בפרק זה מנסה קירקגור לענות על השאלה האם מצויה מטרה מוגדרת לשימה זמנית של השיקול האתי בסוגריים. האם ניתן להתעלם לרגע מן המוסרי? על מנת לענות על שאלה זו מגדיר קירקגור את המוסריות וקובע כי היא אוניברסלית ותכליתה מקורה בעצמה ולא בכל תחום חיצוני. ייחודה שכל הדברים הנמצאים מחוצה לה – יש בכוחם להתאסף פנימה, אל קרבה, ולעלות במדרגה. הפרט, תכליתו למחוק את הפרטי (באמצעות הכללי) ולהפוך אוניברסלי. אין אפשרות לזנוח את האתי משום שכל יציאה מן הקווים המגדירים את תחומו משמעה חטא.
קירקגור טוען כי התכלית להשהיית האתי מצויה באותו וויתור אינסופי ובתוקף אותו מעניק זה לסופי. כלומר, לסיים נישואים לפני שהחלו משמעו מעשה מוסרי כיוון שהוויתור הופך את הנישואים לנצחיים, מעביר אותם מן המישור הסופי בו היו שרויים למישור אחר ומנותק. מישור אליו לאביר האמונה בלבד גישה, מישור בר מימוש בידי כוחו של האבסורד. הווי אומר השהיית האתי בידי הוויתור האינסופי היא מוסרית כיוון שהוויתור מעניק מימד כללי לפרטי ונצחי לזה אשר הוא בר מיצוי.
אוניברסליות זו היא שמאפשרת לאביר האמונה בתורו ליטול את הכללי מין המישור הנצחי, האינסופי ולהפכו לפרטי, לכללי. כלומר, השהיית האתי מאפשרת קיומו של הכללי המקורי בדרגה גבוה שהיא בו זמנית גם פרטית. האמונה מאפשרת ליקר מכל בעיניו של אדם, לקורבן האולטימטיבי, זה אשר נמצא במדרגה הגבוה ביותר – לעלות שלב נוסף בסולם הדרגות, להחליף מספר שטרות של כסף בעל גבול, במספר שטרות של כסף חסר גבולות, אינסופי.
בעיה שנייה – האם ישנה חובה מוחלטת כלפי אלוהים?
האתי הוא בהכרח הכללי, ולפיכך – האלוהי. כלומר, חובה באשר היא, בראש ובראשונה חובה היא כלפי האלוהים. כיוון שאלוהים הוא האתי, כלומר, הכללי המוחלט, פנייה ישירה ממנו, יש בכוחה לכופף את הכללי (של הפרטי) ולהפכו לפרטי. מעמדו של האתי פוחת לכדי יחסיות כיוון שהאתי, הוא-הוא האלוהים.
בעיה שלישית – האם מבחינה אתית נהג אברהם כהלכה כאשר לא הביא לא את שרה, לא את אליעזר ולא את יצחק בסוד מעשהו?
פרק זה עוסק בגיבורים. ראשית עוסק קירקגור בגיבור האסתטי, וטוען כי הוא זה אשר שותק ואף מקריב עצמו למענו של אדם אחר. כלומר, פרטי המוכן להקריב עצמו למען הפרטי. גבר המואשם ברצח ולא פוצה פיו או מביא הוכחות לזכותו, חרף העובדה כי יודע הוא שאשתו היא שעשתה את המעשה.
שנית כותב קירקגור אודות הגיבור האתי, הוא זה המקריב עצמו וכל היקר לו למען הכללי. הווי אומר גבר שאינו רק פוצה את פיו ומספר לחבר המושבעים כי אשתו היא הרוצחת, כי אם מתנדב להיות האוחז בחרב שתערוף את ראשה.
בעוד השני זוכה בדמעות, ניחומים והבנה, גם אם זו מהולה באי-הסכמה מצד הסובבים, גורלו של אביר האמונה (הוא הגיבור הדתי) – שונה. אביר האמונה מסתיר ומכסה מפאת הכרח. האחרים, הם הכללי, לא יבינו את המתרחש בתוכו משום שיחסו של אביר האמונה אל המוחלט הוא פרטי, מוחלט כאל מוחלט. וכאן טמונה גם מעלתו. אביר האמונה נאבק לבדו עם הספקות, אביר האמונה מוחה הדמעות בידו שלו, מילותיו האחרונות של האביר, יש להם מובן – עבורו, ורק עבורו. לפיכך, נהג אברהם כהלכה משום שגילוי לשם הגילוי, כלומר זה שאין בו תכלית מלבד הגילוי עצמו – איננו אתי (מוסרי).
