עוסק פטור הוא עוסק שמחזור עסקאותיו השנתי אינו עולה על סכום:
מאפייני העוסק הפטור.
עסקאותיו של עוסק פטור פטורות ממע"מ (למעט עסקאות מקרקעין). משמעות הפטור ממע"מ היא שהעוסק הפטור אינו חייב בתשלום מע"מ על עסקאותיו ואין הוא מחייב את לקוחותיו במע"מ, במקביל וכפועל יוצא, אין הוא רשאי לקזז ולדרוש את מס התשומות ששולם על ידיו.
חריגים.
יחד עם האמור לעיל, יש לדעת, כי קיימים בעלי עיסוקים ומקצועות החייבים להירשם כעוסקים מורשים, וזאת ללא כל קשר לגובה מחזור העסקאות השנתי שלהם. אלו נמנים בתקנות מס ערך מוסף (רישום), סעיף 13. בעלי מקצועות ועיסוקים כגון:
ניהול ספרים.
רישום.
בטרם תחילת הפעילות יש להירשם כעוסק פטור ברשויות המס. תהליך הרישום כולל את הצעדים הבאים:
נוסף על הליך הרישום ובמעמדו, רצוי גם להצטייד באישורים הבאים:
מי שיכול לספק אישורים כאלה הוא למשל יועץ מס.
ניהול חשבונות שוטף.
על פעילותו השוטפת הוא מחויב לנהל ספרי הנהלת חשבונות ולדווח לרשויות בדרכים הבאות:
הגדרת "עצמאי" במוסד לביטוח לאומי אינה חופפת להגדרת "עוסק פטור" במע"מ וישנם מצבים בהם עוסקים פטורים אינם נחשבים כעצמאים מבחינת המוסד לביטוח לאומי ואינם חייבים בדיווח דו חודשי על הכנסתם לביטוח הלאומי.
תשלומים לרשויות המס מתקבלים באתרי האינטרנט של רשויות המדינה, בסניפי דואר ישראל ובבנקים מסחריים.
ניהול הספרים (ספר תקבולים ותשלומים וחשבוניות/קבלות) ניתן לערוך באופן ממוחשב או ידני (ככלל עריכה ממוחשבת חוסכת זמן והוצאות).
דיווחים שנתיים.
בסוף כל שנת מס, על העוסק הפטור לדווח את הדיווחים הבאים:
התנהלות כללית.
מעבר לניהול ספרי החשבונות, העוסק הפטור חייב בשמירתם של המסמכים הנוגעים לפעילות העסק, קבלות, הוצאות, אישורי ניכוי מס, טופסי 106 אם העוסק הפטור עובד גם כשכיר, אישורי תרומות, אישורים על הפקדות לקופות גמל וקרנות השתלמות.
העוסק הפטור (ככל בעל עסק הרשום כעצמאי במס הכנסה), מחויב בשמירת ספרי הנהלת חשבונות והמסמכים הנוגעים לפעילות העסק לתקופה של שבע שנים.
מומלץ שלא לאחר בהגשת הדיווחים כדי שלא לשלם קנסות מיותרים.
עוסק פטור יכול לנהל את היבטי הדיווח הקשורים לרשויות המס בעצמו, לקבל ייעוץ והדרכה לגבי מילוי הדוח השנתי בלשכות של משרדי מס הכנסה ולהיעזר בחוברות ההדרכה המוצאות על ידי רשות המיסים מדי שנה. לעיתים כדאי ורצוי להיוועץ ביועץ מס או ברואה חשבון במילוי הדיווח השנתי וההתנהלות הכללית. השימוש ביועץ מס כאיש מקצוע המתווך בין העוסק לבין שלטונות המס, יכול לייעל את ההתנהלות מול רשויות המס ומאפשר למצות את מלוא זכויות הנישום.
הצבא האירי הרפובליקני
הצבא האירי הרפובליקני (באירית: Óglaigh na hÉireann; באנגלית: Irish Republican Army), ה־IRA (נודע גם בכינוי המחתרת האירית), הוא שם המאגד בתוכו מספר ארגונים לאומנים ששאיפתם הייתה לאחד את חלקי אירלנד תחת שלטון אירי עצמאי. ארגוני ה-IRA פעלו בתחילה לעצמאות אירית ומשזו הושגה התנגדו לשלטון הבריטי בצפון אירלנד, ופעלו נגדו באמצעים פוליטיים אך גם באמצעים אלימים כגון לוחמת גרילה ופעולות טרור כנגד אזרחים ומוסדות בריטיים. הצבא האירי הרפובליקני נתקל בשסע אידאולוגי פעמיים, ב-1922 כתוצאה מהאמנה האנגלו-אירית וב-1969, כתוצאה מעימות בין שתי תת-מחתרות.
