הגרוסיט זוהה לראשונה על ידי הגאולוגית שולמית גרוס בתצורת חתרורים אך היא לא סיימה לתארו. המינרל תואר ונקרא על שמה על ידי צמד מינרלוגים גרמנים - דיטמר ובר (Dietmar Weber) ואדולף בישוף (Adolf Bischoff) בשנת 1994.
מקור ותפוצה.
נכון ל-2010 נמצא גרוסיט שנוצר באופן טבעי על פני כדור הארץ במקום אחד בעולם - בתצורת חתרורים מזרחית לערד, שם הוא מצוי באבני גיר חרסיתיות שעברו התמרה בטמפרטורה גבוהה ובלחץ נמוך. הגרוסיט גם נתגלה בתכלילים עשירים בסידן ובאלומיניום, שמעריכים כי נוצרו מהתעבות של גז לוהט, במטאוריטים כונדריטים בכמה מקומות בעולם: במינרל המסומן כ-Acfer 059 שנתגלה בטנזרופט במחוז טמנרסט (ولاية تمنراست) באלג'יריה, במינרל המסומן כ-NWA 470 שנתגלה בא-רשידיה במחוז מקנס-תפלילאת במרוקו, במינרל המסומן כ-ALH) 85085) שנתגלה בהרי אלן (Allan Hills) שבארץ ויקטוריה שבמזרח אנטארקטיקה וייתכן שגם במטאוריטים נוספים.
קניין הילוך
קניין הילוך הוא מעשה קניין באמצעות הליכה במשפט העברי, ומשמש לעיתים לקניין קרקע.
קניין על ידי הילוך בקרקע רגילה.
הכלל במשפט העברי אומר, כי שימוש בדבר, דרך הנאתו, הוא מעשה קניין, כלומר על ידי השימוש יש תוקף להעברת בעלות. מסיבה זו, כדי לקנות קרקע, אין די בהילוך בקרקע, שכן ההנאה בהילוך בקרקע נחשבת להנאה מזערית ביחס לשימוש הרגיל בקרקע לחקלאות, ועל כן יש לקנות את הקרקע בשאר הקנינים שקרקע נקנית בהם, בכסף בשטר, או בחזקה שפירושה להחזיק בקרקע דרך בעלות, לדוגמה לנעול את השער של מקום הקרקע שחפץ לקנות, או לפרוץ פריצה בגדר המקפת את השדה, שדברים אלו דרך הבעלים בלבד לעשות בשדה, ובאופן זה היא נקנית לקונה לאלתר.
החולק על כלל זה הוא רבי אליעזר במסכת בבא בתרא שסבור כי ניתן לקנות קרקע על ידי הילוך. כראיה לדבר מביא רבי אליעזר את הפסוק בו אמר אלוהים לאברהם אבינו , ומכאן שאברהם אבינו קנה את ארץ ישראל שניתנה לו כמתנה מבורא העולם, על ידי ההילוך. שאר החכמים חלוקים על רבי אליעזר, וסבורים שסיבת ההליכה לא הייתה כדי לקנות את ארץ ישראל, אלא כצעד סמלי וסגולי, .
קניין בשביל של כרמים.
למרות המחלוקת בקרקע רגילה, מודים חכמים לרבי אליעזר, כי ניתן לקנות קרקע בהילוך, בקרקע שכל תשמישה הוא בהילוך, כמו למשל שביל של כרמים, כלומר אדם הקונה מחברו שביל כדי שיוכל להיכנס לכרמו, יכול הוא לקנות את הקרקע על ידי הילוך בשביל.
דרך הרבים.
לפי שיטת רבי אליעזר, אם אנשים רבים נהגו ללכת בתוך שדה של אדם מסוים, נעשית הקרקע לקניינם ורכושם של הרבים - .
לפי שיטת רבה בר רב הונא יש לרבים כוח מיוחד הנקרא "הפקר רבים הפקר" בדומה להפקר בית דין הפקר, שיכולים להפקיר ממון של יחיד לפי החלטתם, ובדומה ל"מלך שפורץ גדר אין מוחין בידו". הסברא לכלל זה הוא מכיוון שתועלת ותיקון העולם הוא לתת את ההחלטה לרבים, למלך ולבית דין לפעול כפי שיקול דעתם בדיני ממונות, גם במקום שאין הדבר לפי הכללים המקובלים. עם זאת, בניגוד להפקר בית דין הפקר, אין לרבים לכתחילה לקחת דרך של יחיד, אבל בדיעבד - מה שעשו עשו.
השיטה מקובצת מסביר, כי כוח הרבים להפקיר דבר מסוים, עדיין אינו מקנה אותה להם, ולכן נצרך רבי אליעזר לקניין ההילוך, שבך נקנית הדרך - לשיטתו - לרבים.
