לאחר פרשת רצח בארי וינצ'ל הורה הנשיא המכהן, ביל קלינטון, על בחינה מחדש של מדיניות "אל תשאל, אל תספר", אשר רבים הצביעו עליה כעל הגורם המרכזי למעשה הרצח ולכך שלא נמנע. ראשי הארגון SLDN, אשר היה מהמבקרים הבולטים של יישום המדיניות על ידי הצבא, דרשו לדעת מי בדרגים הגבוהים אחראי לאקלים ההומופובי בבסיס הצבאי. הבחינה המחודשת עליה הורה הנשיא הביאה ליישום סעיף נוסף במדיניות תחת הכותרת "אל תטריד".
הוריו של וינצ'ל, וולי ופטרישיה קאטלס, ורבים אחרים המשיכו לפעול למען ביטול המדיניות המפלה. למרות מאמציהם של ההורים ושל ארגונים למען זכויות להט"ב אחרים סירב מפקד הבסיס, רוברט ט. קלארק, לקחת אחריות על מה שנטען כ"אווירה אנטי-הומואית קשה" בבסיס שתחת פיקודו. בשנת 2003 הוא קודם בדרגה. יחד עם זאת, לוטננט גנרל טימותי מוד ביקר אצל הוריו של וינצ'ל כנציג רשמי של הצבא, כחלק מפעילותו למען חיילים הומואים ולסביות. הוא נהרג בפיגועי 11 בספטמבר.
בשנת 2003 יצא הסרט "נערתו של חייל" (סרט הבכורה של לי פייס) המבוסס על מקרה הרצח והאירועים שקדמו לו. הסרט זכה בפרס פיבודי ובמועמדויות רבות לפרסי אמי ופרס דקל הזהב, והצית מחדש את הדיון הציבורי על מדיניות הצבא.
איסר הגדול
חוק צ'יץ'
חוק צ'יץ' (הידוע גם כתרגיל צ'יץ') הוא שימוש של מוסד ציבורי באיום כי הקיצוצים שהושתו על תקציבו יביאו לפגיעה בשירותים חיוניים אותו הוא מספק, ולאו דווקא בסעיפים אותם התכוונו לקצץ. מטרתו של תרגיל זה היא להביא ללחץ ציבורי על מקבלי ההחלטות, שיגרור ביטול החלטת הקיצוץ. "חוק צ'יץ'" קיבל את שמו מכינויו של ראש עיריית תל אביב לשעבר שלמה להט (אשר כונה צ'יץ'), אשר צוטט כאומר שיש לקצץ במקום הכואב ביותר על מנת לבטל את הקיצוץ.
יישום קלאסי של תרגיל צ'יץ' מתייחס למצב בו נבחר ציבור משתמש בכספים ציבוריים שלא למטרותיהם המקוריות (למשל הגדלת קצבאות, טיפוח המרחב הציבורי או הקמת מרכזים קהילתיים) ולאחר מכן, כאשר מתעורר הצורך בהוצאות חיוניות (כגון לצורכי ביטחון או בריאות) אותו נבחר ציבור דורש מימון נוסף לשם יישומן, תוך איומים כי אלמלא יושג המימון הוא יאלץ לצמצם את אותם שירותים חיוניים. באופן זה נבחר הציבור כובל את ידיהם של המממנים, שכן מאחר שההוצאות הלא מתוכננות כבר הוצאו, לא נותרת להם ברירה אלא להגדיל את תקציב הגוף שברשותו נבחר הציבור עומד.
יישומים ידועים נוספים של החוק כוללים את האיום הקבוע בסגירת ספריית העיוורים בעקבות קיצוצים בתקציב משרד הרווחה והאיומים הקיומיים שמציגים נציגי צה"ל, בתקופת הדיונים על תקציב המדינה.
Reverend Bizarre
Reverend Bizarre (רברנד ביזאר) הייתה להקת דום מטאל מפינלנד, אשר נודעה בשל דבקותה באלמנטים המסורתיים של הסגנון אף על פי שהוסיפה לו כמות נכבדת של מיסטיות ואוונגרדיות. שירי הלהקה לרוב היו ארוכים במידה לא רגילה, ותמטית עסקו בנושאים כבדים המיוחסים במקרים רבים לדת הנוצרית. המוזיקה של רברנד ביזאר כבדה בהתאם, ואדוקה למורשת אשר להקות כגון סיינט וייטוס וטראבל השאירו אחריהן, ובכך מתאפיינת בעבודת גיטרות כבדה ואיטית ושירה נקייה דרמטית (אם כי סולן הלהקה אלברט וויטצ'פיינדר השתמש בשירת גראולינג גם כן).
