האספה המכוננת התכנסה לראשונה ביום ט"ו בשבט ה'תש"ט - 14 בפברואר 1949, בשעה 16:00, בבית המוסדות הלאומיים בירושלים. הישיבה נפתחה בשירת "התקווה", ולאחריה נאם נשיא מועצת המדינה הזמנית חיים ויצמן נאום נרגש שהחל במילים: . כן הוסיף ויצמן ואמר: לאחר הנאום התקיימה הצהרת נבחרי האספה: מזכיר הממשלה הקריא את נוסח ההצהרה: וכל אחד מחברי האספה קם ואמר: . אחרי הצהרת האמונים ניגשו חברי האספה לבחור את יושב הראש, ובחרו ברוב קולות את יוסף שפרינצק מסיעת מפא"י. לאחר בחירת היושב ראש התקיים דיון בעניין מינוי סגנים ליושב ראש, ובשעה 18:00, לאחר שירת "התקווה", ננעלה הישיבה.
קביעת יעודה של האספה המכוננת.
ב-16 בפברואר 1949, חוקקה האספה המכוננת את חוק המעבר. מק"י וחרות דרשו שחוק המעבר יכלול קביעה מפורשת, שתפקידה הראשי של האספה המכוננת הוא לקבוע את חוקת היסוד של המדינה, וכן לקבוע מראש הגבלה על זמן כהונתה של האספה המכוננת, הצעתן לא זכתה לרוב. בפועל, הכנסת הראשונה לא חוקקה חוקה בגלל התנגדותם של דוד בן-גוריון והסיעות הדתיות. בן-גוריון נימק את התנגדותו בכך ש"חוקה חדשה תכבול את ידי המחוקק". כאמצעי לכינון חוקה נתקבלה בכ"ח בסיוון ה'תש"י (13 ביוני 1950) החלטת הררי, כדלהלן:
הקמת הממשלה הראשונה.
אחרי שהפכה האספה המכוננת לכנסת הראשונה, דהיינו לפרלמנט, היה צורך בהקמתה של ממשלה. מפא"י, הגדולה שבסיעות הכנסת, הייתה זקוקה לקואליציה לצורך הרכבת ממשלה. בן-גוריון פסל את תנועת החרות ומק"י מלהיכנס לממשלה, תוך כדי שטבע הביטוי "בלי חרות ומק"י". מפ"ם קיוותה להקים עם מפא"י ממשלה סוציאליסטית צרה, אך נתקלה בדחייה ונותרה באופוזיציה. בן-גוריון החליט לפנות אל החזית הדתית, הפרוגרסיבים, הספרדים ורשימות המיעוטים. סך הכל תמכו בממשלה 73 חברי כנסת. בהסכמים הקואליציוניים נקבע שהממשלה תיתן שוויון זכויות גמור לכל אזרח, תחתור לשלום, תשמור על נייטרליות במלחמה הקרה, תעודד עלייה ותאכלס את המדינה.
ניסיון ההתנקשות בחברי הממשלה.
ב-12 בספטמבר 1949 הגיע צעיר בשם אברהם צפתי אל יציע הקהל של הכנסת, שלף תת-מקלע סטן מתוך מעילו וכיוון אותו אל עבר שולחן הממשלה, שם ישבו באותו הזמן ראש הממשלה ומספר שרים, אולם סדרן הכנסת צבי ציגלר הצליח להדוף אותו הצידה לפני שלחץ על ההדק. צפתי רצה לפגוע בשרי הממשלה על כך שלא דנה בתוכניתו להקמת בית מקדש לארגון האומות המאוחדות.
המעבר מתל אביב לירושלים.
ב-13 בדצמבר 1949 הוכרזה ירושלים כבירת ישראל. ב-26 בדצמבר 1949 עלתה הכנסת לירושלים. תחילה קיימה את ישיבותיה בבניין הסוכנות היהודית, בה התקיימה ישיבתה הראשונה. הכנסת חיפשה מקום מתאים יותר להתכנסויותיה. לאחר שנשקלו מספר אפשרויות, בכללם מלון המלך דוד, נבחר שלד בית פרומין, שבנייתו הופסקה עקב המלחמה ולא המשיכה מאז. החל מ-13 במרץ 1950 התקיימו ישיבות הכנסת בבניין זה. אולם המליאה התמקם בקומת הכניסה של הבניין, באולם גבוה עם גלריה שיועד במקור לשמש כסניף בנק.
הקמת הממשלה השנייה.
