וינר הוזמן לחקירה במשטרה. הסניגורית הציבורית ענבל רובינשטיין לא עודכנה על כך שהמשנה לה נחקר, והיא מתחה על כך ביקורת בסרטו של רובין, "הסניגור". ב-26 בנובמבר נחקרו וינר ובר שלום במשטרה, כל אחד בנפרד. חוקרו של וינר היה רב פקד בניים. ד"ר וינר טען כי חל חיסיון על שיחותיו עם זוזיאשווילי, וכי רק הלקוח יכול להסכים לוותר על החיסיון. וינר הציע כי תעשה פניה להסרת חיסיון. בניים אמר: "החיסיון הזה הוסר... ההתנהגות שלכם היא לא התנהגות של עורך דין לקוח", וזאת למרות שבשלב זה לא ניתנה כל החלטה על הסרת חיסיון כאמור. בקשתו של ד"ר וינר להציג אישור כזה לא כובדה. בניים הקריא לווינר את החלטת השופטת לתמלל את השיחות ואמר: "התכנים שעליהם אתם מדברים מובילים לא רק ל... עשייה פלילית של זוזיאשווילי, אלא זה כמעט מוביל לעשייה פלילית שלכם, אתה ושגיב בר שלום". מהחדר הסמוך האזינה לחקירה עו"ד הר ציון מהפרקליטות.
ד"ר וינר נפגע מדרך ניהול חקירתו, ואף חשש מפגיעה בלתי מוצדקת בשמו הטוב ומכך שתיוחס לו התנהגות פסולה, מצד עמיתיו במשרד המשפטים. פרקליטת מחוז תל אביב, רות דוד, הגישה בקשה לבית משפט השלום בתל אביב על מנת שיקבע כי לא חל חיסיון עו"ד-לקוח על השיחות המוקלטות של וינר ובר שלום עם זוזיאשווילי, וכן על המשא ומתן בקשר לאקדח שבאמצעותו נרצח השופט. וינר הרבה להתייעץ עם חבריו עו"ד דרור ארד-אילון ועו"ד נמרוד ליפסקר, שגם הגישו תגובות בשמו לפרקליטות.
ב-16 בדצמבר 2004 הוגש לבית המשפט המחוזי בתל אביב כתב אישום נגד זוזיאשווילי באשמת רצח השופט אזר. וינר ובר שלום הופיעו בכתב האישום כעדי תביעה מספר 131 ו-132. נוסח כתב האישום פגע בד"ר וינר, מאחר שהשתמע ממנו שהוא הציב אולטימטום לפרקליט המדינה. העובדה שנתבקש להעיד כנגד לקוחו העמידה את וינר בקונפליקט קשה; אם היה מעיד נגד לקוחו, הייתה זו הפרה של חסיון עורך-דין לקוח, חסיון שהוא ראה כערך עליון באתיקה של עורכי הדין. הפרה זו יכולה אף להביא לשלילת רישיונו, אם לא ניתן לכך אישור ביהמ"ש (לו היה ניתן אישור, ד"ר וינר לא היה מסתכן באיבוד רישיונו, כל עוד היה מתייעץ עם לשכת עורכי הדין). לעומת זאת, אם וינר לא היה מעיד במשפט - הוא היה עלול להיתבע על ידי הפרקליטות ולשאת בעונש.. ב-31 בדצמבר 2004 ירה וינר בעצמו, לאחר שהותיר מכתב התאבדות. הוא נפטר יומיים לאחר מכן.
המרכז לאתיקה ואחריות מקצועית.
במאי 2009 הוקם, בתוך בית-הספר למשפטים שבמכללה למנהל, המרכז לאתיקה ואחריות מקצועית ע"ש דייוויד וינר ז"ל. המרכז מבקש לפתח את הוראת תחום האתיקה בבתי הספר למשפטים בישראל. במקביל יבקש המרכז לבסס ולהרחיב את תחום האתיקה והאחריות המקצועית בפרקטיקה הקיימת כיום. מקימי המרכז קראו אותו על שמו של וינר, תוך שהם מציינים שוינר נחשב היה כמורה דרך בנושא זה, ובדמותו יש משום מופת לעורכי דין שהמרכז יהיה מעוניין לקדם – עורכי דין הפועלים מתוך תחושה חברתית עמוקה ומתוך תובנה אתית.
קרב פיליפי
קרב פיליפי היה קרב שנערך בין הכוחות הרפובליקאים בהנהגת הליברטורים, מרקוס יוניוס ברוטוס וגאיוס קסיוס לונגינוס ליורשיו של יוליוס קיסר, חברי הטריומווירט השני, מרקוס אנטוניוס ואוקטבינוס.
