לפי טים וירת' , "הם עיצבו את פעילותם לאור פעילותה של תעשיית הטבק. [...] זירעו מספיק ספק, קיראו למדע 'לא ודאי' ו'במחלוקת'. היה לזה השפעה עצומה על הציבור ועל הקונגרס". הגישה הזו הופצה בעזרת התקשורת בארצות הברית, שהציגה איזון לא נכון בין מדעני אקלים לספקני אקלים. "ניוזוויק" דיווח שרוב אירופה ויפן מקבלים את הקונצנזוס בקשר לשינוי האקלים, אבל רק שליש מהאמריקאים חושבים שלפעילות האנושית יש תפקיד משמעותי בשינוי האקלים ב-2006; 64% מאמינים שהמדענים מתווכחים ביניהם על זה "המון". סקר של הניוזוויק מ-2007 מצא שהמספרים האלה נמצאים במגמת ירידה, אף על פי שרוב האמריקאים עדיין מאמינים שהמדענים לא היו בטוחים לגבי שינוי אקלים וגורמיו. ראש הולט כתב קטע עבור כתב העת Science שהופיע בניוזוויק:
מאמצים מתונים של איגוד הדלקים המערבי "לבלבל את הציבור" הצליח במטרותיו. מאמצים אלו "הוחרפו בגלל הדרך בה התקשורת טיפלה בסוגיית שינוי האקלים". לפי סקר של פיו, ב-2012 57% מהציבור האמריקאי לא היה מודע או דחה באופן מוחלט את הקונצנזוס המדעי לגבי שינוי האקלים. מספר ארגונים שמקדמים הכחשת אקלים טענו שמדענים דוחים את שינוי האקלים באופן הולך וגובר, אבל הערה זו נסתרה בידי מחקר שהראה ש-97% מהמחקרים שפורסמו תומכים בקונצנזוס המדעי, ושאחוז זה גדל כלל שהזמן עובר.
הפסיכולוג החברתי קרייג פוסטר השווה את מכחישי האקלים לאנשים שמאמינים שכדור הארץ שטוח ולתגובה של הקהילה המדעית לאחרונים. פוסטר טען ש"הפוטנציאל והאנרגיה הקינטית שהוקדשו לדחיית תנועת כדור הארץ השטוח הם בזבזניים ולא מתועלים היטב... אני לא מבין למה שמישהו ידאג לגבי הזבוב כדור-הארץ-שטוח בשעה שפנינו עומדים למול ממותת שינוי-האקלים... בשביל להאמין בהכחשת אקלים לא צריך אמונה. צריך רק הזנחה".
ב-2016 טען ארון מקרייט שאנטי-סביבתנות – והכחשת אקלים במיוחד – התרחבה בארצות הברית עד הנקודה בה היא הפכה ל"אוהל המרכזי לזהות השמרנית והרפובליקנית העכשווית".
מצד שני, חברות דלק בינלאומיות התחילו להודות בקיומו של שינוי האקלים ובסכנותיו.
יצירתה של הכחשת אקלים משפיעה גם על הדרך בה הידע המדעי מתווך לציבור. לפי מדען האקלים מייקל מאן, "...אוניברסיטאות ואיגודים מדעיים וארגונים, מוציאים לאור וכו'.—מסתכנים בהתנגדות לעיתים קרובות מדי כשמדובר בהגנה או בתיווך מדע שנתפס בעיני בעלי אינטרס עוצמתיים כמאיים..."
קרב רפיח (1956)
קרב רפיח הייתה מערכה שהתנהלו בה קרבות בין אוגדה 77 לבין כוחות של צבא מצרים. הקרבות שנערכו במהלך מלחמת סיני ("מבצע קדש") במתחם פתחת רפיח, במזרח סיני, הסתיימו בניצחון ישראלי. הקרב החל ב-31 באוקטובר בשעות הצהריים, והסתיים ב-1 בנובמבר בצהריים.
רקע.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוקמו מדרום מערב לרפיח, מחנות גדולים של הצבא הבריטי. הנקודה המרכזית באזור הייתה צומת רפיח, אשר בה מצטלבים כביש עוקף עזה (המשכו של כביש 4) הממשיך לכיוון אל עריש וכביש רפיח - עוג'ה אל-חפיר.
