ב-2007 הציגה בתערוכה הקבוצתית "רקמות: רקמה וקליגרפיה באמנות העכשווית בישראל", באוניברסיטת בן-גוריון. התערוכה הייתה בהשתתפות אמנים עכשוויים בישראל שהציגו עבודות אמנות המנהלות דיאלוגים; דו-שיח ערני ומשמעותי שהתקיים בין המטען התרבותי האישי של כל אחד מהאמנים והאמניות לבין דימויים ומוטיבים נפוצים של רקמה ואריגה פלסטינית, שמלות, או מקטעים של בדים, כתב ערבי ואראבסק המתבססים בעיקר על המורשת של אומנות הנשים הפלסטיניות, הבדוויות והדרוזיות. לצד העבודות העכשוויות העשויות באמצעים מגוונים (ציור, רישום, צילום, פיסול, קרמיקה, אריגה, רקמה ומיצב) הוצגו פריטי לבוש ועבודות אומנות מן המורשת הפלסטינית המקומית.
ב-2008 הציגה אבו מלחם בתערוכה "התכתבות: אמנים ערבים בני זמננו", במוזיאון לאמנות האסלאם. שלושה עשר אמנים הציגו בתערוכה. האמנים ייצגו קשת ססגונית של האמנות הערבית העכשווית בישראל, אמנות המבטאת מצד אחד את מורשת העבר שהאמן הערבי נושא בלבו ומצד שני פתיחות להשפעת הסביבה, הן הישראלית והן הבינלאומית. ביצירותיהם ביטוי לזיכרונותיהם ולחוויותיהם האישיות ובתוך כך שיקפו את תרבותם על מטעניה ההיסטוריים והפוליטיים. היה בה ניסיון לפיוס בין התרבות שלה ותרבותו של האחר על כל מרכיביה- בתחומי הפוליטיקה, החברה, הפחד והספק, הסקרנות והתשוקה לדעת, אלמנטים מעוררי מחלוקת מצד אחר, וכאלה המעוררים דיאלוג והתכתבות תרבותית הומנית.
על עבודותיה כתב האוצר פריד אבו שקרה: "נוכחותה של המילה בעבודותיה של אבו מלחם מעלה שאלות רבות. היא מעוררת את רגשותינו רעיונותינו בדברה אלינו בשפת אבות ואבות-אבותינו. ואז היא לוקחת את הרגשות והרעיונות ומניחה אותם במרחב המציאות וכך היא מקשרת בין המילה לפתגם מן המורשת והתרבות העממית. הניסיון שלה להתכתב עם השפה, עם המילה ועם המורשת הוא תוצר מילולי הנושא משמעויות אנושיות, חברתיות ופוליטיות. אבן מלחם מביאה רקעי בד ועליו רקמה של מוטיבים פלסטיניים מוכנים, עליהם שפכה אבקת תה או קפה עד שנוצר אפקט של עוני, שהסיכות והמחטים שבבד מעניקים לו תחושת אסון. אבו מלחם מנסה לגבש את רעיונותיה למקשה אחת ולהגישם בתבנית אחת שהיא תבנית הקיום, המורשת והזהות."
ב-2014 הציגה בתערוכה "זוגות", במוזיאון ינקו-דאדא בעין הוד. התערוכה הורכבה מעבודות של ארבעה זוגות אמנים, ארבע אוצרות, שתי שפות ושני לאומים והיוותה סוג של ניסוי בחלל מוזיאלי המציג זה לצד זה שני אמנים ושתי אמניות שמעולם לא נפגשו, והוזמנו להציג במשותף. אבו מלחם הציגה לצד רעיה טרינקר, עבודות שנעשו במדיום הנחשב נשי מובהק – מלאכת הרקמה והתפירה. שתי האמניות יצרו כסות לגוף הנשי, כסות שהופקעה מתפקידה המקורי, ובהיעדר הגוף המכוסה שימשה כמצע לביטוי אישי ופוליטי. אבו מלחם הציגה שתי שמלות רקומות מעשה ידיה תפורות מבד גולמי, שלו העניקה מראה בלוי ומוכתם. על השמלות רקומים תכים של קווים ומשטחים, ומוצמדים סיכות ומחטים לצד פיסות בד רקומות שנגזרו משמלה מסורתית, שהורישה לה סבתה. רעיה טרינקר הציגה “שמיכת יחיד” שאותה החלה ליצור שנה לאחר מות אמה. השמיכה הורכבה מעשרים ושמונה פאנלים שעליהם רקמה האמנית את דפי היומן, שכתבה האם בנעוריה בתל אביב בשנים 1934 עד 1937. האידיליה הנשית מתערערת כשמתברר שדפי היומן כוללים טקסטים חריפים המאזכרים את הפרעות בשנות ה-30 של המאה העשרים, בעוד שמלותיה של אבו מלחם המעוצבות בצבעי הדגל הפלסטיני זועקות את כאב הכיבוש.
