גם הערבים התקשו בתחילה לחתום על המסמך שהיווה התכחשות גמורה לעמדתם במשך כל תקופת המנדט הבריטי. ניתן לשער כי מרגע שנתנו מדינות ערב את הסכמתן להשתתף בוועידה, מטרתן הייתה לנסות ולממש את החלטות תוכנית החלוקה 181 מ-1947.
הנושאים שעמדו לדיון.
העמדות הערביות הוצגו בתור קונצנזוס כללי ולא כאינטרסים ייחודיים. בוועידה עמדו לדיון שלושה נושאים אשר העסיקו את העולם הערבי כולו: הנושא הראשון, שהיה גם החשוב ביותר מבחינת הערבים היה בעיית הפליטים שנוצרה בעקבות מלחמת העצמאות. לפי הערכות האו"ם, הגיע מספר הפליטים אז ל-750,000 בקירוב. הנושא השני: גורלה של ירושלים. הנושא השלישי: עתידם של השטחים שהוענקו לערביי ישראל בתוכנית החלוקה. בפועל עסקה הוועידה בעיקר בשאלת הפליטים.
העולם הערבי היה מאוחד בשני נושאים: בינאום ירושלים והקמת מדינה פלסטינית עצמאית. יוצאת דופן הייתה ירדן, שהפתרון המועדף בעיניה היה חלוקת ירושלים וסיפוח שטחי ארץ ישראל שעל פי החלטת חלוקה נועדו להיות בשטח המדינה הערבית, לירדן.
בזמן ועידת לוזאן כבר הייתה ירושלים מחולקת, והגדה המערבית הייתה מסופחת לירדן, סיפוח שהוחלט עליו בהסכמי שביתת הנשק שנחתמו בין שתי המדינות בתחילת אפריל 1949. בשאלת ירושלים והמדינה הערבית בשטחי ארץ ישראל המערבית, בחרה ישראל בפתרון הירדני. לגבי הפליטים, עמדת ישראל התבססה על שתי הנחות יסוד. האחת, ישראל לא ראתה עצמה נושאת באחריות ליצירת בעיית הפליטים, אך למרות זאת הייתה נכונה לתרום ולסייע בפתרון הבעיה מתוך שיקולים אנושיים. ההנחה השנייה הייתה, שכל פתרון הכולל שיבתם של הפליטים מסכן את קיומה של מדינת ישראל.
השיחות בוועידה.
השיחות התנהלו בשני סבבים:
סבב ראשון: מ-27 באפריל עד 23 ביוני 1949.
סבב שני: מ-18 ביולי עד 12 בספטמבר 1949.
הסבב הראשון.
בעקבות סירוב המשלחות הערביות לשבת באולם אחד עם המשלחת הישראלית, התנהלו השיחות בלוזאן באופן בלתי ישיר, כשהמתווכים משמשים כשליחים בין המשלחות. הדיונים התקיימו בשתי רמות: רשמית ובלתי רשמית.
ברמה הרשמית ניסו חברי ועדת הפיוס בשלב הראשון לקבוע בסיס משותף למשא ומתן על שלום כולל באזור, ודנו בנושאים שונים שהעיקרי בהם היה שאלת הפליטים. ברמה הבלתי רשמית, התקיימו מגעים דו-צדדיים בין כמה אישים ישראליים ובין חברי משלחות ערביים. עיקר הדיון ברמה הבלתי רשמית היה בעניין ההסדר הטריטוריאלי, והמפגשים היו ברי תוקף רק כאשר החליטו להביאם לדיון רשמי של המשלחות.
הוועידה התכנסה בצל תחושה בהנהגה הישראלית שלא ניתן יהיה להגיע להסכם שלום ישראלי- ערבי, שנבעה בעקבות מלחמת העצמאות. העמדה הישראלית הרשמית שהוצגה בלוזאן הייתה, כי רק כאשר יכירו הערבים הכרה ישירה במדינה היהודית, תפתח הדרך למשא ומתן משמעותי בשאלת הפליטים.
טרם הוועידה קבעו מקבלי ההחלטות בישראל, ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון ושר החוץ משה שרת, את עמדת הממשלה ביחס לפליטים על שני רכיביה העיקריים, שאלת השיבה ושאלת הפיצויים. הוחלט כי ישראל תקבל מספר מצומצם של פליטים בלבד ותשלם פיצויים עבור הקרקעות הנטושות. עם זאת, צעדים אלו יוכלו להתבצע מבחינתה רק במסגרת הסכם שלום כולל באזור, שבמסגרתו תזכה ישראל לקבל פיצוי כספי הולם ממדינות ערב לנזקי המלחמה, ובעבור הרכוש היהודי שהשאירו יהודי ערב בארצות מוצאם בטרם העלייה לארץ.
