מליס הייתה למורה החשובה ביותר של טבאלדי: למחרת, ועד תום חופשת החג, עבדה טבאלדי עם מליס; בשובה לפארמה, היה השיפור שחל בשירתה ניכר כל כך, שקשה היה להאמין שאותו קול עצמו יצא לפזארו וחזר ממנה. בשלב זה החליטה טבאלדי לעבור לפזארו בקביעות. היא גרה שם עם משפחת אביה וקיבלה שיעורים ממליס הן בקונסרבטוריון והן באופן פרטי. מליס השיגה לה מלגה וטבאלדי הופיעה לראשונה לפני קהל בשירת "Ebben? Ne andrò lontana" מתוך "לה ואלי" של אלפרדו קאטאלאני בתיאטרון באורבינו. בגיל 22, הופיעה טבאלדי לראשונה בתפקיד אלנה ב"מפיסטופלה" של בויטו ברוביגו. היא שרה עוד כמה פעמים בפארמה - ב"לה בוהם", "הידיד פריץ" ו"אנדראה שנייה" והחלה לעבוד, שוב באמצעות מליס, עם המנצח והמורה לשירה ג'וזפה פייס במילאנו בשנת 1944. מבחן קול אצל גואידו גאטי, מנהל לה סקאלה, לא הניב תוצאות, כיוון שבתקופת המלחמה לא היו כמעט הצגות אופרה. טבאלדי הופיעה לראשונה בתפקיד דסדמונה באותלו של ורדי בטריאסטה, לצד פרנצ'סקו מרלי והופעתה עוררה התרגשות.
ארטורו טוסקניני.
פריצת הדרך הגדולה של טבאלדי הגיעה בשנת 1946, כשניגשה למבחן קול לפני ארטורו טוסקניני במילאנו. טוסקניני התרשם לטובה וכינה אותה "voce d'angelo" ("קול מלאך"). טבאלדי הופיעה לראשונה בלה סקאלה באותה שנה, בקונצרט שציין את פתיחתו המחודשת של התיאטרון לאחר מלחמת העולם השנייה. היא שרה את ה"תפילה" ("Dal tuo stellato soglio") מתוך האופרה התנ"כית של רוסיני, "משה במצרים", ואת תפקיד הסופרן ב"טה דאום" של ורדי. היא קיבלה את תפקידי מרגריטה ואלנה מפיסטופלה ואלזה בלוהנגרין של וגנר ב-1946. בשנה שלאחריה, הופיעה ב"לה בוהם" של פוצ'יני ובתפקיד אווה ב"מייסטרזינגר" של וגנר. טוסקניני עודד אותה לשיר את תפקיד אאידה והזמין אותה לחזור על התפקיד באולפנו. דעתה היא הייתה, שתפקיד אאידה נועד לספרן דרמטי, אבל טוסקניני שכנע אותה והיא הופיעה לראשונה בתפקיד זה בלה סקאלה ב-1950, לצד מריו דל מונקו ופדורה ברביירי בהפקה בניצוח אנטונינו ווטו. הייתה זו ההצלחה הגדולה ביותר בשלב זה בקריירה שלה, שהייתה עוד באיבה, וזו שהזניקה אותה לקריירה בינלאומית.
הייתה זו רנאטה טבאלדי, ששרה מפיה של סופיה לורן בגרסה הקולנועית של אאידה (1953).
קריירה בינלאומית.
טבאלדי יצאה לסיור קונצרטים עם ההרכב של לה סקאלה בשנת 1950, תחילה לפסטיבל אדינבורו ואחר ללונדון, שם הופיעה לראשונה בתפקיד דסדמונה בשתי הצגות של "אותלו" בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן וברקוויאם של ורדי, שתיהן בניצוח ויקטור דה סאבאטה.
טבאלדי וקאלאס.
בראשית שנות ה-50' כבר הייתה טבאלדי מחופרת היטב בלה סקאלה. אבל אז הופיעה כוכבת חדשה בזירה: מריה קאלאס. קאלאס ניכסה לעצמה כמה הצגות של "אאידה" ללה סקאלה זמן קצר אחרי שטבאלדי שרה שם בתפקיד זה לראשונה. ההתפוצצות הגיעה כשהשתיים יצאו יחד לסיור בדרום אמריקה עם להקה איטלקית. שלא בחוכמה, אולי, זימנו את שתיהן להופיע באותו קונצרט. אחרי הקונצרט האשימה קאלאס את טבאלדי בהפרת הסכם של הימנעות מהדרן, כששרה לא אריה אחת אלא שתי אריות נוספות כהדרן. הלוחמה ההדדית נמשכה לכל אורך הסיור והיריבות הגיעה לשיאה במאמר בטיים מגזין, שבו צוטטה קאלאס כאומרת, שהשוואתה עם טבאלדי כמוה כהשוואת שמפניה לקוקה-קולה. אומנם, עדים לראיון פסקו, שקאלאס אמרה "שמפניה עם קוניאק" ומישהו מן הצד התלוצץ, "לא, עם קוקה-קולה", אבל כתב הטיים ייחס את ההערה לקאלאס.
