דה פול גייס נשים לעבודה בבתי חולים. הן לא היו חייבות להיות נזירות ולקבל עליהן שבועת נזירות וגם לא להתחייב מראש לתקופת שרות קצובה אולם היה עליהן להתלבש בפשטות ובצניעות ולהקדיש עצמן לטיפול בחולים. ארגון זה קיים עד היום כ"בנות החסד" או כ-"האחיות הרחמניות של סן ונסן דה פול", (Sœurs de Saint Vincent de Paul). הארגון מונה כיום כ-21 אלף נזירות.
דה פול נפטר בפריז ב-1660. על שמו נקראים מוסדות רווחה וצדקה רבים: בין היתר, מעון סנט וינסנט ובית הספר לחינוך מיוחד "המעיין" בעין כרם (ירושלים), בבעלות מסדר "האחיות הרחמניות של סן ונסן דה פול" המשמש מעון לטיפול בילדים, מתבגרים ומבוגרים צעירים הסובלים מפיגור שכלי ונכויות פיזיות, מנזר סן ונסן דה פול, המבנה הראשון שהוקם בשכונת ממילא ההיסטורית בירושלים ובית החולים סן ונסן דה פול בנצרת.
אלכסנדר טורדזה
בח&quot;א 28
יוהאן קספר פרדיננד פישר
יוהאן קספר פרדיננד פישר (בגרמנית: Johann Caspar Ferdinand Fischer; ) היה מלחין גרמני מתקופת הבארוק. יוהאן ניקולאי פורקל דירג את פישר כאחד ממלחיני המקלדת הטובים ביותר בזמנו, אולם העובדה, שמעט מאוד עותקים של יצירותיו שרדו עד ימינו אחראית באופן חלקי לכך, שהמוזיקה שלו כמעט איננה מושמעת כיום. עבודתו הייתה מושפעת במידה רבה ממלחינים צרפתיים בני-זמנו, ובמיוחד מיצירותיו של ז'אן-בטיסט לולי.
חייו.
פישר היה ככל הנראה ממוצא בוהמי וייתכן שנולד בשונפלד, אבל הפרטים הנוגעים לחייו מעטים וקלושים. את שנותיו הראשונות בילה בשלקנוורת ולמד מוזיקה בבית הספר של הפיאריסטים בעיר. האזכור המתועד הראשון לקיומו מופיע באמצע שנות ה-90' של המאה ה-17: בשנת 1695 כיהן כקאפלמייסטר בחצר לודוויג וילהלם מבאדן-באדן, וייתכן שנשאר בשירות החצר עד מותו בראשטאט.
יצירותיו.
ברבות מיצירותיו של פישר ניכרת השפעתו של סגנון הבארוק הצרפתי, כפי שהתבטא במוזיקה של ז'אן-בטיסט לולי, והוא היה אחראי להבאת ההשפעה הצרפתית אל המוזיקה הגרמנית. הסוויטות לצ'מבלו של פישר עדכנו את הדגם המקובל של פרוברגר (אלמנד - קרונט - סאראבנד - ג'יג); הוא היה גם אחד המלחינים הראשונים שיישמו את עקרונות הסוויטה התזמורתית בצ'מבלו והחליפו את האוברטורה הצרפתית הסטנדרטית בפרלוד לא מוגבל. הן באך והן הנדל הכירו את יצירתו של פישר ולפעמים שאלו ממנה.
רבות מיצירותיו של פישר ראו אור בתקופת חייו, ואלה הן:
יש ראיות לחיבורן של עוד יצירות רבות שאבדו, ביניהן אופרה בסגנון איטלקי, יצירות שונות של מוזיקה קאמרית, מוזיקת חצר וקטעים לכלי מקלדת.
פול צ'ארלס מורפי
צינית
טנ&quot;ש
אולימפיאדת השחמט 1939
אולימפיאדת השחמט השמינית אורגנה על ידי פיד"ה וכללה תחרות פתוחה, תחרות לנשים ומספר אירועים נוספים לקידום השחמט. היא התקיימה בבואנוס איירס, שבארגנטינה, בין 24 באוגוסט ל-19 בספטמבר 1939.
להלן התוצאות:
המשלחת של ארץ ישראל.
באולימפיאדה זו השתתפה משלחת מארץ ישראל שכללה את:
להלן התוצאות הקבוצתיות:
בתחרות לנשים השתתפה מונה מיי קארף (הפעם כנציגת ארצות הברית וזכתה במקום חמישי)
לאחר סיום האולימפיאדה.
