באפריל 1541, הכובש הספרדי פרנסיסקו וסקס דה קורונדו אשר נדד במישורי המזרח של אזור פואבלו, קרא להם "נוודי הכלבים". וכך כתב:
החיים המסורתיים.
כל בני השבט חיו במשפחות מורחבות, שחיו באזור מסוים אך בנפרד.
המשפחה המורחבת הכילה בדרך כלל בעל, אישה, ילדים לא-נשואים וילדות הנשואות יחד עם בעליהן וילדיהן. משפחה יכלה לעבוד עם משפחה אחרת עמה הייתה מתחלקת בכסף והייתה שותפה לה.
בני שבט האפאצ'י היו ידועים כלוחמים נאמנים למולדתם.
מלחמות האפאצ'י.
במשך המאה ה-19 נלחמו בכוחות האמריקאיים בדרום-מערב ארצות הברית. לעיתים קרובות
האדם הלבן או החוקים הפדרליים הכעיסו אותם. מנהיגם הידוע והעיקרי של לוחמי האפאצ'י היה ג'רונימו (Geronimo) אשר התנגד לכוחות האמריקאיים עד אשר נתפסו לוחמי השבט ב-1886 ונכנעו.
השיטה המדעית
השיטה המדעית היא שם כולל לטכניקות המשמשות במדע לחקר תופעות, צבירת ידע חדש או תיקון ושילוב של ידע קודם. הטכניקות, המאפשרות להכריע בין רעיונות, השערות ותפיסות שונות, כוללות הן אמצעים ושיטות מדידה והן כלים מחשבתיים של היקש לוגי. אחד הכלים החשובים ביותר בשיטה המדעית היא המתמטיקה, המאפשרת תיאור כמותי ומדויק של הנתונים והתצפיות, אנליזה של הנתונים (data) וגזירה של מסקנות ותחזיות כמותיות.
השיטה המדעית עברה התפתחות רבה במרוצת ההיסטוריה, וחלק מקפיצות הדרך הגדולות במדע נחשבות כנקודות מפתח בגיבושה של השיטה המדעית. כיוון שהיא עוברת התפתחות מתמדת, אין עליה הסכמה כוללת, באותו אופן שאין הסכמה כוללת לגבי מהו מדע. כך למשל, לדעת חלק מהעוסקים במדעי הטבע, חלק מהמחקרים בתחומים כדוגמת פסיכולוגיה וסוציולוגיה לוקים במתודולוגיה שלהם, משום שהשיטות המדעיות שבהן משתמשים ענפים אלו אינן ריגורוזיות מספיק. באותו אופן הוויכוח סביב ענפים הנחשבים כפסבדו-מדע, כגון הומאופתיה, עוסק לרוב בשאלה עד כמה מבוססים ענפים אלו על השיטה המדעית.
למרות הבדלים בפרוצדורות המחקריות בין תחומי המחקר השונים, קיימים מספר מאפיינים משותפים המייחדים את החקר המדעי ממתודולוגיות ידע אחרות. חוקרים מדעיים מנסים למצוא מודלים שיסבירו תופעות טבע על פי עקרון תערו של אוקאם: כלומר למצוא את המודל הפשוט ביותר המסביר את התופעות הנצפות. תאוריות אלו נבנות על בסיס לוגי ומתמטי, והדרך להכריע בין תאוריות שונות היא על ידי תכנון ניסויים לבחינתן. ניסויים גם נעשים בתחומים שבהם אין תאוריה, על מנת לצבור ידע שיאפשר בנייתם של הסברים ותאוריות. הדרישה הבסיסית מניסויים היא הדירות (reproducibility). בין המאפיינים המשותפים לתחומי המחקר השונים נמנית הדעה הנחרצת בדבר נחיצות האובייקטיביות בתהליך, כדי לצמצם פירוש מוטה של התוצאות. דרישה בסיסית אחרת היא תיעוד, ארכוב ושיתוף כל המידע ומתודולוגיית המחקר, כדי שיעברו ביקורת עמיתים בידי מדענים אחרים. כך מתאפשר למדענים לאמת את התוצאות על ידי ניסיון לחזור על הניסוי. הליך זה מאפשר קבלת אמת מידה סטטיסטית לאמינות המידע.
מודל בסיסי לשיטה המדעית המודרנית הוא:
התפתחות השיטה המדעית.
השיטה המדעית, התפתחה במקביל להתפתחות המדע.
העת העתיקה – המדע הפרה־ניסויי.
