ב אומצה שיטת המטבעות במידה רבה ברחבי לוניה וספציפית ביוון, מה שהוביל בסופו של דבר לכך שהאימפריה האטית במאה ה-5 לפני הספירה שלטה בשטח בעיקר דרך ייצוא זהב שנכרה בדרום אטיקה בלאוריום וטוריקוס. גילוי מקור כסף גדול מאוד ב-483 לפני הספירה, הוביל לגידול בחיל הרגלים האטני בתחרות עם התקנים של שיטות המטבע שהיו נהוגות במיטילן ופהוקיה שהשתמשו במטבעות אלקטרום באאגינה השתמשו בכסף.
תגלית אבן הבוחן היא שהובילה לשימוש נרחב במתכות ככסף סחיר, ולבסוף לשיטת המטבע. באמצעות אבן הבוחן ניתן לבחון את היותה של כל מתכת רכה מזוקקת, היא אפשרה בחינה מהירה ונוחה של כל התוכן של גוש מתכת. זהב היא מתכת רכה, דחוסה, קשה להשגה וניתנת לאחסון. כתוצאה מכך נפוץ השימוש בזהב כאמצעי מוניטארי מאסיה הקטנה, שם הרעיון תפס לראשונה בקנה מידה גדול, לעולם כולו.
שימוש במערכת כזו דרש עדיין עוד התקדמות אנושית ועוד חישובים מתמטיים. אבן הבוחן מאפשרת לאדם להעריך כמה זהב יש בסגסוגת, מה שאז דורש הכפלה במשקל כדי להבין כמה זהב יש בגוש. על מנת להפוך את ההליך לפשוט יותר הומצאה שיטת המטבע. מטבעות נשקלו מראש, ותמהיל הסגסוגת שלהם תוכנן מראש, כך שכל עוד המשתמש ידע מה מקורו של המטבע, לא היה צורך באבן הבוחן. מטבעות נוצרו בדרך כלל על ידי הממשלה בתהליך מפוקח ומאובטח, ואז היה מוטבע עליהם סמל שמבטיח את המשקל והערך של המטבע. אולם תופעה נפוצה להפליא הייתה שממשלות טענו שהסמל אכן מסמל את הערך של המטבע ולאחר מכן יצרו בדיוק את אותו מטבע למראית עין, אך הורידו את ערכו המעשי על ידי הורדת ריכוז המתכות היקרות בסגסוגת.
למרות שלרוב כסף וזהב שימשו להטבעת מטבעות, יכלו להשתמש גם במתכות אחרות. לדוגמה, בספרטה העתיקה נעשה שימוש במטבעות ברזל כדי לעודד אנשים לא לערב מסחר זר. בתחילת המאה ה-17 בשוודיה היה מחסור במתכות נדירות ולכן נעשה שימוש ב"כסף פח", כלומר לוחות גדולים של נחושת כ-50 סנטימטר או יותר באורך וברוחב, שסומנו כראוי לערכם.
למטבעות ממתכת היה את היתרון ביכולתם לשאת את הערך בעצם במטבע עצמו –מצד שני, היה ניתן למחזר או לעשות שימוש פשוטו כמשמעו במתכות היקרות. בעיה גדולה יותר הייתה דו-קיום סימולטאני של מטבעות זהב, כסף ונחושת באירופה. סוחרים אנגלים וספרדים העריכו מטבעות זהב יותר מאשר מטבעות כסף, כפי שעשו שכניהם, כתוצאה מכך הערך של הגינאה האנגלית מבוססת-הזהב עלה על ערך המטבע מכסף והמשיך לנסוק באנגליה בין 1670 ו-1680. לכן, כסף הוסר מאנגליה לחלוטין עבור כמויות מפוקפקות של זהב, שאף מדינה אירופאית לא הייתה שותפה לו. ההשפעה הייתה החמרת הקשר המסחרי עם סוחרי אסיה, מאחר שבאסיה חסר מאוד זהב ובאירופה חסר מאוד כסף בכמויות שגרמו אי נוחות לצופים אירופאים, כמו אדון המטבע המלכותי סר אייזק ניוטון.
היציבות הגיעה כשבנקים הבטיחו להחליף זהב במזומן בתשואה נתונה, אולם זה לא הושג בקלות. הבנק הלאומי של אנגליה הסתכן במשבר פיננסי לאומי ב-1730, כשלקוחות דרשו שכספם יומר לזהב בעת המשבר. בסופו של דבר שוק לונדון הציל את הבנק ואת האומה באמצעות ערבויות פיננסיות.
