בשיטה זו, הרכבל מורכב מקרוניות, המכונות גונדולות, התלויות, באופן מקובע, על כבל פלדה, כבל זה משמש גם לתמיכת הקרוניות וגם להנעתם. כבל הפלדה הוא בצורת לולאה, הנמתחת בין שתי תחנות. בנקודות הקצה, הלולאה כרוכה סביב גלגל המונע באמצעות מנוע, בדרך כלל מנוע חשמלי. סיבוב הגלגל מניע את הכבל, הקורניות נאחזות בכבל הפלדה ונעות עם תנועתו. כאשר, הקרוניות הנמצאות בצד אחד של הלולאה נעות בכיוון אחד והקרוניות הנמצאות בצד השני של הלולאה נעות בכיוון ההפוך. הכבל והקורניות נמצאים כל הזמן בתנועה, עם הגעתם לתחנה הקרוניות יכולות להרפות את אחיזתם בכבל כדי להאט את מהירות תנועתם. הנוסעים עולים ויורדים מהקרוניות תוך כדי תנועתם. מכוון שהירידה והעלייה נעשית תוך כדי תנועה מספר הנוסעים היכולים לעלות ולרדת בתחנות הקצה הוא קטן יחסית ולכן, בדרך כלל, הקרוניות מכילות מספר קטן של נוסעים. התנועה המתמדת של הקורניות והאפשרות לפזר קרוניות לאורך כל הלולאה, מאפשרים זמן המתנה קצר יחסית להגעת קרונית לתחנה. רכבל חיפה ורכבל צוק מנרה שונים ממערכות מעלית גונדולה אחרות בכך, שאין תנועה רציפה של קרונות, והקרונות, שיוצאות כדבוקה אחת, נעצרות לגמרי בתחנות הקצה.
רכבל בישראל.
בישראל מופעלים קווי רכבל למטרת תיירות ורכבלית חיפה כקו תחבורה ציבורית עירוני.
קווי רכבל ידועים הם:
בישראל פעלו גם רכבלים צבאיים, ששימשו בעיקר להובלת אספקה למקומות שהגישה אליהם הייתה קשה או חשופה לאש:
בשנת 1962 עם חנוכת גני התערוכה החדשים בתל אביב, נבנה במקום לראשונה בארץ מתקן מרשים של קרוניות הנוסעות על כֶּבֶל מעל המתחם. הציבור הוזמן להמציא מילה עברית חדשה, שם לאותו מתקן. המילה שזכתה במקום הראשון הייתה "רחף". במקום השני זכה חבר קיבוץ דגניה ב', עמנואל עמיבר, שהמציא את המילה "רַכֶּבֶל", שילוב של "רכבת" ו"כֶּבֶל". שלמרות הזכייה במקום השני, העם והאקדמיה ללשון העברית, אמרו את דברם, ו"רכבל" היא המילה שאומצה ונכנסה למילון.
רכבל משא הוקם בשנות ה-60 של המאה ה-20 מעל כביש 7212 במטרה להעביר אבן שנחצבה בהר הכרמל לבית חרושת נשר למלט. הרכבל והמחצבה אינם פועלים יותר.
פרויקטים עתידיים:
קיימים מספר מיזמים נוספים מטעם משרד התחבורה וגורמים נוספים לקדם רכבלים כפתרון תחבורתי ותיירותי מלבד התוכניות המוכנות לרכבלים בחיפה ובירושלים אך רובם בשלבים מוקדמים למדי.
שמחה הולצברג
יחיאל שמחה הולצברג (18 באפריל 1924 – 13 בפברואר 1994), שהיה ידוע בכינויו אבי הפצועים, היה חתן פרס ישראל לשנת 1976.
ביוגרפיה.
הולצברג נולד כבן זקונים לשמואל וציפורה בוורשה, פולין.
המשפחה הייתה חרדית וענייה ולהולצברג היו עוד אח למחצה ואחות גדולה. בשואה עבר עם משפחתו בגיל 13 לגטו ורשה. שם התפרנס ממסחר זעיר.
בתשעה באב של שנת 1942 נשלחה משפחתו של הולצברג להשמדה בטרבלינקה.
הולצברג אף השתתף במרד גטו ורשה ולאחר חיסול הגטו בשנת 1943 נלקח למחנה בודזין. בשנת 1945 שוחרר ממחנה הריכוז ברגן-בלזן בידי הצבא הבריטי, לאחר ששכל את כל משפחתו בשואה.
