בניהולם של רוזנזפט, נורברט וולהיים ורפאל אולבסקי, צמח הוועד המרכזי לארגון שפעל מול הבריטים בשם מטרותיהם הפוליטיות, החברתיות והתרבותיות של העקורים, כולל הזכות להגר לארץ ישראל שבשליטת בריטניה. ניצולים רבים תמכו בהגדרה עצמית יהודית בפלסטין, על אף שלא היו ציונים לפני המלחמה. לאחר שאיבדו את משפחותיהם, בתיהם ורכושם, לא ראו לעצמם עתיד באירופה. עקורים הפגינו נגד המדיניות הבריטית ושלחו מכתבי מחאה. פעילי המחנה יצרו קשרים עם הקונגרס הציוני בבזל ועם המגבית היהודית המאוחדת כדי לזכות בתמיכה בינלאומית. באוקטובר 1945 ביקר במחנה העקורים דוד בן-גוריון, נשיא הסוכנות היהודית לארץ ישראל. ב-1947 ביקרו במחנה ועדת משנה של ועדת אונסקו"פ. בעדותם לחברי הוועדה דרשו הפליטים לעלות לארץ ישראל וסירבו לאפשרות הגירה למדינות אחרות.
הפליטים שימרו התנגדות להגבלות הבריטיות על העלייה היהודית לארץ ישראל שתחת המנדט הבריטי, ועד תחילת 1949 (כלומר, זמן רב לאחר הקמת מדינת ישראל במאי 1948) לא איפשרו הרשויות הבריטיות מעבר חופשי אל מחוץ למחנה. אף על פי כן הצליחה ההגנה להעביר למחנה סוכנים שקיימו תוכניות אימונים צבאיות בשטח המחנה בדצמבר 1947.
מנהיגות המחנה.
שני חלקי המחנה, פולנים ויהודים, היו ברובם תחת ניהול עצמי. הצבא הבריטי שמר על המחנה מבחוץ. במרץ 1946 העבירו הבריטים את ניהול המחנה לאונרר"א אך נותרו אחראים לביטחון. הבריטים (ומאוחר יותר UNRRA) נתמכו על ידי ארגונים כמו הג'וינט (JDC) או היחידה לסעד יהודי (JRU), ואלה סיפקו מזון, ביגוד ותרופות. אך בנושאים אחרים ניהלו תושבי המחנה את ענייניהם באורח עצמאי. הוועד היהודי הקים כוח משמר ומשטרה, ששמר על הסדר הציבורי ולחם בשוק השחור.
סיימון בלומברג, לשעבר חייל וקצין בריטי בשירות הצבא האימפריאלי הבריטי, שימש היה מנהל אונרר"א בברגן-בלזן והמנהל האירופי של "הוועד היהודי לעזרה בחו"ל" ("Jewish Committee For Relief Abroad").
הפליטים היהודים ארגנו קהילה תוססת במחנה. בתי ספר הוקמו בתוך חודשים לאחר השחרור. העקורים הקימו בית ספר יסודי ביולי 1945, ובשנת 1948 למדו בבית הספר 340 תלמידים. בית ספר תיכון בו לימדו גם חיילים מהבריגדה היהודית הוקם בדצמבר 1945. במחנה פעלו גן ילדים, בית יתומים וישיבה. בתי הספר להכשרה מקצועית של הארגון לשיקום באמצעות הכשרה (ORT) ארגנו הכשרה מקצועית. ב-1947 הנחתה אורט כ-1,500 איש בקורסים שנמשכו כחצי שנה. רבים מהניצולים היהודים היו צעירים ובשנתיים הראשונות לאחר השחרור התקיימו כמעט 1,000 חתונות יהודיות. עד לפיזור המחנה נולדו בו יותר מאלף ילדים.
תיאטרון יידיש בשם "קצט" (קיצור של המילה הגרמנית "Konzentrationslager", שפירושה "מחנות ריכוז") הוקם ביולי 1945 על ידי סמי פדר. עלו בו מחזות על גורל היהודים בגטאות ובמחנות הריכוז, ומחזות יידיש ישנים ממזרח אירופה. "קצט" פעל עד קיץ 1947.
