האנטומיה, המראה, המאפיינים וההתנהגות של הברונטוזאורוס היו מאוד דומים לאלה של האפטוזאורוס.
ברונטוזאורוס היה אחד הזאורופודים הנפוצים בתקופתו. הוא היה אוכל צמחים ולפי ניתוח סימני השחיקה על שיניו כנראה שעיקר מזונו היה מגוון צמחים שגדלו על פני הקרקע. הוא השתמש בצווארו הארוך כדי לאכול באופן לא בררני צמחים שונים וכנראה שלעיתים אף זקף אותו כלפי מעלה כדי לאכול עלים מצמרות העצים.
על תנוחת הצוואר של הברונטוזאורוס יש מחלוקת: האם החזיק רוב הזמן את צווארו זקוף או באלכסון כמו ברכיוזאורוס או שהחזיק אותו במקביל לפני הקרקע בגובה הכתפיים או אף שמוט כמו דיפלודוקוס. ניתוח של עצמות הצוואר של ברונטוזאורוס ודיפלודוקיים אחרים הראה שככל הנראה רוב הזמן היה צווארו של ברונטוזאורוס שפוף קמעה כלפי מטה (דבר שמתאים לכך שאכל בעיקר צמחייה נמוכה) ורק לעיתים זקף את ראשו.
זנבו של ברונטוזאורוס היה ארוך במיוחד ודמוי שוט. כנראה ששימש ככלי נשק להגנה עצמית (הצלפה בטורפים כמו אלוזאורוס). סימולציית מחשב הראתה שברונטוזאורוס יכול היה להצליף בזנבו וליצור שריקת קול בעוצמה של 200 דציבלים. נראה שהצלפה בזנב שימשה גם לתקשורת, כגון אזהרה מפני טורפים.
עד שנות ה-70 של המאה ה-20 סברו הפלאונטולוגים שהברונטוזאורוס לא יכל לתמוך בגופו הגדול וכבד ולכן חי בתוך ביצות או אגמים רדודים, כך שצווארו הארוך משמש לו מעין שנורקל. כיום יודעים הפלאונטולוגים שסברה זו שגויה ושהברונטוזאורוס היה בעל חיים יבשתי לחלוטין שעצמותיו ורגליו העבות דמויות העמודים הצליחו לשאת את משקלו הרב.
תולדות המחקר הפלאונטולוגי.
ב-1877 גילה הפלאונטולוג עותניאל צ'ארלס מארש מאוניברסיטת ייל את האפטוזאורוס ("לטאה מטעה" או "לטאה רמאית") . השם ניתן לו מפני שעצמות ה-chevron שבזנב דמו לאלה של מוסזאורוס (זוחל ימי קדום).
ב-1879 גילה מארש שלד כמעט שלם, למעט גולגולת, חלק מעצמות הזנב ועצמות כפות הרגליים. השלד שגילה היה הגדול ביותר שנתגלה עד אז. בשל גודלו הרב מארש קבע כי מדובר בסוג טקסונומי חדש ונתן לו את השם ברונטוזאורוס, "לטאת הרעם", כתיאור יצירתי לגודלו הרב שכן פסיעותיו הכבדות יוצרות רעשי רעם חזקים. השם המלא שנתן מארש לשלד היה "Brontosaurus excelsus". ב-1905 הוצב השלד במוזיאון פיבודי לידיעת הטבע, כאשר החלקים החסרים הושלמו בחלקים שנלקחו ממאובנים של זאורופודים אחרים. הגולגולת של השלד נלקחה מקמרזאורוס, דבר שהתברר כטעות מאוחר יותר.
ב-1903 פרסם אלמר ריגס מאמר ובו קבע שהברונטוזאורוס הוא בעצם מין של אפטוזאורוס. דעתו נתקבלה על ידי הקהילה המדעית והשם "ברונטוזאורוס" כשם מדעי בוטל (מאחר שהשם "אפטוזאורוס" ניתן קודם). עם זאת, השם "ברונטוזאורוס" שרד בתרבות הפופולרית זמן רב לאחר מכן, ויש עדיין מספר פלאונטולוגים שטוענים ש-"Apatosaurus ajax" ו-"Brontosaurus excelsus" הם סוגים נפרדים ולכן השם "ברונטוזאורוס" תקף.
