באוקטובר 2015, הודיעה דל ריי כי היא מתכננת לכתוב שירים חדשים עבור האלבום החדש שלה. היא הצהירה שהיא רוצה שהאלבום יהיה "בסגנון ניו יורק" מבחינת סאונד. בינואר 2016, הייתה מועמדת בקטגוריית "האמנית המועדפת של השנה" בטקס פרסי פרס בחירת הקהל והייתה גם מועמדת בטקס פרסי המוזיקה הבריטית בקטגוריית "האמנית הבינלאומית של השנה". בדצמבר 2015, הכריזה דל ריי על תאריכי הופעות באירופה, קנדה וארצות הברית כדי לקדם את אלבומה, "Honeymoon". היא הופיעה מיוני 2016 עד נובמבר 2016. בפברואר ומרץ 2016, דל ריי ומנהליה, בהתאמה, חשפו באופן רשמי כי היא החלה לעבוד על אלבום האולפן החמישי שלה, חודשים ספורים לאחר יציאת הרביעי.
ב-9 בפברואר 2016, עשתה דל ריי בכורה קולנועית לקליפ השיר "Freak". הבכורה מוקמה בבית וילטרן, בלוס אנג'לס. הקליפ הועלה לערוץ ה-"Vevo" שלה בסמוך לעלייתו לאקרנים.
2017: "Lust for Life".
הסינגל הראשון מתוך האלבום "Love", יצא לאור ב-18 בפברואר 2017. בין היתר, אמרה דל ריי כי לאלבום החדש יש צליל "אפל וקולנועי". בנוסף לכך, אושר שמפיקי האלבום יהיו ריק נואלס, אמיל הייני וכולי. בשנת 2016, ביצעה דל ריי שתי הופעות אורח בשני שירים שנכלל באלבומו השלישי של דה ויקנד, "Starboy". היא סיפקה קולות רקע חסרות-קרדיט והשתתפה בכתיבה של השיר "Party Monster", והופיעה בעצמה בקטע דיבור קצר בשיר אשר שמו, "Stargirl".
ב-29 במרץ 2017, אישרה דל ריי את שם האלבום אלבומה הבא: "Lust for Life", תוך שפרסמה הצצות שונות מתוכו. כמה ימים לאחר מכן, פרסמה את תמונת האלבום הרשמית. לבסוף, יצא האלבום, תוך שהוא זכה לביקורות חיוביות מצד המבקרים, והפך לאלבום השלישי של דל ריי שהגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי, ולאלבום השני שלה שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200.
ב-27 בספטמבר 2017, הכריזה דל ריי על "LA to the Moon Tour"; סיבוב הופעות עולמי רשמי בו התארחו ג'נה אייקו וקאלי אוצ'יס, וזאת כדי לקדם את האלבום. סיבוב ההופעות תוכנן להתחיל באמריקה הצפונית במהלך ינואר 2018. מאוחר יותר, פורסמו תאריכים של המופעים שהתקיימו באמריקה הדרומית, אוסטרליה ואירופה.
2018–הווה: "".
באוגוסט 2018 ספגה דל ריי ביקורת מצד גורמים פרו-פלסטיניים לאחר שהודיעה על כינון הופעת הבכורה שלה בישראל בפסטיבל מטאור. דל ריי כתבה בטוויטר בתגובה "אני מאמינה שמוזיקה היא אוניברסלית, ואנחנו צריכים להשתמש בה כדי להתאחד... ההופעה בתל אביב אינה אמירה פוליטית או הזדהות עם הממשל הישראלי, ממש כמו שלשיר כאן בקליפורניה לא אומר שדעותיי עומדות בקו אחד עם דעות הממשלה הנוכחיות או הפעולות הבלתי אנושיות שלה לפעמים". אף על פי שדל ריי מתייחסת בציוץ לתל אביב, פסטיבל המטאור היה אמור להתקיים בקיבוץ להבות הבשן שבגליל העליון.
לבסוף דל ריי הודיעה על ביטול ההופעה כיוון שלא הצליחה לתזמן ביקור גם בשטחים הפלסטיניים.ביטול ביקורה זה, הוא השני, לאחר שהיא ביטלה את הופעתה בישראל בתקופת מבצע צוק איתן.
