ניתן לראות את המונוגרפיה של קראוטהאמר בנושא מדיניות חוץ במאמרו, "ריאליזם דמוקרטי: מדיניות חוץ אמריקנית בעולם חד-קוטבי", מאמר עם ביקורת שמופנית הן כלפי הזרם הנאו-קונסרבטיבי של 'דוקטרינת בוש', על היותם יקרים מדי ואוטופיים, והן ביקורתי כלפי מדיניות חוץ של ה"ריאליזם" על היותם צרי ראייה מדי ובלתי מוסריים; במקום, הוא מציע אלטרנטיבה שאותה הוא מכנה "ריאליזם דמוקרטי". בנאום בשנת 2004 (שהתפרסם מאוחר יותר ב"קומנטארי מגזין"), הוא קרא לנאו-קונסרבטיביים "אידאולגיית ממשל אשר זמנה תם". הוא העיר כי "אבות הנאו-קונסרבטיזם" המקוריים היו "ליברליים ושמאלנים לשעבר". לאחרונה, הוא טען, הצטרפו אליהם "ריאליסטים, אשר מותקפים בריאליות חדשה", כגון, קונדוליזה רייס, דיק צ'ייני וג'ורג' וו. בוש, אשר "נתנו משקל לנאו-קונסרבטיביות, כשהם הופכים זאת ליותר מגוון ונתנו לניסיון של המצטרפים החדשים, יותר בגרות". "דוקטרינת בוש", על פי קראוטהאמר, היא בעיקרו של דבר "מילה נרדפת למדיניות חוץ נאו-קונסרבטיבית". קראוטהאמר הצהיר במאמרו "פליטת הפה של צ'ארלי גיבסון", בוושינגטון פוסט, ב-13 בספטמבר 2008, כי אכן הוא היה זה שטבע את מטבע הלשון "דוקטרינת בוש". הוא הצהיר כי "אין משמעות אחת בלבד (למושג) 'דוקטרינת בוש'. למעשה, היו ארבע משמעויות שונות, כאשר כל אחת יורשת את קודמתה במהלך שמונה שנות ממשל בוש". הוא גם הצהיר כי "ההגדרה הרביעית והנוכחית של דוקטרינת בוש, הפורמולה הגורפת ביותר של גישת בוש למדיניות חוץ וזו שבאופן הכי ברור ומובהק מגדיר את שנות בוש: הרעיון כי המשימה היסודית של מדיניות החוץ של אמריקה היא להפיץ דמוקרטיה ברחבי העולם".
מועצת הנשיא לביואתיקה.
קראוטהאמר מונה ב-2002, על ידי הנשיא ג'ורג' וו. בוש, לכהן במועצת הנשיא לביואתיקה. הוא תמך בצמצום ההגבלות של ממשל בוש על מימון פדרלי בנושא מחקר בתאי גזע עובריים, אך התנגד לניסויים בבני אדם, שיבוט אנושי והמתת חסד. הוא הזהיר כי מדענים מתחילים לפתח יכולות ל"יצירת מעמד של סופר-אנוש". עמיתתו למועצה, ג'נט די. רולי, טענה כי החזון של קראוטהאמר הוא עדיין עניין לעתיד הרחוק ולא נושא לדיון בעת הנוכחית, אם כי רבים מחברי המועצה נטו להסכים עם קראוטהאמר.
בראיון אמר קראוטהאמר: "אני מאמין שאתאיזם הוא הפחות סביר מכל התפיסות התאולוגיות" והשווה את אמונתו לזו של איינשטיין. קראוטהאמר ידוע כמבקר של התפיסה של התכנון התבוני. הוא כתב בנושא מספר מאמרים ב-2005, אשר משווים זאת ל"בריאתנות מוקצנת".
הוא זכה לכמה פרסים על הפרשנויות שלו בנושאי דת. ב-1985 זכה ב"פרס התיקון הראשון" של ארגון "אנשים למען הדרך האמריקנית", על המאמר שלו במגזין 'ניו ריפבליק', "מלחמת הקודש של אמריקה" וב-2002, בפרס "שומר ציון" של אוניברסיטת בר-אילן.
המינוי של מאיירס.
קראוטהאמר ביקר את הנשיא בוש על המינוי של הרייט מאיירס, במועמדותה לרשת את שופטת בית המשפט העליון של ארצות הברית סנדרה דיי או'קונור. הוא קרא למינוי מאיירס "טעות" בכמה הזדמנויות וציין את חוסר הניסיון שלה בנושאי חוקת ארצות הברית כמכשול למינויה.
