בתום המלחמה זכתה גם רוסיה הצארית להשפעה על קוריאה. הרוסים והיפנים נאבקו על שליטה באזור צפון-מזרח סין, שהיה נתון לשינויים בשל החלשותה של שושלת צ'ינג, כאשר הרוסים שלטו באחד המבצרים החשובים ביותר בין סין לקוריאה - המבצר בעיר לוּ'שׁוּנְקוֹאוּ (פורט ארתור). מלחמת רוסיה–יפן פרצה ב-1904 עם התקפת פתע של הצי היפני הקיסרי על פורט ארתור. הצי הרוסי הקיסרי לא הצליח להשיב מלחמה, ובתום למעלה מ-18 חודשי לחימה זכה הצבא הקיסרי היפני לניצחון על הצבא הרוסי, ובסופו של דבר ויתר הצאר על השליטה בקוריאה, וכחמש שנים מאוחר יותר אף הכיר בשליטה היפנית בחצי האי.
הסיפוח היפני.
הסיפוח היפני הוא התקופה שבין השנים 1910 ועד 1945, בה שלטה האימפריה היפנית בקוריאה.
השפעת היפנים בקוריאה החלה כבר בסוף המאה ה-19, כאשר מעצמות קולוניאליות מאירופה, בהן בריטניה, צרפת ואיטליה, התחרו ביניהן על השפעה באמצעות קולוניות מעבר לים. יפן, שרצתה גם היא לגרוף השפעה, ראתה בקוריאה טריטוריה חשובה להבטחת האינטרס היפני. קל וחומר כאשר קוריאה הייתה במאה ה-19 חלק מאזור השפעה סיני. השתלטות על קוריאה, כך האמינו שליטי יפן, עשויה לשפר את מעמדה של יפן פלאים במשפחת העמים. ב-27 בפברואר 1876 חתמו יפן וקוריאה על "הסכם גנגווה" (강화도조약, Ganghwa Treaty), שפתח את השוק הקוריאני למסחר יפני. במשך השנים צברו היפנים השפעה אדירה בקוריאה, וב-29 באוגוסט 1910 נחתם הסכם הדדי בין ראש ממשלת קוריאה לבין נציג מטעם קיסר יפן, שעיקרו סיפוח מלא של כל השטח שהיה בשליטת האימפריה הקוריאנית לשלטון היפני. כחלק מהמבנה השלטוני, נשלטה קוריאה בידי מושל הכפוף ישירות לקיסר יפן. כיום ההסכם נחשב כמשפיל בעיני העם הקוריאני, ומכונה לעיתים "ההשפלה הלאומית בשנת הכלב" (경술국치), והיום בו נחתם ההסכם מכונה "יום ההשפלה הלאומי" בקוריאה.
השלטון היפני המשיך עד ל-15 באוגוסט 1945, כשיפן נכנעה בסוף מלחמת העולם השנייה. השלטון של היפנים בקוריאה וטאיוואן והכיבוש במנצ'וריה ובסין, ידועה היסטורית כתקופה של הפרות בוטות של זכויות אדם. ישנם גם היסטוריונים בעלי עמדה אפולוגטית לתקופת הסיפוח. כיום, הנושא הזה עדיין נדון בין ממשלות יפן וקוריאה. הרגשות האנטי-יפניים עדיין חזקים בקוריאה, וביבשת אסיה בכלל, כתוצאה מהשלטון היפני והאכזריות שבה נודעו החיילים היפנים. מאידך גיסא בתקופת השלטון היפני התפתחה קוריאה לאין שיעור. נסללו כבישים, נבנו רשתות תקשורת וכן תחבורה ציבורית ענפה התפתחה במהירות. לרוב, שימשו האלמנטים המודרניים הללו את צורכיהם של היפנים ואת משטרם הריכוזי. היפנים הדיחו מן השלטון את שושלת ג'וסון, הרסו את ארמון קיאונגבוק (경복궁, Gyeongbokgung) בסיאול בשטחו בנו את ארמון המושל שלהם, ובנו מערכת מיסים חדשה שהתבססה על גידול תוצרת חקלאית וייצואה ליפן, וכללה גם רציחות שקטות של איכרים מהפריפריה שסירבו לשלם מיסים.
