בקצה היצירה מסתעפות שתי קשתות ובהן מלאכים הנושאים סמלים חשובים המייצגים את ההקרבה שביצע ישו למען בני האדם. מצד אחד נישא המייצג את הסבל שעבר ישו בתהליך הצליבה וכתר הקוצים שעינה גם הוא את ישו, ומצד שני עמוד ההצלפה של ישו, הספוג שנכלל גם הוא בתהליך והסולם - כל אלו הם סמלים קדושים. היצירה בנויה כך שתחילה, בקצה העליון מופיעה ההקרבה של ישו, ולמטה מתבצע הצדק (מעבר החוטאים אל הגיהנום והצדיקים לגן עדן).
המלאכים המכריזים על יום הדין האחרון.
קבוצת המלאכים המכריזים על יום הדין האחרון מתוארת לפי החיזיון שמתואר בבשורה על פי מתי, פרק מספר 24 פסוקים 30–31:
כך אכן מלווים המלאכים בחצוצרות, המעירות את המתים לגן עדן או לגיהנום - תלוי במעשיהם.
במרכז החלק האמצעי מתואר ישו, השופט העליון של יום הדין, בידו השמאלית הוא מורה על הזוכים בחיי עולם ומשלח את קללותיו באלה שדינם נחרץ לייסורי נצח. לצדו מריה ומסביבו בעיגול האבות הקדושים. הדמות המעניינת מביניהם היא זו של ברתולומיאוס הקדוש המחזיק בידו האחת את עורו המוטבע בתווי פניו המעוותים של מיכלאנג'לו ובידו השנייה את המאכלת שבה עונה. מימין לקדושים מתוארים החוטאים, שחלק מהם מחזיקים מכשירי עינויים, ומשמאל להם הצדיקים.
במרכז החלק התחתון מתוארים חצוצרנים, לימינם ניתן לראות את החוטאים נופלים אל התופת. מיכלאנג'לו מוסיף באורח בלתי סביר את דמותו המיתולוגית של כארון עם ספינתו שממנה נופלים החוטאים לממלכת השדים. משמאל מתוארת תחיית המתים ועליית הצדיקים השמיימה.
עיקר היצירה מתאר דמויות אדם שכן הנוף, הטבע והדוממים אינם חשובים לו. דמויות הנשים והגברים נראות גדולות ושריריות. היצירה מאופיינת בתנועה רבה. מיכלאנג'לו מצליח להביע את הדרמה האנושית ואופי האדם במלואם על ידי גיוון בצורות הגוף ותנועתו.
תגובות לפרסקו.
שני קטעים של הפרסקו עוררו תגובות עם הצגתם:
צבעים פאן-סלביים
אינדיה.ארי
תעלת יונים ממותגת מתח
תעלת יונים ממותגת מתח היא תעלת יונים אשר נפתחת כתוצאה משינוי מתח חשמלי ומאפשרת מעבר יונים דרכה. לתעלות אלה תפקיד מרכזי בתאי עצב ובתאי שריר.
מבנה.
התעלות הממותגות מורכבות לרוב משבע תת-יחידות המאורגנות במעגל ויוצרות חור בקרום התא דרכו מסוגלים לעבור היונים רק בעת פתיחת התעלה. הרכב תת-היחידות של התעלה קובע אילו יונים יוכלו לעבור דרכה כך שתצורה מסוימת של יחידות תעביר לדוגמה בעיקר יוני נתרן.
שערים.
תעלת יוני נתרן עשויה לעבור אקטיבציה ואין-אקטיבציה בעזרת שני שערים הפועלים כמתגים ברמה המולקולארית ומווסתים את פעילותה. שערים אלו שהם שער ההפעלה (Activation gate), ושער הנטרול (Inactivation gate) הם תלויי מתח ורק במצב בו שניהם פתוחים, תהיה תעלה זו פתוחה.
מנגנון.
לרוב אחת מיחידות התעלה מהווה חיישן למתח חשמלי אשר בעת שינוי מתח גורם לשינוי במבנה חלבוני התעלה ועקב כך לפתיחת התעלה. לדוגמה בתעלת הנתרן באזור הרגיש למתח מצוי ריכוז מובנה של מטענים חיוביים כך שדפולריזציה של קרום התא גורמת לדחייתם תוך שינוי מבנה התעלה ופתיחתה.
לילה גוב
לילה גוב היא תוכנית אירוח לילית שבועית בהנחיית הזמר והשחקן גידי גוב, ששודרה בערוץ 2 בזכיינית טלעד בשנים 1993–1998, ולאחר מכן בשנים 2002–2003 בגלגולה השני, "לילה גוב 2".
