בתגובה חריגה לביקורת, הקפיא הסולטאן את החלת עונש המוות על עבירות על חוקי השריעה, בעקבות קריאות לחרם על מלונותיו וגינויים בינלאומיים.
פוליטיקה.
הסולטאן של ברוניי, שהתואר שלו מועבר בירושה מאז המאה ה-14, הוא ראש המדינה וראש הממשלה של ברוניי. הסולטאן מתייעץ עם מספר יועצים ועם קבינט של שרים על אף שהוא השליט הבלעדי של המדינה.
התקשורת במדינה היא מאוד פרו-ממשלתית ופרו-המשפחה המלכותית, ומקנה להם מעמד של כמעט אל בתוך המדינה.
חייו של הסולטאן מתאפיינים בפזרנות מופרזת של העושר שנצבר על ידו ועל ידי משפחתו (המוערך בכ-22 מיליארד דולר).
אין גוף מחוקק שנבחר בבחירות. בשנת 2004 כינס הסולטאן חסנאל בלקיה את הפרלמנט הממונה אשר לא נפגש מאז שנת 1984.
המדינה הייתה באופן היפותטי תחת משטר צבאי מאז המרד שהתרחש בשנת 1962 והורגע על ידי החיילים הבריטים מסינגפור. בריטניה עדיין שומרת חיל מצב בברוניי לפי בקשתו של הסולטאן להגן על שדות הנפט בחלק המערבי של המדינה.
מחוזות.
ברוניי מחולקת לארבעה מחוזות הקרויים בשפה המקומית דאארה (daerah). להלן רשימת המחוזות עם בירותיהם בסוגריים:
כלכלה.
הכלכלה היא תערובת של יוזמות פנימיות וחיצוניות, רגולציה ממשלתית, מדיניות רווחה, ומסורת כפרית. ההכנסה השנתית הממוצעת לנפש עומדת על 49 אלף דולר. נוסף על כך נהנית האוכלוסייה מביטוח רפואי וחינוך חינם ואינה משלמת מס הכנסה. המדינה מסבסדת גם אורז ודיור. ייצוא נפט גולמי וגז טבעי מהווים כמחצית מהתמ"ג. וישנה הכנסה מהותית גם מהשקעות זרות.
הממשל של ברוניי מודאג מאינטגרציה בכלכלה העולמית שהולכת וגדלה ומכך שהדבר יחתור תחת הסדר והלכידות החברתית. למדינה תוכניות להעלות את כח העבודה, להוריד אבטלה, לחזק את הסקטור הבנקאי והתיירות, ובצורה יותר כללית להרחיב את הבסיס האקונומי מעבר לגז ולנפט.
גאוגרפיה.
ברוניי היא מדינה דרום מזרח אסיאתית. המדינה מוקפת כולה במלזיה ממזרח, מדרום וממערב (גבול באורך 381 ק"מ), ואילו בחלק הצפוני שלה יש לה קו חוף באורך של 161 ק"מ עם ים סין הדרומי. המדינה מורכבת משני חלקים שלא מחוברים ביניהם, והמצב הגאוגרפי המיוחד של האזור הנפרד, מחוז טמבורונג, כמעט יוצר מובלעת בתוך מלזיה. הקשר היחיד המחבר בין שני השטחים הוא גשר סולטן חאג'י עומר עלי סייפודיאן, גשר כביש החוצה את מפרץ ברוניי אשר קרוי על שם הסולטן ה-28 של המדינה.
מרבית המדינה מישורית, עם מעט הרים במזרח וגבעות נמוכות במערב. המקום הנמוך ביותר הוא בגובה קו החוף והמקום הגבוה ביותר הוא בוקיט פאגון בגובה 1,850 מטר. האקלים בברוניי הוא חם, לח וטרופי עם הרבה גשמים.
דמוגרפיה.
המבנה הגאוגרפי של ברוניי יוצר חלוקה דמוגרפית של האוכלוסייה, כאשר 97% מהאוכלוסיית המדינה גרה בחלק המערבי והגדול יותר, ורק 3% חיים בחלק הקטן טמבורונג.
מבחינה אתנית, כשני שלישים מאוכלוסיית המדינה הם מלאים. המיעוט הגדול במדינה הם הסינים, כ-15% מהאוכלוסייה. שתי האוכלוסיות הללו משקפות את השפות החשובות - המלאית (השפה הרשמית) והסינית. השפה האנגלית גם היא מדוברת במדינה.
הדת הרשמית במדינה היא האסלאם, והסולטאן עומד בראש הדת במדינה. דתות נוספות במדינה הן הבודהיזם בה מאמינים בעיקר הסינים, והנצרות.
