ב-1821 נשלחה אליו שאלה מאת הבנקאי ס. האבר, מראשי קהילת קרלסרוהה, שנועדה לענות על תהיותיה של ממשלת הדוכסות הגדולה של באדן לגבי המודרניזציה של היהודים בשטחה, ומה צריכות להיות השפעותיה על הדת ועל תפקיד הרבנים. חורין ענה בין היתר שמנהגים ניתן לבטל ללא שהיות, וכי על הרבנים להיות משכילים ולהנהיג שיפור אסתטי בבתי-הכנסת. בשנים הבאות החל לקרוא במפורש לכינוס סנהדרין. ב-1826 פרסם את התשובה גם בקובץ שהביע בהרחבה את תפישתו, "איגרת אלאסף: מכתב של רב אפריקאי אל עמיתו באירופה". הוא הוסיף לתקוף בו את הרבנים המדקדקים במצוות פעוטות בעודם מתעלמים מהעיקריות, ואת אורחות בית-הכנסת המיושנות. בספר התיר לראשונה גם תפילה בגילוי ראש, בטיעון ארכני. הוא פתח בכך שחבישת מגבעת בתפילה מונעת מרוב הציבור הנחת תפילין של ראש במקום המיועד, ועבר לכתוב שחז"ל גזרו כיסוי ראש מתוך כך, שחיו בסביבה בה הדבר נחשב למקובל גם בין הגויים, בעוד שבתרבות הנוכחית דווקא גילויו נאות ומכובד. בכך מצא פלאי הד מפורש, לראשונה, לביקורת האירופאית על ההלכה כנוהג המתאים רק לזמן ולמקום בו נקבע.
הרב מאראד הוסיף והמעיט בחשיבות דרכם של חז"ל לימיו: הוא העלה בפירוט את הצעתו לסנהדרין, שתוכל לשנות הלכות רבות הנוהגות בזמן הזה. במקביל, הדגיש את נצחיותם של ערכי הדת הבסיסיים ועיקרי האמונה, אותם אין לערער. הספר עורר שוב סערה, ורבני הונגריה ניסו להדיחו ממשרתו, ללא הועיל. ההיתר שהעניק לתפילה בגילוי ראש לא התקבל אף בקרב בני קהילתו. ב-1827 ביטל באראד את כל נדרי ביום כיפור. ב-1829 עוד ניסו רבני פרשבורג, אובודה וניקלשבורג להביא לפיטוריו. במכתבם תבעו ממנו להתפטר או להופיע לשימוע בפני בית דין מיוחד, שבו ישבו הרבנים משה טייטלבוים, דוד דייטש וצבי הירש הלר, חורין התעלם.
ב-1831 פרסם את "ציר נאמן", בו הצהיר כי אף שהוא מעדיף לשמר את השבת במועדה, ניתן יהיה, בהחלטת אספה מתאימה, להעבירה ליום ראשון, יום המנוחה המקובל בקרב יתר הציבור. זו הייתה הפעם הראשונה שהדעה הזו, שיושמה לאחר מכן בקרב קהילות רפורמיות בגרמניה ובארצות הברית על פי שיטתו של שמואל הולדהיים, הועלתה. חורין הסביר את טיעונו באריכות, והסתמך על כך שלא ניתן לקבוע מדעית את היום בו השלים האל את הבריאה, וכי ממילא היהודים בארצות השונות אינם שובתים באותן שעות בגלל הבדלי התאריך ברחבי העולם.
בהיבט מרכזי אחד חורין מעולם לא אימץ את השקפות הרפורמים: הוא הוסיף להדגיש כי עבודת הקרבנות, והדינים הנלווים אליה, אינם בטלים אלא באופן זמני ויחודשו עם בוא המשיח. ב-1839 הדפיס את ספרו "ילד זקונים", בו אפשר נסיעה בשבת ברכבת לצורכי פרנסה, תוך התבססות על אמירת הרמ"א כי הליכה לסחורה כדי להרוויח היא בגדר מצווה. באחרית ימיו האמין כי עם ישראל אינו מהווה עוד אומה: הוא כתב ב-1842 כי חורין התיר לנגן בעוגב בשבת גם על ידי יהודי, על בסיס דברי התוספות ב על כלי שיר. ב-1842 הצליח לגייס את קהילתו להכניס כלי כזה לבית-הכנסת. באותה שנה גם שלח איגרת במענה לשאלת קהילת ברסלאו, בה התחוללה אז מחלוקת בין הרב הרפורמי אברהם גייגר לבין הרב המסורתי גדליה טיקטין (השני) , בה הגן על כשירותו של גייגר לכהן כרב. על ערש דוי, הוזמן לאספת הרבנים ההונגרים בפקש, למרות בידודו והעוינות כלפיו מצד רובם. כמו כן, שלח מכתב ברכה לוועידת בראונשווייג, מאירועי המפתח של היהדות הרפורמית, שזומנה בידי גייגר ושנראה שהגשימה סוף סוף את חזונו.
