בבחירות בשנת 1996 הפסידה המפלגה השמרנית ופנק אדאמי הפך למנהיג האופוזיציה בפרלמנט. מפלגת הלייבור שניצחה בבחירות באותה שנה החליטה להקפיא את תהליך הצטרפותה של מלטה לאיחוד האירופאי בטענה שצעד זה יביא לאובדן זהותה הייחודית של המדינה. בשנת 1998 ניצחה המפלגה השמרנית בבחירות ופנק אדאמי נבחר שוב לתפקיד ראש הממשלה. תקופת כהונתו השנייה של פנק אדאמי כראש ממשלת מלטה התאפיינה בהשלמת המהלך להצטרפות מלטה לאיחוד האירופאי. לאחר משא ומתן מואץ אושר ההסכם ההצטרפות ואושר ברוב גדול במשאל עם שנערך במלטה במרץ 2003. חודש לאחר מכן הכריז פנק אדאמי על קיום בחירות חדשות, בהן הוא ניצח ברוב גדול. בחודש מרץ 2004 החליט פנק אדאמי להתפטר מתפקידו כראש ממשלת מלטה ולהתמודד על תפקיד הנשיאות. את מקומו כראש ממשלת מלטה ירש לורנס גונצי. פנק אדאמי הוא ראש הממשלה שכיהן תקופת כהונה הארוכה ביותר, מאז מלטה קיבלה את עצמאותה בשנת 1964.
באפריל 2004 נבחר פנק אדאמי לתפקיד הנשיא השביעי של מלטה, תפקיד אותו מילא עד שנת 2009 כאשר הוחלף על ידי ג'ורג' אבלה. בשנת 2004 העניק העיתון "קול אירופה", שמקום מושבו בבריסל, את התואר "אירופאי השנה" לפנק אדאמי על נחישותו ותרומתו הרבה להצטרפות מלטה לאיחוד האירופי.
ראס דשן (אנסמבל)
הלל פריד
הרב הלל פריד (ה'תקכ"ג, 1763 - ה'תקצ"ג, 1833), היה "משנה לראש הישיבה" בישיבת וולוז'ין בתקופת היסוד שלה, תחת הנהגת חותנו רבי חיים מוולוז'ין, ולאחר מכן כיהן כרב העיר גרודנה.
קורות חייו.
נולד בניאסוויז' לרב שמחה פריד, רבה של גרודנא. נישא לאסתר בתו של רבי חיים מוולוז'ין.
כנהוג בישיבת וולוז'ין, לצד ראש הישיבה התמנה "משנה לראש הישיבה". רבי חיים מוולוז'ין מינה את חתנו הרב הלל פריד למשנהו, והוא נשא בתפקיד זה במשך עשר שנים. בכל אותן שנים מסר בקביעות שיעורים לבני הישיבה. על כך מעיד נכדו הרב חיים הלל פריד בשם אביו הרב אליעזר יצחק פריד: "וגם א"ז (אדוני זקני) הגאון מ' הלל זללה"ה הגיד השיעור בהישיבה הק' דפעה"ק עשר שנים רצופות, ומהם כמה שנים עוד בחיי חותנו הגאון רשכבה"ג אדמו"ר מהר"ח זצ"ל, כאשר כה מצאתי כתוב בין כי"ק א"א (אדוני אבי) הגאון זצ"ל בהספדו אשר ספד עליו בקהל עם בבהמ"ד דפה".
לאחר פטירת אביו בשנת תקע"ג (1813), עבר לגרודנה למלא את מקומו. בשל סכסוכי רבנות לא כיהנו עוד רבנים בגרודנה מאז שנת תקע"ח (1818), אלא רק דיינים, ולפיכך, תוארו הרשמי של הרב פריד היה אב"ד ומו"ץ.
רבי הלל פריד נפטר בב' באדר תקצ"ג (1833). על מצבתו בבית העלמין בגרודנא נכתב: "המורה לצדקה משפטי ה' ותורתו. לכס אבותיו צדיק ישר למלאותו. לצאן קדשים דלה מבאר מים חיים. בחסותו בצל קורת נפש החיים".
עיזבונו התורני.
בהקדמת הספר "חוט המשולש" כותב נכדו, הרב חיים הלל פריד: "אמנם מגודל חסידותו וענוותנותו לא רצה לכתוב חידו"ת (=חידושי תורה) שלו, כאשר כה מצאתי בין כתבי אבי הגאון וצדיק ז"ל שהגיד כן בהספדו אשר ספד עליו... ואמר לי שאף שאמר השיעור עשר שנים רצופות, ובכל יום לא הלך לשיעור בלי חידוש, אמר שמעולם היה מהדר שלא לכתוב שום חידוש, גם שלא לומר החידוש בפני רבים את מה שאמר בתוך השיעור, כי אולי זכהו ה' באיזה חידוש יותר מכפי שכלו למען זכות תלמוד תורה דרבים ואיך יתפאר בו, והחידושי תורה שאמר לכותבם הם שחידש בהיותו בהוראדנא".
