בהודעה לעיתונות שפורסמה בדו"ח העסקי ב-30 באפריל 2017 תוארה כיצד רשאים כעת זימבבווים "להגיש בקשה לרישיונות בגידול קנאביס במיוחד לצורך רפואה ומחקר" משך הרישיונות הוא חמש שנים לכל היותר ומתחדש בהתאם המאפשר למגדלים להחזיק, למכור ולהעביר קנאביס בצורות יבשות ורטובות. המבקשים נדרשים לציין תוכניות לאתר הגידול יחד עם כמות לייצור ומכירה וכן תקופת הייצור. באותה שנה ציין השר המקרו-כלכלי לתכנון וקידום השקעות, ד"ר אוברט מפופו, כי חברה קנדית הגישה בקשה לטיפוח קנאביס רפואי בזימבבואה, וקבע כי הממשלה "שוקלת ברצינות את הבקשה". לחקלאים הוצעה בעלות של 100% על אדמתם לגידול מריחואנה מרפאת במאי 2020.
זמביה.
קנאביס בזמביה אינו חוקי לשימוש פנאי. אולם, בדצמבר 2019, בהחלטת פה אחד אושר למטרות יצוא ורפואה. עם זאת, לא נעשו מחקרים על ידי מדענים מקומיים או מומחים בתחום הבריאות על מידת העשב הזמבי ובכך, רוב הצעירים הזמבים מעדיפים לעשן עשבים מיובאים מקונגו.
במרץ 2017 הבהיר השר לענייני פנים, סטיבן קמפיונגו, כי זה חוקי לטפח קנאביס לשימוש רפואי אם מתקבל רישיון משר הבריאות. עם זאת במאי 2017, שר הבריאות, ד"ר צ'יטלו צ'ילופיה, הצהיר כי אין בכוונתו להוציא רישיונות עיבוד כלשהם.
לסוטו.
קנאביס בלסוטו אינו חוקי לכל שימוש, אך נסבל במידה רבה לשימוש למטרות פנאי. קנאביס מיוצר באופן נרחב במדינה, בהיותו יבול המזומנים המשמעותי ביותר. בשנות האלפיים הוערך כי 70% מהקנאביס בדרום אפריקה מקורו בלסוטו. בשנת 2017 לסוטו הפכה למדינה האפריקאית הראשונה שהעניקה רישיון לגידול קנאביס רפואי. השימוש של קנאביס באזורה מתוארך מהמאה ה-16, כאשר ילידי שבטי "קונה" סחרו בקנאביס לשבטי "הסן" המקומיים בתמורה לאדמה בסביבות שנת 1550. עד המאה ה-19, הקנאביס היה יבול בסיסי בממלכה. במבצע משותף של דרום אפריקה-לסוטו בשנת 2006 נתפסו כ-47 טון קנאביס. טיפוחו לרוב נסבל בגלל שיעור העוני הגבוה במדינה והיתרונות הכלכליים שמספק. קנאביס מעובד כמעט בכל מקום בלסוטו, כולל עיר הבירה, אך הגידול העיקרי הוא באזורי ההרים המרכזיים ובגבעות המערביות. בשנת 2017, משרד הבריאות של לסוטו קיבל רישיון לחברה דרום אפריקאית לגדל קנאביס בלסוטו למטרות רפואיות ומדעיות, המוסד המורשה הראשון באפריקה.
בסוף שנת 2017, ממשלת לסוטו העניקה לחמש חברות רישיון לייצר מריחואנה רפואית. שלוש מהחברות הללו נרכשו באופן חלקי או מלא ברובן על ידי יצרנים מורשים קנדיים:
מלאווי.
קנאביס למטרות רפואה הוא חוקי במלאווי אך לא למטרות פנאי אך נעשה בו שימוש רב ומיוצר לשימוש ביתי ובייצוא בינלאומי, הוא ידוע בעולם כאחד מזני הסאטיבה המשובחים ביותר אפריקה, והוכתר על פי דו"ח של הבנק העולמי בין זני המריחואנה "הטובים ביותר בעולם". הפופולריות של הזן הובילה לעלייה עמוקה בתיירות המריחואנה וברווח הכלכלי במדינה. בצ'יצ'ובה הוא מכונה מקומית כ-"צ'מבה". עבור רבים ממעשניו, הזן "מלאווי גולד" הגיע כמעט למעמד פולחן וישנם אתרים ובלוגים שהוקדשו לשבחו. אגדות ומיתוסים התפתחו סביב עוצמתו, כגון, סיפור פופולרי על מבקרים שהגיעו למלאווי, אשר ניסו צ'מבה ו-"איבדו את רצונם לחזור לארץ מוצאם".
