תת אדמירל סר ג'ון פרנקלין (באנגלית: John Franklin; 16 באפריל 1786 - 11 ביוני 1847) היה חוקר אנגלי של אזור אוקיינוס הקרח הצפוני, אשר מיפה כמעט שני שלישים מקו החוף הצפוני של אמריקה הצפונית. בין מסעותיו שימש גם כמושל ארץ ון דימן (כיום טסמניה) בשנים 1836–1843. בשנת 1818 פרנקלין פיקד על ספינה אשר ניסתה להגיע אל הקוטב הצפוני בהפלגה ישירה צפונה, עד שהקרח חסם את דרכה. בהמשך עמד פרנקלין בראש שלוש משלחות לאזור ארקטיקה. המשלחת האחרונה שלו נעלמה בזמן מסעה באזור צפון קנדה. פרנקלין וצוותו גוועו ככל הנראה ברעב וקפאו למוות.
ב-2014 הודיע ראש ממשלת קנדה כי שרידי אחת משתי ספינות המשלחת אותרו במעמקי הים באוקיינוס הצפוני. ב-2016 אותרה גם השנייה.
ביוגרפיה.
שנותיו המוקדמות.
ג'ון פרנקלין נולד בספילסבי (Spilsby) שבלינקולנשייר, אנגליה, כתשיעי מבין שנים עשר אחים ואחיות, ונצר לשושלת ארוכה של ג'נטלמנים כפריים. אחת מאחיותיו הייתה אמה של אמילי טניסון, אשתו של המשורר אלפרד טניסון. אביו של פרנקלין התנגד לעניין של בנו במסעות, אבל פרנקלין היה נחוש. לבסוף התרצה האב ואפשר לפרנקלין לצאת למסע ניסיון באוניית סוחר, אשר הפליגה עד לליסבון. מסע הניסיון רק חיזק את נחישותו של הבן, ופרנקלין, בעזרת הצבה שהושגה בסיוע אביו, הצטרף ב-23 באוקטובר 1800 לחיל הים המלכותי. פרנקלין נטל חלק בקרב קופנהגן ב-1801. אחרי הקרב הוא שוחרר זמנית וזאת, לבקשתו ובעזרת הוריו, כדי ליטול חלק במשלחת מחקר לחופי אוסטרליה, בראשה עמד דודו, מתיו פלינדרס. הספינה בה נסעה המשלחת ננטשה ליד סידני, והספינה החלופית עלתה על שרטון. לבסוף פרנקלין חזר לאנגליה ב-1804 דרך קנטון (כיום גואנגג'ואו). בדרכו חזרה, על אונייה של חברת הודו המזרחית הבריטית, נטל פרנקלין חלק בהתכתשות עם הצי הצרפתי במצר מלאקה. פרנקלין חזר לשרת בצי והתקדם במהלך המלחמות הנפוליאוניות לדרגת לוטננט. בין היתר נטל חלק בהסגר הימי על ברסט ובים הצפוני, בקרב טרפלגר ובקרב ניו אורלינס (24 בדצמבר 1814 - 8 בינואר 1815), אשר היה חלק ממלחמת 1812, ובו פרנקלין נפצע. עם תום המלחמות הנפוליאוניות שוחרר פרנקלין מהצי אך המשיך לקבל מחצית ממשכורתו.
הפלגה ראשונה לאזור הארקטי.
לאחר תום המלחמות הנפוליאוניות הפנה הצי הבריטי תשומת לב מיוחדת לאזור הארקטי, בין היתר, כדי לתעל את מרצם של קציני הצי, אשר הפכו לחסרי תעסוקה מלאה. דגש מיוחד הושם על מציאת מעבר בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט, בין אם דרך הקוטב הצפוני, ובין אם מצפון לקנדה, דרך אשר כונתה המעבר הצפון-מערבי. בשנת 1818 עשה פרנקלין את דרכו לראשונה לאזור הארקטי, עת פיקד על אחת מספינות המשלחת של דייוויד ביוקן (Buchan), אשר ניסתה לעשות דרכה היישר צפונה, אל הקוטב הצפוני, מבריטניה. אותה משלחת נאלצה לחזור עת נתקלה סמוך לשפיצברגן בשדות קרח אשר מנעו את המשך דרכה.
משלחת קופרמיין.
פרנקלין עמד בראש משלחת של הצי המלכותי, לצורך מיפוי חופיה הצפוניים של קנדה ומציאת המעבר הצפון-מערבי. המשלחת, אשר קורותיה הפכו בהמשך לפרשה של סבל אנושי רב ומתמשך, סבלה לאורך מסעה הן מהכנות חפוזות, הן מתקציב נמוך, הן מתכנון לקוי והן מביש מזל. בשל התקציב המוגבל היו לפרנקלין רק 19 איש, מהם ארבעה אנגלים, שניים מהם הפכו לימים חוקרי האזור הארקטי בזכות עצמם: ג'ורג' בק (Back) וג'ון ריצ'רדסון (Richardson). כן תוכננה הסתייעות בידי מקומיים, דבר שלא תמיד קרה. בנוסף, במבט לאחור, נראה כי פרנקלין נצמד יתר על המידה להוראות המקוריות שקיבל, וכן כי סבל מחוסר ניסיון בתנאי האזור הארקטי. המשלחת יצאה ב-23 במאי 1819 מאנגליה.
הדרך צפונה.
