אמיקו עסק בתקופת שהותו במזרח בתיעוד מבנים בירושלים ובבית לחם, שהפרנציסקנים היו מופקדים על שמירתם. התיעוד נדרש, ככל הנראה, לחיזוק זכויותיה של משמורת ארץ הקודש, שכן מעמדה במקומות הקדושים עורער והיה נתון לשרירות לִבּן של הרשויות העותמאניות. בשובו לרומא עובדו המדידות והתרשימים האדריכליים והוכנו לדפוס בידי הצייר אנטוניו טמפסטה. השרטוטים המקוריים של אמיקו לא שרדו. האיורים, שנלוו בתיאורים כתובים, כונסו בספרו שראה אור ברומא ב-1609 בדפוס מדיצ'י . מהדורה זו הודפסה במספר עותקים מצומצם, שנעשו נדירים עוד בזמנם. מהדורה שנייה של הספר הופקה בפירנצה ב-1620 בחסות קוזימו השני דה מדיצ'י והוקדשה לו. שער המהדורה מעוטר בשלט משפחת מדיצ'י. עיבוד האיורים והכנת התחריטים נעשו בידי האמן הצרפתי ז'אק קאלו . מהדורה זו שונה מקודמתה בגודל הדפים וגם במערך הפרקים: האיורים הוצמדו לפרקי הכתוב הנוגע להם, ואילו במהדורה הראשונה קובצו האיורים בנפרד מהכתוב. כמו כן נוספו בה איורי אתרים בדרך הייסורים. הספר מכיל שתי מפות שונות של ירושלים: האחת של ירושלים באותה התקופה, שהועתקה ממפת דה אנג'ליס מ-1578; והשנייה – של ירושלים בימי ישו שהתבססה על הכתוב אצל יוספוס.
במדידותיו ובתרשימיו, שנעשו באורח בלתי אמצעי באתרים השונים, ביקש אמיקו ליצור הדמיה של המבנים בקנה מידה מדויק ככל האפשר ועל פי כללי הפרספקטיבה, כמוצהר בכותרת חיבורו. מטרתו, לדבריו, הייתה לאפשר בניית דגמים תלת-ממדיים של האתרים הקדושים. בהתאם לכך צייר את מכלול המבנים של כנסיית המולד ושל כנסיית הקבר בירושלים בפרספקטיבה, בתוכניות קרקע ובחתכים.
פרקי הספר (מהדורת 1620) ערוכים בהתאם למסכת חייו של ישו. שנים-עשר הפרקים הראשונים (כרבע מכלל פרקי הספר) מוקדשים למתחמי כנסיית המולד בבית לחם. בהמשך מוצגים אתרים בדרכו האחרונה של ישו עד כנסיית הקבר, שלחלקיה מוקצים פרקים רבים. בפרקים האחרונים מובאים תיאורי אתרים נוספים, בהם כנסיית העלייה בהר הזיתים, כיפת הסלע בהר הבית (מקומו כביכול של מקדש שלמה), כנסיית סנטה אנה וקבר מרים. בסוף הספר מובאות מפות ירושלים ואחריהן פרק על קברי המלכים.
לתיעוד המבנים ההיסטוריים בידי אמיקו נודע ערך גם במחקר המודרני השיטתי, משום שהיו בהם כאלה שעברו שינויים במרוצת הדורות והיו שנהרסו. טובלר כתב ב-1867 על חיבורו של אמיקו: "רוב תוכניות הקרקע הן בעלות ערך רב ובמובנים מסוימים עדיין ללא מתחרים: אוצר בלום לבוזזים".
ואכן, האיורים בספריו של אמיקו חזרו והועתקו לא מעט בספרי אחרים בדורות הבאים.
קריאה למסע צלב.
בחיבורו של אמיקו ניתן למצוא דברי שידול למסע צלב נוצרי לכיבוש המקומות הקדושים בארץ ישראל מידי המוסלמים. מעמדם של הפרנציסקנים בירושלים התערער במהלך המאה ה-16. הם נושלו ממאחזיהם בהר ציון, נאסרה עליהם ההתעכבות בתחנות דרך הייסורים ובכמה מן המקומות הקדושים לא ניתנה להם דריסת רגל. ב־1594–1595 נאבקו מול הרשויות בתביעתה של הכנסייה הגאורגית להחזיר לרשותה את מנזר סן סלוודור בירושלים.
