לאחר נישואיו נסע לרוסיה ושם למד שלוש שנים, והוסמך לרבנות על יד הרב יצחק יעקב ריינס ואחרים.
בתרס"א (1901) קיבל משרת רב בבלפסט. באותו זמן החל את פעילותו הציונית, והיה ציר בקונגרס הציוני השישי. בתרס"ה (1905) הגיע לארצות הברית, והתגורר לזמן קצר בבולטימור. לאחר מכן עבר לוושינגטון ושימש שם כרב האורתודוקסי הראשון בעיר. השתתף במשלחות של רבנים אורתודוקסים בביקור אצל נשיא ארצות הברית
היה ממנהיגי המזרחי בעיר, ובאחד מספריו כתב הספד מלא הערצה על בנימין זאב הרצל. הוא היה רב קהילת "אוהב שלום" בעיר, ושל קהילת "קשר ישראל" בשכונת ג'ורג'טאון.
חיבר שלושים וארבעה ספרים; רוב ספריו היו ספרי דרוש, כיוון שסבר שספרים אלה יקלעו לטעם בני קהילתו, שהיו רחוקים מעולם של לימוד תורה.
בשנים 1921 ו-1923 ביקר בארץ ישראל. בשנת 1925 השתתף במשלחת של רבנים אורתודוקסיים שבקשה מחברי הקונגרס להתיר הגירה של נשים וילדים של רבנים לארצות הברית מחוץ למכסות ההגירה, והרצה על חשיבות התפקיד של אשת הרב.
בשנותיו האחרונות הגשים את חלומו ועלה לארץ ישראל. בתחילה התגורר בצפת ללא אשתו שחששה ונשארה בארצות הברית. בהמשך חזר לארצות הברית ועלה שוב לארץ ישראל. היה סגן נשיא הכולל אוהל תורה. התגורר בירושלים, נקבר בהר הזיתים. השאיר אחריו חמישה בנים וחמש בנות. אחד מבניו מילא את מקומו כרב בוושינגטון.
אננצפלוס
צב ים קמפ רידלי
פאנוניקה דה קניגסווארטר
קת'לין אני פאנוניקה דה קניגסווארטר (באנגלית: Kathleen Annie Pannonica de Koenigswarter; 10 בדצמבר 1913 – 30 בנובמבר 1988) הייתה פטרונית מוזיקת ג'אז בריטית. היא הייתה תומכת עיקרית של מוזיקת ביבופ. נצר למשפחת רוטשילד.
ביוגרפיה.
הוריה של פאנוניקה רוטשילד היו הברונית ההונגרייה רוזיקה אדלה פון וורטהיימשטיין, בתו של הברון אלפרד פון ורטהיימשטיין מטרנסילבניה, וצ'ארלס רוטשילד. סבה מצד אביה היה לורד נתן רוטשילד. שמה "פאנוניקה" לקוח בעקיפין מן המישור הפאנוני במזרח אירופה, ונהגו לכנות אותה "ניקה". ידידהּ, מוזיקאי הג'אז תלוניוס מונק, סיפר שאמרה שקראו לה על שם מין פרפר שאביה גילה, אך בת-אחייניתה גילתה שהמקור הוא מין נדיר של עש, אאובלמה פאנוניקה (Eublemma pannonica). היא הייתה אחייניתו של וולטר רוטשילד, הברון רוטשילד השני של אנגליה, ואחיה ויקטור הפך לברון רוטשילד השלישי של אנגליה. אחותה הבכירה מרים רוטשילד הייתה זואולוגית בולטת.
בשנת 1935 נישאה לדיפלומט צרפתי בשם ברון ז'יל דה קניגסווארטר, לימים גיבור צרפת החופשית. הם דרו באחוזה בצפון-מערב צרפת. היא עבדה עבור שארל דה גול בימי מלחמת העולם השנייה. בני הזוג נפרדו בשנת 1951, והיא הותירה חמישה ילדים בצרפת ועקרה לניו יורק, ושכרה בקביעות סוויטה במלון סטאנהופ בשדרה החמישית במנהטן. כתוצאה מפרידתם, נושל קניגסווארטר על ידי משפחת רוטשילד. בני הזוג התגרשו בשנת 1956.
בזמן מלחמת העולם השנייה, הצטרפה קניגסווארטר לצבא צרפת החופשית, ושימשה מפענחת צפנים, נהגת, ושדרנית רדיו.
