נימוסיו ואדיבותו של מרשל היו ידועים והוא כונה לעיתים "ג'ק הג'נטלמן" (Gentleman Jack). הוא סלד מהסגנון האגרסיבי של חלק מהפוליטיקאים והעדיף לנקוט בגישה רגועה יותר ופחות מתעמתת. תכונות אלו נתפשו לעיתים על ידי מתנגדיו כחולשה. מרשל היה מאמין אדוק בשכל הישר ובפרגמטיזם וסלד ממה שהוא החשיב כפופוליזם של הפוליטיקאים בני זמנו.
שר בממשלה.
בבחירות הכלליות של 1949 שמר מרשל על מושבו בפרלמנט. המפלגה הלאומית השיגה מספיק קולות כדי להרכיב ממשלה בראשותו של סידני הולנד. מרשל נכנס לקבינט וקיבל את האחריות על קידום הדיור הציבורי. הוא גם שימש כעוזרו האישי של הולנד.
לאחר הבחירות של 1951 מונה מרשל להיות שר הבריאות (למרות שעד 1953 הוא המשיך להיות אחראי על נושא הדיור הציבורי). בבחירות של 1954 בוטל מחוז הבחירה שלו והוא התמודד בהצלחה במחוז אחר, מחוז קארורי. לאחר הבחירות הוא חדל להיות שר הבריאות ותחת זאת הוא מונה להיות שר המשפטים והתובע הכללי. בתפקידיו אלה הוא תמך בהשארתו של עונש המוות על רצח. ההוצאה להורג האחרונה בניו זילנד בוצעה ב-1957, בתקופת כהונתו של מרשל כשר המשפטים. מרשל גם דחף להקמתו של בית משפט נפרד לערעורים.
עם התדרדרות מצבו הבריאותי של סידני הולנד, היה מרשל חלק מקבוצת הפוליטיקאים ששכנעו אותו לוותר על כסאו. קית' הוליאוק נבחר להיות ראש הממשלה ומרשל נבחר להיות סגן מנהיג המפלגה הלאומית.
סגן ראש הממשלה.
זמן קצר לאחר חילופי הגברי במפלגה, היא נחלה תבוסה בבחירות של 1957 למפלגת הלייבור בהנהגת וולטר נאש. לפיכך, הפך מרשל להיות סגן מנהיג האופוזיציה. ממשלת נאש לא האריכה ימים. הצעדים הדרסטיים שהיא נקטה בהם לטיפול במשבר הכלכלי הוכחו כבלתי פופולריים. בבחירות של 1960 הפסידה הלייבור והמפלגה הלאומית חזרה לשלטון.
עם הקמת הממשלה מונה מרשל שוב כסגן ראש הממשלה. הוא לקח על עצמו תחומי אחריות נוספים, כמו שר המשפטים, שר התעשייה והמסחר, השר לענייני סחר חוץ, שר ההגירה ושר המכס. אחד ההישגים העיקריים שלו היה חתימת הסכמי הסחר עם אוסטרליה ועם הממלכה המאוחדת. מרשל גם תמך בביטול חובת ההתאגדות המקצועית, כחלק ממדיניות מפלגתו. כאשר בסופו של דבר הממשלה החליטה לא לקדם את הנושא, החלו יחסיו של מרשל עם כמה מעמיתיו להיות מתוחים.
מרשל היה אחד התומכים המובילים בהשארתו של עונש המוות על רצח. הלייבור, בהנהגתו של ארנולד נורדמאייר, תמכה בביטול עונש המוות וב-1961, חצו עשרה מחברי הפרלמנט מטעם המפלגה הלאומית, כולל רוב מולדון וראלף האנן, את הקווים והצביעו עם הלייבור בעד ביטול עונש המוות.
בהדרגה החל מרשל להיות שקוע יתר על המידה בעבודתו והוליאוק העביר לו יותר ויותר תחומי אחריות. הוא היה גם נתון תחת לחץ רב עקב העימותים המתמשכים עם הלייבור. מערכת היחסים של מרשל עם רוב מולדון, שר האוצר, החלו להיות יותר ויותר מתוחים, כשמרשל התרעם על גישתו הפתוחה של מולדון במשא ומתן עם ארגוני העובדים. מרשל היה גם אחראי על הקמתו של התאגיד לפיצויי נפגעים בתאונות, צעד שהוא ראה בו את אחד מהישגיו הגדולים ביותר.
ראש ממשלת ניו זילנד.
