לאחר ההחלטה בעניינו של מירנדה נמתחה ביקורת רבה, כיוון שרבים חשו שאין זה הוגן להודיע לחשודים פליליים על זכויותיהם, כפי שנקבע בפסיקה. ריצ'רד ניקסון ושמרנים אחרים גינו את החלטת בית המשפט וטענו שהיא חותרת תחת יעילותה של המשטרה, וכי הפסיקה תגרום לעלייה ברמת הפשע. ניקסון, לאחר שהחל לכהן כנשיא, הבטיח למנות שופטים שיהיו יותר "קשוחים מבחינת הפרשנות" ויפגינו איפוק שיפוטי. תומכים רבים של אכיפת החוק כעסו על ההחלטה ועל הצגתם של קציני המשטרה כאנשים שליליים. החוק הפדרלי לבקרת פשע ורחובות בטוחים, שהתקבל ב-1968, היה אמור לעקוף את החלטת מירנדה במקרים של פשעים פדרליים ולהחזיר את "מבחן סכום הנסיבות" שקדם למירנדה. תוקפו של החוק הזה, שעדיין רשום ב כרך ה-18 של החוק האמריקני, מעולם לא הועמד במבחן כיוון שמחלקת המשפטים מעולם לא ניסתה להשתמש בו כדי לתמוך בהבאתה של הודאה כראיה במשפט פלילי. החלטת מירנדה עורערה בכמה החלטות מאוחרות יותר שבהן נקבעו מספר חריגים ל"אזהרות מירנדה", שערערו את הטענה כי ההחלטה היא מסקנה הגיונית של התיקון החמישי.
אולם, ככל שחלפו השנים פסיקת מירנדה הפכה למוכרת והתקבלה בקרב קהלים נרחבים יותר. בגלל שכיחותן הגבוהה של סדרות טלוויזיה אמריקניות שבהן מככבת המשטרה (כגון חוק וסדר) ואזהרת מירנדה מוקראת לחשודים במקרים רבים, האזהרה הפכה למרכיב צפוי וידוע של הליכי המעצר. האמריקנים החלו לחוש שהאזהרות תורמות ללגיטימיות של חקירות המשטרה. בבדיקות שנערכו התברר כי במקרים רבים החשודים מוותרים על זכויותיהם לפי פסיקת מירנדה ומודים בכל מקרה.
בישראל.
בישראל אומצו עקרונות פסק דין זה בהדרגה, החל מאמצע שנות התשעים. בשנת 1995 נקבעה לראשונה בסעיף 19 לחוק הסנגוריה הציבורית החובה להודיע לחשוד גם אם איננו עצור, על זכותו להיוועץ בסנגור ציבורי, ושנה אחר כך נקבע בסעיף 32 לחוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - מעצרים), תשנ"ו 1996, על חובת ההודעה לחשודים במעצר.
החלטה זו אוזכרה בפסקי דין רבים בישראל, והפסיקה בנושא זה הושלמה בהחלטה שהתקבלה בהרכב מיוחד של תשעה שופטים בבית המשפט העליון, בהחלטה המכונה "הלכת יששכרוב", המתייחסת ל"אי-מתן הודעה כדין בדבר הזכות להיוועץ בעורך-דין".
התפתחויות מאוחרות.
כיוון שבדרך כלל החשוד נשאל האם הוא מבין את זכויותיו בתי המשפט נוטים לפסוק כי לאחר הקראת הזכויות כל ויתור על זכויות מירנדה חייב להיעשות במודעות מלאה ומרצונו החופשי של החשוד. מחלקות משטרה רבות בארצות הברית הדפיסו טפסים רבים שעליהם כתובות הזכויות, שעליהם החשודים צריכים לחתום ולהוסיף את התאריך (לאחר ששמעו וקראו את האזהרות פעם נוספת) במקרה שהם עתידים להיחקר.
אולם, משמעות הוויתור שנראה כרצוני היא שניתן להניח בסבירות גבוהה כי החשוד מבין מה הוא עושה, וכי הוא לא מאולץ לחתום על כתב הוויתור; בית המשפט פסק בקולורדו נגד קונלי (1986) כי אין זה רלוונטי כלל וכלל אם החשוד אכן היה לא שפוי בזמן החקירה.
הודאה שהושגה תוך הפרה של תנאי מירנדה עשויה להיות שמישה בתנאים מסוימים. התביעה יכולה להשתמש בהודאתו של הנאשם במקרה שהוא טוען טענה מסוימת, והתביעה מעוניינת להציג את ההודאה על מנת לערער את אמינותו.
