אחת מהדוגמאות המצוטטות ביותר של "דטרמיניזם לשוני" היא המחקר של וורף של שפת האינוקטיטוט (אינואיטים), שלהם מילים רבות לשלג. הוא טוען כי ריבוי זה מעצב את ראיית העולם של האינואיט, ויוצר אופן קיום אחר מזה של דובר אנגלית, למשל. הרעיון כי לאנשים השוכנים באזורים ארקטיים יש מילים רבות לשלג כונה "אגדה אורבנית" על ידי סטיבן פינקר, הטוען כי אין להם כלל מילים רבות לשלג - לכל היותר 15, וזהו מספר מילים הקיים גם באנגלית. לבד מכך, ההוכחה טריוויאלית. העובדה שלטועמי יינות יש אוצר מילים עשיר על-מנת לדבר על הטעמים שהם מגלים ביינות, אינה ראיה לכך שמוחותיהם עובדים בצורה שונה; היא רק מראה שהם יודעים יותר על יין מהאדם הממוצע. ייתכן, כי גם לחובבי סקי דוברי אנגלית אוצר מילים עשיר בנושאי שלג, בדומה לאינואיט.
לרעיונות אלה יש התנגדות מסוימת בקהילה הבלשנית. מחקרים רבים בזיהוי צבעים בתרבויות שונות הגיעו לתוצאות שונות.
רעיון הדטרמיניזם הלשוני זכה לתחיה מחודשת בעיקר בשל מחקר שערך דניאל אוורט שבחן את לשון שבט הפירהה בברזיל. לפי גורדון, שפת שבט זה כוללת רק שלוש מילות ספירה: אחד, שניים והרבה. גורדון מראה על ידי סדרת ניסויים כי אנשי השבט מתקשים בזכירת מספרים הגבוהים משלושה, אך הקשר הסיבתי בין השפה לקשיים אינו ברור. מבקרים טענו כי אם הנבדקים לא יכולים לספור יותר משלוש מסיבה אחרת (למשל, מכיוון שהם ציידים-לקטים נוודים, שאין להם מה לספור ולכן אין כל צורך בתרגול ספירה כזו), הרי שאז אין סיבה לצפות כי בשפתם תהיינה מילים למספרים כאלו. כלומר, חוסר הצורך הוא המסביר את חוסר כישרון הספירה ואת אוצר המילים החסר.
פוליטיקה ונימוסים.
יש שניסו לבסס על ההיפותזה רעיונות פוליטיים. לשון פוליטיקלי קורקט נוצרה מהרעיון שהשפה משפיעה על התפיסה, לדוגמה: שימוש בלשון סקסיסטית הופך את מחשבת האדם לסקסיסטית יותר. ההשערה היא ששינוי השפה יוביל לשינוי השיח, וייווצרו חוקי נימוס חדשים, המסמנים שימושים לשוניים מסוימים כעבירה על כללים חברתיים.
סטיבן פינקר טבע את המונח "גלגל הכינויים הנקיים" ("the euphemism treadmill") כדי לתאר את התהליך בו ביטויי "לשון נקייה" סופגים את כל המשמעויות של המילים שבאו להחליף. לדוגמה: מקום בו גרים זקנים בצוותא נקרא בתחילה "מושב זקנים", אך מאחר שהמילה "זקן" נחשבה לבלתי-נימוסית, הפך השם ל"בית אבות", ולאחר מכן ל"בית לגיל הזהב" וכו'.
ספרות בדיונית העוסקת בהיפותזה.
הפוטנציאל הפוליטי של ההיפותזה מודגש ביותר בספר "1984", מאת ג'ורג' אורוול, שם ה-"Newspeak" ("שיחדש") החליפה במידת מה את השפה האנגלית, כחלק משינוי תודעה שהשליטים הטוטליטריים רוצים לגרום. במקרה זה, ג'ורג' אורוול טוען כי אם בני אדם לא יוכלו ליצור את המילים הדרושות לשם מרד, הם לא יוכלו למרוד, כאשר "השפה החדשה" נוצרה במטרה למחוק את אותן המילים. לדוגמה, "רע" הפך ל"לא-טוב", והמילה "חופשי" יצאה משימוש לאחר זמן.
הרעיון של יחסיות לשונית מופיע גם ברומן המדע הבדיוני "חולית" והמשכיו מאת פרנק הרברט. אחת הדמויות (ג'סיקה אטריידס), בעלת הכשרה לשונית רחבה נבהלת מ"אלימות" השפה שמשתמש בה שבט הדררים, כיוון שהיא מאמינה שמילות ומבנה שפתם משקפים תרבות אלימה.
