הלהקה הוקמה בשנת 1984 תחת השם נושאי המגבעת של קובי אור, ובמהרה קיצרה את שמה לנושאי המגבעת. חבריה המקוריים היו אהד פישוף, ששימש כזמר וכגיטריסט, אלון כהן כמתופף וישי אדר כקלידן, כולם בני המחזור הראשון של התיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א' סמית' בירושלים, שנפתח באותה שנה והיה ממוקם במתנ"ס שבשכונת מוסררה. בשנת הקמתו מנה בית הספר כ-90 תלמידים והם ניגנו יחד בהפסקות בין השיעורים. תמיר אלברט הצטרף להרכב כשנה אחר כך כגיטריסט מוביל וכזמר נוסף לצידו של פישוף בקדמת הבמה. בהמשך נשרו מהלימודים בתיכון (למעט ישי אדר) והחזרות של הלהקה נערכו בבית הוריו של פישוף במוצא עילית. בשנותיה הראשונות הופיעה הלהקה בעיקר בירושלים בתיאטרון פרגוד ומועדון "אמדיאוס" בכיכר ציון (ששינה את שמו אחר כך ל"מועדון האנדרגראונד"). בשנת 1987 המפיק-אמרגן התל אביבי מוטי שהרבני החל לנהל את הלהקה ולארגן הופעות מחוץ לירושלים, אחת ההופעות הראשונות בתל אביב בוטלה, מאחר שהגיל הממוצע של חברי הלהקה היה 17 והכניסה למועדון שבו היו אמורים להופיע הייתה מגיל 23 ומעלה. את הופעותיהם כינו "Live in Beit Shemesh" וגם הקליטו קלטת דמו בהפקה עצמאית בשם זה, בה ביצוע גם גרסאות כיסוי.
בשנת 1988 הקליטו חברי הלהקה קלטת ראשונה בחברת "האוזן השלישית", שנמכרה בכ-1,000 עותקים, וכללה בין השאר את השירים: "קול של אלוהים אחר", "ביקור בהר" ו"נושאי המגבעת" [האדמה מקולקלת]. הלחנים נכתבו על ידי כל חברי הלהקה במשותף, את רוב הטקסטים לשירים כתב פישוף, למעט "האלוהים שלי עייף" שנכתב על ידי אמיר זידנר, חבר של פישוף ממוצא עילית, שנהרג בהתפוצצות מטען צד כשהיה בטנק בדרום לבנון ב-22 בפברואר 1988. השיר "ביקור בהר" נכתב לזכרו. סיבוב ההופעות של הלקה באותה עת נקרא "אל תדאגו בקשר לממשלה". ב-13 במרץ 1988, הופיעו יחד עם להקת אפור גשום במועדון "המרתף העליון" בבית ליסין והקדישו את ההופעה לזכרו של אמיר.
בשנת 1989 עזב ישי אדר את הלהקה בשל גיוס לצה"ל. את מקומו של אדר תפס נגן הבס אדם הורוביץ. מאוחר יותר באותה שנה הצטרף ללהקה הגיטריסט רם אוריון.
בשנת 1990 הוחתמו נושאי המגבעת בחברת התקליטים "הד ארצי". שם הצמידו ללהקה את שלומי ברכה, שבאותו הזמן היה חבר להקת משינה, על מנת שישמש כמפיק מוזיקלי באלבום "מי רצח את אגנתה פאלסקוג" שיצא לבסוף בקיץ 1991. התפתחות זו פרצה ללהקה את הדרך אל הקהל הרחב. האלבום הניב מספר להיטים, בהם "הבא בתור הוא סוס", "אני טקסט פוליטי", "מתנה לחג" ו"נגד כיוון הזיפים" ובעקבותיו יצאה הלהקה לסיבוב הופעות ברחבי הארץ, כולל הופעה בבמה המרכזית בפסטיבל ערד בקיץ 1991. ההופעה האחרונה של הלהקה נערכה במועדון ליקוויד בתל אביב, ב-22 בנובמבר 1991.
פירוק הלהקה.
בסוף שנת 1991 הודיע פישוף על פרישתו מהלהקה. סיבת הפרישה הייתה מתחים פנימיים בלהקה על רקע הכיוון היצירתי, והמעבר לסגנון רוק גיטרות מיינסטרימי. עקב פרישתו של פישוף, זמן קצר אחרי תחילת העבודה על האלבום הבא, העבודה עליו נפסקה והלהקה התפרקה.
