התל יושב באופן רציף החל מהקמתו בשנת 2300 לפנה"ס לערך ועד למאה ה-17. החלק העתיק ביותר במצודה שוכן בפינתו הצפונית של האתר, בקרבת חוף הים, וכולל שרידי בתים ששימשו ככל הנראה למגורים. באותה עת הוקמה סביב האתר חומת אבן אשר שימשה להגנתו, וקטע ממנה באורך של 46 מטר השתמר עד היום. מתקופה זו התגלה גם רחוב ברוחב של 12 מטר, ומשני צדדיו בתים גדולים שחלקם שימשו ככל הנראה כארמונות. מאוחר יותר, בשנת 1450 לפנה"ס לערך, היינו בתקופת הברונזה האמצעית, הוקמה חומה נוספת במקום, ויכול שחלק ממנה היה חידושה והעצמתה של החומה הקודמת. בתי האתר הוגדלו ושונו, ושימשו כמגוריו של המושל מטעם תרבות הקסיט ששלטה בתל. בתקופת הברזל, מהמאה ה-11 לפנה"ס עד המאה ה-5 לפנה"ס, שימש המקום כבירת תרבות דילמון. תרבות זו הייתה ידועה רק ממקורות שומרים, עד שנערכו החפירות במקום, והממצאים בתל הם החשובים ביותר שנתגלו אודותיה עד כה. גם תרבות דילמון הקימה חומה חדשה על בסיס החומה הקיימת במקום, וחלק ממנה מגיע כיום עד לגובה של 4.5 מטר. מתקופה זו התגלו שרידיו של מקדש שלו שני עמודים, ומספר בתי מגורים יוקרתיים שבהם הותקנה מערכת ביוב מתקדמת. מתחת לבתים אלה התגלו מספר קברים ובהם סרקופגים. בסביבות המאה ה-3 לפנה"ס, נבנה חלקו המרכזי של התל באופן מקיף, אך בשל הרס מאוחר יותר באזור זה, קשה לעמוד בבירור על אופיים של בתים אלה. מצודה גדולה ורבועה שאורך כל אחד מצלעותיה מגיע ל-51.5 מטר התגלתה בצידו הצפוני של האתר, וזו מתוארכת בסבירות רבה למאה ה-3, על בסיס ההשפעות הסאסאניות הניכרות בה. המצודה הייתה בשימוש עד למאה ה-5 ואז ננטשה.
מאז ימי הביניים.
במאה ה-13 שוב אוישה המצודה. היא נבנתה מחדש ושימשה לצרכים מסחריים. מתקופה זו השתמרו שמונה מחדריו של המבנה. במרכזו של התל התגלו שתי שכבות נוספות - האחת מהמאה ה-14, היינו מאמצע התקופה המוסלמית, מתאפיינת בבנייה צפופה, ונראה כי שמשה כשוק או כחאן; והאחרת מהמאה ה-15, שבה בעיקר בנייה צנועה בהיקפה. מהמאה ה-16 שימש התל בעיקר כמוצב צבאי, והמצודה הארוכה ששכנה בו חלשה עליו, והעניקה לו את שמו הנוכחי. ראשיתה של המצודה בתחילת המאה ה-15 כאשר מבנה מבוצר פשוט הוקם על התל. ב-1529 הורחבה המצודה באופן ניכר, הותאמה להצבת תותחים וחפיר נחפר סביבה. החל מ-1561, כאשר בחריין באה תחת שלטון האימפריה הפורטוגזית, קיבלה המצודה את צורתה הנוכחית. מגדלי שמירה בסגנון ג'נובה נוספו בפינותיה והחפיר הורחב. במאה ה-17 הוגבלה הגישה אל המצודה מכיוון הים כאשר התעלה בשונית האלמוגים המוליכה אליה נחסמה כמעט לחלוטין, ורק סירות קטנות יכלו להגיע עד למצודה בזמן הגאות. מסיבה זו ננטשה המצודה לבסוף לאחר כ-4,000 שנות יישוב אנושי רצוף.
מחקר באתר.
האתר נחקר מ-1954 עד 1970 בידי משלחת דנית ולאחר מכן, מ-1978 ועד שנת 1987, על ידי שתי משלחות צרפתיות. כרבע משטח התל נחקר עד כה ונחשפו שכבות רבות של אזורי מגורים ומרחבים ציבוריים ששימשו למסחר, לפולחן ולצרכים צבאיים. צילומי אוויר שנערכו בשנות ה-80 של המאה ה-20 חשפו תעלה תת-ימית ברוחב של 15 עד 90 מטרים ובאורך של 1.8 ק"מ מהחוף. התעלה שימשה כעורק תנועה לתחבורה הימית שהפליגה אל המצודה וממנה, והיא נחפרה בשונית האלמוגים שעל קרקעית הים. עוד התגלה בלב ים מגדל רבוע בן שתי קומות אשר שימש ככל הנראה כמעין מגדלור אשר הנחה כלי שיט אל התעלה. המגדל הבולט מעט מעל פני המים (בהתאם לגאות), שוכן סמוך לכניסה אל התעלה התת-ימית.
