מעבר למוקדים יצירתיים, שיחיים והתנהגותיים בתרבותם של יהודי מרוקו וביטוייהם המגוונים בקהילות השונות התעניין יוסף שיטרית בתמונה הכללית של מקומה ומעמדה של התרבות היהודית בקביעת סדרי החיים וסדרי החברה בקהילות השונות. כך הוא תיאר את אסטרטגיות השיח והתכנים של השיח הקהילתי המסורתי שהתנהל על פי דרשות הרבנים וכתביהם ואת השינויים  שחלו בו בסוף המאה ה-19, ובכלל זה השימושים הלשוניים החדשים בעברית ובערבית היהודית שהביאו לגיבושה של ערבית-יהודית בינונית חדשה בתוניס. אולם את התמונה הכללית של פריסתה והתפתחותה של התרבות היהודית שצמחה במרוקו הוא הציג זה עתה במחקר חובק כול שהוא הקדיש לדואליות התרבותית של יהודי מרוקו, כאילוסטרציה לדואליות שהייתה קיימת בכל הקהילות היהודיות המסורתיות. במונוגרפיה רחבה זו הוא הראה שלצד התרבות הרבנית שמשלה בכיפה בקהילות המסורתיות התקיימה תרבות עממית יהודית ששאבה את עיקריה וערכיה התשתיתיים מן ההלכה המעשית והיצירה הרבנית לענפיה השונים אך קיימה גם טקסים, מנהגים וצורות חיים שהתגבשו בקהילות השונות וחרגו לפעמים מן הקנון ההלכתי הצרוף, כמו אמונות מגיות, אמונות בשדים, אמונות במזל, בעין הרע ועוד. השכבות העממיות הנרחבות שקיימו התנהגויות אלה שמחוץ להלכה לא ראו בהן סתירה לאמונותיהם המושרשות והמגדירות את זהותן היהודית הברורה אלא צורך קיומי הבא לרפא את מצוקותיהן הגופניות והנפשיות, וזאת מחוסר רפואה מושכלת ורופאים מיומנים כפי שאנו מודעים להם כיום. הוא רואה בדואליות משולבת זו בין התרבות הרבנית הצרופה והתרבות העממית הסינקרטית את עיקרה של התרבות היהודית שקיימה את הקהילות היהודית במקומות גלותם והעניקה להן את העוצמה הנפשית ואת הזהות היהודית האיתנה שאפשרו להן לשרוד על אף הרדיפות וההשפלות של החיים בצל האסלאם (כמו בצל הנצרות).
לבד מן המונוגרפיה הזו, הדואליות התרבותית של יהודי מרוקו נבחנת בכל תחומי מחקריו ופרסומיו שהוקדשו להם הן דרך שירת הפיוטים שכולה יצירה רבנית המדגישה את ערכי הקודש של היהדות ואת מוראות הגלות והבטחות הגאולה הן דרך המחקרים הרבים שלו על השירה הערבית-היהודית שבכתב ובעל פה. קורפוּסים אלו מציגים את עולמותיהן של השכבות העממיות ואת עמדותיהן כלפי הערכים התשתיתיים של החיים היהודיים במרוקו, כמו היררכיית החגים וקדושת הזמן היהודי, המרחב היהודי הצר המחניק אך המעניק הגנה, הציפייה לגאולה העוזרת להדחיק את מצוקות השעה והסולידריות הקהילתית המנחמת והמעודדת.
ההשכלה העברית והערבית היהודית בצפון אפריקה ובאימפריה העות'מאנית.
תחום חשוב שנחשף בידי שיטרית הם זרמי ההשכלה העברית והערבית-היהודית שהתקיימו במחצית השנייה של המאה ה-19 בצפון אפריקה בהשראתה של תנועת ההשכלה העברית ההרמוניסטית שצמחה במזרח אירופה וביקשה לשלב את המסורת הרבנית והתרבות התורנית עם ערכי ההשכלה האירופית. במחקרים רבים ומתועדים היטב הוא הראה את פריסתה של התחדשות תרבותית זו בצפון אפריקה ולאחר מכן גם באימפריה העות׳מנית. הוא עמד על שאיפותיהם של המעטים שיזמו וקידמו פעילות חברתית, משכילית ואינטלקטואלית זאת במרכזים העירוניים החשובים כמו תוניס, אלג׳יר, טנג׳יר ומוגדור וכן באדירנה, בקושטא, בסלוניקי, בבומביי וקלקוטה בהודו, בבגדד ובירושלים, ותיאר את יצירתם בעברית ובשפות היהודיות המקומיות, את הפעילות העיתונאית והספרותית שלהם ואת מצעיהם החברתיים-התרבותיים לחיים קהילתיים מיוסדים על התבונה ועל ערכי ישראל. במחקריו אלה הוא גם האיר את דמויותיהם של מנהיגי הזרמים המשכילים כמו ר׳ שלום פלאח (תוניס, 1936-1965), ר׳ דוד אלקאים (מוגדור, 1851 - 1940), יצחק בן יעיש הלוי (מוגדור, 1894-1850), ר׳ ברוך מיטרני (בני״ם) (1919-1847) ועוד, ותיאר את עמדותיהם ומאבקיהם ואת יצירתם העיתונאית והספרותית.
