ב-9 בנובמבר 2010 הכריז האנק ויליאמס ג'וניור על שיתוף פעולה עם חברת J&amp;M Concepts LLC ועם אלמנתו של סאטן, פאם סאטן, לזיקוק והפצת הוויסקי של פופקורן סאטן, לראשונה באופן חוקי.
הוויסקי, שכונה "הוויסקי טנסי הלבן של פופקורן סאטן", מיוצר עם דוד זיקוק שתוכנן על ידי סאטן עצמו לפני מותו ובמתכון המשפחתי הסודי שעבר במשפחת סאטן, אותו הפקיד סאטן לפני מותו בידיו של המנהל המקצועי של חברת J&amp;M Concepts LLC, ג'יימי גרוסר.
כוכבי מוזיקת קאנטרי רבים הגיעו לאירוע השקת הוויסקי.
על-פי דיווחים בעיתונות, יופץ תחילה הוויסקי בטנסי ובדרום-מזרח ארצות הברית.
פ. סבר
הזמן הצהוב
הזמן הצהוב הוא שמו של מיזם תיעודי שערך הסופר דויד גרוסמן ביהודה ושומרון במהלך אביב 1987. המיזם ראה אור בחוברת מיוחדת של השבועון "כותרת ראשית" שיצאה לאור ב-29 באפריל 1987, ערב יום העצמאות, לציון 20 שנה למלחמת ששת הימים. ביוני אותה שנה יצא בהוצאת הספריה החדשה הספר "הזמן הצהוב", שבו נוספו ל-14 הפרקים המקוריים עוד חמישה פרקים. החוברת והספר יצאו כחצי שנה לפני פרוץ האינתיפאדה הראשונה, והפנו זרקור לסוגיות האלימות האצורה, הקנאות הדתית ותחושת האסון המתקרב, שמעטים בציבור הישראלי דאז היו מודעים להן. הסופר יצא בעיקר נגד ההדחקה של הקיום המקביל, ונגד האמונה שרווחה אז, כי החיכוך והסכסוך ייפתרו מאליהם ברבות הזמן, והתריע כי מתקרב היום בו לא יוכלו הישראלים להתעלם עוד מן הנעשה בשטחים.
הספר תורגם לשפות רבות: ערבית (1987), אנגלית (1988), ספרדית (1988), צרפתית (1988), גרמנית (1988), הולנדית (1988) וטורקית (1992).
"הזמן הצהוב" ב"כותרת ראשית".
בדברי המבוא נכתב שגרוסמן יצא למסע ב"ארץ רחוקה", שעל אף שהיא סמוכה ביותר, היא מודחקת ומרתיעה. גרוסמן, שהיה בן 13 בלבד כאשר נכבשה הגדה המערבית, בילה שבועות מספר בשליחות "כותרת ראשית" מעבר ל"קו הירוק", נפגש ושוחח עם אנשים ברחוב, ולא עם פוליטיקאים, מנהיגים או אנשי צבא.
גרוסמן תיעד, מבעד למבטו ולשפתו האישיים, פגישות בלתי אמצעיות שערך: במחנה הפליטים דהיישה, עם ילדי גן, ועם זקנים שעוד זוכרים את בתיהם בהרי יהודה; עם מתנחלים בכפר אדומים, באלפי מנשה ובעופרה, שם שהה בשבת במחיצת חברי היישוב; עם איש-שטח לשעבר בשב"כ, שאותו ראיין על סדר יום סטנדרטי; ועם פועלים פלסטינים שפגש בביקור בגשר אלנבי ובתל אביב.
בסדרת המאמרים כתב על "מכבסת מילים" (בפיו של עמוס איילון), שבעיניו נועדה עבור "מדינה במבוכה המשכזבת לעצמה אוצר-מילים חדש", שבו אין הבעת דעה פלסטינית, אלא רק "הסתה"; אין חקלאים ערבים, אלא "כפריים"; אין בערי הגדה רחובות, אלא רק "סמטאות"; וערבים אינם נהרגים, אלא "מוצאים את מותם".
מסקנותיו של גרוסמן קשות ועגומות. הוא מסכם:
וכן:
השם "הזמן הצהוב" נובע מתוך אחת מפסקאות הסיום:
השפעה וקבלה.
