הוועדה אחראית על הפעלתם ותחזוקתם של 24 בתי קברות צבאיים אמריקניים, שכולם למעט שניים הוקמו על ידה:
בבתי קברות אלו קבורים 131,086 איש:
שטחי בתי הקברות הוענקו לארצות הברית לצמיתות על ידי המדינות בהן הם שוכנים ללא תמורה. בתי הקברות סגורים לקבורה, למעט קבורת גופותיהם של חיילים אמריקניים, המתגלות עדיין מעת לעת בחזיתות המלחמה לשעבר.
עיצוב בתי הקברות.
בתי הקברות הצבאיים תוכננו על ידי אדריכלים אזרחיים שנשכרו לשם כך וזאת על פי עקרונות עיצוביים אחידים שקבעה הוועדה.
אזור הקבורה בכל בית קברות מכוסה בדשא ומוצב בו דגל ארצות הברית. קברי החללים מסומנים במצבות משיש לבן – צלבים לבעלי האמונה הנוצרית, מגן דוד בראשה של רגל ליהודים. בנוסף כולל כל בית קברות את המרכיבים הבאים:
בכל אחד מבתי הקברות מוצב דרך קבע מפקח של הוועדה.
אנדרטאות בטיפול הוועדה.
הוועדה הקימה ומתחזקת מחוץ לגבולות ארצות הברית 21 אנדרטאות:
אנדרטה נוספת בטיפול הוועדה ממוקמת בקובה.
בנוסף לכך הקימה הוועדה בתחומי ארצות הברית שש אנדרטאות נוספות, ששלוש מהן מצויות כיום בטיפולו של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. אלו הן אנדרטה למלחמת העולם הראשונה, ארבע אנדרטאות למלחמת העולם השנייה ואנדרטה למלחמת קוריאה.
על גבי האנדרטאות השונות – כולל האנדרטאות הניצבות בשטחי בתי הקברות הצבאיים - מונצחים שמותיהם של 94,135 חללים אמריקניים, שמקום קבורתם לא נודע.
יוסף הפטמאן
י. הפטמאן
ביאנאלה
י&quot;ל מגנס
יהודה ליב מגנס
עמנואל בן-גריון
עמנואל בן גריון
צ'ארלס רנהופר
צ'ארלס רנהופר (בצרפתית: Charles Ranhofer; 7 בנובמבר 1836, סן-דני, צרפת – 9 באוקטובר 1899, ניו יורק) היה שף מסעדת "דלמוניקו'ס" המפורסמת בניו יורק בשנים 1862 עד 1876 ומ-1879 ל-1896. רנהופר היה מחברו של הספר "רודף התענוגות" (The Epicurean) (1894), ספר בישול אנציקלופדי המחזיק למעלה מ-1,000 עמודים, דומה בהיקפו לספר Le Guide Culinaire של אוגוסט אסקופייה.
קריירה.
רנהופר נשלח לפריז בהיותו בן 12 והחל להתלמד בלימודי מגדנאות, בגיל 16 נעשה השף הפרטי של הנסיך ד'הנין, קומט ד'אלזס. ב-1856 עבר לניו יורק ונעשה שף של הקונסול הרוסי, ואחר-כך עבד בוושינגטון די. סי. ובניו אורלינס. הוא שב לצרפת ב-1860 למשך תקופה קצרה, שם ארגן נשפים בחצרו של נפוליאון השלישי בארמון טווילרי, אך אז חזר לניו יורק על-מנת לעבוד במה שהיה אז מקום אופנתי "מזו דורי" (Maison Dorée). ב-1862 לורנצו דלמוניקו שכר את שירותיו למסעדת "דלמוניקו'ס", ושם נפלה בחלקו של רנהופר תהילתו הגדולה, אם כי אחרים יאמרו ששמו הלך לפניו גם לפני שהיה שף המסעדה. באותה עת, "דלמוניקו'ס" נחשבה למסעדה הטובה ביותר בארצות הברית. הוא היה שף "דלמוניקו'ס" עד לפרישתו ב-1896, פרט להפסקה קצרה בשנים 1879-1876 כשהיה הבעלים של "אוטל אמריקן" באז'ני לה בן.
מתכונים.
רנהופר המציא או הפך מנות רבות של "דלמוניקו'ס" למפורסמות, למשל "לובסטר ניוברג" ונהג לקרוא תבשילים על שמם של אנשים ידועים – במיוחד כאלה שסעדו ב"דלמוניקו'ס" – כמו גם חבריו ואירועים בני התקופה. דוגמאות לכך:
רנהופר לא המציא את אלסקה אפויה, אולם הוא הפך אותה לפופולרית ב-1876 כשקרא אותה לכבוד אלסקה, הרכש הטריטוריאלי החדש של מדינת ארצות הברית. הוא גם ערך ניסויים במנות חדשות, הציג בפני הניו יורקים את "אגס אליגטור" (אבוקדו) ב-1895 ודברים רבים נוספים.