יאורית
1975 במדע
הזמן הורוד
דייב מסטיין
איזידור רבי
בלווה פליין
בלווה פליין (אנגלית: Belva Plain; 9 באוקטובר 1915 - 12 באוקטובר 2010) הייתה סופרת רבי מכר אמריקנית.
חייה.
פליין נולדה בשם בלווה אופנברג בניו יורק שם גדלה כדור שלישי למשפחה יהודית. היא למדה בברנארד קולג' וסיימה עם תואר בהיסטוריה. לפני שהחלה בפרסום ספרים, כתבה סיפורים קצרים למגזינים, כשבמקביל גידלה את שלושת ילדיה. רומנה הראשון נקרא "ירוק עד" ויצא לאור בשנת 1978, בגיל 63. "ירוק עד" היה לרב-מכר, שהה במצעד רבי המכר של הניו יורק טיימס במשך 41 שבועות, ועליו בוססה מיני סדרה. פליין לא השתמשה במחשב, ואת כל ספריה כתבה בכתב יד על דפדפת.
עד היום נמכרו ברחבי העולם למעלה מ-30 מיליון עותקים מ-22 ספריה, אשר תורגמו ל-22 שפות, בהן עברית. פליין הייתה נשואה במשך 41 שנים לבעלה, אירווינג פליין, עד למותו בשנת 1982.
נקודת תצפית משולבת
ענת סרגוסטי
ענת סרגוסטי (נולדה ב-8 ביולי 1953) היא עיתונאית, פובליציסטית, משפטנית ופעילת שלום וזכויות אדם, עורכת ספרים ויוצרת דוקומנטרית ומנהלת תחום חופש העיתונות בארגון העיתונאים בישראל. במסגרת תפקידיה כיהנה כמנכ"לית אג'נדה; עורכת וכתבת בחדשות ערוץ 2, צלמת וניהלה את "בצלם" ארצות הברית. סרגוסטי היא ממייסדות תא העיתונאיות ומרכז מדיה נשים באג'נדה. באוקטובר 2018, נבחרה ליושבת ראש עמותת כן לזקן.
ביוגרפיה.
ענת סרגוסטי, נולדה ב-1953 בירושלים. בת למשפחת סרגוסטי, שהגיעו לישראל בסוף המאה ה-15 עם גירוש ספרד. שני הוריה גדלו בירושלים לפני מלחמת העצמאות. אביה, חיים, שירת בפלמ"ח בחטיבת הראל. אמה, רחל, בת למשפחה שעלתה ממרוקו בתחילת המאה ה-20 והתגוררה בעיר העתיקה בירושלים, הייתה פעילה בתנועת הנוער של מפ"ם. סרגוסטי גדלה בירושלים ולמדה בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה במחזור שסיים בשנת 1971. היא הצטרפה בגיל 17 לתנועת הפנתרים השחורים שם גיבשה את זהותה החברתית והמזרחית. סרגוסטי שירתה בצבא ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים. היא בעלת תואר ראשון בצילום ממכללת הדסה ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
בגיל 21 הכירה את אבי ברדוגו, אז סטודנט למשפטים ולימים עורך-דין מוכר, פעיל חברתי. בנם הוא שם ברדוגו, שהשתתף בעונה השמינית של "האח הגדול".
פעילות תקשורתית.
בשנת 1980, עם סיום לימודי הצילום במכללת הדסה בירושלים, פנתה לעיתונות והחלה לעבוד בשבועון "העולם הזה", בעריכת אורי אבנרי, כצלמת וכתבת. במסגרת עבודתה סיקרה את האירועים החשובים ביותר של העשור: פינוי ימית וחבל סיני במסגרת הסכם השלום עם מצרים, מלחמת לבנון הראשונה, פרישתו של מנחם בגין מראשות הממשלה, מערכות הבחירות, האינתיפאדה הראשונה ועוד.