מגדלי התוף והפעמון (בייג'ינג)
מגדל התוף (בסינית מפושטת: 鼓楼, בסינית מסורתית: 鼓樓, בפיניין: GǔlóuO), ומגדל הפעמון (בסינית מפושטת: 钟楼, בסינית מסורתית: 鐘樓, בפיניין: Zhōnglóu) הם שני מגדלים סמוכים זה לזה בצפון העיר העתיקה של בייג'ינג. במגדלים נמצאים פעמון ענק ותופי ענק, בהתאמה.
היסטוריה.
מגדל התוף נבנה בשנת 1272 בתקופת הקיסר קובלאי חאן. בשנת 1420, תחת שלטונו של הקיסר יונג-לה משושלת מינג, הבניין נבנה מחדש ממזרח לבנין המקורי. בשנת 1800, תחת שלטונו של הקיסר ג'יא-צ'ינג משושלת צ'ינג, נערך בו שיפוץ יסודי. בשנת 1924, עם סילוקו של הקיסר האחרון מהעיר האסורה, הבניינים הפסיקו לשמש כשעונהּ הרשמי של בייג'ינג. בשנת 1980 הבניינים נפתחו לביקור תיירים לאחר שיפוץ מקיף.
ארכיטקטורה.
מגדל התוף.
במבנה המקורי, שהתנשא לגובה של 47 מטרים, היו תוף אחד גדול ו-24 תופים קטנים, ששימשו לציון שעות היום. כיום נותר רק התוף הגדול.
מגדל הפעמון.
מגדל הפעמון מתנשא בגובה 48 מטרים ובנוי מלבנים ואבן; בקומתו השנייה מצוי פעמון נחושת גדול בגובה 5.4 מטרים, התלוי על מסגרת עץ. בעבר, צלצול הפעמון היה מלווה את הלמות התוף שנשמעו ארבע פעמים ביממה.
קטיה ליצ'ובה
יקטרינה (קטיה) אלכסנדרובנה לִיצ'וֹבָה (ברוסית: Екатерина (Катя) Александровна Лычёва; נולדה ב-10 ביוני 1974), בילדותה בשנת 1986, שימשה כשגרירה של רצון טוב סובייטית בארצות הברית, בהשראת ביקורה הידוע והמסוקר בהרחבה של הילדה האמריקאית סמנתה סמית' בת ה-11 בברית המועצות בשנת 1983.
במהלך ביקורה בארצות הברית ביקרה ליצ'ובה, יחד עם הילדה האמריקנית בת ה-11 סטאר רואו (Star Rowe), בכמה ערים ברחבי ארצות הברית, בהן בניו יורק, בלוס אנג'לס ובוושינגטון די. סי.. ליצ'ובה נפגשה עם ראשי הערים בערים בהן ביקרה ואף נפגשה עם נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בוושינגטון. לאחר ביקור פורסם ספר המתאר את מסעה.
לליצ'ובה הייתה אף קריירה קולנועית מסוימת, במסגרתה הופיעה בחמישה סרטי ילדים שהופקו בברית המועצות.
בשנת 1988 עזבה את ברית המועצות עם משפחתה ועברה להתגורר בפריז. בשנת 2000 חזרה לרוסיה.
יקתרינה לייצ'בה
זגדן
אח&quot;י דולפין (סדרת דולפין)
אח"י דולפין היא צוללת דיזל, הראשונה בסדרה דולפין של חיל הים הישראלי. היא קרויה על שם צוללת "אח"י דולפין" קודמת שהייתה בשירות חיל הים בשנים 1968–1975.
אח"י דולפין נבנתה בגרמניה במספנות HDW והגיעה לראשונה לישראל ב-27 ביולי 1999.
הצוללת חמושה בשישה צינורות רב-תכליתיים 533 מ"מ לשיגור טורפדות, וארבעה צינורות רב-תכליתיים 648 מ"מ לשיגור טורפדות גדולים יותר או טילים אחרים שנועדו לשיגור מצוללת כמו הרפון (נגד ספינות). צינורות הטורפדו הגדולים יותר יכולים גם לשגר טורפדו לנשיאת צולל.
בידי איי
היסטוריה של אפריקה
ההיסטוריה של אפריקה היא שם כללי לתיאור הזמן מהנוכחות האנושית הראשונה ביבשת אפריקה ועד ההווה.
על פי הדעה המקובלת במחקר האבולוציה של האדם, מקור המין האנושי (הומו סאפיינס) הוא במזרח אפריקה.
