מתוך 154 הסדרים שבתורה, רק 68 מהם מתחילים באותו הפסוק כמו בחלוקה לפרקים, כלומר 42 אחוזים מהסדרים (בהשמטת ראשי הספרים). מתוך 224 סדרים שבנביאים, רק 23 מהם מתחילים באותו הפסוק כמו הפרקים, כלומר 7 אחוזים. בכתובים רק 14 מתוך 70 הסדרים מתחילים באותו הפסוק כמו בחלוקה לפרקים, כלומר 5 אחוזים.
ההבדל בין החלוקה לפרקים לעומת החלוקה לסדרים מבחינת תחילת הסדר והפרק מלמדת אותנו לגבי ההבדלים בין השקפת העולם היהודית להשקפת העולם הנוצרית עליה התבססה החלוקה לפרקים או שהיא נובעת מחוסר הבנה של הטקסט. רוב הסדרים מתחילים או מסתיימים בנושא חדש, בפרשה פתוחה או סגורה חדשה, אולם לא כולם, לפעמים הסדר מתחיל מספר פסקים לפני הנושא החדש על מנת להתחיל בתוכן של טובה או נחמה למשל בספר יחזקאל טז' ס' או עובדיה א' כא'. סיבה אפשרית נוספת להתחלת סדר לא באותו פסוק של התחלת נושא היא לגרום למתח אצל הקורא ורצון לקרוא את הסדר הבא.
כמות הסדרים.
ישנן מספר מסורות לגבי מספר סדרי התורה. בהוצאת קורן השתמשו בחלוקה ל-154 סדרים, אך יש גם רשימות של 157 סדרים כפי שנמצא בגניזה הקהירית או 167 סדרים כמו בכתב היד של הסופר שמואל בן יעקב המכונה לנינגרד. החוקרים סבורים שזו גם הרשימה שהייתה בכתר ארם צובא, מפאת הדמיון בין כתבי היד.
בתוך המספרים הללו, 154, 157 ו-167, יש רשימות שונות היכן התחילו הסדרים. כי זה היה קשור למנהג הקריאה בתורה בשבת בארץ ישראל, והיו דעות ומנהגים שונים. אולם, על רוב ראשי הסדרים יש הסכמה וההבדלים הם מועטים יחסית.
התלמוד והרמב"ם מציינים שקריאת הסדרים בשבתות ערכה שלוש שנים, ויש מקור ספר החילוקים המדבר על שלוש שנים וחצי. המספר 154 הוא יותר ממה שנדרש לשלוש שנים רגילות והמספר 167 הוא פחות ממה שנדרש לשלוש שנים וחצי. כנראה שהזמן שהתלמוד מציין שלקח לסיים את כל התורה הוא בקירוב. זאת אומרת שבארץ ישראל קראו את התורה בתקופה שבין 3 ל 3.5 שנים. בניגוד למנהג הרווח כיום לסיים את התורה פעם בשנה באותו תאריך (שמחת תורה).
כמות הסדרים שבספרי הנ"ך היא 293 (97 בנביאים ו-196 בכתובים), כמספר ימי החול בשנה, כך שאם לומדים סדר אחד בכל יום חול, ואת פרשת השבוע אחת בכל שבת, מסיימים לקרוא את כל התנ"ך בשנה.
סטטיסטיקה של הסדרים.
מספר הפסוקים בכל סדר אינו קבוע. בממוצע בכל התנ"ך כל סדר מכיל כ-52 פסוקים, אולם המספר הממוצע של הפסוקים בסדר בתורה הוא כ-38 פסוקים, בנביאים כ-44 פסוקים ואילו בכתובים כ-66 פסוקים.
הסדר הקצר ביותר בתורה הוא סדר י' בספר במדבר והוא מכיל 7 פסוקים והוא גם הסדר הכי קצר בתנ"ך כולו, הסדר הקצר ביותר בנביאים הוא סדר לא' בספר מלכים והוא מכיל 26 פסוקים, והסדרים הכי קצרים בכתובים הם סדרים א' וב' במגילת אסתר עם 26 פסוקים כל אחד.
הסדר הכי ארוך בתורה הוא סדר כו' בספר שמות והוא מכיל 82 פסוקים, הסדר הכי ארוך בנביאים הוא סדר ב' בתרי עשר עם 83 פסוקים והסדר הכי ארוך בכתובים הוא סדר טז' בתהילים והוא מכיל 167 פסוקים והוא גם הסדר הכי ארוך בתנ"ך כולו.