במלחמת לבנון הראשונה ב-1982 היה לסרגוסטי (ביחד עם אבנרי והעיתונאית שרית ישי) את אחד ההישגים העיתונאיים המשמעותיים של אותה העת: ראיון ראשון עם יאסר ערפאת, ראש אש"ף, בביירות הנצורה. באותה נסיעה היסטורית למערב ביירות הצליח צוות "העולם הזה" לראיין גם את הטייס השבוי אהרון אחיעז ולהביא מכתבים ותמונות ממנו לבני משפחתו בישראל. ההישג העיתונאי הזה הוא אחד מאבני הדרך החשובים בהיסטוריה של העיתונות בישראל אשר קבע מחדש את גבולות העיתונות וחופש הביטוי ונלמד מאז בבתי ספר לעיתונות.
סרגוסטי נחשבת צלמת המלחמות הראשונה בישראל. ביחד עם כרמלה מנשה, הכתבת הצבאית של קול ישראל וטלי ליפקין-שחק הכתבת הצבאית של עיתון דבר, ניהלו השלוש מאבק עיקש מול דובר צה"ל שמנע אז מנשים עיתונאיות להיכנס ללבנון לסקר את המלחמה. סרגוסטי וליפקין שחק לא ויתרו ו"גנבו" את הגבול לתוך לבנון, כאקט של מחאה, על כך שלא אפשרו להן לבצע את עבודתן נאמנה.
ב-1984 רשמה סרגוסטי הישג עיתונאי חשוב נוסף כשתיעדה את הובלת המחבל החוטף בידי אנשי השב"כ בפרשת קו 300, שנודעה גם בשם "פרשת השב"כ", בצילום שפורסם על שער "העולם הזה".
ב-1994 הצטרפה סרגוסטי לצוות המצומצם שהקים את חברת החדשות של ערוץ 2. היא התמנתה לכתבת בעזה, כתבת הטלוויזיה האישה הראשונה בתפקיד, במשך שנתיים סיקרה את העברת הסמכויות מידי צה"ל לידי הרשות הפלסטינית שאך זה קמה, ולתקופות קצרות אף התגוררה בעזה. מאוחר יותר שמשה בתפקידי עריכה ראשיים בחברת החדשות. היא ערכה במשך כמה שנים את המהדורה המרכזית ואת "אולפן שישי". הייתה העורכת המייסדת של חדשות הבוקר וחדשות השבת. ערכה כמה תוכניות מיוחדות, כמו תוכניות ליום השנה לרצח רבין ועוד.
בשנת 2001–2002 זכתה למלגת יוברט האמפרי של תוכנית פולברייט ונסעה לוושינגטון. שם גם שימשה ככתבת חדשות ערוץ 2 וסיקרה בהרחבה את מתקפת הטרור על בנייני התאומים ב-11 בספטמבר 2001.
עם שובה לישראל השתלבה ככתבת בכירה בחדשות החוץ והכינה כתבות דוקומנטריות למגזין "אולפן שישי". בין 2007–2008 עברה להתגורר בעיר שדרות על מנת לסקר את העיר המותקפת מהשטח. סרגוסטי הייתה העיתונאית הראשונה שהביאה את הסיפור של העיר שדרות ישירות מהשטח. היא גם צילמה והביאה לאקרנים סרט דוקומנטרי קצר בנושא בשם: יומן שדרות.
בספטמבר 2008 יצא לאקרנים גם סרטה הדוקומנטרי השני: "האזרחית אלוני", על שולמית אלוני, סרט שסיפר את סיפורה של שולמית אלוני כאחת הנשים הבולטות ומשפיעות בציבוריות הישראלית בעשורים האחרונים.
עבודותיה כצלמת עיתונות הוצגו בתערוכות רבות בישראל ומחוצה לה. היא אף השתתפה בביאנלה הראשונה לצילום בעין חרוד בשנת 1986 ובתערוכות קבוצתיות נוספות. בשנת 2009 הוצגה תערוכתה "ענת סרגוסטי - תצלומים מ'העולם הזה' 1980 - 1993" בגלריה הלימודית בבית הספר לאמנות שבמכללה האקדמית ספיר, במסגרת כנס שדרות לחברה. בתערוכה הוצגו צילומים של אירועים חברתיים בולטים שסרגוסטי צילמה במהלך 12 שנות עבודה ככתבת וצלמת שטח בשבועון "העולם הזה". בשנת 2008 הוצגו צילומים שלה במוזיאון חיפה לאמנות במסגרת התערוכה המקיפה לשנת ה-60 למדינה.
ביוני 2008 נבחרה לעמוד בראש אג'נדה – מרכז ישראלי לאסטרטגיה תקשורתית, ארגון ללא כוונות רווח שעוסק בתקשורת ובשינוי חברתי, ועזבה את חברת החדשות של ערוץ 2.