באופן כללי, על אף שחוקרי רגשות חלוקים בדעתם לגבי הדרך הנכונה לאפיין ולסווג רגשות ורגשנות, מקובל כי כל רגש מהווה שילוב של רמת נעימות (נעים או לא נעים) ורמת עוררות או פעלתנות (פעיל או לא פעיל). לדוגמה: התלהבות היא רגש המורכב משילוב בין נעימות ופעלתנות גבוהה, בעוד ששלווה היא רגש המורכב משילוב בין נעימות ופעלתנות נמוכה. גם רגשנות מהווה שילוב של נעימות ופעלתנות. על פי אפיון זה, הצירופים האפשריים של נעימות נמוכה או גבוהה עם פעלתנות נמוכה או גבוהה מגדירים ארבעה רבעונים (Quarters).
במקביל לאפיון זה, קיים כיום מודל מוכר לניתוח וסיווג של רגשנות שהוצע על ידי ווטסון וטלגן. לטענת החוקרים, ישנם שני ממדים של רגשנות: רגשנות חיובית (Positive Affectivity) ורגשנות שלילית (Negative Affectivity), ולכל אדם ישנה רמה מסוימת הן של רגשנות חיובית והן של רגשנות שלילית. מכאן, בהתאם למודל ובניגוד לאינטואיציה, רגשנות חיובית אינה מייצגת את ההפך מרגשנות שלילית, אלא היבט נפרד ממנה. על פי ווטסון וטלגן יש להתייחס לארבעת הרבעונים על פי שני צירים המגדירים את המידה שבה לאדם יש רגשנות חיובית ורגשנות שלילית. שני הממדים הללו של רגשנות הם דו־קוטביים, ומתארים תכונות נפרדות ובלתי תלויות של בני אדם, כך שלכל אדם ניתן לתת ציון לגבי מידת הרגשנות החיובית שלו ומידת הרגשנות השלילית שלו.
מדידת רגשנות.
ניתן למדוד רגשנות על ידי שאלונים. באנגלית קיים סולם המכונה
(PANAS - (Positive And Negative Affectivity Scale . חוקרים בישראל פיתחו תרגום מקביל לעברית. על פי הוראות השאלון, כל אדם מתבקש לציין באיזו מידה הוא מרגיש תחושות או רגשות מסוימים, כגון שמח, נלהב, אשם, מודאג, נרגש וכדומה. את התשובה המתאימה ביותר מציינים בסולם 5 - 1 (1 - במידה מועטה או בכלל לא, 5 - במידה רבה מאד). מיפוי קודם של הרגשות האלה על ידי החוקרים מאפשר להגדיר מתוך התשובות את רמת הרגשנות החיובית ואת רמת הרגשנות השלילית של האדם.
יתרון נוסף שהתגלה בפיתוח שאלון זה, הוא שעל אף שמדובר בתכונה אישיותית, ניתן גם לבקש מבני אדם להגיב לגבי מסגרות זמן ספציפיות, כלומר בני אדם יכולים לענות על הרגשות שהם חשים ברגע זה, בשבוע האחרון, או באופן כללי. כך ניתן ללמוד גם על רגשנות כתגובה רגשית למצב נתון, ולא רק כתכונה אישיותיות כללית. על ידי תגובות לשאלות על תחושות "באופן כללי" ניתן ללמוד על תכונת הרגשנות החיובית והשלילית. על ידי תגובות לשאלות על תחושות "ברגע זה" ניתן ללמוד על רגשנות מצבית כלפי אירוע או מצב ספציפי. כך לדוגמה מחקרם של רפאלי ועמיתיה הראה כי המתנה בתור גורמת לעלייה ברמת הרגשנות השלילית.
רגשנות בהיבטים שונים.
רגשנות ותרבות.
על אף שככל הנראה קיימים הבדלים רבים בין תרבויות, רוב המחקרים מתייחסים להבדלים הקשורים באינדיבידואליזם וקולקטיביזם. בתרבויות אינדיבידואליסטיות, התגלה קשר חזק בין רגשנות (בין אם חיובית ובין אם שלילית) לבין שביעות הרצון מהחיים באופן כללי (אם כי הקשר היה חזק יותר עבור רגשנות חיובית בהשוואה לרגשנות שלילית). לעומת זאת, בתרבויות קולקטיביסטיות רבות לא נמצא קשר בין רגשנות שלילית לבין שביעות רצון מהחיים, וייתכן שהדבר נובע מכך שיש שונות גדולה יותר בדרך בה תרבויות מווסתות את הרגשנות השלילית בהשוואה לרגשנות החיובית.
