שפה זרה, במקום מסוים, היא שפה שאינה מדוברת בפי מרבית תושבי מקום זה. עברית, למשל, אינה שפה זרה בישראל, אך היא שפה זרה בכל מדינה אחרת בעולם. מבחינתו של אדם מסוים, שפה זרה היא שפה שאינה שגורה היטב בפיו, ובהתאם לכך, מבחינתו של תייר, העברית תהיה שפה זרה גם בזמן שהוא מבקר בישראל. ערבית היא שפה זרה מבחינתם של מרבית תושבי ישראל, אך היא איננה שפה זרה מבחינתם של ערביי ישראל (עבורם היא שפת אם).
מרבית בתי הספר בעולם מלמדים את תלמידיהם שפה זרה אחת לפחות. באירלנד נלמדות אנגלית ואירית בבתי הספר, ואף אחת מהן אינה נחשבת לשפה זרה.
וילהלם וין
וילהלם קרל ורנר אוטו פריץ פרנץ וין (בגרמנית: Wilhelm Carl Werner Otto Fritz Franz Wien; 13 בינואר 1864 - 30 באוגוסט 1928) היה פיזיקאי גרמני, חתן פרס נובל לפיזיקה בשנת 1911 על גילוייו בנוגע לחוקים השולטים בקרינת חום. ידוע בעיקר בזכות חוק וין העוסק בקרינת גוף שחור.
קורות חיים.
וין נולד בעיר פישהאוזן שבפרוסיה (כיום פרימורסק שבצפון-מערב רוסיה). ב-1882 החל ללמוד באוניברסיטת גטינגן ובאוניברסיטת ברלין. בשנים 1883–1885 עבד תחת הרמן פון הלמהולץ עד להשלמת תואר שלישי ב-1886. תיזת הדוקטורט שלו עסקה בשבירה של אור במתכות ובהשפעת חומרים שונים על צבע האור הנשבר. בשנים 1896–1899 הרצה באוניברסיטה הטכנולוגית שבאאכן, וב-1900 עבר לאוניברסיטת וירצבורג, שם החליף את וילהלם רנטגן בתפקידו. במהלך מלחמת העולם הראשונה כיוון וין את משאבי המחלקה לפיזיקה של האוניברסיטה לפיתוח אמצעי תקשורת עבור הצבא הגרמני ובמיוחד לעבודה על שפופרות ריק.
בימים לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא נתן את שמו למנשר התשעים ושלושה שהכחיש את הטענות שגרמניה פתחה המלחמה, הפרה את הנייטרליות וביצעה פשעי מלחמה. בתחילת 1915, הוא הוציא מנשר שקרא להחרמת כתבי עת בריטיים וטען שהבריטים גנבו גילויים של מדענים גרמניים וערבבו אמת ושקר.
בשנת 1920 הוא הוביל קבוצה של פיזיקאים שפעלו נגד ההגמוניה של הפיזיקאים מאוניברסיטת ברלין על הפיזיקה בגרמניה. מקס פלאנק אמר על כך שוין פעל ממניעים אנטישמיים ולאומנים ולא מטובת המחקר המדעי.
בשנת 1920 החליף וין שוב את וילהלם רנטגן, הפעם בראשות המכון לפיזיקה ניסויית באוניברסיטת מינכן. הוא לימד קורס בסיסי בפיזיקה ניסויית מלווה בניסויים רבים לתלמידי האוניברסיטה בפיזיקה, כימיה, ביולוגיה, מתמטיקה ורפואה. בגלל מגוון התלמידים הקורסים היו כלליים וורנר הייזנברג תיאר אותם כסוג של הצגה.
עבודתו המדעית.
ב-1896 הסיק את חוק ההתפלגות של הקרינה הנקרא על שמו, חוק וין, שהיה ביסודו חוק אמפירי. מקס פלאנק, עמיתו של וין בזמן הגילוי, הרחיב את החוק ואת התאוריה שמאחוריו; מאוחר יותר התבסס על חוק זה כשפיתח את מכניקת הקוונטים.
ב-1898, בעת שחקר זרמי פלזמה (גז מיונן), זיהה חלקיק חיובי שמסתו זהה למסת אטום המימן. בעבודתו זו הניח את הבסיס להמצאת ספקטרומטר המסה. ג'יי ג'יי תומסון ליטש את עבודתו של וין וערך ניסויים נוספים, ובתוספת עבודתו של ארנסט רתרפורד התגלה הפרוטון רשמית ב-1913. בנוסף לגילויים אלו חקר וין גם קרני רנטגן וקרניים קתודיות.
