על פי המוכר לנו כיום, הקתרים המערביים הראשונים הופיעו בלימוז' בין 1012 ל-1020. מאחר שהמועצות של שרו (1028) וטולוז (1056) יצאו נגד הכת המתפשטת, כמה מן אלביגנזים נתגלו והוצאו להורג בטולוז ב-1022. אך עם זאת, השפעת הקתרים המשיכה להתפשט בדרום בשל ההגנה שנתן להם ויליאם, הדוכס מאקוויטניה, הרוזנים של טולוז וחלק גדול מהאצולה הדרומית. גם מספר כמרים קתולים אימצו אמונות קתריות. אנשים התרשמו מה"אנשים הטובים והנשים הטובות", ומההטפה נגד הסקרמנטים של פטר מברוי והנרי מלוסאן בפריגורד.
אוטו ראן, ארכאולוג וסופר גרמני, חקר את ימי הביניים והוציא מספר ספרי מחקר. בין תחומי מחקריו היו הקתרים והבוגומילים הקדמונים, שנכחדו במסע הצלב הקתרי. בכתות אלה ניתן היה למצוא, לפי דעתו, חיזוק לאמיתות האפוס הגרמני הקדום, המונצח בשירת הניבלונגים ולקיומו של הגביע הקדוש באירופה. היסטוריונים חולקים על מחקריו וטוענים שהכפיף את תוצאות מחקרו להשקפותיו ואמונותיו.
אמונות.
כללי.
הקתרים היו סיעה שהתנגדה לכמורה ולכנסייה הקתולית, כשהם מוחים כנגד השחיתות המוסרית, הרוחנית והפוליטית של הכנסייה הקתולית. הם טענו שהם מהווים המשך למייסדיה הראשונים של הנצרות, וכי הכנסייה שמרכזה ברומא השחיתה את טהרתה של הדת המקורית ובגדה בה.
על פי הכתבים עליהם, הקתרים לא האמינו שישו נצלב על מנת לכפר על החטא הקדמון ועל מנת להציל את בני האדם ולכן לא סגדו לצלב.
המצב האנושי.
הקתרים טענו שיש בבני האדם ניצוץ של אור אלוהי. אור זה, או הרוח, נפלו בשבי בתוך עולם השחיתות - הגופניות הפיזית. טענה זו היא מאפיין ברור של הגנוסיס הקלאסי, המנכיאיזם והתאולוגיה של הבוגומולים. על פי הקתרים, העולם נוצר בידי אלוהות נמוכה יותר, הדומה לזו הידועה בגנוסיס הקלאסי כדמיורג. כוח יוצר זה זוהה עם האל בברית הישנה, והוא אינו ה"אל האמיתי", על אף שהוא טען כי הוא "האל האחד והיחיד". הקתרים זיהו את האלוהות הנמוכה הזו עם השטן.
אסכטולוגיה.
המטרה של האסכטולוגיה הקתרית הייתה להשתחרר מהעולם המוגבל והמושחת של הקיום החומרי. הדרך לשחרור הייתה דרך מודעות לשחיתות של המציאות הנוצרית בימי הביניים, כולל המבנים החברתיים והכנסייתיים הדוגמטיים שלה. לאחר מכן, יש לנתק את כבלים החומר, בתהליך ארוך המורכב משלבים שונים. הקתרים קיבלו את רעיון גלגול הנשמות. אלה שלא היו מסוגלים להגיע לשחרור בחייהם הנוכחיים ישובו לחיות פעם נוספת על מנת להמשיך במאבק לשלמות. חזרת הנשמה לגוף אינה דבר רצוי, אך הוא נדרש כדי להגיע לשחרור כתוצאה מכך שרוב האנשים אינם יכולים לעשות זאת בתקופת חיים אחת.
סקרמנטים.
הקתרים שללו את כל שבעת הסקרמנטים של הנצרות הקתולית, בייחוד את הרעיון שניתן לאכול את בשרו של ישו ולשתות את דמו, כמו כן לא הטבילו תינוקות, שכן לשיטתם רק אדם בוגר יכול להחליט על דרכו הדתית. והסתפקו בסקרמנט אחד – "טקס הנוחם" consolament או Consolamentum שהוא סוג של סמיכת ידיים (ראה להלן).