מותו.
רנהופר ואשתו היו הורים לחמישה ילדים: שלושה בנים ושתי בנות. הוא הלך לעולמו בביתו ממחלת ברייטס' (מחלת כליות) ב-1899 ונקבר בבית הקברות וודלון בברונקס.
האצ'יקו (סרט)
האצ'יקו: סיפור אמיתי (באנגלית: Hachi: A Dog's Tale) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2009 בבימויו של לאסה הלסטרם, לפי תסריט של סטפן פ' לינדסי, ובכיכובו של ריצ'רד גיר.
עלילה.
עלילת הסרט מבוססת על סיפור אמיתי שהתרחש ביפן. גיבור הסרט הוא הכלב האצ'יקו שזכה להנצחה. הסיפור עוסק בנאמנות ובקשר בלתי מנוצח שנוצר במקום הכי לא סביר שיקרה.
הסרט מתחיל בעולם המודרני, ובכיתה של תלמידים צעירים הצופים במצגת על גיבורים אישיים. ילד בשם רוני (קווין דהקוסטה) קם ומתחיל לספר על "Hachiko", הכלב של סבו. לפני שנים, גור אקיטה נשלח מיפן לארצות הברית, אבל הכלוב שלו נפל מעגלת המטען בתחנת הרכבת האמריקאית, שם הוא נמצא על ידי פרופסור במכללה בשם פארקר וילסון (ריצ'רד גיר). פארקר נכבש מיד על ידי הכלב. כאשר קרל (ג'ייסון אלכסנדר), בקר התחנה, מסרב לקחת אותו, פארקר לוקח את הגור הביתה למשך הלילה, אך אשתו קייט (ג'ואן אלן) מתעקשת שלא ישמרו את הגור.
למחרת פארקר מצפה שמישהו יפנה לתחנת הרכבת בחיפוש אחר הכלב, אולם איש לא פנה. הוא מגניב את הגור לרכבת ולוקח אותו איתו לעבודה, שם פרופסור ליפנית, קן (קארי הייגה טקה), מתרגם את הסמל על הצווארון של הגור כ: "האצ'י", שמשמעו ביפנית המספר 8 ומשמעותו גם "מזל טוב". פארקר מחליט לקרוא לכלב "האצ'י". קן מציין כי ייתכן והשניים נועדו להיות ביחד. בינתיים, קייט מקבלת שיחת טלפון על מישהו שמעוניין לאמץ את האצ'י, אולם אחרי שהיא ראתה מקרוב עד כמה בעלה קשור לכלב היא מספרת למתקשר כי הכלב כבר אומץ.
לאחר מספר שנים, האצ'י ופארקר קרובים מתמיד. אולם פארקר מופתע מסירובו של הכלב לרדוף אחרי כדור ולהחזיר אותו. בוקר אחד פארקר יוצא לעבודה והאצ'י מתגנב החוצה בעקבותיו לתחנת הרכבת ומסרב לעזוב עד שהוא לוקח אותו הביתה. באותו אחר הצהריים, האצ'י מתגנב לתחנת הרכבת וממתין בסבלנות לרכבת של פארקר. לבסוף פארקר מתרצה ולוקח את האצ'י לתחנת רכבת בכל יום והאצ'י חוזר אחר הצהריים ללוות אותו. זה נמשך זמן מה, עד שבוקר אחד האצ'י מסרב לעזוב ונובח על פארקר. אך כשפארקר מתחיל ללכת האצ'י רודף אחריו והוא מחזיק בפיו את הכדור שסירב להביא לו עד לאותו הרגע. במהלך היום פארקר מחזיק את הכדור של האצ'י אולם באחד משיעוריו הוא לפתע מקבל התקף לב קטלני.
האצ'י מחכה לפארקר בתחנת הרכבת, אולם כשהרכבת מגיעה אין כל סימן לפארקר. הוא נשאר, שוכב בשלג, במשך מספר שעות, עד שמייקל (רוני סאבלט) חתנו של פארקר, מגיע לאסוף אותו. למחרת, האצ'י חוזר לתחנה ומחכה בה כל היום וכל הלילה. בחלוף הזמן קייט מוכרת את הבית והאצ'י נשלח לגור עם בתה אנדי (שרה רומר), מייקל, והתינוק החדש שלהם, רוני. עם זאת, בהזדמנות הראשונה, הוא בורח, ובסופו של דבר מוצא את דרכו בחזרה אל הבית הישן שלו ואחר כך אל תחנת הרכבת, שם הוא יושב במקומו הקבוע, אוכל נקניקיות שנתן לו ג'ס (אריק אבארי), הספק המקומי. אנדי מגיעה זמן קצר לאחר מכן ולוקחת אותו הביתה, אבל מאפשרת לו לצאת למחרת ולחזור לתחנה.
