למרות המיתוג הברור שנתנו חז"ל לראויים לשאת את התואר "איש אשכולות", הושאל הביטוי במהלך הדורות ונעשה בו שימוש לסמל אנשי רוח וגדולי תורה, ששלטו בכל מכמני התורה והיו בעלי ידע מקיף ונרחב בכל חלקיה. בין המוגדרים כאנשי אשכולות כתואר מושאל ביהדות נמנים: רב סעדיה גאון, רש"י, הרמב"ם שנמנה בתקופת ימי הביניים על חכמי דורו גם בין חכמי האומות ונודע כבעל ידע רחב בתחום הרוח והדת וכן גם בתחום הרפואה. רבי שמואל הנגיד, החכם דון יצחק אברבנאל, המהר"ל מפראג שמלבד גדלותו התורנית נודע כאסטרונום מחונן בקרב מלומדי ארצו, החיד"א, הגאון מווילנא, רבי יהונתן אייבשיץ, הראי"ה קוק ואחרים.
אנשי אשכולות בולטים מאומות העולם.
רובם של הללו המוגדרים כאנשי אשכולות בעברית המודרנית, הם בני תקופת הרנסאנס בשלהי ימי הביניים, בה עדיין לא הייתה חציצה ברורה בין תחומי מקצוע כמו; מתמטיקה, פיזיקה ורפואה. גדול אנשי האשכולות של תקופת הרנסאנס, הוא לאונרדו דה וינצ'י, שהיה צייר, פסל, מהנדס, אדריכל ומדען. הוא התעניין גם בביולוגיה (בעיקר של בני אדם) ובתעופה. בערך בתקופתו של דה וינצ'י, חיו ופעלו גם מיכלאנג'לו - פסל, צייר, אדריכל, מהנדס ומשורר איטלקי ולאונה בטיסטה אלברטי - סופר, משורר, פילוסוף, אדריכל, צייר, בלשן וקריפטוגרף, איטלקי אף הוא. בלז פסקל - מתמטיקאי, פיזיקאי ופילוסוף וגוטפריד וילהלם לייבניץ - מתמטיקאי, פילוסוף ומדינאי, שתרם גם בתחומים אחרים, בהם משפטים, פיזיקה ותחומים נוספים, ובנג'מין פרנקלין שהיה מדינאי, מדען (בעיקר בתחום החשמל), סופר וממציא. היו אנשי אשכולות מוכרים שפעלו בתקופות מאוחרות יותר.
אישיות נוספת היא גלילאו גליליי אשר היה מתמטיקאי, אסטרונום, ממציא ופיזיקאי. הוא היה הראשון שהשתמש בטלסקופ לצורך ביצוע תצפיות אסטרונומיות, ובעזרתו גילה ארבעה מירחיו של צדק ואת מופעיו של כוכב הלכת נוגה. תגליותיו הוכיחו את המודל ההליוצנטרי - כדור הארץ איננו מרכז היקום - הוא סובב סביב השמש. אמירה זו היוותה כפירה בערכי הדת וגלילאו נשפט למעצר בית עד יום מותו. עבודתו המדעית הקיפה תחומים רבים, והוא נחשב לאחד מאנשי המדע הדגולים והמשפיעים ביותר בכל הזמנים.
תומאס יאנג, איש אשכולות אנגלי שפעל בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19, נחשב בעיני רבים כ"אדם האחרון שידע הכל". בקיאותו המדהימה הקיפה במומחיות וידע רחב ממדים, את כל תחומי האקדמיה המערבית בתקופתו: רפואה, פיזיקה, בלשנות, הרמוניה ואף אקטואריה.
פוסה טבעתית
פוסה טבעתית (שם מדעי: "Pusa hispida") ובשפה האסקימוסית ידוע כנטסיק או נטיק, הוא מין יונק ימי מהסוג פוסה שבמשפחת כלבי הים החי באוקיינוס הארקטי.
המין נפוץ ברחבי אוקיינוס הקרח הצפוני. ניתן למצוא אותו בים הבלטי, בים ברינג ובמפרץ הדסון. בית המחיה המועדף על הפוסה הטבעתית הם אזורים הקופאים לקרח במהלך החורף. הפוסה הטבעתית חי מתחת לשכבת קרח במשך מספר חודשים בשנה. הם שוכנים במאורות בקרח ובשלג, שאותן הם בונים באמצעות הסנפירים הקדמיים שלהם. מאורות אלו משמשות להם מקלט מפני טורפים ומחסה מפני הקור. הם מסוגלים לתחזק חורי נשימה בקרח בעובי של עד שני מטרים, אשר מאפשרים להם להשתכן במקומות שכלבי ים אחרים לא מסוגלים להתגורר בהם.
