קסלר פעל כחוקר ראשי בסקר הלאומי לתחלואה נלווית (National Comorbidity Survey, בראשי תיבות NCS) הסוקר את פרבלנס ואת התחלואה המתלווה של ההפרעות הפסיכיאטריות בארצות הברית. הסקר התנהל בשנים 1992 ו-1992.
כמו כן היה החוקר הראשי בעוד החרבות של הסקר הזה, לרבות מעקב למשך 10 שנים של מדגם התחלתי של NCS ושחזור ה-NCS בשנים 2002 ו-2001 על מנת לחקור שינויים בבריאות הנפש ובטיפול ההפרעות הנפשיות בארצות הברית לאורך עשור.
קסלר ניהל בשותפות עם בדירהאן איסטין סקרי ארגון הבריאות העולמי שכללו סקרים אפידמיולוגיים יצוגיים ב-28 מדינות על מדגם של מעל 200,000 נבדקים. סקרים אלה נועדו לספק מידע למתכנני מדיניות הבריאות כדי להעריך את ההשקעות הנדרשות בתחום בריאות הנפש.
קסלר מעורב בהגייתן וביישומן של כמה התערבויות ניסיוניות במקומות העבודה באצרות הברית, אמריקה הלטינית ואסיה, שנועדו לקבוע את היחס עלות-יעילות של תוכניות טיפול שונות מנקודת מבטם של המעסיקים. היא מעורב גם בבנייתן, יישומן והערכתן לטווח ארוך של תוכניות התערבות בבעיות רגשיות של בני נוער. קסלר מנהל גם את הקבוצה המייעצת הקהילתית בסוגיית נזקי ההוריקן קתרינה, מחקר מקיף של ההסתגלות הנפשית אצל תושבים של האזורים שנפגעו על ידי ההוריקן בעת התרחשותו.
קסלר עורך גם סקר על אוכלוסיית המתבגרים בארצות הברית NCS-A, בנושא בריאות הנפש, סקר ייצוגי לאומי ראשון בסוגו בארצות הברית. משתתפים בו מעל 10,000 מתבגרים, הורים ומוריהם.
יחד עם דן מורצ'ק ערך קסלר שאלון למצוקה נפשית הידוע כ-Psychological Distress Sche-10.
מחקרים בראשות קסלר מצאו אחוזים גבוהים של הפרעות נפשיות בארצות כמו ארצות הברית שבה 50% מהמבוגרים עברו בחיים צורה כלשהי של הפרעה נפשית.
רק 14% הגיעו לטיפול. קסלר קרא לחיזוק המחקר בתחום הפסיכיאטריה המונעת. הוא ציער את הזמינות של נשק חם בארצות הברית למשל בידי אנשים בעלי קווים רגזניים (כולריים) ואימפולסיביים המהווים 9% מהאוכלוסייה. 1.5% מהם היו מחזיקים נשק חם ביציאתם מהבית.
קסלר מצא שהפרעת החרדה הכללית יכולה להוות סיכון לדיכאון מז'ורי.
חיים אישיים.
קסלר מתגורר בניוטון, מסצ'וסטס, יחד עם אשתו, ויקי קסלר, פסיכולוגית קלינית במקצועה, ולהם 4 ילדים.
פרסים ואותות הוקרה.
מבחר מחקרים.
קסלר פרסם מעל אלף מאמרים ומחקרים.
ספרים.
Evelyn J Bromet, Elie G.Karam, Karestan C. Koenen, Dan J.Stein (ed) - Trauma and Posttraumatic Stress Disorder, Cambridge University Press 2018
רונאלד ט. קסלר
The Norman Fucking Rockwell! Tour
The Norman Fucking Rockwell! Tour הוא סיבוב ההופעות החמישי של הזמרת-יוצרת האמריקאית לנה דל ריי, אשר יתקיים בצפון אמריקה, אירופה. סיבוב ההופעות כלל בתוכו כ-16 הופעות בסך הכול, והוא החל ב-21 בספטמבר 2019 וצפוי להסתיים בשנת 2020.
חילופי הטריטוריות בין רפובליקת מולדובה ובין אוקראינה
אוקראינה ומולדובה ניהלו משא ומתן בנושא שינוי הגבול ביניהן והגיעו לתוצאות, שמשביעות את רצונן.
רקע.
