בית הספר של קרל השני – לבסוף יסד קרל השני בית ספר בסגנון חצר המלוכה של סבו שמיקומו המדויק לא ברור עד היום. בית ספר זה מיזג את סגנונות טור, ריימס והחצר הקרולינגית לכדי סגנון ייחודי. מספר ספרים מיוחסים לסגנון זה. האחרון והמפורסם ביותר הוא ה-Codex Aureus of St. Emmeram משנת 870.
כתבי היד ששרדו.
כתב העת העתיק ביותר בקבוצה זו הוא אוסף ספרי הבשורה שנקרא Godescalc Pericopes ומצוי כיום בספרייה הלאומית של צרפת.
. זוהי הדוגמה המוקדמת ביותר של סגנון חצר המלכות, ומהספרים הראשונים שנכתבו בסקריפטיום (חדר הכתיבה) של החצר. מטרת כתב היד הייתה להנציח את מסעו של קרל הגדול לרומא, מפגשו עם האפיפיור אדריאנוס הראשון והטבלת בנו הבכור פיפין לנצרות. מידע זו כמו גם שם המעתיק מופיע בדף ההקדשה בסוף הספר. כתב יד זה הוזמן על ידי קרל הגדול ואשתו הילדגרד ב-7 באוקטובר שנת 781 אצל מעתיק ומשורר ממוצא פרנקי בשם Godescalc, שנעזר בצוות של מאיירים ומעתיקים. העבודה הסתיימה שנה וחצי לאחר מכן בתאריך 30 באפריל 783.
בסגנון האיורים שבספר, התמזגו אמנות אינסולרית, אנגלו-סאכסונית ואירית עם אמנות ביזנטית ונוצרית הקדומה. העיטורים בפתיח, הם של נושאים מן הטבע, הצורות המשולבות מעידות על מוצא אינסולרי. השפעה זו הייתה בחלקה עוד טבועה בממלכה הפרנקית ובחלקה היא תוצאה של חידוש הקשר עם המסורת האנגלית דרך מלומדים כמו אלקווין שזומן בשנת 781 מיורק לחצרו של קרל. האיורים של דיוקנאות השליחים מבוססות על מודלים ביזנטיים כמו אלו בפסיפסים של בזיליקת סן ויטאלה ברוונה. האמן ניסה לתת נפח לדמויות על ידי יצירת גוונים שונים של אותו הצבע, שמקנים אשליית צל ונפח לדמויות.
למשל, בדמותו של מרקוס הקדוש בקובץ הדרשות שבספר אפשר לראות שהאמן מצייר על פי המוסכמות הביזנטיות הטיפוסיות. הפנים מעוצבים בחום וקפלי הלבוש מצוירים בדפוס מסוגנן. צורת הישיבה של השליח אינה אפשרית כמעט במציאות, הרגל השמאלית מוצגת בפרופיל ואילו השנייה במבט מלפנים. כן מוצגת באיור הצללה מסוימת.
כתבי היד הקרולינגיים היו הראשונים שהשתמשו בקביעות באותיות קטנות לכתיבת הטקסט, והיו בכך המבשרים של הכתיבה באותיות קטנות של ימינו. בכתבי היד הקרולינגיים נכללו מספר סוגי אותיות ונקבעה היררכיה כדי להבחין בין רמות שונות בטקסט של בספרים: לכותרות הספר שימשו אותיות מרובעות בסגנון רומי. אותיות גדולות סימנו את ראש הפרק, תוכן העניינים והמילים הראשונות של שורת הפתיחה, אינציפיט. שאר הספר נכתב באותיות הקרולינגיות הקטנות.
אותיות הטקסט נכתבו בצבעי זהב וכסף על קלף צבוע בארגמן. בספר 127 עמודים, שש מיניאטורות שכוללות את: ארבעת השליחים, ישו בתפארתו ומזרקת החיים (fons vitae). השימוש בצבע לאותיות בא להדגיש שהן עצמן חשובות באותה רמה כמו תוכן הטקסט. צבעים אלו שהם עמידים מאוד ומפוארים באים לסמל את התגלמות האל.