צעד נוסף באבולוציה של הכסף היה מעבר ממטבע כיחידת משקל, למטבע כיחידת ערך. הבדלה יכולה להיעשות בין ערך המטבע הסחיר לערך מטבע המצלצל, וההבדל הוא סניוראז'.
המסחר בשטרות חליפין.
הסחר בשטרות נעשה נפוץ עם התרחבות המסחר באירופה לקראת סוף ימי הביניים. מסחר סיטונאי שגשג באיטליה בסחורות הבד, הכותנה, היין, הטין וסחורות נוספות, הודות לאשראי שסופק לו למען התרחבות מהירה זו. מוצרים נקנו על ידי הקונה באמצעות שטר חליפין שמבטיח שהקונה ישלם עד תאריך מסוים בעתיד. בהינתן שבעל השטר היה אדם בעל שם טוב, או שעל השטר היה חתום בעל אשראי שיכול לערוב לדבר, המוכר יכול היה להביא את השטר לבנקאי, שהיה פודה לו אותו בערך מופחת, אך לפני התאריך שרשום על השטר.
שטרות אלה יכלו לשמש גם כסוג של תשלום עבור המוכר לרכוש מהספקים. כך השטרות – צורה קדומה של אשראי – הפכו גם כמדיום להחלפה וגם כמדיום לשמירת ערך. כמו ההלוואות שנעשו על ידי בנקי החיטה במצרים, סחר באמצעות אשראי נהיה מקור משמעותי לייצור כסף חדש. באנגליה, שטרות חליפין נהפכו לצורה חשובה של אשראי ושל כסף ברבע האחרון של המאה ה-18 וברבע הראשון של המאה ה-19 לפני ששטרות, צ'קים וכרטיסי אשראי, היו נפוצים.
מקלות ספירה.
הקבלה של צורות שונות של הסמלה של כסף פתחו אופק חדש ורחב ליצירתיות אנושית. סמל יכול לסמל משהו שיש בו ערך פיזי שהיה נגיש ומאוכסן איפשהו במרחב, כמו חיטה באסם. הוא גם יכול לשמש לייצג משהו עם ערך שיהיה זמין יותר מאוחר, כמו שטר חוב, או שטר, מסמך המורה למישהו לשלם למחזיק המסמך עד זמן מסוים או בהינתן תנאים מסוימים.
במאה ה-12 המונרכיה האנגלית וריאציה מוקדמת של שטרות, בצורת חתיכת עץ מחורצת שידועה בשם מקל ספירה. מקלות ספירה שימשו במקור כתחליף לנייר כשזה היה יקר ונדיר, אך שימושם נמשך עד תחילת המאה ה-19, אפילו אחרי שכסף מנייר נהיה נפוץ. החריצים נועדו לציין את המיסים המשולמים על המטבע. בהתחלה מקלות הספירה שימשו כקבלה למשלם מיסים שבאמצעותה היה ניתן להראות שבעלה שילם מס. כשמחלקת מס הכנסה הפכה יותר יעילה, היא החלה להנפיק מקלות ספירה כדי לציין הארכות בתשלומי המס ולחלק אותם לחלקים בשנה. כל מקל ספירה כלל זוג מקלות תאומים – האחד ניתן למחלק המיסים כדי לציין בפניו מתי וכמה מס יהיה עליו לשלם, השני הוחזק אצל האוצר, שידעו כמה כסף אמור להגיע ומתי.
האוצר גילה שמקלות הספירה יכולים לשמש גם ליצירת כסף. כשהמטבע מיצה את מקורותיו הנוכחיים, הוא יכול היה להשתמש במקלות הספירה ששימשו כקבלות כדי לייצג תשלומי מס עתידיים ולהביא אותם למלווים שלו כדי להראות שיגיעו תשלומי מס עתידיים, אלו יכלו לחכות להגעת המס אליהם, למכור את המקלות, או לתת אותם כתחליף למס חזרה לממשלה. היה ניתן למכור את המקלות גם לחוגים אחרים בתמורה למטבעות כסף או זהב, בערך מופחת בשל הזמן שיעבור עד להגעת המס אל קונה המקל. כך הפכו המקלות למדיום סחר מקובל להעברות מסוימות, ולמדיום מקובל להחזקת ערך. כמו הבנקים הפיננסיים באנגליה גם משרד האוצר הבין במהרה שהוא יכול להנפיק מקלות לא מגובים על ידי מס ספציפי. על ידי מעשה זה, יצר האוצר כסף חדש שהיה מגובה באמון הציבור ובביטחון במונרכיה, ולא במחלקות ספציפיות.
