בראשית המאה ה-20 רוב השומרון היה חלק מסנג'ק שכם שנכלל בוילאייט ביירות של האימפריה העות'מאנית. חלקו הדרומי של השומרון נכלל במוטסריפאט של ירושלים. בשנת 1918 נכבש האזור כולו על-ידי הבריטים והחלה תקופת המנדט הבריטי. העברת השלטון לבריטים ומצב הביטחון המשופר, הביא להתפחותן של ערי האזור מבחינת אוכלוסייה וכלכלה. על פי תוכנית החלוקה שאושרה באו"ם בכ"ט בנובמבר 1947, השומרון הוגדר כחלק מן המדינה הערבית שנועדה לקום על 45% משטחי ארץ ישראל המנדטורית, עם סיום המנדט הבריטי. בעקבות סירובם של הערבים לקבל את תוכנית החלוקה, זו לא נתממשה.
בשנת 1948, עם פרוץ מלחמת העצמאות, נכבש אזור השומרון על ידי ממלכת עבר הירדן. עיראק פלשה אף היא לצפון השומרון וכוחותיה התקדמו עד למבואות עמק יזרעאל והשרון, לרבות אזור ואדי עארה. במהלך המלחמה הגיעו לשומרון פליטים ערבים רבים מיישובים שנכבשו על ידי המחתרות העבריות וצה"ל. הפליטים הגיעו מיישובים באזור מישור החוף, שפלת החוף, הרי ירושלים, השכונות של ירושלים בשליטת ישראל ואזורים אחרים, והם יושבו על ידי הירדנים במחנות פליטים באזור, כדוגמת בלאטה. בסוף המלחמה, השומרון נשלט כולו בידי ממלכת ירדן יחד עם אזור יהודה ומזרח ירושלים כחלק מאזור "הגדה המערבית". ירדן סיפחה אותו אליה באפריל 1950. קו הגבול בין ישראל לירדן היה חלק מקו הגבול המכונה "הקו הירוק".
במלחמת ששת הימים בשנת 1967 נכבש אזור יהודה ושומרון בידי כוחות צה"ל מידי הירדנים, לאחר שאלו הצטרפו ללחימה כנגד ישראל. לאחר המלחמה התעורר ויכוח עז, בו חלק משרי הממשלה צידדו בהחזרת האזורים שנכבשו, ובהם השומרון. תחת הממשל הצבאי הישראלי, חולק השומרון לחמש נפות: ג'נין, טולכרם, שכם, רמאללה ובקעת הירדן. בעקבות המהפך בשנת 1977 החלה ממשלת בגין להאיץ את הקמת ההתנחלויות בשטחי יהודה ושומרון וחבל עזה. רוב שטחי השומרון, כמו אלו של יהודה, מוחזקים עד היום בתפיסה לוחמתית, חלים עליהם ממשל צבאי וחקיקה צבאית ומעמדם הסופי לא הוכרע.
מאז אובדן השטח ב-1967 ועד ל"ניתוק הזיקה" ב-1988, שאפה ממלכת ירדן להחזיר לעצמה את השליטה בגדה המערבית, כולל השומרון. האינתיפאדה הראשונה גרמה למלך להבין שהפלסטינים לא מעוניינים בחסות הממלכה הירדנית ולכן, כמו גם מתוך חשש שהאינתיפאדה תפרוץ גם בירדן, הודיע המלך ב-1988 על ניתוק הזיקה בין ירדן לגדה המערבית, כך שמאז אין עוד תביעה ירדנית על השטח.
המעמד הנוכחי.
מאז מלחמת ששת הימים נמצא השומרון תחת שליטה ישראלית, אך נחשב על ידי רוב מדינות העולם כ"שטח שנוי במחלוקת" וב"תפיסה לוחמתית" על-פי אמנת ז'נבה הרביעית.
מאז הודעת המלך חוסיין מ-1988, ובעקבות הסכם אוסלו, נוקטים ארגון האו"ם והרוב המוחלט של מדינות העולם עמדה שעל-פיה אזור השומרון מיועד להיות חלק אינטגרלי ממדינה פלסטינית עתידית. בעיני הרשות הפלסטינית ובעיני רוב מדינות העולם נחשבת "הגדה המערבית" כשטח הכבוש בידי ישראל. בשנת 2012 הגישה הוועדה לבחינת מצב הבנייה ביהודה ושומרון, אשר בראשה עמד שופט בית המשפט העליון בדימוס השופט אדמונד לוי, חוות דעת משפטית על פיה שטחי יהודה ושומרון אינם נחשבים מבחינת הדין הבינלאומי כשטח כבוש, וזכותה של ישראל לתבוע ריבונות עליהם מכוח הצהרת בלפור וכתב המנדט. ממשלת ישראל לא אימצה את הדו"ח לאור משמעויותיו הבינלאומיות.
