שירות הדואר של הקיסרות הגרמנית הפעיל שירות אוטובוסי דואר בשם "Kraftpost" מאז 1905. השירות התקיים בגרמניה המערבית עד 1985. בשנות החמישים בגרמניה היוותה רשת אוטובוסי הדואר תשתית תחבורה ציבורית זולה שהגיעה לכל קצווי הארץ והשלימה את מערך מסילות הברזל שנפגע קשה בתקופת מלחמת העולם השנייה. קווים רבים בוטלו במהלך שנות השבעים והשמונים עם הגידול הניכר באחזקת רכב פרטי והועברו לחברות אזוריות. ב-2013 נוסדה חברת Deutsche Post Mobility GmbH שהפעילה קווי אוטובוסי נוסעים צהובים עם סמל קרן הדואר תחת המותגים "Postbus" ו-"ADAC" ב-2017 אוחד המותג עם רשת FlixBus הבין-ארצית. בדרום גרמניה נוסעים מספר קווים מאוסטריה ומשוויץ.
שוודיה.
באזורי הכפר המרוחקים של צפון המדינה עדיין מחולק דואר באמצעות אוטובוס. בין השנים 1923 עד 1991 הופעל השירות על ידי רשות הדואר השוודית (Posten). ב-1991 הופרט השירות ונמכר לחברת האוטובוסים Swebus AB. כיום מופעלים האוטובוסים על ידי חברות מקומיות, כזיכיון של רשות הדואר. חלק מאוטובוסי הדואר כוללים בחלקם האחורי ארגז לסחורות כבדות ואמצעי שינוע. כלים אלה נקראם בשוודית Skvader (יצור אגדי מן הפולקלור השוודי, חציו ארנבת וחציו שכווי ענק).
מדינות נוספות.
אפריקה.
שירותי הדואר של המדינות הבאות מפעילים קווי אוטובוס דואר:
הבית הפתוח (סרט)
הבית הפתוח (באנגלית: The Open House) הוא סרט אימה אמריקאי, שנכתב ובוים על ידי מאט אנג'ל וסוזן קוט. הסרט יצא לנטפליקס ב-19 בינואר 2018.
הסרט עוסק בטרגדיה של אמא ובנה בבית נופש זמני של קרובי משפחה, אשר נאלצים להתמודד עם כוחות מסתוריים ומפחידים שסובבים אותם. בסרט שיחקו דילן מינט, פירסרי דלטון, שריף אטקינס, פטרישיה בטון ואהרון אבראמס.
עלילה.
אב מהפרברים נהרג בעקבות פגיעת מכונית. אשתו המובטלת נעמי ובנם לוגן עוברים לבקתה בהרים השייכת לאחותה עד שהיא תימכר. בהגיעם, השניים פוגשים את שכנתם המבוגרת מרת'ה, שמתנהגת מוזר ואת כריס, שעובד בחנות סמוך לבית.
במהלך הימים הפתוחים בבית בימי ראשון, נעמי ולוגן מצווים לעזוב את שטח הבית לאחר ארוחת הבוקר ולחזור אחר הצהריים לאחר השעה חמש בערב. אירועים משונים מתחילים לקרות וביניהם חפצים שמשנים את מיקומם או נעלמים לגמרי, הטלפון בבית מצלצל, אבל אף אחד לא נמצא בקו השני, המים החמים לא עובדים ונשמעים בבית רעשים מוזרים. באחד הלילות, לוגן מבחין במכונית שנכנסת לשביל הגישה לבית ורואה את מרת'ה מתנהגת מוזר וטוענת שבעלה חי, אף על פי שקודם טענה שהוא נפטר.
טכנאי נקרא לבית כדי לבדוק את מיכל המים ומספר שבעלה של מרת'ה אכן מת ושמרת'ה סובלת מאלצהיימר ולכן היא מתנהגת מוזר. נעמי מוצאת תמונה משפחתית מקומטמת באשפה והטכנאי מוצא את הטלפון הסלולרי של לוגן ליד מתקן חימום המים, אירוע הגורם לנעמי לחשוד שלוגן מנסה לשגע אותה. השניים רבים בקולניות ולוגן מכחיש שהוא מנסה לשגע את נעמי או שהוא האחד שזרק את התמונה לאשפה. באותו הלילה נחשף שישנו מישהו נוסף בבית. באחד הימים, נעמי ולוגן מגלים שמישהו פרץ לבית וערך את השולחן לארוחת ערב עם נרות, אבל המשטרה לא מוצאת דבר. השניים לא מסוגלים לשלם על לילה במלון ונאלצים להישאר בבית.