דרך מחקרים אלה הוא גם הראה כיצד השתנה השיח הציבורי בקהילות היהודיות השונות הודות לעיתונות בערבית יהודית שפרחה בייחוד בתוניס ולעיתונות הספרדית-היהודית שהתפתחה בקושטא ובסלוניקי וחיברה את הקוראים עם ההתפתחויות שחלו בקהילות, בעולם היהודי ובעולם בכלל, ובכלל זה הפריצות המדעיות והטכנולוגיות של סוף המאה ה-19. לפני כן השיח הציבורי היהודי נשלט בעיקר על ידי השיח הדרשני של הרבנים.
סוגיות בהיסטוריה של יהודי מרוקו.
תחום נוסף במחקריו של יוסף שיטרית כרוך בהארת סוגיות שונות בתולדות יהודי מרוקו, בין היתר דרך שירים מיוחדים שנכתבו בידי משוררים שחוו את האירועים ותיארו אותם מתוך נקודות הראות של בני קהילותיהם; הם עיצבו בדרך זאת את האתוסים הקהילתיים שהתפתחו כתוצאה מאירועים אלו. שירים אלה מהווים לרוב התיעוד העיקרי ששרד בעניינם. דוגמאות לכך הם למשל הפיוט העברי על ביקור שליח מקהילת המגורשים בפאס אצל דוד הראובני ב-1526 ועדותו על מה שהוא ראה סביבו; השיר בערבית יהודית על מגפת הדבר האיומה בתאפילאלת של שנת 1679; השיר בערבית יהודית על רדיפות הסולטאן מולאי יזיד בתאפילאלת בשנת 1790, או השיר על המרת הדת המהדהדת לאסלאם של יצחק אלחרר, יהודי מכובד במוגדור, בשנת 1932.
במחקר נרחב הוא עסק בתעודה מימי הביניים שתיארה כביכול את צמיחתה, עוצמתה וחורבנה של קהילת הדרעא הקדומה בדרום מרוקו כמעצמה צבאית והראה שהתעודה נכתבה בידי אנשי דת מוסלמים בסוף המאה ה-13 ולא בידי יהודים. אנשי הדת המציאו היסטוריה יהודית כדי לתת לגיטימציה למפרע להשמדת הקהילה היהודית של דרעא בשנת 1145 או 1146 בידי כוחות המווחידון שכפו את האסלאם על כל יהודי צפון אפריקה והוציאו להורג את כל אלה שסירבו לקבל עליהם את הדת השלטת. מחברי הכרוניקה גם מחו בדרך זאת נגד שליטי השושלת החדשה בני מרין שאיפשרו ליהודים שרצו בכך לחזור ליהדותם. מחקר נוסף על תולדות יהודי מרוקו שזה עתה חתם שיטרית מוקדש ליהדות מרוקו במלחמת העולם השנייה על יסוד אלפי מסמכים של ארכיון הפרוטקטוראט הצרפתי שבנאנט בצרפת וארכיונים נוספים. במחקר זה שיטרית שופך אור חדש על ההחלטות, התהליכים והאישים בתקופת ממשלת ווישי, לפניה ואחריה, שנגעו ביהודי מרוקו ולא היה להם עד כה מצע מתועד כדבעי במחקר, ובכלל זה פעלו של הסולטאן סידי מוחמד בן יוּסף למען יהודי מרוקו. לבד מזאת שיטרית דן בסוגיות היסטוריות-חברתיות נוספות, הנוגעות להתפתחויות שחלו בקהילות במאות ה-19 וה-20, במחקרים שערך בשיתוף עם דניאל שרוטר מאוניברסיטת מיניאפוליס בארצות הברית.