מיקומה האסטרטגי של הפתחה כמעבר המועדף בין ארץ ישראל וחצי האי סיני הביא לכיבושו בידי כוחות צה"ל במבצע חורב, במהלך מלחמת העצמאות. אולם כוחות צה"ל הוסגו בהוראת הדרג המדיני בעקבות לחץ בינלאומי כבד. בשנים שחלפו מאז מלחמת העצמאות חיזק הצבא המצרי את מערכיו באזור פתחת רפיח, ואלו כללו 17 מוצבים חפורים היקפית ומוקפים במיקוש שנהנו מחיפוי ארטילרי ונשק נ"ט. בגזרה זו החזיקו המצרים בין היתר גדוד תותחים 25 ליטראות, 17 משחיתי טנקים ארצ'ר, תותחי ללא רתע 105 מ"מ, חטיבה משוריינת פלסטינית 87 עם 2 גדודים, חטיבה 5 המצרית עם 2 גדודים וגונדת מרגמות כבדות. באזור אל עריש היו כוחות נוספים שהיו עשויים לתגבר את מתחם רפיח. מולם הציב צה"ל את אוגדה 77 בפיקוד חיים לסקוב שכללה את חטיבת גולני (מתוגברת בגדוד מילואים 115 מחטיבה 11) בפיקוד בנימין גיבלי וחטיבת שריון 27 בפיקוד חיים בר-לב. כמו כן, כלל הכוח הישראלי יחידות נ"ט ומרגמות.
התוכנית הישראלית, שהוכנה במשותף עם הצרפתים והבריטים, הייתה לתקוף את שני מתחמי ההגנה העיקריים בסיני, אבו עגילה ופתחת רפיח, רק לאחר ההתקפה האנגלו-צרפתית על בסיסי המצרים בתעלת סואץ (מבצע מוסקטר). תוכנית זאת הסתמכה על הסטת חלק מהכוח המצרי מערבה, לסיוע בהגנה על תעלת סואץ, ותקיפת המערכים מדוללי הכוחות על ידי ישראל. הצרפתים אף סייעו לתקיפה הישראלית על ידי הפגזה ימית של מחנות הצבא של רפיח בליל 31 באוקטובר - 1 בנובמבר (ואחרי יממה הפגיזו בצורה דומה גם את אל עריש).
הקרב.
בליל ה-31 באוקטובר תקפו כוחות צה"ל את מערכי רפיח. חטיבת גולני תקפה בחלקו הדרומי של המתחם עם שלושת גדודיה כשגדוד 115 מחטיבה 11 נמצא בעתודה וחטיבה 27 תקפה בחלקו הצפוני של המתחם. לאחר קרב קשה, שכלל לחימה פנים אל פנים בתעלות המוצבים, הצליחו כוחות צה"ל לכבוש את צומת רפיח בבוקר ה-1 בנובמבר. על אופן ניהול הקרב חלוקות הדעות: מאיר פעיל, שפיקד בקרב על גדוד 51 של גולני וכתב מאוחר יותר מחקר שהשווה את קרבות רפיח במלחמת העצמאות ובמלחמת סיני, כתב: "בקרב רפיח במבצע "קדש" - קשה למצוא ולו מפקד אחד שפעל באותו יום בדיוק לפי התוכנית. כמעט כל התוכניות השתבשו במהלך הקרב, אולם על אף זאת בוצעו כל המשימות בשלמות ובמהירות". לעומתו, ההיסטוריון מוטי גולני טען כי "במלחמת סיני, זה שאני מגיע לדיין עצמו ולהתנהגות שלו כרמטכ"ל במלחמה, היה קרב אחד מוצלח שהיה מתוכנן וגם בוצע על פי התכנון, עם פיקוד אוגדתי כמו שצריך, זה הקרב של אוגדה 77 של לסקוב, מה שנקרא "קרב רפיח", שבו חטיבה 27 של בר-לב, נעה קדימה עם השריון ובעקבותיה באה חטיבת חיל רגלים גולני ועשו שם איזשהו קרב מסודר שבאמת הסתיים יחסית מהר" .
לאחר מכן.
לאחר כיבוש המתחם התקדמו כוחות האוגדה במהירות ברחבי סיני, חטיבה 27 פרצה דרך המוצבים, ובמהלך 1 בנובמבר כבשה את מתחם הג'יראדי. למחרת כבשה החטיבה את אל עריש והמשיכה להתקדם בציר הצפוני עד למרחק 15 ק"מ מתעלת סואץ, שם התייצבה בצהרי יום שישי, 2 בנובמבר.
ב-12 בנובמבר התחולל בעיר טבח רפיח.
חוף פוין
חוף פוין (באנגלית: Foyn Coast) הוא חלק מהחוף המזרחי של חצי האי האנטארקטי בין כף אלכסנדר לכף נורת'רופ באנטארקטיקה.
היסטוריה.
גילוי החוף.
