יצירתו של ריד זכתה לראשונה להכרה בזכות פעילותו כגיטריסט, הסולן וכותב השירים המרכזי של "הוולווט אנדרגראונד". הלהקה זכתה לתשומת לב מועטה יחסית במשך תקופת קיומה (1965–1973), אך נחשבת כיום לזרע ממנו נבטו להקות רוק אלטרנטיבי רבות. כמה מן השירים שכתב ריד ל"הוולווט אנדרגראונד" עסקו בנושאים שנחשבו לטאבו, כמו סאדו מאזו ("Venus in Furs"), טרנסווסטיטים ("Sister Ray") וטרנסקסואליות ("Lady Godiva's Operation"). כגיטריסט הוא השתמש בדיסטורשנים פרועים, בפידבקים רועשים ובכיווני גיטרה לא מקובלים.
ב-1971 פתח ריד בקריירת סולו ארוכה ומגוונת שהניבה במהירות את להיטו הראשון כאמן יחיד, "Walk on the Wild Side". למרות זאת, במשך תקופה של למעלה מעשור יצר ריד תחושה שהוא נמנע בכוונה תחילה מהגעה אל הזרם המרכזי ומהצלחה מסחרית. הוא פיתח לעצמו תדמית משוחררת ופרועה ויצר אלבומים נסיוניים שתיסכלו מבקרים רבים וגרמו להם להביע את צערם על התפרקותה של "הוולווט אנדרגראונד". הדוגמה הבולטת ביותר היא אלבומו הידוע ביותר לשמצה של ריד מ-1975 שכלל הקלטות של לולאות פידבקים וזכה לשם "Metal Machine Music". ריד עצמו העיר מאוחר יותר על הוצאת האלבום כי "אף אחד לא אמור להיות מסוגל לבצע דבר שכזה ולשרוד". למרות התנהלותה הבלתי שגרתית של הקריירה שלו, עד לשנות השמונים המאוחרות הצליח ריד להשיג הכרה נרחבת כאחד מאמני הרוק החשובים והמשפיעים ביותר.
מגזין "רולינג סטון" דירג אותו במקום ה־81 ברשימת 100 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים,
וחברת "גיבסון" דירגה אותו במקום ה־38 ברשימת 50 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים.
נעוריו ותחילת דרכו.
ריד נולד למשפחה יהודית בברוקלין וגדל בכפר פריפורט שבעיר הניו-יורקית המפסטד. אביו, יועץ מס במקצועו, שינה את שם המשפחה מרבינוביץ לריד. הוא פיתח עניין ברוק אנד רול וברית'ם אנד בלוז וניגן במספר להקות במקביל ללימודיו התיכוניים. הקלטותיו הראשונות התבצעו במסגרת להקה בשם The Shades שהושפעה מדו-וופ.
הוא למד באוניברסיטת סירקיוז וסיים תואר בספרות אנגלית. שם התחבר עם המשורר הניו-יורקי דלמור שוורץ, שלימד באוניברסיטה. שוורץ עודד את ריד להתרכז בכתיבה, והשפיע על החלטתו לשלב מרכיבים של שיחה בשיריו ולנסות להחדיר רגישויות של רומן ספרותי אל מוזיקת הרוק. מאוחר יותר יכתוב ריד "כה שנון היה הדדאלוס שלי לבלום שלך". בתקופת לימודיו גם פיתח ריד משיכה לג'אז חופשי ולמוזיקה אקספרימנטלית.
ב-1963 עבר ריד לניו יורק והחל לעבוד ככותב שירים בחברת ההקלטות פיקוויק רקורדס. ב-1964 זכה "The Ostrich" ("היען") שלו, פרודיה על סוגי הריקודים שהיו פופולריים באותה התקופה, להצלחה יחסית. החברה הרגישה שלשיר יש פוטנציאל להיות להיט והרכיבו להקה סביב ריד לשם קידומו של השיר. הלהקה, שכונתה The Primitives, כללה את חברו בוולווט אנדרגראונד לעתיד ג'ון קייל, שהגיע לניו יורק למטרת לימודי מוזיקה וניגן עם המלחין לה מוטה יאנג. קייל הופתע כשגילה שטרם הקלטתו של שיר הומוריסטי ריד כיוון את כל מיתרי הגיטרה שלו לאותו התו, דבר שיצר אפקט של צליל מתמשך שהזכיר את הסאונד שלהקת האוונגרד של קייל התנסתה בו. לאחר ששמע את יתר ההקלטות שברפרטואר של ריד שכללו בין השאר את אחד מלהיטיה לעתיד של הוולווט אנדרגראונד, "Heroin", החליט קייל לחבור אל ריד מבחינה מוזיקלית.
