רבי מאיר ורבי אלעזר נחלקו, האם זקוק השטר דווקא לעדי חתימה, או שדי בכך שישנם עדים על מסירת השטר מהמוכר לקונה, למרות שמתוך השטר עצמו לא ניכרת הראיה בשלימותה. אך ברור, שגם לפי רבי אלעזר, די בעדים החתומים על השטר. בגישה זו עצמה ישנן שתי דעות: לפי הרי"ף והרמב"ן, מחלוקת רבי אלעזר ורבי מאיר היא ביסודה האם צריך דווקא עדי חתימה או די בעדי מסירה, למרות שכולם מודים שדי בעדי חתימה, ולפי הסברם של כמה מהראשונים, הסיבה שלפי רבי אלעזר די בכך שיש עדי חתימה, היא מפני שגם עדי החתימה נחשבים כעדי מסירה, שכן עדי החתימה יודעים כי השטר נכתב מדעת המתחייב במטרה למסור אותו.
שיטת הר"ן.
שיטת הר"ן היא כי מחלוקת רבי מאיר ורבי אלעזר אינה בדיני העדים, שכן שניהם - גם רבי אלעזר - סבורים כי שטר ממוני צריך להיות בליווי חתימת עדים, שהרי נאמר במקרא "למען יעמדו ימים רבים", כלומר על השטר להיות שטר כזה שהראייה שנראית מתוך השטר עצמו היא ראייה כזו העתידה להחזיק זמן רב, ולא כזו הנזקקת לראיות נוספות, ולכן על העדים להיות חתומים בשטר עצמו, ושניהם - גם רבי מאיר - סוברים כי השטר צריך להמסר ליד הלווה, ושניהם סוברים כי עדי החתימה נחשבים גם כעדי מסירה, ולכן חילוקי הדעות היחידים הם רק מה יוצר את החבות על פי השטר.
למחלוקת זו, מסביר הר"ן, ישנו חילוק הלכתי יחיד: מה יהיה בשני שטרות שווים עם תאריך שווה שכל אחד מהם נמצא בידו של אדם אחר, במקרה כזה, נמצא שלפי רבי מאיר, החתימה היא עיקר השטר, נמצא שחלות השטר היא לפי מה שנראה מנוסח השטר עליו חתמו העדים, ומכיוון שמנוסח השטר אין מוכח מי משניהם קנה את הקרקע, קנו שניהם בשווה, אך לפי רבי אלעזר שהמסירה היא חלות השטר, אם כן מכיוון שבעת המסירה ניכר היה למי מסר את השטר, נקנה הקרקע למי שהשטר הראשון נמסר לו.
השלכות הלכתיות.
אחת מההשלכות ההלכתיות של מחלוקת הלכתית ויסודית זו בהלכות שטרות, היא בהלכות גט, ולמעשה על שם ההלכה בגט נקבע שמה של המחלוקת "עדי חתימה או מסירה כרתי" מלשון "ספר כריתות" - כינויו של הגט במקרא.
בפרשת גט כתוב:
חכמי התנאים התחבטו בפירוש המילה "וכתב". בעוד שרבי מאיר סבור שהכוונה היא על חתימת הגט, הדרושה כשאר השטרות, מסרב רבי אלעזר בפירוש זה, שכן לשיטתו אין כל הכרח שבשטר תהיה חתימת עדים, ולכן מפרש רבי אלעזר שהכוונה במילה "וכתב" הוא על כתיבת הגט, ומלמדת התורה שכתיבת הגט צריכה ליעשות "לה" - לשם האשה, ולכן אדם שמצא באשפה גט שנכתב לשם אשה אחרת או שנכתב כדי להתלמד, אינו יכול לגרש את אשתו עם גט כזה, בניגוד לרבי מאיר שכמובן חלוק על דרשה זו מעיקרה.
אותיות נקנות במסירה.
לפי דבריהם של כמה מהראשונים, המחלוקת האם אותיות נקנות במסירה או לא, תלויה בעצם במחלוקת זו של רבי מאיר ורבי אלעזר, והדיעה האומרת כי אותיות הנקנות במסירה סבורה כרבי אלעזר; בהתאם לכך פוסקים כמה מהראשונים, כי לפי שיטתם - שההלכה נפסקת כרבי אלעזר רק בגט ולא בשאר שטרות - אין אותיות נקנות במסירה.
