בתרבות ובאמנות הסמיכות הכפולה רווחת מאוד בשמות יצירות (ספרים, סרטים, שירים ועוד): "תנורו של עכנאי" (תלמוד בבלי), "חמורו של משיח", ""חייו ומותו של השער האחורי", "חייה הכפולים של ורוניק", "דרכו של קרליטו", "בחירתה של סופי", "כלבם של בני בסקרוויל", "פרצופה של המדינה", "ניגונה של השכונה", "קולה של אימא"
ציטוטים ידועים: "זוהי תחילתה של ידידות מופלאה" ("קזבלנקה")
שרשרת סמיכויות.
חטא עץ הדעת, מפעלי ים המלח, ראש ממשלת ישראל, בית ראש הממשלה, עיריית באר שבע, שכונת אם המושבות, ראש עיריית תל אביב, גלעין כדור הארץ, הנדסת מערכות תקשורת, תלמידי בית הספר
בתרבות ובאמנות: "שינויי מזג האוויר", ילדי אור הירח
איחוי נסמכים.
(זמני) כניסת ויציאת השבת, תכן ויישום מערכות מידע, חברי וחברות הכנסת
בתרבות ובאמנות: "שינוי והחלפת דעות" ("אז במצב הנוכחי", אפרים סידון)
בצורה מפורקת:
איחוי סומכים.
(המשרד ל)פיתוח הנגב והגליל, עץ הדעת טוב ורע
בתרבות ובאמנות: "יפי הבלורית והתואר" ("הרעות", חיים גורי)
היידוע.
את צירוף הסמיכות מיידעים רק בתווית יידוע אחת, אלא שלא כמו בלשונות אחרות (כגון לשונות אירופה) היידוע לא יבוא בראש הצירוף אלא לפני המילה האחרונה בו – היא הסומך.
לפי זה נאמר:
בשרשרת סמיכויות ה' הידיעה תבוא לפני המילה האחרונה בשרשרת:
ניקוד בסמיכות.
ניקוד הנסמך שונה מניקוד המילה במקור, על פי הכללים הבאים:
הר אורה
הר אורה הוא הר בפרוזדור ירושלים בדרום-מערבה של ירושלים. שמו הערבי של ההר הוא ראס א-רב (رأس الرب), כלומר - הר האדון. הנוצרים מכנים אותו "הר הביקור", על שם ביקורה של מרים אמו של ישו את אלישבע, אמו של יוחנן המטביל.
סביבה.
הר אורה נמצא כקילומטר מערבית לשכונת קריית מנחם. גובה פסגתו של הר אורה 848 מטרים, מן הפסגות הגבוהות באזור ירושלים. ברוב המפות הפסגה מסומנת כ-נ.ג. 839, שהיא נקודה צפונית לפסגת ההר, אך בפועל היא גבוהה יותר וגבוהה מעט מפסגת הר עמינדב הסמוכה (842 מטרים).
על ההר הכביש המוביל משכונות מרכז ירושלים (קריית יובל ועיר גנים) לכיוון שכונת עין כרם ולבית החולים הדסה עין כרם. לרגלי ההר נחל שורק.
אתרים ומבנים.
בשטח ההר מצויים גם מושב אורה, ועל ההר נבנה המתחם המקודש לשלוש הדתות של מיס קרי. המקדש של מיס קרי נמצא כיום בשטח בסיס צבאי של יחידת 8200. לידו מוסד "מסילה" לנערות במצוקה.
תוכנית לבנות יחידות דיור נוספות על אזור ההר מעורר את התנגדותם של הארגונים לאיכות הסביבה.
קררו
קֶרֶרוּ (שם מדעי: "Hemiphaga novaeseelandiae") היא מין של יונה האנדמית לניו זילנד.
מאפיינים.
הקררו היא יונה גדולה יחסית — משקלה נע בין 550 ל-850 גרם ואורכה עשוי להגיע ל-50 סנטימטרים. תזונתה מבוססת בעיקר על פירות, והיא שוכנת עצים ומצויה ביערות החל מנורת'לנד בצפון ניו זילנד, ועד האי סטיוארט בדרומה. היא הסתגלה לחיים בבתי-גידול שונים, החל מאזורים חופיים ועד אזורים הרריים. מבחינה מורפולוגית דומה יונה זו לשאר היוניים, והיא בעלת ראש קטן יחסית ומקור ישר. נוצות הראש, הצוואר והכנפיים הן בצבע סגול-ירוק בוהק, עם גוני ברונזה וגוונים מתכתיים אחרים. החזה לבן, המקור כתום, ואילו הרגליים והעיניים הן אדומות. צבע המקור, העיניים והרגליים של הפרטים הצעירים בדרך כלל דהוי יותר משל הבוגרים, וגם זנבם קצר יותר.
