בוג'ומבורה היא בירתה לשעבר של מדינת בורונדי במרכז אפריקה, והעיר הגדולה במדינה. העיר ממוקמת על שפת אגם טנגניקה ומהווה את המרכז המדיני, התקשורתי והכלכלי של המדינה.
היסטוריה.
בוג'ומבורה גדלה מכפר קטן לעיר, החל מהפיכתה למוצב צבאי של מזרח אפריקה הגרמנית ב-1889. אחרי מלחמת העולם הראשונה היא הפכה למרכז האדמיניסטרטיבי של המנדט הבלגי רואנדה-אורונדי. כאשר קיבלה בורונדי עצמאות (ב-1962) הוחלף שם העיר מאוסומבורה לבוג'ומבורה. מאז הייתה בוג'מבורה למרכז מריבות תדירות בין שתי קבוצות האתניות הגדולות של המדינה, עם מיליציות של השבט ההוטו נלחמות נגד הצבא הנשלט בידי שבט הטוטסי.
כלכלה.
התעשייה המקומית כוללת מפעלים ליצור בטון, טקסטיל וסבון. בוג'ומבורה היא גם הנמל הראשי של המדינה והמסוף המרכזי למסחר בקפה (התוצרת החקלאית החשובה של המדינה לייצוא), כמו גם של כותנה, עורות ובדיל.
תיירות.
התיירות בעיר אינה מפותחת כלל, זאת עקב אי-היציבות ששררה במדינה לאורך שנים. מוקדי המשיכה העיקריים הם חופי האגם וגן חיות קטן ומיושן (Le Musee Vivant) שבו תצוגה של שימפנזים, קרוקודילים, נחשים, דגים ונמר.
העיר משופעת בבניינים שנשמרו מהתקופה הקולוניאלית, מה שהופך אותה לאטרקטיבית ביותר לחובבי אדריכלות. מאות בניינים במרכז העיר הם בסגנון הבינלאומי (באוהאוס) והשתמרו בצורה טובה מאוד.
אקלים.
האקלים בעיר מוגדר כאקלים סוואנה טרופי (Aw לפי שיטת קפן), אך הוא קרוב גם לאקלים צחיח למחצה (BSh). העונה מחולקת לעונה גשומה ולעונה יבשה. טמפרטורת המקסימום היומית הממוצעת נעה בסביבות 29–30 מעלות צלזיוס, בעוד שטמפרטורת המינימום היומית הממוצעת נעה בסביבות 17–19 מעלות צלזיוס. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 785.7 מ"מ.
חינוך.
אוניברסיטת בורונדי, האוניברסיטה הציבורית היחידה במדינה, ממוקמת בעיר ביחד עם עוד שתי אוניברסיטאות פרטיות.
תחבורה.
בעיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי בוג'ומבורה ובנוסף יש שירותי מעבורות לעיר קיגומה בטנזניה.
בלוטות הלימפה
רמון ארון
רֶמון קלוד פרדינאן אָרון (בצרפתית: Raymond Claude Ferdinand Aron; 14 במרץ 1905 – 17 באוקטובר 1983) היה סוציולוג ופילוסוף פוליטי יהודי צרפתי. מהמבקרים החריפים של החברה המערבית ופועלה בתקופת המלחמה הקרה.
ביוגרפיה.
רמון ארון נולד למשפחה יהודית. את לימודיו האקדמיים עשה באקול נורמל סופרייר, ובשנת 1930 סיים את לימודי הדוקטורט בתחום הפילוסופיה של ההיסטוריה. בעת לימודיו הכיר את ז'אן-פול סארטר, שהפך לידידו. ארון הזדהה בהמשך עם עמדות השמאל החברתי הקיצוני של סארטר, ובשנים הראשונות לפעילותו האינטלקטואלית היה מקורב לזרם האקזיסטנציאליסטי שבראשו עמד. בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה עבד כמרצה לפילוסופיה חברתית באוניברסיטת טולוז. לאחר שפרצה המלחמה התגייס לחיל האוויר הצרפתי. לאחר כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית נמלט ללונדון שם שירת במפקדת צבא צרפת החופשית. עם תום המלחמה שב להוראת סוציולוגיה בפריז והיה בין המוקיעים את ממשלת וישי. בהמשך חייו האקדמיים ביקר את הלאומיות והלאומנות, בהן שקעו לדעתו מדינות המערב, בזמן המלחמה הקרה, תוך אובדן החמלה, לדעתו, כלפי הפרט בחברה.