רברנד ביזאר השתייכו למעגל C.O.T.D. (ר"ת Circle Of True Doom) לפני שנקבעה ההחלטה לקבור את הלהקה (2007).
היסטוריה.
הלהקה הוקמה בשנת 1995 בעיר לויה (Lohja) שבפינלנד, אך מאוחר יותר התמקמה בעיר טורקו (Turku) ללא המתופף המקורי, הנודע בכינוי יויפי (Juippi). בנקודה זו גויס ארל אוף וויד (Earl of Void) כמתופף, והליין-אף הקלאסי של הלהקה נוצר, יחד עם אלברט ויטצ'פיינדר (Albert Witchfinder) כבסיסט וסולן, ופיטר ויקאר (Peter Vicar) כגיטריסט. עם זאת, הלהקה נהגה לכתוב "LOHJA POWER" מאחורי כריכות כל האלבומים שלה.
את אלבום הבכורה שלה הוציאה הלהקה בשנת 2002 תחת הכותרת "In the Rectory of the Bizarre Reverend" (שם זה הוא למעשה פארודיה על האלבום "In the Court of the Crimson King" של קינג כרימסון, כשם שעטיפת האלבום "Slice of Doom" של הלהקה היא פארודיה על עטיפה דומה של בלו צ'יר). אלבום זה גרר שבחים רבים בשל הפנאטיות בה רברנד ביזאר מתחקים אחרי סגנון הדום מטאל המסורתי וגדולות הז'אנר, אך מוסיפים את המגע הייחודי שלהם למוזיקה, עם אווירה מיסטית ומאיימת.
אלבומה השני של הלהקה, "II: Crush the Insects", יצא בשנת 2005 ונחשב לאלבום "מסחרי" יותר של הלהקה (אך הלהקה צחקה על כך בעצמה ולמהדורה הראשונה של האלבום נצטרפה מדבקה שנושאת את הכתובת המהודרת "The biggest sell-out in True Doom", כלומר "המסחור הגדול ביותר בדום אמיתי"). הלהקה המשיכה לצבור מעריצים עם האלבום, ואף הפיקה וידאוקליפ לשיר הפותח אותו, "Doom over the World". עד צאת האלבום, הספיקו רברנד ביזאר להוציא מספר אלבומי ספליט על גבי ויניל 7", שני מיני-אלבומים (EPs) העולים כל אחד על שבעים דקות, ואלבום הנושא את כותרת הדמו הראשון של הלהקה, "Slice of Doom", אשר הוא למעשה אלבום אוסף של שירים, חלקם אשר הגיעו גם לאותו אלבום סטודיו שני של הלהקה.
במקור, תכננה הלהקה להוציא חמישה אלבומים בלבד בשמות "Songs from the Funeral World", "Heavier Than Life", "How it was Meant to Be", אך בשנת 2006 גילה מנהיג הלהקה אלברט וויטצ'פיינדר כי המתופף ארל אוף וויד תכנן לעזוב אחרי האלבום השלישי, ומאחר והוא עצמו רצה מסיבותיו שלו (אשר מנומקות במספר ראיונות) לפרוש מהפרויקט, הכריזה הלהקה על הקץ. לפיכך, הוחלט שהאלבום השלישי של הלהקה יהיה אלבומה האחרון, אם כי שלושת חברי ההרכב (אשר נודעו בצחוק בתור "The Unholy Trinity", כלומר, "השילוש הלא-קדוש") ימשיכו לעבוד על פרויקטים אחרים לאחר הסוף של רברנד ביזאר (במיוחד דה אורנה (The Orne) בו חברים כל השלושה). לפיכך, אלבומה השלישי של הלהקה יצא בשנת 2007 תחת הכותרת "III: So Long Suckers", וגרר שבחים רבים ממבקרים ומעריצים, כמו גם צער על מותה המוקדם של הלהקה.
מקדוניה היוונית
מקדוניה היוונית (יוונית Μακεδονία) הייתה מדינה קטנה בצפון יוון וחלקו הדרומי של אזור מקדוניה המשתרע כיום בנוסף ליוון, גם בבולגריה, ברפובליקה של מקדוניה הצפונית, באלבניה ובסרביה. מקדוניה היוונית משתרעת 52.4% משטחו של אזור מקדוניה ומתגוררים בה 52.9% מסך אוכלוסייתו.
