בתקופת השלטון הספרדי הייתה גואטמלה סיטי עיר קטנה ובה מנזר בשם אל קרמן, שנוסד בשנת 1628. לאחר שרעידת אדמה הרסה את הבירה הקודמת, אנטיגואה גואטמלה, הועברה הבירה לגואטמלה סיטי. ב-1775 אישר מלך ספרד רשמית את המעבר. המעבר הוביל להתפתחות ואוכלוסייתה גדלה במידה ניכרת.
בשנים 1823–1834, עת הייתה גואטמלה חלק מהפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה, שימשה גואטמלה סיטי כבירת האיחוד.
השכלה.
בעיר נמצאות חמש אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת סן קרלוס - האוניברסיטה השלישית בעתיקותה באמריקה.
מבנה העיר.
העיר מחולקת ל-21 אזורים, כשכל אחת נקרא zona (סוֹנָה), והם מסופררים בצורה חלזונית (ספירלית): אזור 1 הוא מרכז העיר וככל שהמספר גדול יותר - הוא חדש יותר ומרוחק יותר מהמרכז.
לכל אזור יש רחובות אנכיים (צפון-דרום) הנקראים Avenida (מסופררים מ-1 בכל אזור) ורחובות אופקיים (מזרח-מערב) הנקראים Calle (מסופררים מ-1 בכל אזור). לעיתים יש רחובות אלכסוניים הנקראים Diagonal.
לרחובות רחבים במיוחד יש שם במקום מספר, למשל Avenida La Reforma שהוא מפריד בין אזור 9 ל-10 או Calle Montúfar שנקרא גם Calle 12 באזור 9.
מרכז העיר הוא Avenida 1 Calle 1 Zona 1.
שיטת הכתובות מעניינת ומקלה על האיתור, למשל, "a "14 Calle 6-65 Zona 9 אומר שזהו בית ב-Calle שמספרו 14, במרחק 65 מטר מה-Avenida הקרוב אליו שמספרו 6 (לכיוון Avenida שמספרו 7) באזור 9.
לעיתים יש רחובות קצרים, ואז אין להן ספרור חדש, למשל 7A (ה-A גדולה !) שהוא בין 7 ל-8.
זו צורת חלוקה וכתובות של כל עיר ועיירה בגואטמלה.
אזור 1 שהוא מרכז העיר, העתיק ביותר, נקרא Centro Civico ומכיל הרבה מבני ציבור ומשרדים ממשלתיים.
שדה התעופה נמצא באזור 13 וקרוב לאזור 9.
תחבורה.
את גואטמלה סיטי משרת נמל התעופה הבינלאומי לה אורורה, שנמצא במרחק של כ-6 קילומטרים מדרום למרכז העיר.
הכביש הפאן-אמריקאי עובר בגואטמלה סיטי.
בעיר יש מערכת אוטובוסים מהירה בשם "טרנסמטרו" הכוללת כיום שני קווים, כשהתכנון הוא שיהיה 10 קווים. בנוסף יש תוכניות להקמה אפשרית של רכבת קלה או רכבת תחתית.
תרבות.
בעיר נמצא מוזיאון פופול ואישל לאומנות בני המאיה.
גווטמלה סיטי
הצבא של בני הזולו
הצבא של בני הזולו היה אחד הצבאות הילידים החזקים באפריקה. בעזרת צבא זה, הצליחו שאקה וצאצאיו לבנות ולשמור על אימפריה גדולה יחסית במונחים אפריקניים ברחבי הזולולנד במהלך המאה ה-19.
הרפורמות של שאקה.
לפני הרפורמות של שאקה, הצבא של בני הזולו גויס לפעולות אד הוק כמו פתרון סכסוכים מקומיים והורכב בעיקר מכוחות מיליציה. שאקה התחיל בגיוס צבא הקבע על בסיס השיטה החטיבתית, הזהה לשיטה שהייתה נהוגה בשבט המתתווה, בו בילה את מרבית חייו הבוגרים לפני שתפס את השלטון על בני הזולו בשנת 1816. בנוסף לכך, שינה את כלי נשקם העיקרי של בני הזולו מכידון הטלה המוכר בשם אסאגאי לחנית קצרה וכבדה בעלת להב רחב וארוך, הידועה בשם "איקלווה". האסאגא המשיך לשרת נאמנה את בני הזולו, אך תפקידו הפך למשני. גם המגן עבר שינוי, והפך לגדול יותר.
