הצריף בו התגוררה משפחתו של אילת היה הצפוני ביותר בנהריה, ולכן סבל מירי תדיר ולעיתים אינטנסיבי במהלך המרד הערבי הגדול. אביו של אילת בנה חומת לבנים ובטון מצפון וממזרח לצריף במטרה להגן על המשפחה, שנותרה עד סיום המרד ללא חשמל או שירותים בצריף. במקביל, החל אילת ללמוד בבית הספר היסודי וכבר לאחר שנה "קפץ" מכיתה א' ישירות לכיתה ג'.
שנות נעוריו בחיפה.
ב-1945 החל אילת ללמוד בתיכון המקצועי בסמ"ת, ולאור הישגיו בבחינות הפסיכוטכניות המקדימות זכה למימון לימודיו על ידי ועדת החינוך הארצית. מלבד הצטיינותו בלימודים בכלל ובלימודי הפיזיקה בפרט, אילת השתתף במגוון נבחרות ספורט של בית הספר, כגון נבחרת הכדורסל שזכתה באליפות בתי הספר התיכוניים הארצית. ב-1946 וב-1947 זכה פעמיים ברצף במקום הראשון באליפות ישראל לנוער במשחה של כ-3.5 ק"מ לאורך החוף משבי ציון לנהריה.
ב-1946, במקביל ללימודיו, השלים אילת קורס מפקדי סירות של אגודת הפועל, ולאחר מכן השתתף בקליטת מספר אוניות מעפילים. במהלך אחד האימונים נתפס עם כמה מחבריו על ידי השלטונות הבריטים והוחזק במעצר ליד היישוב הערבי א-זיב. לטענתו הוא נמלט ורץ מספר קילומטרים עד לנהריה כדי לספר על האירוע, ובכך הוביל להתערבות נציגי העיר ושחרור העצורים.
במהלך לימודיו בכיתה י"א פרצה מלחמת העצמאות. על אף גילו הצעיר, הצליח אילת להשתלב ב"הגנה", השתתף במספר קרבות בגליל המערבי ואף נמלט בזחילה מההתקפה על שיירת יחיעם. לאחר המלחמה עברה המשפחה להתגורר בחיפה, ואילת השלים את לימודיו התיכוניים ואת בחינות הבגרות בתוך כ-4 חודשים.
שירותו הצבאי.
עם גיוסו (1950), מייד לאחר טירונות קצרה, החל אילת קורס קצינים (ללא קורס מ"כים לפניו כפי שהיה נהוג באותה תקופה). מפקדו בקורס היה יצחק בן מנחם ("גוליבר"), אשר שירת ביחידה 101 ונהרג ב-1955 ב"מבצע כנרת". חברו לצמד היה דני מט.
לאחר קורס הקצינים, למרות שאיפותיו לשרת בצנחנים, הובילה אותו השכלתו הטכנית לנ"מ, שם עסק בתחום המכ"ם. במהלך שירותו הסדיר הוצב בתפקידי סגן מפקד בסיס המכ"ם הראשי בחיפה, מפקד קורס גדנ"ע ים, וקצין הדרכה באח"י מזנק ק-32.
לקראת סיום שירותו הצבאי הכיר אילת את בת זוגו לחיים, יהודית יוסימוב.
השכלה גבוהה.
לאחר השחרור התקבל אילת לטכניון על סמך הישגיו בבסמ"ת. במהלך שנת הלימודים הראשונה (1953) התחתן עם יהודית, והשניים עברו לגור בחיפה.
במקביל להמשך לימודיו עבד בחברת החשמל בעבודות רשת (כגון ניקוי קווי מתח עליון), וכמורה (בעיקר לחשמל) בבסמ"ת.
ב-1956 סיים תואר ראשון (BSC) בהנדסת חשמל ואלקטרוניקה בהצטיינות יתרה. כעבור שנה השלים גם פרויקט מיוחד שזיכה אותו בתואר הנדסי (בנוסף לתואר המדעי). במסגרת הפרויקט בנה מחשב אנלוגי (מרכיבים פסיביים בלבד), שהיה הראשון מסוגו בארץ, לזיהוי תקלות במערכות של אספקת אנרגיה חשמלית.
לאחר התואר הראשון החל לעבוד כאסיסטנט בטכניון, והמשיך לתואר שני בהנדסת חשמל ואלקטרוניקה, אותו סיים בהצטיינות ב-1959. בעבודת המאסטר עסק בין היתר במגברים מגנטיים, והשתמש במחשב אותו בנה שנה קודם.
פועלו בחינוך ובתעשייה.
