החל מחודש נובמבר 2005, תרמה e-Flux חסות לספריית "מרתה רוסלר", חדר קריאה שבו יותר מ-7,500 כרכים מאוסף פרטי שלה יהיו זמינים כמשאב ציבורי במקומות שונים ובבתי ספר לאמנות ובבתי ספר וספריות. האוסף התחיל בגלריה של ניו-יורק בניו יורק ולאחר מכן נסע לפרנקפורטר קונסטוורין בגרמניה; באנטוורפן, מרחב לרוץ-אמן, בשיתוף עם MuHKA (המוזיאון לאמנות עכשווית); אל בית הספר לאו"ם פלאזה בברלין; אל המכון הלאומי להיסטוריה של האמנות בפריז; סטילס באדינבורו; לבית הספר לאמנות של ג'ון מור בליברפול; ולגלריה באוניברסיטת מסצ'וסטס, אמהרסט, לפני שפרשה לגמלאות. בספריית "מרתה רוסלר" יכלו המבקרים לשבת ולקרוא או לעשות צילומים חינם. פרויקטים אחרים, כגון קבוצות קריאה וקריאות ציבוריות, אורגנו באופן מקומי בשיתוף עם הפרויקט.
בשנת 2018 הציג המוזיאון היהודי בניו יורק את "מרתה רוסלר: ללא קשר" התערוכה המציגה את פרקטיקת האמנית בחמשת העשורים, המציגה הצבות סדרות צילום, פיסול וסרטי וידאו משנות השישים ועד ימינו.
חיים אישיים.
בנה של רוסלר הוא הסופר הגרפי ג'וש נויפלד; הם שיתפו פעולה במספר פרויקטים.
מאמרים.
מסות של מרתה רוסלר פורסמו באופן נרחב בקטלוגים, מגזינים, ואסופות מאמרים כולל "אמנים נשים בבית המילניום" (אוקטובר ספרים / MIT, 2006) ורבים אחרים. המאמר משנת 1981, "בתוך, ליד, מחשבות לאחר מעשה (על צילום תיעודי)", צוטט, פורסם מחדש ותורגם, וזכה לתפקיד גדול בפירוק המיתוסים של חוסר עניין צילומי ובהפקת דיון בחשיבות מוסדית ודיסקורסיבית בקביעת משמעות צילומית.
רוסלר פרסמה שישה עשר ספרי צילום, אמנות וכתיבה. ביניהם "פתיונות ושיבושים: מבחר מאמרים 1975-2001" (MIT Press, 2004), "אותות תשוקת" ספרי צילום (Cantz, 2005), "במקום לציבור: תצפיות של נוסע מתמיד" (Cantz, 1997), וכן "זכויות של המעבר" (NYFA, 1995). "אם חיית כאן" (Free Press, 1991) דן ותומך בפרויקט Dia שלה על דיור, חסרי-בית, ואת החיים העירוניים. כמה ספרים, באנגלית ובשפות אחרות, פורסמו בשנת 2006, כולל מהדורה של 25 שנה של "3 עבודות" (לחץ של המכללה נובה סקוטיה לאמנות ועיצוב) עם הקדמה חדשה על ידי רוסלר. אסופת "Imaggenes Públicas", תרגומים לספרדית של כמה מאמרים, תסריטי וידאו, פורסם בשנת 2007. מבחר ממאמריה של רסלר התפרסם בעברית בקובץ "בתוך ומחוץ לתמונה: על צילום, אמנות ועולם האמנות", בהוצאת פיתום ב-2006.
תנועת צאו מהודו
תנועת צאו מהודו הוקמה בכינוס ועדת הקונגרס של כלל הודו (All India Congress Committee) במומבי על ידי מהאטמה גנדי ב-8 באוגוסט 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, בדרישה לסיים את השלטון הבריטי בהודו. אחרי כישלונה של משימת קריפס להבטיח את תמיכת הודו במאמץ המלחמתי הבריטי, גנדי קרא לסיום השלטון הבריטי בהודו ונסיגת הכוחות הבריטים מחצי היבשת. הכינוס התקיים בפארק במרכזי בבומבי ובעקבות הנאום החלו הפגנות במקום. הדרישה לסיום השלטון הבריטי כל המנהיגות של ועדת הקונגרס נעצרה ונאסרה ללא משפט עד סוף מלחמת העולם השנייה עוקלו כל כספי קונגרס והעיתונות שתמכה בגנדי צונזרה.
