מערבה מרחוב ג'קסון נמצא מועדון ליגת האיחוד של שיקגו , שנוסד ב-1879 כארגון אזרחי ל"אנשי עסקים ישרים ושומרי חוק". מצפון נמצאים שלושת הבניינים המרכיבים את הכיכר הפדרלית המינימליסטית של לודוויג מיס ואן דר רוהה: בית המשפט של ארצות הברית אוורט מקינלי דירקסן משנת 1964, בית המשפט היחיד שתוכנן על ידי מיס; תחנת הלולאה של משרד הדואר של ארצות הברית 1973; והבניין הפדרלי של קלוצ'ינסקי משנת 1975, הפרויקט האחרון של מיס, הנחשב לסימן של תקופת השיא בקריירה שלו. המבנה המשולשי בן 27 הקומות, המשמש את מרכז הכליאה מטרופוליטן , הוא מרכז מעצר המשרת את בתי המשפט הפדרליים בבניין דירקסן ובבניין הפדרלי ראלף ה. מטקאלף הסמוך, נמצא דרומית-מערבית למונדנוק בצומת הרחובות קלארק-לסייל.
הצד הדרומי של לולאת רשות התחבורה של שיקגו עוברת ליד הבניין ברחוב ואן בורן; קווי הרכבת התחתית החום, הכתום, הורוד והסגול משרתים את תחנת Library-State/Van Buren בלוק אחד מזרחה. תחנת הרכבת התחתית של הקו הכחול ברחוב ג'קסון נמצאת בחזית רחוב דירבורן של בניין מונדנוק.
ביקורת ומשמעות היסטורית.
מבקרי אדריכלות בשיקגו בני זמננו רואים בבניין מונדנוק כחריגה קיצונית מדי מהעיצובים הקודמים של ברנהם ורות וקיצוני מדי בפשטותו הבוטה ובהתעלמות מהנורמות האסתטיות הרווחות. הם מכנים אותו "בית מהנדס" ודוגמה "פוריטנית לחלוטין" של הסגנון המסחרי. המבקרים האירופיים היו עוד פחות אוהדים. במילותיו של האדריכל הצרפתי ז'אק ארמן, "המונדנוק לא היה עוד תוצאה של אמן שהגיב לצרכים מסוימים בתבונה ושאב מהם את כל ההשלכות האפשריות. זו עבודתו של פועל, שללא שמץ של לימוד, יוצר 15 קומות זהות לחלוטין כדי ליצור בלוק ואז עוצר כשהוא מוצא את הבלוק גבוה מספיק".
מבקרים אחרים ראו בחוסר הסגנון הזה "טבעי" ומה שהפך את המונדנוק למודרני באמת. המבקר הניו יורקי, בר פריי (Barr Feree), כתב ב-1892 כי "אין ניסיונות בחזיתות...אין תוספות נוי, אלא רצף של חלונות, המצהירים בכנות שהמבנה הוא בניין משרדים, המוקדש לעסקים, וזקוק לכל שטח זמין להשתמש בו". מונטגומרי סולייר , אחד מהמצדדים הנלהבים ביותר של המונדנוק, טען שחוסר הקישוט של המונדנוק אינו חוסר אמנות, אלא "מקרין את כוח המשיכה של חיי העסקים המודרניים".
המונדנוק זכה לשבחים רבים על ידי אדריכלים גרמנים של תחילת המאה העשרים, כולל לודוויג מיס ון דר רוהה, שעם הגעתו לשיקגו ב-1938 הכריז כי "גוש מונדנוק הוא כל כך בעל חוזק ועוצמה, שאני גאה ושמח, בבת אחת, לקבוע את ביתי כאן.". אדריכלים אירופאים אלה מצאו את תשומת הלב של הבניין למטרה ולביטוי פונקציונלי מעוררי השראה. אדריכל הבאוהאוס, לודוויג הילברסיימר , כתב כי "הפתרון הכוזב - למרבה הצער נפוץ מדי - של החלת עיטור חסר משמעות ושגוי נמנע כאן באופן אינסטינקטיבי. תחושה מולדת לפרופורציות מעניקה לבניין הנהדר הזה עקביות פנימית וטוהר לוגי".
מבקרים מודרניים שיבחו את המונדנוק כאחת הדוגמאות החשובות ביותר של אסכולת שיקגו, יחד עם מרכז סאליבן של לואיס סאליבן. הוא כונה "הניצחון של העיצוב המאוחד" והושווה לחנות הסיטונאית של מרשל פילד של הנרי הובסון ריצ'רדסון , ו"אחת החוויות האסתטיות המרגשות ביותר שהאדריכלות המסחרית שלנו ייצרה אי פעם".
