאג
חנן אילתי
חנן אילתי (קלנבורט) (1910–1992) הוא סופר עברי ויידישאי. ביידיש נכתב שמו קלענבורט, וכינוי נכתב איאלטי.
תולדותיו ויצירתו.
חנן אילתי (קלנבורט) נולד בסופוצ'קיניה, שבבלארוס. את הלשון העברית ספג בביתו ובבית הספר. בעת מלחמת העולם הראשונה ברחה המשפחה לרוסיה, וחנן למד בבית ספר רוסי. בשנת 1918 חזר לסופוצקין, למד בישיבה בגרודנה, ושנתיים בגימנסיה עברית בעיר ביאליסטוק. בשנת 1928 סיים את לימודיו והתכונן לעלות ארצה.
עלה לארץ ישראל בשנת 1929, בעקבות אחיו הגדול יהודה, שהיה ממייסדי קיבוץ איילת השחר. יהודה שינה את שם המשפחה לאילתי וחנן - חונקה - הצעיר קיבל את השם. היה בתנועת "השומר הצעיר" ובמסגרתה הצטרף לקיבוץ "בנימינה", לימים גן שמואל ועין שמר.
בארץ ישראל נתפס לרעיונות המהפכניים של המפלגה הקומוניסטית הפלסטינית, פק"פ, השתתף בכמה פעולות טרור שלה, נחשד ונרדף על ידי הבולשת הבריטית, ונמלט מישראל לפריז בשנת 1933. שם הצטרף לחוגי השמאל היידישאי, וכתב בעיתונות השמאל היהודי.
בשנת 1936 התנדב למלחמת ספרד, קודם כעיתונאי יידיש, ואחר כך כלוחם. לחם בחזיתות השונות עד כניעת הבריגדות הבינלאומיות ופינויין. בצבא הרפובליקאי עלה בדרגה עד למפקד של גדוד מתנדבים יהודים ופולנים. היה גם עיתונאי צבאי ופרסם כתבות ממלחמת ספרד בעיתוני יידיש בעולם.
בחודש יוני 1940, עם הכיבוש הנאצי ברח אילתי לצרפת הכבושה. שם נכלא לזמן קצר במחנה מעצר. ידידיו הקומוניסטים בצרפת וספרד סייעו לו לברוח מאירופה למונטוידאו, אורוגוואי שבדרום אמריקה. שם המשיך בכתיבת ספריו ביידיש ומאמריו בעיתונות היהודית. משנת 1946 עד מותו ישב בניו יורק.
ספרו העברי הראשון של חנן אילתי, "במחילות", רומן מחיי החלוצים, יצא בשנת תרצ"ד 1934. הספר עורר בשעתו עניין, כיוון שנידונו בו, בגילוי לב, יחסי המין בין צעירי החלוצים. חנן אילתי פרסם גם סיפורים עבריים קצרים בירחון "מולד". וכן כתב ביידיש. יצירותיו נתפרסמו בכל רחבי התפוצות, במונטוידאו ובבואנוס איירס, בפריז ובטורונטו, במונטריאול ובמקסיקו, בווילנה ובוורשה.
ספריו תורגמו לספרדית ולאנגלית, ומהן שוב לאחר שנים, לעברית. חנן אילתי נפטר בניו יורק בשנת 1988, וזכה להיכנס לאחד הרומנים של יוסל בירשטיין, בספרו "פנים בענן", בדמותו של סופר יידיש מזדקן. במותו היה בן 81.
לאחר מותו, נדפס בשנת 1997, ויצא לאור, קובץ סיפוריו האחרונים, באנגלית, על ידי בנו וכלתו. הספר נדפס במונטגומרי, במדינת אלבמה שבארצות הברית. הספר אינו מצוי בקטלוג של בית הספרים הלאומי.
עם העלאת היומון "דבר" לרשת, נמצא שחנן אילתי ניסה לחזור אל העיתונות העברית, בראשית שנות החמישים. הוא פרסם ב"דבר" כמה רשימות מסע מאירופה ההרוסה שלאחר מלחמת העולם השנייה. בעיקר מגרמניה, מולדתה של אשתו.
