ג'ינו הוא מכונאי רכב צעיר, שנודד בדרכים בחיפוש אחר עבודה, ומגיע לפונדק דרך בעמק של נהר פה (Po). ג'ינו מקבל הצעת עבודה מבעל הפונדק ג'וזפה בראגנה, ונופל בקסמה של אשתו ג'ובנה. ג'ובנה מתאהבת בו, מגיעה למסקנה כי בעלה מהווה מחסום בדרכה לאושר, והוגה רעיון, בעקבותיו המאהבים מביימים תאונת דרכים שבה בעלה מוצא את מותו. מנקודה הזאת לכאורה הזוג עומד להתחיל פרק חדש בחיים, אך רגשות האשמה מכרסמים במצפונו של ג'ינו, והוא מתקשה לחזור לשגרה ולחיות בשלווה עם בת זוגו, עד לסוף הטראגי.
הקשר היסטורי.
בעבודה תחת הצנזורה הפשיסטית באיטליה במהלך מלחמת העולם השנייה, נתקל ויסקונטי בבעיות הפקה עוד לפני תחילת הצילומים. בתחילה הוא תכנן לצלם סרט על פי סיפור של ג'ובאני ורגה, סופר ריאליסטי איטלקי מפורסם ואחת ההשראות הגדולות על ויסקונטי, אבל הרעיון נדחה על הסף על ידי הממשל הפשיסטי, עקב הנושאים שרצה לעסוק בהם בסרט, לרבות שודדים. בערך באותו הזמן הוא נתקל בעותק של הרומן של קיין, עותק שהביא לו הבמאי הצרפתי ז'אן רנואר, והחל להפכו לסרט.
ויסקונטי ערך את התסריט עם קבוצת אנשים שבחר מתוך המגזין "סינמה", קבוצה צעירה שפיתחה וקידמה את תנועה הנאו-ריאליזם האיטלקי בשנים שלאחר המלחמה. הקבוצה כלל את מריו אליקטה, ג'יאני פוצ'יני, אנטוניו פיטרנגלי וג'יסף דה סנטיס.
כש"אובססיה" הושלם ויצא לאור ב-1943, גילו הרשויות שהוא עוסק בנושאים נוספים, מעבר לעיסוק ברצח מסתורי כפי שחשבו בתחילה; לאחר כמה הקרנות ברומא ובצפון איטליה, הסרט הוחרם וירד מהמסך על ידי הממסד הפשיסטי וכן בשל התנגדות הכנסייה. בהמשך הרסו הפשיסטים את מרבית ההעתקים של הסרט, אך ויסקונטי הצליח לשמור עותק נגטיב, וממנו יצרו לאחר המלחמה את כל ההעתקים.
אחרי המלחמה, נוצר שוב קושי בהפצת הסרט, הפעם בארצות הברית; בעקבות המלחמה ולחץ ההפקה, הסתבר שלא היו בידי ויסקונטי בכלל את הזכויות על הספר, וחברת האולפנים מטרו גולדווין מאייר החלה בהפקה של הסרט בגרסה חדשה, הפעם בבימויו של טאי גארנט ("הדוור מצלצל פעמיים", 1946), עוד בזמן שהחרם של הפשיסטים היה עדיין בתוקף על עבודותיו של ויסקונטי.
בשל בעיות הפצה, הסרט לא יצא מגבולות איטליה עד 1976. למרות הקרנות מאוחרות ומועטות, הסרט זכה לפופולריות רבה עקב הרגישות הרבה המאפיינת אותו, שמזכירה עבודות נאו-ריאליסטיות אחרות של במאים כמו מיכלאנג'לו אנטוניוני, ג'יאני פוצ'יני וג'יסף דה סנטיס.
אמצעי מבע בסרט.
ויסקונטי ביצע מספר שינויים בתסריט יחסית לספר; השינוי המשמעותי ביותר היה ביחס שלו למציאות האיטלקית, וההתאמה אליה.
טכניקת הצילום הצטיינה בגישה חדשנית לזמנה: צילום שוטים ארוכים, כאשר מצלמה עוקבת זמן רב אחרי תנועת השחקנים גם כאשר לכאורה סיימו את חלקם בדיאלוג, כדי לעמוד על תגובתם ולהוסיף להבנת האווירה גם על ידי הצגת תמונה דוממת.
השחקנים שנבחרו לתפקידים הראשיים, קלרה קלמאי (Clara Calamai) ומאסימו ג'ירוטי (Massimo Girotti) נתנו ביטוי רגשי עמוק לדרמה המתרחשת בחיי גיבוריהם.