הודאה "ספונטנית" שניתנה על ידי החשוד בזמן שהיה במשמורת עשויה להיות קבילה כראיה אם היא ניתנה שלא כתגובה לתשאול של המשטרה או התנהגות אחרת שנועדה לגרום לתגובה מפלילה, אף על פי שעדיין לא הוקראו לו זכויות מירנדה או שהוא ביקש לנצל את זכותו לייעוץ משפטי ועורך הדין טרם הגיע.
אולם, ישנו חריג לפסיקת מירנדה כאשר מדובר בנושאים הקשורים לביטחון הציבור. אם, לדוגמה, החשוד מחזיק במידע הנוגע לאיתורו של כלי נשק, או בכל נסיבות דומות אחרות, ניתן לחקור אותו גם ללא הקראה של אזהרת מירנדה, ודבריו יהיו קבילים כעדות בבית המשפט.
במספר מחקרים אמפיריים שנערכו על ידי תומכי ומתנגדי מירנדה התברר כי הקראת הזכויות משפיעה במידה מועטה על ההסתברות שהחשוד יסכים לדבר עם המשטרה ללא עורך דין. אולם, מתנגדי הפסיקה, כולל הפרופסור למשפטים פול קאסל, טענו כי שחרורם של 3% או 4% מהחשודים בפלילים הוא עדיין מחיר גבוה מדי.
פסיקת מירנדה נותרה על כנה גם לאחר פסק דין דיקרסון נגד ארצות הברית (2000), שבו נבחן התוקף של החקיקה העוקפת שנקבעה בקונגרס לאחר מירנדה. הסוגיה שעמדה במרכז הדיון הייתה האם אזהרות מירנדה אכן מתחייבות מתוקף החוקה, או האם הן מופעלות כאמצעי בקרה.
בית המשפט קבע ברוב 7 לעומת 2 כי "האזהרות חייבות להפוך לחלק מהתרבות הלאומית", בפסק דין שנכתב על ידי השופט ויליאם רנקוויסט. השופט אנטונין סקאליה כתב בדעת המיעוט שלו כי האזהרות שניתנו לאליס סמית' אינן מחויבות המציאות כתוצאה מהחוקה. סקאליה ציטט שורה של מקרים שבהן בית המשפט (בהרכבו בתקופתו של סקאליה) קבע כי "[הם] תועדו ברשומות כשאמרו כי הפרה של מירנדה איננה הפרה של החוקה". סקאליה ציטט כתומכים בדעה זו את רנקוויסט, אנתוני קנדי, סנדרה דיי או'קונור וקלרנס תומאס.
המקרה של דיקרסון הגיע אל בית המשפט בנסיבות שנחשבו לחריגות. אף על פי שמחלקת המשפטים בתקופת קלינטון ראתה במירנדה כפסק דין תקף ומחייב, בית המשפט נאלץ להוציא צו בירור (לטינית: certiorari) על מנת למנוע פיצול מחוזי לאחר שבית המשפט לערעורים במחוז הרביעי פסק על דעת עצמו כי הקונגרס עקף את מירנדה בכך שחוקק את חוק בקרת הפשע והרחובות הבטוחים. עורך הדין הראשי סירב להגן על חוקתיות החוק, כך שבית המשפט הזמין את פרופסור קאסל לטעון כנגד התוקף של מירנדה.
לאורך הזמן החוקרים החלו לפתח שיטות מתוחכמות על מנת לכבד את "לשון" אך לא את "רוח" מירנדה. במקרה של מיזורי נגד סייברט (2004) בית העליון עצר את אחת השיטות השנויות במחלוקת. משטרת מיזורי נהגה לא להקריא את זכויות מירנדה בכוונה, לחקור את החשודים עד להשגת ההודאה, ואז להקריא את האזהרות ולהחתים את החשודים על כתב ויתור זכויות. השופט דייוויד סוטר כתב בדעת הרוב:
גם כאשר מתעלמים מהולכת שולל של החשוד על ידי חוקריו, הנושא של בחירה חופשית בוויתור על זכויות מירנדה נדון פעמים רבות, ונטען כי עצם היותו של החשוד במשמורת היא סיבה מספקת להטיל ספק ביכולת הבחירה החופשית שלו.
מירנדה נגד אריזונה
דסי רבינוביץ'
הדסה (דסי) אסתר רבינוביץ' (י"ט בסיוון תשל"ז, 5 ביוני 1977 – א' בתשרי תשנ"ז, 14 בספטמבר 1996) הייתה נערה שהתמודדה עם מחלת הסרטן וזכתה לפרסום נרחב בתקשורת בישראל, בעקבות מאבקה על זכותו של החולה לקבלת טיפול רפואי הוגן.
