המתחם הוקם במאה ה-17, כאשר הקונטרה-רפורמציה בסוף המאה ה-16 הובילה לתנופת מחודשת של הקמת מבני דת ברחבי אירופה הקתולית, ואלה נקראו על שמה של גולגותא בירושלים (בפולנית "גולגותא" היא Kalwaria - "קלוואריה"). המתחם הדתי בקלוואריה זבז'ידובסקה הוא הידוע ביותר בפולין לאחר יאסנה גורה (Jasna Góra) שבצ'נסטוחובה, ובשנת 1999 הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
הקמת המתחם החלה בשנת 1600 על ידי מיקולאי זבז'ידובסקי (Mikołaj Zebrzydowski), וויווד קרקוב, שהקים את "קפלת הצליבה" ומקום פרישה קטן ששימש אותו לצרכיו האישיים. שני נזירים ציסטרציאנים שכנעו את זבז'ידובסקי להרחיב את היקפו של האתר ולהקים בו קפלות ומבנים נוספים, שיקושרו במראם ובשמותיהם למקומות הקדושים לנצרות בירושלים, ואשר ישאו אופי של מקום עלייה לרגל. תכנונו של המתחם התבסס על נופה של ירושלים בזמנו של ישו, ועשה שימוש בגבעות במקום כדי לייצג את הרי ירושלים. 24 הקפלות הוקמו באתר כך שייצגו את הפסיון, וארבע-עשרה התחנות בוויה דולורוזה חוברו אלה לאלה באמצעות שביל שהונח ביער סביב למקום וסומנו בצלבים. צלבים אלה הוחלפו בקפלות בין השנים 1605-1632, והאדריכל הבלגי שהופקד על הקמתן, תכנן אותן בסגנון המנייריסטי של ארצות השפלה. ב-1632 הוקף המקום בחומה שסימנה את גבולותיו של האתר הקדוש, והונחה רשת שבילים שחיברה בין עשר קפלות העוסקות בחייה של הבתולה. מאז נוספו למקום תשע קפלות נוספות, ו"גשר המלאכים" הוחלף במבנה חדש ב-1907.
כנסיית גבירתנו של המלאכים והמנזר הציסטרסיאני הושלמו ב-1609. המנזר הורחב באופן משמעותי בין השנים 1654-1656 ואימץ מראה של טירה בסגנון הבארוק. סמוך לאחר מכן הוספה קפלת צליינים לכנסייה, גם היא בסגנון הבארוק, בין השנים 1692-1720 קיבל המבנה את מראהו הנוכחי. המנזר הורחב פעם נוספת בתחילת המאה ה-19, וב-1887 הובא לכנסייה איקונין עושה ניסים של הבתולה המוכר בשם "הגבירה מקלוואריה".
בתחילת המאה ה-18 הקימה משפחת צ'רטוריסקי (Czartoryski), שאדמותיו של הפארק היו בבעלותה, ארמון מגורים סמוך לכנסייה, אך זה נהרס ברובו במאה ה-19. חלקת קרקע זו עברה לבעלותה של הממשלה הפולנית לאחר מלחמת העולם השנייה, והיא הקימה עליה בית ספר לתאולוגיה. עוד התחדשה במקום ב-1947 שגרת הטקסים הדתיים שנפסקה עם חלוקת פולין והכיבוש האוסטרי ב-1772, וחשובים שבהם נערכים בפסחא ובחג עליית מרים. האפיפיורים יוחנן פאולוס השני ובנדיקטוס השישה עשר ביקרו שניהם באתר, ופסלו של הראשון הניצב בחזית הכנסייה מנציח את האירוע.
האתר.
האתר שוכן בין הרי ז'אר (Żar) להרי לנצקורונסקה (Lanckorońska) והוא מיוער ברובו. על מורדות ההרים שמשני צדדיו שוכנים שרידיהן של שתי מצודות מימי הביניים. המבנים הוקמו ברחבי האתר אגב ניצול תנאיו הטבעיים, והם משמשים דוגמה טובה לפארק מנרייסטי המשלב בין גנים צרפתיים בסגנון הבארוק, למבנים איטלקיים בסגנון הרנסאנס. צורתו של הפארק היא כשל אליפסה ושטחו כ-4 קמ"ר. המבנים העיקריים שוכנים לאורך היקפו של תא השטח ומקושרים זה לזה בשבילים. ממקומות שונים ברחבי האתר נשקפים נופי הפארק עצמו כמו גם מראות של הרי טאטרה ושל קרקוב.
