ב-1200 החל בהרחבת הכנסייה בפרייבורג שהייתה לאחר מכן לקתדרלת פרייבורג ובה, לפי המסורת, נקבר לאחר מותו ב-1218. ברטהולד החמישי היה האחרון בשושלת דוכסי צרינגן.
קפיטולציה
כיכר ונדום
כיכר וַנְדוֹם (בצרפתית: place Vendôme) היא כיכר אופיינית לסגנון האורבניסטי הקלסי הצרפתי, שנמצאת ברובע הראשון של פריז, מצפון לגני טווילרי וממזרח לכנסיית המדלן. הכיכר נותרה עד היום בצורתה המקורית. במרכז הכיכר ניצב עמוד ונדום (colonne Vendôme); עמוד ברונזה בן 44 מטרים, שעוצב בסגנון עמוד טראיאנוס ברומא ובראשו פסל של נפוליאון בלבוש קיסר רומאי, והוצב במקום בידי הקיסר הצרפתי לזכר ניצחונו בקרב אוסטרליץ.
אדריכל הכיכר הוא ז'יל ארדוּאַן-מַנְסַר, שהגה בשנת 1699 תוכנית עירונית מוקפדת שהייתה אמורה להתאים לבעלי הבתים באזור. חזיתות הבתים שסביב הכיכר נבנו בין השנים 1686–1720, וחלק גדול מהחזיתות סווג כאנדרטה לאומית. הכיכר קיבלה את השם "כיכר ונדום" במאה ה-17, על שם אוטל ונדום שניצב במקום. לפניכן נקרא המקום כיכר לואי הגדול (place Louis le Grand), ולפניכן כיכר קונקט (place des Conquêtes). בזמן המהפכה הצרפתית הוענק לכיכר השם כיכר פיק (place des Piques). בתקופת הקומונה הפריזאית, ב-1871, נקרא המקום כיכר האינטרנציונל (place Internationale), ובמהלכה נהרס עמוד ונדום על ידי הקומונרים, שראו בו סמל העריצות והמיליטריזם הנפוליואוני.
בכיכר נמצא משרד המשפטים הצרפתי.
היסטוריה.
בשנת 1677 קבוצה של פסקולנטים, בהם האדריכל ז'יל ארדואן מנסר, העלתה לראשונה את רעיון הקמתה של כיכר ונדום.
הפרויקט בשנת 1685.
ב-1685, העלה לבואה (François Michel Le Tellier de Louvois) שוב את הרעיון וקנה את אוטל ונדום ואת מנזר הקפוצ'ינים שנמצאו מצפון לרחוב סנט-אונורה. במקומם הציעו האדריכלים ז'יל ארדואן-מנסר וז'רמן בופרן (Boffrand) לבנות כיכר מלבנית עצומה, פתוחה כולה לרחוב סנט-אונורה, שנועדה לאכלס מבני ציבור גדולים: הספרייה המלכותית, האקדמיות המלכותיות, היכל המטבעה, מלון השגרירים, ועוד.
הפרויקט בשנת 1699.
ב-1699 ננטשה התוכנית הציבורית של שנת 1685 לטובת מיזם פרטי. המלך מכר את השטח וחזיתות הבתים, שנבנו לכבוד טקס החנוכה, נהרסו כדי לצמצם את פריסת הכיכר בעשרים מטרים מכל צד. הכיכר החדשה הוקפה בבתי מידות שנבנו מאחורי חזיתות אחידות בתכנונו של ארדואן-מנסר.
התוכנית הריבועית, בעלת פנים קטומים בפינות, הייתה סגורה עם נתיב אחד שחצה את הכיכר מצפון לדרום, וקישר את רחוב סנט אונורה עם שער מנזר הקפוצ'ינים.
בתקופת המהפכה.
בין 1793 ל-1799 קיבלה הכיכר את השם "כיכר פיק" (" place des Piques"). ב-13 באוגוסט נופץ פסל הפרש של לואי ה-14. לאחר רצח לואי מישל לפלטייה דה סן-פרז'ו, ב-20 בינואר 1793, שקולו הכריע בעד הוצאתו להורג של המלך לואי ה-16, הוזמן הצייר ז'אק-לואי דויד לארגן את טקס הלוויה.
במרכז הכיכר הוצב סן-פרז'ו עירום ומדמם, עטוף בפיסת בד שחשפה את פצעיו, על מעמד תחת תפאורה בסגנון עתיק, בחתימת ז'אק-לואי דויד.
התפתחויות מאוחרות יותר.
