יחיא עבאהל הלוי נולד בעיר שראף בתימן. התייתם מאביו יוסף (שהיה סופר סת"ם) ומאימו בגיל צעיר מאוד והיה חשש שיאוסלם במסגרת גזירת היתומים. למד תורה מסבו רבי יוסף עבאהל ואצל דודו רבי אברהם עבאהל. ניחן ביכולת תפישה בלתי רגילה וכבר בעודו צעיר לימים הייתה לו בקיאות גדולה בכל התלמוד. בעודו בחור צעיר החליט לעלות לארץ ישראל עם אחותו. בסביבות שנת 1900 יצאו לדרך שהייתה קשה מאוד. בדרכם הותקפו על ידי שודדי דרכים. הוא עלה לירושלים, והחל ללמוד בישיבת תורת חיים. מסופר שבבואו לישיבה הוא התיישב לו בבית המדרש ופתח במסכת יבמות כפי שפתחו שאר הלומדים. המשגיח שראה אותו ניגש אליו וסגר לו את הגמרא בעדינות. רבי יחיא הצעיר שאל אותו בתדהמה מדוע סגר לו את הגמרא? הסביר לו המשגיח שקודם כל ילמד משנה ואז אחר כך יתחיל ללמוד גמרא. השיב לו רבי יחיא שהוא מוכן כעת למבחן על כל מסכת יבמות. כשהמשגיח נדהם מעוצם שליטתו המוחלטת של הבחור הצעיר שידע את כל המסכת על פה, החזיר לו את הגמרא שלקח ממנו, תוך בקשת מחילה. רבי יחיא נשא לאישה את פודה בת רבי יהודה ימני.
רוב ימיו התגורר רבי יחיא בשכונת שמעון הצדיק, שאכלסה בעיקר יהודים מתימן. שם עמד בראש ישיבת "תורת משה". לימד במשך שלוש שעות כל יום בצהריים עד הערב. לשונות התלמוד והפוסקים והמדרשים היו שגורים בפיו מילה במילה. הוא היה מצטט בעל פה כל סוגיא שהתוספות מזכיר, כאילו שהגמרא פתוחה לנגד עיניו. בד בבד היה סופר סת"ם והתפרנס מכך בדוחק. עם פטירת רבי שלום אלשיך, נתמנה רבי יחיא במקומו לרב ולאב"ד בירושלים.
הרב יחיא עבאהל כתב חידושי תורה רבים, אך במלחמת העצמאות נשרפה הישיבה ואיתה גם כל כתביו וחידושיו, והוא הצטער על כך רבות. הישיבה עברה לשכונת נחלת צבי. מאז היווה בית מדרשו "תפארת צבי" כבית המדרש המרכזי ליהודי תימן, שם גם קבע את מושב בית הדין. היה חבר הוועד הרוחני של קהילת התימנים יחד עם הרב יוסף קפאח, הרב שלמה צדוק ורבנים אחרים.
נפטר ביום שבת כ' באייר פרשת "בהר סיני" באמצע סעודה שלישית. במוצאי השבת ליווהו אלפים למנוחת עולמים, הוא נטמן בהר המנוחות, בקרבת קבר החיד"א. לאחר פטירתו ביקש פרופסור רצהבי לכתוב עליו דברים לזכרו אך הדבר לא עלה בידו כפי שתיאר זאת במילים אלו: "וכשנתבקש לישיבה של מעלה וביקשתי להעלות זכרו ברשימה לא נמצא אדם, לא במשפחה ולא בקהילה, שיספר לי משהו עליו. אלמוני בחייו ואלמוני במותו. והוא פלאי".
אורחותיו.
ועד הקהילה התימנית רצה לקנות לו דירה מכובדת עקב היותו רבה הראשי של העדה, אולם רבי יחיא התנגד לכך בחריפות ולא עזרו שום שידולים. הוא אמר "ה' נתן וה' לקח, יהי שם ה' מבורך" ולא הסכים לקחת מתנות וקנה מכספו הדל דירה בשכונה בסמוך לבית מדרשו. דירתו הייתה שלוש מטר על שלוש מטר, מטבח ושירותים היו בכניסה לבניין. המטבח היה שמונים ס"מ על מטר. בדירה זו התגורר עשרים שנה עד פטירתו. חי כל חייו בבית דל ואפל ולא אבה לשמוע להצעות עזרה שבאו מקהילות רבני האשכנזים והספרדים בירושלים.
