אלברט איינשטיין נודע רבות במהלך חייו בעיקר בזכות עבודתו על תורת היחסות והפיזיקה בכלל. עם זאת, הוא גם היה פעיל שלום, שתמך באופן מלא בסוציאליזם, ודגל ברעיון הממשלה העולמית ש"תבוסס על חוקה ברורה שתאושר בידי האומות, תגן על הציוויליזציה וחירויות הפרט, תפתור את הסכסוכים שבין האומות באמצעים משפטיים, ורק בידה תהיה השליטה על נשק התקפי". דעותיו הפוליטיות היו בעלות אינטרס ציבורי באמצע המאה העשרים עקב תהילתו ומעורבותו בפרויקטים פוליטיים, הומניטריים ואקדמיים ברחבי העולם. לעיתים קרובות הוא נקרא לתת פסק דין וחוות דעת בעניינים שאינם קשורים לפיזיקה או מתמטיקה תאורטית. עמדתו המשפיעה של איינשטיין בחברה אפשרה לו לדבר ולכתוב בכנות, אפילו באופן פרובוקטיבי, בתקופה בה אנשים רבים הושתקו בשל עליית הנאציזם.
הומניטריות.
איינשטיין השתתף בקונגרס הליגה נגד האימפריאליזם שנערך בשנת 1927 בבריסל. איינשטיין נפגש גם עם הומניסטים רבים ומאורות הומניטריים, כולל רבינדרנת טאגור ההודי, עימו ניהל שיחות נרחבות בשנת 1930, לפני שעזב את גרמניה.
יחסו לגרמניה.
איינשטיין היה יליד אולם, והיה אזרח גרמני מלידתו. עם זאת, כשהתבגר, הפציפיזם שלו התנגש לעיתים קרובות עם השקפותיה המיליטנטיות של האימפריה הגרמנית באותה תקופה. בגיל 17 ויתר על אזרחותו הגרמנית ועבר לשווייץ ללמוד בקולג'. אובדן האזרחות הגרמנית איפשר לו להימנע משירות בצבא, דבר שהתאים לדעותיו הפציפיסטיות. בתגובה למנשר התשעים ושלושה שנחתם על ידי 93 אנשי רוח גרמנים מובילים, כולל מקס פלאנק, והביע תמיכה במאמץ המלחמתי הגרמני, איינשטיין ושלושה אחרים כתבו מנשר נגדי. איינשטיין קיבל תפקיד באוניברסיטת ברלין בשנת 1914, וחזר לגרמניה, שם שהה בעת מלחמת העולם הראשונה, וקיבל חזרה את אזרחותו הגרמנית. בשנים שלאחר המלחמה איינשטיין היה מאוד קולני בתמיכתו בגרמניה. בשנת 1918 היה אחד המייסדים של המפלגה הדמוקרטית הגרמנית. בשנת 1921, סירב להשתתף בכנס סולווה השלישי שנערך בבלגיה, משום שמארגני הכנס סירבו לשתף את עמיתיו הגרמנים. בשנת 1922 איינשטיין הצטרף לוועדה שפעלה בחסות חבר הלאומים, אך עזב אותה במהירות כאשר מדינות חבר הלאומים סירבו לפעול נגד צרפת כשכבשה את חבל הרוהר ב-1923. כחבר בליגה הגרמנית לזכויות האדם, איינשטיין פעל לתיקון היחסים בין גרמניה לצרפת.
הוא עבר לארצות הברית בדצמבר 1932, שם עבד במכון הטכנולוגי של קליפורניה, וכן הרצה במכון למחקר מתקדם שבפרינסטון.
איינשטיין ויתר על אזרחותו הגרמנית ב-1933 עקב עליית אדולף היטלר והמפלגה הנאצית. הוא קיבל אזרחות אמריקאית ב-1940, אך לא ויתר על אזרחותו השווייצרית.
במהלך שנות השלושים ובמלחמת העולם השנייה כתב תצהירים שהמליצו לקבלת אשרות לארצות הברית ליהודי אירופה שנמלטו מהמלחמה. הוא גייס כסף עבור ארגונים ציוניים והיה אחראי, בחלקו, על הקמתה של ועדת החילוץ הבינלאומית בשנת 1933.