ההיסטוריה של חלקה הצפוני של היבשת קשור בעיקר בהתפתחויות שהתרחשו באסיה ובאירופה. אזור זה הצמיח בעת העתיקה מספר ממלכות וישויות אחרות, שהגיעו לרמת פיתוח גבוהה מאוד, כגון מצרים העתיקה וקרתגו. לעומת זאת ההיסטוריה של חלקה הדרומי של היבשת, מעבר למדבר סהרה, התרחשה במנותק מההיסטוריה של שאר חלקי העולם. בניגוד לצפון אזור זה הצמיח בעיקר חברות שבטיות, כגון הבנטו והבושמנים.
בשנים שלאחר מכן, במאות הראשונות שלפני הספירה, נכבש צפונה של היבשת בתחילה בידי יוון ולאחר מכן בידי רומא. אלה שירשו באזור את הנצרות והרחיקו את הפוליתאיזם לפנים היבשת. אך הנצרות לא נשארה שטלת באזור לאורך זמן, ובמאה השביעית, נכבש האזור בידי האימפריה המוסלמית, והאסלאם הפך לדת השלטת בצפון אפריקה עד ימינו אלה, ולדתם של 40 אחוז מתושבי אפריקה נכון לשנת 2009. עם זאת, אפריקה שמדרום לסהרה, נשארה נחשלת מבחינה כלכלית ותרבותית, ומנותקת משאר העולם. תחת זאת, האזור כן הצליח להצמיח מספר ממלכות עצמאיות.
כאלף שנה לאחר כיבוש האזור בידי האימפריה המוסלמית, במהלך המאות ה-16 וה-17, אוחד רוב האזור שוב לידי ישות מדינית אחת תחת האימפריה העות'מאנית. בינתיים החלו האימפריות האירופאיות לבחוש בנעשה באפריקה שמדרום לסהרה, שכמו תמיד סבלה מריק שלטוני. מעצמות אלו, בתחילה חקרו את היבשת, לאחר מכן שלחו מיסיונרים ומתיישבים, ולבסוף כבשו את האזור. עד אמצע המאה ה-19, כבר כל היבשת למעט אתיופיה וליבריה, היו תחת שלטון זר, בין אם אירופאי או עות'מאני. במהלך המאה ה-20, החל תהליך נרחב יותר של דה-קולוניזציה. רבים במערב החלו למאוס באימפריאליזם, ותנועות לאומיות רבות קמו ברחבי היבשת. בשתי מלחמות העולם לחמו מדינות אירופה ברחבי היבשת, בעיקר בחלקה הצפוני, ובעשורים שלאחר מכן, החלו להשתחרר רוב ארצות היבשת מהשלטון האירופאי.
הסכסוך בין ארצות הברית לבין ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה שיחק אף הוא תפקיד בחוסר היציבות. מדיניות ממשלתית כושלת, שחיתות פוליטית ומקרי בצורת קשים, הובילו לכך שחלקים ניכרים מאפריקה סובלים מחוסר באספקת מזון ומים, ומקרי רעב המוני אינם נדירים. אחת הסכנות העיקריות המאיימות על אפריקה היא התפשטות מגיפות המוניות, בשל תנאי תברואה גרועים, היעדר חיסונים ומחסור בשירותים רפואיים. במיוחד נפוץ ברחבי היבשת נגיף ה-HIV, המביא למותם של מיליוני תושבים בכל שנה ממחלת האיידס.
פרהיסטוריה.
אפריקה כמוצא האדם.
על פי הדעה המקובלת במחקר האבולוציה של האדם, מקור המין האנושי הוא באפריקה.
העת העתיקה וימי הביניים.
צפון אפריקה.
העידן הקדם-קלאסי.
מצרים העתיקה.
בצפון ממזרחה של אפריקה, על גדות נהר הנילוס, קמה לה אחת הציוויליזציות העתיקות ביותר בהיסטוריה האנושית - מצרים העתיקה. ראשיתה של התרבות המצרית העתיקה בערך ב-3150 לפנה"ס, באיחוד הפוליטי של תרבויות עמק הנילוס הגדולות תחת הפרעה הראשון, והיא התפתחה במשך שלושת אלפי השנים הבאות. ההיסטוריה שלה מחולקת למספר תורי זהב, הידועים כ"ממלכות", ובהם תקופות של חוסר יציבות יחסית הידועות כ"תקופות ביניים". עם סוף תור הזהב האחרון, הידוע כ"ממלכה החדשה", תרבות מצרים העתיקה החלה להדרדר, ומצרים נכבשה בידי כמה כוחות זרים. שלטונם של הפרעונים הסתיים רשמית ב-31 לפנה"ס, כאשר האימפריה הרומית כבשה את מצרים ועשתה אותה לפרובינציה.