בהמשך לעלילות ", סאם וילסון/פלקון מנסה להיכנס לנעליו הגדולות של סטיב רוג'רס בהסתגלותו לתפקידו החדש כקפטן אמריקה, לאחר שהסכים לקבל את הכבוד ואת נטל התפקיד הכה חשוב הזה מידיו של רוג'רס המזדקן שפרש מתפקידו בסוף אירועי "הנוקמים: סוף המשחק", אירוע שגם התרחש בקומיקס. במקביל, ג'יימס "באקי" בארנס, לאחר שחברו הטוב ביותר פרש מתפקידו, יאלץ להסתגל לעולם המודרני והחדש ולנסות להסתדר ולהתמודד עם דברים שונים שיעברו עליו ועם הרצון לנסות לפתוח דף חדש ונקי לאחר שמרבית חייו שירת את ארגון הידרה תחת זהות של שכיר חרב בשם "חייל החורף".
שחקנים ודמויות.
דון צ'ידל שב לגלם את דמותו של ג'יימס "רודי" רודס בהופעת קמע מסרטי היקום הקולנועי. בנוסף, דזמונד צ'יאם, דני דיט ואינדיה בוסי מגלמים את חברי מרסקי הדגלים דוביץ', גיגי ודידי. איימי אקינו מגלמת את ד"ר ריינור, הפסיכולוגית של בארנס. קליי בנט מגלם את למאר הוסקינס/באטלסטאר, שותפו של ג'ון ווקר. קארל לומבלי ואלייג'ה ריצ'רדסון מגלמים את איזאיה בראדלי ואת נכדו, איליי בראדלי, בהתאמה.
קישורים חיצוניים.
ביקורות:
אופנה בת קיימא
אופנה בת קיימא, היא תנועה, תפיסה צרכנית ותהליך לעידוד השינוי של תעשיית האופנה ומוצרייה, לקראת הפחתת ההשפעות הסביבתיות שליליות, התנהלות סביבתית יותר וצדק חברתי. תעשיית האופנה כוללת מערכות חברתיות, תרבותיות, אקולוגיות-סביבתיות וכלכליות. משמעות נוספת היא התייחסות לאופנה מנקודות המבט של הצרכנים והיצרנים, בעלי חיים, מערכות אקולוגיות וקהילות בהווה ובעתיד. אופנה בת קיימא דורשת אחריות מצד האזרחים, המגזר הציבורי והפרטי. מצד הצרכן, היא כוללת בין השאר אימוץ גישה צרכנית המודעת להשפעות הסביבתיות והחברתיות של תעשיית האופנה, פריטי הלבוש, טיפול נאות בבגדים (תיקונים וניקוי), צמצום פסולת על ידי מסירה, החלפה ומכירה של פריטי לבוש, אימוץ ארון מינימלסטי, רכישת פריטים מיד-שנייה, מיחזור משביח והעדפת רכישה מיצרנים מקומיים. מצד היצרנים והמשווקים, השינוי דורש בין השאר מעבר לתהליכי ייצור בני קיימא יותר, חומרי גלם ידידותיים לסביבה, תנאי העסקה הוגנים ועוד. מצד קובעי מדיניות מדובר בקידום ואימוץ מערך רגולציות רלוונטיות.
מטרות תנועת אופנה בת קיימא.
אופנה בת קיימא היא המפתח לשינוי בתעשיית האופנה לאורך שרשרת הייצור, לצמצום הנזק לאדם וסביבה בתהליך ייצור, חומרי הגלם וצריכת בגדים ואביזרים. התנועה עוסקת במגוון רחב של נושאים כמו איכות הסביבה, זכויות עובדים, תרבות הצריכה, אתיקה ושימור מלאכות ומסורות מקומיות. מטרת התנועה היא ביצירת איזון בין התעשייה, הסביבה וקהילות מקומיות.
תנועת אופנה בת קיימא למען: הגברת הייצור מקומי, הארכת חיי המוצר וחומרי הגלם, שקיפות בשרשרת ייצור וההפצה, צמצום צריכה, הפחתת ייצור יתר, הפחתת פסולת, צמצום הפגיעה בסביבה בתהליך ייצור ובמהלך השימוש ובשלב סיום חיי המוצר. במערב השיח על צרכנות אחראית מעודד צרכנים לקנות פחות אופנה מהירה, להאריך את השימוש הבגדים הקיימים, לקנות תוצרת מקומית, למחדש, לקנות בגדים יד שנייה ולהחליף בגדים.
פגיעות אקולוגיות בייצור אופנה.
