אף שזהות כותב האיגרת לא ידועה, מרבית החוקרים מסכימים בדבר מועד כתיבתה - שנת 95 לספירה לערך, זמן קצר לאחר שאיגרות פאולוס נפוצו בקרב הקהילות הנוצריות.
הרולד אטרידג' סבור שלא ניתן לקבוע תאריך מדויק, והוא מתארך את האיגרת לבין 60–100 לספירה.
מטרת כתיבת האיגרת.
מרבית החוקרים כיום סבורים כי האיגרת נכתבה על מנת למנוע עזיבה של הנוצרים החדשים את הדת שקיבלו על עצמם, בין אם מדובר בחזרה לפגניזם או בהתיהדות מלאה (בין אם מדובר בגויים שהתנצרו ובין אם מדובר בחזרה ליהדות).
מבנה האיגרת.
האיגרת חורגת מהסטנדרטים של האיגרות מהתקופה ההלניסטית, הן בשל אופייה הספרותי והן בשל העדר המבנה הסטנדרטי (העדר פסקת פתיחה בה מצוין שם המחבר). החוקרים סבורים כי האיגרת הייתה במקורה דרשה שנישאה בעל פה והועלתה על הכתב על ידי אחד משומעיה.
הארד דיסק
פליס
פליס (באנגלית: polar fleece; בישראל נהגה על פי רוב פליז) הוא בד המיוצר מסיבים סינתטיים ומשמש בעיקר לתפירת ביגוד ספורט ומעילים קלים. בדי פליס עשויים מפוליאסטר, ומחומר פלסטי ממוחזר, בין היתר מבקבוקי שתייה.
האריג רך למגע, בעל מראה פרוותי, קל משקל, ומתייבש בקלות ומבודד גם כשהוא רטוב. בכך הוא מתאים למטיילים או חיילים בתנאי קור, מכיוון שהוא מבטיח את שמירת חום הגוף בעת מאמץ. האריג משמש לייצור שמיכות, מעילי חורף קלים, ביגוד ספורט חורפי קל, תיקים ועוד.
ישנה מחלוקת לגבי המצאת הפליס וההיסטוריה של פיתוחו, אך הוא החל להיות משווק בצורה מסחרית בשנות ה-80. בסוף שנות ה-90 החלו מעילים ושמיכות מחומר זה לחדור לאופנה בישראל, בעקבות הצלחתם בעולם.
יצרנים.
יצרן הפליס הגדול ביותר בשוק העולמי הוא חברת מאלדן-מילס האמריקאית, (Malden-Mills Industries Inc. USA) המשווקת את מוצריה משנת 1979 תחת המותג "פולארטק" ("Polartec").יצרן גדול נוסף הוא פונטטורטו (Pontetorto) מאיטליה המשווקת תחת המותג "טקנופייל" ("Tecnopile").
איגרת אל העברים
אל העברים
מצבת הטייסים הטורקים
בית הקברות מונפרנאס
בית הקברות מונפרנאס (בצרפתית: Cimetière du Montparnasse) הוא בית קברות מפורסם הממוקם ברובע ה-14 בפריז, צרפת.
היסטוריה.
החל משנת 1726 נאסרה הקמת בתי הקברות בתוך תחום העיר, על כן החלו לבנותם בפרוורי העיר. במסגרת זו נבנו בית הקברות של מונמארטר בצפון, פר לשז במזרח, ובית הקברות מונפרנאס בדרום.
השטח עליו נבנה בית הקברות שימש בעבר חוות חקלאיות, ונרכש בתחילת המאה ה-19 על ידי נציג ממשלת צרפת למטרה זו. ב-25 ביולי 1824 התקיימה ההלוויה הראשונה בבית הקברות, המכונה גם "בית הקברות הדרומי".
שטחו של בית הקברות הוא כ-190 דונם, וכמו כן שתולים בו כ-12,000 עצים ומיני צמחים רבים, והוא מהווה "ריאה ירוקה" משמעותית של הבירה.
בית הקברות מהווה כיום אתר תיירותי בשל מספרם הרב של האמנים והידוענים הקבורים בו. בין היתר טמונים בו שארל בודלר, ז'אן-פול סארטר, סימון דה בובואר, סמואל בקט, גי דה מופאסאן, סנט-בב, קלוד סוטה, אלכסנדר אלכין, קונסטנטין ברנקושי, מרגריט דיראס, סזר פרנק, אז'ן יונסקו, אנרי פואנקרה, ז'אן-פייר רמפל, קאמי סן-סנס, ג'ין סיברג, גסטון מספרו וואלרי קונסן. כמו כן קבורים בו אישים יהודים צרפתים נודעים, ובהם: אלפרד דרייפוס, הרב צדוק כהן, גוסטב קהן, סרז' גינסבורג, חיים סוטין, רנה קאסן, מוסה עבאדי, הרב ישראל לוי, שמואל שאול לוי ורולנד מורנו.
