בקפיצה למים זכו האמריקנים ב-9 מתוך 12 המדליות האפשריות, בהן כל ארבע מדליות הזהב. פיט דז'ראדן זכה בשתי מדליות הזהב לגברים, בקפיצות מ-3 ומ-10 מטר. אליזבת פינקסטון זכתה במדליית זהב בקפיצה מ-10 מטר והלן מיני הגיעה להישג דומה בקפיצה מ-3 מטר. ג'ורג'יה קולמן זכתה במדליית כסף בקפיצה מ-10 מטר ובמדליית ארד בקפיצה מ-3 מטר, ומייקל גליצן השיג תוצאה הפוכה - מדליית כסף בקפיצה מ-3 מטר ומדליית ארד בקפיצה מ-3 מטר. בחתירה זכו האמריקנים ב-5 מדליות, בהן שתי מדליות זהב. פול קוסטלו החליף בן-זוג במקצה הזוגות, וגם עם בן-זוגו החדש, צ'ארלס מקאילוויין, זכה במדליית זהב, השלישית ברציפות עבורו. גם במקצה השמיניות זכו החותרים במדליית זהב שלישית ברציפות. המתאבק אלי מוריסון זכה במדליית זהב במשקל נוצה בסגנון חופשי, ומדליות נוספות הושגו באיגרוף ובסיף. בענפי הכדור לא הצליחו הנבחרות האמריקניות לשחזר את הישגיהן. נבחרת הכדורגל רשמה את אחת התבוסות הגדולות בתולדותיה, 11-2 לנבחרת ארגנטינה, והודחה בסיבוב הראשון.
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932).
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) הייתה אולימפיאדת הקיץ השנייה שאירחה ארצות הברית. בדומה לאולימפיאדת סנט לואיס, סבלה אולימפיאדה זו ממיעוט משתתפים יחסי (אם כי לא באותם סדרי גודל), בשל השפל הכלכלי הגדול. מספר המדינות שהשתתפו במשחקים ירד מ-46 ל-37, וחלק מהמדינות שהשתתפו צמצמו את היקף המשלחות ששלחו. נשיא ארצות הברית, הרברט הובר נעדר מטקס הפתיחה, והיה ראש המדינה המארחת הראשון שעשה זאת. המשלחת האמריקנית צברה 103 מדליות, מהן 41 מדליות זהב. הייתה זו הפעם החמישית ברציפות שדורגה ראשונה, הישג שאף מדינה לא הצליחה להגיע אליו מאז.
באתלטיקה זכו האמריקנים ב-35 מדליות, מהן 16 מדליות זהב. אדי טולן ניצח הן בריצת 100 מטר והן בריצת 200 מטר. בייב דידריקסון הייתה האלופה האולימפית הראשונה הן בריצת 80 מטר משוכות והן בזריקת דיסקוס, וכן זכתה במדליית כסף בקפיצה לגובה. בתחרות זו, קפצה לגובה של 1.65 מ', כמו הזוכה במדליית הזהב, בת ארצה ג'ין שילי, תוצאה שהיוותה שיא עולם, אך הסתפקה במדליית הכסף עקב מספר פסילות גבוה יותר. למעשה, הצליחה דידריקסון לקפוץ גם לגובה גבוה יותר, אך נפסלה בשל שימוש בסגנון שלא היה מקובל אז. ביל קאר ניצח בריצת 400 מטר וזכה במדליית זהב נוספת עם נבחרת השליחים ל-4X400 מטר. יתר זוכי מדליות הזהב היו ג'ורג' סלינג (ריצת 110 מטר משוכות), אד גורדון (קפיצה לרוחק), ביל מילר (קפיצה במוט), לאו סקסטון (הדיפת כדור ברזל), ג'ון אנדרסון וליליאן קופלנד (זריקת דיסקוס, גברים ונשים), ג'יימס באוש (קרב עשר) ורביעיות הרצים והרצות ל-100X4 מטרים. אתלטים אמריקנים נוספים שבלטו בלוס אנג'לס כללו את ראלף מטקאלף (מדליית כסף בריצת 100 מטר ומדליית ארד בריצת 200 מטר) ואת וילהלמינה פון ברמן, שבנוסף לזכייתה במדליית זהב במירוץ השליחות זכתה גם במדליית ארד בריצת 100 מטר.
לראשונה בתולדותיה הוליכה ארצות הברית את טבלת המדליות בהתעמלות, לאחר שהמתעמלים האמריקנים זכו ב-16 מדליות, מהן 5 מדליות זהב. זוכי מדליות הזהב היו דאלאס ביקסטר (מתח), ג'ורג' רות (ג'אגלינג), גאורג גולק (טבעות), ריימונד באס (טיפוס על חבל) ורולנד וולף (Tumbling). אל יוכים זכה בשתי מדליות כסף, במתח ובקרב-רב הקבוצתי.
