תפקידה הידוע ביותר בטלוויזיה הוא ככל הנראה גילום דמותה של אגריפינה בעיבוד הטלוויזיוני משנת 1976 של ה-BBC ל"אני, קלאודיוס" שביים הרברט וייז. ב-1971 הופיעה בתפקיד ראשי כסו בריידהד בסדרת הדרמה "ג'וד האלמוני" עיבוד לרומן באותו שם מאת תומאס הרדי. ב-1972 גילמה את דמותה של גברת אלטון בעיבוד הטלוויזיוני לרומן "אמה" מאת ג'יין אוסטן, ואת סטלה מוסון בסדרה "מותו של עד מומחה", הראשונה מסדרות הטלוויזיה על אודות הבלש אדם דלגליש על פי הרומנים של פ.ד. ג'יימס. תפקידים נוספים בטלוויזיה היו בסדרה "כל היצורים גדולים כקטנים" (1978), בדרמה "יוחנן פאולוס השני" (1984), "בית קדרות" (1985), "האישה בשחור" (1989), בסרט מסדרת "פוארו" לפי ספרי אגאתה כריסטי (1993). פעמיים הופיעה בסדרה "דוקטור הו" בהפרש של 20 שנה. ב-1964 בתפקיד קאלה ב-"The Keys of Marinus" וב-1988 כליידי פיינפורטה ב-"Silver Nemesis". עוד השתתפה בטרילוגיה "כיבושי נורמן" (The Norman Conquests) לפי מחזות של אלן אייקבורן.
בקולנוע שיחקה בסרט "הרחק מן ההמון הסוער" בתפקיד לידי (1967), בסרט האימה "The Asphyx"  מ-1972, ובסרט "Century" בכיכובם של צ'ארלס דאנס וקלייב אוון (1993).
ווקר נישאה להרברט וייז ב-1988. ילדיהם צ'ארלי ווקר-וייז וסוזאנה וייז אף הם שחקנים.
יון גאורגה דוקה
יון זלינסקי
חוה
חַוָּה, היא האישה והאם הראשונה לפי ספר בראשית. מסופר עליה כי נבראה בצלם אלוהים. חוה היא אשת אדם הראשון ואמם של קין, הבל ושת, ובנים ובנות אשר שמם לא ידוע. שמה מופיע לראשונה ב. השם חַוָּה מופיע פעמיים במקרא. חוה היא האישה היחידה בתנ"ך שניתן לה הסבר לשם.
חוה בסיפורי הבריאה.
לסיפור בריאת אדם וחוה שתי גרסאות. לפי המסופר בבראשית א', אדם וחוה נבראו ביום השישי בצלם אלוהים. על-פי סיפור הבריאה השני, אלוהים ברא את האדם, הניחו בגן עדן. תחילה אלוהים ברא את בעלי החיים והביאם אל האדם, אך הוא לא מצא בהן "עֵזֶר כְּנֶגְדּוֹ". לכן יצר אלוהים את האישה מצלעו כדי להפיג את בדידותו: "לֹא-טוֹב הֱיוֹת הָאָדָם לְבַדּוֹ; אֶעֱשֶׂה-לּוֹ עֵזֶר כְּנֶגְדּוֹ" הכתוב במקרא אינו מציין מי מהברואים נברא ראשון, אדם או חוה. בניגוד לסיפור בריאת האדם בבראשית א', בריאת האדם בבראשית ב' נמסרת באריכות, האדם נוצר מן העפר ואילו האישה נוצרת מצלעו.
כמה ממדרשי האגדה מפרשים את הכתוב "זָכָר וּנְקֵבָה, בָּרָא אֹתָם" כי האדם נברא דו-פרצופין. במקור אחר נכתב:"אמר רבי ירמיה בן אלעזר, בשעה שברא הקב"ה את אדם הראשון אנדרוגינוס בראו, הדא הוא דכתיב 'זכר ונקבה בראם' ".
הגאון מווילנה רואה במצב הפיזי בסיפור הבריאה הראשון, של אדם וחוה בבראשית א', יחסים של ניכור. החסידות קוראת למצב הבריאה השני בו נוצרה חוה מצלעו של אדם: 'פנים אל פנים'. רבי מנחם נחום מצ'רנוביל, כתב כי: "בחינת זיווג פנים בפנים נקרא: התכללות" ובכך רומז לאירוע הכלולות.
סיפור הבריאה הראשון.
בסיפור בריאתה הראשון של האישה, אדם וחוה הם שווים, שניהם נבראים בצלם האלוהים וגם לחוה בסיפור זה ניתנה הזכות לשלוט.
