לליתיום מספר שימושים, כאשר העיקרי שבהם הוא כאנודה בסוללות חשמליות של טלפונים ניידים, מחשבים ניידים ורכבים חשמליים המבוססים ברובם על סוללות ליתיום-יון. נכון ל-2015, הפקת סוללות חשמליות היוותה 70 אחוז מהדרישה העולמית לליתיום. לליתיום מספר שימושים תרופתיים, ומלחי ליתיום משמשים כמייצבי מצב רוח, בטיפול בהפרעה דו-קוטבית ובמניעת דיכאון קליני, והם מהווים 90% מהדרישה הרפואית לליתיום. בנוסף, משמש הליתיום כזרז בתרופות שנועדו לסייע לירידה מסוכנת במשקל, HIV וסרטן.
ארגנטינה.
מדיניות הממשלה.
עד שנות ה-90 כמעט ולא התפתחה כרייה בארגנטינה בשל קשיים כלכליים, גאוגרפיים ורגולטורים. בשנת 1993 חוקק חוק "Mining Investment Law", שכלל תוכנית לתמרוץ הכרייה והטבות מס. בהמשך אותה השנה עבר חוק נוסף במטרה להסדיר את תחום הכרייה בין הממשלה הפדרלית לבין הפרובינציות.
ב-2015 נבחר מאוריסיו מאקרי לתפקיד נשיא ארגנטינה, ולאחר שנכנס לתפקיד ביצע מספר רפורמות ביחס החקיקתי אל חברות הכרייה, אשר הוגדרו "פרו-שוק", וכללו הפחתת מסי היצוא וביטול האיסור על חברות להוציא את רווחיהן מהמדינה. בדצמבר 2017 העביר הקונגרס בארגנטינה חוק המעניק החזרי מע"מ על השקעות זרות בתחום הכרייה במדינה. בנוסף, בכנס שנערך בוונקובר ב-2018 ציין מרקו אוסוולדו קפלו, תת-שר במשרד האנרגיה והכרייה הארגנטינאי, כי מס החברות, שעמד ב-2018 על 35%, צפוי לרדת עד 2020 ל-25%.
כריית הליתיום.
בשנת 1997 החלה חברת FMC האמריקנית בהפקת ליתיום באופן מסחרי בסלאר דל הומברה מורטו . החברה הייתה החברה היחידה שהפיקה ליתיום במדינה עד 2015, כשחברת אורוקובר האוסטרלית החלה גם היא להפיק ליתיום במדינה. בין השנים 2013–2016 הייתה ארגנטינה המייצאת השנייה בנתחה של ליתיום לעולם, עם נתח שוק בסך 48 אחוז. נכון ל-2016 נמצאו במדינה 11 מרבצי ליתיום. על פי הפייננשל פוסט, בארגנטינה מחסור במהנדסים ובכורים בכמויות הנדרשות לתפעול כל המכרות. בעקבות כך, מכרות ליתיום במדינה לא ממצים את מלוא יכולת התפוקה שלהם.
התנגדויות ונזק סביבתי.
בשנת 2010 הגישו שתי קהילות ילידיות מפרובינציות חוחוי וסלטה עתירה לבית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם, בדרישה לכבד את זכותם שלא להסכים לכריית ליתיום בתחום הקהילה. נכון ל-2019, הדיונים בנושא העתירה לא תמו אך פעולות הכרייה החלו. מקומיים הגרים בסביבת סלאר דה הומברה מורטו התריעו כי מבצעי הכרייה זיהמו נחלים המשמים להשקיית מקנה וגידולים חקלאיים. בפברואר 2019 חסמו חברי הקהילה את הגישה למכרה בלגונת גוואיטאיוק. לטענת התושבים, הכרייה מייצרת מחסור במי שתייה ומאלצת אותם לעזוב את מקום מגוריהם.
בוליביה.
מדיניות הממשלה.
בשנת 2005, לאחר שאוו מוראלס נכנס לתפקידו כנשיא בוליביה, הלאימה הממשלה את חברות הגז והנפט תוך כדי שימוש בכוח צבאי. בשנת 2009 דווח כי הממשלה מתכננת לפתוח את השוק לתאגידי כרייה, אך תאגידים רבים הביעו חשש רב מהלאמה, ונמנעו מלחתום על חוזה עם הממשלה.
כריית הליתיום.
