רחל כצנלסון נולדה בעיר בוברויסק שבפלך מינסק (רוסיה הלבנה; בתחום המושב של האימפריה הרוסית) למשפחה מסורתית. בגיל 18 סיימה את לימודיה בגימנסיה הרוסית בהצטיינות, ומשום כך התאפשרה קבלתה לאוניברסיטה, שהייתה פתוחה בפני אחוזים בודדים מהקהילה היהודית בשל הנומרוס קלאוזוס. על פי רצונה השתלמה בלימודי יהדות וספרות יידיש ועברית, ובשנת 1909 מימשה את אפשרות ההשכלה הרשמית והתקבלה לאוניברסיטה בפטרבורג כסטודנטית לספרות והיסטוריה. באותן שנים למדה גם באקדמיה ללימודי היהדות בעיר. במהלך לימודיה פגשה לראשונה את זלמן רובשוב (לימים שזר), שלו נישאה בירושלים בשנת 1920.
לזוג הייתה בת אחת - רודה שזר (1921–1983) שנולדה עם תסמונת דאון.
קודם לתחילת לימודיה האקדמאיים, בשנת 1905 הצטרפה לתנועה הציונית-סוציאליסטית בבוברויסק.
כצנלסון עלתה לארץ ישראל בשנת 1912, והצטרפה לקבוצות עבודה בתל עדשים ובכנרת. כעבור שלוש שנים היא נמנתה עם מייסדותיה של תנועת הפועלות בגליל, שהייתה הבסיס לייסודה של מועצת הפועלות בשנות ה-20. בשנת 1916 נבחרה כצנלסון לוועדת התרבות הראשונה של תנועת הפועלים, לצדם של ברל כצנלסון ויצחק טבנקין, ופעלה יחד עמם להגברת השכלתם של פועלים. לאחר מכן נבחרה לחברת ועדת התרבות של מפלגת אחדות העבודה, ומשנת 1924 הייתה חברת ועדת התרבות של הסתדרות העובדים הכללית.
פועלה בהסתדרות התרכז במועצת הפועלות, וכצנלסון ייסדה את ביטאון מועצת הפועלות "דבר הפועלת", שאותו ערכה במשך 25 שנים. מלבד זאת הייתה חברת הוועד הפועל של ההסתדרות, חברת נשיאות הוועד הפועל הציוני וחברת מרכז מפא"י. מטעם גופים אלו היא נבחרה לשמש כצירה לקונגרסים ציוניים, לאספת הנבחרים ולכינוסים בינלאומיים. בשנים 1938 ו-1947 נשלחה בשליחויות חינוכיות אל יהדות פולין. בעיתון "דבר הפועלת" התפרסמו על ידה מסות ומאמרים בנושאים חינוכיים וספרותיים. מבחר מרשימותיה התפרסמו בספרים "מסות ורשימות" (1946, זוכה פרס ברנר) ו"על אדמת העברית" (1966).
לצד תפקידיה הציבוריים, ובראשם כעורכת "דבר הפועלת", עמדה כצנלסון-שזר לצדו של בעלה בתפקידיו הציבוריים השונים כחבר הכנסת, כשר בממשלת ישראל, כבכיר בסוכנות היהודית וכנשיא המדינה השלישי. כרעיית הנשיא היא פעלה להדק את קשרי המדינה עם ארגוני הנשים בתפוצות וקידמה את מעמדם של ארגוני נזקקים ושל סופרים ואמנים.
בשנת 1958 זכתה כצנלסון-שזר בפרס ישראל למדעי החברה. בשנת 1968 הוענק לה התואר "יקירת ירושלים".
רחל כצנלסון-שזר נפטרה בשנת 1975, והובאה לקבורה לצד בעלה בחלקת גדולי האומה בהר הרצל שבירושלים. אחיה הם אברהם קצנלסון, יוסף כצנלסון וראובן כצנלסון (אביהם של שולמית כצנלסון ושמואל תמיר).
כתביה.
בעריכתה.
הספר הראשון המוזכר כאן (ביידיש) הוא תרגום של ספר בעריכתה: דברי פועלות, תל אביב, 1929. לספר זה היו עוד תרגומים מלבד האמור - לגרמנית, לאנגלית וכנראה גם לבולגרית.
פרס סולד
רחל כצנלסון
אלבום מחווה
רחל שז&quot;ר
רחל שזר
רחל כצנלסון-שז&quot;ר
האמונה הבוגומילית
האמונה הבוגומילית הייתה זרם בנצרות המזרחית ובתקופה מסוימת דת המדינה של בוסניה והרצגובינה.
האמונה הבוגומילית קרויה כך על שמו של מייסד הזרם במאה ה-10, הכומר הבולגרי בוגומיל ("אהוב האל") , שעל קיומו העיד אחד מחשובי תלמידיו, הכומר ירמיה (Jeremiah priest או Yeremia) שחי אף הוא במאה ה-10. יש היסטוריונים הסבורים שירמיה ובוגומיל הם אותה דמות. יש גם סבורים שהשם בוגומיל הוא תרגום לשפה סלאבית של השם היווני תאופילוס (Theophilos) שגם משמעותו "אהוב האל". הכומר קוסמה , בספרו "נאום נגד המינים" (Sermon against the Heretics) מהמאה ה-11 יוצא בחריפות רבה נגד עקרונות הבוגומילים, אך גם מתאר בהרחבה את אמונתם ומינהגיהם. ספר חשוב נוסף, הוא ספרו של הכומר בוריל Book of Boril שנכתב במאה ה-13 ומתאר את הבוגומילים בתקופת השיא שלהם.
היסטוריה.
