במהלך מלחמת האזרחים בספרד נבחר להיות לקפטן הנבחרת הבסקית. בשנת 1938 עבר לשחק בקבוצת אסקדי המקסיקנית, שנוסדה במקור בחבל הבסקים. בשנת 1940 עבר לשחק בקבוצת אסטוריאס המקסיקנית. הוא סיים את הקריירה שלו בקבוצה קלוב אמריקה, שאותה גם אימן.
במדי נבחרת ספרד עשה את הופעת הבכורה ב-22 במאי 1927 בהפסד 4–1 לצרפת. מאז והלך תפס את מקומו הקבוע בהרכב במשך כמעט לעשור. הוא השתתף באולימפיאדת 1928 וכבש צמד בסיבוב הראשון נגד מקסיקו ב-1–7. גם במונדיאל 1934 שיחק וכבש ברבע הגמר נגד המארחת איטליה בתיקו 1–1. ספרד הפסידה לה במשחק חוזר והמשיכה עד לזכייה בתואר. בסך הכל ערך במדיה 25 הופעות וכבש 16 שערים.
אחרי שפרש מקריירת הכדורגל שלו, השתקע במקסיקו והחל לעבוד בתעשיית העץ. רגיירו נפטר ב-6 בדצמבר 1995 במקסיקו סיטי שבמקסיקו, בגיל 87. בנו, לואיס רגיירו אורקיולה, הוא כדורגלן עבר ששיחק במדי נבחרת מקסיקו.
ולדימיר דקנוזוב
ולדימיר דקנוזוב (ברוסית: Владимир Георгиевич Деканозов; יוני 1898, באקו – 23 בדצמבר 1953) היה אחד מראשי הק.ג.ב בתקופת לברנטי בריה ושגריר ברית המועצות בגרמניה הנאצית.
חייו.
ולדימיר דקנוזוב נולד בבאקו למשפחה גאורגית. אביו היה פקיד בתעשיית הנפט. לאחר סיום בית הספר למד דקנוזוב רפואה, אך לא סיים את הלימודים. בשנת 1918 התגייס לצבא האדום. בשנים 1921–1931 עבד דקנוזוב במערכת צ'קה ובמסגרת עבודתו התיידד עם לברנטי בריה.
במהלך השנים הוא התקדם בתפקידי ניהול בגאורגיה הסובייטית. בדצמבר 1938, כאשר לברנטי בריה קודם לתפקיד שר הפנים, הועבר ולדימיר דקנוזוב למוסקבה וקיבל תפקיד מפתח במערכת של הק.ג.ב. הוא לקח חלק פעיל בטיהורים שנערכו במהלך שנת 1939.
במאי 1939 מונה לסגן שר החוץ. בשנת 1940 עבר לליטא וקידם את סיפוח המדינה לברית המועצות. בנובמבר 1940 מונה ולדימיר דקנוזוב לשגריר ברית המועצות בברלין. לאחר תחילת המלחמה בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית הוא נעצר והוחלף בעסקת חליפין בשגריר הגרמני במוסקבה פרידריך ורנר פון דר שולנבורג .
לאחר שחזר למוסקבה עבד דקנוזוב במשרד החוץ הסובייטי עד לשנת 1947. באפריל 1953 נשלח לטביליסי ומונה לשר הפנים.
ביוני 1953, זמן קצר לאחר נפילת לברנטי בריה, נעצר דקנוזוב ונשלח למוסקבה. במקומו מונה אלכסיי אינאורי. דקנוזוב נשפט ביחד עם בריה ומספר אנשים נוספים. הוא הוצא להורג ב-23 בדצמבר 1953 תוך ביטול כל הדרגות הצבאיות והעיטורים שקיבל במהלך חייו.
בשנת 2000 ביקשו קרובי משפחה של דקנוזוב לבטל את גזר הדין אך בקשתם קיבלה תשובה שלילית.
טאן דון
טאן דון (בסינית: 譚盾|s=谭盾|p = Tán Dùn, נולד ב-18 באוגוסט 1957) הוא מוזיקאי, מלחין ומנצח סיני, הנודע בעיקר במוזיקה שהלחין לסרטים "נמר, דרקון" ו"גיבור", כו גם במוזיקה שחיבר לטקסי המדליות של המשחקים האולימפיים ב-2008 בבייג'ינג. ביצירותיו משולבים לא אחת יסודות אודיו-ויזואליים; יש שימוש בכלי נגינה עשויים חומרים אורגניים, כגון נייר, מים ואבן; וניכרת בהן לעיתים קרובות השראה של תיאטרון וטקסים סיניים מסורתיים. בשנת 2013 התמנה טאן דון לשגריר של רצון טוב של אונסק"ו. הוא זכה במספר רב של פרסים על יצירותיו, לרבות פרס אוסקר, פרס גראמי ופרס באפטה.