יונת הקררו משמיעה מדי פעם צליל "קוּוּ", וזהו המקור האונומטופאי של שמה. תזונתה של יונת הקררו מבוססת על פירות, והיא אוכלת בעיקר מעצי-פרי המצויים באופן טבעי בניו זילנד, ולא מכאלה שהובאו אליה על ידי האדם. היא בעלת תפקיד אקולוגי חשוב, משום שהיא העוף היחיד המסוגל לאכול את הפירות והזרעים הגדולים של העצים המצויים באופן טבעי בניו זילנד כגון זרעיו של העץ "Beilschmiedia tarairi". היונה מעכלת את הפרי ומוציאה את הזרעים שלמים וללא פגע, ובכך מפיצה אותם באזורים שונים. אף על פי שתזונתה מבוססת בעיקר על פירות, היא מגוונת אותה לעיתים עם עלים, נבטים ועלווה רכה. במיוחד היא מחבבת את עליו של השזיף, שדווקא לא היה מצוי באופן טבעי בניו זילנד אלא הובא אליה בידי האדם. מרכיביה המדויקים של התזונה משתנים בהתאם לעונת השנה ולבית הגידול, ובתקופות מחסור עלים יכולים להוות אף את עיקר התזונה. לפני שהביא האדם בעלי חיים אחרים לניו זילנד, היו הקררו והקאקאפו (תוכי גדול ומחוסר יכולת תעופה) מן העופות הצמחוניים הלא-רבים שבאי.
עיתויה של עונת הרבייה תלויה באספקת הפירות המצויה. יונת הקררו מקננת על עץ. הקן איננו מושקע ובנוי מחוטרים וענפים קטנים, והתטולה כוללת ביצה יחידה, בעלת תקופת דגירה של 28 ימים. לאחר הבקיעה, היונה הצעירה מצמיחה נוצות המתאימות לתעופה לאחר כ-36 ימים. בעונת רבייה בה הפירות מצויים בשפע, יכולים בני הזוג לקנן מעל לארבע פעמים. גודלה של אוכלוסיית הקררו הצטמצם באופן משמעותי מאז הגעת האירופאים לניו זילנד. מגמת הצטמצמות זו נמשכת גם כיום, ובייחוד באי הצפוני של ניו זילנד, אולם היא עדיין נפוצה יחסית במערב האי הדרומי, וכן בחלקים מאוטגו שבדרום-מזרח האי הדרומי. ניתן למצוא אותה ביערות (בייחוד באזורי שפלה), בבתה, באזורים חקלאיים ובאזורים פתוחים בתוך ערים (כגון פארקים). מינים פולשים שונים — דוגמת הפוסום האוסטרלי הכסוף-אפור וכן מינים שונים של חולדות, כגון החולדה המצויה, חולדת החוף והחולדה הפולינזית, צמצמו במידה ניכרת את כמות הפירות הזמינה לקררו, וגם מהווים איום על ביצי היונה וגוזליה.
איומים נוספים על אוכלוסיית הקררו הם ציד, הריסת שטחי מחיה ובתי גידול טבעיים, ושיעורים נמוכים של התרבות מוצלחת. ההגבלה הראשונה על ציד יונת הקררו נכנס לתוקף בשנת 1864, והן מוגנות לחלוטין בחוק מאז 1921, אך איסור הציד לא נאכף כיאות לאורך כל השנים. היו מאורים שאף טענו כי איסור פוגע במסורת שלהם שכללה ציד של יונת הקררו. המדענים מבחינים בין שני תת-מינים של יונת הקררו, אך רק אחד מהם, "H. n. novaseelandiae", שחי בניו זילנד עצמה, עדיין מצוי כיום. תת-המין השני, "H. n. spadicea" שחי באי נורפוק, נכחד; שני תת-המינים נבדלו זה מזה בצבע הנוצות ובהבדלים מורפולוגיים מסוימים.
