בעורף אזור הקבורה משתרע מגרש בצורת טרפז, המכוסה דשא. במרכזו הותוותה על ידי טורי שיחים צורתו של צלב גדול. אורך צלעותיו הוא כ-75 מטר וכ-50 מטר.
בית הקברות תוכנן על ידי האדריכלים וצלאב חרינייביץ' (Wacław Hryniewicz) ויז'י סקולימובסקי (Jerzy Skolimowski). טקס ההקדשה שלו נערך ב-1 בספטמבר 1945 במעמד נציגי פיקוד בעלות הברית ונציגי הממשלה הגולה של פולין. מאז נערך במקום טקס אזכרה שנתי ב-18 במאי, יום השנה לכיבוש גבעת המנזר. השתתפו בו ותיקי הקרב – שרובם נותרו בגלות מחוץ לפולין הקומוניסטית, נציגי ממשלת איטליה ועיריית קאסינו. בשנת 1994 ביקר בבית הקברות לראשונה נשיא פולין (לך ואלנסה), בלוית משמר כבוד צבאי פולני.
ב-1970, לאחר מותו, נקבר במקום על פי בקשתו הגנרל אנדרס, מפקד הקורפוס הפולני השני, שחייליו כבשו את גבעת המנזר.
סינפורם
קער
קַעַר (בלועזית: סִינְקְלִינָה) הוא מונח בגאולוגיה מבנית המתאר מבנה קעור – שקע, הנוצר בתהליך של מעוות וקימוט בעקבות מאמצי לחיצה עזים המופעלים על שכבות הסלעים. בקער נשמר סדר השכבות כפי שהיה לפני הקימוט והוא תואם את עקרון הסופרפוזיציה הגאולוגי.
המונח הקרוב 'סינפורם' משמש לתיאור מבנה קעור שיחסי הגיל בין שכבותיו אינם ידועים, ולכן לא ידוע אם חלו בהן מעוות וקימוט. מונח נוסף – קערוֹן (synclinorium) – משמש לתיאור קער נרחב המורכב מקמטים משניים, דוגמת אלה המרכיבים את אזור שכם, ג'נין והגלבוע ב.
היווצרות.
קערים הם קמטים, ואלה נוצרים במגוון של תנאים ותהליכים הפועלים על מסלע שהיה במקורו מישורי. לקימוט אחראים כמה גורמים:
שני תהליכי הקימוט הפעיל האחראים להיווצרות קערים נבדלים זה מזה בכיוון פעולתם: עיקום – הפועל במקביל למבנה השכבות, וכיפוף – הפועל בניצב או באלכסון למבנה השכבות. תהליכים אלה עשויים להתרחש בקנה מידה גדול היוצר רכסי הרים או בקנה מידה קטן יותר היוצר קערים הנראים בשטח.
מאפיינים.
קערים נוטים להיווצר בקבוצות בהן מצוי קמר בין קער לקער, ולהרכיב שרשרת קערים דוגמת אלה המצויים בין קמרי הקשת הסורית. בקבוצות כאלה נבדלים הקערים מן הקמרים בכך שעל קרקעיתם של קערים מצטברים משקעים חדשים רבים יותר מאשר על פסגתם של קמרים. במקרים רבים ניתן לראות במחשופיהם אי התאמה זוויתית המתאפיינת בנטייה שונה של השכבות מעל ומתחת למישור אי ההתאמה, המלווה במקרים רבים גם באי התאמה סחיפתית המתבטאת בהימצאות תוצרי סחיפה במישור אי ההתאמה.
במקרים רבים ניתן לזהות קערים במפה גאולוגית באמצעות רצף של שכבות סלע: במרכז מצויות השכבות הצעירות, וסביבן – הוותיקות יותר. חשיפה זו של השכבות העתיקות נובעת מתהליכי בליה וסחיפה, הפועלים בעוצמה רבה יותר על השכבות המצויות בשולי הקער מאשר בבסיסו.
מבנה של קערים.
המבנה הכללי של קערים מורכב מכמה יחידות:
נטיית הצלעות בקער מצוינת בשני אופנים:
גאומטריה של קערים.
קער הוא קמט קעור שאזור הציר בו נמוך מפסגת השכבות העליונות: כל קו המחבר בין שתי נקודות על חלקה החיצוני של השכבה העליונה יעבור מחוץ למבנה הקער.