כלי בית ירח
אקסצנטריות
14 (מספר)
14 (במילים בלשון זכר: ארבעה-עשר; בלשון נקבה: ארבע-עשרה) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 13 ולפני 15.
15 (מספר)
15 (במילים בלשון זכר: חמשה-עשר; בלשון נקבה: חמש-עשרה) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 14 ולפני 16.
סמואה האמריקנית
סמואה האמריקנית (באנגלית: American Samoa ) היא אזור מבודד של ארצות הברית, הממוקם בדרום האוקיינוס השקט, מזרחית לסמואה.
היסטוריה.
המאה ה-18: מגע ראשון עם אירופאים.
המגע הראשון של תושבי האזור המהווה כיום את סמואה האמריקנית החל בראשית המאה ה-18. מגלה הארצות ההולנדי, יאקוב רוחבן היה האירופאי הידוע הראשון שהגיע לאיי סמואה ב-1722. בעקבות ביקור זה הגיע החוקר הצרפתי לואי דה בוגנוויל שקרא לאיים ב-1768 בשם "איי הנווט". המגעים עם התושבים המקומיים היו מוגבלים עד לשנות השלושים של המאה ה-19, כאשר מיסיונרים וסוחרים אנגליים החלו להגיע לאזור.
המגעים הראשונים של תושבי האזור עם המערב כללו עימותים אלימים בין החוקרים הצרפתים לבין תושבי האיים שהתרחשו באי טוטואילה. הסמואים האשימו את האירופאים ועקב כך נוצר להם מוניטין של פראים.
המאה ה-19.
פעילות המיסיון בסמואה החלה בסוף 1830 כאשר ג'ון ויליאמס מהאגודה המיסיונרית הלונדונית הגיע מאיי קוק ומטהיטי. באותה עת זכו הסמואים במוניטין של פראים ומחרחרי מלחמה, שכן התרחשויות אלימות התחוללו בין הילידים לבין מבקרים אירופאים. על כל פנים, בסוף המאה ה-19, עצרו כלי שיט צרפתים, בריטים, גרמנים ואמריקאים באופן שגרתי בסמואה והם עשו שימוש בנמל פאגו פאגו כתחנת תדלוק בפחם לספנות.
במרץ 1889 נכנס כוח ימי של הקיסרות הגרמנית לכפר בסמואה ובעשותו כן גרם נזק לרכוש אמריקאי. בעקבות כך נכנסו שלוש ספינות מלחמה אמריקאיות לנמל אפיה והתכוננו להתעמתות עם שלוש ספינות מלחמה גרמניות שנמצאו שם. לפני שנורתה ירייה אחת, החריבה סופה טרופית, הן את הספינות האמריקאיות והן את הספינות הגרמניות. עקב כך נכפתה הפסקת אש על הצדדים בשל חוסר בספינות מלחמה.
ראשית המאה ה-20.
עם פרוש המאה ה-20 יושבו היריבויות הבינלאומיות של סוף המאה הקודמת עם כינוסה של הוועידה התלת-צדדית בוושינגטון ב-1899 שבה חילקו גרמניה וארצות הברית את איי סמואה לשני חלקים: קבוצת האיים המזרחית הפכה להיות טריטוריה של ארצות הברית (איי טוטואילה ב-1900 ומאנואה ב-1904) והם מהווים היום את סמואה האמריקנית. קבוצת האיים המערבית, ששטח האדמה שלהם גדול בהרבה, הפכו להיות לטריטוריה שהייתה ידועה בשם סמואה הגרמנית. בריטניה וויתרה על כל תביעותיה בסמואה ובתמורה בוטלו כל הזכויות של גרמניה בטונגה, באזורים מסוימים באיי שלמה ובמערב אפריקה. לוועידה התלת-צדדית קדמו ועידת וושינגטון ב-1887, הסכם ברלין ב-1889 וההסכם האנגלו-גרמני על סמואה שנחתם ב-1899.
שטח חסות אמריקני.
