מרקס מנסה בספרו לחרוג מהפרדיגמה התאורטית המקובלת הגורסת שתסכול גורם אגרסיה. הוא סוקר בספרו סוגים שונים של אלימות, כאשר הנפוץ ביותר מביניהם הוא "אלימות חברתית" או אלימות כופה. אלימות זו היא סוג של כוח, ואנשים משתמשים בו בצורה מחושבת ומבוקרת, יחד עם סוגי כוח אחרים, כדי להשיג מטרה מקובלת בחברה שלהם. עיקר כוונתה של הפעולה האלימה היא להעביר מסר מורכב, ואילו האיום של פגיעה פיזית ואפילו פגיעה פיזית של ממש הם בעלי חשיבות משנית, ונועדו בעיקר ליצור מתח דרמטי וקשב. האנשים האלימים במעלות מעולם לא פגעו בפקידים, אך לעיתים קרובות סייעו מעשיהם בהשגת מבוקשם, למשל משרה, שיפור התנאים הסוציאליים או דירה חדשה. הסוג השני של אלימות שמצא במעלות הוא "אלימות מתחננת" של אנשים שהיו במצוקה, אבל לא ידעו כיצד לפתור את בעיותיהם. זו לא הייתה אלימות כלפי האנשים שהיה הפתרון בידם, אלא כלפי מישהו קרוב, הרבה פעמים בן המשפחה. לפעמים גם מהאלימות הזו צמחה הישועה. למשל, אדם עלול לפגוע באשתו כאשר היא מוכיחה אותו על שכרו הנמוך, מכיוון שהוא חושש לבקש העלאה מהממונה עליו.
דיוקן מורכב של ישראל.
זהו שם הספר בעריכתו של מרקס שראה אור בשנת 1980 בהוצאה אקדמיק פרס בלונדון (A Composite Portrait of Israel) וסיכם שורה של מחקרים שערך ביחד עם עמיתיו (וביניהם טרי אבנס, מירון ארונוף, דון הנדלמן, חיים חזן, דפנה יזרעאלי, ראובן עוגן ומשה שוקד) בשנות השבעים. הספר שירטט דיוקן אנתרופולוגי של ישראל באותה תקופה. הוא כלל שורה של מחקרים על אתרים שונים בארץ, כמו קיבוצים, מושבים, עיירות פיתוח, שכונות, מפעל תעשייתי ובית מלאכה לעובדים מוגבלים, וארגונים ביורוקרטיים כמו נמל אשדוד. המטרה העיקרית לא הייתה לתאר בפירוט את הקהילה, אלא לזהות את הכוחות הכלכליים, הפוליטיים, ואת הארגונים הביורוקרטיים והאידאולוגיות המשפיעים עליה. מאחר שהשפעות אלה מתווכות על ידי נציגי השלטונות והארגונים האחרים המנהלים יחסי חליפין עם הקהילה הן לובשות בכל אתר ואתר צורות מיוחדות. אך מבעד לגיוון המבני ניתן לזהות את הכוחות הפועלים בזירה - מהם הנמצאים בתחומי הארץ ואחרים המצויים הרחק מעבר לגבולותיה - ולקבל תמונה נאמנה למדי של המציאות הישראלית.
החיים בתרבות הפרהיסטורית.
בשנת 2002 השתתף מרקס בצוות מחקר של האוניברסיטה העברית בראשות חוקרת הפרהיסטוריה נעמה גורן-ענבר, שעסק באתר הפלאוליתי גשר בנות יעקב, שהיה מיושב במשך כ-100,000 שנה בין 850 ו- 750 אלף שנה לפנה"ס. במסגרת המחקר פרסם מרקס מאמר אחד ובו ניסה לשחזר איך יכלה להיראות החברה האנושית המוקדמת בתקופה ההיא. מסקנותיו הן שאנשים עסקו לפרנסתם בציד ובלקט. לעבודה זו נדרשו כארבע שעות ביום, דבר שהותיר בידיהם זמן פנוי רב לעסוק בטיפוח קשרי חברה. הם היו מאורגנים בלהקים של כמה עשרות חברים שחבריהם גידלו ביחד את הילדים ותמכו זה בזה. המעבר מלהק ללהק היה קל ותכוף. חברי הלהק יכלו להביא בני זוג מלהקים אחרים ולהוליד איתם ילדים, אך מכיוון שלא נצרכו לשירותי הילדים לא נצרכו לבני-זוג קבועים. כל הנשים יכלו לחנך ולהניק את הילדים וכל הגברים יכלו לטפל בהם. מכיוון שעמד לרשות האוכלוסייה הדלילה שטח רב, היה המזון מצוי בשפע. לכן לא תבעו בעלות על טריטוריה קבועה ויכלו לחיות בשלום עם השכנים.