בשנת 2009 בנתה ממשלת בוליביה תחנה להפקת ליתיום מהתמלחת בעלות של 5.7 מיליון דולר. בין השנים 2008–2014 הוציאה ממשלת בוליביה כ-115 מיליון דולר על תעשיית הליתיום, וב-2016 החלה המדינה לייצא ליתיום לסין. באפריל 2017 אישרה ממשלת בוליביה הקמת חברה ממשלתית בשם "Empresa Pública Nacional Estratégica de Yacimientos de Litio Bolivianos" (YLB), שמסועפת למשרד האנרגיה של המדינה, ומטרתה ניהול הכרייה, השימוש ומסחור הליתיום במדינה. על פי רויטרס, על אף השקעה ממשלתית של כ-450 מיליון דולר, נכון ל-2017 מפיקה תחנת הפקת הליתיום הממשלתית 10 טון ליתיום בחודש. באפריל 2018 נחתם הסכם בין YLB לבין חברת הכרייה הגרמנית "ACI Systems GmbH" המייצר שותפות בין החברות בפרויקט הכרייה בסאלאר דה אויוני, ובשנת 2021 צפויה תחילת התפוקה מהפרויקט.
צ'ילה.
מדיניות הממשלה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 העניקה ממשלת צ'ילה רישיונות כרייה לשתי חברות, SQM הצ'יליאנית ורוקווד האמריקנית . במשך עשורים לא ניתנו רישיונות כרייה לחברות נוספות. בשנת 2018, לאחר שתמך בהרחבת הכרייה בקמפיין הבחירות שלו, העניק נשיא צ'ילה, סבסטיאן פיניירה, רישיונות כרייה לחברות נוספות.
כריית הליתיום.
נכון ל-2016, נמצאו בצ'ילה 8 מרבצי ליתיום. בין החברות הכורות במדינה נמצאת SQM , אשר ב-2015 עמד נתח השוק שלה על 23 אחוז מכלל היצור העולמי, והיא הפיקה כ-39,000 טון ליתיום. ב-2018 קיבלה SQM זיכיון לכריית ליתיום עד שנת 2030, מה שצפוי לשלש את הפקת הליתיום במדינה.
בין השנים 2013–2016 הייתה צ'ילה המייצאת העיקרית של ליתיום לעולם, עם נתח שוק בסך 49 אחוז. ב-2017 ירד נתח השוק שלה ל-32.8 אחוז.
התנגדויות ונזק סביבתי.
בסלאר דה אטקמה שבמדבר אטקמה, שאיבת הליתיום פוגעת במינים המקומיים כמו פלמינגו האנדים, וכתוצאה מכך מצטברות כחוליות, אותן הפלמינגו אוכל, במים שהזדהמו כתוצאה ממיצוי הליתיום, ומסכנות את בריאות תושבי האזור. על פי מגזין Wired, הכרייה באזור סלאר דה אטקמה צורכת כ-65 אחוז ממשאבי המים באזור, ותושבי הכפרים הסמוכים נאלצים להביא מים ממקורות אחרים.
יעקב כלפון
הרב יעקב כלפון (היכ"ל), (ה'תקס"ח, 1808 - י"ט באב ה'תרט"ו, 3 באוגוסט 1855), היה דרשן, ופוסק הלכה, אב בית הדין ורבה של טיטואן שבמרוקו במאה ה-19. מחבר ספרים ופיוטים.
ביוגרפיה.
נולד ליוסף ולפרחה כלפון בשנת ה'תקס"ח (1808), בתטואן שבמרוקו, ונקרא על שם הרב יעקב אבן מלכא (מהריב"ם) בעקבות חלום שחלמה אימו (ראו להלן). בתחילת חייו חי חיי רווחה, אביו היה סוחר וגביר שפעל באזור גיברלטר ואמו שכרה לו לרב את הרב יהודה אלמאליח שהתגורר בביתם וכילכלה אותו. אחרי שאביו נפטר בעיר בה הלך לרגל מסחרו הם הפכו לעניים מרודים, ומאז למד תורה מתוך מחסור.
בהמשך, כיהן כאב בית הדין בקהילת יהודי טיטואן. התנהג בחסידות ובפרישות, ועסק רבות בתורת הנגלה והנסתר.
ניהל חלופת מכתבים עם רבני דורו מערי צפון אפריקה.
נפטר בי"ט באב ה'תרט"ו (1855).
משפחתו.
בנו הבכור יוסף. בנו הרב יהודה כלפון שהיה דרשן מפורסם. בנו הרב יצחק. בנו הרב משה שהיה סופר סת"ם וסופר שטרות. בנו מאיר (נפטר בה'תרס"ו) שהתחיל להשתדל להדפיס מספריו ואת ספרי 'נר מערבי'. בתו פריחא, אשת הרב יונה נהון. בתו זהרא אשת משה גרשון, ראש החברא קדישא בתטואן.
