בשנות החמישים הופיעו אופרות הסבון הטלוויזיוניות הראשונות. בארצות הברית הסדרה These Are My Children מ-1949, הייתה הראשונה שהוקרנה בטלוויזיה. חלק מאופרות הסבון ששודרו ברדיו הוסבו לטלוויזיה. כך היה ב-1952 עם Guiding Light, שהמשיכה להיות משודרת עד 2009 ומחזיקה בשיא גינס לאופרת הסבון הטלוויזיונית הארוכה ביותר.
הקשר בין המפרסמים לסוגה נמשך גם במדיום החדש. כך למשל, As the World Turns, ששודרה ב-CBS החל מ-1956, הופקה עד 2008 על ידי פרוקטר אנד גמבל. סדרה זו הייתה גם הראשונה שפרקיה נמשכו חצי שעה, כפול מהאורך של פרקי אופרות סבון עד אז.
מרבית הצופים באופרות סבון היו נשים, אך עם השינויים בחברה הן החלו למשוך קהל מגוון יותר. סקר שנערך ב-1981 הראה שרק 70 אחוז מצופי אופרות סבון בארצות הברית הם נשים. בעבר קהל היעד העיקרי של אופרות סבון היו נשים לבנות שאינן עובדות, אך הסוגה הפכה לפופולרית בקרב קהלים מגוונים יותר מבחינה אתנית. הגיוון של הקהל והשינויים החברתיים - בין השאר, העובדה שיותר נשים יצאו לעבוד - הביאו החל משנות ה-70 לדעיכה של אופרות סבון המשודרות בשעות היום, לצד פופולריות גוברת של אלה המשודרות בשעות הערב המוקדמות ואף בפריים טיים, כגון דאלאס ושושלת. בבריטניה, אופרות סבון החלו להיות משודרות בערב כבר בשנות השישים. Coronation Street, שמשודרת ב-ITV בשעות הערב מאז דצמבר 1960 ועד היום, מחזיקה בשיא גינס לאופרת הסבון הטלוויזיונית הארוכה ביותר שעדיין משודרת. באוסטרליה, שכנים שכנים משודרת מ-1985 ועד היום בשעות הערב המוקדמות.
החל מהמאה ה-21 החלה ירידה בפופולריות של אופרות הסבון האמריקאיות. בעשור השני של המאה ה-21 שרדו רק ארבע מהן (היפים והאמיצים, צעירים חסרי מנוח, בית חולים כללי וימי חיינו) לעומת כ-20 שהיו בשנות השבעים. הסיבה הראשונה לכך היא השתתפות של יותר נשים בשוק העבודה, כך שקהל היעד המקורי של אופרות הסבון של ירד משמעותית. סיבה שנייה היא שעלות ההפקה של תוכניות אולפן המיועדות לצפייה בשעות הצהרים (כמו ד"ר פיל, השופטת ג'ודי או אופרה וינפרי) היא כמחצית מהפקת אופרת סבון עם נתוני מדרוג דומים. סיבות נוספות הן עלייה של וידאו לפי דרישה, טלוויזיה בכבלים, ורשת האינטרנט, שסיפקו מקורות בידור חדשים במהלך היום. בלוס אנג'לס טיימס התפרסם שהמשפט של או ג'י סימפסון, ששודר על חשבון אופרות הסבון, הוריד את אחוזי הצפייה שלהן ב-10% לאחר המשפט.
מאפיינים.
אופרות הסבון מאופיינות בהיעדר קו עלילה בעל קשת סיפורית מוגדרת והן לא חותרות לסיום מוגדר מראש. הסדרה בנויה כפרקים (אפיזודות) העוסקים על פי רוב בחייה של קבוצת אנשים החולקים מקום עבודה, מקום מגורים, קשרי משפחה וכדומה. היא מתרחשת לרוב בתוך מרחב מסוים (כגון הבתים של הדמויות) שהצופים יכולים לזהות. הדרמה מבוססת על הקשרים בין הדמויות וכוללת אהבות, רומנטיקה, בגידות, תככים בין-אישיים ומזימות עסקיות. לרוב מתקיים מתח בין הריאליזם של הדרמה לבין ההגזמה המלודרמטית. במקרים רבים מספר קווי עלילה מתרחשים במקביל, מתערבבים ומשתלבים זה בזה.