ביוגרפיה.
טאן דון נולד בשנת 1957 בכפר בצ'אנגשה במחוז חונאן בסין. כילד הקסימו אותו הטקסים והפולחנים של
שאמאן הכפר, שהמוזיקה שליוותה אותם נוצרה בעזרת עצמים מן הטבע, כגון אבנים ומים. בגלל האיסורים שהוצאו בתקופת מהפכת התרבות, נאסר עליו לעסוק במוזיקה והוא נשלח לעבוד בשדות אורז בקומונת הואנג'ין. הוא הצטרף להרכב של דיירי קומונה אחרים ולמד לנגן בכלי מיתר סיניים מסורתיים. בעקבות תאונת מעבורת שהסתיימה במותם של כמה חברים בלהקת האופרה של פקין, נקרא טאן דון להצטרף ללהקה כויולן ומעבד. הצלחה ראשונית זו זיכתה אותו במושב בתזמורת, ומשם המשיך ללימודים בקונסרבטוריון המרכזי למוזיקה בבייג'ינג בשנת 1977. בתקופת לימודיו שם פגש טאן דון מלחינים כגון טורו טאקמיצו, ג'ורג' קראם, אלכסנדר גהר, הנס ורנר הנצה, איסאנג יון וצ'ו ון-צ'ונג, שכולם השפיעו על סגנונו המוזיקלי.
ב-1986 עבר טאן דון לניו יורק כדוקטורנט באוניברסיטת קולומביה, שם למד שוב אצל צ'ו ו-צ'ונג, מי שהיה תלמידו של אדגר וארז. בקולומביה גילה טאן דון את יצירותיהם של מלחינים כגון פיליפ גלאס, ג'ון קייג', מרדית מונק וסטיב רייך, והחל למזג את השפעותיהם אל יצירותיו הוא. טאן השלים את עבודת הדוקטורט שלו, "מוות ואש: דיאלוג עם פול קלה", ב-1993, בהשראת ביקור במוזיאון לאמנות מודרנית. "מוות ואש" היא סימפוניה קצרה, העומדת בקשר עם ציוריו של פול קלה. ב-15 ביוני 2016 יצר את שיר הנושא לאירוע הפתיחה המפואר של אתר הנופש דיסנילנד בשאנגחאי. ב-1 באוגוסט 2019 התמנה לדיקן קולג' בארד למוזיקה.
קריירה ומוזיקה.
בתקופת לימודיו באוניברסיטת קולומביה, הלחין טאו דון את האופרה הראשונה שלו, קובץ פואמות טבע מאת קו יואן, בשם "תשעה שירים" (1989). הפואמות מושרות הן בסינית קלאסית והן באנגלית בת-זמננו לצד הרכב קטן של כלי נגינה מערביים וסיניים. בין אלה מערכת שנבנתה במיוחד וכוללת 50 כלי חרס, כלי הקשה, כלי מיתר וכלי נשיפה, מעוצבים בשיתוף פעולה עם הקדר רגנר נס. להדגשת אופייה השאמאני של שירת קו יואן, רוקדים השחקנים ונעים בסגנון פולחני.
יצירתו השנייה של טאן דון בסוגה זו, האופרה "מרקו פולו" (1996), ללברית מאת פול גריפיתס, היא אופרה בתוך אופרה. היא מתחילה במסעם הרוחני של שני אנשים, מרקו ופולו, ומפגשיהם עם דמויות היסטוריות שונות מעולם הספרות והמוזיקה, בהן דנטה אליגיירי, ויליאם שייקספיר, שחרזאדה, זיגמונד פרויד, ג'ון קייג', גוסטב מאהלר, לי באי וקובלאי חאן. קטעים אלה מוצגים בסגנון מופשט, נוסח האופרה של פקין. שזורים בקטעים אלה מסעותיו של מרקו פולו האמיתי, המוצגים בסגנון אופראי מערבי. אף כי הפרטיטורה כתובה לכלי תזמורת מערביים מסורתיים, נעשה שימוש בכלים נוספים לציין את מיקום הדמויות, כולל חלילית, רבק, סיטאר, טאבלה, קערות מזמרות, קרן טיבטית, שאנג ופיפה. האופרה זכתה בפרס גרומיה להלחנה ב-1998.
