בוגאי (בפולנית: Bugaj) הוא כפר בגמינה באביאק במחוז קולו בפרובינציית פולין גדול בפולין. הכפר נמצא במרחק של כ-5 קילומטרים מזרחית לבאביאק, בירת הגמינה, במרחק של כ-17 קילומטרים צפונית לקולו, בירת המחוז, ובמרחק של 123 קילומטרים מזרחית לפוזנן, בירת הפרובינציה.
היסטוריה.
מלחמת העולם השנייה.
בסתיו 1940, בתקופה שפולין הייתה נתונה תחת כיבוש גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, הכפרים בוגאי ונוביני ברדובסקיה, שלא הייתה בהם אוכלוסייה יהודית, הפכו לגטאות כפריים שאליהם הגרמנים גירשו בין 200 ל-300 משפחות (כ-800 איש) מגטאות קולו ובאביאק; כ-50 משפחות מקולו נשלחו לנוביני ברדובסקיה והיתר לבוגאי.
הגטאות התפרשו על פני 300 הקטאר של אדמות ו-165 בתים שהיו קודם לכן בבעלות פולנית. הם תפקדו כמעין מושבות חקלאיות, כשהגרמנים אילצו את יושביהם לבצע עבודות חקלאיות בכל השדות באזור. החקלאים התפרנסו ממכירת מה שנותר מתבואתם לשכניהם הפולנים. ממכתב שנשלח מיושבי הגטו אל גטו ורשה באפריל 1941 עולה כי התנאים במבני הגטו היו קשים מאוד והמשק החי ברשות היהודים היה מצומצם מאוד: 7 סוסים וכ-20 עופות ועזים.
בינואר 1942 הגטאות חוסלו כשיושביהם נשלחו למחנה ההשמדה חלמנו ונרצחו, כאשר ניצול היה ניצול בודד מבוגאי שהצליח להימלט מחלמנו. לאחר החיסול הגרמנים הורו להרוס את מבני הגטאות והוקם עליהם יער.
לאחר המלחמה.
עם הסיום המלחמה האזור חזר לשליטת פולין. החל מ-1975 הכפר היה חלק מפרובינציית קונין, עד להקמת פרובינציית פולין גדול ב-1999.
בורא מאורי האש
פאלאצו פיזאני מורטה
פאלאצו פיזאני מורטה (באיטלקית: Palazzo Pisani Moretta) הוא ארמון הממוקם לאורך התעלה הגדולה ברובע סן פולו של העיר ונציה שבאיטליה. הארמון ממוקם בין פאלאצו טייפולו ופאלאצו בארבאריג'ו דלה טראצה.
היסטוריה.
הארמון נבנה במחצית השנייה של המאה ה-15 על ידי משפחת במבו, ולאחר זמן קצר הפך למקום מגוריו של ענף מורטה של משפחת פיזאני (למשפחת פיזאני היו מספר ענפים).
הארמון הורחב במהלך השנים, והגיע לצורתו הנוכחית במאה ה-18.
בארמון התגוררו אישים ידועים ובהם פאבל הראשון, קיסר רוסיה, ז'וזפין דה בוארנה, ויוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הארמון נשאר בבעלות משפחת פיזאני מורטה עד שנת 1880 (אז נפטר אחרון בני המשפחה). בשנת 2018 נרכש המבנה על ידי אנשי עסקים הונג קונגים, אשר התחייבו לא להפוך את המבנה לבית מלון, ולהשאירו בית מגורים.
פנים המבנה וחדרי המבנה עוטרו בסגנון הבארוק על ידי האמנים ג'ובאני בטיסטה טייפולו, יאקופו גוארנה וז'וזפה אנג'לי. בארמון הוצג הציור המונומנטלי "משפחתו של דריווש לפני אלכסנדר", אשר תואר על ידי גתה ביומנו, כאשר זה ראה אותו בארמון ב-8 באוקטובר בשנת 1786; לימים נרכש הציור על ידי הגלריה הלאומית שבלונדון, בשנת 1857, ושם הוא מוצג כיום.
בארמון היה בעבר ציור תקרה בשם "המרכבות של אורורה" מעשה ידי ג'ובאני אנטוניו פלגריני. הציור הועתק ממקומו והותקן בספרייתו של ג'ורג' ו. ואנדרבילט השני, באחוזת בילטמור שבבעלותו, הממוקמת ליד אשוויל שבקרוליינה הצפונית.
תיאור המבנה.