בשו"ת חוט המשולש (ווילנא תרמ"ב) נדפסו שמונה תשובות שלו, הכוללות התכתבות עם הרב משה זאב מרגליות מגרודנא, מחבר מראות הצובאות. בפתיחה לספר כלולה דרשה אחת ממנו שהייתה מצויה ברשימת ההספד של בנו הרב אליעזר יצחק.
צאצאיו.
הרב פריד הותיר אחריו את בנו הרב אליעזר יצחק פריד ראש ישיבת וולוז'ין; בנו שמחה זלמן ממריאמפולה; בתו רבקה חינע; בת הנשואה לרב אליעזר הלוי מגרודנה (בנו של הרב יחזקאל מבוברויסק, ממלא מקום חותנו ברבנות בגרודנה), ובת הנשואה לרב ישראל ברמן.
יוהאן פרנץ קסאבר שטרקל
יוהאן פראנץ קסאבר שטרקל (היגוי אפשרי נוסף: יוהאן פרנץ קסאפר שטרקל, בגרמנית: Johann Franz Xaver Sterkel; 3 בדצמבר 1750, וירצבורג - 12 באוקטובר 1817, וירצבורג) היה מלחין, פסנתרן ומורה גרמני. שטרקל היה גם כומר קתולי בהכשרתו. כפסנתרן, היה וירטואוז נודע בתקופתו, אולם יצירותיו נשכחו.
התחלת הקריירה הכנסייתית והמוזיקלית.
יוהאן פרנץ קסאבר שטרקל נולד בעיר וירצבורג בבוואריה. שטרקל התייתם מאביו בגיל שנתיים. הוא גילה כישרון מוזיקלי בולט ולמרות התנגדות אביו החורג, למד נגינה בפסנתר ובעוגב אצל א. קטה, נגן עוגב של החצר המקומית. משנת 1764 למד תאולוגיה באוניברסיטת וירצבורג וב-1768 מונה לנגן עוגב בכנסיית נוימינסטר בווירצבורג. בשנת 1774 הוסמך לכומר קתולי ובשנת 1778 היה לעוזר הבישוף בכנסיית נוימינסטר. במקביל להתחיבויותיו ככלי קודש המשיך לעסוק במוזיקה. אחרי שניגן בחצר בווירצבורג, הופיע גם במנהיים. המוניטין שיצא לו כמלחין, הודות לאריה מצליחה מאוד שחיבר בשביל הזמרת סבינה היצלברגר (1755- 1810), זיכו אותו בהערכת הבישוף אדם פרידריך פון זיינסהיים מווירצבורג, שהשווה אותו לג'ובני פאיזיילו, ובתשומת לבו של השר הרוזן פרידריך פון זיקינגן (שנתן השראה לדמות של "פרנץ מור" מהמחזה של שילר "השודדים" ). אלה הביאו בשנת 1778 למינויו לכומר המשפחתי ולמוזיקאי של חצר הארכיבישוף והנסיך הבוחר של מיינץ, פרידריך קרל יוזף פון ארטאל Von Erthal.
בסוף שנת 1779 נשלח על ידי הנסיך לאיטליה שבה ביקר במהלך שלוש שנים בערים ליבורנו, פירנצה, ונציה, רומא ואחרות והופיע כנגן פסנתרן ועוגב, על יד חברו, הכנר לֵריטר. ביקורו באיטליה תרם להתגבשות אמנותו המוזיקלית. בעת שהותו בעיר נאפולי נהנה שטרקל מהערצת המלכה מריה קרולינה וכתב בעידודה את האופרה סריה "פרנאצ'ה", שהוצגה בינואר 1782 על במת תיאטרו סן קרלו בעיר, לרגל יום הולדתו של המלך. לאחר מכן ביקר במילאנו ובבולוניה, שם שהה כמה שבועות במחיצתו של המוזיקאי הנודע פאדרה מרטיני לפני שחזר למיינץ באותה שנה ,1782.
שנות בגרותו.