קערים עשויים להיות סימטריים או אסימטריים בצורתם, חריפים וניכרים או עדינים – תלוי בטבעם ובחוזקם של הכוחות שפעלו על המסלע ובנטייתו של המסלע להתעוות. בקער סימטרי נטיית הצלעות משני עברי מישור ציר הקימוט דומה, ואילו בקער אסימטרי נטיית הצלעות משני עברי מישור ציר הקימוט אינה דומה. קערים סימטריים נוצרים ממאמץ לחיצה לא סיבובי, ואילו קערים אסימטריים נוצרים ממאמץ לחיצה סיבובי.
הקערים בישראל.
לאורכה של ישראל מצויים קערים, בעיקר בין קמרי הקשת הסורית. נטייתם של הקערים המוארכים משתנה בהתאם לתנועתם של לוחות טקטוניים והיווצרות העתקים. עמקי הגליל העליון בצפון ישראל הם קערים השייכים לקשת הסורית וכיוונם צפון-דרום. הצפוני בהם הוא קער יראון הנמשך צפונה ללבנון, בו נחשף מסלע אאוקני. דוגמאות לקערים נוספים:
רמות מנשה.
קער רמות מנשה בצפון-מזרח השומרון מפריד בין המורדות הדרומיים של רכס הכרמל לבין רכס אמיר, והוא מהווה חלק מקער אלונים הנמשך מאזור קיסריה בדרום-מערב לשפרעם בצפון-מזרח.
בסיס הקער מורכב מסלעי גיר ודולומיט מקרטיקון עליון. אבן הגיר הנקבובית שהורבדה מעל חרסית אטומה יוצרת אקוויפר, שהפך את הגבול בין שני סוגי הסלעים לנתיב התחתרות נוח לנחלים. לאחר היווצרותו התמלא הקער בגבעות קירטוניות שנוצרו באאוקן. סלעי קירטון אלה אמנם רכים אך הם אטומים למים, ולכן הנוף הנגלה ברמות מנשה אינו מחורץ. במזרח רמות מנשה, סמוך לקיבוץ מגידו, ניתן למצוא שרידים לגעשיות פליסטוקנית.
קער שכם.
קער שכם שוכן בין קמר תרצה במזרח השומרון ובין קמר ענבתא במערבו ומשתרע מאזור ג'נין בצפון ועד סמוך לסלפית בדרום.
לעיתים עשויה תבנית הנוף להצביע על קיומו של קער, אולם המבנה הטופוגרפי לא תמיד תואם למבנה הגאולוגי. קיימים מצבים של היפוך תבליט, בהם המבנה הטופוגרפי הפוך למבנה הגאולוגי. דוגמה להיפוך תבליט כזה נראה בשומרון: הר עיבל והר גריזים המצויים בקער שכם עולים בגובהם על הר כביר ורכס טמון המצויים בקמר תרצה (פריעה) הסמוך. ההרים בקער נוצרו כנראה מתוצרי הסחיפה של הקמרים הסמוכים. מצדו השני של קמר תרצה מצוי קער סרטבה ובצפון-מזרח השומרון מצוי קער גלבוע.
קערי הנגב.
קערי הנגב מצויים בין קמרים וכיוונם מדרום-מערב לצפון-מזרח. הקערים ממערב למזרח: משאבי שדה, ירוחם, אורון, אפעה וצין. בכמה מן הקערים נחשפים סלעים צעירים יחסית, ובהם ריכוזים גדולים של פוספט. קער אורון מפריד בין קמר חתירה לקמר חצרה, בהם נוצרו מכתשי חתירה (המכתש הגדול) וחצרה (המכתש הקטן). קערי אפעה ודימונה מתנקזים לנחל חימר באמצעות יובליו: נחל אפעה ונחל דימונה, בהתאמה. היפוך תבליט דומה לזה שהתרחש בשומרון אירע גם בנגב, וכתוצאה ממנו מתנשא הר ארדון מעל נחל ארדון במזרח מכתש רמון.
בהרי אילת משתנה כיוון הקערים לצפון–דרום, במקביל לשבר הסורי-אפריקאי. תנועתם של המסיבים המרכיבים את הרכס גרמה לקימוט ולהיווצרות קערים דוגמת קער רחבעם וקער רחם.
דיוויזיית ואפן גרנדיר אס אס ה-33
דיוויזיית האס אס דאס רייך
שלהבת (יישוב)
שַׁלְהֶבֶת היה יישוב ישראלי שהתקיים במשך ארבע שנים (1971–1975) בדרום מערב סיני, על חוף מפרץ סואץ, אחד מיישובי מרחב שלמה בשנים בהן שלטה על המקום מדינת ישראל. היישוב נבנה על חולות אבו רודס בצמוד לשדות הנפט הנמצאים במקום, ביבשה ובים. היישוב היה היישוב הישראלי המערבי ביותר שהוקם אי פעם (לאחר מכן היישוב רפיח ים "ירש" את תואר זה, אך גם הוא פונה והתואר נכון ל-2022 שייך לכרם שלום).
