ב-26 בספטמבר 1929 התמנה שובר בפעם השלישית לקאנצלר. הממשלה הורכבה משרים ללא שיוך מפלגתי ונתמכה על ידי 3 מפלגות: המפלגה הנוצרית-סוציאלית, מפלגת גרמניה הגדולה ו"איגוד האיכרים" (Landbund). ב-7 בדצמבר הועברה בפרלמנט פה אחד רפורמה בחוקה שהרחיבה את סמכויות הנשיא וקבעה שבחירתו תעשה בידי הציבור. ב-20 בינואר 1930 הצליח שובר לבטל את תשלום פיצויי המלחמה שנכפו על אוסטריה בתום מלחמת העולם הראשונה. צעד זה מיתן במעט את נזקי השפל הגדול מ-1929. ב-6 בפברואר חתמה הממשלה הסכם ידידות עם איטליה והסכם סחר עם גרמניה.
שובר נכשל בניסיונו לפרק מנשקן את המיליציות של השמאל- השוצבונד (Schutzbund) והימין-"היימווהר". על מנת להחליש את ההיימוואר גורש מנהיגו, וואלדמאר פאבסט, שהיה אזרח גרמני, מאוסטריה ב-15 ביוני 1930. התפטרותו של סגן הקאנצלר הנוצרי-סוציאלי, קארל וגוון, ב-25 בספטמבר גרם לפירוק הקואליציה ושובר וממשלתו נאלצו אף הם להתפטר.
"גוש שובר".
בבחירות למועצה הלאומית בנובמבר 1930 הנהיג שובר את הרשימה המשותפת של מפלגת גרמניה הגדולה ו"איגוד האיכרים" שהשתתפה בקואליציה בהנהגתו של הקאנצלר אוטו אנדר. בממשלה זו כיהן כסגן הקאנצלר ושר החוץ. במרץ 1931 ניהל שיחות חשאיות עם שר החוץ הגרמני, יוליוס קורטיוס על מנת ליצור איחוד מכסים בין שתי המדינות. ב-19 במרץ נחתם החוזה, אולם הנושא הודלף לעיתונות. כיוון שאיחוד מכסים היווה הפרה של חוזה סן-ז'רמן וצעד זה התפרש כשלב ראשון באיחוד עם גרמניה התנגדו לו צרפת, איטליה וצ'כוסלובקיה. לכן נאלץ שובר בנאומו באוקטובר 1931 בפני חבר הלאומים להכריז שנושא זה ירד מן הפרק.
בממשלתו של קרל בורש, החל ב-20 ביוני 1931, כיהן שוב כסגן הקאנצלר ושר החוץ. בגלל לחץ גובר והולך עליו מצד הנוצרים-סוציאלים פרשו שובר ומפלגת גרמניה הגדולה מהקואליציה ב-27 בינואר 1932. בבחירות באפריל 1932 הפסידה גרמניה הגדולה את רוב מושביה לטובת המפלגה הנאצית. במאי סירב שובר להצטרף לקואליציה שניסה להקים אנגלברט דולפוס (מהמפלגה הנוצרית-סוציאלית).
יוהאן שובר הלך לעולמו באופן פתאומי ב-19 באוגוסט 1932, בגיל 57, ונקבר במקום הולדתו.
בווינה ובפרג נקראו רחובות על שמו.
ערבים בישראל
2007 בקולנוע
הידעת את הארץ
הידעת את הארץ היא סדרה בת שישה ספרים מאת יוסף ברסלבי, העוסקים בגאוגרפיה, היסטוריה ואתנוגרפיה של האוכלוסייה בארץ ישראל או בלשונו של המחבר בידיעת הארץ.
ברסלבי יצר את הכרך הראשון של הסדרה, על הגליל ועמקי הצפון, מתוך אסופת מאמרים שהוא כתב. הוא מקיף כל נושא בנפרד עם המידע עליו. סדר הצגת הנושאים מבוסס על המועד שבו הוא כינס את החומר על האזור והעלה אותו על הכתב; ולכן קשה להבחין במאמרים בין המוקדם לבין המאוחר. כמו כן, אין החלק הראשון מאורגן לפי הסדר המקובל בספרי ידיעת הארץ: מבואות כלליים וסקירת אזור אזור. התוצאה היא שמידע על נושא כלשהו או על יישוב ניתן להגיע אליו רק בעזרת מפתח העניינים בסוף הכרך.
ואילו בכרכים הבאים ברסלבי בנה את הספר בצורה המקובלת, כאשר הוא מתחיל בהכרה כללית של האזור, תולדותיו, עיקרי הנושאים ולבסוף הוא מציג גם תוכנית סיור באזור עבור אלה החפצים לטייל בו.
