שבוע לאחר מכן נמכר האלבום במספר עותקים גבוה יותר מבשבוע הראשון, וזיכה את ביבר בתואר הזמר הראשון, מאז הביטלס, שאלבומו נכנס אל המקום הראשון עם יציאתו ועם זאת נמכר ביותר עותקים בשבוע שלאחר מכן.
נוסף על כך, האלבום נכנס היישר למקום הראשון גם במצעד הקנדי, ושבוע לאחר מכן הגיע למקום הראשון באירלנד, אוסטרליה וניו זילנד.
רקע.
בריאיון לבילבורד בשנת 2009, ביבר הסביר את חלוקת האלבום לשני חלקים בכך שאנשים לא רוצים לחכות יותר משנה וחצי למוזיקה חדשה.
בריאון ל- "Houston Chronicle", אמר ביבר:
ביקורות.
רוב הביקורות על האלבום היו חיוביות, בדירוג ממוצע של 68 מתוך 100.
"אנדי קלמן", מ-Allmusic, נתן לאלבום ארבעה כוכבים מתוך חמישה, כאשר הוא משבח את האלבום על כך שהוא "R&amp;B אופטימי – שירי פופ מתובלים". נוסף על כך, החמיא לשירי הדאנס פופ, על היותם "אור בלתי נשכח לאוזניים, ולבלות יש את כל מה שצריך בשביל להיות שירים בשביל בני נוער".
"לאה גרינבלאט" מ"Entertainment Weekly", נתן לשיר דירוג "B", תוך ציון שהשיר לא יתחבב על ידי מבוגרים כמו שביבר חושב או מקווה, ושהשיר הזכיר לה ימים מוקדמים של אשר ושל ג'סטין טימברלייק, ולבסוף הוסיפה: "יש כישרון אמיתי, כך זה נראה, מתחת לכל השיער הזה."
"לאן דרו", מהמגזין "US Weekly", נתן לאלבום שלושה וחצי כוכבים, תוך ציון שביבר מציע "קולות ווקאליים של נער מתבגר שקשה להתנגד אליהם."
"ביל לאמב" מ- "About.com", נתן לשיר ארבעה כוכבים מתוך חמישה, ואמר: "זהו לא סתם המשך של הראשון. ג'סטין ביבר הוא באופן משמעותי יותר אומן כאן. הוא מופיע כזמר כשרוני אמיתי של R&amp;B טהור עם נגיעות פופ." לאחר מכן דיבר על U Smile: "שיר שמבטיח ליצור תחושות חמות אצל מיליוני בני נוער מעריצים. בנוסף, השיר לא יאכזב מבוגרים."
גאורגיוס
סרקנים
סרקינים
פרנק אוז
פרנק אוז (שם לידה: פרנק ריצ'רד אוזנוביץ'; נולד ב-25 במאי 1944) הוא שחקן, במאי קולנוע, מדבב, מפעיל ויוצר בובות בריטי-אמריקאי ממוצא יהודי.
אוז מפורסם בגלל עבודתו בהפעלה, בדיבוב ויצירת בובות - הוא הפעיל בין היתר את יודה בסרטי "מלחמת הכוכבים", דיבב והפעיל את מיס פיגי ופוזי הדוב מ"החבובות", אותם גם יצר. בנוסף הפעיל ודיבב בובות ב"רחוב סומסום" ובסרטים "המבוך" ו"הקריסטל האפל".
קורות חיים.
אוז נולד לאב יהודי (עם שורשים מקהילות יהדות הולנד ויהדות פולין) ואם קתולית בהרפורד שבאנגליה, לשם הוריו הגרו כדי לברוח מהשואה. כשאוז היה בן חמש המשפחה עברה לאוקלנד, שבקליפורניה.
ספטמבר שלא נגמר
ספטמבר שלא נגמר (באנגלית: September that never ended או Eternal September) הוא כינוי, בפי משתמשים ותיקים ברשת האינטרנט, לתקופה שהחלה בספטמבר של שנת 1993. פרק זמן זה התאפיין בזרם של משתמשים חדשים ולא מנוסים שאינו נגמר ושמשפיע, לכאורה, לרעה על תרבות הדיון ועל ההרכב החברתי של המשתמשים ברשת.
עד שנת 1993 הַגישה לאינטרנט הייתה מוגבלת בעיקר לסטודנטים וחוקרים ממוסדות אקדמיים, מחקריים וביטחוניים. עד אז, מדי חודש ספטמבר סטודנטים חדשים שהתחילו ללמוד באוניברסיטאות ובמכללות היו מקבלים גישה לרשת ומציפים את קבוצות הדיון בשאלות פשוטות על שימוש ברשת ובמחשבים בכלל ובלי התחשבות בנימוסי אינטרנט.
