מבנה החיבור.
קובץ הביוגרפיות לא הגיע לידנו בשלמותו. המגילה המקורית ככל הנראה פתחה בביוגרפיה של נרווה (קיסר בשנים 96–98), כהמשך למחזור הביוגרפיות של סווטוניוס "חיי שנים-עשר הקיסרים", שהסתיים בחיי דומיטיאנוס. מתוך הערות שונות בתוך הביוגרפיות בקובץ עצמו, מתברר כי הוא הסתיים בחיי הקיסרים שקדמו לקונסטנטינוס, הקיסר הפגני האחרון.
מקורה של השערה זאת הוא בעובדה שמבחינה סגנונית החיבור מחקה את סגנונו של סווטוניוס.
כתב היד.
כתב היד הקדום ביותר הקיים של קובץ הביוגרפיות הזה מכונה "היסטוריה אוגוסטה" וידוע בשם "פַּאלַאטינוּס לאטינוס מס' 899", כפי שמופיע בתו הקטלוג בספריית הוותיקן, שם הוא מסומן באות היוונית פי. מוצאו בהעתק שנעשה במנזר פולדה (גרמניה). כתבי יד אחרים נחשבים מאוחרים ממנו ואף כהעתקים שלו. מגילת הקלף היא מן המאה ה-9 והיא מתחילה בחיי אדריאנוס. היא הודפסה כפי שהיא כבר בשנת 1475 במילאנו, כאשר בראש הביוגרפיות השונות נמצאו שמותיהם של שישה מחברים שונים. ההוצאה לאור המוקדמת לדפוס עשויה להצביע על מידת ההתעניינות שגילו אנשי הרנסאנס לתוכנה, כמו גם על מידת החשיבות שייחסו לסיפורי חייהם של קיסרי האימפריה הרומית לצורך השלמת הידיעה אודות תולדות רומא הקיסרית.
הקובץ כולל 30 ביוגרפיות, שרובן כוללות את חייו של קיסר יחיד, ואילו אחרות כוללות קבוצה של שניים או יותר שקובצו יחדיו רק בשל היותם קרובים או בני אותו הזמן. קיסרים אלה כוללים לא רק את אלה ששלטו ממש, ה"נשגבים" (Augusti), אלא גם את היורשים המשוערים (ה"קיסרים") ואת מגוון הטוענים לכתר השלטון באימפריה (Tyranni).
הביוגרפיות.
הביוגרפיות על פי סדרן בקובץ (שנות שלטונו של הקיסר לצד שמו):
הסופרים.
על פי המסורת של כתבי היד, הביוגרפיות חוברו על ידי שישה סופרים שונים:
היהודים בהיסטוריה אוגוסטה.
ההיסטוריה אוגוסטה אינה כוללת ביטויי עוינות כלפי יהודים או הערות ביקורתיות הנוגעות להם, כפי שניתן למצוא בה למשל, ביחס לסורים, למצרים או לגאלים.
היהודים מופיעים בה באופן די בולט וניתן להסביר זאת בהשפעה שעדיין הייתה להם על החברה הרומית בסוף המאה ה-4, כפי שנובע ממקורות אחרים מאותה התקופה.
בביוגרפיה של אדריאנוס יש אזכור למרד התפוצות ולמרד בר כוכבא. על פי ההיסטוריה אוגוסטה, הסיבה לפריצתו הייתה גזירתו של אדריאנוס האוסרת את קיום מצוות המילה.
בביוגרפיה של אנטונינוס פיוס נכתב כי הוא הכריע "את היהודים המורדים", אולם אין מידע ברור ממקורות אחרים על מרד יהודי תחת שלטונו. ניתן גם לקרוא את המשפט כמתאר את היהודים כמרדניים, אולם ייתכן גם שלאחר דיכוי מרד בר כוכבא התרחשו התנגשויות נוספות עד שבוטלו גזירות אדריאנוס בידי אנטונינוס יורשו.
בביוגרפיה של ספטימיוס סוורוס נכתב כי הסנאט החליט לזכות את בנו (קרקלה) "בטריומף על היהודים". לא ידוע לנו מהמקורות על סיבה כלשהי לדיכוי של מרד יהודי. הדבר היחיד שניתן להסיק מכך הוא שהושגו הישגים צבאיים כלשהם ביהודה, אך לא בהכרח קשורים ביהודים, שבתקופה זו כבר לא היוו את רוב האוכלוסייה של ארץ יהודה גופא. אולם סביר יותר שאין לידיעה זו ביסוס היסטורי. מצעד ניצחון כזה, ללא קשר להיסטוריוּת שלו, מרמז על התנגשות בין קרקלה והיהודים, בזמן שבביוגרפיה של קרקלה ניכרת סימפתיה ברורה כלפי יהודים.
