על פי הערכות שונות בעת פלישת הרומנים והגרמנים לעיר היו בה לפחות 60,000 יהודים. הכוחות הרומנים והגרמנים רצחו יהודים: גברים נשים וילדים, שדדו אותם, התעללו בהם, אנסו נשים יהודיות ואת הנותרים ריכזו בגטו מאולתר. את יהודי הגטו פינו מהעיר במשלוחים אל מחוצה לה, שחלקם היו אל הוצאות להורג מאורגנות, ובסוף התהליך נשארו בעיר 99 בני "דם יהודי", שהיו למעשה מומרים ובני מומרים.
כיבוש העיר.
ב-22 ביוני 1941 הופצצה קישינב ואלפי תושבים, בחלקם יהודים, נהרגו. הצבא האדום, שנסוג מהעיר ב-13 ביולי, מיקש את הבניינים הציבוריים ואת בתי העסק הגדולים - תושבים, שניסו להתגנב למקומות אלה, כדי לגנוב, הפעילו את המוקשים, כך שבין הפצצה להפצצה היו גם פיצוצי בניינים. עם תחילת המלחמה נערכו גיוסים ורבים מבין המגויסים היו יהודים. אלפי מגויסים נלקחו לאוקראינה, שם עמדו לציידם במדים ובנשק, אך בהגיעם מעבר לדניסטר, נטשו אותם מלוויהם, בהימלטם מפני צבאות האויב. מרבית היהודים האלה ניסו לשוב לביתם או למצוא מקלט בעיירות יהודיות סמוכות, שם היו להם קרובי משפחה. כוחות צבא רומנים או גרמנים שזיהו את היהודים האלה בדרכם הרגו אותם במקום.
הגרמנים והרומנים חילקו ביניהם את כיבוש קישינב - חיילי הארמייה הרומנית הרביעית בפיקודו של גנרל ניקולאה צ'יופרקה (Nicolae Ciupercă) הגיעו לעיר ב-16 ביולי ופלשו לחלק התחתון, שם היו השכונות העניות יותר וחיילי הארמייה הגרמנית ה-11 בפיקודו של גנרל אויגן פון שוברט (Eugen Ritter von Schobert), שהגיעו למחרת לפנות בוקר, פלשו לחלק העליון של העיר, לשכונות המבוססות יותר. במשך שבועיים חדרו החיילים לבתים ולחצרות וחיפשו יהודים בכל מקום, כשהם יורים והורגים משפחות שלמות. הם גם בדקו את זהות העוברים ושבים ברחובות, ואם התגלה יהודי הוא נרצח במקום. החיילים הרומנים עסקו גם בשוד היהודים לפני שהרגו אותם, אולם לא דאגו לקבורת הגופות. ברחובות נערמו גופות רבות מאוד. והגרמנים, שהתחילו לחשוש מפריצת מגפות, נפגשו עם הרומנים והצדדים סיכמו על הפסקת ההריגות וכינוס היהודים בגטו.
תקופת רציחות ראשונה זו נמשכה כשבועיים ומספר ההרוגים בה מוערך בכעשרת אלפים.
הגטו.
ב-24 ביולי הוציא המושל הרומני של העיר, וויקולסקו, צו (מספר 61) ובו הוראות אחדות: על הקמת גטו יהודי בעיר, ועל חובת יהודי העיר להתייצב בגטו - ההוראה הודפסה ופורסמה במקומות ציבוריים, וכן הוראה המחייבת את היהודים לשאת טלאי צהוב. באותו יום החלו הרומנים במבצע לאיתור וריכוז יהודי העיר אל אזור הגטו. החיילים הרומנים עברו מבית לבית וקראו ליהודים לצאת, תוך הבטחה שלא יפגעו בהם, והיהודים המבוהלים התחילו לצאת ממחבואיהם. היו מקומות בהם איפשרו ליהודים לקחת אתם מה שיכלו לשאת בידיהם, והיו מקומות אחרים בהם לא איפשרו להם לקחת אתם דבר, ואפילו לא להתלבש. לכן בין הנאספים היו יהודים חסרי-כל, ואף לבושים בהלבשה תחתונה בלבד. המושל הרומני של העיר, וויקולסקו, הוציא הוראה מספר 61 מיום 24 ביולי להקמת הגטו וחובת יהודי המקום להתייצב בגטו - ההוראה הודפסה ופורסמה במקומות ציבוריים. פורסמה גם הוראה המחייבת את היהודים לשאת טלאי צהוב.