לאחר המלחמה שהה שנה בגרמניה בחוות הכשרה ובנוסף הצליח במסחר. בשנת 1946 נשא את מלה, ניצולת שואה גם היא. לשניים נולד בנם הבכור שמואל, שנקרא על שם אביו של הולצברג.
אשתו ובנו עלו לישראל ובשנת 1949 הצטרף הולצברג אליהם. בישראל נולד בנם השני, אפרים, כעבור כשנה. המשפחה השתקעה בבני ברק והולצברג השקיע את הכסף שהרוויח בגרמניה בעסקים, שנכשלו בחלקם. לאחר הגעתו ארצה החל לבקר בקביעות ניצולי שואה שאושפזו בבתי חולים לחולי נפש, דבר שעשה כבר בגרמניה.
עם השנים התפרנס מקנייה ומכירה של חפצי יודאיקה ויצירות אמנות. במשך שנים ניהל מאבק נגד התקרבות ישראל לגרמניה, במהלכו ארגן הפגנות ונעצר מספר פעמים. בספטמבר 1966 נעצר כאשר חילק ליד ביתו של נחום גולדמן בעת פגישה עם יו"ר הבונדסטאג, את שירו של יצחק קצנלסון, "אבוי לך, עם רוצחים". מעצרו ב-5 בנובמבר 1967 זכה לתשומת לב ציבורית, בעת שהפגין בתל אביב עם בנו כנגד ביקור ראש ממשלת גרמניה לודוויג ארהארד. במאבקו נגד נירמול היחסים עם גרמניה נעזר בעורך הדין דב שילנסקי, ניצול שואה בעצמו.
בסוף שנות ה-50 התגרשו בני הזוג הולצברג ואשתו היגרה לארצות הברית. בניו נשארו בחזקתו.
הולצברג פעל להנצחת השואה, הקים ספריות בנושא והוציא לאור את שיריו של משורר השואה יצחק קצנלסון. בין השאר תרם ספרים להקמת ספריה על השואה בישיבה בכפר הרא"ה.
הולצברג התקרב לרב אריה לוין, המכונה "אבי האסירים", ובהשפעתו החל לאחר מלחמת ששת הימים להקדיש את זמנו לחיילי צה"ל הפצועים, הנכים, אלמנות ויתומים, בהם תמך תמיכה נפשית וכלכלית. הולצברג יצר קשר אישי עם חיילים רבים וביתו הפך במשך השנים מוקד לעליה לרגל לרבים. הוא אף השתתף בחתונותיהם של פצועים רבים שהחלימו. הולצברג כונה "אבי הפצועים".
הולצברג לקה בלבו ונפטר במהלך אזכרה להרוגי אוטובוס הדמים, שנערכה בצומת גלילות. נטמן בבית הקברות סנהדריה בסמוך לרבו - אריה לוין. הותיר אחריו שני בנים, שמואל ואפרים.
לאחר פטירתו שבו בנו הבכור וגרושתו לישראל.
בהספד על הולצברג אמר ראש הממשלה בזמן ההוא, יצחק רבין:
הנצחתו.
מעוזיה סגל, נכה צה"ל, נפגש עם הולצברג במשך שנה ושמע ממנו את סיפור חייו. במשך חמש שנים הוא עיבד את חוויותיו של הולצברג לביוגרפיה בשם "שמחה בלב", שיצא לאור בשנת 2000, לאחר מותו של שמחה.
לאחר מותו השירות הבולאי הפיק בול דואר לזכרו. כמו כן, נקראו על שמו רחובות במספר ערים ברחבי הארץ.
בשנת 2007 הפיק הבמאי ילון גורביץ, שפגש את הולצברג לאחר פציעתו במלחמת לבנון הראשונה, את הסרט התיעודי "לתת" על השרדותו של הולצברג בשואה. להכנת הסרט נעזר גורביץ במעוזיה סגל.
פרחה
פְרֵחָה הוא כינוי גנאי בסלנג הישראלי לתיאור אישה המונית, קלת דעת, גסה ולעיתים אף בריונית, המוכר במיוחד כתיאור משפיל של נשים מזרחיות.
כיום הכינוי משמש לעיתים גם ביחס לנשים שאינן ממוצא מזרחי, בצירוף המוצא המבדל, כמו "פרחה אשכנזיה', המעיד כי ברוב המקרים הביטוי מופנה לנשים מזרחיות.
בספר "מילון עולמי לעברית מדוברת" (1982) בעריכת דן בן אמוץ ונתיבה בן-יהודה מוגדרת הפרחה כ"בחורה פשוטה, גסה, חסרת השכלה ועידון המתלבשת ומסתפרת לפי צו האופנה האחרונה".
