פייר-פרנסואה פינו הציג את קמבאסרס כאיש פשרות שמזגו אילץ אותו להיות זהיר בזמנים העכורים של המהפכה
אם שאף קמבאסרס באופן תמידי לשמור על עצמו כדי להישאר קרוב לשלטון, הוא מעולם לא חיפש להשתלט עליו, על אף השליחויות שהפקיד בונפרטה עליו בימי הקונסולט והאימפריה. טיירי לנץ טוען ש, מה שמסביר את ואת טענתו של איפוליט טן:
קמבאסרס נראה איפוא באופן טבעי יותר כדמות נויטרלית ופגיעה, כלי של השלטון, איש חצר פשוט שוחר כבוד. כך חשבו עליו רבים מבני זמנו, אף על פי שהיו כאלה שהגנו על המדינאי, הדיסקרטי והיעיל, שבו.
הרוזן מתייה מולה ציין שעבור נפוליאון לפגוש אדם כזה היה חלק לא מבוטל ממזלו. איש לא היה מתאים יותר מקמבאסרס בללמד את הקיסר, בלי להתהדר בכך, את הדברים שבהם הלה התמצא הכי פחות. איש לא ידע כמוהו להשתמש ביותר ידע וביותר מיומנות על מנת להצדיק, בעזרת החוק, את מעשי אדונו הכל-יכול. אנטואן אוברייה, הביוגרף הראשון שלו שכתב את הספר עליו בשנת מותו 1824, העיר שהתנהלותו של קמבאסרס לא הייתה שונה מזו של דמויות גדולות אחרות של התקופה, והיא הוכתבה על ידי הנסיבות..
הביוגרפים החדשים יותר אהבו להציגו כמשפטן דבק מאוד לכללים וליסודות המשפט,
כך סבר עוד השנסלייה אטיין-דני פאסקייה כשתיאר את קמבאסרס כ"הראש המבריק ביותר במועצת הקיסרות, מעמיק יותר ככל שלא הידע הרחב שלו, שלט בו, אלא החוש המחודד והשכל העילאי שהם הם המאפיינים המגדירים מחוקק.
הגנרל ז'ורז' קאטרו רה בקמבאסרס
גם בני התקופה, גם היסטוריונים רבים, הכירו בכישוריו המדיניים הבלתי ניתנים לספק. פעילותו למען המשילות המסודרת של האימפריה הייתה בולטת. מקרב גדולי האימפריה, הוא היה בשנים 1804–1814 שה שצבר הכי הרבה שעות במועצה הפרטית של בונפרטה. לפי פייר ואזאר
582 כרכי העזבון של קמבאסרס, שמקורם בספרייתו ושהופקדו בשנת 2007 בבית הדין לערעורים של צרפת, מעידים על בקיאותו הרבה ועל מוקדי העיניין המקצועיים והאינטלקטואליים הרבים שלו. על אף שרובם מתייחסים לתחום המשפטים, העזבון מצביע על עניינו של קמבאסרס באמנות, בהיסטוריה ובארכאולוגיה.
חייו הפרטיים.
הנאות השולחן.
לפי פייר-פרנסואה פינו . לחיות ולהיראות היו עבורו תכונות
קרדינליות. מהפאר, התארים והעיטורים הפיק הנאה וגאווה רבה. בתור ארכישנסלייה של האימפריה, היו פונים אליו כSon Altesse Sérénissisme "הוד רוממותו השלווה ביותר" ואפילו ידידיו הקרובים ביותר היו צריכים לעשות כך. פעם הורה לאחד ממקורביו, המרקיז אגרפיי
דאג מאוד לפרטי הפרוטוקול - מראה הסביבה, הטקסים - שנועדו לייצג את יוקרת האימפריה. בשנת 1808 רכש את בניין ה"אוטל מולה" (hôtel Molé) שהפך ליסוד השלטון הפוליטי ולסמל קיסרי. בבית זה נהג לארח את האורחים מחו"ל בהיעדרו של הקיסר.
השקיע הרבה בקישוט ובריהוט הבניין. מכיוון שלא אהב את הסגנון "אמפיר" בחר בעיקר רהיטים בסגנון לואי החמישה עשר וששה עשר, מה ששיקף את געגועיו לתפאורה ולאמנות החיים של המשטר הישן.
