הדמיון בין התיאורים רב מכדי שיהיה מקרי. כדוגמאות נוספות ניתן למנות את תיאור מאסרו של ישו בו נישק יהודה איש קריות את ישו על מנת לסמן לאוסרים את מי לאסור ואת סיפור הרפואה בשבת.
דוגמה להבדל בין הבשורות היא הדרשה על ההר המצוטטת באריכות בבשורה על פי מתי, בעוד אצל לוקאס אותה דרשה, אומנם בקיצור משמעותי, מתרחשת במקום שונה ונקראת "הדרשה על המישור". אצל מרקוס אין הדרשה ותוכנה מופיעים כלל.
קיים גם חומר שנמצא במרקוס לבדו ולא בשתי הבשורות האחרות, כגון משל הזורע והנער ההולך אחריו לאחר מאסרו ובורח עירום, אולם אלו מקרים מעטים וקצרים מאוד.
פתרון הבעיה על ידי התאוריה.
התאוריה מניחה שמרקוס קדם למתי וללוקאס, ושהם הכירו את הבשורה שלו, אך לא זה את עבודתו של זה. ההנחה מתבססת על ביקורת המקורות, שהיא שיטת המחקר המתחקה אחר חיבורם של טקסטים מקראיים בזיקה למקורותיהם הספרותיים המשוערים. בחקירת אמרות או מעשים של ישו שמוזכרים אצל מרקוס ואצל שתי הבשורות האחרות או אחת מהן (כגון מרקוס ומתי לבדו או מרקוס ולוקאס לבדו), אפשר להראות כי השינויים בניסוח בין מרקוס למתי ולוקאס או החלפת מילה מסוימת של מרקוס באחרת, נעשו פעמים רבות מתוך מניעים תאולוגיים. כלומר, אם אצל מרקוס מתוארות מגבלות אנושיות של ישו או תכונות שליליות כמו כעס, אצל לוקאס ומתי השתנה הנוסח והעלים אותן. המניע התאולוגי של שכתוב כזה הוא ברור ומובן, שכן הוא נועד להאיר את דמותו של ישו באור חיובי יותר וכדמות אלוהית ולא אנושית. לעומת זאת, אם נניח שמרקוס הוא שהעתיק ושינה מאחד המקורות שלפניו, אי אפשר להסביר מדוע מבשר הבשורה על ישו כמשיח וכבן האלוהים, ישנה מן הנוסח כדי להוסיף מגרעות כאלו. כמו כן, אם נניח שמרקוס הוא שהשתמש בבשורות של מתי או של לוקאס, לא יהיה מובן מדוע שמרקוס ישמיט אמירות רבות של ישו ודרשות הכוללות את עיקרי הנצרות.
מרקוס, שהכיר את פאולוס, נצמד יותר לתיאור האנושי של ישו כפי שחוו אותו האנשים שהיו סביבו, בעוד לוקאס ומתי ראו לנגד עיניהם כמטרה דתית את הפצת הבשורה ולא את אמיתותו ההיסטורית של הסיפור.
תמיכה נוספת להנחה מגיעה מחקירת השפה והסגנון הלשוני של הבשורות. שפתו של מרקוס ארכאית יחסית לשתיים האחרות, והוא נוטה להשתמש בתיאורים כפולים, בה בשעה שמתי ולוקס מסירים את הכפילות ומפשטים את התיאור. לדוגמה, לאחר צליבת ישו חילקו החיילים את בגדיו על פי גורל שהטילו ביניהם, וכך מתואר הדבר בבשורות:
נראה שסוף הפסוק של מרקוס, "לקבוע מה ייקח כל אחד", היה מיותר בעיני שני המבשרים האחרים ולכן הוסר על ידיהם כשעדיין המשמעות ברורה לקורא. כמו כן, מילים בארמית שמופיעות אצל מרקוס הושמטו על ידי לוקס ומתי מכיוון שהבשורות שלהם היו מכוונות ליותר קוראים שלא דיברו ארמית, כפי שכל הבשורות נכתבו ביוונית.
כדי להסביר את השינויים בין מתי ולוקאס בפרטים שאינם מופיעים אצל מרקוס, מניחה התאוריה את קיומם של מקורות נוספים על חיי ישו. ייתכן שהמקורות התקיימו רק כסיפורים בעל-פה וייתכן שהועלו על הכתב בצורה זו או אחרת. כל הפרטים הזהים אצל לוקאס ומתי עובדו ושולבו ממקור אחד היפותטי, המכונה "מקור ה-Q" (מגרמנית: Quelle - מקור), ואילו כל הפרטים הייחודיים לכל אחת מהבשורות הגיעו ממקורות אחרים. בהתייחסות למקורות הנוספים, הייחודיים ללוקאס (מקור L) ולמתי (מקור M), מכונה לפעמים התאוריה - "תאוריית ארבעת המקורות".