המבנים ברחבי הפארק מגוונים ושונים זה מזה. הם מקוריים ועשירים בפרטים, ולעיתים ממחישים את ייעודם ואת שמם בצורתם. כך לדוגמה עשויה "קפלת לב הבתולה" בצורת לב. חלק מהמבנים פשוטים בבסיסם, כמו ביתו האליפטי של כייפא, וחלקם מורכבים כמו בית הבתולה הבנוי בצורת משולש המחובר באמצעות חצאי עיגולים, או ביתו של פונטיוס פילאטוס העשוי כצלב יווני. גם החומרים ששימשו להקמת המבנים ולעיטורם מגוונים - אבנים ולבנים לא מטוייחות לצד כאלה שטוייחו או צופו; גגות נחושת או אבץ לצד גגות רעפים מקרמיקה, ועוד.
אנטבלטורות משמשות לחלוקה אופקית של קירות המבנים, וחצאי עמודים מחלקים אותם אנכית. עיטורי המבנים משלבים מוטיבים מהסדר הטוסקאני, הסדר האיוני ומהסדר המשולב, חזיתות דמויות ארקדות וחלונות עגולים או מעוגלים. לחלק מהקפלות כיפות עם עיטורי סטוקו, ולחלקן צמודות בימות דרשה כנסייתיות (Pulpit) מאבן, עץ או לבנים, הבולטות מחזיתותיהן. עם זאת חלל המבנים פשוט בעיצובו ובריהוט שבהם. בחלקם לבנים הנושאות את הכיתוב "Terra Santa" ("ארץ הקודש"), המעיד עליהן כי הן מכילות עפר מירושלים.
באתר שתי כנסיות גדולות - כנסיית קבר הבתולה וכנסיית הצליבה - אך המבנים הבולט בו הם אלה של כנסיית גבירתנו של המלאכים ושל המנזר הציסטרסיאני הממוקמים במעלה הרי ז'אר. בכנסייה ספינה בודדת, ובצידה הדרומי שלוש קפלות הנושאות כיפות. משני צדדיה של החזית ניצבים שני מגדלים עם גגות בסגנון הבארוק שביניהם גמלון. מבני המנזר בנויים סביב שני קלויסטרים פנימיים מצפון לכנסייה, וחזיתם נישאת לגובה של שלוש קומות.
בזמן ובמקום המתאימים
מיידאן-אה אימאם
צוק בנדיאגרה
צוק בנדיאגרה (צרפתית: Falaise de Bandiagara) הוא צוק באורך של כ-150 ק"מ הנמתח מכיוון דרום-מערב לצפון-מזרח, בדרומה של מאלי, סמוך לגבולה עם בורקינה פאסו. הצוק עשוי אבן חול, והוא נישא לגובה של עד 500 מטר מעל למישור החולי השוכן דרומית-מזרחית לו. כיום מאוכלס האזור בבני הדוגון. לפניהם ישבו במקום בני הטלם, שהותירו אחריהם שרידים רבים, וקודם להם התגוררו באזור בני הטוליו. בשנת 1989 הכריז ארגון אונסק"ו על הצוק כאתר מורשת עולמית.
הסביבה הטבעית.
הצוק וסביבתו מחולקים לשלושה אזורים גאומורפולוגיים נבדלים - מצפון לצוק המכונה גם "קוקו" (Koko), משתרעת רמת בנדיאגרה, המכונה גם "טורו" (Toro) והמיושבת בדלילות, ומדרום לו מישור סנו-גונדו (Séno-Gondo), המכונה גם בשם "מאנו" (Mano), ושיישובו החל רק בשנת 1920.
הצוק עצמו עשוי אבן חול שבסיסה בתור הקמבריון ובתור האורדוביק, ואשר נערמה בשכבות מאוזנות. תהליכי בליה עיצבו את הרמה שנוצרה והעניקו לה את המראה הנוכחי. גובהו של הצוק מעל המישור נע בין 100 מטר בדרום-מערבו ל-500 מטר בצפון-מזרחו, והוא נחצה על ידי ערוצים, נקרות ומעברים סלעיים המחברים את הרמה שמצפון לצוק עם המישור שמדרום לו. כמות המשקעים השנתית הממוצעת באזור עומדת על כ-580 מ"מ היורדים בין יוני לספטמבר, ומים הנקבים בחריצים בסלע יוצרים ביצות עונתיות באזורים המישוריים.