המאיירים והמעתיקים של ספר זה ישבו כולם בחצר המלוכה באאכן, ונמנו על זרם האמנים ששאף להחזיר לעולם את סגנון ההלניסטי. תווי הפנים של דמויות הקדושים צוירו כפי שהיו מציירים בעת העתיקה את הפילוסופים היווניים. בהתאם למסורת זו הן גם מוקמו באוויר הפתוח כשמאחוריהם נוף ומבנים ארכיטקטוניים. החלל והתפיסה של הציור נותנים אשליה של מציאות, בשונה מאוד מהרקע של תפאורת במה שהיה נפוץ בציורים של ימי הביניים. הדמויות יושבות כשלפניהן מוצב מעמד ועליו ספר, הציורים נראים כביכול "מודרניים" יותר מאלה של ימי הביניים, אולם למעשה הם העתקים של המסורת העתיקה של הציור בארצות המזרח התיכון. עובדה זו מביאה להשערה שהמאיירים מקורם מאיטליה או אולי מביזנטיון.
קובץ ספרי הבשורה, כולל 236 דפי קלף הצבועים ארגמן וכתובים בצבעי זהב וכסף. גודל הדפים הוא 32.4 ס"מ על 24.9 ס"מ. כל דף מכיל טקסט בעמודה אחת שכוללת 26 שורות. גם בספר זה נעשה שימוש בגודל שונה של האותיות.
בנוסף, מופיעים בספר ששה עשר לוחות מאוירים וארבעה ציורי דיוקנאות של השליחים אחד בכל פתיח של הספר המתאים.
בשוליי הדף הראשון של הבשורה על פי לוקאס מופיע חתימה של כומר יווני בשם דמטריוס, כתובה באותיות זהב. ייתכן שזו חתימתו של המעתיק או המאייר והיא עשויה לחזק את ההשערה שהיו אמנים ביזנטיים בחצרו של קרל הגדול.
בעת הכתרה היו מניחים את הספר לפני השליט. בשנת 800 הניח קרל הגדול את שלוש אצבעות יד ימין על הדף הראשון בספר חזון יוחנן. על פי המסורת, אם כי אין אפשרות להוכיח זאת, הספר גם נקבר על ברכי שליט זה. בשנת 1000 נפתח הקבר על ידי הקיסר אוטו השלישי, והספר זכה בכריכה חדשה. כיום ה-Coronation Gospels נמצא באוצר המלכות (Kaiserliche Schatzkammer) שבארמון הופבורג בווינה.
המאפיינים של סגנון זה הם קווי ציור נמרצים המציגים תנוחות נרגשות של הדמויות. אפקט זה מושג בעזרת תנועות מברשת מהירות וחטופות. סגנון זה מופיע בכתבים נוספים כמו למשל האיורים במזמור הראשון של ספר תהילים בכתב יד בשם Utrecht Psalter.
אחד מהאיורים המייצגים הוא, הפורטרט של מרקוס המבשר. האמן השתמש בקווים אחוזי טירוף כביכול, ליצירת אשליה של נפח הגוף. השרפרף שעליו יושב הקדוש מוצב בזווית בלתי מציאותית בעליל, אבל ישנם כמה ניסיונות של האמן להציג את הגוף בתלת ממד בחלל. הרגל הימנית מוצבת מתחת לכיסא והאמן ניסה להראות לצופה דרך יצירת קווים עקומים והצללה שלרגל יש נפח, למרות מספר אי דיוקים, הדמות היושבת על הכיסא מגלה תנוחה אמינה, אם כי היא משרה אי שקט.
תמונה נוספת היא דמותו של מתי המוצבת בשטח פתוח ולפניו ספר, הוא מקשיב לדברי המלאך שנמצא בחלקה הימני העליון של התמונה. הקווים המיוחדים בציור הם חזקים ודינמיים. הגלימה שלובשת הדמות, כמו גם הנוף מושפעים מכתבים קלאסיים עתיקים שהיו בספרית החצר באכאכן. אולם סגנון זה רחוק מאוד מהשלווה הקלאסית. אפילו הצבעים אינם רגילים הם כוללים צבעי ירוק וורוד שהיוו חידוש במאה התשיעית
הכריכה של ספר הבשורות הזה נעשתה בזהב כאשר האל מופיע במרכזה, לידו דמות מריה ובארבע הפינות סמלי השליחים הנוצריים.
