בפסגה בוושינגטון שהתקיימה ב-1 בספטמבר 2010 נפגש נתניהו עם נשיא הרשות הפלסטינית אבו מאזן, נשיא ארצות הברית ברק אובמה, מלך ירדן עבדאללה השני, ונשיא מצרים חוסני מובארכ. מחד הופעל על נתניהו לחץ כבד מצד ארבעת המנהיגים להמשיך את ההקפאה, ומאידך, פרסמו מתנגדי ההקפאה בישראל ציטוטים של נתניהו ושריו בשלטי חוצות שההקפאה תסתיים במועדה. פיגוע ירי בו נרצחו ארבעה יהודים ליד חברון, דחף לסיומה בפועל של ההקפאה, והליכי בנייה החלו.
נתניהו הכריז שהוא דבק בעמדתו לסיים את ההקפאה במועדה. ממשל אובמה לחץ על ראש הממשלה בנימין נתניהו להאריך את הקפאת הבנייה בהתנחלויות ב-60 יום נוספים, ובכיר בממשלו הסביר כי הבקשה נובעת מתוך אמונה כי באמצעות הארכת ההקפאה בחודשיים הם יצליחו לחדש את המשא ומתן הישיר בין ישראל לפלסטינים, אך ניסיונותיו לא צלחו.
ההקפאה הסתיימה כמתוכנן, ב-26 בספטמבר. המתנחלים חגגו את הסיום במפגנים בכל יו"ש שכללו הנעת דחפורים, הפרחת בלונים וספירה לאחור. הפלסטינים הבהירו, שהם לא ימשיכו את המשא ומתן ללא הארכת ההקפאה.
בניה במהלך ההקפאה ולאחריה.
במהלך ההקפאה פנו לראש הממשלה 28 חברי כנסת מסיעות ימין שונות, וחתמו על מכתב בו הם קוראים לו לנצל את תקופת ההקפאה על מנת לקדם הכנתן של תוכניות מתאר ליישובים ביהודה ושומרון כדי לאפשר תנופת בנייה מיד עם תום ההקפאה.
על פי נתונים שפרסמה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה במרץ 2011, במהלך חודשי ההקפאה החלה בנייה של לפחות 114 יחידות דיור חדשות בהתנחלויות, והושלמה בנייתן של 1,175 יחידות שהקמתן החלה לפני ההקפאה. כמו כן, מנתוני הלשכה עלה כי בשלושת החודשים הראשונים שלאחר סיום ההקפאה החלה בנייה של 427 יחידות דיור חדשות. לפי נתונים שפרסמה תנועת "שלום עכשיו", בארבעת החודשים שחלפו מאז תום ההקפאה החלה בהתנחלויות בנייתן של 1,756 יחידות דיור חדשות.
קרב הונג קונג
קרב הונג קונג הוא קרב שהתרחש בין ה-8 ל-25 בדצמבר 1941, במושבת הכתר הונג קונג, בין כוחות הצבא הבריטי לבין הצבא היפני הקיסרי. קרב זה הוא חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, בזמן מלחמת העולם השנייה.
רקע.
עם סיום הברית האנגלו-יפנית, בתחילת שנות ה-20, החלה בריטניה לראות ביפן גורם מאיים במזרח אסיה. חששה של בריטניה גבר עם התפשטות הלחימה במלחמת סין–יפן השנייה. ב-21 באוקטובר 1938, כבשו היפנים את העיר קנטון (גואנגג'ואו), ובכך הקיפו את הונג קונג.
ב-1940, החליט הפיקוד העליון הבריטי לצמצם את חיל המצב בהונג קונג לכוח סמלי בלבד. מרשל אוויר סר רוברט ברוק פופהאם, המפקד העליון של הכוחות הבריטים במזרח הרחוק, עירער על החלטה זו, וטען כי תגבורת נוספת תאפשר את הדיפת הכוחות היפניים, ובכך ירוויח הצבא זמן להתארגנות. וינסטון צ'רצ'יל ושריו ראו בהונג קונג מוצב, ועל כן נמנעו מלשלוח תיגבורת. אולם בספטמבר 1941, הם שינו את דעתם וקבעו כי תיגבור הכוחות בהונג קונג עשוי לשמש כגורם הרתעה, אשר ימנע מהיפנים לתקוף. בנוסף, עשויה התיגבורת לשכנע את צ'יאנג קאי שק כי בריטניה באמת מעוניינת בהגנת המושבה.