כמה מהרהיטים הובאו מארמונות שונים, ביניהם ארמון ורסאי או ארמון לוקסמבורג, אבל גם הזמנין פריטים חדשים אצל אמן הנגרות ז'אקוב - דמאלטר. באף בניין פריזאי לא נמצא ריהוט כל כך עשיר, פרט לארמונו של טלראן-פריגור
יריבות מסוימת הייתה קיימת בין קמבאסרס לטליראן גם בנוגע למסיבות ולהנאות הגסטרונומיות.
קמבאסרס העריך מתמיד את האמנות הקולינרית ואת חשיבותה. כשישב בוועד לשלום הציבור הוא הכריז: "מתוך עקרון אני דוגל בכך שהאנשים העוסקים בעבודות האספה ואלו של הוועד ייהנו מתזונה טובה, מכיוון שבלעדיה עלולים להתמוטט תחת כובד המשימה".
גם בימי הקונסולאט שולחנו של קמבאסרס קנה לעצמו שם בכל פריז ובימי האימפריה התווספה לכך יוקרת תפקידיו.
ארוחות הערב שארגן בכל יום שלישי ושבת, ושהמשיכו אחר כך בנשפים באופרה או בתיאטרון לווארייטה נערכו לפי טקס קפדני ביותר.
האורחים נדרשו לבוא לבושים בתלבושות חצר והתפריטים והמנות נבחרו בקפידה כשהם מוגשים על שולחנות מכוסים במפות של תחרה מברוז'. ההיסטוריון לאונאר גאלואה השווה ארוחותיו לאלו של "איש סיבאריס". הן הפכו מהר למוסד ואיכות מנותיהן היו לשם דבר.
כשידידו גרימו דה לה רנייר פרסם בשנת 1803 את "אלמנך האכלנים", בחר בקמבאסרס לראש טועמים שבחבר השופטים. כמה מנות שהוגשו על שולחנו זכו פרסום מיוחד, למשל, "המרק א לה קמבאסרס", החוגלה חצי גריל חצי מטוגנת, או האסקלופ מפואה גרא חם עם קרוסטאד מתפוחי אדמה ורוטב מדיירה.
פאר המסיבות של קמבאסרס נדרשו לצוות גדול, שכלל ארבעה רבי מלצרים, שני טבחים וארבעה עוזרי טבחים, חמישה מלצרים ושני פיקולו.
הדים לאיכות ארוחות אלה הגיע גם לדפי הספרות הצרפתית. אונורה דה בלזק למשל התייחס אליהן בספרו "עור היחמור" (ידוע בעברית כ"
"הקמיע"): יין מדיירה עבר מיד ליד. אחר כך הופיעה המנה הראשונה בכל הדרה: הייתה עושה כבוד לקמבאסרס המנוח ובריאה-סווארן היה מהלל אותה"
בקריקטורות אחרות, הוצג קמבאסרס כצייד של גברים צעירים, תוך כדי הזכרה סמלית את גיוס החובה שהעביר בסנאט בהוראתו של נפוליאון.
גם מחזה סאטירי מאת מחבר אלמוני "בונפרטה או מעללי ההתפטרות" משנת 1815, מבקש לחשוף את הנטייה המינית של הארכישנסלייה.
כשאינו מזהה צעיר שנפוליאון הציג לו, אומר הקיסר:"תסתובב, כדי שהוד מעלתו יוכל לזהותך"
חשדות להומוסקסואליות.
אנינות הטעם של קמבאסרס והיותו רווק עוררו שמועות רבות בדעת הקהל. החשדות להיותו הומוסקסואל זיכו אותו בהערות ובבקורות אם כי איש, כולל היסטוריונים או כותבי זיכרונות לא הציגו אי-פעם ראיות פורמליות חותכות. אף על פי שלא נראה שעשה מאמצים מיוחדים כדי להפריך את אותם החשדות קמבאסרס היה מודע לצורך לשמור על התדמית המקובלת בזירה הציבורית.
בעיני החברה הגבוהה הפריזאית נראה שההומוסקואליות שלו הייתה סוד גלוי.
סיפרו ש"פגמו הקטן" (son petit défaut) נודע עוד מימי לימודיו במכללה כשמורה הזהיר אותו שאם ימשיך כך לא יצליח בחיים וימצא עצמו מנודה על ידי כל. הוא נשאר רווק והרבה מחבריו היו רווקים.
