אבינעם דנין סייר רבות בארץ ישראל, בחצי האי סיני ובארצות הסמוכות. במהלך שנות עבודתו גילה עשרות מינים ותת-מינים חדשים למדע בישראל, בסיני, בירדן, בטורקיה וביוון, בייחוד בסוג אזובית ובסוגים נוספים במשפחת השפתניים. כמה מינים אף נקראו על שמו (למשל כלך דנין). כן הגדיל במאות מינים את רשימות הצמחים של ישראל, סיני וירדן. נמנה עם הבוטנאים שזיהו את האפשרויות העצומות הגלומות ברשת האינטרנט ובעולם המחשבים בכלל לקידום ושיכלול ענף המדע שלהם. הוא ייסד את "צמחיית ישראל ברשת", מאגר מידע ענק על צמחי ישראל והמזרח התיכון.
היה שותף לכתיבת הכרכים בנושאי בוטניקה וצמחיית ארץ ישראל באנציקלופדיה "החי והצומח של ארץ ישראל" (1983) בעריכת עזריה אלון.
בשנת 1991 הוציא לאור, ביחד עם שותפתו למחלקה פרופ' נעמי פיינברון-דותן, את המגדיר לצמחי בר בארץ-ישראל, שתיאר באופן סיסטמטי את מכלול מיני הצמחים שתוארו בארץ-ישראל. בשנת 1998 ערך לבדו את המהדורה השנייה של המגדיר, משום שפרופ' פיינברון-דותן נפטרה מאז צאת המהדורה הראשונה.
אבינעם דנין הניח אחריו אישה, דרורה, וארבעה ילדים: איריס, מורית, ברק ושירה, ו-9 נכדים. איריס היא בתו מאשתו הראשונה, שרה בית הלחמי. הוא נפטר ב-12 בדצמבר 2015.
גילוייו בחקר תכריכי טורינו.
תכריכי טורינו הם יריעת פשתן הנמצאת בקתדרלת יוחנן המטביל בעיר טורינו שבאיטליה. על תכריכים אלו מופיעה דמותו של אדם הסובל מפגיעות גופניות שונות, רובן ככולן עלולות להיגרם על ידי צליבה. בשנת 1995 הצטרף דנין לקבוצת מחקר אמריקאית שמושבה בדורהם שבצפון קרולינה וחקר בתמונות שברשותם מציאות של דמויות צמחים שנראות ליד דמות גופו של האדם שנעטף בתכריכי טורינו. ממצאיו העיקריים הם גילוי דמויות של עכובית הגלגל, זוגן השיח ולוטם שעיר. התבוננות במפת התפוצה הכוללת של שלושת המינים מראה שהמקום היחיד בעולם, שבו היו יכולים בני-אדם להניח על גופו של נפטר פרטים טריים של שלשת המינים הנזכרים, הוא בין ירושלים לחברון. שמונה מהמינים שזוהו פורחים בחודשים מרץ-אפריל. דמויות קוצים של שיזף מצוי ושל אשחר ארץ-ישראלי נמצאו בקרבת ראשו של הנפטר וקנה של עבקנה שכיח או של קנה מצוי הונח ליד רגליו. בנוסף, גילה כ-300 תפרחות של קחוון או בבונג דו-גוני שהונחו ללא גבעולים על ראשו של הנפטר. דנין וידא את ממצאי מחקריו בתמונות על ידי בדיקה ישירה של הבד העשוי פשתן בכנס חוקרים בטורינו שנערך בשנת 2000. הוא הציג את ממצאיו בכינוסים בינלאומיים ב-1998, 1999, 2000, 2002, 2007, 2008. כתב מאמרים בעברית ובאנגלית וספר באנגלית על הנושא. הספר תורגם לאיטלקית, ספרדית ופורטוגזית. מחקריו נכללים בתערוכות מתמידות שהוקמו במתחם נוטרדאם בירושלים, באוניברסיטה ברומא, בקליפורניה ובמקסיקו.
