ב־1991 הוצאת מונדאדורי פרסמה את הכרך א מאוסף מאמרי בקורת שכתב זנזוטו בעיתונים וכתבי העת החל משנות ה-1950, תחת הכותרת ""Fantasie e avvicinamento" (דמיונות והתקרבות). כעבור שלוש שנים הופיע הכרך השני תחת הכותרת "Aure e disincanti nel Novecento letterario", (הילות ואכזבות בספרות המאה ה-20).
בשנים האחרונות.
בשנת 1995 אוניברסיטת טרנטו העניקה לו את התואר דוקטור לשם כבוד.
ב-1996 זנזוטו פרסם קובץ קטן בשם Meteo ("מטאו"), עם עשרים איורים של ג'וזטה פיורוני ו Nota שכלל מה שהוא קרא "קטעים לא ודאיים" מהתקופה של כתיבת ה"אידיומה" (1986) ואחריה
בשנת 2001 זנזוטו כתב את הספר 'Sovrimpressioni" הנסוב על נושא הרס הנוף.
כתב גם כמה מעשיות לילדים הניב בשפה המקומית מוונטו -
"La storia dello Zio Tonto, libera elaborazione dal folclore trevigiano" (הסיפור של הדוד טונטו, עיבוד חופשי של פולקלור מטרוויזו), ו"La storia del Barba Zhucon" (בספור של ברבה ז'וקון) עם איורים מאת מרקו נראו.
ב-2005 זנזוטו פרסם את הספר "Colloqui con Nino" ("שיחות עם נינו"), שבו, בעזרת אשתו מריזה, ליקט טקסטים בעלי זיקה אנטרולופוגית, של חיפוש סנטימנטלי ומסע אל העבר.
בשנת 2009 פורסמה שיחה עם העיתונאי מרציו ברדה מקונליאנו שבו משתקפות חרדותיו והרהוריו על התקופה.
האמן לא זנח לרגע את השירה ופרסם באותה שנה גם קובץ חדש של שירים שכתב בין השנים 2000–2009, תחת הכותרת ""Conglomerati" (קונגלומרטים)
כתב העת הספרותי הדו-חודשי ה "l'immaginazione" בניהולה של אנה גרציה ד'אוריה הקדיש את כל הגיליון מס. 230 שלו ליצירתו של אנדראה זנזוטו.
ב-18 באוקטובר 2011 נפטר המשורר עקב סיבוכים קרדיווסקולריים ונשימתיים בבית החולים בקונליאנו ונטו, שבוע לאחר שמלאו לו 90.
אמנות השירה של זנזוטו.
המשורר קיבל השראה מכמה זרמים ויוצרים מהמאה ה-20
ומקריאתו הנמרצת והרחבה של יוצרים כמו הלדרלין, או רמבו, לורקה או הסוריאליסטים הצרפתים, ג'וזפה אונגרטי או היוצרים ההרמטיסטיים.
יש לו זיקה עמוקה לקלסיקונים הרומיים כמו ורגיליוס או הוראטיוס או לנציגי התרבות הקלאסית האיטלקית והאירופית
כמו דנטה, פטרארקה, מולייר, לאופרדי, ג'וזואה קרדוצ'י, גבריאלה ד'אנונציו, ובנסוף נמשך ל פילוסופים כמו הוסרל, לתחומים כמו הלוגיקה המתמטית, הסמיוטיקה, הפסיכואנליזה בגרסה של ז'אק לאקאן, המדע הבדיוני, הסוציולוגיה ולאמצעי התקשורת ההמונית.
השירה "נגד הזרם".
משיריו משנות ה-1950 - שנאספו בקבציו הראשונים
(Dietro il paesaggio" (1951" ו "Vocativo"
התקבל הרושם כי המחבר התמקם במה שהוגדר כ"שירת אנטי-זרם", במסורת של אונגרטי והארמטיסטים' עם הדים מסוימים מהשירה הסוריאליסטית הצרפתית והשירה הספרדית של שנות ה-1920–1930.
השתמש בשפה גבוהה, באסונאנסים, חריזה פנימית ואנפורות.
נאו-אוונגרדיזם.
הקובץ "Egloghe IX" שפורסם בשנת 1962 נגע יותר בהיבטים פסיכולוגיים - אוטוביוגרפיים וחידושים מבחינת השימוש בשפת הלא מודע והחלום. בתקופה זו
השירה של זנזוטו מתחברת עם הגישה הנאו-אוונגרדיסטית בת זמנו.