במשך תשע השנים הבאות, האצ'י מחכה יום-יום לבעלים שלו בתחנת הרכבת. נאמנותו זוכה לכתבה בעיתון המקומי. שנים לאחר מותו של פארקר, קייט חוזרת לפקוד את קברו כשהיא מבחינה בהאצ'י הזקן מחכה בתחנה. היא מתרגשת ויושבת לידו עד שהרכבת הבאה מגיעה. האצ'י חוזר לתחנת הרכבת מאוחר בלילה ועוצם את עיניו בפעם האחרונה. ואז, פארקר יוצא לתחנה מברך אותו כאילו שום דבר לא השתנה כלל, ושניהם מתאחדים בזמן שרוחותיהם עולות לגן עדן כדי להיות ביחד לנצח.
הסרט מסתיים בצילום של רוני, שוב בכיתה שלו, לאחר שהסיפור הסביר מדוע האצ'י תמיד יהיה הגיבור שלו. מאוחר יותר הוא פוגש את גור האקיטה שלו, לו קרא האצ'י, והם הולכים יחד לאורך אותה הדרך בה בילו פארקר והאצ'י הרבה שנים יחד.
צ'רלס רנהופר
פאולר
הנסיך ארתור, דוכס קונהוט וסטראת'רן
מגרש הכדורגל ואיקאס
מגרש הכדורגל ואיקאס (בספרדית: Campo de Fútbol de Vallecas), אשר בעבר שנקרא בשמות אצטדיון ואיקאס החדש (בספרדית: Nuevo Estadio de Vallecas) ואצטדיון טרסה ריברו (בספרדית: Estadio Teresa Rivero), הוא אצטדיון רב-תכליתי במדריד, בירת ספרד. האצטדיון משמש כיום בעיקר למשחקי כדורגל, והוא מגרשה הביתי של קבוצת ראיו ואיקאנו המקומית.
האצטדיון נבנה בשנת 1973 בשטח בו ניצב אצטדיון ואיקאס הישן, ונקרא בתחילה "אצטדיון ואיקאס החדש". בשנת 1992 המועדון נרכש על ידי משפחת רויס-מטאוס, ובשנת 1994 שונה שמו של האצטדיון ל"אצטדיון טרסה ריברו" על-שם נשיאת המועדון דאז, אשתו של הבעלים חוסה מריה רויס-מטאוס, שהייתה לאישה הראשונה לכהן כנשיאת מועדון כדורגל בליגת העל הספרדית. בשנת 2011 שונה שמו הרשמי של האצטדיון ל"מגרש הכדורגל ואיקאס".
פרט למשחקי כדורגל, משמש האצטדיון מעת לעת לעריכת מופעי מוזיקה, ובין היתר הופיעו בו בוב דילן, מטאליקה, קווין ואמנים נוספים.
אצטדיון טרסה ריוורו
אצטדיון ואיקאס
סוכן חשאי
אוגוסטה, נסיכת סקסה-ויימאר
ניצני
מגרש הספורט אל סרדינרו
מגרש הספורט אל סרדינרו (בספרדית: Campos de Sport de El Sardinero) הוא אצטדיון רב-תכליתי בסנטנדר, ספרד. האצטדיון משמש בעיקר למשחקי כדורגל והוא מגרשה הביתי של קבוצת ראסינג סנטנדר המקומית.
האצטדיון נפתח בשנת 1988, בסמוך לאתר בו שכן בעבר אצטדיון אל סרדינרו הישן, ששימש את המועדון במשך 75 שנים, מאז שנת 1913. בנוסף למשחקיה של ראסינג סנטנדר, אירח האצטדיון מספר משחקים בינלאומיים של נבחרת ספרד וכן משחקים של נבחרת קנטבריה.
אצטדיון אל סרדינרו
אליסאבטה מרומניה, מלכת יוון
LVMH Moët Hennessy • Louis Vuitton S.A. הידוע בשם LVMH הוא תאגיד צרפתי בינלאומי בתחום מוצרי מותרות אשר מטהו נמצא בפריז. התאגיד נוצר לאחר מיזוג בין בית האופנה לואי ויטון עם חברת Moët Hennessy, חברה שנוצרה ממיזוג יצרן השמפניה Moët &amp; Chandon ויצרן הקוניאק Hennessy. לתאגיד LVMH כ-60 חברות בנות אשר כל אחת מהן מייצרת מגוון מוגבל של מותגי יוקרה. רבות מן החברות הבנות מנוהלות באופן עצמאי.