לאחר כניעת יפן ב-1945, נשפט גנרל ימאשיטה בבית משפט צבאי לפשעי מלחמה במנילה, על פשעים שביצע בפיליפינים באותה שנה, אך לא על פעולות חייליו במלאיה או בסינגפור. הוא נמצא אשם והוצא להורג בתלייה בפיליפינים ב-1946.
הקרב בתרבות.
עלילת הסרט הידוע הגשר על נהר קוואי מתרכזת סביב קולונל בריטי בשם ניקולסון שהובא לתאילנד למחנה שבויים כשהוא מפקד על גדוד שבויים שלם שנשבה עמו בכניעה בסינגפור.
Travel + Leisure
Travel + Leisure הוא מגזין נסיעות חודשי שמרכזו בעיר ניו יורק, ניו יורק. הוא שייך להוצאת לאור של אמריקן אקספרס, ומוציא לאור גם את Food &amp; Wine (נוסד ב-1978, מתמקד במתכונים), Travel + Leisure Golf (שפסק להתפרסם בראשית 2009), Travel + Leisure Family ומגזיני Departures (מיועדים לאזרחי ארצות הברית, מחזיקי כרטיסי אמריקן אקספרס פלטינום וכרטיסים המכונים "הסדרה השחורה". מתחרו העיקרי הוא קונדה נאסט טראבלר.
היסטוריה.
המגזין הניו יורקי הושק ב-1937 ונקרא U.S. Camera and Travel. ב-1968 הוא נרכש בידי אמריקן אקספרס. בשנים 1971-1969 הוא פורסם תחת השם Travel &amp; Camera וב-1971 נקרא מחדש Travel + Leisure.
הדבר סימן מפנה מדגש על סדרת צילומים למידע שימושי לצרכני תיירות.
החל מאוגוסט 1995 מפרסם כתב העת דירוגים משלו של חברות תעופה, חברות להשכרת רכב, מלונות ופרסים למקומות הנופש הטובים ביותר (דירוג שנקבע על ידי קוראיו).
כתב העת יוצא לאור ברוסית,
המגזין פורסם גם במקומות הבאים:
ניתוק הזיקה
ניתוק הזיקה (בערבית: قرار فك الارتباط; תעתיק מדויק: קְרַאר פַכּ אלאִרְתִבַּאט) הוא מהלך שבו ויתרה ירדן על התביעה לריבונות על יהודה ושומרון וביטלה את אזרחותם הירדנית של הערבים תושבי השטחים הללו, בהחלטה עליה הכריז חוסיין, מלך ירדן, ב-31 ביולי 1988. שטחי הגדה המערבית, אשר נכבשו על ידי ירדן במלחמת העצמאות, סופחו לממלכה ההאשמית ב-24 באפריל 1950.
היסטוריה.
ירדן כבשה במלחמת העצמאות את יהודה ושומרון, אותם סיפחה ב-24 באפריל 1950. הסיפוח זכה להכרת הממלכה המאוחדת ולהכרה דה פקטו מצד ארצות הברית, פקיסטן, עיראק ומדינות נוספות.
ישראל כבשה במלחמת ששת הימים ב-1967 את שטחים אלה מידי ירדן, אולם ירדן, אף על פי שלא הייתה הריבון בפועל, המשיכה לשלם משכורות ופנסיה לעובדי ציבור ולתת שירותים בענייני ההקדשים והחינוך. ב-1972 הגה חוסיין, מלך ירדן תוכנית לכינון פדרציה – ממלכה ערבית מאוחדת הכוללת את ירדן והגדה המערבית שלה שני חבלים אוטונומיים. תוכנית זו לא הגיעה לכדי מימוש. בשנת 1974 החליטה הליגה הערבית על הכרה באש"ף כמייצג הלגיטימי הבלעדי של העם הפלסטיני. החלטה זו אילצה את המלך חוסיין לוותר על תביעתו לדיבור בשם הפלסטינים במשא ומתן ולהכיר במדינה פלסטינית עצמאית אשר אינה תלויה בירדן.