הרומן של סמואל דלייני , "Babel-17" , עוסק בשפה בדיונית, שאינה מאפשרת לדובריה מחשבה עצמאית, ומכריחה אותם לחשוב רק מחשבות לוגיות לחלוטין. בשפה זו הם משתמשים ככלי נשק, מכיוון שהיא אמורה להפוך את כל שלומדה לבוגד. ברומן, השפה בבל-17 מדומה לשפות מחשב, שאינן מאפשרות טעויות או קביעות לא מדויקות.
בספר "המנושל" מאת אורסולה לה גווין, השימוש בביטויי שייכות בכוכב האנרכיסטי אנארס, מדוכא. דוגמה לכך ניתנת כאשר ילדה קטנה אומרת לשבק (גיבור הספר): "תוכל לחלוק אתי את הממחטה בה אני משתמשת", במקום להגיד "תוכל לשאול ממני את הממחטה שלי". הרעיון הוא שהממחטה אינה שייכת לילדה, אלא רק נישאת על ידה וברגע בו תפסיק להשתמש בה היא לא תישא אותה יותר. השפה המדוברת באנארס, פראבית, היא שפה בנויה המשקפת הבטים רבים של היסודות הפילוסופיים של האנרכו-סינדיקליזם המוצגים בספר.
סדרת הספרי המדע הבדיוני הפמיניסטי "שפת אם" מאת סוזט היידן אלגין, עוסקת במאבק קבוצת נשים בלשניות בעזרת המצאת שפה שנועדה לנשים. השפה, "לאאדן", נועדה כדי להתמודד עם מגבלות השפה האנדרוצנטרית על נשים, שנאלצות להגיב "אני יודעת שאמרתי את זה, אבל אני התכוונתי למשהו אחר". אלגין טוענת שהשפות הטבעיות המערביות עשויות להיות מתאימות יותר להבעת עמדותיהם של גברים מאשר נשים.
בסיפור המדע הבדיוני "סיפור חייך" מאת טד צ'יאנג, נבחנת אפשרות שרכישת שפה חייזרית תשנה את מבנה התודעה האנושית. הסיפור עובד בשנת 2016 לסרט בשם "המפגש".
בספר "המנון" של איין ראנד, מתוארת חברה שוויונית בה נאסר הדיבור בגוף יחיד, כדי להכחיד אינדיבידואליזם.
אגברט מווסקס
אתלוולף מווסקס
אתלבאלד מווסקס
אתלברט מווסקס
אתלרד הראשון מווסקס
אדוארד הראשון מווסקס
אתלווארד מווסקס
אדמונד הראשון מאנגליה
אדרד מאנגליה
אדמונד השני מאנגליה
אתלרד השני מאנגליה
הרולד השני מאנגליה
וולטר בנימין
שמר החלוקה
שמר החלוקה (שם מדעי: "Schizosaccharomyces pombe"; באנגלית: Fission yeast) הוא מין של שמר המהווה אורגניזם נחקר מאוד בביולוגיה. שמר החלוקה הוא אורגניזם איקריוטי חד-תאי בעל צורת מתג. שמר החלוקה, בניגוד לשמר האפייה גדל רק בקצוות ומתחלק על ידי פליגה באמצע התא.
בדומה לשמר האפייה, לשמר החלוקה שני טיפוסי זוויג (P ו-M) העוברים זיווג בתנאי עקה (כגון מחסור במקור חנקן) ליצירת תא דיפלואידי. מצב זה אינו יציב לאורך זמן והתא עובר מיוזה ליצירת 4 תאי נבג המסודרים במעטפת משותפת (ascus) בצורת פרסה.
שמר החלוקה בודד לראשונה על ידי חוקר בשם לינדנר (Lindner) מבירה מזרח אפריקאית, ושמו המדעי (Pombe) נגזר מהמילה בירה בסווהילית.
בניגוד לשמר האפייה, שמר החלוקה אינו משמש להכנת מזון אך ניתן להשתמש בו להכנת שיכר. שמר החלוקה וקרובים שלו מצויים במיץ ענבים וערק.
שמר החלוקה כאורגניזם מודל בביולוגיה תאית.
יחד עם שמר האפייה, שמר החלוקה נחקר רבות, בשל הקלות היחסית של גידולו בתנאי מעבדה ועקב היותו אורגניזם פשוט מאוד ביחס ליצורים איקריוטיים אחרים. הגנום של שמר החלוקה פוענח במלואו בשנת 2002. פול נורס, לי הרטוול וטים האנט זכו בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על מחקרם על מחזור התא של שמר החלוקה בשנת 2001.
