לגורי הייתה ברורה הנאמנות של לוחמי הל"ה לעקרונות הפלמ"ח, נכונותם למסור את חייהם למען המולדת, וכך יכול היה לתאר בנאמנות את רגעיהם האחרונים, מבלי שידע עליהם דבר. בכך נגע גורי באחד ההיבטים המהותיים של מיתוס הל"ה: התעלומה סביב נסיבות נפילתם. הנופלים, כביכול, עדיין חיים, וממשיכים להשתייך למסדר הלוחמים גם אחרי נפילתם. הם נהרגו כקולקטיב, ומקומם חי ונושם בתוך הקולקטיב הכללי, ובכך הם מסייעים להגדיר את זהותם של החיים:
שירו של גורי שונה באופן מהותי מההספדים הרבים שנכתבו בעיתונים בימים ובשבועות שלפני כן: בשיר אין שפה גבוהה, נמלצת ועמוסת מטענים סמליים ורגשיים, אלא מילים פשוטות ו"ארציות" שאינן מעמעמות את עוצמת האירוע. השיר הפך תוך זמן קצר לאחד השירים הידועים ביותר, והיה לאחד הקטעים הנפוצים ביותר בטקסטים שליוו את המלחמה ובטקסי זיכרון.
טוהר הנשק.
אחד המרכיבים המפורסמים של מיתוס הל"ה היה המפגש עם הרועה הערבי, שעליו בחרו לרחם. כפי שתואר לעיל, סיפור זה הפך למיתוס בפני עצמו, המייצג את ערכי טוהר הנשק והמוסריות שעליהם שמרו לוחמי הפלמ"ח, ומנגיד אותם עם התנהגותם של הערבים. שמעון קושניר, אביו של טוביה קושניר, מחללי הל"ה, תמך בגרסת הרועה הערבי וראה בה, כאמור, סמל למוסריות של אנשי הפלמ"ח. לעומת זאת, מאיר פעיל סבר כי הסיפור אינו נכון, וכי מטרתו היא למעשה להפריך את העיקרון של טוהר הנשק, שהרי הל"ה שמרו עליו ובשל כך שילמו בחייהם.
הוויכוח על פרשת הל"ה.
ב-21 בינואר 1983 פרסם ההיסטוריון אורי מילשטיין בעיתון דבר מאמר שכותרתו "הל"ה: הכנות כושלות, מסלול מוטעה וגבורה טראגית". במאמר זה מתח ביקורת חריפה על תכנון מסע הל"ה, על עצם הנחיצות בשליחת הלוחמים, על בחירת המסלול שבו הלכו, ועוד. בשבועות הבאים התפרסמו החלקים הבאים של המאמר. מאמרים אלה עוררו תגובות רבות, ובהן תגובתם של ישראל עמיר, שהיה באותה תקופה מפקד חטיבת עציוני, ושל צבי זמיר, שהיה מפקד הגדוד השישי של הפלמ"ח בזמן קרב הל"ה.
להלן השאלות העיקריות שסביבן נסב הוויכוח.
הנצחה.
כאמור, בתוך ימים ספורים הפכו הל"ה למיתוס לאומי. לטענת יוסי שפנייר זהו הקרב שזכה להנצחה רבה יותר מכל אירוע אחר בתולדות מלחמותיה של מדינת ישראל.
אחד מהאירועים הראשונים שבהם הונצח שמם של הל"ה היה בשמה של ספינת מעפילים שיצאה מאיטליה בסוף ינואר 1948, ונקראה ל"ה גיבורי גוש עציון. על סיפונה היו 273 איש ואישה. האונייה הגיעה סמוך לחופי הארץ, שם נעצרה בידי הבריטים והמעפילים שעל סיפונה גורשו לקפריסין.
לאחר קרב הל"ה החליט ראש אגף המבצעים, יגאל ידין, על ביצוע שלושים וחמש פשיטות על יעדים ערביים בעומק השטח הערבי, כדי להעלות מחדש את המורל בצד היהודי ולהשיב את ההרתעה מול הצד הערבי. לא כל הפשיטות בוצעו בסופו של דבר, אך כמה מאלה שבוצעו זכו להצלחה משמעותית, ובהן פשיטה על הכפר הערבי סעסע ב-14 בפברואר, שבה נהרגו כשישים ערבים, לעומת שני פצועים של הפלמ"ח. כדי להגיע אל היעד ובחזרה צעדו הלוחמים קרוב ל-30 ק"מ – מרחק רב יותר מזה שצעדו הל"ה במסעם האחרון. מבצע דני לשחרור לוד ורמלה, שנערך בין 10 ל-18 ביולי 1948 כחלק מקרבות עשרת הימים, נקרא על שם דני מס, מפקד המחלקה.