במהלך יולי 2005 ה-IRA יצא בהודעה פומבית כי המלחמה הסתיימה וכי על כל הפלגים להניח את נשקם ולהרוס את מצבורי הנשק שברשותם. מספר ההרוגים בתקופת "הצרות" (1969-1998) על ידי ארגונים רפובליקניים חמושים, בראשם פלג של הIRA שכונה Provisional IRA מוערך בלמעלה מ-2000.
היסטוריה של הארגון.
ה-IRA המקורי נוסד ב-1919 בידי מייקל קולינס. בין סוף שנות ה-70 לסוף שנות ה-90 היה PIRA הארגון המרכזי, ושימש כזרוע הצבאית של מפלגת השין פיין. כיום טוענים שני ארגונים מרכזיים להיותם ה-IRA האמיתי - RIRA, משמע Real IRA ("האמיתי"), ו-CIRA, כלומר Continuity IRA ("ההמשך").
מהמאה ה-18 עד למלחמת העולם הראשונה.
שורשיו של ה-IRA מצויים במסורת ארוכה של מרידות מצידם של האירים בתגובה לכיבוש הבריטי. מעשי האלימות פרצו בדרך כלל לאחר תקופה של משא ומתן שלוותה באכזבה אירית מהתגובה האנגלית.
אחד הארגונים הראשונים שפעל נגד הבריטים, היה "האירים המאוחדים" (United Irishmen) שהוקם בשנת 1798. הארגון הושפע מהמהפכה הצרפתית ומהמהפכה האמריקאית. בתחילה פעל הארגון בדרך לא אלימה, אך לאחר אכזבת התנועה הלאומית מהבריטים לאחר האיחוד עם האי הבריטי, עברו לדרך של מאבק אלים. ב-1803 כבשו המורדים את מצודת דבלין ורצחו את נשיא בית המשפט העליון של אירלנד. התנועה הלאומית האירית המשיכה להתחזק ב-45 השנים הבאות, עד מותו של מנהיגה, דניאל או'קונל. המשבר שהגיע בעקבות "רעב תפוחי האדמה" אשר סימל את דעיכת כוחה של התנועה. בין השנים 1845 ל-1852 גוועו ברעב כמיליון אירים, ומיליון נוספים היגרו מחוץ לאירלנד. ההתקוממות, אם נותרה, הייתה ספורדית בלבד.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 ניסתה ה"אחווה הפניאנית" ליצור תנועה עולמית של אירים על פי המודל היעקוביני, אך לא הצליחה ליצור אחיזה של ממש באירלנד עצמה. הזרוע הפוליטית של הקוראים לעצמאותה של אירלנד הוקמה בשנת 1905 בדמות המפלגה בשם שין פיין בראשות ארתור גריפית'.
"המתנדבים האיריים" ומרידת חג הפסחא.
בשנת 1914 התקבל "חוק שלטון הבית" על ידי הפרלמנט הבריטי. כמה חודשים לפני כן התארגנה מיליציה שנקראה "המתנדבים האיריים" (באירית: "Oglaigh na hEireann") שמטרתם "שמירה והגנה על הזכויות והחירויות שנועדו לאנשיה של אירלנד". מיליציה זו הוקמה בתגובה להקמת מיליציה פרוטסטנטית דומה בצפון, אשר איימה לפעול בכוח כנגד חוק שלטון הבית. איום זה הוסר לאחר שמימוש החוק הוקפא עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
מלחמת העולם הראשונה פיצלה את הארגון, כאשר פלג אחד ממנו לחם לצד הבריטים ואילו פלג אחר המשיך לתכנן מתקפה אנטי בריטית בזמן המלחמה. חברי הארגון הקתולי הקיצוני IRB (האחווה האירית הרפובליקנית), ביניהם: פטריק פירס, ג'וזף פלנקט, איימון דה ואלירה, ומייקל קולינס, השתלטו על המתנדבים האירים והשתמשו בארגון להשגת מטרותיהם. ב-24 באפריל 1916 התבצרו למעלה מאלף לוחמי הארגון, בנוסף לאנשי "צבא האזרחים האירי", (ארגון סוציאליסטי מהפכני) בבניינים אסטרטגיים ברחבי דבלין. הם הכריזו על הקמת רפובליקה אירית חופשית. התקוממות זו, שכונתה מרידת חג הפסחא, דוכאה לאחר 7 ימים על ידי הצבא הבריטי. רוב מנהיגי המורדים הוצאו להורג, וביניהם פירס ופלנקט. דה ואלירה נידון למוות, אך חייו ניצלו בזכות היותו אזרח אמריקני.