בשנת 1993, ספקית האינטרנט הגדולה "אמריקה און ליין" נתנה ללקוחותיה גישה לרשת קבוצות הדיון Usenet בלי להסביר להם שמדובר ברשת חיצונית ותיקה בעלת תרבות דיון מגובשת. אם עד אז המשתמשים החדשים היו מגיעים בעיקר מהעולם האקדמי ואחרי זמן־מה בדרך כלל היו לומדים להשתמש ברשת והופכים למשתמשים מנוסים ומכובדים, הרי שעכשיו הרשת נפתחה לציבור הרחב ונראָה שלא יהיה סוף לשאלות של משתמשים חסרי ניסיון. הביטוי עצמו נטבע לראשונה על ידי משתמש Usenet דייב פישר (Dave Fischer) ב־26 בינואר 1994 בקבוצות הדיון alt.folklore.computers, העוסקת בתרבות האינטרנט – כשמישהו שאל אם יותר נכון למיין את "שרשורי ספטמבר" בתור "מתמשכים" או "חוזרים", פישר ענה: .
בשנות ה-2000, ספקי אינטרנט רבים הפסיקו את שירות הגישה ל־Usenet דרך פרוטוקול news, כך שבמובן מסוים ספטמבר 1993 כן נגמר, אולם בתקופה הזאת מיליוני משתמשים חדשים ומגוונים הצטרפו לרשת האינטרנט ותרבות הרשת השתנתה לבלי הכר ממילא.
דרום אמריקה באופנוע
דרום אמריקה באופנוע הוא ספר המבוסס על היומן שכתב ארנסטו צ'ה גווארה במהלך מסעו עם חברו אלברטו גרנאדו בדרום אמריקה, כשהיה סטודנט לרפואה בן 23. במהלך המסע נחשף גווארה, בן למשפחה מהמעמד הבינוני, לסבלות העניים ביבשת - כורים מנוצלים במכרות הנחושת בצ'ילה, חולים במושבת מצורעים בפרו, וסתם פשוטי עם. המסע שהחל כהרפתקאה, שינה את חייו של גווארה, ובו עוצבו השקפותיו, כפי שהעיד בעצמו:
היומן ראה אור לראשונה בקובה ב-1993, בשם Mi primer gran viaje: De la Argentina a Venezuela en motocicleta (מילולית: "המסע הגדול הראשון שלי: מארגנטינה לוונצואלה באופנוע"). ב-2002 יצאה מהדורה ראשונה של הספר בעברית בהוצאת חרגול, בתרגומו של אורי פרויס, וב-2004 יצאה מהדורה מתוקנת.
בשנת 2004 הופק בארגנטינה הסרט דרום אמריקה באופנוע, המבוסס על היומן ועל זכרונותיו של אלברטו גרנאדו. את הסרט ביים ולטר סאלס, ואת התפקידים הראשיים גילמו גאל גארסיה ברנאל (כגווארה) ורודריגו דה לה סרנה (כגרנאדו). בשנת 2005 זכה הסרט בפרס באפט"א בקטגוריית הסרט הטוב ביותר לסרט שאינו דובר אנגלית.
המסע.
גווארה וגרנאדו יצאו מבואנוס איירס בינואר 1952, על גבי אופנוע 500 סמ"ק ישן, אותו כינו פּוֹדֶרוֹסַה (מילולית: "רב העוצמה"). באותה העת היה גווארה בן ה-23 סטודנט לרפואה, וגרנאדו בן ה-29 ביוכימאי שטיפל במצורעים. יעדם של השניים היה מושבת המצורעים סן פבלו שבפרו.
היעד הראשון אליהם הגיעו היה עיירת הנופש מיראמאר, כ-450 ק"מ דרומית לבואנוס איירס, בה שהתה משפחתה האמידה של חברתו של גווארה. לאחר מכן המשיכו השניים את מסעם מזרחה, לכיוון צ'ילה, דרך נקוצ'אה, באיה בלנקה, צ'ואלה צ'ואל, סן מרטין דה לוס אנדס, דרך שבעת האגמים ובארילוצ'ה.
