באופן שולי יחסית, פרחיו של החריע משמשים להכנת התבלין עוספור, תחליף זול ובעל טעם וגוון הדומה לזעפרן. זרעי החריע משמשים כמזון לציפורים, היות שחיות יער אחרות כגון סנאים אינם מחבבים את טעמו. שמן החריע משמש כתחליף לשמן פשתן בייצורם של צבעי שמן מסוימים, בעיקר גוונים שנדרשים לא להצהיב כגון לבן.
בעבר השתמשו במין המתורבת לייצור צבענים אדומים וצהובים, מבוססים על הצבען הטבעי של הקורטם, קרטמין. השימוש בצבען זה היה נוח וזול עד לפיתוחם של צבעי אנילין (סוג פשוט של אמין ארומטי) בשנות השישים, ומכאן שמו המדעי. משם זה נגזר שמו בעברית. מאז פיתוח התחליפים, ייצור צבען זה הופסק.
בשנת 2007 פרסמה חברה כי היא מתעתדת לנסות ולזקק אינסולין מזרעי חריע שהונדסו גנטית; זאת כחלופה לייצור אינסולין מחיידקים, שעשויה להיות זולה יותר. המתנגדים לפיתוח המדובר טענו כי בעבר היו ניסיונות דומים להפקת תרופות מצמחי חקלאות מאכל שהסתיימו בזיהום אקולוגי, או בזיהום המוצר התרופתי.
היסטוריה.
החריע היה גידול מסחרי כבר בתקופת מצרים העתיקה. שרידי בדים שהתגלו בחפירות הראו כי בדים נצבעו בחריע כבר בשושלת ה-12, וזרים מפרחיו התגלו בקבר תות אנך אמון.
ג'ון צ'דוויק, בלשן חוקר, מצא שבטבלאות כתב ליניארי ב' צוינה המילה היוונית לחריע פעמים רבות, דבר המעיד על חשיבותו בתרבות יוון העתיקה. טבלאות אלו רשמו שני אזכורים שונים: חריע לבן נרשם כמוצר הנמדד באורכו, ואילו חריע אדום רק כמוצר הנשקל, עובדה המלמדת על לתפקידיו השונים של הצמח בחיי היוונים.
קורטם הצבעים
שמן חריע
תאודור הרצקה
תאודור הרצקה (בגרמנית: Theodor Hertzka, בהונגרית: Hertzka Tivadar; 13 ביולי 1845, בודפשט – 22 באוקטובר 1924, ויסבאדן) היה כלכלן ועיתונאי אוסטרו-הונגרי, יהודי.
חייו.
הרצקה נולד למשפחה יהודית מסורתית. למד באוניברסיטת וינה ובאוניברסיטת בודפשט. בשנת 1872 מונה לעורך הכלכלי של העיתון הווינאי ה"נויה פרייה פרסה" ("Neue Freie Presse"), שאותו ערך עד שנת 1879. בשנה זו ייסד את העיתון "וינר אלגמיינה צייטונג" ("Wiener Allgemeine Zeitung"), שאותו ערך עד 1886. לאחר מכן ערך עוד מספר עיתונים.
התאוריות הכלכליות שפרסם הרצקה הקנו לו שם כתאורטיקן כלכלי. בעבודתו ככלכלן תמך הרצקה באימוץ סטנדרט הזהב. תמך בהוזלת התחבורה הציבורית, בייחוד הרכבות. בשנת 1874 ייסד, יחד עם כמה מאלה שהיו שותפים לדעותיו, את החברה האוסטרית לכלכלה, והשתתף בעבודתה.
בשנת 1890 יצא לאור בלייפציג הרומן האוטופי "פריילנד: חזון עתיד סוציאלי" (בגרמנית: "Freiland, ein soziales Zukunftsbild"). בספרו מתאר הרצקה מדינה אוטופית שתקום באפריקה, ואשר תתבסס על קואופרטיבים יצרניים שהחברוּת בהם וולונטרית, ורווחת אזרחיה תנבע גם ממכונות (רובוטים) ופיתוחים טכנולוגיים אחרים.
הספר הפך לרב-מכר ותורגם לכל השפות האירופיות החשובות. הרצקה סחף אחריו תומכים רבים, והצליח לארגן אספה של תומכי הרעיון ממדינות שונות. באספה זו הוחלט לנסות לרכוש קרקעות באפריקה הבריטית שישמשו להקמת החברה האוטופית. כאשר הגיעה המשלחת ליעדה התברר כי בשל המתחים שבין הקיסרות האוסטרית לבין הבריטים, לא היו האנגלים מוכנים למכור אדמות לארגון שמרכזו בווינה.
