בסופו של דבר, ריצו חברי ביריה שנה ורבע מתקופת המאסר שנגזרה עליהם. ב-11 ביוני 1947 שוחררו 22 האסירים שעדיין נותרו כלואים בעקבות חנינה לרגל "יום הולדתו של המלך". יחד עמם שוחררו 8 מחברי קיבוץ בית הערבה שנאסרו במסגרת אירועי השבת השחורה. שחרורם של אסירי ביריה היה תוצאה של פניותיהם של חוגים נרחבים בציבור היהודי. לאחר השחרור צורפו אנשי המחלקה הדתית כיחידים ל'רזרבה' (מילואים) של הפלמ"ח.
רצח הקצין ברוס.
על אף הבטחותיו של הקולונל גריי כי האחראים לעינוי עצירי ביריה ייענשו, לא ננקטו כנגדם כל הליכים. האחראי לעינויים, קצין בשם ברוס, היה ידוע באכזריותו, ועצירים שנעצרו במחנה המעצר בעתלית סיפרו כי עונו על ידו. "ההגנה" הודיעה כי בשל כך היא דנה את ברוס למוות. ברוס הועבר לשרת בירושלים מחשש לחייו. ההגנה גילתה אותו אף שם, והחל מעקב אחריו.
ב-17 באוקטובר 1946 הלך ברוס בלבוש אזרחי, כשעמו שומרי ראשו ברחוב המלכה מליסנדה (כיום רחוב הלני המלכה) בסמוך לרחוב יפו בירושלים. חוליית חיסול של "ההגנה", ובה מספר אנשים, התקרבה אליו וירתה בו. ברוס נפגע מכדור בירכו. הוא הובהל לבית החולים ושם מת מפצעיו.
תחנת הרדיו המחתרתית של "ההגנה", "קול ישראל" נטלה אחריות על הרצח. מטה הפלמ"ח פרסם הודעה שבה הסביר כי אין המדובר במעבר לשיטה של טרור אישי, כי אם בעונש חריג שנועד להזהיר מפני התנהגות יוצאת דופן, וכי "ההגנה" עודה רואה בטרור אמצעי פסול מבחינה מדינית ומוסרית. "ההגנה" לא שבה לשיטת החיסול האישי, וטענות על עינוי עצירים לא נשמעו לאחר חיסולו של ברוס.
היישוב ביריה לאחר האירועים.
במשך מספר שנים נותר היישוב ביריה מיושב על ידי יהודים. במהלך מלחמת העצמאות ניטשו באזור קרבות. היישוב ביריה נפגע קשות ונהרס. בשנת 1949 הוקם במקום מחנה עולים שנעזב לאחר מספר שנים.
בשנת 1971 הוקם היישוב מחדש על ידי משפחות דתיות, במרחק של כמה קילומטרים מהמצודה, במתכונת של יישוב קהילתי. ב-2006 היו ביישוב כמאה ושבעים משפחות (כ-670 נפש) שעסקו בעיקר במקצועות חופשיים.
מצודת ביריה הייתה עזובה מספר שנים. בשנות ה-70 החל עניין מחודש בפרשת ביריה. ביוזמת שר הסעד, מיכאל חזני, שוחזרה המצודה בשנת 1971 והפכה למוזיאון המספר את תולדות המקום ואת פרשת העלייה לביריה. המוזיאון מצוי בלב יער ביריה, היער השני בגודלו במדינת ישראל, שניטע בשנות ה-50 במדרונות ההרים שמצפון לצפת, בהם התרחשו אירועי העלייה לביריה.
הנצחת אירועי ביריה.
אירועי ביריה השאירו רושם ניכר בזמנם, וגם כיום לא נשכחו. בשנת 1946 נקראו בנות רבות שנולדו בשם "ביריה", ספינת מעפילים זכתה אף היא לשם זה, כתבות רבות בעיתונות, ספרים ומאמרים דנו באירועים. שירים נכתבו על האירוע, ביניהם שירו של אלתרמן "אדמת ביריה" ושיר בשם "ביריה הלא תשאלי לשלום אסיריך" שכתב הרב משה צבי נריה. ההר שעליו ניצבת מצודת ביריה זכה לשם "הר הנועזים".
הסופרת ימימה אבידר-טשרנוביץ, היא אשתו של יוסף אבידר, ממפקדי המבצע, הנציחה את האירוע בספר ילדים בשם "מבצע 52" (1970), המתאר כתב חידה המגיע לידי קבוצת ילדים בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים, ופתרון כתב החידה מוביל את הילדים אל ביריה ומתאר את תולדותיה. תנועות הנוער לא פסקו מלעלות לביריה ולאזכר את האירועים.
