חנה בריידי (בגרמנית: Hana Brady, בצורה הצ'כית: Hana Bradyová, חנה בריידיובה; 16 במאי 1931 - 23 באוקטובר 1944) הייתה נערה יהודייה שנפלה קורבן בידי הנאצים, ונרצחה במחנה השמדה אושוויץ. סיפור חייה היה הבסיס לרומן "המזוודה של חנה" מאת קארן לוין.
ביוגרפיה.
הוריה של חנה ואחיה הגדול ניהלו חנות בעיר נוֹבֶה מְיֶסְטוֹ נא מוראביֶה שבצ'כוסלובקיה. הם היו היהודים היחידים בעיר, עובדה שלא הייתה לה חשיבות רבה לפני מלחמת העולם השנייה.
לאחר הפיכת יתרת צ'כיה לפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה בחסות גרמניה הנאצית ב-15 במרץ 1939, הופרה שגרת חייהם בשל חוקי הגזע הנאציים. בין היתר נמנע מהם לבקר בקולנוע, ובסתיו 1941 נאלצו לענוד טלאי צהוב. באביב אותה שנה צפתה חנה בגירוש אמה, מרקטה בריידי, למחנה הריכוז רוונסבריק, ובספטמבר עצר הגסטאפו גם את אביה קארל בריידי.
חנה ואחיה ייז'י הובאו לבית דודתם, הדה, שהייתה נשואה לנוצרי לודוויק האייק; עקב כך היו מוגנים שם בינתיים (הדודה גורשה גם היא בהמשך, אך שרדה את המלחמה). ב-14 במאי 1942 נשלחו השניים לטרזין. בשנת 1944 נשלחו למחנה הריכוז אושוויץ, חנה נשלחה לתא גזים שעות ספורות לאחר הגעתה ב-23 באוקטובר 1944, וייז'י הצליח לשרוד, עד שברח במהלך צעדת המוות בינואר 1945.
פרסומה.
בשנת 2000 נשלחה מזוודה מאושוויץ למרכז חינוך בנושא השואה (יפן) בטוקיו, ועליה הכיתוב: חנה בריידי, תאריך לידה: 16 במאי 1931, וייזנקינד (=יתומה בגרמנית). מנהלת המוזיאון, פומיקו אישיוקה וקבוצת נוער מטוקיו החליט להתחקות אחרי זהות הילדה בעלת המזוודה, ולאחר שערכו תחקיר מדוקדק, שחזרו את סיפור חייה של בריידי, ואף הצליחו לאתר בטורונטו את אחיה של חנה, שהתגורר בעיר תחת השם ג'ורג' בריידי .
הסיפור זכה לחשיפה רחבה הודות למגישה והסופרת קארן לוין, שבשנת 2001 תיעדה את המסע בתוכנית רדיו ברשת CBC הקנדית. לוין אף עיבדה זאת לספר בשם "המזוודה של חנה" שיצא לאור בסוף שנת 2000. הספר תורגם ליותר מ-20 שפות והיה לרב-מכר שהצליח מאוד בעולם, וכן זכה בפרסים בינלאומיים אחדים, בהם ב"פרס יד ושם" לספרות השואה, אשר הוענק לג'ורג' בריידי בטקס שנערך בירושלים באוקטובר 2006. בשנת 2006 עובד הספר למחזה מאת אמיל שר. גרסה עברית של המחזה הועלתה בשנת 2010 על ידי תיאטרון הנפש במדיטק חולון. כמו כן היה הספר הנושא של שני סרטים תיעודיים: "המזוודה של חנה: אודיסיאה לתקווה" משנת 2004 שזכה בפרס גמיני, ו"בתוך המזוודה של חנה" משנת 2009.
הספר מסתיים בתיעוד של מפגש מרגש בין ג'ורג' לבין הילדים ביפן. כמו כן, בתו של ג'ורג', לארה חנה בריידי, גילתה בשנת 2004 כי המזוודה שנשלחה ליפן לא הייתה שייכת לחנה, לאחר שהביטה בתצלום ישן של המזוודה המקורית ושמה לב להבדלים ביניהם. לבסוף התברר כי המזוודה המקורית של חנה נשלחה למוזיאון בברמינגהאם, שבשנת 1984 נשרף על תכולתו על ידי ניאו נאצים.