הרב עמרם אבורביע, הוא נכד בנו יצחק. והרב יעקב גרשון, שכיהן כרב הקהילות הספרדיות בקראקס ובסאו פאולו, הוא נין לבנו יוסף וכן נין לבתו זהרה.
ספריו.
הרב כלפון כתב ספרים רבים, ביניהם:
שו"ת נר מערבי, ב' חלקים. ספרו של הרב יעקב (בן) מלכא, הרב כלפון אסף את החומר, תכנן להדפיסו ואף כתב לו הקדמה, אך הדבר לא יצא לפועל, גם בנו מאיר שהשקיע בכך ממון נפטר, ולבסוף נכדיו הדפיסוהו, ירושלים ה'תרצ"ה.
פרנקלין (אי)
האי פרנקלין (באנגלית: Franklin Island) הוא אי באורך 12.6 ק"מ, השוכן בים רוס, כ-128 ק"מ מזרחית לכף היקי, ארץ ויקטוריה.
היסטוריה.
האי התגלה ב-27 בינואר 1841 על ידי ג'יימס קלארק רוס, ונקרא על שם סר ג'ון פרנקלין, החוקר הנודע של החוג הארקטי, שבתפקידו כמושל ארץ ואן דימן שבטסמניה, בשנת 1840, אירח כיד המלך את המשלחת, כשעגנה בדרכה דרומה בהובארט.
אף כי האי נמצא רק 80 ק"מ צפונית לאי בופור ונראה במבט ראשון כמשתייך לאותה קבוצה, לא מקובל לראות באי פרנקלין חלק מארכיפלג רוס.
באי שוכנת מושבת קינון גדולה של פינגוויני אדלי.
צוק ברנאקי () הוא מצוק תלול, בקצה הדרומי של האי פרנקלין. את שמו נתנה לו משלחת צלב הדרום, 1900-1898, על שם לואיס ברנאקי, חבר המשלחת. השם הגנרי שונה מ"כף" ל"צוק" על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים כדי למנוע כפילות עם כף ברנאקי על חוף ארץ ויקטוריה.
שרטוני פרנקלין () הם שרטונים בסמוך לאי פרנקלין.
אליפות אירופה בכדורסל נשים 2003
אליפות אירופה בכדורסל נשים 2003, הייתה האליפות האזורית ה-29 שאורגנה על ידי פיב"א אירופה. האליפות נערכה ביוון בין ה-19 בספטמבר ל-28 בספטמבר 2003.
רוסיה ניצחה באליפות בפעם הראשונה בתולדותיה.
מתכונת האליפות.
בתחרות השתתפו 12 נבחרות. הן חולקו לשני בתים. ארבע נבחרות מכל בית המשיכו להתמודדות על המדליות בשיטת פלייאוף.
משחקי הגמר.
משחק הגמר
משחק על המקום השלישי
נבחרת ישראל בתחרות.
נבחרת ישראל בכדורסל נשים התמודדה על מקום באליפות במסגרת בית א'. המשחקים נערכו בשיטת משחק בית ומשחק חוץ בהשתתפות 4 קבוצות. הנבחרת סיימה את המוקדמות במקום השני בבית והעפילה למשחקי האליפות.
במהלך משחקי האליפות ביוון הנבחרת לא הצליחה לנצח באף משחק וסיימה את התחרות במקום ה-12.
כדורסלניות הנבחרת:
הפועל תל חנן
הפועל תל חנן הייתה קבוצת כדורגל ישראלית משכונת תל חנן שבעיר נשר, שבשיאה שיחקה בליגת המשנה. משחקי הבית של הקבוצה נערכו במגרש הכדורגל בתל חנן ששכן בצמוד לרחוב ישורון.
הקבוצה נוסדה בשנת 1954 והתפרקה בשנת 2009. לאחר מכן הוקמה קבוצת עירוני נשר שהיא ממשיכת דרכה הרשמית של הפועל תל חנן.
היסטוריה.
המועדון נוסד בשנת 1954, וייצג את שכונת "תל חנן" שבנשר. מגרש הכדורגל של הקבוצה השתרע בצידה המערבי של השכונה בין רחוב ישורון לבין הכביש שעלה לשכונת בן דור.
בספטמבר 1963 התמזגה הקבוצה עם הפועל המכונית ונקראה הפועל המכונית-תל חנן. בעקבות המיזוג עברה הקבוצה המאוחדת לארח במגרשה של הפועל תל חנן בעיר נשר. בשנת 1966, קשיים כלכליים במפעל קייזר-אילין תעשיות גרמו לפיטורי עובדים ובסופו של דבר גם לסגירתו של המפעל. המיזוג פורק והפועל תל חנן המשיכה תחת שמה המקורי.
במאי 1975 עלתה הפועל תל חנן לליגה א'.