צ'יין שואה-סן
צ'יין שואה-סן (בסינית: 钱学森 בפין-יין: Qián Xuésēn, בוייד-ג'יילס: Tsien Hsue-shen; נולד ב-11 בדצמבר 1911 ונפטר ב-31 באוקטובר 2009) הוא מדען סיני שהשפיע רבות על פיתוח ההנעה הרקטית בארצות הברית ובסין גם יחד. נחשב לאבי תוכנית החלל הסינית, והשפעתו על תוכניות החלל הסיניות נמשכה שנים לאחר שפרש משירות פעיל בה. בינואר 2008 נבחר על ידי השבועון Aviation week and Space Technology כאיש השנה. צ'יין למד בארצות הברית פיזיקה אצל תיאודור פון קרמן, והוא מחזיק בתואר דוקטור מ-MIT. צ'יין התמחה בהנעה רקטית והיה בין מקימי המעבדה להנעה סילונית, לימים אחד ממרכזי המחקר החשובים של סוכנות החלל האמריקנית נאס"א. בין השנים 1935 ל-1955 שהה צ'יין בארצות הברית. הוא נעצר ונכלא בחשד שהשתייך למפלגה הקומוניסטית והיה סיכון ביטחוני לארצות הברית, וגורש לסין בשנת 1955. צ'יין החל לפתח את תוכנית הטילים של סין משנת 1956.
עבודתו בארצות הברית.
בשנת 1943 הציע צ'יין ועמיתים נוספים מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה לייסד את המעבדה להנעה סילונית, שתפקידה המקורי היה מחקר ופיתוח טילים, כתגובה לתוכניות הטילים של גרמניה הנאצית. המזכר שחיבר צ'יין הביא לפיתוח של הרקטה "פרייבט A" בשנת 1944, ומאוחר יותר לסדרת רקטות מתקדמות יותר.
לאחר מלחמת העולם השנייה שירת צ'יין תחת הנהגתו של תיאודור פון קרמן כיועץ לחיל האוויר האמריקני, במעמד של קולונל. צ'יין ופון קרמן נשלחו לגרמניה להעריך את רמת המחקר והפיתוח בתחום התעופתי והטילים. ב-1949 סיים צ'יין תכנון של מטוס חלל, מיזם שלא יצא אל הפועל אך במובנים רבים הקדים את מעבורת החלל האמריקנית והיבטים תאורטיים שלו שימשו את מהנדסי נאס"א.
בשנת 1950 ביקש צ'יין להתאזרח בארצות הברית, ובגלל האשמות שהושמעו נגדו והוקיעו אותו כקומוניסט, בוטל הסיווג הביטחוני שלו וה-FBI הצליח למצוא מסמך של המפלגה הקומוניסטית האמריקנית משנת 1938, בו מופיע שמו. צ'יין הודיע על רצונו לחזור לסין, משנמנעה ממנו האפשרות להמשיך בעיסוקיו המחקריים בארצות הברית. גורמים בארצות הברית רצו בגירושו לסין, בעוד שגורמים אחרים חששו מכך, עקב הידע הביטחוני הרב שאצר במוחו. בשלב מסוים, ביקש צ'יין להישאר בארצות הברית על מנת לטהר את שמו.
צ'יין עמד במוקד של פעילות דיפלומטית חשאית שנמשכה חמש שנים, במהלכן התקיים משא ומתן על עתידו בין ממשלות ארצות הברית וסין. במהלך תקופה זו היה נתון צ'יין למעצר בית, ולהטרדות מצד הממשל האמריקני. בשלב מסוים נעצר צ'יין על ידי מינהל ההגירה והאזרחות, באשמת החזקת חומרים מסווגים (אשמת שווא - המסמכים היו לוחות לוגריתמיים). עמיתיו בקאלטק ניסו לפעול למענו בוושינגטון, ללא הצלחה. הפרקליט שמונה על ידי קאלטק לפעול למען השארתו של צ'יין בארצות הברית הצהיר כי "החלטת ממשלת ארצות הברית לאפשר לגאון הזה, לגאון המדעי הזה להישלח לסין הקומוניסטית שתעשה שימוש במוחו היא אחת הטרגדיות של המאה".
השיבה לסין.
צ'יין גורש מארצות הברית לסין ביחד עם אשתו ושני ילדיו, שנולדו בארצות הברית. עם הגיעו לסין, בשנת 1956, מונה לאחראי על תוכניותיה של סין לפיתוח טילים בליסטיים. הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית הסינית בשנת 1958. צ'יין ריכז קבוצה גדולה של מהנדסים מתחומים שונים שהיוו את הגרעין המייסד לתוכנית הטילים של סין, ולאחר מכן של תוכנית החלל שלה.
