בתחילת כהונתו היה ראש ממשלה פופולרי ומקובל על שכבות הציבור. אולם ב-15 באוקטובר 1968 חולל סערה כאשר אסר על שיבתו של ההיסטוריון והפעיל הפוליטי הפאן-אפריקני וולטר רודני מגיאנה לג'מייקה (בה לימד באוניברסיטת איי הודו המערבית) והכריז עליו אישיות בלתי רצויה (persona non grata). זאת כיוון שעסק, לדברי הממשלה, בהתססת מעמד הפועלים נגד המעמד הבינוני, חתרנות על ידי הקמת קבוצות "כוח שחור" כגון "הפנתרים השחורים" בג'מייקה ובמדינות הקריבים וזיקה לברית המועצות וקובה. הדבר גרם לפריצת "מהומות רודני" שהתחוללו ביומיים שלאחר מכן. עם הוודע באוניברסיטה דבר מניעת כניסתו של רודני, התבצרו סטודנטים בקמפוס מונה בפרברי הבירה ולאחר מכן יצאו בהפגנה לכיוון בנייני הפרלמנט ובית ראש הממשלה בקינגסטון. הפגנה הפכה עד מהרה להתכנסות המונים שהצטרפו אליה לאורך רחובות הבירה. ההפגנה פוזרה על ידי הפעלת אלימות משטרתית מופרזת שגרמה למותם של מספר מפגינים. הדיכוי האלים של ההפגנה נתן את האות לפריצתן של מהומות שכללו ונדליזם וביזה ברחבי האי ולמחאה רחבה של מובטלים, עניים עירוניים ומיעוטים נגד בעלי רכוש. אף שהאירועים דוכאו תוך יומיים, השפעותיהם על הפוליטיקה הפנימית היו נרחבות. ניצני מודעות מעמדית וגזעית נגד בעלי הרכוש והכוח שקיננו בקרב סטודנטים לפני המהומות הפכו לאחריהן לתנועה חברתית רחבה שסיכנה, בעיני שירר, את יציבותה של המדינה הצעירה. ממשלת שירר, ששריה היו כולם מרקע אריסטוקרטי, הוציאה צוים שהוציאו מחוץ לחוק התארגנויות של "הכוח השחור" ואסרה הפצה של ספרות קומוניסטית. האופוזיציה מצידה האשימה את שירר אישית בהפעלת האלימות המשטרתית. כשחור-עור הציגו אותו הרדיקלים כמשתף-פעולה עם בעלי ההון הלבנים ולפיכך גרוע יותר מהם.
שירר ביקש לפתח ברית אסטרטגית עם ארצות הברית ופיתח את כלכלת ג'מייקה באמצעות השקעות מערביות זרות במכרות ומפעלי עיבוד אלומינה ובוקסיט וכפרי נופש תיירותיים. בתקופתו הוכנה ובוצעה תוכנית להקמה מואצת של בתי ספר ופותחה התשתית התחבורתית באי. כן ביקש שירר למצב את מעמדה הבינלאומי של ג'מייקה ובאמצעות קשריו באו"ם הצליח למקם את נציבות האו"ם לחוק הים (UNCLOS) בעיר מונטגו ביי. עם זאת לא איחה ממשלו את הקרעים המעמדיים ולא השכיל לחבור לכוחות החדשים שהתעוררו במדינה. בפרט נכשל שירר בהתמודדות מול יריבו הכריזמטי, מנהיג מפלגת העם הלאומית (PNP), מייקל מנלי, שגייס לצידו את המעמדות הנמוכים ויצר קשרים עם אנשי הרסטאפארי. בבחירות 1972 ניצל מנלי את התסיסה החברתית והמעמדית שליוותה מאז 1968 את שלטונו של שירר וזכה בבחירות ברוב של כמעט 70%.
לאחר הכהונה כראש ממשלה.
בשנת 1974 איבד שירר את ראשות המפלגה לטובת אדוארד סגה. בשנות שלטונו של סגה, 1980-1989, כיהן שירר כשר חוץ וסגן ראש ממשלה. לאחר בחירות 1989 שב שירר לנהל את מעוז כוחו, איגוד עובדי התעשייה.
