עוד לפני שהגיע לגיל שש, נשלח יוזף היידן ממשפחתו על מנת לקבל חינוך מוזיקלי מסודר. כבר מאז היותו ילד רך, בלט היידן בכישרונו המוזיקלי (כפי שסיפר מזכרונותיו, "כבר בגיל חמש שרתי נכונה את כל המנגינות [של אבי] הקלות והפשוטות""), ולכן הוגן לומר שהיידן החל את דרכו כמוזיקאי-עממי.
מלומדים רבים טענו, שהקשר המוקדם למוזיקת עם נותר עמו לשארית חייו; לאורך הקריירה שלו היידן השתמש במלודיות עממיות ושילב אותן בצורה אסטרטגית ביצירותיו. הביוגרף המוקדם של היידן, ג'וזפה קרפני (Carpani), טען אף שהיידן עשה "עבודת שטח" ואסף שירי עם מהאנשים כדרך שעשו בארטוק ו-ווהן ויליאמס כעבור יותר ממאה שנים.
נטען שהיידן שאל מנגינות עממיות ממספר קבוצות אתניות, ביניהן אוסטרים, צוענים וקרואטים. בנוסף קיימות השפעות טורקיות, שהיו אופייניות מאוד לווינה של התקופה- האופרה L'incontro Improvviso, בדומה לאופרה 'החטיפה מההרמון' של מוצרט, מתרחשת במזרח ושואלת אלמנטים מהמוזיקה הטורקית הכפרית. באופרה 'הרוקח'(Lo Speziale) ניתן למצוא השפעות ממוזיקה מזרחית יותר. האריה סלאמליכה- בלינק הבא: this link
מוזיקת עם אוסטרית.
ה"קפריצ'ו בסול מז'ור על שיר העם (Acht Sauschneider müssen sein" Hob. XVII:1 1765") הוא דוגמה למנגינה אוסטרית עממית במוזיקה של היידן. היצירה הזו היא נושא ווריאציות על שיר ילדים. המילים לשיר בלינק הבא: this link.
מוזיקת עם צוענית.
השפעה חשובה יותר על היידן הייתה נגינתם של מוזיקאים צוענים. הם לא היו מוזיקאים עממיים במובן הצר של המילה, מכיוון שהיו מוזיקאים מקצועיים בעלי רקע "עממי" ברור. מדי פעם הם כתבו את יצירותיהם בתוים, או בקשו מאחרים שיעשו זאת בשבילם. המוזיקאים הצוענים הועסקו על ידי הפטרונים של היידן, משפחת אסטרהאזי, לשתי מטרות: הנגנים עברו בפונדקים וליוו במוזיקה את המגויסים לצבא, כשהם מנגנים שירי צבא, וכן הועסקו בקביעות לנגן מוזיקה קלה בחצר הארמון. במקרים כאלה, אין ספק שלהיידן הזדמן לשמוע את המוזיקה של הצוענים. מספר מלומדים גורסים, שהיידן שילב אותם מדי פעם באנסמבל שלו.
היידן חלק כבוד למוזיקאים הצוענים בשלוש יצירות לפחות:
מוזיקת עם קרואטית.
החוקר הראשון שגרס, שהמוזיקה של היידן משופעת במנגינות-עם קרואטיות היה האתנולוג הקרואטי פראניו קוכאץ' (Franjo Kuhač), שאסף מספר רב של מנגינות כאלה בעבודת שטח שעשה בעצמו. נקודת מבטו של קוכאץ' התחדדה יותר בארצות דוברות האנגלית הודות לעבודתו של המוזיקולוג הנרי האדאו Henry) Hadow), בספרו "מלחין קרואטי" (1897) ובכמה הוצאות של מילון גרוב. קוכאץ' והאדאו פרסמו מספר קבצים של מנגינות עם קרואטיות שנאספו בעבודת שטח וטענו, כי כמה מנגינות שולבו ביצירותיו של היידן.
העובדה שהיידן מעולם לא ביקר בקרואטיה אינה סותרת גישה זו. אזור הגבול האוסטרו-הונגרי, שבו בילה המלחין את שנותיו הראשונות, כולל אוכלוסייה גדולה של תושבים, החיים במובלעת אתנית-קרואטית.
להלן כמה נושאים מיצירותיו של היידן, שיש החושבים אותן למנגינות-עם קרואטיות:
הבדלים בין שירי העם לגרסה של היידן.
