יורשו ובנו של מינאס סרצה דנגל נלחם ב-1580 כנגד ביתא ישראל, בקרבות אלו היהודים שרפו את הגוססים בשדה הקרב והעדיפו למות לא בידי אויביהם. היהודים שלא היו ברשותם כלי נשק מודרניים לחמו כנגד כוחות הקיסר והצליחו להרוג בקרב את הקיסר שהודח זה דנגל בקרב בחבל דאמבייה, היהודים לא יכלו לכוחות הקיסר שכללו רובים ותותחים ולכן נסוגו למבצרם בסאמיאן ומנהיגם ראדי נלקח בשבי והוצא להורג. לאחר הפסקה של חמש שנים התחדשה המלחמה בשנת 1585, הפעם תחת מנהיג יהודי חדש כלף. היהודים שהיו נצורים בהרים החלו לגלגל סלעים ולירות חצים על החיילים שהיו למרגלות ההרים. סרצה דנגל קרא לתותחים שקיבל מהפורטוגזים כאשר נלחמו כנגד אחמד גראן. התותחים פתחו באש והרגו נשים, ילדים ובעלי חיים. כאשר חיילי הקיסר נכנסו הם ראו יהודים מתאבדים שלא רצו למות בידיהם, למרות כל זאת התנגדות והלחימה של היהודים היו עזות וחיילי הקיסר נסוגו בסופו של דבר.
לאחר מותו של סרצה דנגל ירש אותו הקיסר הקתולי סוסניוס. הוא קבע את בירתו בעיר גורגה שבחבל דאמבייה המיושב ביהודים רבים, צפונית לאגם טאנה. בירתו שימשה אחת ממקומות מושבם של המיסיונרים, ביניהם ישועים פורטוגזים. בנו של סוסניוס מרד כנגדו ב-1624 מרד שנכשל, בנו של סוסניוס קיבל מקלט באזורי היהודים, סוסניוס שכעס על היהודים שנתנו מקלט לבנו יצא לנקום בהם, נקמה שנכשלה. בעקבותיו כישלונותיו הוא ארגן שוב, צבא הפעם חמוש היטב כולל תותחים רובים וחיילים פורטוגזים שנשארו באתיופיה לאחר מלחמת אתיופיה-אדאל, סוסניוס הורה להוציא להורג ולהילחם כנגד היהודים באזור שבין אגם טאנה להרי סאמיאן ובייחוד בחבל דאמבייה שהיה קל לכיבוש מכיוון שהיה מישורי. בלחימה כנגד היהודים חיילי הקיסר טבחו רבים מהם, מכר רבים לעבדות, הגלו את מנהיג העדה גדעון השביעי והטבילו רבים מהיהודים בכפייה לכנסייה הנוצרית. יהודים רבים שחיו באזורי הטבח החלו לברוח לאזורים אחרים כגון קווארה, ארמצחו ודמאטו שבהם היו קהילות יהודיות קטנות אך רבים עדיין נשארו בדאמבייה, ווגארה ווואלקיט. בכך הקיסר גרם למעשה ליישום אינקוויזיציה אתיופית בארצו בהשפעת היישועים ומהשליחים הפורטוגזים שהגיעו.
שביתת סטודנטים
שביתת סטודנטים מתבטאת בהיעדרות מאורגנת של סטודנטים מלימודיהם, כדרך של מאבק ומחאה. אין זו שביתה במשמעות המקובלת של מושג זה, המתייחסת לשיבוש עבודה במסגרת סכסוך בין עובדים למעבידים.
עילה נפוצה לשביתת סטודנטים היא גובהו של שכר הלימוד. עילות אחרות הקשורות בלימודים הן תנאי הלימוד, מאבק על יחס הממשלה למוסדות להשכלה גבוהה וכדומה. שביתת סטודנטים עלולה לפרוץ גם בהקשר שאינו קשור ללימודים, אלא כדרך להבעת מחאה פוליטית או חברתית.
להבדיל משביתה הנערכת במסגרת יחסי העבודה, שנפגעים ממנה המעביד וציבור המשתמשים בשירותיו, הנפגעים הישירים משביתת סטודנטים הם הסטודנטים עצמם, הבטלים מלימודים. בנסיבות אלה, הלחץ העיקרי הגלום בשביתת סטודנטים הוא לחץ מוסרי. לעיתים יוצאים הסטודנטים השובתים להפגנות ונוקטים צעדי מחאה נוספים, להגברת הלחץ שהם מפעילים.
שביתת סטודנטים שזכתה לפרסום עולמי היא זו שהתקיימה בצרפת במאי 1968.