ב-2 בפברואר 1972, פרש הוליאוק מתפקידו כמנהיג המפלגה הלאומית וכראש הממשלה. מרשל התמודד על מנהיגות המפלגה מול רוב מולדון וזכה. מולדון היה לסגן ראש הממשלה. מרשל היה להוט לבצע צעדי ארגון מחדש של הממשלה, בהאמינו שהיא קפאה על שמריה. יחד עם זאת, הציבור עייף כבר מהתקופה הארוכה בה החזיקה המפלגה הלאומית בשלטון ולא הסתפק ברפורמות של מרשל. בבחירות שהתקיימו בנובמבר 1972 ניצחה הלייבור בהנהגתו של נורמן קירק. מרשל היה למנהיג האופוזיציה.
שנותיו האחרונות.
ב-4 ביולי 1974 הודיע מרשל על הבחירות למנהיגות המפלגה. בהיותו מודע לכך שהתמיכה בו ירדה, הוא התפטר ופינה את מקומו למולדון. הירידה בכוחו של מרשל נבעה בעיקר מחוסר היכולת שלו לקרוא תגר על נורמן קירק שזכה לאהדה ציבורית חזקה. סגנונו השקט של מרשל לא התאים לטקטיקה האגרסיבית שהמפלגה הלאומית נזקקה לה.
בבחירות של 1975 פרש מרשל מהחיים הפוליטיים ובשנה שלאחר מכן קיבל תואר אבירות. הוא המשיך להיות פעיל בתחום הארגוני של המפלגה הלאומית והוא זכה לכבוד רב על שירותו ארוך השנים. בהדרגה היה מרשל לאחד ממבקריו הראשיים של מולדון והאשים אותו בהיותו אגרסיבי ושתלטן יתר על המידה. מרשל גם התנגד להחלטה השנויה במחלוקת של מולדון לאפשר את ביקורה בניו זילנד של נבחרת הרוגבי של דרום אפריקה בה שלט משטר האפרטהייד.
מרשל כתב ופרסם כמה ספרי ילדים וכן את זכרונותיו וספר בתחום המשפטים. מאוחר יותר הוא היה פעיל בשורה של ארגוני צדקה וארגונים תרבותיים, כולל התאחדות השח מט הניו זילנדית. רוב פעילויותיו אלו יוחסו לאמונתו הנוצרית העמוקה. ג'ק מרשל מת באנגליה ב-30 באוגוסט 1988, בדרכו לוועידה של חברות התנ"ך המאוחדות (United Bible Societies).
זאלקה פירטל
זַאלקָה פִירטֶל (בגרמנית: Salka Viertel; 15 ביוני 1889 – 20 באוקטובר 1978) הייתה שחקנית ומחזאית יהודייה-אוסטרית. אחותם של הפסנתרן והמלחין אדוארד שטוירמן והכדורגלן זיגמונט שטוירמן.
חייה.
פירטל נולדה בסמביר שבגליציה, אוסטריה (כיום באוקראינה) בשם סלומאה שטוֹיֶרמן, למשפחה יהודית רבת השפעה. אביה, יוזף שטוירמן, היה ראש העיר היהודי הראשון בהיסטוריה של סמביר, ואמהּ אַוּגוסטה ניהלה מספר ארגונים יהודים. את הופעת הבכורה שלה על הבמות ערכה שטוירמן בתיאטרון ברטיסלאבה, וב-1911 שהתה לצידו של מקס ריינהרדט במספר הפקות בברלין. ב-1913, עברה שטוירמן לווינה, שם גם פגשה את בעלה לעתיד, ברתולד פירטל . ב-1918 נישאו השניים והולידו שלושה ילדים: הנס, פיטר ותומאס.
ב-1928 עברה המשפחה לארצות הברית למשך ארבע שנים, על מנת לרכוש ניסיון מקצועי בקולנוע, אך לאחר עליית הנאצים לשלטון החליטו בני הזוג להישאר בארצות הברית ולא לחזור לאירופה. ב-1933 הוחתמה פירטל על ידי חברת מטרו גולדווין מאייר על הסכם העסקה, והשתתפה בכתיבתם של מספר סרטים בכיכובה של גרטה גרבו. ביתם של בני הזוג בסנטה מוניקה הפך במהרה למקום מפגשם של אנשי הבוהמה שהיגרו מאירופה, והיה ידוע במסיבות התה שנערכו בימי ראשון. בין האורחים הקבועים במסיבות היו סרגיי אייזנשטיין, צ'ארלי צ'פלין, ארנולד שנברג, תומאס מאן, הנס אייזלר, כריסטופר אישרווד וברטולט ברכט.