תעשיית האופנה היא אחת המזהמות הגדולות בעולם, היא צורכת משאבים, כמו מים ואנרגיה, משתמשת בכימיקלים מזיקים, מצריכה שינוע למרחקים ארוכים, מייצרת כמויות גדולות של פסולת ומפרה זכויות אדם ועובדים. הגלובליזציה מאפשרת ייצור זול, בעיקר בדרום ומזרח אסיה ומכירת הפריטים בכל העולם. תרבות הצריכה מעודדת את הציבור לרכוש מוצרים, ביניהם פרטי אופנה, מעבר לצורך. המלתחה הממוצעת כוללת פי שלושה יותר בגדים מאשר בשנות ה-80. הפריטים זולים וישנם צרכנים המתחייסים לעיתים לבגד כ"חד פעמי". בגדים אלו נמצאים ברוב הרשתות ובקניונים הגדולים בישראל ובעולם.
מפגעים סביבתיים.
לתעשיית האופנה יש השפעות שליליות על כדור הארץ. שימוש במים, זיהום מטיפולים כימיים המשמשים בצביעה ושימוש רב בדלק ואנרגיה, הם רק חלק מהשפעות אלו. בנוסף, פריטים שאינם נמכרים מושמדים על ידי המותגים בשריפה או הטמנה. יותר מ-30% מהבגדים מגיעים בסוף דרכם למטמנה. בישראל פסולת טקסטיל מהווה כ-5% מהפסולת השנתית. גם אם הבגדים לא נקברים ומועברים לתרומה, ההשפעה הסביבתית שלהם לא מסתיימת. כך, למשל, הכמויות העצומות של בגדים שמועברים מדי שנה על ידי ארגוני צדקה למדינות שונות באפריקה יצרו שם שורה של בעיות כלכליות, חברתיות וסביבתיות. קניה לבדה מייבאת בכל שנה 100 מיליון טונות של בגדים, נעליים ואביזרים מיד שנייה, רובם מגיעים מארגוני צדקה במערב. לפי נתוני הארגון ההומניטרי Oxfam, כ-70 אחוז מהבגדים שנתרמים במערב מגיעים לאפריקה. תופעה זו זכתה לכינוי מיטומבה (MITUMBA חבילה, או צרור בשפה הסווהילית). מספר מדינות אפריקאיות המנסות לבלום את התופעה באמצעות חקיקה או מיסוי.
ככל שתפוקת הייצור גוברת, כך גם השימוש במים. עבור ייצור חולצת טריקו אחת נדרשים 2,700 ליטר מים. כמות השימוש הנוכחית (כ-79 מיליארד מ"ק בשנה) מדאיגה, מכיוון שייצור טקסטיל מתרחש בעיקר באזורים הנמצאים במחסור של מים. על פי Earth Pledge, ארגון ללא מטרות רווח המחויב לקידום פיתוח בר-קיימא, "לפחות 8,000 כימיקלים משמשים להפוך חומרי גלם לטקסטיל' בין 15% ל-20% מחומרי ההדברה בעולם משמשים לגידול כותנה לא אורגנית. שימוש בחומרים אלו גורם לנזק בלתי הפיך לאנשים ולסביבה. עדיין רוב פליטת הפחמן של הבגד תתרחש לאחר רכישתו" זיהום סביבתי נוסף הקשור לתעשיית האופנה הוא מיקרו-סיבים הנתלשים מבגדים סינתטיים במהלך הכביסה. מיקרו-סיבים אלה קטנים מכדי להילכד במערכות סינון של מפעלי טיהור שפכים, ובסופו של דבר הם נכנסים למערכות המים הטבעיות וכתוצאה מכך מזהמים את שרשרת המזון. מחקר שערך ה-IUCN מצא כי 34% מהמיקרו-פלסטיק שנמצא באוקיינוסים מגיעים מתעשיית הטקסטיל, רובם היו עשויים מפוליאסטר, פוליאתילן, אקריליק וואלסטן. הפסקת שימוש בחומרים סינתטיים המשמשים בתעשיית האופנה יכולה למנוע מחלקיקים מזיקים אלו מלפגוע בסביבה.ההשפעה הסביבתית של תעשיית האופנה פוגעת גם בתושבים החיים בקרבת אתרי הייצור. יש מעט מאוד גישה למידע על פגיעה זו, אך יודעים בבירור שהכימיקלים בהם נעשה שימוש להפקת צבעים המיועדים לטקסטיל רעילים ופוגעים במי השתייה ובאדמה של אלה החיים בקרבת המפעלים. ברמה הגלובלית, תעשיית האופנה תורמת לשינויי אקלים ומאיימת על המגוון הביולוגי.
