בדצמבר 1890, קיבל הצעה לערוך עיתון חדש בשם "El Correo de la Tarde". באותה שנה, המהדורה השנייה של ספרו המצליח "כחול", שיצאה לאור, הצליחה במידה ניכרת, והוא השתמש מכתביו של ולרה, שהזניקו אותו לתהילה ספרותית. בינואר 1891, התאחד דריו מחדש עם אשתו בגואטמלה והם נישאו ב-11 בפברואר, בכנסייה הראשית של גואטמלה. ביוני של אותה שנה, כתב העת שערך דריו נאלץ להסגר, משום שחדל לקבל תמיכה כספית. דריו בחר לעזוב לקוסטה ריקה. בתקופת שהייתו בקוסטה ריקה, בה לא היה באפשרותו לתמוך כלכלית במשפחתו, בעקבות חוב שלא יכול היה למחוק למרות עיסוקו, נולד לדריו בן ב-12 בנובמבר 1891.
נסיעות.
ב-1892, בעודו עוזב את משפחתו בקוסטה ריקה, נסע דריו לגואטמלה ולניקרגואה, בחיפושים אחר הזדמנויות כלכליות מועדפות. באופן בלתי צפוי, מינתה אותו ממשלת ניקרגואה כחבר משלחת למדריד, שם התקיים טקס לכבוד 400 שנה לגילוי אמריקה, והגשמת חלומו של דריו, ביקור באירופה.
במהלך ביקורו בספרד, ביקר דריו בהוואנה, שם פגש אמנים רבים וביניהם ג'וליאן דל קסל. ב-14 באוגוסט 1892, ירד דריו מהאניה לסנטנדר, שם שיתף פעולה עם סופרים ומשוררים שונים. בתחילת 1893, חזר רובן למנגואה, שם חידש את פרשת האוהבים שלו עם רוסריו מורילו, אליה אילצו אותו בני משפחתו להנשא. באפריל, נסע דריו לפנמה, ונודע לו שחברו הקולומביאני מיגל אנטוניו קארו הפך אותו לקונסול הכבוד של בואנוס איירס. הוא עזב את רוסריו בפנמה, ונטל על עצמו מסע לבירת ארגנטינה. בטרם הגעתו לארגנטינה, ערך דריו עצירה קצרה בניו יורק, שם פגש את חוסה מארטי. לבסוף, ב-13 באוגוסט 1893, הגיע דריו לבואנוס איירס.
בארגנטינה.
בארגנטינה, נערכה לדריו קבלת פנים נאותה על ידי אמצעי התקשורת העיוניים של בואנוס איירס. הוא שיתף פעולה עם מספר עיתונים בנוסף ל"האומה". בבירת ארגנטינה, לצד האפשרויות הכלכליות שעומדות לפניו, הוביל דריו סגנון חיים נטול עכבות מוסריות, ובאירועים מסוימים נזקק לטיפול רפואי עקב שימושו לרעה באלכוהול.
ב-3 במאי 1895, נפטרה אמו של דריו, רוסה סרמיינטו. מותה של אמו השפיעה על יצירותיו במידה ניכרת. באוקטובר של אותה שנה, התקיימה תקרית נוספת, בה פוטר דריו מתפקידו כקונסולה של קולומביה בבואנס איירס, ובכך נשלל מקור הכנסתו העיקרי, אך קיבל עיסוק חדש כמזכיר.
בשנת 1896 בבואנוס איירס, פרסם דריו שניים מספריו המכריעים: "הגנדרנים", אוסף של מאמרים על מספר מחברים, שמסיבה כזו או אחרת, עוררו בו עניין רב; ומעל הכל, ספרו "סיפורים ושירים אחרים", שהיה הבסיס לספרות הספרדית המודרנית. כפי שהצהיר דריו באוטוביוגרפיה שלו, זמן מה לאחר שפורסם, נהפך הספר לפופולרי בקרב דוברי השפה הספרדית בעולם. בכל אופן, יש לציין שבהתחלה, לא התקבל הספר באהדה רבה כמצופה.
דריו הגיש עצומה לממשלה הניקרגואית לעמדה דיפלומטית, שלא גררה אחריה תומכים; בכל אופן, המשורר מצא הזדמנות לנסוע לספרד, לאחר שגילה שכתב העת "האומה" זקוק לכתב, על מנת שימסור אודות המדינה האירופית באותה התקופה, שהייתה מעט לאחר האסון שפקד אותה בשנת 1898. מאז התערבותו של צבא ארצות הברית בקובה, טבע רובן את הניגוד המטאפורי בין אריאל (האנשה לאמריקה הלטינית) לבין קליבן (מפלצת שמייצגת באופן מטאפורי את ארצות הברית). ב-3 בדצמבר 1898, עלה דריו לאניה פעם נוספת לעבר אירופה, וב-22 בדצמבר 1898 הגיע לברצלונה.