ג'אז.
בניו יורק, התיידדה עם מוזיקאי ג'אז רבים, והייתה לפטרוניתם של כמה מהם. היא נהגה לארח ג'ם סשנים בסוויטת המלון שלה, ולהשאיל למוזיקאים את הנהג ואת רכב הרולס-רויס שלה כשנזקקו להסעה להופעות. היותה פטרונית לת'לוניוס מונק ולצ'ארלי פארקר הקנתה לה את הכינוי "ברונית הג'אז" ולעיתים "ברונית הביבופ". לאחר שפארקר מת בחדרה במלון סטאנהופ בשנת 1955, ביקשה הנהלת המלון מקניגסווארטר לעזוב. היא עברה למלון בוליבר ליד סנטרל פארק, והמלון הונצח במנגינה של מונק בשם "Ba-lue Bolivar Ba-lues-are".
הפסנתרנית ומלחינת הג'אז מרי לו ויליאמס הכירה לקניגסווארטר את מונק בפריז, בזמן שקניגסווארטר ביקרה ב"סלון הג'אז 1954". קניגסווארטר החלה לקדם את יצירותיו של מונק בארצות הברית, תרמה טקסט לאלבום הג'אז "קריס-קרוס" שהוציא בחברת קולומביה רקורדס, ואף קיבלה על עצמה אחריות פלילית כשנעצרה יחד עם מונק בגין החזקת מריחואנה.
בשנת 1958 רכשה קניגסווארטר בית ברחוב קינגסווד בוויהוקן, ניו ג'רזי עם נוף קו הרקיע של מנהטן. הבית נבנה בזמנו עבור הבמאי יוזף פון שטרנברג. לאחר שפרש מונק מהופעות באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20, עבר להתגורר בביתה של קניגסווארטר, ושם מת בשנת 1982. קניגסווארטר מתה בשנת 1988, בגיל 74. מחמשת ילדיה היו לה שני נכדים וארבעה נינים במותה.
ספר לאחר מותה.
בשנת 2006 יצא ספר בשם "Les musiciens de jazz et leurs trois vœux" ("מוזיקאֵי הג'אז ושלוש המשאלות שלהם"), שהורכב מראיונות שקיימה קניגסווארטר עם כ-300 מוזיקאי ג'אז, ותשובותיהם לשאלה "אילו שלוש משאלות היית מבקש?". הספר מלווה בתצלומי פולארויד של קניגסווארטר. הספר יצא בהוצאת Buchet Chastel, ונערך בידי נאדין דה קניגסווארטר, שאותה נהגה פאנוניקה קניגסווארטר להציג כנכדתהּ, אולם זו הייתה בת-אחייניתה. מהדורה אנגלית יצאה בכריכה רכה תחת השם "Three Wishes: an Intimate Look at Jazz Greats". התצלומים הוצגו בפסטיבל אמנות בארל.
הוקרה במוזיקה.
לאורך השנים חוברו מספר יצירות שהוקדשו לה או נקראו על שמה:
ייצוגים באמנות.
בסרטו של קלינט איסטווד "Bird" משנת 1988, אשר עוסק בחיי צ'ארלי פארקר, הופיעה דמותה של קניגסווארטר, ששיחקה דיאן סלינג'ר. באותה שנה הפיק איסטווד גם סרט תיעודי על מונק, בשם "Thelonious Monk: Straight, No Chaser", ובו קטעי ארכיון של קניגסווארטר עצמה, וראיון עמה.
בשנת 2009 שודרה ב-BBC תוכנית תעודה בשם "ברונית הג'אז", שכתבה וביימה בת אחייניתה של קניגסווארטר, חנה רוטשילד. שנה לפני כן שידר ה-BBC גרסת רדיו של התוכנית, אף היא מאת חנה רוטשילד.
היאבקות במשחקים האולימפיים
היאבקות היא ענף במשחקים האולימפיים מאז חידושם בעת החדשה, באולימפיאדת אתונה (1896), למעט אולימפיאדת פריז (1900). נשים מתחרות בענף מאז אולימפיאדת אתונה (2004). בעשור השני של המאה ה-21 קיבל הוועד האולימפי הבינלאומי החלטות שערערו את מעמדו של הענף כענף אולימפי, אך לפחות עד אולימפיאדת טוקיו (2020) הוא יישאר חלק מהתוכנית האולימפית.