התישנות
המטרו
הוואי (פירושונים)
ז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל
ז'וּאָאוּ השלישי, מלך פורטוגל (בפורטוגזית: João III de Portugal; 7 ביוני 1502 – 11 ביוני 1557) היה מלך פורטוגל ה-15. כונה "האדוק" ("o Piedoso") בשל קנאותו הדתית.
חייו.
ז'ואאו השלישי נולד ב-7 ביוני 1502 בליסבון, למנואל הראשון, מלך פורטוגל ולמריה מאראגון, מלכת פורטוגל, בתם השלישית של פרננדו השני, מלך אראגון ואיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה - המלכים הקתולים. ז'ואאו ירש את כס המלוכה מאביו בשנת 1521, בהיותו בן 19.
בזמן שלטונו הרחיבה פורטוגל את אחיזתה מעבר לים באסיה ובעולם החדש (ראו האימפריה הפורטוגזית, ברזיל הקולוניאלית). ז'ואאו השלישי יישם מדיניות של חיזוק בסיסיה של פורטוגל בהודו (דוגמת גואה), חיזק את המונופול של פורטוגל במסחר בתבלינים, ביניהם הפלפל השחור מהודו, הציפורן מאיי מאלוקו ואגוז המוסקט מאיי בנדה. כתוצאה מכך, זכה ז'ואאו השלישי גם לכינוי "המלך החנווני". בעת מותו ב-1557 השתרעה האימפריה הפורטוגזית בכל תבל על פני מיליארד אקר כמעט.
בעת מלכותו היו הפורטוגזים לאירופים הראשונים אשר יצרו מגעים רציפים עם סין של שושלת מינג ויפן של תקופת מורומאצ'י. הוא נטש טריטוריות מוסלמיות בהן שלטה פורטוגל בצפון אפריקה, לטובת המסחר עם הודו וההשקעה בקולוניזציה של ברזיל. באירופה, הוא שיפר את יחסי פורטוגל עם מדינות אזור הים הבלטי ועם חבל הריין, מתוך תקווה לחזק את המסחר הפורטוגזי.
ז'ואאו השלישי היה אחראי על האוונגליזציה של המזרח הרחוק וברזיל, בין השאר באמצעות עידוד הקמתם של מיסיונים של מסדר ישו באזורים אלה. הן הישועים והן האינקוויזיציה הפורטוגזית, אשר נחנכה ב-1536, עתידים היו להפוך למוסדות מפתח בפורטוגל ובאימפריה שלה. חשיבותם של הישועים עבור ז'ואאו השלישי הייתה טמונה בתפקידם כמתווכים ביחסים בין הפורטוגזים לעמים הילידים בטריטוריות עבר הים שהיו בשליטת פורטוגל. האינקוויזיציה שימשה את המלך על מנת לפטור את פורטוגל ממרי אזרחי או ממלחמת דת מן הסוג שהתרחש בצרפת ובמקומות אחרים באירופה במהלך המאה ה-16. בשנות מלכותו האחרונות של ז'ואאו השלישי רק החל פיתוחה המהיר של ברזיל הקולוניאלית כיצרנית סוכר, התפתחות אשר הייתה בבחינת פיצוי עבור הדעיכה ההדרגתית בהכנסות מהמסחר באסיה. מגמה זו נמשכה גם בזמן מלכותו של יורשו ונכדו, סבשטיאו, מלך פורטוגל, אשר הפך למלך עם מותו של ז'ואאו השלישי משבץ, בשנת 1557.
משפחתו.
בשנת 1525 התחתן ז'ואאו עם קתרינה מאוסטריה, מלכת פורטוגל, בתם של פליפה הראשון, מלך קסטיליה וחואנה, מלכת קסטיליה, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
בנוסף היה לז'ואאו בן מפילגשו איזבל מוניש:
קובץ על יד
נבחרת רוסיה בטניס
נבחרת ספרד בטניס
בנימין זרעוני
בנימין זרעוני (כ"ה בכסלו תרע"ד, 24 בדצמבר 1913 – 14 בנובמבר 2008) היה מפקד באצ"ל ובלח"י, תעשיין ומשורר.