2011-2014
חגי ארד
חגי ארד (נולד ב-23 בדצמבר 1975) הוא מפיק ובמאי קולנוע ישראלי. ארד ושותפו אלעד פלג הם המייסדים, המנהלים והמפיקים הראשיים של חברת "דרומהפקות". לצד זאת עוסק ארד בהוראה וביזמות חברתית בתחום הקולנוע.
סרטים שהפיק הוקרנו בפסטיבלי קולנוע בישראל ובעולם, וזכו בפרסים ישראליים, בהם פרס פסטיבל אוטופיה לסרט הישראלי הטוב ביותר, פרס אופיר לשנת 2019 ופרס הפורום הדוקומנטרי בישראל עבור הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר, וכן בציונים לשבח ופרסים בינלאומיים: פרס "נמר הזהב" לשחקן ראשי בקנדה, ופרס הפדרציה הבינלאומית של מבקרי הקולנוע, שניהם עבור הסרט "עלים אדומים" בכיכובו של השחקן האתיופי דבבה אשטו.
ביוגרפיה.
חגי ארד נולד וגדל בקיבוץ גבים שבמועצה האזורית שער הנגב. את שירותו בצה"ל עשה כלוחם בנח"ל המוצנח. בשנים 1999–2003 הוא למד בבית הספר לאומנויות הקולנוע והמסך במכללת ספיר, סיים בהצטיינות תואר ראשון בקולנוע וזכה במלגת במאי מצטיין מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל. כעבודת גמר הפיק ארד וביים את הסרט התיעודי הקצר "הנוסע ה-74" שבו התמודד עם חוויית ליל אסון המסוקים, עת נשלח כחייל לפנות את גופות חללי האסון. הסרט הוצג בפסטיבל הקולנוע "דוקאביב" ובפסטיבלים רבים ברחבי העולם.
עם סיום לימודיו, ארד ביים את הסרט התיעודי "גם וגם", בהפקת yes דוקו וקרן גשר לקולנוע רב תרבותי. הסרט, שפתח את רצועת "דוקו ישראלי" ב-31 באוקטובר 2005, בוחן את תופעת הגמגום כתוצאה של תורשה, חיקוי או התניה חברתית, על רקע היותו של ארד מגמגם, וכך אביו ושלושה מארבעת אחיו.
בין השנים 2006 ו-2008 שימש ארד כרכז הפקות גמר במחלקה לקולנוע של מכללת ספיר, ומשנת 2008 עד 2013 עבד בעמותת "גוונים" בעיר שדרות, שם ניהל את תוכנית "חבר-הד" לצעירים שחוו משבר נפשי, ריכז את תוכנית ההסברה "נגיש להרגיש", וכן יזם את תוכנית המפגשים "סינמנגיש" המשלבת קולנוע, תרבות, יצירה ומגבלה, בשיתוף סינמטק שדרות ובתמיכת קרן IDB, קרן רבינוביץ וקרן "לרון" של משרד הרווחה.
בשנת 2008 הקים ארד יחד עם אלעד פלג, את חברת "דרומהפקות" ששמה לה למטרה להביא לקולנוע את קולם של מי שלא נמצאים במרכז תקשורת ההמונים בישראל, כגון: בני אדם עם לקויות, מהגרים ומיעוטים, תושבי פריפריה ונשים, ולקדם את זכויות האדם ובעלי חיים. מאז הקמת החברה הפיקו ארד ופלג מעל עשרים סרטים תיעודיים ועלילתיים.
משנת 2013 משמש ארד כמורה לקולנוע במוסד החינוכי "שקמה" בקיבוץ יד מרדכי, ומשנת 2019 הוא לומד לתואר שני בתרבות הקולנוע באוניברסיטת חיפה. לצד זאת, ארד הוא מרצה, עורך תסריט ולֶקְטוֹר בקרנות התומכות ביצירות קולנוע.
חיים פרטיים.
ארד מתגורר בלהבים שבדרום ישראל,נשוי ליהודית (דיתי) הורביץ-ארד, ואב לארבעה. .
סינמה סיטי אינטרנשיונל
טיסה 752 של אוקראינה אינטרנשיונל איירליינס
חילוניות בישראל
חילוניות בישראל מתייחסת לכל הביטויים של השקפות חילוניות בתולדות מדינת ישראל, על פי רוב בקרב הציבור היהודי. החילוניות בישראל מתקיימת בצל המעמד הרשמי הנרחב שניתן לדת בחוק, ושדה הפעילות העיקרי שלה היה מאבק בפריבילגיות של היהדות האורתודוקסית במדינה.