הקרבות התקיימו בשני תאריכים, הראשון ב-3 באוקטובר, והשני ב-23 באוקטובר, בשנת 42 לפנה"ס, בפיליפי, מקדוניה.
תבוסת הליברטורים סימנה את קצה של הרפובליקה הרומית המסורתית וביסוסו הסופי של משטר אוטוקרטי ברומא.
רקע.
סיומה של מלחמת האזרחים בין פומפיוס ליוליוס קיסר בשנת 44 לפנה"ס הביאה את קיסר לשיאי כוחו הפוליטי, בכוח זה הוא השתמש כדי לבצר את שלטונו האוטוקרטי. קיסר מינה את עצמו לדיקטטור לכל ימי חייו ובעצם היה מלך לכל דבר מלבד השם.
התנהגות זאת הייתה לצנינים בעיני האצולה הוותיקה שעדיין האמינה במוסדות הרפובליקה המסורתית. אף על פי שאין ביטחון מתי היא התחילה בסופו של דבר נוצר קשר לרציחת קיסר בראשות גאיוס קסיוס לונגינוס ומרקוס יוניוס ברוטוס, הקושרים פעלו באידו של מרס 44 לפנה"ס וקיסר חוסל.
רציחתו של קיסר הכניסה את רומא למערבולת פוליטית שבסופה חולק שטח בין שני היריבים - הליברטורים השתלטו על הפרובינקיות המזרחיות בעוד שהטריומווירט השני שלט באיטליה והפרובינקיות המערביות (למעט סיקיליה שנשלטה על ידי סקסטוס פומפיוס). שני הצדדים הכינו עצמם לקראת הקרב על ההגמוניה ברומא.
בשנת 42 לפנה"ס הטריומווירט החל בהנעת מכונת המלחמה ליוון לשם חיסולם של הליברטורים, דקידוס סקסה ונורבנוס פלקוס נשלחו בראש כוח החלוץ בשעה שהצבא העיקרי הונהג על ידי אוקטביוס ומרקוס אנטוניוס. ברוטוס וקסיוס חצו את ההלספונטוס (כיום הדרדנלים שבטורקיה) והצליחו לגרש את כוח החלוץ של הטריומווירט. הרפובליקאים התקדמו לתוך מוקדון והקימו את בסיסם ממערב לעיר פיליפי במיקום נוח להגנה מכיוון שהיה מוקף בהרים מימינו וביצות משמאלו ועם גישה לנמל של ניאפוליס שממנו יכלו להביא אספקה מכיוון שציים שלט בים האגאי.
הקרב הראשון.
הצבאות היריבים היו שווים בגודלם ובכוחם אף על פי שלליברטורים היה יתרון באספקה. כל כוח התחלק לשני מחנות שהיו כל אחד תחת פיקודו של מצביא שונה. מבין ארבעת המצביאים אנטוניוס היה הטוב שבהם, אוקטביוס היה צעיר בלתי מנוסה ומשותק חלקית כתוצאה ממחלה, קסיוס היה בעל ניסיון צבאי עשיר והשליט משמעת ברזל בצבאו וברוטוס אף על פי שהראה מרץ בפעולותיו הצבאיות הקודמות חסר היה כישרון צבאי וניסיון אמיתי.
בגלל החורף ומצב האספקה של צבא הטריומווירט, החליט אנטוניוס לתקוף ראשון. תוכניתו של אנטוניוס הייתה לתקוף את מחנהו של קסיוס על ידי מעבר דרך הביצות ואיגופו ובכך לקטוע את הקשר בין שני המחנות של הליברטורים, אולם ההתקפה שלו נתקלה בהתנגדות גדולה יותר משהוא קיווה מצד צבאו של קסיוס.
בינתיים התקפתו של אנטוניוס עוררה את ברוטוס לפעול. אף על פי שלגיונותיו תקפו באופן חסר סדר וחסר משמעת, הם הצליחו להביס את כוחות אוקטביוס ולכבוש את מחנהו. הניצחון של הליברטורים היה חלקי בלבד מכיוון שאנטוניוס הצליח להביס את קסיוס במתקפת בזק.
שני הצבאות של הליברטורים לא היו מודעים לתוצאות הקרב אצל חבריהם, ברוטוס הניח שקסיוס ניצח את אנטוניוס ולכן איחר להגיש לו סיוע, וקסיוס, באמונה שברוטוס הובס והקרב אבוד, נטל את חייו.
הקרב השני.
