השלמת ציוד - כתהליך קליטת ספנות שרבורג בחיל הים היה עיכוב מכוון בהתקנת החימוש. לאח"י חרב (סער 3) היה חסר תותח אוטו מלרה 76 מ"מ והצפי להתקנתו היה רחוק. לגבע נודע על המצאות תותח המיועד להתקנה בבה"ד חיל הים. בתהליך בלתי רשמי ללא שום אישור הצליח גבע בכושר שכנוע בסיוע יצחק שמיר ואחרים להעביר בגורר טנקים ומנופים ולהתקין את התותח בספינה. חניכי הבה"ד הוזמנו לספינה וההדרכה לא נפגעה.
מיפוי חוף סיני - משימה מיוחדת שנעשתה באותה תקופה על ידי אח"י חרב (סער 3) הייתה בדיקת עומקים ומיפוי דיסקרטי של חוף צפון סיני. יצירת מפה ששימשה את גדעון רז מפקד זוג הספינות אח"י סופה (סער 3) בפיקוד שמיר ואח"י חרב (סער 3) בפיקוד שמואל פרס להיכנס למארב ולהפתיע את הכוח המצרי בקרב פורט סעיד במלחמת יום הכיפורים.
פלגת הנחתות.
בשנת 1971 הועבר גבע לזירת ים סוף לתפקיד מפל"ג אג"מ. מפקד הזירה היה אל"ם עזרא קדם (כריש) וקיבל דרגת רס"ן בקיצור . עבודת מפל"ג האגם מחייבת מגע שוטף מול מפקד הזירה. מפקד הזירה קדם פרש לגמלאות וגבע מצא עצמו בחוסר הרמוניה עם מפקד הזירה החדש. הפתרון נמצא בהחלפת תפקידים עם רס"ן זאב יחזקאלי. כך קיבל גבע את הפיקוד על פלגת הנחיתה 921 בזירת ים סוף.
מלחמת יום הכיפורים.
ביוני שנת 1973 קיבל גבע את הפיקוד על אח"י נגה, אניית הדרכה ואימונים לחובלים ובתי ספר ימיים בים התיכון. פריצת מלחמת יום הכיפורים מצאה את אח"י נגה בשיפוץ כללי, קשורה לרציף מספנת חיל הים בנמל חיפה. מנוע ראשי מפורק וכך גם מערכות החשמל, שני הגנרטורים, הכננות מפורקות וחדרי ה מפורקים.
כאשר הועלתה הכוננות ביום שישי, 5 באוקטובר 1973 בבוקר. תותחי האורליקון ומקלעי אפסי חמש הורכבו בעמדותיהם. בשבת, 6 אוקטובר, והחלה מלאכת הרכבת האנייה. עובדי מספנת חיל הים עם צוות האנייה. סיימו בימים אחדים את ההרכבה.
ביזמתו של גבע ובהתאם לצרכים שהתפתחו, נעשתה אח"י נגה אניית אספקה לכוחות שייטת ספינות הטילים שפעלו במשימת אבטחת השיט במזרח הים התיכון.
תפקידי מטה.
יחידת שליטה ימית – בשנת 1975 מונה גבע לפקד על יחידת קשר וגילוי. כמפקד הועלה לדרגת סא"ל ועבד בצמידות למפקד חיל הים אלוף בנימין תלם.
אימונים והדרכה בשנת 1976 מסר את לסא"ל משה אורון ונעשה ראש ענף אימונים והדרכה במספן הים.
זירת ים סוף - בשנת 1977 מונה שוב לתפקיד מפל"ג אג"מ זירת ים סוף מפקד הזירה היה יצחק דוידי.
בשנת 1979 חל שינוי בפיקוד חיל הים וגבע פרש לגמלאות.
תפקידים אזרחיים.
בשנת 1979 יצא גבע לגמלאות מצה"ל והחל לעסוק בשיווק מערכות לחימה.
שיווק התעשייה האווירית.
גבע התקבל למחלקת שיווק של התעשייה האווירית שהייתה אז בניהולו של אל"ם משה אורן שהכיר את גבע עוד מתקופת שירותו בטרפדות. במסגרת החברה ביצע מספר תפקידים וקישר לעסקאות מכירה רבות.
סינגפור - בשנים 1980–1985 הוצב גבע לסינגפור כמרכז הפעילות לפי הסכם ההבנות בין התעשייה האווירית וחיל האוויר של סינגפור. באותה תקופה פתח את הקשרים עם אינדונזיה
ישראל - בשנים 1986–1987 חזר לישראל וריכז את פעילות התעשייה האווירית מול צוות תכנון סער 5 של חיל הים.