קורות המקום.
לראשונה כבשה ישראל את אבו רודס במהלך מלחמת סיני, ב-1956. מיד נבדקה האפשרות לנצל את שדות הנפט לצרכיה של ישראל, אך הרעיון לא מומש עקב נסיגת ישראל מסיני.
במהלך כיבוש סיני על ידי צה"ל במלחמת ששת הימים נכבש המקום שנית על ידי כוחות של חיל הים בסיוע כוח מבית הספר לצניחה. מתקני הנפט שנפגעו במלחמה שוקמו על ידי ישראל והשדה הופעל על ידי חברת "נתיבי נפט" הישראלית. ב-1971 החל להיבנות היישוב "שלהבת", שבו התגוררו העובדים בשדות הנפט ובני משפחותיהם. בתקופה זו סיפקו בארות הנפט באבו רודס למעלה ממחצית מתצרוכת הנפט של ישראל.
במהלך מלחמת ההתשה, בדצמבר 1969, שימשה שלהבת כנקודה קדמית לכוחות הלוחמים במבצע תרנגול 53. התדריכים ללוחמים ניתנו בו וממנו יצאו למשימתם. המבצע גם הסתיים ביישוב, ואליו הובא שלל המבצע - תחנת מכ"ם מצרית.
בליל 6 באוקטובר 1973, ביום הראשון של מלחמת יום הכיפורים, הונחת על היישוב מטח ארטילרי כבד שהצית את מאגרי הנפט והמתקנים. לאחר מתקפה זו הופסקה פעילות השאיבה. במהלך המלחמה נפגעו מתקני הנפט שנית בפעילות אנשי קומנדו מצרים וכתוצאה מפגיעה של טיל הוק ישראלי שנורה בשוגג לאחר שהמערכת התבייתה על מאוורר מניפה שמפעילי הטיל חשבו למסוק מצרי. לאחר אירוע זה פונו כל האזרחים מבתיהם ביישוב. הטיל הבעיר חלק מהשדות שהמשיכו לבעור גם לאחר המלחמה. במהלך כל המלחמה נותר האזור בשליטת ישראל. לאחר המלחמה חזרו הגברים ליישוב והמשיכו להפעיל את שדה הנפט עד הפסקת העבודות לקראת הפינוי ב-1975; לנשי היישוב וילדיו לא הונח לחזור לאחר המלחמה.
עם סיום מלחמת יום כיפור נמצא הצבא המצרי בגדה המזרחית של תעלת סואץ, כ-150 ק"מ מצפון ליישוב. הסכם הפרדת הכוחות חודשיים אחר כך הותיר בידי המצרים את השטחים שכבשה והעביר להם שטחים נוספים ממזרח לתעלה.
הפינוי.
שנה לאחר ההסכם הפעילה ארצות הברית לחצים על ישראל ומצרים לחתום על הסכם ביניים בין המדינות. ההסכם החדש החליף את ההסכם הישן, ובמסגרתו נאלצה ישראל לוותר על עוד שטחים ממזרח לתעלה וכן על שטח צר וארוך שהשתרע ממזרח למפרץ סואץ. בשטח נכללו שדות הנפט והיישוב, והם פונו בעקבות ההסכם בסוף נובמבר 1975. כבר בדצמבר החלה מצרים ליישב את אבו רודס. מבני היישוב הישראלי נותרו על מקומם, וניתן לזהותם גם כיום בקלות בצילום לוויין, ממערב לשדה התעופה אבו רודס.
המקום שימש כהשראה למחזה "עיר הנפט" מאת הלל מיטלפונקט (ששירת באזור כחייל).
ראש את&quot;ק
ראש אגף התקשוב
מפקד פיקוד העורף
איוון שוובל
איוון שוובל (Ivan Schwebel; 1932, ארצות הברית – 13 ביולי 2011, ישראל) היה צייר ישראלי.
קורות חייו.
שוובל נולד בשנת 1932 במורגנטאון, וירג'יניה המערבית שבארצות הברית. כשהיה בן שבע, הוריו התגרשו והוא עבר עם אימו ושתי אחיותיו הגדולות לברונקס שבניו יורק. בגיל ההתבגרות הסתובב ברחובות ושיחק בייסבול.