שביתות סטודנטים בישראל.
בישראל נערכו שביתות סטודנטים אחדות, בעיקר על רקע המחלוקת על גובה שכר הלימוד.
בשנת 1998 פתחה התאחדות הסטודנטים בישראל במאבק להפחתת שכר הלימוד לפחות ב-50% או לביטולו כליל. המאבק כלל השבתה של כל מוסדות ההשכלה הגבוהה למשך יותר מחודש, הפגנות (שלוו במעצרים ובתלונות על אלימות משטרתית), שביתת רעב של חלק ממנהיגי הסטודנטים והקמת אוהל מחאה ברחבת אוניברסיטת תל אביב, בו התקיימו 'שיעורים אלטרנטיביים' עם אנשי רוח שבאו לתמוך בשובתים. מאבקם של הסטודנטים מיקד את תשומת הלב הציבורית בשכר הלימוד, ואהוד ברק כלל הבטחה מפורשת להפחתת שכר הלימוד במסע הבחירות שלו לראשות הממשלה ב-1999. למימוש ההבטחה כינס שר החינוך יוסי שריד בשנת 2001 את ועדת וינוגרד, אשר המליצה להפחית את שכר הלימוד ב-50% בתוך חמש שנים; המלצה זו מומשה באופן חלקי בלבד, לאחר החלפת השלטון ושכר הלימוד בישראל הופחת בפועל בכ-20%.
בנובמבר 2006 כינסו שרת החינוך יולי תמיר ושר האוצר אברהם הירשזון ועדה חדשה לבחינת נושא שכר הלימוד בישראל, והעמידו בראשה את שר האוצר לשעבר אברהם שוחט. ועדה זו קמה כדי לבדוק את מצב ההשכלה הגבוהה ושכר הלימוד בישראל. נציגי מרצים, סגל זוטר וסטודנטים הביעו התנגדות לעצם כינוס הוועדה והטילו ספק במנדט שניתן לה, בשל הרכבה, שייצג לטענתם בעיקר את משרד האוצר ולא כלל נציגים מטעמם, ומכיוון שלשיטתם מדובר במסמוס ההחלטה שנתקבלה כבר בוועדת וינוגרד. לאחר הסכמי הבנות, שבהן גם הכנסת נציגי הסטודנטים לתת-הוועדה העוסקת בענייני שכר, המרצים קיבלו על עצמם את הוועדה וכך גם בתחילה הסטודנטים, אך האחרונים חזרו בהם כיוון שלטענתם לא היה בכוונת הממשלה לקיים את ההסכמים הללו. לאחר חופשת הפסח, בסמסטר אביב 2007, פתחו ארגוני הסטודנטים בשביתה על מנת להשיג שלוש מטרות מוצהרות:
גלן קרטיס
גלן האמונד קרטיס (באנגלית: Glenn Hammond Curtiss; 21 במאי 1878– 23 ביולי 1930) חלוץ תעופה אמריקני.
ביוגרפיה.
קרטיס, יליד המונדספורט ניו יורק, עבד בצעירותו בהרכבת אופניים (גם חלוצי תעופה אחרים, כמו האחים רייט, וריצ'רד פירס הניו זילנדי, עסקו קודם לכן באופניים). בשנת 1907 פיתח אופנוע ששבר את השיא לאותה תקופה במהירות של 218 קמ"ש. הוא הפסיד במאבק המשפטי על המטוס לאחים רייט שתבעו אותו על הפרת זכויות יוצרים בכך שלטענתם "העתיק" את מטוסם, אך למעשה הוא שכלל אותו.
בשנת 1909 הקים קרטיס את החברה הראשונה בעולם לייצור מטוסים. ב-26 בינואר 1911 הטיס את המטוס הימי הראשון אותו בנה בעצמו. בשל כך, זכה קרטיס בגביע קולייר, לו הוענק באותה השנה. בשנת 1914, קרטיס הטיס בהצלחה את כלי הטיס של סמואל לנגלי, במטרה לערער את זכויות הפטנט של האחים רייט, אשר בנו את המטוס הראשון, שכן הניסוי של לנגלי נערך זמן קצר לפני טיסת מטוסם של האחרונים. כיוון שטרם טיסתו של קרטיס נערכו שינויים בכלי הטיס של לנגלי, מטרת טיסתו של קרטיס לא הושגה.
קרטיס הלך לעולמו בשנת 1930, בגיל 52, כתוצאה מהתקף המעי העיוור.
השפעתו על עולם התעופה.