ב-21 באוקטובר 2005 פרסם את המאמר "מאיירס: אסטרטגיית היציאה היחידה", שבו הסביר כי כל התכתובות החוקתיות הרלוונטיות של מאיירס מוגנות הן על ידי חיסיון עורך דין-לקוח (כאשר היא תפקדה כעורכת דין של הנשיא בוש עוד בהיותו מושל טקסס), והן על ידי זכויות יתר חוקיות של הרשות המבצעת. מאמר זה היווה קרש הצלה לטעות שנעשתה: "מאיירס תיסוג מתוך כבוד הן לסנאט והן לזכויות היתר הביצועיות" הוא כתב. שישה ימים לאחר מכן, מאיירס אכן נסוגה מהמינוי כשהיא משתמשת באותם טיעונים. היא הצהירה על הכבוד שהיא רוכשת "לחוזק והעצמאות של שלוש רשויות הממשל" וציינה את "ההגנה על זכויות הרשות המבצעת ו (כי) המשך החתירה לאישור (המינוי בסנאט) משרה מתח" ולכן, "החלטתי כי החתירה לאישור (המינוי בסנאט) שלי צריך שיוותרו עליה".
באותו יום, הרדיו הציבורי הלאומי (NPR), ציין כי "התסריט של קראוטהאמר שיחק (למציאות) כמעט במדויק כפי שהוא רשם (אותו)". בעל הטור, אי.ג'יי דיון כתב כי הבית הלבן הלך בעקבות האסטרטגיה של קראוטהאמר "כמעט מילה במילה". כמה שבועות לאחר מכן, עיתון הניו יורק טיימס פרסם כי "אסטרטגיית היציאה" של קראוטהאמר היה "בדיוק מה שארע" וכי "בעקבות כך (הוא) קיבל קרדיט על שהעניק [לממשל בוש] תוכנית".
ישראל.
קראוטהאמר תמך בסיפוח הישראלי של רמת הגולן ואמר על כך כי "ישראל עושה את מה שהיא חייבת לעשות. בדיוק כמו ארצות הברית".
קראוטהאמר התנגד חריפות להסכמי אוסלו, כשהוא חוזה כי המנהיג של אש"ף, יאסר ערפאת, ישתמש בדריסת הרגל בעזה ובגדה המערבית כדי להמשיך את המלחמה בישראל, מלחמה שלכאורה התנער ממנה במכתבי ההכרה ההדדית של ישראל-אש"ף. במאמר למגזין טיים, ביולי 2006, קראוטהאמר טען כי הסכסוך הישראלי-פלסטיני מוגדר בבסיסו על ידי חוסר הרצון הפלסטיני לקבל פשרה.
במהלך מלחמת לבנון השנייה, ב-2006, כתב קראוטהאמר בטור שלו כי יש "לתת לישראל לנצח במלחמה", באומרו: "איזה מדינה אחרת, כאשר היא מותקפת באגרסיה ללא התגרות (מהצד השני) במעבר גבול בינלאומי מוכר, ניתן לה אז שעון עם ספירה לאחור מטעם העולם, ניתן לה חלון זמן מוגבל שבו היא צריכה להילחם בחזרה, ללא כל קשר אם היא שיקמה את ביטחונה?". מאוחר יותר הוא ביקר את התנהלותו של ראש הממשלה, אהוד אולמרט, כשהוא טוען כי הוא "סיפק מנהיגות בלתי יציבה ובלתי בטוחה. באופן מטופש, הסתמך על כוח אווירי בלבד, כשהוא מונע מהגנרלים שלו מתקפת קרקע שביקשו, רק כדי להפוך את דעתו מאוחר יותר".
קראוטהאמר תמך ברעיון של שתי מדינות לשני עמים כפתרון לקונפליקט. בניגוד לשמרנים רבים אחרים, הוא תמך בנסיגת צה"ל מעזה, כצעד לקראת רציונליזציה של הגבולות שבין ישראל והמדינה הפלסטינית העתידית. הוא מאמין כי גבול ביטחון במסגרת גבולות הקבע בין שתי המדינות יהיה מרכיב חשוב של כל שלום בר-קיימא.
עינויים.
ב-5 בדצמבר 2005, במאמר שלו בעיתון ה"וויקלי סטנדרד", טען קראוטהאמר כי כל איסור על עינויים חייב לבוא לצד לפחות שני יוצאים מן הכלל. הוא טען כי הן בסיטואציה של סכנה מיידית ("תסריט הפצצה המתקתקת"), או אם יש הנחה כי העינוי יכול להפיק אינפורמציה שהיא בבחינת הצלת חיים, במקרה של טרוריסט מקצועי אשר מעורב עמוקות בתכנון מתקפות עתידיות".
