בעבר התקיימו מחלוקות עמוקות לגבי דרך הארגון. למשל בשנת 1939 התרחש ויכוח לוהט האם לאפשר לקומוניסטים לכהן בתפקידי מפתח בארגון ובשנות ה-50 התרחש ויכוח האם להגן על קומוניסטים הנרדפים על ידי תופעת המקארתיזם. בשנת 1968 התקיימה מחלוקת פנימית האם להגן על הפעילות האנטי מלחמתית של ד"ר בנג'מין ספוק ובשנת 1973 עלתה השאלה האם לתמוך בהדחתו של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון בעקבות פרשת ווטרגייט.
לארגן יש כ-54 שלוחות בכל מדינות ארצות הברית (בקליפורניה ישנם כ-3 סניפים), בפוארטו ריקו ובוושינגטון די. סי. לכל שלוחה יש מנכ"ל, תקציב ודירקטוריון משלה.
מימון.
תקציבה השנתי של האגודה עומד על כיותר ממאה מיליון דולר אמריקני. נכון לשנת 2014, כאשר ההכנסות העיקריות מגיעות מתרומות, דמי חברות ועזבונות. חברי האגודה בוחרים את סכום דמי החברות שהם משלמים, כאשר הסכום הממוצע עומד על 50$ לשנה.
עמדות.
החל משנת 2012 האגודה מפרסמת ניירות עמדה, שמפרטים את עמדותיה בנושאים השונים:
היסטוריה.
הארגון הוקם ב-19 בינואר 1920 על ידי ג'יין אדמס, פליקס פרנקפורטר, אליזבת גורלי פלין, קריסטל איסטמן ואישים רבים נוספים, על רקע פשיטות פאלמר, בהן בוצעו הפרות בוטות של זכויות אזרח של חברי תנועות קומוניסטיות ואנרכיסטיות, על ידי גורמי אכיפת החוק בארצות הברית. פעולותיו הראשונות של הארגון יצאו באופן ישיר כנגד הפשיטות. לאחר הקמתו התמקד תחילה הארגון במחאות על חופש הביטוי. בשנות ה-20 החלה האגודה לעסוק (יחד עם NAACP) גם בזכויות אפרו-אמריקאים וכנגד אנטישמיות יחד עם הליגה נגד השמצה. בשנותיה הראשונות, רוב התקציב של האגודה הגיע מתרומות פילנתרופיות. בחמש שנות קיומה הראשונות, האגודה לא הצליחה למנף את מאמציה לכדי תוצאות ממשיות. דבר זה השתנה בשנת 1925, כאשר האגודה הצליחה לשכנע מורה לביולוגיה מטנסי בשם ג'ון סקופס להתריס כנגד חוקי טנסי האוסרים על לימוד האבולוציה - דבר שהוביל למשפט הקופים. במסגרת המשפט, הגן על סקופס עורך הדין הידוע קלרנס דרו, שהיה ממנהיגיה. לבסוף סקופס נקנס על 100$ בלבד (קנס שבוטל לאחר מכן כתוצאה מעניין טכני). המשפט, שהתפרסם בכל רחבי ארצות הברית, היווה קפיצת מדרגה עבור האגודה, והיא אף החלה להיאבק בצנזורה כנגד אמנות. מאבק מוצלח בנושא היה פסק הדין של ארצות הברית נגד ספר בשם יוליסס.
בשנות ה-30 האגודה החלה לעסוק גם בזכויותיהם של אינדיאנים ובזכויות עובדים, ועבדה רבות יחד עם עדי יהוה ועם המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית (שיתוף הפעולה עם מפלגה זו פסקה בשנת 1940 לאחר רתיעה ציבורית מהקומוניזם). בעשור זה האגודה החלה להיאבק בנושאים הקשורים לאלימות משטרתית. בתחילת העשור התרחשו מספר ניסיונות שמרניים לצנזר סרטי קולנוע. האגודה ניסתה להיאבק בניסיונות אלו, דבר שהוביל למשבר אל מול הכנסייה הקתולית. בשנת 1934 התפטר הכומר הקתולי האחרון מהנהגת האגודה. נוכחות קתולית בהנהגת האגודה לא התקיימה עד שנות ה-70.
