שיטת הניקוד הטברנית השתמרה במספר רב של כתבי יד מקראיים מימי הביניים ששרדו עד ימינו. שני כתבי היד הידועים ביותר הם כתר ארם צובא (אשר נוקד על ידי אהרן בן משה בן אשר עצמו במאה ה-10 לספירה) וכתב יד לנינגרד אשר נוקד בשנת 1008.
בנוסף לשני כתבי היד הללו נשתמרו מספר חיבורים מימי הביניים, המתארים את השיטה ואת כלליה. ראש וראשון לחיבורים אלו הוא ספר דקדוקי הטעמים שכתב אחד מן החשובים מבין בעלי השיטה הטברנית, אהרן בן משה בן אשר. חיבורים ידועים נוספים הם "ספר הוריית הקורא" מאת אבו אל-פרג' הארון, "המאמר על השווא" שמחברו אינו ידוע, ו"ספר צחות לשון העברים" לרב סעדיה גאון.
מקורות אלו מאפשרים לנו כיום, אף על פי שחלפו למעלה מאלף שנים, לשחזר את ערכם הפונטי של סימני הניקוד הטברניים.
סימני הניקוד הטברני.
מערכת התנועות של העברית הטברנית כללה שבע תנועות רגילות ושבע תנועות קצרות. את מערכת התנועות מקובל לחלק לשתי קבוצות - תנועות ארוכות/מלאות ותנועות קצרות/קטנות/חטופות. ספרי הדקדוק ההיסטוריים מוסיפים תת-חלוקה נוספת של התנועות הארוכות לתנועות ארוכות מיסודן ותנועות בינוניות.
תנועות מלאות.
כל אחת משבע התנועות המלאות סומנה בסימן ייחודי לה – למעט התנועה [u], אשר סומנה על ידי שורוק או על ידי קובוץ בהתאם לקיומה/אי-קיומה של האות ו"ו. בטבלה שלהלן מפורטות התנועות המלאות וסימני הניקוד המסמנים אותן:
חשוב להדגיש ששבע תנועות אלו היו בעלות אותו אורך. כמו כן, במסורת זו לא התקיימה הבחנה פונטית בין קמץ גדול וקטן, חיריק חסר ומלא, חולם חסר ומלא, קובוץ ושורוק; זוגות אלו נהגו באופן זהה לחלוטין, וההבחנה ביניהן היא מעשה ידי מדקדקים מאוחרים (ראו: ניקוד העברית בת ימינו).
תנועות חטופות.
לצד שבע התנועות המלאות התקיימו שבע תנועות קצרות יותר, כך שלכל תנועה מלאה הייתה תנועה מקבילה בעלת אורך קצר יותר. תנועות אלו נקראות תנועות חטופות.
להבדיל מהתנועות המלאות, לא הומצאו סימנים גרפיים לכל אחת מהתנועות החטופות. עובדה זו נובעת כפי הנראה מכך שהעומס הפונמטי בינן לבין עצמן היה נמוך (כלומר, לא הייתה משמעות רבה לשאלה איזו מבין התנועות החטופות יש להגות, ולכן סימונן המדויק לא היה מספיק חשוב).
לצורך סימון התנועות החטופות משמש בדרך כלל סימן השווא. לצידו משמשים עוד סימנים, הנקראים "חטפים". סימני החטפים משמשים בעיקר תחת אותיות גרוניות, אולם יש מקרים לא מועטים שחטף מופיע גם תחת אות לא גרונית, לדוגמה: הַגֳּרָנוֹת (יואל ב, כד), אֶשְׁפֲּטֶךָ (יחזקאל לה, יא).
להלן התנועות וסימניהן:
סימן השווא.
בשונה מיתר סימני הניקוד, השווא בשיטה הטברנית מייצג מהות פונטית גמישה הן מבחינת אורך התנועה והן מבחינת איכות התנועה. מבחינת האורך, שווא יכול לייצג גם העדר תנועה ("שווא נח"), גם תנועה חטופה ("שווא נע"), ולעיתים גם תנועה מלאה. מבחינת האיכות, סימן השווא יכול לייצג כל אחת משבע התנועות הקיימות במסורת ההגייה הטברנית.