הפלורה היא בעיקרה סוואנה סודאנית-סאהלית פתוחה, ומשולבים בה אזורי צמחייה האופייניים לערבה ולנחלים. עולם החי מגוון וכולל מינים רבים של ציפורים, ובהם בזים, ניצים ויוני סלעים. על היונקים נמנים שפני סלע, דרבנים, זאבים טלואים, תנים זהובים, שועלים והצבי היחמורי.
אדריכלות ותרבות.
כ-250 כפרי דוגון מסורתיים שוכנים באזור, רובם לאורך הצוק, ובהם מתגוררים כ-300,000 איש שהם כמחצית מאוכלוסיית הדוגון במדינה. בני הדוגון שישבו במערבה של מאלי של היום נמלטו מערבה מפני רדיפות שבטים מוסלמים לפני כ-800 שנים, והתיישבו לרגלי הצוק. הם דחקו מהמקום את בני הטלם שישבו באזור משך מאות שנים קודם לכן ועסקו בעיבוד מתכות.
דתם של הדוגון היא אנימיסטית והם שימרו מספר אתרים של אמנות סלע שיצרו קודמיהם, אך בד בבד פיתחו ארגון חברתי ודתי שהתבסס במידה רבה על מאפיינים אדריכליים ייחודיים. כפריהם תוכננו בדמותו של ה"נונו" (Nono) המיתולוגי, ממנו התפתחו כל היצורים:
בנימין קלאר
בנימין מנחם קלאר (ט' בשבט ה'תרס"א, 29 בינואר 1901 – ד' בניסן ה'תש"ח, 13 באפריל 1948) היה חוקר הלשון והספרות העברית, מהדיר ומתרגם. מחללי שיירת הדסה.
ביוגרפיה.
נולד לשרה ושלמה בכפר הליניצה (Hlinitza) בחבל בוקובינה שברומניה (כיום באוקראינה) וקיבל חינוך מסורתי. ב-1916 עבר לווינה ולמד באוניברסיטת וינה שפות שמיות, בדגש על השפה הערבית וספרות ימי-הביניים. במקביל למד בבית המדרש לרבנים שם. הוסמך לרבנות בידי אביגדור אפטוביצר ולימד בגימנסיה הראלית ובסמינר העברי בווינה.
ב-1936 עלה לארץ ישראל והחל ללמד בבית המדרש למורים "מזרחי" בירושלים (היום מכללת ליפשיץ). בהמשך החל ללמד באוניברסיטה העברית והחליף את פרופ' דוד ילין.
באמצע שנת 1947 יזמו מנהלי האוניברסיטה את העלאתו לדרגת מרצה.
תחומי מחקרו של קלאר היו השפה העברית ודקדוקה, בפרט בתקופת הביניים, וכן הספרות והשירה העברית. הוא ערך והוציא לאור מכתביהם של ר' חיים בן עטר, של רמח"ל ושל שד"ל. כן הכין מהדורה מדעית של "מגילת אחימעץ" (הכינוי שהעניק קלאר לחיבור "ספר היוחסין" לרבי אחימעץ בן פלטיאל), תעודה היסטורית חשובה מאיטליה של המאה ה-11, ושל "ספר השהם", ספר דקדוק של ר' משה בן יצחק הנשיא מאנגלטירא (אנגליה). תרגם מגרמנית שירים של גתה, כתבים של צונץ וספר ילדים בשם "ליז ולנה" (בתרגומו: רות ורנה - גרסת בנות של הולדה פון לפצוב "מקס ומוריץ" מאת וילהלם בוש), ומערבית יהודית איגרת של רבי מימון אבי הרמב"ם. הוא פרסם בגרמנית ביוגרפיה של חיים נחמן ביאליק;
באפריל 1948 היה בין העולים להר הצופים בשיירת הדסה ונהרג בהתקפה על השיירה. הותיר אחריו את רעייתו מרגלית (נפטרה ב-1994).
אוספו האישי שמור בספרייה הלאומית.
מחקריו של קלאר בלשון ובספרות נאספו לאחר מותו בידי אברהם מאיר הברמן ופורסמו בשנת תשי"ד בסיועו של הסופר והמו"ל ישראל זמורה תחת השם "בנימין קלאר, מחקרים ועיונים בלשון, בשירה ובספרות", בהוצאת מחברות לספרות.
חוזה רמוס הורטה
פבלו קבאז'רו
אוסקר פבלו קבאז'רו רודריגס (בספרדית: Óscar Pablo Cavallero Rodríguez; נולד ב-13 באפריל 1974 בלומאס דה זמורה שבפרובינציית בואנוס איירס, ארגנטינה) המוכר יותר בשם פבלו קבאז'רו הוא כדורגלן עבר ששיחק כשוער.
קריירה.