חאדר ושאח
חאדר ושאח (נולד ב-1966) הוא אמן ערבי, בדווי, פלסטיני וישראלי.
ביוגרפיה.
ושאח נולד בשנת 1966 למשפחה פלסטינית במחנה הפליטים אל-בורייג' ברצועת עזה. משפחתו שהתגוררה לפני קום מדינת ישראל בשטח לא הרחק מקיבוץ נגבה, הגיעה למחנה הפליטים לאחר מלחמת העצמאות. ושאח צייר בתקופת לימודיו בבית הספר התיכון בעזה. בין השנים 2000–2004 למד אמנות במרכז לאמנות חזותית, במכללת קיי בבאר שבע. לתחום הציור, כעיסוק עיקרי בחייו וכמקור פרנסה, הגיע ושאח בגיל 30.
יצירתו.
ושאח מציין כי ללימודי האמנות ותולדות אמנות הייתה תרומה ברמת הטכניקה והבנת שפת האמנות. ב-2008 החל להתמודד עם נושאים בסביבתו הפלסטינית. ושאח בוחן ביצירתו את סוגיית ההשתייכות המשפחתית, הדתית, השבטית, התרבותית, הלאומית והמקצועית. על רקע זהותו המורכבת הנקרעת בין המפגש עם בני משפחתה של אשתו ברהט לבין הניתוק מבני משפחתו החיים בעזה, בסיני ובירדן, עבודותיו מציגות מצב פרטי וסיפור אישי, המהדהד את המצב הכללי של הסכסוך הישראלי-פלסטיני. "מצד אחד אני פלסטיני בעל תעודת זהות ישראלית החי בישראל ומתגעגעת בלא הרף לבני משפחתי החיים בעזה, בסיני, בירדן ובנסיכויות. בעיני הישראלים-היהודים אני מוגדר מוסלמי, ערבי, בדווי, פלסטיני ואולי אפילו אויב. מצד אחר, אני חש שאני ישראלי לכל דבר, דובר עברית ומעורה בחברה הישראלית ובצרותיה. בני משפחת אשתי, ילדיי וחבריי הקרובים ביותר חיים כאן אתי ולצדי. בעיני הפלסטינים אני מוגדר ישראלי, ואני נחשב אויב. באחד מביקורי המשפחה בעזה נפצעתי בפיגוע טרור."
זהותו הפתוחה והמורכבת של ושאח מוצאת את הדיה בחוסר המחויבות המוצהר שלו לסגנון אמנותי כלשהו או לאמצעי בלעדי אחד. באמנותו הוא שומר לעצמו את החופש לשייט בין סגנונות ובין חומרים. ציוריו נעים ונדים במרווח שבין ריאליזם מוקפד ומאופק לבין אקספרסיוניזם מוחצן ומשוחרר: רישומי קו מרומזים ומינימליסטיים, ציורים חומריים על בדי קנבס, מרבדים, עורות בעלי חיים, בדים רקומים מסורתיים, לוחות עץ בלויים, משטחי פח, ניירות צילום, כרזות אמנות, אסמבלאז'ים וחפצים מצויים.
ב-2007 הציג בתערוכה הקבוצתית "רקמות: רקמה וקליגרפיה באמנות העכשווית בישראל", באוניברסיטת בן-גוריון. התערוכה הייתה בהשתתפות אמנים עכשוויים בישראל שהציגו עבודות אמנות המנהלות דיאלוגים; דו-שיח ערני ומשמעותי שהתקיים בין המטען התרבותי האישי של כל אחד מהאמנים והאמניות לבין דימויים ומוטיבים נפוצים של רקמה ואריגה פלסטינית, שמלות, או מקטעים של בדים, כתב ערבי ואראבסק המתבססים בעיקר על המורשת של אומנות הנשים הפלסטיניות, הבדוויות והדרוזיות. לצד העבודות העכשוויות העשויות באמצעים מגוונים (ציור, רישום, צילום, פיסול, קרמיקה, אריגה, רקמה ומיצב) הוצגו פריטי לבוש ועבודות אומנות מן המורשת הפלסטינית המקומית.