בביוגרפיה של אלאגבאלוס מסופר כי נהג לומר שצריך להעביר אל המקדש שבנה לאל אלאגבאלוס על הגבעה הפאלאטינית "את דתות היהודים והשומרונים ואת פולחן הנוצרים כדי שהכהונה של אלגבלוס תכיל את המסתורין של כל הפולחנים", אולם ישנו ספק רב לגבי אמיתותה ההיסטורית של ידיעה זו.
אחת האנקדוטות המתארות את ראוותנותו של אלאגבאלוס בביוגרפיה שלו, מספרת כי "הגיש לעיתים יענים בארוחותיו, ואמר שלאכול אותם הוא בחזקת מצווה אצל היהודים". מדובר בבדיחה המכוונת לאיסורי האכילה הידועים של היהודים, אולם מאחר שיענים היו בין בעלי החיים האסורים לאכילה על פי התורה, ניתן להניח שבמהלך המסירה של ההיסטוריה אוגוסטה, מילת השלילה הושמטה.
בביוגרפיה של אלכסנדר סוורוס נכתב כי "הוא כיבד את החוקים הפרטיים של היהודים", כונה בלגלוג "ארכיסינגוגוס סורי", החזיק פסלים של "נפשות קדושות ביותר" ובהן אברהם, נהג על פי "נוהל שמקיימים הנוצרים והיהודים", ושמע מיהודים או מנוצרים מימרה, ש"ציווה לחקוק אותה בפלטין ובמבנים ציבוריים" - אמרה הידועה בצורתה הארמית ומיוחסת להלל הזקן.
בביוגרפיה של גורדיאנוס השלישי נכתב כי החיילים בנו לו אתר קבורה והוסיפו כתובת בכמה שפות: "יוונית, לטינית, ופרסית, ובעברית ובמצרית". אלא שלא ידוע משום מקור אחר על כתובת כזאת וסיפור זה ככל הנראה אינו אותנטי. עם זאת, בולטת החשיבות שניתנה בו לאותיות העבריות, שלהן ניתן מעמד שוה לאלו שביוונית, לטינית, פרסית ומצרית. אזכור "השפה של היהודים" יחד עם השפות הללו מעידה כי היוזמים של הכתובת או המחבר ומקורותיו ראו ביהודים נוכחות רצינית באזור נהר פרת בתקופתם.
בביוגרפיה של קלאודיוס השני נזכר משה, "שהיה מקורב אל אלוהים, כפי שאומרים ספרי היהודים" ו"קיבל מענה מהאלוהות הבלתי מוכרת מקרוב". בכך מתייחס המחבר לאלוהי היהודים כלא-ודאי, לעומת אלוהיהם הוודאיים של הרומאים.
בביוגרפיה של סטורנינוס מצוטטת כביכול איגרת מאת אדריאנוס, העוסקת במצב הדתי במצרים ובה נטען כי "אין שם ראש בית כנסת (ארכיסינגוגוס) של יהודים, שומרוני וראש כמורה של נוצרים, שאיננו איצטגנין, רואה בקרביים, מושח בשמן ואף הפטריארך עצמו שעה שמגיע אל מצרים מאלצים אותו אחדים להעריץ את סרפיס , ואחרים – את כריסטוס". באיגרת נעשה ניסיון לאפיין את כלל אוכלוסיית אלכסנדריה ולסכם: "האל היחיד שלהם הוא הממון, ולו סוגדים הנוצרים, היהודים ובסך הכל האומות כולן". תיאור עיסוקם של ראשי הדתות המונותאיסטיות במצרים כידעונים ומרפאים במשחות הוא חלק מהלגלוג על כל המאמינים באמונות טפלות, מזווית ראייתו של פגאני נאור. תיאור ביקורו של "ראש האבות" (פטריארך) הוא בעצם אנקדוטה על ציד נפשות להמרת דת, תופעה המנוגדת לדרכה של התרבות הרומית, ונראה כאין זו עדות היסטורית. לדעת מנחם שטרן, אותו פטריארך חייב להיות הנשיא הארץ-ישראלי של בית הלל, שלפחות החל מהמאה ה-3 המקורות הספרותיים מעידים כי הוא נחשב ל"פטריארך". עם זאת, רוב החוקרים דוחים את האותנטיות של האיגרת הזו.