במקרים מסוימים המנגינה העממית והגרסה המקבילה לה ביצירתו של היידן זהות. אך לעיתים קרובות יש אי זהות בין הגרסאות, כשהגרסה של היידן פחות סימטרית ויותר אקספרסיבית ועשירה מבחינה מוזיקלית. כפי שהצביע האדאו, הגרסאות השונות מתחילות לרוב באופן זהה ומתפצלות בסופן. אפשר להגיד, שהשונות הזאת משקפת את היצירתיות של היידן כמלחין. הוא משתמש בגרעין הראשוני הנתון ומפתח אותו בהתאם לדרכים הקבועות בסגנונו ובשפתו המוזיקלית-הקלאסית.
תאוריית התמסורת הנגדית.
יש לנקוט משנה זהירות בכל מקרה בו נטען שהיידן עשה שימוש במנגינה עממית ביצירה, משום שלא ניתן להיות בטוחים שכיוון התמסורת היה מן המוזיקה העממית אל היצירה של היידן, ולא להפך. ההנחה האלטרנטיבית היא שמנגינות עממיות שנאספו על ידי חוקרי שטח מקורן בהיידן, והן פזורות בגרסאות שעברו שינויים בשימוש עממי. המוזיקולוג מישל ברנה (ציטוט בספרו של המוזיקולוג מ. סקוט 1950) הצהיר על הנחה זו כדלהלן:
"למה שהנחות היסוד לא תתהפכנה? בזמן שהותו של היידן באייזנשטאדט או באסתרהאזי, כשהמוזיקה שלו הושמעה השכם וערב בארמון הנסיך ובגניו, הרי ייתכן ששירים משלו, או לפחות קטעי מלודיות שלו, התגנבו מבעד לחלון פתוח ונחקקו בזיכרונות העובדים במקום, ומהם נפוצו הלאה, אל האוכלוסייה בסביבות הארמון."
תיאורית התמסורת הנגדית מעלה הסבר שונה לשאלה, מדוע הדמיון בין המלודיות של היידן לגרסאות הנפוצות בקרב העם ניכר יותר בראשיתן מאשר בסופן – צפוי, שזמרים כפריים יקלטו ביתר קלות את חלקה הראשון של המלודיה מאשר את ההמשך, שמתפצל מהסגנון העממי ונעשה שונה וקשה יותר לזכירה.
באשר להיתכנותה של תאוריית התמסורת הנגדית, ייתכן שיש בידנו עדות לכך מהיידן בעצמו. באורטוריה שלו, "העונות", המלחין מתאר איכר כפרי, השורק מנגינה מסימפוניה שלו עצמו, הלוא היא סימפוניה מס' 94, "ההפתעה". אין לדעת, אם הכוונה הייתה בעצם לבדיחה, או שהיידן אכן שם לב לכך, שמנגינות קליטות מחלחלות בדרך כזו או אחרת מארמונות האצולה אל בתי הכפר.
שאילה מכוונת ממוזיקה של עמים שונים.
הפרק השני מתוך הסימפוניה מס' 85 (La Reine) מתואר על ידי המוזיקולוג ה. צ'. רובינס לנדון כ"סט של וריאציות על שיר-עם צרפתי עתיק 'La gentille et jeune Lisette '". זוהי בחירה הולמת, מאחר שסימפוניה מס' 85 היא אחת משש סימפוניות "פריז", אשר נכתבה בהזמנה עבור הקהל הפריזאי ואף נוגנה בפני החצר המלכותית של צרפת.
כמו לאופולד קוזלוך, ובר, הומל ובטהובן שאחריו, היידן כתב מספר רב מאוד של עיבודים לשירי עם סקוטיים וולשיים למו"לים בריטים (ויליאם נפיר, ג'ורג' תומסון וויליאם וואיט). כתיבת העיבודים החלה בשנת 1791 ונמשכה עד שלהי קריירת ההלחנה של היידן, בערך בשנת 1804. העיבודים נכתבו לקול אחד או שניים, ולטריו פסנתר.