לאחר הפרישה התפצלה הלהקה לשני הרכבים: הראשון נקרא "הבא בתור הוא כלום" וכלל את פישוף, רם אוריון, וישי אדר (שחזר להרכב), שקיימו מספר הופעות פרידה בשם זה, בהם ביצעו גרסאות אלקטרוניות־תעשייתיות לשירי הלהקה. החלק השני של הלהקה, ששמר על שמו המקורי, הקליט עם צביקה פיק את תקליט ה"קמבק" שלו ויצא עם פיק לסיבוב הופעות, שנקרא "צביקה פיק ונושאי המגבעת". סיבוב ההופעות זכה להצלחה והמשיך כשנה וחצי, שבמהלכו הצטרפו אליו המתופף של "דורלקס סדלקס" וענבל פרלמוטר. במהלך סיבוב ההופעות הקליטו חברי הלהקה בשיתוף עם צביקה פיק גרסאות חדשות לכמה משיריו, ששלושה מהם יצאו כתקליטי שדרים, בהם "לגור איתו", ו"שיר הפריחה".
לאחר הפירוק.
קריירות אחרות של חברי הלהקה.
פישוף ואוריון נשארו חברים בלהקת הפה והטלפיים ומקפידים להוציא תקליט כל שש שנים, בהתאם ל"קוד" שקבעו לעצמם. עד עכשיו יצאו לפי הקוד חמישה אלבומים.
פישוף התגורר כ-10 שנים בלונדון, ועוסק באמנויות הבמה, בעיקר מחול מודרני. בשנת 2015 לקח פישוף חלק ב"נשף רוק 4", מופע מחווה לשנות התשעים שארגן אביב גפן, וביצע על הבמה שני שירים של נושאי המגבעת.
ישי אדר עבר ליצור מוזיקה אלקטרונית מחתרתית תחת הכינוי "עוש". בשנת 2011 פישוף ואדר הוציאו אלבום תחת השם בני המה. במהלך הופעותיהם בני המה מדי פעם מבצעים גרסאות אלקטרונית לשירי נושאי המגבעת.
תמיר אלברט הקים יחד עם אמיר צורף שהיה לפני כן חבר בלהקות נוער שוליים ורוקפור את הצמד ג'ינג'יות, שהוציא אלבום אחד שזכה לביקורות חיוביות והנפיק את הלהיטים "ג'ינג'יות", "ביפ" ו"". זמן קצר לאחר יציאת האלבום אלברט חזר בתשובה ופרש מעיסוק במוזיקה, אך לאחר מכן יצא בשאלה וחזר להופיע עם שירי הג'ינג'יות בשנת 2002.
אלון כהן הוציא יחד עם רע מוכיח את האלבום "סליחות", שבו היה שילוב של מוזיקה אלקטרונית עם הקלטות של סליחות בביצוע חזנים. מאוחר יותר גם הוא חזר בתשובה.
רם אוריון ניגן עם ערן צור באלבומו "עיוור בלב ים" ובהופעותיו. היה סולן להקת בתרי זוזי ופתח לאחר מכן בקריירת סולו. מדי פעם מפיק אלבומים לאמנים אחרים.
אדם הורוביץ היה חבר בלהקת ריר, שהוציאה אלבום אחד ב־1995. בנוסף כתב ביקורות מוזיקה בעיתונים במחנה והעיר.
מורשת.
בשנת 1995 הזמרת איגי וקסמן, באלבומה אדום שרה את שירה של הלהקה "יש לי חברה", בגרסה יותר פּוֹפּית מהגרסה המקורית.
בשנת 1996 הוציא מוטי שהרבני אלבום אוסף של הלהקה דרך חברת פוך בשם "נושאי המגבעת", אלבום שכלל שירים שטרם יצאו לאור בצורה מסודרת וכן שירים שכבר הופיעו בקלטת הראשונה בגרסאות שונות.
בשנת 1997 יצר הבמאי חן שיינברג סרט על הלהקה בשם "שמים שרוטים של גלויה". הסרט עבר עריכה מחדש ויצא לאור בהוצאה מחודשת בלייבל העצמאי של האוזן השלישית בשנת 2006.
בשנת 2007 הפיקה האוזן השלישית ערב גרסאות כיסוי לשירי הלהקה, הערב נערך במועדון הבארבי בתל אביב.