את ניצניו של המדע המודרני ניתן למצוא בתרבויות עתיקות רבות - מסמכים ממצרים העתיקה, כמו פפירוסים עתיקים, מתארים שיטות אבחון רפואי, ותרבויות קדומות רבות (כגון השומרים והבבלים) היו בעלות ידע רב באסטרונומיה. התפתחויות מדעיות היו קשורות הן לצרכים ממשיים, והן לצרכים דתיים ומיסטיים. לדוגמה, תרבויות רבות צפו בגרמי השמים כדי ליצור את לוחות השנה שלהן, שנשאו חשיבות ממשית בחקלאות לצד חשיבות טקסית בדת וחשיבות מיסטית באסטרולוגיה. בתרבויות הקדומות לא התקיימה ההבחנה בין מדע לבין אמונה ומיסטיקה, ותופעות הטבע הוסברו באמצעות מיתוסים ואגדות.
יוון העתיקה: התפתחות השיטה האקסיומטית.
בראשית המאה ה-3 לפנה"ס יצא לאור באלכסנדריה הספר "יסודות" בן 13 הכרכים של אוקלידס. בספר הזה הונח הבסיס לשיטה האקסיומטית שפותחה ביוון העתיקה, ותהווה מכאן ואילך את הבסיס של המתמטיקה. על פי שיטה זו כל הידע המתמטי מבוסס על הוכחות, בשיטה של דדוקציה, שבה כל משפט מתמטי (theorem) מוכח על בסיס משפטים שכבר הוכחו, וכל המשפטים כולם נסמכים על סט מצומצם ככל האפשר של משפטי יסוד, הקרויים ״אקסיומות״. אף שמאז התקופה העתיקה המתמטיקה התפתחה רבות ונוספו אליה תחומים רבים, עקרונותיה הבסיסיים לא השתנו מאז ימי אוקלידס.
הפילוסוף אפלטון האמין שהמתמטיקה מתארת את "עולם האידאות", שעליו מבוסס עולמנו הפיזי. תפיסה זאת, הנקראת פלאטוניזם, ספגה ביקורת בכתביו של אריסטו. בראשית המאה ה-19, עם גילוין של גאומטריות לא אוקלידיות, איבדה הגאומטריה האוקלידית את מעמדה כגאומטריה הנכונה היחידה של העולם. עם זאת, עד היום מתמטיקאים רבים מחזיקים בתפיסה של אפלטון בנוגע למתמטיקה.
ימי הביניים: ראשית הגישה הניסויית.
את ראשית האמפיריציזם - הגישה שהובילה לביסוס המדע על תצפיות וניסויים - נהוג לייחס למאה ה-17, תקופת המהפכה הקופרניקאית, אך את שורשיו ניתן למצוא כבר בעבודותיהם של מדענים מוסלמים בימי הביניים. מדענים אלו השתמשו בניסוי וכימות כדי להבחין בין תאוריות מדעיות מתחרות. דוגמה טובה לכך היא ניסוי האופטיקה בספר האופטיקה (1021) של איבן אל-היית'ם. אל היית'ם ניסה לבדוק את הסברה, שהאור נע בקווים ישרים.
על עבודה זו הוא כותב:
הדרך שבה הדגים אל היית'ם את נכונות הסברה הייתה הצגת מקל ישר, או חוט מתוח, לאורך קרן האור, וכך להראות כי האור נע בקו ישר. החידוש המרכזי בעבודה זאת הוא בהקדשת הזמן והמאמץ על מנת לבדוק בצורה ניסויית עובדה שנראתה כמובנת וברורה מאליה. גישה זו, המטילה ספק בכל טענה שלא אוששה בניסוי, נמצאת בבסיס השיטה המדעית. על אופן זה של החיפוש אחר האמת הוא כותב:
הבישוף רוברט גרוסטסט, שפעל באנגליה בראשית המאה ה-13, היה ככל הנראה הראשון במערב שביצע ניסויים מבוקרים מתוך מטרה להוכיח או להפריך טענות המנוסחות באופן מדויק ומתמטי. הוא כתב על שיטת ה"הפרדה והרכבה", כלומר הסקת חוק טבע כללי מתוך תצפיות פרטניות, וגזירה של ניסויים פרטניים כדי לבחון את החוק הכללי. על אף שלא תמיד ביצע בעצמו את אשר הטיף לו, הרי שהציג למערב פרשנות קוהרנטית ראשונה של השיטה המדעית.
גישתו של בייקון.
