בפרק בספר שכתבה חיה לזר "אותיות פורחות בגטו ורשה" היא סקרה את דרישת השלום האחרונה מהמחנה הז'בוטינסקאי בגטו ורשה בדמות גיליון חוברת "מגן דויד" שיצאה לאור באביב 1942 סמוך למועד הראשון לחיסול הגטו. החוברת נערכה כנראה על ידי לייב רודאל, תלמידו של זאב ז'בוטינסקי וממפקדי המרד, ונמצאה בארכיון המוטמן של עמנואל רינגלבלום לאחר המלחמה. החוברת כוללת מאמרים המעידים על חיי הגטו, הלעג לאנשי היודנראט, חשיבות הכשרת בני הנוער למשימות ציוניות לימים שלאחר החורבן ושירים ברוח האמונה והמיתוס הלוחם. חוברת זו תיארה שארגון האצ"י היה דרוך ללחימה ותרם את חלקו המלא בהתנגדות לנאצים.
הזוג לזר ראו עצמם אחראים להוסיף גם את אנשי האצ"י ופועלם לדפי ההיסטוריה של הגבורה והמרד. חיה לזר המשיכה לעסוק בנושא גם לאחר מותו של בעלה בשנת 1997. במחקר המקיף האחרון שערכו בנושא חיה ובתה שרה אוסצקי-לזר, פרסמו מאמר המסביר וממפה את עובדת היעלמות הסיפור של האצ"י מהנרטיב הקנוני של מרד גטו ורשה. הן הסבירו במחקר כיצד הממסד הפוליטי בישראל ובפולין השפיעו על כך. לטענתן, היה זה שלטון מפא"י בארץ ששלט בנרטיב והעצים את מקומם של אנשי תנועתו. בפולין הקומוניסטית של אחרי המלחמה קיבלו את הקרדיט על המאבק המזוין בנאצים אנשי צבא העם (A.L) שפעל בהשראת ברית המועצות. לעומתם אנשי צבא המולדת (A.K) שפעלו במחתרת לפקודת הממשלה הפולנית הגולה בלונדון, הוצאו מהנרטיב הקומוניסטי ונותרו למעשה במחתרת גם אחרי המלחמה.
מוזיאון הלוחמים הפרטיזנים ופעולות הנצחה נוספות.
בסוף שנות השישים הקים חיים לזר את "מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים", היום חלק מהארכיון של מכון ז'בוטינסקי, במרתף מצודת זאב בתל אביב. חיה לזר עזרה לו בליקוט המסמכים והעדויות וקטלוגם. במוזיאון רוכזו מסמכים שתיעדו את גיבורי ההתנגדות חברי הימין. במסגרת המוזיאון פורסמו חוברות פרסומים שכללו סיפורים, אוטוביוגרפיות ועדויות של לוחמים בגטאות, במחנות, ביערות ובצבאות הברית.
חיה לזר עבדה גם ביחידת ההנצחה של משרד הביטחון. תפקידה היה לתחקר ולערוך את אופן הנצחת נופלי צה"ל והקמת האנדרטאות לכך. ביחידה נערכו על ידה כתבים של לוחמים ופורסמו בחוברות הנצחה.
בינואר 1989 ארגנו הזוג לזר יחד עם פרטיזנים לשעבר מפגשים תחת הכותרת "שיח פרטיזנים".
חשיפת מסמכים על יער פונאר.
דוגמה בולטת לפועלה של חיה לזר הייתה בפרסום מסמך עדות ראייה של עיתונאי פולני בשם קאז'ימיץ' סאקוביץ', לאורך 835 ימי רצח בפונאר. לזר נתקלה בעובדות הטבח השיטתי שהכחיד כ-70 אלף יהודים ויהודיות ובהם כנראה גם משפחתה. סאקוביץ', גר בסמוך ליער פונאר. עדותו תורגמה ופורסמה בפולנית, בין היתר הודות לעזרתה של לזר. היא תמכה בפרסום הספר וליוותה את תרגומו לאנגלית תוך שהיא מוסיפה הערות והסברים. הספר פורסם בתמיכת 'יד ושם' ואוניברסיטת ייל.
הוויכוח עם אבא קובנר.