השירה הנסיונית של שנות השישים.
הספר ""La beltà" (1968) נחשב לתפנית נוספת בשירתו.
חולל זנזוטו שינויים בהתייחסות לעצמים המאכלסים את שיריו, - העצים, הנהרות, עדרי הצאן, הירח, העננים - המופיעים מושטחים וחסרי תנועה. גם לשונו נהיה רופפת יותר, כמו אוסף של
פונמות, גמגומים, מילים משפת התינוקות, משפטי קריאה, חזרות
שירתו המאוחרת.
אחרי שלבי ביניים כמו המונולוג - צוואה בניב הוונטי ב"פילו" (1976) השלב המתקדם בשירת זנזוטו מוצא ביטוי בטרילוגיה (Il galateo in bosco " (1978"
(Fosfeni" (1983)ו "Idioma" (1986 ",
שירה המאופיינת, לפי המבקרים, בפיצול מוחלט בין הטבע ובין ההיסטוריה, ובאלגיות ואידילות - בין הנוף ובין מה שעומד מאחוריו.
תפקיד השפה.
המבנה של השירה של זנזוטו מתאפיין בשינויים לשוניים - בין השאר, בתחום אוצר המילים - הלקוחות מדי פעם משפת התינוקות, או משפות זרות, וכו', כמו כן בנגעיות אוטוביוגרפיות ופילוסופיות - קיומיות.
המפלגה הנציונל-בולשביקית
המפלגה הנציונל-בולשביקית (ברוסית: Национал-большевистская партия) היא מפלגה לאומנית רוסית חסרת מעמד חוקי, ומאז 2007 אף אסורה על פי החוק הרוסי. פעילי המפלגה ייסדו במקומה ב-2010 את תנועת רוסיה האחרת, בעלת אותו מצע, כאשר דגלה הוא דגל שושלת רומנוב: צהוב-שחור-לבן.
המפלגה שילבה בין אידאולוגיה של שמאל רדיקלי ולאומנות קיצונית במצעה. לדעת פעיליה המפלגה הייתה "מפלגה ימנית בהחלט ושמאלנית עד אין קץ".
היסטוריה.
ב-2006, משרד המשפטים הרוסי סירב לרשום את המפלגה כתנועה פוליטית חוקית, בפעם השישית. שנה לאחר מכן המדינה תבעה את המפלגה למשפט ובית הדין העליון אסר על המפלגה לפעול בתחומי הפדרציה הרוסית בשל היותה ארגון קיצוני ודגלה נאסר להנפה בשל הדמיון בינו לדגל המפלגה הנאצית. המפלגה הנציונל-בולשביקית היא התנועה הפוליטית היחידה שנאסר עליה לפעול בתחומי רוסיה (למעט המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות שכבר פורקה) ושפעילותה נעצרה על פי החוק "אודות המאבק בפעילות קיצונית".
סגן התובע הכללי הרוסי, ויקטור גרין הסביר את האיסור בכך ש"התביעה הכללית של הפדרציה הרוסית רואה במפלגה הנציונל-בולשביקית כארגון נוער קיצוני שיש לאסור על קיומו". אנשי התביעה הכללית הרוסית ציינו כי המפלגה הנציונל-בולשביקית ופעיליה שיתפו פעולה ועודנם משתפים פעולה עם תנועות אופוזיציה המבקשים לכונן מהפכה חברתית ברוסיה בדומה למהפכות הצבעים, שהתרחשו באוקראינה, גאורגיה וקירגיזסטן. כאשר למונח "תנועות אופוזיציה" התייחס סגן התובע הכללי לתנועת רוסיה אחרת של גארי קספרוב ומפלגתו של ראש ממשלת רוסיה לשעבר, מיכאיל קסיאנוב.
אידאולוגיה.
הנציונל בולשביזם מתייחס ללאומנות פאן אירופאית הקוראת לייצוא הבולשביזם לכל אירופה, הפיכת הבולשביזם ללאומי. האידאולוגיה הספציפית של המפלגה תואמת לאידאולוגיה הפשיסטית של איטליה הפשיסטית והפשיזם של בניטו מוסוליני שביקש להחיות את האימפריה הרומית ושטחיה. בדומה לכך, מבקשים הנציונל בולשביקים לייסד רוסיה לאומנית שתתפרש על פני כל אירופה ושעליה לכבוש את כל השטחים שבעבר היו בשליטת האימפריה הרוסית וברית המועצות.
