טירת קרנארבון (ולשית: Castell Caernarfon, אנגלית: Caernarfon Castle) נבנתה בעיירה קרנארבון במחוז גוויניד' שבצפון-מערב ויילס, לאחר שהמלך אדוארד הראשון מאנגליה כבש את המדינה ב-1283.
לאתר שבו הוקמה הטירה הייתה חשיבות אסטרטגית, כיוון שהוא היה על גדות הנהר סיונט שזרם לתוך מצר מנאי. באתר זה היה בעבר מבצר רומי, ומאוחר יותר טירה הבנויה בשיטת תל המשקיף על חצר (Motte-and-bailey) שנבנתה בשנת 1090 בקירוב. הטירה הייתה מוקפת משני צדדים שלה במים, ומהצד השלישי בחומות העיירה קרנארבון, אך במאה ה-19 האזור שליד נהר סיונט מולא באדמה על מנת להגדיל את נמל קרנארפון, וכיום הוא משמש כמגרש החניה של הטירה.
רקע להקמת הטירה.
ל'ואלין אפ גריפיד', נסיך ויילס, סירב לקבל שוחד בסך אלף לירות שטרלינג ואחוזה באנגליה אם היה מסגיר את מדינתו ללא קרב, וב-11 בדצמבר 1282 הוא פותה למלכודת והוצא להורג. אחיו, דוויד' אפ גריפיד', המשיך במאבק לעצמאותה של ויילס, אך ביוני 1283 הוא נתפס בהר ברה שברמות מעל גארטן קלין.
בניית הטירה החלה ב-1283 לאחר שסנודוניה, העיר החשובה ביותר בגוויניד', נכבשה על ידי הצבא האנגלי, ונפסקה ב-1323. הבנייה מעולם לא הושלמה, וגם כיום יש מחברי אבן חשופים במספר מקומות על הקירות הפנימיים, שעליהם היו אמורים לבנות קירות נוספים. לפי עדויות שנחשפו התברר כי עלות בנייתה של הטירה הייתה כ-22,000 לירות שטרלינג. עיצובה הקווי של הטירה הוא משוכלל יחסית בהשוואה לטירות בריטיות קדומות אחרות. הטירה ניצבת מעל מצר מנאי.
לאחר ההקמה.
אדוארד השני נולד בטירה בתקופת השלבים הראשונים של בנייתה ב-1284.
אדוארד הראשון הטיל מצור על גארטן קלין, שהייתה בית המלוכה והמטה הראשי של כוחות ההתנגדות הוולשים, ולשם כך הוא הסתייע בטירת קרנארבון וטירת קונווי, ומאוחר יותר בטירת בומריס. הטירה הנוספת בטבעת הברזל שהקיפה את סנודוניה היה טירת הרלך.
במרד שהתחולל בין 1294 ל-1295 הטירה נכבשה על ידי כוחותיו של מאדוג אפ ל'ואלין, אך נכבשה מחדש ב-1295 ובעקבות זאת ביצוריה חוזקו. בין 1403 ל-1404 הטירה הייתה נתונה למצור של כוחותיו של אווין גלינדור. חיל המצב שהיה בטירה נכנע לכוחות הפרלמנט ב-1646 במסגרת מלחמת האזרחים האנגלית.
כיום שוכן בטירה המוזיאון של רגימנט הפוסיליירים הוולשי המלכותי, והיא חלק מאתר המורשת העולמית "טירות וחומות המלך אדוארד בגוינד" שהוכרז על ידי אונסק"ו ב-1986.
שער פיה
שער פיה (באיטלקית: Porta Pia) הוא שער בחומות אורליאנוס שבעיר רומא, בירת איטליה. השער נבנה בהוראת האפיפיור פיוס הרביעי ונקרא על שמו.
השער ממוקם בקצה ויה פיה - דרך שהוקמה בהוראת האפיפיור. השער תוכנן על ידי מיכלאנג'לו במטרה להחליף את שער נומנטנה הנמצא כמה מאות מטרים דרומה לשער פיה, אשר נסתם באותה עת. עבודות בניית השער החלו בשנת 1561 והסתיימו בשנת 1565 לאחר מותו של מיכלאנג'לו. חלקו החיצוני של השער הושלם בשנת 1869 בסגנון נאו קלאסי על פי תכנונו של וירג'יניו וספיניאני.
היסטוריה.
