עונת 2018/2019 הייתה נקודת מפנה בתולדות המועדון כאשר לראשונה מאז 2001 סיימה במקום השני בטבלת האליפות בעונה הסדירה, אך השכילה לשמור על תוארה בפלייאוף ולמרות שהפסידה במשחק הראשון של סדרת הגמר לספרטק מוסקבה, היא ניצחה בשני המשחקים הבאים ונותרה אלופת רוסיה בפעם ה-19 בתולדותיה. בעונת 2019/20 זכתה באליפות ה-20 במספר ובפתיחת עונת 2020/2021 זכתה בסופר קאפ השביעי בתולדותיה והעפילה לרבע גמר הליגה האירופית בכדוריד.
פרס בן-גוריון
פרס בן-גוריון הוא פרס ישראלי המוענק על ידי "יד דוד בן-גוריון", עמותה שהוקמה ביוזמתו של דוד בן-גוריון לשם פיתוח הנגב.
העמותה החלה להעניק את הפרס בשנת 1987 והוא מיועד "לחוקרים, סופרים, מחברים, אנשי רוח, אנשי מעשה, שבפעלם ומעשיהם מנציחים את חזונו של דוד בן-גוריון ומקיימים מורשתו".
הארי קרישנה
אברהם בלבן
אברהם בלבן (נולד ב-1944 בקיבוץ חולדה) הוא חוקר ספרות, סופר, משורר ופרופסור אמריטוס לספרות עברית חדשה באוניברסיטת פלורידה.
אודות.
אברהם בלבן נולד וגדל בקיבוץ חולדה. בשנת 1962 החל לפרסם שירים בעלון של חברת הילדים ומאז היה בקשרי ידידות עם הסופר עמוס עוז (שעבר לגור בחולדה בגיל 14). עוז קרא את השירים ונתן לבלבן כמה ספרי שירה כדי שיכיר כמה כותבים. עוז גם נתן לבלבן טיוטה של סיפורו הראשון "ארצות התן" כדי שיחווה את דעתו.
בלבן סיים את הדוקטורט באוניברסיטת תל אביב בשנת 1979. עבודתו הייתה בנושא שירתו של אלתרמן בהנחיית דן מירון. בראשית שנות השמונים, שהה שנה באוניברסיטת הרווארד כחוקר אורח. לימד באוניברסיטת מישיגן בין השנים 1983 ל-1989. בשנת 1989 עבר לאוניברסיטת פלורידה ובשנת 1991 מונה לפרופסור מן המניין. בשנות השמונים כתב מאמרים ושני ספרים על יצירתו של עמוס עוז.
בלבן פרסם בשנת 2000 את ספרו האוטוביוגרפי "שבעה" בהוצאת הקיבוץ המאוחד. הספר העוסק בקורות ילדותו בקיבוץ חולדה ובו תיאורים קשים אודות החינוך הקיבוצי ומוסד הלינה המשותפת בבית הילדים. הרומן השני שלו, "אומרים אהבה", יצא בשנת 2006 בהוצאת הקיבוץ המאוחד ועוסק במשורר ישראלי המוזמן לאוקספורד ואשר מתאהב באשה נשואה במהלך ביקור בישראל.
בשנת 1979 זכה בפרס טלפיר למחקר ובשנת 1982 בפרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול.
בשנת 2019 יצא לאור הספר ״רשימות תל אביביות״ המקבץ את טוריו בעיתון הארץ. הספר יצא לאור בעקבות פנייתו של עמוס עוז להוצאת הספרים והמלצתו על קיבוץ האסופה.
בעל טור קבוע "רשימות תל אביביות" במדור "תרבות וספרות" של הארץ.
הוא נשוי לסופרת ומשוררת רחל גיל.
קישורים חיצוניים.
על כתביו:
גאודיה ואישנויזם
כאב פאנטום
צליבא ח'מיס
סליבא ח'מיס (בערבית: صليبا خميس; 20 באוקטובר 1922 – 31 באוגוסט 1994) היה עיתונאי, סופר ופעיל במפלגה הקומוניסטית ערבי-ישראלי.
קורותיו.
ח'מיס נולד למשפחה נוצרית אוונגליסטית (שמו, סליבא, מלשון צלב, מקובל בקרב ערבים נוצרים) עשירה מהכפר ריינה, סמוך לנצרת.
במהלך המרד הערבי הגדול נעצר ב-1936 בידי הבריטים במהלך הפגנה.
בשנים 1945-1947 למד בקולג' ברמאללה. הוא שב לנצרת בתחילת מלחמת העצמאות ופעל במסגרת הליגה לשחרור לאומי. עם יסוד המפלגה הקומוניסטית הישראלית היה ח'מיס מראשוני פעיליה.
