חוקר המקרא יאיר זקוביץ מסביר כי בעל ספר שמואל מספר את סיפור דוד ובת שבע בקווים השאולים מסיפור אברם ושרי במצרים, וזאת על-מנת לשפוט את דוד לחומרה. בשני המקרים, מתוארת האישה הנלקחת על ידי המלך כיפה. בשני המקרים, המלך לוקח את האישה. בתוך כך, מזכיר זקוביץ את הסיפור בבראשית פרק כ', שלשיטתו מהווה סיפור תיקון לסיפור אברם ושרי - ועומד על כך שבשני הסיפורים המלך מתבונן באישה בטרם לקחה. החוקר מוסיף כי משבת שבע היא אשת אוריה החיתי, הרי שסביר להניח כי אינה עבריה, ועל כן בשני המקרים המלך לוקח אישה זרה אל ביתו. ובשני המקרים מוצע לגבר שכר ומתנות (בסיפור אוריה החיתי - נכתב "ותצא אחריו משאת המלך", שהיא המתנה שבאמצעותה מבקש דוד לפתות).
ואולם, החוקר מסביר כי העיקר בהשוואה נעוץ בהבדלים. במקרה של דוד ובת שבע, המלך הוא מבני ישראל, והאישה היא האישה הזרה, ואילו בסיפור אברם ושרי המלך הוא פרעה והאישה היא האישה הזרה. דוד יודע שהאישה היא אשת איש, בעוד מלכי בראשית, הן פרעה והן אבימלך, תמימי לבב. דוד אף מכיר את אוריה, ואילו פרעה אינו מכיר את אברם. אוריה הוא למעשה לא רק מכר, אלא חייל בשירותו של דוד, שנמצא בשדה הקרב ממש. האבות חוששים ומנסים לרמות ולהציל, אך בניגוד לאברם, בבירור מול המלך - אוריה נותן אמון מלא במלכו דוד. תשובתו של אוריה מוציאה אותו באור חיובי ביותר: "הארון וישראל ויהודה יושבים בסוכות, ואדוני יואב, ועבדי אדוני על פני השדה חונים. ואני אבוא לביתי לאכול ולשתות ולשכב עם אשתי?" לבסוף, האבות חיים והחטא לא התממש, ואילו במקרה זה אוריה נרצח.
בתרבות.
פרשת דוד ובת שבע זכתה להתייחסות רבה בספרות העולמית. להלן כמה מן הספרים העוסקים בפרשה זו:
הפרשה מוזכרת במספר שירים כמו:
בציבוריות הישראלית.
על רקע ההבדל בין הפרשנות המסורתית המצמצמת את חומרת מעשהו של דוד, לתיאור הפשטני של החטא הנאמר במקרא, כאשר שמעון פרס אמר בנאום בכנסת ב-1994 ש, דבריו גרמו לזעזוע ולזעם אצל החרדים, ואף הוגשה הצעת אי אמון בממשלה בעקבות כך.
מצד שני, הפרשן נחום ברנע ביקש בשנת 2016 להקל ביחס הציבורי לראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט אחרי שהורשע בפרשת הולילנד, תוך שימוש במקרה דוד ולצדו עוד דמויות תנ"כיות ידועות שחטאו ועדיין זכו ליחס סלחני:
יבין מלך חצור
יבין מלך חצור (או יבין מלך כנען) הוא שם של מלך כנעני או שני מלכים כנעניים שנזכר במקרא בשני אירועים: מלחמת מלכי הצפון (), שם מוזכר "יבין מלך חצור", ובמלחמת סיסרא () שם מוזכר "יבין מלך כנען אשר מלך בחצור".
מלחמת מי מרום.
יבין מלך חצור נזכר לראשונה בספר יהושע, במהלך כיבוש יהושע בן נון את ארץ ישראל (). על פי הכתוב, שמע יבין, מלך חצור, שיהושע מתכוון לתקוף אותו ושמע גם על ניצחונותיו האחרים, ולכן החליט לצאת למלחמה נגדו, וצירף לצבאו את צבאות יובב מלך מדון (מדון היא עיר כנענית קדומה, המזוהה כיום עם חורבת מדין שמצפון לטבריה), צבאות מלך אכשף (עיר ממלכה כנענית קדומה) וצבאות מלך שימרון. הוא צירף לצבאו גם את צבאות מלכי הכנעני, האמורי, החיתי, הפריזי והיבוסי.
הצבא המאוחד התקדם למי מרום (מעיין העיר מרום - עיר כנענית קדומה בגליל העליון), שם הם חנו והתכוננו למלחמה בצבא ישראל.