הפקה של אופרות סבון קלאסיות, ובמיוחד אלה שמשודרות מספר ימים בשבוע ובשעות הבוקר, צריכה להסתדר עם תקציב נמוך יחסית לפרק, ולכן ערכי ההפקה שלהן עשויים להיות נמוכים יחסית. איכות המשחק והבימוי בסדרות אלה ספגה לעיתים קרובות ביקורת. הצילומים מתבצעים לרוב באולפנים עם תפאורות קבועות. אופרות סבון המשודרות אחת לשבוע ובשעות הפריים טיים עשויות להנות מתקציב גדול יותר, ולהישען על שחקני טלוויזיה וקולנוע מפורסמים יותר.
סינדרום הגדילה המואצת.
"סינדרום הגדילה המואצת" (SORAS - Soap Opera Rapid Aging Syndrome) הוא כינוי להאצה של תהליך ההתפתחות של דמות בסדרה, באופן שאינו תואם את ההתפתחות הכרונולוגית של הסדרה. פרקטיקה זו, שרווחה בעיקר באופרות סבון שמשודרות בשעות הבוקר, מאפשרת ליוצרי הסדרה לדלג על תהליכי התפתחות שחסרים ערך מלודרמטי, כגון התפתחותם של ילדים.
לדוגמה, בסדרה As the World Turns, תום יוז נולד ב-1961 וב-1970 הוא כבר היה סטודנט בקולג' ונלחם במלחמת וייטנאם. בסדרה צעירים חסרי מנוח, בילי אבוט נולד ב-1993 ושש שנים לאחר מכן הוא היה בן 16. בעוד שקפיצות בזמן והתקדמות לא ליניארית של העלילה הם דבר מקובל ביצירות רבות, ה"סינדרום" מתייחס למצב שבו ההתפתחות הכרונולוגית של דמות אחת או יותר אינה תואמת לכרונולוגיה הפנימית לסדרה.
Supersoap.
הכינוי "Supersoap" או "סבוניית על" דבק באופרות הסבון שפותחו החל מסוף שנות השבעים ושודרו בפריים טיים, כגון שושלת ודאלאס. בניגוד לאופרות הסבון ששודרו עד אז, סדרות אלה שודרו אחת לשבוע ולא באופן יום-יומי. התקציב וערכי ההפקה שלהן היו גבוהים משמעותית מאלה של אופרות הסבון של שעות היום. בשונה מאופרות הסבון היומיות, סדרות אלה הורכבו מעונות ויצאו להפסקה בקיץ. כדי למשוך את הצופים לחזור לצפות בסדרה בעונה הבאה, פרקי סיום העונה הסתיימו לעיתים קרובות בקליף האנגר, כלומר בסיום מותח במיוחד ובלתי פתור. דוגמה לכך היא הרצח של המסתורי של ג'יי אר יואינג בפרק האחרון של העונה השנייה של דאלאס.
טלנובלה.
דרמות הטלוויזיה דוברות הספרדית והפורטוגזית, המכונות טלנובלות, החלו להופיע כבר בשנות החמישים באמריקה הלטינית, והן דומות לאופרות הסבון שהתפתחו בארצות דוברות אנגלית מבחינת הנושאים בהם הן עוסקות והנטייה למלודרמה. הטלנובלה הראשונה ששודרה ברדיו היא "הזכות להיוולד", שיצר פליקס קייגנט. הטלנובלה הטלוויזיונית הראשונה היא Sua Vida Me Pertence הברזילאית, ששודרה לראשונה ב-1951. בניגוד לאופרות הסבון דוברות האנגלית, שיועדו להמשיך כל עוד קהל הצופים נשאר נאמן להן, ללא תכנון ארוך טווח של סיום העלילה, רוב הטלנובלות מתבססות על קו עלילה מובנה, בעל קשת סיפורית ברורה יותר, ובהתאם הן מיועדות מראש להסתיים אחרי פרק זמן נתון.