בחלק גדול מן המקרים אין דרך לדעת מראש מתי שווא הוא נח ומתי הוא נע, והדבר תלוי בנסיבות המוזיקליות של הפסוק הספציפי. למשל, השווא במילה "אֶקְרָא" הוא נח בתהלים יח, ד אבל נע בתהלים יח, ז - אף על פי שמדובר באותה מילה. זיהוי מהותו של השווא במקרים אלו אפשרי הודות לטעמי המקרא וסימן הגעיה. עם זאת, ישנם ארבעה "כללי ברזל" החלים תמיד, והם:
השווא הנע נהגה בדרך כלל כתנועת [a] חטופה (כמו חטף-פתח). כאשר השווא קודם לעיצור גרוני, הוא מבוטא כתנועה החטופה המקבילה לתנועת העיצור הגרוני, למשל: מְאֹד נהגה [mŏʔoð]. כאשר השווא קודם ליו"ד עיצורית, השווא נהגה כתנועת i חטופה, למשל: בְּיוֹם נהגה [bĭjom].
מקרה מיוחד הוא שווא-געיה (שווא הבא בצירוף עם מתג). זה האחרון מבוטא לפי כללי השווא הרגיל, אולם תחת תנועה חטופה התנועה מלאה, למשל: בְּהֹנוֹת בשופטים א, ז נהגה [bohonoθ].
סימן הדגש.
דגש הוא נקודה הנכתבת במרכז האות (ּ). השימושים העיקריים של סימן הדגש בשיטת הניקוד הטברנית הם:
אביוניים
אבות הכנסיה
הניקוד הטברני
אבו אל-פרג' הארון
אַבּוּ אלְ-פַרַג' הַארוּן אִבְּן אלְ-פַרַג' (מחצית שנייה של המאה ה-10–מחצית ראשונה של המאה ה-11), או בשמו העברי אַהֲרֹן בֶּן יְשׁוּעָה, היה מדקדק ומילונאי קראי, פעל בירושלים.
על חייו ידוע מעט מאוד. הוא נזכר כאחד מתלמידי השיח' אבו יעקב בן נוח, ולאחר פטירתו של זה, עמד בראש בית המדרש שלו בירושלים.
הוא ידוע בשל חיבורו, "כתאב אל-משתמל" (ספר הכולל), שהושלם בשנת 1026. זהו תיאור של לשון המקרא הכולל שמונה חלקים. יונה אבן ג'נאח מצטט מתוכו בעילום שם, כנראה בשל קראותו של אבו אל-פרג'. החיבור לא נדפס מעולם, אבל קיצור שלו בשם "כתאב אל-כאפי" (ספר המספיק), שחיבר אבו אל-פרג' הארון עצמו, יצא לאור במהדורה מדעית בליידן ב-2003.
החוקרים מייחסים לו גם את כתיבת "כתאב הִדַאיַת אל-קאר" (ספר הוריית הקורא), המתאר את אופן הגיית האותיות וסימני הניקוד בטקסט המקראי. בעבר ייחסו ספר זה ליהודה אבן בלעם.
ברגשטרסר
תסמונת אליס בארץ הפלאות
"תסמונת אליס בארץ הפלאות", "ראיית ליליפוט", או "הזיית ליליפוט" (על שם ארץ ליליפוט בסיפור על גוליבר) (Alice in Wonderland syndrome - AIWS) היא מצב נפשי שבו הדרך שבה תופס האדם את ממדי גופו איננה נכונה. האדם חווה את גופו או חלקים ממנו כגדולים יותר או קטנים יותר מן הממדים הנכונים. הוא עלול לראות גם את העצמים סביבו, בהשוואה לגופו או חלקיו, כקטנים מאוד (או מרוחקים) או כגדולים מאוד. התופעה מוכרת בעיקר אצל חולים הסובלים ממיגרנה, מכפיון (אפילפסיה) וממחלות אחרות.
המצב מתאר לקות בתפיסה בלבד: המכניזם של העיניים לא נפגע אלא רק הדרך שבה המוח מעבד את המידע הנקלט על ידי העיניים. התופעה נקראת גם מיקרופסיה (Micropsia מיוונית "מיקרו" - קטן; "אופסיס" - ראייה) או מקרופסיה (Macropsia) ומקושרת גם למחלות של הרשתית.
התסמונת תוארה לראשונה על ידי נוירולוג מקליפורניה, ד"ר קארו ליפמן, בשנת 1952 (Caro W. Lippman) ונקראה בשם זה על ידי פסיכיאטר אנגלי, ג'ון טוד (John Todd ,1914 – 1987) בשנת 1955.
טוד כינה את ההפרעה על שם דמותה של אליס גיבורת עלילת הספר "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" מאת לואיס קרול, אשר במהלך קורותיה חווה מצבים של גדילה מואצת או לחלופין התכווצות שכזו, כאשר יש הסבורים כי מדובר במטפורה לשינויים בתפיסת המציאות. טוד גם ציין שבחר את הכינוי שכן ידוע שלואיס קרול חווה לפחות אפיזודה אחת של מיגרנות, ויש המשערים שאף חווה סינדרום זה ממש.