יחס הרבנים אליו.
היחס לחורין מצד האורתודוקסים היה כאל כופר. החת"ם סופר כינה אותו בכתביו "אח"ר" (אהרן חארין ראבינער), "סטרא חורינא" ועוד כינויי גנאי. גם הפוזיטיבים-היסטוריים לא נטו לו אהדה: היינריך גרץ תיאר אותו בספרו כ"מי שהיה מסוגל לחזור על דברי איוולת בשלוש שפות (עברית, גרמנית ויידיש)" ושהתמסר "לתנועה הרפורמית החדשה מבלי להבין את יעדיה עד תומם." ב-1839 הניע החשש מהדוגמה שנתן חורין, כפוסק הלכה גמיש מאוד, את וולף לנדאו, מקורבו של זכריה פרנקל, לפרסם קובץ הנהגות למכהנים כרבנים, לפיו היה עליהם לרחוש כבוד רב למסורת קודמיהם. בהונגריה הייתה השפעתו זניחה: על אף קרבתו של לאופולד לעף מראשי הנאולוגים בהונגריה, אליו, הוא שימש סמל למינות בעיני האורתודוקסים ולא מופת לנאולוגים, שאימצו את נוסח וינה של מנהיימר. בעיני קודמי הרפורמים היה מקור סמכות רב-ערך, אך השקפתו הייתה רחוקה מזו של מייסדי התנועה. חורין נותר כל ימיו צמוד לשיח ההלכתי המסורתי, גם אם היה רדיקלי ביישומו, והאמין כי הש"ס והפוסקים מספקים מרווח רב דיו לחידושים שראה כנחוצים; מיכאל מאיר תיאר אותו כ סילבר ראה בו שריד מאוחר ל חורין מילא תפקיד ייחודי כמקשר בין הדור המוקדם של מבשריה ליהדות הרפורמית עצמה, ונשמר לו מקום חשוב בהיסטוריה שלה כאחד מאותם חלוצים.
ממשיכי דרכו.
הרב יעקב שטיינהרדט, שנבחר ב-1845 למלא את מקומו של הרב חורין, המשיך בדרך שקודמו התווה, אולם, בהיותו תומך השפה ההונגרית, העביר את שפת הדרשות מגרמנית אליה.
הנצחתו.
הצייר יאקאב גוטמן, הכין פרוטומה של הרב חורין, עשויה משיש לבן, והיא הוצבה סמוך לקברו. היצירה נגנבה, אולם לקראת סוף המאה ה-19 שוחזרה על ידי הפסל זיגמונד אראדי ובהמשך נרכשה על ידי המוזיאון הלאומי של בודפשט.
משפחתו.
נכדו, פרנץ חורין האב, היה איש עסקים מצליח, בתחום הפחם, מייסד איגוד התעשיינים בהונגריה וחבר בית הנבחרים ההונגרי. בהגיעו לגיל 59 המיר דתו לנצרות קתולית.
גם בנו של הלה, פרנץ חורין הבן, שהתנצר בגיל שלושים, היה מראשי התעשיינים ההונגרים בימי שלטונו של מיקלוש הורטי.
ארד (עיר)
ארד (ברומנית ובהונגרית: Arad) היא עיר ברומניה, בירת מחוז ארד שבשוליה המערביים של חבל טרנסילבניה, באזור ההיסטורי הקרוי קרישאנה (קרשווידק) או פרטיום. העיר שוכנת על גדות נהר מורש. בארד גרים כ-148,000 תושבים (לפי נתוני 2011).
ארד היא העיר השלישית בגודלה במערב רומניה, אחרי טימישוארה ואוראדיה.
היא צומת תחבורה חשוב על הנהר מורש (מארוש) ומרכז תעשייתי ותרבותי חשוב. בימינו פועלות בעיר שתי אוניברסיטאות.