החוף התגלה בשנת 1893 על ידי משלחת מחקר נורווגית, תחת פיקודו של קפטן קארל אנטון לארסן.
מקור השם.
לארסן קרא לחוף על שמו של סוונד פוין - צייד לווייתנים נורווגי מטונסברג, אשר המציא את צלצל הרימון אשר הקל מאוד על צייד לווייתנים בעת החדשה.
הווידוי
הווידוי (באנגלית: The Confession) הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי קצר אשר בוים והופק על ידי ליאם בנקס, והוסרט על ידי ליאם בנקס וג'ונת'ן באלטר. הסרט הקצר נכלל ביקום הקולנועי של לזמן את הרוע, ועלילתו עוסקת בוידוי של מישהי בפני כומר.
הסרט יצא לאור ב-26 באוגוסט 2017, והיה לאחד מחמשת הסרטים הקצרים שזכו במסגרת תחרות "My Annabelle Creation".
עלילה.
הסרט מתחיל כאשר ניתן לראות את פיונה רצה אל תא הווידוי במטרה להתוודות על חטאיה בפני הכומר. היא נכנסת אל התא תוך שהיא בוכה ומתחילה לספר לכומר מה ראתה ומה עשתה. הכומר מקשיב לדבריה ולאחר מכן ניתן לראות סצנה בה קתרין קוראת ספר במיטתה. קתרין שומעת רעשים מוזרים ממפתן הדלת, וכשהיא מסתכלת לעברו היא צורחת וזועקת לעזרה.
כמה רגעים לאחר מכן כבר לא ניתן לראותה, אלא ניתן לראות מסדרון אליו נכנסות פיונה ואנג'לה בעקבות צעקותיה של קתרין. בסמוך לכך, נשמע קול דפיקה על דלתה של קתרין. בהמשך, ניגשת פיונה אל ידית חדרה של קתרין, וכשהיא באה לגעת בה קופץ השֵׁד על אנג'לה והורג אותה אל מול עיניה של פיונה. זאת מתחילה לצרוח תוך שמנורת התקרה במסדרון מתפוצצת.
שניות אחדות לאחר מכן מופיע השֵׁד מאחורי פיונה ומיד מתחלפת הסצנה בחזרה אל תא הווידוי. בסצנה זו נעלם הכומר מתא הווידוי ופיונה אשר סיפרה לו מה קרה, מסתכלת הצידה ופתאום מוצאת עצמה בתוך המסדרון שוב. בסוף הסרט, הורג השֵׁד גם אותה.
הוצאה.
הסרט הקצר הועמד בתחרות "My Annabelle Creation", וכמה זמן לאחר צאתו, במאי הסרט "" דייוויד פ. סנדברג, הודיע כי הוא אחד מחמשת הסרטים הקצרים שזכו.
שגית זלוף נמיר
שגית זלוף נמיר (נולדה ב- 15 ביולי 1978) היא אמנית ישראלית העוסקת בצילום. במקביל לעשייתה האמנותית שגית היא מרצה לצילום ואמנות, אוצרת ומלווה אמנותית.
ביצירותיה עוסקת שגית בגוף, מגדר וזהותה המזרחית.
ביוגרפיה.
שגית זלוף נמיר נולדה בקריית ביאליק למשפחת פועלים יוצאת עיראק ושומרת מסורת. אימה הייתה עקרת בית ואביה פועל בבתי הזיקוק של חיפה. רגשות מעורבים ליוו את ילדותה, אותה העבירה בין חיים מסורתיים לחלומות גדולים. בלימודיה במחלקה לצילום של ויצו חיפה החלה ליצור ולייצג את העולם ממנו באה. עם סיום לימודי התואר הראשון בהצטיינות ב-2004 הפכה למרצה במחלקה, וב-2005 החלה את לימודי התואר השני באמנות בין תחומית באוניברסיטת תל אביב. מאז ועד היום היא יוצרת, מרצה ואוצרת במסגרות שונות.
תערוכת היחידה הראשונה שלה "כל מלאך הוא נורא" הוצגה ב-2005 במסגרת סדרת "נדבך" לאמנים צעירים בבית האמנים ירושלים, באוצרותו של שמחה שירמן. מאז הציגה בכ־8 תערוכות יחידה ובעשרות תערוכות קבוצתיות בארץ ובעולם.
במהלך השנים 2011–2014 הייתה חברה ב"אינדי" גלריה שיתופית לצילום.
זוכת ציון לשבח מטעם פרס בקי דקל לאמנית עכשווית מצטיינת לשנת 2020, מטעם העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר.
לוטרה גמדית
יוראי להב-הרצנו