החל מ-2004 גיבש שפר הרכב והחל להופיע עם שיריו במועדון "הגדה השמאלית". ההרכב הופיע ברחבי ישראל. באותה שנה גם הלחין את פסקול סרטו הקצר של אלון בנארי "אקונומיקה" אשר זכה בפרס וולג'ין לסרט הקצר לשנת 2005. שפר גם נתן לזמרת רילי מספר שירים כגון "ננסה לאהוב" (הקיים גם כקליפ) אשר הופקו על ידיה ויצאו כסינגלים.
ב-2006 יצא אלבומו הראשון של שפר, "לא משהו מיוחד". את כל אלבומיו מאז, הפיק בלייבל פרטי.
ב-2010 השתתף שפר בעיבוד עברי להצגת הילדים "חופשי להיות מי שאני" (Free to be you and me) על-פי מרלו תומאס, בה שימש כמעבד מוזיקלי, מלחין, פסנתרן ושחקן. ההצגה עלתה במקומות שונים, ביניהם בפסטיבל חיפה להצגות ילדים.
ב-2019 השתתף שפר בסרטו התיעודי של ארי דוידוביץ' "שייקה - החיים הנסתרים של שייקה אופיר" וסיפר על זכרונותיו מהעבודה לצידו בהצגה "המלך מתיא הראשון".
בעשור השני של המאה ה-21 עובד שפר כמדריך מוזיקלי, מורה לשירה, דרמה, פסנתר ופיתוח קול במוסדות חינוך שונים במקביל וממשיך ליצור ולהקליט. הוא גם השתתף כמוזיקאי, יחד עם הבמאית דפנה רובינשטיין, בהנחיית חוג דרמה בבית סוהר אשמורת. בדרך הוציא לאור שני סינגלים שלא נכללים באלבומיו: "את שולחת אותי בלי נשיקה" ו"התקווה לעשות".
שיר הפרטיזנים
שיר הפרטיזנים (ביידיש: זאָג ניט קיין מאָל, נהגה: "זוֹג נִיט קֵיין מוֹל" (על פי מילותיו הראשונות); בתרגום לעברית: 'לעולם אל תאמר'), ידוע גם בשמות שיר הפרטיזנים היהודים או המנון הפרטיזנים היהודים ("פּאַרטיזאַנער ליד"), אל נא תאמר הנה דרכי האחרונה ואנחנו כאן ("מיר זייַנען דאָ" ('אנחנו כאן')), הוא שיר יידי שכתב במאי 1943 הירש גליק (1922–1944), אסיר יהודי צעיר בגטו וילנה, לזכרם של לוחמי מרד גטו ורשה וחבריו שנרצחו. השיר התפשט בין קבוצות הפרטיזנים השונות והפך להמנון שביטא את ההתנגדות ההירואית לרדיפות הנאצים.
השיר הותאם למנגינה שחוברה במקור ב-1937 על ידי המלחינים היהודים-סובייטים האחים פּוקראס (Покрасс) לשירו (ברוסית) של המשורר הסובייטי אלכסיי סוּרקוֹב (Сурков) המתחיל במילים "לא ענני גשם הם, אלא ענני סער", שהיה שיר הנושא של הסרט הסובייטי "בנים של העם העמל".
אחרי מלחמת העולם השנייה, כששמעו האחים פוקראס את "שיר הפרטיזנים" של גליק, הם סיפרו בהתרגשות שהלחן שחיברו לשירו של סורקוב התבסס על שלד השיר "אויפן פריפעטשיק", שאותו הכירו מילדותם. באימוץ הלחן על ידי יהודים הם ראו סגירת מעגל.
הסופר והמשורר שְׁמֶרְקֶ'ה קָצֶ'רגינסקי, ששהה באותה עת בגטו וילנה, כתב כעבור שנים ספורות על נסיבות חיבורו של השיר:
השיר נדפס לראשונה עוד במהלך המלחמה ביומון "משמר" ב-16 בפברואר 1945 – ביידיש ובעברית, בתרגום אברהם שלונסקי. במאי 1946 נדפס ב"ניצוץ". הוא תורגם עוד לשפות רבות, בהן אנגלית (6 גרסאות), פולנית (3 גרסאות), רומנית, הולנדית, ספרדית ובולגרית.