ב-7 באפריל 2015 פורסם מחקר בכתב העת Nature שמנתח מחדש באופן סיסטמטי את מיני משפחת הדפלודוקיים וזה קבע שהברונטוזאורוס אקסלסוס הוא סוג נפרד מהאפטוזאורוס ולכן ברונטוזאורוס הוא טקסון תקף. לסוג ברונטוזאורוס שויכו המינים "Apatosaurus excelsus" ו-"Apatosaurus yahnahpin", שהפכו ל-"Brontosaurus excelsus" ו-"Brontosaurus yahnahpin" וכן המין "Brontosaurus parvus".
מאובניו נתגלו בארצות הברית, במדינות קולורדו, אוקלהומה ויוטה, בעיקר בתצורת מוריסון המתוארכת לגיל המלם של שלהי תור היורה, כ-156-146 מיליון שנה לפני זמננו.
הקינדר-טרנספורט הצ'כי
הקינדר-טרנספורט הצ'כוסלובקי
ולדימיר דרידה
ולדימיר דרידה (בצ'כית: Vladimír Darida; נולד ב-8 באוגוסט 1990) הוא כדורגלן צ'כי המשחק כקשר בקבוצת הכדורגל הגרמנית הרטה ברלין ובמדי נבחרת צ'כיה.
קריירת מועדונים.
דרידה נולד בעיר סוקולוב שבצ'כיה. הוא התפתח במערכת הנוער של ויקטוריה פלזן, בה גם ערך את הופעת הבכורה המקצוענית שלו. בשנת 2011, הוא הושאל לקבוצת עיר הולדתו באניק סוקולוב. ב-2013, הוא חתם בשורות פרייבורג מהבונדסליגה. ב-2 בנובמבר 2014, הוא כבש לזכות קבוצתו בבעיטת פנדל את השער היחיד במשחק החוץ מול פ.צ. קלן, שער שהיה ליחידי במשחק והוביל לניצחון קבוצתו לאחר 10 משחקים רצופים ללא ניצחון, וכך הוציא את קבוצתו ממאבקי ירידת הליגה.
קריירה בינלאומית.
ב-28 במאי 2012, הוכרז רשמית שדרידה נמנה עם סגל הנבחרת הצ'כית לטורניר יורו 2012, הוא החליף את המגן הפצוע דניאל פודיל. במשחק רבע הגמר במסגרת היורו, מול פורטוגל, הוא שיחק בפעם השנייה בלבד במדי נבחרתו, ובפעם הראשונה במשחק רשמי, אחרי שפתח בהרכב במקומו של תומאש רוזיצקי הפצוע. הוא הוחלף בדקה ה-61, על ידי יאן רזק, כאשר נבחרתו הפסידה בתוצאה 0–1 בסיום המשחק.
תארים.
ויקטוריה פלזן:
9K31 סטרלה-1
9K31 סטרלה-1 (ברוסית: 9К31 Стрела-1 (חץ), קוד דיווח נאט"ו: SA-9 Gaskin), היא מערכת טילי קרקע-אוויר מתוצרת ברית המועצות. זוהי מערכת ניידת לטווח קצר, נגד מטוסים מנמיכי טוס, המשגרת טילים המתבייתים על קרינה תת-אדומה. המערכת מורכבת משני משגרים הכוללים כל אחד זוג טילים מוכנים לשיגור, מותקנים על גבי רק"מ מסוג BRDM-2 (ברד"מ 2).
פיתוח.
טילי ה-9K31 פותחו בד בבד עם פיתוח טילי ה-9K32 סטרלה-2 (SA-7) בשנות ה-60 של המאה ה-20. שני הדגמים יועדו לשמש כטילי כתף, אך המפתחים נוכחו עד מהרה ביתרונותיו של ה-SA-7 כנשק נישא, ולכן שונו יעדי הפיתוח של ה-9K31 מנשק גדודי נישא אדם למערכת טילי קרקע אוויר מתנייעת שנועדה להשלים את היכולות של תותח הנ"מ ZSU-23-4.
התוצאה של שינוי יעדי התכנון התבטאה בין השאר בפחות מגבלות על משקל הטילים, מה שהוביל לתכנון טילים כבדים ומשוכללים בהרבה מה-SA-7. ההבדלים העיקריים בין הטילים מתבטאים בראש ביות גדול יותר, ראש קרב כבד פי שניים, מרעום קרבה ומערכת נחייה המאפשרת תמרון עדיף. התוצאה הסופית הייתה טיל כבד פי ארבעה, בעל טווח שאינו גדול בהרבה אך עם ביצועים משופרים.