הרצקה היה מיודד עם יוהנס ברהמס.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התיישב הרצקה בוויסבאדן, ושם נפטר ב-1924 בגיל 80.
כתביו.
כתבים נוספים פרי עטו של הרצקה:
מתם
אל-ח'אלד (טנק)
אל-ח'אלד (אורדו: الخالدٹینک) נקרא גם MBT-2000 (ראשי תיבות: Main battle tank 2000 בעברית: טנק מערכה 2000) הוא טנק מערכה עיקרי אשר פותח במשותף על ידי פקיסטן וסין ומשמש כטנק המערכה העיקרי של צבא פקיסטן. הטנק מבוסס על הטנק הסיני Type 96.
מקור שמו של הטנק הוא גנרל מוסלמי בלתי מנוצח בשם ח'אלד בן אל-וליד.
היסטוריה.
דרישת צבא פקיסטן לקלוט טנק מערכה מתקדם ומודרני ורצונו של צבא סין גם הוא להחליף כמות גדולה של טנקים מתוצרת עצמית, המבוססים על הT-55 בטנק מודרני ומתקדם, הביא לתחילת פיתוחו של הטנק בשנת 1990. פיתוחו של הטנק התבסס על הטנק הסיני Type-96. במהלך השנים, פקיסטן השכילה לשלב מערכות מערביות ומנוע מתוצרת אוקראינה המשמש את הT-84.
אף על פי שסין השקיעה בפיתוח הטנק, היא ממשיכה לתפעל את הType-90 וקלטה טנקים מתקדמים מתוצרת מקומית, כמו ה-Type 96 וה-Type 99. פקיסטן היא המפעילה העיקרית של הטנק בשירות מבצעי (600 בשירות). גרסת היצוא של הטנק MBT-2000 הוצעה למספר מדינות, ארבע מדינות רכשו את הטנק, והאחרונה שהטנק הוצע לה הייתה ערב הסעודית, אך זו העדיפה לרכוש טנקים מתוצרת רוסית.
גרסה מתקדמת של הטנק, בשם MBT-3000 שאמורה להיות הדור הבא של הטנק, פותחה על ידי סין ומבצעית החל מ-2014, אם כי הצבא הסיני לא משתמש בגרסה זו, והיא מיועדת בעיקר לייצוא.
מאפיינים.
הנעה ועבירות.
האל-ח'אלד מונע במנוע בהספק של 1200 כוח סוס מקורר מים בעל 6 צילינדרים המשולב בממסרת צרפתית אוטומטית, שמותקנת גם בAMX-56 לקלרק ומכל דלק גדול, המאפשר טווח פעולה של 500 ק"מ. המנוע מאפשר לטנק מהירות מצוינת, של 72 קמ"ש, והאצה ל-32 קמ"ש בפחות מ-10 שניות, הרבה בזכות העובדה כי משקלו של הטנק נמוך יחסית להספק המנוע, שטנקים כבדים יותר, כמו הצ'אלנג'ר 2 משתמשים בהספק מנוע כזה.
העוצמה היחסית של המנוע והמזקו"ם המתקדם, נבנו במטרה לאפשר לטנק עבירות ותנועה קלה בחולות המדברים של פקיסטן.
מיגון.
פאסיבי וריאקטיבי.
לטנק מיגון פאסיבי העשוי משריון מרוכב שעובה בחזית הטנק ושריון הטנק משופע, בדגש על חזית הטנק והצריח. בנוסף, בצידי הטנק ישנם פלטות בזוקה, המגנות על מזקו"ם הטנק מפגיעה, ובחלקים מהטנק נוספו לוחות שריון במטרה לעבות את המיגון. כמו כן, לטנק מערכת הגנה מפני איומי אב"כ (אטומי ביולוגי כימי) ומערכת כיבוי אש אוטומטית.
לטנק יש גם שריון ריאקטיבי, כולל שריון מסוג זה בגחון, במטרה להתמודד מול איומי מטען חלול, שעל סוג מטען זה מתבסס חלק נרחב מהחימוש נגד טנקים.
מערכות שיבוש והטעייה.