ב-2008 הציגה ושאח בתערוכה "התכתבות: אמנים ערבים בני זמננו", במוזיאון לאמנות האסלאם. שלושה עשר אמנים הציגו בתערוכה. האמנים ייצגו קשת ססגונית של האמנות הערבית העכשווית בישראל, אמנות המבטאת מצד אחד את מורשת העבר שהאמן הערבי נושא בלבו ומצד שני פתיחות להשפעת הסביבה, הן הישראלית והן הבינלאומית. ביצירותיהם ביטוי לזיכרונותיהם ולחוויותיהם האישיות ובתוך כך שיקפו את תרבותם על מטעניה ההיסטוריים והפוליטיים. היה בה ניסיון לפיוס בין התרבות שלה ותרבותו של האחר על כל מרכיביה- בתחומי הפוליטיקה, החברה, הפחד והספק, הסקרנות והתשוקה לדעת, אלמנטים מעוררי מחלוקת מצד אחר, וכאלה המעוררים דיאלוג והתכתבות תרבותית הומנית. על עבודותיו בתערוכה זו כתב האוצר פריד אבו שקרה: "הניגודים בין שתי התרבויות מעשירים את האמן חאדר ושאח ואף מספקים לו השראה מן ההיבט האנושי-חברתי. הוא מתכתב עם המורשת ומתעד אותה על הרקעים של עבודות הדיוקן שלו. הדמויות הן של בני משפחתו ומשפחת חברים יהודים – משפחת היוצר חיים מאור."
ב-2009 הציג יחד עם חיים מאור בתערוכה משותפת "המשפחה- דיאלוג בין תרבויות", בגלריה העירונית בכפר סבא. בתערוכה הוצגו ציורי הדיוקן של בני משפחתו של ושאח, אותם צייר בשנים 2004–2007, על גבי לוחות עץ ישנים. הצבעוניות החומה והאדמתית של העץ שימשה מצע לצבעוניות החומה של המצוירים ולמראה הדהוי או המטושטש שלהם. בדומה לתצלומים מצהיבים באלבום משפחתי, הציורים הנכיחו את הזמן שחלף ואת הזיכרונות והגעגועים המתמשכים. לגברי ושאח "הגעגועים אינם דוהים. הם מתעצמים. בני המשפחה קיימים במחשבות שלי, אבל הם אינם נוכחים במציאות המידית, הממשית. במובן מסוים הם אינם חיים. הם כמו רוחות רפאים."
ב-2011 הוצגה התערוכה "חאדר ושאח- דיוקנאות וסביבה" במשכן לאמנות בעין חרוד. ושאח ציורי דיוקנאות, סצנות משפחתיות ונופים, מתוך סביבת מגוריו, דהיינו הפזורה הבדואית שברהט.
ב-2012 הציג ושאח בתערוכה "דיוקנאות קין: ייצוגים של 'אחרים' באמנות העכשווית בישראל" בגלריית הסנאט, באוניברסיטת בן-גוריון. לתערוכה קדם מחקר שנתקל בו ושאח אודות מעשי הרצח בנשים בחברה הפלסטינית בשנים 2004–2006. כמו כן סיפר ושאח כי בהיותו בן שמונה ראה ושאח את בת דודתו הצעירה, סמירה נשרפת למוות על רקע חילול כבוד המשפחה שבוצע על ידי אחד מבני משפחתו. בשנת 1992 נרצחה גם דודתו מאותה סיבה. מאותו מחקר עלה כי מעשה הרצח מבוצע כפתרון חברתי וכלל אינו מהווה צו הלכתי-דתי שנועד להסיר 'אות קין' מהמשפחה בשל ניאוף, אלא הוא סיפור כיסוי לסכסוכים על רקע של מאבקי ירושה או בעלות על רכוש. סדרת עבודותיו של ושאח נושאת את השם 'הגר' כשמה של דודתו שנרצחה, והיא מהווה את מחאתו הפרטית-אמנותית כנגד התופעה. בעבודות אלו הוא משתמש בחלקי שמלה מסורתית כמצע לציור. בתוך פורמט המזכיר בצורתו דפי תפילה הוא מצטט שורות מתוך שיריהם של מחמוד דרוויש ונידאא ח'ורי אודות בנות המזרח, געגועים לאמא, יחסי נשים וגברים ותפקיד האשה בחברה. במרכז כל עבודה מסמן ושאח בצבע אדום את גילה של כל אחת מהנרצחות.