במהלך האינתיפאדה הראשונה, שפרצה ב-1987, נוכח המלך חוסיין כי אין בידו כמעט השפעה על ההתפתחויות הפוליטיות הפלסטיניות, וזאת לאחר הפלת הסכם לונדון (פרס-חוסיין), שנועד לתת את האפשרות של "האופציה הירדנית" כתחליף לאש"ף, לכינון שליטה על הערים הערביות ביהודה ושומרון. חוסיין העריך כי המהומות עלולות לחלחל אל האוכלוסייה הפלסטינית שבממלכת ירדן. אי לכך, נקט במספר צעדים:
בנאומו ב-31 ביולי, אמר המלך חוסיין: "משמעות כינון המדינה הפלסטינית העצמאית היא ניתוק הגדה המערבית מממלכת ירדן ההאשמית... אנו מכבדים את רצון אש"ף, הנציג החוקי היחיד של העם הפלסטיני, להינתק מאיתנו כמדינה פלסטינית עצמאית ואנו אומרים זאת מתוך מודעות מלאה... צעדינו הקשורים לגדה המערבית נוגעים אך ורק לאדמה הפלסטינית הכבושה ולבני עמה, ולא לאזרחים הירדניים ממוצא פלסטיני בממלכת ירדן ההאשמית. מובן שיש להם, לכולם מלוא הזכויות האזרחיות, וחלות עליהם כל החובות ככל אזרח אחר... ירדן אינה פלסטין".
בהתאם למדיניותו החדשה, הצהיר המלך ב-7 באוגוסט כי "לירדן אין ריבונות על הגדה המערבית ורצועת עזה הכבושות, אשר שייכות לעם הפלסטיני".
חוק אולדריץ'-ורילנד
חוק אולדריץ'-ורילנד (באנגלית Aldrich–Vreeland Act) הוא חוק שחוקק הקונגרס של ארצות הברית ב-1908 בעקבות המשבר הכלכלי של 1907.
החוק ייסד את "הוועדה המוניטרית הלאומית", שנועדה לבדוק כיצד מתנהלים בנקים מרכזיים בעולם, ולנסות ליישם זאת בארצות הברית, אשר בה באותה תקופה לא היה בנק מרכזי. היוזם המרכזי של החוק, הסנאטור נלסון אולדריץ', עמד בעצמו בראש הוועדה, שבעקבות המלצותיה הוקם ב-1913 הבנק הפדרלי.
בנוסף, החוק איפשר ל"בנקים לאומיים" להנפיק שטרות חוב המגובים לא רק באיגרות חוב ממשלתיות, אלא גם באיגרות חוב של חברות כמו חברות רכבת ותשתיות.
הקודקס השחור
הקודקס השחור (בצרפתית: Code Noir) היה אוסף חוקים מפלים שפורסם כצו על ידי המלך הצרפתי לואי הארבעה עשר ב-1685. הקודקס אסר על קיומה של כל דת למעט הדת הקתולית, וציווה על גירוש כל היהודים מן המושבות של צרפת. בנוסף, החוק הסדיר את מצב העבדות של אפריקאים שהגיעו למושבות הצרפתיות במסגרת הסחר המשולש והגביל את חירויותיהם של השחורים שאינם עבדים.
ברקע לחוקים אלה, המציאות במושבות הקריביות של צרפת במאה ה-17. השחורים היוו רוב במושבות הקריביות של הצרפתים, ובעלי העבדים נתקלו במרידות עבדים. לואי הארבעה עשר חיפש דרכים להגדיל את כוחו באמצעות הסדרת מעמדם הנחות של העבדים. היהודים הופלו לרעה בין היתר בגלל הנחה כי הם מקורבים להולנד.
החוקים המצווים על גירושם של יהודים היו בתוקף רק עד 1688, אבל החוקים המגבילים שחורים ומתירים עבדות היו בתוקף עד 1848. הקודקס השחור מהווה חלק ממצבור חוקים שהעביר ז'אן-בטיסט קולבר. על פי החוקר לואי סאלה-מולין מן הסורבון, אלה הם "הטקסטים המשפטיים המפלצתיים ביותר של המודרניזם".
תוכן.
לקודקס 60 סעיפים. בין היתר:
קישורים חיצוניים.
פכ אלארתבאט
קון אגוארו
יצחק דה פינטו
יצחק דה פינטו (Isaac de Pinto; אמסטרדם, 1717 - האג, 14 באוגוסט 1787) היה יהודי הולנדי ממוצא פורטוגזי. הוא היה פילוסוף, חוקר, כלכלן, פוליטיקאי ואיש עסקים, ממבשרי תורת הכלכלה המודרנית. היה אחד המשקיעים העיקריים של חברת הודו המזרחית ההולנדית. הוא חי באמסטרדם, פריז ולונדון, וקיים קשרים עם אישים חשובים של הנאורות האירופית.
קורות חיים.