אהבה נכזבת
אהבה נכזבת (או: אהבה חד-צדדית) היא אהבה שאינה הדדית באופן גלוי, או אהבה שלא נתפסת באופן שווה אצל שני הצדדים. מצב זה יכול לקרות כאשר אחד מהצדדים אינו מודע לרגשות של הצד השני כלפיו, או כאשר הוא כן מודע אך הוא עצמו לא מרגיש כך כלפי הצד המאוהב. על פי מילון ובסטר אהבה נכזבת מוגדרת כ"אהבה שאינה הדדית". מילון רב-מילים מגדיר אהבה נכזבת: "אהבה חד-צדדית לאדם אחר שלא נענתה וסופה אכזבה ושברון לב".
הפסיכיאטר אריק ברן קובע בספרו "Sex in Human Loving" כי: "יש אומרים שאהבה חד צדדית טובה יותר מכלום, אבל כמו חצי כיכר לחם, סביר להניח שהיא במהרה תהפוך לקשה כאבן ומלאה בעובש." עם זאת אחרים, כמו הפילוסוף פרידריך ניטשה, חשבו כי גם אהבה נכזבת היא "הכרחית עבור המאהב, שמעדיף לשלם את המחיר על כך ולא להיות במצב של אדישות."
סיבות וגורמים.
במצבים של אהבה נכזבת, כשאדם אחד מתאהב באחר וזה לא נענה לו, האהבה לא מתרחשת במציאות אלא נשארת בלבו של האוהב ברמת המשאלות, הצרכים והפנטזיות. אהבה זו לעיתים מבוססת על כזב נפשי. כיוון שאין קשר אמיתי רומנטי מציאותי במסגרתו מעמיקה ההיכרות של בני הזוג, העוצמה הראשונית של תקופת ההתאהבות לא נשחקת. כתוצאה מכך באופן פרדוקסלי הזמן שחולף לא בהכרח יחליש את הפנטזיה ויחליש את עוצמתה של האהבה הנכזבת כך שגם לאחר תקופה ארוכה יחסית הריגוש סביב אובייקט האהבה עדיין קיים וההתאוששות וההתפכחות ממנו קשה.
מצב נפשי זה יכול להתקיים כאשר אדם אחד מתאהב באחר, בעוד שהשני לא נענה לו, או שאינו מודע לרגשות שחש כלפיו הראשון ולמרות זאת, לא כל אהבה חד צדדית היא בהכרח אהבה נכזבת.
כאשר מסתבר לאוהב כי אהבתו היא נכזבת, הוא במקרים מסוימים צפוי לחוות תחושות כואבות מאוד, פגיעה בערכו העצמי, אכזבה מצד אחד, ובושה מצד שני, ותחושות של חוסר אונים; במקרים קיצוניים אהבה כזו יכולה לגרום גם להתפתחות דיכאון קליני. כאשר קיימת נטייה מוקדמת של בעיה רגשית, האהבה נכזבת עלולה אף להביא את האוהב המאוכזב למעשים נואשים, כהתאבדות או כפשיעה. כמו כן, עלולה להחמיר את מחלת הנפש הקיימת.
לדברי ד"ר רוי באומייסטר, מה שהופך את הגבר או האישה לנחשקים הוא תערובת מורכבת ואישית של איכויות ותכונות רבות. את ההתאהבות במישהו שהוא לכאורה הרבה יותר נחשק ממה שאתה בעצמך (בין אם זה בגלל יופי גופני או תכונות כמו קסם, אינטליגנציה, מעמד ועוד) באומייסטר מכנה כסוג של חוסר התאמה כ"נטייה ליפול לאהבה נכזבת" וכי מערכות יחסים כאלו דינם לכישלון. על פי כמה פסיכולוגים, לניגודים אכן יש נטייה להימשך אחד לשני, אך לא ניתן למשוך את אלו שערכיהם המוסריים שונים מהותית משלך.אהבה אפלטונית מספקת קרקע פורייה לאהבה נכזבת. מושא האהבה הנכזבת יכול להיות חבר או מכר, מישהו שנתקלים בו בקביעות במקומות מסוימים, במסגרות שונות כמו מקומות עבודה, בית ספר או במסגרת פעילויות אחרות בהן מעורבים קבוצות גדולות של אנשים. המגע השגרתי והיומיומי עלול ליצור סיטואציה מביכה בה הצד המאוהב מתקשה לבטא את רגשותיו האמיתיים, מחשש שגילוי רגשות עשוי לגרור דחייה, לגרום למבוכה או לסיים את כל התקשורת עם הצד השני, מכיוון שמערכת יחסים רומנטית עשויה לא לעלות בקנה אחד עם הסגנון התקשורתי הקיים.