לעליית הטוטליטריזם בברית המועצות, גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית הייתה השפעה עצומה על האגודה. מצד אחד, דיכוי זכויות האדם בארצות עלו היווה גאווה על הדמוקרטיה וזכויות האזרח בארצות הברית, ומצד שני, החלה רתיעה והיסטריה המונית מקומוניזם, דבר שגרם למתיחויות חברתיות רבות. מחלוקת עמוקה באותה התקופה הייתה האם להגן על חופש הביטוי של נאצים. בסופו של דבר, האגודה לזכויות האזרח המשיכה להגן על קבוצות פרו-נאציות רבות, ועל על זכויותיהן לחופש הביטוי ולחופש ההתאגדות. בסוף העשור האגודה שיתפה פעולה יחד עם המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית, דבר שהוביל לביקורת רבה. ביקורת זו (שהובלטה במיוחד על ידי ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית) פגעה מאוד במוניטין של האגודה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, האגודה לזכויות האזרח הגנה על אזרחים יפנים-אמריקאים, וניסתה ללא הצלחה למנוע את כליאתם במחנות הסגר.
לאחר המלחמה, ניסתה האגודה להיאבק בתופעת המקארתיזם (ועל כך קיבלה ביקורת מג'וזף מקארתי עצמו), וניסתה להגן על אמנים מהרשימה השחורה של הוליווד. התקופה התאפיינה במתיחות רבה בתוך האגודה, כאשר נשאלה השאלה האם להגן על חברי המפלגה הקומוניסטית או לא. משפטים ידועים שבהם האגודה השתתפה היו פסק דין ווטקינס נגד ארצות הברית, פסק דין בראון נגד מועצת החינוך ופסק דין ייטס נגד ארצות הברית.
בשנת 1950 הובל שינוי ארגוני באגודה - מועצת המנהלים הדיחה את המנכ"ל, ושילשה את גודלה. בשנת 1950 היא מנתה כ-9,000 חברים, וכחמש שנים לאחר מכן - כ-30,000 חברים. בשנת 1951 הוחלט להוריד מעט מהמונופול השלטוני של ניו יורק, וניתן יותר כוח לתושבי השלוחות האחרות.
בשנת 1964 מנתה האגודה כ-80,000 חברים. במהלך העשור המשיכה האגודה לפעול למען אכיפת הפרדת הדת מהמדינה, מאבק כנגד מלחמת וייטנאם ומעורבות בפסק דין מירנדה נגד אריזונה. בשנות ה-70 וה-80 האגודה החלה לעסוק בתחומים חדשים - כגון זכויות להט"ב וזכויותיהם של עניים, אסירים. עשור זה היה מוצלח מאוד מבחינת האגודה - בשנים 1954–1964 בית המשפט העליון של ארצות הברית דן בשמונה מקרים שהובלו על ידי האגודה, ובשבעה מתוכם, האגודה ניצחה.
עם הזמן, החלה האגודה להיאבק גם כנגד לימודי הבריאתנות במערכת החינוך האמריקאית. בנוסף על כך, האגודה עוסקת רבות בנושאי דמוקרטיה מול ביטחון לאומי, ואף הצהירה על התנגדות לחוק הפטריוט. בשנת 2017 נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ חתם על צו נשיאותי 13769, המגביל את כניסתם של מהגרים מוסלמים לארצות הברית. האגודה פרסמה את התנגדותה לצו.
התנ&quot;ך השטני
התנ"ך השטני (אנגלית: The Satanic Bible) הוא ספר שנכתב על ידי אנטון לה-ויי בשנת 1969 ומהווה את הבסיס הפילוסופי והפולחני לדת האתאיסטית כנסיית השטן, אחד מהארגונים השטניסטיים הגדולים ביותר. הוא מכיל אוסף של מאמרים, הבחנות ופולחנים שטניסטיים בסיסיים, ומתאר את הפילוסופיה השטניסטית הייחודית של להווי (אם כי הוא מכיר בהשפעתם של פילוסופים שונים על גיבוש פילוסופיה זו, ביניהם ניקולו מקיאוולי, פרידריך ניטשה, ראגנר רדבירד ואיין ראנד).
הספר מכיל את העקרונות הבסיסיים של שטניזם, ונחשב לאבן היסוד של הפילוסופיה והדוֹגמה עליה היא מושתתת. כנסיית השטן היא הדוניסטית ואינדיבידואליסטית במהותה, המבקשת להתאים לטבע האנושי ולטפח את הפוטנציאל הטמון בפרט וטוענת שהדתות המונותאיסטיות מדכאות אותו.