את ההצדקה מצאו בברית החדשה - (מעשי השליחים א, 5), (הבשורה על פי לוקס, ג, 16)
טקס הנוחם היה טקס רוחני קצר שנועד להסיר מהמאמין (או המאמינה) את חטאיו במטרה להפוך אותו/אותה ל"אחראי" ("פרפקטה) ולטהור. להבדיל מווידוי, את טקס הנוחם היה אפשר לערוך רק פעם אחת בחייו של אדם ולכן היו רבים מהקטרים שאינם בעלי תפקיד בהיררכיה הדתית (קרדנטי) שלקראת מותם ביקשו את הטקס לעצמם ולאחריו חלקם נמנעו מאוכל או משקה על מנת לזרז את מותם, נוהג זה נקרא אנדורה (endura) מילת אוקסיטנית שפירושה "מהר", אנדורה לא הייתה חובה.
עדויות על יחסם של הקתרים לסקרמנטים ועל טקס הנוחם נמצאו אצל ברנרדו גי.
ה"אחראים".
החברה הקתרית הייתה מחולקת לשתי קטגוריות כלליות, ה"פרפקטה" - perfecta (ניתן לתרגם הן כמושלמים והן כפרפקט - תפקיד ביורוקרטי בכנסייה, המתורגם כ"אחראי"), וה"קרדנטס" (מאמינים). הפרפקטה היו הליבה של התנועה, למרות שמספרם היה קטן - לא יותר מכמה אלפי גברים ונשים בכל זמן נתון. למרות זאת, הם היוו את הלב של המסורת הקתרית, "הכנסייה הנוצרית האמיתית", ונדרשה מהם התנזרות חמורה.
אדם התקבל לקהילת הפרפקטה דרך "טקס הנוחם" (קונסולמנטום). ריטואל זה איפשר שחרור וגאולה מהעולם הזה, והוא גם צירף את מי שהשתתף בו לכמורה הקתרית, במובנים מסוימים, על אף שהייתה התנגדות מפורשת בתנועה לכמורה. הקונסלמנטום היה הטבילה של רוח הקודש, ושימש בו-בזמן להתחדשות, להיטהרות ולהסמכה לכמורה. לאחר קבלת הקונסלמנטום העניק הפרפקטוס החדש את רכושו לקהילה, לבש בגדים פשוטים, והתחייב לחיים על פי דרכם של ישו ושליחיו - חיים שהיו אמורים להיות מוקדשים לטהרה, תפילה והטפה. מעל לכל, תפקידם של הפרפקטה היה לאפשר לאחרים למצוא את הדרך מהחושך אל האור.
לעומת הפרפקטה שהיו אמורים לחיות חיים פשוטים ומתנזרים, מהקרדנטי לא ציפו כי ינהגו באופן דומה. הם נדרשו רק להימנע מאכילת בשר וחלב, מהריגה ומשבועה.
הקתריות הלכה ונעשתה יותר ויותר מקובלת, ומספרם של אלה שראו את עצמם כ"מאמינים" הגיע בסוף המאה ה-12 לחלק משמעותי מתושבי חבל לנגדוק, כולל בקרב רבות ממשפחות האצולה. על אף שרבים מאלה המשיכו לחיות חיים רגילים, הם כיבדו את הפרפקטה ותמכו בהם, וציפו להצטרף אליהם בעתיד.
יחסים חברתיים.
הקתרים התנגדו לשבועות; הנשבע מסכים להיות משרתו של הדמיורג והעולם הפיזי. התנגדות לשבועה נחשבה לאנרכיזם, בחברה שבה כמעט כל העסקאות וחלק גדול ממערכת המשפט הייתה מבוססת על שבועה.
יחסי מין ורבייה הם חלק מההשתעבדות של הרוח לבשר, ולכן התנגדו להם. יחסים לא-פורמליים היו עדיפים על פני נישואין אצל המאמינים הקתרים. יחסי מין לא נאסרו, אך היחס אליהם היה שלילי. הפרפקטה, לעומת זאת, היו אמורים להתנזר לחלוטין, ומי שנעשה לפרפקטה היה אמור לפרוש מבן זוגו.
הפרפקטה היו אמורים גם שלא להרוג, ולכן להימנע מאכילת בשר מלבד דגים, ואולי גם מגבינה, חלב וביצים. הייתה התנגדות גם למלחמה ולהוצאות להורג.
תוכנית חיסכון
אוניות קודש אתונאיות
האתונאים בעת העתיקה החזיקו כמה אוניות קודש, על פי רוב טריארות, ששימשו לצרכים דתיים, כגון השתתפות בתהלוכות קודש (theoria), שיגור שליחים או השתתפות בתחרויות שיט במהלך חגיגות דתיות. הנודעות ביותר בהן היו "פאראלוס" (Paralus) ו"סאלאמיניה" (Salaminia), אשר שימשו גם כאוניות מלאכות של הממשל האתונאי במאות ה-5 וה-4 לפנה"ס. אונייה מפורסמת אחרת הייתה "דליאס" (Delias), אוניית שלושים (טריאקונטורוס), אשר בה על פי המסורת הפליג תסאוס אל כרתים; האונייה תוקנה פעם אחר פעם ולוחותיה הפגומים הוחלפו על מנת לשמור על כושר השיט שלה ועל זהותה המקורית בעת ובעונה אחת. לאחר הרפורמות של קלייסתנס וחלוקת אזרחי אתונה לעשרה שבטים נקראו עשר אוניות על שם כל אחד משבטים אלה, ואפשר שגם הן נחשבו אוניות קודש.
