תמר ברקסטון
תמר ברקסטון (באנגלית: Tamar Estine Braxton, מבוטא "תָיימר", נולדה ב-17 במרץ 1977) היא שחקנית, זמרת פופ ו-R&amp;B אמריקאית. זוכת עונת ה-VIP השנייה של תוכנית המציאות האמריקאית "האח הגדול".
ביוגרפיה.
ברקסטון נולדה במרילנד למיכאל ואוולין ברקסטון, הצעירה מבין שישה ילדים. תמר התגלתה כבעלת כישרון עוד בצעירותה, ואמה, זמרת אופרה בעצמה, דאגה לטפח את כישרונה ורשמה אותה לחוגי שירה. יחד עם אחותה, טוני ברקסטון, הייתה במקהלה בכנסייה בה אביה היה כומר.
ברקסטון גדלה בבית דתי-נוצרי, ומוזיקה "חילונית" לא הייתה מקובלת אז, אך זה לא מנע מברקסטון להיחשף אליה ולהתעניין בה. יום אחד, ללא כל התכוונות, שרה אחותה טוני בתחנת דלק בזמן שמילאה דלק במכוניתה - מבלי ידיעתה, היא עשתה זאת ליד מפיק מוזיקלי. המפיק גילה את משפחת ברקסטון, בייחוד את קולה הגבוה והחד של תמר, והחליט ללכד את חמש האחיות ללהקת בנות, בניסיון לתת גרסה נשית לחמישיית הג'קסונים, כדבריו. הלהקה הוקמה ונקראה "The Braxtones" ("הברקסטוניות"), והחלה לעבוד עם מפיקים וחברות תקליטים חשובים בארצות הברית, אך למרות כל זאת, הלהקה כשלה במכירותיה והתפרקה תוך זמן קצר.
ב-1999, תמר פגשה את כריס סטיוארט, ראפר ומפיק אמריקאי. היא הקליטה איתו את אלבום הבכורה שלה, "Ridiculous" (שם האלבום נבע בגלל היותו מכיל ז'אנרים רבים של שירים). האלבום עבר עיבוד מחודש על ידי חברת התקליטים "Dreamworks" ויצא בשם "Tamar", כשם הזמרת, ב-18 בינואר 2000. חרף הציפיות, האלבום לא זכה להצלחה רבה במכירות ונחשב ככושל. מאז האלבום תמר שימשה כזמרת ליווי באלבומים "Libra" ו-"More Than A Woman" של טוני ברקסטון, אחותה, ושימשה בעבר גם כזמרת ליווי במסע ההופעות שלה. כיום היא עובדת על אלבום חדש.
בשנת 2014 קיבלה שלוש מועמדויות לפרס גראמי בקטגוריית "האלבום העכשווי הטוב ביותר" על אלבומה "Love And War", בקטגוריית "שיר ה-R&amp;B הטוב ביותר" לשירה "Love And War", ול"הופעת ה-R&amp;B הטובה ביותר" גם הוא על "Love And War". בשנת 2016 קיבלה מועמדות נוספת לגראמי בקטגוריית "הופעת ה-R&amp;B הטובה ביותר" על שירה "If I Don't Have You".
בשנת 2019 השתתפה בגרסה האמריקאית של תוכנית המציאות "האח הגדול", בעונה השנייה של גרסת ה-VIP, שם זכתה במקום הראשון. זכייתה של ברקסטון עשתה היסטוריה כאשר הפכה לאפרו-אמריקאית הראשונה שזכתה ב"האח הגדול". לפני שניסתה להתאבד, הוציאה ברקסטון בשנת 2020 את הסינגל השיווקי "Crazy Kind of Love".
ניסיון התאבדות.
ב-16 ביולי 2020, הוזעקו הרשויות המקומיות של ארצות הברית בסמוך לשעה 21:45 למעונות בהם שהתה ברקסטון, בעקבות כך שדייוויד אדפסו (בן הזוג שלה) דיווח ש-"אישה בת 43 כנראה לקחה מנת יתר". אדפסו התקשר ל-911 וטען שמצא אותה מחוסרת הכרה והוא חושב שהיא ניסתה להתאבד. ברקסטון הובהלה באמבולנס לבית החולים והדובר שלה הצהיר כי "לתמר היה יום קשה ורגשי מאוד - המידע הנוסף יגיע בימים הקרובים, בבקשה תתפללו עבורה".