מולדובה ואוקראינה הן שתי מדינות עצמאיות שכנות, שבעבר היו חלק מברית המועצות. כאשר שתי מדינות אלה הכריזו על עצמאותן, הגבול ביניהן נקבע לפי הגבול שסומן ביניהן במסגרת ברית המועצות. לגבול זה היו שתי מגרעות חסרות חשיבות במסגרת ברית המועצות, אך מכבידות מאוד עבור שתי מדינות עצמאיות. לרפובליקת מולדובה לא היה נמל עם גישה אליו לספינות ימיות וכביש אודסה - רני האוקראיני נקטע על ידי הגבול.
ההסכם.
ב-23 באוקטובר 1992 נערך פרוטוקול בין שתי המדינות וב-1999 חתמו, הפוליטיקאי המולדובני וסילי שובה והאוקראיני פטרו פורושנקו, על הסכם בו מולדובה מעבירה לאוקראינה שטחים בקרבת הדניסטר בגודל של 10.5 קילומטרים רבועים, שטחים הכוללים את אזור הכביש האוקראיני ובתמורה מעבירה אוקראינה לידי מולדובה שטח דומה באזור ג'יורג'יולשט על חוף הפרוט בשפך שלו לדנובה, בקרבת הגבול הרומני, שטח הכולל חוף, שנוצל בהמשך לבניית נמל ג'יורג'יולשט, הנמל המולדבי היחיד, אליו יכולות להגיע ספינות ים.
ג'יימס מרשל
ג'יימס מרשל (באנגלית: James C. Marshall; 15 באוקטובר 1897 - 19 ביולי 1977) היה קצין חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית, שהיה אחראי בתחילת הדרך על פרויקט מנהטן, פרויקט הפיתוח והייצור של פצצות האטום הראשונות, שבוצע במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
ג'יימס קריל מרשל נולד בפלטסבורג שבמיזורי ב-14 באוקטובר 1897, לוולטר סקוט מרשל ולאשתו קורה סטפן-קריל. הוא החל את הכשרתו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט, וסיים ב-1918, מספר חודשים מוקדם מהצפוי בשל מלחמת העולם הראשונה. הוא הוצב בגבול עם מקסיקו, ובין מלחמות העולם עבד בפרויקטים הנדסיים בארצות הברית ובאזור תעלת פנמה. בינואר 1942, מיד לאחר שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה, הוא מונה למהנדס מחוז בחיל ההנדסה במחוז סירקיוז, ופיקח על בניית מתקני בסיס חיל האוויר ליד יוטיקה שבמדינת ניו יורק.
ב-18 ביוני 1942 נקרא מרשל לוושינגטון ומונה למנהל הפרויקט, שאורגן מחדש, לפיתוח הפצצה האטומית. לאחר שקרא את הדו"ח שכתבו ב-13 ביוני 1942 וניבר בוש וג'יימס קונאנט, סיפר מרשל:
הוא יצר משרד קשר בבניין משרד המלחמה בוושינגטון, והקים מטה זמני בקומה ה-18 ברחוב ברודוויי 270 במנהטן שבניו יורק, שם היה יכול לקבל תמיכה מנהלית מחטיבת ההנדסה הצפון אטלנטית. במנהטן גם היה קרוב למשרדי סטון אנד ובסטר, הקבלן הראשי של הפרויקט, ולאוניברסיטת קולומביה. הוא מינה את קנת ניקולס לסגנו.
כיוון שרוב משימותיו היו קשורות לבנייה, עבד מרשל בשיתוף עם ראש חטיבת הבינוי של חיל ההנדסה, מייג'ור גנרל תומאס רובינס, ועם סגנו, קולונל לסלי גרובס. מכיוון שפרויקטים הנדסיים נקראו בדרך כלל על שם העיר שבה הם שוכנים, הסכימו מרשל וגרובס שהמרכיב הצבאי בפרויקט ייקרא "מחוז מנהטן" (Manhattan District). באופן לא רשמי היה הפרויקט בכללותו ידוע בשם "מחוז הנדסי מנהטן", אף ששמו הרשמי היה "פיתוח מעבדתי של חומרים חלופיים". במשך הזמן הוחלף גם שמו הרשמי ל"פרויקט מנהטן", שנובע למעשה מבחירתו של מרשל להקים את מטהו הראשון של הפרויקט במנהטן.