הקיסר גוג'ונג מת בינואר 1919. הוא ככל הנראה הורעל. לקראת הלווייתו, ב-1 במרץ, הפתיעו קוריאניים את המשטר היפני בהצהרת עצמאות בגן טאפגול שבלב סיאול. מייד החלו תנועות שונות ברחבי המדינה להפגין נגד הנוכחות של הפולשים היפנים. היפנים דיכאו את ההפגנות בכוח. כ-7,000 מפגינים נהרגו מאש הצבא והמשטרה היפניים. מתנגדים בכפרים של נוצרים-קוריאנים נצלבו ונשרפו חיים בכנסיות על ידי הכוחות היפניים. תנועות ההתנגדות לשחרור קוריאה מעול השלטון היפני נשענו בין היתר על נאומו המפורסם של נשיא ארצות הברית דאז, וודרו וילסון, שקרא לסיום הקולוניאליזם (שהיה בעיקרו אירופי) ברחבי העולם ולמען הזכות להגדרה עצמית של העמים הכבושים. הנשיא נמנע מלהזכיר את המצב בקוריאה ככל הנראה בשל האינטרסים שהיו לו באזור, בעיקר קשרי מסחר עם הסינים.
בהשפעת תנועות ההתנגדות שקמו ב-1 במרץ 1919, הוקמה ממשלה קוריאנית גולה בשאנגחאי, שדגלה בסיום השלטון היפני בקוריאה ובהתנגדות פעילה לנוכחות הצבא האימפריאלי היפני בחצי האי. לממשלה הגולה היו שני הישגים בולטים במיוחד במאבקם הצבאי נגד היפנים. הבולט שבהם היה ניצחון של מיליציות חמושות ששלחו על גדודים של הצבא האימפריאלי היפני בצ'ינגשאנלי (青山里 בסינית) שבמנצ'וריה - הישג שהתרחש במסגרת ניסיונם של היפנים לכבוש את המחוז המיוער ג'יאנדאו שבצפון סין ב-1920, וגרם לכמעט 1,000 אבדות בנפש בצבא היפני. ההישג השני היה מארב מוצלח שתכננו מצביאי הממשלה הגולה ב-1932 נגד הקצונה הבכירה של הצבא היפני בסין. הממשלה הגולה שהוקמה ב-1919 נחשבה כלגיטימית בעיני העם הקוריאני, ועובדה זו אפילו מעוגנת בחוקה המודרנית של קוריאה הדרומית.
ההתנגדות לשלטון היפני לא פסקה לאורך תקופת שלטונם של היפנים. התקוממויות רבות, שהמפורסמת שבהם התרחשה על ידי סטודנטים ב-1929, הובילה בסופו של דבר להידוק החבל סביב צווארה של קוריאה ב-1931. הממשל הצבאי שהחילו היפנים בחצי האי הפך לדומיננטי יותר וחזק יותר. פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה ב-1937 ולאחר מכן מלחמת העולם השנייה הביאה לניסיונם של היפנים להשמיד את סממני הלאום הקוריאני. השלטון היפני הפך את התפילות במקדשים של דת השינטו היפנית כחובה בקוריאה, הפסיק את השימוש בשפה הקוריאנית בבתי הספר וביטל את חוקיותם של אלמנטים עיקריים בתרבות הקוריאנית. התרבות והכלכלה הקוריאנית ספגו מכות קשות בעקבות התקנות החדשות. השפה הקוריאנית נאסרה לשימוש גם מחוץ לבתי הספר ובעיתונות הכתובה, והתושבים אולצו לאמץ להם שמות יפניים. חפצי נוי רבים הושמדו או נלקחו ליפן, ועד היום ניתן למצוא חפצים תרבותיים שמקורם בקוריאה במוזיאונים ואוספים פרטיים, בעיקר ביפן ובארצות הברית.
בזמן מלחמת סין–יפן השנייה והמשכה במלחמת העולם השנייה התנדבו אך גם אולצו קוריאנים רבים להשתתף במאמץ המלחמתי היפני. עשרות אלפי גברים גויסו ליחידות הלוחמות של הצבא היפני, וכ-200,000 נשים ונערות צעירות ("נשות ניחומים"), בעיקר מיפן קוריאה וסין, גויסו כשפחות מין לצבא היפני עבור החיילים בחזית.
קוריאנים רבים היגרו מחצי האי הקוריאני, בעיקר למנצ'וריה ומחוז פרימורסקאיה שבברית המועצות. חלקם ייסדו תנועות שחרור שלחמו למען עצמאות קוריאה, שלהן מיליציות חמושות שלחמו מלחמת גרילה נגד כוחות יפניים מחוץ לגבולות חצי האי הקוריאני. בשנות הארבעים של המאה ה-20 התאחדו תנועות השחרור לכדי גוף אחד שנקרא "צבא השחרור של קוריאה". רבים מהלוחמים והקצינים של צבא השחרור הקוריאני הצטרפו לימים לצבא השחרור העממי הסיני.