בעבודותיו מבקר רמון, בין השאר, את אופן ההתייחסות של הסוציולוגים לחברה האנושית. לפי טענתו יש להבחין בין הסוציולוגים במאה ה-19, אותם הוא מכנה "אבות הסוציולוגיה", לבין סוציולוגים במאה העשרים. האבות המייסדים של תחום הסוציולוגיה, כדוגמת ובר ומרקס שדנו במהות הסדר החברתי, שאלו את השאלות החיוניות להבנתו, ונשענו על פרמטרים ברורים, איש איש לשיטתו. לעומת זאת, טוען רמון, במאה העשרים התפתחה הסוציולוגיה לכיוונים אחרים, רבים ומגוונים, אך במקביל איבדה את מהותה, ואינה נותנת כיום תשובות על פי הסדר החברתי.
לפי רמון, הפכה הסוציולוגיה במדינות המערב למדדים כמותיים, למדד סטטיסטי של התנהגויות הפרט, מבלי לדון במבנה החברה ובגורמים לו.
רמון ארון הוא זוכה פרס גתה לשנת 1979.
פור לואי
פור לואי (באנגלית: Port Louis) היא עיר הבירה של מדינת מאוריציוס. בעיר אוכלוסייה של 162,102 (2008). העיר ממוקמת סביב נמל באוקיינוס ההודי והיא העיר הגדולה במדינה. הנמל הוא מרכזי לכלכלת מדינה ורוב המסחר הבינלאומי עובר דרכו. הענפים החשובים בתעשייה הם הבגדים והטקסטיל, אך יש גם מפעלים לכימיקלים, פלסטיקה ותרופות.
בנמל נמצא גם מסוף הסוכר הראשי של המדינה (Bulk sugar terminal), דרכו מייצאים את רוב הסוכר המיוצר מקומית.
גם התיירות חשובה לעיר, ופיתוח חוף הים קודאן והוספת מרכזי קניות ובתי קולנוע הביאה יותר ויותר תיירים לפורט לואיס.
העיר נוסדה בידי הצרפתים ב-1735. כיום רוב האוכלוסייה הם צאצאי פועלים הודים שהועברו למאוריציוס במאה ה19, פליטי דייגו גארסיה / איי שאגוס וצאצאי העבדים מאפריקה ומדגסקר.
ה"סיטדל" (ה"מבצר") שולטת על העיר כולה. מוסד מאוריציוס, המוקדש לחקר הטבע באי, ממוקם גם הוא בפור לואי.
ה"שאן דה מארס" () הוא מסלול המרוצים האחרון שנותר באי ומפורסם בעיקר עקב גודלו הקטן וגילו (מועדון המרוצים השני בעולם שנוסד ב-1812). מדי שבת בזמן המרוצים, נוהרים לאזור עשרות אלפי חובבי מרוצים ומהמרים.
אתרים מעניינים נוספים:
קנוט האמסון
קנוט האמסון (בנורווגית: Knut Hamsun; 4 באוגוסט 1859 – 19 בפברואר 1952) היה סופר נורווגי, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1920.
ביוגרפיה.
נעוריו.
קנוט האמסון נולד בשם קנוד פדרסן למשפחת איכרים בלום, בעמק גודברנסדלן בנורווגיה, בנם הרביעי (מתוך שבעה ילדים) של תורה אולסדאטר ופדר פדרסן. כאשר היה בן שלוש, עברה המשפחה להאמארוי שבנורדלנד בצפון נורווגיה. הם היו עניים ואחד הדודים הזמין אותם לעבד את אדמתו. בגיל תשע הוא הופרד ממשפחתו והתגורר עם דודו האנס אולסן, שהיה זקוק לעזרה במשרד הדואר שניהל ונהג להכות ולהרעיב את אחיינו. מאוחר יותר טען כי קשייו העצביים הכרוניים נבעו מהדרך בה נהג בו דודו.
בצעירותו עבד בעבודות שונות: פקיד, נהג חשמלית, סנדלר, פועל חקלאי ומורה. בגיל 17 ניסה כוחו בכתיבה. כשהנריק איבסן וביירנסטרנה ביירנסון, שני סופריה הגדולים של נורווגיה, עמדו בערוב ימיהם, הופיע האמסון וייצג ביצירותיו הראשונות את ההתפרצות, המרידה והרעננות.
