כשהתברר שתוכנית "לחשוב בגדול" לא הגשימה את מטרותיה, החליט מולדון באפריל 1982 על הקפאה מוחלטת של השכר, המחירים, שיעורי הריבית והדיבידנדים. כנגד זה הוא החליט על קיצוץ במיסים, קיצוץ שעלה לאוצר המדינה בכמיליארד דולר ניו זילנדי. בסופו של דבר, הקפאת השכר, שהייתה אמורה להיות בתוקף רק במשך שנה, המשיכה לכמעט שנתיים והיא בוטלה רק על ידי ממשלת הלייבור שכיהנה לאחר ממשלת מולדון. שנים לאחר מכן, הודה מולדון שההקפאה הייתה משגה פוליטי.
המיתון הכלכלי הבא במהלך תקופת כהונתו של מולדון כראש הממשלה הגיע בספטמבר 1982. כלכלת ניו זילנד חוותה ירידה של 3%, שיעור אבטלה הגיע ב-1983 ל-5.1% ומאזן ההגירה השלילי המשיך להיות גבוה.
מלחמת פוקלנד.
ב-1982, תמכה ממשלת מולדון בבריטניה במלחמת פוקלנד. בעוד שניו זילנד לא השתתפה ישירות במלחמה, התחייב מולדון לשלוח את שתי הפריגטות של הצי המלכותי של ניו זילנד, "קנטרברי" ו"ואיקטו" לאוקיינוס ההודי כדי לשחרר את הפריגטות של הצי המלכותי הבריטי ממשימותיהן שם, כדי שהן תוכלנה להגיע לזירת המלחמה. ניו זילנד גם ניתקה את קשריה הדיפלומטיים עם ארגנטינה. כדי להגן על צעדיו אלה, כתב מולדון מאמר שפורסם בטיימס, שכותרתו הייתה, "מדוע אנו עומדים לצד ארץ האם שלנו".
לדבריה של ראשת ממשלת בריטניה, מרגרט תאצ'ר, אמר מולדון על עמדתו בנושא פוקלנד: " אנו ותושבי איי פוקלנד משפחה אחת" ושהוא הזכיר לה: "אל תשכחי, בניו זילנד, אנו עדיין בני אותה משפחה".
היחסים הכלכליים עם אוסטרליה.
מולדון יזם את תוכנית "היחסים הכלכליים הקרובים" (Closer Economic Relations – CER) עם אוסטרליה, שמטרתם הייתה לבצע ליברליזציה של יחסי הסחר בין שתי המדינות. התוכנית נכנסה לתוקף בערב ראש השנה 1982 והיא השיגה את מטרותיה ב-1990, חמש שנים לפני תאריך היעד.
מדיניות ספינות הגרעין ובחירות 1984.
בסופו של דבר, סיום דרכה של ממשלת מולדון הגיע בעקבות התעמתות לילית עם חברת הפרלמנט יושבת הספסלים האחוריים, מרילין וורינג, בנוגע לתהליך החקיקה הארוך שהובילה האופוזיציה להפיכת ניו זילנד לאזור חופשי מגרעין. בדיון זה הודיעה וורינג למולדון שהיא תחצה את הקווים ותצביע עם האופוזיציה. ב-14 ביוני 1984, כשהוא נראה שתוי, הודיע מולדון על עריכת בחירות בזק ב-14 ביולי אותה שנה. ההיסטוריונים הבחינו בצירוף המקרים חסר המזל עם יום הבסטיליה. בתשובה להערה של עיתונאי על כך שחודש ימים הוא זמן קצר מדי לניהול מערכת בחירות, ענה מולדון "זה לא נותן ליריבי זמן רב". בבחירות נחל מולדון תבוסה כבדה על ידי מפלגת הלייבור שקמה לתחייה בהנהגתו של דייוויד לאני ושזכתה ב-56 מושבים בפרלמנט מול 37 המושבים של המפלגה הלאומית ולנוכח פיצול הקולות המסיבי שנגרם במיוחד עקב ההצבעה למפלגת ניו זילנד. היותו של מולדון תחת השפעת אלכוהול בעת שהכריז על עריכת הבחירות העניקה למערכת בחירות זו את הכינוי "בחירות השנאפס" (באנגלית: schnapps election, בהשאלה מהביטוי, snap election- בחירות בזק).