חגי בן-שמאי
חגי בן-שמאי (נולד בי' באב ה'תרצ"ט, 25 ביולי 1939) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לשפה וספרות ערבית שבמכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית בירושלים, והמנהל האקדמי לשעבר של הספרייה הלאומית.
חיים וקריירה אקדמית.
חגי בן-שמאי נולד בתל אביב וגדל בשכונת בית וגן בירושלים, למד בבית הספר חורב ולמד שנה בישיבה. בנעוריו היה פעיל בתנועת הנוער עזרא והדריך בבאר שבע. בצה"ל שירת במסגרת תנועת הנוער בה היה חבר בגרעין הנח"ל שבקיבוץ הדתי שעלבים. הוא נשוי לבִתְיה לבית לוינגר, אחותם של הרב משה לוינגר והרב ישראל מאיר לוינגר, והם גרים בירושלים והורים לארבעה ילדים, 21 נכדים ושבעה נינים.
בן-שמאי החל את לימודיו באוניברסיטה העברית לתואר ראשון ב-1962 בשפה וספרות ערבית והיסטוריה של ארצות האסלאם, שם למד אצל פרופסור מאיר יעקב קיסטר, ממנו למד את הגישה לכתבי יד וסיים את חוק לימודיו לתואר הראשון ב-1966. לאחר מכן הלך לכיוון הפילולוגיה ועשה תואר מוסמך בערבית ושפות שמיות, אותו סיים בהצטיינות יתרה ב-1969. הוא למד אצל פרופסור יהושע בלאו ממנו למד את הבסיס הבלשני המוצק וכן הבין-שמי. בלאו הוא איש דקדוק ערבית יהודית, תחום בו החל דוד צבי בנעט ובן-שמאי המשיך את מפעלם בתחום. הערבית היהודית היא לשון שהייתה כלי הקיבול של תרבות היהודים דוברי הערבית מן המאה השמינית ועד המאה העשרים. נושא התזה שלו היה: "פירושו הערבי של יפת בן עלי הקראי לאיוב, א-ה - מהדורה ביקורתית עם תרגום עברי מבואר ומבואות". בשנים 1973-1971 שהה בהשתלמות מטעם האוניברסיטה העברית בבית הספר למדעי המזרח של אוניברסיטת לונדון וספריית המוזיאון הבריטי. עבודת הדוקטורט שלו הוגשה ב-1978, נעשתה תחת הנחייתו של פרופסור שלמה פינס, ממנו למד את הראיות הרחבה של השיטות הפילוסופיות. נושא העבודה היה: "שיטות המחשבה הדתיות של אבו יוסף יעקוב אלקרקסאני ויפת בן עלי". העבודה עסקה בהגותם של שני ההוגים הקראים בני המאה העשירית ועליה קיבל ציון גבוה. החל מ-1978 שימש מרצה בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית, במקביל הרצה באוניברסיטת בר-אילן במשרה חלקית ובשנת 1994 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית. ב-2007 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
במהלך השנים לימד וחקר באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת קיימברידג', ישיבה יוניברסיטי, אוניברסיטת פנסילבניה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ואוניברסיטת סנקט פטרבורג.
בשנת 1984 היה בן-שמאי בין המקימים של החברה לחקר תולדות הערבית-יהודית. אליו חברו יהושע בלאו, מרדכי עקיבא פרידמן, ומשה גיל. כנס היסוד של החברה היה בשיקגו. נשיאו הראשון של המרכז היה יהושע בלאו וכשפרש ב-1997 נהיה בן-שמאי לנשיאו השני של המרכז, תפקיד בו הוא מכהן עד היום. חברה זו גדלה והתפתחה והיום חברים בה כמאתיים חוקרים.
החל משנת 1991 חגי בן-שמאי הוא מנהל "מפעל הקראים" במכון בן-צבי ואף שימש בשנים 1993–2003 כראש מכון בן-צבי.