ב-1959 מונה אילת לסגן מנהל בסמ"ת, והקים את השלוחה של בסמ"ת בקריית הטכניון. בתפקיד זה נשאר עד 1966.
לאחר מכן מונה לסגן מנהל החינוך המקצועי הארצי במשרד החינוך. כעבור שנה החל לנהל את בית הספר הגדול בישראל, אורט יד סינגאלובסקי בתל אביב. כעבור שנה עבר לגור ברחוב חיים לבנון בתל אביב.
ב-1971 עזב את אורט סינגאלובסקי. בשנים הבאות שימש כמנכ"ל בחברות סיגנל-אור וספַּקוֹ, שעסקו במערכות רמזורים (לרבות הקמה ותחזוקה של מערכות הרמזורים בתל אביב וסביבתה), תאורת רחובות, עבודות בקרת תנועה וכן פרויקטים ביטחוניים שונים. ב-1971 הגה את הרעיון של נתיב לתחבורה ציבורית. בין הפרויקטים שהוביל ישנו מערך רמזורים שסופק לטהראן, ואיפשר לשאח' המקומי לשלוט בכל הרמזורים שנקרו בדרכו.
עד 1973 הועבר תפקיד המילואים של אילת מחי"ר ל-נ"מ, שהתפתח מאוד לאחר מלחמת ששת הימים, מתוך הכרה בחשיבות הלוחמה האווירית. ב-1973 גויס למילואים למשך 5 חודשים, ושימש כסמג"ד בגדוד 895 בחזית הדרומית ולאחר מכן כמג"ד בגדוד 809 בחזית הדרומית. כאשר שב מהמילואים נאלץ לעזוב את סיגנל-אור וספקו, ועבר לחברת אַרְקוֹ-אריאל, אותה ניהל במשך כשנתיים וחצי.
ב-1977 התמנה למנהל בית הספר להנדסאים של אוניברסיטת ת"א. במהלך כהונתו, בשנים 1977-1997, עלה מספר התלמידים בבית הספר מ-300 עד ל-6,000 - צעירים ומבוגרים, אנשי צבא, עולים חדשים ומשתלמים מהארץ ומחו"ל, וכן כ-450 אנשי סגל.
ב-1996 הקים אילת את המכללה האקדמית להנדסה בת"א, ושימש כנשיאהּ למשך שתי קדנציות, עד שנת 2002. בגיבוי המועצה להשכלה גבוהה התפתחה המכללה וגדלה לכ-1500 סטודנטים במקצועות ההיי-טק.
ב-10.6.2001, לאחר מאבק ממושך בסרטן, נפטרה יהודית אילת. ב-2003 נחנכה סירה על שם יהודית בימיה בנהריה.
לאחר הפרישה.
ב-2002 יצא אילת לפנסיה, אך המשיך לשמש כיועץ לגופים שונים בתחומי החינוך וההנדסה (כגון מוזיאון המדע הלאומי בחיפה וחברת רובוגרופ).
במקביל להמשך העבודה המקצועית בפנסיה, התפנה אילת לעיסוקים אישיים, כגון קבוצת הזמר שיזם עם יהודית ועם חבריהם ב-1983. ב-2007 יזם ביחד עם חברו קבוצת טיולים עבור חבריהם ללימודים מהטכניון, ובמשך מספר שנים ריכז וניהל את הטיולים של קבוצה זו.
בשנים האחרונות החל אלחנן לכתוב את זכרונותיו, בין היתר עבור המוזיאון לתולדות העיר נהריה .
פרסים.
ב-1988 זכה אילת בפרס רמניסיאנו לכלכלה בהמלצת פרופ' יובל נאמן.
ב-1995 זכה בפרס החינוך של עיריית תל אביב יפו.
חוסה פסטוריסה
חוסה עומאר פסטוריסה (בספרדית: José Omar Pastoriza; 23 במאי 1942 - 2 באוגוסט 2004) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ארגנטינאי.
כשחקן, שיחק פסטוריסה בעמדת הקשר, כששיחק במשך רוב הקריירה באינדפנדיינטה ובמונקו.
קריירת האימון של פסטוריסה נמשכה קרוב לשלושים שנה, ונפרשה על מספר ליגות בדרום אמריקה ובאירופה.
קריירת משחק.
פסטוריסה, שכינויו היה "אל פאטו" (בספרדית: "El Pato", הברווז), נולד ברוסאריו והחל את דרכו בקבוצת הנוער של רוסאריו סנטראל המקומית. משם, עוד בגילאי נוער, עבר לאתלטיקו קולון, לפי שהחל את קריירת הבוגרים במדי ראסינג קלוב.