קיבוץ נתיב הל"ה נקרא על שם אנשי מחלקת הל"ה. הקיבוץ הוקם בידי משוחררי פלמ"ח בשנת 1949 על אדמות הכפר הנטוש בית נטיף בעמק האלה (כביש 375), בסמוך למסלול מסעם של הל"ה. בקיבוץ נמצאת אנדרטה לזכר אנשי המחלקה בתכנונו של האדריכל יעקב פינקרפלד, שנחנכה ב-1955. ב-2003 הוקמה באותו מקום אנדרטה גדולה מעשה ידיו של הפסל יוסי בראל. ליד האנדרטה יש מתקן המספר את פרשת הל"ה בעברית ובאנגלית. במאי 2020 דווח על השחתת האנדרטה.
על שם הל"ה נקראו רחובות ושדרות בערים רבות בארץ, בהן ירושלים, תל אביב-יפו, חיפה, פתח תקווה, גבעתיים, רעננה, כפר סבא, אור יהודה, כפר יונה, נהריה, באר שבע, שדרות, דימונה ועכו. גם ביישובים שהוקמו בגוש עציון לאחר מלחמת ששת הימים נקראו רחובות על שם הל"ה, בין השאר באפרת ובאלון שבות.
במלחמת ששת הימים, בשנת 1967, חזרה ישראל לשלוט גם בגוש עציון. כפר עציון הוקם מחדש, ולאחריו יישובים נוספים. בינואר 1970 נחנך כביש הל"ה, כביש 367, מעמק האלה אל גוש עציון, המקביל למסלול שאותו לא הצליחה להשלים מחלקת הל"ה. מול גבעת הקרב, על כביש 367 וליד מחסום הל"ה, נמצאת נקודת תצפית ובה לוח הסבר ועמדת הסבר קולי, "מסבירן".
אוריאל אופק, שלחם בגוש עציון ונפל בשבי הירדני, מציין כי על סיפור מחלקת הל"ה נכתבו יצירות רבות יותר מכל פרשה אחרת במלחמת העצמאות, למעט סיפורה של ירושלים באותה מלחמה. בין היצירות הללו יש למנות את השיר הנה מוטלות גופותינו, של חיים גורי, שהוזכר לעיל, ויצירות רבות נוספות: הבלדות "בלדה על ל"ה" מאת שאול רז ו"בלדה על שלושים וחמישה", מאת אלכסנדר פן; הפואמה "חמישה ושלושים", מאת אהרן ראובני; השירים "אגדת הל"ה", מאת דוד כהן ושיר נוסף באותו שם, "אגדת הל"ה", שנכתב על ידי יורם טהרלב, הולחן על ידי יוסף הדר ובוצע במקור על ידי צמד העמרנים. שירים נוספים נכתבו על ידי יצחק שלו, מרדכי ברתנא (ב. מרדכי), ואנדה עמיר-פינקרפלד. גם בפרוזה נכתבו כמה וכמה יצירות ספרותיות העוסקות בל"ה, ובהן יצירות מאת יעקב אבן חן, ברוך אורן, ויוסף ויץ. שמעון קושניר, אביו של טוביה שהיה אחד מנופלי הל"ה, תיאר את קורות יומם האחרון של הל"ה בספרו "האיריסים עודם פורחים", ומתי מגד כתב את הרומן "יומו האחרון של דני", שגם הוא מנסה לשחזר בדרך דמיונית וריאלית גם יחד את מסעם האחרון של הל"ה.
נכון ל-2015 מתקיימות צעדות במסלול הליכתם של הל"ה. בצעדות משתתפים צעירים רבים, תלמידי מכינות קדם צבאיות, חיילי צה"ל וחניכי תנועות נוער. הפעילויות מאורגנות במסגרות שונות, בין השאר על ידי בית ספר שדה כפר עציון, מחלקת התיירות של המועצה האזורית גוש עציון, מחלקת של"ח באגף חינוך וחברה במשרד החינוך, האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון, תנועות הנוער השונות, ועד משפחות הל"ה, "חוות משואות" במשואות יצחק, קצין חינוך ראשי, נוער יהודי מחוץ לישראל ועוד.
בכל שנה מקיימת תנועת בני עקיבא מסע לחברי "השבט החדש" (כיתות ט) בחלק מהמסלול שעברה שיירת הל"ה.