לפני ניסיון ההתאבדות, התגלה כי ברקסטון שלחה הודעה "אובדנית" למשפחה שלה. היא כתבה שהיא כמו מרגישה כמו "שפחה" והוסיפה ש-"הדרך היחידה להיות משוחררת כרוכה במוות". ההודעה המלאה פורסמה לאחר מכן ובה היה כתוב במפורש כי "אני שפחה. אני לא מצליחה להחזיק את החיים שלי. הסיפורים שלי. התמונות שלי. המחשבות או האמונות שלי. ביקשתי מהמיסה שלי לשחרר אותי. אני מאוימת ונענשת על זה" והוסיפה כי "הדרך היחידה שאני מצליחה לחשוב עליה שתהווה עבורי פתרון זה המוות. אני אבחר בזה כי זה עדיף על להמשיך לחיות בצורה הזו. בבקשה עזרו לי". את ההודעה תכננה לפרסם בפומבי, אך לבסוף שלחה אותה למשפחתה בלבד. בשלב מסוים, שינתה את שם חשבון הטוויטר שלה ל-"תמר (שפחה) ברקסטון".
ישראל באולימפיאדת בייג'ינג
חוזה פסיכולוגי
חוזה פסיכולוגי מייצג את האמונות, התפיסות והמחויבויות הלא רשמיות הקיימות בין מעסיק ועובד, המייצרות חוזה לא רשמי ליחסים ביניהם.
המושג מתייחס לציפיות הדדיות של כל אחד מהצדדים מעבר לחוזה העבודה הכתוב.
הגדרות המושג.
השינויים הרבים שחלו במישור הכלכלי, הפוליטי, החברתי והטכנולוגי הביאו בכנפם את השינויים שחלו לאורך השנים בתכני מושג "החוזה הפסיכולוגי". לפיכך, משקפות ההגדרות השונות למושג אשר קיימות בספרות המחקרית את ההתמקדות בו ברוח התקופה, כמו גם את עיצובו לאורך הזמן. כל ההגדרות מתייחסות להדדיות בין שני הצדדים (בהקשר הארגוני: מעסיק-מועסק), והמושגים העיקריים בכולן הם: ציפיות, אמונות והבטחות היוצרות מחויבויות.
Guest (1998) מתייחס למספר הגדרות: הראשונה, לטענתו, היא של Argiris (1960), שלפיה החוזה הפסיכולוגי הוא תפיסה של שני צדדים לגבי יחסי העבודה הן ברמת הארגון והן ברמת הפרט, וכן המחויבויות המובעות בעקיפין במסגרת יחסים אלו.
Levinson ועמיתיו (1962) מוצאים כי החוזה הפסיכולוגי הוא שורה של ציפיות הדדיות שלא פעם אין הצדדים מודעים להן, ולמרות זאת הם מקיימים מערכת יחסים אחד עם השני.
Kotter (1973) מגדיר זאת כהסכמה לא כתובה בין הפרט לארגון, שבמסגרתה מפרט כל צד את ציפיותיו לקבלה ולנתינה במערכת היחסים ביניהם.
Schein (1978) מדגיש את הציפיות ההדדיות הלא כתובות בין המועסק לארגון.
Rousseau (1995) מוצאת כי הואיל וחוזה זה פסיכולוגי, הפרשנות ליחסים ההדדיים היא בבסיסו וכפועל יוצא מן המחויבויות ההדדיות. לפיכך זוהי מחד גיסא האמונה של הפרט במחויבות הדדית בינו לבין המעסיק, שנוצרת כתוצאה מהבטחות המעסיק; ומאידך גיסא מצד המעסיק - מההסדרים הרלוונטיים שנעשו מצד העובד. כמו כן, מוסיפה Rousseau (1998) כי החוזה הפסיכולוגי נוצר כאשר אחד מהצדדים מאמין כי ההבטחות העתידיות נעשו וקיימת מחויבות לספק תועלות בעתיד.
המעבר מחוזה ישן לחדש.
החוזה הפסיכולוגי עבר שינויים רבים לאורך השנים אך עם זאת עדיין קיים.
בחוזה הישן סיפק העובד עבודה קשה ונאמנות תמורת יחס הוגן וביטחון מצד המעסיק. לעומת זאת, גורמים שונים הביאו להיווצרותו של החוזה החדש: התייעלות, הפרטה, מיזוגים ורכישות, צמצום דרגי הנהלה, שימוש בקבלנים חיצוניים. כפועל יוצא מכך, נוצר מצב של חוסר יציבות המונע מהארגון להתחייב כלפי העובד ולהציע ביטחון; למעשה, בחוזה החדש חלה התמוטטות ביחסי הגומלין שביטויה בסתירות הקיימות בין נאמנות העובדים לארגון.
