ת'ורביאן פלדין נולד בחבל אוניירמנלנד. הוא היה בנם של ניל יוהאן פלדין שהיה חוואי ושל רעייתו הולדה לבית נילסן. ב-1956 רכשו הוא ורעייתו מיד לאחר נישואיהם חווה קטנה. אף על פי כן, הרכישה לא אושרה על ידי הממסד החקלאי, שכן, החווה נחשבה קטנה מדי מבחינת היקפי היצור שלה ולפיכך הם לא קיבלו סובסידיות חקלאיות. מאבק זה הוביל את פלדין אל סניף החטיבה הצעירה של מפלגת "ליגת החוואים" (Bondeförbundet), שב-1958 שינתה את שמה ל"מפלגת המרכז" (Centerpartiet). פלדין ומשפחתו המשיכו להחזיק את החווה במשך כל הקריירה הפוליטית שלו וב-1985, כאשר הוא פרש מן החיים הפוליטיים, הוא שב אל החווה מיד.
קריירה פוליטית.
כניסתו של פלדין לפוליטיקה הארצית השוודית ארעה עם בחירתו לריקסדאג (הפרלמנט השוודי) ב-1958 מטעם מפלגת המרכז בעלת השורשים החקלאיים. כשהוא מתמודד מול יוהאנס אנטונסון, הוא נבחר ב-1969 לתפקיד סגן יושב ראש המפלגה, הראשון שכיהן בתפקיד זה וב-1971 הוא ירש את גונאר הדלונד בתפקיד יושב ראש המפלגה. ב-1973 הציע פלדין שהמפלגה תתמזג עם המפלגה הליברלית, אך לא עלה בידו לגייס את תמיכתם של רוב החברים למהלך.
בבחירות שנערכו ב-1976 איבדה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בהנהגתו של אולוף פלמה במפתיע את הרוב שלה בפרלמנט בפעם הראשונה מזה ארבעים שנה. המפלגות הלא-סוציאליסטיות (מפלגת המרכז, המפלגה הליברלית והמפלגה השמרנית) חברו לקואליציה, מפלגת המרכז הייתה הגדולה מבין שלוש המפלגות ופלדין נבחר להיות ראש הממשלה. אף על פי כן, שנתיים מאוחר יותר קרסה הקואליציה על רקע תלותה של שוודיה באנרגיה גרעינית (כשמפלגת המרכז נקטה במדיניות אנטי-גרעינית חזקה), פלדין התפטר מתפקידו והוקמה ממשלת מיעוט של המפלגה הליברלית.
לאחר בחירות 1979 שב פלדין לתפקיד ראש הממשלה, אף על פי שמפלגתו נחלה הפסדים קשים ואיבדה את תפקיד ההובלה באגף המרכז-ימין במפה הפוליטית השוודית, בעיקר על רקע ההתפקחות הציבורית מהאשליה בנוגע לפשרה שהגיעה מפלגת המרכז עם השמרנים שהיו בעד שימש באנרגיה גרעינית, שבעקבותיה הוא שוב הקים קואליציה עם הליברלים ועם השמרנים. ממשלה זו גם כן סיימה את כהונתה לאחר שנתיים, כאשר אי הסכמה בנוגע למדיניות המיסוי אילצה את השמרנים לפרוש מהקואליציה. פלדין המשיך לכהן כראש הממשלה עד לבחירות של 1982, כאשר זכו הסוציאל-דמוקרטים מחדש בשלטון.
לאחר מערכת בחירות הרת אסון מבחינת מפלגת המרכז שנערכה ב-1985 ספג פלדין ביקורת קשה מאנשי מפלגתו. הוא התפטר מתפקידו כיושב ראש המפלגה ופרש מן החיים הפוליטיים. לאחר התפטרותו הוא שימש כיושב ראש מועצות המנהלים של בנק חקלאי (Föreningsbanken), "האגודה הנורדית" (Föreningen Norden, אגודה של ארגונים חוץ-ממשלתיים של המדינות הנורדיות) ושל תאגיד התקשורת הממשלתי השוודי (Televerket).
מורשתו.
