מובן שמי שאינו בעל רקע מתאים יתקשה בפענוח הנכתב. לכן, כאשר כותבים מסמך המיועד לקוראים שאינם בעלי רקע משותף המתאים לפענוח ראשי התיבות, כדאי להימנע משימוש בהם, או לחלופין לכתוב בסוגריים אחרי המופע הראשון של ראשי התיבות במסמך את פירושם. לדוגמה, במסמך המיועד לעיני ציבור כללי, שאינו מורכב כולו ממשפטנים, יכתב בד"ע (בית הדין לעבודה). כאשר הטקסט נכתב למומחים בנושא, כתיבת המושגים בצורתם המלאה (במקום בראשי תיבות) עלולה דווקא להעיק על הקורא.
גם בבתי קברות משתמשים על המצבות בראשי תבות: ת.נ.צ.ב.ה. ת-הא נ-שמתו צ-רורה ב-צרור ה-חיים, וכן נ.ל.ב.ע (נפטר לבית עולמו), ז"ל (זכור לטוב או זכרו לברכה), פ"נ (פה נטמן) וע"ה (עליו השלום).
ראשי תיבות כעזר זיכרון.
הנוטריקון עוזר לזכור משפט הכולל מכלול של כמה שמות. דוגמאות לכך:
ראשי תיבות בדיעבד.
מטבע בריאתם, ראשי תיבות נוצרים ככתיב מקוצר למילים אחדות. לעיתים התהליך הוא הפוך, ומילה מסוימת מתפרשת כראשי תיבות זמן רב לאחר שנוצרה ונקבעה משמעותה. דוגמאות:
נוטריקון כפרשנות המקרא על דרך הרמז.
כבר במדרשי התנאים נעשה שימוש בנוטריקון כדי לפרש כתובים שמשמעותם אינה ברורה או כאלה שרוצים לצקת לתוכם תוכן נוסף. השימוש שעושים חז"ל בנוטריקון הוא רב ומגוון. באופן מסורתי נתפס הנוטריקון כדרך קריאה אפשרית לטקסט עצמו.
הנוטריקון כאשר הוא בא במסורת הוא אחת מהדרכים של פרשנות המקרא רובד הרמז במסגרת הפרדס. או כדרך לביטוי דברי אגדה המושכים את הלב. ביטויים רבים לכך ישנם בחיבורו של בעל הטורים בפרשנותו לתורה, חיבור המצורף לרוב בצורה מקוצרת למקראות גדולות אם כי גם הוא עצמו מציין שחלק מדבריו הם פרפראות לתורה בלבד, כלומר כקישוט. דוגמאות לשימוש בראשי תיבות אצל בעל הטורים "בראשית, ברא רקיע ארץ שמים ים תהום. דבר אחר: בראשונה ראה אלהים שיקבלו ישראל תורתו". דוגמאות לשימוש בסופי תיבות "ברא אלהים את, סופי תיבות 'אמת'. ברא אלהים לעשות, סופי תיבות 'אֱמֶת'".
בקרב כלל הציבור הרחב נהוג לעיתים רבות לעשות שימוש בטכניקה זו כדי לתבל את דרשותיהם או ברכותיהם כפי העולה על הדמיון. רעיונות שכאלו מכונים בשם וורט, ביטוי השאול מן היידיש כדי לציין שזהו דבר נחמד ולא יותר.
לעיתים הנוטריקון בתלמוד ובמדרשים אינו ראשי תיבות, אלא מתייחס למושגים שנשמעים דומה אף על פי שאינם כוללים את כל האותיות של ראשי התיבות ולפעמים כוללות אותיות מאמצע המילה. לדוגמה: את המילה המקראית שעטנז דרשו חז"ל בתור נוטריקון של שוע טווי ונוז (=עירוב טווי ושזור). את המילה המשנאית קפנדריא (קיצור דרך) מסבירה הגמרא בארמית כך: "אדמקיפנא אדרי איעול בהא" - בעוד שאני מקיף כל שורות הבתים הללו אכנס כאן לקצר דרכי.
היסטוריה של אירלנד
תחילת ההיסטוריה של אירלנד היא בנוכחות האדם המתועדת הראשונה באי, המתוארכת לאלף ה-11 לפנה"ס. התקופה הקלטית באי הסתיימה עם הגעת הנצרות במאה ה-5 לספירה, אשר החליפה והטמיעה לתוכה את הדתות הפגניות והפוליתאיסטיות ששררו בו.