סיפור גלגוליה של המזוודה המתואר בספר התברר לדברי אישיוקה כאמצעי שמסוגל לספר את סיפור השואה לדור הצעיר בגובה העיניים:
צינור הנפט כירכוכ–בניאס
צינור הנפט כירכוכ–בניאס (בערבית: خط أنابيب كركوك–بانياس, באנגלית: Kirkuk–Banias pipeline), הידוע גם כצינור הנפט העיראקי-סורי, הוא צינור נפט באורך 800 ק"מ המוביל נפט גולמי. הצינור מחבר את עיר הנפט כירכוכ שבצפון עיראק לנמל בניאס שבסוריה.
היסטוריה.
בשנות ה-30 החלה חברת הנפט העיראקית (IPC) בעבודות בניית צינור שיוביל את הנפט העיראקי לשווקים הבינלאומיים דרך הים התיכון. בשנת 1932 הושלמו העבודות לבניית צינור באורך 1,850 קילומטר, בקוטר 305 מילימטר (12 אינץ') ובכושר הובלה של 28 אלף חביות נפט ביום.
בשנת 1950 החלה חברת הנפט העיראקית בעבודות בניית צינור נפט חדש בקוטר 720–810 מילימטר (30–32 אינץ') שיוביל 98 אלף חביות נפט ביום. בניית הצינור הושלמה ב-23 באפריל 1952 והמלך פייסל עצמו הכריז על פתיחתו בטקס בו השתתפו דיפלומטים מערביים רבים. בשנת 1956 הצינור נפגע קשה על ידי הצבא הסורי בתגובה להשתלטות האנגלו-צרפתית על תעלת סואץ, אך בסופו של דבר הנזק תוקן.
בשנת 1972 הלאימה עיראק את חברת הנפט העיראקית על נכסיה, דבר שהוביל לצעד דומה מצד ממשלת סוריה שהלאימה את נכסי החברה על אדמת סוריה כולל החלק הסורי של הצינור. במשא ומתן לחידוש זרימת הנפט, דרשה סוריה להכפיל את התמלוגים. בתחילה נעתרה עיראק לדרישה, אך לבסוף היא החליטה לבנות צינור חדש, כדי להרחיב את אפשרויותיה.
בשנת 1975 השלימה עיראק את בניית הצינור האסטרטגי של עיראק שהורכב משני צינורות מקבילים בעלי כושר הובלה של 700 אלף חביות נפט ביום כל אחד, הם הזרימו נפט מצפון המדינה למפרץ הפרסי. בשנת 1976 הפסיקה עיראק להזרים נפט דרך סוריה וחידשה את הזרימה רק בפברואר 1979. הזרימה דרך הצינור הופסקה שוב בספטמבר 1980 בעקבות מלחמת איראן–עיראק. במרץ 1981 הנפט חזר לזרום בצינור, אך בשנת 1982 הזרימה הופסקה בעקבות עסקה סורית ליבוא כמויות נפט משמעותיות מאיראן.
בשנת 2000 אחרי 18 שנות השבתה, חזר הנפט לזרום בצינור, למרות היחסים הקרירים בין המדינות. אולם בשנת 2003, במהלך מלחמת עיראק, הופצץ החלק העיראקי של הצינור על ידי הכוחות האמריקאים ומאז הצינור מושבת. ב-17 בדצמבר 2007 החליטו ממשלות עיראק וסוריה לשקם את הצינור. הפרויקט ניתן לחברת בת של גזפרום הפועלת בסוריה ולה ניסיון מוכח בבניית תשתיות אנרגיה בסוריה שכלל את בניית החלק הסורי של צינור הגז הערבי. באפריל 2009 בוטל הפרויקט שכן עלויות השיקום היו גבוהות יותר מעלות בניית צינור חדש, ולכן בספטמבר 2010 החליטו ממשלות עיראק וסוריה לבנות שני צינורות חדשים בתוואי הקיים, צינור אחד בעל כושר הובלה של 1.5 מיליון חביות נפט ביום אשר יוביל נפט גולמי כבד, וצינור נוסף בעל כושר הובלה של 1.25 מיליון חביות נפט ליום שיוביל נפט גולמי קל יותר.
מאפיינים טכניים.
כיום, אורכו של הצינור 800 קילומטר, קוטרו 30–32 אינץ' וכושר ההובלה שלו 300 אלף חביות נפט ביום. הקיבולת של הצינור החדש צפויה לעמוד על 2.75 מיליון חביות נפט ביום.
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בקיימברידג'
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בקיימברידג' (באנגלית: Cambridge American Cemetery and Memorial) שוכנים בקרבת העיר קיימברידג' שבבריטניה. זהו בית הקברות הצבאי האמריקני היחיד בבריטניה של חללי מלחמת העולם השנייה. נקברו בו 3,812 חללים ומונצחים בו שמותיהם של 5,126 נעדרים.