קאלאס וטבאלדי היו שתי זמרות שאין להשוות ביניהן. קאלאס הייתה סופרן דרמטי, שקולה מסוגל להגיע עד למי גבוה בביצוע, טכניקת קולורטורה מרשימה ביותר (סופרן קולורטורה-דרמטי) והיא יכלה לשיר כל תפקיד, מתפקידי סופרן דרמטי כבד ביותר ועד לקטעי ראווה מבריקים לסופרן קולורטורה קליל. טבאלדי ראתה את עצמה תמיד כסופרן לירי (אף כי ניחנה באחד מקולות הספינטו העזים ומבעיתים ביותר במאה ה-20), והיא ריכזה את הקריירה שלה באופרות וריזמו ובתפקידי ורדי מאוחרים, שהגבלת הגובה בטווח קולה והחסר בסלסולי פאר וקישוטים בטכניקה שלה לא היוו בהם בעיה. איזה חלק מן היריבות היה אמיתי ואיזה נוצר כתוצאה משיסוי מצד המעריצים והעיתונות, אין לדעת. יש סבורים, שאת כל היריבות כולה ליבו חברות ההקלטה של שתיהן כאמצעי להגברת המכירות, ושתי הזמרות הונחו לפעול בהתאם לכך. טבאלדי עצמה גרסה, שבמאבק ביניהן יש, בחשבון סופי, תועלת לקריירות של שתיהן, כיוון שהגביר במידה רבה כל כך את העניין בהן.
בסופו של דבר, מכל מקום, היה פיוס. כשטבאלדי פתחה את עונת 1968 במטרופוליטן אופרה ב"אדריאנה לקוברר" של צ'ילאה, קאלאס, שכבר הגישה אז את הופעתה האחרונה באופרה, באה אל מאחורי הקלעים לברך אותה. הייתה זו פגישתן האחרונה של שתי הסופרניות.
המטרופוליטן.
טבאלדי הופיעה לראשונה באמריקה ב-1950 כאאידה באופרה של סן פרנסיסקו; הופעתה הראשונה במטרופוליטן אופרה הייתה ב-31 בינואר 1955, כדסדמונה מול מריו דל מונקו כאותלו. במשך כעשרים שנה עשתה את המטרופוליטן למוקד פעילותה. בעונת 1962-63 שכנעה טבאלדי את מנהל המטרופוליטן, רודולף בינג, להעלות מחדש את "אדריאנה לקוברר" של צ'ילאה. האופרה לא עלתה על הבימה מאז מפנה המאה, אבל בינג השתכנע, שתהיה זו הצלחה רבתי לטבאלדי ולפרנקו קורלי, ששר את תפקיד מאוריציו. לרוע המזל, טבאלדי לא הייתה במיטבה הווקאלי. נחרדת, יצאה לחופשת מנוחה של שלושה-עשר חודשים מן הבימה. אז חזרה כ"מימי" וקצרה תשואות.
טבאלדי שרה הרבה יותר במטרופוליטן והרבה פחות בכל מקום אחר. היא פיתחה קשר מיוחד עם קהל המטרופוליטן ועם הזמן נודעה בכינוי "מיס כל הכרטיסים אזלו". היא שרה שם כ-270 פעמים ב"לה בוהם", מאדאם באטרפליי, "טוסקה", "מאנון לסקו", "הנערה מן המערב", "אותלו", "כוחו של גורל", "סימון בוקנגרה", "פלסטאף", "אנדראה שנייה", "לה ג'וקונדה" וכויולטה בהפקה של לה טרוויאטה שנוצרה במיוחד בשבילה. הופעתה האחרונה שם הייתה כדסדמונה ב-8 בינואר 1973, התפקיד שבו פתחה את הקריירה שלה במטרופוליטן שמונה-עשרה שנים קודם.
שנים אחרונות.
עד תום הקריירה שלה, שרה טבאלדי ב-1,262 הופעות, 1,047 אופרות מלאות ו-214 קונצרטים.
טבאלדי פרשה מן הבימה ב-1973 ומאולם הקונצרטים ב-1976. את רוב ימיה האחרונים עשתה במילאנו. היא מתה בגיל 82 בביתה, בסן מרינו. היא קבורה בקאפלה המשפחתית בבית הקברות מאטאלטו בלאנגיראנו.
