תשובתו של המלך האנגלי למפקד מסדר ההוספיטלרים הייתה הפקודה להמשיך בצעדה קדימה מבלי להגיב להתקפות המוסלמים. על פי כותב ההיסטוריה של ריצ'רד בעת מסע הצלב השלישי (לטינית: Itinerarium Ricardi Bohâdin) התדיינו ההוספיטלרים בינם לבין עצמם:
התקפת נגד צלבנית.
עם התגברות הלחץ על המאסף, הגיעו האבירים ההוספיטלרים לכלל נקודת שבירה. שני אבירים, המרשל של מסדר ההוספיטלרים, ואביר נוסף יצאו משורות חיל הרגלים וסחפו איתם את שאר אבירי המסדר עימם בעוד הם תוקפים גדוד של פרשים מוסלמים שהתקרבו אל הצבא הצלבני בלוויית תופים ומצילתיים תוך שהם ממסכים את שדה הקרב בענני אבק מפרסות סוסיהם.
התפרצות לא מתוכננת זו שברה את שורות הצבא הצלבני ואבירים יצאו מבין שורות הקשתים לכיוון הצבא המוסלמי. ריצ'רד לב הארי, משהבין כי תוכנית הקרב השתבשה הצטרף למתקפה עם פרשיו. היסטוריונים מוסלמיים ונוצרים מתארים את עוצמת ההתקפה הצלבנית כחומת ברזל נוצרית הדוחפת קדימה ומשמידה את הלוחמים המוסלמיים שעמדו בדרכה. ריצ'רד עצמו מתואר כחץ שלוח מקשת העובר בין שורות הצבא המוסלמי הוא קוצר בהם ומפיל אותם מסוסיהם. המוסלמים נופלים חללים חללים כערמות חיטה בדרכו ולאחר שעה של קרב נפרש שדה של מתים באורך חצי ליגה.
בספרו "מלחמה ואבירות" (War and chivalry) מנתח ההיסטוריון סטריקלנד את המניעים להתנהגות המאסף הצלבני. על פי מחקרו, ההכרה האסטרטגית בחשיבות שמירה על מבנה מלחמתי קוהורנטי, אחיד ושילוב של כוחות בין פרשים לחיל רגלים, הכרה שמפקדים מהמאה ה-12 כמו ריצ'רד לב הארי היו מודעים לחשיבותה. השילוב של טקטיקות ייחודיות למפגש הצבאות המוסלמי - נוצרי בשדות הקרב של ממלכת ירושלים הביאו לכורח להציב את אבירי המסדרים הצבאיים בחזית ובעיקר במאסף - שתי נקודות המגע העיקריות עם הרוכבים המוסלמיים ועיקר המשקל של טקטיקות ההטרדה המוסלמיות בשלבים הפותחים של הקרב - מאחר שלוחמים אלו היו ידועים כבעלי משמעת צבאית ומאומנים בלחימה כגוף אחד.
החוקר מצביע על דיכוטומיה בפניה ניצבו אבירי המסדרים - מחד הצורך בשמירה על משמעת צבאית ופקודות הקרב ומאידך הדחף שטבוע בכל אביר נוצרי - האליטה הלוחמת של המאה ה-12 לתהילה ולכבוד אישי.
אי יכולתם של אבירים לסטות מהמסגרת של כללי "האבירות הגשמית" שהוכתבו על ידי ברנאר מקלרבו, וההבטחה לישועה אם ימותו במאבק מול הכופרים הביאו את אבירי המסדרים פעם אחר פעם לפעול כנגד תועלתם בקרב לתת יתרון לאויביהם המוסלמים ולהתקיף בפזיזות מגובה בביטחון עצמי מופרז, התקפות שהביאו לתוצאות קשות בשדה הקרב.
במקרה של קרב ארסוף, הצליח מפקד המערכה הנוצרי - המלך ריצ'רד, לארגן את ההתקפה ולערוך אותה בשלושה גלים מסודרים מבלי שהאבירים יתפזרו לכל עבר ויאבדו בכך את מחץ ההתקפה תוך שהם מכים ברוכבים המוסלמיים ומונעים מהם אפשרות להתארגן למתקפה על האבירים בשטף מרוצם קדימה.
הצבא המוסלמי קרס תחת עוצמת המחץ הצלבנית, גדודים מובחרים נטשו את שדה הקרב ולא נענו לפקודות הסולטאן. הקרב הוכרע, הצבא המוסלמי הובס והושפל אך לא הושמד. קרב ארסוף הוציא את הרוח הקרבית ממפרשי הצבא המוסלמי ומפקדיו. יותר לא העזו המוסלמים להתקיף את צבא מסע הצלב השלישי ולא ניסו לעצרו בדרכו דרומה. כך, לאחר מנוחה קצרה המשיך הצבא הצלבני בדרכו כמתוכנן והגיע ליפו ב-10 בספטמבר והחל בביצור העיר ההרוסה.