Hemiphaga novaeseelandiae
יונה ניו זילנדית
Buteo jamaicensis
שלומית כהן-אסיף
שלומית כהן-אסיף (נולדה ב-5 באפריל 1949) היא משוררת ומספרת ישראלית. כהן-אסיף כתבה 70 ספרים, וזכתה ב-18 פרסים שונים בתחום הספרות, ביניהם פרס זאב לספרות ילדים ונוער, פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, ובשנת 1995 זכתה בפרס אקו"ם על מפעל חיים בתחום ספרות הילדים והנוער. זוכת פרס ביאליק לשנת תש"ע (2010), פרס מפעל חיים ע"ש אריק איינשטיין לשנת 2017, פרס שרת התרבות בתחומי היצירה ספרותית, פרס מפעל חיים בתחום ספרות הילדים לשנת תשע"ט (2019) ופרס דבורה עומר על מפעל חיים לשנת 2020.
ביוגרפיה.
שלומית כהן-אסיף נולדה בעיראק ועלתה ארצה בגיל שנה וחצי. היא למדה והתחנכה בחולון בבית הספר "תיכון חדש" בעיר. במהלך שירותה הצבאי כקצינת חינוך, החלה לפרסם את שיריה. למדה באוניברסיטת תל אביב ופרסמה בעיתונות ראיונות ורשימות ביקורת על ספרות ותיאטרון.
ספר שיריה הראשון, "שש ביד שמאל", פורסם ב-1975. בהמשך פרסמה יותר מ-70 ספרים, שחלקם הופקו להצגות, תערוכות וסרטים מצוירים ואף תורגמו לשפות אחרות. ספרה "מסיבה בגן העכברים" ייצג את ישראל בתוכנית הטלוויזיה האמריקאית "רחוב סומסום". בשנת 2002 הוקם בחולון גן פסלים על פי ספרה
"הארנב ממושי", שיצא ב-1988. בשנים 2009–2013, כתבה את השירים לסדרת הטלוויזיה "גאון של אבא" בכיכובו של יהורם גאון. שיריה מבוצעים על ידי יוצרים ידועים ביניהם: אריק איינשטיין ויהורם גאון.
היא זכתה ב-17 פרסים.
יצירתה.
חלק משיריה של שלומית כהן-אסיף עוסקים בכאב וסבל שחווים הגיבורים, במסגרת המשפחה או במסגרת הסביבה הרחבה יותר. הילדים בשירים מגיבים לתחושות אלו בתמימות ובחוסר הבנה, ומפעילים מנגנוני הגנה שונים כדי להתמודד עם חוויית המצבים הקשים. רוב השירים מסתיימים בסוף ריאלי ולא אידיאלי, כפי שמקובל בספרות הילדים. המשוררת נוקטת באמצעים שונים כדי לעצב מצבים טראומטיים עבור ילדים, כמו הכעס כלפי המת על היעלמותו. דוגמה לכך ניתן לראות בשיר "אבא בתמונה", בו הילד מתקשה לקבל את מות אביו, פונה אל תמונתו ומנסה ליצור עמו דיאלוג. בשיר "כפתור ופרח", ילד יתום מאמו עומד חסר אונים מול החברה החוגגת את יום האם. בשיר זה ובשירים נוספים של כהן-אסיף, מודגשת אטימותה של החברה למצבים כאלה.
חלק אחר של שיריה עוסק באהבה, ובחשיבותה הגבוהה בעולמו של כל ילד וכל אדם. להשקפתה, האהבה עוזרת להתגבר על קשיים, לצמצם מרחקים, לפתור בעיות ולחלום. על פי רבקה גרון, ביצירותיה מתארת כהן-אסיף כמה סוגי אהבות, לדוגמה:
לדעת חוקרת הספרות אילנה אלקד-להמן, ביצירתה של שלומית כהן-אסיף הנושא הארס פואטי בולט במיוחד, כבר מקובץ הסיפורים הראשון שפרסמה. שבעה-עשר סיפורים (מתוך 71) שפורסמו בספרים שונים 1979–1987, הם סיפורים ארס-פואטיים מובהקים. חמישה סיפורים נוספים נוגעים באופן כלשהו בסוגיות ארס-פואטיות. גם בספרי השירה שלה קיימים שירים העוסקים בסוגיות ארס-פואטיות. השאלות הארס-פואטיות שמעלה כהן-אסיף ביצירותיה, והתשובות להן, מקיפות "עולמות" מעבר לתחום שעסקו בו בעבר בספרות הילדים העברית. מועלות סוגיות ביחס למהות האמנות; זהות האמן; תהליכי ה"הכשרה" שלו; יחסי היוצר עם החברה (סוציולוגיה), עם השלטון ועם קהל קוראיו; תפקיד היצירה האמנותית ועוד.
סצומה