האמונה הבוגומילית הופיעה והחלה להתפשט בקרב איכרים ברחבי האימפריה הבולגרית, בזמן שלטונו של הצאר פטר הראשון מבולגריה (927-969), קרוב לוודאי על רקע השנאה לקיסרות הביזנטית השכנה עם נסיונותיה החוזרים להשתלט על בולגריה. נוספה לכך, הביקורת ההולכת וגדלה, בייחוד בשכבות הנמוכות של האוכלוסייה, על השחיתות והניתוק של הכנסייה המזרחית. תחושות אלו גרמו לרבים מנתיני האימפריה להתרחק מהכנסייה רשמית ולחפש דרכים אחרית לעבודת האל. באותה תקופה, הגיעו לתוך האימפריה הבולגרית, השפעות מתנועות דואליסטיות מהמזרח. אנשי האמונה הדואליסטית הפאוליציסטית (Paulicianism) גורשו מארמניה, לאחר שאמונתם הוגדרה כמינות, ורובם מצאו מקלט בבולגריה. לפליטים אלו הייתה השפעה רבה במוקדי ההתהות של הבוגומיליות, בייחוד בכפרים ובישובים הקטנים של בולגריה. כאשר השמועה על התפשטות אמונה זו הגיע לחצר הקיסר הביזנטי, הוא הזהיר את הצאר הבולגרי ודרש ממנו לפעול נגד מינות זו. הצאר פטר הראשון החל רודף את הבוגומילים ורובם נאלצו להמלט מבולגריה לסרביה. שם הם כונו על ידי המקומיים "בבוני" (babuni) כלומר "מאמינים באמונה תפלה". בסוף המאה ה-12 הם גורשו גם מסרביה והתפזרו בבוסניה ובדלמטיה שפ הם כונו "פטארני" (patareni), ובוסניה הפכה למרכז הגדול של הבוגומילים באותה תקופה.
בעידודה של הותיקן, מלכי הונגריה, הקתולית, תקפו את בוסניה ואת סרביה ואף ארגנו שני מסעי צלב נגד הבוגומילים, הראשון ב-1203 והשני ב-1225. כתוצאה מתקיפות אלו ומההחלטה של האפיפיור להמנות בישוף הונגרי בבוסניה, הכנסייה הבוסנית מרדה, התנתקה מהכנסייה הקתולית והפכה לכנסייה עצמאית. בעקבות זאת, במשך מאות שנים, הכנסייה הבוסנית זוהתה כ-"כנסייה בוגומילית" ונחשבה ככנסייה כופרת הן על ידי הוותיקן והן על ידי קונסטנטינופול.
בשנת 1291 האפיפיור ניקולאוס הרביעי שלח לבוסניה נציגות של האינקוויזיציה במטרה לחקור את "המינות הבוגומילית". בהדרגה, גורשו הבוגומילים מבוסניה ומסרביה ורק מיעט מהם נשאר במחוז הום (Hum), הוא הרצגובינה של היום. עם כיבוש בוסניה על ידי העות'מאנים ב-1463 גם שארית בוגומילית זו נעלמה כאשר רובם התאסלמו וכונו בשם פומאקים או "מוסלמים דוברי בולגרית". צאצאים מעטים של הבוגומילים חיים היום במספר יישובים קטנים בדרום מערב רומניה, אך דתם היא קתולית.
הבוגומילים והקתרים.
אנשי כנסייה ואנשי אינקוויזיציה בעבר והיסטוריונים רבים בימינו ראו באמונה הבוגומילית את אחד המקורות העיקריים של האמונה הקתרית. היסטוריונים אחרים ראו בבוגומילים, חוליה מקשרת בין האמונות הדואליסטיות במזרח הקדום ובין כתות המינות שהתפתחו במערב אירופה ובייחוד הקתרים. לדעתם של היסטוריונים אלו, קיימים קריטריונים משותפים בין הבוגומילים והקתרים (1):
1) ההתנגדות לכנסיות השליטות - הבוגומילים לכנסייה הביזנטית והקתרים לכנסייה הקתולית - עד כדי התנגשות והתנתקות מהכנסייה.
2) הבוגומילים והקתרים התפללו תפילה אחת בלבד, תפילת "אבינו שבשמים", וחזרו על תפילה זו פעמים רבות במשך היממה.
3) התייחסות למבני הכנסיות כמקומות פולחן של עבודה זרה, עם החרמת ואף חילול הכנסיות.
4) בראש הבוגומילים ובראש הקתרים עמד מנהיג אחד, והמאמינים האמינו שרוח הקודש שורה עליו.
5) ראיה מוחלטת בחומריות ובעולם הארצי כולו כממלכת שליטתו של השטן, לעומת עולם הרוח בו שולט האל הטוב.
6) סיפרות בוגומילית כמו "חזון ישעיהו" ו-"הסעודה הסודית", תורגמה מסלובנית ללטינית והייתה בשימוש הקתרים.
היסטוריונים אחרים, מתנגדים לדעה שיש קשר בין הבוגומילים והקתרים. הם טוענים שמקור התנועה הדתית הקתרית הוא המצב שהתפתח באירופה המערבית במאות ה-11 וה-12 בעקבות ובהשפעת הרפורמה הגרגוריאנית. לדעתם, שוני המציאות הדתית בין המזרח הביזנטי ובין המערב הקתולי שלאחר תקופתו של האפיפיור גריגוריוס ה-7, היה גדול מכדי ליצור תנועת מינות משותפת. יש גם המשלבים בין שתי דעות אלו ורואים בקתרים תנועה הנובעת מהשפעות הדואליזם המזרחי ומתסכולם של מאמינים רבים במערב מהסתאבות הכנסייה הקתולית, לאחר הציפיות והתקוות שהביאה הרפורמה הגריגוריאנית (1).
עיקרי האמונה.