סוף דבר.
קרב ארסוף בכל הישגיו הטקטיים שעיקרם הוצאת יכולת ורוח הלחימה מהצבא המוסלמי והטבעת פחד עמוק במפקדיו מפגישה מחודשת עם הצלבנים בשדה קרב פתוח לא היה התשובה למפלת קרב קרני חיטין. ריצ'רד לב הארי לא ניצל את מצבו של הצבא המוסלמי או את התרוממות הרוח של לוחמיו ולא הלך בדרכם של לוחמי מסע הצלב הראשון בניסיון לכבוש מחדש את ירושלים.
החודשיים הבאים שהוקדשו לביצור חומות יפו אפשרו למוסלמים להתאושש קמעה מהתבוסה בארסוף ולפתוח בטקטיקה חדשה של אדמה חרוכה, במהלכה נהרסו עשרות מבצרים ונקודות יישוב על מנת למנוע מהצבא הצלבני נקודות אחיזה. ההרס הגדול ביותר עבר על אשקלון, מחוסר יכולת או נכונות להגן עליה מפני מצור והתקפה פונתה אוכלוסיית העיר וביצוריה נהרסו בקושי רב. גורל דומה פקד את רמלה שאוכלוסייתה גורשה והעיר על כנסיותיה נחרבה.
עם תום מסע הצלב התבררו ממדי ההרס, אדמה חרוכה שלא הותירה לצלבנים יכולת להתנחל בחלקי הארץ המרוחקים ממישור החוף, כך השתנתה הטקטיקה הצבאית בארץ ישראל מלוחמת מצור וקרבות פנים אל פנים שאפיינו את ימי ממלכת ירושלים הראשונה לסדרת פשיטות שבמהלכן נמנעו - בדרך כלל המוסלמים - מעימות חזיתי עם הצלבנים ובכך מנעו מהם יכולת להכרעה צבאית, אך נמנעה מהם היכולת להכריע את הצלבנים במערכה בדומה לקרני חיטין, מה שהעניק לצלבנים מאה שנים נוספות של קיום.
המוסלמים איבדו את היוזמה ומעתה עקבו אחר תנועות הצבא הצלבני, צלאח א-דין איבד את יכולתו לקבוע את מהלך האירועים ועמד מעתה בפני חילוקי דעות עם מפקדי צבאו.
לודוביקו אריוסטו
לודוביקו אריוסטו (באיטלקית: Ludovico Ariosto;
8 בספטמבר 1474 - 6 ביולי 1533), משורר איטלקי. נודע בעבור האפוס "אורלנדו המטורף", מיצירות הספרות המשפיעות ביותר אי פעם. נחשב לאחד מגדולי המשוררים האיטלקים.
לודוביקו אריוסטו נולד בעיר רג'ו אמיליה שבצפון איטליה למשפחת אצולה שהתרוששה מנכסיה. אביו, ניקולו אריוסטו היה מפקד מבצר העיר. היות שלודוביקו היה הבן הבכור מבין עשרה ילדים, הוא נחשב ליורש משרתו של אביו. משחר נעוריו התעניין בשירה אך אולץ על ידי אביו ללמוד משפטים. אחרי שלמד משפטים באוניברסיטה של פרארה במשך חמש שנים, קיבל רשות מאביו ללמוד יוונית וספרות לטינית באמצעות טובי המורים הפרטיים. אחרי מותו הפתאומי של אביו היה עליו לדאוג לחינוכם של אחיו ואחיותיו והוא נאלץ לוותר על לימודיו.
למרות התחייבויותיו המשפחתיות הצליח לכתוב בלטינית מספר שירים ליריים ומספר קומדיות בפרוזה ובחרוזים. קומדיות אלה משכו את תשומת לבו של הקרדינל איפוליטו ד'אסטה מפרארה, שלקח את אריוסטו תחת חסותו ומינה אותו לאחד מאנשי חצרו (1504). אריוסטו הוכיח את כישרונותיו הדיפלומטיים כאשר שימש פעמיים כשגריר של הקרדינל אל האפיפיור יוליוס השני, שיחסיו עם הקרדינל היו בכל רע.
ב-1516 הופיעה לראשונה הפואמה הנודעת של אריוסטו "אורלנדו הזועם" שכללה ארבעים קטעי שירה. הוא הקדיש פואמה זו לקרדינל שלא ייחס לה כל חשיבות וטען כי אריוסטו מבזבז את זמנו לריק. ב-1518 הקרדינל נסע להונגריה וביקש מאריוסטו להתלוות אליו, אך הוא סירב ובכך הפסיד את הקצבה הזעומה שניתנה לו על ידי הקרדינל.