במחקרים נוספים נמצא ביטוי לתסמונת זו גם במחלות אחרות. נמצא שלעיתים היא מופיעה עם הסימפטומים הראשונים של מוֹנוֹנוּקְלֵאוֹזִיס ("מחלת הנשיקה"). התסמונת גם יכולה לפרוץ כתוצאה מאפילפסיה חלקית מורכבת, מפעילותם של מגוון סמים פסיכואקטיביים וכן אצל חולים הסובלים מסכיזופרניה.
ילדים קטנים, במיוחד בגילאים 5 - 10, מייצגים אחוז גדול מאלו שסובלים ממיקרופסיה ספונטנית זמנית. המיקרופסיה נוטה להתרחש בחשכה, אז למוח חסרים מקורות ויזואליים לגודל.
התופעה מלווה לפעמים גם בהשפעה על התפיסה השמיעתית, חוש המגע ודימוי הגוף. הסינדרום מתרחש גם כאשר העיניים סגורות. הסימפטומים הפראפרילים כוללים חרדה, אפראקסיה ואגנוזיה.
חיל תקשוב
יורובאסקט 2007
את&quot;ק
יורובסקט 2007
אסקופטרה
אסקופטרה (בספרדית: escopetarra) היא גיטרה הבנויה על בסיס רובה ומשמשת כסמל לשלום. המילה "אסקופטרה" היא הלחם בספרדית של המילים "אסקופטה" (בספרדית: escopeta) שמשמעותה רובה ו"גיטרה" (guitarra) .
האסקופטרה הומצאה על ידי פעיל השלום הקולומביאני סזאר לופז בשנת 2003. הרעיון לכלי המשולב עלה במוחו באספה לאחר פיגוע במועדון אל נוגל שבבוגוטה, שם הבחין בחייל האוחז ברובהו כפי שאוחזים בגיטרה.
האסקופטרה הראשונה שנבנתה בשנת 2003 הורכבה מרובה וינצ'סטר וגיטרה חשמלית מדגם פנדר סטראטוקסטר.
לופז יצר בתחילה חמש אסקופטרות, ארבע מתוכן נתן במתנה - למוזיקאי קולומביאני בשם חואנז, מוזיקאי ארגנטינאי בשם פיטו פאז, לתוכנית לפיתוח של האומות המאוחדות ולעיריית בוגוטה. את הגיטרה החמישית הותיר ברשותו ומכר אותה במכירה פומבית שנערכה בבוורלי הילס למען קורבנות מוקשים נגד אדם. הגיטרה שאותה תרם לאומות המאוחדות הוצגה בבניין האו"ם בחודש יוני 2006 בעת ועידת האומות המאוחדות על פירוק נשק.
בשנת 2006 קיבל לופז מנציב השלום הקולומביאני 12 רובים נוספים מסוג קלשניקוב אשר הוצאו משירות. אף רובים אלה יומרו לכלי אסקופטרה ובכוונת לופז לתיתם למוזיקאים בולטים בעולם, ביניהם שקירה, קרלוס סנטנה ופול מקרטני וכן לאישים פוליטיים בולטים.
כתובת
כתובת דואר אלקטרוני
נתרן אצטט
נתרן אצטט (סודיום אצטט או סודיום אתאנואט) הוא מלח הנתרן של חומצה אצטית (חומצת חומץ). זהו חומר המופק בכמויות מסחריות למגוון רחב של שימושים.
יישומים.
סודיום אצטט משמש בתעשיית הטקסטיל לניטרול שפכי חומצה גופרתית, וכפוטורזיסט כאשר משתמשים בדיו מבוסס אנילין. סודיום אצטט משמש גם כמחמיץ בעיבוד כרום, ומסייע לעכב את תהליך הגיפור של כלורופן בייצור גומי סינתטי.
סודיום אצטט משמש כחומר משמר במוצרי מזון, בהם הוא מסומן בדרך כלל כ-E262, תחת השם "סודיום דיאצטט".
סודיום אצטט הוא הבסיס המצומד של חומצה חלשה (חומצה אצטית), ולכן ניתן להשתמש בתמיסה של סודיום אצטט וחומצה אצטית כבופר, לשמירה על רמת חומציות קבועה יחסית. בופרים משמשים במגוון יישומים, בין השאר לתגובות ביוכימיות, הרגישות מאוד לרמת החומציות.