בסקר שנערך בשנת 2003 על ידי המגזין Aviation Week &amp; Space Technology בין מומחים בינלאומיים רבים בתחום התעופה, שנעשה לכבוד 100 שנה לטיסה המאוישת הראשונה בכלי-טיס הכבד מהאוויר, נבחר גלן קרטיס במקום החמישי מתוך מאה האישים שהשפיעו ביותר על התעופה (מקום אחד אחרי לאונרדו דה וינצ'י).
נצרות הקתולית
נצרות הקופטית
CIA World Factbook
קרטיס
קרטיס (Curtis) הוא שם משפחה שמקורו בצרפתית עתיקה ומשמעותו מנומס.
יסחק הראשון
אדיר שטיינר
אדיר שטיינר (נולד ב-1966), עובד בעיריית תל אביב, פעיל זכויות להט"ב, וההומוסקסואל הראשון שהוכר כאלמן של חייל צה"ל שנפטר במהלך שירותו. נכון ל-2012, סגן מנהל השירות העירוני באגף פניות הציבור וממונה חופש המידע שבלשכת ראש עיריית תל אביב-יפו.
ביוגרפיה.
שטיינר היה לפני גיוס לצה"ל כשפגש את ד"ר דורון מייזל, שהיה אז קצין רפואה, גרוש ואב לשלוש בנות. השניים היו שותפים לחיים במשך שמונה שנים, עד לפטירתו של מייזל ממחלת הסרטן. כששקל צה"ל את קידומו של מייזל לתפקידי קצונה בכירה, עבר שטיינר את המבדקים הביטחוניים המיועדים לבן זוג של קצין בכיר.
מייזל נפטר בשנת 1991. שטיינר פתח במאבק של חמש שנים על זכויותיו של כאלמן צה"ל. ב-1996, כשהגיש עתירה לבג"ץ בנוגע לזכויותיו באמצעות האגודה לזכויות האזרח, הכריע שר הביטחון, יצחק מרדכי, לטובתו וייתר את העתירה. בדף הזיכרון למייזל באתר ההנצחה "יזכור" נכתב "הותיר אחריו אם, שלוש בנות, אח ובן זוג." שטיינר אף נאבק על זכותו לעיין בפרוטוקולים של הוועדה הצבאית שדנה בזכותו להכרה כאלמן צה"ל. כשנחשפו הפרוטוקולים התברר שדיוני הוועדה כללו אמירות קשות על הומוסקסואלים.
מאוחר יותר הכיר שטיינר בן זוג אחר ולאחר מאבק משפטי, שוב באמצעות האגודה לזכויות האזרח, השיג הזוג זכויות במיסוי מקרקעין כשל זוג נשוי. שטיינר ביקש להעביר לבן זוגו צח גרניט מחצית מזכויותיו בדירתם בתל אביב, וערער לבית המשפט העליון על החלטותיהם של המפקחת על שומת המקרקעין, מנהל מס שבח מקרקעין וועדת הערר למיסוי מקרקעין לא אישרו פטור ממס שבח ומס רכישה על ההעברה.
באותה שנה החליט היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז, כתשובת המדינה לבית המשפט העליון, לפטור העברת דירה לבן זוג מאותו המין ממס שבח מקרקעין ומס רכישה, כפי שנהוג בהעברה בין בני זוג ובין ידועים בציבור המתגוררים יחד יותר משנה.
שטיינר תורם מניסיונו למאבקיהם של חברים בקהילה וכדובר עיריית תל אביב - יפו, אימץ בתמיכת ראש העירייה חולדאי את אירועי הגאווה והפך את המצעד לאירוע דגל עירוני בהפקת העירייה.
ביחד עם חבר מועצת העיר, איתי פנקס יזם שטיינר את הקמתו של המרכז העירוני לקהילה הגאה שנחנך בחודש יוני 2008 בגן מאיר בת"א.
ביזמתו של שטיינר משקיעה העירייה משאבים מדי שנה, בחוף הגאווה - חוף הילטון, במהלך אירועי הגאווה, והופכת אותו למתחם צבעוני בו מתקיימות מסיבות חוף יומיות כחלק ממאמצי העירייה לקדם תיירות גאה לעיר.
ביוני 2015 במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב זכה שטיינר להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
בן-זוגו, נכון ל-2012 של שטיינר הוא צח גרניט, מנכ״ל האופרה הישראלית תל אביב - יפו.
ג'קסון
ארכוזוארים
בקר לוגיקה מיתכנתת
נחמיה פרס
ארבידאס סבוניס
סימניה (אתר אינטרנט)