הטלנובלות פופולריות במדינות אמריקה הלטינית, והן שימשו לעיתים את הרשויות במדינות אלה כדי להעביר לקהל הצופים מסרים חברתיים, פוליטיים ותרבותיים. הן מיוצאות כיום למדינות שונות ברחבי העולם כגון ישראל, ספרד, רוסיה וארצות הברית.
הקרדינל רישלייה
ארמן ז'אן דו פלסי, דוכס דה רישלייה (בצרפתית: Armand Jean du Plessis de Richelieu; 9 בספטמבר 1585 – 4 בדצמבר 1642), הידוע בתור הקרדינל רישלייה, היה מדינאי ואיש כנסייה קתולי צרפתי, שמונה לראש מנגנון השלטון בצרפת בשנת 1616. רישלייה עלה לגדולה הן בממסד הדתי והן בממסד השלטוני. בשנת 1622 היה לקרדינל, וב-1624 התמנה לשרו הראשי של המלך לואי השלושה עשר, משרה בה החזיק עד מותו ב-1642, אז ירש אותו הקרדינל ז'ול מאזארן.
תקופת כהונתו מאופיינת בניסיונות לרכז ולחזק את הסמכות המלכותית, לצד מיגור גורמים שאפתניים בתוך הממלכה. הגבלת כוחה של האצולה אפשרה לו להפוך את צרפת למדינה ריכוזית ביותר. מדיניות החוץ שלו, התמקדה בהחלשת כוחה של השושלת האוסטרו-ספרדית לבית הבסבורג; ועל אף היותו קרדינל קתולי, כרת בריתות עם שליטים פרוטסטנטים כדי להשיג את היעדים שהציב למדינתו. מדיניות ריאליסטית זו, שביסודה התעלמות משיקולים דתיים, אידאולוגיים ואישיים בתהליך מימוש היעדים הלאומיים, זכתה לכינוי "Raison d'Etat" (הגיון המדינה), והייתה בבחינת יסוד מרכזי בהתפתחות הדיפלומטיה המודרנית. שלטונו של רישלייה עמד בסימן מלחמת שלושים השנים, שסחפה מעצמות רבות ברחבי אירופה.
ביוגרפיה.
נעורים ותחילת הקריירה.
רישלייה נולד בשנת 1585 כבן הרביעי למשפחה פריזאית בת שבע נפשות, שנמנתה עם האצולה הזוטרה. אמו, סוזן דה לה פורט, הייתה בתו של שופט מפורסם. אביו, פרנסואה דו פלסי, היה חייל וחצרן, ונפל במלחמות הדת בצרפת כשרישלייה היה בן חמש. ארבע שנים אחר כך נשלח רישלייה הצעיר לבית הספר קולז' דה נוואר שבפריז, והחל בלימודי פילוסופיה. לאחר מכן, התחיל באימונים לקראת קריירה צבאית, בעקבות אביו.
כהוקרה לפועלו של אביו במלחמות הדת העניק המלך אנרי השלישי למשפחתו של רישלייה את הבישופות של לוסון (Luçon). המשפחה ניכסה לעצמה את מרבית נכסי הבישופות, אולם אנשי הדת שבה התנגדו לכך וביקשו להשתמש בהכנסות למטרות כנסייתיות. אמו של רישלייה, שרצתה לשמור על מקור ההכנסה החשוב, הציעה פשרה, שבמסגרתה ימונה בנה השני, אלפונס, לבישוף לוסון. אלפונס סירב, ובחר להיעשות נזיר, וכך נדרש ארמן לנטוש את שאיפותיו הצבאיות ולהיעשות בישוף. בשנת 1607, לאחר מסע מיוחד לרומא, שבמסגרתו העניק לו האפיפיור היתר מיוחד מפאת גילו הצעיר, מונה רישלייה לבישוף לוסון. הוא הצטייר כמחולל רפורמות, והיה הבישוף הראשון בצרפת שיישם את הרפורמות המוסדיות שקבעה ועידת טרנטו בין השנים 1545 ו-1563.
העלייה לשלטון.
בשנת 1614 בחרו אנשי הכמורה של מחוז פואטו (Poitou) ברישלייה כאחד מנציגיהם לאספת המעמדות. שם הגן בלהט על הכנסייה, קרא לפטור אותה מתשלום מיסים ולהעניק לבישופים סמכויות פוליטיות רחבות יותר.