היסטוריה של המושג.
נשים מזרחיות רבות נקראו בשם פרחה (בערבית: فرحة, שפירושה "שמחה"; להבדיל מ-فرخة פרח'ה, שמשמעותה "פרגית"; באוזניהם של דוברי ערבית נשמעות שתי המילים שונות, אך באוזניהם של מי שאינם דוברי שפה המבדילה בין ח ל-ח' המילים נשמעות הומופוניות).
תאוריה אחת ביחס למקורו של המונח ושימושו הראשון היא הטענה שהוא החל לשמש ככינוי גנאי עם העלייה ההמונית בשנות החמישים, שהביאה עימה עולים מזרחים רבים מארצות ערב. שיא הנצחת המושג באשר לנשים מזרחיות, היה בשנות השבעים של המאה ה-20. השם "פרחה" היה שם נשי מקובל בקרב יהדות מרוקו ובקרב יהדות עיראק. ועם הזמן הפך לכינוי גנאי לתיאור נשים מזרחיות ועל פי הסבר זה התנהגותן של נשים אלה הייתה מנוגדת לתפיסות התרבותיות של מי ששלטו בימים ההם במוקדי הכוח החברתיים, האשכנזים, מה שהביא ליצירת כינוי הגנאי.
תאוריה שונה היא שהכינוי צמח ועשה את צעדיו הראשוניים בזירה בעיקר בתוך העדה המרוקאית, החל באמצע שנות השישים (עיקר העולים ממרוקו הגיעו לישראל בין 1957- 1963) וכוון ראשית לכל ומעל לכל להתנהגות נשית שהייתה מנוגדת ל"תפישות התרבותיות" המסורתיות והשמרניות של ראשי משפחות יוצאי מרוקו באותה עת. הפרחה הייתה צעירה שלא התחתנה בגיל מוקדם עם אדם כבחירת הוריה, והעדיפה במקום זאת לצאת לבלות עם בחורים שהיא בחרה בהם. מרידה זו זכתה לגינוי, שהבליט את ההבדל בין הנערה ה"טובה" (לבוש והתנהגות צנועה, עושה כמצוות הוריה) והנערה ה"רעה" (מתלבשת בלבוש מושך, בעלת דעה משלה).
תאוריה נוספת מתייחס לביטוי היידי פָּרֶח (או פרך) שמיוחס למילים העבריות "ארחי פרחי" או "פרחח" וממנו נגזר כנראה הביטוי "פרנק פָּרֶח". הטיית המילה לנקבה יוצרת את המילה "פרחה".
תאוריה נוספת שואבת את הביטוי מהמילה הגרמנית Frechheit (נהגית fʀɛçhaɪ̯t) שמשמעותה "חוצפה" או "זלזול", ומתייחסת בעיקר להתנהגות יהירה וחצופה. עולי גרמניה האמונים על סדר ונימוס שנתקלו בהתנהגות שנראתה להם לא הולמת הפטירו את ביטוי הגנאי פרחייט וממנו נגזר פרחה.
סוציולוגים רבים טוענים כי הכינוי פרחה משקף עמדות שיש בהן שוביניזם גברי וגזענות. הפרחה, ובדומה לה הצ'חצ'ח, הם על-פי ביקורת זו ביטוי לעמדתם של יוצאי מדינות אירופה ביחס ליוצאי מרוקו, המציגה אותם בסטריאוטיפ שממנו משתקפת נחיתות, המוניות והיעדר חינוך ותרבות. על פי תפישה זו משמשים הסטריאוטיפים הנלעגים כלי המאפשר להדיר את רגליהם של חברי הקבוצות אשר להן לועגים מהשיח החברתי הלגיטימי בחברה הישראלית. הפיכתן של קבוצות אלו ל"אחר", ל"שונה" באמצעות פרקטיקות פוסטקולוניאליות, המרחיקות אותן מכניסה אל מוקדי הכוח וההשפעה בחברה.
המושג בעולם הבידור.
סטריאוטיפ הפרחה הונצח רבות בטלוויזיה ובקולנוע הישראלים. הפרחה לרוב מתוארת כבחורה ממעמד סוציו אקונומי נמוך, שידיעותיה בהליכות העולם דלות, שטחית וצרת אופקים. הפרחה מתעניינת בעיקר בעולם הזוהר (רכילות, ידוענים, אופנה ומוזיקה), בבילויים ובהתרועעות עם בני המין השני. הפרחה נוהגת בצעקנות וגסות, לבושה באופן המוני, מדברת במשלב לשוני נמוך ונוטה לקלל לעיתים קרובות.