בשנת 2008 שיחקה בהצגה "המיטב שבאדם" שביים טובי דיקמן בתיאטרון דימונה.
בשנת 2009 שיחקה בהצגת היחיד "קשורה" שביים עידן זילברשטיין ועלתה בתיאטרון תמונע.
הייתה ממקימי תיאטרון מעבדת תרבות דימונה. בראשות הבמאי טובי דיקמן שלאחר מכן הועבר ליידי הבמאית והשחקנית נועה רבן.
פרסים.
אמסלם הייתה מועמדת 8 פעמים לפרס אופיר, וזכתה פעמיים על תפקידיה בסרטים "אחותי היפה" ו"הבית ברחוב פין".
אוטוביוגרפיה של יוגי
אוטוביוגרפיה של יוגי, הוא רומן מאת פרמהנסה יוגאננדה (1893–1952), יצא לאור לראשונה באנגלית בשנת 1946. תרגום עברי של הספר הופיע בהוצאת אבן חושן רעננה 2006.
תוכן.
הספר הזה הוא רומן אוטוביוגרפי של מורה רוחני הודי, יוגאננדה, המלמד גם יוגה, אך הוא למעשה סיפור חייה הרוחניים של הודו. הוא סיפור של אדם רוחני, שהיה לאחד המורים המובילים בתחום היוגה והמדיטציה בעולם. מנקודת המבט של תלמידיו הרבים במערב, הספר הזה נחשב לקלאסיקה הרוחנית של הודו בעולם המערבי.
הכותב חושף בצורה כמעט נאיבית, כמעט כאילו דיבר על מישהו אחר, את חייו שלו, את הדרך שהובילה אותו להגשמה עצמית, ובמיוחד את המפגשים האמיתיים אותם חווה עם גדולי המורים הרוחניים והיוגים הידועים, והפחות ידועים, של הודו ושל האנושות.
הספר מתאר מערכת יחסים בין תלמיד למורה ברמות שונות. יוגאננדה זוכה לפגוש את גדול המורים, על-פי הידוע במערב, את המהאווטאר באבאג'י, (בדומה למורה אומרם מיכאל איבנהוב, שזכה לסוג של חניכות אצל המהאווטאר באבאג'י). יחסיו של יוגנאננדה עם מוריו, זוהי מערכת ייחודית בה מחבר הספר מתעד בצורה מדויקת את הטוב והרע ביחסי מורה תלמיד. הסופר מתאר את הרגעים בחייו שנשאו בחובם דיכאונות, כאב, מפח נפש וכיצד גבר עליהם. הספר יוצר ניגוד בין ההתנגדות הנחרצת של הוריו לדרכו המיסטית בצעירותו, בעיקר, מול רגעי החסד הנשגבים במחיצתו של מורה דגול הודי.
תולדותיו של יוגי.
יוגאננדה נולד בשנת 1893 במשפחה מסורתית ואולי אפילו דתית. היו לו נטיות מיסטיות מגיל צעיר. הוא רצה תמיד להשתייך לשושלת של המאסטרים המסתורית ביותר. ואכן, הוא היה תלמיד שהוריו התנגדו לדרך חייו הסגפנית, ועמדו בדרכו כדי למנוע אותו מרוחניותו. התלמיד הזה זכה להיות תלמידם של המורים הדגולים ביותר בהודו. שרי יוקטשוור, היה המורה הישיר של יוגאננדה, ובעצמו היה תלמידו של להירי מהאסיה, ואילו המורה להירי מהאסיה היה תלמידו הישיר של המהאווטאר באבאג'י.
יוגאננדה ניסה, מספר פעמים, להגיע למנזר אך הוריו התנגדו לניסיונותיו ומנעו אחדים מהם. לכן, בהמלצת המורה שלו, ובמקביל להתנסות ערכית זו באשראם, במשך 10 שנים למד גם לימודים מסודרים ורגילים בבית הספר, כמו כולם. אם כי במקביל המשיך להשקיע את כל יהבו במנזר, ליד מורו המקודש. הוטל עליו לסיים את הבחינות בהצלחה בבית ספר, כמו שאר הילדים, כדי להוכיח יכולותיו, בין היתר גם להוריו, שטעו בו. במספר מקרים מתאר הכותב כיצד משפחתו, שהטילה ספק בדרכו זו, מתחילה להשתכנע, אט-אט, אם בידי ההיגיון הצרוף ואם בידי הניסים והנפלאות שמחוללים המורים והמאסטרים אליהם הצטרף יוגאננדה כבר בילדותו. תחושה פנימית חזקה של שליחות ושייכות לעולם הרוחני, מתעוררת אצלו, ולכן אינו מוכן לוותר על מוריו הרוחניים, בעד שום הון שבעולם. כך הקדיש את כל חייו למען אמונתו וקידש את דרכו המיסטית הרוחנית והיוגית.