בנקאים צורפים.
צורפים באנגליה היו בעלי מלאכה, סוחרים במטילים, לווים ומלווים כסף מהמאה ה-16. הם לא היו היחידים לפעול כמתווכים הפיננסיים. בתחילת המאה ה-17 הלבלרים שמרו על פיקדונות במטרה מוצהרת להלוות אותם. סוחרים הרוויחו סכומים עצומים של זהב וכדי לאחסן את עושרם הפקידו אותו במחלקת ההטבעה המלכותית.
ב-1640 תפס המלך צ'ארלס הראשון את הכסף שבמחלקת ההטבעה המלכותית כהלוואה כפויה (שיהיה צורך להחזיר תוך כמה זמן). לאחר מכן הסוחרים רצו להחזיק את הזהב אצל צורפים בלונדון שלהם כספות פרטיות, שגם חייבו אותם בעמלות. על כל הפקדה של מתכת יקרה הצורפים הנפיקו קבלה המאשרת את כמות המתכת והיותה מזוקקת שהחזיקו בטראסט. לא היה ניתן לחלק את הקבלות האלה (רק המפקיד יכול היה להוציא את ההפקדה). בהדרגה לקחו הצורפים את התפקיד של הלבלרים בהלוואה מחדש של הכסף מטעם המפקיד, וגם פיתחו שיטות של בנקים מודרניים, איגרות חוב הונפקו עבור כסף שהופקד שעל פי מנהג או על פי חוק נחשב להלוואה לצורף, כלומר המפקיד במפורש התיר לצורף להשתמש בכספו לכל מטרה לרבות מקדמות ללקוחות אחרים. הצורפים לא גבו עמלה, ואפילו שילמו ריבית על ההפקדות.
איגרות החוב, והמקדמות (הלוואות) שניתנו ללקוחות הניבו רווחים גדולים דיים לכסות על שאר העלויות. הייתה זו למעשה גרסה ראשונית וחלקית של בנקים בעלי רזרבה. איגרות החוב נהפכו לכלי שניתן להקצות, שניתן להפיץ כצורה של כסף בטוח ונוח המגובה על ידי הבטחת הצורפים לשלם. מכאן שצורפים יכלו להלוות בצורת זהב או בצורת איגרות חוב או בצורת חשבון עובר ושב. פיקדונות זהב היו יחסית יציבים, לעיתים קרובות נשארו עם הצורף שנים בסופו של דבר, ולכן סיכון קטן זה היה ברירת מחדל כל עוד היה אמון הציבור ביושרם ובריאותם הפיננסית של הצורפים. כך הצורפים של לונדון הפכו לחלוצי הבנקים הבריטים ונודעו בהיותם הראשונים שיצרו כסף באמצעות אשראי.
פיקדונות עובר ושב.
העסק העיקרי של הבנקים המוקדמים היה קידום הסחר. הבנקים המסחריים החדשים הפכו את ההפקדות ואת ההלוואות לפעילותם העיקרית. הם הלוו כסף אותו הרוויחו על עמלות הפקדה. הם יצרו כסף נוסף בצורת עוד שטרות בנקים (יפורט בהמשך). הכסף שיצרו היה מגובה חלקו על ידי מתכות יקרות ונכסים אחרים וחלקו על ידי אמון הציבור במוסדות שיצרו אותו.
פיקדונות עובר ושב הם פיקדונות שהיו זמינים למשיכה לפי שיקול דעתו של המפקיד ובאופן מיידי יחסית. מושך הכסף מהם לא חייב לעשות כל סידורים קודמים עם הבנק או תכנונים מקדימים בנוגע לאשראי. כל עוד המשתמש מספיק יציב כלכלית לכסות את המשיכה, והמשיכה מתבצעת בהתאם לנהלים שנקבעו על ידי המוסד, הכסף יכול היה להימשך על ידי רצון בלבד.
שטרות בהדפסת הבנקים.