העיתון הציוני "אונדזער שטימע" (ביידיש: "קולנו") ראה אור והפך לעיתון היהודי העיקרי באזור הכיבוש הבריטי. הוא נערך על ידי יוזמו רפאל אולבסקי, דויד רוזנטל ופאול טרפמן, ופורסם לראשונה בכתב-יד ובשכפול במכונה בעיר המחוז צלה ואחר כך במכונת כתיבה ובמכונות דפוס במחנה העקורים ברגן-בלזן על ידי הוועדה לתרבות והיסטוריה של הוועד המרכזי של היהודים המשוחררים באזור הכיבוש הבריטי.
הרבנים של המחנה היו: הרב ד"ר צבי עזריה (לשעבר הרב של ואליקי-באצ'קאראק שביוגוסלביה), הרב צבי הירש מייזליש (לשעבר הרב של וויצן), הרב חיים מייזליש (לשעבר הרב של סורוואש) הרב יואל הלפרן (לשעבר הרב של יאסלא), הרב ישראל אריה זלמנוביץ (לשעבר ראש ישיבה של בורשה), הרב יצחק גליקמן, והרב ישראל משה אולבסקי (לשעבר הרב של ראדזיוב), ראש השוחטים והרב המכשיר של המחנה היה הרב שלמה זאב צווייגענהאפט (לשעבר ראש השוחטים של פולין), במחנה הייתה ישיבה "שארית ישראל", ראש הישיבה היה הרב גרשון ליבמן, המזכיר היה הרב יואל מאיר פוטשביץ והמשגיח היה הרב חיים פנחס לובינסקי.
פירוק מחנה העקורים.
עקורים רבים החלו לעזוב את המחנה בשנת 1947, עם שיפור בהזדמנויות ההגירה. מאביב 1947 הקצתה ממשלת בריטניה 300 אישורי הגירה בחודש ליהודים באזור הכיבוש הבריטי. אלה אפשרו הגירה חוקית לארץ ישראל. בין אפריל 1947 להקמת מדינת ישראל במאי 1948 עלו לארץ ישראל כחוק 4,200 יהודים מהאזור הבריטי, רובם ממחנה העקורים ברגן-בלזן. עד מרץ 1949 קטנה האוכלוסייה ל-4,500 איש. מחנה העקורים בברגן-בלזן נסגר בספטמבר 1950 ואלף תושביו הועברו לאופייוור (Upjever) שליד וילהלמסהאפן. מחנה זה נסגר באוגוסט 1951. מרבית תושביו של מחנה העקורים ברגן-בלזן היגרו למדינת ישראל, וכאן הקימו את ארגון שארית הפליטה ברגן-בלזן בישראל, הפעיל גם כיום. מעל 2,000 נסעו לארצות הברית. כ-800 היגרו לקנדה. מעטים נשארו בגרמניה ובניסיון לשקם את הקהילות היהודיות בה.
אמנות המירוץ בגשם
אמנות המירוץ בגשם הוא סרט דרמה קומי אמריקאי משנת 2019 בבימויו של סיימון קרטיס. התסריט נכתב על ידי מארק בומבק, והוא מבוסס על רומן ספרותי משנת 2008 בשם "אמנות נהיגת המרוצים בגשם" מאת הסופר גארת' שטיין (ראה אור בעברית בשנת 2009).
בסרט מככבים מיילו ונטימיליה, אמנדה סייפריד וקווין קוסטנר (כקולו של הכלב אנזו).
הסרט הופק על ידי פוקס המאה ה-20, ויצא לאקרנים ב־9 באוגוסט 2019, בהפצת אולפני Motion Pictures של וולט דיסני.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות של מבקרים וגרף מעל 33 מיליון דולר ברחבי העולם.
עלילה.
העלילה מתרחשת בעיר סיאטל. אנזו הכלב (בקולו של קווין קוסטנר), גולדן רטריבר ותיק, גוסס. הסרט מתחיל כרונולוגית בסופו של הסיפור, כאשר אנזו הכלב מחכה לדני (מיילו ונטימיליה), הבעלים שלו וחברו הטוב ביותר, שיחזור הביתה. דני מגיע אך מוצא שאנזו אינו מסוגל לזוז, ואז אנזו מתחיל לספר את חייו.
שנים קודם לכן, דני מחליט לרכוש גור כלבים ומיד מתחבר לאנזו. דני מחלק את זמנו בין לימוד מרוצי מכוניות וטיפול אכפתי באנזו, ובמקביל ממשיך בקריירה שלו כנהג מרוצים. כשנה לאחר מכן, דני פוגש את איב (אמנדה סייפריד) במהלך קניות של מצרכים בסופרמרקט, והשניים מתחילים לצאת לדייטים.
