כאלו מונה בנובמבר 1993 לראש האגף הלא-ערבי (המוכר גם כ"האגף היהודי") בשב"כ וכיהן בתפקיד במשך כשלוש שנים, בזמן טבח מערת המכפלה ורצח רבין. הוא היה מהאחראים להפעלתו של אבישי רביב כסוכן בקרב פעילי ימין קיצוניים. בשנת 1999 התפרסם "מסמך רביב" שהוא פרוטוקול של ישיבה שהתקיימה ב-1996 במשרד המשפטים בין בכירי המשרד לאנשי השב"כ (ובהם כאלו), בנוגע להפעלתו של רביב. על פי המסמך, כאלו, שהיה אחראי הפעלתו של רביב, אמר באותו דיון: "בדיון אצלנו הוחלט שהאיש לא נשלט ואי אפשר להמשיך להפעיל אותו בצורה כזו. אבל קבענו כללים חדשים של הפעלה, ניתוק, בדיקה פסיכולוגית. הובהר לו שככה לא נמשיך, ושלא תינתן לו חסינות על עבירות שיבצע". כאלו הכחיש את המיוחס לו וטען כי דבריו בפרוטוקול מתומצתים ולא שיקפו את מה שבאמת אמר. ועדת שמגר שחקרה את הרצח לא הסיקה מסקנות אישיות בנוגע לכאלו, אך ביקרה את צורת הפעלתו של הסוכן אבישי רביב, שהיה תחת אחריותו. בתחילת 1996 הוא עבר לתפקיד ראש אגף משאבי אנוש והדרכה, תפקיד בו כיהן כשנתיים ואז סיים את עבודתו בשב"כ.
לאחר פרישתו מהשב"כ.
לאחר פרישתו מהשב"כ מונה לסמנכ"ל תכנון ומידע בשירותי בריאות כללית, ובהמשך עבר לתפקיד סמנכ"ל משאבי אנוש ומידע. כאלו התמודד על תפקיד מנכ"ל קופת חולים הכללית ומנכ"ל רכבת ישראל, אך לא זכה בתפקידים. בפברואר 2008 עזב את קופת חולים כללית.
ב-26 באוקטובר 2008 מונה למנכ"ל בנק ישראל על ידי הנגיד סטנלי פישר. היה אחראי על מספר מחלקות וחטיבות בבנק: המטבע, חשבות, תשלומים וסליקה, טכנולוגיית המידע ומשאבי אנוש ומנהל.
כאלו שימש כיו"ר וועדת ההיגוי הפנימית של הבנק לפרויקט הקמת מאגר נתוני אשראי והוביל את הקמתו, כחלק מתהליך הקמת המאגר בהתאם לחוק נתוני אשראי התשע"ו - 2016, והיה אחראי גם על שיפוץ מבנה הבנק בירושלים בבנק ישראל. בספטמבר 2020 סיים את עבודתו בבנק ישראל, והצטרף למועצה המייעצת של קרן הון הסיכון sibf ומשמש כדירקטור במספר חברות בקרן. כמו כן, משמש בהתנדבות כיו״ר עמותת ״טק-קריירה״ העוסקת בהכשרה והשמה של צעירים יוצאי אתיופיה בתחום ההיי-טק.
באוקטובר 2021 יצא לאור, בהוצאת "ידיעות ספרים", ספרו "דמו הותר - רצח רבין: עדות מבפנים".
חיים אישיים.
כאלו נשוי ואב לשלושה, מתגורר בכוכב יאיר צור יגאל.
הקהילה הבין-לאומית
הקהילה הבין-לאומית הוא מונח המשמש לעיתים קרובות בעיתונות ובדיפלומטיה בהתייחס למגעים המתנהלים בין מדינות העולם בפורומים דיפלומטיים שונים, ולהחלטות המתקבלות בפורומים האלה. למונח אין הגדרה משפטית או אקדמית ברורה, ומשמעותו עשויה להשתנות על-פי ההקשר שבו משתמשים בו. יש המשתמשים במונח במשמעות של כלל מדינות העולם. משמעויות אחרות שעשויות להיות למונח הן כלל המעצמות או הארגונים הבין-לאומיים הגדולים.
במילון האנגלי של קיימברידג' המונח מוגדר כך: מדינות העולם המגבשות דעה או פועלות יחד כקבוצה. לדוגמה, "חטיפת בני ערובה אינה מקובלת והקהילה הבין-לאומית חייבת להתנגד לכך בתוקף."