כך לדוגמה סיפור לידת ישו מופיע רק אצל מתי ואצל לוקאס, אולם בשינויים רבים המוכיחים שהם לא שאבו אותם ממקור אחד. שני המקורות הייחודיים M ו-L מספקים את ההסבר לעובדה זו.
הבשורה על-פי מרקוס מהווה מקור לרוב התיאור הכרונולוגי של חיי ישו ולמעשיו, כגון ניסים שונים שביצע, ואילו ממקור Q שאבו בעיקר את אמרותיו ודרשותיו של ישו.
קדימותו של מרקוס.
התיארוך המודרני של הבשורות, המקובל על רוב החוקרים, קובע כי הבשורה על-פי מרקוס נכתבה בערך בשנת 70 לספירה, זמן קצר אחריה נכתבה הבשורה על-פי מתי ומעט מאוחר יותר הבשורה על פי לוקאס. על פי דעות אחרות קדמה הבשורה על פי לוקאס שנכתבה בערך בשנת 85 לזו של מתי שנכתבה בערך בשנת 90, אולם אין עוררין על כך שמרקוס קדם להם ועל כך שיוחנן כתב את הבשורה שלו זמן מה לאחריהם, בערך בשנת 110.
מקור Q.
מקור Q או מסמך Q הוא קובץ היפותטי של דברי ישו. על פי תאוריית שני המקורות, הקובץ היה ידוע ללוקאס ולמתי כותבי הבשורות והם השתמשו בו כמקור, בנוסף לבשורה על-פי מרקוס. על פי הסברה, קיימת עדות קדומה לקיומו של המסמך בדבריו של פפיאס אותו מצטט אוסביוס מקיסריה: "מתי כתב את דברי ישו בעברית וכל אחד פירש אותם בהתאם ליכולתו". דברי ישו האמורים כאן הם על פי הסברה אותו אוסף אמירות המכונה כיום מקור Q.
התפתחות התאוריה על קיומו של Q.
כבר בראשית המאה ה-19 נעשתה הבחנה בין הסיפורים על חיי ישו בברית החדשה לבין אמרות, דרשות ומשלים שנאמרו על ידו. הראשון שעסק בנושא באופן מסודר היה הבישוף והתאולוג האנגלי הרברט מארש. ב-1832 פרסם פרידריך שליירמאכר מאמר ובו הפרשנות החדשנית לדברי פפיאס שהעידו לדעתו על מקור קדום שהכיל את דברי ישו.
עם פרסומה של תאוריית שני המקורות בצורה מגובשת על ידי כריסטיאן הרמן וייס ב-1838 והתמיכה לה זכתה, נעשה מקור Q למוסכמה מקובלת בקרב חוקרי המקרא. היינריך יוליוס הולצמן, מהתומכים הגדולים של התאוריה, סימל את החיבור התאורטי באות היוונית למדא (Λ), כקיצור למילה "לוגיה", בה השתמש פפיאס בהתייחס לדברי ישו. לאחר שחוקרים אחרים לא קיבלו את הפרשנות לדברי פפיאס, אך תמכו ברעיון המקור הנעלם כשלעצמו, החליף וייס את השם המקובל למקור באות Q, כקיצור למילה הגרמנית Quelle שמשמעה "מקור".
תוכנו של Q.
החל מאמצע המאה ה-20 נעשו ניסיונות להרכיב את תוכנו של Q. כיוון שההנחה היא שכל אמירה או נאום של ישו שנמצאים אצל מתי ולוקס, ולא נמצאים אצל מרקוס, מקורם ב-Q, ניתן לכאורה להרכיב את המקור. עם זאת, שום גרסה שהוצעה לא התקבלה על דעת החוקרים. גילויה של הבשורה על פי תומאס שמורכב מאוסף אמירות של ישו, בדיוק כמו Q, יצר מחדש התעניינות וניסיונות הרכבה של המקור הקדום. נטען גם שהבשורה על פי תומאס היא מקור Q עצמו, אולם טענה זו לא התקבלה על ידי החוקרים. עם זאת, הוכיחה עצם מציאת הבשורה שכתבים מהנצרות הקדומה שנעלמו ולא היו ידועים במשך שנים רבות, אכן היו קיימים בעבר ולכן מציאותו של Q אפשרית.