גדודי אבו חפס אל-מסרי
אלגברה בעלת חזקות אסוציאטיביות
ערב פסח
ערב פסח הוא היום שבא לפני חג הפסח - י"ד בניסן. בנוסף למנהגים הכלליים של ערב חג, ליום זה מספר מצוות ומנהגים מיוחדים, על מנת להתכונן לחג הפסח.
לפי הכלל לא בד"ו פסח, ערב פסח אינו חל בימים ראשון, שלישי וחמישי, כלומר הוא יכול לחול רק בימים שני, רביעי, שישי ושבת.
קורבן פסח.
בי"ד בניסן, יום לפני יציאת מצרים, שחטו בני ישראל את קורבן הפסח, ונתנו מדמו על משקופי הבתים, כדי שיפסח ה' על בתיהם והם לא ימותו במכת בכורות:
בזמן שבית המקדש היה קיים, היו מקריבים את קורבן הפסח ביום זה מדי שנה. בגלל מצווה זו, ישנה לערב פסח קדושה מיוחדת, יותר מערב יום טוב רגיל, ויש מנהגים המיוחדים לכך. יום זה נקרא 'היום הראשון' של פסח ומופיע בלוח השנה במגילות קומראן כתחילתו של חג הפסח ללא הבחנה ביניהם.
זמני איסורי החמץ.
אף שחג הפסח מתחיל רק ביום ט"ו בניסן, איסורי החמץ חלים כבר בערב פסח. בארבע השעות הזמניות הראשונות של היום מותר לאכול חמץ (עד השעה 10:00 לערך), החל מתחילת השעה החמישית, אסור לאכול חמץ מדרבנן, אך מותר ליהנות מהחמץ, מתחילת שעה שישית נאסר החמץ גם בהנאה. עד סוף השעה החמישית יש גם להקפיד לסיים את ביעור החמץ וביטולו.
ערב פסח שחל בשבת.
כאשר חל ערב פסח בשבת, מקצת הדינים הנוהגים בערב פסח משתנים. בדיקת חמץ וביעור חמץ מוקדמים ליום שישי, אך משאירים מספיק חמץ בשביל לחם משנה לשתי הסעודות. בסעודה שלישית נוהגים לאכול מצה עשירה או פירות בלבד.
את כל ההכנות לפסח יש לעשות מיום שישי, ובשבת עצמה אין להכין כלום. תענית בכורות מוקדמת ליום חמישי. שבת הגדול חלה בשבת זו, ואומרים בה את הפיוטים לשבת הגדול, אך נוהגים להקדים את דרשת הרב לשבת קודם, כי בשבת זו רוב ההכנות לפסח כבר הושלמו.
הרובע השמונה-עשר של פריז
הרובע השמונה-עשר של פריז (בצרפתית: XVIIIe arrondissement), הממוקם בגדה הימנית, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, צרפת. הרובע ידוע בעיקר הודות לאזור מונמארטר שבשטחו, הממוקם על גבעה שבראשה מזדקרת בזיליקת סקרה קר, וכן הודות לתיאטרון הקברט הידוע מולן רוז', ולטחנת הרוח הישנה, מולן דה לה גאלט.
ברובע השמונה-עשר נמצא גם רובע מעמד הפועלים גוט ד'אור (טיפת הזהב), בו מתגוררים בעיקר יוצאי אפריקה וצפון אפריקה, והוא ידוע בשוק שבו, שוק בַּרְבֶּה (marché Barbès), שם ניתן למצוא מוצרים שונים מאפריקה.
שטח הקרקע של הרובע הוא 6.005 קמ"ר.
דמוגרפיה.
אוכלוסיית הרובע השמונה-עשר של פריז הגיעה לשיאה בשנת 1931, עם 288,810 תושבים. גם כיום, הרובע צפוף מאוד בתושבים ובפעילות עסקית, עם 184,586 תושבים ו-70,285 משרות, על פי מפקד האוכלוסין האחרון שנערך בשנת 1999.
הרבעים הפנימיים.
כל אחד מעשרים הרבעים של פריז מחולק בעצמו לארבעה רבעים ("quartiers"). הרבעים הפנימיים של הרובע השמונה-עשר הם:
הרובע השמונה עשר של פריז
הרובע השמונה-עשרה של פריז
הרובע השמונה עשרה של פריז
הרובע ה-18 של פריז
Dave Matthews Band
ביו-דיזל
איסדוד
איסְדוּד (בערבית: إسدود) הייתה עיירה ערבית במישור החוף הדרומי שהתהוותה במאה ה־7 בסמוך לתל אשדוד, עם הכיבוש הערבי של ארץ ישראל. איסדוד הייתה שייכת לנפת עזה במחוז עזה של המנדט הבריטי. על פי סקר הכפרים שנערך ב־1945, שטחי אדמותיה עמדו על 47,871 דונם, חלקם בבעלות יהודית, והאוכלוסייה שלה מנתה 4,910 נפש. במהלך מלחמת העצמאות התרוקנה העיירה מתושביה ואחר כך נהרסה. חורבות העיירה נמצאות בסמוך לצומת אמונים שעל כביש 4 ודרומית לאזור התעשייה עד הלום, כשלושה קילומטרים מדרום־מזרח לעיר המודרנית אשדוד.
