האפרסק מופיע בתרבות היהודית כבר בתקופת המשנה (למשל, ב: "האפרסקים והשקדים... כלאיים זה בזה"). בכתבי יד עתיקים המילה מופיעה ללא אל"ף פרוסתטית, שהתווספה מאוחר יותר כדי להקל על ההגייה.
מקורם של ששת זני האפרסק המקוריים (כיום ישנם הרבה יותר) הוא בסין וסביבותיה. מסין הגיע לאיראן (מכאן גם מקור שמו היווני: מֵלוֹן פֶּרְסִיקוֹן (תפוח פרסי)), שקוצר על ידי הרומאים ל-persica.
מאפיינים.
הזן המתורבת של עץ האפרסק, "Prunus persica vulgaris", הוא כיום הזן הנפוץ בעולם. זן זה גודל לראשונה באירופה במאות הראשונות לספירה, ונתפשט ביוון ובאגן המערבי של הים התיכון בעיקר. כנראה בערך בתקופה זו הגיעו זנים של אפרסק לארץ ישראל. במהלך המאה ה-16 הגיע האפרסק לעולם החדש.
עץ האפרסק מאופיין בגובה בינוני, עלים דמוי איזמל ובעלי חוד ארוך, ופריחה בצבעים ורוד או סגול. פרי האפרסק משתנה בקוטרו בין 2 ל-8 ס"מ; פניו מכוסים בדרך כלל בשכבה של שערות רכות, וצבעו צהוב או אדום. גלעין הפרי קשה מאוד ומחורץ. האפרסק מותאם לאקלים ממוזג.
כיום ישנם כאלף זנים חקלאיים של אפרסקים, ביניהם גם הנקטרינה ואפרסק הפיתה.
דת הנצרות
עתון 77
עתון 77 הוא ירחון לספרות ולתרבות, שנוסד על ידי המשורר והעורך יעקב בסר בשנת 1977, ומכאן שמו. כתב העת הוא בין הוותיקים שבכתבי העת הספרותיים בישראל. עד שנת 2020 יצאו לאור למעלה מ-400 גליונות.
היסטוריה.
העיתון נוסד בשנת 1977 ומאז מפרסם ברציפות יצירות של יוצרים ישראלים הכותבים עברית או בשפות אחרות (רוסית, ערבית או יידיש) - בתרגום לעברית. העיתון מוגדר כעוסק בענייני תרבות וחברה, ובתהליכים היסטוריים שעיצבו את גורל העם היהודי ואת המפעל הציוני, וכן נותן במה לזיכרונות, למסות, לסיפורת ולשירה מקורית ומתורגמת.
הירחון יוצא על ידי עמותת "אגודת סופרים ואמנים לקידום הספרות והתרבות", בתמיכה ציבורית של משרד התרבות ועיריית תל אביב. בשנת 2003 היה על סף סגירה עקב קיצוץ של כ-40% בתמיכה שנתן משרד התרבות, אחר כך קיבל גם מימון מעיריית תל אביב והמשיך לצאת.
מאז 2006 עורכי הירחון הם מיכאל בסר ועמית ישראלי-גלעד.
בנובמבר 2009, יצא לאור גיליון מיוחד של "עיתון 77" על ספרות נשים בשם "מי מפחד מוירג'יניות", בעריכת תמר משמר.
הוצאת ספרים.
הירחון גם מפעיל הוצאת ספרים קטנה, באותו שם, המוציאה בעיקר ספרי שירה. בין הספרים שיצאו בהוצאה היו:
חיים כרמון
חיים כרמון (1927 – 11 במרץ 2009) היה המלמ"ב (הממונה על הביטחון במשרד הביטחון) הראשון.
ביוגרפיה.
כרמון נולד בשם חיים וינריך בלודז' שבפולין ב-1927. כנער לחם במרד גטו ורשה. הוא שרד את מחנה ההשמדה מיידנק ועלה ארצה בשנת 1946. הוא עבד בתעשיית היהלומנות ובמקביל הצטרף לש"י בהגנה. במלחמת העצמאות, כרמון שירת בחטיבת קרייתי כחבלן.
לאחר שחרורו מצה"ל בשנת 1949 הצטרף כרמון למחלקה לתפקידים מיוחדים ובשנת 1950 עבר ליחידת החקירות ובדיקת מהימנות עובדים בשב"כ. משם עבר ליחידת האבטחה של הארגון והיה במשך שנים אחדות מאבטחו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון. כשפרש בן-גוריון מראשות הממשלה ועבר לקיבוץ שדה בוקר, חזר כרמון לשב"כ.