תחבורה.
את המדינה משרת נמל התעופה הבינלאומי של ברוניי הממוקם בסמוך לבנדר סרי בגוואן ובו הבסיס לחברת התעופה הלאומית רויאל ברוניי.
ברונאי
דגל ברוניי
דגל ברוניי אומץ ב-29 בספטמבר 1959, בזמן שהמדינה הייתה פרוטקטורט בריטי, והמשיך לשמש כדגל המדינה גם כאשר קיבלה המדינה עצמאות ב-1 בינואר 1984. במרכז הדגל מופיע סמל ברוניי, על רקע צהוב. הרקע נחתך על ידי קווים אלכסוניים - לבן ושחור.
הסמל מורכב מסהר (סמל אסלאמי) המלווה בשמשייה (סמל למלוכה), עם שתי כפפות משני הצדדים. מתחת לסהר נמצא סרט, עליו כתוב בערבית "מדינת ברוניי, משכן השלום" ו"תמיד בשרות בהדרכת האל".
בדרום מזרח אסיה צהוב מסמל באופן מסורתי את המלוכה, והדגלים המלכותיים של מלזיה ותאילנד, כמו גם הדגל הנשיאותי של אינדונזיה גם הם בעלי רקע צהוב.
ברוני
סמל ברוניי
סמל ברוניי מוצג באופן בולט בדגל ברוניי. הוא אומץ באופן רשמי בשנת 1932, ועל פי האתר הממשלתי הרשמי יש בו חמישה מאפיינים עיקריים:
כמו כן בתחתית ממוקמת כרזה עליה רשום בערבית שמה של המדינה - "ברוניי, בית השלום".
אג'מן (אמירויות)
ועידת מדריד (1991)
ועידת מדריד היא ועידה בינלאומית שנערכה במדריד בירת ספרד בין 30 באוקטובר ל-1 בנובמבר 1991 במטרה לקדם את תהליך השלום בין ישראל, הפלסטינים ומדינות ערב.
רקע.
רעיון הוועידה הבינלאומית הועלה עוד בתקופת ממשלו של רונלד רייגן על ידי מזכיר המדינה דאז ג'ורג' שולץ, אך נדחה על ידי ממשלת ישראל בראשות יצחק שמיר, שנקטה בעמדה המסורתית של ישראל הקוראת למשא ומתן ישיר עם מדינות ערב.
בעקבות מלחמת המפרץ הראשונה, סבר הממשל האמריקאי כי שיתוף הפעולה שבין ארצות הברית ומדינות ערב, ועמידתה של ישראל מן הצד, ללא תגובה צבאית, בשעה שנורים עליה טילים, על מנת שלא למוטט את הקואליציה, יוצרים אווירה חדשה, שתאפשר את קידומו של המשא ומתן המדיני, וכי השעה כשרה לכינוסה של ועידה בינלאומית לשלום, שתנצל את "חלון ההזדמנויות" שנפתח.
נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש ומזכיר המדינה הפעלתן ג'יימס בייקר החלו בלחץ מאסיבי. לאחר דיונים בין הממשל האמריקאי לבין ממשלת ישראל הסכים שמיר להשתתף בוועידה בינלאומית במדריד, תוך מספר התניות, שכללו הגבלות על מבנה המשלחת הפלסטינית-ירדנית, שהמשא ומתן העיקרי לא יתנהל בה אלא בדיונים נפרדים מול כל מדינה בנפרד, וכמובן חידוש היחסים הדיפלומטיים עם ברית המועצות. לקראת כינוס הוועידה מסרה ארצות הברית לישראל מכתב ביטחונות בו צוין שהיא אינה תומכת בכינונה של מדינה פלסטינית עצמאית ואין זו מטרתה להביא את אש"ף לתוך התהליך או לגרום לישראל להיכנס לדו-שיח או משא ומתן עם אש"ף.
הוועידה.
את הוועידה כינסו במשותף נשיאי ארצות הברית וברית המועצות, שהזמינו אליה את נציגי ממשלות ישראל, סוריה, ירדן, לבנון ומצרים, וכן את נציגי ארצות הברית, ברית המועצות והאיחוד האירופי. הפלסטינים יוצגו בוועידה כחלק מהמשלחת הירדנית. עובדה זו הייתה למעשה התחכמות דיפלומטית שנועדה לאפשר משא ומתן ישראלי-פלסטיני מבלי שישראל תצטרך לשאת ולתת עם אש"ף. נציגי הפלסטינים בשיחות היו תושבי הגדה המערבית ורצועת עזה, והיו בהם שהיו מזוהים עם אש"ף במובהק, כמו למשל חיידר עבד א-שאפי. בכיר פלסטיני נוסף שהיה שם הוא סאיב עריקאת, שאף הודה בריאיון עם עקיבא אלדר כי הוא היה נציגו של ערפאת: .