במאה ה-16 טען פרנסיס בייקון שעל מנת לחקור דברים יש לערוך ניסויים, לצפות בתוצאותיהם, ולבסוף לנתח את הממצאים ולהסיק מהם מסקנות. במקרים בהם אי אפשר לעשות ניסויים, ניתן בכל זאת לעסוק בתצפיות. לדוגמה, באסטרונומיה לא ניתן להגיע לכוכבים שנמצאים מעבר להישג ידינו, אך ניתן לערוך תצפיות ולהתבסס עליהן כדי להגיע למסקנות. כמו כן, ניתן להקיש מתהליכים המתרחשים על פני כדור הארץ על תהליכים המתרחשים בפלנטות אחרות.
המהפכה הקופרניקאית והמהפכה המדעית.
במאה ה-16 הציג ניקולאוס קופרניקוס מודל מהפכני למערכת השמש, שלפיו כדור הארץ ושאר כוכבי הלכת מקיפים את השמש, ולא כפי שסברו עד אז, שכל גרמי השמיים מקיפים את הארץ. מודל זה, בשילוב התיקון של יוהאנס קפלר (שמצא שכוכבי הלכת נעים סביב השמש במסלול אליפטי ולא מעגלי), נתן הסבר פשוט יותר ומדויק יותר לתצפיות על תנועת הכוכבים. גלילאו גליליי הושם במעצר בעקבות תמיכתו במודל ההליוצנטרי של קופרניקוס, מכיוון שהוא סתר את עמדת הכנסייה, ואולם דור אחד מאוחר יותר התקבל המודל על דעת כלל הקהילה המדעית, וסימן שלב חשוב בהתפתחות המדע: ביסוס המדע על ניסוי ותצפיות, במקום על תפיסות לוגיות או מיסטיות שהיו מקובלות עד אז.
המתמטיזציה של המדע.
אבן דרך במהפכה המדעית הייתה הנהגת המתמטיקה כשפת המדע, וככלי רב עוצמה לתיאור הנתונים והתצפיות, לניסוח חוקי הטבע ולאנליזה של המידע כדי להגיע למסקנות ולחיזויים. את השורשים לכך ניתן למצוא כבר אצל גליליי, אך מי שהפך את המתמטיזציה של המדע מאידיאל למעשה היה המתמטיקאי והפיזיקאי סר אייזק ניוטון בעבודתו "העקרונות המתמטיים של פילוסופיית הטבע", שייסדה את הפיזיקה הקלאסית והדגימה כיצד באמצעות מספר מצומצם של חוקי טבע וחשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי ניתן להסביר בדיוק רב את תנועת כוכבי הלכת סביב השמש. חיבור זה המחיש את כוחה הרב של המתמטיקה ואת תפקידה ככלי הכרחי לחקירה המדעית.
אמת ואמונה.
אמונה לא חייבת להיות אמת, והאמת יכולה להיות בלתי-תיאמן. הדעות הקדומות שלנו משפיעות על התצפיות שלנו ועל האופן בו אנו מפרשים אותן. ספרו של ג'וזף נידהם, "מדע וציוויליזציה בסין", מציג את תמונת "הסוס המעופף" כדוגמה לאבחנה שגויה המבוססת על אמונה: בציור, רגלי הסוס מוצגת כפרושות לפנים ולאחור, בעוד רצף תמונות הזואופרקסיסקופ של אדוארד מויברידג' מראות מציאות אחרת. לפיהן, כפי שניתן לראות משמאל, ברגע בו אף רגל אינה נוגעת בקרקע, כל הרגליים מקובצות יחדיו, ולא פרושות. נקודה זו מדגימה היטב את אזהרתו של פלק, לפיה אנו רואים מה שאנו מצפים לראות, עד שנקבל הוכחה שתסתור זאת. יישום חוזר ונשנה של השיטה המדעית יכול לסייע בזיהוי שגיאות בדעות קדומות אלו. לקהילה מדעית, שחבריה מחזיקים בדעות קדומות מגוונות, יתרון בהיבט זה על פני כל יחיד.
עיקרי השיטה המדעית.
כאמור לעיל, נטען שהשיטה המדעית כמושג אינה קיימת, ואין מחלוקת על כך שהשיטה המדעית התפתחה לאורך השנים ומוסיפה להתפתח, וכן על כך שהשיטה המדעית שונה בענפים שונים של המדע. הפסקה הזאת באה לתאר את עיקר תפיסת השיטה המדעית עליה קיימת הסכמה רחבה בקהילה המדעית ובקרב פילוסופים של המדע.