בשנת 1954 פרצה מחלוקת בשאלה איזה גוף יהיה האחראי על הביטחון במשרד הביטחון - האם תהיה זו מחלקת ביטחון שדה של אמ"ן או שמא השב"כ. הוחלט שהשב"כ ישא באחריות ועל כן מונה אברהם ניב לתפקיד קצין הביטחון של משרד הביטחון, וכרמון מונה להיות עוזרו. בשנת 1955 פרש ניב, וכרמון מונה לתפקיד.
כרמון כיהן בתפקיד זה במשך כעשור, כאשר מתוקף תפקידו ליווה את כל המפעלים הרגישים של מערכת הביטחון, ובראשם בניית הכורים הגרעיניים בנחל שורק ובדימונה, כמו גם אבטחתם. הוא היה כפוף מקצועית לבנימין בלומברג, שהיה אז ראש אגף האבטחה בשב"כ. כרמון זכה בתפקידים אלו בהוראת שמעון פרס במטרה למדר את ראש המוסד איסר הראל מסוד הקמת הכור בדימונה.
כאשר אירע הפילוג במפא"י ובן-גוריון הקים את רפ"י, הצטרף כרמון אל הפורשים. אולם כישלונם בבחירות של שנת 1965 ועליית כוחו של ראש הממשלה לוי אשכול הביאה לירידת קרנו והייתה, ככל הנראה, הסיבה לכך שנשלח ל"גלות" במשלחת משרד הביטחון בארצות הברית. כאשר שב ארצה מילא תפקידים נוספים במערך האבטחה והביטחון של המשרד. לאחר מלחמת יום הכיפורים ובעקבות שינויים מבניים, מונה כרמון להיות אחראי על הביטחון בכל מערכת הביטחון, מה שהוביל ליצירת תפקיד המלמ"ב - הממונה על הביטחון במערכת הביטחון.
גם בתפקיד זה היה כרמון כפוף לבלומברג, אך הדחתו של הלה ומינוי רפי איתן במקומו הרחיבו את כר הפעולה של כרמון, שכן איתן נשא בכפל תפקידים - גם ראש הלק"ם וגם יועץ ראש הממשלה ללוחמה בטרור. תפקידו והוותק שלו הפכו את כרמון לאחד האנשים החזקים והמשפיעים ביותר במערכת הביטחון, ולאלה נוספה גם היכרותו וידידותו עם ראש השב"כ דאז אברהם שלום.
בשנת 1986 פרש כרמון והוחלף על ידי יחיאל חורב.
זוגות שזורים
דגל נובה סקוטיה
דגל פרובינציית נובה סקוטיה מבוסס על סמל הפרובינציה, המוצג במרכזו של רקע לבן ועל צלב אלכסוני כחול. דגל זה מהווה היפוך של דגל סקוטלנד בו מוצג צלב אנדראס הקדוש בצבע לבן על רקע של שדה כחול.
סמל נובה סקוטיה מתבסס על סמל האבירים של סקוטלנד - מגן מוזהב במרכזו אריה אדום, המקושט בפרח האירוס (fleur de lis).
הדגל נמצא בשימוש מאז 1858. ב-2013 גילתה תלמידה בת 11 שעסקה בעבודת בית ספר על המורשת של נובה סקוטיה, כי מעמדו של הדגל מעולם לא נקבע בחוק. במאי באותה השנה, משהובא העניין לידיעתו של אחד מחברי בית המחוקקים של נובה סקוטיה, יזם הלה חקיקה שתעגן את מעמדו. ב-10 במאי 2013 נכנס החוק לתקפו - כמעט 155 שנים לאחר שהדגל הונף לראשונה.
אורות
יוליוס וולהאוזן
מאפיה
המאפיה (מסיציליאנית: Mafia) היא ארגון העוסק בפשע מאורגן אשר התפתח במאה ה-19 בסיציליה כארגון עממי המבוסס על קודים של כבוד שנלחם בשחיתות של השלטון המקומי המחובר לשלטון זר. משמש גם ככינוי לארגוני פשע במדינות שונות, מהם בעלי זיקה ליוצאי איטליה ומהם חסרי זיקה כזו. חבר במאפיה נקרא מאפיוזו (בעברית: מאפיונר), או גנגסטר (מן המילה gang - כנופיה).
מקור השם.
