הזוג הטרי התיישבו בקדיסויל, מרילנד. בעלה של רוברטס עבד בבית העסק לפח של אביו בטרם הצטרף לחברת התאורה של הוריה. רוברטס נשארה בבית עם בניהם, דן וג'ייסון. כשהיא מכנה את אותה התקופה "אמא אדמה", רוברטס השקיעה את מרבית זמנה בעשיית אמנות, כולל קרמיקה ותפירה בגדי ילדיה. בשנת 1983 הסתיימו הנישואים בגירושים.
את בעלה השני, ברוס ויילדר, נגר במקצועו, פגשה רוברטס כששכרה אותו לבנות את מדפי הספרים שלה. הם נישאו ביולי 1985. בעלה הוא הבעלים והמפעיל של חנות ספרים בבונסבורו, מרילנד שנקראת: "ספרי הפוך את העמוד" (Turn the Page Books), ויילדר הוא גם בעליו של מלון בון ההיסטורי הסמוך.
רוברטס מאמינה כי הקמת קריירה כסופר דורשת משמעת: "אם אתה באמת חושב שעליך פשוט לשבת ולחכות שהמוזה תנחת על הכתף שלך אתה הולך להיות מובטל". היא משקיעה בכתיבת רומן אחד בכל פעם. היא כותבת שמונה שעות ביום, כל יום, אפילו בזמן חופשה. במקום להתחיל עם מתאר כללי או תקציר העלילה, רוברטס כותבת קטע המגדיר את העלילה ואת אופייה. לאחר מכן היא כותבת טיוטה ראשונית קצרה המכילה את המרכיבים הבסיסיים של הסיפור. לאחר סיום הטיוטה הראשונה חוזרת רוברטס לתחילת הרומן. בטיוטה השנייה היא מוסיפה בדרך כלל פרטים, את "מרקם וצבע" הספר, כמו גם מחקר מעמיק יותר של הדמויות. אז היא מלטשת את הרומן ליטוש סופי לפני שליחתו אל הסוכנת שלה, איימי ברקוור. לעיתים קרובות כשהיא כותבת טרילוגיות מסיימת רוברטס את שלושת הספרים ברצף, כדי שהיא תוכל להישאר עם אותן דמויות. הטרילוגיות שלה מודפסות בכריכה רכה, רוברטס מאמינה שההמתנה עבור מהדורות בכריכה קשה ארוכות מדי עבור הקורא.
את מרבית המחקר שלה מבצעת רוברטס על גבי האינטרנט, וזאת מפני סלידתה מטיסות. למרות זאת היא בעלת רכוש במחוז קלייר, אירלנד ומבקרת באירלנד בקביעות. חלק מן הרומנים שלה מתרחשים באדרדמורה, במחוז ווטרפורד.
קריירת הכתיבה.
רוברטס החלה לכתוב במהלך סופת שלגים בפברואר 1979 בשעה שהייתה מרותקת לבית עם שני בניה הקטנים. רוברטס מספרת כי עם שלושה מטרים של שלג, אספקה ​​מידלדלת של שוקולד, ללא גן בבוקר לא היה לה מה לעשות חוץ מזה. בעודה כותבת את רעיונותיה בפעם הראשונה, היא התאהבה בתהליך הכתיבה, והפיקה במהירות ששה כתבי יד. היא הגישה את כתבי היד שלה לארלקינו, המו"ל המוביל של רומנים רומנטיים, אך נדחתה שוב ושוב. רוברטס מספרת, "קיבלתי את הדחייה הסטנדרטית לזוג הראשון של הניסיון, הדחיות האהובות עלי בכל הזמנים. קיבלתי את כתב היד בחזרה עם פתק קטן ונחמד, אשר אמר כי העבודה שלי היא מבטיחה, והסיפור היה משעשע מאוד וכל הכבוד. אך יש להם כבר את הסופרת האמריקנית שלהם. זו הייתה ג'נט דיילי".
מילאן הרביעי, נסיך סרביה
מארס אובזרבר
מארס אובזרבר (באנגלית: Mars Observer - צופה מאדים) שנודעה גם בשם Mars Geoscience/Climatology Orbiter הייתה גשושית רובוטית ששוגרה על ידי נאס"א ב־25 בספטמבר 1992 על מנת לחקור את אדמת, אטמוספירת, האקלים והשדה המגנטי של מאדים. ב־21 באוגוסט 1993, 3 ימים לפני הכניסה למסלול סביב מאדים אבד הקשר עם הגשושית. ניסיונות ליצירת קשר עם הגשושית לא צלחו.