מוזיאון.
בטירת טורקיארה, סמוך לפארמה, יש מוזיאון המוקדש לרנאטה טבאלדי. המוזיאון מכיל יותר מ-50 תלבושות, בהן יצירות של דה שיריקו ודיור.
החזית העממית לשחרור תיגראי
החזית העממית לשחרור תיגראי (TPLF) השמות המקבילים הם הווחת (ህወሓት) (בתיגרינית: ሕዝባዊ ወያኔ ሓርነት ትግራይ בתעתיק לעברית: הזבאווי וויאנה חרנת תיגראי) ትህነግ באמהרית. כמו היא מוכרת גם בכינוי וויאנה ולאחרונה בקרב מבקריה גם בכינוי "ג׳ונטה" (החונטה). היא מפלגה חצי צבאית השלטת במחוז תיגראי כ-50 שנה ומנהלת מרד נגד ממשלת אתיופיה משנת 2020 בעקבות המלחמה הוכרזה על ידי ממשלת אתיופיה ארגון טרור.
למרות שיצגה מיעוט קטן, בעברה הייתה הסיעה הדומיננטית במפלגת האיחדג לשעבר וזאת לאחר מלחמת האזרחים האתיופים והישתלטות ה-tplf בכח הנשק על אתיופיה בכללותה צבאית כלכלית ופוליטית. בבחירות האחרונות לבית הנבחרים האתיופי, שהתקיימו במאי 2010 היא זכתה ב-499 מושבים מתוך 547 מושבים (91%). בבחירות לבית הנבחרים במחוז תיגראי האיחדג זכתה בכל 152 המושבים.
היסטוריה.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 כשאתיופיה הייתה תחת שלטון הדרג, קבוצה של מהפכנים תיגראינים הקימו את הארגון הלאומי התיגראיני. ארגון זה יצר תאים סודיים וערך תעמולה מוגברת באזורים המיושבים בתיגראינים. הארגון הטיגראני היה בין הארגונים החשובים והמשפיעים וגייס תיגראינים רבים למען התקוממות נגד השלטון הצבאי ועצמאות תיגראי. לאחר שהחונטה הצבאית הצליחה לבלום את הארגון הוא קרא להתקוממות צבאית בכל רחבי אתיופיה כנגד המשטר. בפברואר 1975 לאחר שינוי ארגוני וצבאי ארגון זה שינה את שמו ל"החזית העממית לשחרור תיגראי" .בדומה לשעביה הארגון זכה לתמיכה של אויבות אתיופיה במיוחד מצרים וסודאן.
בדומה לארגונים אחרים בהם השעביה האריתראי, הוויאנה (יחד עם התנועה העממית-דמוקרטית האתיופית) נלחמה כנגד שלטונו הצבאי של מנגיסטו היילה מריאם, ושלטה באזורים נרחבים בוואלו ובאגמדיר.
ב-1983, הגוף שהקים את הוויאנה, ייסד גוף פוליטי בשם הליגה המרקסיסטית-לניניסטית התיגראינית על פי מודל מפלגת העבודה האלבנית. הליגה המרכסיסטית הציגה עצמה באתיופיה בשם וויאנה.
הוויאנה הונהג על ידי וועדה מרכזית ופוליטביורו. ארגון הוויאנה חולק לארבעה ארגונים אזורים, מהם שלושה בתיגראי ואחד מחוץ לאתיופיה שפעל במישוריים דיפלומטיים. כל אחד מהארגונים האזורים היה בעל חברי פוליטביורו שתיאמו את הפעולות עם הארגון המרכזי. ארגון החוץ ניהל מאבק דיפלומטי כנגד המשטר האתיופי בעיקר בסודאן, במזרח התיכון, באירופה ובצפון אמריקה.
עקב הצלחת הוויאנה בהשתלטות על אתיופיה ב-1991 וההתמוטטות של השלטון הקומוניסטי באלבניה, הוויאנה נטש את האידיאלוגיה המרקסיסטית-לניניסטית. ההנהגה של הוויאנה טענה שהליגה המרקסיסטית-לניניסית התיגראינית פורקה כאשר הארגון הצטרף לאיחדג שהצליחה להשתלט על אתיופיה לאחר ההתמוטטות הדרג ב-1991. מלס זנאווי, שכיהן כראש ממשלת אתיופיה, היה יושב ראש הסיעה ומנהיגה מ-1979 ועד למותו ב-2012
בנובמבר 2019, איחדג פורק, וראש הממשלה ויו"ר האיחדג, אבי אחמד, מיזג שלוש מהמפלגות המרכיבות אותה (לא כולל ה-TPLF) למפלגת השגשוג החדשה, אשר נוסדה רשמית ב-1 בדצמבר 2019.