יורגוס ספריס
יורגוס ספריס (ביוונית: Γιώργος Σεφέρης; 13 במרץ 1900 – 20 בספטמבר 1971) היה אחד מהמשוררים היווניים החשובים ביותר של המאה העשרים, וזוכה פרס נובל לספרות לשנת 1963. הוא גם עשה קריירה בשירות החוץ היווני, והעפיל לדרגה של שגריר בממלכה מאוחדת, משרה שבה החזיק בין השנים 1957 – 1962. ספריס הוא שם עט, שהוא פיוטי יותר והוא קיצור חופשי של שם משפחתו ספריאדיס (Seferiadis).
ביוגרפיה.
יורגוס ספריס נולד בוורלה (ביוונית: Βουρλά) בסמוך לסמירנה שבאסיה הקטנה (כיום באיזמיר שבטורקיה). אביו, סטליוס ספריאדיס, היה עורך דין ולאחר מכן פרופסור באוניברסיטת אתונה, כמו גם משורר ומתרגם בזכות עצמו. הוא אף היה ונציאליסט ומבכר של יוונית מודרנית על פני השפה הרשמית (קאתארבוסה). שתי גישות אלה הותירו את חותמן על בנו. ב-1914 עברה משפחתו לאתונה, שם השלים ספריס את לימודיו התיכוניים. הוא המשיך ללמוד בפריז מ-1918 עד 1925, למד משפטים בסורבון. בעת שהותו שם, בספטמבר 1922, הטורקים כבשו את סמירנה מחדש לאחר שתי שנות שלטון כיבוש יווני ואוכלוסייתה היוונית, בכללם משפחת ספריס, נסה על נפשה. ספריס לא ביקר בסמירנה עד שנת 1950; תחושת החיים בגלות מבית ילדותו השאירה את אותותיה על שירתו של ספריס, הדבר בא לידי ביטוי במיוחד בסיפורי אודיסאוס של ספריס. ספריס הושפע רבות מקונסטנדינוס קוואפיס, תומאס סטרנס אליוט ועזרא פאונד.
ספריס שב לאתונה ב-1925 והחל לעבוד במשרד החוץ היווני בשנה שלאחר מכן. זוהי תחילתה של קריירה דיפלומטית מצליחה וארוכת ימים, שבמהלכה התמנה לשגריר באנגליה (1931 - 1934) ובאלבניה (1936 - 1938). הוא נשא לאישה את מאריה זאנו ("מארו") ב-10 באפריל 1941, ערב הפלישה הגרמנית ליוון. במהלך מלחמת העולם השנייה התלווה ספריס לממשלת יוון החופשית בהיותה בגלות בכרתים, במצרים, בדרום אפריקה ובאיטליה, ושב לאתונה המשוחררת ב-1944. הוא המשיך לשרת במשרד החוץ והחזיק במשרות דיפלומטיות באנקרה (1948 - 1950) ובלונדון (1951 - 1953). הוא מונה לשליח בלבנון, בסוריה, בירדן ובעיראק (1953 - 1956), והיה השגריר היווני המלכותי לבריטניה מ-1957 ל-1961, המשרה האחרונה בה פעל בטרם פרישתו לאתונה. ספריס זכה לאותו כבוד ופרסים רבים, ביניהם דוקטורטים לשם כבוד מהאוניברסיטאות קיימברידג' (1960), אוקספורד (1964), סלוניקה (1964) ופרינסטון (1965).
קפריסין.
ספריס ביקר בקפריסין לראשונה בנובמבר 1953. הוא התאהב באי מיד, באופן חלקי משום דמיונו, בקו החוף, במגוון האוכלוסייה, ובמסורת שלו, לקיצי ילדותו בביתו בלרנקה. האי העניק השראה לספר שיריו Imerologio Katastromatos III, ועיקרי הדברים כתובים שם - והביא לקצה תקופה של שש או שבע שנים שבהן לא הוציא ספריס מתחת ידו שירה. כותרתו המקורית הייתה "קפריסין, היכן שנגזר עלי...", ציטוט מתוך הלנה לאוריפידס, שבה טיאוקרוס מכריז שאפולו ציווה שקפריסין תהיה ביתו; הדבר מבהיר את התחושה האופטימית שחש ספריס כאשר גילה את האי. ספריס שינה את הכותרת במהדורת 1959 של השירים.