בקיץ 1988 החליטו המוסדות העליונים של ההסתדרות, הוועדה המרכזת והועדה המנהלת של חברת העובדים לבצע תוכנית רה-ארגון מקיפה. שכללה העברת רוב האחריות הניהולית לדרג המפעל, הוחלט כי מנהלי המפעלים או הקונצרנים שבבעלות החברה ישאו באחריות אישית כלפי מועצת המנהלים שמינתה אותו ובפני העובדים, ולא לאף גורם חיצוני. עקרון העזרה ההדדית בין מפעלים הוחלש, ונקבע כי ייושם רק במקרים קיצוניים, בהם גורמים חיצוניים בלתי חזויים דורשים זאת, ורק כאשר למפעל המסייע עצמו יש בסיס כלכלי איתן. עם זאת הוחלט כי מעורבות העובדים במפעלים תישאר עיקרון מרכזי, כאשר יעשה מאמץ לשתף את העובדים בבעלות באמצעות הקצאת מניות. בנסוף בוצעו שינויים במבנה הנהלת חברת העובדים, הוקמה יחידת בקרה ופיקוח מרכזית והוחלט להקים צוות מקצועי לבחינתו של עתיד משק העובדים ולתכנון כיווני התפחותו, בראשות הכלכלן חיים בן שחר, ושכללה את חיים יוסף צדוק, אפרים יער ויורם פרי. בנובמבר 1988 המליץ הצוות בראשות בן שחר, על הפיכת "חברת העובדים" לחברת החזקות ושהשליטה המעשית על הקונצרנים שלה תעבור ממטה חברת העובדים לידי המנהלים הפועל היוצא מהמלצות הצוות היה למעשה הפרדה מעשית בין המשק ההסתדרותי לאיגוד המקצועי של ההתסתדרות.
בפברואר 1989 הוחל ביישום תוכנית הרפורמה והשינוי המבני. בנוסף הוחלט להפריד בין תפקיד מזכ"ל ההסתדרות ליושב ראש חברת העובדים, והכללן איתן ששינסקי מונה לתפקיד. בנובמבר 1989 הוכרז על הפיכת החברה ל"חברת החזקות".
בשנה שלפני יישום תוכנית הרפורמה מספר המועסקים בחברה היה 160,000, מחזור ההכנסות השנתי היה 5 מיליארד דולר, היקף הייצוא היה למעלה ממיליארד דולר לשנה, והעובדים המועסקים בחברה היו כ־%‭29‬ מכלל עובדי התעשייה בישראל.
מכירת נכסי החברה.
בשנת 1994 ניצחה בבחירות לוועידת ההסתדרות "סיעת רם - חיים חדשים" בראשות חיים רמון. מצע הסיעה היה לרכז את פעילות ההסתדרות כאיגוד מקצועי ולחסל את ה"דו ראשיות" שבהיותה מעסיק. הביטוי המעשי למימוש מצע זה היה חיסול רוב הפעילות של "חברת העובדים", והוחל בצעדים שנועדו להביא לחיסולה הגמור ולמימוש נכסיה לשם מימון גירעונות ההסתדרות.
במרץ 1995 מכרה "חברת העובדים" את השליטה בקונצרן "כור תעשיות" לקרן ההשקעות "שמרוק", קרן השקעות של משפחת דיסני מארצות הברית, בהנהלת סטנלי גולד. קבוצת שמרוק רכשה 22.5% ממניות כור מ"חברת העובדים" תמורת 256 מיליון דולר. חלק מסכום זה מומן בהלוואה שנטלה "שמרוק" מבנק הפועלים. ביולי 1997 מכרה קבוצת שמרוק את מניותיה לקרן ההשקעות "קלארידג'" הקנדית בראשות צ'ארלס ברונפמן, ברווח של 100 מיליון דולר. קרן "שמרוק" גם רכשה את מלוא הבעלות על חלק מהחברות של קונצרן "תדיראן", שהיה בשליטת "כור".
בשנת 1996 נמכרה השליטה בקבוצת שיכון ובינוי לחברת "אריסון השקעות" (בבעלות איש העסקים תד אריסון) תמורת 300 מיליון שקל. כעבור שנתיים הנפיק את החברה בבורסה לפי שווי שוק של כ-900 מיליון שקל. וכבר ביום המסחר הראשון זינק מחיר המניה של "שיכון ובינוי" ב-25%, ויום לאחר מכן הוסיף שערה ועלה ב-%8 נוספים.