בספרו "במלוא מובן המילה" מספר שלום אורן כי המאפיה היא במקור שם לתנועת התנגדות של תושבי סיציליה, איטליה, שנלחמו בפולשים הערבים שכבשו את האי סיציליה במאה התשיעית. מקור המילה "מאפיה" אינו ברור, אך רוב החוקרים סבורים שמקורו בערבית ומשמעותו בסיציליאנית "אומץ" או "התרברבות". במרוצת הזמן העסיקו בעלי אחוזות עשירים בסיציליה את חברי התנועה בשמירה על אחוזותיהם.
השערה אחרת על מקור השם מייחסת אותו לאירוע המכונה "ערבית סיציליאנית", על שם הפעמונים הקוראים לקהל המתפללים לתפילת הערב (בנצרות). היה זה שמה של התקוממות עממית של העם בסיציליה נגד שארל ד'אנז'ו מלך נאפולי. המרד פרץ ב-30 במרץ 1282 בכנסיית הכס הקדוש לרגל חג הפסחא מחוץ לעיר פלרמו. החל מ"צלצול הפעמונים" בכנסייה זו, נרצחו אלפי חיילים צרפתיים במשך שישה שבועות.
במהלך המרד, סמל בשם דרואה (Drouet) גרר אישה נשואה צעירה מהקהל והטריד אותה. בעלה תקף את הצרפתי בסכין והרגו. כאשר שאר הצרפתים קמו להגנתו, הקהל הסיציליאני הרג אותם. לפי האגדה, אמהּ של האישה החלה לזעוק "מיה פיא", בניב סיציליאני "הבת שלי", ומכאן מקור המונח "מאפיה".
למרות ההשערות שלעיל, מקור המאפיה והמילה "מאפיה" בחברה הסיציליאנית הפיאודלית במאה ה-13, שאז התאחדו יחד חבורות של משפחות סיציליאניות, כדי למרוד בפולשים האכזריים מצרפת. המילה "מאפיה" היא ראשי תיבות של המשפט "מורטה אלה פרנצ'ה איטליה אנלה" (Morte alla Francia, Italia anela) ובתרגום מאיטלקית: "מוות לצרפתים, איטליה מתגעגעת". השם "מאפיה" הפך עם הזמן לתיאור גברים עם כבוד.
כיום, המושג "מאפיה" מכוון לכל קבוצה גדולה של אנשים העוסקת בפשע מאורגן (המאפיה הרוסית, היאקוזה היפנית והטריאדות הסיניות) אבל עדיין רוב הפעמים מיוחס לארגון הסיציליאני/אמריקני המקורי.
אומרטה (Omerta) הוא מנהג של אי שיתוף פעולה עם השלטונות. נוהג זה מקובל למדי בחברות בהן אין אמון בשלטון. מי שעובר על "חוקי האומרטה", על פי מנהג המאפיה הסיציליאנית, יתגלה תוך זמן קצר בשדות עם הלשון הכרותה בפיו (אחת השיטות להמחיש את החטא ועונשו).
היסטוריה.
יש טענה שהתנועה המשיכה להתקיים עד ימי הביניים, אז הצטרפו לוחמים אלה להגנת האי מפני הטורקים והנורמנדים שהקיפו את האזור.
המאפיה המודרנית התחילה לפעול במאה ה-19 בשם "קוזה נוסטרה" (באיטלקית: העניין שלנו) כארגון שהגן על בעלי אחוזות עשירים תמורת תשלום ולאחר מכן סחט אותם תמורת דמי חסות וכופר נפש. המאפיה הופיעה מאזור סיציליה שהוא עדיין המרכז שלה. היא התמקדה באזור בו גרו עשירי סיציליה עד לאזור החורשות ליד פאלרמו.
פאלרמו הייתה המרכז של האי המרוחק למדי ובעל חשיבות משנית (בעיני המעמדות השולטים באיטליה), כוחו ועושרו עזרו לבסס את המאפיה ולפתח את פעולותיו: היטלי הגנה ("פרוטקשן"), רצח, שליטה טריטוריאלית ואיחוד עם כנופיות. לכן, בצורה איטית אך בטוחה, המאפיה החלה לבסס את עמדתה בשלטון המקומי. הסכמי שותפות וחוזים בין המאפיה לבעלי הקרקעות היו שכיחים. המאפיה נזקקה לבעלי הקרקעות באותה מידה שהם נזקקו למאפיה. השלטון המקומי היה לעיתים קרובות מעורב גם הוא בסידורים אלו. המאפיה נהפכה לראשות הכנופיות, האנשים שעבדו והאנשים ששלטו בנכסים, ומתוך בסיס הכוח שלהם גדול להיקף בינלאומי שצמח מאזור זה.