במסגרת הסכמי אוסלו, שנחתמו בין ישראל לארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) בין 1993–1995, והסכמי ההמשך שלו, הוקמה הרשות הפלסטינית, שקיבלה את סמכויות ניהול החיים האזרחיים של התושבים הפלסטיניים מידי הממשל הצבאי הישראלי. אזור יהודה
ושומרון חולק לשלוש קטגוריות:
בעקבות פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000, ובייחוד במבצע חומת מגן בשנת 2002 נכנסו כוחות צה"ל כמעט לכל הערים הפלסטיניות ולכפרים רבים, והשליטה הפלסטינית בהם הוגבלה מאוד, עד שצה"ל נסוג מחלק מהם בהדרגה בשנים הבאות. בשנת 2003 החלה ישראל בהקמת גדר הפרדה – מערכת של גדרות וחומות בטון העוברת בחלקה לאורך הקו הירוק, ובחלקה בתוך שטחי יהודה ושומרון.
רוב מדינות העולם מתנגדות לבנייה ישראלית באזור. מאז תחילת המשא ומתן המדיני בין ישראל לפלסטינים, ישראל נמנעת מהקמת התנחלויות חדשות ונוהגת ריסון באישורי בנייה. בהתאם לתוכנית ההתנתקות של ממשלת ישראל, היישובים הישראליים גנים, כדים, חומש ושא-נור בצפון השומרון פונו מתושביהם בשנת 2005.
יישובים בשומרון.
בשומרון נפוצים כפרים אשר מיקומם הוא בראשי גבעות. הם מכונים לעיתים בשם "כפר כיפה". הגבעות נוצרות בתהליך טקטוני של קימוט שכבות סלע. הסיבות להקמת הכפרים במיקום זה הן:
כיום האזור מאוכלס בעיקר על ידי ערבים ומוסלמים פלסטינים. בחבל ארץ זה הערים הערביות הגדולות קלקיליה, ג'נין, שכם וטולכרם. נוסף עליהן, פזורים ברחבי השומרון מאות עיירות וכפרים ערביים. לפי משטרת ישראל, האוכלוסייה הערבית בשומרון למעלה מ-1,200,000 נפש, ומרוכזת ב-7 נפות הכוללים ארבע ערים: שכם, ג'נין, טול-כרם וקלקיליה.
ביהודה ושומרון קיימים יישובים יהודיים רבים. הגדול מביניהם הוא העיר מודיעין עילית, ואחריה העיר אריאל. השומרון משופע במועצות מקומיות: עמנואל, אלפי מנשה, קרני שומרון, קדומים, אורנית, גבעת זאב, בית אריה-עופרים, בית אל ואלקנה, והחל משנת 2022 גם שער השומרון שמאחד את שערי תקווה ועץ אפרים. כמו כן ישנם יישובים רבים המאוגדים במועצות אזוריות: מועצה אזורית שומרון עם 35 יישובים ומטה בנימין, עם 26 יישובים. בנוסף ישנם עשרות מאחזים. סה"כ האוכלוסייה היהודית בשומרון מונה כ-600,000 נפש.
סמוך ליישוב היהודי הר ברכה, על הר גריזים, ישנו כפר קטן של שומרונים בשם קריית לוזה שכולם גם בעלי אזרחות ישראלית בהתאם לחוק השבות.
אתרים ארכאולוגיים.
אתרים ארכאולוגיים באזור נסקרו בסקר חסר תקדים בהיקפו ובמשכו, סקר הר מנשה, בהנחיית אדם זרטל ואחרים. בסקר התגלו מספר אתרים היסטוריים ייחודיים, בהם מזבח הר עיבל המיוחס לדעת מגליו ליהושע בן-נון, מערכת של שישה אתרי פולחן מסוג גלגל, ואתר ח'ירבת אל-חמאם, המזוהה עם העיר היהודית נרבתא מימי בית שני.
אתרים ארכאולוגיים חשובים נוספיים באזור השומרון הם שומרון, תל דותן, חורבת בית אל, מקדש השומרונים בהר גריזים, גתות ברקן, דיר סמען, תל בלאטה (מזוהה עם שכם הקדומה) ותל פארעה (מזוהה עם תרצה). רק חלק מהאתרים הללו נגישים לאזרחים ישראלים.