צבעו של הפוסה הטבעתית אפור בהיר עם נקודות שחורות, שמוקפות לעיתים קרובות בסימון טבעתי בהיר, תכונה אשר הקנתה לפוסה הטבעתית את שמו המקומי. ראשם קטן, וחוטמם קצר וצר.
קיימים מספר תת-מינים של פוסה טבעתית. אלו שונים בממדיהם הפיזיים. אורך הגוף של הפוסה הטבעתית מתת-המין "P. h. hispida " (תת המין הארקטי) ומתת המין "P. h. ochotensis" (הנפוץ בים אוחוצק) הוא 1-1.5 מטר, והמשקל כ-50–70 ק"ג, כאשר הנקבות קטנות במקצת מן הזכרים. תוחלת חייהם של תת-מינים אלו מגיעה לכ-43 שנה. תת-המין הנפוץ בים הבלטי "P. h. botnica" הוא הגדול ביותר מבין תת-המינים של הפוסה הטבעתית, אורך גופו 1.5-1.75 מטר ומשקלו 110–124 ק"ג. תוחלת חייו היא כ-40 שנה. משקלו של תת-המין הנפוץ בימת לדוגה 32-56 ק"ג, והוא קטן מתת-המינים "P. h. botnica" ו-"P. h. saimensis" וצבעו כהה יותר. תת-המין "P. h. saimensis" הנפוץ בימת סאימה שבפינלנד מגיע באורכו עד 1.5 מטר ומשקלו 45–100 ק"ג.
הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל 5–7 שנים ואילו הזכרים בגיל 6–8 שנים. ההזדווגות מתחילה באפריל ומאי. הזכרים משוטטים בחיפוש אחר בת זוג. כאשר מוצא הזכר בת זוג, הוא עשוי לבלות עמה מספר ימים לפני ההזדווגות. לאחר מכן מחפש הזכר זיווג נוסף. העובר מתפתח ברחם הנקבה רק באוגוסט או ספטמבר, מספר חודשים לאחר ההזדווגות. לאחר היריון האורך 8–9 חודשים ממליטות הנקבות את גוריהן בתקופה שמאמצע מרץ ועד תחילת אפריל. הגורים זקוקים לטיפול אמהי במשך כ-40 יום.
טורפיו הטבעיים של הפוסה הטבעתית הם קטלנים, דובי קוטב, זאבים וגרגרנים. בנוסף על הסכנה מטורפים, עקב ההתחממות העולמית, קרחונים החלו להתפרק מוקדם מבעבר. כיוון שכך נהרסים לעיתים האזורים שבהם ממליטות הנקבות נהרסים לפני שהגורים בוגרים מספיק כדי לדאוג לעצמם ולבני זוגם.
תת-מינים.
האוכלוסיות המתגוררות באזורים שונים התפתחו לכדי תת-מינים נפרדים:
Pusa hispida
Phoca hispida
הפארק הלאומי מורן טרואה פיטון
הפארק הלאומי מורן טרואה פיטון (אנגלית Morne Trois Pitons National Park) הוא פארק לאומי בדרום מרכזו של האי דומיניקה, השוכן 13 ק"מ מזרחית לבירה רוזו. הפארק משתרע על שטח של 68.57 קמ"ר, סביב הר הגעש שעל שמו הוא נקרא. המקום הוכרז כפארק לאומי בשנת 1975 על קרקעות שהיו שייכות בחלקן למדינה ובחלקן נתרמו על ידי גורמים פרטיים, והיה לפארק הלאומי הראשון באי.
גאוגרפיה ואקלים.
הפארק משתרע בין גבהים של 500 עד 1,220 מטר ומגיע לשיאו בפסגת "מורן טרואה פיטון" הנישאת לגובה של 1,342 מטר במרחק של שמונה ק"מ בלבד מחוף הים. הנוף מאופיין בצוקים געשיים תלולים ובעמקים עמוקים. בתחומי הפארק שוכן "עמק השממון" (Valley of Desolation או Grand Soufriere) שצורתו כשל אמפיתיאטרון ובו שוכנים כ-50 פומרולות (Fumarole), מעיינות חמים, גייזרים וכן "האגם הרותח" השני בגודלו בעולם, שטמפרטורת מימיו מגיעה ל-95°C. העמק מנוקז על ידי נחל פואנט מולאטר (Pointe Mulatre) הזורם אל האוקיינוס האטלנטי שבמזרח. בפארק שני אגמי מים מתוקים - אגם בורי (Boeri) השוכן בלועו של הר געש כבוי ואגם פרשווטר (Freshwater) שהוא הגדול באי. שני האגמים נוצרו לפני 25,000 עד 30,000 שנים ועומקם משתנה בהתאם לעונות השנה.