המהדורה הראשונה של ספרו נשאה הקדשה לפליפה השלישי, מלך ספרד, שהחזיק בין היתר גם בתואר "מלך ירושלים". ההקדשה הועתקה גם למהדורה השנייה. מלך זה, שסייע בכספו למסדר הפרנציסקני, היה חדור להט צלבני כמיטב מסורת הרקונקיסטה, והוא שגירש בשנים 1609–1613 את המומרים המוסלמים בהמוניהם מספרד. בדברי ההקדשה מציין אמיקו ש"הוד מלכותו הקתולי – – – מגלם את האדיקות ואת הלהט הקדוש של הלוחמים הגדולים למען האמונה – גוטפריד מבויון והמלכים הראשונים של הנוצרים בירושלים". באותה נשימה מזכיר אמיקו לשבחו של המלך את גירוש המוסלמים מספרד. לקבריהם של מנהיגי מסע הצלב הראשון, גוטפריד מבויון ואחיו בלדווין, שהיה מלכהּ הראשון של ממלכת ירושלים, ייחד אמיקו שלושה פרקים בספרו.
המהדורה השנייה נשאה הקדשה לקוזימו השני, שבה הדגיש אמיקו את סבלות הפרנציסקנים והצליינים הנוצרים מידי הכופרים, ופירט את המקומות שמהם נדחקו: אתרי הר ציון, ובהם חדר הסעודה האחרונה וקבר דוד, וכן הר הזיתים שהגישה אליו נחסמה בפניהם. בית מדיצ'י ראה עצמו כחלוץ במאבק במוסלמים. ב-1561 יסד את מסדר אבירי סטפנוס הקדוש (Cavalieri di Santo Stefano), שייעודו היה לחימה בעות'מאנים ובפירטים בים התיכון. המסדר השתתף בהגנת מלטה במצור 1565 וכחלק מרכזי בכוח ששיגרה דוכסות טוסקנה לעזרת "הליגה הקדושה" בקרב לפאנטו (1571). בתחילת המאה ה-17 כבר ניכרו ניצני שקיעתה של דוכסות טוסקנה. קוזימו השני אמנם העניק מקלט בפירנצה לפח'ר א-דין השני ב-1613–1618, אבל מאבק חזיתי בעותמאנים לא היה יעד מציאותי. את ספרו חתם אמיקו בפנייה לצליינים הנוצרים שממנה נעדרת הנימה הלוחמנית וכולה עידוד לעלייה לרגל למקומות הקדושים בארץ ישראל.
בסיפורת.
ברנרדינו אמיקו הוא אחד משלוש הדמויות שעליהן נסב ספרו של משה לוין, דמי מלחמה בשלום (הוצאת "מערכת", קיבוץ דליה, 2007). הסיפורים, שהרקע להם הוא כנסיית המולד בבית לחם, הם דמיוניים, אך מבוססים על דמויות אמיתיות.
לקריאה נוספת.
תרגום חיבורו מ-1620 של ברנרדינו אמיקו מאיטלקית לאנגלית ראה אור בירושלים ב-1953. העריכה, ההקדמה המלומדת וההערות נעשו בידי האב בלרמינו בגאטי בהוצאת בית הספר הפרנציסקני למקרא בירושלים.
בסיליו
לנין מורנו
לנין בולטייר מורנו גרסס (בספרדית: Lenín Boltaire Moreno Garcés; נולד ב-19 במרץ 1953) הוא פוליטיקאי אקוודורי, אשר כיהן כנשיא אקוודור בשנים 2017–2021. מורנו היה סגן הנשיא בשנים 2007–2013, תחת הנשיא רפאל קוראה.
הוא היה מועמד כמועמד מטעם ברית PAIS, מפלגה פוליטית סוציאליסטית-דמוקרטית, בבחירות לנשיאות 2017 וזכה בניצחון צר בסיבוב ההצבעה השני ב-2 באפריל 2017. עם זאת, לאחר בחירתו שינה מורנו באופן דרסטי את עמדתו הפוליטית והתרחק ממורשת השמאל של קוריאה וביצע שינויים נאו-ליברליים במדיניות הפנים והחוץ כאחד.
ב-2019 נערכו הפגנות נרחבות נגד מדיניותו הכלכלית בהן נהרגו מספר מפגינים ובהמשך התמודד עם מגפת הקורונה שהכתה באקוודור בצורה משמעותית. אחוז התמיכה הציבורי במורנו בסקרים הידרדר בהדרגה עד לשפל של פחות מ-10% בחודשים האחרונים לכהונתו, והוא לא ניסה להתמודד לכהונה שנייה ב-2021. הוא סולק ממפלגתו לאחר שהיא איבדה באותן בחירות את כל מושביה בפרלמנט.
מורנו נורה בשנת 1998 בניסיון שוד ומאז משתמש בכיסא גלגלים. כאשר נכנס לתפקידו ב-24 במאי 2017, מורנו הפך לראש המדינה היחיד המכהן שמשתמש בכיסא גלגלים.
