שלישייה או "טריו"/"טרצט" - הרכב מוזיקלי של שלושה נגנים או יצירה שנכתבה להרכב מבצע שכזה. שני סוגי השלישיות הנפוצים: שלישיית המיתרים (כינור, ויולה וצ'לו) ושלישיית הפסנתר (פסנתר, כינור וצ'לו). יצירות ידועות לשלישיית מיתרים נכתבו על ידי מוצרט, בטהובן, שוברט, שנברג, וברן ושניטקה. שלישיות פסנתר מפורסמות נכתבו על ידי היידן, מוצרט, בטהובן, שוברט, מנדלסון, שופן, שומאן, סמטנה, ברהמס, סן-סנס, צ'ייקובסקי, דבוז'אק, רחמנינוב, ראוול ושוסטקוביץ'. עם זאת, נכתבו גם שלישיות להרכבים שונים מאלה: שלישיית הקלרינט המסורתית - קלרינט, צ'לו ופסנתר (דוגמאות ידועות לאלה: שלישיות הקלרינט של בטהובן ושל ברהמס), שלישיות קלרינט בהרכב מעט שונה נכתבו על ידי מוצרט (קלרינט, ויולה, פסנתר, ("שלישיית קגלשטאט") ועל ידי חאצ'טוריאן (קלרינט, כינור, פסנתר). שלישיית קרן ידועה (קרן, כינור, פסנתר) נכתבה על ידי ברהמס. שלישייה לחליל, צ'לו ופסנתר נכתבה על ידי ובר. דבוז'אק חיבר טרצט להרכב של שני כינורות וויולה, פולנק כתב שלישייה לפסנתר, אבוב ובסון, ודביסי חיבר סונאטה להרכב של חליל, ויולה ונבל.
בתקופת הבארוק הייתה מקובלת צורת הטריו סונאטה, לשני כלים וקונטינואו. תפקיד הקונטינואו היה כתוב בדרך כלל לשני כלים, כך שלמעשה היה מדובר בארבעה כלים. באך כתב טריו סונאטות על פי כל הכללים לעוגב בלבד, שניגן את כל התפקידים גם יחד. יצירות אלה מעובדות כיום לביצוע בארבעה כלים. בין המלחינים שכתבו בצורה זו נודעים גם טלמן, ויוואלדי, קורלי והנדל, בין השאר.
במונח "שלישייה" משתמשים גם לתיאור קטע מוזיקלי לשלושה זמרים מתוך אופרה/אורטוריה. (למשל: "soave sia il vento" מתוך כך עושות כולן מאת מוצרט).
רביעייה.
רביעייה או "קווארטט" - הרכב מוזיקלי של ארבעה נגנים או יצירה שנכתבה להרכב שכזה. רביעיית המיתרים (רביעיית כלי-קשת) נחשבת להרכב הקלאסי ביותר. היא מורכבת משני כינורות, ויולה וצ'לו. הרכב זה של שני כינורות, ויולה וצ'לו נחשב מאוזן מבחינת הפרישׂה ההרמונית של הקולות, אם כי הטסיטורה הממוצעת בהרכב שכזה מעט גבוהה יותר מאשר בפרישׂה מקובלת מקהלתית (כוראלית) של סופרן-אלט-טנור-באס ("SATB").
כתיבה לרביעיות מיתרים מקובלת מאז התקופה הקלאסית במוזיקה (1720-1800 בקירוב). רביעיות מיתרים ידועות וחשובות נכתבו בין היתר על ידי היידן, מוצרט, בטהובן, שוברט, שומאן, ברהמס, מנדלסון, סמטנה, דבוז'אק, צ'ייקובסקי, בורודין, דביסי, שנברג, ראוול, בארטוק, שימנובסקי, וברן, ברג, פרוקופייב, הינדמית, שוסטקוביץ', בריטן, דיטייה ושניטקה.
רביעיית הפסנתר (פסנתר, כינור, ויולה וצ'לו) - רביעיות פסנתר ידועות נכתבו על ידי מוצרט, מנדלסון, שומאן, ברהמס, סן-סנס, דבוז'אק, פורה וקופלנד. מלבד רביעיות להרכבים אלו, נכתבו גם רביעיות להרכבים שונים, כגון רביעיית כלי נשיפה מעץ (חליל, אבוב, קלרינט, בסון), רביעיית כלי נשיפה ממתכת (חצוצרה, קרן יער, טרומבון, טובה), ואף הרכבים ספציפיים לצורך יצירה מסוימת, כדוגמת ה"רביעייה לאחרית הימים" מאת אוליבייה מסייאן, הכתובה להרכב של כינור, צ'לו, קלרינט ופסנתר.