האקלים בפארק הוא טרופי ימי עם הבדלים קטנים במשרע הטמפרטורות בין היום ללילה ובין עונות השנה. טמפרטורות המקסימום נעות בין 27°C ל-28°C בעוד שטמפרטורות המינימום מגיעות ל-19°C עד 21°C. הלחות היחסית גבוהה ועומדת על 95% בדרך כלל, ורק לעיתים רחוקות יורדת מתחת ל-85%. כמות המשקעים השנתית מגיעה ליותר מ-7,600 מ"מ.
החי והצומח.
בפארק חמישה אזורי צמחייה טבעית ואזור חקלאי קטן. יער העננים בגבהים שמעל 914 מטר, מכוסה כמעט תמיד בעננים, ושוררות בו טמפרטורות נמוכות, המלוות ברוחות עזות ובגשמים. באזור זה נפוצים השרכאים, שיחים שונים, טחב ועצים נמוכים המכוסים בחזזית. רצועת הצמחייה מתחת ליער העננים היא רצועת מעבר שבה עצים דקים ונישאים לגובה של 12 עד 15 מטר. מתחת לרצועה זו, ובגובה של מעל ל-610 מטר, משתרע יער הגשם ההררי המכוסה באפיפיט. מתחתיו ובגובה שמתחת ל-460 מטר משתרע יער הגשם הבוגר והמצחייה בו צפופה מאלה של הרצועות הגבוהות יותר. הרצועה התחתונה והאחרונה היא רצועת חורש הגשם המשני.
בפארק שבעה מיני יונקים, 50 מיני עופות, 12 מיני זוחלים, 12 מיני סרטנאים מספר מיני דו-חיים ומינים רבים של חרקים. כל היונקים היבשתיים הובאו אל הפארק ממקומות אחרים ובין היתר כוללים אלה עכברושים, חזירים, חתולים ומין של אופוסום.
Live at Wembley 86'
קסר עמרה
קסר עמרה (בערבית: قصر عمرة, תעתיק: קצר עמרה, שפירושו "מצודת עמרה") היא הידועה שבמצודות המדבר בירדן וממוקמת במרחק של 85 ק"מ מזרחית לעמאן.
היסטוריה.
המצודה נבנתה בתחילת המאה ה-8, ככל הנראה בין 711 ל-715, על ידי הח'ליף וליד הראשון מבית אומיה; אך גרסה אחרת מייחסת את בנייתה לח'ליף וליד השני בשנות הארבעים של המאה ה-8. המצודה עצמה הרוסה, אך בית הכפר שלידה השתמר במצב טוב וסביר ששימש כמקום מנוחה לחליף או לבני משפחתו לתקופות שהות קצרות.
במבנה אולם אירוח שבו שלוש ספינות ובית מרחץ בסגנון רומי, והוא מעוטר בפרסקאות עשירות המתארות סצינות ציד, היאבקות ורחצה, בעלי חיים, דמויות מלכותיות, נשים עירומות ועוד. על אחד מקירות בית המרחץ מצוירת מפה של השמיים בחצי הכדור הצפוני, לצידם של סימני גלגל המזלות, וזו נחשבת לאחד הניסיונות המוקדמים לשרטט את הייקום שלא באופן דו ממדי. פרסקאות אלה בסגנון חילוני משמשים דוגמה לאמנות איסלאמית מוקדמת, ומראים כי האיסור על עשיית דמות התקבל באסלאם בשלב מאוחר יותר.
באר בעומק של 36 מטר ומשאבה שהופעלה על ידי חמור צמודים למבנה מצפון וסיפקו לו מים לצורכי שתייה ולבית המרחץ.
המצודה נעזבה ונתגלתה שוב ב-1898, על ידי אלואיס מוסיל, במצב של הזנחה ביחס למצודות אחרות, וכתובות גרפיטי פגעו בחלק מהפרסקאות. בשנת 1985 הכריז ארגון אונסק"ו על המצודה כאתר מורשת עולמית ונערך מבצע לשחזור המבנה.
כפר-סבא
הורטיקולטורה
הוֹרְטִיקוֹלְטוּרָה (לטינית: גן - Hortus, תרבות - cultura, על פי האקדמיה ללשון העברית: בֻּסְתְּנָאוּת) היא האמנות, המדע, הטכנולוגיה והכלכלה של גידול צמחי תועלת ונוי. זהו ענף בתחום החקלאות, המקביל לענף היערנות וענף גידולי שדה.