באחת הסצנות הידועות בסרט, שמשקפת תימות נאו-ריאליסטיות, נכנסת השחקנית הראשית למטבח המלוכלך, מכינה לעצמה קערת מרק, מתיישבת לקרוא עיתון ולאכול, ונרדמת. ברגעים כאלו ודומים לו, ויסקונטי "מאט" את קצב החיים ונותן לצופה מבט מעמיק לחיים, לפשטות ולמורכבות שבהם.
הנוף האיטלקי הוא אחד המאפיינים של הסרט ושל הנאו-ריאליזם. ויסקונטי מרבה להראות את דמויותיו באותו הנוף, ומרבה להשתמש בשוטים ארוכים, משאיר את הקלוז-אפים לרגעים מאוד ספציפיים, דרמטיים.
למרות הוויכוחים בהגדרת המונח קולנוע ריאליסטי, ניתן לומר כי אחד המאפיינים החזקים בסרטו של ויסקונטי הוא הריאליזם הבוטה. למרות שהוא השתמש בשני שחקנים מפורסמים, הם נותנים הופעה טובה שאינה זוהרת, כמו שהם רגילים. הרגעים הטובים שלהם בסרט הם אילמים, והשוטים הארוכים והאיטיים מעבירים בצופה את אותה תחושה של מתח, חרדה ועצבנות שהם בעצמם חשים.
סימפטיה לשטן
אדם בן כלב
אדם בן כלב הוא ספר מאת יורם קניוק אשר ראה אור בהוצאת עמיקם ב-1969. הספר עוסק בחייהם של ניצולי השואה בישראל ובהתמודדותם עם הצלקות הנפשיות העמוקות שהם נושאים עמם.
עלילה.
הספר מגולל את סיפורו של אדם שטיין, יהודי שעד פרוץ המלחמה נחשב לגדול בדרני גרמניה, ובעל קרקס מצליח. קומנדנט קליין, מפקד מחנה השמדה, מטיל על אדם לשעשע את הצועדים בדרכם האחרונה במחנה (כולל בני משפחתו שלו), וכן לשמש ככלבו של הקומנדנט. אדם שטיין שורד את השואה בזכות כשרונותיו.
במהלך הספר מתוארות ההתרחשויות בבית חולים פסיכיאטרי לניצולי השואה בערד, שבו מאושפז אדם שטיין לאחר עלייתו לארץ ישראל. מרגע הגיעו למוסד, אדם נכנס לתפקידים שונים כגון מנהיג, מורה, חבר, מאהב, יועץ, פסיכולוג, אל ואב, תוך ניהול מערכת יחסים אינטימית עם אחת האחיות, ושיחות רבות עם שלל דמויות מעברו אשר אינם בין החיים.
תגובות לספר.
בתקופה שבה יצא הספר, נראה כי הציבור הישראלי התקשה לעכל אותו, בשל השילוב בין טרגי לקומי, ססגוניותו, הפנטזיות שלו ושאלות שהעז להעלות לגבי השואה, שחרגו מהמקובל עד אז בספרות ובדיון התרבותי. בספרו היה קניוק הראשון להתמודד עם נושא האמצעים הספרותיים של גרוטסקה ואבסורד ביחס לשואה, ובחן אותה דרך טשטוש גבולות בין מציאות ובדייה, צדק ורשע, הומור ואימה, שיגעון ושפיות.
הספר הודפס במהדורות חוזרות רבות, תורגם ל-51 שפות וזכה לביקורות חיוביות.
עיבודים לספר בתיאטרון ובקולנוע.
בשנת 1993 הוצגה הצגה המבוססת על הספר בתיאטרון גשר, בבימויו של יבגני אריה. אלכסנדר צ'רבינסקי עיבד את הספר למחזה ומארק איווניר תרגם אותו לעברית. בתפקידים הראשיים שיחקו איגור מירקורבנוב, ישראל דמידוב ויבגניה דודינה. ההצגה הוצגה באוהל קרקס שנבנה לתכלית זו והוצב בפארק הירקון, להקת התיאטרון הסתובבה בעולם על האוהל והציגה בתוכו. "אדם בן כלב" הציגה במשך שנים רבות.
בשנת 2009 עובד הספר גם לסרט הקולנוע "אדם בן כלב", בבימויו של פול שרדר ובכיכובם של ג'ף גולדבלום, וילם דפו, דרק ג'קובי, איילת זורר, יבגניה דודינה, חנה לסלאו, עידן אלתרמן ודרור קרן.
תמונות מתוך ההצגה "אדם בן כלב" בתיאטרון גשר:
מרצ'ין מרוז'ינסקי
מרצ'ין מרוז'ינסקי (בפולנית: Marcin Mroziński; נולד ב-26 בספטמבר 1985 באינוברוצלב, פולין) הוא שחקן, זמר ומנחה טלוויזיה פולני.