ההבדלים בין החוזה הישן לחוזה החדש ניכרים במשתנים הבאים:
החוזה פסיכולוגי ומחויבות ארגונית.
מחקרו של Baruch (1998) מאשר כי בעידן הנוכחי אבד הכלח על מושגי הביטחון התעסוקתי וההדדיות ביחסים, שהיו בבסיס החוזה הפסיכולוגי הישן. תפיסת העובד של היום את מחויבות המעסיק במתן ביטחון ועבודה וקבלת תפוקה בתמורה הולכת ונמוגה.
המחויבות הארגונית המוחלטת של העובד, שהייתה קיימת בעבר, הולכת ומתמוססת ומחקרים שונים מצביעים על קשר נחלש בין מחויבות ארגונית לביצועי העובד, זאת מאחר שמחויבות נבנית לאורך שנים ושינויים המהירים החלים בארגונים הורסים אותה במחי יד.
Whitener (2001) חקרה את מרכיב האמון שהוא מרכזי בחוזה הפסיכולוגי ומצאה כי ככל שאמון העובד בהנהלת הארגון רב יותר, כך הקשר בין תפיסתו את התמיכה הארגונית לבין מחויבותו לארגון מתחזקת. בנוסף, מצאה כי ככל שהתנהגות הנהלת הארגון כלפי עובדיה תהייה חיובית כך תפיסת העובדים את התמיכה הארגונית תהייה טובה יותר, כפועל יוצא התנהגותם תהייה חיובית יותר ומחויבותם גבוהה יותר.
סמואל (2000) מוסיף כי התנהגות נסוגה, כלומר, חוסר שביעות רצונם של הפרטים בארגון מצורת התנהלות העניינים בו, גורמת להם לסגת מהארגון – להתרחק ואף להתנתק. ביטויה של נסיגה זו יהיה חוסר מחויבות, חוסר הזדהות ואף התנכרות לארגון.
שיטות חדשות לעיצוב החוזה הפסיכולוגי.
לאור כל זאת, השינויים בשוק העבודה, כמו גם בתפיסות ובציפיות ההדדיות בין המעסיק למועסק העלו את הצורך במציאת שיטות המתאימות לרוח התקופה בעיצוב חוזה פסיכולוגי חדש.
בשינויים המתחוללים במציאות הארגונית של היום, הן מכורח המציאות והן יזומים, על הנהלת הארגון מוטלת האחריות להתחשב בחוזה הפסיכולוגי הקיים בינה לבין עובדיה. מהיבט הארגון עליו לעשות את כל המאמצים להפחית נזקים אישיים של העובדים שעלולים להיגרם בעקבות השינויים.
שחייה סינכרונית
הנדימקס
הנדימקס (אנגלית: Handymax), או סופרמקס (אנגלית: Supermax) היא קטגוריית גודל לאוניות צובר. אוניית הנדימקס אופיינית היא במעמס של 35,000 עד 60,000 טון.
מידותיה של אוניית הנדימקס אופיינית הן 150–200 מטר אורך, אף שחלק ממסופי המטען בעולם מטילים הגבלות אורך בקטגוריית גודל זו. כך למשל ביפן, אורכן של האוניות הוא פחות מ-190 מטר. אוניות הנדימקס מודרניות הן במעמס של 52,000-58,000 טון, ובהן חמישה תאי מטען וארבעה עגורנים בעלי יכולת הרמה של 30 טון.
קומפרסור
מודל פח האשפה
מודל פח האשפה (באנגלית: Garbage can model) הוא מודל תאורטי שמטרתו לייצג את תהליך קבלת ההחלטות האקראי שמתקיים בארגונים המאופיינים באנרכיה מאורגנת. לפי המודל תהליך קבלת ההחלטות מורכב משלושה זרמים בלתי תלויים (בעיות, פתרונות ומשתתפים) שנזרקים אל פחי אשפה (המייצגים הזדמנויות בחירה). בתוך פחי האשפה לעיתים נוצרות התנגשויות בין הזרמים וכך מתקבלות החלטות. למודל תפקיד חשוב במחקר מינהל ציבורי.
מודל פח האשפה: קבלת החלטות באנרכיות מאורגנות.