ב- 1 בספטמבר 1939 פרצה מלחמת העולם השנייה, ולכן חלק משחמטאי האולימפיאדה נאלצו להישאר בארגנטינה עד סיום המלחמה ב-1945. בין הנשארים, מאיר ראוך, אריך אליסקסיס, גדעון סטולברג, פאולין פרידמן, מיגל ניידורף, קארל סקליצ'קה, משה צ'רניאק ורבים אחרים.
היחידה המרכזית
היחידה המרכזית היא יחידת חקירות ומודיעין אשר פועלת ברמת המחוזות השונים במשטרת ישראל. בכל מחוז קיים ימ"ר שתפקידו לטפל בפשיעה החמורה בתחום המחוז. עבירות ופשעים חמורים עוברים מרמת התחנות לרמת הימ"ר על פי החלטת מפקד המחוז, ראש אגף החקירות והמודיעין והמפכ"ל. היחידות מטפלות בעבירות רצח, סמים, ארגוני פשיעה ופשע מאורגן, סחיטות ואיומים וכו'.
היחידות מורכבות מחוקרים, בלשים, אנשי מודיעין ואמצעים טכנולוגיים לביצוע המשימה. מרבית תיקי החקירה שמתנהלים בימ"ר מסווגים ברמת סודי וסודי ביותר. רק לאחר "פיצוח" והגשת כתב אישום החקירה מדווחת לאמצעי התקשורת. אנשי הימ"ר מפעילים סוכנים סמויים בקרב סוחרי סמים ועוקבים אחרי בלדרים שמייבאים לישראל סמים ואמל"ח. היחידות המרכזיות המחוזיות גם שותפות לפעילות למניעת פח"ע. היחידה המרכזית מהווה ראש חץ בפעילות כנגד הפשיעה החמורה בארץ ולעיתים קרובות מוצאים בה השוטרים את עצמם בעימות ישיר בינם לבין העבריינים בהם הם מטפלים. היחידה המרכזית מהווה למעשה יחידת עילית של המחוז ונותנת מענה למפקד המחוז בתופעות בעייתיות.
בראש כל ימ"ר מחוזי עומד קצין בדרגת ניצב־משנה.
במשטרת ישראל קיימות יחידות הימ"ר הבאות:
בשנת 2005 פורק ימ"ר דרום בעקבות פרשת האחים פריניאן והוקמו במקומו שני ימרי"ם מרחביים.
במשמר הגבול קיימים ימרי"ם מרחביים המטפלים בפשיעה החקלאית.
מוטו GP
ועדת המים
ועדת המים (ובשמה הנוסף סניף הימים של תנועת העבודה המאוחדת) הייתה גוף שפעל ביישוב בראשית ימי המנדט הבריטי למטרת "חידוש הימאות העברית", מתוך החזון להכשרת ימאים עבריים עד לקצונה והקמת צי סוחר ומגן עברי בארץ ישראל. הוועדה נוסדה בשנת 1918 והתקיימה עד שנת 1930, עת מיזג אותה מייסדה והעומד בראשה, ד"ר מאיר גורביץ, עם האגודה הימית שקיבלה על עצמה את מטרותיה ונקראה מאז אגודת יורדי ים זבולון ארץ ישראל. בשנות פעילותה עסקה הוועדה בחינוך הימי, בתעבורה, בסחר, בדיג ובפיתוח מוצרים מהימים. כמו כן, עסקה במחקר ופיתוח הכלכלה והתעשייה הקשורים במים ובים (נהר, נחל ובריכות מים) וסייעה ליוזמות פרטיות בתחומי עיסוקה.
התארגנות.
הוועדה נוצרה ביוזמתו הפרטית של מאיר גורביץ שאליו הצטרפו ברוך קטינקא ושמואל סלושץ. גורביץ שימש יושב ראש הוועדה במהלך שנות פעילותה. בישיבות ועדת המים התארחו בדרך כלל פעילים ציוניים ואנשי הגדודים העבריים, בהם דוד בן-גוריון, יצחק בן-צבי, רחל ינאית ולענייני משימה ייחודיים, אישים כיוסף טרומפלדור ואחרים. פעיל בוועדה מטעם הקפא"י היה דוד בלוך-בלומנפלד, ובשם ועד הצירים ולימין ועדת המים עמד תמיד איש הקק"ל מנחם אוסישקין.
הוועדה תיפקדה כגוף עצמאי, תחת פיקוח הקפא"י ובשיתוף 'ועד הצירים', בתאום עם 'תנועת העבודה המאוגדת' (מאוחדת, אחדות העבודה). ועדת המים יצרה קשרים ושיתפה פעולה עם אישי אקדמיה וממשל מתחום הימאות והמחקר הימי, פיתוח החקלאות והדיג בארצות הברית, בנוסף לקשריה עם המוסדות המנדטוריים ובעלי התפקידים בתחומים האלה ואישי היישוב.