אחרי חזרתו מאיטליה, בשנת 1785 התמנה שטרקל לפקיד בקתדרלה של מיינץ. אחרי הפלישה הצרפתית באוקטובר 1792, נאלץ לעבור זמנית עם קפלת הנסיך לאשאפנבורג. בשובו למיינץ כעבור שנה קיבל את משרת הקפלמייסטר במקום המלחין האיטלקי וינצ'נצו ריגיני, שהוזמן למשרה בברלין. שטרקל החזיק במשרה זו עד שנת 1797, כשהצרפתים פלשו שנית למיינץ. אחרי הפינוי החוזר לאשאפנבורג, בשל ההפסקה בפעילות הקפלה, שב שטרקל לווירצבורג והקדיש עצמו שוב להלחנה. בתקופה זו חיבר את ארבע המיסות שלו. אחרי מות מיטיבו, הנסיך פון ארטאל, ב-1802, התגורר שוב בווירצבורג לפרק זמן קצר ובין השנים 1802–1810 התיישב ברגנסבורג. שם ניהל בית ספר לזמרי מקהלה.
ב-1810 התמנה שטרקל למנהל המוזיקה בחצר וקפלמייסטר של רגנסבורג; הוא חזר לאשאפנבורג כדי לקבל עליו את משרת מנהל מוזיקת החצר אצל הנסיך-הארכיבישוף קרל תאודור פון דאלברג. כשהפטרון החדש שלו איבד בשנת 1814 את התואר דוכס גדול של פרנקפורט, נאלץ שטרקל לעזוב. הוא ביקר במינכן ובשנת 1815 חזר לגור בעיר הולדתו. שם נפטר בשנת 1817 בגיל 66 בגלל דלקת האדר.
פעילותו המוזיקלית.
שטרקל זכה לפרסום בחייו כמלחין, כפסנתרן וכמורה בתחום המוזיקה. הקדיש חלק מזמנו להכשרת זמרים ומוזיקאים צעירים.
מבקרים התרשמו שהסונאטות שלו מזכירות בליריות ובמבנה את סגנונו של שוברט. בטהובן התוודע אל שטרקל בשנת 1791 כשביקר באשאפנבורג, מושב הקיץ של הנסיך הבוחר של מיינץ, אחרי שהופיע עם תזמורת הנסיך הבוחר של קלן בבאד מרגנטהיים. אחרי שניגן, שטרקל הזמין גם את בטהובן לנגן בפני הקהל. כשבטהובן סרב, שטרקל התגרה בו באומרו, שהווריאציות שבטהובן הלחין על נושא הארייטה "וייני אמורה" ("בואי, אהבה") של וינצ'נצו ריגיני (מלחין החצר הקודם באשאפנבורג) קשות כל כך לביצוע, שספק אם מחברן עצמו יוכל לנגנן כראוי. בתגובה לכך התיישב בטהובן אל הפסנתר וניגן מזיכרון לא רק את כל 24 הווריאציות שלו, אלא גם יצירות נוספות. בין הנוכחים היו שהבחינו, שהפסנתרן והמלחין הצעיר ניגן בווירטואוזיות בסגנון שחיקה את נגינתו המעודנת של שטרקל. השפעתו של שטרקל ניכרה כנראה גם בכמה מיצירותיו המוקדמות של בטהובן לפסנתר.
מוצרט בן ה-21 דווקא מתח בקורת על נגינתו של שטרקל במכתב שכתב ב-26 בנובמבר 1777: "בא שטרקל. הוא ניגן... חמש סונאטות לכינור, אבל כה מהר שלא יכולת להבין; זה היה גם לא ברור וגם לא בתזמון נכון".
ב-1811 המלחין קרל מריה פון ובר ביקר אצלו באשאפנבורג.
קישורים חיצוניים.
"Beethoven as I knew him", edited by Donald W. MacArdle,English traduction by Constance S.Jolly
Dover Publications, 1996
Novelo,Ewer and Co, Music primers and educational series 1895, London
Belknap Press of Harvard University Press 1986 p 867
קופי לואק
קוֹפִּי לוּאָק (באינדונזית: Kopi luwak, קוֹפִּי - קפה; לוּאָק - גחן דקלים אסייתי) הוא קפה המיוצר מפולי קפה שעברו במערכת העיכול של גחן דקלים אסייתי, וגחניים אחרים.
הגחן אוכל את פירות צמח הקפה ולאחר כיום וחצי מפריש את הפולים בקבוצות (בצואה) כשחלק מהפירות עודם מחוברים לפולים. הם נאספים, נשטפים ביסודיות, מיובשים בשמש ועוברים תהליך קל של קלייה בלבד, כדי לא לפגוע במגוון הטעמים וחוסר המרירות שנובעים מהתהליך שעברו הפולים במערכת העיכול של הגחן.
אזור גידול.