מלחמת יוון-פרס
מחלקת ההר
מלחמת פרס יוון
פרשת הל&quot;ה
מלחמת יוון פרס
מלח
טריפ-הופ
אניית מעפילים
אדגר דגה
אדגר אילר ז'רמן דֵגָה (בצרפתית: Edgar Hilaire Germain Degas; 19 ביולי 1834 – 27 בספטמבר 1917) היה צייר ופסל צרפתי, הנחשב אחד מאבות גישת האימפרסיוניזם.
ביוגרפיה.
דגה נולד בפריז בשנת 1834, הבכור מבין חמישה ילדים. אמו הייתה בת למשפחה צרפתית שהתיישבה באמריקה. דגה היה קרוב לאמו, ומותה בשנת 1847 היווה טרגדיה אישית גדולה עבורו. אביו, שהיה בנקאי, עודד את הנטייה האמנותית של בנו. דגה רכש השכלה קלאסית בבית הספר התיכון היוקרתי "ליסה לואי-לה-גראן" (Lycée Louis-le-Grand) בפריז, בשנים 1845–1852.
בשנת 1852 הפך דגה את אחד מחדרי בית המשפחה לסטודיו, ועבד תחת הדרכתו של פליקס ג'וזף באריאס. הוא צייר העתקים של תמונות מהלובר ולמד את יצירותיהם של אלברכט דירר, אנדראה מנטניה, רמברנדט וגויה. בשנת 1854 הוא למד יחד עם לואי למות (Lamothe), שהיה תלמידו של אנגר, שלו רחש דגה כבוד רב. בשנת 1855 החל דגה ללמוד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז, אך מצא שהלימודים לא השתלמו והגבילו אותו מדי. דגה העדיף ללמוד בעצמו, בבית, את יצירות המופת הקלאסיות. בני משפחתו גם איפשרו לו, כלכלית, לנסוע לאיטליה באופן קבוע באותה תקופה. הוא עבד קשה ומילא מחברות בעותקים של תמונות מפורסמות.
בשנת 1859 פתח דגה סטודיו בפריז ועסק בציור דיוקנאות ונושאים היסטוריים. הוא בסופו של דבר זנח את התמה ההיסטורית בשנת 1866, בשל מספר סיבות: בשנת 1862 הוא פגש באדואר מאנה, שהעדיף נושאים מהחיים המודרניים על פני חומרים מסורתיים. דגה גם פגש את הסופר לואי אדמון דורנטי (Duranty), מאמין גדול בריאליזם, שרצה להסיר את המחסום בין אמנות וחיים. דגה היה מבקר קבוע בקפה גֶרְבּוּאָה (Guerbois), שבו נהגו לשבת רבים מהאמנים ששמם נקשר לאימפרסיוניזם.
דעותיו המשתנות של דגה משתקפות ביצירתו בשנות השישים המאוחרות של המאה ה-19. הוא פנה לתיאטרון ולמסלול המרוצים לשם השראה. במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה (1870–1871) שירת דגה בחיל התותחנים. הוא חלה במהלך שירותו, מה שגרם להופעת בעיות בעיניו.
בשנים 1872–1873 עבר דגה לגור עם קרובי משפחה בניו אורלינס שבארצות הברית. אחד הציורים שצייר שם והביא בחזרה לצרפת היה "בורסת הכותנה בניו אורלינס", ציור שזכה לתשומת לב חיובית, והיה הציור היחיד שלו שנרכש על ידי מוזיאון עוד בחייו.
כששב לפריז פתח שוב סטודיו, והתרכז בנושאים מהחיים המודרניים: רקדניות, אקרובטים, זמרים, כובסות וכדומה. הוא גם צייר תמונות עירום של נשים, שהפכו, יחד עם רקדניות, לנושא הציור החביב עליו. בשנת 1874 מת אביו, והשאיר אותו בחובות גדולים. דגה נאלץ למכור חלק מאוסף האמנות שלו. החל משנת 1874 שלח דגה יצירות לתערוכות של הקבוצה האימפרסיוניסטית (הוא אף סייע לארגון התערוכה האימפרסיוניסטית הראשונה). בשנת 1881 הוא הציג את הפסל "הרקדנית הקטנה בת הארבע-עשרה", פסלו היחידי שהוצג במהלך חייו. לאחר התערוכה האימפרסיוניסטית האחרונה בשנת 1886, פסק דגה מלשלוח מיצירותיו לתערוכות.