לטנק מספר מערכות שיבוש והטעייה, במטרה להגדיל את שרידותו בשדה הקרב. לטנק שבש אלקטרו-אופטי מתוצרת אוקראינה, משבש מד טווח לייזר ומצייני לייזר, ומערכת עקיבה אחרי טילים נגד טנקים. כמו כן, הטנק צבוע בצבע מבודד תרמי במטרה להקטין את החתימה התרמית של הטנק. יתר על כן, לטנק מדוכות עשן בשני צדדיו, לצורך מיסוך והטעייה.
חימוש ובקרת אש.
חימוש.
החימוש העיקרי של הטנק הוא תותח חלק קדח בקוטר 125 מ"מ מצופה כרום בעל יכולת לשיגור טילים מונחים נגד טנקים ומגוון סוגי פגזים. התותח עצמו מיוצב ובעל יכולת דיוק בפגיעה במטרות נייחות ונעות בדיוק גבוה, גם תוך כדי תנועה. לתותח מערכת טעינה אוטומטית, המאפשרת ירי של עד 9 פגזים בדקה, ובסך הכל הטנק חמוש ב49 פגזים מסוגים שונים.
בנוסף לתותח, לטנק מקלע 7.62 מ"מ עם 7000 כדורים, ומקלע כבד 12.7 מ"מ (0.5 אינץ') נגד מטוסים, המופעל על ידי המפקד, עם 1500 כדורים. המקלע הכבד יכול להיות מופעל גם מבטן הטנק.
בקרת אש.
לטנק מערכת בקרת אש מודרנית. גם לתותחן וגם למפקד יש כוונת פנורמית המאפשרת ראייה גם בלילה. לתותחן עצמו, יש מד טווח לייזר ומערכת דימות תרמי בנוסף למערכת ראיית לילה. כמו כן, התותח מיוצב ומערכת בקרת האש משגרת את הפגז בהתאם לסטייה שתתקבל בשל תנאי השטח. כמו כן, מערכת בקרת האש מאפשרת יישור קו ראייה ועוקב אוטומטי אחר מטרות רק"ם נעות.
מפעלי המלחת באומברסטון ובסנטה לאורה
מפעלי המלחת באומברסטון ובסנטה לאורה (בספרדית: Oficinas salitreras de Humberstone y Santa Laura) הם שני מפעלים לכריית מלחת וזיקוק אשלגן חנקתי, אשר היו פעילים בעבר, ואשר הוכרזו בשנת 2005 כאתר מורשת עולמית. המפעלים שוכנים במדבר אטקמה בצפונה של צ'ילה, במרחק של 47 ק"מ ממזרח לעיר איקיקה שבמחוז טרפקה (Tarapacá).
מאז ההכרזה המפעלים היו ברשימת האתרים בסיכון עד הסרתם ב-2019 עקב הפעולות של הרשויות הצ'יליאניות לשימור האתר וניהול נכון יותר שלו.
רקע היסטורי.
האינקה ותושבים מקומיים אחרים באזור הפיקו חנקות עוד לפני בוא הספרדים לאמריקה הדרומית, ועשו בהן שימוש כדשן אותו פיזרו בשדותיהם.
האירופאים הראשונים בצפונה של צ'ילה כרו את החנקה ושלחו אותה על גבי חמורים ללימה כדי לייצר ממנה אבק שרפה. הצורך הגובר במינרל בסוף המאה ה-18 הביא לחיפוש מרבצים חדשים ברחבי מדבר אטקמה, ובאותה עת פותחה שיטה לייצור אשלגן חנקתי. מפעלי המלחת הראשונים נפתחו ב-1810 ופעלו בשיטות פרימיטיביות. החומר הופק מהאדמה בעבודת יד, הורתח והונח לייבוש בשמש. בשנות ה-20 של המאה ה-19 יצאו משלוחי המלחת הראשונים לבריטניה, צרפת ולארצות הברית. בתחילה יועד החומר לתעשיית הנשק, אך בשנות ה-30 של המאה ה-19 התגלו סגולותיו גם כדשן, והביקוש לו עלה באופן חד לשם שימוש בשדות הדגנים בארצות הברית, ארגנטינה וברוסיה, במטעי הקפה בברזיל ובמטעי קנה הסוכר בקובה וברפובליקה הדומיניקנית. צ'ילה הפכה עד מהרה לספקית החנקה הטבעית החשובה בעולם, ובאמצע המאה ה-19 השתכללו המכרות באזור ואתרי הייצור הפכו לממוכנים. במכרות הוקמו עיירות עבור העובדים, והנחת מסילות רכבת שהובילה אל החוף, איפשרה את החלפת בהמות המשא ואת הגדלת התפוקה.