באוגוסט 2005 ויקיפדיה האיטלקית עקפה את מהדורות השפה הספרדית והפורטוגזית, והפכה למהדורה השמינית בגודלה במספר ערכים. הסיבה העיקרית לזינוק המהיר מ-56,000 ל-64,000 ערכים היה בוט שיצר ערכים על יותר מ-8,000 עיריות בספרד במבצע המכונה "Comuni spagnoli". ב-8 בספטמבר 2005 עקפה ויקיפדיה האיטלקית את ויקיפדיה ההולנדית ויום אחד לאחר מכן, ב-9 בספטמבר, הגיעה ל-100,000 ערכים. ב-11 בספטמבר עקפה בגודלה את ויקיפדיה השוודית, והפכה לוויקיפדיה החמישית בגודלה. שוב, בוטים תרמו רבות לצמיחה. למשל, בוט שיצר יותר מ-35,000 ערכים על העיריות של צרפת. אבל ב-23 בספטמבר ויקיפדיה הפולנית עקפה אותה. ב-22 ביוני 2010 עברה את סך 700,000 הערכים. ב-28 בספטמבר 2010 עקפה ויקיפדיה האיטלקית את ויקיפדיה הפולנית, והפכה לוויקיפדיה הרביעית בגודלה, אם כי באוקטובר 2010 ובתחילת 2011 התחרו ויקיפדיה האיטלקית והפולנית על המקום הרביעי במספר ערכים. ב-12 במאי 2011 הוויקיפדיה הגיעה ל-800,000 הערכים ועקפה את ויקיפדיה הפולנית. ב-22 ביוני 2013 הגיעה ויקיפדיה האיטלקית למיליון ערכים.
ביולי 2019, היו 1,847,360 משתמשים רשומים בוויקיפדיה האיטלקית, בהם 109 מפעילים. המפעילים נבחרים בהצבעה, ונדרשת השתתפות של כ-70 ויקיפדים בהצבעה ו-80% תומכים כדי להפוך למפעיל. הרשאות המפעילים מועמדים שוב להצבעה אוטומטית מדי שנה. מפעילים שאינם פעילים למשך שישה חודשים מאבדים באופן אוטומטי את הרשאותיהם. בניגוד למקובל בוויקיפדיה האנגלית והצרפתית, אין בה ועדת בוררות. כמו כן נעשה בה שימוש רב בבוטים אוטומטיים להעלאות המוניות של ערכים (בעיקר ערכי עיריות בצרפת ובספרד). ערכים אלו מהווים כ-20% מהאנציקלופדיה.
בשנת 2009 ויקיפדיה האיטלקית זכתה בפרס Premiolino, הפרס הוותיק והיוקרתי ביותר בעיתונות האיטלקית, בקטגוריית המדיה החדשה.
סגירת ויקיפדיה האיטלקית.
ב-4 באוקטובר 2011, בעקבות החלטה שהתקבלה על ידי קהילת עורכי הוויקיפדיה האיטלקית, כל הערכים באתר הוסתרו ונחסמו על ידי מנהליה (אף שהגרסה הניידת עודנה נגישה), זאת כמחאה על סעיף 29 של הצעת חוק האזנות סתר (intercettazioni DDL) שנדון בפרלמנט האיטלקי. הצעת החוק מציעה שמי שנפגע מתוכן של אתר אינטרנט יוכל תוך 48 שעות וללא התרעה מוקדמת לתבוע את האתר ולאלץ למחוק את התוכן. הצעת החוק כוללת מגבלות חמורות על חופש המידע כמו גם לגישה ועריכה משותפת של מיזמי ויקימדיה. הייתה זו הפעם הראשונה בוויקיפדיה שהוסתר כל תוכנהּ כאות מחאה. קרן ויקימדיה תמכה רשמית בהחלטה של ויקיפדיה האיטלקית בהודעה שפורסמה באותו יום. נכון ל-5 באוקטובר 2011, המנשר שהחליף את ויקיפדיה האיטלקית זכה לכמעט 8 מיליון כניסות.
ב-6 באוקטובר האתר נפתח מחדש, והוצגה חלונית עליונה ובה הודעה שמסבירה את ההחלטות שהתקבלו.
קלרה יונג
קלרה יונג (ביידיש: קלאַראַ יאָנג; 1882 לערך, זלוצ'וב, גליציה – 1952, מוסקבה) הייתה שחקנית בתיאטרון יידיש.
קורות חייה.
שנותיה הראשונות.