אלפונסו דוכס פרארה, שהיה אחיו של הקרדינל, לקח את אריוסטו תחת חסותו, ומינה אותו למושל קארפאניאנה שבמרומי הרי האפנינים (כיום בנפת לוקה שבמחוז טוסקנה באיטליה) שהייתה שורצת שודדים. הוא הצליח לזכות באמונם של כל אנשי העיר, ומשום שנודע כמחברה של הפואמה "אורלנדו הזועם" זכה להערצה אפילו מצדם של השודדים. אחרי שלוש שנים בתפקידו זה שב לביתו בפרארה.
לודוביקו אריוסטו מת בפרארה ב-1533.
שנה לפני מותו הופיעה המהדורה האחרונה של הפואמה "אורלנדו הזועם" שכללה ארבעים ושישה קטעי שירה. בשל יצירת מופת זו שלו, אריוסטו נחשב בעיני הדורות הבאים כאחד מגדולי המשוררים של הרנסאנס האיטלקי. בפואמה זו הוא מתאר את הרפתקאותיו של רולאן, שהיה אחד האבירים של קרל הגדול במלחמותיו נגד המוסלמים שפלשו לממלכת הפרנקים במאה השמינית לספירה. זו שירה אפית קומית ארוכה בת 38,736 חרוזים שאריוסטו הקדיש לכתיבתה יותר משלושים שנה. ביצירה זו ישנן הפסקות שבהן המחבר מדבר ישירות אל קהל הקוראים. לדוגמה:
"אורלנדו בילה את שאר ימי החורף במעשים ראויים לשבח. אך הם היו נסתרים במידה כה רבה עד כי אם לא אומר עליהם דבר איש לא יוכל להאשימני. אורלנדו היה תמיד מוכן לעשות את הטוב, יותר מאשר להודיע עליו ברבים. אלמלא היה שם עד למעשיו, מעולם לא היה מסופר בעלילות גבורתו."
סם לויד
סמואל (סם) לויד (באנגלית: Samuel Loyd; 30 בינואר 1841, פילדלפיה - 10 באפריל 1911) היה שחמטאי אמריקאי, מחבר חידות שחמט, חידונאי ומתמטיקאי.
קריירה.
לויד החל את דרכו כחידונאי בחיבור חידות שחמט, אשר פורסמו במגוון עיתונים. בין היתר הוא שיתף פעולה רבות עם הנרי ארנסט דודני וב-1890 הם פרסמו יחד סדרה של מאמרים בשבועון האנגלי "Tit-Bits", שכללו חידות של לויד עם פרשנות של דודני. השותפות התפרקה לאחר טענות הדדיות על גנבות ספרותיות, והפכה במהרה לתחרות מרה ופוריה. היום נחשבים השניים כשני החידונאים הגדולים בכל הזמנים.
לויד התפרסם לא רק במקוריותו ורבגוניותו בהמצאת חידות, אלא גם בכישרון יוצא דופן לשווקן. כך לדוגמה הציע בשנת 1880 פרס גדול לפותר חידת ה-15, ובכך הפך אותה לאחת החידות הפופולריות בכל הזמנים. מכיוון שלא ניתן לפתור את החידה (עובדה שהייתה ידועה לו), הפרס מעולם לא נגבה. חידות נוספות של לויד כמו חידת הפוני וחידת "הסיני הנעלם" (Get off the earth puzzle) זכו גם הם להצלחה מסחרית גדולה.
מנגד לויד מעולם לא הקפיד הקפדה יתרה על דיוק עובדתי. כך לדוגמה לויד טען, החל משנת 1891 ועד למותו בשנת 1911, כי הוא המציא את חידת ה-15, אך בספר עכשווי הגיעו למסקנה שלויד רק שינה חידה שהייתה קיימת לפניו. כאוהד מושבע של תצרפי טנגרם פרסם לויד ספרון בשם 'הספר ה-7 של הטאן' ובו 700 עיצובי טנגרם ייחודיים. הספר שהיה אחד הספרים הראשונים שפורסמו בארצות הברית על המשחק, הכיל סיפורים היסטוריים שהתגלו כמבוססים לגמרי על דמיונו הפורה של לויד.
לאחר מותו אסף בנו את חידותיו שפורסמו בעיתונים השונים, לתוך הספר "אנציקלופדיה של 5000 חידות" (Sam Loyd's Cyclopedia) שפורסם בשנת 1914.