עמוד ונדום הוקם בשנת 1810, במקום פסלו המנותץ של לואי ה-14, בידי האדריכלים ז'אק גונדואן וז'אן-בטיסט לפר, כחיקוי לעמוד טראיאנוס שברומא, והורכב כמו מקבילו הרומאי מתבליטים. התבליטים, שפוסלו בידי אטיין ברז'ר, מציגים את המערכה של 1806.
בראש העמוד הוצב פסלו של נפוליאון בונפרטה, שפוסל בידי אנטואן-דני שודה (Antoine-Denis Chaudet). הפסל הוחלף בהעתק שיצר אוגוסט דומו (Auguste Dumont) בשנת 1873, לאחר שהפסל המקורי הופל ונותץ בידי בתקופת הקומונה הפריזאית.
בתי מידות בכיכר.
בכיכר ונדום נמצאים בתי מידות (בצרפתית: hôtels particuliers) רבים, בהם:
בריין פטריק ריילי
בריין פטריק ריילי (באנגלית: Brian Patrick Reilly) (12 בדצמבר 1901,מנטון צרפת - 29 בדצמבר 1991, הייסטינגס, אנגליה), שחמטאי אירי-צרפתי, סופר ועורך ביטאון שחמט.
ריילי נולד במנטון שבריביירה הצרפתית. הקשר האירי הוא דרך סבו מצד אביו.
קריירה שחמטאית.
ריילי ניצח באליפות מועדון ניצה בשנת 1924, חלק מקום חמישי בהייר בשנת 1927 (ניצח: וילהלם אורבך). הגיע למקום העשירי בתחרות ניצה בשנת 1930 (ניצח: סבלי גריגורייביץ' טרטקובר). בתחרות זו ניצח ריילי את אדגר קול.
בשנת 1931 ניצח ריילי בתחרות בניצה, ובאותה שנה הגיע למקום החמישי בתחרות אחרת בניצה (ניצח: אלכסנדר אלכין). חלק מקום 4-6 בתחרות מרגייט 1935 (ניצח: שמואל רשבסקי).
בשנת 1935 הגיע ריילי למקום החמישי בתחרות ברצלונה (ניצחו: סאלו פלור וג'ורג' קולטנובסקי ), וחלק מקום 5-7 בתחרות רוזאס (ניצח: סאלו פלור). בשנת 1937 הגיע למקום הרביעי בתחרות ניצה (ניצח: אלכסנדר אלכין). בשנת 1938 הגיע למקום השני בתחרות ניצה (ניצח: קארל אופצ'נסקי).
ריילי באולימפיאדות.
ריילי שיחק בנבחרתה האולימפית של אירלנד בתשע אולימפיאדות, לאורך 33 שנים, מתוכן שלוש פעמים בלוח הראשון.
בשנת 1958 הגיע ריילי למקום השני באליפות אירלנד.
בשנים 1959 ו-1960 ניצח ריילי באליפות אירלנד.
ריילי ערך את הביטאון British Chess Magazine בין השנים 1949-1981, התקופה הממושכת ביותר שעורך כלשהו ערך את הביטאון.
שחמט בהתכתבות.
ריילי שיחק בפרקי זמן שונים שחמט בכתב. הנה אחד המשחקים משנת 1934 בו ניצח את ג'יבו, שהיה אלוף צרפת ארבע פעמים.
משחק נוסף, מ-1943 ממחנה המעצר בו היה נתון בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ריילי שיחק באליפות אנגליה לשחמט בכתב בשנת 1957/58. הנה אחד המשחקים.
הסכמה כללית
ויאצ'סלב רגוזין
ויאצ'סלב רגוזין (ברוסית: Вячеслав Васильевич Рагозин (8 באוקטובר 1908, סנקט פטרבורג - 11 במרץ 1962, מוסקבה) היה שחמטאי רוסי שהיה אלוף העולם השני בשחמט בהתכתבות (בשנת 1959), בעל דרגת רב-אמן כפולה, הן של פיד"ה והן של ICCF; עוזרו של אלוף העולם, מיכאל בוטביניק (בין השנים 1961-1950); סגן נשיא הפיד"ה, שופט בינלאומי לשחמט, סופר ועורך.
תחילת קריירה.