אינדומינוס רקס
אינדורפטור
סטגוצרטופס
אווה ברת'יסל
אווה בירת'יסל
מורארג'י דסאי
מורארג'י ראנצ'הוג'י דסאי (באנגלית: Morarji Ranchhodji Desai, בהינדית: मोरारजी देसाई, בגוג'ראטי: મોરારજી દેસાઈ; 29 בפברואר 1896 – 10 באפריל 1995) היה פוליטיקאי הודי ממוצא גוג'ראטי, שבצעירותו ובבגרותו פעל למען עצמאות הודו. הוא כיהן כראש הממשלה הרביעי של הודו בשנים 1977–1979. היה ראש הממשלה הראשון של הודו שלא השתייך למפלגת הקונגרס, ועמד בראש קואליציה של מפלגות של מרכז-ימין ובראשה מפלגת ג'נאטה. הוא היה בגיל 84 גם ראש הממשלה המבוגר ביותר בהיסטוריה של הודו.
במהלך הקריירה שלו היה חבר במפגלת הקונגרס הלאומי ההודי וכיהן קודם לכן גם כן כראש ממשלת מדינת בומביי, כשר הפנים, שר האוצר וסגן ראש הממשלה. אחרי מותו של לאל בהדור שאסטרי היה דסאי טוען לראשות הממשלה, אולם בשנת 1966 הובס בבחירות לתפקיד על ידי אינדירה גנדי. התמנה אז עד שנת 1969 לסגן ראש הממשלה ושר האוצר בממשלת אינדירה גנדי. בשנת 1969 חל פילוג במפלגת הקונגרס. דסאי הקים עם פורשים אחרים את מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי (ארגון INC (O)) שנמצא ביריבות עם מפלגת INC (R) של תומכי אינדירה גנדי. דסאי נעצר אחרי הכרזת מצב החירום על ידי אינדירה גנדי בשנת 1975. ב-1977 השתחרר מהכלא ומפלגות האופוזיציה מן הימין והמרכז התלכדו בהנהגת מפלגת ג'נאטה בהנהגתו של דסאי וזכתה בבחירות הכלליות לפרלמנט. דסאי הרכיב ממשלה ועמד בראשה עד שנת 1979.
בזירה הבינלאומית קידם דסאי מאמצים לנירמול היחסים עם שתי המדינות השכנות היריבות של הודו - סין ופקיסטן.
אחרי שביצעה הודו את הניסוי הגרעיני הראשון שלה בשנת 1974 דאג דסאי בעת שלטונו לטפח יחסי ידידות עם סין העממית ולהפיג את המתח עם פקיסטן כדי למנוע עימות צבאי כפי שקרה בשנת 1971. בנסיבות אלה התכבד באות האזרחית החשובה ביותר של פקיסטן - נישאן-א-פקיסטן.
הוא קיבל גם אות האות המקבילה של ארצו - בהארט ראטנה. בשנת 1979 הקואליציה הממשלתית התפוררה ודסאי התפטר מראשות הממשלה.
בשנת 1980 ניהל עדיין את מערכת הבחירות של מפלגת ג'נאטה אך הפסיד ופרש מהפוליטיקה.
דסאי נפטר בשנת 1995 בגיל 99.
בחייו האישיים היה סגפן, חסיד נאמן לתורתו של מהטמה גנדי, התנגד לשתיית אלכוהול, הקפיד על תרגילי יוגה ועל תזונה צמחונית והאמין בסגולות המנהג הרפואי המסורתי של שתיית שתן עצמי פעמיים ביום.
Take Me Out
Take Me Out הוא מחזה משנת 2002 מאת המחזאי האמריקאי ריצ'רד גרינברג אשר הועלה לראשונה על ידי "דונמר ווארהאוס" שבקובנט גרדן, לונדון, בשיתוף עם "התיאטרון הציבורי".
הצגת הבכורה של המחזה באוף ברודוויי התקיימה ב-5 בספטמבר 2002, בתיאטרון הציבורי ג'וזף פפה, והצגת הבכורה בברודוויי התקיימה ב-27 בפברואר 2003, בתיאטרון וולטר קר, שם הוצג המחזה 355 פעמים. בשנת 2003 המחזה זכה בפרס טוני למחזה הטוב ביותר.
תקציר העלילה.
חלק גדול מעלילת ההצגה מתרחש בחדר הלבשה של קבוצת בייסבול מקצועית, בו צוות השחקנים משוחח על נושאים רבים, בהם הומופוביה, גזענות, מעמד וגבריות בספורט.