המחבר המקראי מציג את הופעתה הראשונה של האישה בסיפור בריאת האדם. היא אינה מכונה בשמה ואדם הוא השם, שניתן על ידי האל גם לזכר וגם לנקבה. לפי משה דוד קאסוטו ואחרים זהו שמם הקיבוצי של אדם וחוה. הזכר והנקבה, נבראו יחד בצלמו של האל ועל שניהם הוטלה השליטה בטבע ומצוות פרו ורבו.
סיפור הבריאה השני.
סיפור הבריאה השני בבראשית ב', שונה מבחינת תוכנו מהסיפור הראשון המופיע בבראשית א'. השוני בא לידי ביטוי ביחס בין אדם לאישה, ומוצגים בו תפקידיה כמו גם תפקידיו של אדם. בסיפור השני, המופיע בבראשית ב', בהמשך לבריאת האדם מתוארת בריאתה של האישה, שראשיתה במחשבת האל ומעשה ידיו והיא נבראת מצלעו של אדם. מטרת יצירת האישה על פי פסוקים אלו היא הפגת בדידותו של אדם. החיות אינן מספקות מענה לבדידותו של אדם, ולכן בורא האל את האישה, שנבראת מצלעו של אדם. רבינו בחיי מעיר כי האישה "נבראת בגן עדן כי שם נלקחה מצלעות האדם ועצם מעצמיו, והאדם שהונח בגן עדן נברא חוץ לגן"
במילים "עזר כנגדו" סוברים פרשנים כי אלוהים ברא את האישה לאחר שניסה להעביר לפני אדם חיות רבות כדי שיהיו לו עזר כנגדו. לדעת קאסוטו, פירוש זה אינו מתיישב עם מושג האלוהות בסיפור הבריאה. אלוהים יוצר בידיו את האישה. העצם נלקחה מאדם. את בשרו החשוף של האדם סגר. השורש ב-נ-ה מופיע בספרות המסופטמית ופירושו יצירת בני אנוש על ידי האלילים.
המשך הסיפור מספר בתוצאת בריאת האישה: "עַל-כֵּן, יַעֲזָב-אִישׁ, אֶת-אָבִיו, וְאֶת-אִמּוֹ; וְדָבַק בְּאִשְׁתּוֹ, וְהָיוּ לְבָשָׂר אֶחָד". יש הרואים בפסוק זה הד לתפישה מטריאכלית שדוגלת בשלטון האישה בבית המשפחה. עדיה חורון ראה בפסוק זכר למסורת צפון אפריקאית המחשיבה יותר את ייחוס האם מייחוס האב, כפי שמתבטא בייחוס חלק משבטי המדבר המקראיים להגר או קטורה, וכן במלכוֹת קדר הקדומות ובמלכת שבא. אך אחד מעונשי האישה בעקבות חטאה בגן עדן, בבראשית ג', ט"ז: "וְהוּא, יִמְשָׁל-בָּךְ." מבטל תפישה זו על פי קאסוטו ואחרים.
מדרש תנחומא עונה על השאלה מדוע נבראה האישה מצלעו של אדם: " בא וראה כשבקש הקב"ה לברוא את חוה היה מחשב מאיזה מקום לבראותה אמר אם אברא אותה מן הראש תהיה רוחה גסה, מן העין תהיה סקרנית, מן הפה תהיה פטפטנית, מן האזן תהיה צייתנית, מן הידיים תהיה גונבת, מן הרגלים תהיה פדרנית, מה עשה הקב"ה בראה מן הצלע ממקום צנוע כדי שתהיה צנועה יושבת בבית שנאמר וייקח אחת מצלעותיו (בראשית ב'), ואעפ"כ לא יצאו ידיהן מאלו המומין, לא בראה מן הראש שלא תהא רוחה גסה, עמדו בנות ציון והייתה רוחן גסה שנאמר ויאמר ה' יען כי גבהו בנות ציון וגו' (ישעיה ג'), לא בראה מן העין שלא תהא סקרנית עמדה חוה והייתה סקרנית שנאמר (בראשית ג') ותרא האשה כי טוב העץ וגו'"
מדרש שמה.
שמה של חוה מופיע פעמיים במקרא בשאר הפעמים מכנה הכתוב את חוה בכינוי אִשָּׁה. לשני כינויים אלה מציע הכתוב מדרש שם. את שניהם העניק לה אדם.
מדרש השם "אשה".
שמה הראשון מוענק לחוה בבראשית פרק ב' כשם התואר "אישה": "וַיֹּאמֶר, הָאָדָם, זֹאת הַפַּעַם עֶצֶם מֵעֲצָמַי, וּבָשָׂר מִבְּשָׂרִי; לְזֹאת יִקָּרֵא אִשָּׁה, כִּי מֵאִישׁ לֻקְחָה-זֹּאת." חז"ל מבקשים להוכיח באטימולוגיה זו שהעולם נברא בלשון הקודש '"לְזֹאת יִקָּרֵא אִשָּׁה, כִּי מֵאִישׁ לֻקְחָה-זֹּאת" - מכאן שניתנה התורה בלשון הקודש. רבי פנחס ורבי חילקיה בשם רבי סימון אמרי: כשם שניתנה תורה בלשון הקודש כך נברא העולם בלשון הקודש'.
