הלכה זו נידונה למעשה על ידי רבא, במיתתו של איסור גיורא, גר ידוע, שאנס את בתו של שמואל בעודה בשבי, והתגייר. מאונס זה נולד האמורא רב מרי בר רחל, שנקרא על שם אמו רחל, בתו של שמואל. כאשר חלה איסור גיורא ונטה למות, היו בידיו של רבא כסף פיקדון שהפקיד בידו איסור, ובתלמוד מובא כי רבא דן בבית המדרש, שאין לאיסור שום דרך להקנות את הכסף לבנו הלא הלכתי - רב מרי, וכעס על מי שגילה לאיסור את הטכניקה של אודיתא, שעל ידה יכול היה איסור להקנות את הכסף לרב מרי בדיבור בלבד. על פי פירוש רבינו תם הסיבה היא מכיוון שההלכה ש"רוח חכמים נוחה הימנו" היא דווקא בהלוואה ולא בפיקדון.ולפי ר"י הסיבה היא מכיוון שרב מרי היה גר שהורתו שלא בקדושה ולידתו בקדושה.
ייבום.
דין ייבום האומר שכאשר יהודי מת ללא בנים, יש לאח לייבם את אשתו כדי להקים לו שם, חל רק על אחים מהאב. מכיוון שאדם שהורתו שלא בקדושה אינו מתייחס אחר אביו, הוא גם לא נחשב כאח של בניו האחרים של האב הביולוגי, אך מצד שני אם הם נולדו מאותה אמה, הם נחשבים לאחים לכל דבר, למרות שלעניין ייבום לא. לכן אסור לגר לייבם את אשת אחיו הגר כמותו שגם הוא הורתו שלא בקדושה ולידתו בקדושה.
שני אחים גרים, שאחד מהם הורתו ולידתו בקדושה, אסור לו להתחתן עם אשת אחיו לאחר מיתתו, שכן גם אם האח היה גוי בלידתו (הורתו ולידתו שלא בקדושה) אסור חז"ל עליהם להתחתן מכיוון שנראה הדבר כאילו הם אחים, מכיוון שגם הורתו של הראשון הייתה שלא בקדושה. אך אם האחד הייתה הורתו וגם לידתו שלא בקדושה והשני הייתה הורתו ולידתו בקדושה, כך שאין שונים לגמרי - האחד גר גמור והשני יהודי גמור, מותר להם לישא זה את אשתו של זה לאחר שמתו או נתגרשו.
1946 בברית המועצות
1946 בברית המועצות הייתה שנה בה נחגגה השנה ה-29 למהפכת אוקטובר.
אירועים בולטים.
במהלך מחצית השנייה של שנות ה-40 ועד לתחילת שנות ה-50 בשטחים ליטא, אסטוניה ולטביה התנהל מאבק מזוין בין מוסדות השלטון הסובייטי לבין מחתרות מקומיות ("אחים של יערות") שנתמכו על ידי התושבים המקומיים. כמו כן, במערב אוקראינה פעל צבא מחתרתי שדגל בעצמאות אוקראינה.
בשנים 1946–1947 היה רעב בברית המועצות. היקף הרעב היה מצומצם לעומת הולודומור, אך בכל זאת לפי הערכות במהלך שנתיים נפטרו מרעב עד כ-1.5 מיליון אזרחים. לפי הערכות אחרות היקף הקורבנות היה קטן מזה.
המאבק בשבועונים החרדיים בישראל
המאבק בשבועונים החרדיים בישראל מתנהל על ידי רבנים ועסקנים חרדים מאז שנות ה-70, והוא גבר בסוף העשור הראשון של המאה ה-21. שוללי השבועונים מנמקים זאת בתכנים לא ראויים, מבחינת השקפת העולם החרדית, המאפיינים שבועונים אלה.
היסטוריה.
אצל חלק ניכר מהציבור החרדי, שאינו חשוף למדיה האלקטרונית והמקוונת, נחשבים העיתונים כלי התקשורת המרכזי והיחיד. השפעתה העצומה של "המילה הכתובה" הביאה רבנים ועסקנים חרדים לצאת נגד קריאת עיתונים המכילים תכנים וסגנון שלדעתם אינם תואמים את ההשקפה והצביון החרדיים.
בעשורים הראשונים של מדינת ישראל התקיימו שני יומונים חרדיים עיקריים: "המודיע" ו"שערים", ומעט כתבי עת.
בתשט"ו החל להופיע השבועון "פנים אל פנים", בעריכת הרב שמואל אבידור הכהן. השבועון נחשב לסנסציוני וכן לביקורתי כלפי הממסד הדתי והחרדי. למרות זאת, זכה השבועון לפופולריות רבה.