במהלך 27 שנות פעילותו בפוליטיקה הארצית השוודית זכה פלדין להערכה רבה בדרך כלל ברוב המחנות הפוליטיים בשוודיה בשל גילוי הלב שלו, חוסר יומרנותו ונכונותו להטות אוזן לכל ההשקפות. שתי תקופות כהונתו כראש הממשלה היו רחוקות מלהיות קלות עבורו בשל ניסיונותיו להביא שלוש מפלגות שונות לשולחן עבודה משותף במהלך תקופה בה ניצבה שוודיה מול המיתון הגדול בתולדותיה מאז שנות השלושים של המאה ה-20.
פלדין סירב לאפשר לשיקולי אבטחה להכתיב את אורח חייו. במהלך כהונתו כראש הממשלה הוא התגורר בגפו בדירה שכורה קטנה במרכז סטוקהולם, בעוד שמשפחתו המשיכה לנהל את החווה המשפחתית בצפון שוודיה. הוא בישל לעצמו את ארוחותיו ופינה את האשפה מדי בוקר אל פחי האשפה השכונתיים, לפני שיצא להליכה של 15 דקות למשרדו, כשמרחוק עוקב אחריו רכב משטרתי סמוי שהמתין מחוץ לבניין המגורים שלו, התפשרותו היחידה בנוגע לאבטחתו.
כמי שכיהן כראש הממשלה במהלך תקרית הצוללת הסובייטית באוקטובר-נובמבר 1981, ייזכר פלדין בשל תשובתו הפשוטה "שמור על הגבול!" (Håll gränsen!) לשאלתו של המפקד העליון של הכוחות המזוינים של שוודיה כאשר זה התמודד עם חשד לפלישה סובייטית.
חייו האישיים ומותו.
ב-1956 נשא פלדין לאישה את סולוויג אוברג, בתם של החוואי אלברט אוברג וסופיה לבית נסמן. ת'ורביאן פלדין הלך לעולמו בגיל 90 ב-23 ביולי 2016. הלווייתו התקיימה ב-11 באוגוסט בקתדרלה שבעיר הארנסאנד שבמחוז הולדתו והוא נטמן בבית הקברות המקומי.
עוזר משפטי
עוזר משפטי הוא עורך דין אשר עוסק במתן סיוע משפטי לשופט עמו הוא עובד לצורך ביצוע עבודתו של השופט. העוזר המשפטי מבצע משימות מקצועיות שונות וביניהן כתיבת טיוטות להחלטות ופסקי דין, מחקר משפטי והכנת תיקים וחומר משפטי אשר דרוש לשופטים לצורך עריכת הדיונים המשפטיים. מערכת היחסים של השופט והעוזר המשפטי נפרשת לרוב על-פני מספר שנים, ואף שנים רבות, והיא מאופיינת במידה רבה של קִרבה ואמון.
בישראל.
במערכת בתי המשפט בישראל הועסקו בוגרי משפטים בשלב ההתמחות במתן סיוע משפטי לשופטים. החל מאמצע העשור הראשון של המאה ה-21, וכחלק מניסיון לייעל את מערכת המשפט העמוסה, מועסקים במערכת עוזרים משפטיים אשר הם עורכי דין.
העוזרים המשפטיים נבחרים לעבודתם בהליך מיון. מועמד אשר חפץ להתקבל למשרת עוזר משפטי, נדרש להתקבל תחילה למאגר עתודה של עוזרים משפטיים פוטנציאליים. קבלתו למאגר טעונה עמידה בתנאי סף - כגון השכלה אקדמית משפטית וציוני תואר גבוהים, הסמכה כעורך דין לאחר ביצוע התמחות, וכן צליחת מבחן מקצועי וריאיון לפני ועדת בוחנים. רק לאחר קבלתו למאגר יכול המועמד להיבחר על ידי שופט למשרת עוזר משפטי. כל שופט רשאי לבחור את המועמד המתאים לו מתוך אלו שנתקבלו למאגר, לאחר שקיים ראיונות עם מספר מועמדים.
במקור, עוזר משפטי שהתקבל לעבודה היה נדרש לחתום על חוזה העסקה מול הנהלת בתי המשפט, המבוסס על האופי המיוחד של תפקיד העוזר המשפטי, כמעין משרת אמון שכוללת "הצמדה" לשופט מסוים, שאינו הולם מודל העסקה רגיל לפי כתב מינוי ומתן תקן. חוזה העסקה זה היה לשנה אחת, ובתום כל שנה ניתן היה להאריך את תוקף החוזה לשנה נוספת, כשההחלטה על כך נתונה לשופט ומאושרת על ידי הנהלת בתי המשפט. תקופת ההעסקה המרבית הייתה ארבע שנים, ובמקרים חריגים ניתן היה האריך את התקופה בשנתיים נוספות, אך לא מעבר לכך.
