בתחריות השחייה של המכביה התשיעית שנערכו באמצע יולי 1973 זכתה שמיר במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:59.0 דקות, אחרי כרמן גודמן מדרום אפריקה (2:56.4 דקות) וונדי פסקין מארצות הברית (2:58.2 דקות) אחת משתי מדליות ארד שבהן זכו שחייניות ישראל. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:23.0 דקות, תוצאה זהה לזו שקבעה נאוה כגן שזכתה במדליית הארד.
שבוע לאחר מכן, בתחרות שמונה האומות שנערכה בסיון, שווייץ בסוף יולי היא סיימה במקום שביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:04.7 דקות ובמקום שמיני במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם תמר שמיר, רעיה צורף ואילת יוטבת בתוצאה של 5:09.1 דקות.
NGC 4473
NGC 4473 היא גלקסיה אליפטית בקבוצת הכוכבים שערות ברניקי, הנמצאת במרחק של כ-54 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
היסטוריה.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.2 והיא התגלתה ב-8 באפריל 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון II.114. הוא תיאר אותה כעמומה וציין שניתן להבחין בכוכבים בתוכה. בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן והכניס אותה לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 3030, כשהיא מתוארת כעמומה מאוד ושניתן להבחין בכוכבים שבה. בשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4473, כאשר היא מתוארת כדי בהירה.
תצפית.
הגלקסיה נמצאת מעט מצפון למרכזו של צביר הבתולה בחלק שגולש לקבוצת הכוכבים שערות ברניקי, על הגבול עם קבוצת הכוכבים בתולה, כ-8.3 מעלות ממערב-צפון-מערב לכוכב וינדמיאטריקס, כ-9.9 מעלות ממזרח לכוכב הבולט דנבולה וכ-10.5 מעלות מדרום-דרום-מערב לכוכב α בשערות ברניקי. כ-13 דקות קשת מעלות מצפון-צפון-מזרח לה נמצאת NGC 4477, כ-35 דקות קשת או 0.6 מעלה מצפון-צפון-מערב לה נמצאת NGC 4459 ובמרחק דומה מדרום מערב לה נמצאות "העיניים" - NGC 4435 ו-NGC 4438. במרחק זוויתי של מעלה ומעלה ורבע ממערב-דרום-מערב ל-NGC 4473 נמצאות בהתאמה M86 ו-M84, כשליש מעלה מדרום-דרום-מערב לה נמצאת NGC 4461, כמעלה מדרום-דרום-מזרח לה נמצאת M87, כ-1.7 מעלות מדרום-מזרח לה נמצאת M89, כ-1.8 מעלות ממזרח-דרום-מזרח לה נמצאת M90, כ-1.75 מעלות מצפון-מזרח לה נמצאת M91 וכ-1.1 מעלות מצפון-צפון-מזרח לה נמצאת M88, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.
תכונות.
אורכה הזוויתי של NGC 4473 הוא כ-4.5 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של כ-70,000 שנות אור, מעט יותר משני שלישים מהקוטר של שביל החלב, מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-60% ממסת שביל החלב, כאשר למעלה מ-70% ממסתה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה. בדומה לגלקסיות אחרות מסוגה, בגלקסיה יש מעט גז ואבק, ולכן יצירה של כוכבים חדשים מתרחשת בקצב נמוך יחסית שמוערך בכ-7.5 מאיות של מסת שמש בשנה, או מסת שמש בכ-13 שנים. בהתאם לכך, אוכלוסיית הכוכבים בגלקסיה היא די זקנה וגילה הממוצע מוערך בכ-13 מיליארד שנים והמתכתיות של הכוכבים היא רק כ-72% מזו של השמש. במרכז הגלקסיה נמצא חור שחור על-מסיבי שמסתו מוערכת בכ- מסות שמש והגלקסיה מוקפת במערכת גדולה של צבירים כדוריים שמספרם מוערך בין 270 ל-370. חלק משמעותי מהצבירים הכדוריים מקיפים את הגלקסיה בכיוון הפוך לכיוון התנועה של כוכבי הגלקסיה ושל רוב הצבירים הכדוריים, מה שמצביע על היסטוריה לא שגרתית של התפתחות הגלקסיה. NGC 4473 מתרחקת ממערכת השמש במהירות של 2,244 קילומטר בשנייה, מהירות כפולה ממהירות ההתנועה הממוצעת של צביר הבתולה ביחס למערכת השמש, שהיא רק כ-1,100 קילומטר בשנייה, כך שהגלקסיה נעה במהירות של כ-1,100 קילומטר בשנייה ביחס לצביר שאליו היא שייכת.