באותה תקופה היה הציבור החרדי קטן בכמותו. הוא הורכב ברובו מ"בעלי בתים", וציבור האברכים ובני הישיבות היווה קבוצת מיעוט לא בולטת. העיתונים הכלליים בישראל, ובראשם "מעריב" ו"ידיעות אחרונות", היו שמרנים יחסית למקובל היום וכמעט שלא הופיעו בהם תמונות בלתי צנועות בעליל. לאור זאת, רווחה בציבור החרדי הקריאה בעיתונות החילונית. הקיוסקים בריכוזים החרדיים בבני ברק ובירושלים מכרו את העיתונים הללו בחופשיות והם נתלו בפתחם ללא חשש. בהמשך החלו איומים על קיוסקים שמכרו עיתונים חילוניים וכמה מהם הוצתו. עם הזמן נעלמו העיתונים הכלליים מדוכני העיתונים בריכוזי החרדים. את החלל שנפער מילא הגל החדש של השבועונים החרדיים.
"המודיע", שעד לשנות ה-80 היה היומון החרדי העיקרי, נקט קו שמרני מוקפד בסגנון ובתכנים. בעקבותיו הלכו שאר הביטאונים החרדיים הממסדיים. אל הגישה של עיתונות פתוחה ובלתי תלויה נכנסו השבועונים.
בשנים תשל"ח-תש"מ יצא לאור שבועון עצמאי בשם "צופר", בעריכת חיים שאולזון. הקו הפתוח והעצמאי של העיתון הביא את שני גדולי הרבנים הליטאים באותה תקופה, הרב שך והרב יעקב ישראל קניבסקי, לצאת בפסק הלכה נגד העיתון, ולפיו "השבועון צופר אסור לבוא בקהל, הוא מלא רכילות, לשון הרע וליצנות גרועה וביזוי לתלמידי חכמים ולבני ישיבות". עוצמתם הציבורית של השניים הייתה גדולה כל כך, שפסק ההלכה הספיק כדי לאיים על קיומו של העיתון, בלי צורך במאבקים נלווים. בתגובה בחר שאולזון בפתרון יצירתי: הוא הסב את שם העיתון מ"צופר" ל"צוהר", וטען כי מכתבם של הרבנים היה נגד "צופר" שאינו קיים עוד. צוהר התקיים עד לשנת תשמ"ב, ומתשמ"ה החל שאולזון לערוך שבועון חדש, בשם "פנים חדשות".
במחצית הראשונה של שנות ה-80 הוקם השבועון "יום השישי", שכעבור זמן הוסב ל"ערב שבת". העיתון נקט קו פתוח, סיקר את הנעשה מאחורי הקלעים של המפלגות החרדיות וערך תחקירים בנושאים פנים-חרדיים. גם במקרה זה נדרש הרב שך לנושא, ובאחת מדרשותיו בפתיחה לכנס "ירחי כלה" של ישיבת פוניבז' אמר: "איזה מראה זה כשבן תורה הולך ביום שישי לטבול במקווה לכבוד שבת ותחת בית שחיו העיתון 'ערב שבת'?".
בתשמ"ח נוסד העיתון "משפחה". כעבור זמן התפצל העיתון לשניים, ונוסד עיתון נוסף "השבוע", שלימים שונה ל"שעה טובה". סגנון העיתונים הללו היה חדש בציבור החרדי. הוא כלל פורמט כרומו, תמונות צבעוניות, כותרות בולטות, כתבות צבע, ראיונות, תחקירים ו"סקופים". הסגנון והתכנים היו פתוחים יחסית למקובל בציבור החרדי. בתשנ"ז הוקם העיתון – "בקהילה". הסגנון והתכנים דמו לאלו של "משפחה" ו"שעה טובה", אולם עד ל-2010 הוא הודפס בפורמט רגיל של נייר עיתון, ואז עבר שדרוג לכרומו, בדומה ל"משפחה" ול"שעה טובה". בשנותיו הראשונות הוא יצא כחינמון, ולאחר שהתבסס הוחל לגבות עליו תשלום.
במקביל הוקמו מספר חינמונים נוספים. בתחילת שנות ה-90 נוסדה רשת המקומונים קו עיתונות דתית, ובשנת 2005 נוסד המקומון "מרכז העניינים" בעריכת יצחק נחשוני, שהיה עורך "יום השישי".
המאבק בשנות ה-90 והלאה.
