בשנת 1919 התחתן עם אנה מולר, צעירה שווייצרית, שעבדה כעוזרת צלם אצל אותו קלר.
הוא חזר איתה לארץ ישראל המנדטורית, והזוג התיישב בטלביה, אז שכונה ערבית חדשה בשולי לירושלים. רעד אף נבחר לראש היישוב.
באירועי המלחמה בשנת 1948 ניזוק הסטודיו לצילום, ורעד ומשפחתו נאלצו לעקור בגלל הקרבות לחברון. משם כעבור מספר חודשים חזר ללבנון, לעיירת הולדתו, בחמדון. מאוחר יותר, הבישוף הנוצרי אורתודוקסי איליה כראם הזמין אותו להתגורר בבניין השייך לפטריארכיה היוונית אורתודוקסית.
ח'ליל רעד נפטר בבחמדון בגיל המופלג של 103 שנים.
צילומיו.
בימי המלחמה ב-1948 ניצלו מעל 1,230 פלטות פוטוגרפיות מזכוכית מהסטודיו של רעד בירושלים על ידי ידיד איטלקי צעיר שחצה כמה פעמים את שטח ההפקר בשעות לילה. בסטודיו נמצאו גם מספר תשלילים שעוד לא הודפסו. כל הארכיון נתרם למוסד ערבי בשם "המכון ללימודי פלסטין" ורבות מעבודות הצלם פורסמו ב"ג'ורנל אוף פלסטיין סטאדיס" תחת הכותרת "לפני יציאה לגלות".
המרכז לחקר המזרח התיכון של אוניברסיטת אוקספורד מחזיק באוסף גלויות פרי עבודתו של רעד, וכן בהדפסים שעשה על החיילים העות'מאנים בארץ ישראל בימי מלחמת העולם הראשונה. צילומים אלה עשה בתוקף תפקידו כצלם רשמי של השלטונות הצבאיים הטורקים. לפי עדות בתו של הצלם, רות, קשריו הטובים עם ג'מאל פאשה, המושל הצבאי הטורקי של סוריה, איפשרו לו גישה חופשית לחזית המצרית והפלסטינית.
בצילומיו הנציח רעד דמויות מבין תושביה הערבים של הארץ (לפעמים נשים ערביות עם כד או סל קש, גברים ערבים עם חרבות מעוטרות וכו'), רגעים מחיי היום יום שלהם, בניינים, בתי מלאכה (כמו סדנת נגרים, תעשיית הסבון בשכם), פרדסים וכו'. רעד תפס במצלמתו גם בני עדות אחרות שאכלסו את ארץ הקודש, כולל יהודים. הוא צילם פרויקטים חלוציים כמו עבודות חשמל, הקמת קיבוץ עין חרוד ונמל תל אביב, בניית מפעלי ים המלח והמעבדה לניסיונות חקלאיים ועוד. ח'ליל רעד ליווה בצילומיו גם כמה מהחפירות הארכאולוגיות שהתנהלו בתקופת פעילותו. כ- 1000 מצילומי של רעד מצויים באוסף בוקי בועז לצילום, ובכללם שקופיות צבע צבועות ביד.
ביקורת.
אקדמאים הדוגלים במאבק הלאומי הפלסטיני, כמו בדר אל חאג', וליד ח'לידי ואליאס סנבר ראו בהשתקפות חיי הארץ בתצלומים של ח'ליל רעד תגובה לתעמולה הקולוניאלית או הציונית של "השממה" שכביכול שלטה לפני הגעתם של האירופים או של העולים היהודים.
אנליז מורס, חוקרת הולנדית, מעריכה כי לחלק מהצילומים של רעד יש קונוטציות מהמקרא או מהברית החדשה המקנות אופי סטטי לדמויות המצולמות ולחייהן. גם היא וגם האוצרת הישראלית רונה סלע, מדגישות שרעד צילם קודם כל לצורך תיירותי ומסחרי. רונה סלע סבורה שרעד היה "חסר מודעות פוליטית" והסתגל לדפוסים שנראים בעיניה סטריאוטיפים "קולוניאליים" או "אוריינטליסטיים", המושפעים מכתבי הקודש של הנוצרים והיהודים. פרט לכמה תהלוכות פוליטיות, נמנע הצלם מלהתייחס בעבודותיו לסכסוך הדמים בין הערבים ובין היהודים שהתרחש בשנות פעילותו. לעומת זאת, לדעתה של סמדר שפי מהארץ אין בצילומים של רעד נטייה "אוריינטליסטית" (במובן המונח של אדוארד סעיד) ל"אקזוטיקה". היא מתרשמת מיופי התמונות, מהגישה האמפתית, מה"שמרנות" של הצלם ומ"איכותן האלגנטית" של עבודותיו.