בניית השער החדש נדרשה מאחר שגידולה של העיר הביא לכך שלא ניתן היה להגיע בקלות דרך שער נומנטנה אל הויה נומנטנה. מיכלאנג'לו הכין עבור האפיפיור שלוש תוכניות לבניית השער, והאפיפיור בחר את הזולה מבין שלוש התוכניות. שלוש תוכניות אלה לא שרדו עד ימינו, ונותרו סקיצות מועטות של חלקים מהשער, מהם ניתן ללמוד כי השער שנבנה לבסוף היה שונה בצורתו מכל שלוש התוכניות.
מטבע משנת 1561 עליו הוטבעה דמות השער, ותחריט משנת 1568 מעידים על כך שהשער עבר מספר שינויים במהלך השנים, וכעת נראה שונה מבעת הקמתו.
השער היה המבנה האחרון שנבנה על ידי מיכאנג'לו, והוא נפטר זמן קצר בטרם הסתיימו עבודות הבנייה. השער הושלם על ידי ג'יאקומו דל דוצ'ה אשר בנה את שער סן ג'ובני.
מיכלאנג'לו תכנן קשת שער אחת בלבד, מטעמים של עיצוב וסימטריה. קשת שנייה נבנתה בשנת 1575 כדי להקל על מעבר התנועה. מיכלאנג'לו "התעלם" מעיצוב חלקו החיצוני של השער, ועיצב רק את חלקו הפנימי, הפונה אל העיר רומא.
תחריט משנת 1577 מתאר מגדל בסמוך לשער. לא ברור מתי נהרס מגדל זה, והאם התמוטט כתוצאה מהזנחה, או נהרס מטעמים אסתטיים.
חלקו החיצוני של השער נבנה בשנת 1869 על ידי וירג'יניו וספינייאלי, בהסתמך על התחריט משנת 1568 במטרה לדמות ככל האפשר את סגנונו של מיכלאנג'לו. עבודות בניית חלקו החיצוני של השער החלו בשנת 1853 בעקבות נזק שנגרם לשער בשנת 1851 כתוצאה מפגיעת ברק.
בקרבת השער ישנה פרצה המכונה "פירצת פורטה פיה" - פרצה דרכה פרצו ב-20 בספטמבר 1870 חילי צבא ממלכת איטליה וכבשו את רומא על מנת להפכה לבירת ממלכת איטליה המאוחדת. בשנת 1932 הוקמה באתר אנדרטה לזכר הפרצה.
בסמוך לשער, ב-11 בספטמבר 1926 ניסה ג'יאנו לוצ'טי לפגוע באמצעות פצצה במכוניתו של בניטו מוסוליני, בלא הצלחה.
שער פינצ'יאנה
שער פינצ'יאנה (בלטינית: Porta Pinciana) הוא שער בחומת אורליאנוס שבעיר רומא בירת איטליה.
השער, שנבנה על ידי הקיסר הונוריוס נקרא על שם משפחת פינקיאה אשר הייתה הבעלים של גבעת פינקיאן הסמוכה. השער נקרא גם "שער דרך סלריה" ("Porta Salaria vetus") מאחר שויה סלריה עברה דרך השער (בעוד שויה סלריה נובה (Via Salaria nova) - דרך סלריה החדשה, עברה דרך שער סלריה). השער ידוע בקרב שנערך בסמוך לו, במסגרתו הגן המצביא הביזנטי פלביוס בליסאריוס על העיר מפני האוסטרוגותים בשנת 537.
השער פעל עד המאה השמינית ונסתם במאה התשיעית. השער נפתח מחדש בשנת 1887.
השער כלל מגדל שמירה חצי מעגלי, שהיה במקורו בן 3 קומות (קומות אלה שרדו עד סוף המאה ה-19 או ראשית המאה ה-20) שנבנה אף הוא על ידי הונוריוס. השער נבנה אבני טרוורטין והמגדל נבנה מבטון ולבנים.
מיכאל סלע
מיכאל סלע (2 במרץ 1924 – 27 במאי 2022) היה ביוכימאי, פרופסור לאימונולוגיה ונשיאו השישי של מכון ויצמן למדע. היה שותף לגילוי תרופת הקופקסון לטיפול בטרשת נפוצה ותרופת ארביטוקס לטיפול בסרטן גרורתי של המעי הגס ובסרטן ראש צוואר. חתן פרס ישראל בתחום מדעי החיים לשנת 1959 (ה'תשי"ט). בנוסף לעיסוקיו המדעיים והציבוריים היה שוחר תרבות מובהק שפעל לקידום המוזיקה הקלאסית, האופרה והמחול בישראל.