ה"פאראלוס" וה"סאלאמיניה", ואפשר שגם אוניות קודש נוספות, שרתו בצי המלחמתי של האתונאים. שני כלי שיט אלה, שהיו מהירים במיוחד, שימשו לסיור ולהעברה מהירה של ידיעות, אך גם השתתפו בקרב כאוניות מן המניין. תוך כדי כך מילאו ה"פאראלוס" וה"סאלאמיניה" גם תפקידים שונים בשירות הממשל: "פאראלוס" ככל הנראה ביצעה לרוב משימות דיפלומטיות, בעוד "סאלאמינה" הובילה הודעות רשמיות מטעם המדינה; המקרה המפורסם ביותר אירע כאשר נשלחה לאסור את אלקיביאדס בעודו מפקד על חיל המשלוח האתונאי בסיציליה. לשתי טריארות אלה היו גם שני גזברים, שנקראו טאמיאי (tamiai).
אוניברסיטת לייפציג
אוניברסיטת לייפציג (בגרמנית: Universität Leipzig) היא אוניברסיטה הממוקמת בעיר לייפציג, במדינת סקסוניה שבגרמניה. היא נוסדה בשנת 1409 ונחשבת לאחת מהעתיקות ומהחשובות באוניברסיטאות אירופה. בשנת 2005 למדו בה כ-31,000 סטודנטים ועבדו בה כ-400 מרצים ו-3,300 עובדים אחרים. האוניברסיטה חברה ב-U15 (אוניברסיטאות בגרמניה) וחברה ברשת אוטרכט.
היסטוריה.
אוניברסיטת לייפציג נוסדה בחודש דצמבר 1409 על ידי פרידריך הראשון שליט סקסוניה, כמוסד ללימודי דת ומדעים.
זהו אחד מארבעה המקומות בהם נמצאים דפים מקודקס סינאיטיקוס, כתב היד הנדיר מן המאה ה-4, המכיל את הנוסח הקדום ביותר הידוע של תרגום התנ"ך ליוונית ואת נוסח הברית החדשה.
ניתן לומר, כי במאה העשרים שימשה אוניברסיטת לייפציג במידה רבה כשיקוף לחברה הגרמנית.
בתחילת המאה העשרים הייתה אחד מהמקומות הראשונים בהם הונפו דגלים אדומים, במסגרת מהפכת נובמבר.
בשנת 1931 הייתה מהאוניברסיטאות הראשונות בגרמניה בה זכה בבחירות לאגודת הסטודנטים תא הסטודנטים של המפלגה הנאצית, וזאת כשנתיים לפני עליית המפלגה הנאצית לשלטון; ובכך הקדימה את העתיד להתרחש בגרמניה כולה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, הופצצה העיר לייפציג ו-70 אחוזים מבנייני האוניברסיטה נחרבו. מנהיגי "תא הסטודנטים הנציונל-סוציאליסטי" בלייפציג נעצרו עם תבוסת גרמניה על ידי בעלות הברית.
בתחילת שנות החמישים פעלה באוניברסיטת לייפציג התארגנות פוליטית שקראה תיגר על המשטר הדיקטטורי של גרמניה המזרחית ודרשה משטר דמוקרטי וחופשי. מנהיג ההתארגנות, הרברט בלטר, שילם על כך בחייו ונדון למוות על ידי השלטונות בשנת 1953.
בהמשך, בשנים 1953–1991 הוסב שמה על ידי השלטון הקומוניסטי לאוניברסיטת קארל מרקס.
השם "אוניברסיטת לייפציג" הוחזר לאחר איחוד גרמניה.
בשנות התשעים של המאה העשרים החלה בנייתה המחודשת של האוניברסיטה במבנים חדשים ומודרניים.
ארגון אקדמי.
ארבעת הפקולטות המקוריות היו הפקולטה לאמנויות, תאולוגיה, רפואה ומשפטים. החל מנובמבר 2021, האוניברסיטה כוללת את 14 הפקולטות הבאות:
קסויר קרטר
הייניקן
קונסטנטין הראשון מלך אימרתי
כוחות השוק