חזית המבנה היא דוגמה לסגנון הוונציאני הגותי הפרחוני. בחזית, בקומה השנייה והשלישית חלון ביפורי בו שישה חלונות צמודים, שמשני צדיהם מרפסות (בדומה לסגנון חלונות מרפסת ארמון הדוג'ים). בקומת הקרקע יש שתי שלהן קשתות, הפונות אל התעלה.
בוגאי
בוגאי (בפולנית: Bugaj) הוא שמם של מספר רב של יישובים ברחבי פולין:
סרג'יו פרז
סרחיו פרז
פסל המורד הקטן
פסל המורד הקטן, או "הצופה הקטן" (בפולנית: Mały Powstaniec) הוא פסל המנציח את הילדים-חיילים שלחמו ומתו במהלך מרד ורשה 1944. הוא ממוקם בסמוך לחומות העיר העתיקה של ורשה.
הפסל הוצב בשנת 1983. הוא מתאר נער צעיר לובש קסדה גדולה מדי לראשו, ומחזיק תת-מקלע, שלפי גודלו עשוי להיות לכאורה גם צעצוע. הדמות עוצבה בדמותו של  "אנטק" ("antek"), נער לוחם, בנו של רופא קרדיולוג שהיה בין המורדים, שכינויו בפי הלוחמים היה "קרלי", שנהרג במקום זה ב-8 באוגוסט 1944 בגיל 13. הקסדה ותת-מקלע מפוסלים בדמות הציוד שהיה בשימוש לוחמי תנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה נגד גרמניה הנאצית.
הפסל מייצג את הילדים, הנערים והנערות, רבים מהם חניכי תנועת הצופים בפולין (ולכן מכונה גם "פסל הצופה הקטן"),  שנהרגו בעת ששימשו כשליחים, כמובילי נשק ותחמושת, כתצפיתנים וכשדרים, בעת המרד של המחתרת הפולנית בוורשה כנגד הגרמנים הנאצים הכובשים, לקראת סיום מלחמת העולם השנייה. הפסל יז'י יארנוצקייביץ' (Jerzy Jarnuszkiewicz) עיצב את האנדרטה כבר בשנת 1946, אולם המשטר הקומוניסטי שראה בלוחמי המחתרת הפולנית תנועה לאומנית, לא איפשר את הצבתו בפומבי. עותקים מוקטנים של האנדרטה נפוצו ברחבי המדינה כבר בסוף שנות ה-40, והפכו במהרה לסמל למאבקה של פולין לחירות. מאחורי הפסל חרוטות בפולנית מילות שיר פופולרי מאותה תקופה, המתאר נאמנות למולדת.
אברשה שריר
הימליה (קבוצת ירחים)
קבוצת הימליה היא קבוצה של ירחי צדק. ירחים אלה הם ירחים לא שגרתיים שנעים במסלול זהה לירח הימליה, ונעים בכיוון ההפוך לכיוון התנועה של צדק.
ירחי קבוצת הימליה הם:
מאפיינים.
הירחים בקבוצה הם בעלי מסלול עם חצי ציר גדול בטווח של 11.15 ו-11.75 מיליון ק"מ במרחק מצדק, נטיית המסלול בין 26.6° ל-28.3°, ואקצנטריות מסלול של בין 0.11 ל-0.25.
מבחינת מראה חיצוני, הירחים בקבוצה נראים אותו הדבר ודומים לאסטרואידים מסוג C. מכיוון שמסלולם דומה ומראם דומה, משערים שירחי הקבוצה היו פעם אסטרואיד אחד שהתפרק. האסטרואיד ככל הנראה הגיע מחגורת האסטרואידים והיה בעל רדיוס של בערך 89 ק"מ, וקצת גדול יותר מקוטרו של הירח הימליה. הירח הימליה מכיל 87% ממסת אסטרואיד המקור המשוער.
פרדריק פלמר
פרדריק פלמר (באנגלית: Frederick Palmer; 31 בינואר 1862 – 7 באפריל 1934) היה מהנדס בריטי שתכנן את נמל חיפה.
מהלך חייו.
פרדריק פלמר נולד בעיירה בויילס בשנת 1862.
בשנים 1877 עד 1879 היה שוליה בחברת רכבות. משנת 1883 היה לעוזר מהנדס באותה חברה, בהמשך נתמנה לעוזר מהנדס בחברת הרכבות של מזרח הודו . בשנת 1889 קודם לתפקיד מהנדס בחברה זו. לאחר מכן התמנה למהנדס הראשי של נמל כלכותה.
בין השנים 1917 ל-1930 תכנן מספר רציפים ומחסנים בנמלי מערב הודו.