המשגר.
לכל רכב חובר משגר ובו ארבעה טילים מוכנים לפעולה, אך ללא תחמושת לטעינה מחדש. טעינה מחדש נעשתה באופן ידני, בתהליך שארך כ-5 דקות. בזמן תנועה המשגר הוחזק במצב מונמך על מנת להקטין את הצללית של הרק"מ. בתנועה קרבית עם מדפים סגורים התצפית התאפשרה למפקד ולנהג באמצעות פריסקופים.
בברד"מ מספר שינויים: הצריחון הוחלף, הגלגלים המרכזיים הוסרו (בברד"מ 2 רגיל ישנם ארבעה זוגות גלגלים), הותקנו עבור המפקד והנהג אמצעי ראיית לילה, מערכת מיגון אב"כ הכוללת מפוח על לחץ. משגרי הטילים חוברו מצידי הצריחון.
המשקל הכולל של המערכת כ-7 טון, עם מנוע של 140 כוחות סוס ומערכת בקרת לחץ אוויר בצמיגים.
חימוש.
טילים מדגם 9M31.
הטילים המקוריים של המערכת, ה-9M31, בעלי טווח יעיל ממינימום 800–900 מטר ועד 4200–6500 מטר, בתלות בכיוון תנועת המטרה. הטיל יעיל כנגד מטרות שמהירותן אינה עולה על 220 מטר לשנייה (כ-800 קמ"ש או 430 קשר). במקור נועד הטיל לפגוע פיזית במטרה ("הקשה"), והכיל מרעום הקשה ומרעום מגנטי, אך בנוסף הותקן בטיל כגיבוי מרעום קרבה אופטי לפיצוץ במקרה של החטאה קרובה. הטיל מכיל גם מנגנון ביטחון, אשר נכנס לפעולה במידה והטיל לא התביית על מטרה בתוך 13–16 שניות, ומונע את פיצוצו כתוצאה מפגיעה.
הטיל משוגר באמצעות מטען נפץ קטן שמעיף אותו למרחק מטרים ספורים מהמשגר. בזמן השיגור מחובר לטיל תיל מתכתי קצר, אשר עם ניתוקו מהטיל מצית מנוע רקטי חד שלבי הפועל על דלק מוצק.
ראש הביות פועל באמצעות גבישי גלנה לא מקוררים, המגיבים לשינוי טמפרטורה היחסית לרקע השמיים האופייני לכלי טיס, בטכנולוגיה המכונה "ביות ניגוד תמונה אופטי" (באנגלית: optical photocontrast homing ברוסית: фотоконтрастное наведение). לטכנולוגיה זו יתרון מובהק על טכנולוגיות ביות תת-אדום במקרה של מטרות בעלות חתימת חום קטנה מאוד בחזית, אשר נעות לכיוון מערכת היירוט.
תומאס מקנזי
סר תומאס נובל מקנזי (באנגלית: Thomas Noble Mackenzie; 10 במרץ 1854 – 14 בפברואר 1930) היה פוליטיקאי ניו זילנדי ממוצא סקוטי ומגלה ארצות, שכיהן לתקופה קצרה כראש ממשלת ניו זילנד ה-18 ב-1912 ומאוחר יותר כנציב העליון של ניו זילנד בלונדון.
ראשית חייו.
תומאס מקנזי נולד באדינבורו, סקוטלנד. משפחתו היגרה לניו זילנד ב-1858 בהיותו בן 4 והוא התחנך בבתי ספר בדנידין. הוא עבד כמודד וניסה לשלוח את ידו בחקלאות ובמסחר.
חבר הפרלמנט.
ב-1887 נבחר מקנזי לפרלמנט של ניו זילנד מטעם מחוז הבחירה של קלות'ה. ב-1896 הוא התפטר כדי לעסוק במסחר בבריטניה ונשאר שם למשך שלוש שנים. בשובו לניו זילנד הוא נבחר מחדש לפרלמנט וכיהן בפרלמנט ברציפות בין השנים 1900 – 1912 מטעם כמה מחוזות בחירה.
מקנזי היה גם חוקר ארצות בולט. הוא היה חבר במשלחות שיצאו בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-19 בתחילת המאה ה-20 לחקור את אזורי הפרא בדרומו של האי הדרומי.
שר וראש ממשלה.