בשנת תשנ"ז הוקם השבועון בקהילה על ידי דודי זילברשלג. בגיליונו הרביעי החל העיתון לנהל מאבק נגד השבועונים המתחרים שקדמו לו ופרסם מכתב מכמה רבנים ובו כתבו . בשנים 2000 - 2001 ניהלו גם העיתונים יתד נאמן והמודיע מאבק כנגד השבועונים. בחודש תשרי תשס"א פורסם ביתד נאמן מכתב רבנים נגד הרדיו החרדי וה"עיתונים שאין עליהם פיקוח של גדולי ישראל", שעליו חתמו הרב אלישיב, האדמו"ר מויז'ניץ הרב מיכל יהודה ליפקוביץ', הרב וואזנר, הרב בנימין זילבר, הרב שטיינמן, הרב נסים קרליץ, הרב שמואל אוירבך ועוד. בעקבות זאת פרסם העיתון "משפחה" מכתב מהרב אוירבך שבו הבהיר שאין הכוונה ל"משפחה" שמבוקר על ידי תלמידי חכמים כראוי: "הנני להודיע ולגלות בזה, כי מה שנתפרסם, וגם אני חתמתי בזה, נגד קריאת עיתונים שאין בהם פיקוח של תלמידי חכמים, מודיע אני בזה, כי אין בזה הכלל העיתון "משפחה", אשר יודע אני שיש בזה פיקוח של ת"ח, ולזה בוודאי שאין הכוונה במה שנתפרסם שום דבר נגד "משפחה", אשר מבוקר היטב על ידי ת"ח כראוי". לאחר לחצים פרסם הרב אוירבך מכתב נוסף, ובו כתב שמכתבו הקודם "הוצא מעניינו" ושעיתון שיוצא לאור משיקול מסחרי ושלא נוסד על ידי רבנים אינו יכול להביע השקפה נכונה.
לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21 התחדש שוב המאבק נערכו כינוסים, הופצו חוברות הסברה וקול קורא של גדולי הרבנים בציבור החרדי. את המאבק ליווה "יתד נאמן", שסיקר את המאבק בהבלטה ופרסם את מכתבי הרבנים. תומכי השבועונים טענו שמאבקו של "יתד נאמן" נבע גם מסיבות כלכליות, כחלק מהתחרות בין העיתונים. לאחר הקמת עיתון "הפלס", בשנת 2012 תקף העיתון כמה פעמים את "משפחה".
פרשת ה"קינה לאישה החרדית".
בינואר 2007 פרסמה לאה מיזל בעיתון "משפחה" שיר סאטירי תחת הכותרת קינה לאישה חרדית, המבכה את מצבה של האישה החרדית. השיר מבקר את מדיניות הרבנים בציבור החרדי שבו נשים נדרשות לעבוד כדי לפרנס את בעליהן, אך מאידך הן מוגבלות למקצועות מסורתיים ונאסר עליהן ללמוד מקצועות רווחיים. הבית הפותח אומר:
בתגובה פורסם ב"יתד נאמן" מאמר של העורך יצחק רוט שבו הוא משווה את הביקורת של מיזל לביקורתו של קורח נגד משה רבנו: "יש עיתון אחד, 'משפחה' שמו, המעז לקרוא לעצמו 'חרדי'... וכל הסיפור ה'קורחי' הנ"ל הופיע בו במקום מרכזי. עיתון השם ללעג ולקלס את מנהיגי הדור, מורי דרכו, ובמצח נחושה מבקש לערער על הוראותיהם, כדרכם הידועה של ה'מסכילים' (=המשכילים) מדורי דורות". שבוע לאחר מכן פרסם "משפחה" התנצלות וכתב שהמסר בשיר הוצא מהקשרו.
כנסי הסברה.
בתחילת שנת תשס"ט (2008) התקיימה סדרת כינוסי הסברה לאברכים ובהם דיברו רבנים על "סכנת השבועונים". בכינוסים הוקרא מכתבם של גדולי הרבנים הליטאים: יוסף שלום אלישיב, אהרון לייב שטיינמן, מיכל יהודה ליפקוביץ, חיים פינחס שיינברג, נסים קרליץ, חיים קניבסקי, שמואל אוירבך ונתן צבי פינקל: . בכינוס בבני ברק בחשוון תשס"ט הקריא הרב שמואל יעקב בורנשטיין, ראש ישיבת "קריית מלך", את מכתבו של הרב ליפקוביץ שכתב כי "השבועונים מכשילים את הרבים בלשון הרע וליצנות, ולחינוך הילדים הוא סם המוות".