אולם, על אף הפגישה בין הקיסר לראשי הצבא היו כל הדוברים בוועידה הקיסרית מאוחדים בנטייתם לטובת המלחמה ולא לביצוע מהלכים דיפלומטיים. יושימיצ'י הארה, ראש הוועידה הקיסרית ונציגו של הקיסר בוועידה, שהביע את התנגדותו של הקיסר לדעת הוועידה, התעמת עם ראשי הצבא והביאם לכדי הצהרה שצעדים תוקפניים יהיו המוצא האחרון אותו ינקטו.
בנקודה זו, הפתיע הקיסר את כל הנוכחים בפנייתו האישית לוועידה, בניגוד לעמדת יועציו הקרובים שהמליצו לו לא לשבור את קוד ההתנהגות הקיסרי המונע ממנו להגיע לכינוסים מסוג זה. הירוהיטו הדגיש בפני צירי הוועידה את הצורך הממשי למציאת פתרון של שלום לבעיותיה הבינלאומיות של יפן, נזף בשרי הממשלה שנכשלו בתשובותיהם לשאלותיו של נציגו הארה, והקריא שיר שנכתב על ידי סבו, הקיסר מוצוהיטו:
לאחר שהתאוששו מתדהמתם, הביעו השרים את נכונותם לדבוק בעמדת הקיסר ולהגביר את המאמצים הדיפלומטיים ככל שניתן. ההכנות למלחמה נותרו על כנן והמשיכו ללא שינוי. בתוך שבועות הוחלף ראש הממשלה קונואה, שהיה לא לוחמני מספיק לדעת הפרלמנט בגנרל הקיצוני הידקי טוג'ו, אשר נבחר בידי הירוהיטו. ב-8 בדצמבר (7 בדצמבר שעון הוואי) 1941, הנחיתו הכוחות היפנים מתקפה מתואמת היטב על הצי האמריקני בפרל הארבור ובמקביל החלו לפלוש לדרום-מזרח אסיה. זו הייתה נקודת האל-חזור לגבי מעורבותה של יפן במלחמה.
תהיה מעורבותו של הקיסר ביציאה למלחמה אשר תהיה, עם הירתמותה של האומה היפנית ללחימה, החל הקיסר להתעניין בהתקדמות צבאותיו ועשה ככל שביכולתו כדי להעלות את המורל בקרב בני עמו וצבאו. בששת החודשים הראשונים למלחמה, נחלו היפנים הצלחות כבירות בכל ההתקפות שאותן ביצעו, והחדשות שהגיעו לאוזני הקיסר היו חדשות טובות בלבד. מספר חוקרים טוענים כי כשהחל הגלגל להסתובב והכוחות היפנים החלו להפסיד בקרבות (לקראת סוף 1942 ותחילת 1943) החלו הידיעות הזורמות לארמון הקיסרי להיות פחות ופחות קשורות למציאות, בעוד אחרים טוענים כי הקיסר עבד בצמידות לראש הממשלה והיה מעודכן בכל פרטי מצבה הצבאי של המדינה בכל רגע נתון, עד ליום הכניעה. כאשר החל הצבא היפני להפסיד בקרבות, המשיך הציבור לשמוע בחדשות כי הצבא מנחיל תבוסות משפילות לאויב, אך אט אט החלה מחלחלת ההכרה אצל האזרחים באיי המולדת לגבי מצבה העגום של יפן מול אויבותיה. הפצצות חיל האוויר האמריקני על הערים היפניות, שהחלו בשנת 1944, שמו ללעג מוחלט את הידיעות שנשמעו ממקלטי הרדיו בדבר הניצחונות הכבירים של הצבא היפני על האויב.
ימיה האחרונים של המלחמה.
בתחילת שנת 1945, עם הכישלון הצורב בקרב על איי לייטה, החל הקיסר בסדרת פגישות אישיות עם שרי ממשלה בכירים, פגישות שבהן נידון הצורך בהמשך הלחימה. כל השרים, מלבד אחד, יעצו להמשיך ולהילחם. יוצא הדופן היה ראש הממשלה לשעבר, קונואה, שחשש מפני הפיכה קומוניסטית יותר מאשר חשש להפסיד במלחמה. לאחר סבב השיחות נקט הירוהיטו עמדה כי השלום הכרחי להמשך קיום האומה היפנית, אך כוחות הצבא יהיו חייבים לספק הישג צבאי מרשים, כדי להביא את יפן לעמדת פתיחה טובה יותר במשא ומתן על השלום. ככל שחלף הזמן, הלך ופחת הסיכוי של צבא יפן לספק ניצחון כזה, במיוחד לנוכח כניעת גרמניה הנאצית, בעלת-בריתה הקרובה של יפן במאי 1945. ביוני של אותה השנה, התכנסה הממשלה היפנית לדון באסטרטגיית הלחימה שלו, התכנסות שתוצאותיה היו החרפת הלחימה "עד לנפילת החייל האחרון". החלטה זו אושרה רשמית בהתכנסות החטופה של הוועידה הקיסרית, התכנסות אשר הקיסר הקשיב לה בפנים מאובנות.