קורות חייו.
שנותיו הראשונות.
זרעוני נולד בסוסנוביץ שבדרום-מערב פולין כצעיר במשפחה מרובת ילדים. ב-1925 עלו הוא ובני משפחתו ארצה בעקבות שלושת אחיו הגדולים. הוא למד בתיכון בתל אביב אצל מרדכי רזיאל, אביו של דוד רזיאל, לימים מפקד האצ"ל. ב-1930 התייתם משני הוריו. בתחילת שנות השלושים הצטרף כנער לברית הבריונים, שקמה בעקבות פרעות תרפ"ט, ונעצר על ידי הבריטים יחד עם אב"א אחימאיר בהפגנה נגד סגן שר המושבות הבריטי, שילס.
זרעוני הוא דודו של יורם שפטל.
שירותו באצ"ל.
עם סיום לימודיו בתיכון הצטרף לאצ"ל (תחת הכינוי המחתרתי אבנר), והוביל כמה מפעולות התגמול שביצע הארגון בתל אביב בעקבות הפרעות. לאחר מכן השתתף בקורס מפקדים בשוני ושירת כסגנו של חנוך קלעי בחיפה. בפרוץ מאורעות 36 פעל זרעוני בתל אביב, וב-1938 קודם בדרגה והיה למפקד האצ"ל בחיפה, תפקיד שמילא בתקופת פעולות התגמול בשוק הערבי.
ב-3 באוגוסט 1939 מונה למפקד האצ"ל בירושלים. יומיים לאחר מכן נעצר על ידי הבריטים בעקבות פעולה, נחקר בעינויים קשים, אך לא חשף מידע (הקצין הבריטי האחראי, ראלף קרנס, חוסל ב-26 באוגוסט אותה שנה). ב-11 באוגוסט הצליח לברוח מהכלא הבריטי שבמרכז הבולשת בירושלים, ובפקודת אברהם שטרן (יאיר) הוברח על ידי אפרים אילין לבית אחותו בתל אביב, שם החלים מפצעיו במשך חודש ומחצה. מאז הבריחה היה זרעוני במחתרת ושרד בזכות הגנת חבריו.
ב-19 במאי 1939 נעצר מפקד האצ"ל דוד רזיאל, והוחלף על ידי חנוך קלעי. שלושה חודשים מאוחר יותר, בגל מעצרים נרחב, נעצר אף קלעי והוחלף בפועל על ידי זרעוני, ששימש כמפקד הארגון במשך חודשיים. ב-20 באוקטובר שוחרר רזיאל, חזר להנהגת הארגון והחליט על הפסקת הפעילות נגד הבריטים למשך תקופת מלחמת העולם השנייה. זרעוני ואחרים, ובהם אברהם שטרן (יאיר), חלקו על החלטה זו בגלוי, ונוצר הפילוג שבעקבותיו הוקם ארגון האצ"ל בישראל, לימים הלח"י. בעקבות פרישתו של זרעוני ללח"י, איבד את תמיכת חבריו באצ"ל.
בלח"י ובחזרה באצ"ל.
זרעוני, שהיה קצין המבצעים הראשון של הלח"י, הזהיר את שטרן כי התנהלותו תביא למותו. הוא האמין כי על שטרן לכתוב שירים ולשמש כמנהיגהּ הרוחני של התנועה – וכי את המעשים עליו להשאיר לאנשי המעשה, כדוגמתו וכדוגמת קלעי. בסוף 1941 עזבו זרעוני וקלעי את הלח"י אך לא חזרו לאצ"ל. בינואר 1942 פרסמה המשטרה הבריטית את תמונותיהם של ראשי הלח"י בעיתונות ובלוחות המודעות בצירוף הבטחה לפרס כספי גבוה למי שיביא ללכידתם. בפברואר 1942 הסגירו קלעי וזרעוני את עצמם למשטרה. על הסיבות שהביאות להחלטתם זו כתב יהודה לפידות: "יש לזכור שמאחוריהם לא עמד שום ארגון שיכול היה לעזור להם להסתתר והם הרגישו כחיות נרדפות". על פי סיכום מוקדם, השניים לא נחקרו ולא הועמדו למשפט, אלא הועברו ישירות למחנה מעצר. זרעוני שהה בכלא מזרע ובכלא עכו, עד שנשלח יחד עם 250 מראשי האצ"ל והלח"י לאריתריאה.