רקע.
לקראת המכרז על קבלת זיכיון לשידור בערוץ 2 ביקשה הזכיינית טלעד מגוב להציג את שמו כמגיש תוכנית פוטנציאלית. לאחר קבלת הזיכיון פרש גוב מהתוכנית "זהו זה!" בטלוויזיה החינוכית לאחר שהשתתף בה במשך 14 שנה ברציפות, לצורך הגשת התוכנית.
התוכנית זכתה להצלחה רבה בזמן שידורה וירדה מהמסך לאחר חמש עונות. לקראת סוף העונה השנייה שקלה הזכיינית לא להמשיך את התוכנית לעונות נוספות, אך בעקבות עצומת מחאה של הצופים שודרו עוד שלוש עונות. בעקבות התוכנית זכה גוב בפרס "איש השנה בטלוויזיה" לשנת תשנ"ה.
בשנת 2002 חזרה התוכנית במתכונת מחודשת בשם לילה גוב 2, אך זו האחרונה בוטלה בתום העונה הראשונה משום שלא הצליחה לשחזר את הצלחת קודמתה.
בינואר 2019, במלאת 25 שנה לתוכנית, עלה לראשונה על הבמה מופע משירי "לילה גוב", בו אירח גוב חלק מהזמרים עימם שיתף פעולה בתוכנית. בין השאר השתתפו במופע חבריו לתוכנית "זהו זה!": מוני מושונוב ואבי קושניר, חברו ללהקת כוורת, אלון אולארצ'יק, אלי לוזון, דנה ברגר, לאה שבת, מאור כהן ואריאל זילבר.
מבנה התוכנית.
בפתיחת כל תוכנית הגיש גוב מונולוג משעשע אשר התבסס על אירועי השבוע החולף בעודו אוחז בידו גליל נייר לבן. במהלך התוכנית רואיינו אורחים שונים, מהם ידוענים ומהם שלא, וכן בוצעו מערכונים בכיכובו של גוב. התוכנית צולמה בשידור חי בפני קהל ובליווי להקה קבועה.
על אף מגמתה הבידורית, עסקה התוכנית לא פעם בנושאים פוליטיים ואקטואליים, וזאת בתקופה סוערת בה התרחשו הסכמי אוסלו, רצח רבין ופיגועי התאבדות רבים. בנוסף לעמדות פוליטיות שבאו לידי ביטוי במונולוג, היו גם דמויות פוליטיות בין האורחים: בשבוע שלאחר רצח רבין התארחו נכדיו בתוכנית, ולקראת בחירות 1996 אירח גוב לריאיון את שמעון פרס, ששימש ראש הממשלה הזמני והתמודד בבחירות בראשות מפלגת העבודה. התוכנית אף ספגה ביקורת על ביטוי עמדה פוליטית הנוטה לשמאל באופן קבוע.
ביצועים חיים.
בסיום כל תוכנית ביצע גוב שיר באולפן, על פי רוב גרסת כיסוי וברוב הפעמים כדואט עם זמר ישראלי מוכר, בעיבודים של עדי רנרט, אלון אולארצ'יק או רמי קלינשטיין. חלק מביצועים אלו הפכו בעצמם ללהיטים, כדוגמת הדואט עם אתי אנקרי לשיר "פנים אל מול פנים" (שירה של להקת בנזין), הביצוע עם אהוד בנאי לשיר "הכל בגלל האהבה" (שירה של שלישיית גשר הירקון) והביצוע עם ריטה לשיר "חייך וחיי" (שירו של בעז שרעבי). בעקבות זאת יצא בשנת 1995 האוסף הכפול "שירים מלילה גוב", ובשנת 1997 האוסף המשולש "שירים מלילה גוב 2".
ב-2 בינואר 1995 שודרה תוכנית מיוחדת בה התאחדו חברי ההרכב "הכבש השישה עשר" שגוב היה אחד מחבריו, ויחד ביצעו משירי האלבום.
ב-24 בדצמבר 1996 התארחו בתוכנית משתתפי הסרט "הלהקה" בו כיכב גוב, וביצעו משירי הסרט.
להקת "סדרני הדשא", שהתארחה באחת התוכניות של העונה השלישית, גרמה לביקורת ציבורית לאחר שהסולנית מורג רובננקו החזיקה במהלך ביצוע השיר "פיפי" ולאורך השיחה עם גוב בובה של תינוק עם ערלה חשופה.
להקת "התנינים".