הביטוי "הקהילה הבין-לאומית" משקף תפיסה שעל-פיה לכל מדינה בעולם יש חובות וזכויות הבאות לידי ביטוי ביחסיה עם מדינות אחרות, וכי ארגונים בין-לאומיים הם מעין רשויות להסדרת היחסים בין המדינות. למעשה, נובע מהתפיסה הזאת כי מדינות העולם מתייחסות זו לזו באופן דומה לאזרחים בתוך מדינה מסוימת, וכי הארגונים הבין-לאומיים הם המקבילה לרשויות השלטון במדינה. השקפה זו נעשתה נפוצה לאחר מלחמת העולם הראשונה, והתבטאה בהקמת חבר הלאומים, ובהתערערות שיטת הבריתות הצבאיות שהייתה נפוצה באירופה לפני המלחמה (ותרמה במידה רבה לפריצתה). ניצנים ראשונים להשקפה הזאת הופיעו עוד קודם לכן עם הקמת הצלב האדום ב-1864.
בשנת 1999 כתב המזכיר הכללי של האומות המאוחדות, קופי אנאן, מסה בשם "משמעות הקהילה הבין-לאומית" בה פרש את השקפתו בנושא זה. בין השאר כתב:
כפר הנוער ויצו נהלל
כפר הנוער ויצו נהלל ע"ש חנה מייזל שוחט (בעבר "בית הספר החקלאי המקיף ויצו קנדה נהלל") הוא בית ספר חקלאי הנמצא בנהלל.
היסטוריה.
בית הספר הוקם בשנת 1923 בתור "בית ספר חקלאי לנערות" על ידי חנה מַיְזֶל שוחט, אגרונומית במקצועה, שהייתה ממייסדי המושב נהלל. על הוועדה המכוננת של בית הספר נמנתה גם הדסה סמואל. לאחר הקמתו היא ניהלה את בית הספר וכיום בית הספר נקרא על שמה. רעיונה של מַיְזֶל היה להקים חוות-לימוד חקלאית לבנות. מַיְזֶל סברה שאם הצעירים, העולים החדשים, הם חסרי הכשרה חקלאית, הרי הצעירות כל שכן חסרות הכשרה חקלאית. היא הגיעה למסקנה שהמשק החקלאי יוכל להחזיק מעמד רק אם הבנות יכנסו גם הן למשק וידעו לעבוד בו.
לשם הקמת בית הספר הוקצו 500 דונם של הקרן הקיימת במימון תורמים פרטיים ובמימון ויצו.
תקופת הלימודים נקבעה לשנה אחת. לבית הספר היה תנאי אחד לקבלה: "שתהיינה בעלות כשרון ורצון לעבודה". צעירות רבות ניסו להתקבל לבית הספר, אך נאלצו לחכות זמן רב, שנה-שנתיים ויותר, עד שיתפנה מקום. בקשות רבות נדחו מדי שנה מפאת חוסר מקום בפנימיה, והלחץ להתקבל רק הלך וגבר. עם עליית היטלר לשלטון בגרמניה בשנת 1933, נקלטו בבית הספר גם צעירות מעליית הנוער. חלה התרחבות בענפי החקלאות, בקבלת עובדים ותלמידות, ובמבני מגורים וכיתות לימוד.
עם סיום מלחמת העולם השנייה הוחלט לקבל בנים לבית הספר, בעיקר עקב צורך השעה לקליטת עלייה. לגבי עלייה זו, של ניצולים מן המלחמה ועולים אחרים, הוחלט כי אי אפשר עוד להפריד באופן מלאכותי בין בנים לבנות. הייתה הבנה כי חברה מעורבת מבטיחה יציבות חברתית גבוהה יותר וכן סיכויים גבוהים להתיישבות משותפת בעתיד. שיקול נוסף לצרף בנים לבית הספר היה הצורך ליישר קו עם מסגרות חינוכיות אחרות בארץ, שהפכו למעורבות.
שנות ה-60.
כפר הנוער עבר תהליך נוסף של גידול ושינוי בשנות ניהולו של אהרן אהרנסון, אגרונום ואיש חינוך, אשר מונה במקום חנה מייזל. בשנים אלו (1968-1960) הורחבו מסלולי ההוראה והועמקה המערכת הפדגוגית, תוך הסבת המוסד לבית ספר עיוני אזורי מחד וקליטת עולים חדשים לצד ילדים מרקע סוציו-אקונומי בעייתי (בעיקר בשל תפישה חינוכית חדשה שלפיה יש לתרום לחינוך בארץ באמצעות קליטת נוער עם בעיות חברתיות) מאידך. כמו כן התפתחו אז התשתיות הפיזיות של הכפר לאגפיו השונים, החל מבניית לולים חדשים ועד תוספת מבני לימוד ואולם ספורט. אהרנסון השאיר אחריו מורשת חינוכית כפולה: מצד אחד, היחס הערכי לכל תלמיד כאל אדם שווה ערך, או כהוראתו "דבר לנער בגובה העיניים"; מצד שני, הדרישה לשמור על המרכיב החקלאי ועל הקשר לעבודת האדמה בכל תמורות העתים.