למרות התאבדותו של קסיוס, שברוטוס הספיד אותו כ"אחרון הרומאים", עדיין היה סיכוי לליברטורים לנצח בקרב וברוטוס לקח את הפיקוד על צבאו של קסיוס. לליברטורים הייתה עדיפות באספקה ומיקום אסטרטגי אולם העובדה שקסיוס מת גרמה להתרופפות המשמעת בצבאו, שלא היה מרוצה מהתמנותו של ברוטוס למפקדם החדש. תוכניתו של ברוטוס הייתה לדחות את ההתקפה וכך לנצח את האויב שבשלב הזה סבל ממחסור באספקה וממזג האוויר החורפי, אולם קציניו דחקו בו לתקוף, ולבסוף ברוטוס נאלץ להיכנע לדרישותיהם.
אוקטביוס פרס את צבאו מכיוון הביצות אל מול ברוטוס בעוד שאנטוניוס היה משמאלו, ברוטוס תקף ולמרות הצלחות ראשוניות הצליחו כוחותיו של אוקטביוס, תוך קרב קשה, להדוף את צבאו של ברוטוס. תחילה הייתה נסיגתו איטית אולם ככל שצבאו של אוקטביוס המשיך ללחוץ עליהם כך המשמעת בצבאו של ברוטוס התחילה להתפורר ונסיגתו האיטית הפכה לבריחה עד שאוקטביוס כבש את מחנהו של ברוטוס.
עתה המצביאים המנצחים עסקו בחיסול השרידים של צבא הליברטורים, אוקטביוס לקח על עצמו את טיהור המחנה הראשי של ברוטוס בעוד אנטוניוס טיפל בחיילים שנמלטו מהמחנה או באלו שעדיין החזיקו מעמד בסביבה. ברוטוס עצמו הצליח לברוח ולאחר שהבין שהכול אבוד טרף את נפשו בכפו.
תבוסת הליברטורים בפיליפי מסמלת את מותה הסופי של התקווה להשיב לתחייה את הרפובליקה המסורתית, מעתה ישלטו ברומא שליטים אוטוקרטיים ושני המנצחים של הקרב בסופו של דבר ילחמו אחד בשני בקרב אקטיום שממנו אוקטביאנוס יצא כמנצח וכשליט יחיד על כל העולם הרומאי.
סיוט ברחוב אלם
סיוט ברחוב אֶלְם (באנגלית: A Nightmare on Elm Street) הוא סרט אימה אמריקאי משנת 1984 שכתב וביים וס קרייבן, והוא הראשון בסדרת סרטי "סיוט ברחוב אלם". בסרט מככבים ג'ון סקסון, רוני בלקלי, הת'ר לאנגנקאמפ, אמנדה ויס, ניק קורי, ג'וני דפ (בהופעת הבכורה הקולנועית שלו) ורוברט אנגלונד כפרדי קרוגר. עלילת הסרט מתרחשת בעיירה הבדיונית ספרינגווד אשר באוהיו, סביב קבוצת בני נוער, אשר פוחדים כי אם יירדמו - הם יהרגו בחלומותיהם בידי פרדי קרוגר, ובכך ימותו גם במציאות. בתחילה, בני הנוער אינם מודעים לגורם לתופעה המוזרה הזאת, אבל לבסוף הם מגלים כי להוריהם יש סוד אפל מעברם הרחוק.
קרייבן הפיק את הסרט בתקציב של כ-1.8 מיליון דולר, סכום אותו הסרט הכניס כבר במהלך השבוע הראשון להקרנתו. הסרט הפך להצלחה מסחרית מיידית, ובסופו של דבר הכניס בארצות הברית (כתוצאה ממכירת כרטיסים בקופות בלבד) סכום של 25.5 מיליון דולר. הסרט התקבל בביקורות נלהבות והשפיע משמעותית על ז'אנר סרטי האימה, וזכה לשורה של סרטי המשך, סדרת טלוויזיה, סרט קרוסאובר בשיתוף מותג הקולנוע "יום שישי ה-13", רימייק ועוד.
הסרט ראוי לציון בשל הביצועים המרשימים של דימויי אימה קולנועיים רבים שנמצאים בו, אשר נעשו בתקציב נמוך מאוד לסרט מז'אנר זה (בהשוואה לסרטים דומים מהתקופה), וכן בשל הקישור בין חוסר המוסריות של מתירנות מינית בקרב בני נוער עם מותם הבלתי נמנע (רצח אכזרי וגרפי, בדרך כלל), מה שהוביל למונח "סרטי סלאשר" (ריטוש). מבקרי קולנוע והיסטוריונים של הקולנוע משבחים כיום את יכולתו של הסרט להפר את הגבולות שבין המציאות לבין הדמיון, ובכך לתעתע בתפיסות הקהל.
תקציר העלילה.