האמריקאים לא התכוונו לכפות על יפן מערכת פוליטית חדשה באופן חד-צדדי. במקום זאת, היה בכוונתם לעודד את מנהיגיה החדשים של יפן ליזום רפורמות דמוקרטיות בעצמם. אולם, הבכירים היפנים לא ראו עין בעין עם אנשיו של מקארתור את כינונה של החוקה המתגבשת. הקיסר הירוהיטו, ראש הממשלה קיג'ורו שידהרה ומרבית שרי הממשלה נרתעו מהחלפתה של החוקה הקיימת, חוקת מייג'י, שנחקקה ב-1890, במסמך ליברלי יותר, וניסו להציע תיקונים שמרניים יחסית לחוקת מייג'י.
הגנרל מקארתור דחה תיקונים אלה ובשנת 1946 הורה לאנשיו לנסח מסמך חדש. מרבית החוקה החדשה נוסחה על ידי שני קציני צבא בכירים בעלי תואר במשפטים, מיילו ראוול וקורטני ויטני, יחד עם צוות של 22 מומחים. גורדון, בת ה-22, הייתה האישה היחידה בקבוצה זו והיא שהייתה אחראית לניסוחם של שני הסעיפים הדנים בזכויות הנשים: סעיף 14 המעניק לכל האזרחים זכויות שוות בלי הבדל מין גזע ודת, וסעיף 24 המעניק לנשים באופן מפורש זכות לבחור בן זוג, זכויות רכוש, ירושה ובחירת מגורים.
פרסים ואותות הוקרה.
גורדון קיבלה מספר רב של פרסים ומספר תוארי ד"ר לשם כבוד.
בשנת 1998 הוענק לה אות מסדר האוצר ה"קדוש".תואר הכבוד היפני הגבוה ביותר.
האסטרואיד 5559 Beategordon שהתגלה על ידי אלינור הלין, נקרא על שמה. ההכרזה ניתנה בנובמבר 2019.
אל האצולה הנוצרית של האומה הגרמנית
אל האצולה הנוצרית של העם הגרמני (בגרמנית: "An den christlichen Adel deutscher Nation") היא אחת משלוש מסכות כתובות גרמנית (שהייתה השפה המדוברת, בניגוד ללטינית שבה נכתבו רוב האיגרות) שכתב מרטין לותר ב־1520. המסכת מיועדת לאצולת העם הגרמני (ובפרט לנסיכים הגרמנים), ובה הוא קורא להם לתקן את דתם. המסכת מגדירה לראשונה את דוקטרינת שתי הממלכות (ובכך דוחה את עדיפות הכוח הרוחני על הארצי), דוחה את בכורת האפיפיור ואת עליונותו על הקונציל, וכן מדגישה את עיקרון כמורת כל המאמינים.
המסכת נכתבה בתקופה הפורמטיבית של הלותרניות (1517-1521) והיא מסמלת שינוי בעמדתו של לותר ממי שכוחות הכנסייה פועלים עליו למי שמתנגד אליהם באופן פעיל. באיגרת זו, שנקראת גם "תרועה בחצוצרת המלחמה", לותר מעלה על הכתב בפעם הראשונה את הרעיון שהקרע בינו לבין הכנסייה הקתולית הרומית גדול מכדי גישור.
הקשר היסטורי.
בשנת 1516 הגיע לוויטנברג מוכר שטרי מחילה מטעם האפיפיור, שמטרתו למכור מספיק שטרות על מנת לגייס כספים לבנייה המחודשת של בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא. בתגובה לכך, ב־31 באוקטובר 1517 כתב לותר מכתב לבישוף הממונה עליו, אלברט ממיינץ המביע מחאה על מכירת השטרות ובו גם עותק של מה שנודע אחר כך כ־95 התזות. בשלב זה של פעילותו, לותר עוד לא התכוון להתעמת עם הכנסייה אלא לפתוח פולמוס תאולוגי כמקובל ובטון "חוקר ולא דוגמטי" על אף שכמה מהתזות נראות כקוראות תיגר על הכנסייה.
