אנאהיט (בארמנית: Անահիտ, במערב איראן "אנאהיטי", מפרסית - אנאהיטה = "טהורה", ביוונית אנאיס) הייתה אלת-אם ב, אלת הפיריון והאהבה, "המיטיבה עם בני האדם", בת (או אשתו) של האל אראמזד. יוחסו לה תפקידים בהגנה על האמהות והנישואים, ובריפוי המחלות.
פולחנה בארמניה נוצר בערך במאות ה-1 לפנה"ס -3 לספירה בעת התפשטות דת זרתוסטרא והתרבות ההלניסטית בארץ זו, על בסיס פולחן האלה ("יאזאטה"
) הפרסית של הפוריות, ארדווי סורה אנאהיטה (נהיד). להבדיל מהאלה הפרסית, אנאהיט הארמנית לא הייתה, כנראה, קשורה למים ולא למלחמה ולמוות.
בארמניה הקדומה אנאהיט הייתה ידועה בשמות "המלכה הגדולה" או "זאת שנולדה מזהב", "האם של זהב" (אוסקֵמאיר), "אנאהיט הגבירה" (טיקין אנאהיט). פסלה מזהב הוצב במקדש הראשי של העיר ארזה (מאוחר יותר ארזנקה - בימינו ארזינג'אן, על גדת הנהר מוראט, בימינו אראצאני. מקדשים חשובים שלה היו גם בארטאשאט וביאשטישאט.
בפנתאון הארמני.
לפי סטרבון במאה 1 לפנה"ס ועד המאה ה-1 לספירה דת הארמנים הייתה זהה לזו של הפרסים והמדים, ועבדו במיוחד את האלה אנאהיט ("אנאיטיס" בפי סטרבון)
.פולחן אנאהיט החל להתפשט בארמניה ובו זמנית באסיה הקטנה ובסוריה בימי שלטונו של המלך הפרסי ארתחששתא השני הקרוי "ממנון".
עד לתחילת שלטונם של המלכים הסאסאנים אזכורם של מקדשים לכבוד אנאהיט מעיד על תפוצת פולחנה גם באזורים שממערב לפרס, כמו בבל וארמניה. עם זאת בחפירות הארכאולוגיות, שנערכו באופן יחסית אינטנסיבי באותם האזורים לא נמצאו שרידי מקדשים של אלה.
אנאהיט הייתה אלה ראשית בממלכה הארמנית העתיקה, פטרוניתם של מלכי ארמניה.
. כך למשל, המלך טירידאטס הראשון דיבר בשבח "הגבירה האצילית אנאהיט, אם הדעת, בתו של אראמזד הגדול והכל-יכול".
בשנת 1872 בשדה בעיר העתיקה סאטאל או סאטאלה, בקפדוקיה,(בימינו - הכפר הטורקי סאדאק) נתגלה קטע מפסל מברונזה בדמות ראש של אלה, המזכיר את האלה היוונית אפרודיטה, והמיוחס על ידי חלק מהחוקרים לאלה אנאהיט, הזהה לאפרודיטה ברוח האמונה הסינקרטית ההלניסטית-איראנית. הוא נמצא בימינו במוזיאון הבריטי בלונדון.
לפי מקורות עתיקים פסלי הזהב של אנאהיט בארמניה נוצרו על ידי פסלים יוונים.
אחרי התנצרותה של ארמניה בימי שלטונו טירידאטס השלישי, כל פסלי אנאהיט ברחבי ארמניה הושמדו.
מקדשיה.
מקדשים של אנאהיט הוקמו בארז, ארמוויר, ארשאט ואשטישאט. ידועים הפסלים שהקים לכבוד האלה המלך ארטאשס הראשון. גם הר במחוז סופנה נודע כ"כס המלכות של אנאהיט (אתור אנאהטה). כל המחוז ארז באזור אקיסילנה (אקגיאץ) נקרא "אנהטקן גאוואר".
לפי פלוטרכוס המקדש של אנאהיט היה העשיר וההדור ביותר בארמניה. בעת מסעו של מרקוס אנטוניוס בארמניה הפסל של האלה רוסק לרסיסים על ידי חיילים רומאים. פיליניוס הזקן סיפר סיפור הקשור לכך. הקיסר אוגוסטוס שהוזמן לארוחת ערב אצל אחד ממפקדיו, שאל את המארח אם זה נכון שאלו שחיללו את פסלה של אנאהיט נענשו על ידי האלה הנקמנית."לא!" השיב הגנרל. להפך, יש לי המזל להגיש לך בארוחה חלק ממותנה של אותו פסל מזהב". הארמנים בנו אחר כך מחדש פסל זהב לאלה, ששרד עד לימי גרגוריוס המאיר.
