הוא ביקש להיות חלוץ ולבנות עם חבריו קיבוץ בארץ ישראל, לפי רעיונות הציונות ותנועת העבודה. משמעות הדבר הייתה בין השאר עבודת כפיים ומאמץ גופני יומיומי. אך לאחר שחלה בשחפת, נאלץ לעסוק כל ימיו בהוראה לתלמידי בית ספר, ובעריכה וההדרה של כתבי יד והוצאה לאור של דברי דפוס.
ברבות השנים, נודע כאינטלקטואל אוטודידקט. למשל, פרק זמן התגורר באיטליה, למד איטלקית והתעמק ביצירתו ומשנתו של ניקולו מקיאוולי.
במחקריו וספריו פרש את תובנותיו וידיעותיו, שבהן פירש וחיבר בין תחומי ידע שונים, והם הקנו לו שם רב בארצות תבל.
הוא התמנה לעורך כתב העת מבפנים של התנועה הקיבוצית "הקיבוץ המאוחד". השתתף בהקמת הוצאת הקיבוץ המאוחד. במשך השנים פרסם מאמרים רבים בהגות ופובליציסטיקה בכתבי העת למרחב ודבר.
המשורר נתן אלתרמן נפגש עם דורמן בעקבות ספרו הביקורתי: בכף הקלע על הקומוניזם המודרני; הביע את התפעלותו ומינה את דורמן לעורך אחראי של עיזבונו הספרותי. דורמן מילא תפקיד זה במסירות במשך שנים רבות, הוא התמחה ביצירתו הרבה והמגוונת של אלתרמן, פירש ובֵאר אותה, ערך והוציא לאור את מכלול היצירה, גם זו שלא ראתה אור בחיי המשורר.
היה חבר התנועה למען ארץ ישראל השלמה. אביו של זאב דורמן. וסבו של אבנר דורמן.
נוירובלסטומה
נוירובלסטומה (בלועזית: neuroblastoma) הוא אחד הגידולים הסולידיים השכיחים אצל ילדים, כאשר קרוב למחצית מן המקרים מתרחשים אצל תינוקות מתחת לגיל שנתיים. זהו גידול נוירואנדוקריני, הנובע ממערכת העצבים הסימפתטית. לרוב הגידול נובע מבלוטת האדרנל אולם יכול לנבוע גם מרקמות עצבים שונות בצוואר, חזה, בטן או אגן.
נוירובלסטומה היא אחת מהממאירויות המועטות אשר יודעות לעבור רגרסיה מצורה לא ממוינת לצורה שפירה לחלוטין. זוהי מחלה עם הטרוגניות גדולה מבחינת הופעה קלינית, והיא מחולקת לפי שלוש דרגות סיכון: קלה, בינונית ובעלת סיכון גבוה. מחלה עם סיכון נמוך שכיחה בעיקר בקרב תינוקות ולעיתים היא אינה דורשת טיפול כלל או רק טיפול ניתוחי, ומחלה המדורגת כמחלה בעלת סיכון גבוה אינה מגיבה היטב אף לטיפול המתקדם ביותר שקיים היום.
היסטוריה.
רופא גרמני בשם רודולף וירכו היה הראשון לתאר גידול בטני בילד כ"גליומה" בשנת 1864. הפתולוג מקס מרשנד הבחין ב-1891 במאפיינים של גידולים הנובעים ממערכת העצבים הסימפתטית ומבלוטת יותרת הכליה. ב-1901 נעשתה האבחנה של שלב 4S אצל תינוקות על ידי ויליאם פפר (מעורבות בכבד ללא גרורות בעצמות). ב-1910 הבין ג'יימס הומר רייט שהגידול נובע מתאי עצב פרימיטיביים, וקרא לגידול בשם נוירובלסטומה. על שמו קרויה גם ההיסטולוגיה הייחודית לגידול- Homer-wright pseudorosettes.
תסמינים קליניים.
התסמינים הראשונים של נוירובלסטומה לעיתים קרובות אינם ספציפיים ומקשים על הדיאגנוזה. לרוב, קיימת עייפות, אובדן תיאבון, חום וכאבי מפרקים. הסימפטומים תלויים במיקום הגידול. כך למשל:
נוירובלסטומה לעיתים קרובות מתפשטת לחלקים שונים של הגוף לפני שהתסמינים הללו מתגלים- כ- 50% עד 60% מהמצבים מתגלים כבר כשיש גרורות.