דני ואיב נשואים בסופו של דבר, למרות מורת רוחם הניכרת של הוריה של איב, מקסוול (מרטין דונובן) וטריש (קתי בייקר), שאינם מרוצים מבחירות הקריירה של דני. איב מגלה שהיא בהריון בזמן שדני מקבל הזמנה למירוץ סיבולת חשוב בדייטונה, פלורידה, עם צוות פנסקה, שמתקיים בסמוך למועד בו אמורה איב ללדת. בהמשך היא יולדת בת בשם זואי (ריאן קיירה ארמסטרונג), כשדני אינו מסוגל להשתתף בלידה.
חולפות מספר שנים בהן חיה המשפחה חיים אידיאליים עבור אנזו, בעוד דני מבלה תקופות ממושכות מחוץ מהבית במרוצים. איב מתחילה לגלות סימני מחלה קשה ואנזו מתחיל להריח ממנה ריח של 'עץ נרקב' מציק שמקורו בראשה של איב.
בסופו של דבר איב מאובחנת כחולה בסרטן המוח ועוברת להתגורר עם הוריה תוך כדי שהיא מקבלת טיפול למחלתה. תוך כדי שהיא מודעת לגורלה, איב מודה בפני אנזו שהיא כבר לא חוששת מהמוות, והיא מתה כשהוא מתבונן בה. מקסוול, המאשים את היעדרותו של דני במחלתה של איב, דורש לקבל משמורת ילדים על ביתם זואי ומאיים לתבוע את דני אם הוא לא ייענה לבקשה. זועם, דני מנסה לעזוב לפני שנתפס על ידי מקסוול, שנופל ושובר צלע כתוצאה מהתגרה האלימה בין השניים. כשמקסוול מזהה את ההזדמנות להשיג עליונות משפטית בדיון המשמורת, מקסוול מדווח על האירוע למשטרה ודני נעצר בגין תקיפה מדרגה 4, מה שגורם לו לאבד את המשמורת על זואי במשך 90 יום ראשוניים. אם הוא יפסיד במשפט, דני עומד בפני אובדן משמורת על בתו לצמיתות, בתוספת עונש מאסר של 3 חודשים.
דני ממשיך להתחרות במרוצים. כאשר מציעים לו עבודה בחברת "מאראנלו" בבדיקת אבות-טיפוס חדשים עבור חברת פרארי, הוא נאלץ לדחות אותה באופן זמני בגלל נסיבותיו האישיות; הוא מבטיח כי אם הוא יזכה במשפט המשמורת, הוא יקבל את ההצעה. מאוחר יותר באותו לילה, דני המתוסכל יוצא לריצה קלה עם אנזו. אנזו המזדקן נאבק לעמוד בקצב הריצה של דני ומנסה לעקוב אחריו מעבר לרחוב אך נפגע על ידי מכונית. דני ממהר לקחת את אנזו לבית חולים לבעלי חיים, שם הווטרינר מסביר כי אנזו בר מזל שהוא שרד, אך עשוי לסבול מדיספלזיה בירך בעתיד הקרוב.
בהיותו מותש כלכלית וחסר סבלנות, דני משתכנע להסכים להסדר מחוץ לבית המשפט לפיו הוא מוותר על המשמורת על זואי בתמורה לאפשרות לבקר את ביתו והשמטת האישום בתקיפה נגדו. למרות זאת, אנזו קורע את המסמך המשפטי לגזרים בניסיון לשכנע את דני להמשיך להילחם. יום הדיון בבית המשפט מגיע וטריש, תחת תחושת אשמה, מרגישה שהיא לא יכולה להמשיך בשקר ומודה במה שקרה באמת במהלך האירוע לאחריו הוגשה התלונה נגד דני על תקיפה, תחת שבועה על דוכן העדים. לאחר מכן, האישומים נגד דני מושמטים והוא זוכה למשמורת מלאה על בתו. הוא גם מתקשר לנציג פרארי ומסכים לקחת את המשרה שהוצעה לו.
במסיבת יום ההולדת של זואי, מקסוול וטריש מבקרים את דני ומבקשים לתקן את דרכיהם ולחדש את הקשר איתו ועם זואי. דני סלחני מאוד ומרגיש שהוא חייב לטריש שהעידה לטובתו במשפט, מה שהביא לזכייתו במשמורת על ביתו. אף על פי שהתפתה מאוד להיפטר ממקסוול, דני בוחר לסלוח לו ושניהם מוזמנים להצטרף ולחגוג את מסיבת יום ההולדת של זואי.