בתקופה הקלאסית היה מקובל לכתוב רביעיות לאחד מכלי הנשיפה מעץ ולמיתרים (כינור, ויולה וצ'לו). דוגמאות מוכרות הן רביעיות חליל של מוצרט והרביעיות לכלי קשת ולאבוב.
במונח "רביעייה" משתמשים גם לתיאור קטע מוזיקלי לארבעה זמרים מתוך אופרה/אורטוריה (למשל: "Bella figlia dell'amore" מתוך "ריגולטו" מאת ורדי).
חמישייה.
חמישייה או "קווינטט" - הרכב מבצע של חמישה מבצעים או יצירה מוזיקלית הכתובה להרכב שכזה.
במונח "חמישייה" משתמשים גם לתיאור קטע מוזיקלי לחמישה זמרים מתוך אופרה/אורטוריה (לדוגמה: "Nel volto estatico" מתוך האופרה "לכלוכית" מאת רוסיני).
שישייה.
שישייה או "סקסטט" - הרכב קאמרי של שישה מבצעים או יצירה שנכתבה להרכב מבצע שכזה. דוגמה להרכב מקובל של שישיה - שישיית המיתרים (שני כינורות, שתי ויולות, שני צ'לו).
שישייה ידועה להרכב של פסנתר + חמישיית כלי נשיפה מעץ נכתבה על ידי פולנק.
שישייה להרכב יוצא-דופן של פסנתר, כינור ורביעיית מיתרים, נכתבה על ידי ארנסט שוסון.
במונח "שישייה" משתמשים גם לתיאור קטע מוזיקלי לשישה זמרים מתוך אופרה/אורטוריה.
שביעייה.
שביעייה או "ספטט" - הרכב קאמרי של שבעה מבצעים או יצירה שנכתבה להרכב שכזה. שביעיות ידועות (בהרכבים שונים) נכתבו על ידי בטהובן, הומל וסן-סנס.
במונח "שביעייה" משתמשים גם לתיאור קטע מוזיקלי לשבעה זמרים מתוך אופרה/אורטוריה.
שמינייה.
שמינייה או "אוקטט" - הרכב קאמרי של שמונה מבצעים או יצירה שנכתבה להרכב שכזה. שתי השמיניות המוכרות ביותר הן שמיניית המיתרים מאת מנדלסון, והשמינייה מאת שוברט, להרכב מעורב של כלי מיתר וכלי נשיפה.
במונח "שמינייה" משתמשים גם לתיאור קטע מוזיקלי לשמונה זמרים מתוך אופרה/אורטוריה (למשל הפוגה הסופית מתוך "פלסטף" מאת ורדי).
תשיעייה.
תשיעייה או "נונט" היא הרכב קאמרי של תשעה מבצעים או יצירה שנכתבה להרכב שכזה. תשיעיות הן יצירות נדירות ביותר, וכיום מוכרות בעיקר תשיעייה מאת המלחין לואי שפור (להרכב מעורב), ותשיעייה מאת קופלנד (לשלושה כינורות, שלוש ויולות ושלושה צ'לי).
כפן
כַּפָּן (שם מדעי: platalea; נקרא בעבר אבי הכף) הוא סוג עוף ביצה במשפחת הכפניים.
מאפיינים.
הכפן הוא עוף גבוה המגיע לגובה של 75–90 ס"מ. הוא חי באזורים חמים או ממוזגים, ומצוי בקרבת מקווה מים אגמים, נהרות וביצות.
אורך כנפי הכפן מגיע ל-40 ס"מ, ובעת תעופה מוטות הכנפיים מגיעות ל-120 ס"מ.
משקלו כ-1.5 ק"ג ואף יותר. אורך מקורו כ-21 ס"מ והוא שטוח ומתרחב בקצהו לכמו כף, ומכאן שמו "כפן".
הכפן מוצא את מזונו בעזרת מקורו הארוך, אותו הוא מניע בבוץ, ושולה בעזרתו חרקי מים (שפיראים, בריומאים, כולכיתיים וכו'), רכיכות, צפרדעיים וסרטנאים. הוא שחיין מעולה, ומבצע צלילות לעומק רב.
הכפן בונה את קנו מזרדים וענפים, ומסתיר אותו בין שיחים ועצים נמוכים. הנקבה מטילה בין 2 ל-5 ביצים לבנות, ושני ההורים דוגרים עליהן לסירוגין. האפרוחים בוקעים זה אחר זה, כשהם עוורים ואינם מסוגלים לטפל בעצמם, וההורים מאכילים אותם באוכל אשר עוכל על ידם ומוקא שנית. מקורו של האפרוח, קצר וישר והוא מקבל את צורתו האופיינית, רק בהגיע העוף לבגרות.