נולדה בסביבות שנת 1882 בזלוצ'וב שבגליציה בשם חיה ריסייה שפיקוליצר, בת להורים שאהבו את הבמה. את שנות ילדותה המוקדמות בילתה בבית שבו היו חזרות של להקות תיאטרון נודדות. אחרי מות אביה היגרה המשפחה לארצות הברית, שם היא הצטרפה לאגודה הדרמטית של אברהם גולדפדן. היא התחילה לשיר במחזה "די כישוף-מאכערין" של גולדפדן. אחרי זמן לא רב היא עברה ללהקת טנצמן ועברה לבוסטון ומשם ללהקתו של זולוטרבסקי במונטריאול ואחרי כן לטורונטו ולתיאטרון של משה פינקל בפילדלפיה.
קריירה.
ב-1903 היא שיחקה ב-People's Music Hall, שם עשתה לה שם בשירים כמו "די דאמע פון בראדוויי" ו"ליבע מיינע". ב-1909 היא עברה לתיאטרון טאליה (Thalia), שם היה בעלה בועז יונג שותף לניהול יחד עם דוד קסלר. שם היא שיחקה לראשונה במחזות רציניים, למשל גילמה את תפקיד ציפעניו במחזה "גאט, מענטש און טייוול" ('אלוהים, אדם ושטן') מאת יעקב גורדין ואת צילה במחזה "קרייצער סאנאטא" ('סונאטת קרויצר') מאת גורדין, על פי טולסטוי. במחזה "דאס יידישע הארץ" היא שרה קופלט שכתב עבורה זיגמונד מוגולסקו. היא שיחקה במחזה "די ביגאמיסטן" (זיין ווייבס מאן) ובמחזה "אלרייטניקעס" מאת אברהם שמ"ר בלונדון ב-1911 ואחרי כן בלודז' ב"גרויס טעאטער" וב"עליסעאום טעאטער" בוורשה.
הצלחתה עודדה את הזוג לחזור לוורשה, שם היא כיכבה במחזה של אנשל שור ויוסף רומשינסקי "דאס מיידל פון דער וועסט, אדער, די אמעריקאנערין" ('הנערה מן המערב, או, האמריקאית'). המחזה משך גם קהל לא-יהודי ויהודים מתבוללים. ב-1915 הופיעה בתפקיד במחזה של בועז יונג "דזשייקעלע בלאפער" (ג'קלה הבלפן) באודסה. תפקיד זה הזניק את הפופולריות שלה. אחרי חזרה לאמריקה בין השנים 1920 ו-1932 היא נדדה בעולם: ברית המועצות, פולין, ארגנטינה, ברזיל ארצות הברית, שוב פולין, לונדון, מקסיקו וקובה.
חייה הבוגרים.
בשנת 1934, בשיא השפל הגדול בארצות הברית, חזרה יונג לברית המועצות בלי בעלה ובתה. היא לא ראתה עתיד לעצמה כשחקנית ולתיאטרון היידיש בכלל בארצות הברית. היא קיבלה אזרחות סובייטית וחייתה את שארית חייה במוסקבה. בברית המועצות הקימה להקה שהצליחה למדי. בתקופת מלחמת העולם השנייה היא נשלחה מטעם המדינה למסע הופעות בקזכסטן ואוזבקיסטן.
ג'ד רובנפלד
ג'ד רובנפלד (Jed Rubenfeld) הוא פרופסור למשפטים באוניברסיטת ייל, מומחה למשפט חוקתי, פרטיות והתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, וסופר.
רובנפלד קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת פרינסטון בשנת 1980. בין 1980 ל-1982 למד תיאטרון בבית הספר ג'וליארד. לאחר מכן השלים תואר J.D. במשפטים באוניברסיטת הרווארד. התמחה בלשכת השופט הפדרלי ג'וזף סניד ועבד במשרד עורכי הדין הידוע Wachtell, Lipton, Rosen &amp; Katz וכתובע פדרלי. הצטרף לבית הספר למשפטים של ייל בשנת 1990 וקיבל דרגת פרופסור מן המניין ב-1994. לימד כמרצה אורח בבתי הספר למשפטים של אוניברסיטת סטנפורד ואוניברסיטת דיוק.
נשוי לאיימי צ'ואה, ולשניים שתי בנות.