בניו זילנד אין זה מקובל שראש הממשלה יבקש להקדים את הבחירות, למעט במקרה שהוא או היא לא מסוגלים למשול, או במקרה שהוא או היא זקוקים לאישורו של ציבור הבוחרים לעניין בעל חשיבות לאומית. מולדון הצדיק את עריכתן של בחירות הבזק בתחושתו שמרידתה של וורינג הקשתה על יכולתו למשול. ואכן, היה זה ברור שמולדון ראה קושי לקבל החלטות כלכליות עם מורדים נאו-ליברלים כמו רות ריצ'רדסון ודרק קויגלי, שהצביעו נגד הממשלה במספר נושאים. עם זאת, וורינג אמרה שהיא לא הייתה מצביעה אי-אמון נגד מולדון או מונעת את העברת התקציב. הצהרה זו הביאה את ההיסטוריונים לפקפק בתירוץ של מולדון לעריכת בחירות הבזק, שכן במצב זה עדיין הייתה לו היכולת למשול.
המשבר החוקתי.
פרשה שנויה במחלוקת אירעה במהלך מערכת הבחירות והעברת השלטון. בראשית 1984, החל סגן נגיד הרזרב בנק של ניו זילנד, רודריק דין, להיות מודאג מכך שהדולר הניו זילנדי, ששער החליפין שלו עם הדולר האמריקני היה קבוע, פוחת באופן משמעותי והיה עלול להיות חשוף לספקולציות בשווקים הפיננסים על רקע "אירוע פוליטי משמעותי". המצב החמיר לאחר השערות של התקשורת בעקבות הדלפות שממשלת הלייבור הנכנסת תפחת ככל הנראה את הדולר הניו זילנדי עם עלייתה לשלטון. הרזרב בנק יעץ למולדון שיש לפחת את הדולר, עצה שמולדון התעלם ממנה עקב אמונתו שצעד כזה יזיק לשכבות החלשות בטווח הבינוני וביוני 1984 הוא הודיע, כאמור, על בחירות הבזק.
לאחר הבחירות המחלוקת הפכה למשבר חוקתי. מולדון סירב לפעול על פי הוראות הממשלה הנכנסת, וגרם למשבר המוניטרי להחמיר. בסופו של דבר הוא נעתר להפצרות, לאחר שמעמדו כמנהיג המפלגה אוים על ידי חברי הגוף הבוחר של המפלגה.
שנותיו האחרונות.
מולדון הודח מתפקידו כמנהיג המפלגה הלאומית זמן קצר אחרי הבחירות והוחלף בסגנו, ג'ים מק'לאי. מולדון היה ראש הממשלה היחיד מטעם המפלגה הלאומית שלאחר שהובס בבחירות, לא המשיך להנהיג את מפלגתו באופוזיציה. הוא סירב להצעתו של מק'לאי לקבל עמדה בספסלים הקדמיים של המפלגה, ותחת זאת הוא העדיף לשוב לספסלים האחוריים בפעם הראשונה לאחר שני עשורים. היחסים בין השניים הגיעו לשפל כאשר מולדון מתח ביקורת על מנהיגות המפלגה בכללותה ואילץ את מק'לאי להוריד אותו לדרגה הנמוכה ביותר בגוף הבוחר של המפלגה.
מולדון המשיך לחתור תחת מנהיגותו של מק'לאי עד 1986, אז מק'לאי גם הוא הוחלף על ידי סגנו (שהיה המועמד המועדף על מולדון), ג'ים בולגר, ששירת כשר העבודה במחצית השנייה של תקופת כהונתו של מולדון כראש הממשלה. בולגר החזיר את מולדון לספסלים הקדמיים כדובר בנושאי מדיניות החוץ, והציב אותו מול ראש הממשלה, דייוויד לאני.
מולדון המשיך לכהן כחבר בפרלמנט עד זמן קצר לפני מותו. הוא חזה בתקופת כהונתה של ממשלת הלייבור הרביעית הנאו-ליברלית ובבן חסותו, ג'ים בוגלר, מנצח באופן סוחף בבחירות של 1990. מולדון היה מבקר חריף של מממשלת בוגלר ושל שרת האוצר שלה רות ריצ'רדסון. מולדון התנגד להפיכתם של יחסים הומוסקסואליים לחוקיים ב-1986.
אף על פי שהוא נותר כדמות איקונית בחלקים מסוימים של הציבור, במיוחד המבוגרים שביניהם, נחלש עד מהרה כוחו הפוליטי של מולדון. הביוגרף שלו, בארי גוסטפסון, שתיאר את עצמו כלא בהכרח תומך של מולדון, כתב שהוא המשיך לכהן כחבר פרלמנט פעיל שדאג למחוז הבחירה שלו בכל תחומי החיים. הוא המשיך לכתוב בכתבי עת כלכליים בינלאומיים, וטען שהאבטלה שגאתה כתוצאה מרפורמות הסחר החופשי, הייתה גרועה יותר בהשוואה להישגים שלהן, דעה שזכתה לפופולריות בתקופת כהונתה של ממשלת הלייבור החמישית ב-1999.
