אלו דגים קטנים באורך של עד 20 סנטימטרים, ובעלי גוף מלבני עם ראש קטן וזנב ארוך מפוצל, כאשר סנפירי הגב והשת מוגבהים מאוד ויוצרים מפרש מלבני לאורך הגוף. הם צבעוניים בגווני אדום, צהוב, כחול, אפור, לבן ושחור. הנקבות מטילות ביצים בעונות הגשומות.
הם חיים בטבע באגמים, נהרות וביצות, וחיים במים רדודים סביב צמחייה מיימית.הם ניזונים מאצות, סרטנים קטנים וזחלי חרקים. רבים מהם מהווים דגי נוי, אך חלקם נמצאים בסכנה בטבע.
יחסי סרביה–רוסיה
יחסי סרביה–רוסיה (, ) הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של סרביה לבין הפדרציה הרוסית.
האימפריה הרוסית ונסיכות סרביה שתחת האימפריה העות'מאנית כוננו את יחסיהן הדיפלומטיים ב-1838. הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה הכירה ברוסיה ב-1991, לאחר התפרקות ברית המועצות כאשר הוצא צו נשיאותי שהכיר בכל הרפובליקות לשעבר של ברית המועצות כמדינות עצמאיות. רוסיה מיוצגת בסרביה באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בבלגרד ומשרד קישור שהיא מחזיקה בפרישטינה הנמצאת בקוסובו שלא מוכרת על ידי רוסיה. סרביה לעומתה מיוצגת ברוסיה באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה במוסקבה, קונסוליה ביקטרינבורג וקונסול כבוד בסנט פטרסבורג.
יחסים דיפלומטיים בין ממלכת יוגוסלביה לבין ברית המועצות כוננו ב-24 ביוני 1940, סרביה והפדרציה הרוסית הכירו בהמשכיות היחסים הללו אל יחסיהן עצמן והכריזו על תוקף משפטי בינן לבין עצמן לכל מסמך הנחתם בין שתי ישויות העבר הללו. כ-70 הסכמים, פרוטוקולים, מזכרי הבנות ואמנות נחתמו בין רוסיה לסרביה בעבר. רוסיה וסרביה חתמו על 43 אמנות והסכמים דיפלומטיים מגוונים בנושאי עניין משותפים לשתיהן.
שתי המדינות הן נוצריות אורתודוקסיות וסלאביות.
היסטוריה.
ימי הביניים (1300–1700).
לאחר הפלישה העות'מאנית לסרביה ב מצאו פליטים סלאבים מקלט ברוסיה. סרבים הפכו למיעוט משפיע ברוסיה, כך למשל לזר הסרבי, שהיה נזיר סרבי שעזב את סרביה לאחר הפלישה העות'מאנית וקרב קוסובו, בנה את השעון המכני הציבורי הראשון ברוסיה בשנת 1404. אימו של איוואן הרביעי הידוע בכינוי "איוואן האיום" היא ממוצא סרבי. הסרבים המשיכו לשגשג ברוסיה גם במאות ה-15 וה-16 ואף הקימו בה מנזר סרבי-אורתודוקסי.
המאה ה-18 (1700-1800).
בשנות ה-50 של המאה ה-18 התיישבו מחדש מספר גדול של סרבים-אורתודוקסים, שהגיעו בעיקר מטריטוריות שנשלטו על ידי בית הבסבורג, בחבל הארץ "סרביה החדשה". מרכז ההגירה היה בעיר נובומירהורוד, שכיום ממוקמת בקירובוגרד שבאוקראינה, ובסלאבו סרביה שכיום ממוקמת בלוהנסק שבמזרח אוקראינה. בשנת 1764 שתי ישויות אלו נטמעו בתוך ממשלת נובורוסיה. יישוב מחדש זה היה חלק מיוזמה של הקולונל יובאן הורוואט דה-קורטיץ'.
המאה ה-19 והעשור הראשון של המאה ה-20 (1800-1910).