היסטוריה.
ב־1984 קודמה תוכנית לחקר מאדים על ידי וועדת המחקר למערכת השמש. שם המשימה שהוצעה היה Mars Geoscience/Climatology Orbiter ומטרתה הייתה להיכנס למסלול סביב מאדים ולהוסיף לידע על מאדים שנאסף בתוכנית ויקינג. המטרות המוקדמות של המשימה היו לאסוף מידע אודות השדה המגנטי שם מאדים, לאתר עקבות ספקטרליות של מינרלים מסוימים על אדמת מאדים, לצלם את מאדים ברזולוציה של מטר לפיקסל ולאסוף מידע על אטמוספירת מאדים.
מארס אובזרבר תוכננה לשיגור ב־1990 על גבי מעבורת חלל. האפשרות לשימוש במשגר רגיל הוצעה גם כן במקרה והגשושית הייתה נתקלת באילוצים שונים. ב־12 במרץ 1987 שונה מועד שיגורה של הגשושית ל־1992 ובמקומה שוגרו הגשושיות ששיגורם החל להתאחר יתר על המידה (גלילאו, מגלן, יוליסס). יחד עם העיכוב בשיגור, בזבוז התקציב אילץ הסרת שני כלים מדעיים מהגשושית. עם התקדמות תוכנית המשימה הוצגו המטרות הסופיות של המשימה:
מבנה הגשושית.
בסיס הגשושית היה בגובה 1.1 מטרים, באורך 2.2 מטרים וברוחב 1.6 מטרים. מבנה הגשושית התבסס על עיצובם של לוויינים שתוכננו להקיף את כדור הארץ. שימוש נרחב בתכנוני הלוויין סאטקום (Satcom) נעשה בתכנון בסיס הגשושית, מערכות ההנעה, ההגנה תרמית והלוחות הסולאריים. עיצובי הלוויינים מסוג TIROS ו־DSMP שימשו ליישום מערכות השליטה בגשושית, תפעול מערכות המידע, ותפעול מערכות האנרגיה. רכיבים נוספים כמו האנטנה של הגשושית תוכננו במיוחד עבור המשימה.
הנעה ושליטה.
הגשושית הייתה בעלת שליטה תלת־צירית עם 4 גלגלי תגובה ו־24 מנועים שהשתמשו ב־1,346 ק"ג של דלק. מערכת ההנעה השתמשה בהידרזין מתילי וחנקן ארבע־חמצני לביצוע תמרונים חזקים ובהיזרזין לביצוע תמרונים קטנים במהלך המשימה. 4 מנועים ששימשו לתמרונים חזקים מוקמו באחורי הגשושית וסיפקו דחף של 490 ניוטון לביצוע שינויים במסלול בשלב השיוט למאדים, שליטה בגשושית במהלך הכניסה למסלול וביצוע שינויי מסלול סביב מאדים. 4 מנועים נוספים מוקמו בצידי הגשושית וסיפקו דחף של 22 ניוטון לביצוע גלגולים. 8 מהמנועים החלשים סיפקו דחף של 4.5 ניוטון לביצוע תיקוני מסלול קטנים ו־8 נוספים סיפקו דחף של 0.9 ניוטון לקיזוז גלגלי התגובה. לקביעת כיוון הגשושית הורכבו עליה חיישן אופק, 6 חיישני כוכבים ו־5 חיישני שמש.
תקשורת.
הגשושית נשאה אנטנה פרבולית לטווח רחוק, שהורכבה בקצהו של מוט באורך 6 מטרים ושימשה לתקשור עם רשת חלל עמוק. בנוסף לאנטנה זו נשאה הגשושית עוד 6 אנטנות לטווח קרוב ואנטנה אחת לטווח בינוני ששימשו לתקשור עימה במהלך שלב השיוט אל מאדים ולמקרה של בעיה באנטנה לטווח הרחוק.
כוח.
הגשושית קיבלה אנרגיה חשמלית משישה לוחות סולאריים בגודל 7 על 3.7 מטרים שיכלו לספק בממוצע 1,147 ואט במסלול סביב מאדים. בזמן שהגשושית הייתה מוסתרת מהשמש על ידי מאדים, שני סוללות ניקל־קדמיום בעלות קיבולת של 42 אמפר־שעה. הבטריות ניטענו כאשר הלוחות הסולאריים קיבלו אנרגיה מהשמש.
