נולד בכפר סבא לזוג עולים מרומניה, בהיותו בן חצי שנה עבר להתגורר בקריית טבעון, ובגיל 6 עבר עם משפחתו לתל אביב. בגיל 11 הצטרף לקבוצת הילדים של מכבי תל אביב ובגיל 17 בשנת 1971 הצטרף לקבוצה הבוגרת איתה זכה ב-2 גביעי אירופה לקבוצות, ב-16 אליפויות וב-13 גביעי מדינה. את פרסומו חייב ברקוביץ' ליהושע רוזין, מאמנו בקבוצת הילדים. כאשר ברקוביץ' נעדר מכמה אימונים עקב קשיים בלימודים, אמר רוזין להוריו: .
בשנת 1972 הצטרף לנבחרת הצעירה והצעיד אותה למקום הרביעי באליפות אירופה תוך שהוא זוכה בתואר מלך הסלים של האליפות. בשנת 1973 הצטרף לקבוצה מוטי ארואסטי, הצלע השנייה בצמד "מיקימוטי". בשנת 1975 שיחק ברקוביץ' בקולג' של נבדה לאס וגאס ובתום העונה חזר למכבי תל אביב. בשנת 1977 זכה באליפות אירופה היסטורית עם קבוצת מכבי תל אביב לאחר ניצחון 77:78 על קבוצת מובילג'ירג'י וארזה, בדרך לגמר ניצחה הקבוצה את צסק"א מוסקבה 79:91, משחק שהוליד שני משפטים ידועים: "אנחנו על המפה" של טל ברודי; ו"הו-הה, מה קרה? צסק"א אכלה אותה!" - השמחה הספונטנית של אוהדי הקבוצה. ברקוביץ' נבחר לספורטאי העונה באותה שנה.
בשנת 1979 הוביל את נבחרת ישראל הבוגרת בהדרכתו של רלף קליין לזכייה במדליית הכסף באליפות אירופה 1979 בטורינו (האלופה הייתה ברית המועצות) ונבחר ל-MVP של האליפות ושוב לספורטאי העונה. לאחר אליפות אירופה קיבל ברקוביץ' הצעה להצטרף לשורות הניו ג'רזי נטס מה-NBA, אולם מאחר שהיה קשור בחוזה עם מכבי תל אביב עד 1981 לא קיבל שחרור ממכבי תל אביב. שני הצדדים הגיעו למשפט, והוא הסתיים בהחלטה ולפיה ברקוביץ' יישאר במכבי תל אביב תמורת שיפור חוזהו והארכתו עד לתום עונת 82/83.
בשנת 1981 זכו ברקוביץ' ומכבי תל אביב בהדרכת רודי ד'אמיקו בגביע הבין-יבשתי וכן בגביע אירופה בפעם השנייה בתולדותיה לאחר ניצחון 79:80 על סינודינה בולוניה, ברקוביץ' קלע את סל הניצחון מאסיסט של מוטי ארואסטי. בנוסף היה ברקוביץ' שותף ל-4 סגנויות אליפות אירופה לקבוצות (1980, 1982, 1987, 1988).
ברקוביץ תרם להעפלת נבחרת ישראל בפעם השנייה והאחרונה לאליפות העולם בכדורסל בשנת 1986, לאחר שהנבחרת הדיחה בטורניר המוקדם את סגנית אלופת אירופה, צ'כוסלובקיה, בזכות סל ניצחון דרמטי של ברקוביץ'. באליפות עצמה זכתה ישראל במקום השביעי.
בשנת 1988 עבר ברקוביץ' לקבוצת מכבי ראשון לציון, ומאוחר יותר חזר לשתף פעולה עם חברו הטוב מוטי ארואסטי לעונה אחת במדי מכבי ראשון לציון (עונת 90/91) שבסיומה הפסידה הקבוצה למכבי תל אביב בגמר הפלייאוף 1:3 בסדרת הטוב מחמישה משחקים. הוא שיחק גם בהפועל ירושלים (עונת 93/94) ובהפועל תל אביב שיחק חצי עונה עד שפרש מכדורסל בשנת 1995.
אחרי הפרישה.
עד 2006 ניהל ברקוביץ' את קבוצת א.ס. רמת השרון בה שיחקו בניו, רועי וניב, והצטרף לניהול הפועל תל אביב. לקראת עונת עבר לתפקיד חדש, ושימש במשך עונה כמנהל קבוצת עירוני נהריה, הפעם ללא בניו.
מאז פרישתו מקריירה ספורטיבית פעילה, עוסק ברקוביץ בקמעונאות, ביטוח ונדל"ן.