למולדון הייתה קריירה בימתית קצרה במסגרת מופע האימים של רוקי, שהוצג באוקלנד, בו הוא היה המספר. כמו כן היו לו כמה הופעות תקשורתיות זוטרות בסרטי פרסומת, בסדרת טלוויזיה, בתוכנית אירוח בטלוויזיה ובתוכנית רדיו.
בשנותיו האחרונות התרופפה בריאותו של מולדון והוא סבל משורה של מחלות. כשהוא מנוכר למפלגתו וכשהוא מאוכזב ממדיניות הממשלה, הודיע מולדון על פרישתו מהמפלגה ב-10 בנובמבר 1991.
שבוע לאחר מכן הודיע מולדון בתוכנית הרדיו שלו על פרישתו מהפרלמנט. חודש לאחר מכן הוא התפטר רשמית. פרישתו זכתה לתגובות מפיו של נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן (שציין שבגילו של מולדון הוא רק החל את הקריירה הפוליטית שלו) ומפיה של מרגרט תאצ'ר. זמן קצר לאחר פרישתו התדרדר מצב בריאותו באופן רציני.
רוברט מולדון מת בבית החולים באוקלנד ב-5 באוגוסט 1992 בגיל 70. הוא נטמן בבית הקברות פוראוה בחלקת קבר שמשקיפה על העיר. אשתו, תיאה, מתה בפברואר 2015 בגיל 87.
מלחמת האזרחים בקולומביה
מלחמת האזרחים בקולומביה (בספרדית: Conflicto armado interno en Colombia) הוא סכסוך מתמשך בין ממשלת קולומביה לבין מיליציות צבאיות למחצה, ארגוני פשע וארגוני טרור וגרילה שמאליים כגון FARC, M-19 ו-ELN הנלחמים על הגדלת שטחי השפעתם במדינה.
רקע.
שורשי הסכסוך נעוצים בעימות שמכונה "לה ויולנסיה" - "האלימות" בספרדית, מונח שמתייחס לאלימות שביצעה ממשלת קולומביה כלפי אזרחים קולומביאנים ובמיוחד אזרחים עניים– מלחמת אזרחים שהחלה ב-1948 בעקבות התנקשות במועמד לנשיאות חורחה אליאסר גייטאן, שעמד בראש המפלגה הליברלית. דיכוי של קומוניסטים באזורי הכפר של קולומביה בשנות ה-60 בתמיכת ארצות הברית הוביל גורמים קומוניסטיים וליברליים לחבור יחד ולהקים את מחתרת.
מהלך המלחמה.
עד שנות ה-80 של המאה ה-20 פעל FARC כמחתרת בעלת עמדות סוציאליסטיות מהפכניות, אלא שהחל מאמצע שנות ה-80 החל הארגון לעסוק בסחר בסמים ובחטיפת אנשים (אף שרשמית, הארגון מסרב להודות בכך שהוא עוסק בסחר לא חוקי בסמים). בשנות ה-90 של המאה ה-20 הביא הארגון להעמקת התפתחות הנרקו-טרור, טרור שממומן באמצעות סחר לא חוקי בסמים.
הארגון ביצע שורת פיגועי טרור, ואחד המאסיביים שבהם היה ב-3 בנובמבר 1998, כאשר פיצוץ אדיר בעיר מיטו הביא להרג 130 איש ולפציעתם של 30. נוסף להתנקשויות ופיגועי טרור רצחניים פעל הארגון באמצעות חטיפות, כולל חטיפות המוניות. אחת החטופות המפורסמות ביותר היא אינגריד בטנקור, סנאטורית קולומביאנית ממוצא צרפתי, אשר שהתה בשבי FARC במשך כמה שנים, ושוחררה במבצע צבאי.
בשיא שלטו המורדים על כארבעים אחוז משטח קולומביה. FARC ביצע פעולות טרור קיצוניות ודחה הצעות להסכמי שלום מחוץ למדינה. אולם בעקבות הפצצות של חיל האוויר הקולומביאני המורדים נחלשו בהדרגה, ובעת פתיחת תהליך השלום הם שלטו על שלושים אחוז משטח המדינה.