קורות חיים.
סלע נולד בשם מייצ'יסלב סלמונוביץ בטומשוב מזובייצקי שבפולין. בשנת 1935 עבר עם משפחתו לבוקרשט שברומניה, ממנה עלה לארץ ישראל בשנת 1941. באותה שנה החל בלימודי כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בסיום לימודי התואר השני, בשנת 1946, למד באוניברסיטת ז'נבה במשך כשנה ועבד בשירות ההעפלה באיטליה. בשנים 1948–1950 עבד כנספח מסחרי בצירות ישראל בצ'כוסלובקיה, ולאחר מכן שב לישראל והצטרף למכון ויצמן למדע.
סלע היה חבר סגל במחלקה לביופיזיקה בין השנים 1950–1963, לצד סיום עבודת הדוקטורט (1954). בשנים 1956–1957, ובשנית בין 1960–1961, שהה לצורכי מחקר במכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית. בשנת 1960 הוא הועלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1963 לפרופסור מן המניין וראש החוג לכימיה אימונולוגית.
בשנת 1968, לאחר שובו משנת שבתון באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, מונה לראש המחלקה לאימונולוגיה. במקביל כיהן גם כדיקן הפקולטה לביולוגיה (1970–1973) וסגן נשיא המכון (1970–1971). בשנת 1975 נבחר לנשיא השישי של מכון ויצמן למדע. הוא כיהן בתפקיד במשך עשר שנים, עד נובמבר 1985, ולאחריו כיהן כסגן יושב ראש מועצת המנהלים של המכון (1986–1994).
פעילות.
לאורך השנים כיהן סלע בתפקידים מקצועיים וציבוריים רבים ובהם: נשיא האגודה הישראלית לביוכימיה (1964–1966), יושב ראש האגודה הישראלית לאימונולוגיה (1968–1972), חבר המועצה להשכלה גבוהה, יו"ר הקרן על שם עמוס דה-שליט (1976–1987), המדען הראשי של המרכז הרפואי של ניו אינגלנד במסצ'וסטס (1986–1987), נשיא המועצה המשותפת של מכון פסטר בפריז ומכון ויצמן (1989–1995), וכן כיועץ מקצועי לארגון הבריאות העולמי, לאונסק"ו ולארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית.
חלקו של סלע בגילוי תרופת הקופקסון לטיפול בטרשת נפוצה, יחד עם רות ארנון ודבורה טייטלבאום, הביא לזכייתו בפרס ישראל למדעי החיים (1959), בפרס רוטשילד לכימיה (1968) ובפרס וולף (1998) . בשנת 1971 נבחר כחבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, ובשנת 1976 נבחר לחבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית. החל משנת 1991 הוא חבר כבוד באקדמיה הרומנית. נוסף לכך היה חבר כבוד בארגונים בישראל ובעולם בתחומי המדעים והרפואה. במהלך השנים התפרסמו מטעמו למעלה מ-700 מאמרים בתחומי האימונולוגיה, הביוכימיה והביולוגיה המולקולרית.
בבחירות לכנסת ה-17 מוקם סלע במקום ה-120 הסמלי ברשימת מפלגת קדימה לכנסת. פעילותו בישראל הייתה נרחבת גם בתחומי התרבות והוא נמנה עם תומכיה הראשונים של להקת המחול "בת שבע". עמד גם בראש נשיאות התנועה למען איכות השלטון בישראל.
בשנת 2009 הוענק לסלע תואר לשם כבוד מהמסלול האקדמי המכללה למינהל. ב-2011 זכה בתואר מפקד בלגיון הכבוד הצרפתי. במכון ויצמן למדע קראו אודיטוריום על שמו של סלע (שנקרא קודם לכן אולם ויקס).
סלע היה נשוי עד לפטירתו לשרה, דיילת לשעבר, ולהם בת משותפת ולו עוד שתי בנות מנישואיו הראשונים, ובנוסף יש לו בן חורג מנישואיה הראשונים של שרה, המשמש כטייס בחיל האוויר.
סלע נפטר ב-27 במאי 2022 בגיל 98.
מס שבח מקרקעין