יהדות אלזס היא עתיקה מאוד. משערים שראשוני המתיישבים היהודים הגיעו לאזור במאה ה-5 לספירה.
אפשר למצוא עדויות ראשונות לקיומה של קהילה יהודית באלזס במאה ה-10, ונמצאו אזכורים לנוכחות יהודים ברישומים של כפרים ועיירות באלזס. מתקופה זו נמצאו גם כתובות בעלי אופי יהודי החקוקות על בתים, אבני מצבות ועוד.
יהדות אלזס בימי הביניים.
ימי הביניים - מצבם של יהודי אירופה.
מצבם של יהודי אלזס בימי הביניים היה דומה למצבם של שאר יהודי אירופה.
בתקופה זו הייתה לכנסייה הנוצרית השפעה ניכרת, וחלקה בהפצת האנטישמיות היה רב. עובדה זו, יחד עם התפתחות המסחר במעמד הבורגני הנוצרי השפיעו מאוד על חיי יהודי אירופה.
היהודים נודו ממרכזי ההשפעה והחברה וזכויותיהם החברתיות צומצמו. נמנעה מיהודים הזכות להצטרף לגילדות (הארגונים המקצועיים) וכתוצאה מכך לא יכלו לעסוק ברוב המקצועות החופשיים, ביניהם כלל האומנויות. נוסף על כך, נאסר על יהודים לרכוש נכסים וקרקעות. יתרה מזו, נאסר עליהם להעסיק שכירים נוצריים וגם העיסוק בחקלאות נאסר עליהם.
יהודי אירופה יכלו, לפיכך, לעסוק במספר מצומצם מאוד של מקצועות לפרנסתם. רבים מהיהודים עסקו במסחר זעיר וברוכלות. יהודים אחרים, בזכות העובדה שהיו משכילים יותר מרוב הנוצרים האירופאים, עסקו בהלוואת כספים וברפואה.
מקצוע ההלוואה בריבית התאים מאוד ליהודים משום שעל הנוצרים נאסר לעסוק במקצוע הזה ומכיוון שיהודים היו משכילים ובעלי קשרים בינלאומיים. עם זאת, מקצוע זה טמן בחובו סכנות רבות ליהודים. הלוואת הכספים גרמה לתחושת תלות וכעס של לווים נוצריים כלפי מלווים יהודים. כתוצאה מעיסוק במקצוע זה יצא שמם של יהודים כאנשים קמצנים וטפילים המתעשרים על גבם של נוצרים יצרנים שלוו מהם כסף. זאת ועוד, קל מאוד היה "לסגור את החוב" באמצעות אלימות, עלילות שווא ורצח.
הקהילות היהודיות באלזס בימי הביניים.
הקהילות היהודיות הקבועות הראשונות באלזס הוקמו במאה ה-11.
בימי הביניים עסקו יהודי אלזס במקצועות המקובלים של אותם הימים – רפואה, הלוואה בריבית וברוכלות.
הקהילות היהודיות האלזסיות לא נפגעו בפוגרומים של מסע הצלב הראשון (1096) וזכו להגנת השליטים המקומיים.
אחד המקורות הראשונים שמתעדים את הקהילה היהודית באלזס בראשית ימי הביניים הוא יומני המסע של בנימין מטודלה. בכתביו מתאר בנימין מטודלה את הקהילה היהודית בשטרסבורג ובאלזס בסביבות 1170.
פרעות ביהודי אלזס בימי הביניים.
במאות ה-13 וה-14 היו היהודים במעמד של "בני חסות" התלויים לחלוטין באצילים המקומיים. אלה העניקו ליהודים הגנה בתמורה להלוואות כספיות נוחות. אף על פי כן חיו היהודים בסכנה מתמדת מפני הלשנות, עלילות שווא ופגיעות ברכוש ובנפש. היהודים חיו, בדרך כלל, ברחובות נפרדים ובשכונות נפרדות. עד היום אפשר למצוא בעיירות ובכפרים רבים באלזס רחובות או סמטאות שמציינים את קיומם של היהודים – Judengasse (סמטת היהודים) או Judenstrasse (רחוב היהודים).
