גרסה ראשונה של הסיפור פורסמה בניו יורק בשנים 1920-1919 בכתב העת "מקלט", שבעריכת י"ד ברקוביץ. במהלך שנות ה-20 של המאה העשרים פרסם עגנון סיפורים אחדים, שנכללו בסופו של דבר בגרסתו השלמה של "הכנסת כלה", שיצאה לאור בשנת 1931. חוקר הספרות דן לאור העיר על כך: "אמנם, קוראי עגנון הנאמנים הכירו קרוב לוודאי את הסיפור "הכנסת כלה" שפורסם בשלושה המשכים בכתב העת "מקלט" ב-1919. בוודאי גם הכירו את הסיפורים ואת פרקי הסיפורים האחרים שהופיעו במרוצת השנים בכתבי העת השונים ונכללו בכרכים אלה, אולם הדמיון בין הסיפורים שנדפסו במהדורה החדשה לבין מה שפורסם בשנים קודמות היה כדמיון שבין הפיגומים לבין הבניין עצמו."
"הכנסת כלה" הוא הרומן הראשון של עגנון, והוא הכרך הפותח את סדרת כל סיפורי ש"י עגנון, בגרסתה הראשונה, שיצאה לאור ב-1931, ובגרסתה השנייה, שיצאה לאור ב-1953.
בשנת תשנ"ה פרסם אברהם הולץ את ספרו מראות ומקורות: מהדורה מוערת ומאוירת של "הכנסת כלה" לש"י עגנון - מהדורה מוערת שבה הטקסט המקורי של "הכנסת כלה" מלווה בהערות נרחבות.
תקציר העלילה.
ספר ראשון. מברודי לרוהטין: הגיבור הוא ר' יודיל נתן זון, איש תמים, אשר ידוע בפי כל כ"ר' יודיל חסיד". הוא עני מרוד, מטופל באישה ושלוש בנות שהגיעו לפרקן. הן מורטות נוצות לפרנסת המשפחה, והוא שקוע בלימוד, מתעלם ממצוקתן. אשתו הנואשת פונה אל הרב מאפטא, והוא מזמן את ר' יודיל ומורה לו לצאת למסע איסוף תרומות לשם קיום מצוות הכנסת כלה, כלומר, השאת בתו הבכורה. הוראת הרב היא כפקודה בעיני ר' יודיל והוא מציית. הרב מאפטא מצייד אותו במכתב, שאמור לפתוח דלתות בפניו, ונותן לו כמה הוראות לגבי בחירת החתן המיועד. הקהילה מממנת לו כרכרה ועגלון בשם נטע, והשנים יוצאים למסע בכיוון צפון. הם עוברים הרבה הרפתקאות ותלאות, אך דבר אינו מרפה את רוחו של ר' יודיל, המאמין התמים, ששם מבטחו בה'. כאשר הוא צובר 200 זהובים (הסכום המקובל הדרוש להכנסת כלה) הוא מחליט להפסיק לבקש תרומות, מתאכסן בעיר הקרובה ביותר, רוהטין, ומשלח את נטע העגלון לענייניו.
ברוהטין מוצע לר' יודיל שידוך מצוין לבתו: תלמיד חכם, שאביו הוא אחד מעשירי העיר, ר' וואווי. אך פה מתחילה תסבוכת, כיוון שר' יודיל מוסר לשדכן את שמו הרשמי: ר' יודיל נתן זון. מתוך שהתרגל כל כך לכינויו (ר' יודיל חסיד) הוא אינו זוכר, שבברודי ישנו איש עשיר בשם זה בדיוק. ר' וואוי חושב שהמשתדך לו הוא ר' יודיל נתן זון העשיר, ומסכים לשידוך. ר' יודיל, שאינו מודע לטעותו של וואווי, חותם על כתב תנאים שהוא הרבה מעבר ליכולתו הכספית, מפני שאחת מהוראותיו של הרב מאפטא הייתה להציע לאבי חתנו בדיוק את אותו סכום שהוא מציע בהסכם האירוסין.