ב-21 בפברואר 1919 הכריזו אנשי השין פיין על הקמת רפובליקה אירית עצמאית בדרום האי, שם היה בסיס כוחה של התנועה. מול הכוח הבריטי שנשלח לדכא את ההתקוממות התייצב ארגון "המתנדבים האיריים", שהחל לכנות את עצמו "הצבא האירי הרפובליקני" או IRA.
מלחמת העצמאות האירית ומלחמת האזרחים.
לאחר זמן מה התברר לבריטים כי לא היה די בכוחות המשטרה הסדירים שנשלחו לאירלנד. ה-RUC (Royal Ulster Constabulary), כפי שנקראו, נאלצו להתבצר במרכזי הערים. לעומתם, כוחות הגרילה הרפובליקנים, בראשות מייקל קולינס, נמצאו ביתרון בולט מבחינת כוח אדם ואזורי שליטה. לחימת הגרילה המוצלחת שנוהלה על ידי ה-IRA הייתה מאוחר יותר מקור להשראה לתנועות אנטי-קולוניאליות אחרות, בהן הלח"י (ראש הלח"י יצחק שמיר כינה עצמו "מיכאל" על שמו של מייקל קולינס).
בינואר 1920 החלו הבריטים להשתמש בכוחות מילואים, המכונים "בלאק אנד טאנס" על שם צבע מדיהם החומים והשחורים, שנודעו באכזריותם. היו אלו מתנדבים שקיבלו אימון חפוז ונשלחו בהמוניהם אל הערים והכפרים. ב-21 בנובמבר 1920 אירע הטבח הידוע בשם "יום ראשון העקוב מדם" (Bloody Sunday), במהלכו נרצחו 31 אזרחים, במהלך משחק "כדורגל גאלי", כפעולת נקם של הבריטים על חיסול כנופיית קהיר.
ב-1920 הכריזו הבריטים על רצונם בהפסקת אש, וב-6 בדצמבר 1921 נחתם ההסכם האנגלו-אירי, שלמעשה העניק למחוזות הדרומיים של אירלנד מעמד של דומיניון - "מדינת אירלנד החופשית", שתיקרא לימים "הרפובליקה של אירלנד". חלק מהרפובליקנים, ובראשם דה ואלירה, התנגדו להסכם, בעוד שמנהיגים אחרים תמכו בו. כתוצאה התפצל הארגון לתומכים ומתנגדים ופרצה מלחמת אזרחים אשר התחוללה באי בין יוני 1922 ואפריל 1923.
הצבא האירי של המדינה החדשה, על אף שהיה נחות מה-IRA מבחינת כוח אדם וחימוש, יצא מנצח, בעיקר בזכות הנהגתו של מייקל קולינס (שנהרג ממארב של ה-IRA באוגוסט 1922) והסיוע הבריטי. באפריל 1923 הסתיימה מלחמת האזרחים בניצחון הממשלה האירית וה-IRA ירד למחתרת, לא לפני שהרס מפעלים ובניינים חיוניים לכלכלת המדינה הצעירה. מחיר הדמים של מלחמת האזרחים עמד על כ-4,000 הרוגים.
המאבק הקתולי לזכויות אזרח.
ב-1968 החלו הקתולים בצפון אירלנד לפעול לשם השגת זכויות אזרח שוות מן הממשלה הבריטית, כשהם מושפעים מהתנועות לזכויות האזרח בארצות הברית וממרטין לותר קינג. התנועה לזכויות האזרח לא הייתה לאומנית. דרישתה הייתה שהקתולים, כנתינים בריטים, יזכו ל"קול אחד לאדם אחד". הממשלה הבריטית ראתה בפעולותיה של התנועה לזכויות האזרח "סוס טרויאני", שמטרתו לקדם את האינטרס הרפובליקני הלאומני. תגובתם החריפה של הבריטים עוררה מחדש את הIRA (שהמשיך להתקיים ולהילחם נגד הבריטים בצפון אירלנד אף לאחר מלחמת האזרחים אולם פעולותיו היו ספורדיות יחסית) והשין פיין.