ב-12 בספטמבר 2018 הוציאה דל ריי סינגל בשם, "Mariners Apartment Complex". ב-18 בספטמבר היא הוציאה את השיר "Venice Bitch", והכריזה על אלבומה השישי שייקרא, "", ויצא ב-30 באוגוסט 2019. לאחר יציאת השיר "Venice Bitch", הודיעה דל ריי שהיא מתכננת להוציא לאור ספר שירה עצמי, "Violet Bent Backwards Over the Grass".
ב-9 בינואר 2019, "Hope Is a Dangerous Thing for a Woman Like Me to Have – but I Have It" יצא כסינגל השלישי מתוך האלבום. דל ריי ביצעה את השרי על במת האירוע של אפל באותו חודש. ב-17 במאי 2019, דל ריי הוציאה את גרסת הכיסוי שלה לשיר של סאבליים, "Doin' Time", כחלק מהסרט התיעודי על הלהקה שהוצג בפסטיבל הסרטים של טרייבקה. ב-27 ביוני, דל ריי הודיעה על שיתוף פעולה עם אריאנה גרנדה ומיילי סיירוס, "Don't Call Me Angel", ששימש כסינגל המוביל בפסקול הסרט "המלאכים של צ'רלי" (2019).
ב-31 ביולי, חשפה דל ריי את רשימת השירים של האלבום, "." טריילר לאלבום הופץ למחרת, יחד עם הודעה על סיבוב הופעות בשם "The Norman Fucking Rockwell! Tour", שהתחיל בספטמבר בניו יורק.ב־22 באוגוסט פרסמה דל ריי קליפ כפול לשיריה "Fuck It, I Love You" ו-"The Greatest", והוציאה את שני השירים כסינגל משותף. ב-29 באוגוסט, דל ריי פרסמה קליפ רשמי ל-"Doin' Time". לאחר יציאת הקליפ, השיר טיפס למקום ה-59 במצעד בילבורד 100. באותה השנה, ביצעה את "Season of the Witch", שתיפקד כשיר הנושא של סרט האימה המצליח "סיפורים מפחידים שמספרים בחשיכה" (2019).
בריאיון לעיתון אינדפנדנט, סיפרה דל ריי שהיא לא רוצה לעשות הפסקה לאחר האלבום "", אך במקביל אישרה כי החלה להקליט אלבום חדש בשם, "Chemtrails over the Country Club", שיצא לאור במהלך 2021. היא גם הודיעה שהיא גם צפויה להופיע עם שיר חדש כחלק מהעיבוד הקולנועי הקרוב של "אליס בארץ הפלאות".
אמנות.
סגנון מוזיקלי.
המוזיקה של דל ריי זכתה לכינוי "הוליווד סאדקור". המוזיקה שלה צוינה עבור הסאונד הקולנועי שלה והאזכורים שלה להיבטים שונים של תרבות הפופ, במיוחד זה של אמריקנה 1950 ו-1960. דל ריי הרחיבה על כך בריאיון עם Artistdirect, ואמרה: "אני לא נולדתי אפילו בשנות ה-50 אבל אני מרגישה כאילו הייתי שם". במגזין הרולינג סטון ציינו כי דל ריי נהנית לשחק את התפקיד של זמרת טרקלין. בילבורד קרא לה "מכשפת ארט-פופ". טיים מגזין אמר הגרעין המוצק של הסאונד שלה הוא "מוזיקת סרטים", ערוך על-גבי מקצב היפ הופ ווקאלי. מיוחס סגנונות רבים, הסאונד של דל ריי תויג באופן נרחב כמעין דרים פופ או בארוק פופ צמוד לסגנונות שונים של רוק, מוזיקת אינדי, וטריפ הופ, ולעיתים קרובות נוגע בסגנונות כגון היפ הופ, מוזיקת טראפ, ורוק פסיכדלי במהדורות שונות.
ב-Born to Die, כתב העת למוזיקת האינדי Drowned in Sound, "היא אוהבת את כל סגנון ההיפ הופ אך לעומת זאת, יש לה את הסוואג הזה שאין להרבה בנות כמו שיש לה", והוסיפו כי האלבום נשמע כמו פסקול פופי יותר של בונד. ב-"National Anthem", "" ו-"Diet Mountain Dew", דל ריי מתעסקת בטכניקת הראפ האלטרנטיבי. תחת שם הבמה ליזי גרנט, היא קראה למוזיקה שלה "גלאם מטאל הוואי", ואילו העבודה בפרויקט מאי ג'יילר היה אקוסטי.