בשחייה זכו האמריקאים ב-10 מדליות, מהן 5 מדליות זהב. רוב ההישגים היו של הנשים, בעוד שבקרב הגברים בלטו השחיינים היפנים. הלן מדיסון זכתה בשלוש מדליות זהב, במשחים ל-100 ול-400 מטר חופשי, ועם נבחרת השליחות ל-100X4 מטר חופשי. שחיינית נוספת מנבחרת השליחות, אלינור סאוויל, זכתה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי. אלינור הולם זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב, ובמדליית הזהב החמישית זכה באסטר קראב, במשחה ל-400 מטר גב.
בקפיצה למים הייתה השליטה האמריקנית מוחלטת, והקופצים האמריקאים זכו בכל 12 המדליות. מייקל גאליצן וג'ורג'יה קולמן רשמו שניהם הישג זהה - מדליית זהב בקפיצה מ-3 מטר ומדליית כסף בקפיצה מ-10 מטר. הרולד סמית' הגיע לתוצאה הפוכה - מדליית זהב בקפיצה מ-10 מטר ומדליית כסף בקפיצה מ-3 מטר. דורותי פוינטון זכתה במדליית הזהב בקפיצה מ-10 מטר. המתאבקים זכו ב-5 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, כולן בסגנון חופשי: רוברט פירס (משקל תרנגול), ג'ק ון בבר (משקל בינוני) ופיטר מרינגר (משקל קל-כבד). החותרים זכו בארבע מדליות, מהן שלוש מדליות זהב. במקצי השמיניות והזוגות הייתה זו זכייה רביעית ברציפות לחותרים האמריקאים (במקצה הזוגות התחרו הפעם ויליאם גילמור וקנת' מאיירס), ולכך נוספה זכייה במקצה הזוגות עם הגאי. חמישה מתאגרפים אמריקאים זכו במדליות, שניים מהם במדליות זהב: אדוארד פלין (משקל חצי כבד) וכרמן בארת' (משקל בינוני). השייטים זכו בשלוש מדליות, בהן שתי מדליות זהב ראשונות, בדגמי סטאר ו-8 מטר. הרוכבים זכו בחמש מדליות, כולל מדליית זהב בתחרות הקבוצתית. הארי צ'מברלין זכה בנוסף למדליית הזהב הקבוצתית גם במדליית כסף בתחרות הקפיצות, והיירם טאטל זכה בשתי מדליות ארד, בתחרויות הדרסאג' האישית והקבוצתית. מדליות נוספות הושגו בסיף ובהרמת משקולות.
נבחרת ההוקי הייתה אחת משלוש נבחרות שהשתתפו במשחקים, לצדן של הודו ויפן. היא הפסידה לשתיהן וזכתה במדליית הארד. בכדורמים השתתפו חמש נבחרות, ששיחקו זו מול זו. נבחרת ארצות הברית סיימה במקום השלישי, אחרי הונגריה וגרמניה, ואף היא זכתה במדליית ארד.
אולימפיאדת ברלין (1936).
לקראת אולימפיאדת ברלין (1936) נשמעו בוועד האולימפי האמריקני קולות שקראו להחרים את המשחקים, בטענה שההשתתפות תיתן לגיטימציה למשטר הנאצי. עם הבולטים בתומכים בחרם נמנו יושב ראש איגוד האתלטים החובבים, ג'רמיה מאהוני וארנסט ג'אנקה, שהיה חבר בוועד האולימפי הבינלאומי, והורחק ממנו לאחר שלקראת המשחקים קרא באופן פומבי לא לקיימם בגרמניה. מנגד, גילה נשיא הוועד האולימפי האמריקני, אייברי בראנדייג', התנגדות נחרצת לחרם, בנימוק שאין לערב פוליטיקה בספורט. בראנדייג' נסע לגרמניה ב-1934 כדי לברר את הטענות לאפליית יהודי גרמניה. מסקנתו, שהתבססה על שיחות עם בכירים בוועד האולימפי הגרמני ועל שיחות עם עסקני ספורט יהודית שנערכו בנוכחות אנשי הממשל, הייתה כי האתלטים היהודים אינם מופלים לרעה. הקונגרס היהודי האמריקאי הביע את התנגדותו לקיום המשחקים בגרמניה, בעוד שהעיתונות האפרו-אמריקאית גרסה כי ניצחונות של ספורטאים אפרו-אמריקאים במשחקים יסייעו בהפרכת תורת הגזע. בסופו של דבר התקבלה עמדתו של בראנדייג' (שהתגלה בהמשך כאוהד המשטר הנאצי) ואולם מספר ספורטאים יהודים החליטו שלא להצטרף למשלחת. בסופו של דבר כללה המשלחת האמריקנית 358 ספורטאים. הם זכו ב-56 מדליות, מהן 24 מדליות זהב, ודורגו במקום השני בטבלת המדליות, אחרי המארחת, גרמניה.