פינטו גדל בבית הידוע בשם בית דה פינטו. אביו דוד פינטו היה הבעלים של אחוזה גדולה על האמסטל. אמו הייתה לאה בלמונטה חימנז, שוננברג לפני נישואיה. דה פינטו נישא בשנת 1734 לרחל בלמונטה, אחייניתו. בשנת 1742 נשא פינטו שני נאומים עבור קבוצת מלומדים יהודים ספרדים שנקראה "האגודה לידידות". לאחר תקופה קצרה עבר לחיות ב - Nieuwe Keizersgracht באמסטרדם עם אברהם פררה, בעל המניות העיקרי של חברת הודו המזרחית ההולנדית.
פעילותו הכלכלית.
לאחר שרכש השכלה מקיפה, פרסם דה פינטו את הכתב הראשון שלו, בו הוא עוסק בגידול בעוני בקרב היהודים הפורטוגלים ומציע לשלוח את היהודים העניים למושבות האנגליות או ההולנדיות באמריקה, כגון סורינאם, קוראסאו, ג'מייקה או ברבדוס. כבעל עניין שהפעיל באזור חברת סחר קולוניאלית, הצעה זו הייתה מועילה גם עבורו. בכך, טען פינטו, הייתה מושגת הקלה בטיפול בעוני, והוא הציע לייסד קרן חיסכון בכספים שיופרשו. כסיבות אחרות להתרוששות הקהילה שלו, הוא מונה את המיסוי הגבוה על יהודים פורטוגזים, פשיטת רגל של חברות משפחתיות (כתוצאה מניוון), אפליה של סוכנים יהודים, מלחמות הולנד-אנגליה, ואת ההגירה של יהודים אשכנזים ממזרח אירופה.
דה פינטו תמך במלחמת הירושה האוסטרית בוויליאם הרביעי, שהיה גם המנהל של חברת הודו המזרחית ההולנדית. הוא סייע לו כספית בשנת 1747 כדי להדוף את הצרפתים בברגן אופ זום. בתמורה, הוא השתדל להקל על האיסור של הסוחרים היהודים לסחור במלפפונים, בגדים או דגים ברחובות, וכן לאפשר להם להצטרף לגילדות. מעורבותו של דה פינטו כמתווך בסיום מלחמת שבע השנים, הקנתה לו קצבה לכל החיים של 500 לי"ש מחברת הודו המזרחית הבריטית.
עיקר חשיבותו של דה פינטו בביקורתו על תורתם הכלכלית של הפיסיוקרטים (שראו בחקלאות את הבסיס לפעילות הכלכלית) ועל תורתו של אדם סמית, אבי תורת הכלכלה המודרנית (שהדגיש את תפקיד העבודה כיוצרת ערכים כלכליים). פינטו היה בין הראשונים (ואולי אף הראשון) שהדגיש את חשיבות הפעולה הכספית הטהורה - בבורסה, באשראי בנקאי, בחוב לאומי - לפיתוח המשק הכלכלי. גם בפעילות ספקולטיבית ראה מכשיר כלכלי מועיל (קרל מרקס ציטט זאת בספרו הקפיטל והתנגד לדעתו של דה פינטו). בשנת 1762 הוא פרסם באמסטרדם את ספרו "Essai sur le Luxe".
בשנת 1763 דה פינטו פשט את הרגל כתוצאה מספקולציות לא זהירות. הוא נאלץ למכור את ביתו ב "Nieuwe Herengracht", בית שכלל אוצרות אומנות רבים, כולל חמישה ציורי קיר מפורסמים שצוירו על ידי יאן וינקס . דה פינטו נאלץ לעבור לאחוזה אחרת בהאג, אולם הוא ומשפחתו הוזמנו לארמון כאשר מוצרט ואחותו ניגנו. בשנת 1768, שלח פינטו מכתב לדני דידרו בנושא "Du Jeu de Cartes".
אחת הדמויות החשובות ביותר שאיתן החליף דה פינטו דעות על הכלכלה היה דייוויד יום. חיבורו הכלכלי העיקרי "מסה על המחזור ועל האשראי" הופיע באמסטרדם בשנת 1771, הודפס פעמיים ותורגם לאנגלית ולגרמנית. ספרו "Précis des Arguments Contre les Matérialistes" פורסם בהאג בשנת 1774. ספריו פורסמו בצרפתית (אמסטרדם, 1777) וגם בגרמנית (לייפציג, 1777).
התכתבותו עם וולטר.
דה פינטו היה איש רחב אופקים, שקיים קשרי מכתבים עם האנציקלופדיסטים הצרפתיים, ובראשם וולטר.