היסטוריה.
המנדט הבריטי.
המתיישבים הציונים שהגיעו לארץ ישראל החל מה הביאו עמם ממזרח אירופה חילוניות יהודית אידאולוגית ומפותחת. בהשפעת הוגים כמו אחד העם ומיכה יוסף ברדיצ'בסקי, הם ראו ביהודים עם שהדת הייתה רק תוצר אחד מני רבים של רוחו הלאומית, ושהיה לה תפקיד היסטורי חשוב אך לא יותר מכך. הם פסלו את המסורת הרבנית הן מתוך שלילה של האמונה הדתית בכלל, ברוח הפוזיטיביזם והמטריאליזם, והן מתוך תודעה לאומית שתיארה אותה כגלותית, מנוונת ונושאת באחריות למצבם המדורדר של ההמונים היהודיים.
עם זאת, החילוניות הציונית סבלה מסתירות פנימיות מראשיתה. מלבד הבחירה בארץ ישראל והשפה העברית (בניגוד ליידיש, שפתן של התנועות החילוניות הרדיקליות ביהדות מזרח אירופה), עמוסות המטענים הדתיים, ההוגים והפעילים החזיקו תכופות בדעות מיסטיות ומשיחיות. בעברית החדשה אף נטבעה המילה "רליגיוזי", כדי לציין את ההיבט החווייתי של הדת, שנתפש כחיובי; המילה בעלת ההקשר השלילי "דתי" יוחדה רק להלכה ולממסד הרבני.
השכבה האינטלקטואלית ביישוב הציוני עסקה באינטנסיביות ביצירת תשתית תרבותית והגותית חדשה לאומה שהתעתדה ליצור. אישים כא"ד גורדון שאפו לנסח פילוסופיות שישלבו את החלקים הראויים-לשימור במסורת היהודית עם ההשקפות המודרניות. מאמץ זה נשען הן על פנייה למשאבים מן העבר הרחוק – בעיקר התנ"ך, שתפישתו כתיעוד היסטורי ויצירה ספרותית המבטאת את הגניוס הלאומי, ולא כתיעוד של התגלות אלוהית, היו מרכזיות בחזון הציוני – הן על חילון ושינוי מרכיבים במסורת המקובלת, והן על יצירה חדשה בתחומים רבים. גם לוח השנה, מכשיר בעל חשיבות מכרעת לעיצוב התודעה הקולקטיבית, גויס: סוכות ושבועות הפכו לחגים חקלאיים המפארים את המתיישבים, חנוכה ול"ג בעומר קושרו בלעדית למרד לעצמאות לאומית, ועבור פסח נערכו הגדות חדשות שהשמיטו את המוטיבים הדתיים. בבתי-הספר של זרם העובדים, התחנכו ילדים ובני-נוער ברוח זו.
לצד החילוניות של הציונות הסוציאליסטית, קבוצות בורגניות אחזו בתפישה חילונית ליברלית ואזרחית. אלו התגלמו בעיקר ב" א'", בהנהגתם של חיים ויצמן המתון יחסית ויצחק גרינבוים הנחרץ יותר. קבוצת שולית יחסית שהחזיקה בגישה מקורבת הייתה המפלגה הקומוניסטית, על גלגוליה השונים, ששללה את האמונה הממוסדת כחלק ממצעה האידאולוגי.
על אף החילוניות (או לפחות ההתנגדות לדת המסורתית) של מנהיגי היישוב, והמעמד ההגמוני של עמדות הציונות הסוציאליסטית, הם נדרשו לפשרות נרחבות עם האורתודוקסיה בארץ ישראל, כשם שההנהגה הציונית נדרשה להן במזרח אירופה מאז היווסדה. הצורך להציג את עצמם כנציגי כלל היהודים וכמייצגי המורשת היהודית, ואי-היכולת להפריד את הרכיבים הדתיים מהזהות הלאומית שביקשו ליצור, אילצו את הציונים לקבל את דרישות האורתודוקסים בהיבטים רבים. ב-1921 הוקמה בחסות השלטון הבריטי הרבנות הראשית לישראל, שתחתיה הוכפפו כל היהודים שהתאגדו ביישוב הציוני לחוקי ההלכה בענייני אישות וגיור. בקונגרס הציוני ה-19, ב-1935, הוסכם שהשבת והכשרות תישמרנה בכל המוסדות הציבוריים. מודל זה אושרר גם עבור המדינה העצמאית במכתב הסטטוס קוו מ-1947.