הבניין היה אחד מחמשת הראשונים שנבחרו על ידי ועדת שיקגו לציוני דרך אדריכליים ב-1958, "בהכרה בעיצובו המקורי ובעניין ההיסטורי שלו כמבנה בעל הקירות נושאי עומס הגבוה ביותר בשיקגו". הוועדה המשיכה וציינה כי "השימוש המאופק בלבנים, קירות מאסיביים נושאים, השמטת צורות נוי, מתאחדים בבניין פשוט אך מלכותי". בשנת 1973, מועצת העיר שיקגו הצביעה פה אחד על המונדנוק כנקודת ציון בשיקגו, וקבעה כי "שני החצאים של הבניין הזה מספקים פרספקטיבה ייחודית לבחינת ההיסטוריה וההתפתחות של האדריכלות המודרנית...ביחד, הם מסמנים את הסוף של מסורת בנייה אחת ותחילתה של אחרת." מבקרי מעמדו של המונדנוק התנגדו שהחלטת מועצת העיר תימנע את ההריסה הדרושה של הבניין בעתיד. באומרם שהמונדנוק הוא "דוגמה מצוינת לבניין ש...אינו ממלא עוד את הפונקציות שהוא תוכנן למלא" ו"נכס מבוזבז" שהשיג ביצועים נמוכים יותר מהשוק והיה פחות יקר מהקרקע שעליה עמד.
המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, שאליו התווסף המונדנוק ב-1970, ציין כי "הקירות הטהורים והבלתי מעוטרים של הבניין הזהף היוצרים מסה רבת עוצמה הפכו אותו, באופן נבואי, למבשר של 'גורדי השחקים' - סגנון שלא היה פופולרי עד סוף שנות העשרים "וזה" שני החלקים...יוצרים, כהרכב, את אחת ההצהרות האדריכליות החזקות, אך המעודנות ביותר בהתפתחות האדריכלות של המאה העשרים". מועמדותו כנקודת ציון היסטורית לאומית בשנת 1976, כחלק מהמחוז ההיסטורי של רחוב דרום דיארבורן - בית הדפוס, כלל את ההערה כי מדובר ב"אחת ההצהרות הקלאסיות ביותר שנאמרו אי פעם בלשון גורדי השחקים".
ג'ון ביירד, ויקונט סטונהייבן הראשון
ג'ון לורנס ביירד, ויקונט סטונהייבן הראשון (באנגלית: John Lawrence Baird, 1st Viscount Stonehaven; 27 באפריל 1874 – 20 באוגוסט 1941) היה מדינאי שמרן בריטי, שכיהן כחבר הפרלמנט הבריטי, כשר בממשלת בריטניה ומאוחר יותר כמושל הכללי השמיני של אוסטרליה.
ראשית חייו.
ביירד נולד בשכונת צ'לסי שבלונדון, כבנם של סר אלכסנדר ביירד ושל אנט מריה, בתו של סר לורנס פאלק. הוא התחנך באיטון קולג' ובקולג' כרייסט צ'רץ' באוקספורד, אך לא סיים את לימודיו שם. הוא התגייס לרגימנט הפרשים של לנקשייר וב-1894 החל לשרת כשלישו הצבאי של מושל ניו סאות' ויילס. הוא נכנס לשירות הדיפלומטי, קיבל תואר עמית מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש ב-1904 ופרש מהשירות הדיפלומטי ב-1908. בינואר 1900 הוא מונה להיות סגן הלורד לוטננט של מחוז קירקרדנשייר (תפקיד טקסי).
קריירה פוליטית.
בבחירות הכלליות של 1910 נבחר ביירד לבית הנבחרים הבריטי מטעם מפלגה השמרנית. בין השנים 1911 – 1916 הוא שימש כמזכירו האישי של מנהיג המפלגה השמרנית, אנדרו בונאר לואו. במלחמת העולם הראשונה הוא נלחם בחזית וצוין לשבח על ידי מפקדיו ואף הוענק לו אות השירות המצוין. בממשלתו של דייוויד לויד ג'ורג' הוא שירת כמזכיר הפרלמנטרי למועצת האווירייה. בינואר 1919 הוא מונה להיות המזכיר הפרלמנטרי של שר החימוש. באפריל 1919 הא מונה להיות תת-שר הפנים, תפקיד בו שירת עד לנפילת הממשלה באוקטובר 1922.