לאחר שחצו את הגבול לצ'ילה, התראיינו לעיתון בטמוקו, בהם הציגו עצמם כמומחים לצרעת. הכתבה, אותה לקחו עמם, פתחה להם דלתות רבות שהיו סגורות בפניהם נוכח חזותם המאובקת, ולאחר שהציגו אותה, רבים יותר גילו נכונות לסייע להם, בין אם בטיפול בתקלות באופנוע, באספקת מזון או קורת גג. בלוס אנחלס נכנע האופנוע לתקלות שפקדו אותו לאורך המסע, ואת המשך דרכם נאלצו לעשות באמצעי תחבורה אחרים - לסנטיאגו דה צ'ילה ולוולפראיסו הגיעו בטרמפים.
חלקו הראשון של היומן, עד ולפראיסו, הוא יומן מסע שגרתי, העוסק בתלאות הדרך של השניים, בנופים בהם עברו ובאנשים אותם פגשו. בוולפראיסו נתקל גווארה לראשונה במצוקתם של עניים, וביומנו החלו להופיע תובנותיו והשקפותיו החברתיות הנגזרות מהן. כך כתב על ישישה חולת אסתמה בה פגש בוולפראיסו:
מוולפראיסו המשיכו השניים כנוסעים סמויים בספינה שעשתה דרכה לאנטופגסטה, וממנה נסעו למכרות הנחושת בצ'וקיקמאטה. בדרכם פגשו בזוג פועלים קומוניסטים, שחיים בגפם במדבר ("בני הזוג הקופאים מקור בלילה המדברי, מצונפים זה בזרועות זה, הם דוגמה חיה לפרולטריון באשר הוא... אותו לילה סבלתי מקור יותר מאי-פעם, אבל גם הרגשתי קצת קרוב יותר למה שהיה בעיני זן מוזר של אנשים"). גווארה מזדעזע מתנאי העבודה הקשים במכרות, ומיחסם של הבעלים הזרים לפועלים, להם הם משלמים שכר נמוך. בהזדמנות זו הוא גם מתייחס לראשונה לקומוניזם: "נתעלם לרגע מהשאלה האם "התולעת הקומוניסטית" מסוכנת לבריאותו של הקולקטיב. התולעת שהופיעה אצלו הייתה פשוט שאיפה טבעית לשיפור המצב, מחאה כנגד הרעב המתמיד, שלבשה צורה של אהבה לתורה הזאת, שאת מהותה לעולם לא אבין, אבל תרגומה המילולי, "לחם לעניים", לא רק שהיה בתחום השגתו, אלא אף מילא את הווייתו".
בפרו עברו גווארה וגרנאדו בין היתר דרך פונו ואגם טיטיקקה, קוסקו, מאצ'ו פיצ'ו, אנדוואילאס, לימה ואיקיטוס. במהלך שהותם בפרו נתן גווארה את דעתו לפערים בין הלבנים והמסטיסוס לבין האינדיאנים בני האיימרה והקצ'ואה ולתחושת העליונות של הראשונים על פני האחרונים. כל זאת, כתוצאה ממאמציהם של הספרדים להטמיע את תרבותם ולמחוק כל זכר למורשתם של ילידי הארץ.
תחנתם האחרונה של השניים במסעם, שהייתה גם יעדם, הייתה מושבת המצורעים סן פבלו. במושבה זו שהו קרוב לשבועיים, וסייעו לצוות במקום בטיפול בחולים. במהלך שהייתם חגג גווארה את יום הולדתו ה-24, ובו נשא נאום בו באה לידי ביטוי גישתו כלפי האחדות הלטינו-אמריקנית:
מסן פבלו המשיכו גווארה וגרנאדו ללטיסיה שבקולומביה, ממנה טסו לבוגוטה. במכתב שכתב לאמו מבוגוטה לרגל יום הולדתה, מתאר גווארה את המצב הפוליטי המתוח במדינה: "חופש הפרט בארץ הזאת נמצא במצב הגרוע ביותר מכל המקומות שבהם עברנו עד עכשיו. השוטרים מפטרלים ברחובות עם רובים על הכתפיים ומבקשים כל רגע לראות דרכונים, שאותם הם קוראים לא פעם בכיוון ההפוך. האווירה מתוחה ומבשרת על הפיכה קרובה. באזור היאנוס ההתקוממות כבר בעיצומה, והצבא עומד מולה חסר אונים". מבוגוטה המשיכו לקראקס, בה נפרדו דרכיהם. גווארה המריא למיאמי, ובספטמבר שב לבואנוס איירס, שמונה חודשים לאחר שהחל מסעו.
SS לאציו
יקב קלו דה גת
יקב קלו דה גת הוא יקב בוטיק ישראלי בקיבוץ הראל, למרגלות הרי יהודה.