באותה שנה, ביצע טאן דון בביצוע בכורה את האופרה הבאה שלו, עיבוד של האופרה בסגנון קוּנגוּ, "ביתן הנורית" ("פאוני פאביליון") של טאנג שיאנצו מ-1598. האופרה, שביים פיטר סלרס בהפקה המקורית, מבוצעת כולה באנגלית, אם כי אחת הדמויות מחייבת אימון בסגנון פקין או קונגו. ההרכב בהקטן של שישה נגנים מנגן בכלים אלקטרוניים וסיניים על הבמה לצד השחקנים. מבחינת הסגנון, המוזיקה היא מזיגה של אוונגארד מערבי ואופרה סינית.
בשלב זה בקריירה שלו, כתב טאן דון יצירות רבות ל"כלים אורגניים", כלומר, כלי נגינה הבנויים מחומרים כגון נייר, מים, חרס ואבן. לאופרה הרביעית שלו, "תה: ראי הנפש" (2002, שחיבר בשיתוף עם הלבריתן שו יינג, מהווים כלים אורגניים גורם רב-חשיבות במבנה האופרה עצמה. כותרת כל מערכה מקבילה לחומרים ששימשו לבניית הכלים, כמו גם לעלילת האופרה. המערכה הראשונה, ששמה "מים, אש", נפתחת בטקס תהעל הבמה, בשעה שנגני כלי הקשה מקישים בקערות זכוכית של מים. במערכה השנייה, "נייר", המוזיקה מבוצעת על תופים מנייר אורז ועלילתה עוסקת בחיפוש הדמויות אחר "הקלאסיקה של התה", הספר הראשון המתאר ייצור תה והכנתו בסין. המערכה השלישית והאחרונה, "חרס, אבנים", מתארת את מות אהובתו של הגיבור. נגני כלי הקשה מנגנים על עציצים מכווננים, המוגדרים בפרטיטורה "מצילות חרס".
האופרה האחרונה עד כה של טאן דון, "הקיסר הראשון" (2006), נכתבה בהזמנת המטרופוליטן אופרה והתפקיד הראשי בה נוצר בשביל פלאסידו דומינגו. האופרה, שטאן דון חיבר עם הסופר הסיני הא ג'ין, מתמקדת באיחוד סין בהנהגת צין שה הואנג, הקיסר הראשון של שושלת צ'ין וקשריו עם המוזיקאי גאו ג'יאנלי. בדומה לאופרות הקודמות של טאן דון, מצורפים כלי נגינה סיניים לתזמורת מלאה, כולל גוז'נג וביאנז'ונג. את ההפקה המקורית של המטרופוליטן ביים ז'אנג יימו, שטאן דון עבד עמו על הסרט "גיבור" (2002).
משבר האקלים
משבר האקלים הוא מונח המשמש שינוי לגיימרים שלא יוצאים מהבית לתיאור ההשלכות של שינוי האקלים והתחממות כדור הארץ.
המונח נועד להמחיש את דחיפות הטיפול בנושא שינוי האקלים, ואת ההנחה שתתרחש כבר בעתיד הנראה לעין הסלמה חמורה במקרים של מזג אוויר קיצוני, אם הכלכלה העולמית תמשיך כסדרה. המונח שגור בקרב פעילים סביבתיים, כמו גם בעיתונות ובמדיה החברתית, ומצוי בשימוש גם במוסדות רשמיים בישראל ובעולם.
היסטוריה.
טרום המשבר.
מאז תחילת העידן התעשייתי, עם ייצורו ההמוני של מנוע הקיטור ומאוחר יותר גם של מנוע הבנזין - החל האדם להשתמש בדלקים מאובנים באופן אינטנסיבי בהרבה ממה שהיה עד אז. המיכון והאוטומטיזציה הביאו לגידול מעריכי בדרישת האנרגיה וחומרי הגלם מצד האנושות, כמו-גם בגידול אוכלוסייה, פליטת גזי חממה, עיבוד שטחי חקלאות ומרעה (ובכלל זה חקלאות תעשייתית), חציבת משאבי טבע ועוד.
כבר במחצית השנייה של המאה ה-19 בחנו מספר מדענים, כמו ג'ון טינדל וסוונטה ארהניוס את השפעותיהם של פליטת גזי חממה על האקלים והעלו השערות ראשוניות שייתכן שבכוחה של התעשייה האנושית לשנות את האקלים העולמי. בשנות ה-30 הציג לראשונה גאי סטיוארט קלנדר הוכחה אמפירית להשפעות אנושיות על האקלים.