הספר נוצר בסביבות שנת 820 בריימס והוא מכיל תפילות מתוך פרקי התנ"ך, שעל פיהם נהגו הנזירים לזמר את תפילותיהם. בספר 108 דפי קלף, גודל כל אחד הוא 33 ס"מ על 25 ס"מ. בנוסף לכתב היד, יש בו 166 איורים לפי חלוקת המזמורים: מאה וחמישים איורים למזמורי תהילים וששה עשר איורים למזמורים מתוך שיר השירים. הטקסט הלטיני הוא על פי תרגום הוולגטה, במה שנקרא היום גרסת Gallicanum והוא כתוב בשלוש עמודות. כיום נמצא הספר בספרייה של אוניברסיטת אוטרכט (Hs. 32). משערים שהספר נכתב במנזר הבנדיקטני שב- Hautvillers באותו הסגנון של ספר הבשורות. וייתכן שנעשה בחסותו של הארכיבישוף של ריימס בין השנים 820 ל-835.
נראה שלפחות שישה אמנים עסקו באיור הספר, סגנונם הוא פחות או יותר אחיד. סגנון זה הוגדר ב"עצבני" או "דינמי", "סוריאליסטי וברוקי". הדמויות לעיתים מעוררות השוואה לציוריו של הירונימוס בוש.
החופש שבציור בדמויות, עשוי להעיד על קהל יעד שונה, שהיה כנראה אנשי הכמורה לדרגותיהם השונות. הדמויות אינן ממוסגרות לעיתים שונות מהתפיסה האיקונוגרפית הרגילה, שמופיעה בספרים הרשמיים מסוג זה, ומאופיינים בכתיבה נרטיבית.
אפשר להגדיר את הציור בספר התהילים של אוטרכט כבעל כמה רמות, הוא ומשתמש בסמלים צורניים לבטא את כוונותיו. הספר נחשב למקור הראשוני לסגנון הדימויים החזותיים שמופיע בתקופות מאוחרות יותר. הספר מספק הסברים לכל הסיפורים התנ"כיים שבו ולעיתים בצורה מאוד מתוחכמת. למשל כדי להדגיש שדמות המלומד המצוירת באחד האיורים, עוסקת בלמידה יומם וליל, מעל לראשו מצוירים לאורך כל העמוד, השמש ואחריה הירח וכוכבים. כל האיורים מלאים תכנים נסתרים מעין אלו, שהיו כנראה מובנים לקהל אנשי הכמורה שהחזיק בהם. הדמויות מאוד מסוגננות ורחוקות מאוד מהסגנון האמנותי של האריסטוקרטיה, הציורים אימפרסיוניסטיים והעבודות מהוות חידה לצופה. הספר מהווה אב-טיפוס של סיפור שמרתק את הצופה בסיפור חזותי בנוסף על התיאור שבטקסט הספרותי.
לאותו סגנון משתייך גם הספר Physiologus.
הטקסט בספר זה המתאר את החיות ואורחות חייהם בתוספת איורים. מקורו של הספר יווני ונכתב באלכסנדריה בין המאה השנייה למאה הרביעית. הוא תורגם ללטינית והחלו להעתיק עותקים שלו, ברוח הנצרות, בסגנון בית הספר של ריימס. בנוסחו הנוצרי השתמשו האמנים במידע שבספר כבסיס לתורתם המוסרית והתאימו מובנים אלגוריים והשקפת עולם נוצרית להתנהגותן של החיות.
נעשו על פי הזמנה התכנון הנקי שלו וכתב היד הברור עשו אותם למושכים וראויים לשמש כשי לראשי מנזרים ואפילו למלכים. אולם הם היו יותר מאובייקטים יפים וראויים להערצה, הם היו אידיאלים לקריאה משותפת או כתבנית ליצירת ספרי תנ"ך נוספים. באחד מהעותקים של תנ"ך טור שנמצא בספרייה הבריטית, יש גם כתב תווים מעל לטקסט של מגילת איכה, הוכחה לכך שהספר שימש בטקסים בכנסייה.
מבין שלושת ספרי התנ"ך של טור הדוגמה האחרונה והטובה ביותר שנעשתה בין השנים 845 ל-846 עבור קרל השני (הקירח), כתב היד נקרא, התנ"ך של וויויאן. פעילות בית הספר של טור נגדעה לאחר פלישת הנורמנים בשנת 853, אולם סגנונו נשאר בעל השפעה באמנות הקרולינגית.