לפי הסברו של רבי חיים מבריסק, מחלוקתם של רבי מאיר ורבי אלעזר היא האם מכיוון שחלות השטר נגרמת על ידי העדים, על חתימת העדים להיות בשטר עצמו, שהרי עדותם היא אשר עושה את תוקף השטר, ומכיוון שכך גם חלק זה צריך שיהיה כתוב בשטר, או שמא די בכך שהעדות תהיה על פה. זו היא גם המחלוקת האם ניתן להקנות שטר על ידי מסירתו לקונה אחר, או שמא לא ניתן להקנות שטר כך שהוא יהיה של אדם שלישי, ללא שדבר זה עצמו יהיה כתוב בשטר, לפי שיטת רבי מאיר שכל מה שגורם לחלות השטר צריך שיהיה כתוב בשטר, לא די בכך שהמסירה ואחיזת הלוק בשטר מוכיחה על בעלותו על השטר, כדי שהוא יהיה מושלם, אלא גם מכירה זו צריכה להכתב בשטר.
מסירה אל מול חתימה במשפט הישראלי.
השטר במשפט הישראלי הוא מכשיר משפטי שונה מאוד מהשטר במשפט העברי. בניגוד לשטר במשפט העברי, שהוא למעשה תיעוד של התחייבות קניינית בין שני צדדים ישירים, השטר במשפט הישראלי הוא הוראה של אדם לצד ג' לתת סכום כסף לאדם אחר. סעיף 30 לפקודת השטרות קובע כי סיחור השטר הוא בדרך של מסירה, או בלשון הסעיף "משהועבר שטר מאדם לאדם בדרך העושה את הנעבר לאוחז השטר – השטר מסוחר".
העברת קניין בקניינים שונים שלשמה נועד השטר במשפט העברי מתבצעת באופן שונה במשפט הישראלי. למעשה המקום היחיד בו יש דרישת כתב לשם העברת קניין, הוא עסקה במקרקעין, שלפי דורשת הסכם כתוב. קניינים אחרים יכולים לעבור גם על בסיס עסקה בעל פה, על פי הסכמות שהשתכללו לפי או . גם החתימה על הסכם כתוב להעברת מקרקעין אין בה די, והסכם זה נשלט על ידי הדרישה ל"גמירות דעת" ו"מסוימות", כך שלעיתים גם הסכם כתוב אינו מספיק, ולבסוף, העסקה אינה משתכללת לא עם חתימת ההסכם ולא עם מסירתו, וגם לא עם החתימה על שטרי המכר הנלווים להסכם ומסירתם, אלא, על פי , רק ברישום העסקה בלשכת רישום המקרקעין.
עליות במאות ה-12 וה-13
סול סטיינברג
סול סטיינברג (בכתיב לטיני: Saul Steinberg; 15 ביוני 1914 - 12 במאי 1999) היה קריקטוריסט ואמן רישום אמריקאי, יהודי יליד רומניה, אשר נודע בעיקר בזכות עבודתו למגזין הניו יורקר.
אמנותו, המקורית משהו, "הושפעה מן האוונגרד הפוטוריסטי, הקונסטרוקטיביזם ובמיוחד על ידי האמנות הפופולרית המתוזמרת על ידי התקשורת". היסטוריון האמנות ארנסט גומבריך העריך כי "אולי אין אף אמן החי בימינו ששולט טוב ממנו בפילוסופיה של הייצוג", ולפי ההגדרה של הרולד רוזנברג, סטיינברג היה "כותב תמונות".
רקע משפחתי וראשית חייו ולימודיו.
סול סטיינברג נולד בשנת 1914 כ"סאול (שאול) שטיינברג" בעיירה הרומנית רמניקו סראט כילד השני של כורך הספרים ובעל המפעל לקרטונים ולאריזות, מוריץ שטיינברג, ושל אשתו, רוזה לבית יעקובזון. סבו עבד כתופר, בין היתר, עבור הצבא הרומני. לסטיינברג הייתה אחות מבוגרת יותר שנקראה ליקה. את רוב ילדותו בילה סול סטיינברג בבירת רומניה, בוקרשט.
למד במשך שנה סוציולוגיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת בוקרשט ונעדר הרבה מהקורסים בגלל האווירה האלימה שהופעלה נגד הסטודנטים היהודים מצד עמיתיהם הרומנים מן הימין הקיצוני. מכיוון שלא התקבל לפקולטה לאדריכלות בבוקרשט, כנראה מסיבות אנטישמיות בשנת 1932 עבר למילאנו, שם נרשם בשנה הבאה ללימודי אדריכלות במכון האוניברסיטה הפוליטכנית במילאנו. על חוויותיו בשנותיו ברומניה כתב לימים במרירות:"לילדותי, ולשנות ההתבגרותי ברומניה היה מן המשותף עם מצבו של שחור במדינת מיסיסיפי".