פסטוריסה שיחק שנתיים במדי ראסינג, בהן רשם 53 הופעות ליגה. אמנם, עקב מצב כלכלי רעוע ויכולת קבוצתית ירודה, הוא נמכר לאינדפנדיינטה, היריבה העירונית והגדולה ביותר של ראסינג. בשנה זו זומן פסטוריסה על ידי מאמן נבחרת ארגנטינה, חואן קרלוס לורנסו, לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1966 באנגליה, על אף שלא רשם עד אז הופעות בינלאומיות. ארגנטינה רשמה ארבע הופעות בטורניר, אך פסטוריסה לא זכה לקבל דקות.
יחד עם פסטוריסה הגיעה אינדפנדיינטה להישגים. כבר בשנתו השנייה בקבוצה סייע לה פסטוריסה לזכות באליפות ארגנטינה, לראשונה אחרי ארבע שנים. יחד עם פסטוריסה חזרה הקבוצה לזכות באליפות נוספת, ב-1970. באותה שנה רשם פסטוריסה את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ארגנטינה, אליה השתייך בשלוש השנים הבאות, ובמדיה רשם 18 הופעות ושער בודד.
ב-1971 השלימה אינדפנדיינטה זכייה שנייה ברציפות בתואר, ושלישית בסך הכל עם פסטוריסה, שזכה בתואר כדורגלן השנה בארגנטינה. הוא רשם באותה שנה 46 הופעות ליגה, בהן כבש 15 שערים, שיא אישי לעונה עבור הקשר. ב-1972 סייע פסטוריסה לקבוצתו לזכות בגביע ליברטדורס בפעם השלישית בתולדותיה.
לקראת עונת , עזב פסטוריסה בן ה-30 לראשונה את הליגה הארגנטינאית, כשחתם במדי מונקו הצרפתית. כבר בעונתו הראשונה בקבוצה סייע לה לעלות בחזרה לליגה הבכירה, והוסיף לשחק בה שלוש עונות נוספות. בשלוש עונותיו הראשונות בקבוצה כבש פסטוריסה מספר דו-ספרתי של שערים, ולאחר עונת , פרש ממשחק פעיל בגיל 34.
קריירה כמאמן.
פסטוריסה נודע כמאמן המקפיד על קשרים טובים עם שחקניו. את מירב קריירת האימון העביר פסטוריסה בתוך ארגנטינה, אך רשם קדנציות קצרות גם בברזיל, קולומביה, בוליביה וספרד, בנוסף לשתי משרות אימון בינלאומיות. הקבוצות עימן היה מזוהה יותר מכל כמאמן היו אינדפנדיינטה, אותה אימן בחמש קדנציות שונות, וטאז'רס, אליה הגיע ארבע פעמים שונות כמאמן.
ב-1976, כשנה לאחר פרישתו ממשחק, החל פסטוריסה בקריירת האימון שלו. משרתו הראשונה הייתה בקבוצה בה שיחק ועימה הגיע להישגים, אינדפנדיינטה. כבר בשנתו השנייה בקבוצה זכה פסטוריסה באליפות ארגנטינה, ושנה אחר כך הוסיף זכייה נוספת בתואר. הוא עזב את הקבוצה ב-1979, ורשם קדנציות קצרות בטאז'רס וראסינג קלוב הארגנטינאיות ומיונאריוס הקולומביאנית, בטרם חזר לקדנציה שנייה באינדפנדיינטה.
הקדנציה השנייה של פסטוריסה באינדפנדיינטה החלה ב-1983. הוא הוביל אותה בפעם השלישית לזכייה באליפות ארגנטינה. שנה לאחר מכן, הוביל פסטוריסה את קבוצתו לזכייה שביעית בגביע ליברטדורס, לאחר שניצחה בגמר את גרמיו הברזילאית. בעקבות הזכייה, זכתה אינדפנדיינטה לפגוש את ליברפול במסגרת הגביע הביניבשתי, הטורניר שמפגיש את מחזיקת גביע ליברטדורס עם מחזיקת גביע אירופה לאלופות. אינדפנדיינטה גברה על ליברפול בתוצאה 1-0, וזכתה בתואר בפעם השנייה בתולדותיה. בסיום העונה עבר פסטוריסה לברזיל, לתקופה של שנה בה אימן את גרמיו ואת פלומיננסה.
פסטוריסה חזר ב-1985 לקדנציה שלישית באינדפנדיינטה. הוא אימן בה שנתיים, ללא הצלחה, עד שעבר לראשונה בקריירת האימון למועדון הפאר בוקה ג'וניורס. בתום פחות משנתיים בתפקיד, חזר לאמן את אינדפנדיינטה בפעם הרביעית.