נמל התעופה ע&quot;ש אילן, אסף ורונה רמון
חוזה מרסן
חוזה מרסן (בצרפתית: Traité de Meerssen, בגרמנית: Vertrag von Meerssen) נחתם ב-8 באוגוסט 870 בכפר מרסן הסמוך למאסטריכט (בתחומי הולנד של ימינו), ובמסגרתו חולקה לותרינגיה, עם מותו של לותאר השני , בין דודיו, לודוויג הגרמני מפרנקיה המזרחית ושארל הקירח מפרנקיה המערבית.
רקע.
החלוקה של שנת 843.
בהתאם לתנאי חוזה ורדן, חולקה ב-843 האימפריה הקרולינגית, בה שלט לואי החסיד, בנו של קרל הגדול, לשלושה חלקים. ככל הנראה, נועדה הדרך בה נחלקה האימפריה להבטיח לכל ממלכה גישה שווה לנכסים כלכליים, כגון המישורים לחוף הים הצפוני, אשר שימשו כשטחי מרעה וגידול סוסים, האזור המרכזי, ששימש לגידול דגנים, והחלקים הדרומיים, בהם ניתן היה לגדל עצים וגפנים לשמן זית וליין, ולכריית מלח בישול:
החלוקה של שנת 855.
עם מותו הקרב של לותאר הראשון ב-855, חולקה ממלכתו, פרנקיה התיכונה, בין בניו, בהתאם לתנאי הסכם פרום:
פרנקיה המזרחית ופרנקיה המערבית נותרו ללא שינוי:
לותאר השני ויתר על השליטה בחלקים הדרום-מזרחיים של בורגונדיה עילית לטובת אחיו, כאשר שארל מפרובאנס קיבל לחזקתו את הבישופויות של בֶּלֶה וטראנטז, ב-859, ולואי השני קיבל את הבישופויות של ז'נבה, לוזאן וסיון, בשנה שלאחר מכן.
החלוקה של שנת 863.
שארל מפרובאנס סבל מאפילפסיה ומת ללא יורשים ב-863. ממלכתו חולקה בין אחיו; לותאר השני קיבל את חלקיה המערביים של בורגונדיה תחתית (בישופויות ליון, ויאן, ויווארה, ואיזס), בעוד לואי השני קיבל לחזקתו את ממלכת פרובאנס.
חוזה מרסן.
ב-869 מת לותאר השני ללא צאצאים חוקיים וליורשו הפך אחיו, הקיסר לואי השני מאיטליה. מכיוון שבאותו הזמן ניהל לואי מערכה כנגד אמירות בארי, נטלו אחיו, לודוויג הגרמני ושארל הקירח, את ירושתו של לותאר לעצמם. שארל הכתיר עצמו לקיסר במץ בהמשך אותה שנה, אך בלחצו של אחיו לודוויג נאלץ לחלוק עמו את ממלכת לותרינגיה קצרת הימים, יחד עם האדמות שקיבל לותאר עם מותו של שארל מפרובאנס, כפי שהוסכם על ידי השניים במץ עוד ב-868.
החוזה שנחתם במרסן החליף את זה שנחתם בוורדן, כאשר לאחריו חולקה שנית האימפריה הקרולינגית לשלושה חלקים. באמצעות חלוקת שטחה הצפוני של פרנקיה התיכונה מעמק נהר הרון ועד לים הצפוני אוחדו למעשה הטריטוריות המתפוררות שהשתייכו לפרנקיה אל תוך שתי ישויות מדיניות של מזרח ומערב. עם זאת, באותה תקופה היו מרבית אזורי החוף של פריזיה בשליטת הוויקינגים, כך שהחלוקה באזור זה הייתה "על הנייר" בלבד. כללית, עבר קו הגבול לאורך הנהרות מז, אוּרט, מוזל, סון ורון.