בחלק התחתון של העיר במגרש ריק, ששימש בעבר כשוק, לכן כונה בשם "השוק הישן" (piața veche), רוכזו המוני יהודים, כ-11,000. מתחם השוק הישן וארבעה רחובות מסביבו הוכרז כגטו. במקום לא היה מחסה מקרני שמש הקיץ ולא היו מים או שירותים כלשהם.
חיסולים ומשלוחים.
האיינזצגרופה, שהתלווה לארמייה הגרמנית והשתתף בהקמת הגטו, התרכזו בחיפוש מציתים ו"מאותתים למטוסים" וכשלא מצאו אותם הוציאו להורג מספר לא ידוע של בני ערובה יהודים.
באמצע יולי הגיעו לקישינב עיתונאים רומנים מבוקרשט והתארחו ביחידת טנקים רומנית, שחנתה בשולי העיר. לכבוד האורחים נערכה סעודה עם תזמורת וכדי לבדרם הובאה קבוצה של נשים וילדים יהודים, שהצטוו לרקוד לצלילי התזמורת. לאחר שהיהודים העייפים נעו סביב עצמם כמה דקות, נלקחו אל שטח חשוך ונורו למוות.
רחל פרימור
רחל פּרימוֹר (3 באוגוסט 1946 – 6 במרץ 2009) הייתה עיתונאית ופעילת ציבור ישראלית, חברת מערכת "מעריב", דוברת "עמידר" ודירקטורית, חברת מליאת רשות השידור, חברת מועצת הרשות השנייה ויושבת ראש ועדת הכספים של המועצה.
ביוגרפיה.
רחל פרימור נולדה ב-1946 בפולין, עלתה לישראל וגדלה בלוד. סיימה את לימודיה בסמינר למורים ושירתה בצה"ל כמורה חיילת. הודות להכשרתה החינוכית נשלחה ב-1968 כקצינה בדרגת סגן לניז'ר שבאפריקה בשליחות המחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי (מש"ב) של משרד החוץ, שם שהתה למעלה משנה ועסקה בהכשרת נערות כאמהות. בהמשך דרכה סיימה לימודי תואר בוגר במדע המדינה וסוציולוגיה ותואר מוסמך במשפטים, שניהם מאוניברסיטת בר-אילן.
את עבודתה העיתונאית החלה פרימור בשנות ה-60 בעיתון "למרחב", והייתה אחת העיתונאיות הישראליות הראשונות ששימשו ככתבות שטח. ב-1968, בעת שהותה באפריקה, החלה לכתוב לעיתון "מעריב", ועם שובה ב-1969 הצטרפה לעיתון והייתה כתבת "מעריב" במשך כ-20 שנה. תחילה הייתה כתבת העיתון לענייני תעופה, ומראשית שנות ה-70 שימשה כסופרת העיתון בלונדון. ב-1976 סיקרה את חטיפת מטוס "אייר פראנס" (מבצע אנטבה) והייתה העיתונאית הראשונה שהצליחה להביא לעולם תמונת מצב ראשונה על החוטפים ובני הערובה, לאחר שראיינה בלונדון את בת הערובה הראשונה ששוחררה מהמטוס, שהגיעה ללונדון.
בהמשך ייסדה וערכה את המדור "אנשים", שעסק באחורי הקלעים של העולם הפוליטי. כמו כן כיהנה כחברת מערכת "מעריב" ושימשה כעורכת בעיתון עד לפרישתה ב-1990. בנוסף לעבודתה המקצועית, כיהנה כיו"ר ועד עיתונאי "מעריב" וכרכזת מקצועית של אגודת העיתונאים בתל אביב.
מאז פרישתה מ"מעריב" כיהנה כדוברת חברת הדיור הציבורי "עמידר" ונציבת קבילות הציבור של החברה במשך קרוב לשני עשורים, עד 2008.
פרימור כיהנה כחברת מועצת הרשות השנייה מאז ראשית ימי ערוץ 2 המסחרי (שתי קדנציות: 1994–1998, 2006–2009), כחברת דירקטוריון חברת החדשות של ערוץ 2 (שתי קדנציות) וכחברת מליאת רשות השידור (שתי קדנציות).
כמו כן, שימשה כחברת דירקטוריון של החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות, של חברת האינטרנט "נטקס", של בנק טפחות ושל חברת עוז הידראוליקה.
בעבודתה במועצת הרשות השנייה עיצבה את מכרזי הטלוויזיה והרדיו והנחילה אמות מידה של עבודת התקשורת בישראל.