ביום שלאחר מכן, הכין אחד מפקידי הממשל טיוטה המסכמת את מצבה הצבאי האומלל של יפן והציע לפתוח במשא ומתן להסדר. לפי מספר מקורות, הקיסר אישר את המסמך בחשאי, והתיר לפקיד לבדוק בקרב חברי הפרלמנט הפחות ניציים האם ניתן ליישמו. מקורות אחרים מעידים כי הקיסר הביע עמדה לא החלטית, ושהרוח המשתנה שנשבה מהארמון הקיסרי גרמה לדחיית תהליך החתירה לשלום, דחייה שגבתה עשרות אלפי קורבנות בשני הצדדים הנלחמים. באמצע חודש יוני התקבלה ההחלטה בממשלה לאפשר לברית המועצות לנהוג כמתווכת בין הצדדים, החלטה שהתקבלה לאחר תחילת פלישת בעלות-הברית לחופיה של יפן.
ב-22 ביוני שבר הירוהיטו את המסורת בפעם השנייה, כאשר נאם בפני שרי הממשלה ואמר שברצונו לסיים את המלחמה בהקדם. אולם, הניסיון למשא ומתן בתיווך הסובייטי נכשל עקב נחישותן של בעלות הברית להביא את יפן למצב של "כניעה ללא תנאים", ועקב התנאי היחיד שהציבו היפנים במשא ומתן: השארת הקיסר ומורשתו בקרב החברה היפנית על כנם.
תקופת השלטון שלאחר המלחמה.
ב-15 באוגוסט 1945, לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי, וכניסתה של ברית המועצות למלחמה נגד יפן במבצע סערת אוגוסט, החליט הירוהיטו לבטל את התנאי של שמירה על מעמדו כקיסר, והכריז על כניעתה ללא תנאים של יפן, בשידור רדיו. חרף הלחצים הבינלאומיים להעמידו לדין בעוון ביצוע פשעי מלחמה (לחצים שאותם הוביל נשיא ארצות הברית דאז, הארי טרומן), החליט הנציב האמריקני ביפן, דאגלס מקארתור, שהירוהיטו ישאר על כיסאו כסמל להמשכיות ולאיחוד העם היפני המפולג. הירוהיטו ניצל מהמשפט וחזר לכס הקיסר, אך הוא הוכרח להפריך בפומבי את הטענה כי הקיסר הוא אל חי וצאצא ישיר של אלת השמש אמטראסו.
למרות ויתורו הרשמי על מעמדו כאל, נשאר מעמדו של הירוהיטו מעומעם בכוונה. הסיבות לכך היו שמקארתור האמין כי על ידי קיסר אלוהי הוא יוכל לכפות את הכיבוש האמריקני ביתר קלות על העם היפני מצד אחד, ומצד אחר עמדו נסיונותיו של ראש הממשלה המכהן לסכל את רצונו של מקארתור להעמיד את הירוהיטו כמונארך בסגנון ארצות אירופה.
עד למותו בשנת 1989, היה הירוהיטו דמות ציבורית וסמל חשוב לחברה היפנית, שבאחריותו תפקידים רבים אותם ממלא ראש המדינה שאינו שליטה בפועל (כמו הנשיא במדינת ישראל). הקיסר ומשפחתו הקפידו על מעמדם בקרב הציבור היפני ונהגו בדומה למלכים במדינות אירופה בנוהגם לברך את העם בחגים הלאומיים ולהיראות בטקסים ממלכתיים חשובים.
הירוהיטו מילא גם תפקיד חשוב ביותר בשיקום דמותה הדיפלומטית של יפן בקרב הקהילה הבינלאומית, ויצא למסעות הידברות עם מנהיגי העולם ביניהם מספר נשיאים אמריקאים וראשי מדינה אירופאים.
מותו.
הקיסר הירוהיטו מת ב-7 בינואר 1989. הלווייתו התקיימה ב-24 בפברואר, שבעה שבועות לאחר מותו. בהלוויה השתתפו נציגים מ-163 מדינות, ביניהם 55 ראשי מדינות. את ישראל ייצג בהלוויה הנשיא חיים הרצוג.