ב-30 באוגוסט 1819 החל המסע ביורק פקטורי (York Factory) אשר בחופו הדרומי מערבי של מפרץ הדסון (כיום במניטובה). את החורף, הקשה במיוחד, עשתה המשלחת בקמברלנד האוז (Cumberland House, כיום בססקצ'ואן), אליו הגיעה ב-23 באוקטובר. בשלב הבא של המסע עברו מסע של 1,379 ק"מ לפורט צ'יפוואיין (Fort Chipewyan), שלחוף ימת את'בסקה (Athabasca), כיום בצפון מזרח אלברטה, תוך תלאות מרובות. משם המשיכו ב-18 ביולי 1820 לפורט פרובידנס (Fort Providence) שעל שפת ימת העבדים הגדולה, תוך עשרה ימים. בהמשך הם קיבלו עזרה, הדרכה ואספקה, אם כי באופן מקוטע, משבט הילידים המקומי אשר כונה 'ילונייף' (Yellowknife). לאחר שבשארית הקיץ, עד 20 באוגוסט, עשו דרכם צפונה, עד הגיעם לתחום האזור שטרם נחקר עד כה, הם בנו צריפי עץ לחניית החורף, אותו עשו בתנאי מחסור, על גדות נהר הקופרמיין (Coppermine), במקום אותו כינה פרנקלין פורט אנטרפרייז (Fort Enterprise). ג'ורג' בק עשה דרכו חזרה לפורט פרובידנס, על מנת להסדיר אספקה לתקופת החורף, ושליחותו, 1,900 ק"מ בחורף הקשה, צלחה. ב-4 ביוני 1821 המשיכה המשלחת במורד הנהר, והגיעה לחוף הארקטי ב-14 ביולי. משם פנו הסיירים מזרחה בסירות קאנו.
הדרך חזרה.
עד ה-22 באוגוסט מיפה פרנקלין כ-800 ק"מ של חוף, והחליט לחזור לפורט אנטרפרייז לפני החורף. תחילה שטו בנהר שנקרא בימינו נהר הוד (Hood, אחד מחברי המשלחת. ראו להלן), ואחר כך במסע יבשתי מפרך, בתנאי רעב, הגיעו לקופרמיין ב-26 בספטמבר 1821. בניסיון לחצות את הנהר נהרג אחד מאנשי המשלחת. לבסוף, ב-4 באוקטובר, הצליחו לחצות בסירה מאולתרת. כעת התחלקה המשלחת לשלוש קבוצות: קבוצת חלוץ, בראשות בק, עשתה את הדרך לפורט אנטרפרייז בשישה ימים, לא מצאה אספקה במקום, והמשיכה לפורט פרובידנס, באבדה אדם אחד מחמת רעב. פרנקלין, בקבוצה השנייה, הגיע אחרי שמונה ימים, אך שניים עזבו את המקום בתקווה למצוא סיוע, ונעלמו. קבוצה שלישית כללה את יתר שלושה האנגלים שנותרו מאחור, להם הובטחה עזרה לכשיתאפשר. ארבעה מקבוצתו של פרנקלין, אשר מנתה בתחילה עשרה, בחרו להצטרף לנשארים, אך רק אחד מהם הצליח בכך, והחשד היה כי רצח את האחרים לצורך קניבליזם. בהמשך נראה כי רצח גם את הוד, אחד האנגלים, ולבסוף נהרג על ידי אנגלי אחר. שני השורדים עשו דרכם בשארית כוחותיהם לפורט אנטרפרייז, אליה הגיעו ב-29 באוקטובר 1821, ומצאו שם את פרנקלין ועוד שלושה, במצב של רעב ואפיסת כוחות. עוד שניים מתו ב-1 בנובמבר והנותרים בחיים התקיימו מאכילת חזזיות. ב-7 בנובמבר הגיעו למקום שלושה בני ילונייף, עימם בק יצר קשר. אלה סייעו לשורדים, עד שב-15 לחודש יכלו להמשיך לפורט פרובידנס, אליה הגיעו ב-11 בדצמבר, וליורק פקטורי ביולי 1822. בסיכומו של דבר המשלחת עברה כ-8,900 ק"מ ואיבדה 11 איש.
חזרה ונישואין.
פרנקלין חזר לאנגליה באוקטובר 1822. למרות התקלות הרבות בעת המסע, רבתה בבריטניה ההערכה לנחישותו של פרנקלין ולעמידתו מול הקשיים הרבים. הוא הועלה בהיעדרו לדרגת קומנדר ובנובמבר 1822 לדרגת קפטן, וכן התקבל אל החברה המלכותית. לאחר חזרתו עלו דרישות לחקור את נסיבות מותו של הוד, באשר כל הידוע הוא עדויותיהם של שני השורדים. לבסוף האדמירליות הניחה לעניין. ספר שפרנקלין חיבר אודות עלילות מסעו הפך לרב-מכר, עד כדי כך שההוצאה לא עמדה בדרישות, ואפילו עותקים משומשים הפכו למבוקשים. כתוצאה מן הקשיים עליהם כתב וסיפר הוא קיבל את הכינוי 'האיש שאכל את מגפיו'. בשנת 1823 נשא פרנקלין לאישה את המשוררת אלינור אן פורדן (Porden). בתם נולדה שנה מאוחר יותר. אלינור מתה משחפת בשנת 1825. בעת מחלתה שכנעה את ג'ון פרנקלין שלא לוותר על יציאתו בראש משלחת נוספת, והיא הלכה לעולמה זמן קצר לאחר צאתו לדרך.
המשלחת לנהר המקנזי.