נכסים מועטים
נכסים מועטים הוא כינוי למצב בהלכות כתובה, הדן בחלוקת נכסים מועטים של האב הנפטר בין הבנים (להם זכות הירושה), ובין הבנות, הזכאיות להתפרנס מהנכסים (קבלת מזונות) על פי הכתובה. במקרה והנכסים מועטים מכדי שיתחלקו ברווח לבנים ולבנות, זכות הבנות למזונות קודמת לזכות הבנים לירושה, בנוסף לזכות האלמנה למזונות.
המדד לנכסים מועטים, הוא לפי רבן גמליאל ברבי – כדי שיוכלו שתי הקבוצות – הבנים והבנות, לזון מהנכסים במשך זמן של שנים עשר חודש, ולפי שאר החכמים, עד שיגיעו הבנות לגיל בגרות, ויוכלו להתפרנס בעצמן.
הגמרא במסכת בבא בתרא מסתפקת האם יש לחשב גם את המזונות שאוכלת האלמנה, או לא, מכיוון שלא ברור אם היא תאכל חלק מהנכסים, וייתכן שהיא תנשא לאדם אחר, ועל פי ההלכה במקרה כזה אין היא מקבלת מזונות מנכסי המת. להלכה נפסק שאין מחשבים את מזונות האלמנה בנכסי המת כדי לחשב אותם כנכסים מועטים.
אם היתומים קדמו ומכרו, הם יכולים להפקיע את מזונות אחיותיהם, אבל לא את מזון אשת המת, שכן נכסי המת משועבדים לה בתנאי בית הדין.
תפיסת הבית
תפיסת הבית הוא מצב רכוש במשפט העברי. לאחר שאדם נפטר, רכושו עובר לבעלות היורשים. מצב הביניים, בין פטירתו לחלוקת הנכסים בין היורשים נקרא "תפיסת הבית". במצב זה, נחשבים הנכסים לנכסים בבעלות משותפת מיוחדת של האחים, דבר שיש לו השלכות הלכתיות מסוימות. בתלמוד נזכרת שותפות זו בשם האחין השותפין.
גם לאחר שהאחים חילקו ביניהם את הנכסים, ביכולתם להחזיר את המצב הקודם לקדמותו, לבטל את החלוקה, ולחזור למצב של "תפיסת הבית".
הגדרה הלכתית.
אחד החידושים במצב זה הוא, שלמרות הכלל שאין הבכור יורש בראוי כבמוחזק, כלומר שהחלק בו מקבל הבכור פי שניים משאר האחים מחושב רק מנכסי המת עצמם ולא מהחלק שהושבח לאחר מיתת אביהם, למרות זאת החלק שהושבחו הנכסים מאליהם (ללא השקעה נוספת) לפני החלוקה, נחשב כהשבחת נכסי המת, ולכן מקבל הבכור פי שנים גם בחלק זה.
לפי שיטת רבי חיים סולובייצ'יק, במצב כזה יש בעלות כללית של כל האחים, ואין הם נחשבים כשותפים בנכסים, אלא בעלות אחת היא השייכת לכולם. ולכן, אף על פי שההלכה אומרת, כי שותפים אינם צריכים להפריש מעשר בהמה, מכיוון שלשותפים יש שתי רשויות נפרדות ולכל אחד מהם יש חצי מהקרקע, למרות זאת ליורשים במצב של לפני החלוקה, יש בעלות משותפת של ירושה בנכסי המת, ולכן הם צריכים להפריש מעשר בהמה.
דינים.
כל עוד לא חולקו הנכסים בין האחים, יש לאחים שותפות מיוחדת של תפיסת הבית, שלה דינים מיוחדים. כל האחד מהאחים מתפרנס מקופת תפוסת הבית לפי צרכיו הרגילים, אבל צרכים מיוחדים אין לו רשות לקחת מקופה זו. כך למשל, מותר לו לקחת הוצאות תרופות מקופה זו, דווקא אם הוא חלה באונס ולא באשמתו. אדם שהצטנן למשל, אינו רשאי לקחת את צורכי רפואתו מתפוסת הבית, שכן מקובל כי "צינים פחים" - הצטננות, אינה בידי שמים, ונגרמת רק ברשלנות האדם.