בשנת 1953 נישא בטקס פרטי לארנה מר, יהודייה-ישראלית, שהייתה לוחמת בפלמ"ח ובתו של חוקר המלריה גדעון מר.
ח'מיס היה מנהיג פועלים בנצרת ובשנות ה-60 כונה "הבוס האדום" של נצרת. הוא מונה לעורך הראשי של העיתון אל-איתיחאד בשנת 1967.
הוא שימש כאחראי על קשרי חוץ של המפלגה הקומוניסטית רק"ח ונשלח בתחילת 1968 לייצג את המפלגה בפראג, במערכת העיתון "בעיות השלום והסוציאליזם", שתורגם לעשר שפות ושימש כביטאון התנועה הקומוניסטית העולמית.
ב־1971 שבה המשפחה לישראל ועברה להתגורר בחיפה.
בשנות ה-70 נפרדו בני הזוג ח'מיס. מערכת היחסים ביניהם מתוארת בספרו של הסופר סמי מיכאל, "חסות" (1977).
בסוף 1975 נמנה עם מקימי "הוועד הארצי להגנה על האדמות" ושימש כמזכירו. כמו כן, נמנה עם מנהיגי השביתה ב"יום האדמה" בשנת 1976.
בשנות ה-80 נדחק ח'מיס מצמרת המפלגה הקומוניסטית, ולבסוף הודח ממנה בסוף שנת 1986 בעקבות מחלוקת עם הנהגת המפלגה.
בשנותיו האחרונות חדל מהתבטאויותיו הקיצוניות, החל להתבטא בנימה מפויסת והרבה להשתתף בכנסים יהודיים-ערביים.
בן דודו, יוסוף ח'מיס, היה חבר כנסת מטעם מפ"ם.
צליבא חמיס הלך לעולמו בז'נבה, בה שהה לרגל כנס בינלאומי. בניו, ג'וליאנו וספרטק, ארגנו את הבאת גופתו לישראל. נטמן בבית הקברות הנוצרי בכפר סמיר.
לארנה ולצליבא נולדו שלושה בנים - ספרטק, ג'וליאנו ואביר. ספרטק וג'וליאנו, נושאים שמות מהפכניים.
ספרטק (1954-2017) למד מספר שנים באנגליה. היה נשוי לאזרחית בריטית אמידה. בני הזוג נפרדו ב-1982. הוא חי בהמשך עם בת זוג ישראלית בתל אביב. היה בעל דעות אנרכיסטיות. ספרטק נקבר בבית העלמין הנוצרי בחיפה, לצד אביו.
הבן אביר (1961-2019) שירת בצה"ל כחובש ולטענת ספרטק סבל מהלם פוסט-טראומטי מאז מלחמת לבנון הראשונה. אביר נפטר בישראל ונטמן בבית העלמין בזיכרון־יעקב.
סליבה חמיס
פרס בן גוריון
פצצת גרנד סלאם
פצצת גרנד סלאם (באנגלית: Grand Slam Bomb) הייתה פצצה אווירית כבדה במשקל עשרה טון, שחיל האוויר המלכותי הבריטי עשה בה שימוש נגד מטרות בגרמניה במסגרת ההפצצות האסטרטגיות בשלהי מלחמת העולם השנייה.
עקרון הפעולה של הפצצה.
הפצצה השתייכה למשפחת פצצות שכונתה "פצצות רעידת אדמה" (Earthquake bombs) ויועדה להריסת מבנים. לאחר הטלתה הייתה הפצצה מגיעה בנפילתה למהירות גבוהה (למעלה מ-500 קילומטר לשעה). היא הייתה פוגעת בקרקע, חודרת לתוכה ומתפוצצת מתחת לפני השטח. ההתפוצצות הייתה יוצרת מכתש או חלל תת-קרקעי (camouflet) שהיה עשוי למוטט מבנה שניצב מעליו. אפקט ההרס העיקרי של הפצצה נועד להיות מושג באמצעות גלי ההדף התת-קרקעיים שהיא הייתה מחוללת, אשר היו מערערים את יסודות המבנה אליו כוונה הפצצה.
פצצת הגרנד סלאם היוותה גרסה מוגדלת של פצצת הטולבוי ששקלה חמש טונות – אף היא פצצת רעידת אדמה - אשר הוכנסה לשימוש בחיל האוויר המלכותי בשנת 1944. שתי הפצצות פותחו על ידי המדען הבריטי בארנס ואליס - מפתח "פצצת הניתור", אשר שימשה את חיל האוויר המלכותי לשם הבקעת הסכרים בחבל הרוהר בגרמניה ב-1943.