באלזס היו מקרים רבים של פגיעות ביהודים, למשל:
מקרה אחר, הקשור בהיסטוריה היהודית של האזור, התרחש בשנת 1285. בעקבות פגיעה ביהודי גרמניה ברחו רבים מהמדינה וביניהם ר' מאיר מרוטנבורג (המהר"ם). ר' מאיר ברח לאיטליה ויהודי מומר שהכיר אותו הלשין עליו הסגיר אותו לידי הקיסר הגרמני רודולף הראשון. ר' מאיר מרוטנבורג נאסר במבצר אֶנסיסהיים (Ensisheim) שבאלזס. ר' מאיר אסר על בני הקהילה לפדות אותו ולכן היה אסור בכלא עד מותו.
במאה ה-14 פשטה מחלת הדבר (המוות השחור) באלזס, כמו בשאר חלקי אירופה. הנוצרים באלזס, כמו גם באזורים אחרים, האשימו את היהודים בהרעלת הבארות ובגרימת המגפה.
בעקבות עלילה זו חוסלו קהילות יהודיות רבות באלזס, בשטרסבורג (Strasbourg), סלסטה (Selestat), ברגהיים (Bergheim), קולמר (Colmar) ובמילוז (Mulhouse). יהודי סולץ (Soultz), מולצהיים (Molsheim) ואוברנה (Obernai) אמנם ניצלו מטבח אך הם גורשו מבתיהם.
דוגמה אחת מבין רבים לזוועות של התקופה התרחשה ב-29 בדצמבר 1348 בעיר קולמר. מועצת העיר של קולמר הכריזה שבידה ראיות שחזן העיר שטרסבורג, יעקב, שפך רעל בבארות של העיירה. בעקבות האשמה זו הועלו כל יהודי קולמר על המוקד ונקברו יחד בקבר אחים. אתר הקבורה נמצא בשכונת לדהוף של העיר ומכונה "Judenloch" – בור היהודים.
היהודים בני חבל אלזס ששרדו את הפרעות הקשות של התקופה וניצלו מהדבר, חיו תחת מערכת הגבלות וחוקים קשה. אחד החוקים שפגעו ביהודים היה הצורך לקבל רישיון מיוחד להתחתן. האצילים המקומיים נמנעו, על פי רוב, להעניק אישור כזה כדי להגביל את גודל האוכלוסייה היהודית.
הכחדת הקהילה היהודית באלזס ובלוריין.
בשנת 1306 וב-1394 גורשו כל היהודים מצרפת. בתקופה הזו היה חבל אלזס תחת שלטון האימפריה הרומית הקדושה ומשם לא גורשו היהודים. על אף שיהודי האימפריה לא גורשו באופן רשמי, הם עדיין סבלו מגירושים "בלתי רשמיים", מרדיפות ומעלילות דם.
גורל זה לא פסח על יהודי אלזס. שנת 1349 הייתה אולי השנה הקשה מכולן – בשנה הזו הוכחדה כמעט כל יהדות אלזס, במיוחד בערים שטרסבורג (טבח שטרסבורג), קולמאר, מילוז (Mulhouse), אורבנה וסלסטה (Selestat).
רוב היהודים שעזבו את אלזס התיישבו בגרמניה ובשווייץ. אחרים מצאו מקלט במזרח אירופה.
בית הכנסת היחיד ששרד מהמאות ה-14-17 הוא בית הכנסת של ברגהיים (Bergheim). בית הכנסת של המקום הוחרם לאחר טבח שנערך ביהודים בעת המגפה השחורה והוא נקנה בחזרה מאוחר יותר על ידי הקהילה היהודית. בשנים שלאחר מכן שופץ בית הכנסת מספר פעמים ולבסוף נבנה מחדש באותו המקום בשנת 1861.
בין המאות ה-16-14 לא נותרו יהודים באלזס, פרט ליהודים בודדים שהמשיכו לחיות באזור. בשנים שלאחר גירוש היהודים קיבלו השליטים המקומיים באלזס אישור מלכותי להחזיר יהודים אל אדמותיהם. השליטים המקומיים, שראו ביהודים מקור הכנסה טוב, החלו להחזיר אליהם יהודים שגורשו מהאזור. היהודים הופנו למגורים בכפרים, שכן נאסר עליהם להתגורר בתוך הערים וכך הפכה יהדות אלזס ליהדות כפרית.
בשנת 1388 נחקק חוק שהתיר ליהודים לשהות בעיר שטרסבורג במשך שעות היום. בסוף היום, עם צלצול הפעמון שבראש הקתדרלה, נאלצו היהודים לעזוב את העיר ולחזור לכפרים. חוק זה היה בתוקף עד 1791.
יהדות אלזס בשנים שלאחר ימי הביניים.