ההכנסות וההוצאות שנגרמות על ידי אחד מהאחים מתפוסת הבית, שייכות לכולם בשווה. אם אחד מהאחים השקיע בנכסים, יש להניח שהוא עושה זאת בשביל כלם, וההכנסות גם הם לכל האחים. אם הוא בכל זאת מעוניין להשקיע באופן עצמאי על חשבון חלקו בנכסים, מותר לו לעשות זאת, אבל הוא צריך להודיע על כך לאחים לפני כן, כדי שההכנסות וההוצאות יתחשבו על חלקו, ואין להאמין לו לאחר מכן שעשה זאת לעצמו. הגמרא מציינת מקרה מיוחד, בו רב ספרא השקיע בנכסי אביו, וכאשר תבע אותו אחיו לפני רבא, פסק רבא כי במקרה שאדם עסוק כרב ספרא תשקיע בנכסים, ברור הדבר שההשקעה היא רק לעצמו, שכן לאדם כזה, שאינו מבטל אף רגע מזמנו, אין זמן להשקיע בשביל אחרים.
כך למשל, מוזכרת במשנה דוגמה כזו: המלך היה מטיל על כל משפחה, לשלוח אחד מבניה לתפקיד המוכסות. אם במצב כזה, כאשר האחים נמצאים במצב משפחתי משותף, ועדיין לא חילקו ביניהם את הנכסים, מסתבר שהמלך בחר באחד מהאחים כנציג המשפחה, ולכן ההכנסות העולות מתפקיד זה, משותפות לכל האחים.
גזל הגר.
במסכת בבא קמא הגמרא מסופקת אם הכהנים נחשבים ליורשיו של הגר, בנוגע לגזל הגר שמוחזר על ידי הגזלן המבקש לקיים את המצוות "והשיב את הגזילה אשר גזל", או שמדובר באחת ממתנות כהונה. קיים ספק הלכתי האם זכות זו היא כירושה או כמתנה, שכן אם גזל הגר שייך כהנים בגדר ירושה, נחשב גזל הגר - כל עוד לא הגיע לידו של כל כהן כתפיסת הבית, המהווה רשות שותפית לאנשים רבים ולכן אם ישנם עשרה בהמות ברשות זו יש חובה להפריש מהם מעשר בהמה, לעומת זאת אם גזל הגדר נחשב כמתנה, נחשב כל אחד מהכהנים המקבל את חלקו כרשות פרטית ואינו מחויב להפריש מעשר בהמה. מסקנת הגמרא היא שקניין הכהנים הוא כשאר מתנות הכהונה.
חגורת התנ&quot;ך
חגורת התנ"ך (באנגלית: Bible Belt; "חגורת הביבליה") הוא כינוי רווח לתיאור אזור בדרום ארצות הברית המאופיין בשמרנות חברתית הנובעת מזרם הנצרות פרוטסטנטית-אוונגליסטית ומהווה חלק משמעותי מהחברה והתרבות. מספרם באוכלוסייה של המשתייכים ומשתתפים בחיי הכנסייה הנוצרית הוא גבוה במיוחד.
לחגורת התנ"ך משתייכים אזורים מדרום ארצות הברית ומדרום מזרח ארצות הברית. בתקופת שלוש עשרה המושבות (1607–1776) היה דרום ארצות הברית מעוז הכנסייה האנגליקנית, והמעבר לשליטתם באזור של זרמים אחרים של הנצרות התרחש בהדרגה במהלך המאה ה-19 עם הגברה בפעילותן של קבוצות שהשתייכו למה שכונה התחייה הנוצרית (Christian revival). רוב קבוצות אלו היו מזוהות עם הבפטיזם, והן הקנו להם אחיזה רחבה באמונה הדתית הרווחת באזור.
השימוש הראשון במונח "חגורת התנ"ך" היה על ידי העיתונאי ה. ל. מנקן בכתבה שפורסמה בשנת 1924 בשיקגו טריביון.
המונח מתאר אזורים נוספים גם במדינות אחרות, בהן הולנד, קנדה, אוסטרליה, שוודיה, פינלנד, סין והודו.
גאוגרפיה.
במקור התייחס המונח "חגורת התנ"ך" לדרום המערב התיכון, אך הוא ידוע יותר כמתייחס לדרום ארצות הברית. מחקר שפורסם בשנת 1961 על ידי וילבור זיילינקסקי (Wilbur Zielinkski) תיחם את האזור כזה שיש בו את הבפטיזם מהווה את הזרם השולט. אזור זה כלל את רוב דרום ארצות הברית: ממרבית שטחיהן של טקסס ואוקלהומה בדרום-מערב, דרך המדינות שמדרום לנהר אוהיו, ועד לוירג'יניה ווירג'יניה המערבית, חלקה הדרומי של וירג'יניה וחלקים ממרילנד. בנוסף, בחגורת התנ"ך נמצאים חלקים ממיזורי, אילינוי, אינדיאנה ואוהיו.