בזמן מלחמת העולם השנייה הייתה פירטל פעילה במאבק נגד הנאציזם. היא הייתה מעורבת בהקמתה של "קרן הקולנוע האירופית", שקשרה חוזי משא ומתן עם האולפנים הגדולים בהוליווד. בעזרת חוזים אלו הצליחו להימלט מאירופה אנשי רוח רבים דוגמת היינריך מאן ולאונהרד פרנק. בעקבות זיכרונותיה מאותה תקופה כתבה פירטל את הספר "The Kindness of Strangers" (1969).
ב-1947 התגרשה פירטל מבעלה, ועם תחילתה של המלחמה הקרה ועידן המקארתיזם נחשדה בהיותה קומוניסטית ונמנע ממנה להמשיך לעבוד בהוליווד. היא נפטרה ב-20 באוקטובר 1978 בשווייץ.
ארבעים חסר אחת
מעבדות סנדוז
סנדוז
הסבה מקצועית
100 המשפיעים ביותר בעולם
מיז
סדר עולם רבה
ארנבת ארקטית
הלמה של קניג
בתורת הגרפים, הלמה של קניג היא למה הנותנת תנאי מספיק לכך שבגרף אינסופי יהיה מסלול אינסופי. ללמה יש חשיבות גם בתורת הקבוצות, בלוגיקה מתמטית ובתורת ההוכחות, הזווית החישובית של הלמה נחקרת בתחום החישוביות. היא נקראת על שמו של דנש קניג שהוכיח אותה בשנת 1927.
הלמה של קניג היא כלי חשוב בתורת הגרפים. המתמטיקאי W. T. Tutte כתב עליה:
נוסח הלמה.
עץ אינסופי, שכל הדרגות בו סופיות, מכיל ענף (קרי, מסלול היוצא מהשורש) אינסופי.
באופן כללי יותר, יהא formula_1 גרף קשיר עם אינסוף קדקודים, כך שדרגת כל קדקוד היא סופית (קרי, מכל קדקוד יוצאות מספר סופי של צלעות אל קדקודים אחרים). אזי, formula_2 מכילה מסלול פשוט (קרי, ללא מעגלים) באורך אינסופי.
הוכחה.
נוכיח את הגרסה הכללית. יהא formula_1 הגרף עם אינסוף קדקודים שיסומנו formula_4, כך שדרגת כל אחד מהם סופית.
נתחיל עם קדקוד formula_5. מהקשירות של הגרף נובע שקיים מסלול פשוט ממנו לכל אחד מהקדקודים האחרים ב־formula_6, כל מסלול כזה עובר דרך אחד השכנים של formula_5 ויש מספר סופי של שכנים כאלה, מסופיות הדרגה שלו. קיים אם כן קדקוד שכן אחד שניתן להגיע ממנו אל אינסוף קדקודים שלא דרך formula_5, אחרת, נקבל שמכל אחד מהשכנים שלו ניתן להגיע למספר סופי של קדקודים ונקבל שיש מספר סופי של קדקודים בגרף, בסתירה להנחה שישנם אינסוף קדקודים.
נסמן את הקדקוד השכן שבחרנו formula_9. ישנם כעת, מהבחירה, אינסוף קדקודים שיש מסלול פשוט ממנו אליהם שלא דרך formula_5. כל מסלול כזה עובר דרך אחד השכנים שלו שהוא לא formula_5 וכמו קודם קיים שכן אחד שממנו ניתן להגיע לאינסוף מקדקודי הגרף. נבחר אותו ונסמנו formula_12.
נמשיך כעת באותו אופן באינדוקציה מתמטית. נקבל שבכל שלב מהנחת האינדוקציה יש שכן שממנו ניתן להגיע לאינסוף מקדקודי הגרף במסלול פשוט שלא עובר דרך הקודמים. מהאינדוקציה נקבל שלכל מספר טבעי formula_13 ניתן לבחור קדקוד formula_14 כך שקיים מסלול פשוט בגרף באורך formula_13.
היסטוריה.
הסיבה הראשונית לניסיונו של דנש קניג להוכיח את הלמה הקרויה על שמו נובעת מניסיונות שונים של אביו, המתמטיקאי גיולה קניג, להפריך את השערת הרצף. האב גיולה קניג השתמש במשפטי שקילות של פליקס ברנשטיין ונתן הוכחה למשפט קנטור-שרדר-ברנשטיין ללא אינדוקציה, מה שדחף את הבן דנש קניג ב־1908 לנסות לתת הוכחות חדשות למשפטיו של ברנשטיין ללא עקרון הסדר הטוב.