המארחים שלחו לוועידה את הדרג הבכיר ביותר: הנשיא ג'ורג' בוש, הנשיא מיכאיל גורבצ'וב וראש ממשלת ספרד פליפה גונסאלס. הצדדים הנצים שלחו לוועידה את דרג שרי החוץ, למעט מדינת ישראל, שיוצגה על ידי ראש הממשלה יצחק שמיר. בחירתו של שמיר להשתתף בוועידה התפרשה על ידי שר החוץ של ישראל, דוד לוי, כהבעת אי אמון בו ועל-כן הוא בחר שלא להשתתף בוועידה. במקומו הופיע סגנו, בנימין נתניהו, שייצג את ישראל בפני כלי התקשורת העולמיים.
הוועידה, אליה הגיע שמיר כשהוא מלווה באנשי ימין מובהקים מן הליכוד כעוזי לנדאו ובנימין נתניהו, וביו"ר הקואליציה שרה דורון, כללה בעיקר נאומים טקסיים, שכללו אף חילופי מהלומות מילוליות (הנציג הסורי פארוק א-שרע קרא לשמיר "טרוריסט" וזה הגיב כי נאום הסורי הוא "נאום גבלס"), אך בסופה סוכם כי ייפתחו בדצמבר שיחות דו-צדדיות בוושינגטון. במהלך דיוני הוועידה התגלע ויכוח על הפרוצדורה בין הישראלים והפלסטינים: בעוד הפלסטינים דרשו להציג עצמם כמשלחת נפרדת (בניגוד לסיכום המוקדם), ישראל התנגדה לכך; "שיחות מסדרון" הביאו לבסוף לפתרון הבעיה.
בוועידת מדריד הותוו למעשה הערוצים הרשמיים המשמשים בתהליך השלום הישראלי-ערבי עד היום הזה: הערוץ הבילטרלי (דו-צדדי), שבו נושאת ונותנת מדינת ישראל מול כל צד ערבי בנפרד, והערוץ המולטילטרלי (רב-צדדי), שבו נערכים דיונים רבי-משתתפים בעיקר בנושאים בעלי זיקה משותפת כגון פיתוח כלכלי, איכות סביבה, מים וכדומה.
לאחר הוועידה.
ועידת מדריד היוותה נקודת מפנה היסטורית ביחסי ישראל–מדינות ערב. הייתה זו הפעם הראשונה בה מדינות ערב (למעט מצרים) הכירו בישראל והסכימו לקיומה. הוועידה הובילה למהלך של שיחות ישירות מול ממשלות ערב, שהיה שאיפתן של כל ממשלות ישראל מאז הקמתה.
השיחות בוושינגטון התקיימו בשלוש משלחות ישראליות נפרדות: משלחת ישראלית בראשותו של אליקים רובינשטיין מול משלחת ירדנית-פלסטינית; משלחת ישראלית בראשותו של יוסי בן אהרון מול משלחת סורית, ומשלחת ישראלית בראשותם של יוסף הדס ואורי לוברני מול משלחת לבנונית.
השיחות בפועל לא הביאו להתקדמות של ממש, אך אנשי הימין בישראל ראו בהן התקדמות בדרך מסוכנת, וכמחאה על קיומן פרשו ב-16 בינואר 1992 מפלגות "מולדת" ו"התחיה" מממשלת שמיר.
מפלגת צומת פרשה כבר מספר ימים לפני כן על רקע דחיית חוק הבחירה הישירה. פרישת מפלגות הימין הביאה לנפילת הממשלה.
הוועידה סללה את הדרך למשא ומתן ישיר בין ישראל לפלסטינים. בשנת 1993 ניהלו נציגים ישראלים מגעים ישירים עם נציגי אש"ף שלא היו תושבי יהודה ושומרון ורצועת עזה – מהלך שביטא הכרה של ישראל באש"ף כמיצג את הפלסטינים וחתימה על הסכמי אוסלו.
במהלך דיוני ועידת מדריד שוחררו יהודי סוריה באפריל 1992, בעקבות לחץ אמריקני על אסד לבצע מחווה כלפי ישראל. כמו כן הוועידה פרצה דרך ביחסים הבינלאומיים של ישראל. מדינות רבות שלא הכירו בישראל, למשל הרפובליקה העממית של סין, כוננו עמה יחסים דיפלומטיים, ומעמדה הבינלאומי של ישראל השתפר בצורה ניכרת.