ספר שני. מרוהטין לברודי: לאחר השלמת המשימה מתחיל ר' יודיל במסע דרומה, חזרה לברודי. הפעם הוא לבדו, ללא כרכרה ועגלון, והוא עושה דרכו ברגל וב"טרמפים" עם עגלות מזדמנות. הדרך חזרה נמשכת זמן רב מהצפוי, כיוון שר' יודיל מצטייר כמי שאינו נחפז לחזור. נתיבו נראה קפריזי ומזגזג. לעיתים הוא בוחר בנתיב הליכה שרירותי או עולה על עגלות שאינן נוסעות כלל לכיוון ברודי. כאשר הוא מגיע סוף סוף לביתו מסתבר שכל העיר כבר יודעת על השידוך המוצלח. הדבר המוזר הוא, שלא מגיעות שום איגרות ומתנות, כמקובל, ממשפחת החתן למשפחת הכלה. הסיבה לכך היא שהן מגיעות לביתו של נתן זון העשיר, שהוא בכלל חשוך ילדים, ואינו מבין מדוע הן מגיעות אליו. גם משפחת החתן ברוהטין אינה מבינה מדוע משפחת הכלה בברודי איננה כותבת לאחר קבלת המתנות. מתפתח תהליך של חיפוש תשובות משלושת הצדדים, אשר מוביל רק לבלבול גדול יותר. לבסוף מחליטה משפחת החתן פשוט לבוא לברודי ולערוך את החתונה. הדבר נודע לר' יודיל ומשפחתו, והם נתקפים חרדה לקראת המפגש המשפיל, בו יתברר שהם עניים מרודים. ואז מתרחש נס: בנותיו של ר' יודיל מוצאות אוצר במערה, והמשפחה נחלצת מעוניה בדיוק לפני הגעת המחותנים העשירים. הבת הבכורה נישאת ברוב פאר וגם אחיותיה זוכות לחתנים עשירים ובני תורה.
הספר מסתיים ב"סוף דבר" קצר על קורות ר' יודיל לאחר השאת בנותיו: הוא ואשתו זכו לא רק בנכדים רבים וחיים טובים בברודי אלא שלעת זקנה עלו שניהם לארץ ישראל. בכך הגיע ר' יודיל לפסגת אושרו.
אינטרטקסטואליות.
יצחק קומר, גיבור הרומן "תמול שלשום" של עגנון הוא צאצא של ר' יודיל חסיד: "שמעון קומר אביו של יצחק בן בנה של בת בתו של ר' יודיל".
עיבוד לתיאטרון.
בשנת 1972 עלה בתיאטרון "הבימה" המחזה "הכנסת כלה", על פי הרומן של עגנון, בעיבודו ובבימויו של יוסי יזרעאלי, עם אברהם חלפי בתפקיד ר' יודיל חסיד ורפאל קלצ'קין כנטע העגלון.
אלו ואלו
אלו ואלו הוא קובץ סיפורים של ש"י עגנון. בראשונה ניתן שם זה לקובץ שיצא לאור בשנת 1941, ככרך השמיני בסדרת כל סיפורי ש"י עגנון, שהחלה לצאת לאור בשנת 1931. לאחר מכן יצא לאור ככרך השני במהדורת 1953 של הסדרה כל סיפוריו של ש"י עגנון. בכרך זה נכללות יצירות אחרות, ולמעשה הוא מקביל לכרך "מאז ומעתה" שבמהדורה הראשונה של כל סיפורי ש"י עגנון.
הקובץ "אלו ואלו" שיצא לאור בשנת 1998
מכיל את היצירות הבאות:
הנדח: סיפור המתרחש על רקע המאבק בין המתנגדים לבין החסידים בגליציה של תחילת המאה ה-19.
והיה העקוב למישור: קורות הזוג חשוך הבנים מנשה חיים וקריינדל טשארני. נובלה המסתיימת באופן טרגי, כאשר אושרה של האישה מותנה באובדנו של בעלה.
תכריך של סיפורים:
אגדת הסופר, מעלות ומורדות, יתום ואלמנה, מן השמים, עם פטירת הצדיק, גר צדק, כיבוד אב, קול האם, שלוש אחיות, הנגר והתרנגול, כפורים.
באהל ביתי: הדרשה, ש"ס של בית זקני ז"ל, מקטרתו של זקני עליו השלום, הילדה המתה, מנעלים, שכר שתיקה, צפורי, סיפור נאה של סידור תפילתי, שני זוגות, המטפחת, ביער ובעיר, עפר ארץ ישראל, ולא נכשל, חוש הריח, על אבן אחת, עם לבי.
דורות עולמים: אחוזת קבר, תחילת שימושו של השרף, בעל הריחים והטוחן, האדומים החמים, קינוח סעודה, העצה, סייעתה דשמיא.
סיפורים של שבת: שבתי,הפרוטה, כנגד אותם שקובעים ישיבות של שחוק וקלות דעת.
פולין / סיפורי אגדות: קדומות, משומרים לבוקר, גשם, מחולת המוות או הנאהבים והנעימים, הלב והעינים, בית הכנסת הגדול, במצולות, חבית של רבי יוחנן, על השחיטה, מעשה העז, נפלאות שמש בית המדרש הישן, חרב דוביש, אור תורה, מעגלי צדק, מעשה עזריאל משה שומר הספרים, מעשה המשולח מארץ הקדושה ת"ו.