עורך "כותרת ראשית", נחום ברנע, סיפר כי בשעה שתפוצה רגילה של השבועון הייתה 14 אלף עותקים ולא יותר מ-20 אלף, גיליון "הזמן הצהוב" הגיע ל-40 אלף עותקים. הזכויות לפרסום המאמרים נרכשו על ידי הוצאות וכתבי עת ברחבי העולם. התמלוגים ששילם ה"ניו יורקר" לבדו עבור פרסום המאמרים, החזיק כלכלית את "כותרת ראשית", שעמד על סף פשיטת רגל, במשך מספר חודשים.
הכותב נח שמיר מיצה את דבריהם של חוקרים ומבקרים במשפט "הגילויים של הספר, הנראים היום טריוויאליים לחלוטין, הכו בתדהמה את הישראלים, אבל שום מסקנה אופרטיבית לא הוסקה מכך, ועדיין חשבנו שנוכל להמשיך ב"עסקים כרגיל"".
הזמרת והכותבת נורית גלרון כתבה ב-1989, כשנה וחצי לאחר פרוץ האינתיפאדה, את השיר הפוליטי "אחרינו המבול". בין שורות השיר: "יש מדינה של אבנים ובקבוקי תבערה/ ויש תל אביב בוערת ממועדונים ומעשי זימה" וכן: "לא אכפת לי מה נעשה בשטחים/ אל תספר על זמן צהוב, על עצורים ועל מורדים/ נעשה אהבה, נחיה את החיים". המילים "זמן צהוב" הפכו לציון המאפיין את "הנעשה בשטחים". גם שלמה ארצי בתקליטו חום יולי אוגוסט (1988) הזכיר את הספר בשיר "עבד הממהר" (""זמן צהוב" קורא גרוסמן למצב הרע").
ב-1987 הועלתה בתיאטרון יובל הצגה המבוססת על הספר, בעיבודה ובבימויה של אלה אלתרמן.
גם השחקן אבי פניני העלה הצגה המבוססת על הספר, והוא מכנה אותו "נבואה": "שיחקתי בזמנו בהצגה שנקראה "הזמן הצהוב", זו הייתה הנבואה של גרוסמן לגבי פרוץ האינתיפאדה הראשונה. באו האנשים שרצו לשמוע, וההצגה מתה בכדור הראשון. ההצגה הפסיקה להיות אקטואלית בפיגוע הראשון של האינתיפאדה."
מימין תקף משה שמיר את "הזמן הצהוב" כפוסט-ציוני. הוא פרסם אוסף מסות בשם "המקום הירוק", כהתרסה נגד "הזמן הצהוב" של גרוסמן, כאשר המקום הירוק הוא ארץ ישראל הנבנית ומקומה של הציונות. כן הגיב לספר יוסף שפירא במאמרו "הזמן הצהוב- תמונת מצב או תמונת נפש?".
גובי אלטאי
ג'ון שפארד
ג'ון שפארד (באנגלית: John Sheppard; 1515 לערך - דצמבר 1558) היה זמר ומלחין אנגלי מתקופת הרנסאנס.
חייו.
בשנת 1554 עתר שפארד, כנראה ללא הצלחה, לתואר דוקטור למוזיקה מאוניברסיטת אוקספורד, בטענה שהוא לומד מוזיקה מזה 20 שנה ו"חיבר שירים רבים". אם תקופת לימודיו החלה ב-1534, סביר להניח שנולד בעשור השני של המאה ה-16. ב-29 בספטמבר 1543 (יום חג המלאך מיכאל בנצרות) התמנה למדריך מקהלה (Informator Choristarum) במגדלן קולג' באוקספורד, שם נשאר עד 1548. בשנת 1552 כיהן כ"אציל הקאפלה המלכותית", משרה שייתכן שהגיע אליה מיד לאחר עזיבת מגדלן. מחקר של דייוויד צ'אד מגלה, שצוואתו של שפארד נכתבה ב-1 בדצמבר 1558 וב-21 בדצמבר נקבר, אף כי נמצא זכאי לקבל מדי שרד להלוויית המלכה מרי ב-13 בדצמבר ואפילו להכתרת אליזבת הראשונה ב-15 בינואר 1559, כנראה משום שלא נודע דבר מותו.
מקורות.