לאחר שהאימפריה העות'מאנית יצרה ברית עם נפוליאון בונפרטה בסוף שנת 1806, והותקפה על ידי האימפריה הרוסית ובריטניה, חתרו הרוסים למגע עם תנועת הלאומית הסרבית תחת הנהגתו של קאראג'ורג'ה. באותה העת, הרוסים הציעו לסרבים עזרה ושיתוף פעולה. הסרבים קיבלו את הצעת הרוסים והעדיפו אותה על הצעה לאוטונומיה מצד האימפריה העות'מאנית. בריתם של הסרבים עם האימפריה הרוסית נחתמה בחודש יולי 1807. קאראג'ורג'ה היה אמור לקבל כלי נשק, ותמיכה צבאית ורפואית מצד האימפריה הרוסית, עד שנחתם ההסכם בין האימפריה העות'מאנית לאימפריה הרוסית במאי 1812 וביטל את ההסכם שנחתם עם הסרבים תוך העברת השטח חזרה לתוך האימפריה העות'מאנית ב-1813. לאחר שתי התקוממויות שונות מצד הסרבים, קיבלו הסרבים אוטונומיה בתוך האימפריה העות'מאנית במה שנודע לעולם בתור הסכם אקרמן. סרביה קיבלה הגנה מצד רוסיה, הגנה שניסה הסולטן העות'מאני להפסיק ב-1828. ולאחר הפסדה של האימפריה העות'מאנית ב-1829 במלחמה נוספת מול רוסיה, היא קיבלה אותה ואת האוטונומיה חזרה. ההגנה של האימפריה הרוסית על סרביה הורשתה להימשך עד הפסדה של האימפריה במלחמת קרים.
בפברואר 1838, התמנה לראשונה קונסול רוסי לסרביה עצמה, ג'רסים ושצ'נקו.
יחד עם נסיכות מונטנגרו, הכריזה סרביה מלחמה על האימפריה העות'מאנית ביוני 1876. המלחמה נגמרה בניצחון סרבי במרץ 1878. לאחר קונגרס ברלין ולחץ רוסי הוחלט על עצמאותה של סרביה מן האימפריה העות'מאנית ונסיכות סרביה העות'מאנית הפכה לממלכת סרביה תחת שלטונו של מילאן הראשון, מלך סרביה.
סרביה הפסידה במלחמה מול בולגריה ב-1885 ואיחוד בולגריה הוכר באופן בין לאומי ובתוך כך נכנסה סרביה לתלות באימפריה האוסטרו-הונגרית. המפלגה העממית הרדיקלית של סרביה, שהוקמה על ידי הרוסופיל (חובב רוסיה) ניקולה פאשיץ' ב-1881 והשיגה רוב בפרלמנט ב-1891 חתרה לשחרור המדינה מהתלות באוסטרו-הונגריה. באותה העת, נוצר מתח בין האימפריה לעם הסרבי גדל וסרבים רבים כבר חלמו על הקמת מדינה דרום-סלאבית עצמאית (יוגוסלביזם, ההפך מאוסטרו-סלאביזם). מאותו הזמן היחסים בין רוסיה לעם הסרבי התהדקו והיחסים בין האימפריה האוסטרו-הונגרית לסרבים נמתחו עוד ועוד יותר עד שב-1901 החל בקוסובו שנשלטה על ידי סרביה, גל טרור הנתמך על ידי האלבנים והאוסטרו-הונגרים. הסרבים והרוסים לחמו יחד נגד הטרור מצד האוכלוסייה האלבנית-קוסוברית. למרות המתח בין העמים, בית אוברנוביץ' היה קרוב מאוד אל האימפריה האוסטרו-הונגרית ונקודת המפנה הייתה ב, כאשר בית קראג'ורג'ביץ' הפרו-רוסי עלה לשלטון בצורה אלימה. משם ואילך החלו להתקרב היחסים עוד יותר ויותר.
במהלך משבר בוסניה, ב-15-16 בספטמבר 1908, נערכו פגישות בין שר החוץ האוסטרי, אלויס פון אהרנטל לבין שר החוץ הרוסי, אלכסנדר איזבולסקי. הסכמה רוסית למהלך הייתה קריטית כי הם היו בני הברית העיקריים של סרביה שהתנגדה לסיפוח אוסטרי על השטח מכיוון שכחמישים אחוזים מאוכלוסיית בוסניה היו סרבים. במהלך הפגישות הוסכם שרוסיה לא תתנגד לביצוע הסיפוח, אך אוסטרו-הונגריה תכיר בזכותה של רוסיה להעביר אוניות קרב דרך הבוספורוס והדרדנלים. לשר החוץ הרוסי לא היו סמכויות מתאימות לכך, וכמו כן, סוכם כביכול שדבר ההסכם יהיה סודי לפי שעה. אומנם, משרד החוץ האוסטרי פרסם ידיעות על ההסכם זמן קצר לאחר עזיבת שר החוץ הרוסי. הדבר נודע לו מהעיתונות בהיותו בפריז. באופן מיידי ממשלות צרפת, בריטניה והאימפריה הרוסית הודיעו שלא מכירות בהסכם ומתנגדות להכיר בסיפוח.
מלחמת העולם הראשונה (1910–1917).