היסטוריה.
אשדוד העתיקה הייתה עיר שהתקיימה באזור עוד מהתקופה הפלאוליתית. במאה ה־17 לפנה"ס נזכרת אשדוד כעיר כנענית מבוצרת. במאה ה־12 לפנה"ס התנחלו בה הפלשתים, העיר גדלה והתפשטה מחוץ לגבולות האקרופוליס, והפכה לאחת מחמש ערי פלשתים החשובות ביותר. חשיבותה של העיר נשמרה, תחת שלטון האשורים, הבבלים, הפרסים, אלכסנדר מוקדון, ההלניסטים, החשמונאים והרומאים עד למאה ה־4, אז התרחבה עיר הנמל הסמוכה לה אשדוד ים (ביוונית: אָזוֹטוֹס פאראליוֹס) וחשיבותה של העיר דעכה.
עם סיום הכיבוש הערבי של ארץ ישראל מידי הביזנטים באמצע המאה ה־7, התהווה בסביבת תל אשדוד כפר ערבי בשם איסדוד, שיבוש של השם "אשדוד". הכפר שכן על מורדות התל, על דרך הים הקדומה, ומרחקו מהים היה כ־5 ק"מ. במהלך המאה נבנו על ידי הערבים מצודות חוף לאורך מישור החוף הדרומי במטרה להגן על העיר מפני פלישת אוניות האימפריה הביזנטית. מצודה כזו נבנתה בסביבת העיר אשדוד ים, וכונתה קָלעה אל-מינָא (בעברית: "מבצר הנמל").
הכפר המשיך להתקיים גם במהלך התקופה הצלבנית. במהלך התקופה הממלוכית, ציין הסולטאן הממלוכי קאיתבֵּאי כי עבר בכפר במהלך מסעו לעיר דמשק ב־1477. בשנת 1596 תועד הכפר עם אוכלוסייה של 413 נפש. מיקומו על דרך הים הביא לעלייה בחשיבותו בתקופה העות'מאנית, אז התפתח הכפר לעיירה, ובה חאן (אכסניה) ששימש כתחנה לגביית מס דרכים. במהלך המאה ה־19 נבנה על ידי השלטון העות'מאני מעל ואדי סוכריר (נחל לכיש) גשר שחצה את הדרך בין מג'דל ליבנה. הוא נבנה על יסודותיו של גשר מהתקופה הרומית, כשלושה קילומטרים צפונית לעיירה, ונקרא בשם ג'סר איסדוד. עד סוף המאה השתרע הכפר על כל מורדותיו המזרחיים של תל אשדוד.
במלחמת העולם הראשונה נמל קטן שהיה סמוך לאיסדוד שימש את הבריטים במתקפת 1917, והובאו לעיירה פועלים רבים ממצרים. ב־10 בנובמבר אותה שנה נכבשה איסדוד בידי החטיבה הרכובה האוסטרלית הראשונה של אנזא"ק, במסגרת הכיבוש הבריטי של פלשתינה (א"י). במהלך המרד הערבי הגדול הקימו שלטונות המנדט עמדת פילבוקס לשם הגנה על הגשר מפני תושבי איסדוד שניסו להורסו. במפקד האוכלוסין המנדטורי מ־1931 מנתה אוכלוסיית איסדוד, שכבר הייתה לעיירה, 3,140 נפש, והיישוב שהכיל 764 בתים, שימש מרכז עירוני לכפרים בסביבה. בסקר הכפרים שנערך בשנת 1945, שטחי אדמותיה של איסדוד עמדו על 47,871 דונם והאוכלוסייה שלה מנתה 4,910 נפשות. באיסדוד התקיימה מועצת כפר.
מבנה העיירה.
איסדוד גבלה באדמות הכפרים חמאמה ובית דראס בדרום, בטאני אלע'רביה, ברקה, ביצרון וגן יבנה במזרח, יבנא ובשית בצפון־מזרח, שבט ערב סוכריר בצפון, ובים התיכון במערב. הכביש הראשי שעבר באיסדוד עקף את העיירה ממזרח, ומסילת הרכבת לוד־עזה עברה ממערב לה, על דיונות החול.