חגה השנתי של אנאהיט בחודש נאוואסרד היה הזדמנות לאספות גדולות, שבהן רקדו, שרו, דקלמו והתקיימו תחרויות. חולים ונכים פקדו את מקדשי האלה כדי לבקש מזור. ראש פסלה מברונזה של אנאהיט הפך לסמל לרפואה הארמנית הקדומה.
לאנאהיט הוקדש כל יום ה-19 בכל חודש: אז הקריבו לה ענפים ירוקים ופרות בוסר לבנות, שהיו מסומנות בעזרת לפיד.
קישורים חיצוניים.
גישה ב-10 במרץ 2015
Vahan Kurkjian, History of Armenia, ch.XLI, Armenian Literature American General Benevolent Union of America, 1958, באתר אוניברסיטת שיקגו
צ'ינוא אצ'בה
ננסי מיטפורד
ננסי פרימן-מיטפורד (באנגלית: Nancy Freeman-Mitford CBE; 28 בנובמבר 1904 – 30 ביוני 1973) הייתה סופרת, ביוגרפית ועיתונאית אנגלייה. היא אחת מהאחיות לבית מיטפורד והשתייכה לחוג העילית בחברה הלונדונית בתקופה שבין מלחמות העולם. היא זכתה למוניטין בעקבות הרומנים שחיברה על חיי החברה הגבוהה באנגליה ובצרפת, ובזכות שנינותה הנועזת. בנוסף, זכתה להערכה כמחברת ביוגרפיות עממיות של דמויות היסטוריות.
ביוגרפיה.
מיטפורד גדלה למשפחה מבוססת, כבתו הבכורה של דייוויד פרימן-מיטפורד, הברון השני של רידסדייל. היא התחנכה על ידי מורים פרטיים. בשנת 1931, בהיותה בת 27, פרסמה רומן ראשון פרי עטה, אך הוא לא עורר רושם, וכך גם שלושת הרומנים שפרסמה אחריו. לאחר מלחמת העולם השנייה, פרסמה שני רומנים אוטוביוגרפיים למחצה, בשם "The Pursuit of Love" (1945), ו-"Love in a Cold Climate" (1949), אשר ביססו את המוניטין שלה.
מיטפורד הייתה נשואה שלא-באושר מאז 1933 לפיטר רוד (Rodd), ובמהלך מלחמת העולם השנייה ניהלה רומן עם קצין המחתרת הצרפתית בשם גסטון פאלבסקי, שהפך אהבת חייה, אף שמעולם לא מיסדו את יחסיהם. לאחר המלחמה עקרה מיטפורד לצרפת וחיה שם עד מותה. היא קיימה קשרים חברתיים עם החברה הגבוהה האנגלית ועם משפחתה באמצעות חליפת מכתבים וביקורים מעת לעת.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 זוהתה מיטפורד עם ההבחנה בין אנגלית U לאנגלית לא-U, שלכאורה הציעה מבחן לקביעת מוצאו המעמדי של אדם לפי בחירות מסוימות באוצר המילים שבפיו. מיטפורד התכוונה להתבדח, אך רבים קיבלו את הרעיון כפשוטו, והחלו להחשיב את מיטפורד כפוסקת בענייני נימוסים והליכות, ועל כך חלק ניכר מפרסומה.
בשנותיה המאוחרות זכתה להצלחה רבה של הביוגרפיות ההיסטוריות שפרסמה של מאדאם דה פומפדור, וולטר, ולואי הארבעה עשר, מלך צרפת, אך יחסיה עם פאלבסקי הגיעו אל קיצם. בריאותה התרופפה בסוף שנות ה-60, ולאחר מספר שנות מחלה, נפטרה בשנת 1973.
ערי בירה בעולם
ויליאם פוקס
סר ויליאם פוקס (באנגלית: William Fox; 2 בספטמבר 1812 – 23 ביוני 1893) היה ראש ממשלת ניו זילנד השני שכיהן ארבע תקופות כהונה לא רצופות במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19, כאשר ניו זילנד הייתה עדיין מושבה. הוא ייזכר בשל פעולת החרמת הקרקעות של המאורים, תרומתו למערכת החינוך (כמו הקמתה של אוניברסיטת ניו זילנד) ופועלו להגדלת היקף האוטונומיה של ניו זילנד מבריטניה. הוא תואר כאדם נחוש ואינטליגנטי, אך גם כאדם מריר ולהוט מדי למתקפות אישיות. היבטים שונים של אישיותו תוארו באופן שונה בתיעודים שונים, בהתאם להשקפתם הפוליטית של המתארים.