שטניסטים גורסים כי התנ"ך השטני אינו נתון לפרשנות או רוויזיה, ושאין תוקף בדת השטניסטית לאף חוק או עיקרון הנוגדים את הכתוב בתנ"ך השטני.
חלוקתו של התנ"ך השטני לספרים.
לאחר ההקדמות שנכתבו על ידי מחברים אחרים, התנ"ך השטני מחולק לארבעה ספרים: "ספרו של השטן", "ספרו של לוציפר", "ספרו של בליעל" ולבסוף "ספרו של לווייתן". כל ספר מתמקד בפן שונה של שטניזם, ומשרת מטרה ייחודית בתוך המבנה של התנ"ך השטני.
ספרו של השטן.
"ספרו של השטן: ההוקעה התופתית" מציג את הדת השטנית באופן דרמטי, דרך פרוזה טקסית. זהו הספר היחידי בתנ"ך השטני בעל פורמט פיוטי, הבנוי באופן מכוון כפואמה. חמשת הפרקים הראשונים ב"ספרו של השטן" הותאמו לו מתוך ספרו הידוע לשמצה של ראגנר רדבירד, "עוצמה היא נכונה". אנטון להווי לא העתיק מרדבירד באופן ישיר: הוא השתמש בקטעים מתוך חלקים שונים ב"עוצמה היא נכונה", וערך שינויים בטקסט כדי לתקן את מה שהוא תפס כפגמים בהיגיון או בעקביות בפילוסופיה של רדבירד. כפי שאנטון להווי ציין בהקדמתו שסופחה למהדורות המאוחרות של "עוצמה היא נכונה", הוא מצא בספר זה מנה נכבדת של השראה, אך גם שגיאות מובהקות שמונעות ממנו, כמו שהוא במקור, ליישר קו עם הפילוסופיה השטנית. היה זה המסר הכללי של "עוצמה היא נכונה" שקסם ללהווי, ואותו ניסה לתפוס על ידי בחירה בררנית של פסקאות ועריכת שינויים בטקסט המקורי.
"ספרו של השטן" הוא הספר הקצר ביותר בתנ"ך השטני, אך באופנים רבים גם הדרמטי ביותר. נדמה שהכוונות מאחוריו הן להדליק את הקורא, לעורר את חוש ההיגיון והעלבון שלו ולעודד אותו להסכים עם המאמרים על הפילוסופיה והדוגמה השטנית העוקבים ב"ספרו של לוציפר".
להווי דקלם את "ספרו של השטן" במלואו (כמו בהקלטה של "המיסה השטנית") או בחלקו בטקסים שטניים שונים.
"ספרו של השטן" מקושר באופן סמלי עם יסוד האש.
ספרו של לוציפר.
"ספרו של לוציפר: ההארה" עוקב את "ספרו של השטן". הספר קרוי על שם לוציפר, כינויו של השטן באמונה הנוצרית. לאחר האינטונציה הזועמת של "ספרו של השטן", מבקש "ספרו של לוציפר" להסביר בטון הגיוני את הפילוסופיה והדוגמה השטנית. "ספרו של לוציפר" מחולק לשנים-עשר מאמרים, כל אחד מהם מרכיב חיוני בארכיטקטורה של שטניזם. הסיכומים הבאים הם תקצירים של כל אחד מאותם מאמרים:
I. "מבוקש- 'אלוהים' חי או מת"
מאמר קצר זה מציג את שטניזם כדת אתאיסטית במהותה, ומעמיד לדין את הדתות האחרות כמבוססות על אשליה ואשמה. כמו כן, הוא מבהיר את הגישה השטנית לשאלת קיומו של אלוהים:
הקטע ממנו לקוחה פסקה זאת מציע ש"אלוהים" הוא מושג אנושי, אמצעי שנוצר כדי להסביר את מה שהאדם לא היה מסוגל להסביר בשל בורותו או בשל חוסר יכולתו לתפוס את טבעה של המציאות. הקטע הזה גם מציג את האמרה "אני האלוהים של עצמי", ביטוי של העצמה-אישית אנוכית, הנתפסת כתכונה חיובית על ידי שטניסטים.
II. "האלוהים שאתה מציל עשוי להיות עצמך"