אחד המניעים לתחילת מלחמת העולם הראשונה הוא היחסים הדו-צדדיים הקרובים שבין האימפריה הרוסית לבין סרביה. גם כאשר לא היו המדינות בברית רשמית, חתרה רוסיה בגלוי להשפעה פוליטית ומדינית בסרביה. במאי 1914 הייתה מפולגת הפוליטיקה הסרבית לשתי סיעות, האחת מתונה בראשות ראש הממשלה ניקולה פאשיץ' והשנייה קיצונית לאומנית בראשות דרגוטין דימטרייביץ' (שהקים את ארגון היד השחורה). באותו החודש, פיטר המלך את הממשלה של פאשיץ', בין היתר בהמלצת דימטרייביץ'.
השגריר הרוסי בבלגרד התערב בצעד חריג בענייניה הפנימיים של המדינה וגרם להחזרת ממשלת פאשיץ'. האינטרסים הרוסיים היו בעד ממשלתו של פאשיץ' מכיוון ששניהם שאפו לשמירת שלום בבלקן - סרביה הפכה למדינה חלשה אחרי מלחמות הבלקן ומרד האלבנים בקוסובו ורוסיה לא רצתה לבזבז משאבים נוספים על הבלקן. עם זאת, כניעתו של פאשיץ' לאוסטרים במשבר יולי, גרמה לרוסיה להעביר את תמיכתה לסיעה הפאן-סלאבית הלאומנית-קיצונית ושואפת המלחמה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ביולי 1914, הפעילה רוסיה את הצבא וסיבותיה הרשמיות היו הגנה על האינטרסים של סרביה חברתה הטובה, אך עם זאת השתמשה רוסיה בכוח הצבאי בעיקר לשם הרתעה של אוסטרו-הונגריה וגרמניה. כך הכריזה גרמניה ב-1 באוגוסט 1914 מלחמה על רוסיה והסכסוך המקומי נהפך למלחמת עולם.
מלחמת העולם השנייה (1940-1945).
בזמן המונרכיה ביוגוסלביה נשארו גורמים קומוניסטיים באספה הלאומית של המדינה אף על פי כן שחל איסור על פעילות קומוניסטית ביוגוסלביה החל מדצמבר 1920. היחסים בין הגורמים הקומוניסטיים ביוגוסלביה לבין ברית המועצות עצמה החלו בפיתוח איטי, אך היחסים שבין ברית המועצות ליוגוסלביה המלוכנית נשארו מתוחים. ב-1937 נרצח מילאן גורקיץ', המזכיר הכללי של הליגה הקומוניסטית ביוגוסלביה, במהלך הטיהורים הגדולים בהוראת יוזף סטלין עצמו.
בסוף יוני 1940 מונה השגריר הראשון של ברית המועצות ליוגוסלביה.
ניסיון המהפכה במרץ 1941 נגד הממשלה הפרו–גרמנית ביוגוסלביה שנתמך באופן רשמי על ידי הממלכה המאוחדת, נתמך בפועל גם על ידי ברית המועצות באמצעות הסוכנויות נ.ק.ו.ד. והמינהל הראשי של המטה הכללי הרוסי (סובייטי לשעבר). התמיכה הייתה הנחיה של סטלין על מנת לחזק את העמדה האסטרטגית של ברית המועצות בבלקן. ב-5 באפריל 1941 חתמה ברית המועצות עם הממשלה החדשה של יוגוסלביה על הסכם אי התקפה וידידות.
על פי הגנרל פאבל סודופלאטוב ההנהגה הסובייטית נדהמה מתבוסתה המידית של יוגוסלביה באפריל 1941, לאחר שהיטלר הגיב לניסיון ההפיכה ב"מהירות וביעילות מרבית". ברית המועצות ניתקה רשמית את יחסיה עם יוגוסלביה שתחת הכיבוש הגרמני ב-8 במאי 1941 אך בפועל נותקו המגעים בין שתי המדינות עוד לפני כן.
לאחר שגרמניה הנאצית החלה לתקוף בברית המועצות ב-22 ביוני 1941, החלה ברית המועצות לתמוך ולעזור לפרטיזנים הקומוניסטים ביוגוסלביה שהונהגו על ידי יוסיפ ברוז טיטו בקרבותיהם. בסתיו 1944 כבר השתתפו חיילי הצבא האדום יחד עם הפרטיזנים הקומוניסטים בקרבות במלחמת העולם השנייה זה לצד זה, במיוחד בטריטוריות ששייכות כיום לסרביה. המבצע הידוע ביותר בטריטוריות הסרביות הוא "ההתקפה בבלגרד".