קריירה.
הוולווט אנדרגראונד.
ריד וקייל שכרו חדר בלואר איסט סייד שבמנהטן, ובצוותא עם סטרלינג מוריסון (מכר של ריד מן הקולג') ומורין טאקר הקימו את הוולווט אנדרגראונד (המתופף המקורי אגנוס מק'ליז עזב את הלהקה עוד לפני ההופעה הראשונה ב-11 בדצמבר 1965). על אף חוסר יציבותה התמידית (קייל עזב ב-1968 וריד ב-1970) ועובדת היותה בלתי רווחית בתקופת קיומה, הלהקה נחשבת היום ללהקת הרוק האלטרנטיבי הראשונה בעיני מבקרים רבים ולאחת מהלהקות המשפיעות ביותר בהיסטוריה.
בעת שהופיעה במועדוני דאונטאון הלהקה משכה את תשומת לבו של אנדי וורהול, שהתקשרות שמו עם הלהקה הובילה לעלייה מיידית בפופולריות שלה ולהיסחפותו של ריד אל תוך סצנת אמנות מתפתחת ורבגונית. ריד כמעט שלא העניק ראיון מבלי להזכיר את וורהול כהשפעה גדולה עליו. למרות זאת, קונפליקט נוצר בין הלהקה לבין וורהול כאשר הוא העלה רעיון שהלהקה תנגן בסגנון השאנסון ותצרף אליה את הדוגמנית-לשעבר והזמרת הגרמניה ניקו. למרות הסתייגותו, ריד כתב לניקו מספר שירים שהפכו מאז לקלאסיקות ונכללו באלבום הבכורה של הלהקה שכונה "The Velvet Underground and Nico" כמחאה על הניסיון לצרף את ניקו ללהקה. ריד וניקו אף היו נאהבים למשך תקופה קצרה.
עד ליציאתו של האלבום "White Light/White Heat" וורהול וניקו כבר לא היו קשורים אל הלהקה, ומנהלה החדש והשמרני יותר סטיב ססניק הורה לריד לפטר את קייל. מוריסון וטאקר לא היו מרוצים מהעזבתו של קייל אך המשיכו עם הלהקה. את קייל החליף דאג יול בעל האישיות הפחות דומיננטית, אותו תיאר ריד בהופעות בצחוק כאחיו הקטן. מרגע עזיבתו של קייל הפכה הלהקה למוחצנת פחות ותיפקדה בעיקר ככלי לשיפור יכולות הכתיבה של ריד, כפי שמעידים אלבומיה הבאים, האלבום השלישי והאינטימי מאוד "The Velvet Underground" והאלבום הרביעי "Loaded" שכלל את שתי קלאסיקות הרוק הנושאות את חתימתו המוזיקלית המובהקת של ריד, "Sweet Jane" ו-"Rock and Roll".
ריד עזב את הוולווט אנדרגראונד ב-1970 אך הלהקה המשיכה בלעדיו שלוש שנים נוספות. ריד מאס מן הדרישה כלפיו וכלפי ססניק להצלחה מסחרית גדולה, כאשר משך זמן הקלטתו של האלבום "Loaded" היה ארוך יותר מאלה של שלושת האלבומים הראשונים יחד. האלבום תוכנן להיות "עמוס בלהיטים" ("Loaded with hits") אך הלהקה לא זכתה למעריצים חדשים בעקבות יציאתו. ריד החליט לנוח מעשיית המוזיקה ופרש אל בית הוריו בלונג איילנד.
קריירת סולו.
שנות השבעים.