ספריו.
את הרומן השני שלו, "ביורגר" (1878), הוציא תחת השם קנוד פדרסן ד. בשנת 1882 היגר לארצות הברית וחי בה חיי נדודים במשך מספר שנים. הוא התגורר במיניאפוליס ובשיקגו, והיה, בין היתר, כרטיסן בחשמלית-רחוב תוך שהוא ממשיך בניסיונות הכתיבה שלו. את רשמיו פרסם בספרו "חיי הרוח של אמריקה המודרנית" (1889, Fra det moderne Amerikas Aandsliv). בשנת 1888 חזר לנורווגיה והפעם האירה לו ההצלחה פנים, כאשר ספרו "רעב", שיצא לאור בשנת 1890, זכה להכרה ולתפוצה רבה. בספר אוטוביוגרפי למחצה זה תיאר את הידרדרותו לכמעט שיגעון כתוצאה מחיי עוני ורעב. במרוצת השנים הפך הספר לאחד הספרים רבי ההשפעה במאה ה-20. בספריו הבאים שלל את התרבות המודרנית והחברה המתועשת והטיף לאינדיבידואליזם קיצוני, כשבעיניו הפרט הוא חזות הכל. ספריו החשובים האחרים הם "מסתורין" מ-1892, "פאן" מ-1894 ו"ברכת האדמה" מ-1917, שעליו הוענק לו פרס נובל לספרות לשנת 1920. כבר בסוף המאה ה-19 נודע האמסון לאחד הסופרים הנורווגים הנודעים ביותר בעולם.
האמסון סגד בספריו ליסודות האליליים ולאינסטינקטים הפרימיטיביים שמלפני העידן המודרני. בכתיבה זו הייתה קרבה רוחנית לרעיונותיו של הפילוסוף פרידריך ניטשה. הלך מחשבה זה, שהיו בו שלילת הרציונליזם, חיוב האינסטינקטים הקמאיים וקידוש הדם והאדמה, קירב את האמסון לרייך השלישי ולנאציזם.
מלחמת העולם השנייה.
כשפלשו הנאצים לנורווגיה באפריל 1940 האמסון תמך בשלטונו הפרו-נאצי של וידקון קוויזלינג. הוא המשיך להביע את תמיכתו בגרמניה והצהרותיו הציבוריות הובילו למחלוקת, במיוחד מיד לאחר סיום המלחמה. במהלך המלחמה כתב מספר מאמרים בעיתונות, ובכללם גם טענתו מ-1940 כי "הגרמנים נלחמים עבורנו". בין היתר, נפגש האמסון עם שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס, שכתב ביומנו קטע ארוך ונלהב על פגישתם האישית, ולפיו "אמונתו (של האמסון) בניצחון גרמני בלתי ניתנת לערעור". בשנת 1943 שלח לגבלס את מדליית פרס נובל שלו כמתנה. מאוחר יותר נפגש עם אדולף היטלר. שבוע לאחר מותו של היטלר, כתב עליו הספד , שאמר: "הוא היה לוחם למען האנושות, ונביא של בשורת הצדק לכל האומות".
לאחר המלחמה.
ב-14 ביוני 1945 נעצר יחד עם אשתו על ידי המשטרה ונחקר בפני ועדת החקירה של מעשי בגידה. בשנת 1946 הועמד לדין על שיתוף פעולה עם האויב. בפברואר 1946 נמצא האמסון בלתי כשיר לעמוד לדין והוא אושפז למספר חודשים בבית חולים לחולי נפש. בעיתונות הועלו פקפוקים לגבי כנות הכרזתו לחולה רוח.
במשפטו בדצמבר 1947 הוא טען שמצפונו נקי ושהטיף להימנע מהתנגדות לנאצים כדי למנוע שפיכות דמים. הוטל עליו קנס שהיה עליו לשלם לממשלת נורווגיה על חברותו (לכאורה) בנאשונל סמלינג ועל התמיכה המוראלית שהעניק לגרמנים. עם זאת, האמסון נוקה מההאשמות של סיוע ישיר לנאצים. בית המשפט העליון של נורווגיה הפחית את הקנס מ-475,000 ל-325,000 קרונות נורווגיות. נפטר בביתו בשנת 1952.
חייו האישיים.