בשנת 1997 הוציאה חברת "בזק" כרטיס טלכרט במסגרת "סדרת שימור אתרים בישראל" המנציח את מצודת ביריה ואת מבצע העלייה לביריה. בשנת 2004 שיחזרה המועצה המקומית כפר תבור את מכל המים הישן שעמד במקום בו הוחלט להקים מעגל תנועה. המכל הועבר לטרמפיאדה ביציאה מהכפר, נצבע מחדש, ועליו שוחזרה כתובת הגרפיטי ההיסטורית, שנכתבה בעת אירועי העלייה לביריה, בעברית ובאנגלית - "ביריה שלנו - Birya Belongs to Us".
בין מצודת ביריה ומצודת צפת נסלל בשנת 2002 מסלול המכונה "בעקבות לוחמים", המוביל ממצודת ביריה, יורד דרך הר נועזים, ממשיך אל עין זיתים, ומשם אל צפת ומצודת צפת.
יש הסבורים כי אירועי ביריה אינם זוכים לאזכור הראוי להם. ספי בן-יוסף סיכם את הדרך שבה נתפסת כיום ביריה בתודעה במילים הבאות:
שירו של אלתרמן.
המשורר נתן אלתרמן נכח באירועי ההעפלה לביריה, ובהקמת ביריה ב', לשם נסע עם יוסף אבידר שהיה ידידו וממפקדי המבצע. כאשר נראה היה כי ביריה ב' עומדת על תילה, שב אלתרמן לתל אביב וחגג את הקמתה בקפה כסית. באותו ערב כתב אלתרמן את השיר "אדמת ביריה" והקריאו לנוכחים. השיר נפסל על ידי הצנזורה הבריטית, אך הוא מופיע בין שירי הקובץ "הטור השביעי".
השיר מהלל את הקשר שבין המתיישב ואדמתו, ומעלה אותו לרמה מיסטית כמעט, כאשר שובו של המתיישב, שלוש פעמים, אל האדמה, וחוסר היכולת להינתק ממנה מקבלים מימד על טבעי. השיר מסתיים במילים:
בנוסף, שירם של אלתרמן ושלונסקי "עכו ארץ ישראל", נכתב, על פי הסברה, גם לכבודם של אסירי ביריה.
הספינה ביריה.
בשנת 1946 רכשה "ההגנה" ספינה טורקית שנבנתה בשנת 1896 בשם "אקבל", וייעדה אותה להובלת מעפילים. ברוח אותם ימים נקראה הספינה מחדש "ביריה".
הספינה יצאה ממרסיי ונפגשה בלב ים, בסמוך לאיי יוון עם ספינה בשם "בלבואה" שהעלתה על סיפונה כאלף מעפילים ניצולי השואה, ב-26 ביוני 1946. לאחר מספר ימים בים נקלעה הספינה למצוקה, שכן לא התאימה להסעת מספר כה רב של נוסעים. על אף שהבריטים אתרו קריאות מצוקה שהגיעו ממנה, נעזבה הספינה לנפשה, לא ניתן לה סיוע במים ובמזון, או סיוע טכני בגרירה. ב-1 ביולי 1946 הגיעה הספינה לנמל חיפה, שם נעצרו המעפילים, ומכיוון שמחנות המעצר היו מלאים, עקב אירועי השבת השחורה, שבהם נעצרו אלפי חברי המחתרות, שוכנו המעפילים בספינת מעפילים אחרת, "מקס נורדאו" שעגנה בנמל חיפה. לאחר מכן הועברו המעפילים למחנה המעצר בעתלית משם שוחררו בהדרגה, וניתנו להם אישורים לעלייה במסגרת מכסת הסרטיפיקטים שהוקצבה לעלייה.
לספינה הצטרף במסעה העיתונאי האמריקני היהודי י. פ. סטון, שהנציח את המסע בספרו "במחתרת לפלשתינה" (1946), שהביע אהדה לסבל הפליטים ולעניין הציוני.
עליית תנועות הנוער.