אוטוביוגרפיה.
ברקוביץ פרסם אוטוביוגרפיה בשם "נולד כדי לנצח".
חיים אישיים.
ברקוביץ נשוי לשלי לבית סובול. בנו של מיקי ברקוביץ', רועי הוא כדורסלן עבר ששיחק לפני פרישתו במכבי גבעת שמואל. בנו השני ניב משחק בקבוצת הכדורסל הפועל חיפה. לברקוביץ' עוד בת, בשם עדי וכן נכדים. מתגורר שנים רבות ברמת השרון.
סטפן באנאך
איטרביום
איטרביום (Ytterbium) הוא יסוד כימי מסדרת הלנתנידים שסמלו הכימי Yb ומספרו האטומי 70. הוא נמנה עם משפחת היסודות הנדירים, אם כי למעשה הוא אינו נדיר, אלא מפוזר בדלילות ולכן יקר להפקה.
תכונות.
איטרביום הוא מתכת אפרפרה, רכה למדי, רקיעה ובעלת ברק מתכתי. מגיב באיטיות עם מים ומתחמצן כשנחשף לאוויר. בעל שלוש צורות אלטרופיות הנקראות "אלפא", "בטא" ו"גמא", כאשר ההבדל ביניהן הוא המבנה הגבישי שלהן. הצורה "בטא" קיימת בטמפרטורת החדר והיא הופכת למוליך למחצה בלחץ של 16,000 אטמוספירות.
היסטוריה.
האיטרביום זוהה ב-1878 על ידי הכימאי השווייצרי ז'אן שארל גאליסאר דה מריניאק (Jean Charles Galissard de Marignac) כשמצא רכיב חדש ב"ארביה" (סוג עפרה) וקרא לו "איטרביה" על שם הכפר "איטרבי" בשוודיה. מריניאק חשד שמדובר ביסוד חדש וקרא לו "איטרביום".
רק בשנת 1953 נקבעו תכונותיו של האיטרביום, מכיוון שאז בודדו אותו בצורתו המתכתית.
צורה בטבע.
איטרביום נמצא בטבע בכמה מינרלים עם לנתנידים אחרים. מופק לרוב בצורה מסחרית ממונזיט (0.03% בקירוב). בעבר היה קשה להפרידו ממתכות אחרות, אך בזכות התפתחות טכניקות חדשות כמו "חילוף יונים" ההפרדה הפכה פשוטה יותר.
אמצעי זהירות.
איטרביום הוא חומר רעיל ויש לטפל בו בהתאם. תרכובות איטרביום עלולות לגרות את העור ואת העיניים, החומר נחשד בנוסף לכך בהיותו טרטוגני. אבק איטרביום מתכתי עלול להתלקח בצורה ספונטנית, תוך שחרור אדים מסוכנים. אין לכבות שריפות שמערבות את החומר בעזרת מים, אלא על ידי חומר כיבוי יבש (כגון אבקה).
השכלה (פירושונים)
חיים שיבא
חיים שיבָּא (1908 – 10 ביוני 1971) היה רופא ישראלי, ממייסדי מערכת הבריאות בישראל. פרופסור לרפואה, מנהל בית חולים תל השומר, ראש שירותי הרפואה בארגון "ההגנה", מייסד חיל הרפואה בצה"ל ומנכ"ל משרד הבריאות. חתן פרס ישראל לרפואה.
חייו ופועלו.
שיבא נולד בשם שמעיה שיבֶּר למשפחה חסידית, מצאצאי בית חסידות רוז'ין, בכפר פראסין שליד גורה הומורה שבבוקובינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום ברומניה). אביו היה אדוק בדתו, אך בעל השקפה ליבראלית, שלצד לימודי קודש, למד גם לטינית ויוונית, ועבד כתעשיין. את בנו, שמעיה-חיים, שלח ללימודי קודש (ב"חדר"), ואז התיר לו להצטרף ישירות לכיתה השמינית (כיתה ח') בבית ספר חילוני, שאותו סיים בהצלחה. בצעירותו היה חבר בתנועת "השומר הצעיר".
שיבא החל את לימודי הרפואה בצ'רנוביץ, בהשפעת סבו, וסיים אותם בווינה ב-22 בדצמבר 1932. במקביל להכשרתו הרפואית הוא למד גם חקלאות. יום לאחר שקיבל את תעודת ההסמכה לרפואה יצא לדרך לארץ ישראל. ב-1933 החל לעבוד בבית חולים העמק ולאחר מכן, עד 1936 שימש כרופא כפרי בעמק חפר, כאשר היה יוצא ממרפאתו בכפר ויתקין לביקורים ביישובי הסביבה. בעמק חפר הכיר את שרה, אשתו לעתיד. בשנת 1935 הצטרף ל"הגנה". לאחר מכן עבד כרופא בבית החולים בילינסון. בשנת 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, התנדב לצבא הבריטי ושימש כרופא צבאי.