כלשון כתב האמנה: "יש לייסד אימפריה מוולדיווסטוק ועד גיברלטר עם ציוויליזציה רוסית". אף שב-2004 המצע הפוליטי התרכך, רשמית מעולם לא הכחישה התנועה את המצע הקודם המבקש לייסד אימפריה רוסית אדירה שתשתרע על כל אירופה.
בהתאם להחלטת בית המשפט משנת 2007 התנועה מוכרת כרדיקלית ופעילותה נאסרה.
למפלגה היו סניפים באוקראינה, ישראל, בלארוס, פולין, בריטניה ובחבר המדינות העצמאיות.
שופר המפלגה הוא העיתון "לימונקה".
מנהיג המפלגה.
מאז ייסוד התנועה ב-1993 עמד בראשה אדוארד לימונוב, שמאלני קיצוני שעמד תחת מעקב שירות הביטחון הפדרלי. ב-2007 היה לאחד ממנהיגי תנועת "רוסיה אחרת".
ב-2009 הודיע על רצונו להתמודד בבחירות לנשיאות רוסיה ב-2012.
הנרי אונגר
הנרי אוּנְגֶר (Unger; נולד ב-1951 בקרקוב, פולין) הוא פילוסוף, הוגה ומרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב.
מחקריו ופעילויותיו האקדמיים.
אונגר קיבל את תואר הדוקטור מאוניברסיטת תל אביב בתחום הפילוסופיה ותיאוריה של הספרות. מאז שנת 1973 לימד באוניברסיטת תל אביב, תחילה במחלקה לפילוסופיה ובבית הספר לחינוך, ומשנת 1995 בפקולטה לאמנויות. אונגר מגדיר את עצמו אתאיסט וסוציאליסט. מרצה על מספר תחומים: אושר, אלוהים, ספרות, פילוסופיה, קולנוע, אמנות, תרבות, קפיטליזם ועוד.
תחומי ההתמחות שלו הם "הטרקטטוס" של ויטגנשטיין, פילוסופיה אנליטית של המאה העשרים, אסתטיקה, ספרות העולם וסמיוטיקה של תרבויות.
בשנים 1996–2005 ניהל את התוכנית הרב-תחומית בפקולטה לאמנויות, ושנתיים נוספות את התוכנית הבין-תחומית לתארים מתקדמים באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1995 הקים את בית הספר לקולנוע שבמדרשה לאומנות בבית ברל, ועמד בראשו עד שנת 2007. בשנים 2000–2006 שימש כחבר "המועצה הישראלית לקולנוע".
בשנת 2000 ובשנת 2006 זכה בתואר "מרצה מצטיין" מטעם הרקטור של אוניברסיטת תל אביב.
בשנים האחרונות מתמחה אונגר בבניית קורסים רב-שנתיים, כגון קורס על תרבות המערב מהומרוס ועד זמננו, שהתחיל את פעילותו ב"בית אריאלה" (תל אביב) בשנת 2004 ונמצא כעת בשנתו השמינית, וקורס מקיף על הפילוסופיה המערבית מאפלטון עד דרידה, המיועד להימשך חמש עשרה שנה.
אונגר מרבה להרצות במסגרות שונות ובתחומי עניין מגוונים - מפילוסופיה, דרך ספרות, אתיקה, אסתטיקה, אמנויות, ועד קולנוע עכשווי. בשנת הלימודים תש"ס העביר ב"סדרת הדקאן" של הפקולטה לאמנויות קורס בשם "על כנפי איקארוס" – שזכה להדים רבים – ובו ניסה לפתח קריטריונים לשיפוט אסתטי בעידן הפוסט-מודרני.
משפחתו.
אונגר נולד בעיר קרקוב שבפולין בשנת 1951, מתגורר בתל אביב ונשוי לסברינה אונגר. לזוג בן ובת.
בתרבות.
היוצר הישראלי אריק ברמן חיבר בהשראת הרצאתו של אונגר שני שירים באלבומו "אהבה ואלוהים אחרים". שני השירים מתבססים על מגמות שאונגר מציג בקורס "תחנות בתרבות המערב". שמות השירים הם "איפה המצלמה שלי" ו"הלא כלום". בזה האחרון אף מופיעים קטעים מוקלטים מן ההרצאות כחלק מהיצירה.
אריה עצמוני
אריה עצמוני (2 בנובמבר 1926 – 30 במרץ 2005) היה לוחם בעל אות גיבור ישראל.
ביוגרפיה.