באותו חודש נבחר בונאר לואו להיות ראש הממשלה ובייר מונה להיות שר התחבורה ושר העבודות הציבוריות. כמה ימים מאוחר יותר הוא נהייה חבר במועצה המלכותית. הוא המשיך לכהן כשר בממשלתו של סטנלי בולדווין עד לבחירתה של ממשלת הלייבור בראשותו של רמזי מקדונלד בינואר 1924.
המושל הכללי של אוסטרליה.
בדצמבר 1924, לאחר שובם של השמרנים לממשלה, קיבל ביירד את ההצעה להיות המושל הכללי של אוסטרליה. על פי הנוהג שיושם כבר קודם לכן, קיבל ראש ממשלת אוסטרליה, סטנלי ברוס כמה שמות של מועמדים לתפקיד, אך הוא בחר בביירד, בין השאר בשל ניסיונו הפוליטי וכן בשל היותו דמות צנועה יותר בהשוואה למועמדים האחרים שבאו מקרב חוגי האצולה. ביוני 1925 הוענק לביירד התואר ברון סטונהייבן ואביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
באוקטובר 1925 הגיע ביירד לאוסטרליה. עד מהרה נוצרו קשרים טובים בינו לבין ברוס, שאיתו היה לו הרבה במשותף. אך כמו קודמו בתפקיד, הוא הבין שראש ממשלת אוסטרליה לא מעוניין יותר במושל כללי שיתפקד כמפקח אימפריאלי או כנציגה של ממשלת בריטניה, אלא כדמות ייצוגית. הוועידה האימפריאלית של 1926 שהתקיימה בלונדון, הכירה בעצמאותם של הדומיניונים, ובכך שמה קץ לתפקידם של המושלים הכלליים כנציגים דיפלומטים וכערוץ תקשורת בין הממשלות. מעתה והלאה הצטמצם תפקידם של המושלים הכלליים כנציגים האישיים של הכתר.
בתקופת כהונתו של ביירד התחוללו שינויים נוספים. במאי 1927 הוא פתח באופן רשמי את מושב הפרלמנט האוסטרלי בבניין הפרלמנט החדש בקנברה וסוף סוף נבנה עבורו מעון רשמי קבוע. משמעות הדבר הייתה הפסקת הנדידה התמידית בין המעונות הרשמיים בסידני ובמלבורן, ובכך הוקטנו באופן משמעותי ההוצאות הכספיות על תפקיד המושל. הופעתה של התעבורה האווירית, שהחלה באותה תקופה, ושביירד היה צרכן נלהב שלה, הוזילה משמעותית את הוצאות הנסיעה שלו ברחבי אוסטרליה.
במשך רוב תקופת כהונתו של ביירד, הייתה ממשלתו של ברוס יציבה ובטוחה בשלטונה, אך בספטמבר 1929 הוא הובס באופן בלתי צפוי בהצבעה בבית הנבחרים וביקש מביירד לפזר את הפרלמנט. למרות שהפרלמנט כיהן רק שנה, נעתר ביירד לבקשה מיד. הימים בהם המושלים הכלליים הפעילו שיקול דעת בתחום זה חלפו להם.
בבחירות שנערכו באוקטובר הובסה מפלגתו של ברוס, שאף איבד את מושבו בפרלמנט. מנהיג מפלגת הלייבור האוסטרלית, ג'יימס סקאלין החל לכהן כראש הממשלה בינואר 1930. יחסיו של ביירד עם סקאלין היו תקינים אך לא ידידותיים, עקב הרקע הפוליטי השונה של שני האישים. היה זה אך מתאים שתקופת כהונתו כמושל הכללי הייתה אמורה להסתיים באותה שנה, לפני שהחל המשבר בממשלתו של סקאלין. סקאלין לא התייעץ עם ביירד בנוגע לבחירת המושל הכללי הבא וביירד עזב את אוסטרליה באוקטובר 1930.
ביירד היה חבר בבונים החופשיים. בתקופת כהונתו כמושל הכללי של אוסטרליה הוא היה הנשיא הגדול של הלשכה הגדולה של הבונים החופשיים בניו סאות' ויילס.
שנותיו האחרונות.
עם שובו לבריטניה מונה ביירד להיות יושב ראש המפלגה השמרנית, תפקיד בו שימש עד ל-1936.. ב-1938 הוענק לו תואר ויקונט