תנועת צאו מהודו לא קיבלה תמיכה מקבוצות שונות בניהם בניהם אנשי עסקים הודים שהרוויחו מתעשיית המלחמה, קבוצות מוסלמיות והנידיות שנתמכו על ידי הבריטים ואחרות. גם בקרב מדינות העולם לא הייתה תמיכה בדרישות התנועה מלבד ארצות הברית. הנשיא פרנקלין ד' רוזוולט לחץ על ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל להיכנע לחלק מהדרישות ההודיות.
מלחמת העולם השנייה ומעורבות הודו במלחמה.
בקרב קבוצות שונות בהודו הדעות היו חלקות בנוגע למעורבות הודו במלחמת העולם השנייה. לאומנים הודים זעמו שהמושל הבריטי לא הביא לידיעתם מראש שהודו מצטרפת למלחמה. הליגה המוסלמית תמכה במלחמה. הקונגרס של כלל הודו היה חלוק בדעתו. בספטמבר 1939, מפלגת הקונגרס קיבלה החלטה שהתנועה תומכת במאבק פשיזם אך מגנה את שימור הסטטוס קוו. בהודעה שהוציא, הקונגרס הדגיש שהמלחמה שומרת על האינטרסים והפריבילגיות של המעצמות האימפריאליסטיות, ועל כן להודו לא יכול להיות שום קשר לזה. גנדי לא תמך ביוזמה זו, מכיוון שלא הצליח ליישב את התמיכה במלחמה עם מחויבותו להתנגדות לא אלימה.
במרץ 1942 יצאה משלחת בראשות סטפורד קריפס, מנהיג בית הנבחרים, על מנת לדון עם הקונגרס הלאומי ההודי על הרחבת ההשתתפות הודו במלחמה, ובתמורה לאחר המלחמה האצלת חלק מזכויות הממלכה לבית נבחרים נבחר. המהלך קיבל את הכינוי משימת קריפס. השיחות נכשלו, מכיוון שהבריטים סירבו לתת הבטחות בנוגע ללוחות זמנים ואילו הסמכויות יועברו לבית הנבחרים המקומי. ובכלל ההצעה של שלטון חלקי שלא הייתה מקובלת על התנועה ההודית.
הדרישה לעצמאות מידית.
מנהיגות הקונגרס חשה אכזבה גדולה מכישלון שיחות משימת קריפס ומההכרה שבריטניה אינה מתכוונת לעזוב את הודו.
ועדת הקונגרס של כל הודו נפגשה ב-14 ביולי 1942 בהשתתפות כ-250 צירים. במפגש נוסחה הדרישה לעצמאות מוחלטת מהממשלה הבריטית. הטיוטה הציעה אי ציות אזרחי מסיבי אם הבריטים לא ייענו לדרישות. ההחלטה עוררה התנגדות אצל קבוצות ומנהיגים בקונגרס ובניהם צ'קרברתי רג'אגופלאצ'ארי, ששימש כמושל הכללי.
לחברי הקונגרס היה ברור שהנהגת הקונגרס תיעצר כולה, ושלא נעשתה הכנה של הפעילים בשטח כיצד עליהם ולפעול, דבר שהקשה על תנועת צאו מהודו להתרחב לאחר המעצרים. ב-8 באוגוסט, גנדי פנה בדברים נוקבים אל הקהל במקום:
חברי הקונגרס הבכירים נעצרו והעיתונות חששה לפרסם את ההצהרה. היה ניסיון להמשיך את הכינוס ב-9 באוגוסט, ארונה אסף עלי המשיכה לנהל את הדיון בדרישה לשחרור הודו והניפה את דגל הקונגרס. היא כונתה גיבורת התנועה על אומץ ליבה להניף את הדגל בשעה ששוטרים רבים שהו במקום. על אף הניסיונות למנוע את הפצת החלטת הקונגרס והנאום של גנדי, הקריאה עשה או תמות התפשטה ברחבי הודו על ידי אנשי הקונגרס שלא נעצרו שהעבירו את המסרים למנהיגות המקומית. בערים שונות ברחבי הודו, החלו הפגנות ושביתות. מעבר לפעילות הלא אלימה, בחלק מהקומות הותקפו אנשי ממשל והועלו באש תחנות משטרה. המשטרה הבריטית ערכה מעצרים נרחבים, אסרה ללא משפט פעילים ואף השתמשה בעינויים.
זנה (זמרת)
זיניידה קופריאנוביץ' (בבלארוסית: Зінаіда Куприянович, נולדה ב-17 בספטמבר 2002), ידועה בשם הבמה זנה (בבלארוסית: ЗЕНА) היא זמרת, שחקנית ומנחת טלוויזיה בלארוסית. היא נציגת בלארוס באירוויזיון 2019 עם השיר Like It לאחר שניצחה בגמר הלאומי הבלארוסי: "Belarus Decides 2019".