להקת התוכנית הייתה להקת "התנינים" שליוותה את התוכנית בחלקים השונים שלה. הלהקה השתתפה בנגינה בביצועים החיים בסיום התוכנית וכן לקחה לעיתים חלק במערכונים השונים. במעברים לפרסומות ניגנה הלהקה שירי רוק מוכרים לקהל באולפן.
חברי הלהקה הם עדי רנרט (קלידים ועיבוד מוזיקלי), אלכס פולק (גיטרה), יוראי אורון (גיטרה בס), אלון הלל (תופים) והסולן מוטי דיכנה.
ב"לילה גוב 2" הופיעה להקה שונה, ובה היו חברים אפרים שמיר (גיטרה ושירה), נאור דיין (גיטרה), גיל זהר (קלידים), בנצי גפני (בס) ואלון הלל (תופים, החבר היחיד מ"התנינים" שניגן גם בתוכנית ההמשך).
אם אנד אם
ניסן נתיב
ניסן נתיב (5 בנובמבר 1922 – 20 באפריל 2008) היה במאי, מורה למשחק ולדרמה, מנהל אמנותי ושחקן ישראלי. מנהל ומייסד "הסטודיו למשחק ניסן נתיב".
חתן פרס ישראל לתיאטרון (2008), פרס כינור דוד לדרמה ו"פרס האקדמיה הישראלית לתיאטרון" על מפעל חיים.
ביוגרפיה.
נתיב נולד בשם ניסן נוטוביץ' במינכן, לשמואל וחווה נוטוביץ'. גדל והתחנך באמסטרדם. עלה לארץ ישראל בגפו בשנת 1937 בגיל 15. בארץ הצטרף לחברת נוער, שהתחנכה בקיבוץ משמרות. בגיל 18 התנדב לבריגדה היהודית של הצבא הבריטי ולחם כקצין תותחנים בקרבות של מלחמת העולם השנייה. לימים אמר, שישנו קשר מובהק בין צבא לעשיית תיאטרון. לאחר המלחמה שב לישראל והתקבל ללימודי משחק ב"סטודיה" של "תיאטרון הבימה". בהמשך, למד באוניברסיטה העברית בירושלים והצטרף לתיאטרון "להקת הצעירים" של קלמן גלעד (קונסטנטינר). לפי הסיפורים, המשורר אברהם שלונסקי הוא זה שהציע לו לעברת את שם משפחתו ל"נתיב". במלחמת העצמאות שירת כמפקד פלוגת חי"ר. אחרי המלחמה, נרשם ללימודים בבית הספר של שארל דולן לאמנות הדרמה בתיאטרון על שם שרה ברנאר בפריז. בשנותיו שם למד אצל מורים כמו שארל דולן ורב-האמן הגדול, אטיין דקרו, לצידם של מרסל מרסו ואחרים. בהמשך שימש במשך מספר שנים כמנהל אמנותי בלהקתו של דקרו בהופעות שונות בעולם. בשנים 1954–1956 למד בימוי בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון. השתלם בבימוי טלוויזיוני בהולנד ושב ארצה.
באמצע שנות החמישים היה ל"במאי נודד" לפרנסתו ונדד בין קיבוצים שונים בארץ. בין השאר העלה בחוג הדרמה של קיבוץ עין החורש, בקיץ 1956, את מחזהו של מולייר, "הנשים המלומדות", בתרגומו של אליהו פורת. לימים, באוקטובר 1993, חידש נתיב את ההצגה, התאים את לשון התרגום ללשון הזמן, והציג אותה עם תלמידיו בתיאטרון "צוותא" בתל אביב. כמו כן העלה, כ"במאי נודד", ביוני 1957, את המחזה "הגנדרניות הנלעגות" מאת מולייר, כהצגת סיום הלימודים של תלמידי כיתות י"ב בקיבוץ עין החורש.
בארץ פעל כבמאי בתיאטראות שונים. התקבל לתיאטרון "הבימה" בתל אביב וניהל שם את בית הספר לדרמה ולמשחק של התיאטרון. ביים תוכניות ותסכיתים ב"קול ישראל", תוך הדגשת חומר מקורי ונסיוני. סייע להקים את בית הספר למשחק בית צבי. בשנת 1963 הקים יחד עם אמני תיאטרון נוספים את "הסטודיו למשחק ניסן נתיב", אותו ניהל עד מותו. השתתף במספר סרטי קולנוע וטלוויזיה כשחקן, לעיתים לצד בוגרי הסטודיו שלו. ב-1981 השתתף כשחקן בסרט "סופו של מילטון לוי" של נסים דיין וב-1986 בסרט "כפפות" בבימויו של רפי אדר.