דלקת אמתחת רגל האווז נפוצה בעיקר בקרב צעירים העוסקים בספורט, בקרב נשים עם משקל יתר ובקרב אנשים עם דלקת מפרקים ניוונית בגילאים שבין 50 ל-80. בנוסף נמצא קשר בין הימצאות ההפרעה לסוכרת ולליקויי יציבה מסוג ברך קלובה ופלטפוס. הדלקת יכולה להתפתח בעקבות פגיעה ישירה ברגל האווז, בעקבות מאמצים חוזרניים המופעלים על הגיד הנפוצים בקרב ספורטאים וכהפרעה משנית להפרעה אחרת בברך כגון דלקת מפרקים ניוונית.
דלקת אמתחת רגל האווז נמצאה כמאובחנת לעיתים בטעות כהפרעה אחרת. כמו למשל כהפרעה תוך מפרקית של הברך.
אבחון.
התלונה העיקרית של הסובלים מהדלקת היא כאב ורגישות בחלק הפנימי (התיכון) של הברך. הכאב מופיע או מוחרף בעת עלייה או ירידה במדרגות ובזמן פעילות ספורטיבית הכוללת כיפופים ויישורים חוזרים של הברך. לעיתים נלווית לכאב נפיחות בחלק התחתון של הצד הפנימי של הברך.
בבדיקה פיזיקלית נמצאת רגישות באזור האחז של גיד רגל האווז. מישוש של המקום יכול לגלות חריקות בזמן הנעת הרקמה (קרפטציות) או קפצוץ של הגיד. גם הפעלה סטאטית של שרירי מיתר הברך או בדיקת הפעלת מאמץ על חלקה החיצוני (הצידי) של הברך ("Valgus stress"), המותחת את הרקמות בחלקה הפנימי של הברך, עשויה לעורר כאב.
לרוב לא נדרשות בדיקות נוספות מעבר לאנמנזה ולבדיקה פיזיקלית. בצילום רנטגן לא ניתן לזהות את ההפרעה ובדיקה על-שמעית (US) לא תמיד מדגימה את ההפרעה. מבין בדיקות הדימות, דימות תהודה מגנטית נחשב לבדיקה הרגישה ביותר בעת אבחון של דלקת אמתחת רגל האווז.
טיפול.
טיפול הבחירה בדלקת כולל מנוחה מפעילויות מעוררות כאב, פיזיותרפיה ושימוש בנוגדי דלקת לא סטרואידים (למשל במשחה לטיפול מקומי).
במהלך השיקום אפשר ויעשה שימוש בקרח (קריותרפיה) לעיסוי אזור הכאב או במכשיר על-שמעי טיפולי. תרגול יכלול תרגילים למתיחת שרירי רגל האווז ושרירים אחרים המניעים את הברך בנוסף לתרגילים לשם חיזוקם.
במידה וטיפולי הקו הראשון לא הביאו לתוצאות משביעות רצון, זריקה מקומית של משכך כאב או קורטיקוסטרואיד או שילוב של שניהם, עשויה להפחית את הכאבים.
במקרים מסוימים, למשל פגיעה ממושכת בתפקוד של ספורטאים, יש שמציעים להסיר את האמתחת ורקמות עצם פתולוגיות במסגרת ניתוח.
ניסן לויתן
ניסן לויתן (12 בדצמבר 1925 - 12 במאי 2016) היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה.
לויתן נולד בקובנה שבליטא ובשנת 1936 עלה לארץ ישראל עם משפחתו והתיישב בתל אביב. בסיום לימודיו התיכוניים, בשנת 1943, התגייס לפלמ"ח. כעבור שנתיים מגיוסו התבקש על ידי יגאל אלון להישאר בשירות פעיל במסגרת הפלי"ם. לויתן ליווה את אוניית המעפילים "חיים ארלוזורוב" והיה מפקד אוניית המעפילים "קיבוץ גלויות". במלחמת העצמאות השתתף במבצע הבאת הנשק מצ'כוסלובקיה ולאחר מכן היה מפקד מחלקה בגדוד תשע של חטיבת הנגב.
בתום שש שנות שירותו בפלמ"ח החל בלימודי כלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים, וסיים בשנת 1954 תואר שני. מורו היה הכלכלן דן פטינקין. לאחר מכן יצא להתמחות באקונומטריקה באוניברסיטת אוקספורד ובשובו לישראל, בשנת 1957, החל בעבודת הדוקטורט. באותה עת התקבל לסגל ההוראה בחוג, בו נותר עד לפרישתו בשנת 1994. בשנת 1962 הוסמך לויתן לדוקטור ובשנים 1971–1972 כיהן כראש החוג לכלכלה.