המשמעת בקרב הייתה אחד המאפיינים הבולטים של הצבא החדש. במקום להטיל את כידוניהם ולקוות שחלקם יפגעו באויב, בני הזולו התנגשו בהם בקרב עקוב מדם, בו ניצחו בזכות הטקטיקה והאימונים.
ארגון הצבא.
הצבא הושתת על מגויסי חובה וכוחות מילואים רבים. בהגיעו לגיל הבגרות, גויס הנער ל"אינטנגה" עם נער מבוגר יותר שהיה אחראי עליהם. אינטנגה הורכבה מבני שכבת גיל זהה. במסגרת האינטנגה הנערים עברו אימונים צבאיים, שדאות, בישול, ציד וכו'. כשהאינטנגה הגיעה לגיל 20, הן פוצלו ל"ראשים" בני 40-50 איש כל אחד וזומנו לחצרו של המלך. במהלך המסדר שהתקיים בכפרו, הראשים הרכיבו את האיבותו (החטיבות של בני הזולו). חלק מהאינטנגות פוזרו בין חטיבות קיימות על מנת להשלים אבדות שבאו כתוצאה מהקזת הדם בקרבות, פרישת לוחמים ותיקים וכו'.
אינטנגה הייתה יחידה צבאית בגודל של פלוגה וכמה "אינטנגות" הרכיבו "איוויו" (גדודים). האיוויו כונס ל"איבותו" (אפשר להשוות את היחידה הזאת לחטיבה).
לכל איביתו היה מגן בצבע שונה. המגן הראשון שהיו מקבלים בני הזולו היה בצבע שחור וסופק על ידי האוצר המלכותי. עם צבירת הוותק, השחור היה מפנה את מקומו ללבן, כאשר כמות הצבע הלבן סימנה את ותק החטיבה. אם אינטנגה צעירה שולבה בתוך איביתו ותיק, החיילים הצעירים היו מקבלים את המגן היוקרתי למרות גילם הצעיר.
ה"אינדונה" היה מקבל פיקוד על החטיבה הצעירה והיא הייתה נשלחת ל"כפר צבאי", השם שנתנו בני הזולו לבסיסים צבאיים. רק האינדונה היה רשאי להביא את אשתו לבסיס. לא רק זאת, אלא שהלוחמים הצעירים היו צריכים להראות את אומץ לבם בקרב לפני שהיו זוכים בחתונה. האינדונה היה בעל הכח המוחלט בבסיס ויכול היה להוציא את הלוחמים הצעירים להורג, אילו חפץ בכך. האינדונה בדרך כלל לא היה מפקד החטיבה בקרב, אלא שימש בעיקר כמדריך. תחת האינדונה היו סגנו ושני מפקדי "אגפים", כל אחד אחראי על מחצית הבסיס. תחתם היו מפקדי הפלוגות, ה"אמאוויו", כל אחד מהם מפקד על אינטנגה משלו. המפקד הצבאי של באיביתו מונה ישירות על ידי המלך ונשא בתואר של "אינדונה אנקולו".
גודלו של האיבותו נע בין 500 ל-2000 לוחמים בגלל מיזוג חטיבות, אבדות בקרבות וקבלת תגבורות, אם כי בדרך כלל השתדלו לשמור על גודל קבוע של 1000 לוחמים.
כלי הנשק.
בהתחלה, כלי הנשק של בני הזולו לא היו שונים בהרבה מכלי נשקם של עמים אחרים בדרומה של אפריקה. הם כללו שילוב בין כידוני הטלה או חניתות ומגן מעור תאו והיה אמור לכסות את כל גופו של הלוחם. מעורו של תאו אחד אפשר היה להכין שני מגנים בלבד. בדרך כלל השתדלו לבנות את המגן מעורם של פרים זכרים כי הוא עבה יותר, אם כי בעתות מלחמה השתמשו גם בעורן של נקבות.
הרפורמה של שאקה איזנה בין הצורך בהגנת הלוחם וכלי הנשק ההתקפיים על מנת לייעל אותם עד כמה שאפשר. הוא ביטל את הגרזנים הקטנים בעלי צורות שונות שהיו מקובלים לפניו. האסאגאי, כידון ההטלה, נשאר ללא שינוי. השינוי העיקרי היה בחנית הדקירה שקיבלה את הבמה המרכזית. חנית זו, הידועה בשם "אילווה" הייתה קצרה למדי והגיע עד אורך של מטר - מטר וחצי. היא הייתה בעלת חוד רחב וכבד שהגיע לאורך ממוצע של 25 ס"מ. לצד החנית, הייתה לבני הזולו אלת קרב מעץ, הידוע בשם "איוויסה".