במסגרת הניסיונות המחודשים להרכיב או לשער את תוכנו של Q, נדרשו החוקרים לשאלה האם היה תוכנו קיים כמסורת בעל פה או כקובץ כתוב. כמו כן היה צורך לתארך את המסמך: האם הדברים נמסרו בעל פה כבר בזמנו של ישו, או שזו התפתחה רק לאחר מותו, ולפני כתיבת הבשורות. אחד מהעוסקים החשובים בתחום הוא הפרופסור לדתות (John S. Kloppenborg) , שפיתח תאוריה לפיה Q לא נכתב או הושלם בעל פה בבת אחת, אלא במשך תקופה, כשהוא נבנה רובד אחר רובד. התוכן הקדום ביותר היה אמרות חוכמה כמו אלו שמרכיבות את ספר משלי או בן סירא והתוכן שעוסק ביהדות או מתנצח ישירות עם הפרושים הוא מאוחר יותר. תאוריה זו דומה לתאוריות אחרות שמצדדות בעמדה לפיה המקור העלום עליו הסתמכו כותבי הבשורות, לא היו בהכרח קובץ אחד שלם, אלא אוסף של אמירות וסיפורים שעברו כמסורת, חלקם בעל פה וחלקם בכתב.
השערה זו מתבססת על העובדה שהיא גם הסיבה הראשונית להנחת קיומו של Q, דהיינו הדמיון הרב בין הבשורות. קשה להניח שדמיון כזה יכול להיווצר ללא מקורות כתובים, שמאפשרים לשני המבשרים לכתוב את אותם סיפורים כמעט מילה במילה ובאותו סדר. מצד שני קיימים ביניהם הבדלים שהימצאותם יכולים להיות מוסברים על ידי קיומם של מסורות בעל פה, שעוברות שינויים ממספר למספר. כמו כן, כיוון שהבשורות נכתבו ביוונית, סביר יהיה להניח שגם מקור Q נכתב בשפה זו ולא תורגם משפה אחרת, כיוון שלא סביר שתרגומים שונים ישתמשו באותן מילים בדיוק.
ביקורת על התאוריה.
קיימות שתי השגות עיקריות על התאוריה. ההשגה הראשונה נקראת טיעון "ההסכמות הקטנות" (Minor agreements) והיא עוסקת בפרטים הקיימים אצל מתי ולוקאס בצורה זהה, אך נעדרים אצל מרקוס. ההשגה השנייה היא בדבר עצם קיומו וזהותו של מקור Q.
ההסכמות הקטנות.
הערעור על התאוריה תוקף את ההנחה שמתי ולוקאס הכירו את הבשורה של מרקוס, אך לא זה את זה, ואת ההנחה שהם לקחו ממרקוס בעיקר את סיפור חייו של ישו. בהתאם להנחות אלו, קשה להסביר את העובדה שמתי ולוקאס חולקים גרסה זהה של סיפור מחיי ישו שלא הגיע ממרקוס ולא ממקור Q (שמורכב על פי התאוריה רק מאוסף אמרות של ישו).
דוגמה למקרה כזה היא בתיאור חקירת ישו בידי הסנהדרין, על פי מתי ולוקאס, בחקירה הכו את ישו, לגלגו עליו ושאלו אותו מי הוא המכה אותו. אצל מרקוס, לעמות זאת, לא מופיעה שאלה זו.
מצדדי התאוריה מספקים מגוון תשובות אפשריות שהמרכזית שבהן היא הנחה שהייתה קיימת גרסה קדומה יותר של הבשורה של מרקוס ועליה הסתמכו מתי ולוקאס. הגרסה הקדומה עברה שינויים והשמטות קלות עד שהגיעה למצב הנוכחי. שינויים או הרכבה של גרסאות שונות במרקוס המאוחר ניתן גם לראות לדוגמה בסיפור נס הלחם והדגים החוזר אצלו פעמיים, בפרק ו עם חמשת אלפים איש, ובפרק ח עם ארבעת אלפים איש.
מקור Q.
אם אכן היה מקור נוסף, שהיה חשוב וידוע מספיק כדי ששני כותבי הבשורות יכירו אותו וישתמשו בו, קשה להבין כיצד הוא נעלם לחלוטין, בעוד חיבורים קדומים לא קאנוניים רבים אחרים קיימים עד היום. המערערים טוענים שאין צורך להניח את קיומו וניתן להסביר שכל מקום בו דומים לוקאס ומתי, מקורו בהעתקה של אחד מהשני.