ג'ינגואיזם
ג'ינגואיזם (אנגלית: Jingoism) הוא מונח המתאר לאומנות קיצונית אשר מאופיינת במדיניות חוץ אגרסיבית. ניתן לתאר מדינה אשר מושפעת מערכי הג'ינגואיזם כמדינה אשר ששה למלחמה מתוך תפישתה את עצמה כנעלית וצודקת בכל אשר תעשה. המדינה תשקיע את מירב המאמצים כדי להשיג את האינטרסים הלאומיים ולא תחדול בהפעלת כח ואמצעים להשגת המטרות והיעדים הלאומיים של אותה המדינה, האינטרסים הלאומיים חשובים יותר מכל ואין לערער אותם ואין לשנות את המטרה הסופית.
אדם אשר מתואר כג'ינגואיסט יהיה לרוב פטריוט רדיקלי, אשר מאמין כי הפעולות האגרסיביות או האלימות שממשלתו עושה הן נכונות ללא קשר לטיבן, להומניות המעשים ולעיתים ללא כל חיבור למציאות.
לכן, במילים אחרות, ג'ינגואיזם הוא הטיה מוגזמת בהערכת מולדתו וארצו של האדם כנעלה על פני ארצות אחרות - כלומר סוג של לאומנות קיצונית. ג'ינגואיזם בדומה לשוביניזם מבטאים את הנעלות של אדם או קבוצה על קבוצות אחרות והפעלת כח היא מוצדקת בשם השגת מטרות הקבוצה, שני המושגים מבטאים את הליגטימציה של המדינה מעל מדינות וקבוצות אחרות והאינטרסים המדיניים עולים על אינטרסים של מדינות האחרות, גופים ומתנגדים אחרים. המדינה תעשה כל שבכוחה להשגת המטרות הלאומיות ולא תחשוש להפעיל אלימות וכח כלפי קבוצות אחרות, רבים טוענים כי ג'ינגואיזם ושוביניזם שווים בהגדרתם.
המונח הגיע מבריטניה, והביע יחס תוקפני כלפי רוסיה בשנות השבעים של המאה התשע-עשרה. הוא המשיך להופיע בעיתונות האמריקנית בשנת 1893.
אטימולוגיה.
מקור המונח בשיר של זמר אולמות המיוזיק-הול האירי ג. ה. מקדרמוט, שהושמע בפביליון של לונדון במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה בשנת 1877, כאשר ראש ממשלת בריטניה, בנג'מין דיזראלי שכנע את הצאר הרוסי לסגת מבולגריה ולהשיב אותה ואת מקדוניה לשלטון האימפריה העות'מאנית.
הפזמון ששרו מקדרמוט וג. וו. האנט ביחד בפאבים באותה תקופה הוליד את המונח. המילים הלהוטות לקרב של הפזמון החוזר היו:
הקריאה "חי ג'ינגו" היא ככל הנראה שיבוש מכוון של "חי ישו", בדומה לשיבושים דומים אחרים המקובלים באנגלית (by George או by golly, למשל). הביטוי בנוסחו זה, שלא היה מקובל ככל הנראה בציבור לפני כן, הפך מאז לכינוי לסוג מסוים של פטריוטיזם שבו מובע ששון אלי קרב, עמדות ניציות מאוד והתייחסות עולצת וחיובית למלחמה.
ישנם הטוענים כי ג'ינגואיזם הוא יחס של לאומיות לוחמתית, המקבילה הבריטית של המונח שוביניזם.
דוגמאות.
ארצות הברית.
קרוב לוודאי שהשימוש הראשון במונח בעיתונות האמריקנית התרחש בקשר לסיפוח שמוצע להוואי בשנת 1883. לאחר הפיכה בהנהגתם של תושבי החוץ (בעיקר אמריקאים) בסיוע שר ארצות הברית בהוואי, ג'ון סטיבנס, נפלה המלוכה החוקתית של הוואי והיא הוכרזה כרפובליקה.
הנשיא הרפובליקני, בנג'מין הריסון, יחד עם שאר רפובליקנים בסנאט, הואשמו לעיתים קרובות בג'ינגואיזם בעיתונות הדמוקרטית בשל תמיכתם בסיפוח זה.
פוליטיקאי שהואשם רבות בג'ינגואיזם הוא נשיא ארצות הברית, תאודור רוזוולט, שהשיב על הטענות כלפיו בראיון מ-1895 לעיתון הניו יורק טיימס:
בריטניה.