רקע.
במלחמת העולם השנייה הייתה בריטניה לבסיס עבור כוחות מדינות בעלות הברית. הם ניהלו ממנה את המלחמה האווירית נגד גרמניה ובכללה מערכת ההפצצות האסטרטגיות באירופה ואת המערכה נגד הצוללות הגרמניות באוקיינוס האטלנטי. בריטניה שימשה לכוחות הברית בסיס יציאה ועורף לוגיסטי לפלישה לצפון אפריקה בנובמבר 1942 ולפלישה לצרפת ביוני 1944.
במהלך שנות המלחמה הגיעו לנמלי בריטניה כמעט שני מיליון אנשי צבא אמריקניים. עבור הכוחות האמריקניים הוקמו על אדמת בריטניה מאות בסיסי צבא ושדות תעופה. מ-1942 ועד סיום המלחמה ערכו כלי טיס אמריקניים מבסיסים בבריטניה למעלה מחצי מיליון גיחות נגד מטרות במערב אירופה.
בית הקברות הסמוך לקיימברידג' הוקם כבית קברות ארעי ב-1943, על קרקע שנתרמה על ידי האוניברסיטה שלה. לאחר המלחמה הוא נבחר להיות בית הקברות הצבאי האמריקני הקבוע היחיד בבריטניה. הוא נחנך במתכונת הקבע שלו ב-1956.
בית הקברות.
מבנה בית הקברות.
בית הקברות ניצב כחמישה קילומטרים ממערב לקיימברידג', בסמוך לכפר מדינגלי (Madingley). מתחם בית הקברות, שצורתו היא כרבע מעגל, משתרע על פני כ-123 דונם. המצבות, הערוכות בשורות מעוגלות על פני משטח נטוע דשא, תופסות את מרבית שטחו.
הכניסה למתחם מצויה בחלקו הדרום-מערבי, ולידה ניצב בניין מרכז המבקרים של האתר. מן הכניסה מתמשכות שתי שדירות הניצבות זו לזו, האחת לצפון והשנייה למזרח. ליד הכניסה נמצאת כיכר עגולה ומוגבהת, שממנה נשקף מראה האתר כולו. במרכזה ניצב תורן הדגל האמריקני. שטח האתר כולו משופע בעצים ופרחים.
השדירה המתמשכת מן הכניסה לאתר לכיוון מזרח מובילה אל בניין האנדרטה. לאורך השדירה ניצב טור של שלוש בריכות מים המוקפות שיחי פרחים, ובפאתה הדרומית מתמשך כותל ההנצחה. שורת עצים מפרידה בינה לבין אזור הקבורה שמצפון לה.
האנדרטה.
בנין האנדרטה, הבנוי אבן גיר, ניצב בפינתו הדרום-מזרחית של האתר. אורכו הוא 26 מטר, רוחבו תשעה מטר וגובהו 8.5 מטר. בחזיתו הצפונית, הפונה אל שטח הקבורה, ניצבים חמישה עמודים, שעליהם נרשמו השנים 1941 עד 1945 – שנות השתתפות ארצות הברית במלחמה. על גבי חזיתו הדרומית מוצבת מפה גדולה של בריטניה ועליה מסומנים כל האתרים ששימשו כבסיסים ליחידות אמריקניות (בגודל של גדוד או יותר) בימי המלחמה. על דלתות העץ של הבניין הורכבו תבליטי ארד של כלי רכב, כלי לחימה וכלי שיט שונים.
מרבית שטח הבניין מוקדשת למוזיאון. המוצג העיקרי בו הוא מפה של האוקיינוס האטלנטי, מרכז ומערב אירופה והים התיכון (9 x 5.5 מטרים), המוצבת על גבי הכותל הדרומי של הבניין. היא מציגה את נתיבי הים של בעלות הברית לרוחב האוקיינוס האטלנטי וסוגי כלי השיט ששימשו אותן, ואת סוגי כלי הטיס ששימשו ללחימה נגד הצוללות הגרמניות. כ"כ מציגה המפה את נתיבי האוויר העיקריים ששימשו לתקיפת יבשת אירופה על ידי חילות האוויר של צבא ארצות הברית וחיל האוויר המלכותי. המוזיאון מכיל גם שורה של מפות קטנות יותר, המתארות את התפתחות המלחמה נגד גרמניה ונגד יפן.