ב-1957 בחן מחדש הגאולוג ואיש הסקר הגאולוגי של ארצות הברית ג'ון סטיוארט (John H. Stewart ; 2013-1928) את הסלע "קונגלומרט שינארמפ" (Shinarump Conglomerate) כפי שהוגדר על ידי הגאולוגים גרוב קרל גילברט (Grove Karl Gilbert, ידוע יותר כ-G.K. Gilbert; 1918-1843) ואדווין יוג'ין האוול (Edwin Eugene Howell; 1911-1864) ב-1875 וגרגורי ב-1917 ושינה את שמו לפרט שינארמפ (Shinarump member) של תצורת צ'ינלה. סקירה כללית של הגאולוגיה של התצורה הוכנה ב-1964 על ידי הגאולוגים סטיוארט ופורסט פול (Forrest G. Poole). סיקיץ' (Sikich) בחן מחדש את התצורה ב-1965 וחילק את התצורה לפרטים נוספים. וילסון (Wilson) וסטיוארט מיפו את גבולות התצורה ב-1967. ב-1972 עודכנו גבולות התצורה והוכנה סקירה כללית על ידי סטיוארט ואחרים (הם פרסמו עדכון עוד באותה שנה). קלי (Kelley) בחן מחדש את התצורה ב-1972 וחילק את התצורה לפרטים נוספים. לוקאס (Lucas) והיידן (Hayden) עשו אותו הדבר ב-1989. "פרט רוק פוינט" (Rock Point Member) נקבע על ידי דוביאל (Dubiel) ב-1989. ב-1993 שדרג לוקאס את מעמד התצורה לחבורה, ובכך שדרג גם את מעמדם של רבים מהפרטים שהפכו עקב כך לתצורות. הוא גם כלל את התצורות של חבורת דוקום (Dockum Group) של מזרח ניו מקסיקו ומערב טקסס לתוך חבורת צ'ינלה. נומנקלטורה מעודכנת זו שנויה במחלוקת, רבים עדיין מתייחסים לצ'ינלה כאל תצורה ואל חבורת דוקום כאל יחידה נפרדת (למשל הסקר הגאולוגי של ארצות הברית). הכינוי דוקום נקבע ב-1890, כמעט 30 שנים לפני שגרגורי נתן שם לצ'ינלה. משום כך אם לוקאס צודק, אזי לפי כללי הנומנקלטורה של הסטרטיגרפיה יש לכנות את "חבורת צ'ינלה" שלו בשם "חבורת דוקום". סקירות נוספות של צ'ינלה הוכנו על ידי דוביאל ואחרים ב-1992 ועל ידי הינצה (Hintze) ואקסן (Axen) ב-1995.
תיאור כללי.
האורוגנזה הסונומית (Sonoma orogeny) שהתרחשה במעבר בין הפרם לטריאס (לפני כ-250 מיליון שנים) גרמה להתרוממות הרי סונומה (Sonoma Mountains) במרכז נבדה של ימינו וליצירת ים רדוד ממערב להם. ממזרח להם היה אגן השקעה יבשתי שבו נוצרה תצורת צ'ינלה, הבנויה בעיקר מאבני חול, פצלים ולעיתים אבן גיר ששקעה במים מתוקים. משקעים אלו הושקעו בנהרות ובמישורי ההצפה הנלווים להם או באגמים, ביצות ודלתאות של נהרות. קונגלומרט שינארמפ, הפרט התחתון ביותר (בדרך כלל) בתצורת צ'ינלה בנוי מחצץ ואבני חול גסות והושקע בעמקי נהרות קדומים גדולים שחרצו ערוצים בתוך תצורת מואנקופי שמתחתם, תוך יצירת מערכת נהרות שכיוונה צפון מערב המכונה נהר צ'ינלה (Chinle River). מקורותיו של נהר זה היו ככל הנראה ברכס התרוממות אמרילו-ויצ'יטה (Amarillo-Wichita Uplift) בצפון מערב טקסס. הנהר זרם בצפון ניו מקסיקו בין התרוממות פדרנל (Pedernal Uplift) בדרום והתרוממות אנקומפגרה (Uncompahgre Uplift) בצפון ולבסוף נשפך לאגן הימי בצפון נבדה. מערכת נהרות גדולה זו התקיימה ככל הנראה לאורך כל תקופת היווצרות תצורת צ'ינלה.