ביוגרפיה.
רבינוביץ' נולדה בחיפה, וב-1985 עברה משפחתה לאפרת שבגוש עציון, שם הייתה פעילה בקהילה ובתנועת "בני עקיבא".
בגיל שבע עשרה חלתה רבינוביץ' בלימפומה שאינה הודג'קין, ובמשך מחלתה עברה טיפולים רבים שכללו ביניהם טיפולים כימותרפיים קשים והשתלת מח עצם. תוך כדי מחלתה, סיימה רבינוביץ' את לימודי התיכון, שבמהלכם זכתה בפרס על עבודתה בנושא כוויות זרחן בהדרכתו של פרופ' אריה אלדד. רבינוביץ' שימשה כקומונרית בסניף "בני עקיבא" באפרת במסגרת השירות הלאומי.
עיגולי השמחה.
רבינוביץ' התמודדה עם מחלתה בעזרת שמחה והפצתה באחרים בסביבתה, זאת כדי להמתיק מעט את הכאב והסבל שחוותה בזמן המחלה. דרך התמודדותה המיוחדת הגיעה לידיעת הציבור בעזרת מספר כתבות וראיונות בתקשורת הישראלית במשך תקופת מחלתה. בראיונות אלו הציגה רבינוביץ' את משנתה הייחודית בשאלת ההתמודדות עם מחלת הסרטן.
ביטוי לדרכה המיוחדת הוא השיר "", אותו חיברה בצורה ספונטנית תוך כדי השארת הודעה במענה קולי שנמצאה רק לאחר מותה. תוכן השיר והמסרים העולים ממנו הפך לימים לנחלת הכלל והגיע למערכי לימוד בבסיסי צה"ל, במערך לימודי של משרד החינוך ובתוכניות לימוד בקהילות יהודיות בתפוצות. השיר עובד והולחן במספר לחנים, ומילותיו שימשו כהשראה למיכה שטרית, שכתב את השיר "שמחות קטנות" וביצע אותו יחד עם הזמר עמיר בניון.
מורשתה ודרך התמודדותה המיוחדת של רבינוביץ' עם מחלת הסרטן מופצות במאות הרצאות שהושמעו על ידי אמהּ ברוריה במוסדות חינוך בישראל ומחוצה לה. אביה פיני, איש עסקים לשעבר, החל לעבוד בעקבות פטירת בתו בעמותת "משפחה אחת", המסייעת לנפגעי טרור.
רבינוביץ' נפטרה ממחלתה בליל ראש השנה ה'תשנ"ז, בגיל 19.
מאבקה הציבורי.
מאבקה של רבינוביץ' במערכת הבריאות הציבורית נבע מהחלטתו השגויה של הרופא שטיפל בה, פרופ' אליעזר רחמילביץ, שהורה לאנשי מחלקתו שלא לתת לה טיפול תומך במחלקה אותה ניהל בבית החולים הדסה בלא אישורו, זאת בשל העובדה שרבינוביץ' החליטה להיות מטופלת אצל רופא אחר, בבית החולים רמב"ם. התחקיר הראשוני שהביא לידיעת הציבור את מאבקה של רבינוביץ' במערכת הבריאות פורסם ב-25 ביוני 1996 על ידי רונאל פישר בעיתון מעריב. בעקבות הפרסום, הוקמה על ידי משרד הבריאות ועדה שבדקה את התלונה והחליטה להגיש נגד פרופ' רחמילביץ קובלנה באשמת "רשלנות והתנהגות שאינה הולמת רופא". באוגוסט 1998, קבעו רוב חברי ועדת הקובלנות כי "התנהגותו של פרופ' רחמילביץ אינה הולמת רופא וכי אין ספק שההנחיה של פרופ' רחמילביץ הייתה בעלת פוטנציאל לפגיעה גופנית קשה ואף מסכנת חיים". הוועדה החליטה להסתפק בנזיפה, ושר הבריאות יהושע מצא אימץ את ההחלטה. מכאן הפכה רבינוביץ' לסמל לזכותו של החולה לטיפול הגון, ולקבלת "דעה שנייה" במסגרת ההליך הרפואי.
הסיפור עורר הדים רבים, בין היתר בשל מעמדו של רחמילביץ, והפנה את תשומת הלב הציבורית לנושא היחסים בין הרופא לחולה המטופל. לימים הגיב רחמילביץ עצמו והביא את גרסתו לסיפור בספרו האוטוביוגרפי "הדם הוא הנפש".
בשנת 2015 אביה הקים את עמותת יקיר לי.
פס&quot;ד מירנדה נגד אריזונה
צבי אלדובי