בגרמניה, פיזיקאים גרמניים פרסמו עלונים ואפילו ספרי לימוד שהשמיצו את איינשטיין. חתני פרס נובל, ורנר הייזנברג, פיליפ לנארד ויוהנס שטארק, הובילו קמפיין למחיקת עבודתו של איינשטיין מהלקסיקון הגרמני. מרצים שלימדו את תאוריותיו סומנו ב"רשימה השחורה" של הפיזיקאים הגרמנים. פיליפ לנארד טען כי יש צורך לזקוף את הנוסחה E=mc² לפרידריך הסנהארל, כדי להפוך אותה ליצירה ארית. אדם שהורשע בהסתה לרצח איינשטיין נקנס ב-6 דולר בלבד.
גם לאחר תום מלחמת העולם השנייה ותבוסת הנאצים סירב איינשטיין לסלוח לגרמניה, וסירב למספר אותות הצטיינות שהעניקה לו גרמניה, מכיוון שלא יכול היה לסלוח על השואה, בה נרצחו שישה מיליון יהודים. עם זאת, איינשטיין ביקר שוב בגרמניה במסגרת טיול באירופה בשנת 1952.
ציונות.
איינשטיין היה תומך בולט בציונות סוציאליסטית ובמאמץ לעודד שיתוף פעולה יהודי-ערבי. לדברי מארק אליס, איינשטיין הכריז על עצמו כבן אנוש, יהודי, מתנגד ללאומיות וציוני; הוא תמך ברעיון המולדת היהודית בארץ ישראל (פלשתינה), אך עד קיץ 1947 הגה זאת כמדינה דו-לאומית עם "ארגונים חברתיים, מנהלתיים, כלכליים וחברתיים מעורבים".
איינשטיין הצהיר בפומבי על הסתייגותו מההצעה לחלק את המנדט הבריטי של פלשתינה למדינות ערביות ויהודיות עצמאיות. בנאום "חובנו לציונות" ב-1938 אמר: "אני צריך הרבה יותר לראות הסכמה סבירה עם הערבים על בסיס חיים משותפים בשלום מאשר הקמת מדינה יהודית. המודעות שלי לאופי המהותי של היהדות מתנגד לרעיון של מדינה יהודית עם גבולות, צבא ומידה של כוח זמני, לא משנה כמה צנוע. אני חושש מהנזק הפנימי שהיהדות תביא - במיוחד מהתפתחות לאומיות צרה בשורותינו, דבר שכבר היינו צריכים להילחם בחריפות בו, אפילו בלי מדינה יהודית... אם הכרח חיצוני צריך אחרי הכל להכריח אותנו לשאת את הנטל הזה, הבה נשא אותו עם טקט וסבלנות".
בעדותו בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל בינואר 1946, הצהיר כי לא היה בעד הקמתה של מדינה יהודית. עם זאת, במכתב משנת 1947 לראש הממשלה ההודי המיועד, ג'ווהרלל נהרו, אותו כתב כדי לשכנע את הודו לתמוך בהקמת מולדת יהודית בארץ ישראל, כתב איינשטיין כי הצהרת בלפור "מאזנת מחדש" את העוול ההיסטורי, בטענה כי "בתום מלחמת העולם הראשונה בעלות הברית נתנו לערבים 99% מהשטחים המאוכלסים ששוחררו מהטורקים כדי לספק את שאיפותיהם הלאומיות, והוקמו חמש מדינות ערביות עצמאיות. אחוז אחד היה שמור ליהודים בארץ מוצאם, וגם הוא לא הגיע אליהם".
איינשטיין תמך בתוקף בהגירה יהודית ללא הגבלה לארץ ישראל.
כאשר נשיא ארצות הברית הארי טרומן הכיר בישראל במאי 1948, איינשטיין הכריז כי המדינה היא "הגשמת חלומותינו (היהודים)". איינשטיין תמך גם במפלגה הפרוגרסיבית של סגן הנשיא הנרי וולאס במהלך הבחירות לנשיאות 1948, שדגלה במדיניות חוץ פרו-סובייטית ופרו-ישראלית.
איינשטיין כיהן בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים. בצוואתו משנת 1950 הוריש איינשטיין זכויות ספרותיות על כתביו לאוניברסיטה העברית, שם רבים מהמסמכים המקוריים שלו מוחזקים בארכיון אלברט איינשטיין.
כאשר נשיא המדינה חיים ויצמן נפטר בשנת 1952, התבקש איינשטיין להיות הנשיא השני של ישראל, אך הוא סירב וטען כי לא הייתה לו "לא היכולת הטבעית ולא החוויה להתמודד עם בני אדם". הוא כתב: "אני מתרגש עמוקות מההצעה של מדינת ישראל, אך אני עצוב ומתבייש שאני לא יכול לקבל את ההצעה".