צבא ישראל הצליח לנצח את יבין וצבאו, לאחר שהפתיעו את מחנה יבין, התנפלו על החיילים הכנעניים, ונלחמו בהם. הצבא הישראלי רדף אחרי צבא יבין עד לצידון, ועד להרי הלבנון החלק הצפוני של בקעת הלבנון.
לאחר המרדף חזר יהושע לחצור, ולכד את העיר. מלך חצור נמלט משדה המערכה אל חומות עירו ויהושע הצליח ללכוד אף אותו. יהושע וצבאו הרגו את כל תושבי חצור, ולאחר ההרג הרב שרפו את העיר. לאחר כיבוש חצור, המשיך יהושע לשאר ערי הממלכה שעזרו ליבין מלך חצור, והרג בתושבי הערים גם. אך את הערים הללו לא שרף.
מלחמת סיסרא.
על פי הכתוב בספר שופטים, היו בני ישראל נתונים לשלטונו של יבין במשך עשרים שנה. לרשותו של יבין עמד צבא חזק שכלל 900 רכבי ברזל (). ביוזמת דבורה הנביאה נאסף צבא ישראלי שכלל 10,000 איש (משבטי זבולון, נפתלי, יששכר, בנימין, אפרים ומנשה) בפיקודו של ברק בן אבינועם. צבא זה הביס את צבאו של יבין בפיקודו של סיסרא, והביא לכניעתו של יבין () ולאחר מכן להשמדתו.
היחס בין שני האזכורים.
בקרב הפרשנים וחוקרי המקרא קיימות כמה גישות ליחס בין יבין המוזכר במלחמת מי מרום לבין יבין המוזכר במלחמת סיסרא:
נחל סמך
נַחַל סָמָךְ הוא הגדול בנחלי דרום רמת הגולן, הזורם לכיוון דרום מערב, ונשפך לכנרת מצפון לעין גב, ליד כורסי. לפני שהוא נשפך לכנרת, נחל סמך מתאחד משני יובלים עיקריים: נחל אל על שזורם מדרום, ונחל סמך שזורם מצפון.
מי הנחל נאגרים במאגר רויה (מַאֲגַר סָמָךְ) בגובה של 435 מטרים מעל פני הים. חלקו התחתון של נחל סמך מושך מים כל ימות השנה, וכיום הוא משמש בעיקר למרעה בקר.
בתקופה הכלקוליתית היו בנחל סמך יישובים רבים שהתפתחו מאוד, והיה למקום מפואר ומפורסם. על השלוחה הנמצאת מצפון לנחל, בסמוך למוצאו, נמצא אתר מתחם לביאה, בו שרידים מרשימים מתקופת הברונזה הקדומה. השגשוג בסביבת הנחל היה ניכר בכל התקופות, אך השגשוג העיקרי הגיע בתקופה ההלניסטית והרומית. בתקופה זו הוקמו בשטח הנחל יישובים רבים, ואף מצודות, מאחר שהוא סימן את הגבול שבין "תחום סוסיתא", הנכרי ברובו, מדרום, ובין "תחום הגולן", היהודי ברובו, מצפון.
שמו של נחל סמך בעברית הוא על פי שמו בערבית - "ואדי א-סמכ", שמשמעותו "נחל הדגים".
בשנת 2005 נפגע נחל סָמָךְ בשריפה גדולה שהתחוללה באזור. תוצאותיה היו 3,500 דונם של חורש טבעי שנשרפו, והגורם לה, ככל הנראה, הייתה חניכה בתנועת נוער ששרפה את נייר הטואלט בו השתמשה.
הערות שוליים.
הרוגוצ'ובר
אולימפיאדת ברלין (1936)
אולימפיאדת ברלין (1936) היא האולימפיאדה ה-11 בעת החדשה. אולימפיאדה זו נערכה בברלין, בירת גרמניה הנאצית.
לא הייתה זו הפעם הראשונה שבה הייתה אמורה ברלין לארח את המשחקים האולימפיים. העיר הייתה אמורה לארח את המשחקים בשנת 1916, אולם משחקים אלו נדחו על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי שכן באותו זמן נערכה מלחמת העולם הראשונה.