מחשב.
מערכות המיחשוב שעל המארס אובזרבר היו שדרוג של מערכות המחשבים ששימשו את לווייני ה־TIROS וה־DMSP. המערכת החצי־אוטומטית יכלה לאחסן עד ל־2000 פקודות בזיכרון הגישה האקראית בעל 64 קילובייט, ולהוציא את הפקודות אל הפועל בקצב של עד 12.5 פקודות בשנייה. הפקודודת יכלו להפעיל את החללית בצורה אוטומטית לעד 60 יום. על מנת להקליט מידע נשאה הגשושית קלטות דיגיטליות שיכלו לאחסן עד ל־187.5 מגה־בייט של מידע ששודר לאחר מכן לרשת חלל עמוק.
פרופיל המשימה.
שיגור ושיוט.
מארס אובזרבר שוגרה ב־25 בספטמבר 1992 בשעה 17:05:01 UTC על ידי נאס"א מ־SLC-40 שבנמל החלל קייפ קנוורל בפלורידה, על גבי משגר מסוג טיטן III CT-4. תהליך הבערה של המשגר ארך 34 אחרי סיום הבערה של שלב ה־TOS שהציב את הגשושית במסלול מפגש עם מאדים שיארך 11 חודשים, במהירות סופית של 5.28 ק"מ לשנייה ביחס למאדים.
ב־25 באוגוסט 1992 התגלה זיהום חלקיקי על גבי הגשושית. אחרי חקירה מקיפה הגשושית טוהרה ב־29 באוגוסט. הגורם החשוד בזיהום הגשושית היו מדידות שבוצעו על הגשושית על מנת להגן עליה מפני התקרבותו ליבשה של ההוריקן אנדרו שתקף את חופי פלורידה ב־24 באוגוסט.
הגעה למאדים.
מארס אובזרבר יועדה לבצע תמרון כניסה למסלול ב־24 באוגוסט 1993 אך בעקבות הסתבכויות אבד הקשר עם הגשושית ב־21 באוגוסט, 3 ימים לפני מועד הכניסה למסלול, ככל הנראה בגלל בקע במערכות הדלק של הגשושית, שנוצר מפעילות שגרתית. אף על פי שהגשושית לא השלימה אף לא אחת ממטרותיה, היא כן סיפקה מידע על סביבתה במהלך שלב השיוט וצילמה גם מספר תמונות לפני שאבד עימה הקשר. המידע שנאסף שימש את מתכנני המשימות הבאות למאדים שביצעו את המשימות שיועדו במקור למארס אובזרבר. כלים מדעיים שנבנו עבור המארס אובזרבר שימשו את מהמשימות הבאות ששוגרו למאדים שביצעו את משימותיה: מארס גלובל סרוויור ששוגרה ב־2006, מקפת האקלים של מאדים ששוגרה ב־1998 (גם עימה אבד הקשר לפני כניסתה למסלול), 2001 מארס אודיסיי ששוגרה ב־2001 והמקפת לסקר מאדים ששוגרה ב־2005.
פעולות שתוכננו.
ב־24 באוגוסט 1993 הייתה אמורה הגשושית לבצע פנייה של 180 מעלות ולהפעיל את מנועיה ובכך להאט ולהיכנס למסלול אליפטי גבוה סביב מאדים. בשלושת החודשים שלאחר מכן הייתה אמורה הגשושית לבצע מספר תמרונים שיעבירו אותה למסלול נמוך סביב מאדים, שבסופם הייתה הגשושית נמצאת במסלול כמעט מעגלי, 118 דקות להקפה.
משימתה העיקרית של הגשושית הייתה אמורה להתחיל ב־23 בנובמבר 1993 ולאסוף מידע במשך שנת מאדים אחת (כ־687 ימי ארץ). המיפוי הגלובלי הראשון היה אמור להסתיים ב־16 בדצמבר שלאחריו תחול התקבצות עליונה (השמש נמצאת בין כדור הארץ למאדים) ב־20 בדצמבר שתימשך 19 יום ותסתיים ב־3 בינואר 1994. במהלך תקופה זו הייתה הגשושית נכנסת למוד השהייה מפני שתקשורת רדיו אינה אפשרית כאשר השמש מפרידה בין כדור הארץ למאדים (והגשושית).