ב-30 ביוני 1942 ביקרו מרשל וסגנו קנת ניקולס בטנסי כדי לבדוק שטח שנמצא מתאים להקמת מפעלי הייצור והעשרת האורניום עבור הפרויקט באזור נהר קלינץ', אך מרשל החליט לדחות את ההחלטה על רכישת המקום עד שיגיעו תוצאות חיוביות מניסויי הכורים שביצע ג'יימס קונאנט. ניקולס חש שרצונו של מרשל בהליך מסודר עד תומו פועל בסופו של דבר נגדו. בספטמבר הביע וניבר בוש, מנהל המשרד למחקר ופיתוח מדעי, אי-שביעות רצון מההתקדמות האיטית של הפרויקט ומהיעדר העדיפות הגבוהה ביותר שהפרויקט ראוי לה, ופנה למזכיר המלחמה, הנרי סטימסון, ואז ישירות לנשיא רוזוולט.
לסלי גרובס מונה לעמוד בראש הפרויקט ב-17 בספטמבר 1942, והחליף את מרשל. מכיוון ש'מחוז מנהטן' הוקם רשמית ב-13 באוגוסט 1942, בחר מרשל לעזוב רשמית ב-13 באוגוסט 1943, כך שמילא את התפקיד במשך שנה אחת בדיוק.
גרובס מספר בספרו:
בנובמבר 1943 הוא מונה לעוזר ראש המטה של זרוע שירותי האספקה של הצבא (USASOS) בדרום-מערב האוקיינוס השקט בדרגת בריגדיר גנרל, ושירת באוסטרליה, בגינאה החדשה ובפיליפינים. מרשל עזב את הצבא ב-1947.
לאחר שחרורו מהצבא עבר לקונטיקט, ועבד בחברת הנדסה ובנייה גדולה. בהמשך הצטרף לחברת קופרס, פיקח על בניית מתקן טעינת פחם בטורקיה ועבד בפרויקטי כרייה באפריקה. בין 1961–1965 היה נציב רשות הכבישים המהירים במינסוטה.
מרשל נפטר מסרטן ב-18 ביולי 1977, ונקבר בבית הקברות בווסט פוינט שבניו יורק.
כף-מזלג
כף-מזלג (באנגלית: Spork, הלחם של המילים Spoon (כף) ו-Fork (מזלג); ידוע בעברית גם כ-כַּפְלֵג, כַּזְלֵג ו-מַזְכַּף) הוא כינוי לכלי אכילה הכולל הן את צורתה המעוגלת של הכף והן את זו של המזלג, ועל כן יכלול 2–4 שיניים. נעשה בו שימוש בקרב מסעדות מזון מהיר, בתי ספר, בתי כלא, צבאות שונים, תרמילאים וארוחות טיסה.
היסטוריה.
כלי הדומה לזה המודרני ניתן למצוא במאה ה-19, כשהוא הומצא על ידי סמואל ו. פרנציס בשנת 1874.
במאה ה-20 נכתבו בארה״ב ובבריטניה מספר פטנטים דומים, דוגמת פטנט ל״כף חותכת״ בשנת 1908, השייך להארי ל. מק׳וי. אך הכינוי לכלי זה, שנוצר בתחילת המאה העשרים, טרם הומצא לפני חלק מהמצאות אלו, ורק בשנת 1951 הוגשה בקשה לרשום אותו כסימן מסחרי עבור כלי כזה. בהגדרתו, המונח Spork מתאר שילוב של כף ומזלג העשוי מפלדת אל-חלד.
ייצור.
הכלי יכול להיווצר מפלדת אל-חלד, כסף, אלומיניום, טיטניום ופוליקרבונט. כמו כן, צורתה המעוגלת של הכף והשיניים המחודדות של המזלג יכולות להיות אחת בכל צד של הכלי, אך לרוב הצורה המעוגלת של הכף תופיע יחד עם שיני המזלג.
מיכה מייקסנר
מיכאל (מיכה) מייקסנר (נולד ב-31 במרץ 1958) הוא מנכ"ל רכבת ישראל ואלוף-משנה במילואים.
ביוגרפיה.
מייקסנר נולד ב-31 במרץ 1958 בעפולה.
בשנת 1985 סיים תואר ראשון בהנדסת מכונות באוניברסיטת בן-גוריון ושנה לאחר מכן המשיך לתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב, אותו הוא סיים ב-1991.
בשנים 1996 ועד לסוף שנת 2000 כיהן כראש הרשות לפיתוח טנק המרכבה ולאחר מכן ככראש מחלקת מערכות ממונעות ביחידה הטכנולוגית של אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה בצה"ל.
בספטמבר 2003 השתחרר מהצבא והחל לכהן כמנכ"ל חברת ייצור האוטובוסים "מרכבים". בתפקיד זה הוא כיהן במשך 12 שנים. החל מאפריל 2016 ועד סוף יולי באותה שנה שימש מנכ"ל קבוצת "חוד אסף תעשיות" שעיסוקה מיחזור מתכות.