בצפון, קיבל לודוויג לידיו את מרבית שטחה של אוסטרזיה שהייתה בשליטתו של לותאר, כאשר חלקה המזרחי כלל את אאכן, מץ ורוב פריזיה. בדרום, בעוד לודוויג קיבל את מרבית שטחה של בורגונדיה עילית בה שלט לותאר (לאחר שוויתר על חלקה הדרומי לאיטליה), קיבל שארל את בורגונדיה תחתית (כולל ליון) וחלק קטן ממערב בורגונדיה עילית. התוספת האחרונה פתחה בפני שארל את הדרך לאיטליה. לודוויג צירף את השטח החדש של מרכז אוסטרזיה לתת-הממלכה בה שלט בנו, לודוויג הצעיר, במזרח אוסטרזיה, בעוד בנו הלא-חוקי של לותאר, יו, קיבל לידיו את דוכסות אלזס.
מורשת.
ההסכם לא החזיק מעמד יותר מעשר שנים. עם מותו של לודוויג הגרמני ב-876, תקף שארל הקירח, שאז כבר שלט על איטליה והוכתר לקיסר, את מזרח לותרינגיה אך הובס על ידי לודוויג הצעיר בקרב אנדרנך . עם מותו של שארל, בזמן שיורשיו נאבקו לגבש את שלטונם בפרנקיה המערבית, יצא לודוויג הצעיר למערכה לכיבוש מערב לותרנגיה. נכדיו של שארל נאלצו לוותר ללודוויג על לותרנגיה כולה, שבמסגרת ההסכם שנחתם ב-880 בריבמון (במחוז אן של ימינו), הפכה לחלק אינטגרלי מפרנקיה המזרחית.
השינויים הטריטוריאליים בחוזה ורדן ובחוזה מרסן קבעו את זהותן העתידית של הישויות המדיניות של מערב אירופה. פרנקיה המזרחית, שמרבית תושביה היו גרמאנים, התפתחה לגרמניה המודרנית. פרנקיה המערבית, שתושביה היו ברובם ממוצא גאלי, התפתחה לצרפת המודרנית. ממלכתו של לואי בחלקו הצפוני של חצי האי האיטלקי, שלתושביה לא הייתה אחידות אתנית או לשונית, נותרה מפוצלת במאות הבאות ושימשה שדה קרב בין שכנותיה החזקות. חלק קטן מאזורי הגבול הפכו למדינות שווייץ, הולנד ובלגיה, ואזור נוסף, אלזס-לורן, נותר סלע מחלוקת בין גרמניה לצרפת, עד המאה ה-20.
S-1 פנציר
קיינגנתוס
קיינגנתוס (שם מדעי: Caenagnathus; מילולית: "לסת טרייה") הוא סוג של דינוזאור תרופוד. הוא חי בקרטיקון העליון לפני 75.5 מיליון שנה. מאובניו כללו שרידי לסת תחתונה, עצמות גפיים וחוליות שנמצאו ליד הפארק הפרובינציאלי דינוזאור שבאלברטה, קנדה.
המאובנים קיבלו שם ב-1940 בידי החוקר צ'ארלס הזליוס שטרנברג. במקור הוא נחשב לעוף קדום אך התברר שהיה דווקא דינוזאור מקבוצת המנירפטורים, שהייתה קרובה לעופות, אך עקב דמיון למיני אובירפטורוזאוריה קרובים הוא שויך למשפחת הקנגנתיים.
דינוזאור זה היה קרוב לצ'ירוסטנוטס מאותו אזור ותקופה והיה בעל מבנה קל אך עדייך הגיע למשקל 96 ק"ג. הוא היה בעל מקור קרני וחסר שיניים שאיתו ניזון מיצורים קטנים או מצמחים. הרגליים הארוכות שלו עזרו לו לנוע במהירות והוא היה בעל זרועות בעלות טפרים ארוכים בקצוות ידיו. ביחס למשפחתו היה מעט פרימיטיבי.
צופיה (הידברות)
ריוחזאורוס
ריוחזאורוס (שם מדעי: Riojasaurus; מילולית: "לטאת ריוחה") הוא סוג של דינוזאור דמוי-זאורופוד פרימיטיבי ממשפחת הריוחזאוריים הקדומה אשר התקיימה בסופו של תור הטריאס. הוא קרוי על שם הימצאות מאובניו בתצורות בלה ריוחה שבארגנטינה. הוא היחיד מהמשפחה שחי באמריקה הדרומית, כשקרובו למשפחה, האאוקנמזאורוס (Eucnemesaurus) נמצא בדרום אפריקה.