הספר מלא בתיאורים מיוחדים, בדגש רב על דרכו הרוחנית של יוגאננדה. אך הוא משלב לתוך המהלך הרוחני, את חיי היומיום, ונותן תחושה ריאליסטית, מטריאליסטית, של המציאות כפי שכולנו, לכאורה, מכירים אותה מניסיוננו על פני האדמה. אך במקביל הוא מעמיד בפנינו אתגר לא קטן, וזו שאלה מרכזית שהוא מפנה אל הקורא במודע או שלא במודע: האם הקורא יצליח להתעלות על עצמו, כפי שיוגאננדה הצליח, ויקבל את אמונתו. האם נאמין לסיפורי הניסים והנפלאות אותם הוא מתאר בפרטי פרטים.
ניסים ונפלאות, לא תיזה אוניברסיטאית.
החלק השני ובו מתוארים לפרטי פרטים, הניסים והנפלאות, איננו מתואר בצורה של תיזה אוניברסיטאית או בצורה אינטלקטואלית יבשה. החלק המיסטי האמונתי, הניסים והנפלאות הם כחלק בלתי נפרד מחיי המציאות היומיומיים שלו. הוא מתאר את תגובותיהם של האנשים שהניסים נועדו למענם. כאן נכנסים לתמונה בני משפחתו של יוגאננדה, אשר חווים יחד עמו תהליכים רוחניים מהמדרגה הזו ומהרמה הזו שאנו רגילים להגדיר כניסים ונפלאות. רמה זו של ניסים, אותה הוא מגדיר כאירועים רגילים שכל מאסטר מסוגל לבצע. השינויים שחלו בסביבתו של יוגאננדה, האמונה שהחלה למלא את לבם, היא בעצם הסיבה שהמורים, המאסטרים מוכנים לצאת מגופם, ולעזור להם לשנות את גורלם ולתת להם עוד ועוד הזדמנויות, על מנת שיוכלו להבין את המבנה האמונתי, ואולי גם את המבנה של הבורא. ומדוע האל פועל דרך מורים דגולים? כדי להשיב אליו את ילדיו האהובים. הניסים והנפלאות שמתרחשים בסיפוריו, ככל שיהיו יפים נעימים או מפתיעים, משולבים היטב בחיי הסיפור האוטוביוגרפי של יוגאננדה. מדובר באדם שבנה את מפעל חייו הרוחני עם מאות ואלפי תלמידיו, וזכה להצלחה רבה בעולם המערבי.
אראל מרגלית
אראל נחום מרגלית (נולד ב-1 בינואר 1961) הוא יזם ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה, יושב הראש המייסד של קרן הון הסיכון JVP, ושל ארגון "יוזמה לאומית" להקמת שבעה אזורי צמיחה כלכליים, מבוססי יתרון יחסי אזורי, בישראל, ופעיל חברתי בירושלים, בה הקים את ארגון "בקהילה". סיים לימודיו לתואר דוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה.
ביוגרפיה.
מרגלית נולד ב-1961 בקיבוץ נען. הוא בנם הבכור של איציק, קצין קבע בחיל השריון וממקימי החברה למתנ"סים, ומיקי, מורה ומחנכת. שורשיה של משפחתו הם מראשית המאה ה-19 בירושלים – סבתו, אם אמו מיקי, מרים (1909–1936), היא בתם של סולטאנה ושמואל טאג'יר, ממייסדי תל אביב, ונישאה לאברהם איכר, ממייסדי ההגנה. סבא רבא של אמו היה ישעיה בכר שמואל. אחיו של מרגלית הוא הנוירוכירורג פרופ' נבו מרגלית.