לאט לאט החלו יהודים לחזור לחבל אלזס. במשך השנים הבאות עיקר פריחתה של יהדות צרפת הייתה בחבל זה.
יהדות אלזס במאה ה-16.
במאה ה-16 חיו באלזס בין 100 ל-120 משפחות. הקהילה הגדולה ביותר הייתה בברגהיים (Bergheim) שם ישבה הרבנות הראשית של אלזס. מצבה של הקהילה לא היה יציב, והיא הייתה תלוי ברצונו הטוב של השליט המקומי.
כדי להגן על זכויות היהודים מונו "שתדלנים" שתפקידם היה לפעול למען היהודים בחצרות האצילים והמלכים. שתדלן מפורסם היה רבי יוסף בן גרשון ("רבי יוסלמן") מרוסהיים שפעל בחצרו של המלך מקסימיליאן הראשון. אחד מהישגיו של יוסלמן היה האישור שקיבל לכך שיהודים יוכלו לשהות בין חומות הערים בזמן מרידות או מלחמות.
יהודי אלזס במאה ה-17.
מצבם של יהודי אלזס הושפע מאוד מתהליכים כלליים שהתחוללו באירופה בכלל ובאזור בפרט. מלחמת שלושים השנים פגעה קשות באוכלוסיית אלזס ובכללם גם ביהודים. בשנת 1648 נחתם הסכם וסטפליה. הסכם זה הביא, בין השאר, לסיפוח חבל אלזס לצרפת. דבר זה השפיע לטובה, בדרך כלל, על מצבם של היהודים, אף על פי שרק לאחר המהפכה הצרפתית הוענקו זכויות אזרחיות שוות ליהודים.
השנים שלאחר מלחמת שלושים השנים הביאו איתן שיקום כלכלי. מצבם של בני החבל השתפר וכך גם מצבה של הקהילה היהודית. יהודי אלזס עסקו באספקת סוסים וציוד לצבא הצרפתי וכך זכו לתמיכת אנשי הצבא. היהודים שימשו גם מקור להשגת כספים לשלטון המקומי ועל כן יכלו להישאר באזור כל עוד שילמו את המיסים הכבדים שהוטלו עליהם.
בדיווחים משנת 1689 נמצא שחיו באלזס 525 משפחות יהודים שהם כ-2,600 איש. רוב יהודי האזור חיו בצפון המחוז ומיעוטם חיו בעיירות. במאה השנים הבאות גדלה מאוד הקהילה היהודית באלזס והיא מנתה קרוב ל-20,000 יהודים.
יהודי אלזס חיו, כאמור, בעיקר בכפרים, ופרנסתם הייתה דלה. רבים מבני הקהילה היהודית היו רוכלים שמכרו את מרכולתם מדלת לדלת. מעטים מבני הקהילה שהתעשרו הפכו לסוחרים חשובים, לסוחרי סוסים, עובדי אדמה, מלווים בריבית ובנקאים.
בתקופה הזאת היגרו אל אלזס גם יהודים מגרמניה השכנה. למהגרים הגרמנים היה תפקיד חשוב בשיקום הקהילה היהודית-אלזסית ובפיתוח הניב היידי-אלזסי.
במאה ה-16 החלו יהודים לחזור אל ערי אלזס. עם זאת, בשטרסבורג, אימצו השליטים את שיטת ה"גטו", ואלצו את היהודים לחיות באזורים סגורים ומתוחמים.
בתקופה הזו בלט ההבדל בין היהודים שחיו בדרום צרפת וכונו "היהודים הפורטוגזים" ויהודי הצפון - יהודי "אשכנז" או היהודים הגרמנים. הבדל זה יבוא לידי ביטוי במלוא עוזו עם מתן זכויות אזרחיות ליהודי צרפת.
המאה ה-18 - המהפכה הצרפתית והאמנציפציה.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית התגוררו בצרפת 40,000 יהודים, 35,000 מהם אשכנזים אשר התגוררו ברובם בצפון-מזרח צרפת באלזס ובמחוז השכן – לורן, ו-5,000 בדרום-מערב צרפת ובעיר בורדו, רובם ככולם ספרדים מצאצאי האנוסים (היתר היו יהודי האפיפיור – שרידי יהדות פרובנס שחיו בארבע ערים שהיו בעבר חלק ממדינת האפיפיור בדרום-מזרח צרפת). יהודי אלזס חיו ב-150 קהילות ברחבי המחוז.