יאסין ביי
רצח משפחת פוגל
רצח בני משפחת פוגל
Herstory
מועצת הכלבנות האוסטרלית הלאומית
מועצת הכלבנות האוסטרלית הלאומית (באנגלית Australian National Kennel Council, ראשי תיבות ANKC) היא מועדון כלבים הקיים באוסטרליה. מועצת הכלבנות האוסטרלית הלאומית אחראית לקידום הרבעה, תצוגות, מבחנים, משמעת ונושאים אחרים הקשורים לכלבנות, והיא אחראית לבריאותם הגופנית והמנטלית של כלבים גזעיים הנמצאים בבעלות אנשים פרטיים ברחבי אוסטרליה. המועצה הוקמה בסידני בשנת 1949, והיא מקיימת כנסי גזעי כלבים לאומיים שנתיים.
נשיא מועצת הכלבנות האוסטרלית הלאומית מאז 1998 הוא יו ג'נט (Hugh Gent). נשיאים קודמים היו אדון א. האווי (A. Howie) (1959-1986) ואדון ג'י. ג'י. ו. האד (J. G. W. Head) (1986-1997).
מועצת הכלבנות האוסטרלית הלאומית היא הארגון האוסטרלי היחיד שהוכר כחבר בפדרציה הבינלאומית לכלבנות.
גזעים.
מועצת הכלבנות האוסטרלית מחלקת את גזעי הכלבים לשבע קבוצות, כשכל קבוצת גזעים מבוססת על נושא אחר, כגון מראה, שימוש או תכונה. קבוצות מועצת הכלבנות האוסטרלית הלאומית זהות לקבוצות מועדון הכלבים של ניו זילנד, ודומות לרוב הקבוצות של מועדוני כלבים ברחבי העולם. שבע הקבוצות הן:
בכל קבוצה הגזעים מסודרים לפי סדר אלפביתי.
גופים ממלכתיים החברים במועצת הכלבנות האוסטרלית הלאומית.
מועצת הכלבנות האוסטרלית הלאומית מייצגת את הגופים הממלכתיים הבאים:
סבריו מרקאדנטה
ג'וזפה סבריו רפאלה מרקאדנטה (באיטלקית: Giuseppe Saverio Raffaele Mercadante, הוטבל לנצרות ב-17 בספטמבר 1795 - 17 בדצמבר 1870) היה מלחין איטלקי, בעיקר של אופרות. מרקאדנטה לא זכה אומנם לתהילה בינלאומית, כזו שהייתה נחלתם של גאטנו דוניצטי או ג'ואקינו רוסיני, מעבר לתקופת חייו, אך במספר היצירות המרשים שחיבר לא נפל משני אלה, והמבנים האופראיים, הסגנונות המלודיים והתזמור שפיתח תרמו משמעותית ליסודות שעליהם בנה ג'וזפה ורדי את הטכניקה הדרמטית שלו.
חייו.
מרקאדנטה למד בקונסרבטוריון של נאפולי אצל צינגרלי. בראשית דרכו התבלט כמלחין מוזיקה אינסטרומנטלית, אך בשנת 1820 כבר עשה לו שם בנאפולי כמלחין אופרות. את ההצלחה הראשונה הגדולה נחל בלה סקאלה שבמילאנו, באופרה "אליזה וקלאודיו" (1821), שהועלתה תוך זמן קצר על בימות כמה מן התיאטראות החשובים באירופה. להצלחה דומה ולמשך חיים ארוך ברפרטואר האופראי זכתה "קאריטיאה, מלכת ספרד" (שנודעה גם בשם "דונה קאריטיאה"; ונציה 1826). מרקאדנטה ניסה למצוא משרה בספרד, ומשנכשל בכך, חזר ב-1831 לאיטליה. ב-1832 עלתה האופרה שלו "הנורמנים בפאריג'י" בטורינו. בשנת 1833 התמנה למאסטרו די קאפלה בנובארה ובמהלך שבע השנים הבאות הלחין הן מוזיקה דתית והן אופרות נוספות.
בשנת 1835 הזמין התיאטרון האיטלקי בפריז אופרה ממרקאדנטה. האופרה, "אי בריגאנטי", לא הייתה לטעם הקהל הפריזאי, אבל השפעת תרבות האופרה הפריזאית, בעיקר זו של ג'אקומו מאיירבר, מצאה ביטוי ביצירתו הבאה, "איל ג'וראמנטו" מ-1837, שהרפורמות שנקט בה התגלו גם באופרות הבאות שלו, בייחוד ב"איל בראבו" וב"לה וסטאלה". ב-1840 התמנה מראקדנטה למנהל הקונסרבטוריון של נאפולי, שם נשאר 30 שנה, עד מותו. עם תלמידיו שם נמנה גם פאולו טוסטי.