סימונים מתמטיים
זכויות חברתיות
כנרת הוצאה לאור
תולעת גינאה
תולעת גינאה או דרקונקולוס (שם מדעי: "Dracunculus medinensis"), היא תולעת טפילית הגורמת למחלה זיהומית המדבקת בשתיית מים מזוהמים. תולעת גינאה היא הנמטודה המזיקה לאדם הארוכה ביותר - התולעת הנקבה גדלה עד לאורך של 80 ס"מ (הזכר מגיע לאורך של כ-4 ס"מ בלבד).
מחזור החיים.
במים המזוהמים נמצאים שטרגלים (סוגי סרטנים זעירים) המודבקים בלרווה של הטפיל. לאחר שתיית מים אלו, השטרגל מת ולקיבה משתחררת הלרווה בשלב 3 שלה וחודרת דרך קיר המעי לחלל הבטן.
לאחר הגעה לבגרות, הזכרים מתים בעוד הנקבות הבוגרות נודדות דרך רקמות הגוף לאזור העור, לרוב מתחת לברכיים. כשנה לאחר ההדבקה יוצרות התולעים נפיחויות ופצעים מכאיבים בעור. כאשר המאכסן מחפש הקלה לכאב בהשריית הרגליים במים, יוצאות התולעים ומשחררות לרוות בשלב 1 למים, שבתורן נבלעות על ידי שטרגליים.
היציאה מהגוף יכולה להתרחש גם מאזורים אחרים בגוף.
המחלה.
אפידמיולוגיה.
המחלה היא ייחודית לאדם. ההדבקה נעשית על ידי שתיית מים עומדים ומזוהמים בטפיל. לעיתים רחוקות מתרחשת הדבקות על ידי אכילת דג המאכסן את הטפיל. התולעת נמצאת באגמים באפריקה ובהודו.
פתולוגיה.
נקבות התולעים יוצרות תגובה אלרגית הגורמת לכאב חזק, פריחה, בחילה, שלשול סחרחורת ובצקת מקומית. לאחר בקיעת העור נרגעת האלרגיה אך נוצרים פצעים כואבים. החלמה מלאה מתאפשרת רק לאחר הסרת התולעים. מוות של התולעת במפרקים יכול לגרום לדלקת מפרקים ושיתוק עמוד השדרה.
לעיתים קרובות נגרמת הדבקה בקטריאלית שניונית.
טיפול ומניעה.
לא קיים חיסון כנגד הדבקות אך ניתן למנוע אותה באמצעות סינון מי השתייה (למשל על ידי בד צפוף) או טיהורם (למשל על ידי הרתחה או חומר כימי), וחינוך אנשים הנושאים את המחלה להימנע מכניסה למים כל עוד הם חולים בה. קווים מנחים להתנהגות מונעת נכתבו ב-1986 במטרה לחסל את הטפיל, בזמן שהיו 3.5 מיליון חולים ב-20 מדינות, ו-120 מיליון איש בסיכון. ב-2008 דווחו רק על 5,000 מקרים.
הטיפול המסורתי בתולעת הוא שליפתה על ידי כריכתה על מקל. לחלופין ניתן להוציא את התולעת על ידי ניתוח אם התולעת כולה נמצאת בקרבת העור. תרופות יכולות להקל על הסימפטומים בלבד.
The X-Factor
Piece of Mind
דרקונקוליאזיס
ניקולאי נוטוביץ'
ניקולאי נוטוביץ' (ברוסית Николай Александрович Нотович), נולד ב-1858, היה אציל, קצין קוזאקי, מרגל, ועיתונאי רוסי. נוטוביץ ידוע בעיקר בשל ספריו בהם טען כי ישו במהלך חלק משנות חייו (12-30 שנים), נסע וחי בקשמיר ולדאק, שם למד בודהיזם.
הערות שוליים.