תאילנד - בשנים 1988–1994 יצא גבע לבנגקוק ושימש כנציג התעשייה האווירית לישראל למדינות מזרח אסיה. עיקר עבודתו היה מול תאילנד, הפיליפינים.
מטה החברה - בשנים 1999- 1995 חזר לישראל ושימש ממונה לתפקידים מיוחדים. פעל מול ירדן וסייע לחברת התעופה הירדנית להקים קו טיסה מישראל לעמאן. וכן פעל מול מדינות המפרץ.
במסגרת חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל קיים חיל האוויר סימפוזיון בינלאומי בנושא הטיסה והלחימה באוויר. גבע ריכז צוות היגוי מהתעשיות הביטחוניות וזכה למכתב הערכה מראש להק אוויר תא"ל אבנר נווה.
כיועץ עצמאי.
בשנת 2000 יצא ממסגרת התעשייה האווירית. בזכות ידיעותיו המקצועיות ואופיו החברותי פיתח קשרים טובים באזור מזרח אסיה. סייע לפיתוח השוק בסינגפור לחברות מארצות הברית. סייע לחברת טכנולוגיה פולנית בחידוש קשריה עם מיאנמר.
משפחה ושארים.
גבע נישא ב-23 בנובמבר 1960 לבחירת לבו דבורה ממשפחת פוגלמן אותה פגש בכפר אתא. ב-11 בנובמבר 1963 נולד הבן הבכור דב. ב-26 במאי 1966 נולדה בתם טלי.
דב גבע שירת בצה"ל במחזור הראשון של יחידת מורן. לאחר השירות הצטרף למשפחה בתאילנד שם הכיר את קינגקארן ממשפחת אוקודאראמיק ונישא לה. ב-22 בדצמבר 1996 נולדה לזוג שלישייה בן ענן ושתי בנות שלג ומטר. המשפחה חיה בבנגקוק דב מייצר שפופרות סיליקון עבור תעשיית הקוסמטיקה וקינגקארן עוסקת בריפוי בעיסוק בצביעת אבנים Stone By Stone.
מטר גבע למדה אופנה במילאנו ועוסקת בעיצוב בגדים. שלג גבע לומדת באוניברסיטת לינקולן באנגליה רסטורציה של ציורי פרסקו וענן גבע לומד ניהול בתי מלון בספרד.
הבת טלי גבע שירתה בצה"ל כקצינת בריאות נפש. לאחר שיחרורה מצה"ל עברה לשירות בתי הסוהר כקצינה ועובדת סוציאלית. טלי גרושה וחיה בכפר סבא עם שתי בנות שאימצה באוקראינה. נועה עומדת להתגייס ומאיה לומדת בחטיבת ביניים.
האח יוסף גרבר היה טכנאי בנין, נהרג בשנת 1975 במהלך שוד כתאונת דרכים מבוימת בהיותו בשליחות מטעם סולל בונה בניגריה.
חיים גבע נפטר ב-24 ביולי 2014 ממחלה. השאיר משפחה חמה וחברים רבים. הלויתו התקיימה בבית העלמין מנוחה נכונה בכפר סבא.
ראש שבט
Pet Sematary
יצחק הכהן שלאנג
הרב ד"ר יצחק הכהן שלאנג וכן איגנאץ שלאנג (בסרבו-קרואטית בכתב לטיני: Ignjat Šlang, בסרבו-קרואטית בכתב קירילי: Игњат Шланг; 1873, קלאסנו, וייליצ'קה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 28 במרץ 1942, מחנה הריכוז באנייצה, בלגרד, ממלכת יוגוסלביה הכבושה) היה היסטוריון והרב הראשי האשכנזי ליהודי בלגרד מראשית המאה ה-20 ועד לתקופת השואה.
קורות חייו.
יצחק הכהן שלאנג נולד בעיירה קלאסנו באזור קרקוב לשרגא מנדל ולפייבל. סיים את ישיבת פרשבורג וכיהן כחזן בפאקראץ. ב-1902 הגיע יצחק הכהן שלאנג לבלגרד ומונה לחזן בבית הכנסת האשכנזי הישן "ההיכל" ובהמשך מונה לרב הראשי של הקהילה. ב-1911 נמנה הרב שלאנג עם מייסדי סניף בני ברית בבלגרד. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, השנייה ומלחמת העולם הראשונה כיהן כרב צבאי ועודד את גיוסם של יהודי סרביה לצבא הממלכה. פעילותו זו זיכתה אותו במספר עיטורים מטעם השלטון הסרבי. הרב שלאנג ערך מחקר מקיף על תולדות יהודי בלגרד תוך הסתמכות על ארכיונים וספרי שאלות ותשובות וב-1926 פרסם את עבודתו בספר "תולדות יהודי בלגרד". כמו כן פרסם את הספרים "עיקרי האמונה", "לשון ודעת" וספר על תולדות יהודי צפון-מזרח אירופה. שלאנג לימד בבית המדרש היהודי וכן לימד בבתי ספר תיכוניים בבלגרד.