הפלישה האנגלו-נורמנית לאירלנד בסוף המאה ה-12 סימנה את תחילתן של 800 שנות שלטון אנגלי, ומאוחר יותר בריטי. בשנת 1177, קיבל ג'ון "לקלנד" מאביו הנרי השני, מלך אנגליה את התואר לורד אירלנד. ממלכת אנגליה לא ביקשה לשלוט בכל שטחי האי, אלא הסתפקה בתחום שליטה מצומצם סביב הבירה דבלין. מצב זה נותר על כנו עד לערעור מעמדה באירלנד על ידי רוזן קילדייר בתחילת המאה ה-16. הנרי השמיני, מלך אנגליה הכריז על עצמו כמלך אירלנד אך נכשל להנחיל את חוקי הרפורמציה באי. הניסיונות לכבוש או לספח את הממלכות העצמאיות האיריות לתוך ממלכת אירלנד האנגלית הביאו למספר מערכות צבאיות בין השנים 1534 ו-1603. בתקופה זו הונהגה מדיניות יישוב אירלנד על ידי הכתר האנגלי, במסגרתה נושלו בעלי האדמות הקתוליים מרכושם, ובמקומם הגיעו אלפי מתיישבים פרוטסטנטיים מאנגליה ומסקוטלנד שתפסו את מקומם. מפלתם הצבאית והפוליטית של התושבים המקוריים של האי הובילה לקיטוב חריף באוכלוסייה האירית בין התושבים הקתולים ה"ותיקים" לבין המתיישבים הפרוטסטנטים החדשים, שהפך לסוגיה משמעותית בהיסטוריה של אירלנד.
בשנת 1614 הושג רוב פרוטסטנטי בפרלמנט האירי הודות להוספת אזורי בחירה רבים, בהם היה רוב לתושבים הפרוטסטנטים. בסופה של אותה המאה נאסר על התושבים ה"ותיקים" באי, שהיו לכ-85% מאוכלוסייתו, להיבחר לפרלמנט. השליטה של המיעוט הפרוטסטנטי הייתה מוחלטת לאחר שתי מערכות שהתרחשו בין הצדדים בשנים 1641–1652 ו-1689–1691. הרוב הקתולי ופרוטסטנטים שלא היו נאמנים לכנסייה האנגליקנית סבלו מעוני וממחסור כבדים בעקבות חוקי העונשין החדשים שהותקנו בידי הפרלמנט. בעקבות המרד האירי של 1798 בוטל הפרלמנט האירי, ואירלנד הפכה לחלק אינטגרלי מבריטניה במסגרת הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, לאחר חקיקת חוק האיחוד של 1800. הקתולים נותרו רוב נרדף ולא שווה זכויות במדינתם שלהם עד לאמנציפציה הקתולית בשנת 1829.
המפלגה הפרלמנטרית האירית, שרוב הנציגים האירים בפרלמנט הבריטי היו מטעמה, חתרה להשגת שלטון עצמאי מתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19. המפלגה אכן הצליחה לחוקק את חוק השלטון העצמאי בשנת 1914, אך זה נדחה בעקבות פריצתה של מלחמת העולם הראשונה. מרידת חג הפסחא פרצה שנתיים לאחר מכן והביאה למחאות אלימות בכל רחבי האי. בשנת 1922, לאחר מלחמת העצמאות האירית וחתימת האמנה האנגלו-אירית הפך רובו של האי למדינת אירלנד החופשית, ולאחר כתיבתה של חוקת אירלנד בשנת 1937, לאירלנד. ששת המחוזות הצפון-מזרחיים נודעו מעתה כצפון אירלנד ונותרו חלק מהממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד. מעט לאחר תום מלחמת העצמאות פרצה מלחמת האזרחים האירית. ההיסטוריה של צפון אירלנד הייתה רצופה במאבקים סקטוריאליים לא סדירים בין הרפובליקנים, שרובם קתולי לבין היוניוניסטים, שרובם פרוטסטנטי. מאבקים אלו הפכו לסכסוך בצפון אירלנד בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, ותמו רק שלושים שנים לאחר מכן עם חתימת הסכם יום שישי הטוב בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20.
היסטוריה קדומה.
תקופת האבן ותקופת הברונזה.