לכבוד יובל החמישים של הירש גליק פורסמה חוברת מיוחדת על השיר, אותה ערך ליזר ראן, "המנון המרידה היהודית" (ניו-יורק, 1972), ובה הסבר על השיר ותרגומים של השיר למספר שפות.
כיום הוא מושר בטקסי זיכרון שונים ברחבי העולם לזכר קורבנות השואה. דמותו של הירש גליק שימשה השראה ביצירותיהם של אברהם סוצקובר, שמריהו קצ'רגינסקי, פרץ מרקיש ואחרים ומופיעה בפואמה "מלחמה" למרקיש. מילות השיר היוו השראה ליצירות ספרותיות כך למשל לשמו של הספר "מעבר לשמי העננה" מאת הפרטיזן ברוך שוב, לשם הספר "לא דרכי האחרונה" מאת עשהאל לובוצקי וכן ליצירות בשפות זרות. להקת המטאל הישראלית Gevolt ביצעה גרסת כיסוי לשיר זה ביידיש באלבום AlefBase, שיצא ב-2011.
ג'ון דוויט
ג'ון תומאס דוויט (באנגלית: John Thomas Devitt; נולד ב-4 בפברואר 1937). הוא שחיין אוסטרלי בעבר. הוא אלוף אולימפי ושיאן עולם במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי.
ביוגרפיה.
דוויט נולד וגדל בגרנוויל, פרבר במערב סידני.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה דוויט בשתי מדליות, מדליית זהב ומדליית כסף. מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.8 שניות, אחרי חברו לנבחרת ג'ון הנריקס שקבע שיא עולם חדש של 55.4 שניות, ולפני גארי צ'פמן (56.7 שניות) אף הוא מאוסטרליה. מדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 8:23.6 דקות, לפני ארצות הברית (8:31.5 דקות) וברית המועצות (8:34.7 דקות). כשחיין שני הוא שחה תוצאה של 2:06.4 דקות, התוצאה המהירה בתחרות.
שיאן עולם.
באליפות ניו סאות' ויילס בשחייה שנערכה בסידני ב-19 בינואר 1957 קבע דוויט במשחה ל-100 מטר חופשי שיא עולם חדש של 55.2 שניות, שיפור לשיאו של הנריקס שניקבע במלבורן 1956. תשעה ימים לאחר מכן, באליפות קווינסלנד בשחייה שנערכה בבריזביין הוא שיפר את שיאו העולמי והעמיד אותו 54.6 שניות ובכך היה לשחיין הראשון בעולם ששחה משחה זה מתחת ל-55 שניות. שיא זה החזיק מעמד 4 שנים וחצי ונשבר על ידי סטיב קלארק מארצות הברית (54.4 שניות).
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בקארדיף ויילס בשנת 1958 זכה דוויט ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-110 יארד חופשי (56.6 שניות), במשחה שליחים 4x220 יארד חופשי (8:33.4 דקות) ובמשחה שליחים 4x110 מטר מעורב (4:14.2 דקות).
אלוף אולימפי במשחה היוקרתי.
באולימפיאדת רומא (1960) זכה דוויט בשתי מדליות, מדליית זהב ומדליית ארד. מדליית זהב במשחה היוקרתי ביותר ל-100 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 55.2 שניות, לפני לאנס לארסון מארצות הברית (55.2 שניות) ומנואל דוס סנטוס פילו מברזיל (55.4 שניות). מדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:13.8 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 8:10.2 דקות ויפן (8:13.2 דקות). כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 2:03.2 דקות.
מדליית הזהב השנויה במחלוקת.
באחת ההחלטות המעוררות מחלוקת הגדולות במשחקים האולימפיים, במשחה ל-100 מטר חופשי, ששת שופטי המקום היו חלוקים בדעותיהם. מתוך שלושת שופטי המיקום למקום ראשון, שני שופטים קבעו ניצחון לדוויט ואחד ללארסון. מתוך שלושת השופטים למקום שני, שניים קבעו כי דוויט סיים שני ואחד לארסון. שלושת השופטים במסלולו של דוויט מדדו תוצאה של 55.2 שניות ושלושת השופטים במסלול של לארסון מדדו תוצאות מהירות יותר (שופט אחד מדד 55.0 שניות, ושני שופטים מדדו 55.1 שניות). הגיבוי הידני הבלתי רשמי, של השעון האלקטרוני אף הוא הראה שלארסון שחה מהר יותר, אבל, השופט הראשי של התחרות היה הפוסק האחרון ובחר להתייחס רק לשופטי המיקום ולהתעלם משופטי הזמן ולכן, מדליית הזהב הוענקה לדוויט ומדליית הכסף הוענקה ללארסון. נוסף לכך הוא קבע לשני השחיינים תוצאה זה של שיא אולימפי חדש של 55.2 שניות. במשך שנים המשיכו האמריקאים למחות על ההחלטה, אך ללא הועיל.