מזכיר המדינה של ארצות הברית, דין אצ'יסון, נפגש ב-5 באפריל 1949 עם שר החוץ משה שרת. בפגישה הביע אצ'יסון את עמדתו, כי על ישראל להסכים להעניק זכות שיבה לכרבע מהפליטים הערבים. אצ'יסון רמז על כך, כי מחווה מסוג כזה מצד ישראל תאפשר להארי טרומן, נשיא ארצות הברית, להמשיך בתמיכתו במדינת ישראל. כמו כן הבטיח המזכיר כי יעשה ניסיון להתקדם לקראת הסכם כולל של הסכסוך הישראלי- ערבי. שרת ובן-גוריון סירבו להיענות להצעת ארצות הברית והסכימו להחזיר מספר מוגבל של פליטים במסגרת איחוד משפחות, ולתת פיצויים לאחרים.
בהמשך הציע ראש המשלחת האמריקאית, מרק את'רידג', לישראל שתספח אליה את רצועת עזה על פליטיה, כ-400,000 נפש. ממשלת ישראל דנה בהצעה, החליטה לקבל אותה באם תוצע לה רשמית, ויידעה את את'רידג' על ההחלטה. מצרים, שכבשה את עזה במהלך המלחמה, סרבה להעברת השליטה.
מעבר לכך, מדינות ערב דרשו שהפליטים יחזרו לשטחים שהיו מיועדים למדינה הערבית על פי תוכנית החלוקה באזורי רמלה, לוד והגליל המערבי. על אף שישראל חתמה על פרוטוקול הוועידה שכולל בתוכו את תוכנית החלוקה, היא סרבה לדרישת הערבים ונצמדת להסכמי שביתת הנשק.
הסבב הראשון של ועידת לוזאן הגיע למבוי סתום.
רבים בוושינגטון ראו בישראל את מכשילת תהליך השלום. באיגרת ששלח טרומן לבן-גוריון ב-29 במאי 1949, האשים אותו בכך שגרם לקיפאון בלוזאן. כמו כן איים הנשיא על ישראל בהטלת סנקציות ובעיון מחדש ביחסה של ארצות הברית למדינה היהודית. בנוסף לאיגרת, איים הממשל האמריקאי להשעות מלווה של מאה מיליון דולר למדינת ישראל. גם במהלך הדיונים המשיכו האמריקאים ללחוץ על ישראל. הנציג האמריקאי אתרידג' איים להתפטר וביצע זאת בסופו של דבר ביולי 1949, פול פורטר החליף אותו. על אף כל איומי האמריקאים, בן-גוריון לא חשש ולא מיהר לפעול. דעתו הייתה כי אין לוותר על אינטרסים חיוניים לישראל מתוך שיקולים הנובעים מלחץ.
הסבב השני.
אל הסבב השני הגיעה ישראל עם הצעה לקלוט לתחומה 100,000 פליטים. הצעה זו לא התקבלה על ידי הערבים שדרשו שכל הפליטים יוחזרו לישראל.
הסימנים לסיום הוועידה החלו להופיע באמצע אוגוסט 1949. היה זה לאחר ש"ועדת הפיוס" ניסתה לחזור על פרוטוקול מאי 1949 במסמך חדש. הבעיה שהפעם הערבים לא הסכימו לשינוי הפרוטוקול, וישראל לא נאותה לחזור על הסכמתה כבעבר. האמריקאים, שבתחילה רצו מאוד בהצלחת הוועידה, החלו להתייאש מניסיונות הפיוס שלא הובילו להישגים. כמוצא אחרון הגיע פול פורטר לוושינגטון להתייעצות. בשובו הציע לצדדים המעורבים, כי הוועידה תשלח לאזור "משלחת סקר כלכלית" כדי לבדוק את הפוטנציאל הכלכלי הגלום בכל מדינה לקלוט פליטים. ישראל לא הסכימה לשתף פעולה, והעדיפה להישאר בגבולותיה ולהתעסק בענייניה הפנימיים. המשלחות הערביות וישראל סירבו לחתום על הצהרה משותפת עם סיום הוועידה.
ועידת לוזאן הסתיימה בספטמבר 1949 ללא הסכמי שלום.