כרכי הסדרה כוללים אזורים אשר נהגו לטייל בהם בימי המנדט הבריטי. ולכן אין בסדרה מידע על שפלת החוף ועל היישוב היהודי בשפלה: מדרומית לחניתה בצפון עד צפונה מבאר טוביה בדרום. בספריו "הידעת את הארץ" אין מידע על העיר ירושלים וכן אין כל אזכור על יהודה ושומרון. הדגש בפרקי הסדרה הוא בתיאור ניסיונות ההתיישבות היהודית באזורים בהם התמקדה: בעיקר בגליל ובנגב, תוכניות הפיתוח כמו בעמק החולה, ים המלח, הנגב ואזור אילת ואפילו הביא הצעות איך לבצע את הפיתוח של אוצרות הטבע:
סגנון הכתיבה הוא כשל מורה דרך. הוא כותב את הדברים כפי שהוא היה מספר אותם לציבור המטיילים אשר עומדים לפניו במקומות תצפית נבחרים. בתיאור הוא משלב תאורים גאוגרפיים של המקום, מובאות היסטוריות וארכאולוגיות, קטעים מהמקרא ומהמקורות וכן סיפורים שהוא שמע מפי תושבי המקום.
גישתו העממית הפכה את הספר לאחד הפופולריים בקרב חובבי ידיעת ארץ ישראל בעיקר ב"התיישבות העובדת" וב"ציבור הפועלים".
הגליל ועמקי הצפון.
הגליל ועמקי הצפון הוא הכרך הראשון בסדרה. המבוא למהדורה הראשונה של הספר נכתב בעין חרוד בשנת 1937. כרך זה יצא בשש מהדורות, האחרונה שבהן יצאה לאור בשנת 1955 על ידי הוצאת מעריב, אשר כללה רק את ארבעת הכרכים הראשונים. בהקדמה למהדורה זו - האחרונה - כתב ברסלבי כי לאחר "מנוסת אלפי הערבים" מתחומי הגליל ונטישת 115 כפרים ערבים יש לכתוב מחדש את הכרך על הגליל ועמקי הצפון. הוא מוסיף פרק חדש לספר שכן "הגליל נעשה ישראלי" ובו תיאור מהלכי מלחמת העצמאות בגליל.
במבוא שנכתב בשנת 1937, שלוש שנים לפני הדפסת המהדורה הראשונה, הוא מציין כי ידיעת הארץ, היא הגאוגרפיה, אשר במקרה זה, מוצגת באסופת המאמרים שפורסמו במקומות אחרים. את התיאור של המציאות הגאוגרפית הוא יעשה לאור "הסתכלות עצמית ובלתי אמצעית ופרי חקירותיהם של חוקרי ארץ בעבר. וכך את פותח את הפרק הראשון בתיאור הגליל העליון מתצפית במרומי הר הכרמל: "עוד בעמוד רגליך בהדר הכרמל בחיפה תבחין העין פשוטה ... בחומת ההרים - גבוהה, תלולה ומכחילה מרחוק - של הרי הגליל העליון." הוא מתאר כיצד נקבעו גבולות הארץ ולא שוכח לציין כי הגבול הצפוני של הגליל העליון הוא בעצם נהר הליטני. בכרך החמישי הוא חוזר לנושא ומפרט כיצד נקבע הגבול הצפוני - הלא טבעי - של הגליל, בעקבות הסכם סייקס–פיקו משנת 1916.
הוא עובר לתאר את סולמה של צור ומספר לקוראים כיצד הוא ירד עם קבוצת מטיילים, בשחיה, מהים הפתוח לפנים הנקרות כדי להבין מה המקור של "הרעמים" הנשמעים בעת הביקור המקום. "הגלים מתגלגלים בנקרות ויוצרים הדים כפולים ומשולשים המתגלגלים". והוא נותן עיצה למטיילים: אם מגיע לכם מידע מעין זה, מחברים או מעיתונים, רישמו אותו ובפעם הבא כאשר תבקרו במקום תזכו בחוויה - כך עשיתי במקרה זה וזכיתי לראות מה שפעם סופר לי.
הוא סוקר את ההיסטוריה של האזור, עובר לתולדות הגליל בימי יוסף בן מתתיהו ועובר על השרידים של בתי הכנסת שנמצאו בגליל. הוא מצר כי המשקוף היפה שנמצא בברעם, עליו כתוב "יהי שלום על המקום הזה ובל מקומות ישראל, יוסה הלוי בר לוי, עשה המשקוף הזה, תבוא ברכה על מעשיו" – "התגלגל ונמכר ללובר בפריז. החלק ההיסטורי על הגליל יורחב ויועדכן בכרך השישי שיצא לאור בשנת 1964.