מקרה בולט המשקף את זירת הפעולה של הזוג לזר מצוי בהקשר של אבא קובנר. עקב מספר סיבות נפער ויכוח אידאולוגי ואישי בין הצדדים. ראשית, העובדה שקובנר היה האיש שפיקד על היציאה מגטו ווילנה ליערות ופסל, לטענתה, את יציאתם של מי שלא נמנו עם חברי המחתרות, דרך פתח המילוט מהגטו. שנית, עובדת היותו שותף ללחימה, להישרדות ביערות ולמסע הבריחה אל הארץ . שלישית, עצם השתייכותו ל"שומר הצעיר", התנועה שזכתה להוקרה רבה בבניית המיתוס של השואה והגבורה. רביעית, בעקבות הקרב על ניצנים במלחמת העצמאות, שם גינה קובנר את הנכנעים והנופלים בשבי כשביניהם ניסן רזניק, גיסה של לזר ופרטיזן לשעבר לצדו.
חיה לזר ומשפחתה ביקרו את קובנר, וראו בו פרט המעיד על הכלל, המלמד על אופן התהוות הנראטיב של הגבורה ורצונם להציג את האמת שלהם בנראטיב זה, כמו חלקם של אנשי בית"ר בשואה.
חיי משפחה.
עם בואם של בני הזוג לזר לארץ ישראל, גרו תחילה בחיפה ומשם עברו לגור בתל אביב, שם גרה חיה לזר עד מותה בשנת 2003.
התא המשפחתי התנהל בצל המלחמה, כשבני הזוג עבדו ביום ותיעדו וחקרו בלילה. הם סירבו לקבל את הפיצויים מגרמניה והחרימו תוצרת גרמנית.
לחיה וחיים לזר שני ילדים וארבעה נכדים. המזרחנית שרה אוסצקי-לזר היא בתם. נכדתם, דניאלה אוסצקי-שטרן, היא מנהלת ארכיון מורשת לחקר והוראת השואה.
לדבריה, "נולדו לי ילדים, יש נכדים וזה אושר גדול. אנחנו בשביל עצמנו ניצחנו את המלחמה ויש לנו המשך". לאחר מותו של חיים לזר הקדישה כשנה להנצחת פועלו: הוציאה לאור חוברת לזכרו והפיקה ערב זיכרון. היא חזרה אל מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים וניהלה את רשימותיו תוך שהיא חוקרת ומתכתבת עם אנשים ומוסדות בישראל ובשאר העולם.
ביום מותה עוד נמצאו דפים לתרגום מפולנית על שולחנה. היא הוזמנה למשלחת נשיא המדינה לטקס בפולין לציון 60 שנה למרד גטו ורשה, אך לא זכתה להגיע. היא נפטרה בתל אביב ונקברה בבית העלמין קריית שאול לצד בעלה.
מייגן בון
מייגן בון (באנגלית: Megan Boone; נולדה ב-29 באפריל 1983) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית שהתפרסמה בזכות תפקידה הראשי בסדרת דרמת הפשע "הרשימה השחורה" בתור סוכנת ה-FBI אליזבת' קין.
ביוגרפיה.
בון נולדה בעיר פטוסקי שבמישיגן וגדלה בפלורידה. הוריה עבריו לשם בילדותה כדי להיות קרובים לסבה וסבתה. סבה, הרולד גארי מורס, היה איש עסקים ובעל מתחמי דיור בפלורידה; אמה, ג'ניפר פאר, היא מנהלת המכירות. בון אומרת שהיא גילתה את התשוקה למשחק בגיל שבע כאשר סבה וסבתה לקחו אותה לניו יורק כדי לראות מחזה בברודוויי בכיכובו של נייתן ליין. מוצאה של בון הוא אנגלי וגרמני עם כמויות קטנות של הולנדי וסקוטי.
בשנת 2005 סיימה לימודי תואר ראשון בהצטיינות בבית ספר לתיאטרון של אוניברסיטת המדינה של פלורידה. לאחר מכן, החלה לצבור ניסיון במשחק על במה ב"תיאטרון הרפרטוארי אסולו" בו למדה והופיעה; בין מוריה נמנים השחקנית ג'יין אלכסנדר ובמאי התיאטרון אדווין שרין. בשנת 2017 החלה ללמוד לתואר שני במדעי קיימות בבארד קולג' בניו יורק.
קריירה.
בשנת 2007 בון כיכבה בהופעת הבכורה שלה בלוס אנג'לס במחזה של צ'ארלס ל. מי, "Limonade Tous Les Jours" וזכתה בשני פרסי התיאטרון השבועי של לוס אנג'לס על הופעתה. בשנת 2009 בון ביצעה את הופעת הבכורה שלה בקולנוע בסרט האימה "בלאדי ולנטיין 3D", ואחריו תפקיד משנה בסרט "סקס והעיר הגדולה 2" משנת 2010.