השוואה בין שמר האפייה לשמר החלוקה.
על אף שגם שמר האפייה וגם שמר החלוקה שייכים לאותה מערכה, ההבדלים הביולוגיים ביניהם עצומים והיום מעריכים שהאב הקדמון האחרון של שני המינים חי לפני 1,144 מיליון שנה:
ההסכמה הלבבית
ההסכמה הלבבית (בצרפתית: Entente Cordiale) הוא הכינוי להסכם שנחתם בלונדון בין צרפת לבריטניה ב-8 באפריל 1904. ההסכם עצמו דן בפתרון סכסוכים בין שתי המדינות בנוגע למספר מושבות קולוניאליות באפריקה, באסיה, ובאמריקה. אולם חשיבותה של "ההסכמה הלבבית" התבטאה בהתקרבות בין שתי המדינות, ושיפור ניכר ביחסים ביניהן, אחרי מאות שנים של איבה. התקרבות זו והתגברות האיום הגרמני הובילה לשיתוף פעולה ביניהן נגד גרמניה, שהגיע לשיא במלחמת העולם הראשונה.
הדוחף העיקרי להסכם היה תאופיל דֵלְקַסֵה, שמונה לשר החוץ של צרפת ביוני 1898. עד מהרה נאלץ להתמודד עם "תקרית פשודה" בה היה מאבק בין הקולוניאליזם הצרפתי והבריטי על השליטה בסודאן, ויצירת רצף קולוניאלי באפריקה. דלקסה הוביל בצרפת את הקו שקרא לנסיגה ולוויתור לבריטים. סיבה אחת לעמדתו זו הייתה הכרתו בעליונות הצי הבריטי. אולם סיבה נוספת הייתה רצונו, דווקא בנקודת שפל זו ביחסים בין המדינות, לחזק בעתיד את הקשרים עם בריטניה כמשקל נגד לאיום הגרמני. קו זה אכן הכריע את הכף והביא לסיום העימות ללא שימוש בכוח.
ניצחונה היקר של בריטניה במלחמת הבורים השנייה (1899–1902) שכנע את ההנהגה הבריטית כי אין ביכולתם לשמר את האימפריה שלהם ללא בעלות ברית. הייתה זו חריגה ממדיניות הבדידות המזהירה שאפיינה את מדיניות החוץ הבריטית במחצית השנייה של המאה ה-19. לכן, ב-1902 חתמה בריטניה על הסכם הגנה עם יפן. בין השנים 1898–1902 ניסה הקבינט הבריטי, ובייחוד שר המושבות ג'וזף צ'מברלין, לקדם ברית עם האימפריה הגרמנית. אולם הגרמנים רצו שבריטניה תצטרף לברית שלה עם הקיסרות האוסטרו-הונגרית ואיטליה (הברית המשולשת), דבר שבריטניה לא רצתה להסכים לו בשל רצונה להימנע ממעורבות עמוקה באירופה. עם נפילת רעיון הברית הבריטית-גרמנית, ורצונם של הצרפתים להגיע להסכם, פנו המדינאים הבריטים למשא ומתן רציני עם צרפת על נקודות המחלוקת הקולוניאליות.
במהלך מגעים אלו, במאי 1903 ערך המלך אדוארד השביעי ביקור ממלכתי בצרפת. בתחילה הוא התקבל בקרירות על ידי הציבור, וכאשר הוא והנשיא אמיל לובה נסעו בשדרות האליזה, נשמעו קריאות "יחי הבורים" בקהל. אולם עד מהרה כבש אדוארד את לב הפריזאים, בין השאר בעזרת הצרפתית המעולה שבפיו. הוא יצא מגדרו על מנת להראות את ידידותו לצרפתים. עם תום הביקור, ב-4 במאי, כבר זכתה שיירתו לתרועות הקהל. שינוי זה בדעת הקהל הצרפתית הזריק מרץ חדש במגעים בין המדינות.
ביוני הגיע הנשיא לובה, מלווה בשר החוץ דלקסה, לביקור גומלין בבריטניה. שני ביקורים אלה הכשירו את דעת הקהל לקראת הברית בין המדינות. במקביל ניהלו שרי החוץ, דלקסה והלורד לנדסדון, משא ומתן על ההסכם, שנחתם בלונדון על ידי שר החוץ הבריטי הלורד לנדסדון, והשגריר הצרפתי בבריטניה ויד ימינו של דלקסה, פול קמבון (Paul Cambon).