בשנה שלאחר מכן, קיבלה ארצות הברית באופן רשמי את החלק שהוקצה לה באיים, קבוצה קטנה של האיים המזרחיים, שבאחד מהם שכן הנמל החשוב של פאגו פאגו. לאחר שצי ארצות הברית תפש את השליטה בסמואה המזרחית עבור ממשלת ארצות הברית, הורחבה תחנת הטענת הפחם בפאגו פאגו להיות בסיס מלא של הצי, שנודע בשם בסיס צי ארצות הברית טוטואילה. לצורך כך חתם הצי על הסכם להעברת שטחים עם ראשי השבטים בשם ממשלת ארצות הברית. ב-17 ביולי 1911 הוסב שמם של בסיס הצי בטוטואילה והבסיסים באאונואו ובמנואה באופן רשמי לסמואה האמריקאית.
מלחמת העולם הראשונה ומגפת השפעת של 1918.
ב-1918, בשלבים האחרונים של מלחמת העולם הראשונה, גבתה מגפת השפעת הספרדית את קורבנותיה ברחבי העולם, כשהיא מתפשטת במהירות ממדינה למדינה. סמואה האמריקנית הייתה אחת משלושת המקומות היחידים בעולם (האחרים היו קלדוניה החדשה והאי מרז'ו שבברזיל) שלא אירע בהם שום מקרה מוות במהלך המגפה, וזאת בזכות התגובה המהירה של המושל ג'ון מרטין פויר, שלאחר ששמע על הדיווחים על פרוץ המגפה בשידור רדיו, ביקש מארצות הברית ספינות קרנטינה. תוצאות תגובתו המהירה של פויר זיכו אותו בצלב הצי. בזכות פעולתו זו של פויר, ראו בו תושבי סמואה האמריקנית כגיבור שלהם. בטריטוריה השכנה, סמואה המערבית, שהייתה אז בשליטת ניו זילנד, נגבה מחיר הדמים הגבוה ביותר מכל איי האוקיינוס השקט, כש-90% מהתושבים נדבקו במחלה ו-30% מכל הגברים, 22% מהנשים ו-10% מהילדים איבדו את חייהם. פויר הציע סיוע לעמיתיו הניו זילנדים, אך המנהלן של סמואה המערבית, רוברט לוגן, שזעם על כמות ספינות הקרנטינה שראה מקיפות את סמואה האמריקנית, סירב להצעה. בכעסו ניתק לוגן את כל הקשרים עם עמיתו האמריקני.
בין מלחמות העולם.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, במהלך פעילותה של תנועת המאו בסמואה המערבית (שאז נשלטה על ידי ניו זילנד במסגרת מנדט חבר הלאומים), פעלה גם תנועת המאו בסמואה האמריקנית בהנהגתו של סמואלו ריפלי, וטרן של מלחמת העולם הראשונה מכפר לאון שבטטואילה. לאחר פגישות שהתנהלו בארצות הברית, נמנע ממנו לרדת מהספינה שהחזירה אותו לסמואה האמריקנית והוא לא הורשה לשוב בשל העובדה שתנועת המאו בסמואה האמריקנית דוכאה על ידי צי ארצות הברית. ב-1930 שיגר הקונגרס של ארצות הברית ועדה בהנהגת האמריקנים שהיה להם חלק בהפלת ממלכת הוואי, שתחקור את מעמדה של סמואה האמריקנית.
ב-1925 סופח לסמואה האמריקנית האי סוואן, שנכלל ברשימת האיים האמריקנים על פי חוק הגואנו.
ב-1938 נהרגו הטייס הנודע אד מוזיק וצוותו בהתרסקות המטוס הימי Samoan Clipper מדגם S-42 של חברת פאן אמריקן וורלד איירווייז מעל פאגו פאגו, כאשר ביצעו טיסת סקר לאוקלנד, ניו זילנד. בזמן כלשהו לאחר ההמראה אירעה תקלה במטוס ומוזיק הפנה אותו בחזרה לפאגו פאגו. בעוד הצוות עוסק בהשלכת דלק כחלק מההכנה לנחיתת החירום, אירעה התפוצצות שקרעה את המטוס לגזרים.