במהלך שנת 2010, היא גילמה את סגן התובע המחוזי, לורן סטנטון בסדרה קצרת הימים " ברשת NBC. באותה שנה, עברה בון לכס הבימוי, וביימה את הסרט הקצר "Eggshells for Soil", שחלקים ממנו צולמו בעיר הולדתה בפלורידה.
בשנת 2012 הופיעה בסרט "; הרביעי בסדרת "סטפ אפ", בתפקיד של קלייר, אם חד הורית לילדה קטנה ואחותו של שון. מאוחר יותר באותה שנה כיכבה בון בסרט הדרמה העצמאית "Leave Me Like You Found Me", עליה זכתה בפרס Gen Film Festival לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2013 היה לה תפקיד חוזר בסדרת הדרמה המשטרתית "שוטרים בדם" ברשת CBS, ובהמשך השנה החלה לככב בתור סוכנת ה-FBI אליזבת' "ליז" קין בסדרה "הרשימה השחורה" ברשת NBC. "הרשימה השחורה" השיגה הצלחה ביקורתית ומסחרית כאחד. ב-15 ביוני 2021, הוכרז שבון תעזוב את הסדרה לאחר שמונה עונות.
חיים אישיים.
ב-15 באפריל 2016 נולדה לבון ולבן זוגה, האומן דן אסטברוק, בת, קרוליין בון.
חמש בערב עם רפי רשף
יוסף רוטבלט
יוסף (ג'וזף) רוטבלט (4 בנובמבר 1908 - 31 באוגוסט 2005) היה פיזיקאי יהודי פולני בריטי. עבודתו של רוטבלט על נשורת גרעינית הייתה תרומה חשובה לקראת אשרור האמנה למניעת ניסויים גרעיניים בשנת 1963. בשנת 1995 הוא זכה בפרס נובל לשלום על מאמציו לפירוק נשק גרעיני.
קורות חייו.
יוסף (ג'וזף) רוטבלט נולד למשפחה יהודית מבוססת בוורשה, ב-4 בנובמבר 1908, כאחד משבעה ילדים. בעקבות סגירת הגבולות במלחמת העולם הראשונה כשל העסק המשפחתי והמשפחה חוותה עוני.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה, עבד רוטבלט כעוזר חשמלאי בוורשה תוך שהוא שואף להיות פיזיקאי. ללא השכלה פורמלית, הוא זכה למקום במחלקה לפיזיקה של האוניברסיטה החופשית של פולין, למד לתואר שני ב-1932 ולמד לדוקטורט בפיזיקה, באוניברסיטת ורשה ב-1938. רוטבלט החזיק בתפקיד עמית מחקר במעבדת הקרינה של האגודה המדעית של ורשה וכן עבד בפיזיקה אטומית באוניברסיטה החופשית של פולין ב-1937. במהלך תקופה זו, הוא התחתן עם סטודנטית לספרות, טולה גרין, אותה פגש ב-1930.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, ערך ניסויים שהראו כי בתהליך הביקוע הגרעיני, נפלטו ניטרונים. בתחילת 1939 הוא חזה כי אם מספר גדול של ביקועים גרעינים יתרחשו תוך זמן קצר במידה מספקת, כמויות ניכרות של אנרגיה יכולות להשתחרר. הוא המשיך וחישב, כי תהליך זה יכול להתרחש בפחות ממיקרו שנייה, וכתוצאה מכך יביא לפיצוץ.
בשנת 1939, הוא הוזמן ללמוד בפריז (באמצעות קשרים פולנים עם מארי קירי) ובאוניברסיטת ליברפול, כעוזרו של ג'יימס צ'דוויק, זוכה פרס נובל על הגילוי של הנייטרונים. צ'דוויק בנה מאיץ חלקיקים כדי ללמוד על תגובות גרעיניות בסיסיות ורוטבלט רצה לבנות מכונה דומה בוורשה. הוא נסע לאנגליה לבד, כי הוא לא היה יכול להרשות לעצמו לתמוך באשתו שם.
לאחר זמן מה, צ'דוויק נתן לרוטבלט מלגה (מלגת אוליבר לודג'), שהכפילה את הכנסותיו ובקיץ 1939, חזר רוטבלט לביתו, מתוך כוונה להביא את טולה אשתו בחזרה איתו. בסוף אוגוסט, עת תכננו לעזוב את ורשה, חלתה טולה מאוד ונשארה מאחור כשהיא מתכננת להצטרף אליו תוך כמה ימים.