היסטוריונים ייחסו לו קשר ארוטי עם מזכירו האישי, ז'אן-אולייה לאבולה, שהיה צעיר ממנו ב-22 שנים, ושהתחתן עם אחייניתו.
. מצטטים את נפוליאון עוקץ אותו לא פעם תוך רמיזות על נטייתו. כשקמבאסרס איחר לפגישה איתו בתירוץ שכמה גברות עיכבו אותו, נפוליאון העיר:
פעם אחרת, כשקמבאסרס גייס אישה למשימה מסוימת, בירך אותו נפולאון על "החידוש".
במחצית השנייה של מאה ה-20 בנאום באספה הלאומית הצרפתית בזמן הדיונים על גיל ההסכמה ליחסי מין הומוסקסואליים, הזכיר שר המשפטים רובר בדינטר את היות קמבאסרס ידוע בגני הפאלה רויאל בשם "דודה אירלירט". ("Tante Urlurette")
הסתבר שנפוליאון חשב לנכון שכדי להשתיק את השמועות על הנטייה של הארכישנסלייה שלו, יש לכפות על קמבאסרס להחזיק פלגש. היה מדובר באנרייט קיזו, שחקנית צעירה מתיאטרון דה וארייטה, שהייתה בעלת מראה נערי מובהק והעדיפה לשחק בתפקידי גברים. אבל קשר זה נמשך זמן קצר.
דו"ח משטרתי שהוכן באותה תקופה על ידי ז'וזף פושה העיד כי קמבאסרס ביקר גם אצל שחקניות נוספות
המשיכה המשוערת של קמבאסרס לגברים נוצלה לרעתו של ידי יריבים פוליטיים. כרווק נמנע ממנו בשנת 1795 באמצעות סעיף בחוקה, להיבחר למועצת הוותיקים, הבית העליון של הפרלמנט. בסופו של דבר הוא נאבק בשם זכויות הרווקים והצליח לשנות את הגזרה ולהיבחר בבית התחתון - "מועצת החמש מאות" ולבסוף לכהן כשר המשפטים.
בזמן כהונתו כקונסול, נהג טליראן לכנות את שלושת הקונסולים "Hic Haec Hoc" לפי הטיית הכינויים ההפגנתיים בלטינית (זה - זאת - זה (ניירטלי)), כש Hic הזכר היה נפוליאון, בעוד ש Haec - הנקבה - הודבק לקמבאסרס, ואילו hoc הנייטרלי סימל את כוחו הזניח של הקונסול השלישי, לברן.
האמונה הרווחת לפיה קמבאסרס היה האחראי על ביטול הסעיף שאסר את ההומסקסואליות ( אז "sodomie") בחוק הפלילי הצרפתי אינה נכונה.
לפני המהפכה הצרפתית, בנוסף ללחץ החינוכי, דתי וחברתי, לפי חוקי המשטר המלכותי ההומסקסואליות נחשבה לעבירה פלילית חמורה. מי שנאשם בעבירה זו היה חייב עונש מוות על ידי העלאה על המוקד. אף כל פי כן מעט מאוד גברים הוצאו להורג בצרפת בגין מעשים הומוסקסואליים בהסכמה מדעת - לא יותר מחמישה בכל המאה ה-18. ההומוסקסואלים שנעצרו על ידי המשטרה שוחררו בדרך כלל אחרי הזהרה או הוחזקו במאסר שבועות עד חדשים אחדים. בשנת 1791 האספה החוקתית הלאומית שינתה את החוק הפלילי הצרפתי והוציאה ממנו שורה של עבירות שהיו קשורות לדת, כולל העבירה של גידוף וחילול הקודש. ההומוסקסואליות לא צוינה במפורש אלא תחת המטרייה של "עבירות דת" אחרות. לא התקיים דיון ציבורי מיוחד לגביה.
קמבאסרס לא היה האחראי להפסקת המרדף החוקי אחרי הומוסקסואלים. הוא מילא תפקיד מפתח בניסוח הקודקס נפוליאון שהיה קודקס אזרחי ולא היה קשור לקודקס הפלילי משנת 1810 שדן בעבירות מין.