שטחה של מקדוניה היוונית הוא 34,231 קמ"ר, והיא חבל הארץ השני בגודלו ביוון מבחינת אוכלוסייתו, שמנתה בשנת 2001 2,492,232 איש. באופן לא רשמי נהוג להתייחס אל מקדוניה היוונית יחד עם תראקיה ותסליה כאל "צפון יוון".
גאוגרפיה ואקלים.
מקדוניה היוונית גובלת בטורקיה, בבולגריה וברפובליקה של מקדוניה בצפון, באלבניה ובמחוז אפירוס במערב, ובמחוז תסליה ובים האגאי בדרום. האזור הררי ברובו ומגיע עד לגובה מקסימלי של 2,919 מטר. לאורך חופי הים האגאי משתרעים מישורים מעובדים הנחצים על ידי ארבעה נהרות עיקריים - הליקמון, ורדאר, מסטה וסטרימונאס - החוצים אותם בדרכם מן ההרים שבצפון האזור ובמערבו ונשפכים אל הים האגאי. שני האיים האגאיים תאסוס (Θάσος) וסמותראקי (Σαμοθράκη) שייכים למחוז מזרח מקדוניה.
אקלימה של מקדוניה הוא אלפיני בהרים ובעיקר בחלקה המערבי המרוחק מן הים, וים תיכוני-ממוזג לאורך חופי הים האגאי, במרכזה ובמזרחה.
כלכלה ותחבורה.
למרות פני הקרקע ההרריים, אדמתה של מקדוניה בחלקה הגדול פורייה ומתאימה לחקלאות, שכוללת גידולי אורז, חיטה, שעועית, זית, כותנה, טבק, פירות, ענבים ועוד. ענפי התעשייה החשובים הם עיבוד מזון וטקסטיל, והתיירות נחשבת גם היא למקור הכנסה חשוב, בייחוד לאורך החוף, באי תאסוס, ובדרום מקדוניה, בקרבת הר אולימפוס. סלוניקי היא העיר הגדולה במקדוניה ומהווה את המרכז המסחרי, הכלכלי, השלטוני והעיסקי החשוב ביותר באזור ובצפון יוון.
נמל סלוניקי הוא הנמל החשוב בצפון יוון ושדה התעופה הבינלאומי סלוניקי מקדוניה שלידה הוא השער האווירי המרכזי למקדוניה הן לטיסות פנים והן לטיסות בינלאומיות. ויה אגנטיה חוצה את מקדוניה לכל אורכה, מדרום-מערב לכיוון מזרח, ומחברת את כל עריה העיקריות. הכביש המהיר הארצי מספר 1 מחבר את סלוניקי צפונה אל הגבול עם הרפובליקה של מקדוניה והלאה לכיוון סקופיה, ומצידו השני מוביל דרומה לכיוון אתונה.
חלוקה מנהלית.
עד שנת 1987 הייתה כל מקדוניה מאוגדת במסגרת מחוז אחד ביוון שבירתו בעיר סלוניקי. באותה שנה שונתה חלוקת המחוזות במדינה (Περιφέρειες) שמספרם גדל מ-10 ל-13, ו"מחוז מקדוניה" חולק לשלושה מחוזות - מחוז מערב מקדוניה שבירתו בקוזני, מחוז מרכז מקדוניה שבירתו בסלוניקי, ואילו חלקו המזרחי של המחוז הקודם אוחד עם תראקיה ויצר את מחוז מזרח מקדוניה ותראקיה שבירתו בקוואלה. סלוניקי עדיין נחשבת למרכז השלטוני, הכלכלי והמסחרי החשוב בכל מקדוניה היוונית ובכל צפון יוון.
כל שלושת המחוזות מחולקים למחוזות משנה (יחיד נומי - νομοί; רבים נומוס - νομός), ובקצה הדרום-מזרחי של מחוז מרכז מקדוניה שוכן הר אתוס האוטונומי הנקרא באופן רשמי "מדינת המנזרים האוטונומית של ההר הקדוש" (Αυτόνομη Μοναστική Πολιτεία Αγίου Όρους). הר אתוס אינו כפוף למחוז מרכז מקדוניה אלא ישירות לממשלת יוון, והוא גם אינו חלק מהאיחוד האירופי.
דמוגרפיה.