בשנת 1946 נשלח לקפריסין כדי לארגן את הטיפול הרפואי במחנות המעצר בקפריסין שהקימו הבריטים שם. ב-1947 נקרא לשוב לארץ ישראל לצורך ארגון וניהול "השירות הרפואי" במסגרת ההגנה, שהפך עם הקמת צה"ל לחיל הרפואה. שיבא שימש כקצין הרפואה הראשי הראשון, בדרגת אלוף-משנה.
ב-8 בינואר 1948 רשם דוד בן-גוריון ביומנו תחת הכותרת " להקמת שירות רפואי " : "(דב"ג) מציע ששיבר (שיבא) יגייס רופאים ומוסדות קיימים לטיפול רפואי בחיילים, המוסדות צריכים להיות נתבעים ולא תובעים. בעיקר -קופ"ח, עליהם להקים בית חולים של שדה. שיבר מציע גיוס חובה של רופאים. עד עכשיו התנדבו - או מתוך חוסר פרנסה, או מתוך אידיאליזם או עולים חדשים. הצבא צריך לבחור כל מה שנחוץ, דרושים 25 רופאים, אלה יספיקו עד הקמת המדינה. יש לנו מעט בחורים מאומנים - יש לשמור עליהם, הם זכאים לשירות הרפואי הטוב ביותר. יש לקופ"ח מחסן - תתן ציוד נגד שטרות . שיבר סבור שד"ר הרי הלר צריך לארגן שירות הרפואה".
עד סוף מלחמת העצמאות ארגן שיבא את הקמתם של 15 בתי חולים צבאיים, בתפוסה של 1,500 מיטות.
בשנת 1949 עזר לארגן את בית החולים רמב"ם ואף גייס לצורך כך את ד"ר רפאל גז'בין, שהיה סגן מנהל בית החולים "הדסה" בתל אביב.
משנת 1949 שימש כפרופסור לרפואה באוניברסיטה העברית. במאי 1950 יצא לארצות הברית עם אשתו ובנו, כדי לעסוק במחקר. לפני נסיעתו נתבקש על ידי שר החוץ משה שרת לעברת את שמו, כפי שנתבקשו כל שליחי מדינת ישראל בחו"ל. שיבר חיפש במילונים ולאחר התייעצות עם שרת בחר בשם שיבא – לא רק בגלל הדמיון לשמו הקודם, אלא משום ששיבא פירושו בארמית קיסם (שורש המילה שִׁיבָּא הוא ש-ב-ב שגם קיים בעברית באותו משמע, ראו שְׁבָב), שם מתאים לבן שושלת השיברים בעלי המנסרות.
מ-1 בדצמבר 1950 עד דצמבר 1952 היה מנכ"ל משרד הבריאות ולאחר שהתפטר מתפקידו הוחלף בד"ר שמעון בטיש. ב-1953, עם הפיכתו של בית החולים הצבאי מס' 5 לבית החולים תל השומר, מונה שיבא למנהלו הראשון. במקביל שימש גם כמנהל מחלקה פנימית (ביתן 38) בבית החולים.
שיבא היה חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית מטעם עיריית תל אביב לשנת 1958, יחד עם פרופ' אריה שיינברג.
שיבא ביחד עם פריץ דרייפוס, אנדרה דה-פריס ושמואל שור, היה ממקימי בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, שם גם שימש כסגן נשיא האוניברסיטה. כן סייע להקמת בתי הספר לרפואה בירושלים ובחיפה. על תרומתו הרבה זכה בפרס ישראל בשנת 1968. אחיינו, גלעד שיבא, ייסד את קשת אילון, ביחד עם יצחק רשקובסקי.
חיים שיבא נפטר מהתקף לב בשנת 1971 במכון הלב בבית החולים שבניהולו. הוא נטמן בבית העלמין קריית שאול והותיר אחריו את רעייתו ובן משותף.
מיד לאחר מותו נקרא בית החולים תל השומר על שמו. כמו כן, נקראה דרך על שמו ברמת גן ורחוב בבאר שבע.
באוניברסיטת תל אביב, בבית הספר לרפואה הקתדרה לקרדיולוגיה קרויה ע"ש חיים שיבא.
מעורבותו במחנות המעפילים בקפריסין.