הטקטיקה ואסטרטגיה.
הטקטיקה של בני הזולו הושתתה על מבנה האימפי. בשדה הקרב, הצבא חולק ל-4 חלקים, 2 באגפים ושניים במרכז. האגפים היו אמורים לאגף את האויב ואילו תפקידו של החלק המרכזי היה להשמידם. מאחורי המרכז ניצבה עתודה של וטרנים. המילה "אימפי" מתארת גם עוצבה צבאית עצמאית של בני הזולו במסע מלחמה. אימפי יכול היה להגיע ל-10,000 לוחמים ולעיתים להיות אף גדול יותר.
לפני היציאה למערכה, מפקד האימפי קיבל תדרוך מידי המלך ומועצת המלחמה. אחרי התדרוך, המפקד היה מקבל עצמאות מוחלטת ולא היה חייב בדיווח לאיש. במסע האימפי כמעט ולא הוביל איתו מטען והלוחמים היו אמורים להשיג את האוכל בכוחות עצמם. לפעמים החיילים לא קיבלו מזון במשך 2-3 ימים. אוהלים, מעט אוכל ובירה נסחבו על ידי נערים בני 12 שליוו את הצבא.
בני הזולו ידועים בניידותם הרבה - הם כיסו בקלות מרחק של 70 קילומטר ביום אחד. בהגיעם לטריטוריה עוינת, האימפי שיגר קבוצת סיירים בת כמה מאות לוחמים על מנת לסרוק את השטח.
קונסטרוקטיביזם חברתי
קונסטרוקטיביזם חברתי היא אסכולה בפילוסופיה ובמדעי החברה, בייחוד הסוציולוגיה של הידע, שרואה בתהליך הפקת הידע האנושי תהליך של יצירת או הבנית מציאות חדשה ולא שיקוף או גילוי של מציאות קיימת.
פילוסופיה, היסטוריה וסוציולוגיה של המדע.
נושא לעניין בקרב היסטוריונים, פילוסופים וסוציולוגים של המדע הוא המידה שבה התאוריות המדעיות מושפעות על ידי הרקע החברתי והפוליטי שלהן. הקונסטרוקטיביסט החברתי יטה לפקפק בקיומה של מציאות אובייקטיבית המתקיימת בנפרד מהמציאות האנושית. ניתן להבחין בארבע טענות המזוהות עם קונסטרוקטיביזם חברתי, בסדר עולה ברמת הקיצוניות שלהן:
הבניה חברתית של תגליות.
בעשורים האחרונים של המאה העשרים החלו פילוסופים וסוציולוגים של המדע, המשתייכים לזרם הקונסטרוקטיביזם חברתי, לערער על התפישה שלפיה מדענים מגלים דברים הקיימים בעולם באופן אובייקטיבי. כאלטרנטיבה, הם טוענים שמדענים עוסקים בהבניה חברתית של תגליות, שלהן הם נותנים מעמד של עובדות. תפישה זו מערערת על ההבחנה בין הקשר הגילוי להקשר הצידוק. בנוסף, גישה זו מעמידה בסימן שאלה את מעמדן של תגליות שונות, ובו בזמן מסבירה מדוע תגליות מסוימות זכו בהכרה או לא זכו בה. הגישה הקונסטרוקטיביסטית דוחה הסברים שלפיהם תגלית מסוימת זכתה להכרה משום שהיא אמיתית, ואילו תגלית אחרת לא זכתה להכרה משום שהיא שקרית. במקום זאת, הגישה הקונסטרוקטיביסטית מנסה להסביר מדוע קריטריונים מסוימים התקבלו על ידי הקהילה המדעית בזמן ובמקום מסוימים כקריטריונים לקביעת אמיתותן או שקריותן של טענות תגלית. הסברים מסוג זה לוקחים בחשבון אינטרסים ונורמות חברתיות שהיו נפוצים בקהילה באותו זמן. הגישה הקונסטרוקטיביסטית לא מנסה להסביר זאת רק באמצעות גורמים חברתיים.
המחקר של וולגר ולאטור.