את מקומו ירש בנו אקיהיטו.
ס&quot;מ
מ&quot;מ
Secure Shell
Secure Shell (בראשי תיבות: SSH) הוא פרוטוקול לתקשורת מחשבים המאפשר ביצוע פעולות על מחשב מרוחק לאחר תהליך הזדהות (login). הוא נועד להחליף את rlogin ,RSH ו־telnet ולאפשר תקשורת מאובטחת ומוצפנת בין שני מחשבים לא תלויים ברשתות לא מאובטחות. SSH פועל מעל TCP, והפורט הסטנדרטי שלו הוא 22.
התפתחות וגרסאות.
הגרסה הראשונה של SSH (שלימים נקראה SSH-1) נכתבה על ידי הפיני טאטו ילונן (Tatu Ylönen) ב־1995 והתבססה על תוכנה חופשית וספריות של GNU. על מנת להפיץ את התוכנה והפרוטוקול הקים טאטו את חברת SSH Communications Security שמאוחר יותר שכתבה את הקוד והפכה את התוכנה לתוכנה קניינית.
גרסה שנייה של SSH, הנקראת SSH-2 נקבעה על ידי ה־IETF (Internet Engineering Task Force), גוף התקינה העיקרי של תעשיית האינטרנט. SSH-2 מכילה שיפורים של SSH-1 בתחומי האבטחה ואפשרויות התקשורת שהפרוטוקול מציע, בהן החלפת מפתחות בשיטת דיפי-הלמן (Diffie-Hellman key exchange), בדיקת תקינות המסתמכת על קוד אימות מסרים והאפשרות להפעיל מספר בלתי מוגבל של התקשרויות יישומיות על פני התקשרות SSH יחידה ובנוסף מגדירה תקן ברור כך שתוכנות שונות על גבי פלטפורמות שונות תוכלנה לתקשר ביניהן בצורה בטוחה.
תיעול.
פרוטוקול SSH תומך ב"תיעול" (ראה Port Forwarding), כלומר, ניתן "לתעל" תעבורה ממחשב אחד למחשב אחר בצורה מאובטחת דרך תוכנות SSH. בעזרת פונקציה זו ניתן לאבטח תעבורה של תוכנה שאינה תומכת באבטחה, או שאבטחתה חלשה יחסית.
לדוגמה, שרת SSH ושרת VNC פועלים על שני מחשבים ברשת פנימית. שרת ה-VNC מקונפג (מוגדר) להאזין רק לחיבורים ממחשב ה-SSH (כך שלא ניתן לגשת אליו מרשת האינטרנט, או שהוא כלל אינו מחובר אליה). שרת ה-SSH לעומת זאת, מחובר לאינטרנט ומקשיב לחיבורים חיצוניים. כאשר משתמש מתחבר לשרת ה-SSH (ומזהה עצמו נכונה) השרת מתעל תעבורה לשרת ה-VNC, וכך יש תקשורת בין שני מחשבי הקצה. יש לציין כי שרת ה-SSH ושרת ה-VNC יכולים לרוץ על אותו המחשב (לדוגמה: במקרה של שימוש ביתי).
תוכנות.
כיום קיים יישום של פרוטוקול ה־SSH לרוב הפלטפורמות הקיימות, הנפוצים בהם -
תעלת בלאומילך
תעלת בלאומילך הוא סרט קולנוע ישראלי קומי-סאטירי בבימויו של אפרים קישון שיצא לאקרנים ב-1969. הסרט מבוסס על הומורסקה בשם "אגדה על תעלה בתל אביב" של קישון, שפורסמה לראשונה בשנת 1952 ונכללה בספר "אלף גדיא וגדיא".
הסרט זכה להצלחה קופתית ולביקורות אוהדות, זכה בפרס הסרט הזר בפסטיבל הסרטים של ברצלונה ובפרס חבר השופטים בפסטיבל הסרטים של מונטה קרלו, והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
עלילה.
בסרט מופיע חולה רוח בשם קאזימיר בלאומילך (מגרמנית: Blaumilch, "חלב כחול"), אשר נמלט מבית המשוגעים. הוא גונב פטיש אוויר מעיריית תל אביב ומתחיל לקדוח, לפנות בוקר, בלב כיכר מוגרבי. שוטר מקוף (שבסרטיו הבאים של קישון הפך לדמות השוטר אזולאי) אינו מעלה על דעתו לשאול את בלאומילך לפשר מעשיו, אלא להפך: השוטר מנסה לסייע לבלאומילך ולהשליט במקום סדר שיאפשר לו להמשיך לחפור.