ארד חבה את מורשתה הרב-תרבותית להיותה בעבר למשך מאות רבות של שנים חלק ממלכת הונגריה והאימפריה ההבסבורגית על גלגוליה. ה במאה ה-16–18 ידעה העיר כיבוש טורקי כשהייתה חלק מהאיילט העות'מאני של טמשוואר. החל משנת 1920 ארד היא חלק מרומניה. לאורך השנים חיו בה תושבים הונגרים, רומנים, גרמנים, יהודים, סרבים, בולגרים, צוענים וממוצאים אתניים נוספים. היא התפתחה בקצב מהיר החל מן המחצית השנייה של המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 בימי השלטון האוסטרו-הונגרי. עם בנייניה המרשימים נמנים בניין התיאטרון, הקרוי בימינו על שם יואן סלאביץ' בסגנון נאו-קלאסי, בניין המנהל בסגנון אקלקטי ו"הכנסייה האדומה" הלותרנית-אוונגלית בסגנון נאו-גותי שנבנו בתקופה המוזכרת.
הקהילה היהודית של ארד נוסדה במאה ה-18. בית הכנסת הראשון, הבנוי מעץ, הוקם ב-1759. ורבה הראשון, יוחנן, ערך בו את הטקס הראשון ב-1764. חברה קדישא של ארד נוסדה קודם לכן ב-1717. הרב השני היה לייב ברודה שכיהן בשנים 1770–1786 ואחריו סטמניץ הירש, בשנים 1786 - 1789. הרב אהרן חורין התמנה ב-1789, בגיל 23, לפי המלצת הרב יחזקאל לנדא לרב של קהילת ארד.
השם.
יש משערים כי שמה של העיר ארד ושל המחוז ארד מקורו בשפה ההונגרית. מדובר בשמו של אביר הונגרי - אוֹרוֹד (Orod) או אוּרוֹד (Urod) - ששירת את המלך אישטוואן הראשון או הקדוש. ייתכן כי הוא היה האישפאן הראשון של האזור.
במאה ה-11 קמה סביב העיר המחוז או הרוזנות אראד -Arad vármegye - ושמה כמו שמה של העיר נכתבו באות A.
היסטוריה.
פרה-היסטוריה.
באלף החמישי לפני הספירה ידוע על יישוב בני אדם, שהוקם כנראה, על ידי אוכלוסייה טרום-הודו-אירופית, על הגדה הימנית (צפונית) של הנהר מורש. באלף הרביעי לפנה"ס קמו יישובים גם בגדה השמאלית של הנהר. באלף השלישי לפנה"ס הופיעו יישובים משגשגים בשתי הגדות ובאיים בנהר מורש ומשערים שהשתייכו לדוברי שפות הודו-אירופית. שיא ההתיישבות הזאת חל בסביבות שנת 1000 לפנה"ס. בחפירות במתחום המלון אסטוריה בארד נמצא שלד מתקופת הברונזה.
ימי קדם.
באלף הראשון לפנה"ס הופיעו באזור יישובים דאקיים. במאה ה-5 לפנה"ס התיישבו בו סקיתים שכנראה נטמעו באוכלוסייה הדאקית. במאות ה-4-3 לפנה"ס בקברת יישובים קיימים הגיעו לגדות המורש גם שבטים קלטים. דו-הקיום בין הדאקים לקלטים נמשך כמאתיים שנה והסתיים בטמיעתם באוכלוסייה הדאקית שהייתה גדולה יותר.
בשנים 101–102 לספירה כוחות רומיים כבשו יישוב דאקי מדרום לרובע מיכאלאקה של ימינו. בימי המלחמה הדאקית השנייה (106-105) כבש הקיסר טראיאנוס שטחים מצפון לנהר מורש וסיפח אותם לפרובינקיה הרומית דאקיה. באזור שנקרא כיום "ארד החדשה" (אראדול נואו – Aradul Nou) בנו הרומאים מבצר בשם "קסטרה" שאירח את הלגיון הרביעי פלביה פליקס. בתקופה שבין המאה השנייה-המאה הרביעית בשטח העיר של ימינו הוקמו יישובים דאקיים וסרמטיים שניהלו יחסי מסחר הדוקים עם האימפריחה הרומית.
ימי הביניים.
במאה ה-10 התחיל כיבוש אגן הקרפטים, לרבות טרנסילבניה, על ידי השבטים המדיארים (הונגרים) . אחת מדרכי הגישה שלהם היה עמק המורש. השליט המקומי גלאד שאוים על ידי התקדמות ההונגרים בנה בקרבת אראד, ביישוב ולדימירסקו-שאנצן, מבצר שלבסוף נכבש ונחרב על ידי הפולשים באמצע המאה ה-10. שליט מקומי אחר בשם אייטון או אחטום בנה אותו מחדש אבל המדיארים הרסו אותו שוב בשנת 1028.