השלכות הוועידה.
ועידת לוזאן, שהיוותה מעין המשך ישיר לשיחות שביתת הנשק שלאחר מלחמת העצמאות, הייתה על פי ההיסטוריון אילן פפה "הזדמנות נדירה לפתור את הסכסוך הישראלי-ערבי, הזדמנות שלא נוצלה ועל כן לא ניתן לומר אם הוחמצה או לא".
לכאורה נראה כי האו"ם לא הצליח לנצל הזדמנות חד פעמית שהייתה בידיו לקדם את הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות להסכם שלום כולל, אך הסוגיה סבוכה מדי מבחינה היסטוריוגרפית.
יש התולים את כישלון השיחות בעובדה שנציגי המדינות שהרכיבו את הוועידה, מארצות הברית, מצרפת ומטורקיה היו חסרי ידע בענייני המזרח-התיכון, ובשל כך לא ידעו כיצד להתנהל במצב הסבוך. אחת הטעויות שעשו הייתה עריכת השיחות במרוכז בין ישראל לבין כל נציגי המדינות הערביות שגובשו לקבוצה אחת, ולא באופן נפרד כפי שבוצעו בהסכמי שביתת הנשק. במצב כזה דאג כל אחד מנציגי המדינות הערביות מתגובת הנציגים האחרים ולא פעל למען קידום האינטרסים של מדינתו. בנוסף לכך, השיחות לא נערכו באופן ישיר אלא בתיווך משתתפי הוועידה.
אינוורטאז
אינוורטאז (Invertase; שם סיסטמטי – beta – fructofuranosidase), הוא אנזים המזרז את ההידרוליזה של סוכרוז לגלוקוז ולפרוקטוז. הסוכרוז מורכב מגלוקוז ופרוקטוז ומצוי במרבית הצמחים. תפקיד האנזים בגוף הוא להפוך את הסוכרוז ל-D-Glucose ול-D-Fructose הנספגים בקלות במערכת הדם. בתעשייה הוא משמש בייצור ממתקים וסירופים.
הסוכרוז אינו סוכר מחזר כיוון ששני הפחמנים האנומרים של הסוכרים קשורים זה לזה. עובדה זו מגינה עליו מפני הידרוליזה או חמצון על ידי אנזימים צמחיים.
האנזים מופק בדרך כלל משמרים ובעיקר מ-"Saccharomyces cerevisiae". מאחר שאינוורטאז קשור בחוזקה לדופן תא השמר, הוא צריך להיחשף קודם לאוטוליזיס, או שבירה אנזימטית של דופן התא לפני קבלת האנזים המסחרי. בצורתו המקובעת אינוורטאז משמש בעיקר לניסויים. מאחר שהאנזים המסיס מצוי במחיר זול, יש יתרון כלכלי מועט לשימוש חוזר באנזים זה.
מאפייני האנזים:
משמר לילדים
משמר לילדים היה שבועון לילדים של העיתון "על המשמר", שיצא לאור החל מ-7 בספטמבר 1945 עד 1985.
היסטוריה.
העיתון "על המשמר" כלל מדור לילדים בשם "שי משמר לילדים" שנערך על ידי לאה גולדברג. בשנת 1945 הוחלט לייחד לילדים עיתון נפרד. מייסד השבועון היה צבי זהר, עורך בספרית פועלים, ועורכו הראשון, שהתמנה ב-1946, היה מרדכי אמיתי. רפאל אליעז שימש כעוזרו של מרדכי אמיתי ושניהם פרסמו משיריהם וסיפוריהם בעיתון. מ-1948 ועד אמצע שנות ה-70 ערך את העיתון בנימין טנא ולצידו שלמה ניצן שהחליפו לאחר הפרישה.
השבועון היה בעל צביון ציוני סוציאליסטי וככל עיתוני הילדים בני תקופתו, היה בעל שאיפות חינוכיות ולימודיות. תוכן השבועון כלל דיווחי אקטואליה, סיפורת מקורית ומתורגמת, סיפורים בהמשכים, אגדות, שירים, חידות ותשבצים ומדורים שונים בנושאים כגון ארכאולוגיה ומדע.
השבועון נהג לפרסם יצירות ביכורים של קוראיו הצעירים, אשר חלקם זכו לפרסום בבגרותם: שיר מאת המשורר לעתיד יוסי גמזו התפרסם ב"משמר לילדים" כשהיה כותבו בן תשע, ואיל מגד פרסם בו את שירו הראשון בגיל עשר וחצי.