אתלטיקה.
הספורטאי המעוטר ביותר במשלחת האמריקנית היה האתלט ג'סי אוונס, שזכה בארבע מדליות זהב - בריצת 100 מטר, ריצת 200 מטר, קפיצה לרוחק וריצת השליחים ל-100X4 מטר. כשניצח בריצת 100 מטר הישווה את שיא העולם (10.3 שניות), בריצת 200 מטר קבע שיא עולם חדש (20.7 שניות), במירוץ השליחים היה שותף גם כן לשיא עולם חדש (39.8 שניות), ובקפיצה לרוחק קבע שיא אולימפי חדש (8.06 מ'). מעבר להישגים הספורטיביים, היו בניצחונותיו גם משמעויות סימבוליות. היטלר ראה במשחקים הזדמנות להוכיח את עליונות הגזע הארי, אך אוונס השחור, כמו גם אתלטים שחורים אחרים, ניצחו את יריביהם הגרמנים בכמה וכמה תחרויות. תחרות הקפיצה לרוחק סיפקה דרמה נוספת, כאשר בשלב המוקדמות נפסל אוונס בשני ניסיונותיו הראשונים, ועמד על סף הדחה. האתלט הגרמני לוץ לונג, שהתחרה נגדו, יעץ לו להתחיל את הקפיצה מנקודה אחרת, מה שסייע לאוונס להעפיל לגמר. בשלב הגמר גבר אוונס על לונג, אך האחרון השתתף בשמחתו. במשך שנים רווחה הטענה לפיה לאחר ניצחונו של אוונס עזב היטלר בזעם את האצטדיון האולימפי, אך טענה זו התבררה כשגויה. לאחר מותו של לונג, הוענקה לו מדליית פייר דה קוברטן, בשל הרוח הספורטיבית שגילה. אוונס ציין כי "נדרש ממנו אומץ רב להתיידד עמי לנגד עיניו של היטלר... גם אם תתיכו את כל המדליות והגביעים שזכיתי בהם, הם לא יגיעו לכדי הידידות בת 24 הקאראט בין לוץ לונג לביני". עם זאת, אוונס לא חסך ביקורת גם מהיחס לשחורים בארצו, ואמר "כשחזרתי למולדתי, לאחר כל הסיפורים על היטלר, עדיין לא יכולתי לשבת בקדמת האוטובוס; הייתי חייב ללכת לדלת האחורית. גם לא יכולתי לגור היכן שרציתי. אמנם לא הוזמנתי ללחוץ את ידו של היטלר, אך גם הנשיא בבית הלבן לא הזמין אותי".
זכיית נבחרת השליחים האמריקנית במדליית הזהב לוותה בטונים צורמים. זמן קצר לפני התחרות, הוחלפו שניים מהרצים, סאם סטולר ומרטי גליקמן באוונס ובראלף מטקאלף. הנימוק הרשמי להחלפה היה שהמשלחת הגרמנית עשתה זאת אף היא, והתעורר חשש כי אם אוונס ומטקאלף, המהירים יותר, לא ישתתפו במירוץ, הגרמנים ינצחו. ספקות באשר לנכונותו של נימוק זה התעוררו מיד, במיוחד כשהתברר כי המשלחת הגרמנית כלל לא החליפה רצים. סטולר עצמו רמז לסיבה האמיתית שהביאה להחלפתו, בטענה שמדובר ב"סיבות פוליטיות". אף שאין הוכחה חותכת לכך, הסברה הרווחת היא כי הסיבה האמיתית להחלפה נעוצה בכך שבראנדייג' לא רצה להביך את היטלר בכך ששני ספורטאים יהודים יעמדו על הפודיום, והורה על החלפתם. ב-1998 החליט יושב ראש הוועד האולימפי האמריקני, ויליאם הייד, להעניק לגליקמן ולסטולר (שנפטר בינתיים) לוח שעליו נכתב "במקום מדליות הזהב שהם לא זכו בהן". הייד ציין כי "יש ראיות ברורות לאנטישמיות".