הבדווים בהר סיני: מחקר אנתרופולוגי של הכלכלה הפוליטית.
ספר זה של עמנואל מרקס ראה אור בעברית ב-2019 (ובאנגלית בהוצאת ברגהאן בשנת 2013), והוא מבוסס על מחקר שדה שעשה מרקס בזמן ששהה בדרום סיני לפרקי זמן משתנים בעשור של הכיבוש הישראלי בסיני ואחריו - בין השנים 1972 ו-1982. הספר עוסק בכלכלה המדינית של הבדווים באזור הר סיני ומציג את הכוחות הפוליטיים והכלכליים האזוריים והגלובליים הפועלים על האוכלוסייה הבדואית.
עיקר פרנסתם של הבדווים בתקופה שישראל שלטה בסיני הייתה מעבודת הגברים, ששהו במשך חודשים שלמים במקומות עבודה רחוקים מהבית. העבודה הייתה מכניסה יותר מהבוסתנים ומגידול בהמות, אך בגלל התנאים הפוליטיים והכלכליים הלא יציבים באזור הייתה נתונה לתנודות ולאי-ודאות. מרקס היה עד לתהפוכות בשוקי העבודה שחלו בעקבות מלחמת יום הכיפורים ובעקבות המשא-ומתן לשלום בין מצרים וישראל. הוא ראה שהבדווים משקיעים מאמצים בלתי-נלאים בבניית מסגרות להבטחת קיומם, שכללו שמירה קפדנית על קשרי השארות, שמירה על מקורות מים, אדמה חקלאית ודרכי מעבר באמצעות חיזוק השבט, שמירה על הבוסתנים והעדרים כאלטרנטיבה כלכלית, וכן על ידי אגירת מלאי מזון.
פרק אחד בספר עוסק בסוחרים מאל עריש שמביאים את כל הסחורות שדרושות לקיום הבדווים והם הופכים לחלק אינטגרלי מהחברה. בלי הסוחרים האלה הבדווים לא היו יכולים להתקיים, כי קשה לגדל תבואה בתנאים השוררים בדרום סיני.
פרק אחד בספר עוסק בהברחת חשיש. זו תרמה כשלושים אחוזים מהכנסת הבדווים לפני שישראל כבשה את האזור וחזרה לקדמותה אחרי שישראל עזבה אותו. החשיש עובר דרך ארוכה, החל מאזור הגידול בלבנון, דרך ירדן, סעודיה וסיני, עד שהוא מגיע לצרכנים במצרים.
פרק אחר עוסק בנאות המדבר ומראה שכולן הוקמו על ידי אנשים, חלקם אף במקומות שקשה להתיישב בהם. למשל, כל הבוסתנים בהר הגבוה הוקמו במאמצים גדולים, כי הבדווים נאלצו לא רק לחפור בארות אלא גם להביא את האדמה. הם ראו בהם השקעה כדאית, משום שסיפקו להם מקור פרנסה אלטרנטיבי, למקרה שתיעלם האפשרות לעבוד עבודת חוץ.
מעורבות חברתית בקרב הבדווים.
מעורבותו של מרקס בענייני הבדווים בנגב הגיעה לשיא בשנת 1980, כאשר החליטו השלטונות לפנות מאות משפחות בדואיות מאדמתן כדי להקים שדה תעופה צבאי במזרח בקעת באר שבע. הוא יצא לשנת חופשה מהאוניברסיטה כדי לתווך, יחד עם צוות של מתכננים, בין הבדווים לשלטונות. ההסכם שהושג בין הצדדים אושרר בחוק; הוא איפשר את הקמת שדה התעופה והביא להקמתן של שתי עיירות חדשות, כסייפה וערערה. אך עיקר חשיבותו לדעת מרקס בכך שסלל את הדרך להכרה בזכויותיהם של הבדווים על האדמות החקלאיות שעיבדו במשך דורות. מרקס סיכם את ניסיונו בתחום זה במאמר
בו הסביר שהאנתרופולוג יכול, ואולי חייב, לסייע ולייעץ הן לנחקרים והן לצוותי תכנון וביצוע, אך אינו יכול להצליח בפעילות פוליטית ישירה למען הנחקרים. מרקס ליווה את ההתפתחויות בערי הבדווים מאז ועד היום. הוא שימש יועץ לתוכנית אב של העיר הבדווית רהט.