בזמן מלחמת העולם הראשונה פעל פלמר במסגרת מיניסטריון החימוש הבריטי וכן שימש כמהנדס יועץ של מיניסטריון התעופה, והחברה שבניהולו, שנקראה "המכון של המהנדסים האזרחיים" (the Institution of Civil Engineers), קיבלה מעמד של חברת ייעוץ למיניסטריון המלחמה. לאחר המלחמה פעלה החברה בהקמת גשרים בלונדון ובקנדה.
נמל חיפה.
בשנת 1919 כתב הגנרל אדמונד אלנבי לממשלת בריטניה שאם בריטניה תקבל מנדט על ארץ ישראל כי אז תהיה הקמת נמל עמוק מים בחיפה כה חשובה שכדאי כבר עתה לבצע סקר מקדים. בהתאם לכך הוחל בעבודה מקדימה ובשנת 1922 פרדריק פלמר מטעם חברת בניית הנמלים "רנדל, פלמר וטריטון" (RENDEL PALMER &amp; TRITTON) סקר את חופי הארץ לפי בקשת שלטונות המנדט הבריטי ואישר כי חיפה היא המקום המתאים ביותר לנמל עמוק מים. תוכניות הנמל אושרו בשנת 1925 ושנה לאחר מכן אישר הפרלמנט הבריטי מלווה, שמתוכו הוקצו מיליון ורבע לירות שטרלינג לבניית הנמל. הליכי מימוש המלווה וסיבות פוליטיות בארץ ישראל ובבריטניה גרמו לדחיית תחילת העבודה על הנמל עד לשנת 1927. עד אז היה במקום רק מעגן החוף, שנבנה על ידי העות'מאנים בשנת 1905 ליד אזור תחנת הרכבת.
ב-31 באוקטובר 1933 הוכרז רשמית על פתיחת הנמל. הפתיחה תוכננה כטקס רשמי בנוכחות מוזמנים רבים מנכבדי הארץ יהודים וערבים, אך בגלל מאורעות אוקטובר 1933 שפרצו ביפו ב-27 באוקטובר והסתיימו בחללים משני הצדדים, החליטו מתכנני הטקס לבטל את החגיגות ולהסתפק בטקס רשמי ומצומצם. פרדריק פלמר לא האריך ימים לאחר מכן ונפטר בשנת 1934. על שמו נקרא רחוב הכניסה לנמל בשם רחוב שער פלמר.
עפרורוניים
עפרורוניים או לביאסיניים (שם מדעי: Lebiasinidae) היא משפחת דגי גרם שוכני מים מתוקים מסדרת החריתאים. הם שוכנים באמריקה הדרומית ובכמה אגמים בקוסטה ריקה ופנמה. רבים מהם הם דגי נוי נפוצים באקווריום. חלקם מכונים בשם טטרות.
אלו דגים קטנים באורך 2–18 סנטימטרים, והם בעלי גוף מוארך בעל פסים, באופן המזכיר מראה עיפרון ומכאן שמם. הם משייטים במים רדודים וצדים זחלי חרקים כמו יתושים וחסרי חוליות נוספים בחרטומם המוארך.
חלק מהמינים (בעיקר מהסוגים "Lebiasina" ו-"Piabucina") שוכנים במורדות הרי האנדים באגמים קרים, אך רוב המינים מעדיפים אזורים טרופיים וסובטרופיים.
גביע דייוויס 2018
גביע דייוויס 2018 היא התחרות ה-107 במניין מאז ייסוד התחרות.
לתחרות נרשמו מעל ל-100 נבחרות.
מחזיקת הגביע נקבעה במשחקי הבית העליון בו נכללו 16 נבחרות. יתר הקבוצות שובצו בבתים אזוריים (בית אירופה/אפריקה, בית אמריקה ובית אסיה/אוקיאניה). הבתים האזוריים חולקו לתת-בית עליון ו-3 תתי-בית תחתונים תוך הסדרת העברות בינם. הקבוצות החזקות של הבתים האזוריים (4 מבית אירופה/אפריקה, 2 מבית אמריקה ו-2 מבית אסיה/אוקיאניה) קיבלו זכות להתמודד נגד 8 קבוצות של הבית העליון על העלייה לבית העליון.
משחק הגמר.
העברות לקראת משחקי 2019.
בעקבות פלייאוף הבית העליון - המשחקים בין 8 נבחרות שהפסידו בשלב הראשון של הבית העליון לבין הקבוצות שעלו מהבתים האזוריים - ובעקבות שינוי פורמט הבית העליון של גביע דייוויס לטורניר גמר מרוכז בן 18 נבחרות ב-2019, עלו אוטומטית לטורניר הבית העליון של 2019 ארבע הנבחרות שעלו לחצי הגמר ב-2018: , , , .