באותו אופן, כל אריגי המשכן עשויים שש משזר, אך בעוד קלעי החצר עשויים שש משזר פשוט, מסכי החצר והמשכן היו עשויים "תכלת וארגמן ותולעת שני ושש משזר מעשה רוקם", ואילו יריעות המשכן והפרוכת היו עשויות "שש משזר ותכלת וארגמן ותולעת שני כרובים מעשה חושב".
קשיים בהבנת מבנה המשכן.
כל האמור עד כאן הוא בהסתמך על עדות התורה בלבד. עם זאת, על אף הפירוט הדקדקני, קיימות אי-בהירויות באשר לפרטים רבים במבנה המשכן. כמה מהסוגיות החשובות נוגעות לחלוקה הפנימית של המשכן, לשאלת רוחבו של המשכן, עוביים של הקרשים והמבנה המדויק שלהם. סתומות אלו נידונו לאורך כאלפיים שנה בהרחבה, החל מפירושיהם של פילון האלכסנדרוני ויוסף בן מתתיהו לתיאור המשכן, דרך שיטות חז"ל והפרשנים המסורתיים, וכלה בחוקרים בני הדורות האחרונים.
שיטות קדם-חז"ליות.
לטענת פילון, מידות המשכן נמדדו מבחוץ. מבלי לנמק את טענתו, קובע פילון גם כי רוחב המשכן היה זהה לגובהו - עשר אמות. את "האמה החסרה" משלים פילון באמצעות קביעה בדבר שני קרשים מערביים נוספים. כמו כן, לשיטת פילון, כדי שלא יתלכלכו, היו מחברות המשכן בגובה אמה אחת מעל הקרקע. משיטתו משתמע גם כי חלקם היחסי של הקודש וקודש הקודשים היה 19 אמות ו-11 אמות בהתאמה.
גם יוסף בן מתתיהו מייחס למשכן רוחב עשר אמות המורכב, לשיטתו, מששת הקרשים המערביים באורך 9 אמות, ואמה נוספת שהיא למעשה רוחב שני קרשים קטנים נוספים שעמדו בפינות האחוריות של המשכן. בניגוד לפילון, יוסף מחלק את המשכן לעשרים אמות קודש ועשר אמות קודש קודשים.
שיטת חז"ל והפרשנות המסורתית.
שיטת חז"ל בעניין המשכן, כפי שזו מובאת בברייתא דמלאכת המשכן, תואמת לזו של יוסף בן מתתיהו באשר לחלוקת המשכן לשליש ושני שלישים. הברייתא אף מיישבת בפירוש חלוקה זו עם תיאור התורה שאיננו חד-משמעי באמצעות הקביעה כי עשר האמות העודפות של אורך המחברות ניתנו כולן לאחורי המשכן. לשיטת חז"ל, עובי כל קרש היה אמה. בתלמוד הבבלי במסכת שבת מובאת מחלוקת בין רבי יהודה לרבי נחמיה בשאלה האם עובי הקרש היה קבוע לכל אורכו או לא. לדברי רבי יהודה, "קרשין - מלמטה עוביין אמה, ומלמעלן - כָּלים והולכים עד כאצבע". כלומר, הקרשים נעשים צרים לאורכם, כצורת גזע. בחלקם התחתון רוחבם אמה (כחצי מטר), ובחלקם העליון עוביים אצבע (2 ס"מ). לדברי רבי נחמיה: "כשם שלמטן עוביין אמה - כך מלמעלן עוביין אמה" ().
דרך חיבורם של הקרשים זה לזה עד ליצירת המבנה השלם, מתוארת בחז"ל בפרוטרוט (כדלהלן).
אדני הקרשים, הידות והסינין.
התורה מתארת את אופן חיבור הקרשים לאדנים כך:
בהתבסס על תיאור מקראי זה, התמונה העולה משיטת חז"ל היא כי בתחתית כל קרש מקרשי המשכן היו שתי ידות שהוכנסו לאדנים - שני אדנים לכל קרש. אדנים אלה, שהיו עשויים כסף, היו חלולים, והידות - בליטות מהקרשים - נכנסו אליהם. רוחב כל יד היה רבע אמה, עובייה חצי אמה, וגובהה אמה. רוחב כל אדן שלושת רבעי האמה, אורכו אמה וגובהו אמה. האדנים היו נפרדים זה מזה, ומטרתם הייתה לייצב את המשכן גם כשהיה מונח על קרקע לא ישרה. אדנים נוספים שהשתלבו בתוך חריצים מתאימים חיברו את הקרשים זה לזה גם בראשו של כל קרש, ובכך שמרו על היות הקרשים צמודים זה לזה.