בשנת 1519 השתתף בפולמוס (דיספוטטיו) של לייפציג, שנערך בין יוהאן אק, תאולוג סכולסטי קתולי, ואנדראס קרלשטאדט, תאולוג שבהמשך יצטרף לרפורמציה הפרוטסטנטית. ביולי 1519, הגיע לותר ללייפציג ובהמשך הצטרף לדיון בהזמנת אק. בפולמוס נפגש לותר עם הומניסטים כמו ארסמוס מרוטרדם, והשפעתם ניכרת בכתביו. בנוסף, הוא פגש מכרים של האביר אולריך פון הוטן שהשפיעו על האביר פרנץ פון זיקינגן שהציע ללותר הגנה בטירותיהם אם יצטרך לברוח מסקסוניה.
ב־15 ביוני 1520, הוציא האפיפיור לאו העשירי את הבולה האפיפיורית "Exsurge Domine" (קום אדוננו), שבה הוא איים על לותר בנידוי אם לא ייסוג מעמדתו בקשר לשטרי המחילה ודוקטרינות נוצריות אחרות. בחודש אוגוסט של אותה השנה התפרסמה המסכת.
תוכן המסכת.
המסכת מתחילה בהקדמה ואחריה מתחלק הדיון לשלושה חלקים: "שלוש החומות של אנשי רומא", "על הדברים שידונו במועצות" ו"עשרים ושבעה סעיפים על הרפורמציה של השדרה הנוצרית".
ההקדמה.
את המסכת הוא ממען לאצולה הגרמנית ופותח בהתנצלות סמלית על שהוא פונה אליהם כ"אדם פרטי ועני". מטרת הפנייה המוצהרת היא להביא לידיעתם את כל ה"רעות שהחריפו". הוא קושר את פנייתו לעלייתו של הקיסר הרומי הקדוש החדש, קרל החמישי שהיה בן 20 עם שליחת המסכת וישב פחות משנה על כס האימפריה.
הוא מאשים את ה"אפיפיורים ואנשי רומא" בהחדרת "המלכים בבלבול" "בעזרת השטן" וקורא להם להיות יראי אלוהים במקום להאמין בכוחם החילוני.
שלוש החומות של אנשי רומא.
שלושת החומות של אנשי רומא הן עקרונות יסוד שבנתה הכנסייה כדי "להגן" על עצמה כך ש"איש לא יוכל לתקן אותה". החומה הראשונה היא עליונות הסמכות הרוחנית־דתית על החילונית־זמנית. החומה השנייה היא בלעדיות האפיפיור על פרשנות כתבי הקודש. החומה השלישית בלעדיות האפיפיור על זימון ועידות אקומניות (קונצילים).
החומה הראשונה.
בדיונו על החומה הראשונה, לותר מבקר את ההפרדה בין הרשות החילונית לרשות הדתית. הוא מוחה על עצם העובדה שהרשויות מופרדות רק בעצם המשרה ומבקש לערער את סמכות הכנסייה.
באמצעות ציטוטים של פטרוס הקדוש וחזון יוחנן, הוא מראה שהטבילה היא זו שהופכת את המאמין לכומר ומעצם כך הופכת את הכמרים לנושאי תפקידים בלבד. על מנת להדגים את טענתו, לותר מדבר על "עשרה אחים, יורשים שווים לכתר אביהם המלך" שנדרשים "לבחור אחד מביניהם שישלוט על הירושה" ומציין שהתוצאה תהיה ש"כולם יישארו מלכים בעלי כוח שווה, על אף שאחד יישאר למשול". לותר קורא איפוא לבחירת הכמרים בידי בחירי ציבור שכן "אם דבר משותף לכול, אין אדם יכול לקחת אותו לחזקתו בלי רצון הקהילה וציוויה". מכאן יוצא עיקרון כמורת כל המאמינים וכן דוקטרינת שתי הממלכות.
החומה השנייה.
הסמכות האפיפיורית הבלעדית לפרש את כתבי הקודש היא החומה השנייה המגנה על הכנסייה, לפי לותר, ולכן חלק זה של המסכת הוא היבט נוסף של כמורת כל המאמינים. הבעיה שמעלה לותר היא חוסר הוכחה לסמכות שכזו בכתבי הקודש עצמם. זהו ניסיון נוסף לערער את סמכות הכנסייה, שכן הסמכות האפיפיורית ושל הפקודים תחתיו מתבססת על החזקתו בידע דתי עליון.
החומה השלישית.
