ב-1996 ביים מח'מלבאף את הסרט "רגע של תמימות" שנאסר להפצה באירן אך זכה לביקורות חיוביות בעולם, ואת הסרט "Gabbeh". הסרט עוקב אחר נדודיהם של בני הקאשקאי (Ghashghai), אשר השטיחים הבהירים שהם מייצרים מספרים את סיפורם. הסיפור המרכזי עוסק באישה צעירה המתאהבת בזר מסתורי, אך נאסר עליה להינשא לו. השימוש במטאפורת השטיחים הופך את הסרט לרומנטי, פואטי, ולא-ריאליסטי. האירועים בסרט נראים כמרחפים סביב בזמן ובמרחב, כמו בחלום. "ליקוי חמה בקנדהאר" (2001) הוא אודיסיאה בדיונית בהשראת סיפור אמיתי. זהו מבט על אפגניסטן של לפני 11 בספטמבר 2001, שבה חוקי הטליבאן כפו על נשים חוקים קשים ששללו מהן זכויות אדם בסיסיות. אישה מערבית ממוצא אפגני חוזרת לאפגניסטן כדי לנסות למנוע את התאבדותה של אחותה במהלך הליקוי האחרון של המאה ה-20.
בני משפחתו, שלמדו בבית הספר לקולנוע שייסד, זכו להצלחה אף הם. מארזייה משכיני (Marzieh Meshkini), אשתו, זכתה ב-13 פרסים בינלאומיים על סרטה "היום הפכתי לאישה" והבת סמירה קיבלה את פרס חבר השופטים בפסטיבל קאן ב-2001 וב-2003. בתו הצעירה חאנה ביימה את סרטה הראשון "Joy of Madness" ב-2003. בשנת 2000 העניקה אוניברסיטת בוסטון למח'מלבאף את הפרס המיוחד שלה. מח'מלבאף גם הקים ארגון חוץ-ממשלתי המאפשר לילדים אפגנים ללמוד בבתי-ספר באיראן. בעקבות שתדלנותו, נעשו שינויים בחוק האיראני שאפשרו לעשרות אלפי ילדים אפגנים ללמוד באיראן. הוא פרסם 27 ספרים, שרבים מהם תורגמו ליותר מעשר שפות.
עמדתו הפוליטית.
מח'מלבאף התנגד בחריפות לשלטונו של נשיא איראן אחמדינז'אד, אותו כינה "טרוריסט". הוא התבטא והפגין נגד משטרו של אחמדינז'אד, שלטענתו שנוא על ידי בני עמו, מספר פעמים. ביוני 2009, לאחר האירועים שליוו את מערכת הבחירות באיראן, הכריז מח'מלבאף מעל דפי "הגארדיאן" הבריטי כי הוא דוברו של מיר-חוסיין מוסאווי בחו"ל.
בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני, אמר מח'מלבאף: "העם האיראני רוצה שלום למען פלסטין, ופתרון בעיות באמצעות דיאלוג. אני מקווה שהפלסטינים ישיגו מדינה עצמאית משלהם. זה לא יהיה באמצעות מלחמה ורקטות... אני אמן, לא פוליטיקאי, אני אוהב בני-אדם. לכל האנשים שנולדו על כדור-הארץ יש זכות לחיות. מלחמות הן תמיד יוזמה של מנהיגים והעמים הם הקורבנות. ילד, בין אם ישראלי או פלסטיני, צריך לחיות. אני מחבק את שניהם..."
מוחסן מחמלבף
ג'ולייטה
ג'ולייטה נחום (נולדה ב-4 בינואר 1987) היא זמרת ומוזיקאית ישראלית, המוכרת בשמה הפרטי, ג'ולייטה.
ביוגרפיה.
נולדה בשם ג'ולייטה אגרונוב בדרבנט, רפובליקת דאגסטן (השוכנת בקווקז) שבברית המועצות דאז (כיום ברוסיה) למשפחה יהודית-מסורתית. היא נקראת על שמה של יוליה מהמחזה השייקספירי, "רומיאו ויוליה". ב-1993 כשהייתה בת 6 עלתה משפחתה יחד עמה לישראל. היא גדלה והתחנכה בשדרות.
כבר בגיל צעיר נמשכה למוזיקה, ואף השתתפה בלהקת צעירי שדרות.
ב-2001 בגיל 14 עזבה את ביתה וחיה בגפה בתל אביב, עקב התנגדות משפחתהּ לפיתוח קריירה מוזיקלית.
קריירה.
