מאובנים המבוססים על שרידי לסת תחתונה של הטורף מעלים שהיצור הבוגר הגיע למשקל 773 ק"ג, מה שהופך אותו לאחד הגדולים שבטורפים מעולם והגדול שבבני משפחתו, דומה מאוד לגודל של דוב קוטב. היו לו ניבים מחודדים וארוכים ששימשו להריגת טרף גדול ממנו ניזון או לקרוע פיסות נבלות.
פולינה קגנובה
פוֹלִינַה אִיסַייֵבְנַה קַגַנוֹבַה (ברוסית: Полина Исаевна Каганова; 8 באוקטובר 1911, בניז'ין – 12 באוקטובר 1972, בלנינגרד) הייתה משוררת בברית המועצות שכתבה שירים לילדים, שירי אהבה ושירי גבורה בזמן מלחמת העולם השנייה.
קורות חיים.
פולינה קגנובה נולדה ב -8 באוקטובר 1911 בעיירה ניז'ין, מחוז צ'רניגוב בקיסרות הרוסית (כיום בצפון אוקראינה). לסופיה רחלינה ולאיסאיה קגנוב שהיו יהודים.
אין מידע על ילדותה של פולינה. ידוע שלאחר שסיימה את לימודיה בתיכון החלה לעבוד כמורה.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה -20, פולינה והוריה עברו ללנינגרד. בשנת 1931 קגנובה עבדה כמוכרת ספרים ורשומות בנבסקי פרוספקט. בתקופה זאת פגשה את סרגיי וולוקיטין, איש צבא מקצועי שנדהם מיופיה. הוא התאהב בקגנובה, ולאחר זמן קצר הם נישאו. קגנובה עזבה את לנינגרד ועברה לגור עם בעלה במקום שרותו בחרקוב. שם נולד להם בן בשם סטניסלב.
בשנת 1937, במסגרת הטיהורים הגדולים, נעצר וולוקוטין, שהיה קצין בדרגת רב-סרן, והוצא להורג.
קגנובה נותרה לבדה, בעיר זרה, עם ילד קטן, במצב נואש ובחוסר אונים. הפחד והזוועה ממה שקרה במדינה בשנים אלה רדפו אותה כל חייה, והיא מעולם לא התאוששה מההלם.
קגנובה ובנה סטניסלב חזרו להתגורר עם הוריה בלנינגרד.
זמן קצר לפני מלחמת העולם השנייה, בלנינגרד פגשה קגנובה את בעלה השני, לב סברנסקי (1893–1954), אשר היה מבוגר ממנה ב-18 שנים ועבד כצלם ב"לנפילם".
במהלך המלחמה נשלח סברנסקי לחזית בתור צלם מלחמה. למרות התפקיד המסוכן - הוא שרד את המלחמה.
כשהחלה המלחמה חיה קגנובה בלנינגרד, ושהתה בעיר בזמן המצור. במהלך המצור, החלה המשוררת ושיריה נקראו רדיו לצד שירים של משוררת אולגה ברגולץ.
בשנת 1943 היא הצטרפה ללהקה צבאית, בשנת 1944 היא שוחררה מהצבא.
ב-12 באוקטובר 1972 התאבדה קגנובה לאחר זבעלה נפטר ממחלה קשה ובנה נהרג. שלוש שנים לאחר מכן, ב-1975 יצא ספרה "חייל מילואים" "Солдат запаса". בנה היה במאי לב סברנסקי ונכדה הוא מוזיקאי.
מכון אורות הירושלמי
מכון אורות הירושלמי הוא מכון מחקר תורני, העוסק במחקר התלמוד הירושלמי. המכון פועל להחזרתה של תורת ארץ ישראל לתודעה הציבורית על ידי לימוד תלמוד ירושלמי לאור משנתו של הרב קוק והרב גורן.
על המכון.
"מכון אורות הירושלמי - תלמודה של ארץ ישראל" נוסד בקיץ תש"ס 2000 ביוזמה משותפת של הרב שאר ישוב כהן, רבה של חיפה וראש מוסדות אריאל, ששימש גם כנשיא המכון עד יום פטירתו, והרב (ד"ר) אברהם בלס, המשמש כראש המכון. המכון החל את פעולתו בבית אריאל בירושלים. בקיץ תשס"א 2001 עבר המכון לפעול ביישוב מבואות יריחו כהמשך לישיבת יריחו שבנשיאות הרב חנן פורת ובהנהלת נחי אייל. לאחר ארבע שנות פעילות, בתשס"ה 2005 חזר המכון לבית אריאל. באותה שנה זכה המכון למימון של משרד החינוך כמכון בעל חשיבות לאומית. בשנת תשע"א 2011 הקימו הרב אברהם בלס והרב חגי ניר עמותה בשם בשורת הארץ ע"ש יוסף, נפתלי ודבורה בלס אשר נתנה את הגב הכלכלי למכון. בשנה זו עבר המכון לפעול בהיכל שלמה שם הוא פועל עד היום.