ב-1972, כעת כאמן יחיד ולאחר אלבום בכורה שכלל בעיקר הקלטות מחדש של שירי הוולווט אנדרגראונד, הוציא ריד את האלבום "Transformer" שבעקבותיו הוא קוטלג כאמן גלאם רוק. דייוויד בואי ומיק רונסון הפיקו את האלבום וחשפו את ריד אל קהל נרחב יותר. סינגל הלהיט "Walk on the Wild Side" היווה קריצה והצדעה בעת ובעונה אחת לדמויות האקסצנטריות, הסרסורים והטרנסווסטיטים אליהם נחשף ריד מהיכרותו עם אנדי וורהול, ומילותיו הבוטות במתכוון מנעו את השמעתו ברדיו. השיר הפך למזוהה ביותר עם המוזיקה של ריד, אף שהוא פחות אופייני לריד משירים אחרים. השיר יצא מתוך כוונה לחבר פסקול לעיבוד של הרומן "A Walk on the Wild Side" של נלסון אלגרן לתיאטרון, אך פרויקט זה לא יצא לבסוף לפועל. עבודתו של רונסון על האלבום הניבה אספקטים חדשים בשיריו של ריד, כגון המיתרים השקטים בשיר "Perfect Day", שיר שהתגלה מחדש בשנות התשעים והפך ללהיט החדש בהופעותיו של ריד על חשבונו של "Walk on the Wild Side". אם כי "Transformer" היה הישגו הגדול ביותר של ריד מבחינה מסחרית וביקורתית, עדיין נותרה בריד רתיעה לא קטנה מהצל הגדול שהטילה הצלחת האלבום על שאר הקריירה שלו. הצעתו של דייוויד בואי להפיק לריד אלבום נוסף ברוח הפופ הרגיזה את ריד עד כדי כך ששיתוף הפעולה ביניהם הופסק ולא חודש עד להקלטתו של האלבום "The Raven" ב-2003.
בתקופה שלאחר יציאתו של "Transformer" פיתח ריד לעצמו תדמית ואישיות אקסצנטרית שנועדה לזעזע ולעורר הלם. הוא לבש חליפות עור שחורות וקולרים קוצניים, קיצץ וצבע את שערו וגילח בו סמלים פשיסטיים. הוא הוציא אלבום קונספט אפל בשם "Berlin]" שעסק בסיפורו של זוג ברלינאי המכור להרואין. שירי האלבום עוסקים באלימות במשפחה ("Caroline Says I", "Caroline Says II"), התמכרות לסמים ("How Do You Think It Feels"), ניאוף וזנות ("The Kids") והתאבדות ("The Bed"), ובסך הכול הוא נחשב לאלבום שנושאו מרירות ואף שנאה ("Oh Jim") העלולים להתעורר אצל בני אדם החווים בדידות גדולה עד כדי ביעות. השיר "The Kids" כולל הקלטה קורעת לב של ילדים הנלקחים מחסותה של אימם וקוראים לה בצעקות. האלבום מתואר לרוב כאחד מהאלבומים המדכאים ביותר שנוצרו מאז ומעולם, אך גם כאחד מאלבומי הקונספט החשובים של שנות השבעים. לאחריו יצא אלבום הופעה בשם "Rock n Roll Animal" ("חיית רוקנרול") שעל שערו התנוססה תמונתו של ריד בבגדי עור ובקולר. האלבום זכה להצלחה מסחרית וביסס את מעמדו של ריד כאליל נוער אמריקאי.
באותה התקופה גם חשף ריד את יחסו העוין כלפי בני אדם איתם הוא בא במגע, במיוחד בראיונות עם עיתונאי המוזיקה האמריקאי לסטר בנגס. בעקבות גישתו הפרובוקטיבית כלפי מסיבות עיתונאים, שהושפעה ככל הנראה מזו של בוב דילן, זכה ריד למוניטין של אחד מאמני הרוק ה"קשים" והבעייתיים ביותר, אפילו בתקופות בהן היה פיכח מסמים. תדמיתו ה"חולנית" התבססה על אמיתות מסוימות, כפי שהעידו שירי אלבומו הבא "Sally Can't Dance", שלכל הדעות עסקו בהתמכרות כבדה לסמים ובאפתיה של ריד עצמו. האלבום, שהושפע מ-R&amp;B, נכנס לרשימת עשרת האלבומים הנמכרים ביותר בארצות הברית, הדירוג הגבוה ביותר בקריירה של ריד, אך הפקתו של האלבום איכזבה את ריד עצמו שהגיב על הצלחת האלבום במילים "נראה שככל שאני מעורב פחות באלבום, הוא הופך ללהיט גדול יותר. אם לא אופיע באלבום כלל בפעם הבאה, הוא עלול להגיע אל המקום הראשון במצעד".