מדרש שם זה הוא אטימולוגיה עממית, הנשען על הדמיון הצלילי בין המילים אִיש ואִשָּה. אין קשר אטימולוגי בין שתי המילים.
מדרש השם "חוה".
בפעם השנייה מעניק אדם לאישה את השם חוה והכתוב מסביר אותו כך: "וַיִּקְרָא הָאָדָם שֵׁם אִשְׁתּוֹ, חַוָּה: כִּי הִוא הָיְתָה, אֵם כָּל-חָי.", וכך שמה מבטא חיים.
השם חוה קרוב למילה 'חיויא' מארמית, שפירושה נחש. דמיון השמות מופיע כמוטיב חוזר במדרשי חז"ל ואצל פרשני ימי הביניים, וכך דרשו חז"ל: "ניתנה לו לחיותו ומייעצתו כחיוויא (כנחש)... ורבי חיא אמר: חִיוָא חִוְיָך חִיוָא דְאָדָם [=הנחש נחשך (הישיאך עצה) ואת נחש לאדם]". במדרש זה מובעת תרעומת על האישה בעקבות חטא עץ הדעת, על כי שינתה את ייעודה ממדרש-שמה המקורי, למדרש-שם מעוות.
מדרש שם אחר, דורש את השם חוה, כמו חיווי - דיבור. באחת ממדרשי חז"ל נאמר: "דבר אחר - חוה-חיוה, (הגיד) לה האדם הראשון כמה דורות איבדה". על משקל מדרש-שם זה, נאמר במדרש רבינו בחיי: "על דרך הפשט, מלת "חוה" פירושה מדברת... והיה זה מחכמתו הגדולה בקריאת השמות, וקראה כן כי כן הבין בטבעה שהיא דברנית, ומכאן ראוי להיות כל הנשים דברניות".
רש"י פירש 'חוה - נופל על לשון חיה, שמחיה את ולדותיה'.
יש הסוברים כי גזרון המילה חוה אינו ארמי במקורו אלא כנעני ופירושה במקור חיי.
בתנך נאמר על חווה שהיא "אם כל חי" ובאופן מסורתי נהוג לפרש את שמה כגזרון המילה הערבית חַ'יָּה - حيا פירוש: 1) לברך (לשלום), להגיע; 2) להישאר בחיים, לשרוד.
המילה חַ'יָּה חי ניתנת להשוואה עם המילה האוגריתית (hyy/hwy : חָי-וִו ; חַ'-וִו) ופרושה- לחיות
,אנשי דת וחוקרים מצאו קשר לשוני בין המילה הארמית חויאי למילה הערבית ח'-יה.
באסטלה פונית מתוארת חוו'ת כאשה נכבדה, וכ-"האלה חוו'ת-מלכה".
היו חוקרים שזהו את המילה חוו'ת (hwt) המופיעה באותה כתובת פונית לאלה החיתית/חורית - חבת זוגתו של אל הסער החורי תשוב.
באחד מסיפורי הבריאה השומרים העתיקים ביותר, המתרחש בדילמון, גן העדן במיתולוגיה השומרית, האלה נינחורסג מיילדת שמונה אלות מאיברי גופו של בן-זוגה, האל אנכי. כל אלה נולדת מאיבר אחר, ונקראת על שם איבר זה. האלה השביעית נולדת מצלעו של אנכי, ונקראת נינטי . המילה "נין" בשומרית פירושה גברת, אלה או אשה רמת-מעלה, והמילה "טי" היא דו-משמעית: פירושה "צלע" אבל גם "חיים". השם נינטי הוא איפוא משחק מילים בשומרית, ויכול להתפרש כ"גברת צלע" או "גברת הנותנת חיים". ההיסטוריון שמואל נח קרמר והארכאולוג ויליאם פוקסוול אולברייט סברו שסיפור זה עובד לסיפור המקראי של לידת חוה.
בספר חנוך ב', נכתב מדרש שמה כך: "ואקח ממנו צלע בשנתו ואברא לו אשה: למען יבוא לו המות על ידי האשה ... ואקרא את שמה חוה, אם האדמה והחיים". בספר חנוך ב', האל הוא הנותן לה את שמה. אלוהים בורא את האדם ועליו מוטל לתת שמות לחי ולצומח. נתינת השם נותנת לאדם את היכולת לשלוט. כשם שהוא מכנה בשמות את החי והצומח כך הוא נותן לאישה שם המבטא את יצירת האישה מהאדם.
החטא בגן עדן.