ב-2003 הוציאה אלבום בכורה בשם אני לא ברבי, שמתוכו בלט הלהיט "הבחורים הכי טובים". את החשיפה הגדולה קיבלה כבר באותה השנה, כאשר זכתה להימנות עם האמנים הצעירים ביותר שנבחרו אי פעם לככב בפסטיגל. בשנת 2004 הוציאה סינגלים לרדיו עם קליפים שכיכבו בערוץ המוסיקה 24, כשהבולטים בהם הם "אורות אדומים", "אתה לא רומיאו", ו"שלך לעד", האחרון הוא במקור שיר יווני מפורסם.
בין השנים 2009–2011 הוציאה מספר סינגלים לרדיו. מהם התפרסמו בין היתר הסינגלים: "רוצה רק אליך", "קעקוע", "תן לי", "כבר לא ילדה", "יהיה טוב", "Do You Love Me", "צא מזה", "תתחתן איתי", "תאהב אותי", "מלכה גדולה", "בוא בוא בוא" ו-"No No No". ב-2011 הוציאה את אלבומה השני, "כבר לא ילדה". אלבום זה לא נחל הצלחה רבה, אך מתוכו בלט הלהיט "No No No" שבמקור לא היה מתוכנן לצאת כסינגל, והגיע למקום 9 במצעד השירים השנתי של חריף בשיתוף קליק לים התיכון לשנת תשע"ב 2011.
בשנת 2011 השתתפה בתוכנית הדוקו-ריאליטי "חי ב-LA LA לנד" של yes, אשר צולמה בלוס אנג'לס. שם נפגשה עם מפיקים ויוצרים גדולים וידועים, בין היתר המפיקים של מייקל ג'קסון, ג'ניפר לופז, כריסטינה אגילרה ועוד. באוגוסט 2011 החלה להנחות תוכנית יומית "ג'ולייטה על חוף" מדי יום בערוץ 24, שבה היא יוצאת מדי יום לחופי הים בארץ, מראיינת את הנופשים ומשדרת קליפים שונים הנבחרים על ידי המרואיינים. ביוני 2011 הוציאה לאור את הסינגל "דרמה". בספטמבר 2011 הוציאה את השיר "מלכה גדולה" ובנובמבר הוציאה את השיר "לא יודע/ת כלום על אהבה" יחד עם אביהו שבת.
בדצמבר 2011 הוציאה את הלהיט "תסתדר בלעדיי". ב-2011 עלתה ג'ולייטה לכותרות עקב הסכסוך המתוקשר בינה להן מנהלה האישי גילי מסמי מה שמנע ממנה להמשיך לעסוק במוזיקה.
ביוני 2012 הבעיה הניהולית שלה נפתרה בזכות דודו אהרון ומנהלו אייל מלכא שלקחו תחת חסותם את ג'ולייטה, וסייעו לה לסגור את החוזה עם מסמי.
בשנה זו הופיעה ג'ולייטה בקיסריה במסגרת הופעתו של דודו אהרון. בספטמבר 2012 הוציאה לאור ג'ולייטה סינגל ראשון תחת הניהול המוזיקלי של דודו אהרון ותחת הניהול של אייל מלכא שנקרא "בא לי, בא לי" ובנובמבר הוציאה לאור את הסינגל "לשכוח". בנוסף ב-2012 שודר בערוץ הוט בידור ישראלי סדרת הדוקו-ריאליטי "הסוכנים", בה ג'ולייטה משתתפת. בפברואר 2013 התחרתה ג'ולייטה בקדם האירוויזיון, אך לא צלחה את שלב חצי הגמר. במאי 2013 הוציאה ג'ולייטה את הסינגל "כל מה שתרצה", וב-6 ביולי 2013 של אותה שנה הוציאה דואט עם דודו אהרון בשם "לילה מסובך" שהופיע בהמשך באלבומו "ימים טובים". באוקטובר 2013 הוציאה ג'ולייטה את הסינגל "כזאת תמימה" שכתב לה ירון כהן.
בתחילת 2017 השתתפה בתוכנית הריאליטי "הכוכב הבא לאירוויזיון" בערוץ 2 של קשת, ועלתה לגמר. בתום ההצבעה בתוכנית הגמר, נקבע כי הגיעה למקום השלישי. במאי 2017 הוציאה ג'ולייטה סינגל בשם "I Do", הראשון שלה מאז 2013. באוגוסט 2017 יצא הדואט של ג'ולייטה וסטפן, שצבר למעלה מ-4 מיליון צפיות ביוטיוב.
חיים אישיים.