בדצמבר 1998, רכשו שותפות של גאון השקעות לאברהם לבנת בדצמבר 1998 רכשו, תמורת 60 מיליון שקל, בשותפות החברות גאון אחזקות (שהקים בני גאון לאחר שפרש מתפקיד מנכ"ל "כור תעשיות") וקבוצת תעבורה, את השליטה בחברת "המשביר השקעות" מידי "המשביר המרכזי" שהיה בשליטת "חברת העובדים". באותה עת הייתה ל"משביר השקעות", מחזור מכירות שנתי של כ-850 מיליון שקל, באמצעות החזקה במספר חברות בת, ביניהן "המשביר סוכנויות", "המשביר לחקלאי", "המשביר מזון", "המשביר מחסני אופנה", וחברת "ממסר", יבואנית משאיות איווקו וטרקטורים מתוצרת ג'ון דיר.
במרץ 1999, הצביע נציג חברת העובדים בדירקטוריון אגד בעד הפיכה מקואופרטיב לחברה ציבורית, זאת במטרה לממש את ההחזקה שלה. התוכנית בוטלה אחר כך, ונחתם הסכם בו ויתרה חברת העובדים על זכויותיה באגד תמורת כ-30 מיליון שקל.
בשנות ה-2000.
בתחילת שנות ה-2000 המשיך מימוש הנכסים של חברת העובדים. עם זאת בשנת 2000 הגיש השר לשעבר שמעון שיטרית תביעה נגד החברה, חברת שיכון ובינוי והמנכ"ל שלה עוזי ורדיזר, בטענה כי שיכון ובינוי נמכרה לתד אריסון תמורת "נזיד עדשים". שטרית טען, כי העסקה בוצעה ללא מכרז, ולפי שווי של 300 מיליון שקל לשיכון ובינוי, בעוד שהיו גם הערכות שווי גבוהות יותר באותה עת, שהגיעו עד 800 מיליון שקל. לטענתו עוזי ורדיזר הרוויח אישית מהעסקה בעקבות הנפקת החברה שנתיים אחר כך. מנכ"ל חברת העובדים טען מצידו כי העסקה בוצעה לפי שווי הגון לאחר מאבק משפטי שנמשך שש שנים, קבע בית המשפט העליון שהמכירה הייתה 'כשרה'.
לאחר הצמצום הניכר בפעילותה של חברת העובדים, היא ממשיכה לפעול כחברת החזקות שבבעלותה נדל"ן של ההסתדרות ותאגידים אחדים, בהם משען, רשת עמל, עם עובד, תיאטרון בית לסין, מכון לבון, "קרן ההשקעות של חברת העובדים" ועוד.
חברת העובדים – מפעלים עיקריים ושנת הקמתם.
משק הפועלים
מוסדות פיננסיים
חברות תעשייה, בניין ומסחר
מוסדות רווחה ובריאות
עיתונות ומו"לות
ספורט
חינוך
ועדת דוברת
ועדת דוברת היא ועדה ציבורית אשר מונתה ב-21 בספטמבר 2003 על ידי ממשלת ישראל, "במטרה לבצע בחינה מקיפה של מערכת החינוך במדינת ישראל ולהמליץ על תוכנית שינוי כוללת – פדגוגית, מבנית וארגונית – וכן על התוויית דרך ליישומה" (ציטוט מתוך הדו"ח). הוועדה ידועה גם בשם "כוח המשימה הלאומי לקידום החינוך בישראל".
ב-16 במאי 2004, לאחר שישה חודשי עבודה אינטנסיביים, הוגשה לשרת החינוך ולממשלת ישראל תוכנית ביניים. התוכנית כללה התייחסות לתיאור תמונת מצב של מערכת החינוך בישראל; התייחסות למשבר במערכת החינוך ולרפורמות בעולם והצגה של עקרונות התוכנית לקידום מערכת החינוך, שישה פרקי המלצות, וקווים ליישום. בעקבות זאת, התקבלה החלטת ממשלה מס' 1886 ב-16 במאי 2004 ולפיה: "הממשלה רושמת בפניה את עיקרי ההמלצות של 'התוכנית הלאומית לחינוך', שהוגשה על ידי כוח המשימה הלאומי לקידום החינוך והיא רואה ביישום התוכנית משימה לאומית מועדפת. הממשלה נחושה לבצע רפורמה כוללת במערכת החינוך. היא תקיים הידברות עם ארגוני המורים ועם השלטון המקומי ותעשה כל מאמץ להגיע להסכמה לאומית רחבה". הממשלה הטילה על כוח המשימה להשלים את עבודתו ולהציג דוח סופי של “התוכנית הלאומית לחינוך".