שפארד היה אחד המעולים במלחיני הכנסייה האנגלים בתקופת טיודור, ורק תומאס טאליס משתווה אליו בדורו. שני המקורות המקיפים ביותר למוזיקה שלו הם מה שמכונה "ספרי הקולות של גיפארד" (GB-Lbm 17802-5), קובץ כתבי יד של ארבעה ספרי תווים לקולות נפרדים, שהועתקו כנראה בשנות ה-70' של המאה ה-16 בשביל ד"ר רוג'ר גיפארד (נחקרו על ידי דייוויד מאטר) ו-GB-Och 979-83, חמישה ספרי תווים שנוחרו מקובץ של שישה, אשר הועתקו אחרי 1575 על ידי ג'ון בלדווין, הזמר של וינדזור. אפשר שחלק גדול מן המוזיקה של גיפארד חובר במהלך שנותיו של שפארד באוקספורד (העורך היה קודם לכו עמית של מרטון קולג' באוקספורד); אבל המוזיקה מספרי התווים של קרייסט צ'רץ' היוותה, קרוב לוודאי, חלק מרפרטואר המקהלה של הקאפלה המלכותית בשנות ה-50' של המאה ה-16, כששפארד וטאליס היו שני המלחינים העיקריים של המקהלה. שפארד היה ככל הנראה דמות חשובה בתוכנית של מרי טיודור, לצייד את הקאפלה בפוליפוניה משוכללת לטקס התפילה בנוסח סולסברי, שהרפורמציה ביטלה והמלכה הקתולית השיבה על כנו לאחר עלייתה לכס השלטון. רוב המוזיקה של שפארד נכתבה לטקס זה.
מיסות.
מתוך חמשת מחזורי המיסה הנהוגים של שפארד ששרדו, ה"מיסה קנטטה" היא יצירת פאר חגיגית, באורך מלא, במסורת של ג'ון טאוורנר, הבנויה ביחידות של פוליפוניה בשישה קולות המתחלפות לסירוגין בפסיפס של פרקי מקהלה למחצה. המכנה המשותף העיקרי, מלבד קטעי המוטיב הראשוני בראשית של פרק, היא התבנית מתומנת הצלילים, פה-מי-פה-סול-לה-סיb-סול-פה, המופיעה בטנור בנקודות שונות. מבין ארבעת מחיבורי המיסה בארבעה קולות, "רוח המערב" מבוסס על מלודיה עממית, המהווה גם את הבסיס למחזורי מיסות של ג'ון טאוורנר וכריסטופר טיי. במוזיקה של שפארד נודדת המלודיה בין הסופרן לטנור. שני מחזורים אחרים, Be not afraid ו-The Frences Mass, בנויים בחופשיות
ובקונטרפונקט משוכלל; הראשון בשניים נועד לקולות גברים. "מיסת קנטוס פלאנוס לקול אמצעי" היא יצירה פשוטה הרבה יותר. בכתב התווים המפושט שלה היא נאמנה למסורת של מוזיקה בסגנון דומה מאת טאוורנר. היא כוללת "קיריה" (בניגוד לרוב מחזורי המיסה בנוסח סארום) ועושה שימוש בטכניקת חילופים, פרקי קנטוס ופוליפוניה מתחלפים לסירוגין.
מוזיקה לטקסטים לאטיניים ואנגליים.
שפארד כתב הן מוזיקה פוליפונית לטקסטים הלאטיניים של נוסח סארום הישן, והן מוזיקה לפולחן הפרוטסטנטי החדש. מוזיקה זו, שחלק ניכר מכתבי היד שלה אבד, חוברה כנראה בתקופת מלכותו של אדוארד השישי. בתקופה זו, בשנת 1549, יצא לאור ספר של "תפילות בצוותא" (Common Prayer) ועקב כך נוצר צורך במוזיקה ליטורגית לטקסטים אנגליים. חמישה-עשר מזמורי התפילההאנגליים של שפארד עונים על דרישות המתקנים הפרוטסטנטים לפשטות, למילים ברורות וקליטות ולבסיס מוזיקלי תואם-הברות ברובו הגדול. היצירות החילוניות היחידות הידועות של שפארד הן O happy dames ו-Vain, vain, all our life we spend in vain.
ז'ואן
שעון (פירושונים)
סמנתה פאואר
קשר בכל מחיר (סרט)
קשר בכל מחיר (באנגלית: Six Degrees of Separation; מילולית: שש דרגות של הפרדה) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1993, בבימויו של הבמאי האמריקאי פרד שפיסי. הסרט הוא עיבוד קולנועי של מחזה משנת 1990 באותו השם מאת ג'ון גווייר, אשר היה מועמד לפרס פוליצר. עלילת המחזה נכתבה בהשראת סיפור חייו האמתיים של הנוכל המקצועי דייוויד המפטון.
תקציר העלילה.