בזמן הלימודים התחיל לצייר ולפרסם את רישומיו בדו-שבועון ההומוריסטי "ברטולדו" (Bertoldo) שהקים בשנת 1936 יחד עם העיתונאי האיטלקי ג'ובאנינו גוארסקי ובמגזין היריב "סטבלו" (Settebello). בין ציוריו היו כאלה ברוח מדיניות המשטר הפאשיסטי ולכן מאוחר יותר העדיף לא להזכירם.
באיטליה יצר סטיינברג קשר ארוך שנים עם אמנים ואקדמאים איטלקים, במיוחד עם האדריכל, התסריטאי והסופר אלדו בוצי . עוד בעת שהותו באיטליה החלו רישומים שלו להופיע במגזינים האמריקאים "לייף" ו"הארפר'ס בזאר".
בשנת 1940 כאזרח רומני, התאפשר לו, למרות יהדותו, לסיים את התואר באדריכלות, עם דיפלומה שעליה צוין היותו "בן גזע יהודי". בהמשך חייו, לא עבד סטיינברג מעולם במקצוע זה.
בגלל חוקי הגזע נגד היהודים שהונהגו באיטליה בשנת 1938, נאלץ סטיינברג לעזוב את איטליה ב-1940.
אמריקה ומלחמת העולם השנייה.
בשנת 1941 הצליח סטיינברג להימלט מאירופה מפני האיום הנאצי ולהגר, דרך פורטוגל, בעזרת דרכון עם חותמת מזויפת, ולהגיע לאליס איילנד בניו יורק.
בנימוק שמכסת המהגרים מרומניה כבר מלאה, הוא גורש מארצות הברית לרפובליקה הדומיניקנית. משם שלח למגזינים האמריקאים "הרפרס בזאר", "לייף" ו"ניו יורקר" מספר רישומים בתקווה לזכות בהכרה ובסופו של דבר, באשרת כניסה לארצות הברית. ואכן, בשנת 1942, בעזרת ערבות מצד העורך של "ניו יורקר", התאפשר לו להיכנס לארצות הברית דרך מיאמי. הוא התקבל לעבודה ב"ניו יורקר" ושיתוף הפעולה הפורה עם מגזין זה נמשך כששים שנה. סטיינברג יצר ב"ניו יורקר" כ-1,200 איורים ו-90 תמונות שער. הוא צייר גם למגזינים "פורצ'ן", "מדמואזל" ואחרים.
ב-1943 הציג סטיינברג לראשונה בתערוכה שנערכה בגלריה וייקפילד בניו יורק ונערכה על ידי בטי פרסונס . באותה שנה התגייס סטיינברג לחיל הים של ארצות הברית וקיבל אזרחות אמריקאית. הוא נשא לאשה את הציירת ילידת רומניה, הדה סטרן, שהייתה ידועה כאמנית מופשטת אקספרסיוניסיטית. בשנת 1960 הם נפרדו ללא גט, אך נשארו ידידים.
בשרותו הצבאי שרת סטיינברג בשורות המודיעין של הצי האמריקאי; קודם בתפקיד של "צופה מזג אוויר", בגבול בין הודו וסין והוטס מספר פעמים לקונמינג במשימה להעביר לפרטיזנים מאואיסטיים, בעזרת רישומים, שיעורים על שיטות לפוצץ גשרים יפאניים. לאחר מכן נשלח על ידי ראש המשרד לשירותים אסטרטגיים, ויליאם דונובן לצפון אפריקה ואיטליה. משימתו הייתה לתרום לתעמולה האנטי-נאצית על ידי הפצת קריקטורות מעבר לקווים. חלקן פורסמו בעיתון "נוייס דויטשלנד". ב-1946 סיקר סטיינברג, מטעם המגזין "ניו יורקר", את משפטי נירנברג. מאוחר יותר יצא למסעות ברחבי אירופה, דרום אמריקה, ברית המועצות, אפריקה ואסיה.
חייו ופעילותו אחרי המלחמה.
לאחר המלחמה הפך סגנונו למופשט, פילוסופי וסימבולי יותר. בשנים הראשונות לפעילותו האמנותית בניו יורק פקדו סטיינברג ואשתו, את חוגי הבוהמה הניו יורקית שבהם התחכך עם אמנים, עורכי מגזינים, מעצבים ואדריכלים מפורסמים.
ב-1946 נמנה, יחד עם ארשיל גורקי, איסאמו נוגוצ'י ורוברט מאד'רוול, עם "ארבעת-עשר האמריקאים" שיצירותיהם הוצגו בתערוכה שנחשבה ציון דרך במוזיאון לאמנות מודרנית.