ב-16 בנובמבר 1941, הגיע להונג קונג כוח קנדי שכלל שני גדודים ומפקדת חטיבה (1,975 אנשים), על מנת לחזק את חיל המצב באי. הגדודים השתייכו ל"רגימנט הרובאים של קנדה" מקוויבק ול"רגימנט הגרנדירים של ויניפג" ממניטובה. גדודים אלה לא הוצבו באזורי לחימה טרם שליחתם להונג קונג, ועל כן רוב חייליהם היו חסרי ניסיון.
הקרב.
המתקפה היפנית החלה מעט אחרי השעה 08:00, ב-8 בדצמבר 1941, פחות משמונה שעות לאחר ההתקפה על פרל הארבור (מכיוון שקו התאריך הבינלאומי עובר בין הוואי לאסיה, תועדה התקיפה בהוואי בתאריך 7 בדצמבר). כוחות בריטים, קנדים והודים, תחת פיקודו של מייג'ור-ג'נרל כריסטופר מלטבי, העמידו התנגדות לפלישה היפנית של הרגימנטים ה-21, ה-23 וה-38, בפיקוד לוטננט-ג'נרל טאקאשי סאקאי. בסופו של דבר, נכנעו המגינים בשל נחיתות מספרית של אחד לשלושה (ליפנים היו 52,000 חיילים, לעומת 14,000 של בעלות הברית) ובשל העובדה כי החיילים היפנים היו מנוסים יותר.
היפנים השיגו עליונות אווירית כבר ביום הראשון לקרב. הכוח האווירי של בעלות הברית בהונג קונג כלל מטוס סיור אחד ושני מטוסים ימיים של חיל האוויר הבריטי, ואלה הושמדו על ידי מפציצים יפניים. לאחר השמדת כלי הטיס, הצטרפו אנשי חיל האוויר וצוותי האוויר לכוחות הרגלים. בנוסף, שתיים מתוך שלוש המשחתות שעגנו בנמל הונג קונג, נשלחו לסינגפור.
המגינים החליטו לוותר על קו נהר סאם צ'אן, אותו צלחו היפנים באמצעות גשרים ניידים, והציבו שלושה גדודים על "קו שותי הג'ין" (Gin Drinkers Line), קו ביצורים שנמתח לאורך הגבעות, בחלק הדרומי של חצי האי קאולון. אולם, גם קו זה נפרץ ב-10 בדצמבר, ופינוי חצי האי החל ביום שלאחר מכן, תחת הפגזות מהאוויר והרעשה ארטילרית כבדה. ב-13 בדצמבר, עזבו אחרוני כוחות חבר העמים הבריטי את היבשת, ונסוגו לאי הונג קונג. באותו יום, מסרו היפנים את דרישתם כי הכוחות על האי יכנעו, אולם הם נענו בסירוב.
מאלטבי ארגן את ההגנה על האי, וחילק את כוחותיו לחטיבה מזרחית וחטיבה מערבית. ב-15 בדצמבר, החלו היפנים בהפצצה שיטתית של חופו הצפוני של האי, וכאשר דרישתם לכניעת המגינים ב-17 בדצמבר שוב נענתה בשלילה, החלו כוחות יפנים לנחות בצפון מזרח האי, בערב ה-18 בדצמבר. באותו לילה, נערך טבח בכעשרים רובאים בסוללת סאי ואן, לאחר שאלה נכנעו. טבח נוסף שאירע באותו לילה היה במיסיון על דרך צ'אי ואן, ובו נטבח צוות רפואי ששכן במקום. בשני המקרים, נותרו רק שורדים בודדים.
הקרבות הקשים על האי נמשכו, אך עליונותו של הצבא היפני הקנתה לו יתרון עצום. ב-20 בדצמבר חילקו היפנים את האי לשני חלקים, בעוד הכוחות הבריטים נדחקים לחלק המערבי שלו. עם החלוקה לשניים, כבשו היפנים את מאגרי המים של האי, ובכך הפסיקו את אספקת המים לכוחות הבריטים.
בבוקר ה-25 בדצמבר, נכנסו חיילים יפניים לבית חולים שדה שהוקם במכללת סנט סטפן, ועינו ורצחו מספר רב של חיילים פצועים, ואף את הצוות הרפואי.
בצהרי ה-25 בדצמבר 1941, היה ברור כי המשך ההתנגדות לא תניב תוצאות, ונציגי השלטון הבריטי, ובראשם מושל הונג קונג, סר מארק אייצ'יסון יאנג, הגישו את כניעתם במפקדה היפנית. הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה בה מושבת כתר נכנעת לכוח פולש. חיל המצב החזיק מעמד 17 ימים.