עבודתו המחקרית התמקדה לאורך השנים בחקר הצמיחה הכלכלית. בשנות השבעים, עם התגברות האינפלציה בישראל, מיקד את מחקריו בגורמים ובהשלכות של תחום זה. בשנת 1985 צורף לצוות שהכין את תוכנית הייצוב הכלכלית, לצדם של מיכאל ברונו ועמנואל שרון. הצלחת התוכנית והתמחותו בתחום הובילו להזמנתו לשמש יועץ לבנק העולמי (משנת 1987). לויתן שימש יועץ לבנק ישראל (1979 - 1985, 1988–1990 ומשנת 1994 ועד 2006). כמו כן הוא שהה כפרופסור אורח ועמית מחקר בבית הספר וורטון, אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת ברקלי והמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
לויתן זכה להוקרה בתחומו: בפרס רוטשילד למדעי הכלכלה (1990) ובפרס ישראל לחקר הכלכלה (2007). בשנת 2002 נבחר לנשיא האגודה הישראלית לכלכלה.
בשנת 2004 פרסם עם חיים ברקאי, את הספר "חמישים שנות חתירה לשליטה מוניטרית" שחלקו הראשון עוסק בהיסטוריה המוניטרית של ישראל, וחלקו השני במדיניות מוניטרית.
נפטר ב-12 במאי 2016 ,והובא למנוחות בבית העלמין של קיבוץ מעלה החמישה.
חיים אישיים.
היה נשוי בשנית לנורית שטראוס, אב לשתי בנות וסב לארבעה והתגורר במבשרת ציון. כספורטאי חובב הוא עסק בטניס ובשנת 1985 השתתף במשחקי המכביה ה-12 וזכה במדליית זהב.
גשר מעוז
בת-חמה
בת-חמה הוא שמה הספרותי של מלכה שכטמן (בת יוסף) (ברוסית: Малка Иосифовна Шехтман; 1898 – 25 במרץ 1979, כ"ו באדר תשל"ט) הייתה משוררת עברייה ידועה ועסקנית תיאטרון בברית המועצות. כתבה בעיקר בעברית. ילידת הכפר ליפניקי במחוז ווהלין שבמערב אוקראינה, חייתה בערים קייב ובצ'רנוביץ.
אחותו של הצייר מנואיל שכטמן.
ביוגרפיה.
מלכה שכטמן נולדה בשנת 1898 בכפר ליפניקי במחוז ווהלין שבמערב אוקראינה. לאורך ילדותה נהגה לדבר עברית עם אביה ויידיש עם אמה.
בהשפעתו של אחיינה פסח גינזבורג (1894–1947), שהפך בהמשך למשורר עברי, מחזאי, מתרגם ומו"ל, החלה עוד בצעירותה לחבר שירים.
בשנת 1927 התיישבה בקייב והתקבלה לסטודיו למשחק "אמנות" עם הוראה בעברית, ולאחר שנסגר עברה לסטודיו למשחק עם הוראה ביידיש. עסקה במתן שיעורי עברית פרטיים עד לעליית מדרגה ברדיפת הציונים.
בקייב מלכה שכטמן חברה לקבוצה מחתרתית של אומנים שכתבו בעברית והדפיסו באמצעות הקטוגראף את יצירותיהם אשר בהמשך הוברחו לארץ ישראל ויצאו לאור בעיתונות ובכתבי עת. שירה של בת-חמה "חווה" פורסם בכתב העת "השילוח" (1918), אחר כך פורסמו שיריה בכתב העת "הדים" (מס' 3, 1924), במוסף ספרותי לעיתון "דבר" (1925) ועוד. בת-חמה הייתה חברה בחבורת הסופרים מלנינגרד "אוקטובראים עבריים" ולקחה חלק בילקוטה הפיוטי "בראשית" (1926) – אחת משתי הוצאות לאור האחרונות בעברית בברית המועצות. כמעט כל יצירותיה של בת-חמה מהתקופה ההיא פורסמו בספר "גחלים לוחשות", (תל אביב, 1954) בעריכת יהושע א. גלבוע – קובץ שירים וסיפורים שנכתבו בברית המועצות בעברית ויידיש.
