לגונת דוס פאטוס (פורטוגזית: Lagôa dos Patos) היא הלגונה הגדולה ביותר בעולם. היא מצויה בדרום-מזרח ברזיל בשטחה של מדינת ריו גראנדה דו סול.
בין הלגונה לבין האוקיינוס האטלנטי ישנם שרטוני חול שרוחבם המרבי 32 ק"מ, ותעלה בדרומה של הלגונה מחברת אותה אל הים. הלגונה מחוברת בתעלה צפונית אל לגונת מירים אשר מנקזת אליה את מימיה. הלגונה אמנם רדודה אך נחפרו בה תעלות המשמשות לשיט. בחלקה הצפוני ממוקמת העיר פורטו אלגרה ובחלקה הדרומי העיר ריו גראנדה. הלגונה משמשת לדיג רב.
נהר פארה
נהר פארה או מפרץ פארה (בפורטוגזית: Rio Pará) הוא הדלתה המשותפת לשפכי נהר טוקנטינס ולנהר האמזונאס. המפרץ נמצא בצפון ברזיל לחופי באוקיינוס האטלנטי. אורכו 320 ק"מ ורוחבו 10-60 ק"מ. מצפון לו נמצא האי מרז'ו ועל גדתו הדרומית מצויה העיר בלם. המפרץ נתון למשטר גאות חזק ואיים רבים בו מוצפים תדיר בשל כך.
סכר טוקורוי
סכר טוקורוי (Tucuruí) אשר על נהר הטוקנטינס נמצא בשטחה של מדינת פארה אשר בברזיל, ונבנה לשם הפקת חשמל הידרואלקטרי והפיכת הנהר לנוח להפלגה.
הסכר מהווה מחסום של ממש עבור בעלי חיים של מים מתוקים אשר נודדים באפיק הנהר לאתרי רבייה קבועים, והוא כולל גשר המאפשר מעבר הולכי רגל עליו.
בניית הסכר החלה ב-1976, ובניית השלב הראשון שלו הסתיימה ב-1984. בניית השלב השני של הסכר החלה ב-1998 והסתיימה בסוף אפריל 2007, אולם עבודות במקום עדיין נמשכות להסדרת נתיב תנועת האוניות. הגשר מפיק (נכון ל-2012) 8.370 מגה-ואט.
אוקיאלי
רִיוֹ אוּקָיָאלִי (Rio Ucayali) הוא אחד משני המקורות העיקריים של נהר האמזונאס. הוא נוצר במזרח פרו, במפגש בין נהר אורובמבה לבין נהר טמבו שהוא המשכו של אפורימק, בקואורדינטות , בעיר אטאלאיה בגובה 287 מטר. אורכו 1,960 ק"מ ומתוכם 1,235 ק"מ יפים לשיט ספינות קטנות. בעיר פוקלפה שהוקמה על גדתו יש נמל שאפשר להפליג ממנו עד האוקיינוס האטלנטי.
אורובמבה
ריו אורובמבה הוא נהר בפרו שאורכו 725 ק"מ והוא חלק מאגן הניקוז של נהר אמזונאס. מי הנהר משמשים להשקיה ועמק האורובמבה מאוכלס.
ראשית הנהר בביצות מדרום לקוסקו שבהרי האנדים. הוא מקיף כמעט במלואו את ההר עליו הוקמה העיר מאצ'ו פיצ'ו, וזורם צפונה אל קניון פונגו דה מניקה. באזור צר זה חולף הנהר בנקיקים עמוקים ורבי הוד, שמתוארים בפי המקומיים כ"שער הגיהנום", אף כי זהו גן עדן לחיות הבר, ובמיוחד לציפורים. למעלה מאלף מינים של עופות חיים לאורך הנהר - כשישית מכלל המינים הידועים למדע. במפגשו עם נהר טמבו, בקואורדינטות , בעיר אטאלאיה בגובה 287 מטר, יוצרים השניים את נהר אוקיאלי. נהר אוקיאלי נשפך לנהר אמזונאס.
איגואסו (נהר)
ריו איגואסו (פורטוגזית Rio Iguaçu) הוא נהר הזורם בדרום ברזיל ואורכו שנוי במחלוקת - 910 או 1,320 ק"מ. מקור שמו בטופי עתיקה (y ûasú) ומשמעותו "נהר גדול". הוא מתחיל בין מדינת סנטה קטרינה למדינת פרנה ומוצאו במפגש הנהרות איראי ואטובה. הוא זורם מערבית בנפתולים ונשפך לנהר פרנה. הוא יפה לשיט רק בחלקו. 25 ק"מ לפני מפגשו עם הפרנה שוכנים מפלי איגואסו, שרוחבם כ-2,700 מטרים, והם מהגדולים במפלי המים בתבל.