דל ריי תוארה בתור "סגנון-עצמי ננסי סינטרה בגרסת הגנגסטרים" ו "לוליטה לאיבוד בשכונה". דל ריי נקראה גם "זמרת הלפיד של עידן האינטרנט" וגם "האנטי-גאגא". בעקבות אמנים כמו פרינס ודייוויד בואי, דל ריי בחרה את הזהות המוזיקלית שלה כי זה "הזכיר (לה) את הזוהר של חוף הים. זה נשמע מדהים מחוץ לקצה הלשון". דל ריי פעלה תחת שמות במה רבים הכוללים את השמות ליזי גרנט, לנה דל ריי מר, מלכת חבל הקפיצה הנוצץ, ומאי ג'יילר.
קול וגוון.
לדל ריי קול קונטרה אלט, אשר משתרע על טווח ווקאלי רחב של מעל לשלוש אוקטבות. קולה תואר כשובה לב ומרגש מאוד, ויכול להיות מסוגל להתעלות מצליל גבוה ולהשמע גבוה ונערתי, עד צליל נמוך ג'אזי בקלות רבה, אם כי שני תחומים אלה של הקול סותרים את הניגודיות של הצליל שלהם. בעקבות פרסום "Ultraviolence", אשר הוקלט בהופעה חיה בטייקים אחדים וללא אף כלי עריכה ווקאלית, מבקרים שיבחו לטובה את היכולת הווקאלית של דל ריי, ושיבחו את המגוון בקולי הרחב שלה, גדילת הביטחון הווקאלי שלה, ומסירה רגשית ייחודית. דל ריי ידועה בכך שמקליטה שכבות-קוליות רבות בזמן הקלטת השירים שלה באולפן, אותן קשה לה לשחזר בזמן הופעה חיה, כפי שציינה בעצמה, בייחוד במצב של חוסר בזמרי ליווי. פחד במה צוין גם הוא כגורם משמעותי למאבקים של דל ריי עם הופעות חיות. עם זאת, עיתונאים ציינו כי בשנת 2014 ההופעות החיות שלה גדלו באופן אקספוננציאלי לביטחון שלה. מגזין בילבורד החשיב את ביצוע הבכורה שלה לשיר "West Coast" בפסטיבל קואצ'לה כ"ביצוע מייצר כוכבים" ושיבח את היכולות הווקאליות של הזמרת. מבקרי מוזיקה עכשוויים כינו את קולה "מעושן", "מחוספס", וציינו שהוא מזכיר את קולה של מרילין מונרו.
בשירים מתוך האלבום Born to Die בחרה דל ריי לעשות שימוש בעיקר בקולות נמוכים, בחירה אותה הסבירה בטענה כי "אנשים לא לקחו אותי ברצינות רבה, אז הנמכתי את הקול שלי מתוך אמונה כי זה יעזור לי להתבלט. עכשיו אני שרה די נמוך... טוב, יחסית לאישה בכל מקרה".
"אני שרה נמוך עכשיו, אבל הקול שלי היה אמור להיות הרבה יותר גבוה. בגלל איך שאני נראית, הייתי צריכה משהו כדי לבסס את הפרויקט כולו. אחרת אני חושבת שאנשים היו מניחים שאני סתם זמרת טיפשה. כבר שרתי בדרך אחת, ושרתי בדרך אחרת, וראיתי למה אנשים נמשכים", אמרה בנושא.
השפעות.
דל ריי ציינה מספר אמנים שהשפיעו עליה, בין השאר אלביס פרסלי, קאט פאוור, אקסל רוז, אנטוניוס ג'ונסון, פרנק סינטרה, אמינם, איימי ויינהאוס, בילי הולידיי, בריטני ספירס, ברוס ספרינגסטין, ג'ניס ג'ופלין, נינה סימון, ננסי סינטרה, האיגלס, וולט ויטמן, אלן גינסברג, ג'ולי קרואיס, לו ריד, דה קריסטלס, האב ג'ון מיסטי, בובי וינטון, קורטני לאב וקורט קוביין. "(אני באמת) אוהבת את המאסטרים של כל ז'אנר", אמרה למגישת הרדיו של ערוץ ה-BBC ג'ו ווילי. האמנים האהובים עליה הם בוב דילן, פרנק סינטרה, ג'ף באקלי ולאונרד כהן, שלשירו "Chelsea Hotel #2" הוציאה גרסת כיסוי ב-2013.