בשנת 1958 סיים צ'יין את עבודת התכנון של הטיל הבליסטי הראשון של סין, דונג פנג, ששוגר לראשונה בשנת 1964. טיל זה פותח במטרה להוות פלטפורמה לשיגור פצצת הגרעין הסינית, שנוסתה אף היא באותה שנה. צ'יין היה לראש המחלקה למכניקה באוניברסיטה למדע וטכנולוגיה, גוף מדעי-טכני שהוקם על ידי האקדמיה הסינית למדעים, במטרה להכשיר עתודה טכנית, הנדסית ומדעית, לצורכי המחקר והפיתוח הביטחוני של סין.
סכוקלנד
סכוקלנד (בהולנדית: Schokland) הוא חבל ארץ בנורדוסטפולדר שיובש בשטחה של ימת אייסל (IJsselmeer, בעבר זאודרזה, Zuiderzee) בהולנד. בעבר היה סכוקלנד אי אך הוא איבד את מעמדו ככזה כאשר נורדוסטפולדר אוחזר ב-1942. בפני השטח של סכוקלנד ניתן להבחין ללא מאמץ בהבדלים בינו לבין היבשה הרגילה המקיפה אותו. שטחו של סכוקלנד הוא כ-1500 דונם, אורכו הוא כארבעה קילומטרים מצפון לדרום ורוחבו הוא בין 100 ל-500 מטרים. ניתן לראות את שרידי האי מהחלק הגבוה של הפולדר ומקיר המגן של מידלבורט.
כתוצאה מעליית גובה פני הים סכוקלנד הפך מיישוב ימי-ביניימי נאה לעין למקום הנתון בסכנת שיטפונות במאה ה-19. בתקופה זו תושבי האי נסוגו לאזורים אמלורד, מולנבורט ומידלבורט, שהיו שלושת האזורים הגבוהים ביותר באי. שיטפון גדול שהתרחש ב-1825 גרם לנזק נרחב על האי, וב-1859 החליטה הממשלה לפרק לצמיתות את היישובים שהיו על האי. הרשות המוניציפלית סכוקלנד סופחה לעיר קמפן שעל החוף.
כיום, סכוקלנד הוא אתר ארכאולוגי פופולרי ויש בו מוזיאון. בשנת 1995 העניק אונסק"ו לסכוקלנד והאזור שמסביבו מעמד של אתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
העדויות הקדומות ביותר להתיישבות אנושית באזור מתוארכות לשלהי התקופה הפלאוליתית ולתקופה המזוליתית, כאשר הגיעו למקום חבורות ציידים. העדויות לתחילת התיישבות הקבע באי הן בעיקר בתי קברות ושרידים המעידים על תעשייה חקלאות, המתוארכים לתקופה הנאוליתית ותקופת הברונזה המוקדמת; ההתיישבות לא הייתה רציפה, ומדי פעם נאלצו תושבי האי לנטוש בגלל הצפות.
ישנן עדויות מעטות בלבד להתיישבות כלשהי עד שנת 1000 לפנה"ס, כאשר החל ניקוז המים מסביב לאדמת הכבול לעבר מאגר מים מתוקים בעיר אלמר; לפי ממצאי כלי החרס במקום הסיקו כי האי היה מוצף במלואו ב-1300. אולם, תהליך ייבוש הכבול וריצוף הקרקע גרם לכך ששכבת הכבול התכווצה והתחמצנה, כך שפני הקרקע של האי שקעו ורטיבותה התגברה. כדי לפתור את הבעיה החלו בתהליך בנייה של סוללות עפר קטנות ונמוכות, מתוך מטרה לגרום למים להתרכז מחוץ לאזור המיובש. לפי בדיקות תיארוך שנעשו בסוללות העפר הסיקו כי חלקן נבנה בשלהי המאה ה-13.
בתחילת המאה ה-13 התגברו השפעותיו של הים. בתקופה זו סכוקלנד עדיין היה מחובר ליבשת באמצעות רצועת כבול צרה מחלקו הדרום-מזרחי, כך שהיה צורך לשקול את הפיכת האזור לפולדר. בשנת 1450 בקירוב רצועת הכבול נעלמה במלואה, בדומה לאי השכן אורק שהיה מחובר ליבשת עד למאה ה-12. דפוס הפיזור של התילים וסוללות העפר מלמד על כך שחלק מהאדמה נעלם מתחת לפני המים בכל זאת, כאשר עיקר התופעה התרחשה במהלך הסערות שתועדו בשנת 1170.