ביוגרפיה.
מרוז'ינסקי החל את קריירת המוזיקה שלו בגיל 8, כאשר הוא השתתף בתוכנית ילדים בה התחרה בשירה. בשנת 1997 הוא ניצח בתחרות שירים צרפתית שנערכה ברדז'יוב. כמו כן, הוא ייצג את אירלנד בפסטיבל הבינלאומי "Singing Mask", בו הוא סיים במקום השני, וכן הוא הגיע לשלב חצי הגמר בתוכנית כישרונות בפולין.
מאז 1998 הוא החל להנחות תוכניות טלוויזיה בפולין, וב-2010 הוא הנחה את השעשועון "Staraoke" שצולם בלונדון. מרוז'ינסקי דבב מספר פעמים בערוץ דיסני בגרסה הפולנית. בין היתר הוא דבב ב"הנסיכה והצפרדע", "ג'ונאס", "סקובי-דו", "בובספוג מכנסמרובע", "גארפילד" ו"פוקימון".
תיאטרון.
מרוז'ינסקי למד במשך שלוש שנים בבית ספר תיכון באינוברוצלב. בשנת 2004, לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, הוא נרשם לבית ספר למשחק של האקדמיה לתיאטרון על-שם אלכסנדר זלורביץ' בוורשה.
מרוז'ינסקי שיחק בשני מחזות. הופעת הבכורה שלו הייתה כאשר שיחק את התפקיד הראשי ב"פנטום האופרה". הוא שיחק גם במחזמר "Boyband", שם גילם את הדמות הראשית, שון, סולן להקת "Freedom". באביב 2010 הוא לוהק לתפקיד מריוס במחזמר "עלובי החיים" בתיאטרון "רומא".
אירוויזיון.
ב-14 בפברואר 2010 השתתף מרוז'ינסקי בקדם האירוויזיון הפולני כדי לנסות לייצג את פולין באירוויזיון. 10 זמרים השתתפו באותו ערב, אולם בסוף הערב הוא ניצח בהפרש ניכר על-פני שאר המתמודדים, כאשר הוא קיבל כ-34% מסך הקולות המצביעים, בעוד המקום השני קיבל כ-15% מסך קולות המצביעים.
ב-25 במאי 2010 הוא הופיע באירוויזיון 2010 שנערך באוסלו, עם השיר "Legenda" ("אגדה") איתו הוא הגיע רק למקום ה-13 בשלב חצי הגמר, דבר שלא העניק לו כרטיס עלייה לשלב הגמר.
סאטושי טאג'ירי
נקודת קצבה
ג'ולייטה של הרוחות
ג'ולייטה של הרוחות (באיטלקית: Giulietta degli spiriti) הוא סרט קולנוע סוריאליסטי משנת 1965 בבימויו של פדריקו פליני. היה זה סרטו הראשון באורך מלא של פליני בצבע. ג'ולייטה של הרוחות זכה בפרס גלובוס הזהב עבור הסרט הזר הטוב ביותר.
עלילה.
ג'ולייטה (ג'ולייטה מזינה) בוחנת את תת-ההכרה שלה ואת אורח-חייה המשונה של שכנתה הסקסית, סוזי (סנדרה מילו), בעוד היא מנסה להתמודד עם חיי השיגרה ועם בעלה הנואף (מריו פיסו) המדכא אותה. ככל שתשוקותיה, כמו גם שדיה, נעשים יותר ויותר נגישים לה, מודעותה העצמית גוברת בהדרגה, ולבסוף היא זוכה בעצמאות.
ראש ממשלת מצרים
ראש ממשלת מצרים (בערבית: رئيس الوزراء المصرى, رئيس الحكومة) הוא (כפי שתפקידו מכונה רשמית) יושב ראש מועצת השרים של מצרים ועל פי החוקה של מצרים הוא ראש המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט המצרי. תפקיד ראש ממשלת מצרים נוצר ב-18 באוגוסט 1878.
מאז סוף שנות ה-70 עברו ממשלות מצרים טלטלות רבות וחילופי גברי אינסופיים, בשל סכסוך בינן לבין נשיא המדינה. אולם מאז 1981 שומרת מפלגת השלטון, המפלגה הלאומית הדמוקרטית, על רוב בפרלמנט.
ראש הממשלה הנוכחי הוא מוסטפא מדבולי, שמכהן כראש ממשלה דה פקטו מ-7 ביוני 2018, וכראש ממשלה דה יורה מ-14 ביוני 2018.
סמכויות.