לרגוזין הייתה סדרה של תוצאות מצוינות בתחילת שנות השלושים. הוא ניצח בדו-קרב את האמן הידוע אלכסנדר איליין-זנבסקי וקיבל תואר אמן סובייטי. בתחרות מוסקבה בשנת 1935 קיבל פרס על המשחק הטוב ביותר על ניצחונו נגד אנדור לילינטל. בתחרות החזקה של מוסקבה, בשנת 1936, ניצח רגוזין את סאלו פלור ואת עמנואל לסקר והיה קרוב מאוד לניצחון במשחקו מול חוסה ראול קפבלנקה. אלוף העולם לשעבר, בתושיתו הרבה, הצליח למצוא דרך לשח-נצחי בסיום המשחק.
בהמשך ניצח רגוזין באליפות לנינגרד בשנת 1936 ובאליפות ברית המועצות לשנת 1937 חלק מקום שני עם אלכסנדר קונסטנטינופולסקי (ניצח: גריגורי לבנפיש). באליפות לנינגרד-מוסקבה בשנת 1939 חלק מקום שלישי, אחרי סאלו פלור ושמואל רשבסקי ולפני פאול קרס.
שרשרת ההצלחות של רגוזין נמשכה גם בשנות הארבעים עם מקום ראשון בתחרות סברדלובסק בשנת 1942 וניצחון באליפות לנינגרד בשנת 1945. בשנת 1946 ניצח בתחרות הלסינקי וניצח דו-קרב נגד איגור בונדרבסקי. השגו הגדול ביותר בשחמט תחרותי היה מקום שני בתחרות לזכרו של מיכאל צ'יגורין בשנת 1947, חצי נקודה אחרי מיכאל בוטביניק ולפני פאול קרס, וסילי סמיסלוב ויצחק בולסלבסקי.
בשנת החמישים הדור הצעיר, יוצא בתי הספר לשחמט של המשטר הסובייטי עקף את רגוזין ורוב בני דורו. למרות זאת רגוזין המשיך לשחק באליפויות ברית המועצות, שם התחרה אחת עשרה פעמים, משנת 1934 ועד 1956. בתחרות זיכרון לוילהלם שטייניץ, אחת התחרויות הבינלאומיות הנדירות בהן השתתף הגיע למקום השני אחרי פיליפ מירוסלב ולפני סאלו פלור, לודק פאכמן, גדעון סטולברג ווולפגנג אולמן.
אלוף העולם בשחמט בהתכתבות.
במשך כל חייו התעניין רגוזין, וגם גילה כישרון כמעט בכל אספקט של משחק השחמט. על הישגיו התחרותיים הוענקה לו דרגת רב אמן בשנת 1950. שנה לאחר מכן קיבל תואר שופט בינלאומי. בין השנים 1956–1958 התמקד רגוזין בשחמט בהתכתבות, שם הוכיח כי הוא מנתח עמדות מעולה ובעל ידע תאורטי רב. יכולותיו הובילו אותו לתואר אלוף העולם השני בשחמט בכתב, תואר בו זכה בשנת 1959. באותה שנה הוענקה לו דרגת רב אמן גם בשחמט בכתב.
אלוף העולם מיכאל בוטביניק זיהה תכונות אלו של רגוזין; נוספו לכך ניסיונו העשיר. רגוזין אותר כיריב אימונים אידיאלי לאלוף העולם, והשניים קיימו ביניהם סדרה ארוכה של משחקי אימונים שנשמרו בסוד, במהלך הכנותיו של בוטביניק לאליפות העולם. סגנון משחקו של רגוזין היה תמיד מסתכן ונסיוני, במיוחד ביחס להקרבת רגלים לצורך קבלת יוזמה התקפית. בוטביניק מצידו ניסה לבנות אוסף פתיחות יציבות ואמינות והיה חיוני שהן יעברו בדיקה מקיפה ומעמיקה נגד משחק תוקפני כשל רגוזין. היסטוריונים רבים מייחסים לתרומתו של רגוזין חלק נכבד בהצלחה של בוטביניק.
בוטביניק ורגוזין התאמנו יחדיו לאליפות ברית המועצות בשנת 1944. כדי לחקות את התנאים שיהיו באולם התחרות, הם התאמנו כאשר ברקע רעש חזק של מכשיר רדיו. באליפות ברית המועצות ניצח בוטביניק ואילו רגוזין סיים במקום ה-13 מתוך 17 והאשים את הפסדיו בשקט הלא טבעי באולם התחרות.
תרומתו לתיאורית הפתיחות.
תרומותיו של רגוזין לתיאורית הפתיחה מתמקדת בפיתוח שיטות שבהן השחקן בכלים השחורים משיג שוויון בגמביט המלכה ובהסתעפויות נימצו-הודיות. בכל המקרים המסעים הם מסעי הכנה לקידום הרגלי המרכזי מ-ה6 ל-ה5.