בשנת תשע"ז 2017 שינה המכון את שמו למכון אורות הירושלמי. משנת תשע"ז 2017 המכון הוכר רשמית כמכון מחקר ומתוקצב על ידי משרד התרבות.
חזון המכון.
חזונו של המכון הוא להרחיב את לימוד התלמוד הירושלמי מתוך תפיסה כי לימוד תלמוד זה הוא המקור לציונות הדתית, וכי הוא יקדם חיים ציבורים תקינים בארץ ישראל.
תחום פעילות.
מכון אורות הירושלמי פועל בכמה תחומים:
נחמיה אלוני
נחמיה אלוני (לינדה) (Nehemya Allony (Linde (ב' באב תרס"ו, 24 ביולי 1906, ורשה, פולין – י"ב בסיון תשמ"ג, 24 במאי 1983, ירושלים, ישראל) היה חוקר בנושא של חכמת ישראל, הספרות, הלשון והשירה העברית בימי הביניים, מייסד ומנהל המכון לתצלומי כתבי יד עבריים (1950 – 1963), פרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בחוג לספרות עברית. זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל (1970).
קורות חייו.
תחילת דרכו.
נחמיה אלוני (במקור: לינדה) נולד בורשה ב-1906 לנפתלי הירץ. הוא גדל והתחנך עם חמשת אחיו ואחיותיו בעיירה אוגוסטוב שבצפון מזרח פולין. הוא לא זכה להשכלה תיכונית איכותית כיוון שבעיר לא היה בית ספר תיכון ראוי. בנערותו נמשך לתנועת החלוץ ואף שימש יושב הראש שלה בסניף המקומי.
ב-1925 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. את לימודיו בבית המדרש למורים העברי שבשכונת בית הכרם מימן באמצעות שיעורים פרטיים באנגלית ובמדעי הטבע.
ב-1931 נסע לברלין שבגרמניה כשליח תנועת החלוץ. במקביל למד שפות שמיות באוניברסיטת ברלין בסיוע מלגה מזלמן שוקן. עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 שב ארצה עם רבים מחניכיו בתנועת החלוץ.
ב-1934 החל ללמוד באוניברסיטה העברית. בשנת 1939 השלים את לימודי המוסמך במקרא, בספרות עברית ובערבית.
אלוני נישא לנעמי נטע לבית רוזנבלום, אך התגרש ממנה ב-7 באוגוסט 1946.מאוחר יותר נישא לעדית זלדה בת רחלי וירמיהו. לזוג לא היו ילדים.
בשנת 1948 השלים את עבודת הדוקטורט באוניברסיטה העברית בנושא: "תולדות תורת המשקלים העברים הספרדים מדונש עד ראב"ע". לימים פורסמה העבודה כספר.
אלוני שימש מורה בבית המדרש העברי לגננות ע"ש יצחק אפשטיין בירושלים, ולימים מונה לסגן מנהל (כיום סמינר לגננות ע"ש אהרן זאב אשכולי).
לאחר לימודיו ובמשך שנתיים שימש אלוני מרצה לעברית בעיר לידס, אנגליה.
עבודתו המחקרית-ציבורית.
אלוני היה אחד החוקרים המרכזיים לכתבי יד הכתובים באותיות עבריות, והכיר אלפי כתבי יד. רבים מפרסומיו מבוססים על כתבי יד שהוא גילה, חשף ופירש. עמיתיו למקצוע תיארוהו כאדם לבבי וידידותי, אך גם יעיל, זריז, קפדן ובעיקר נלהב מתחום עיסוקו ומחקריו.