מחוויות בית הספר בשנים הראשונות.
הצעירות הראשונות נאלצו להתמודד עם תנאי עבודה קשים ביותר, וכן עם מחסור קשה במים. אף על פי כן, חנה סנש, שהייתה תלמידה בבית הספר בנהלל משנת 1939, כתבה בהתרגשות כי אין אפשרות לתאר את בית הספר על כל משמעויותיו בגלל קוצר היריעה. היא מתארת את העבודה העיונית והמעשית כקשה אך מספקת ואף מהנה. באשר לעבודה במטבח היא התבטאה כי "אני עובדת שם ברצון, אף בשל האווירה הנעימה והשקטה הנוצרת...". הזמן הפנוי, כפי שהעידה סנש, היה מהנה ביותר. ערבי שבת עם תוכנית "עונג שבת" לפני הארוחה, סרט קולנוע, הצגה של "הבימה" ומשחקי ספורט שונים.
הסופר משה סמילנסקי מספר על החוויות שלו מיום השבת בה הוא שהה במושב נהלל וביקר בבית הספר. הוא מצא במשק בית הספר מחלבה אשר לדעת מומחה בריטי הוא "מפעל מפותח למופת". ברפת למדו מאות "נערות עבריות עירוניות להכיר את הפרה ולחלוב אותה. אף היא פשוטה מאוד ומסודרת יפה. הרפת הזאת מפיצה את "תורתה" (ההדגשה במקור) על ידי מאות תלמידותיה בכל היישוב".
בית הספר כיום.
בבית הספר לומדים היום למעלה מ-1,500 תלמידים. 400 תלמידים מתחנכים בפנימייה ובאקדמיה (מבנה לספורטאים צעירים) וביניהם חניכי נעל"ה (נוער עולה לפני הורים), חניכים יוצאי אתיופיה, דרוזים, צ'רקסים וצברים. כ-1,100 מתלמידי בית הספר הם תלמידים אקסטרניים מיישובי האזור.
ד'ק&quot;כ
ד'ק&quot;מ
ד'ק&quot;נ
ד'ק&quot;פ
ד'ק&quot;צ
ד'ר&quot;כ
ד'ר&quot;מ
ד'ר&quot;נ
ד'ר&quot;פ
ד'ר&quot;צ
ד'ש&quot;כ
ד'ש&quot;מ
ד'ש&quot;נ
ד'ש&quot;פ
ד'ש&quot;צ
רבי חייא הגדול
אהרון קופלנד
אהרון קפלן
ביתן אהרון
ערוץ שבע
מות מארה
"מות מארה" (בצרפתית: La Mort de Marat) הוא ציור שמן מאת הצייר הנאו קלאסי ז'אק-לואי דויד. יש הגורסים כי מדובר ביצירה רומנטית. הוא מהווה את אחד מהדימויים המזוהים ביותר עם המהפכה הצרפתית.
ההיסטוריה של הציור.
הציור מציג את מותו של ז'אן-פול מארה, רופא ממוצא שווייצרי ומהפכן, שהיה אחד משלושת "הטריומווירים" המונטניארדים לאחר הפיכת ה-10 באוגוסט 1792 (יחד עם ז'ורז' דנטון ומקסימיליאן רובספייר) והמסיתים הראשיים שהובילו לשלטון הטרור שנפתח לאחר מותו. מארה נרצח, בעת שטבל באמבט מרפא, על ידי שארלוט קורדה, אוהדת הסיעה הז'ירונדינית הליברלית יחסית. ההתנקשות במארה עוררה פאניקה וזעם בקרב המונטניארדים והייתה אחד המניעים הראשיים להחלת שלטון הטרור. קורדה עצמה הוצאה להורג באמצעות גיליוטינה ב-17 ביולי 1793. דויד היה מקורב למארה ותמך ברובספייר. דויד אף ארגן את הלוויה המפוארת של מארה וצייר את דיוקנו כמרטיר החשוב ביותר של המהפכה.
הציור הוצג באספה המחוקקת כארבעה חודשים לאחר מותו של מארה, והפך להיות מכשיר תעמולה בידי השלטון המהפכני. תלמידיו של דויד אף יצרו כמה העתקים של הציור בין השנים 1793-1794. לאחר הוצאתו להורג של רובספייר בשנת 1794, סר חינו של הציור בעיני השלטון החדש, ובשנת 1795 הוא הוחזר לרשותו של דויד. לאחר מותו של דויד נשכח הציור ומשפחתו ניסתה למכור אותו ללא הצלחה.