הוא ממשיך בתיאור הגליל העליון על פי נסיעה ב"כביש הצבאי" – הוא כביש הצפון ומספר על העלייה לחניתה. מרכס חניתה הוא מציג תצפית על עמק עכו ועמק זבולון ועומד על ההבדל ביניהם: בעוד שבעמק עכו מבחינים ביישוב ערבי חקלאי צפוף השוכן באזור ירוק ופורה הרי בעמק זבולון, היום הקריות, היה אז שטח חולי וחלקו הצפוני היה בוצי, היו אלה הביצות בשפך נחל נעמן. הוא משלים את המשך הביקור ברצועה הצפונית של הגליל "במעגלי חניתה - אילון – מצובה" ומקדיש את רובו של הפרק לתיאור חורש ים תיכוני שהוא מכנה בתור החורש הארץ ישראלי הטבעי. הוא מספר על האלון ארץ ישראל, האלון המצוי, אלון העפצים ועוד. ומסכם כי בהיעדר מספיק מים במקום ומיעוט האדמה הפורייה הוא מציע כי מתיישבי המקום יבנו בתי הבראה ויעסקו בקיט.
בכביש הצבאי הוא מגיע לקדש נפתלי, ממנה ניתן לצפות על הרי הגולן עד קלעת נמרוד. הוא מתאר אתר עתיק בשם "קדס" שהיה בתקופה הערבית בירת המחוז של הגליל המזרחי (לפני שעברה לצפת. במקום יש קבר המיוחס ליתרו - ומציין כי ליתרו יש עוד שלושה קברים בגליל. הוא מנסה למצוא הסבר לדרך בה נבחר שם למקום, לעיתים, רק על סמך אסוציאציה לשונית. לדוגמה: קבר יתרו מצוי ליד פסגת קרני חיטין אשר מכונה "מדין", מדיין היה מקום מגוריו של חותן משה יתרו ומכאן שמו הושאל למקום הקבר. הפיסגה השנייה מכונה "מדינת אל-איכה" – מושג נוסף המובא בקוראן בהקשר ליתרו הנביא.
ברסלבי נאמן לסיפורים, שהוא שומע מערביי המקום ומהיהודים שלא עזבו את הארץ מעולם, ומביא את "הרקע של ל"ג במירון". לדעתו החגיגות הראשונות במקום קשורות לקברי הלל ושמאי בשיפולי ההר, היכן שממוקם קבר רבי שמעון בר יוחאי. במחצית הראשונה של המאה ה-13 נוסע שהיה במקום כותב: "שם מתקבצים ישראליים וישמעליים בי"ד אייר פסח שני והיא הם מוצאים מים במערה סימן ברכה הוא כי תתברך השנה. ואם אין גשמים, בעת תפילה יורדים גשמים". מקורן של חגיגות ל"ג בעומר לפי גאוגרף מוסלמי הוא תפילה לגשם. לאחר מכן שונה מועד החגיגה לי"ח באייר וכן הסיבה לכל ההילולה על קבר רבי שמעון בר יוחאי.
יוסף ברסלבי נוקט ביוזמה וכולל בספרו פרק על שירת ההילולא של דרשב"י במירון. הוא נלהב ממראה עיניו
ברסלבי מגיע למסקנה כי הניגונים "המונוטוניים ומיעוטי הצלילים" הם שירת המחול הערבי בפי ילידי הארץ. הוא אינו מבין מדוע דבקו בחרוזים בשפה הערבית: "דלת התוכן...אספקלריה לרמת תרבות נחותת דרגה". אולי בעת החדשה היא "תאסף אל גנזי הפולקלור".
הוא מביא דוגמאות לכמה מהשירים, כפי שהוא ליקט מזקני צפת, לאחר ההילולה:
באנו אל המקום באנו ומתחיל המנצח ב"הרצאת" פרשת העלייה למירון
ורבי שמעון מגיננו - יענו המחוללים לעומתו
עלינו הרים ובאנו
ורבי מאיר מגיננו
הוא מספר על נוהג נוסף מהימים ההם, תופעת "ונעו שתים-שלוש ערים בבקעת בית נטופה. היום עובר בו המוביל הארצי. אך בזמנו, בימי הקיץ, היה רק מעיין אחד, "עין נאטף" של תושבי כפר עראבה. גם ערביי הכפר בעיינה ועילבון בקשו לקבל מים ממנו ו"מלא כסף ישקלו אנשי ערב". תושבי המקום אומרים לו כי רק אם היהודים יגיעו למקום, יהיה לנו מים בשפע, כמו שהם נוהגים למצוא ביישוביהם.