הפולמוס סביב פעילותו.
ב-2006 כתב פרנסיס פוקויאמה בספרו, "אמריקה בצומת דרכים: דמוקרטיה, עוצמה והמורשת הנאו-קונסרבטיבית" ביקורת על קראוטהאמר וטען כי נאומו של קראוטהאמר ב-2004 בנוגע למלחמת עיראק גרמה לו "לפרוש מהתנועה הנאו-קונסרבטיבית". קראוטהאמר הגיב כי "הטיעון של פוקויאמה שאני ייחסתי 'הצלחה בלתי כשירה מדומה' למלחמה היא פברוק. [...] [זה היה] רחוק מלקרוא לזה הצלחה בלתי כשירה, מדומה או אחרת, אמרתי די בבירור ש'ייתכן שזה יהיה גשר רחוק מדי'."
הגוף התקשורתי הליברלי לשמירה על התקשורת, FAIR, ביקר את קראוטהאמר, לצד פרשן שמרני נוסף, ביל קריסטול, על שהרעיפו שבחים לנאום ההשבעה השני של הנשיא בוש, ב-20 בינואר 2005. ברשת פוקס ניוז, קראוטהאמר קרא לנאום "מהפכני" בסנגוריה שלו על חופש אוניברסלי והשווה את בוש לנשיא לשעבר, ג'ון פ. קנדי, אשר בנאום ההשבעה שלו התחייב בהרחבה כי "אנו נשלם כל מחיר, נתגבר על כל מכשול, נתמוך בכל ידיד, נתנגד לכל אויב, במטרה להבטיח את הישרדות ההצלחה של החירות". ארגון FAIR האשים את קראוטהאמר ואת קריסטול שלא ציינו כי הם סייעו בכתיבת הנאום, האשמה שקראוטהאמר מכחיש. מאמר של הוושינגטון פוסט בנושא המחלוקת הנ"ל ציין כי א) ההזמנה של קראוטהאמר להתייעצות בבית הלבן, לא כללה התייחסות לנושא של נאום ההשבעה וכי תואר במקום דיון על היעדים והגישות שיש לנקוט במשך ארבע השנים הבאות, ב) קראוטהאמר התבקש באופן ספציפי לנהל את הדיון בנושא המזרח התיכון, ג) הבכיר בבית הלבן שכינס את המפגש תיאר פגישה זו כ"די מנותקת" מנאום ההשבעה.
מאידך, אמנון לורד כתב על הודעתו של קראוטהאמר על סופו הקרב:
קישורים חיצוניים.
ממאמריו:
Strv 103
פקחיה בן מנחם
גלשנאי
שפל כלכלי
שפל כלכלי הוא משבר כלכלי חמור אשר מתרחש בכלכלת מדינה אחת או יותר. תקופת השפל מאופיינת בצימצום משמעותי ממושך בכמות הייצור והצריכה, לעומת תקופת מיתון, אשר אינה אלא שלב חולף מקובל במחזור עסקים. תקופת שפל כלכלי מאופיינת בעלייה "יוצאת דופן" בשיעור אבטלה, הגבלת האשראי, צמצום התפוקה וכמות ההשקעות, דפלציה או היפר-אינפלציה של מחירים, פשיטות רגל רבות, סחר ומסחר מופחת, וכן תנודות בערך המטבע אשר מובילות להפחתת ערכו של המטבע ביחס למטבעות אחרים.
הדוגמה הטובה ביותר לשפל כלכלי היא תקופת השפל הגדול אשר התרחשה בשנות השלושים של המאה ה-20, והשפיעה על כל מדינות המערב, והייתה חמורה במיוחד בארצות הברית.
הסיבות המובילות לשפל כלכלי.
במהלך מחזור החיים הכלכלי מקצים משקיעים ויזמים את המשאבים המצויים בחברה בין יוזמות ועסקים שונים. כאשר הקצאת המשאבים נכונה מצליח בעל העסק לכסות את עלות המשאבים שלו וגורף רווח. כאשר הוא איננו מצליח בכיסוי הוצאותיו הוא חווה הפסד, הפרמיה שמוכן הציבור לשלם על הקצאת המשאבים שלו היא שלילית, והוא נאלץ לשנות את התנהלותו.
יש פעמים בהם הקצאת משאבים קלוקלת מתרחשת בקנה מידה רחב ומכסה סקטורים רבים, ואף את הכלכלה כולה. במקרים כאלו כאשר נחשפת הקצאת המשאבים הקלוקלת מתרחש משבר כלכלי המשפיע ישירות על כמות גדולה של פירמות ושכירים, ובעקיפין פוגע בכלל המשק.