בשנת 1995 הקים וניהל חגי בן-שמאי יחד עם דוד סקליר את "המרכז לחקר התרבות הערבית-היהודית וספרותה" שפועל במסגרת מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, ושתפקידו הוא לקדם את איסוף המידע, ארגון המידע והמחקר של התרבות הערבית-יהודית. מחקר זה פועל כבר שתים עשרה שנה ומשימותיו העיקריות הן קודם כל קיטלוג של כל כתבי היד הערביים-יהודיים בעיקר בספרייה הלאומית הרוסית שבסנקט פטרבורג ופרסום טקסטים נבחרים מתוכם; פרשנות המקרא הערבית-יהודית; ספרות ההלכה הערבית-יהודית; העבודה במרכז מושתתת כולה על חקר כתבי יד.
החל משנת 2003 מכהן חגי בן-שמאי כמנהל משותף של מפעל פרידברג לחקר הגניזה.
לאחר פרישתו, החל משנת 2009 ועד לשנת 2016, שימש הפרופסור חגי בן-שמאי כמנהל אקדמי של הספרייה הלאומית. את מקומו מילא אלחנן ריינר.
מחקרו.
גישתו של חגי בן-שמאי למחקר מתאפיינת בניסיון להבין או לשחזר מתוך המקורות שני דברים עיקריים: האחד הוא היסטוריה תרבותית והשני הוא שיטות רעיוניות של מחברים שונים או קבוצות שונות, בעיקר של הרב סעדיה גאון והקראים, ובנוסף לכך את פרשנות המקרא הקדומה בערבית. בן-שמאי לא קיבל חינוך כהיסטוריון, כי אם כפילולוג, והוא מנסה להבין מה הן אבני הבניין של השיטה, בצורת מונחים, מילים ולשון.
הוא מנסה לראות את הדברים בהקשרם הרחב והבין-תרבותי. גישתו דומה לזו של אחד מגדולי החוקרים של הפילוסופיה היהודית בימי הביניים, וולפסון, שלא דיבר על השפעה של תרבות אחת על אחרת, כי אם על תהודה: מישהו שומע הד, אבל מי שהשמיע את ההד אינו מעוניין שההד ישפיע, אולם מי שקיבל את התהודה, קיבל זאת מרצונו.
הקראים.
בן-שמאי הוא מגדולי חוקרי הקראים. הוא חקר את הגדרת הקבוצה, ההיסטוריה שלהם, אורחות חייהם, דרכי פולחנם, יצירותיהם הספרותיות וקורות השכונה הקראית בירושלים בימי הביניים. הוא בחן את שיטתם הרעיונית, את הגישות הפרשניות שלהם, מערכת היחסים שלהם עם הרבנים. בן-שמאי יזם ניהל מפעלי מחקר בתחום: קיטלוג האוספים שמכר החכם הקראי אברהם פירקוביץ' לספרייה הלאומית הרוסית בסנקט פטרבורג, המהווה את אחד מאוספי כתבי היד היהודים הגדולים בעולם, יוזם עדכון האנציקלופדיה לתולדות בני המקרא שהכין שמואל אברהם פוזננסקי, והנהיג משלחת של יד יצחק בן-צבי שמיפתה את בתי-הקברות הקראיים בחצי האי קרים.
רב סעדיה גאון.
בן-שמאי חקר וחידש רבות במחקרו על רבי סעדיה גאון. הוא הראה כיצד סעדיה גאון יכול היה להטביע את חותמו כשהוא משתמש בחומרים מוכנים, אולם ביוצקו אותם מחדש. זאת עשה סעדיה גאון בעיקר על ידי העברה מעברית לערבית. בכך הוא מצליח להטביע את חותמו האישי המובחן מבין השיטין, ולא באופן מוצהר.
בן-שמאי מכין מהדורה של פירוש רב סעדיה גאון (רס"ג) לחלק הראשון של ספר שמות (פרקים -) תוך כדי גילוי, חשיפה ופרסום של טקסטים חדשים ולא ידועים והעמדת מהדורה ביקורתית של הטקסטים האלה עם תרגום מוער לעברית. הוא עסק ברבדים שונים באישיותו של הפילוסוף הרב-תחומי רס"ג: רקעו התרבותי, אושיות עולמו ומקומה של ההגות הכלאמית בהגותו, בהתנגדותו לאסטרולוגיה, מכיוון שהגיונה עמד על כרעי תרנגולת ובן-שמאי קובע כי זהו הפולמוס הראשון ביהדות כנגד האסטרולוגיה ומן הראשונים בהגות הערבית. הוא מיצב ואמד את הישגיו של רס"ג במרחב ההגות הנוצרית, מוסלמית ויהודית.