הוועדה הגישה לממשלה את המלצותיה הסופיות ב-5 בינואר 2005. ב-16 בינואר באותה שנה התקבלה החלטת ממשלה מס' 3060 בנושא המלצות הוועדה ולפיה: "הממשלה רואה עדיפות לאומית ויעד מרכזי ביישום רפורמה מקיפה וכוללת בחינוך, שתהיה מאוזנת תקציבית לפי תחשיבי הוועדה, ומאמצת את עקרונות "התוכנית הלאומית לחינוך", כפי שהוצגה על ידי כוח המשימה הלאומי".
חברי הוועדה.
רובם המכריע של חברי הוועדה הם אנשי חינוך. למעשה, שישה מתוכם עבדו בפועל כמורים במהלך הקריירה. חמישה מבין חברי הוועדה באו מעולם העסקים והכלכלה.
בנוסף, העסיקה הוועדה עוד 110 אנשים בוועדות משנה שונות, כ-90% מתוכם אנשי חינוך.
שיטת העבודה.
בעבודת הוועדה היו ארבעה שלבים:
אבחון מצבה של מערכת החינוך בישראל.
ועדת דברת בדקה מספר מדדים על מנת לאבחן את מצב מערכת החינוך בישראל. מסקנת הוועדה הייתה כי מערכת החינוך נמצאת במשבר עמוק בכל אחד מהמדדים:
לימוד של התהליכים העולמיים בנושא רפורמות.
במסגרת שלב זה נבדקו רפורמות בחינוך שיושמו בארצות הברית, מערב אירופה, סינגפור ועוד.
הגדרת חזון למערכת החינוך.
מתוך ההנחה שללא חזון לא ניתן לדעת מהו השיפור הרצוי במערכת החינוך. החזון הוא:
בניית תוכנית.
התוכנית לרפורמה במערכת החינוך היא הנושא העיקרי של המלצות הוועדה.
ביקורת על המלצות הוועדה.
לצד הפתיחה החגיגית והתחזיות האופטימיות, נשמעו ביקורות קשות כנגד המלצות הוועדה.
הביקורת המרכזית נוגעת למקורות התקציביים ליישום מסקנות הדו"ח. במסקנות סעיפים רבים הדורשים השקעה כספית ניכרת (לפי הערכת מרכז השלטון המקומי – כ-5 מיליארד ש"ח), אך משרד האוצר לא התחייב לממן את יישום הדו"ח כל עוד לא הושגה הסכמה של כל הצדדים, כולל ארגוני המורים, למימוש הדו"ח במלואו. מבקרי הדו"ח טוענים כי לאור המדיניות הכלכלית של ממשלת ישראל נכון לעת פרסום הדו"ח, החותרת לצמצום מעורבות המדינה במשק, ולאור הקיצוצים החוזרים ונשנים בתקציב משרד החינוך, קשה להניח שיוקצו משאבים כלשהם מעבר לתקציבו הרגיל של משרד החינוך ליישום מסקנות הדו"ח. ההסכמה במאי 2007 בין הממשלה להסתדרות המורים, הכרוכה בתוספת של מיליארדי שקלים לתקציב משרד החינוך בתמורה לשינוי מבנה המשרה של המורים ברוח המלצות הדו"ח, מרמזת כי ביקורת זו היא גורפת מדי.
ביקורת נוספת נוגעת לאי שיתופם של נציגי המורים הנבחרים בדיוני הוועדה. ההשתתפות היחידה של נציגת ארגון מורים הייתה כמשקיפה בשתי תת-ועדות. לטענת המבקרים, היעדר ייצוג זה מראה על חוסר כוונה ליצור מהלך המתחשב במורים ועל כך שהם אינם נתפסים כשותפים אמיתיים לרפורמה. לפי טענה זו, מסקנות הדו"ח משקפות עמדה זו שכן הן פוגעות במורים - ההמלצות פוגעות באוטונומיה של המורה, בשעות עבודתו ובתנאיו, לצד פיטורי מורים רבים, אך יש להניח שה'גזר' - העלאת השכר - לא ימומש, מהסיבות שפורטו לעיל.
מבקריו של הדו"ח מזהירים גם מהיותו מעודד פערים בין בתי ספר. הדו"ח ממליץ על יצירת מרכזי חינוך אזוריים, ועל העברת סמכויות ותקציבים ממשרד החינוך למרכזים אלו וישירות לבתי הספר. לטענת המבקרים, שינוי זה יביא להתחזקותם של בתי ספר חזקים ולהיחלשותם של החלשים - באופן העולה על הפיצויים, המינוריים לטעמם, שמציע הדו"ח לבתי ספר ולאזורים חלשים.