נוירובלסטומה נובעת בעיקר מבלוטת האדרנל (בכ- 40% מן המקרים עבור גידול ממוקם ובכ- 60% מן המקרים כאשר הגידול התפשט). נוירובלסטומה יכולה להתפתח גם לאורך שרשרת העצבים הסימפתטית מהצוואר ועד לאגן. המיקומים לפי השכיחות באזורים אלו יהיו הבטן (30%), החזה (19%), הצוואר או האגן (1%). במצבים נדירים, לא ניתן לדעת מהו מקור הגידול הראשוני.
לעיתים יש תסמינים קליניים נדירים כגון שלשול שאינו מגיב לטיפול, תסמונת הורנר, אטקסיה, יתר לחץ דם ומיילופתיה טרנסוורסלית.
הסיבה להיווצרות של נוירובלסטומה אינה מובנת עדיין. בחלק מן המקרים נמצאה שכיחות גבוהה יותר במשפחות מסוימות המצביע על מרכיב גנטי. נוירובלסטומה משפחתית היא מחלה נדירה מאוד הנובעת ממוטציה בגן מסוים (anaplastic lymphoma kinase). מוטציות גנטיות נוספות נמצאו וכן תוארו גורמי סיכון במהלך ההריון שאינם חד משמעיים, כגון חשיפה לעישון ולכימיקלים, צריכת אלכוהול, שימוש בתרופות במהלך ההריון וכו'.
דיאגנוזה.
הדיאגנוזה נעשית באופן סופי על ידי ביופסיה מהגידול, כאשר השלבים המקדימים לכך כוללים בדיקות דם והדמיות.
בבדיקות דם, בכ- 90% מן המקרים של נוירובלסטומות, ניתן למצוא רמה מוגברת של קטכולאמינים או המטבוליטים שלהם בדם (או בשתן). קטכולאמינים והמטבוליטים שלהם כוללים דופמין, חומצה הומווונילית (HVA) וחומצה ונילילמנדליק (VMA).
בבדיקות הדמיה ניתן לאבחן נוירובלסטומה על ידי בדיקת MIBG אשר מאבחנת כ- 90% עד 95% מן המקרים של נוירובלסטומה. MIBG הוא חומר אשר נלקח על ידי נוירונים סימפתטיים והוא אנלוג של הנוירוטרנסמיטור נוראפינפרין. כאשר MIBG מסומן רדיואקטיבית, הוא נקלט על ידי ההדמיה ומראה את אזורי הגידול.
בבדיקות היסטולוגיות תחת מיקרוסקופ, ניתן לתאר את תאי הגידול כתאים קטנים, עגולים וכחולים, בעלי מראה של rossette מסוג homer-wright pseudorossetes- תאי גידול ליד נויטרופילים. מספר צביעות היסטולוגיות נעשות כדי להבחין בין נוירובלסטומות לבין גידולים אחרים כגון רבדומיוסרקומה, סרקומה על שם יואינג, לימפומה ונפרובלסטומה (wilms' tumor). החשיבות של ההיסטולוגיה בגידול זה נובעת גם עקב ההטרוגניות העצומה שיש לתתי סוגים של הגידול- החל מגנגליונוירומה שפירה ועד לנוירובלסטומה ממאירה מאד.
חלוקה לשלבים.
ב- 1988 הוצע סיווג לנוירובלסטומה כמתואר להלן:
עם השנים עלה הצורך בסיווג שתכלול גם התייחסות לקבוצות סיכון- נמצא כי קבוצת הגילאים שבין 12 חודשים ועד 18 חודשים מאופיינת בשיעורי שרידות גבוהים ועל כן עלה הצורך לסווגן מחדש.
הסיווג החדש מהשנים האחרונות הוא כדלהלן:
טיפול.
כאשר הגידול ממוקם, המחלה לרוב ניתנת לריפוי. עם זאת, שיעור ההישרדות לזמן ארוך אצל ילדים עם מחלה מתקדמת המבוגרים מ-18 חודשים אינו טוב למרות טיפול מולטי-מודלי הכולל טיפול כימותרפי מסיבי, ניתוח, הקרנות, השתלת מח עצם וטיפולים נוספים כגון אימונותרפיה ועוד).
גורמים המנבאים סיכויי הישרדות כוללים את גיל החולה, מידת התפשטות המחלה וממצאים גנטיים שונים (אמליפיקציות של אונקוגנים וכו', בהם מתמקדים מאמצי הטיפול הנוכחיים ביו היתר).
הטיפול לחולים בדרגת סיכון נמוכה יכלול מעקב בלבד, עם או ללא ניתוח. הפרוגנוזה היא 90% ומעלה.