דע&quot;ם – ארגון הפעולה הדמוקרטי
ארגון הפעולה הדמוקרטי
איסצ'יגואלסטו
איסצ'יגואלסטו (ספרדית: Ischigualasto; ידוע גם בשם "עמק הירח") הוא פארק פרובינציאלי בפרובינציית סן חואן בצפון-מערב ארגנטינה, כ-320 ק"מ צפונית לעיר סן חואן. הפארק משתרע על פני 603.7 קמ"ר, בגובה ממוצע של כ-1,300 מ' מעל פני הים, באזור צחיח, שבו יורדים בין 80 ל-200 מ"מ גשם בשנה. פרובינציית סן חואן הכריזה על איסצ'יגואלסטו כפארק פרובינציאלי ב-1971, ובשנת 2000 הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית, יחד עם הפארק הלאומי טלמפאז'ה, המצוי בתחומי פרובינציית לה ריוחה וגובל בו מצפון.
הפארק מכונה גם "ואז'ה דה לה לונה" (Valle de la Luna; מילולית, "בקעת הירח"), בשל נופיו, הכוללים תופעות של סחיפה שנגרמו מרוח ומים. שם זה הוענק לו ב-1946 בידי מועדון הרכב הארגנטינאי. כמה מתצורות הסלעים זכו לכינויים שונים, ובהם "הצוללת", "הספינקס" ועוד.
בפארק נמצאו שרידים פלאונטולוגיים רבים מתקופת הטריאס, שנחשבים למגוונים ולשמורים ביותר מסוגם בעולם כולו. מאובני הדינוזאורים שנמצאו בו כוללים, בין היתר, בעלי אגן דמוי לטאה ובעלי אגן דמוי עוף. כן מצויים בפארק מאובנים של עצים, שרכים ושבטבטים. בעבר, מזג האוויר באזור היה לח וגשום, וגדלו בו גם עצי שיטה, גינקגו ודקל. מרבית המאובנים הועברו למוזיאונים שונים, ומקצתם מוצגים במוזיאון הקטן שהוקם בפארק.
כיום, הצמחייה בפארק דלילה ביותר, ומתבססת על מיני קקטוסים ושיחים נמוכים. עם בעלי החיים המצויים בו נמנים גואנקואים, מארות, שועלים, ננדואים, טינמיים, נצים ובזים.
אל דפטיין
בטא קנטאורי
אגנה
מוטול
מאתלא
מאתלע
מוטל (פירושונים)
אפיסטולה
דקפוליס
קפיתוליאס
ברית עשר הערים
ליגת עשר הערים
אלפא קרוסיס
פורגאטוריום
סיפור גן-העדן
סיפור גן-העדן (ביידיש: דאס בוך פון גן-עדן) הוא סיפור סאטירי מאת איציק מאנגר ופורסם בוורשה בשנת 1939. הסיפור עמד על תפיסת גן העדן אצל היהודים אל מול הווי החיים הקשה שלהם בעיירות. גיבורו המרכזי הוא שמואל-אבא, מלאך שנולד על הארץ בלא ששכח את עברו בגן העדן, ומספר להוריו ולקומץ מאנשי העיירה את חוויותיו מחייו הקודמים שם. סיפוריו של שמואל-אבא מכים בהלם את השומעים, שכן מתברר שאין הבדל בין גן העדן לבין החיים עלי אדמות פרט לשליטה במלאך המוות, בניגוד לתפישת גן העדן האידילית שרווחה בזמנו אצל היהודים. במהלך הסיפור שזורים גם פזמונים רבים וחלקם אף הומוריסטים.
סיפור גן-העדן ידוע גם בשם פרשת חייו המופלאה של שמואל אבא אברבו.
עלילת הספר.
שמואל-אבא, צעיר המתגורר בגן עדן, משתובב עם חברו משתינון, כשזה מספר לו שהוא שמע כי אחד המלאכים השיכורים קיבל משימה לנקוף על אפו של שמואל-אבא ולשלחו לארץ. מקור הנקיפה באמונה יהודית שטרם נולדים ויורדים אל הארץ, בא מלאך ומכה את הנולד הרך על אפו, כך שזה שוכח את כל שראה בגן העדן וגם מקבל את שני הפסים שבין האף לפה. שמואל-אבא לא רוצה לשכוח את שראה בגן העדן, ולכן מחליט לרקום מזימה נגד אותו המלאך שאמור לנקוף על אפו ולשלחו. הוא מערים עליו באמצעות אלכוהול ואף מזויף, כך שעולה בידו של שמואל-אבא להיוולד להורים ארציים בלא שנקף מלאך על אפו, ועל כן לא שכח את שקרה לו לפני היוולדו. מיד עם היוולדו מתחיל לדבר עם אימו ולחבב אותה, אך את אביו אוהב פחות שכן הוא אלים ובוטה.