כשהיה בן 8, יצא עם משפחתו לשליחות של שנתיים בדטרויט שבארצות הברית מטעם הסוכנות היהודית. ב-1971 המשפחה חזרה לישראל, אולם עברה להתגורר בכרמיאל, עקב מינויו של האב למנהל המתנ"ס המקומי. בהיותו בגיל 14 עברה המשפחה להתגורר בשכונת הגבעה הצרפתית בירושלים, בה למד בבית הספר התיכון רנה קסין. את שירותו הצבאי עשה כלוחם ומפקד בפלנ"ט גולני. הוא לחם במלחמת לבנון הראשונה.
לאחר שחרורו משירות צבאי, למד מרגלית פילוסופיה וספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים. במהלך לימודיו ניהל את המפעל של משפחתו, לייצור ושיווק PVC והשתלב בתוכנית למנהלים בכירים (Executive MBA) באוניברסיטה העברית. סיים לימודי תואר שני ושלישי בפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. את עבודת הדוקטורט שלו "המנהיג כיזם בתהליך ההיסטורי" השלים ב-2007.
בעת לימודיו בקולומביה, בתקופת האינתיפאדה הראשונה, וכתגובה לפעילות האנטי ישראלית בקמפוסים האמריקאים, הקים יחד עם דוקטורנטים ישראלים באוניברסיטה, בהם יוסי דהאן ויוסי בכר, קבוצת דיאלוג לדו-שיח בין סטודנטים ישראלים לסטודנטים ערביים, בשמונה קמפוסים מובילים ברחבי ארצות הברית.
ברשות לפיתוח ירושלים.
עם שובו לישראל בגיל 29 מונה מרגלית על ידי ראש עיריית ירושלים, טדי קולק לאחראי על פיתוח עסקי והובלת התחום הטכנולוגי ברשות לפיתוח ירושלים שנוהלה באותה תקופה על ידי עוזיאל וכסלר. כחלק מהתוכנית פעל מרגלית בארצות הברית ובאירופה, בתוכנית שהצליחה להביא לעיר כ-70 חברות טכנולוגיה שהחלו את פעילותן בהר חוצבים ובגן הטכנולוגי מלחה, ואשר הצמיחו את תעשיית ההיי טק בעיר. בתקופה זו היה גם מעורב בהקמה של ארבע החממות הטכנולוגיות הראשונות בישראל, ביחד עם האוניברסיטה העברית, שהיו ממוקדות בתוכנה, תקשורת ובתחומים נוספים בהיי טק.
קרן JVP.
ב-1993, לאחר שאהוד אולמרט נבחר לראשות עיריית ירושלים, עזב מרגלית את הרשות לפיתוח ירושלים והקים, באמצעות הלוואה ותוכנית יוזמה, את קרן הון הסיכון JVP
(Jerusalem Venture Partners). בנוסף למטה בירושלים, לקרן משרדים בניו יורק ובפריז, והיא מנהלת למעלה מ-900 מיליון דולר, המושקעים בלמעלה מ-30 חברות הזנק ישראליות ובינלאומיות, מתוך קרוב למאה שהשקיעה בהן. בשנות האלפיים, מתמקדת הקרן בהשקעות בתחומי המדיה, תקשורת, אינטרנט, תוכנה ואבטחת מידע.
מאז היווסדה, הקרן ערכה 26 אקזיטים, בין הבולטים שבהם מכירת חברת כרומטיס ללוסנט, תמורת מניות לוסנט בשווי של כ-4.8 מיליארד דולר (אף שמניית "לוסנט" איבדה למעלה מ-90% מערכה במפולת שלאחר הבועה). הנפקת חברת הבינה העסקית QlikTech ב-2010 בנסדא"ק ומימוש בשווי של כ-2 מיליארד דולר, מכירת חברת XtremIO ל-EMC ב-2012 בכ-450 מיליון דולר, והנפקת חברת אבטחת המידע סייברארק ב-2014 בשווי הגבוה ממיליארד דולר.
בשנת 2005 בחר עיתון העסקים פורבס במרגלית כאחד מ-50 אנשי ההון סיכון הטובים בעולם, ברשימת "בעלי מגע הזהב" ("מידאס"), ובכך היה למשקיע הלא-אמריקני הבכיר ברשימה. בשנת 2010 עיתון דה מארקר בחר בו כמנהל ההון סיכון הטוב ביותר בישראל, על פי קריטריון של מספר האקזיטים בעשור האחרון. בשנת 2015 מגזין פורבס העריך את הונו האישי ב-220 מיליון שקל.