חוסר היכולת של הצד המאוהב לבטא את רגשותיו עלול להוביל לרגשות שליליים כמו דיכאון, דימוי עצמי נמוך, חרדה ושינויים מהירים במצב הרוח בין דיכאון לאופוריה.
בתרבות הפופולרית לרוב נראה היצגים של הצד המאוהב, ולא של הצד שלא מעוניין: יש שני צדדים רעים באהבה נכזבת, אך רק אחד נעשה מוכר על ידי התרבות שלנו. מחקרים מראים כי גם מושאי אהבה נכזבת מפתחים מגוון של רגשות שליליים בדומה לאלו של הצד המאוהב, כמו למשל: חרדה, תסכול ואשמה. כפי שציין זיגמונד פרויד ציין, "כשאישה תובעת אהבה, דחייה וסירוב הוא חלק מציק שהגבר צריך לשחק".
פרויד גם הבדיל באחד ממאמריו הקלאסיים בין אבל לבין דיכאון: אבל הוא תהליך, והוא תגובה נורמלית לאובדן כלשהו: מוות של אדם קרוב, פרידה מאדם אהוב ואפילו מעבר דירה או מקום עבודה. בסיום התהליך המתאבל מתאושש ושב לתפקוד תקין. לעומת זאת, אדם הסובל מדיכאון לא מצליח להתאושש בכוחות עצמו. האנרגיה הנפשית שהשקיע באדם הקרוב שאבד חוזרת לתוך העצמי. היא אינה מוצאת פורקן ומנוחה, אלא מתקיפה מבפנים את האדם המדוכא, ופוגעת בצורה דרמטית ביכולת שלו לתפקד ולהשתקם וכך האוהב הסובל עובר בעצם תהליך של אבל.
ביטויים בתרבות הפופולרית.
אהבה נכזבת היא נושא נפוץ בתרבות הפופולרית. סרטים, ספרים ושירים רבים מציגים את ההתמדה של המאהב כמשתלמת, כאשר הצד השני בסופו של דבר מתעשת ומתרצה להיענות לאהבה. סופו של תסריט זה עשוי להקל על ההבנה מדוע מי שסובל מאהבה נכזבת בכל זאת נמשך לצד שדוחה אותו.
בשיר העממי הוולשי המסורתי Cariad Cywir, הגיבור דווקא שמח באהבתו הנכזבת אף על פי שהוא סופג התעלמויות ממושכות ברצף. עם זאת, היו גם תיאורים אחרים שבהם המאהב הנכזב מתאבד, כמו ברומן המוקדם של גתה "ייסורי ורתר הצעיר" או בבלדה עממית מסורתית שמקורה באיים הבריטיים "I Once Loved a Lass."
ברומן של מרגרט מיטשל משנת 1936, "חלף עם הרוח" הדמות הראשית סקרלט אוהרה חווה אהבה נכזבת כלפי אשלי ווילקס.
בשירו של בילי בראג "The Saturday Boy", הגיבור הצעיר מחפש את המילה "נכזב" במילון כשהוא במצב של אהבה נכזבת.
עוד דוגמה בולטת לאהבה נכזבת בשירים הוא שירו של פרנק אושן, "Bad Religion".
בקומיקס "פינאטס" יש מספר דמויות שונות המעורבות במערכות יחסים נכזבות. הסופר צ'ארלס שולץ אמר בהתייחס לשפע האהבה הנכזבת בסדרה, שהוא לא יודע מדוע יש כל כך הרבה אהבה נכזבת, אבל זה משהו שכולם יכולים למצוא את עצמם בו ולהזדהות עם הנושא.
השוואות תרבותיות.
בעקבות חוויותיו האמיתיות עם מוד גון, בפיתול נוסף, כתב המחבר ויליאם בטלר ייטס על אלו ש"קראתי/ כל מה שרמזתי מאותו דבר מפלצתי / אהבה חזרה ועם זאת נכזבת". לפי רוברט ב. פיפין, מרסל פרוסט טען ש"האהבה היחידה המוצלחת (בת-קיימא) היא אהבה נכזבת". לדברי פיפין, לפעמים 'אהבה נכזבת... הפעלה של מצב נתון כמו מצב המודרנה עצמה'. דוגמאות לאהבה נכזבת כוללות את הסופר הצרפתי סטנדל, הסופר והמשורר הדני הנס כריסטיאן אנדרסן, והסופר והמשורר הגרמני יוהאן וולפגנג פון גתה.
ביטויים בתרבות הפופולרית בישראל.
בשירים.