באוקטובר 1950 ביקש בן-גוריון להעביר את שר המסחר והתעשייה אליעזר קפלן מתפקידו, ולמנות במקומו את יעקב גרי. כיוון שבאותה תקופה, על מנת למנות שר חדש היה על הממשלה להתפטר ולהציג את עצמה מחדש עם השר להבעת אמון מחודשת, התפטרה הממשלה. לאחר מכן תוקן החוק.
הממשלה השנייה הייתה דומה מאוד בהרכבה לממשלה הראשונה, בשינויים קלים: שר החינוך זלמן שזר פרש מתפקידו, ובמקומו מונה שר התחבורה דוד רמז, אשר אותו החליף שר האספקה והקיצוב דב יוסף, לאחר שמשרדו בוטל. פנחס לבון מונה לשר החקלאות, משרד המסחר הופרד ממשרד האוצר, ויעקב גרי מונה לשר המסחר.
התפטרות הממשלה והבחירות לכנסת השנייה.
כבר בראשית כהונתה של הממשלה השנייה נוצר בה סכסוך על רקע סמכותה של ההסתדרות לקיים זרם של חינוך דתי לילדי העולים החדשים במסגרת שיטת הזרמים בחינוך. סכסוך זה נוסף על סכסוכים נוספים בנושא הזרמים בחינוך, ובעיקר החינוך הדתי. משבר החינוך הוביל להתפטרותו של השר יהודה מימון, התפטרות שבן-גוריון ראה בה כאי אמון בממשלה, וכתוצאה מכך התפטר הוא עצמו מתפקידו ב-14 בפברואר 1951. להחלטתו של בן-גוריון להתפטר היו סיבות פוליטיות נוספות: בן-גוריון ראה בתוצאות הבחירות המקומיות של 1950, שבהן נחלשה מפא"י והתחזקה מפלגת הציונים הכלליים, כעדות לכך שהכנסת איננה מייצגת עוד את דעת הציבור. משה שרת כתב ביומנו, כי הייתה זאת הסיבה המרכזית להחלטת מפא"י ללכת לבחירות.
בן-גוריון החליט שלא להקים ממשלה חדשה אלא לכהן בממשלת מעבר ולהקדים את הבחירות לכנסת. לאחר תקופה של אי ודאות שלטונית, שנבעה אף מחוסרים בחוק, התקבלו באפריל 1951 שני חוקים. חוק המעבר לכנסת השנייה קבע את המסגרת החוקית הכללית למעבר בין הכנסת הראשונה והכנסת השנייה, ואילו חוק נוסף הורה על פיזור הכנסת הראשונה ועל עריכת בחירות ב-30 ביולי 1951. כן הוחלט, כי כל מי שהיה תושב מדינת ישראל ב-1 במרץ 1951 רשאי יהיה להצביע בבחירות. החלטה זו פירושה היה כי העולים החדשים שהגיעו לארץ בהמוניהם בשנתיים הקודמות, הם שיכריעו את מערכת הבחירות. מספרם של בעלי זכות הבחירה כמעט הוכפל בין שתי מערכות הבחירות.
משרד הפנים
במדינת ישראל, משרד הפנים הוא משרד ממשלתי האחראי על השלטון המקומי. כמו כן אחראי המשרד על רישוי עסקים, חופי הרחצה, החלת שעון הקיץ ועוד. בשנת 2008 הוקמה בהתאם להחלטת הממשלה, רשות האוכלוסין, ההגירה ומעברי הגבול אשר באחריותה נמצא כל נושא המעמד האישי בישראל הכולל: תעודות זהות, דרכונים, אשרות כניסה ושהייה בארץ (ויזה).
תפקיד שר הפנים היה תמיד אחד התפקידים הנחשקים בממשלות ישראל, בשל סמכויותיו הרבות, כגון קביעת מדיניות הגירה ותקציבי השלטון המקומי.
מקסימיליאן השני
נבחרת פורטוגל בכדורגל
נבחרת פורטוגל בכדורגל (בפורטוגזית: Seleção Portuguesa de Futebol) היא נבחרת הכדורגל הלאומית של פורטוגל, המייצגת אותה מאז 1921. הישג השיא של הנבחרת הוא זכייתה בטורניר יורו 2016.
היסטוריה.
ההופעה הטובה ביותר של פורטוגל בגביע העולם בכדורגל הייתה ב-1966, הראשון שלה, שבה זכתה במקום השלישי והפסידה רק בחצי הגמר 1–2 למארחת אנגליה, שזכתה בגביע. פורטוגל, תחת הנהגתו של אאוזביו, שכבש בטורניר 9 שערים והוכתר כמלך השערים, הדיחה בשלב הראשון את ברזיל, וניצחה ברבע הגמר את צפון קוריאה 5–3, לאחר שחזרה מפיגור 0–3. במשחק על המקום השלישי ניצחה את 2–1.