מעולם לא הפסיק את לימודו. גם כשהיה הולך ברחוב לא הפסיק פיו מלגרוס את תלמודו. כל מי שרצה לפתור את קושיותיו בכל מרחבי התלמוד והפוסקים והמדרשים היה ניגש אליו ברחוב ומקבל תשובה מיידית. גם גדולי הרבנים בירושלים משאר העדות הכירוהו והוקירוהו מאוד למרות צניעותו הרבה. אחד המפורסמים שבהם כשהבחין ברבי יחיא ברחוב, ביקש מנהגו לעצור, קפץ ממכוניתו ורץ לקראת רבי יחיא כמו תלמיד לפני רבו לומר לו "שלום עליכם".
גדול היה גם בחכמת הקבלה ונמנה עם מקובלי ישיבת "רחובות הנהר" שנוסדה על ידי רבי שלום אלשיך ורבי חיים שאול דוויך. הוא למד עם חבר בית דינו רבי סעיד שיריאן. תקופה מסוימת מסר שיעורים בקבלה בבית מדרשו. בין באי בית מדרשו היה גם רבי מרדכי שרעבי.
ארבעה בנים ובת נפטרו לו בחייו, בפרט בזמן שהטורקים שלטו בארץ והיה רעב כבד מאוד. הוא היה עני מרוד וכדרך חכמי תימן סירב בתוקף להתפרנס מרבנותו. הוא מאס בהנאות העולם הזה, ובני משפחתו מעידים כי כל מאכלו היה ביסקוויט אחד בבוקר, שני בצהריים, שלישי בערב. בתקופות אחרות היה אוכל "אשל" אחד ליום. הוא היה איש שמח ביותר, ותמיד הייתה מילה של בדיחות בפיו מתובלת בדברי תורה. דיבורו תמיד בנחת ובנועם, והיה מייחס חשיבות ותשומת לב רבה לכל אדם גם לילדים קטנים. היה מרבה לחלק להם ממתקים תוך כדי אמרה שנונה ומבודחת. הוא לא החשיב את עצמו כלל, והתנהג בפשטות גמורה.
פרופסור יהודה רצהבי שהכירו, תיאר את דמותו בין היתר כך:
שמע גדלותו בתורה הגיע במקרה לאוזני הרב הראשי לירושלים הרב צבי פסח פרנק, כפי שמסופר בספר האורחים של ישיבת "תורת חיים" בעיר העתיקה:
רו (פו הדב)
רוּ (באנגלית: Roo) הוא אחת מהדמויות בסדרת ספרי פו הדב, מאת א.א. מילן.
ביוגרפיה.
רו הוא גור קנגורו צעיר, חברו הטוב של פו הדב וחברו הטוב ביותר של טיגר. רו וקנגה, אימו, גרים יחדיו ליד חלקת החול, בצידו הצפון מערבי של יער ת"ק פרסאות, הלא הוא יער אשדון. מאוחר יותר, טיגר עובר לגור עימם.
רו מסתבך לעיתים קרובות בצרות, אך תמיד לומד מהן שיעור חשוב. הוא שמח ונלהב לגלות את ההנאות הקטנות של החיים. הוא סקרן, בדחן וניחן בגישה אופטימית ואוהבת כלפי העולם שסביבו.
כשרו מדבר, הוא נוטה להשתמש בקריאות קולניות ונלהבות ולעיתים חוזר על דבריו כמו ילד קטן. הוא צעיר ואינו יודע קרוא וכתוב. עדות לכך היא כאשר הוא חותם לכריסטופר רובין במריחת צבע ואינו כותב את שמו.
בניגוד לשאר הדמויות בספר, לרו אין מאכל מועדף ואהוב. הוא אוכל לעיתים את הכריכים שאמו מכינה לו, והוא סולד מריחו של משקה הלתת, שאמו דורשת ממנו לשתות כ"תרופה מחזקת" לאחר הארוחות.
רו הוא הדמות הצעירה בספר, ובשל כך הוא גם מוצג כחיה הקטנה ביותר בסיפור (פרט לחבריו וקרובי משפחתו של ארנב ואלכסנדר החיפושית). עם זאת, הוא קרוב בגודלו הפיזי לחזרזיר, שכן קנגה לא מצליחה להבדיל בינו לבין חזרזיר כאשר חזרזיר קופץ לכיסה של קנגה במקום רו.
באיוריו של ארנסט ה. שפרד רו קטן במעט מחזרזיר ואף קטן מספיק כדי ליפול לחור של עכבר, כאשר הוא מתאמן בקפיצותיו, וכדי לא להגיע לשלב הראשון במעקה של הגשר, בו משחקים משחק של זריקת מקלות למים.