מפצחת בונקרים
מפצחת בונקרים (באנגלית Bunker Buster) היא פצצה שנועדה לחדור מטרות מזוינות (כדוגמת בונקרים) או מטרות המוסתרות עמוק מתחת לאדמה.
פצצות הנישאות על ידי מטוסים.
מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה מתכנן הפצצה הקופצת בארנס וואליס תכנן שתי פצצות אשר מכונות כיום "מפצחות בונקרים": פצצת טולבוי שמשקלה היה חמישה טון ופצצת גרנד סלאם אשר משקלה היה כעשרה טון. מבנן היה אווירודינמי עם זנב אשר גרם לפצצות להסתחרר. הסחרור איפשר לפצצות לשבור את מהירות הקול בעודן נופלות מגובה של 22,000 רגל (כ-6,700 מטר). הפצצות היו מצופות בפלדה מאיכות גבוהה, ציפוי חזק בהרבה מהמקובל בפצצות באותה תקופה. מטרת הציפוי המיוחד הייתה להבטיח את שרידות הפצצה בעת פגיעה במשטח בטון מזוין או בעת חדירה למעמקי האדמה.
אף על פי שהפצצות קרויות "חודרות בונקרים", תאוריית רעידת האדמה המקורית הייתה מעט מורכבת יותר מסתם חדירה דרך משטח מזוין. פצצות רעידת האדמה נועדו לא לתקיפה ישירה של מטרה אלא ליצירת בור גדול לצד המטרה ומתחתיה במטרה להעביר גל הדף מתחת ליסודות המבנה. גל ההדף גרם לקריסת המבנה לתוך הבור שנפער ללא קשר לחוזק המבנה. הציפוי של הפצצות נועד לחדור דרך אבנים אבל באותה מידה איפשר חדירה דרך בטון מזוין. בעת התקפה על מסתורי הצוללות בפרגה, חדרו שתי פצצות גראנד סלאם דרך 4.5 מטרים של בטון מזוין ובכך הוכיחו שהן מסוגלות לתפקד באופן טוב יותר מנתוני הביצועים הרשמיים שלהן.
לאחר המלחמה הוסיפה ארצות הברית הנחיה מרחוק לפצצות הטולבוי. כך נוצרה פצצת "טארזון" ששקלה 12,000 פאונד (כ-5,500 ק"ג). שימוש ראשון בפצצה נעשה במלחמת קוריאה כנגד מרכז שליטה תת-קרקעי ליד קנגייה.
פצצת "דיסני" מונחית הרקטה הייתה עוד התקן מתקופת מלחמת העולם השנייה אשר שימש נגד מסתורי צוללות ומטרות מזוינות אחרות. הפצצה שתוכננה על ידי מפקד מהצי המלכותי צופתה בציפוי קשיח אשר שקל כ-2 טון. הפצצה הופלה מגובה 20,000 רגל (בערך 6000 מטרים). בגובה של בערך 1500 מטרים ירה מרעום ברומטרי את הרקטה שבזנב על מנת להעניק לפצצה מהירות של 730 מטרים לשנייה בעת הפגיעה. הפצצה הוטלה לראשונה ב-10 בפברואר 1945 על מסתורי צוללות איימאודן בהולנד. כ-18 פצצות הוטלו ממפציצי B-17. פצצה אחת פגעה ישירות.
שימוש מודרני.
במהלך מלחמת המפרץ (1991) היה צורך בפצצה בעלת יכולת חדירה עמוקה בדומה לפצצות של מלחמת העולם השנייה. לא היה לאף חיל אוויר של נאט"ו פצצות שכאלה. חיל האוויר המלכותי של בריטניה החזיק מספר פצצות מתקופת מלחמת העולם השנייה במוזיאונים. פצצות חדשות פותחו במהירות בפרק זמן של כ-28 ימים. הציפוי של הפצצות נלקח מתרמילי פגזי תותחים ישנים בקוטר 203 מילימטר. הפצצות שקלו מעל שני טון אך הכילו רק 294 קילוגרם חומר נפץ. הפצצות היו מונחות לייזר וכונו GBU-28.
בפברואר 2021 במסגרת תוכנית הפיתוח של חיל האוויר הישראלי אישרה ועדת השרים להצטיידות כי מדינת ישראל תרכוש פצצות חודרות בונקרים.
ארצות הברית פיתחה שורה של פצצות בעלות נתונים מגוונים לחדירת מטרות מזוינות או קבורות במעמקי האדמה:
מרעומים.