פורטוגל העפילה לראשונה בתולדותיה לטורניר גמר אליפות אירופה ביורו 1984. בשלב הבתים היא סיימה בתיקו 0–0 עם מערב גרמניה ובתיקו 1–1 עם ספרד. היא סיימה את משחקיה בשלב הבתים בניצחון 1–0 על רומניה שהעלה אותה לחצי הגמר מהמקום השני בבית. בחצי הגמר הפסידה לצרפת 2–3 אחרי הארכה.
שנתיים לאחר מכן, פורטוגל העפילה למונדיאל 1986 שנערך במקסיקו, אך מרד שהתרחש בנבחרת, עקב תנאים קשים בעיר סלטיז'ו, הוביל לבסוף להרחקתם של מספר שחקני מפתח שהשתתפו במרד ולפגיעה ברמת הנבחרת. למרות זאת, ניצחה פורטוגל את אנגליה הפייבוריטית במשחק הראשון, אך הפסידה בשני המשחקים הבאים למרוקו ולפולין, והודחה בשלב הבתים.
ביורו 1996 סיימה פורטוגל ראשונה בשלב הבתים לאחר תיקו מול דנמרק וניצחונות על טורקיה וקרואטיה, אולם ברבע הגמר הפסידה לצ'כיה והודחה.
ביורו 2000 שובצה פורטוגל בבית קשה, אך הרשימה כאשר ניצחה בכל משחקיה את אנגליה 2–2, רומניה 1–0 וגרמניה 3–0. ברבע הגמר ניצחה פורטוגל את טורקיה 2–0, אך בחצי הגמר הפסידה לצרפת 1–2 אחרי הארכה.
במונדיאל 2002 שהתקיים בקוריאה הדרומית וביפן, הודחה פורטוגל מהטורניר כבר בשלב הבתים, כשבמשחק הראשון הפסידה 2–3 לארצות הברית. במשחק הבא התאוששה הנבחרת כשהביסה את פולין 4–0, אך במשחק המכריע מול קוריאה הדרומית הפסידה פורטוגל 0–1.
ביורו 2004 שנערך בביתה הגיעה פורטוגל לראשונה בתולדותיה לגמר הטורניר שם הפסידה ליוון בתוצאה 0–1. את שלב הבתים פתחה פורטוגל עם הפסד בתוצאה 1–2 ליוון. מאוחר יותר גברה על בתוצאה 2–0 ועל בתוצאה 2–1 והעפילה לשלב רבע הגמר. ברבע הגמר ניצחה פורטוגל את 6–5 בפנדלים לאחר 2–2 בתום הארכה, ובחצי הגמר גברה על הולנד בתוצאה 2–1.
במונדיאל 2006 הגיעה פורטוגל בפעם השנייה לחצי הגמר. בשלב הבתים היא ניצחה את 1–0, את 2–0 ואת 2–1. בשמינית הגמר ניצחה פורטוגל את 1–0 וברבע הגמר גברה על בדו-קרב פנדלים, לאחר 0–0 בתום הארכה. בחצי הגמר פורטוגל הפסידה 0–1 לצרפת. במשחק על המקום השלישי פורטוגל הפסידה 1–3 לגרמניה המארחת.
ביורו 2008 סיימה פורטוגל במקום הראשון בשלב הבתים בפעם הרביעית ברציפות לאחר שניצחה את טורקיה 2–0 ואת צ'כיה 3–1. במשחקה האחרון בשלב הבתים הפסידה פורטוגל לשווייץ 0–2 במשחק חסר חשיבות מבחינתה. ברבע הגמר הפסידה פורטוגל לגרמניה 2–3.
במונדיאל 2010 רשמה פורטוגל ניצחון בהפרש גדול על נבחרת , בתוצאה 7–0, אך סיימה את שני משחקיה האחרים בשלב הבתים בתוצאה 0–0, נגד נבחרות ו. בשמינית הגמר של הטורניר הפסידה פורטוגל ל 0–1, ובדיעבד היה משחקה נגד קוריאה הצפונית היחיד שבו הצליחה הנבחרת לכבוש שער.
את יורו 2012 פתחה פורטוגל בהפסד לנבחרת , אך בהמשך ניצחה את נבחרות ו, וסיימה את שלב הבתים במקום השני. ברבע הגמר גברה פורטוגל על נבחרת בתוצאה 1–0 היא נעצרה רק בשלב חצי הגמר של הטורניר, שבו הפסידה לנבחרת בדו-קרב בעיטות עונשין, לאחר שהמשחק הסתיים בתיקו 0–0. הכובש המצטיין של פורטוגל בטורניר זה היה כריסטיאנו רונאלדו, עם שלושה שערים.