מפגש הנהרות פרנה (Paraná) ואיגואסו (Iguazu) משיק בין שלוש מדינות: ברזיל, ארגנטינה ופרגוואי. מדובר על שטח של 2,500 קמ"ר, בעל משאבים רבים ואוצרות טבע כדוגמת 'מפלי האיגואסו' הידועים.
סכר איטייפו
סכר איטייפו (בספרדית: Represa de Itaipú, בפורטוגזית: Barragem de Itaipu) הוא סכר על נהר פרנה בגבול בין ברזיל ופרגוואי (ולכן מכונה גם Itaipu Binacional - "איטייפו של שתי האומות") שנבנה במטרה להפיק חשמל הידרואלקטרי.
עד השלמת סכר שלושת הערוצים ברפובליקה העממית של סין ב-2006 היה סכר איטייפו תחנת הכוח הגדולה ביותר בעולם במונחים של תפוקת חשמל. גם אחרי 2006 נשאר סכר איטייפו במקום הראשון בהפקת אנרגיה כוללת בשנה עקב הניצולת הגבוהה של הטורבינות.
מקור שם הסכר משמו של איון קטן בנהר סמוך לאתר שבו הוקם הסכר שהיה קרוי איטייפו, שפירושו בשפת הגוארני "סלע ששר" (בהתייחס לקולות המים העוברים על פני הסלע).
בשנת 1994, בחרה האגודה האמריקאית להנדסה אזרחית את סכר איטייפו כאחד משבעת פלאי העולם המודרניים. בשנת 1995 פרסם המגזין האמריקאי Popular Mechanics את התוצאות.
היסטוריה.
המשא ומתן לבניית הסכר.
תחנת הכוח של איטייפו היא תוצאה של משא ומתן ממושך בין המדינות במהלך שנות השישים של המאה ה-20. "חוק איגואסו" (Ata do Iguaçu) נחתם ב-22 ביולי 1966 על ידי שרי החוץ של ברזיל ופרגוואי. זו הייתה הצהרה משותפת על האינטרס ההדדי בחקר ניצול מקורות המים המשותפים לשתי המדינות בקטע של נהר פרנה החל מאזור מפלי גוואירה (Salto de Sete Quedas) עד קו פרשת המים של נהר האיגואסו.
המשא ומתן הבשיל לכדי חוזה על הקמת תחנת כוח משותפת שנחתם בברזיליה ב-26 באפריל 1973 על ידי נשיא ברזיל אמיליו גרסטזו מדיסי ונשיא פרגוואי אלפרדו סטרסנר.
הבנייה.
ב-1970 זכה קונסורציום שנוצר על ידי החברה האיטלקית .ELC Electroconsult S.p.A והחברה האמריקנית IECO בתחרות הבינלאומית למימוש מחקרי הכדאיות ופיתוח תוכנית פרויקט הבנייה. מחקרי התכנון החלו בפברואר 1971. ב-26 באפריל 1973 חתמו ברזיל ופרגוואי על אמנת איטייפו, לניצול נהר פרנה להפקת חשמל על ידי שתי המדינות. ב-17 במאי 1974, הוקמה החברה המשותפת Itaipu Binacional לניהול בניית המפעל. הבנייה החלה בינואר של השנה שלאחר מכן. המכונית החשמלית הראשונה של ברזיל (ושל אמריקה הלטינית) הוצגה בסוף 1974, וקיבלה את השם איטייפו לכבוד הפרויקט.
ב-14 באוקטובר 1978 הושלמה תעלת ההטיה הזמנית בעומק 90 מטרים ובאורך 2 קילומטרים וסכר עצירה העביר את מי נהר הפרנה אליה, מה שאפשר לקטע של נהר הפרנה להתייבש על מנת לאפשר את בניית הסכר.
ב-19 באוקטובר 1979 נחתם הסכם משולש (Acordo Tripartite) בין ברזיל, פרגוואי וארגנטינה (שנהר הפרנה זורם ונשפך לאוקיינוס בשטחה). הסכם זה קבע את גובה מפלס הנהר המותר, ועד כמה הוא יכול להשתנות כתוצאה מפעילות בנייה ההידרואלקטריות שונות באגן הניקוז המשותף לשלוש המדינות.
מאגר המים החל להיווצר עם השלמת הקמת הסכר, סגירת השערים לתעלת ההטיה ופירוק סכר העצירה. במהלך תקופה זו גרמו שיטפונות וגשמי זעף להאצת מילוי המאגר והמים עלו בכ-100 מטרים והגיעו לשערים של המברצים ב-27 באוקטובר.