כמו מרבית הדמויות בספרי "פו הדוב", דמותו של רו מבוססת על אחד מצעצועיו של כריסטופר רובין, בנו של א.א. מילן. באיוריו של שפרד מופיע רו כבעל פרווה חומה וזנב הפונה כלפי מעלה. בגרסת הסרטים המצוירים של וולט דיסני רו מתואר כבעל פרווה חומה, הלובש חולצה כחולה.
רו ואימו קנגה מופיעים לראשונה בפרק 7 בספר "פו הדב". הם חוזרים ומופיעים שוב בפרקים 8, 9 ו-10. בין הרפתקאותיו של רו: "חטיפתו" על ידי ארנב, הצטרפותו למסע לקוטב הצפוני, השתתפותו במסיבה לכבוד פו שעורך כריסטופר רובין, השתתפות במשחק המקלות על הגשר ובילוי משותף עם טיגר על העץ.
...Nothing Like the Sun
Nothing Like the Sun… (בתרגום מילולי לעברית "…לא כשמש כלל") הוא אלבום הסולו השני של הזמר האנגלי סטינג. הוא יצא לאור ב־13 באוקטובר 1987 על ידי תקליטי A&amp;M.
באלבום התארחו מוזיקאים ידועי שם כדוגמת הגיטריסטים אריק קלפטון, נגן הפוליס לשעבר אנדי סאמרס, מארק נופלר והיראם בולוק. הוא הגיע למקום ה־90 ברשימת "100 האלבומים הגדולים של האייטיז" של רולינג סטון, רשימה אותה פרסם המגזין בסוף 1989. הוא זכה בפרס ה"אלבום הבריטי הטוב ביותר" בטקס פרסי המוזיקה הבריטית (BRIT) לשנת 1988, והיה מועמד לשלושה פרסי גראמי באותה שנה.
רקע.
בשנת 1985, שנה לאחר שלהקת הפוליס, שבה סטינג היה סולן, התפרקה באופן בלתי רשמי, הקליט סטינג את אלבום הסולו הראשון שלו, "The Dream of the Blue Turtles" (חלומם של הצבים הכחולים). סגנון הג'אז שבלט בתקליט זה היה שונה מהרגאיי והפאנק שאפיינו את סגנונה של להקת הפוליס. לצורך תקליט זה צירף סטינג קבוצה של נגנים וזמרות ג'אז אפרו-אמריקאים, בהם בלט נגן הסקסופון ברנפורד מרסליס. התקליט זכה להצלחה גדולה וסטינג יצא למסע הופעות עם קבוצת הנגנים והזמרות שליוו אותו בתקליט. המופע "Bring on the night" (הביאו את הלילה – שיר של להקת הפוליס) הוקלט על אלבום כפול הקרוי אף הוא "הביאו את הלילה" שיצא לאור בשנת 1986 וזכה להצלחה בינונית.
תקליט האולפן הבא, "Nothing Like the Sun…", הוא במידה רבה המשך של קודמו. סגנונם של שני התקליטים דומה וגם בתקליט זה רוב השירים (מילים ולחן) הם פרי עטו של סטינג. בתקליט זה שיתף סטינג את הנגנים והזמרות שליוו אותו בתקליט הראשון ובמופע (למעט המתופף עומר חכים). אליהם נוספו שורה ארוכה של אמנים נודעים, כדוגמת הגיטריסטים אריק קלפטון, מארק נופלר (חבר להקת הדייר סטרייטס) ואנדי סמרס (חברו של סטינג ללהקת הפוליס), והמנצח ומעבד הג'אז הקנדי גיל אוונס, שהעבודה על תקליט זה הייתה אחד המפעלים האחרונים בחייו.
האלבום הושפע משני מאורעות בחייו של סטינג: הראשון, מות אמו מסרטן בגיל 53 בסוף שנת 1986, אירוע שגרם לטון הקודר בחלק מהשירים. סטינג הקדיש את האלבום לאמו ולכל אוהביה. השני, השתתפותו בסדרת קונצרטי הצדקה "A Conspiracy of Hope" (קשר התקווה) שאורגנו על ידי אמנסטי אינטרנשיונל ברחבי ארצות הברית. השתתפותו הביאה את סטינג ללמוד על חלקים באמריקה הלטינית שנפגעו קשות במלחמות האזרחים, באמצעות מפגש עם קורבנות הדיכוי של ממשלות האזור. מפגש זה בא לידי ביטוי פוליטי בשלושה משירי האלבום.