בפברואר 2020, הפרלמנט של מלאווי הכשיר גידול ועיבוד של קנאביס לשימושים תעשייתיים ורפואיים, אך לא הביא לאי-הפללת השימוש למטרות פנאי במדינה.
מצרים.
קנאביס במצרים אינו חוקי למטרות רפואה או פנאי. עדויות הראו כי היה קיים במדינה מאז 3000 שנה לפני הספירה. בספר שנכתב בשנת 1980 נאמר כי גידול קנאביס התרחש במדינה "כמעט אלף שנה", ובמהלך תקופה זו שימש לייצור חבלים וטופח גם לשימוש כסם למטרות פנאי. נאמר כי חשיש הוכנס למצרים על ידי "מטיילים אסלאמיים מיסטיים" מסוריה במהלך השושלת האיובית במאה ה-12 לספירה.
במהלך פלישתו של נפוליאון בונפרטה למצרים בשנת 1798, אלכוהול לא היה זמין לכל מצרים מכיוון שהיא מדינה אסלאמית. במקום אלכוהול, נקטו חייליו של בונפרטה להשתמש בחשיש, אשר הם מצאו לטעמם. כתוצאה מהצריכה הבולטת של חשיש על ידי הכוחות, עישון חשיש וצריכת משקאות המכילים אותו נאסרו באוקטובר 1800, אם כי הכוחות התעלמו לרוב מהפקודה. לאחר מכן, בתי קפה מצריים אסרו על משקאות המכילים חשיש ומקומות אשר מכרו אותם הושבתו ובעליהם נכלאו. במהלך תקופה זו, חשיש שיובא ממדינות אחרות הושמד בשריפה. עם תום הכיבוש בשנת 1801, הכוחות הצרפתים החזירו איתם אספקת חשיש לצרפת. בשנת 1877, השלטון העות'מאני בקונסטנטינופול המליץ על השמדת כל החשיש במצרים, ובשנת 1879 נאסר ייבוא של קנאביס. ב-1882 כבשו הבריטים את מצרים, שנותרה באופן פרובינציאלי מחוז עות'מאני אוטונומי, אך בפועל הבריטים שלטו. זמן קצר לאחר שממשלת מצרים הוציאה איסור על גידול בשנת 1884, אף על פי שהפקידים הורשו להחרים ולייצא חשיש שנתפס במקום להרוס אותו. למרות צעדים אלה, הייצור והמכירה של הקנאביס נמשכו, כאשר הרשויות השביתו באופן שגרתי את המקום בו נצרך קנאביס, עד המאה ה-20. קנאביס גדל במהלך השנה בחצי האי סיני ובמצרים העליונה. הסחר מתמקד בעיקר בסיני, והאזור היה היעד העיקרי למאמצי ההשמדה, כאשר 7 מיליון צמחי קנאביס (יחד עם 10.3 מיליון צמחי אופיום) חוסלו בו בשנת 1994. כיום, השימוש לרוב לא נאכף והרשעות לשימוש אישי הן נדירות.
מרוקו.
קנאביס במרוקו היה בלתי חוקי מאז עצמאות המדינה בשנת 1956, ועבר איסור מוחלט ב-1974 על ידי המלך מוחמד החמישי, אך הוא נסבל בחלקו במדינה ולעיתים קרובות לא נאכף. קנאביס מעובד במרוקו במשך מאות שנים והמדינה היא כיום בין יצרני החשיש המובילים בעולם. החל משנת 2016, היא הספקית הגדולה בעולם של קנאביס.
בהיותה מדינה אשר מייצרת חלק ניכר מהחשיש בעולם, היא הוגדרה כמפיקה הגדולה ביותר שלו בין השנים 2002–2010 לפני שמחקר שנערך בשנת 2012 הציב את אפגניסטן כמפיקה המובילה. הייצור של מרוקו בשנת 2010 עמד על 760 טון שרף קנאביס. בשנת 2003, 70% מהחשיש שנצרך באירופה הופק במדינה. יבול זה סיפק הכנסה יציבה ליותר מ-90,000 משקי בית. עם צריכת הקנאביס המתפרסמת יותר ויותר ברחבי העולם, אזרחי מרוקו ניצלו את היתכנות הייצור של סם זה באזור הריף ההררי, כמו גם את העניין בקנאביס מצד תיירים. האזור עצמו אינו מייצר הרבה יבולים מלבד "כיף", השם המרוקאי לקנאביס, מה שיוצר מקום רב לסיורים באזור. הערים צ'פצ'און וקטאמה הפכו בעשורים האחרונים למוקד לתיירות קנאביס.