ב-5 במאי 1984 החלה לפעול יחידת ייצור החשמל הראשונה. 18 היחידות הראשונות הותקנו בקצב של שתיים עד שלוש לשנה עד לסיום ב-1991. כ-34,000 פועלים הועסקו באתר הבנייה הנרחב, ונבנו עבורם כפרים, בתי חולים ובתי ספר. הבתים הוצעו למכירה עם סיום המיזם והקהילות החדשות השוכנות בפרוורי פוז דו איגואסו ממשיכות להתקיים. 145 איש קפחו את חייהם במהלך הבנייה.
שתי היחידות האחרונות מתוך 20 יחידות הייצור החשמלי החלו לפעול בספטמבר 2006 ובמרץ 2007, ובכך העלו את קיבולת הייצור ל-14 ג'יגה-ואט והשלימו את תחנת הכוח. הגדלת הקיבולת מאפשרת ל-18 יחידות ייצור לפעול באורח קבוע בעוד שתיים מושבתות לתחזוקה. בשל סעיף בחוזה שנחתם בין ברזיל, פרגוואי וארגנטינה, המספר המרבי של יחידות ייצור המורשות לפעול בו זמנית אינו יכול לעלות על 18. ייצור החשמל מחולק שווה בשווה בין ברזיל לפרגוואי, כשלכל מדינה מוקצים 10 גנרטורים.
להפעלה השוטפת של הסכר מועסקים (נכון ל-2020) 1,292 עובדים בצד הברזילאי ו-1,563 עובדים בצד של פרגוואי.
עלות.
קיימים מספרים שונים לגבי עלויות הבנייה, מ-19.6 מיליארד דולר עד 60 מיליארד דולר. החברה Itaipu Binacional המפעילה את הסכר מפרטת את העלויות הבאות: 12 מיליארד דולר (השקעה ישירה ללא עלויות מימון), 17.6 מיליארד דולר (רכוש קבוע במאזן 2018) או 27 מיליארד דולר (הלוואות שנלקחו כולל ארגון מחדש של חובות).
עבור ברזיל, שמימנה את כל המפעל בהתאם לחוזה, גרמה הבנייה להגדלת חובות החוץ בצורה משמעותית. עם זאת, ברזיל, שקיבלה כרבע מצריכת החשמל שלה מסכר איטייפו לאחר הפעלתו, תלויה בתחנת הכוח. פרגוואי לא הייתה יכולה לממן ולארגן את הפרויקט העצום בעצמה. פרגוואי משלמת את חלקה בעלויות הבנייה על ידי ייצוא החשמל המיותר לברזיל על מנת שהמדינה תוכל להשתמש בהכנסות כדי לפרוע את חובותיה. חלק מהרווח הכספי של תחנת הכוח משמש כפיצוי על השימוש בפרנה שהוענק ליישובים הסמוכים משני צידי הגבול.
אספקת החשמל.
ההספק הנומינלי של כל יחידת ייצור (טורבינה וגנרטור) הוא 700 מגה-ואט. עם זאת, מכיוון שהעומד ההידראולי (ההבדל בין מפלס המאגר לגובה הנהר למרגלות הסכר) בפועל גבוה יותר מהעומד המתוכנן (118 מטרים), ההספק הזמין עולה על 750 מגה-ואט במחצית מהזמן עבור כל גנרטור. כל טורבינה מייצרת סביב 700 מגה-ואט, כך שסך ההספק הנומינלי של כל יחידות הייצור הוא 14 ג'יגה-וואט. לשם השוואה, לכל המים ממפלי איגואסו יש יכולת להזין שני גנרטורים בלבד.
הספיקה הממוצעת של הנהר היא 10,500 מטרים מעוקבים בשנייה, מה שמאפשר בממוצע 95 טרה-ואט שעה לשנה (ממוצע של 10,800 מגוואט). ב-2008 יוצרו 94.68 טרה-ואט שעה וב-2013 יוצרו 98.63 טרה-ואט. ב-2016 נקבע שיא שנתי חדש של 103 טרה-ואט שעה. נכון ל-2019 הסכר מספק 90% מצריכת החשמל של פרגוואי ו-15% מצריכת החשמל של ברזיל.
לשם השוואה, תחנת הכוח הגרעינית הגדולה ביותר בעולם Isar 2, בגרמניה יצרה 12.4 טרה-ואט שעה בלבד בשנת 2006.
הפסקת החשמל בנובמבר 2009.