לאחר המשחקים האולימפיים פרש דוויט משחייה תחרותית והחל לעבוד בחברת ספידו. במהלך השנים התקדם וניהל את המחלקה האירופאית ואחר כך את המחלקה הבינלאומית. בשנת 1979 הקים חברה פרטית לציוד שחייה. בשנות ה-80 ניהל את הוועד האולימפי האוסטרלי והיה מעורב בזכייתה של סידני במכרז האולימפי. בשנת 2006 היה מנהל המשלחת האוסטרלית למשחקי חבר העמים.
ביירן אולוואוס
אמיל יונג
אמיל יונג (בצרפתית: Émile Junge; 2 באפריל 1941 – 27 בינואר 2020) היה שף צרפתי.
ביוגרפיה.
אביו היה טבח והיה הבעלים של בית מלון עם מסעדה בדרום אלזס, והוא נפטר כשאמיל היה בן 17. אמיל יונג התלמד במלון "מזון רוז'", אחר-כך במסעדת "לה מר גי" ליון, לה היו אז שני כוכבים במדריך מישלן האדום. מדי חורף נסע לפריז ועבד ללא תשלום במסעדות מובילות על-מנת לקבל השראה.
ב-1965 הכיר את אשתו מוניק, שסיימה ללמוד בבית-ספר למלונאות בשטרסבורג ועבדה כמארחת במסעדה. ב-1966, תשעה חודשים אחרי שקיבל מאימו את הפיקוד על המסעדה המשפחתית, זכו יונג בכוכב הראשון שלהם במישלן, באותה עת היה צעיר השפים בעלי הכוכב בצרפת. ב-1971 רכשו מסעדה בשטרסבורג בשם "או קרוקודיל" (Au Crocodile), אמיל היה השף ומוניק המארחת, וב-1972 החזיר לעצמו את הכוכב. ב-1975 זכו בשני כוכבים וב-1989 זכו בשלושה כוכבים במהלך השנים הוריד המישלן את מסעדתם לשני כוכבים.
ב-2009 פרש יונג והותיר את המטבח לשף פיליפ בוהרר, עקב כך המישלן הוריד את מסעדת "או קרוקודיל" לכוכב אחד.
יונג בישל מטבח אלזסי כפרי מסורתי מעודן.
נפטר ב-27 בינואר 2020.
נזקים בריאותיים בבשר
למידת חיזוק
למידת חיזוק (נקרא גם: למידה באמצעות חיזוקים; באנגלית: Reinforcement learning או בקיצור: RL) הוא תחום במדעי המחשב של למידת מכונה הנוגע לאופן שבו סוכנים נוקטים פעולות בתוך סביבה כדי למקסם את הרווח המצטבר כתוצאה מהפעולות הללו. למידת חיזוק נחשבת לאחת משלוש הפרדיגמות של למידת מכונה, לצד למידה מונחית (Supervised learning) ולמידה בלתי מונחית (Unsupervised learning).
למידה בצורה זו שונה מן הלמידה המונחית בכך שקלט ופלט מתויג לא נדרש ופעולות שאינן אופטימליות לא מתוקנות באופן מפורש. במקום זאת, ההתמקדות היא במציאת איזון בין חקירה (של שטח לא נודע) לבין ניצול (של הידע הנוכחי).
הסביבה מאופיינת בדרך כלל כתהליך החלטה מרקובי (MDP), רבים מהאלגוריתמים הלומדים באמצעות חיזוקים משתמשים באלמנטים של תכנון דינמי. השוני העיקרי שבין תכנון דינמי קלאסי לבין למידת חיזוק הוא שבלמידת חיזוק אין ידע מוקדם והנחות לגבי המודל המדויק של ה-MDP ולכן שימוש בשיטה זו מתאים במיוחד כאשר המודלים הם גדולים ומורכבים ושיטות חישוב אנליטיות אינן מתאפשרות.