לוגן יוצר קשר עם כריס, שמסכים להעביר את הלילה על הספה בבית. באמצע הלילה כריס נעדר ולוגן מוצא אותו במכוניתו עם גרון משוסף. אדם לא מזוהה מכה את לוגן עד לאבדן הכרה, שופך עליו מים ומשאיר אותו לקפוא בחוץ ומתחיל לחפש את נעמי. נעמי נבהלת כשהיא מגלה תמונות שלה ושל לוגן ישנים בחדריהם. לאחר מכן היא מותקפת, נקשרת ומעונה. לוגן מתעורר ומגלה שמכל הטלפונים הסלולריים הוצא כרטיס הסים ולכן אין באפשרותו להתקשר למשטרה לעזרה. הוא מנסה לעזור לאמו, אבל חושב שהיא הפורץ ומתחיל לדקור אותה. נעמי מפצירה בו לברוח לפני שהיא מתעלפת. הפורץ מכניע את לוגן בקלות ומסיר את עדשות המגע מעיניו, משאיר אותו בלי יכולת לראות כמו שצריך.
לוגן בורח אל תוך היער ומתחבא, מצליח לשרוד את מזג האוויר הקפוא עד לבוקר. לוגן כמעט ומת מהיפותרמיה, אבל הפורץ מוצא אותו, חושף את עצמו וחונק אותו למוות. לאחר מכן הפורץ ממשיך לכיוון הבית הפתוח הבא.
שחקנים.
דילן מינט - לוגן.
פירסרי דלטון - נעמי.
שריף אטקינס - כריס.
פטרישיה בטון - מרת'ה.
אהרון אברהאמס - בריאן.
אדוארד אולסון - הפורץ.
קת'רין בלאקוויט - ג'ואני.
ביקורות.
הסרט קיבל דירוג של 15% באתר Rotten Tomatoes בהתבסס על 13 ביקורות, מה שנותן לסרט את הציון 2.9/10.
בירגיטה ברמר
בירגיטה ברמר (בשוודית: Birgitta Bremer; נולדה ב-17 בינואר 1950) היא בוטנאית שוודית.
ביוגרפיה.
ברמר קיבלה את הדוקטורט שלה בשנת 1980 מאוניברסיטת סטוקהולם. נושא התזה שלה היה "טקסונומיה של טחבי העלים של מין ה-Schistidium".
ב-1981 הצטרפה לסגל האקדמאי של האוניברסיטה בסטוקהולם, שוודיה. משנת 1983 ועד 1990 הייתה מדריכה של סיסטמטיקה במיון עולם החי.
מ-2000 ועד 2001 הייתה דקאנית המחלקה לסיסטמטיקה. ב-2004 הועלתה לדרגת פרופסור.
מ-2002 היא משמשת כמנהלת הגן הבוטני "Bergianska trädgården" בסטוקהולם.
ב-2009 נבחרה לחברה בהאקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
בעלה קורה ברמר גם בוטנאי.
דה נורת' פייס
דה נורת' פייס (באנגלית: The North Face, Inc.) היא חברה אמריקאית לביגוד הנעלה ולציוד מחנאות וספורט.
מוצרי החברה מיועדים לחובבי ספורט ולספורטאים ממגוון תחומים ביניהם, מטפסי הרים, גולשי סקי וסנובורד ותרמילאים.
החברה נותנת חסות מסחרית לספורטאים ואתלטים מקצוענים בכל העולם בריצה, טיפוס וגלישה.
היסטוריה.
החברה הוקמה בסן פרנסיסקו כחנות קמעונאית למכירת ציוד טיפוס ב-1966 על ידי שני מטיילים, דאגלס טומפקינס ואשתו סוזי טומפקינס. שנתיים לאחר מכן נרכשה החנות על ידי קנת' קלופ והם החלו לייצר בעצמם.
השם, The North Face, הוא מחווה למפנה הצפוני של ההר בחצי הכדור הצפוני אשר לרוב הדרך שבו היא הכי קרה, קרחית והקשה ביותר לטיפוס.
הלוגו של החברה, פותח על ידי דייוויד אלקורן ב-1971, הוא קיבל השראה מסלע הגרניט המפורסם "Half Dome" בפארק הלאומי יוסמיטי בארצות הברית.
בתחילה, החנות הציעה רק סחורה איכותית ומסוימת שמיועדת בעיקר לתרמילאים ומטפסים, בשנות השמונים נוסף ציוד סקי ולאחר מכן, מחנאות ועוד.
כיום הרשת מציעה מגוון רחב של מוצרים בכמעט כל תחומי הספורט וכוללים גם ביגוד והנעלה, אחד ממוצרי הדגל שלהם הוא המעילים המבודדים המתאימים לתנאים קשים.