בין פריס לספרד.
רובן הגיע לספרד תחת התחייבות, אותה מילא, לשלוח ארבע כתבות לכתב העת "האומה" על מצב הרוח שרווח בתושבי ספרד באותה תקופה, לאחר התבוסה ואובדן אדמות קובה, פוארטו ריקו, הפיליפינים וגואם לארצות הברית. בעת הכתיבה, על אף הייאוש שהותירו פעולות ארצות הברית בספרד, ביטא רובן את חיבתו העזה לספרד ואת אמונתו בחידושה. בספרד, העיר דריו את ההערצה למודרניות (זרם ספרותי שלא היה מוסכם באופן מוחלט על כלל הסופרים והמשוררים) בעיניה של קבוצת משוררים צעירים. בין אותם משוררים צעירים ניתן למצוא את חואן רמון חימנס.
כשר (פירושונים)
פאבלו פריג'וני
פאבלו פריג'וני (בספרדית ובאיטלקית: Pablo Prigioni; נולד ב-17 במאי 1977 בריו טרסרו, ארגנטינה) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל ארגנטינאי ממוצא איטלקי. פריג'וני שיחק בעמדת הרכז, וגובהו 1.93 מטר.
קריירה.
קריירת משחק.
קריירת מועדונים.
פריג'וני החל לשחק כדורסל במספר קבוצות מקומיות מעיר הולדתו. בגיל 19 הוא החל את הקריירה המקצועית שלו, כשעבר לשחק בקבוצת הבוגרים של בלגרנו סן ניקולס. לאחר עונה אחת עבר פריג'וני לאובראס סניטריאס, אחד מהמועדונים המובילים בליגה הארגנטינאית.
באובראס סניטריאס הציג יכולת גבוהה וכושר מנהיגות, אך זו לא הספיקה לקבוצתו להעפיל למשחקי הפלייאוף בליגה. בתום העונה התעניינו מספר קבוצות בכירות מליגת העל הספרדית בהחתמתו בעקבות יכולתו הגבוהה, אך לבסוף חתם בפואנלברדה, ממדריד.
למרות שהשתתף באופן קבוע במשחקים של פואנלברדה, עבר פריג'וני בשנת 2001 ללוסנטום אליקנטה. החלטתו לעבור קבוצה השתלמה כשלאחר שנתיים בלוסנטום אליקנטה קיבל הצעה לחתום בקבוצת הפאר טאו ויטוריה; פריג'וני לא היסס וחתם לאחר זמן קצר.
פריג'וני שיחק בטאו ויטוריה עד 2009, כשבמשך עונותיו בקבוצה זכה איתה פעם אחת באליפות הליגה, פעמיים בגביע המלך וארבע פעמים בגביע הסופרקאפ. בתקופתו בקבוצה אף נרשם ההישג הגדול ביותר שלה באירופה כשהעפיל עימה ארבע פעמים ברציפות לפיינל פור היורוליג, כשבפעם הראשונה הגיע עימה עד לגמר, שבו לבסוף נוצחו על ידי מכבי תל אביב.
פריג'וני חתם ב-2009 בריאל מדריד בה שיחק שנתיים ובקיץ 2011, חזר לשחק בשורות ויטוריה.
בשנת 2012, כשהוא בן 35, צורף לניו יורק ניקס מליגת ה-NBA בתור הרוקי המבוגר ביותר בהיסטוריה של הליגה. הוא שיחק בניקס למשך שלוש עונות, שלאחריהן עבר ליוסטון רוקטס ואז ללוס אנג'לס קליפרס, עד פרישתו בסיום עונת .
קריירה בינלאומית.
פריג'וני השתייך לסגל הנבחרת הלאומית של ארגנטינה משנת 2003. כחלק מהנבחרת הלאומית זכה שלוש פעמים במדליית כסף באליפות אמריקה ב-2003, ב-2005 וב-2007, וכן במדליית ארד באולימפיאדת בייג'ינג. כמו כן, שיחק עימה באליפות העולם ב-2006.
קריירת אימון.
לקראת עונת מונה פריג'וני למאמן קבוצת סאסקי בסקוניה, בה שיחק למשך שבע עונות ושימש בה כקפטן. אחרי פתיחת עונה לא מוצלחת פוטר פריג'וני מאימון הקבוצה אחרי שמונה משחקים בלבד. אחרי חמישה חודשים הצטרף לקבוצת ברוקלין נטס מה-NBA בתור עוזר מאמן.