קריירה.
קופריאנוביץ' החלה את קריירתה בשנת 2013 בתור זמרת ילדה. היא השתתפה בתחרות ה-New Wave שמתקיימת מדי שנה בסוצ'י, רוסיה ממנה פרחו זמרים מזרח אירופאים רבים וב-2014 השתתפה בתחרות סלבינסקי באזר בוויטבסק.
קופריאנוביץ' התמודדה פעמיים על הזכות לייצג את בלארוס באירוויזיון הילדים בשנים 2015 ו-2016 בקדמי אירוויזיון עם השירים: "Mir" ב-2015 ו-"Kosmos" ב-2016. בשנת 2015 הגיעה קופריאנוביץ' למקום הרביעי בקדם האירוויזיון וב-2016 למקום השלישי. ב-2017 התמודדה קופריאנוביץ' בגרסה הרוסית לתוכנית הספרדית "אופרסיון טריונפו" והגיעה למקום השלישי. ב-2018 הנחתה קופריאנוביץ' את אירוויזיון הילדים 2018 שהתקיים במדינה. כשחקנית, היא דיבבה פעמיים את מואנה לגרסאות הרוסיות של הסרטים: מואנה וראלף שובר את האינטרנט.
קופריאנוביץ' התמודדה בקדם הבלארוסי לאירוויזיון 2019, היא זכתה בו במקום הראשון עם 69 מתוך 70 נקודות אפשריות ונבחרה לייצג את בלארוס באירוויזיון 2019. באירוויזיון, עלתה קופריאנוביץ' לגמר מהמקום העשירי בשל טעות של שופט צ'כי שהעלתה אותה על חשבון פולין (דירוג הפוך). בגמר סיימה קופריאנוביץ' במקום ה-24 מתוך 26 משתתפים.
אליאב ליואי
אליאב ליואי (28 בדצמבר 1905, ל' בכסלו ה'תרס"ו – 26 במרץ 1987, כ"ה באדר ה'תשמ"ז) היה עורך דין ופוליטיקאי ביישוב ובמדינת ישראל, ראש המועצה המקומית בת ים בין השנים 1943–1950.
ביוגרפיה.
נולד ביפו ב-28 בדצמבר 1905 (ל' בכסלו ה'תרס"ו) לאביו אברהם ליואי, איש חינוך ועסקן ציבור ממייסדי בית הספר תחכמוני וחבר מועצת עיריית תל אביב ואספת הנבחרים, ולאמו רבקה בת יהודה הורביץ מירושלים. למד במחזור הראשון של בית הספר תחכמוני ובבית המדרש למורים מזרחי. גמר לימודי משפטים והוסמך כעורך דין. בהמשך היה שותף במשרד עורכי הדין "ליואי, מינקוביץ ושות'". היה מראשי גדוד מגיני השפה
. משפחתו הייתה מהראשונות שהתיישבו בבת ים. היה חבר מפלגת הציונים הכלליים והתמודד מטעמה בבחירות לקונגרס הציוני העולמי ה-21 קרא להנהגת היישוב שלא לקבל את תוכנית החלוקה.
בשנת 1943 נבחר לראש מועצת בת ים, וב-1947 התמודד מטעם רשימת "למען בת ים" וזכה לכהונה נוספת. בין פעולותיו: הקמת 75 יחידות דיור עבור מעפילים ששוחררו ממחנה המעצר בעתלית, פיתוח רצועת החוף של העיר ועוד. בתחילת מלחמת העצמאות, חתם על הסכם אי התקפה הדדי עם שכונת ג'באלייה ביפו. לקראת הבחירות לרשוית המקומיות שנערכו בשנת 1950 לא התמודד שוב על התפקיד.
בשנת 1957 נבחר לנשיא מועדון רוטרי בתל אביב ב-1963 החל לנהל סניף של הבנק ליצוא בבת ים.
השתתף בתרגום לעברית של הספר "לשם מה צריכים היהודים ארץ משלהם" של שלום עליכם (יחד עם יצחק דב ברקוביץ' ויוסף רובין).
נפטר ברחובות ב-26 במרץ 1987 (כ"ה באדר ה'תשמ"ז). נקבר למחרת בבית הקברות בגדרה, לצד אשתו שנפטרה כארבע שנים לפני כן.
משפחתו.
בדצמבר 1927 נשא את רחל בת יהודה פטרבוים. נולדו להם בן, עו"ד עמי ליואי ושתי בנות, נאוה עינב ונגה דפנר.