מהביטוי "משולבות אשה אל אחותה" הסיקה הברייתא גם את קיומן של בליטות ("סינין") שהיו בכל קרש והשתלבו אל תוך חריץ מקביל בקרש השכן. על פי הברייתא, הבליטות היו בגובה של אמה ומחצית האמה מתחתית הקרש, ואמה ומחצית האמה מראש הקרש.אם הקרשים היו בחתך מלא, משקל כל קרש היה 928 קילוגרם.
הטבעות והבריחים.
הסינין - כחלק מובנה בגוף הקרשים - אינם מוזכרים במפורש בתורה, שמתארת מערכת של חיבורים חיצוניים בין הקרשים בצורת טבעות ובריחים:
על פי התיאור, בכל אחד ואחד מהקרשים היו שתי טבעות זהב ששימשו כ"בתים" לבריחים שחיברו את הקרשים זה לזה. לשיטת חז"ל, על מנת שצדו הפנימי של קיר המשכן יראה כקיר חלק, הטבעות היו בצדו החיצוני של קיר המשכן, והיו קבועות בגובה שנים וחצי אמות מתחתית כל קרש ומראשו.
למעט דופן הפתח, דפנות המשכן קובעו באמצעות חמישה בריחים כל אחת. על פי הסבר הברייתא, בכל דופן הושחלו בטבעות העליונות שני בריחים באורך מחצית הדופן כל אחד, בריח מימין ובריח משמאל שנפגשו במרכז, ובאותו אופן גם בטבעות התחתונות. על פי פסוק כ"ח, הבינו חז"ל כי אורך הבריח התיכון היה כאורך הדופן כולה וכי הוא עבר בתוך קרשי המשכן דרך חלל שהיה בהם.
לעומת שיטת הברייתא המסבירה כי למעשה היו במשכן שלושה בריחים תיכונים, אחד בכל דופן, הגמרא במסכת שבת (צח, ב) מדייקת מהשימוש בלשון יחיד כי במשכן היה בריח תיכון אחד באורך 70 אמה, שהושחל לאחר כל הקמה של המשכן בדרך נס.
נוסף על הצעותיהם לפתרון הקשיים שבתיאור המשכן, תיאורי חז"ל והפרשנות המסורתית שבאה בעקבותיהם משלימים גם פרטים אחרים שלא נתפרשו בדברי התורה. כך, בין היתר, קבעו חז"ל את מקומותיהם היחסיים של הכלים בתוך הקודש וקודש הקודשים. לשיטתם, המזבח הוצב באמצע הקודש - 10 אמות מכל פתח, וחמש אמות מכל דופן. במרחק חמש אמות מהפרוכת המפרידה בין הקודש לקודש הקודשים, ושתי אמות וחצי מהקיר הדרומי - הוצבה מנורת הזהב. מולהּ - שתי אמות ומחצה מהקיר הצפוני וחמש אמות מהפרוכת - הוצב שולחן לחם הפנים. באשר לקודש הקודשים, בדומה למקדש, בלטו, לפי חלק מהדעות, בדי הארון אל מחוץ לפרוכת באופן שנראה "כשני דדי אישה"זאת למדו חז"ל מן הפסוק "ויאריכו הבדים, ויראו ראשי הבדים מן הקדש על פני הדביר ולא יראו החוצה". הלימוד בגמרא מתייחס למקדש שלמה, שעליו מדבר הפסוק; אך היו שלמדו שכך היה גם במשכן.
שיטות החוקרים.
שיטת חז"ל ויוסף בן מתתיהו באשר לחלוקה הפנימית של המשכן מקובלת גם במחקר, הנוטה להשוות בין תיאור המשכן לתיאור המקדש, שבו היה שטחו של קודש הקודשים שווה למחצית שטח הקודש. עם זאת, סוגיית רוחב המשכן אינה מוכרעת במחקר. רבים מהחוקרים קיבלו את שיטת חז"ל ויוסף בדבר 10 האמות, אך נחלקו בשאלת דרך המדידה של המשכן, התלויה בשאלת עובי הקרשים. יש שהתעלמו לחלוטין משאלת העובי והתייחסו אל תיאור התורה כאל תיאור של קווים הנדסיים, מאחר שלשיטתם מדובר בתיאור שממילא אינו מציאותי. חוקרים אחרים טענו כי רוחב עשר אמות היה רוחב הנמדד מבחוץ, והסיקו כי עובי הקרשים היה חצי אמה (לעומת יוסף המייחס לקרשים עובי של ארבע אצבעות בלבד, ולעומת חז"ל שייחסו להם עובי אמה, לפחות בבסיסם).