תארים בקריירה.
עם אליקנטה:
עם טאו ויטוריה:
עם נבחרת ארגנטינה:
סטטיסטיקת קריירה.
נכון לסוף עונת 2015/16
מחלף עד הלום
מחלף עד הלום (בעבר נקרא מחלף אשדוד דרום) הוא מחלף בכביש 4 המחליף את "צומת אשדוד דרום" ומשמש ככניסה הדרומית לאשדוד דרך רחוב מנחם בגין. הפרויקט לבניית המחלף כלל את שדרוג כביש 4 בקטע שבין שדה עוזיהו לגן יבנה והסדרת הצמתים של אזור התעשייה עד הלום, גן יבנה ובגין-סנה.
שמו ניתן לו על שמו של לום שנשכח בנקודה הצפונית ביותר אליה הגיע חיל המשלוח המצרי שפלש לארץ ישראל במלחמת העצמאות. הלום המקורי מוצג כיום במוזיאון הלאומי למדע בירושלים.
היסטוריה.
פרויקט הקמת המחלף הוכרז כפרויקט לאומי, במרץ 2003. במטרה להעביר את הפרויקט לטיפול מואץ של הוועדה לתשתיות לאומיות. מטרת הפרויקט הייתה בין היתר גם להקים הפרדה מפלסית בין שדרות מנחם בגין למסילת לוד-אשקלון, בכניסה הדרומית לאשדוד, ולהקל את עומסי התנועה הכבדים במקום בשעות הבוקר ואחר הצהריים.
ראש המועצה המקומית גן יבנה, אהרון דרור, התנגד לתוכנית שהוצעה, מאחר שהיא לא אפשרה גישה ישירה מגן יבנה לתחנת הרכבת אשדוד – עד הלום, אלא האריכה את הנסיעה בכ-3 ק"מ. עקב כך תוקנה התוכנית, ונכלל בתכנון המחלף חניון חדש בצידה המזרחי של התחנה, וגישה אליו בגשר עילי להולכי רגל.
לאחר עיכוב של שנתיים: פורסם המכרז להקמת המחלף באוקטובר 2006, בעלות של 360 מיליון שקל. בדצמבר 2007, פקחי מנהל התכנון שהגיעו לבחון את עבודות ההקמה, גילו שאחד מעמודי הגשר חסר וכי בתוכניות הבינוי קוצר הגשר ב-50 מטר. לפקחים התברר כי תוכנית הגשר שונתה בלי שדווח על כך כנדרש לוועדת לתשתיות לאומיות. העבודות באתר הופסקו בזמן שנערך בירור באשר לשינויים שבוצעו בתוכנית ובאשר להשלכותיהם. התברר כי עקב איחור של חמישה חודשים בהסרת קווי מתח גבוה של חברת החשמל במקום נאלץ הקבלן לשנות את שיטת הקמת הגשר, תוך שהוא מקצר את אורכו ולכן חוסך בהצבת עמוד תומך נוסף.
בשלב הראשון נפתח באוקטובר 2008 גשר חדש שהחליף את הצומת הישן ובנוסף הוקם צומת זמני, וב-26 במאי 2009 הושלמה הכניסה לעיר והיציאה ממנה כך שהתנועה מתנהלת באופן רציף ללא רמזורים.
במסגרת העבודות שוקם גם גשר עד הלום העות'מאני.
מלך ישראל
מוריסון
ריצפה
משל העיוורים
משל העיוורים (בהולנדית: Parabel van de Blinden)
(1568) הוא ציור שמן על לוח עץ, 86 × 154 ס"מ, מאת פיטר ברויגל האב. התמונה מוצגת כיום במוזיאון קאפודימונטה בנאפולי.
התמונה הוזמנה על ידי אלכסנדר פארנֶזֶה, דוכס פארמה .
נושא הציור מבוסס על הפסוק המכונה "משל העיוורים" בברית החדשה, הבשורה על פי לוקאס, פרק ו' 39:
כיצירות אחרות של ברויגל, גם ביצירה זו רגישות ומודעות לטבע האנושי. הדמויות ביצירותיו של ברויגל אינן אידיאליות. דמויותיו אינן ממוקמות בהכרח בארמונות או בכנסיות, והוא אינו מתמקד בעשירים ומפורסמים, או בגיבורי התנ"ך, אלא באדם הפשוט. ברויגל מתבונן בעולם ומתארו על פגמיו מתוך מבט מרוחק במקצת ואירוני החושף את הכסילות האנושית ואת פגיעותה.