בזמן פקידי החוק במרוקו ממשיכים להתווכח על החוקיות של ייצור קנאביס לשימוש ציבורי, הייצור החל להיות פחות פלילי מכיוון שהממשלה המרוקאית נאלצה להכיר בכך שגידולים אחרים לא צומחים באזור ההררי מלבד קנאביס, ונאלצה לאפשר לחקלאים להמשיך בעסקי הייצור הקטנים שלהם. ייצור חשיש לייצוא אירופי ותיירים מבקרים מספק צורת תעסוקה והכנסה עקבית עבור החקלאים באזור הריף. עלויות הפצה ותמחור משתנים בהתאם למיקום והקרבה לערים הגדולות. ככל שמקום הייצור נמצא מערים רחוק יותר, יש צורך בפחות מפיצים, ובכך להקצות את כל הכספים מהמכירות למגדלים עצמם. הזינוק של הביקוש לקנאביס גם הגדיל מאוד את רלוונטיות הסחר להישאר עסק מצליח בכל נמלי וגבולות מרוקו. לפני ההתפתחות הבינלאומית של סחר הקנאביס, נצרך "כיף" מרוקאי באופן מקומי, עושן בצינור סבסי ארוך או התערבב במאכלים, ושימש לעיתים גם בטקסים דתיים סופים.
קנאביס נאסר במרוקו בעקבות עצמאותה, אולם הסובלנות המסורתית לייצורו באזור הריף, בתוספת ההכרה בכך שקנאביס מהווה חלק גדול מכלכלה הלאומית, הובילו לדיון בעד הלגליזציה שלו. בשנת 2009, פואד עלי אל חיממה זכה לתמיכה רב-מפלגתית בקרב פוליטיקאים מרוקאים בהצעתו למתג מחדש את הקנאביס כסם מרוקאי מסורתי ולא כסם מסוכן, וקרא לדיון לאומי ולהפחית את העמדתם לדין של החקלאים. בשנת 2014 הציעה מפלגת האותנטיות והמודרניות טיוטת חוק שתשמור על צריכת קנאביס פנאי בלתי חוקית, אך תרשה ותסדיר מגדלים ותפנה את תפוקתם למוצרי קנאביס רפואי ותעשייתי. אמנם הדיבורים על לגליזציה של קנאביס במרוקו היו טאבו במשך עשרות שנים, אך יותר ויותר נפוץ למצוא דיון ותמיכה בנושא בשנים האחרונות.במרץ 2021, אישרה ממשלת מרוקו טיוטת חוק לחוקיות השימוש הרפואי בקנאביס. ב-26 במאי, הפרלמנט הצביע על הכשרת שימושו למטרות רפואיות, כמו גם לקוסמטיקה ותעשייה. אולם, שימוש למטרות פנאי עדיין איננו חוקי. ההתרה אושרה בהצבעה שנייה ב-16 ביוני, לאחר התאמות מסוימות בחוק, שהוצעו על ידי לשכת המועצות.
סיישל.
קנאביס בסיישל אינו חוקי למטרות פנאי או רפואה. עם זאת, נתונים סטטיסטיים המצביעים על כך שיותר מרבע מאוכלוסיית המדינה משתמשים בו, כמו גם שימוש בולט בקרב מתבגרים. לאחרונה, המאבק ללגליזציה של קנאביס כלל עצומה שנחתמה על ידי 5-10% מאוכלוסיית המדינה ותיק בית משפט שקרא לממשלה לאפשר שימוש רפואי בנגזרותיו.
השינוי האחרון בחוקי הקנאביס של סיישל היה בחוק שימוש לרעה בסמים בשנת 2016. חקיקה זו הועברה בהצבעה פה אחד באספה והחליפה פעולה משנת 1990. המעשה ביקש לתת יותר סמכויות להילחם בסחר בסמים ובשימוש לרעה בהם ולהפוך את חקירת עבירות הקשורות לסמים והעמדה לדין קלה יותר. החוק גם שם דגש משמעותי על הצורך לקדם טיפול, חינוך, שיקום, החלמה ושילוב חברתי מחדש של אנשים הסובלים מהתמכרות.