ב-6 באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. ב-5 במאי 1941 נעצר הרב שלאנג ביחד עם יו"ר הקהילה פרידריך פופס והרב הראשי ליהודי סרייבו מוריץ לוי אשר שהה בבלגרד באותה העת. השלושה הועברו לגראץ, שם נכלאו במשרדי הגסטפו וככל הנראה עברו עינויים. לאחר מספר חדשים שוחררו פרידריך פופס ומוריץ לוי מהמעצר בגראץ, אך הרב שלאנג לא נמנה עם המשוחררים ולא היה ידוע מה עלה בגורלו. בהמשך, תועד הרב שלאנג בבלגרד ושם במרץ 1942 הובל אל מותו במחנה הריכוז באנייצה.
היה נשוי לאמה שלאנג לבית שוייצר (1941-1882) ואב למילאן (1941-1897) אדריכל שתכנן את בית הכנסת סוכת שלום, איזידור (1941-1898) נספו בשואה ותיאודור שלאנג.
ג'קי אפיאה
ציאולקובסקי (עיר)
המחתרת החלוצית בהונגריה
המחתרת החלוצית בהונגריה במלחמת העולם השנייה
בית החולים הפרטיזני פרנייה
בית החולים הפרטיזני פרנייה היה בית חולים שהקימו כוחות הפרטיזנים ביוגוסלביה בתקופת מלחמת העולם השנייה בקרבת העיירה צרקנו בהרי מערב סלובניה. בית החולים פעל מדצמבר 1943 ועד סוף המלחמה מבלי שהתגלה על ידי הכוחות הנאציים.
בבית החולים טופלו פרטיזנים שנפצעו בקרבות אך גם חיילים מקרב בעלות הברית ואף חיילים מן הצבא הפאשיסטי והנאצי אשר לאורך כל תקופת פעילותו ניסה לגלות את מיקומו של בית החולים אך נכשל בכל נסיונותיו.
כיום משמש המקום כמוזיאון פתוח ומוגדר כאתר בעל חשיבות תרבותית לאומית.
האתר.
בית החולים הפרטיזני נבנה במעלה ערוץ פסיקה (Pasica ) ההררי התלול והמרוחק. בתקופת פעילותו היה האזור כולו נתון תחת שליטת כוחות הכיבוש הנאציים ולא הרחק מן הגבול האוסטרי. מיקומו הייחודי של בית החולים אשר הגישה אליו התבצעה באמצעות מסע רגלי מפרך ביער הסבוך ולאחר מכן הליכה במים לאורך הערוץ התלול, סייעה בהסתרת הפעילות שהתנהלה בו ולמרות מספר קרבות שהתחוללו למרגלות הערוץ הוא מעולם לא התגלה.
לאורך דרך הגישה, במקומות שנדרשו לכך, הקימו הפרטיזנים גשרים זמניים ומתפרקים. סביבתו של בית החולים רוצפה בשדות מוקשים, ובצוקים הסובבים את הערוץ נחצבו מערות בהן הוצבו עמדות מקלעים אשר שלטו על התנועה במעלה הערוץ העמוק.
פעילות.
בית החולים נבנה לראשונה על ידי ויקטור וולצ'יאק (Viktor Volčjak) אך פעילותו הורחבה משמעותית על ידי הרופאה ד"ר פרנייה בויק בידובץ (Franja Bojc Bidovec), שהחלה לעבוד בבית החולים בפברואר 1944 והפכה גם למנהלתו.
על מנת לשמור על סודיות מרבית הובלו הפצועים אל בית החולים וגם אלה שהשתחררו ממנו לאחר טיפול, כאשר עיניהם מכוסות עד שהגיעו לדרך הראשית באזור. כאשר נפטרו נפגעים כתוצאה מפציעתם הם נקברו באתר מסולע בלב היער בצירוף מסמכיהם האישיים והרפואיים. לאחר המלחמה הדבר איפשר מתן מידע מפורט על נסיבות פטירתם לבני המשפחות.