המעט שידוע על ההיסטוריה הקדומה של אירלנד שלפני קבלת הנצרות מגיע מהתייחסויות מועטות לאי בכתבים רומיים, שירה, מיתולוגיה אירית וארכאולוגיה. על אף שנמצאו כלים ועדויות מן התקופה הפלאוליתית, הממצאים הללו לא מאשרים התיישבות מתקופה זו באירלנד, אלא רק מעבר זמני של ציידים-נוודים. בשנת 1903 נמצאה העדות העתיקה ביותר לנוכחות אדם באי, במערת גוונדולין שבמחוז קלייר, בה נמצאה עצם דוב עם חתכים ברורים מכלי אבן, אשר מתוארכת לשנת 10,500 לפנה"ס.
התיישבות הקבע המוכרת הראשונה באי הייתה של ציידים-לקטים מהתקופה המזוליתית, אשר הגיעו לאי בסביבות שנת 8000 לפנה"ס. על אף שיש חוקרים הטוענים שבאותה התקופה גשר יבשתי עוד חיבר בין בריטניה הגדולה לאירלנד, במחקרים עדכניים נטען שהאיים כבר היו נפרדים באלף ה-14 לפנה"ס.
תושבי האי נותרו ציידים-לקטים עד לאלף ה-4 לפנה"ס, ועל פי רוב החוקרים, בתקופה זו הופיעה החקלאות באי. החקלאות הובילה להתיישבות מסוג נאוליתי שלוותה בכלי חרס, כלי אבן מלוטשים, בתי עץ מלבניים, קברים מגליתים, ובקר וצאן מבויתים. חלק ממבני הקבר שנחשפו מאותה התקופה, כמו הדות' והנות' הם מצבות זיכרון מאבן, ולחלק גדול ממבנים אלו, כמו מעבר הקבורה בניוגריינג', יש משמעות ארכאו-אסטרונומית. נתגלו ארבעה סוגים עיקריים של קברים מגליתיים באירלנד: דולמנים, מעברי קבר, גלי חצר ואבני יתד באזור לנסטר ומנסטר של היום, היו הגברים הבוגרים נקברים במבני אבן קטנים שכוסו תחת תל עפר, והיו מלווים בכלי חרס ייחודיים. על פי הממצאים, שגשגה תרבות זו ואוכלוסיית האי גדלה.
תקופת הברונזה, שהחלה באירלנד בתחילת האלף ה-2 לפנה"ס מאופיינת בממצאי עיטורים מפורטים, כלי נשק וכלי עבודה מזהב ומארד. בתקופה זו הפסיקו להשתמש במבני הקבר המפוארים, והקבורה התבצעה בבורות שהיו ממוקמים בבתי קברות, בגלעדים וברוגמים. בתקופה זו התגוררה האוכלוסייה בכפרים קטנים, שמסביבם שדות מעובדים, והתפרנסה מחקלאות ומגידול בהמות. באוכלוסייה זו שלט מעמד אצולה אשר שלט במיומנויות הטכנולוגיות ובמקורות הייצור של הארד.
תקופת הברזל.
תקופת הברזל החלה באירלנד במאה ה-6 לפנה"ס ובמהלכה חדרו באופן הדרגתי קבוצות קלטיות קטנות אל תוך האי שהביאו עימן את התרבות ואת הכלים הקלטיים המסורתיים. עירובה של התרבות הילידית עם התרבות הקלטית החדשה הביא ליצירתה של התרבות האירית בסביבות המאה ה-5. בתקופה זו התקיימו באירלנד מספר ממלכות עצמאיות בהן הייתה תרבות משגשגת, אשר נשלטה על ידי מעמד אריסטוקרטי שכלל גם לוחמים ואת חכמי העם וייתכן שגם דרואידים.
בלשנים מסיקים שהשפה השגורה בפי התושבים באותה התקופה היא השפה הגוידלית, ממשפחת השפות הקלטיות. לרוב מייחסים את השימוש בשפה זו לפלישה הקלטית מאירופה, אולם חוקרים מסוימים מניחים שהשפה כבר הייתה בשימוש באי קודם לכן והתפתחה באופן הדרגתי ומתמשך. הטענה היא שתושבי האי נחשפו לשפה ולתרבות הקלטית בין התקופה הנאוליתית לתקופת הברונזה, דרך נוודים מדרום מערב אירופה.