ב-2012 שודר פרק בסדרה האלבומים העוסק בקלטת הראשונה של נושאי המגבעת.
ב-26 בדצמבר 2013 התאחדו ארבעת חברי ההרכב המקורי לראשונה, לכבוד ההוצאה המחודשת של הקלטת הראשונה בלייבל אנובה, לראשונה בפורמט דיגיטלי. בדצמבר 2015, יצאה הקלטת כתקליט ויניל באישור הלהקה, לאחר שקודם לכן יצא ללא אישור ובתגובה קראו לציבור לא לרכוש אותה.
בשנת 2018 יצאו אלברט ואוריון, בליווי נגנים נוספים, לסיבוב הופעות מיוחד לרגל 30 שנה לצאת הקסטה.
משאבת בטון
משאבת בטון היא כלי שמטרתו להעביר בטון למקומות שהגישה אליהם מוגבלת. בדרך כלל מותקנת המשאבה על משאית המצוידת במנוף, המעביר את צינור הפליטה של המשאבה לאזור אליו מעוניינים ליצוק את הבטון.
רקע היסטורי.
עד לראשית המאה ה-20, הובלה תערובת הבטון ממערבל הבטון אל אתר העבודה בדליים הנישאים באמצעות אדם או במנופים. הדבר הצריך הרבה זמן וכוח אדם. בשנת 1927, הגיעו המהנדס הגרמני מקס גיס (Max Giese) ועמיתו פריץ הל (Fritz Hell), לרעיון של שאיבת בטון ממערבל הבטון למקום העבודה, ללא צורך בדליים. על מנת שהבטון יוכל להישאב במכונה שבנו, הם הפחיתו את כמות המים בתערובת והוסיפו לו חצץ, מה שעשה את הבטון חזק יותר. הם הצליחו לשאוב את הבטון לגובה של 38 מטרים ולמרחק של 120 מטרים.
במקביל, נרשם פטנט על שאיבת בטון בהולנד בשנת 1932 על ידי יאקוב קורנליוס קויימן (Jacobus Cornelius Kooijman). פטנט זה שולב יחד עם הפטנט הקודם של המפתחים הגרמנים.
המערכת.
המשאית צריכה להיות מותאמת לנשיאת המערכת. המשקל אותו צריכה המשאית לשאת הוא גבוה, ולכן נדרש לשם הובלת המערכת רישיון נהיגה מדרגה C. הכוח (ליתר דיוק, הספק) להפעלת המערכת מגיע בדרך כלל ממנוע המשאית. כדי להעביר את הכוח מהמנוע את המערכת, משתמשים בגל הינע (Drive Shaft). גל ההינע מעביר את הכוח אל משאבת השמן ההידראולי. שלדת משאבת הבטון מתחברת לשלדת המשאית. על שלדה זו מורכבות מערכות המשאבה. החלק העליון של שלדה זו נקרא 'בטן' ואליו מחוברות הרגליים והצריח.
רגליים.
רגלי המשאבה משמשות לאיזון המשאית, לייצובה, ולהגדלת שטח הבסיס שלה כדי למנוע התהפכות. בנוסף, אם המשאית לא תהיה מאוזנת אופקית, הכוח שיידרש על מנת לסובב את המנוף יהיה גדול יותר.
הרגליים נושאות בנטל העומס הכבד של המנוף (עשרות טונות), ולכן הן בנויות בצורה חזקה. הלחץ בכפות הרגליים מעיק על הקרקע. במקרים מסוימים הקרקע עלולה לשקוע (בחול, בבוץ, באבני מדרכה וכדומה). כדי למנוע את השקיעה, מחלקים את הלחץ על שטח גדול יותר של קרקע. דבר זה מושג על ידי שימוש בקרשים ובפלטות עץ. כיוון שהרגליים חלולות, לעיתים נעשה שימוש בחלל שלהם כמכל ראשי או משני של שמן או מים. ישנן אפשרויות רבות לחבר את הרגליים לגוף המשאבה: באמצעות ציר עם מייצבים, ציר עם הארכה ומייצבים, מייצבים בלבד, הארכה עם מייצבים ותצורת X. גם הסדר בו יחוברו הרגליים הוא שונה: לפעמים הקדמיות X והאחוריות ציר עם מייצבים. לפעמים הקדמיות ציר עם הארכה ומייצבים והאחוריות רק מייצבים, ועוד אפשרויות רבות.
צנרת.