הטיפול לחולים בדרגת סיכון בינונית כולל ניתוח וכימותרפיה. הפרוגנוזה היא 70%-90%.
הטיפול לחולים בדרגת סיכון גבוהה כולל טיפול מולטי-מודלי כמתואר לעיל. הפרוגנוזה בעבר הייתה כ- 30%, אולם תודות לשיפור בטיפולים באמצעות מתן נוגדנים והשתלות מח עצם, הפרוגנוזה כיום מגיעה ל-66% בחלק מן המחקרים שנעשו בנושא ואשר התפרסמו לאחרונה.
לאלו שהיו בדרגת סיכון בינונית או גבוהה ושרדו, יש נזקים כתוצאה מהטיפול במחלה- נזקי שמיעה, ירידה בגדילה, בעיות בתפקוד בלוטת התריס, קשיי למידה וסיכון מוגבר לסרטן משני.
אפידמיולוגיה.
נוירובלסטומה מהווה 6%-10% מכלל סרטני גיל הילדות, וכ-15% מסיבות המוות כתוצאה מסרטן אצל ילדים. השכיחות הגבוהה ביותר של נוירובלסטומה היא בשנה הראשונה לחיים, ומספר מקרים הם קונגניטליים (מלידה). רק 10% מכלל הנוירובלסטומות מתרחשות לאחר גיל 5, ו- 2% בלבד לאחר גיל 18.
גוסטב ואגנר
אדריאנה בראזה
אלחנדרו גונזלס איניאריטו
קרבות נהר איזונצו
קרבות נהר איזונצו היו שנים-עשר קרבות עקובים מדם שניטשו במסגרת החזית האיטלקית במלחמת העולם הראשונה, בין האימפריה האוסטרו-הונגרית ובין ממלכת איטליה, החל מהקרב הראשון על האיזונצו ב-23 ביוני 1915 ועד לקרב קפורטו בספטמבר 1917. הקרבות מכונים על שם נהר איזונצו (בסלובנית נקרא הנהר בשם סוצ'ה), הזורם בחלקה הצפוני-מזרחי של איטליה, מהרי האלפים דרומה לכיוון הים האדריאטי, ושלאורכו התנהלו הקרבות. בקרב השנים-עשר, קרב קפורטו, הוכרעה סדרת הקרבות לטובת אוסטרו-הונגריה, בסיוע נרחב של צבא הקיסרות הגרמנית.
רקע.
עם פרוץ המלחמה בקיץ 1914, לא הצטרפה איטליה לבעלות בריתה מן הברית המשולשת שנחתמה ב-1882, האימפריה האוסטרו-הונגרית והקיסרות הגרמנית. איטליה טענה כי הברית היא הגנתית בטבעה ולכן התוקפנות של אוסטרו-הונגריה, שהכריזה מלחמה על סרביה, איננה מחייבת אותה לקחת חלק במלחמה. לאיטליה הייתה עוינות רבת שנים עם אוסטרו-הונגריה, מאז קונגרס וינה משנת 1815 בתום המלחמות הנפוליאוניות, שבעקבותיו הועברו אזורים בצפון איטליה לאוסטרו-הונגריה. יתר על כן, בשנות ה-80 של המאה ה-19 נוסדה תנועה בשם 'איטליה הבלתי משוחררת' (Italia irredenta) שתבעה את האזורים הצפוניים, המיושבים באיטלקים, מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, ובעיקר את אזור מישור החוף של הים האדריאטי ושטחה של טירול האיטלקית – דרום טירול (כיום הנפות של טרנטו ודרום טירול שבצפון איטליה) – חצי האי איסטריה ונמל טריאסטה, הערים גוריציה וגרדיסקה, וצפונה של דלמטיה. בראשית המאה ה-20 זו הפכה לתביעה פוליטית של ממש ולמטרתה העיקרית של המלחמה עבור האיטלקים, בדומה למה שאירע בחבל אלזס-לורן באזור הגבול שבין הקיסרות הגרמנית וצרפת.
מדינות ההסכמה קיימו מגעים חשאיים עם הממשלה האיטלקית לגבי הצטרפות ממלכת איטליה לכוחותיהן, וביום 26 באפריל 1915 נחתמה ברית לונדון, שבה השתחררה איטליה מן ההתחייבויות לברית מדינות המרכז והצטרפה למדינות ההסכמה. ביום 23 במאי 1915 הכריזה איטליה מלחמה על אוסטרו-הונגריה, וזאת לאחר שהייתה נייטרלית מאז פרוץ המלחמה באירופה.