בשומרון וסביבותיו (בקעת הירדן, השרון והכרמל) נתגלו עשרות פסיפסים מן התקופה הרומית והביזנטית. מגוון ניכר של גידולים וכלים חקלאיים מתוארים בהם המשקפים את הגידולים והכלים החקלאיים שאפיינו את רצועת הרוחב המרכזית של ארץ ישראל. ענפי החקלאות המיוצגים בפסיפסי השומרון וסביבותיו: גפן, רימון, תמר, אתרוג, חיטה, משמש, תפוח, אפרסק, אגס, שקד, אורן הצנובר, שקמה, שיזף, דובדבן, שזיף, לופה, ורד, אבטיח ופרג האופיום. עם הגידולים החקלאיים החדשניים בזמנם, בהם התגאו תושבי השומרון, נמנים אפרסק, אגס מזנים שונים, משמש, שזיף ולופה כספוג לרחצה. בין פסיפסי השומרון וסביבותיו נמצאו גם פסיפסים פשוטים וגסים שבהם ניכרת מלאכתם של יוצרים מרמה נמוכה אשר יצירתם הושפעה מאתרים קרובים מאוד, וגם פסיפסים איכותיים ברמת ביצוע גבוהה בקנה מידה בינלאומי, אשר הושפעו מיצירות מעבר הירדן המזרחי, אנטיוכיה ומעבר לים התיכון. בין היצירות המופלאות והאיכותיות ראויים לציון הדגמים החקלאיים המקוריים והייחודיים מן הפסיפסים של קיסריה ושל בית הכנסת השומרוני של ח'ירבת סמארה, העשויים להאיר את שוליו המערביים של השומרון כאזור חקלאי משגשג שנהנה מרווחה כלכלית בולטת בתקופה הביזנטית.
ממצאים גאולוגיים.
השומרון הוא בצומת גאולוגי בארץ ישראל: בצפון - העמקים והגליל, בדרום - בנימין ויהודה, במזרח - בקעת הירדן ומערב - רמות מנשה ושפלת החוף. הממצא הגאולוגי על השומרון קשור לגאולוגיה של כל אחד מהאזורים שבגבולו.
בשומרון נחשף רצף מלא של יחידה ליתוסטרטיגרפית מגיל יוּרָה מלפני 208 מיליוני שנים עד לפני 145 מיליוני שנים עד הווה. שבע חבורות סלע נחשפות, בעובי כולל של 2.5 ק"מ. ואלו הם:
בבסיס תצורת כורנוב, סלעים וולקניים המוגדרים בתור תצורת תיאסיר. ההתפרצות של הסלעים היא בעיקר לאורך ההעתק של רכס בטרג' אל מליח. הוא כולל שפכי בזלת וכן פצלים וטופים יחד עם שרידי דגים וצפרדעים - תופעה המעידה על הרבדה במים מתוקים.
שא-נור
שא-נור הייתה התנחלות בצפון השומרון, צפונית-מערבית לכפר ג'בע. נקראת על שם הכפר הפלסטיני הסמוך סנור, השוכן צפונית-מזרחית לו. שא-נור פונה מתושביו ונהרס במסגרת תוכנית ההתנתקות, אך השליטה הביטחונית במקום נותרה בידי צה"ל. שטח היישוב נותר במעמד שטח C (שליטה ביטחונית ואזרחית ישראלית), וכך גם דרך הגישה אליו (כביש 60). היום מותר לאזרחים ישראלים לבקר במקום אך לא לשהות בו במתכונת מגורים.
היסטוריה.
ההתנחלות הראשונה.
ההתנחלות הוקמה סביב מבנה מצודת טגארט שהוקם על ידי משטרת המנדט בשנת 1941, במטרה להגן על כביש שכם-ג'נין העובר בסמוך (הוא נקרא במקור בניין "משטרת סילת א-ד'אהר" על שם הכפר הסמוך). ב-28 בספטמבר 1977, ביצעו חברי גרעין "דותן" ניסיון התנחלות ראשון במבנה. הם בחרו במקום מאחר שבניין המשטרה היה רכוש ממשלתי, בריטי ואחר כך ירדני. ועבר לחזקת צה"ל לאחר מלחמת ששת הימים. המבנה היה נטוש, אך הוא שימש לאימוני לוחמה בשטח בנוי של טירוני הצנחנים ממחנה סנור הסמוך (מחנה צבא ירדני ששימש כבסיס אימונים באותן שנים).