הגיבורה הלירית של בת-חמה היא אישה מרדנית, פעם תובענית, פעם קרתנית, שכר חירותה נפרע על חשבון בדידותה (השיר "בת-הפקר", 1924). בשיריה, הכתובים בעברית ספרדית של ארץ-ישראל שוכנים זה ליד זה ניב הרחוב, שפה רהוטה ודמויות סלוניים. בשיר "מחאה" (1926) מטילה בת-חמה חמת-זעם על משתתפי הפוגרומים האנטישמיים.
את השכלתה רכשה במכללה למשחק, לאחר מכן במכון תיאטרוני בקייב בפקולטה היהודית במחלקה לבמאות אצל דוד הופשטיין. זמן-מה היא הייתה מזכירתו, אחר-כך עבדה בוועדת-רדיו בקייב בתור קריינית שידורים ביידיש.
הבמאי הראשי של התיאטרון הממלכתי היהודי על שם שלום עליכם ("גוסט") בקייב, בוריס וורושילוב (1957-1893), הזמין את מלכה שכטמן לעבוד אצלו בתור משנה לבמאי ובהמשך מינה אותה גם למנהלת מקהלת התיאטרון.
בעת מלחמת העולם השנייה פונתה שכטמן יחד עם התיאטרון למרכז אסיה, ומשם אחרי המלחמה עברה להקת השחקנים לצ'רנוביץ. בשנת 1950 נסגר התיאטרון.
בשנת 1937, אחרי שהחלה רדיפת היהודים והציונים בברית המועצות, שרפה שכטמן מחברת עבה עם שיריה שלא פורסמו, ובשנת 1948, אחרי מעצרו של דוד הופשטיין שעימו התכתבה במשך שנים רבות ואשתו הייתה חברתה, השמידה את כל הניירת והספרים הקשורים בתרבות היהודית וניתקה מגעים אישיים איתו. רק באמצע 1970 איתרה פייגה הופשטיין שהתגוררה אז בתל אביב את המשוררת וחידשה הקשר איתה. בת-חמה העבירה את שיריה המאוחרים לישראל, ובדרך זאת הם הגיעו לארכיון של חוקר הספרות יהושע א. גלבוע ומחבר "לקסיקון הספרות העברית" גצל קרסל.
בשיריה המאוחרים (אחרי 1970) גוברים מוטיבים אוטוביוגרפיים, עם זאת, ישנם גם שירים על אהבת עם ישראל וארץ ישראל, על באבי יאר והשואה.
שכטמן נפטרה בשנת 1979 בצ'רנוביץ שבאוקראינה. "נדם הקול האחרון של השירה בעברית בברית המועצות", כתב על כך גצל קרסל ב"ידיעות אחרונות" (י"ג בסיוון תשל"ט).
פרסום והלחנת שיריה לאחר פטירתה.
בשנת 2020, בישראל, נכדותיו של הצייר מרק שכטמן אימצו את מחברת השירים בכתב ידה של בת חמה ופרסמו בדף הפייסבוק תחת השם: המשוררת בת חמה מלכה שכטמן.
החל משנת 2021, הלחינה נכדתו של מרק שכטמן - דנה שכטמן שני, המכונה "רדיו דנה" את שיריה:
לעמוד הפייסבוק של המשוררת בת חמה מלכה שכטמן ולצפיה בשירים הכתובים בכתה ידה
יעל ברתנא
יעל ברתנא (נולדה ב-22 בדצמבר 1970) היא אמנית מולטימדיה ישראלית, החיה בהולנד ובישראל. עבודותיה עוסקות בטקסים של החברה הישראלית ובביקורת על הנראטיב הציוני.
ביוגרפיה.
ברתנא נולדה בכפר חסידים וגדלה בכפר יחזקאל לאב וטרינר ולאם מורה. לאחר שירותה הצבאי טיילה ברתנא באפריקה במשך 8 חודשים. בשנים 1992–1996 למדה ברתנא במחלקה לצילום בבצלאל, אקדמיה לאומנות ועיצוב ירושלים וכן למדה בקורסים באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים. פרויקט הגמר שלה, שכלל מיצג וידאו, זיכה אותה בפרס הצטיינות. לאחר סיום לימודיה נסעה ברתנא לארצות הברית. היא שהתה שם שנתיים וחצי, למדה לתואר שני באמנות בבית הספר לאמנויות חזותיות בניו יורק ויצרה סרטי פרסומת. בהמשך השתלמה בטורונטו, שם עסקה בתחום הקולנוע ויצרה סרטים. לאחר מכן עברה להולנד והמשיכה בלימודי אמנות באקדמיה המלכותית באמסטרדם. כיום, מתגוררת ועובדת ברתנא באמסטרדם ובברלין.