היהודים ובכללם היישוב הארץ ישראלי החרימו את האולימפיאדה וארגנו משחקים אולימפיים אלטרנטיביים, שבהם השתתפו גם ספורטאים לא יהודים. בין המחרימים הייתה האלופה האולימפית באתלטיקה מארצות הברית ליליאן קופלנד, שיאן העולם בריצת משוכות מילטון גרין, הסייף הדני בעל מדליית כסף אולימפית איוון אוסייר והמתאבק האוסטרי ניקולאוס הירשל בעל שתי מדליות ארד אולימפיות במשקל כבד, אצן המשוכות סיד קיל מדרום אפריקה ושחייניות הכח וינה אלופות אוסטריה יהודית דויטש-הספל, רות לנגר ולוסי גולדנר, מאמנת השחייה לנשים האמריקאית שרלוט אפשטיין ושחייניתה ג'ניס ליפסון.
בפברואר 1936 עלתה לשלטון בספרד ממשלה חדשה שהחליטה להחרים את אולימפיאדת ברלין, כמחאה על המשטר הנאצי בגרמניה, ותחת זאת לארגן אולימפיאדה אלטרנטיבית - האולימפיאדה העממית בברצלונה. כ-6,000 ספורטאים מ-22 מדינות נרשמו להשתתף במשחקים. ימים ספורים לפני שהאולימפיאדה העממית אמורה הייתה להיפתח, פרצה בספרד מלחמת האזרחים, והיא בוטלה.
הייתה זאת האולימפיאדה הראשונה ששודרה בטלוויזיה, אם כי במעגל סגור בברלין בלבד, ובאיכות נמוכה. זו הייתה גם האולימפיאדה הראשונה בה נערך מרוץ לפיד כחלק מטקס הפתיחה, והראשונה בה נערך טורניר אולימפי בכדורסל.
השימוש התעמולתי באולימפיאדה.
מערכת התעמולה הנאצית ובראשה יוזף גבלס, שר התעמולה של גרמניה, השתמשו בה לצורך העלאת המוראל הגרמני. ואכן האולימפיאדה נחשבת עד היום לדוגמה להצלחת התעמולה הנאצית. גבלס והבמאית לני ריפנשטאהל (אשר יצרה שנתיים לפני כן את סרט התעמולה הנאצי "ניצחון הרצון") הפיקו את הסרט "אולימפיה" שיצא בשני חלקים, המציג את האולימפיאדה באור התעמולה הנאצית, תוך שימוש באסתטיקה פאשיסטית ונאצית, ובאוצר הדימויים הוויזואלי הנאצי שהוצג בכישרון רב על ידי ריפנשטאהל, כמו גם העלאת ערכי ה"גזע" וה"פולק".
כדי לחזק את תדמיתו של המשטר כלפי חוץ, נמנעו הנאצים במהלך האולימפיאדה מלפגוע באנשים מהגזע ה"נחות" (יהודים, שחורים וכדומה), והוסרו כל השלטים כנגד היהודים, אך עם זאת, לאחר האולימפיאדה נשמעו טענות כי השחקנים הופלו לרעה בגלל מוצאם.
טבלת מדליות.
המדינות שגרפו את מירב המדליות:
אירועים בולטים.
סיף.
בתחרות רומח אישי לנשים, 3 המנצחות היו יהודיות. אילונה אלק-שהרר מהונגריה, זכתה במדליית הזהב, הלנה מאייר מגרמניה, זכתה במדליית הכסף והצדיעה במועל-יד על דוכן המנצחים כמו יתר זוכי המדליה הגרמנים, ואלן פרייס מאוסטריה, זכתה במדליית הארד.
אולימפיה.
"אולימפיה" הוא סרט תיעודי גרמני משנת 1938, בבימויה והפקתה של לני ריפנשטאהל, המתעד את אולימפיאדת ברלין.
"אולימפיה", אשר יצא לאקרנים ב-2 חלקים, הוא הסרט הרשמי הראשון אי פעם שתיעד את המשחקים האולימפיים. הסרט זכה לשבחים ונבחר לאחד מ-100 הסרטים הטובים ביותר לפי סקר של מגזין טיים, אך נחשב לשנוי במחלוקת בשל ההיבטים הפוליטיים שבו.
שוקי לונדון
מעשה דוד ובת שבע
משל כבשת הרש
תרומבוציט
שוק רחוב בריק
שוק רחוב בריק הוא שוק קטן בלב הסוהו בלונדון.
בשוק נמכרים בעיקר פירות וירקות, אך גם מוצרי חלב, דגים ותבלינים.
השוק נוסד בשנות ה-40 של המאה ה-19, ועדיין יש לו אופי ויקטוריאני.
השוק פעיל בעיקר בשעות ארוחת הצהריים, ונמכרים בו הירקות והפירות הזולים ביותר במרכז לונדון.
השוק ממוקם בין רחוב אוקספורד ורחוב אולד קומפטון.
אל-ביידא (מחוז בתימן)