בתפקידה האחרון, כיו"ר ועדת הכספים של הרשות השנייה, הייתה שותפה למהלך של קיצוץ התקציב השנתי של הרשות ולקבלת המלצות דו"ח שטרום בנושא עמלות המפרסמים.
רחל פרימור נפטרה ב-2009 כתוצאה מסיבוך רפואי, בגיל 62. נקברה בבית העלמין הישן בלוד. הותירה בת.
פרימור ביטאה בפעילותה הציבורית רגישות לצורכי הפרט והציבור ואת חשיבות הקידום של נושאים חברתיים.
מספר חודשים לאחר מותה קבעה הרשות השנייה פרס על שמה על תחקיר עיתונאי בנושאים חברתיים, המוענק מדי שנה.
קישורים חיצוניים.
ממאמריה:
פרימור
מאונטיין ויו
מאונטיין ויו (באנגלית: Mountain View) היא עיר במחוז סנטה קלרה שבמדינת קליפורניה בארצות הברית. העיר נמצאת במרכז עמק הסיליקון שבאזור מפרץ סן פרנסיסקו. היא נקראת על שם הרי סנטה קרוז.
במאונטיין ויו שוכן המטה העולמי של חברת גוגל, הגוגלפלקס, וכמו בכל עמק הסיליקון, שוכנות בעיר חברות היי טק ומחשבים רבות נוספות, בהן סימנטק וקרן מוזילה. בעיר נמצא גם מרכז המחקר איימס. מאונטיין ויו גובלת בערים פאלו אלטו, סאניווייל ולוס אלטוס.
האקלים במאונטיין ויו דומה לאקלים הים תיכוני: עונת החורף היא גשומה ועונת הקיץ שטופת שמש.
ערים תאומות.
למאונטיין ויו 2 ערים תאומות:
דאל אירן
דאל אירן (באירית: Dáil Éireann, או בקיצור – דאל) הוא הבית התחתון והעיקרי של האירכטס (הרשות המחוקקת) של אירלנד, שכולל גם את הסנאט האירי (הבית העליון) ואת נשיא אירלנד. הדאל נבחר אחת לחמש שנים לכל הפחות בחירות ייצוגיות יחסיות על בסיס שיטת הקול היחיד הנייד. סמכויותיו דומות לאלה של רבים מהבתים התחתונים של המדינות שהמשטר שלהן הוא דמוקרטיה פרלמנטרית דו-בתית והוא בלי ספק המרכיב הדומיננטי ביותר של האירכטס. בכפוף למגבלות שמוטלות עליו על ידי חוקת אירלנד, יש בידו הסמכויות להעביר כל חוק שהוא חפץ בו ולמנות או להדיח את הטישך (ראש הממשלה). מאז 1922 יושב הדאל בבית ליינסטר שבדבלין.
אטימולוגיה.
השם "דאל אירן" לקוח מהשפה האירית, אך זהו שמו הרשמי של הפרלמנט הן באנגלית והן באירית, כולל בשתי הגרסאות של חוקת אירלנד. מאז הקמתו של הדאל ב-1919, הוא כונה גם כ"אספה הלאומית" (National Assembly) ו"בית הנציגים" (Chamber of Deputies, או House of Representatives).
משמעות המילה דאל היא אספה או פרלמנט, כך שהתרגום המילולי של המונח דאל אירן, היא "האספה האירית". סעיף 15 לחוקת אירלנד מתאר את הדאל כ"בית הנבחרים שיקרא הדאל אירן". מסיבה זו לעיתים מתורגם המונח דאל אירן כ"בית הנבחרים" (House of Representatives).
בשפה היומיומית למונח דאל יש יידוע אך למונח המלא, דאל אירן, אין יידוע. כלומר, מקובל להגיד the Dáil, אך לא the Dáil Éireann. צורת הרבים של המונח דאל הוא דאלה (Dála) והשימוש בו נהוג כאשר מדובר על כמה דאלה שנבחרו בבחירות שונות, לדוגמה: "הדאלה הראשון והשני".
מבנה.
מספר חברי הדאל הוא 166. החברים נבחרים ישירות לפחות אחת לחמש שנים על ידי אזרחי אירלנד בבחירות ייצוגיות יחסיות על פי שיטת הקול היחיד הנייד. הזכות להיבחר לדאל ניתנת לאזרחים אירים מגיל 21. חבר הדאל מכונה "טכטה דולה" (Teachta Dála, או TD)