היכרותו של אלוני עם כתבי היד העבריים, וידיעותיו בספרות ימי הביניים ובביבליוגרפיה הפכו אותו למועמד מתאים למשימה שהגה דוד בן-גוריון – לרכז בירושלים את צילומי כתבי היד העבריים המצויים בספריות ברחבי העולם. אלוני מילא תפקיד זה במשך שלוש עשרה שנים (1950 – 1963). המכון לתצלומי כתבי-יד עבריים הוקם כחלק ממשרד החינוך והתרבות, ואלוני שימש כמנהלו עד העברתו לבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי ב-1963. במסגרת זו יצא למסעות לספריות באירופה, שנמשכו חודשים ארוכים, הוא איתר כתבי יד ושכנע את מנהלי הספריות והמוסדות להתיר לו לצלמם על מיקרופילם. בנוסף, איתר שבעה כתבי יד במנזר סנטה קרוז בעיר ואיאדוליד בספרד, שמקורם בספריות יהודיות מלפני גירוש ספרד. עד תום עבודתו במכון הועתקו כ-15,000 כתבי יד יהודיים.
מחקריו.
אלוני חיבר עשרות ספרים ומאות מאמרים במגוון נושאים המתפרשים על פני תחומים גאוגרפיים רחבים ובמגוון נושאים. עיקר מעייניו היה לחקר יהדות ספרד, גניזת קהיר ומצרים, טבריה ובבל – המרכזים היהודיים הבולטים של ימי הביניים. מבחינה כרונולוגית התמקד אלוני בימי הביניים. הוא עסק בספר העברי ובספריות היהודיות בתקופה זו. מחקריו עסקו בדקדוק, במילונאות, בשירת ימי הביניים ובמסורה. הוא היה הראשון שטבע את המונח 'הניקוד הארץ ישראלי-טברני'.
עבודתו המחקרית של אלוני הצטיינה בפריסת ההיסטוריה הרחבה של התקופה, ובהארת הקשר בין המוקדים היהודיים השונים של ימי הביניים, וההשפעות שהיו על היהודים מן השקפות ותפיסות העולם המוסלמיות והנוצריות בנות הזמן בארצות הפזורה היהודית.
אלוני העשיר הידיעות על הלשון השירה והסופרים העבריים בימי הביניים. בין השאר באמצעות גילוי, ההדרה ומחקר של כתבי יד כדוגמת 'ספר הקולות' (כתאב אלמצותאת) שאלוני ייחס למשה בן אשר – מהקדומים שבחיבורים בתורת הלשון, שבו תפיסה חדשה לעניין מהות תפקידיהן של התנועות בעברית. מן החיבור שאלוני מכנה 'יסודות הלשון העברית לעלי בן-יהודה הנזיר' עולה תפקידה וחשיבותה של טבריה כמשמרת של מסורות המקרא והלשון העברית בימי הביניים. או חיבורו על הבלשן והמשורר הנשכח, בן המאה ה-13, יצחק אבן אלעזר הבבלי וחיבוריו בלשון שהיו ייחודיים במשקל ובשפה.
מילון עברי וספר דקדוק קדום נוסף שאותו שיחזר אלוני מתוך קטעי גניזה ומובאות מספרות ימי הביניים הוא ספר השלם (כתאב אל כאמל) של יעקב בן אלעזר.
אלוני זכה בשנת 1970 בפרס ביאליק על המהדורה המדעית שהוציא לספר האגרון לר' סעדיה גאון, מן המילונים העבריים הראשונים, המהווה גם חיבור בתורת השירה העברית, אשר פתח פתח להשכלה ולמדע יהודי בימי הביניים. מן הספר שרדו רק שרידים בגניזה הקהירית ובתפוצות ישראל השונות. על הכנתו עמל אלוני עשרים וחמש שנים.
כחוקר באוניברסיטה המשיך לעמוד בקשר עם חוקרי גניזה וחוקרי יהדות ימי הביניים בכל רחבי אירופה, ביקר בספריות והתארח במנזרים ואצל אספנים פרטיים. באופן זה יכול היה להמשיך לחקור ולפרסם רשימות ספרים וכתבי יד, שמקורם בכל רחבי העולם היהודי.
בסוף ימיו עסק אלוני בהכנת קטלוג מקיף ומפורט של אלפי הספרים שנמצאו בספריות יהודיות בימי הביניים, בהסתמך על רשימות ספרים שנמצאו בגניזת קהיר ובמקורות אחרים. אך לא הספיק להוציאו לאור. הספר יצא בהוצאת יד יצחק בן-צבי בשנת 2006.
לאחר מותו חיבר אברהם הטל מאמר ביבליוגרפי המסכם את פרסומיו של נחמיה אלוני ובו 328 פריטים, בעברית ובשפות אחרות, החל מתרפ"ז (1926) ועד שנת מותו של אלוני בתשמ"ג (1983).