אף שמרבית המסלע בתצורת צ'ינלה הוא סלעי משקע פלוביאליים (שמקורם בנהר), יש בו גם משקעים געשיים, בעיקר אפר געשי, אבל גם לפילי. מקור הרכיבים הגעשיים הוא כנראה מדרום מאזור שולי מגיון (Mogollon Rim) וקשת האיים המגמטית בשוליים הצפון מערביים של היבשת האמריקנית.
פעילות געשית זו הייתה אחראית לסיליפקציה של גזעי העצים ב"פרט פטריפייד פורסט" ועקב כך לשימורם הייחודי.
התנאים האקלימיים של האזור הם כתוצאה ממיקומה של אמריקה הצפונית שהייתה אז בסמוך לקו המשווה ושרר בה אקלים טרופי לח. לקראת סופה של תקופת צ'ינלה הפך האקלים צחיח יותר והתקופות שהאקלים היה יבש יותר ניתנות לזיהוי בפרט פטריפייד פורסט בהשקעה שמקורה בביצות עונתיות. במקביל הייתה נסיגה הדרגתית כלפי מערב של ים אבסרוקה (Absaroka Sea).
סטרטיגרפיה.
הפרטים בתצורת צ'ינלה ועוביים משתנים מאוד לאורך התצורה. להלן פירוט של הפרטים מהפרט התחתון ביותר בתצורה כלפי מעלה:
מלבד פרטים אלו המוכרים על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, קיימים בספרות פרטים רבים נוספים, דוגמת:
גילם של הפרטים בתצורת צ'ינלה.
גיל תצורת צ'ינלה הוא מתחילת תקופת הטריאס העליון. על בסיס ממצאי המאובנים בתצורת צ'ינלה נקבע כי גיל התצורה מתחילת הגיל הגאולוגי קרניאן (מ-235 למ"ש ועד 228 למ"ש ועד לרטיאן (208 למ"ש עד 201 למ"ש), בערך מלפני 235 מיליון שנים ועד לפני כ-200 מיליון שנים.
קביעת גיל מוחלט היא נדירה יחסית. בפרט העליון של התצורה נמדד באמצעות תיארוך רדיומטרי של דעיכת אורניום לעופרת (U/Pb) ל-207 ± 2 מיליוני שנים. שכבת היער השחור (Black Forest Bed), חלק מ"פרט פטריפייד פורסט העליון" תוארכה באותה שיטה ל-213 ± 1.7 מיליון שנים.
מתאם הגיל מבוסס על פאונאכרונים של חולייתנים יבשתיים על פי השיטה של ספנסר לוקאס (Spencer George Lucas) המבוססת על ההופעה הראשונה והאחרונה של פיטוזאורוסים. סטרטיגרפיה מפושטת מבוססת על ליטווין.
מקומות בהם אפשר לראות תצורת צ'ינלה.
מחשופים של תצורת צ'ינלה מצויים ברמת קולורדו, באגן בלק מסה (Black Mesa Basin), בפרובינציית האגן הגדול (Great Basin province), באגן יואינטה (Uinta Basin), ועוד. ניתן לפגוש את תצורת צ'ינלה בכמה פארקים ומונומנטים לאומיים, כולל הפארק הלאומי קפיטול ריף, הפארק הלאומי קניונלנדס, הפארק הלאומי ציון, הפארק הלאומי פטריפייד פורסט, המונומנט הלאומי גרנד סטיירקייס-אסקלנטה ובאזור הנופש הלאומי קניון גלן.
מאובנים.
תצורת צ'ינלה עשירה מאוד במאובנים של חולייתנים. זו התצורה העתיקה ביותר באמריקה הצפונית המכילה מאובנים של דינוזאורים אמיתיים (לדוגמה, הסוג צלופיזיס כמו בגוסט רנץ' (Ghost Ranch – "חוות הרפאים") בצפון ניו מקסיקו שבה התגלו במחצבה ב-1947 אלפי מאובנים של צלופיזיס), נוסף למספר רב של מיני תרופודים, זאורופודים ובעלי אגן דמוי עוף כמו "Krzyzanowskisaurus". כמו כן מיני אטוזאורים, דו-חיים, דמויי ארכוזאורים וארכוזאורים, דיצינודונטים, דמויי-תנינאים פרימיטיביים ופייטוזאוריים. כמו כן נמצאו שרידים של כליל גרמיים, דגי ריאות כמו ארגנודוס ודמויי כריש כמו קסנקנתוס וליסודוס וכן סוגי חסרי חוליות מאובנים הכוללים חלזונות, צדפות וצדפונאים.