במהלך השנים שמרו תנועות הנוער על מסורת העלייה לביריה, לזכר האירוע ההיסטורי, שרב היה בו חלקם של בני הנוער וחניכי תנועות הנוער. כיום מצוין האירוע באופן מיוחד על ידי תנועת בני עקיבא, המציינת את י"א באדר, הן כיום הזיכרון לאירועי תל חי, והן בעלייה לביריה, ובהזכרת חלקה הרב של הציונות הדתית באירוע מעצב זה. לעלייה לביריה קודם חודש של למידה והכנה. בבוקר אותו יום עולים החניכים אל ביריה מקבר חוני המעגל, בשיתוף פעולה עם הקרן הקיימת לישראל ובדרכם אל המצודה הם עוברים תחנות הדרכה והפעלה.
Blind Willie McTell
Blind Willie McTell (וילי מקטל העיוור) הוא שיר של בוב דילן משנת 1983, הקרוי על שמו של זמר הבלוז וילי מקטל העיוור. השיר זכה לגרסאות כיסוי בידי מספר אמנים, בהם הלהקה, מיק טיילור, טום ראסל והווייט סטרייפס.
היסטוריה.
השיר הוקלט ב-1983, אך לא נכלל באלבומו של דילן "כופרים" שיצא באותה שנה. הוא פורסם רק ב-1991, באוסף השירים הנדירים "The Bootleg Series Volume 3". מנגינת השיר מבוססת באופן רופף על השיר "בלוז מרפאת ג'יימס הקדוש". בביצוע המקורי מנגן דילן על פסנתר, בליווי של מארק נופלר על גיטרה אקוסטית, ושר סדרה של בתים מלנכוליים המתארים סצנות אלגוריות העוסקות בהיסטוריה האמריקאית, ביניהן כאלה העוסקות בעבדות, דת ומלחמה. כל בית מסתיים בפזמון: "אף אחד לא יכול לשיר בלוז כמו וילי מקטל העיוור".
לאחר שלושה אלבומים בעלי נושאי נצרות גלויים, "כופרים" נתפס בעיני מבקרי הרוק הגדולים כעוסק בעניינים חילוניים בעיקר, ועל-כן הכריזו עליו כקאמבק. אף-על-פי-כן, בהשוואה להופעותיו החיות של דילן באותו הזמן, האלבום נראה משעמם בעיני מעריצים רבים. מאוחר יותר, למרות שלא נכלל באלבום "כופרים", השיר הוכר כקומפוזיציה המתקרבת לאיכות של קלאסיקות כמו "מסובך בכחול" ("Tangled Up in Blue"), "כמו אבן מתגלגלת" ("Like a Rolling Stone") ו-"לכל אורך מגדל השמירה" ("All Along the Watchtower").
לא ברור מדוע דילן החליט שלא לכלול את השיר באלבום "כופרים". בריאיון למגזין רולינג סטון ב-7 בספטמבר 2006, נשאל דילן "האם זה נכון שדילן לא יכול להצטער על כך שלעולם הייתה את הזכות לשמוע, לדוגמה, את השיר "וילי מקטל העיוור", שיר מהקלטות האלבום "כופרים" שלא יצא באלבום וגדל הכי גבוה שאפשר בפנתאון של אנשים רבים, ושבוב דילן עצמו ניגן בהופעות חיות מאז?" בהקשר זה אמר דילן: "התחלתי לנגן את השיר בהופעות חיות בגלל ששמעתי את הלהקה עושים זאת. סביר להניח שזה היה דמו, שמראה למוזיקאים איך הוא צריך להיות. זה מעולם לא פותח בשלמות, מעולם לא סיימתי את זה. לא הייתה סיבה אחרת להשאיר את זה מחוץ לאלבום. זה כמו לקחת ציור של מונה או פיקאסו - ללכת לבית שלו ולהסתכל על ציור חצי גמור ולקחת אותו ולמכור אותו לאנשים שהם 'מעריצי פיקאסו'."
קרית ארבע
דג מאכל
גריגוריוס השביעי
שכר המינימום
ביקוש
בכלכלה, ביקוש הוא אומדן כמותי לדרישתם של צרכנים בשוק לצרוך מוצר – סחורה או שירות. דרישתם של צרכני השוק למוצר מושפעת ממספר גורמים, שאחד העיקריים בהם הוא מחירו של המוצר, ועל כן מקובל להציג את הביקוש כפונקציה, המתאימה לכל מחיר אפשרי של המוצר את כמות היחידות ממנו שיידרשו הצרכנים. הקשר בין המחיר לכמות המבוקשת מתואר על פי רוב כפונקציה יורדת, שמשמעותה שככל שהמחיר נמוך יותר כן יבקשו הצרכנים לרכוש כמות גדולה יותר מן המוצר. עקומת הביקוש, המסומנת בדרך בכלל באות "D" (Demand), היא הביטוי הגרפי של פונקציה זו.