תוצאות הקרב.
יום הכניעה, 25 בדצמבר 1941, נודע בהונג קונג כ"חג המולד השחור". מושלה היפני הראשון של הונג קונג היה רנסוקה איסוגאי. כניסתו לתפקיד סימנה את תחילה של תקופה בת שלוש שנים ושמונה חודשים של שלטון מינהלי יפני בהונג קונג. היפנים שינו את מטבע החליפין של האי, והנהיגו קיצוב בשל המחסור במזון. הכיבוש היפני הביא לקריסת כלכלת האי, ומרבית תושביו סבלו מרעב כבד.
על אף הכניעה, המשיכו תושבי המקום הסינים בהתנגדותם לכיבוש היפני, בצורת לוחמת גרילה. הצבא היפני הגיב על התנגדות זו בפעולות עונשין כנגד האוכלוסייה המקומית, והעלה באש כפרים שלמים. אולם, תנועות ההתנגדות המשיכו את פעולתן עד סוף המלחמה.
אזרחים זרים נכלאו במחנה סטנלי. בראשית המלחמה מספר העצורים היה כ-2,400 איש, אולם במהלך המלחמה הצטמצם מספרם בעקבות השבת חלקם למדינות המולדת שלהם. עצורים שמתו במחנה המעצר, וכמו כן אסירים שהוצאו להורג על ידי היפנים, קבורים בבית הקברות סטנלי. בבית הקברות הצבאי סאי ואן קבורים 1,528 חיילים, בעיקר מחבר העמים הבריטי, שנפלו בקרב הונג קונג. בבית הקברות קבורים גם חיילים שנהרגו באזור לאחר הקרב ואף חיילים מלאומים שונים, כגון מלחים הולנדים.
השלטון הבריטי בהונג קונג הושב על כנו עם כניעת יפן ב-15 באוגוסט 1945. גנרל טקאשי סקאי, שהוביל את הפלישה להונג קונג, ואחר כך שימש כמושל לתקופה קצרה, נשפט בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק, והוצא להורג בידי כיתת יורים ב-1946.
בשלט האצולה של הונג קונג, אשר נחנך בשנת 1959, מופיעות שיני חומה, לזכר קרב ההגנה שהתרחש בהונג קונג. שלט אצולה זה נותר בשימוש עד 1997, אז הוחלף בסמל הנוכחי.
אשליות אבודות
אשליות אבודות הוא רומן מאת הסופר והמחזאי הצרפתי אונורה דה בלזק. הרומן, שנכתב בין השנים 1837 ל-1843, נחשב לחלק ממכלול הסיפורים והרומנים של באלזאק שזכה לכינוי הקומדיה האנושית.
הרומן מורכב משלושה חלקים. העלילה מתחילה באזור פרובנציאלי בצרפת, עוברת לפאריס, ולבסוף חוזרת לפרובינציה.
תוכן.
הדמות המרכזית ברומן הוא לוסיאן שרדון, בנו של רוקח מהמעמד הבינוני שנפטר ואם ענייה בעלת שורשים אריסטוקרטיים. לוסיאן, משורר צעיר, יפה תואר, שאפתן וחסר סבלנות, חי בדלות בשכונה התעשייתית אומו בעיר אנגולאם. אחותו היפה חווה, אמו האלמנה וידידו הטוב דוד סישאר רואים בו גאון יצירתי, מתייחסים אליו בכפפות של משי ומלבים בכך את אהבתו העצמית ואת שאפתנותו. בחלק הראשון של הרומן, שנקרא "שני הפייטנים", אביו הקמצן של דוד מאלץ אותו לרכוש את בית הדפוס שבבעלותו בסכום מופרז, ודוד נדיב הלב נאלץ להסכים. לוסיאן מוצג בביתה של הברונית דה בג'ארטון, שנחשבת לראש חוג מצומצם ויוקרתי בקרב האריסטוקרטיה של אנגולאם, ומתחיל לחזר אחריה. כעבור זמן לא רב מחליטה הברונית דה בג'ארטון, שקצה בקרתניות של אנגולאם, לעבור לפאריס, ולוקחת עמה את לוסיאן. דוד מבקש את ידה של חווה, אך לוסיאן מפסיד את חתונת ידידו ואחותו בשל הנסיעה החפוזה.