ההיאבקות היא אחת משני הענפים האולימפיים היחידים, לצד האיגרוף, שבהם הספורטאים המשתתפים במשחקים חייבים להיות חובבנים, ולא להתחרות בתחרויות מקצועניות תמורת תשלום.
היסטוריה.
באולימפיאדת אתונה (1896) נערך טורניר בסגנון יווני-רומי בלבד, וללא חלוקה לקטגוריות משקל. בטורניר נטלו חלק חמישה מתאבקים, והאלוף האולימפי הראשון היה הגרמני קארל שומן.
לאחר שהענף לא נכלל באולימפיאדת פריז (1900), הוא שב למשחקים באולימפיאדת סנט לואיס (1904). במשחקים אלה נערך טורניר בסגנון חופשי בלבד, בשבע קטגוריות משקל שונות: קל-זבוב (עד 105 ליברות, או 47.6 ק"ג), זבוב (עד 115 ליברות/52.2 ק"ג), תרנגול (עד 125 ליברות/56.7 ק"ג), נוצה (עד 135 ליברות/61.2 ק"ג), קל (עד 145 ליברות/65.8 ק"ג), חצי-כבד (עד 158 ליברות/71.7 ק"ג) וכבד (158 ליברות/71.7 ק"ג ומעלה).
באולימפיאדת לונדון (1908) נערכו לראשונה תחרויות בשני הסגנונות. בסגנון חופשי התחרו מתאבקים בחמש קטגוריות משקל (תרנגול (עד 54 ק"ג), נוצה (עד 60.3 ק"ג), קל (עד 66.6 ק"ג), בינוני (עד 73 ק"ג) וכבד (73 ק"ג ומעלה)) ובסגנון יווני-רומי התחרו בארבע קטגוריות משקל (קל, בינוני, קל-כבד (עד 93 ק"ג) וסופר-כבד (93 ק"ג ומעלה)).
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) שוב נערכו רק תחרויות בסגנון יווני-רומי, בחמש קטגוריות משקל: נוצה, קל, בינוני, קל-כבד וכבד. הקרב בגמר הקל-כבד, בו התחרו השוודי אנדרס אהלגרן והפיני איוואר בהלינג נמשך תשע שעות ולא הוכרע. בסופו של דבר הוחלט להכריז על תוצאת תיקו. השופטים טענו כי מדליית זהב יש להעניק רק למי שניצח בגמר, ולכן שני המתאבקים קיבלו מדליות כסף.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) הוחזרו תחרויות ההיאבקות בסגנון חופשי, לצד ההיאבקות בסגנון יווני-רומי. שני הטורנירים כללו חמש קטגוריות משקל: נוצה (עד 60 ק"ג), קל (עד 67.5 ק"ג), בינוני (עד 75 ק"ג), קל-כבד (עד 82.5 ק"ג) וכבד (82.5 ק"ג ומעלה). באולימפיאדת פריז (1924) חולקו קטגוריות המשקל מחדש. בסגנון חופשי היו 7 קטגוריות משקל (תרנגול, נוצה, קל, חצי-כבד, בינוני, קל-כבד וכבד), ובסגנון יווני-רומי היו 6 קטגוריות (כולן פרט לחצי-כבד). באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) נוספה קטגוריית משקל חצי-כבד גם בסגנון היווני-רומי, ומעתה גם בה התחרו בשבע קטגוריות משקל.
באולימפיאדת לונדון (1948) נוספה קטגוריית משקל שמינית בשני הסגנונות, משקל זבוב, ובמתכונת זו התקיימו התחרויות גם בחמש האולימפיאדות הבאות. באולימפיאדת מינכן (1972) הורחב מספר הקטגוריות פעם נוספת, ועלה לעשר: קל-זבוב (עד 48 ק"ג), זבוב (עד 52 ק"ג), תרנגול (עד 57 ק"ג), נוצה (עד 62 ק"ג), קל (עד 68 ק"ג), חצי-כבד (עד 74 ק"ג), בינוני (עד 82 ק"ג), קל-כבד (עד 90 ק"ג), כבד (עד 100 ק"ג) וסופר-כבד (100 ק"ג ומעלה). באולימפיאדת סיאול (1988) נקבעה תקרת משקל גם בקטגוריית סופר-כבד - 130 ק"ג.