אבן גבול קודורו
ליל (קבוצת כדורגל)
חיים שפירא (מרצה)
ארץ פרנץ יוזף
ארץ פרנץ יוזף (בגרמנית: Franz-Josef-Land; ברוסית: Земля Франца-Иосифа) היא ארכיפלג הממוקם בצפון הרחוק של רוסיה. הארכיפלג נמצא באוקיינוס הארקטי מצפון לנובאיה זמליה וממזרח לאיי סבאלברד. הארכיפלג קרוי על שמו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
מבחינה מנהלתית האי שייך למחוז ארכנגלסק שברוסיה. ארץ פרנץ יוזף מורכבת מ-191 איים מכוסים קרח והיא משתרעת על שטח של 16,134 קמ"ר. על האיים אין תושבים ילידים והאוכלוסייה מורכבת בעיקר ממתיישבים רוסים. האיים ממוקמים בין קו הרוחב 80 מעלות לבין קו הרוחב 81.9 מעלות צפון מה שהופך אותם לקבוצת האיים הצפונית ביותר המחוברת לאירואסיה. הקצה הצפוני ביותר של האיים הוא כף פליגלי על האי רודולף. מרחקו של הארכיפלג מהקוטב הצפוני הוא בין 900 ל-1,110 ק"מ בלבד. מדובר באיים הקרובים ביותר לקוטב הצפוני מלבד האי הקנדי אלסמיר וגרינלנד.
הארכיפלג ככל הנראה התגלה לראשונה על ידי ציידי כלבי ים נורווגים שהפליגו על גבי מפרשית ב-1865 מזרחה מסבאלברד עד שהגיעו אל הארץ החדשה. אולם גילוי זה נשכח עד מהרה.
הגילוי המוכר רשמית של האיים היה ב-1873 על ידי המשלחת האוסטרו-הונגרית אל הקוטב הצפוני שהונהגה על ידי חוקרי הקוטב יוליוס פון פאייר וקרל ווייפרכט. הם קראו לאיים ארץ פרנץ יוזף לכבודו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. מכיוון שהמשלחת הייתה בחסות פרטית ולא בחסות המדינה איים אלו מעולם לא היו חלק מאוסטריה.
ב-1929 ברית המועצות נטלה את השליטה על האיים ויישבה אותם למטרות צבאיות ומחקריות. הנגישות לאיים בספינות אפשרית רק בשבועות מעטים בקיץ.
גאוגרפיה.
הארכיפלג מורכב מאיים געשיים שלרוב מכוסים קרח ניתן לזהות מדי פעם גם ערבה המבצבצת ומכסה גם היא את פני הקרקע. החלק הצפון מזרחי של הארכיפלג מוקף בקרחונים בכל ימות השנה אולם בחלק מתקופות השנה הקרח מקיף גם את החלקים הדרומיים של הארכיפלג. האי הגדול בארכיפלג הוא "ארץ ג'ורג'" (Земля Георга) שגודלו הוא 2,821 קמ"ר. אורכו של האי מצפון לדרום הוא כ-110 ק"מ. הנקודה הגבוהה ביותר בארכיפלג נמצאת על האי- "וינר נוישטדט" וגובהה הוא 620 מטרים מעל לפני הים. הבזלת שעל ארץ פרנץ יוזף מהווה חלק מהמשטח הבזלתי הנרחב הארקטי העליון.
קבוצה של איים גדולים במרכז הארכיפלג מהווה תת-קבוצה של איים בתוך הארכיפלג. תת-קבוצה זו נקראת "זמליה זיצ'י" בקבוצת איים זו האיים נפרדים אחד מהשני על ידי מצרים צרים מאוד שבמרבית ימות השנה הם קפואים.
הארכיפלג מחולק לשתי תתי קבוצות:
היסטוריה.
הגילוי המוכר הראשון של הארכיפלג היה ב-1873 על ידי יוליוס פון פאייר וקרל ווייפרכט חברי המשלחת האוסטרו הונגרית אל הקוטב הצפוני. ספינתם הגיעה אל האיים כאשר ניסו למצוא את המעבר הצפון-מזרחי. לאחר גילויים של האיים הדרומיים של הארכיפלג הם העניקו לארכיפלג את שמו, לכבודו של פרנץ יוזף הראשון קיסר אוסטרו הונגריה. הנורווגים פריטיוף ננסן ו-יילמר יוהנסן עברו בין האיים ב-1895–1896 לאחר שכשל ניסיונם להגיע אל הקוטב. ב-1914 הנווט הרוסי ולריאן אלבאנוב ואיש הצוות אלכסנדר קונרד היו הניצולים היחידים ממשלחתו הכושלת של ברוניסלב אל הקוטב. הם הגיעו בזמן אל כף פלורה שעל האי נורת'ברוק שם הם ידעו כי נשארה בקתה עם ציוד שהשאיר החוקר הבריטי פרדריק ג'ורג' ג'קסון במשלחת הקודמת. אלבאנוב וקונרד ניצלו בזמן על ידי גאורגי סדוב כאשר החלו להתכונן לחורף. חוויותיהם פורסמו ביומנו של אלבאנוב תחת השם- "בארץ המוות הלבן".