מפעלי טיפוח והפצה של התרבות היהודית בצפון אפריקה ובארצות המזרח.
ב-1977 שיטרית סייע בהקמת המרכז לשילוב מורשת יהדות ספרד והמזרח במשרד החינוך והתרבות. הוא היה האחראי מטעם אוניברסיטת חיפה ושיתף פעולה עם מנהלי המרכז עד לסגירתו בתחילת שנות האלפיים. שיטרית ייסד באוניברסיטת חיפה חטיבת לימודים על מורשת יהודי ספרד והמזרח, שפעלה במשך יותר מעשרים שנה. שיטרית הקים את "סדנת שלומי" בשיתוף פעולה של אוניברסיטת חיפה עם המרכז לשילוב מורשת יהדות ספרד והמזרח. הסדנה קיימה ימי עיון למורים ולתושבי שלומי. אחד הפרויקטים של שיטרית בסדנה היה הקלטת מסרנים יוצאי צפון אפריקה בסיפורי חייהם ובמסורות השירה בעל פה, פרויקט שהתרחב מאוחר יותר להקלטות במקומות אחרים בעולם. סדרת הספרים בעריכתו "מקדם ומים", בת תשעה כרכים כולם להיבטים שונים בתולדות הקהילות היהודיות בצפון אפריקה ובמזרח ובמורשתן התרבותית. ב-1998 הוא הקים ברשות המחקר באוניברסיטת חיפה את המרכז לחקר התרבות היהודית בספרד ובארצות האסלאם, שהוא עומד בראשו.
להקת "צפון מערב".
ב-1979 הקים שיטרית את להקת הנגינה, הזמר והריקוד "צפון מערב" והוא מנהל אותה ומחבר עבורה חומרים מאז. הלהקה מבקשת להביא לתודעה את מִגוון המסורות המוזיקליות ואת היצירה השירית והפיוטית של יהדות צפון-אפריקה בכלל ושל יהדות מרוקו בפרט, בשתי הלשונות העיקריות של הקהילות השונות, עברית וערבית יהודית. מקור החומר של הלהקה במחקרי הספרות והמסורות הלשוניות של שיטרית. הקונצרטים כוללים שירת פיוט, מוזיקה ושירה אנדלוסית, וכן המחזת הצגות. חברי הלהקה כולם ממוצא מרוקאי: מקצתם נולד במרוקו ויתרם נולד בישראל למשפחות יוצאות מרוקו. הלהקה הופיעה בישראל, בבלגיה, בצרפת ובמרוקו. הלהקה מתגאה במכתב הערכה ששלח לה מלך מרוקו.
וילי וונקה ובית החרושת לשוקולד
א-דוסתור
אַ-דֻּסְתוּר (בערבית: الدستور, בתעתיק מדויק: אלדסתור; תרגום מילולי: החוקה) הוא עיתון יומי היוצא לאור בעמאן בירת ירדן, והוא העיתון הוותיק ביותר הפעיל כיום בממלכה. העיתון הוא בבעלות חלקית של ממשלת ירדן.
היסטוריה.
העיתון א-דוסתור נוסד בראשית שנת 1967, על ידי מיזוג של שני העיתונים הפלסטיניים פלסטין ואל-מנאר לעיתון אחד, והקמת החברה "Jordan Press and Publishing Company" שמחזיקה בבעלות על העיתון הממוזג. המיזוג בא לאחר שממשלת וספי א-תל חוקקה חוק עיתונות שביטל את רישיונותיהם של כל העיתונים הקיימים והגביל בצורה נוקשה את ההיתרים להקמת עיתונים חדשים. המניע לחקיקת חוק העיתונות היה המאבק הקשה בין המשטר הירדני לבין ארגון אש"ף שדרש הקמת ישות פלסטינית עצמאית בגדה המערבית. א-דוסתור הוקם כעיתון בפיקוח ממשלתי בעמאן בירת ירדן, ובמקביל הוקם גם העיתון אל-קודס בירושלים, גם הוא ממיזוג של שני עיתונים פלסטיניים אחרים (א-דיפאע ואל-ג'יהאד), וגם היה בפיקוח ממשלתי.
הגיליון הראשון של העיתון התפרסם ב-28 במרץ 1967. העיתון היה חברה פרטית עד שנת 1986 אז ממשלת ירדן קנתה נתח מן החברה המחזיקה בעיתון, Jordan Press and Publishing Company.