סיפורים נאים של ארץ ישראל: עגונות, מעשה רבי גדיאל התינוק, רבי כתריאל שליח ציבור, כהן אמת, מעשה רבי יוסף או תורה לשמה, ברית אהבה, לבב אנוש, המנין, אבני המקום, תחת העץ, ההדלקה, השנים הטובות, עינינו הרואות, מאויב לאוהב.
בלבב ימים- הסיפור החותם את הכרך משלב היסטוריה ופולקלור בתיאור עלייתם של אנשי בוצ'אץ' לארץ ישראל.
שמשון רוזנבאום
שמשון רוזנבאום (לעיתים כמו בלועזית, שמעון; בעברית לרוב על דרך היידיש: רוזנבוים; ברוסית: Семён Яковлевич Розенбаум, סמיון יקובלביץ' רוזנבאום; בליטאית: Simonas Rozenbaumas, סימונאס רוזנבאומאס; לעיתים Šimšonas, Simanas, Simas; 21 ביולי 1860, פינסק – 6 בדצמבר 1934, תל אביב) היה עורך דין ומדינאי יהודי-ליטאי, מראשי הציונים במינסק, המארגן העיקרי של ועידת מינסק, חבר הדומה הממלכתית הראשונה של האימפריה הרוסית (1906–1907), חבר בסיימאס המכונן (1920–1922) ובסיימאס השני (1923–1925) של ליטא והשר לענייני יהודים בממשלת ליטא, חבר הוועד הפועל הציוני הגדול, וקונסול ליטא בארץ ישראל.
קורות חיים.
רוזנבאום נולד בשנת 1860 בעיירה פינסק שבפלך מינסק של רוסיה (רוסיה הלבנה), בן ליעקב, נפח. למד בחדרים ובישיבת וולוז'ין, המשיך ללימודי משפטים באוניברסיטת אודסה ובאוניברסיטת וינה והוסמך כדוקטור למשפטים בשנת 1887. היה עורך דין בעיר הולדתו ובמינסק. בעת היותו סטודנט הצטרף לחובבי ציון ב-1885. השתתף בכל הקונגרסים הציוניים מתחילתם ועד 1914, היה חבר הוועד הפועל הציוני והיה מ"ציוני ציון" שהתנגדו בתקיפות לתוכנית אוגנדה. היה מארגנה של ועידת מינסק וועידת הלסינגפורס נבחר לחבר בוועד המרכזי של התנועה הציונית ברוסיה.
משנת 1887 גר בעיר הולדתו ובשנת 1890 עבר למינסק, וגר בה עד 1915. כיהן כציר בדומה הראשונה של רוסיה מ-14 באפריל 1906 הצטרף לסיעה חוקתית-דמוקרטית ונאסר לשלושה חודשים עם פיזורה ללא אפשרות להיבחר בעתיד. בהמשך היה לעורך דין בתיקים הקשורים בפוגרומים ומשפטים נגד ציונים. במהלך מלחמת העולם הראשונה עבר לווילנה, שם הנהיג את התנועה הציונית הליטאית. ב-1918 היה לנציג של המשלחת הליטאית בשיחותיה עם השלטון העות'מאני לגבי גורלה של ארץ ישראל. ב-1919 השתתף בכתיבת פרויקט החוקה הליטאית עם הבטחת אוטונומיה יהודית רחבה, נהיה לראש המועצת יהודי ליטא ועם הקמת ליטא העצמאית נהיה לסגן שר החוץ, השתתף במשלחתה לשיחות הסכם ורסאי בשנת 1919. בשנת 1920 חתם מטעמה של ליטא על הסכם שלום עם רוסיה הסובייטית שקבע כי וילנה שייכת אליה, וביוני 1923 (אחרי סיום כהונתו כחבר הסיימאס השני בפברואר אותה השנה) מונה לשר לענייני היהודים בממשלה הליטאית התשיעית בראשותו של ארנסטס גאלבנאוסקאס .
בשנת 1924 בעקבות ביטול האוטונומיה היהודית בליטא יצא מהממשלה ועלה לארץ ישראל, והיה ממייסדי בית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב. בשנת 1927 נתמנה לקונסול של כבוד של ליטא בארץ ישראל. ובשנת 1929 היה לקונסול הכללי. באותה שנה, למלאות לו שבעים, העניק לו נשיא ליטא את אות מסדר הדוכס הגדול גדימינאס (בליטאית: Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino medalis). בשנת 1930 נוסד בארץ ארגון יוצאי מינסק, ורוזנבאום נבחר לנשיא הכבוד.