הדיון בחומה השלישית הוא הסיבה לדיון המורחב בוועידות בהמשך. לותר טוען כי הכנסייה הגנה על עצמה באמצעות מתן בלעדיות על כינוס ועידות העוסקות בנושאי דת לאפיפיור במקום לאפשר גם להדיוטות להצביע על כשלים ובעיות בתחום הרוחני. הוא מציע להעניק ל"רשויות החילוניות" את הזכות לכנס ועידות שכן הם "נוצרים־עמיתים, כמרים־עמיתים, החולקים רוח אחת וכוח אחד בכל הדברים ו[לכן] הם צריכים לשמש בתפקיד שהעניק להם אלוהי".
עניין הדת והמדינה ברפורמציה היה נושא טעון. הלותרנים האמינו בעיקרון "שתי הממלכות" ("שתי הממשלות" בדיבורו של לותר), כלומר שלכנסייה לא תהיה סמכות אזרחית ולנסיכים לא תהיה מעורבות בגאולת נשמות. מדובר בהרחבה של מודל "עיר האלוהים" של אוגוסטינוס (ובכך רואים גם השפעה של ההומניזם על פעילותו של לותר). אך לא כולם הסכימו עם דעה זו, כפי שניתן לראות במכתב של אנונימי תושב נירנברג בשם "האם לממשלה החילונית הזכות להניף החרב בענייני אמונה?". העוקבים של ז'אן קלווין, למשל, האמינו בתאוקרטיה יחד עם חלק מהאנבפטיסטים. חלק גדול אחר מהאנבפטיסטים האמינו בהפרדת הדת מהמדינה בצורה מוחלטת ואף דחו סמכות חילונית, לפי פסוקים מהברית החדשה כמו יוחנן 18:36 ומתי 22:21.
נוסף על כך, הוא מביא כסימוכין לכך שראוי לתת לרשות את הסמכות לכנס ועידות בכך שקיסרים של האימפריה הרומית (כמו קונסטנטינוס הגדול) כינסו גם הם ועידות כנסייתיות.
על הדברים שידונו בוועידות.
בחלק זה של המסכת מונה לותר עניינים שיש להביא בפני הוועדות.
העניין הראשון הוא ש"ראש הנצרות", ש"מתגאה בהיותו יורשו של פטרוס הקדוש", "חי בפאר ארצי שאף קיסר או מלך יכול להשתוות לו". הוא טוען שהאפיפיור צריך לחיות בפשטות כדי להידמות לפטרוס הקדוש ולישוע, שכן "משרתו צריכה להיות כלום מלבד לבכות ולהתפלל בהתמדה ... ולהוות דוגמה לענווה מלאה".
אחרי הביקורת על פאר האפיפיור, לותר מעלה את תפקיד החשמנים לביקורת. הוא טוען כי החשמנים רק עסוקים בצבירת רווח, ולכן אינם עובדים את אלוהים. בשל החוסר בעבודת האלוהים, "הערים דעכו והמדינה והעם נהרס".
לותר בשלב זה ממשיך לדבר על מסר גרמני־ספציפי (תוך השפעה הומניסטית בעלת גוון פטריוטי ושל המקומיות [regionality] של העולם בימי הביניים בדבריו על העושר החשמני. הוא מנבא עתיד דומה לגרמניה כמו ל"איטליה המיובשת".
באותו קו מנחה, לותר מעלה לביקורת את כמות האנשים המשרתים את האפיפיור במדינת האפיפיור. הוא אומר ש"גם אם ניקח תשעים ותשעה חלקים מחצר האפיפיור ונשאיר רק מאית, עדיין תהא החצר גדולה מספיק כדי לענות על שאלות אמונה". הוא מוחה, שוב ברוח פוליטית, על הכסף הרב שמשלמת גרמניה לאפיפיורים ואף מאשים את האפיפיורות ברמאות בגביית הכסף, למשל שימושם באמתלה של גיוס כספים למסע צלב נגד העותמאנים לאחר כיבוש קונסטנטינופול.
עשרים ושבעה סעיפים על הרפורמציה של השדרה הנוצרית.
מובאים להלן עיקרי עשרים ושבעה הסעיפים:
השפעת המסכת.
פרסום המסכת הוביל לשבירת ההפרדה בין התחום הרוחני והתחום החילוני וכן ביטול העליונות של הרוחני על החילוני, ובכך הוביל לשינוי מהותי בחיי המאמינים: מעתה יש להם שליטה על אמונתם.