פיתוח הדיג העברי.
הוועדה עמדה בקשר עם קבוצות דייגים יהודים ממזרח אירופה והקווקז, ופעלה להביאם לארץ וליישבם בנקודות מתאימות לאורך החוף. היא סייעה לקהילות שבהן היו יורדי ים, כמו אנשי ארגון החלוץ בקווקז, או דייגים סובוטניקים וגרים מאסטרחן. ועדת המים קיבלה מג'יימס דה רוטשילד זיכיון על 200 דונם כולל מבנים (מבנה המזגגה בנחשולים), הקימה 'כפר דייגים' ראשון בחוף טנטורה, וייסדה במקום את 'קבוצת הדיג הראשונה' מבין הסובוטניקים, הגרים שעלו מאסטרחן שבחוף הים הכספי ברוסיה. הנדבן יצחק גולדברג תרם סכום גדול של 20 לא"י להקמת הכפר.
נערכו גם מספר ניסיונות ליישב כפרי דיג בעתלית (1919) על ידי יוצאי הגדודים העבריים שהצליחו בדיג אך חלו במלריה שגרמה למותם, ובקיסריה (1920) עם ספינות דיג, אך ללא הצלחה ביישום - בעיקר עקב בעיות תקציב.
פיתוח הספנות העברית.
מטרתה הראשונה במעלה של הוועדה הייתה הקמת צי עברי למען לא יהיה היישוב תלוי בשירותי ספנות זרה. תחשיבי הוועדה הראו ששימוש בספנות זרה כרוך בהפסד הכנסה ליישוב בסכום שנתי של 4 מיליון לא"י. צי עברי יאפשר להשיט במהירות תוצרת חקלאית טריה ליעדיה (כהדרים), כאשר הכנסה מפעילות זו תתרום לבניית כלכלת היישוב. הוועדה עודדה מעבר משימוש בספינות מפרש שרווחו אז, לספינות מונעות במנוע קיטור או מנוע דיזל ומצאה, שחרף הצורך בשימוש בדלק ובהוספת עלויות הכרוכה בבעלי מקצוע כמכונאים ובהתארגנות לאספקת דלקים בחופים, יש כדאיות במעבר כזה בשל מהירות השיט ויעילותו.
היות שספינות המנוע ברובן היו בעלות שוקע עמוק הגדול מזה של סירות המפרש הערביות (שוקע רדוד) והגביל את יכולת הגעתן אל החוף, חייב המעבר שימוש בנמלים מסודרים, והאפשרות הנוחה יותר הייתה לתכנן שיקום נמלים עתיקים לאורך חופי ארץ ישראל. הוועדה יצרה תוכניות לשיקום ופיתוח נמלי חוף סמוך לאלה ששמשו בתקופות הקדומות ולידם תכננה הקמת כפרי דיג.
בקיץ שנת 1920, בעקבות הגעתו מרוסיה של קצין ים, יהודי ראשון ביישוב בשם קפיטן ז' פרנקפורטר, החלה הוועדה לחפש דרך ליצור צי עברי. בהוראת הקפא"י, הגישה הוועדה בקשה לרישום 'החברה לאסדות וספנות חופית' ואמנם התקבל רישיון שנמסר לידי ד"ר גורביץ אישית מידיו של הגנרל לואי ג'ין בולס. הודפסו מניות לחברה. גורביץ ביקש וקיבל את אישורו של הקולונול אליעזר מרגולין לנאום בפני אנשי הגדודים העבריים במחנם בסרפנד (צריפין), ואלה קנו מיד מחצית המניות, 2000 מניות במזומן והכסף הועבר לקפא"י. התוכנית לא הושלמה עקב אי הסכמות בין "אחדות העבודה" ל-"הפועל הצעיר". התמורה ממכירת המניות בסניף הפועל הצעיר בניו יורק לא הגיעה וחברת הספנות נאלצה להיפרד מאוניית "החלוץ" ולהחזירה לבעליה, לליפשיץ. אך המגמה המשיכה וקבוצות דיג מהגולה נענו לקריאת ועדת המים והחלו מגיעות לנסות מזלן בחופי ארץ ישראל. הן נתקלו בקשיים רבים, בעיקר עקב התנגדות דייגי יפו הערביים. נמל יפו היה אז היחיד בארץ ובו "שוק דגים" מרכזי. למרות הקשיים, עד אמצע שנות השלושים התפתח ענף דיג בארץ ישראל והוקמה התיישבות מבוססת דיג לאורך חוף הים התיכון, אל חופי הכנרת ואגם החולה.
מחקר בארץ ישראל.