החברה היא חלק מתאגיד VF Corporation והמטה שלה יושב באלמדה, קליפורניה, ביחד עם מותג נוסף תחת אותו תאגיד, JanSport. בשנת 2007 נורת' פייס ביחד עם JanSport מכרו כמחצית מתיקי הגב בארצות הברית.
הרשת מוכרת את מוצריה בחנויות ספורט ומחנאות וגם בחנויות ייעודיות משלה ותפוצתה היא כלל עולמית.
בלווה דייוויס
בלווה דייוויס (באנגלית: Belva Davis, נולדה בשם Belvagene Melton; ב-13 באוקטובר 1932) היא עיתונאית טלוויזיה ורדיו אפריקאית-אמריקאית. היא האישה השחורה הראשונה ששימשה ככתבת טלוויזיה בחוף המערבי של ארצות הברית. היא זכתה עבור עבודתה בשמונה פרסי אמי, ולהכרה מאת "ארגון נשים אמרקאיות ברדיו ובטלוויזיה" ומן "האיגוד הלאומי של עיתונאים שחורים".
בתור עיתונאית דייוויס סיקרה אירועים מרכזיים באקטואליה האמריקאית, ועסקה בסוגיות של גזע, מגדר ופוליטיקה. היא עבדה גם כמגישת חדשות, וארחה תוכנית משלה, לפני שפרשה ב-2012.
תחילת דרכה.
בלווג'ין מלטון (בלווה דייוויס) נולדה ב-13 באוקטובר 1932, ב מונרו, לואיזיאנה, לג'ון ופלורנס מלטון. היא הבכורה מבין ארבעה ילדים. אמה הייתה בת 14 בעת לידתה, ובלווה העבירה את שנות ילדותה אצל קרובי משפחה שונים. כשהיא הייתה בת שמונה, בלווה וכל משפחתה, כולל דודות ובני דודים, עברו לגור בדירת שלושה חדרים בשכונת מערב אוקלנד באוקלנד, קליפורניה. בסך הכל התגוררו בדירה עשרה אנשים. דייוויס אמרה מאוחר יותר על נעוריה, "למדתי לשרוד. וככל שעברתי ממקום למקום, למדתי להסתגל. כאשר התבגרתי, היה נראה לי שאני יכולה להיות כל מה שאני צריכה להיות."
בסוף שנות ה-1940 היה להוריה מספיק כסף לעבור לבית בברקלי, קליפורניה. דייוויס סיימה את לימודי התיכון שם בשנת 1951, הראשונה במשפחתה לעשות כן. היא התקבלה לאוניברסיטת סן פרנסיסקו סטייט, אבל לא היה לה כסף לשכר הלימוד. היא הלכה לעבוד בתור כתבנית במחסני חיל הים באוקלנד, שם הרוויחה $2,000 לשנה.
קריירה עיתונאית.
דייוויס קיבלה משימת פרילנס ב-1957 מ-"Jet," מגזין המתמקד בנושאים שחורים ועבור קוראים שחורים, והפכה לתורמת קבועה של כתב העת. היא קיבלה 5 דולר לכתבה, ללא קרדיט. במהלך השנים הבאות, היא החלה לכתוב עבור פרסומים אפריקאים-אמריקאיים נוספים, כולל העיתונים "Sun Reporter" ו-"Bay Area Independent". דייוויס אף ערכה את "Sun Reporter" מ-1961 ועד 1968.
ב-1961, דייוויס הייתה למראיינת ברדיו KSAN, תחנת AM בסן פרנסיסקו. בכורתה הטלוויזיונית הייתה בשנת 1963 בתחנת KTVU באזור מפרץ סן פרנסיסקו, בסיקור תחרות יופי שחורה. היא עבדה בתור די ג'יי בתחנת רדיו הגוספל KDIA המבוססת באוקלנד, קליפורניה, וכשהוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1964 התקיימה בקרבת מקום, הייתה לה ההשראה לסקר אותה כעיתונאית. דייוויס סיפרה על חוויה זו שהיא ועמיתה לואיס פרימן גורשו על ידי משתתפי הוועידה, שגם זרקו עליהם אוכל וקראו לעברם מילות גנאי גזעניות. לא הייתה זו הפעם האחרונה שפגשה דייוויס גזענות במסגרת העבודה: ב-1987 היא סקרה צעדה של התנועה לזכויות האזרח במחוז פורסיית במדינת ג'ורג'יה, וכשניסתה לראיין אישה לבנה, זו ירקה בפניה.