ראשית חייו.
ויליאם פוקס נולד בכפר וסטאו שבסאות' שילדס שבצפון-מזרח אנגליה. הוא היה בן למשפחה טובה באופן יחסי והוא התחנך בבית הספר בעיר דרהאם ולמד בקולג' וודהאם באוקספורד. מעשיו בשנים שלאחר סיום לימודיו לוטים בערפל. יש הסוברים שבתקופה זו הוא לא היה כלל באנגליה. ב-1838 הוא למד משפטים בלונדון.
זמן קצר לערך, לאחר הכשרתו כעורך דין, נשא פוקס לאישה את שרה הלקומב. הזוג החליט להגר לניו זילנד, והצטרפו לקבוצה גדולה של מתיישבים. עם הגעתו לולינגטון, זכו כישוריו המשפטיים של פוקס להכרה, אך הייתה לו עבודה מועטה בתחום, וכך הוא השלים את הכנסתו בכתיבה לעיתונים מקומיים. ב-1843 הוא איבד את רישיון עריכת הדין שלו, כאשר הוא סירב להישבע שבועת אמונים שנראתה לו משפילה. אירוע זה חייב אותו להתמקד כמעט כליל בכתיבה ובעיתונאות.
ראשית הקריירה הפוליטית.
בתחילה התנגד פוקס למשא ומתן שניהלה הממשלה עם המאורים על קרקעותיהם, בטענה שלמאורים יש זכות רק על קרקעות שהם עשו בהם שימוש. הוא גם גינה את תגובתן הרפה של הממשלות הקולוניאליות על הריגתו של ארתור וייקרפילד, פקיד רשמי של חברת ניו זילנד שניסה להרחיב את תחומי היישוב נלסון לקרקעות שהוחזקו על ידי המאורים. הביקורת שמתח פוקס על מושל ניו זילנד, רוברט פיצרוי, הייתה חלק מהגורמים שהביאו בסופו של דבר להדחתו של פיצרוי. ב-1843 נבחר פוקס להיות מחליפו של וייקרפילד בנלסון.
בנלסון, לא הייתה הצלחתו של פוקס שלמה. עם המאורים לא התרחשו עימותים רבים ורוב עבודתו של פוקס הייתה קשורה להתפתחות הכלכלית של המקום. תכנון גרוע וסקרי קרקעות לא מדויקים, השאירו את המתיישבים עם פחות ממה שהובטח להם ועל פוקס הוטלה האחריות לפתור את הבעיה. בעוד שהיסטוריונים מודרניים רבים מאמינים שהוא עשה עבודה טובה, פוקס עצמו סבר שמאמציו לא היו מספקים דיים כדי להרגיע את המתיישבים הזועמים. בהדרגה בילה פוקס את זמנו בהובלת קבוצות מתיישבים לאזורים השוממים שליד נלסון, פעילות שנראה היה שהוא נהנה ממנה. לכל אורך חייו היה פוקס פעיל מאוד מבחינה גופנית.
ב-1848 מת ויליאם וייקרפילד, אחיו של ארתור וייקרפילד. כפקיד הבכיר ביותר בחברת ניו זילנד, הוא היה הממונה על פוקס. עד מהרה הגיע פוקס לוולינגטון והצליח להבטיח לעצמו מינוי כמחליפו של וייקרפילד. הוא הצליח לעשות זאת בשל המרחק הקצר בין נלסון לוולינגטון, שאליה הוא הצליח להגיע לפני שהגיעו הוראות ממקומות אחרים. פוקס לא היה הבחירה הראשונה של מועצת המנהלים של החברה בלונדון, שהעדיפה את דילון בל, אך פעולתו המהירה של פוקס זיכתה אותו בתמיכה לטובת המינוי לתפקיד.
לאחר מותם של האחים וייקרפילד נכנסה החברה למשבר. בהדרגה החל פוקס להיות פעיל פחות ופחות בחברה ויותר גילה עניין בממשל הקולוניאלי. הוא היה מתנגד חזק של המושל ג'ורג' גריי שסירב להעניק זכויות ממשל עצמי למתיישבים. לעיתים קרובות הוא גינה את הממשל ואת המערכת המשפטית כמושחתים וכחסרי יכולת.