ב-24 בדצמבר 2016 פורסם שהיא התארסה לבן זוגה רונן נחום, לאחר ארבע שנים של זוגיות. ב-2017 השניים התחתנו. לזוג בת.
סמואל בראנן
סמואל בראנן (באנגלית: Samuel Brannan; 2 במרץ 1819 – 14 במרץ 1889) היה מתיישב, איש עסקים, ועיתונאי אמריקני, שיסד את העיתון "California Star" בסן פרנסיסקו בקליפורניה. הוא נחשב כמי שפרסם לראשונה את הבהלה לזהב בקליפורניה והיה הראשון שהפך למיליונר ממנה.
בראנן היה דמות אנרגטית וססגונית בהיסטוריה של קליפורניה של אמצע המאה ה-19 ובייחוד של סן פרנסיסקו:
חייו עד המעבר לקליפורניה.
סמואל בראנן נולד בעיר סאקו (Saco) שבמיין כבנם הצעיר של תומאס בראנן, מהגר אירי ושרה שהייתה נכדתו של שר המלחמה בממשלתו של ג'ורג' וושינגטון. בהיותו בן 14 הוא עקר לאוהיו והתגורר בביתם של אלכסנדר ומרי אן בדלם שהייתה אחותו. שם למד בראנן את מקצוע הדפוס. שנתיים לאחר בואו לאוהיו הוא הצטרף לכנסייה המורמונית. בראנן עקר לניו יורק ב-1844 והחל שם להדפיס את העיתון "The Prophet" ("הנביא"), אחד מעיתוני התנועה המורמונית. הוא עסק במרץ בהטפות למען הכנסייה המורמונית ברחבי החוף המזרחי של ארצות הברית ומונה לנשיא הסניף של הכנסייה בניו יורק.
ב-1845 גורש בראנן מהכנסייה לזמן קצר בעקבות מכתב שקיבלו ראשיה מווילפורד וודרף (Wilford Woodruff; 1898-1807), חבר במועצת העליונה של הכנסייה (Quorum of the Twelve), שביקר בניו יורק. וודרף כתב כי בראנן וחברים נוספים בכנסייה מטיפים בגלוי על דוקטרינה שטרם התקבלה רשמית על ידי הכנסייה, פוליגמיה. לא ידוע האם בראנן הטיף בלבד לפוליגמיה או שגם יישם אותה. בהיותו בניו יורק נשא בראנן לאישה את אנה אלייזה קורווין (Anna Eliza Corwin; 1916-1823), וקיימת טענה כי כשעזב את אוהיו לניו יורק הוא הותיר אחריו את אשתו, האטי האטץ' (Hattie Hatch). קיימת גם טענה כי הרחקתו של בראנן מהכנסייה קשורה למאבקי כוח פנימיים בכנסייה. לאחר הירצחו של ג'וזף סמית, מייסד דת המורמונים ביוני 1844 תמך בראנן בוויליאם סמית, אחיו הצעיר של מייסד הדת, כנגד בריגהם יאנג שנבחר על ידי ראשי הכנסייה כמנהיגה החדש. בראנן נסע למרכז של המורמונים ב"נאוו" (Nauvoo) שבאילינוי והצליח לשכנע להחזירו לכנסייה.
באותה שנה (1845) הורו שלטונות אילינוי למורמונים להתפנות מהמדינה. חברי הכנסייה בחנו יעדים אפשריים, כולל הטריטוריה המקסיקנית "קליפורניה עילית" (Alta California). באישורם של מנהיגי הכנסייה חכר בראנן את ספינת המפרשים "ברוקלין" (Brooklyn נבנתה ב-1834) עבורו ועבור 240 מורמונים במטרה להפליג ל"קליפורניה עילית". בנוסף לציודו האישי העמיס בראנן על הספינה מכבש דפוס ישן וטחנת קמח שלמה. הספינה הפליגה מניו יורק ב-4 בפברואר 1846, ולאחר מסע שנמשך קרוב לשישה חודשים סביב כף הורן שבמהלכו עצרה בהונולולו שבאיי הוואי, היא עגנה בנמל של הכפר המקסיקני ירבה בואנה (Yerba Buena), כיום סן פרנסיסקו, ב-31 ביולי 1846. בהגיעם למקום הם גילו שהיישוב הקטן נכבש על ידי צי ארצות הברית במסגרת מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. קבוצת המורמונים שירדה מהספינה הכפילה כמעט את האוכלוסייה בכפר. בראנן מונה לנשיא הראשון של המיסיון המורמוני בקליפורניה.
קליפורניה.