מבין הצמחים התגלו בתצורת צ'ינלה מעל 70 טקסונים. אלו כוללים ליקופודים דוגמת "Chinlea" והסלגינל "Seleginella anasazia"; שרכי עצים כדוגמת "Itopsidema"; מינים מהסדרה Bennettitales דוגמת "Zamites powellii", שרכים כדוגמת "Cladophlebis", "Cynepteris lasiophora" ו-"Phlebopteris smithii", גינקגו דוגמת "Baiera arizonica" ו-"Ginkgoites"; מחטיים כדוגמת ערער ("Araucarioxylon arizonicum"; ידועים בעיקר מאובנים גדולים מפטריפייד פורסט, המגיעים לאורך של 60 מטרים.), "Arboramosa semicircumtrachea", "Brachyphyllum", "Dechellyia gormanii", "Dinophyton", "Masculostrobus clathratus", "Pagiophyllum", "Schilderia adamanica", ו-"Woodworthia arizonica"; ציקסאים כדוגמת "Charmorgia", ו-"Eoginkgoites davidsonii" ושבטבטים דוגמת "Neocalamites".
בנוסף לאלה התגלו עקבות מאובנים. בין השאר, טביעות רגליים של דו-חיים גדולים, ארכוזאורים כמו אנצ'יזאורוס, צלופיזיס ו-"Rhynchosauroides"
ועקבות של מספר פרוזאורופודים ודמויי יונקים. התגלו גם עקבות חסרי חוליות כמו תולעים טבעתיות, מעשירי רגל, מרבי-רגל וחרקים כמו דבוראים, חיפושיות ואף טרמיטים (שהמאובנים העתיקים יותר שלהם התגלו בצ'ינלה).
דוגמאות למבנים מאובנים:
שרידים ביולוגים נוספים מהתקופה הם ממצאי ענבר (הענבר העתיק ביותר שנתגלה באמריקה הצפונית), אבקות ונבגים מאובנים, המעידים על המגוון הביולוגי העצום וכן קופרוליטים (צואה מאובנת).
יוסף בן דוד גנאסיא
יוסף בן דוד גנסיה
הרי פיליש
הרי פיליש (בהונגרית: Pilis hegység) הוא רכס הרים נמוכים מסוג "הגושים המועתקים". המתרוממים מימין לדנובה, בין הערים בודפשט ואסטרגום. הם עשויים קרסט ודולומיט ונמצאים באזור הצפוני של הונגריה, במחוזות קומארום-אסטרגום ופשט, בחבל טרנסדנוביה ומהווים הקצה הצפון-מזרחי של הרי טרנסדנוביה.
למרות גובהם הנמוך, הם מושכים מבקרים רבים בגלל יופיים. הפסגה העיקרית נקראת בעצמה פיליש וגובהה הוא 756 מטרים. שטחם - 254 קמ"ר.
הרי פיליש מפרידים בין האוכף קטביקפא Két-bükkfa ("שני עצי אשור") ועמק הנחל סנטללק (Szentlélek; "רוח הקודש") מצד אחד ובין הרי וישגרד מצד שני. הרי וישגרד, שהם ממקור וולקני, נחשבים בטעות לחלק מהרי פיליש, כשלמעשה הם שייכים מבחינה גאולוגית למסיב הצפוני שבהונגריה. דרומית-מזרחית הרי פיליש מופרדים מגבעות בודה על ידי האגן פילישוורשואר.
בימי הביניים היו הרי פיליש חלק מאזור הכרמים המפורסם של בודה. הכרמים השתרעו על החלקים הבלתי מיוערים של ההרים. בימינו שטחים אלה התכסו גם הם ביערות. המלך מתיאש הוניאדי נהג לצוד ביערות של פיליש. ההרים ידועים גם ב-400 המערות שלו. בשנת 1869 נחנך כאן מסלול ראשון בהונגריה לטיול ברגל בהרים
פסגות מעל 600 מטר.
פיליש Pilis-tető (גובה 756 מטר, הפסגה הגבוהה בטרנסדנוביה - בשנות ה-1970 המאוחרות ועד 1996 פעל על ההר בסיס של ההגנה האווירית ההונגרית
הפסגות הנ"ל הן למעשה חלק מההורסט פיליש.
פסגות אחרות הן הקוויי הגדול (Nagy-Kevély) והקוויי הקטן (Kis-Kevély) ושטח האימונים לטיפוס הרים הקרוי "אוסוי".
השם.