בשנת 2009 התאגדו העוזרים המשפטיים במטרה להיאבק על תנאי העסקתם. בין היתר ניהלו העוזרים המשפטיים מספר הליכים בבית הדין לעבודה. באחד ההליכים זכו העוזרים בתביעה במסגרתה נקבע כי מוטל על המדינה לשלם לעוזרים שכר בעבור שעות נוספות שעבדו במהלך השנים. טענת המדינה, לפיה חוזה ההעסקה של העוזרים כולל 10 שעות נוספות, נדחתה. בהליך אחר ביקשו העוזרים המשפטיים להיאבק במגבלת השנים אשר נקבעה בהסכם ההעסקה שלהם. בית הדין האזורי לעבודה קיבל את התביעה וביטל את מגבלת השנים. המדינה הגישה ערעור לבית הדין הארצי לעבודה, שקיבל את הערעור ברוב קולות. באפריל 2017 יצאו העוזרים המשפטיים לשביתה בת למעלה מחודש, בעקבות הרעות תנאים משמעותיות. במקביל, התנהל בין העוזרים המשפטיים והמדינה הליך משפטי בבג"ץ אשר פסק לטובת העוזרים המשפטיים. בחודש מאי 2017 בג"ץ ביטל את מגבלת השנים ושלח את הצדדים לניהול משא ומתן לשם קביעת תנאי ההעסקה של העוזרים המשפטיים. בין הצדדים התנהל הליך משא ומתן ארוך ובחודש מרץ 2018 הגיעו הצדדים להסכמות בדבר חתימה על הסכם קיבוצי. בהסכם האמור ובהתאם לקביעת בג"ץ לא קיימת עוד הגבלת שנים על ביצוע התפקיד האמור.
במסגרת פסק דינו קבע בג"ץ, כי: "כל המכיר את עבודת בתי המשפט מקרוב יודע שלא ניתן להפריז בתרומתם החשובה של העוזרים המשפטיים לעשייה השיפוטית". עוד נקבע, כי "תרומתם למערכת המשפטית של העוזרים המשפטיים, אשר החליפו ברובם הגדול את המתמחים בבתי המשפט השונים - הינה חשובה וחיונית עד מאוד. המדובר במשפטנים מוכשרים, העוברים סינון קפדני ובחינות לצורך הכללתם במאגר העוזרים המשפטיים ופעילותם לצדו של השופט, העמוס בדרך כלל לעייפה, לא תסולא בפז".
בשנת 2017 הועסקו בבתי המשפט בישראל כ-660 עוזרים משפטיים, מרביתם נשים.
על חלוקת האחריות בין השופט לעוזר המשפטי עמד שופט בית המשפט העליון, סלים ג'ובראן: "במסגרת שגרת עבודתו של העוזר המשפטי, כותב הוא חוות דעת בתיקים הבאים לפתחו של השופט. למותר לציין, כי את ההחלטה הסופית בתיק מקבל השופט היושב בדין, וחזקה עליו כי בוחן הוא את הדברים באופן מקצועי ועצמאי, תוך פתיחות מחשבתית, לפני קיום הדיון, במהלכו ולאחריו."
ז'וזף ז'ופו
ז'וזף ז'וֹפוֹ (בצרפתית: Joseph Joffo ; 2 באפריל 1931 – 6 בדצמבר 2018) היה סופר, תסריטאי ושחקן צרפתי-יהודי. נודע בעיקר בשל סיפור ילדותו כילד יהודי בזמן הכיבוש הגרמני שאותו סיפר ברומן "שקית של גולות" (1973).
ביוגרפיה.
ז'ופו נולד בפריז בשנת 1931. אביו, רומן ז'ופו, היה ספר אשר ברח בעקבות הפוגרומים שנערכו ברוסיה והגיע לצרפת. אמו, אנה מרקוף, הייתה כנרת. ז'ופו נולד וגדל ברובע ה-18 של פריז, שם למד בבית הספר היסודי השכונתי. את ילדותו לפני השואה תיאר ברומן שלו "Agates et Calots" שפורסם בשנת 1995.