גם באשר לבריח התיכון, חלק מהחוקרים קיבלו את שיטת חז"ל, אך חלקם טען כי אין לדייק מלשון התורה "והבריח התיכון בתוך הקרשים" כי בריח זה עבר בתוך הקרשים ממש, אלא היה גם הוא אחוז בתוך טבעות חיצוניות.
תפקידי המשכן.
על פי תיאורי התורה, נועדו למשכן כמה תפקידים עיקריים, שעניינם יוצא מנקודה אחת:
מעבר לתפקידים העיקריים הללו, שימש המשכן לתפקידים נוספים, כגון מקום כינוס והתקבצות, תפקיד חשוב בקביעת דינה של אישה סוטה, ועוד.
כמה "אוהל מועד" היו?
בכמה כתובים נמצאים רמזים לקיומו של אוהל אחר המכונה אף הוא "אוהל מועד". בספר שמות נאמר: "וּמֹשֶׁה יִקַּח אֶת הָאֹהֶל וְנָטָה לוֹ מִחוּץ לַמַּחֲנֶה, הַרְחֵק מִן הַמַּחֲנֶה, וְקָרָא לוֹ אֹהֶל מוֹעֵד, וְהָיָה כָּל מְבַקֵּשׁ ה' יֵצֵא אֶל אֹהֶל מוֹעֵד אֲשֶׁר מִחוּץ לַמַּחֲנֶה". מכתוב זה עולה כי לפנינו אוהל העומד מחוץ למחנה ומוצב כאוהל טיפוסי, נטוי, שלא כמשכן העשוי כסוכה ועומד במרכז המחנה. על פי הפסוקים מתברר כי גם אוהל זה שימש לדיבור אל משה ולגילוי שכינה לעיני כל העם. כמו כן, מתברר כי לא משה לבדו יצא אל האוהל, אלא "כל מבקש ה'". מאפיין נוסף של אוהל זה הוא בכך שלא נזכרים לגביו כהנים או כלי קודש, ולעומת זאת, יהושע מצוין כנער משה שלא מש מתוך אותו האוהל.
זהו אמנם תיאורו המפורש היחיד של "אוהל מועד" זה, אך רוב החוקרים זיהו אוהל זה עם כמה כתובים נוספים, ביניהם סיפור האצלת הרוח על שבעים הזקנים וסיפור הצרעת של מרים, שבשניהם מוזכרת יציאה אל אוהל מועד, וכן סיפור התייצבות משה ויהושע באוהל מועד לפני מות משה. המאפיין סיפורים אלה הוא היעדרותם המוחלטת של אהרן, של ענייני פולחן, של השם 'משכן', וכן העובדה כי לא נזכר בהם ענן תמידי או גילוי שכינה קבוע אלא אך ורק גילוי ארעי של ענן ה' מבחוץ. כמו כן, למעט בסיפור צרעת מרים, חוזר השורש יצ"ב בכל אחד מהתיאורים.
קושי זה הורגש כבר בתרגום השבעים, שתרגמו "ומשה ייקח את אוהלו", אך אין למעשה להסבר זה יסוד בנוסח המסורה, וכן אין בו כדי להסביר את סוגיית גילוי השכינה באוהל זה. הפרשנות המסורתית שהתמודדה עם שאלה זו, ובעקבותיה גם מקצת החוקרים, תירצו כי התיאור של שמות ל"ג הוא אכן תיאור אוהל מועד אחר, אלא שאוהל זה קדם למשכן, ונתבטל עם הקמתו במרכז המחנה. את יתר הכתובים יש לפרש, לשיטתם, ככאלה המכוונים לאוהל מועד שבמרכז המחנה, ואילו את לשון היציאה יש להבין כיציאה ממחנות השבטים אל השטח שבמרכז המחנה.
סוגיית אוהל מועד בביקורת המקרא.
עבור מרבית החוקרים, מהווה סוגיה זו פתח לביקורת שיטתית אודות תיאורי המשכן כולם. את השיטה הקלאסית במחקר סיכם יוליוס ולהאוזן כשטען (על פי השערת התעודות שבה דגל, שלפיה מורכבת התורה מארבעה מקורות עיקריים שנכתבו בתקופות שונות) כי כל תיאורי משכן אוהל מועד משויכים למקור הכוהני (P) ואינם אלא פרי המצאתם של חוגים כוהניים ירושלמיים שביקשו לבסס את קדמותה של "אחדות הפולחן", ולצורך כך טוו תיאור אודות מעין "בית מקדש נייד". לעומת זאת, הודה ולהאוזן דווקא בגרעין ההיסטורי של תיאור אוהל מועד שמחוץ למחנה (שאותו ייחס למקורות הקדומים J ו-E) ושיער כי במקורו היה אוהל זה בגדר כיסוי לארון העדות בלבד.