הפצצה לא תוכננה ממש לשם חדירת תקרות בטון ולא פעם התפוצצה מוקדם מדי, או התפרקה בפגיעתה, אך היא הייתה יעילה יותר מסוגי הפצצות האחרים (למעט פצצת הטולבוי).
נתונים טכניים.
אורך הפצצה היה 7.7 מטר, וקוטרה – 1.17 מטר. בעיצוב הפצצה הושם דגש על קווים אווירודינמיים, על מנת לאפשר לה להגיע למהירות נפילה גבוהה. לכן כלל עיצובה זנב ארוך, שתפס 4.11 מטר מכלל אורכה.
הפצצה מולאה בחומר נפץ מסוג טורפקס במשקל של 4.14 טון (שהיה שקול בעצמתו ל-6.5 טון של TNT).
בפצצה – כמו בפצצת הטולבוי - הותקנו סנפירים, אשר העניקו לה תנועת סחרור מייצבת. מעטפת הפצצה הייתה מוקשחת יותר מאשר בפצצות קונבנציונליות - אשר מעטפתן הייתה דקה במתכוון על מנת לאפשר הכנסת יותר חומר נפץ לתוכן – ולכן הייתה גם כבדה יותר. קשיחות המעטפת העניקה לפצצה כושר חדירה גדול יותר לקרקע. כושר החדירה שלה היה עד לעומק של 40 מטר בקרקע רגילה, ולמעלה מ-4 מטר בבטון.
הפצצה יועדה לנשיאה על ידי מפציץ האוורו לנקסטר. משקל הפצצה היה לכאורה גדול מכושר הנשיאה שלו, אך חיל האוויר המלכותי הצליח להתאים את המפציץ לנשיאתה. לצורך כך הוסרו צריחי המקלעים של המטוס, ומפאת גודלה של הפצצה הוסרו גם דלתות תא הפצצות שלו. דגם המפציץ שנשא את הפצצה כונה B.1.
פיתוח הפצצה החל בחודש יולי 1944 והיא יוצרה במפעלי ויקרס שבעיר שפילד. ייצור הפצצה היה מורכב (כך למשל, לאחר שחומר הנפץ המותך נוצק אל תוך מעטפת הפצצה נדרש לו פרק זמן של חודש על מנת להתקרר ולהתייצב) והיקף הייצור שלה נמוך. עובדה זו כמו גם עצמתה הרבה של הפצצה הביאו לכך שמטוסים שנשאו אותה, אשר גיחותיהם בוטלו לאחר שהמריאו, נדרשו לשוב ולנחות כאשר הפצצה עמם, במקום להטיל את מטענם לים, כמקובל עד אז.
הפצצה הוטלה לראשונה בהטלה נסיונית, שנערכה בבריטניה ב-13 במרץ 1945.
משימות הפצצה בפצצת גרנד סלאם.
חיל האוויר המלכותי עשה שימוש מבצעי ב-42 פצצות גרנד סלאם, כולן בחדשים האחרונים של המלחמה באירופה.
טייסות חיל האוויר המלכותי אשר מטוסיהן נשאו את הפצצה והטילו אותה היו טייסת 617 (הטייסת אשר הפציצה ומוטטה את סכרי חבל הרוהר) וטייסת 9.
בילפלד (Bielefeld), 14 במרץ 1945
ארנסברג,15 במרץ 1945
ארנסברג, 19 במרץ 1945
ארברגן (Aarbergen),21 במרץ 1945
נינבורג (Nienburg),22 במרץ 1945
ברמן, 23 במרץ 1945
פרגה (Farge),27 במרץ 1945
המבורג, 9 באפריל 1945
הלגולנד, 19 באפריל 1945
טייסת 617 נועדה לצאת למזרח הרחוק כדי להשתתף במלחמה מול יפן ולתקוף בפצצות גרנד סלאם מטרות יפניות, אך כניעת יפן באוגוסט 1945 ייתרה את הצורך בכך.
מו (יבשת דמיונית)
מוּ (Mu) היא יבשת דמיונית, שהתקיימה כביכול באחד האוקיינוסים של כדור הארץ ונעלמה בשחר ההיסטוריה האנושית.
הרעיון והשם הוצעו במאה ה-19 על ידי המטייל והכותב אוגוסטוס לה פלנז'ון (Augustus Le Plongeon), שטען שחלק מהציווילזציות הקדומות והמתקדמות ביותר לזמנן, לדוגמה מצרים העתיקה או מסו-אמריקה, נוצרו על ידי פליטים מיבשת מו. לדבריו של לה פלנז'ון, שכנה יבשת מו באוקיינוס האטלנטי. הרעיון פורסם והורחב על ידי ג'יימס צ'רצ'וורד (James Churchward), שהתעקש שמקומה היה באוקיינוס השקט.