סיום השלטון היפני הגיע עם כניעת יפן לבעלות הברית ב-10 באוגוסט 1945, עם חתימת מנהיגיה של יפן על הצהרת פוטסדאם, המקבלת את תנאיה בעלות הברית. באופן זמני חולק חצי האי הקוריאני לצפון ודרום. ברית המועצות הצליחה לחזק את עקרונות הקומוניזם בקוריאה הצפונית, אך כשלה בניסיון עידוד הקומוניזם בדרום. לאחר מלחמת קוריאה הפך הסדר החלוקה לקבוע, שכן חצי האי הקוריאני מחולק בין קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית.
חלוקה.
ניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה שם קץ ל-35 שנות שלטון יפני בקוריאה. ברית המועצות קיבלה את כניעת יפן בחלקו של חצי האי הקוריאני שמצפון לקו הרוחב 38, ואילו ארצות הברית קיבלה מנדט זמני בחלקו שמדרום לקו הרוחב 38. החלוקה אמורה הייתה להיות זמנית, כאשר בתום ההליכים אמורה הייתה לקום מדינה קוריאנית אחת משני צדי קו הרוחב.
תקוות לקוריאה אחת, עצמאית ומאוחדת ("חופשייה ועצמאית") ירדו לטמיון במהירות, כאשר הפוליטיקה של ראשית ימי המלחמה הקרה וההתנגדות הפנימית לתוכנית הנאמנות של המעצמות לקוריאה גרמו להקמתה ב-15 באוגוסט 1948 של ממשלת רפובליקת קוריאה הפרו אמריקנית בדרום, ולהקמתה ב-9 בספטמבר של ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה הפרו סובייטית בצפון.
מערכות השלטון השונות בתכלית, ורצונה של כל אחת מהן לאחד את חצי האי הקוריאני, הובילו בסופו של דבר לתקיפת הצפון את הדרום ולפרוץ מלחמת קוריאה ביוני 1950, שהייתה אחד הביטויים הצבאיים הקשים ביותר למלחמה הקרה בין ארצות הברית, שתמכה בדרום, לבין ברית המועצות, שתמכה בצפון.
מלחמת קוריאה.
מלחמת קוריאה הייתה מלחמה עקובה מדם בין קוריאה הדרומית לבין קוריאה הצפונית, בתקופת הביניים שבה השפיעו בהן ארצות הברית (בדרום) וברית המועצות (בצפון). מלחמת קוריאה פרצה ב-1950 בהתקפה צפון-קוריאנית על הדרום.
הרקע למלחמה.
עם ניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, הוחלט על חלוקת קוריאה, שהייתה שטח חסות יפני, בין ארצות הברית לבין ברית המועצות. הצבא הסובייטי קבע את בסיסו מצפון לקו הרוחב 38, ואילו הכוחות האמריקאים בקוריאה בפיקודו של הגנרל דאגלס מקארתור קיבלו מנדט זמני בחלקו הדרומי של חצי האי, מדרום לקו הרוחב 38.
המצב נשאר בעינו עד לביסוס ממשלות מקומיות ויציאת כוחות המעצמות מקוריאה, אולם הצלחתו של מאו דזה-דונג במלחמת האזרחים בסין ב-1949 ובהנחלת האידאולוגיה המאואיסטית שלו במוסדות השלטון, שינתה את סדר העדיפויות האמריקאי. מאז, החלו ארצות הברית ואירופה לפעול למען עצירת התפשטות הקומוניזם בעולם והחלשת כוחה של ברית המועצות. האמריקאים לא ראו בחלקו הדרומי של חצי האי הקוריאני נדבך חשוב במלחמתם בקומוניזם, ובהדרגה הורידו את רמת ההשפעה שלהם בה, בעוד ברית המועצות דאגה לחמש את צבאו של קים איל-סונג, מנהיג קוריאה הצפונית דאז, ולהזרים אליו כסף על מנת לבסס את שלטונו. המלחמה הקרה הייתה אז בחיתוליה, אולם מלחמת קוריאה הייתה אחד הביטויים הממשיים שלה לאורך כל שנותיה.
פרוץ המלחמה.