זכויות האזרח וגזענות.
איינשטיין היה פעיל למען זכויות האזרח, ומחה על ההתייחסות המשפילה לאפרו-אמריקאים.
כאשר הזמרת מריאן אנדרסון נדחתה ממספר מלונות למסעדות בשל צבע עורה, הזמין אותה איינשטיין לביתו.
לאחר מהומה גזעית עקובה מדם בשנת 1946, בה 500 חיילים חמושים תקפו והשמידו כמעט כל עסק בבעלות שחורה באזור של ארבעה רחובות בטנסי ועצרו 25 גברים שחורים בגין ניסיון לרצח, איינשטיין הצטרף לאלינור רוזוולט, לנגסטון יוז ות'ורגוד מרשל להילחם למען הצדק עבורם. בהמשך, זוכו 24 מתוך 25 הנאשמים.
השקפות גזעניות.
בין אוקטובר 1922 למרץ 1923, נכתבו ביומניו של איינשטיין (ששוחררו בשנת 2018) מספר הערות גזעניות. הוא מציין כיצד "הסינים לא יושבים על ספסלים בזמן האכילה, אלא מתפתלים כמו שהאירופאים עושים כשהם מתפנים ביער. כל זה מתרחש בשקט ובבדידות. אפילו הילדים חסרי רוח ונראים סתומים". לאחר שהעיר על "שפע הצאצאים" של הסינים, הוא ממשיך ואומר: "יהיה זה חבל אם הסינים האלה יחליפו את כל הגזעים האחרים. עבור אוהבינו, עצם המחשבה היא עגומה".
לעומת זאת, תפיסתו של איינשטיין על היפנים אשר פגש היא חיובית יותר: "היפנים הם עם לא מוערך, הגונים, ולהם נשמות טהורות כמו שאין לאנשים בשום מקום אחר. צריך לאהוב ולהעריץ את המדינה הזו", כתב.
זכויות הלהט"ב.
איינשטיין היה בין אלפי החותמים על עצומתו של מגנוס הירשפלד נגד סעיף 175, שהיה סעיף בחוק העונשין הגרמני שאסר על יחסים אינטימיים בין גברים. העתירה התנהלה במשך יותר משלושים שנה בחוגים האינטלקטואליים, בזכות פעילותה של הוועדה המדעית-הומניטרית של הירשפלד, שגבתה חתימות רבות מהאליטה האינטלקטואלית היהודית.
זכויות בעלי חיים.
איינשטיין התנגד לאלימות כלפי בעלי חיים, וכתב שצריך "לחבק את כל היצורים החיים". הוא גם הזדהה עם רעיון הצמחונות. האינדיקציה האחרונה לדעתו בנושא, היא מכתב שכתב ב-30 במרץ 1954, המעיד כי בשנה זו היה צמחוני, אף על פי שנראה כי תמך ברעיון במשך שנים רבות לפני שהפך לצמחוני. במכתב זה קובע איינשטיין שהוא חש די טוב בלי בשר וכי "האדם לא נולד להיות טורף", אך כבר שנה קודם לכן כתב במכתב אחר: "תמיד אכלתי בשר בהמה במצפון אשם במקצת".
בניית פצצת אטום.
מדענים מודאגים, שרבים מהם שהו בארצות הברית כפליטים מהאנטישמיות הגרמנית, הכירו בסכנה האפשרית שמדענים גרמנים יפתחו פצצה אטומית על בסיס התופעות שהתגלו באותו זמן על ביקוע גרעיני. בשנת 1939, המהגר ההונגרי לאו סילארד כתב יחד עם איינשטיין מכתב לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט הדוחף בממשלת ארצות הברית לפתח נשק כזה. ב-11 באוקטובר 1939 מסר אלכסנדר סאקס, יועצו של רוזוולט לענייני כלכלה, את מכתב איינשטיין-סילארד לנשיא, ושכנע אותו בחשיבותו. רוזוולט השיב כי "זה דורש פעולה", ואישר מחקר סודי ליצירת ביקוע גרעיני למטרות צבאיות.
לקראת סוף 1945, ארצות הברית פיתחה נשק גרעיני מבצעי במסגרת "פרויקט מנהטן" והשתמשו בו על הערים היפניות הירושימה ונגסאקי. איינשטיין עצמו לא מילא תפקיד בפיתוח פצצת האטום מלבד חתימת המכתב.