סוגיות חברתיות בתעשיית האופנה.
אחת הסוגיות החברתיות המרכזיות הקשורות לתעשיית האופנה נוגע לסוגיית כח אדם. מאז פריצת השריפה במפעל החולצות טריאנגל, בשנת 1911, זכויות עובדים בתעשיית האופנה, היא נושא מרכזי בסוגיית כח האדם בתעשייה. קריסת מפעל במתחם רנה פלאזה בבנגלדש בשנת 2013 החזיר את הזרקור אל תנאי העבודה הירודים במפעלי ייצור אופנה. והוביל לשינוי בבטיחות בחלק מן הפעלים אך לא בתנאי ההעסקה. לכל אורך כל מחזור ייצור האופנה, הולכת וגוברת תשומת הלב לנושא הפרות זכויות העובדים, החל מייצור הטקסטיל ותהליכי עיבודו, דרך קמעונאות, הפצה, דוגמנות, ועד מיחזור הטקסטיל.
בשעה שמרבית ייצור הטקסטיל והאופנה מתרחשת במדינות אסיה ומרכז אמריקה עדיין ניתן למצוא יצרנים ברחבי אירופה, וגם שם זוהו תנאי עבודה נצלניים, כמו בלסטר, בריטניה ובמרכז ומזרח אירופה. אי שיויון חברתי מגדרי ואתני, עבודת ילדים כמו גם הלחץ ממותגים וקמעונאים המתבטא במחירים נמוכים וזמן תגובה קצר, תורמים לתנאי עבודה נצלניים ושכר נמוך. גם ייצור מקומי, כמו פריטי לבוש עליהם מופיע תווית "תוצרת איטליה" למשל, מעורב מיקור גלובלי ונצלני של עובדים, עוקף איגודים מקצועיים והסכמים מחייבים.
מספר העובדים המועסקים בתעשיית הטקסטיל, ההלבשה והנעלה איננו ידוע בגלל מדדים סטטיסטיים שונים ומשתנים בין מדינה למדינה. ההנחה הרווחת היא שלפחות 60 מיליון אנשים, ברובם נשים, מועסקים תעשיית ההלבשה ולמעלה מ 300 מיליון אנשים בתעשיית הכותנה. בשנת 2017, הוצע אומדן של 300 מיליון מועסקים בשרשרת הערך בתעשיית הביגוד. עם זאת, קשה לאמוד בדיוק את מספר האנשים המועסקים בכל חלקי שרשרת הייצור, השימוש והמחזור. אף האומדן המועסקים במגזר היצרני, אינו חד משמעי זאת מפני שקיימות בתעשייה חברות ייצור וקבלני משנה הפועלות באופן בלתי חוקי.
שקיפות.
נושא השקיפות של שרשרת הייצור בתעשיית האופנה הפך לחלק מהשיח מאז שספרה של נעמי קליין, NO LOGO, יצא לאור. השקיפות מקודמת על ידי ארגוני העובדים בתעשייה, ועל ידי קמפיינים שונים למשל של רשת הפעילים הארגונים הבינלאומית Clean Clothes Campaign ותנועת מהפיכת האופנה. למרות פעולות של קבוצות אלו ודומות להם רמת השקיפות ועקיבות (Traceability) לא מלאה ואף חלקית מאוד. אף על פי שמעל 100 חברות אופנה חתמו על מסמך המחייב אותן לשקיפות ב-2018 אך מעט נעשה בפועל.
שונות, מעורבות והכללה.
מרכיב נוסף בשינוי פני תעשיית האופנה הוא שילוב של דוגמניות במידות, גילאים, מגדר ומוצאים אתניים מגוונים. ביקורת רדיקלית יותר ביחס לאי-שיויון חברתי באופנה נוגעת בהדרה ובעליונות אסתטית מובנית ומודגשת. בעוד שחלק השדות התרבותיים הבחירה מה "מקובל" (in) ומה "לא מקובל" (out) עשויות להראות שרירותיות, התוצאות של שלהן אינן. במקום זאת הן הופכות ליסודות המוטיבציה להדרה ולדחייה רחבים יותר שבהם האופנה משחקת תפקיד משמעותי ביותר. עליונות אסתטית מגידרה מי ומה ונתפס כאליטה מריטוקרטית. הדיון על ההדרה והדחייה שמייצרת אופנה עדין אינה חלק מהשיח האתי-סביבתי בתעשיית האופנה.