בין השנים 1877–1952 שימש מושל פיג'י כמושל העליון של מזרח הפסיפי.
המצור על מלטה (מלחמת העולם השנייה)
המצור על מלטה (באנגלית: The Siege of Malta) התנהל במסגרת הקרב על הים התיכון במלחמת העולם השנייה בין השנים 1940–1942. במאבק על השליטה באי מלטה, החשוב מבחינה אסטרטגית, השתתפו חיל האוויר המלכותי האיטלקי והצי המלכותי האיטלקי של איטליה הפשיסטית והלופטוואפה והקריגסמרינה של גרמניה הנאצית, כנגד חיל האוויר המלכותי והצי המלכותי של בריטניה.
החל מסיומו של הקרב על כרתים, ביוני 1941 ועד לקרב אל-עלמיין השני, בנובמבר 1942, היה האי הקטן מלטה השטח היחידי בשליטת בעלות הברית בכל מרחב הים התיכון שבין גיברלטר במערב לגבול מצרים.
פתיחתה של המערכה בצפון אפריקה באמצע שנת 1940 הגדילה את חשיבותה של מלטה. כוחות אוויר וים שהיו מוצבים באי היו בעלי יכולת לתקוף את ספינותיהן של מדינות הציר שהובילו אספקה חיונית ותגבורות מאירופה לצפון אפריקה. הפילדמרשל ארווין רומל, שפיקד על כוחות הציר בצפון אפריקה הכיר עד מהרה בחשיבותו של האי. במאי 1941 הוא התריע כי: "ללא מלטה יאבד הציר את השליטה בצפון אפריקה".
כוחות הציר היו נחושים להפציץ או להרעיב את מלטה עד לכניעתה, על ידי תקיפתם של הנמלים, העיירות, הערים ושל ספינות בעלות הברית שהובילו אספקה לאי. מלטה הייתה אחד מהמקומות שהופצצו בצורה האינטנסיבית ביותר במלחמה. חילות האוויר של גרמניה ושל איטליה ביצעו בסך הכול 3,000 גיחות הפצצה במשך תקופה של שנתיים במאמץ להרוס את ההגנות של חיל האוויר המלכותי הבריטי ואת הנמלים. אם היו מצליחים בכך, הייתה אמורה להתבצע פלישה אמפיבית משולבת של גרמניה ואיטליה (מבצע הרקולס) במקביל לפשיטה אווירית של הצנחנים הגרמנים (פאלשירמייגר). תכנונים אלה לא יצאו לפועל. בסופו של דבר, השיירות של בעלות הברית למלטה הצליחו לתגבר אותה, בעוד שחיל האוויר המלכותי הבריטי הגן על המרחב האווירי שלה, אם כי במחיר גבוה ברכוש ובחיי אדם.
בנובמבר 1942 הובסו כוחות הציר בקרב אל-עלמיין השלישי ובעלות הברית הנחיתו כוחות במרוקו ובאלג'יר שהיו תחת שלטון צרפת של וישי במסגרת מבצע לפיד. מדינות הציר הסיטו את כוחותיהם לטובת המערכה בתוניסיה ועד מהרה נעשו ההתקפות על מלטה תדירות פחות ופחות. באופן מעשי הסתיים המצור בנובמבר 1942.
בדצמבר 1942 יצאו כוחות האוויר והים שהיו מוצבים במלטה למתקפה. עד לחודש מאי 1943 הם הטביעו 230 ספינות של הציר ב-164 יום, שיעור ההטבעות הגבוה ביותר של בעלות הברית במהלך המלחמה. הסרת המצור על מלטה היוותה מרכיב חשוב בניצחונן של בעלות הברית בצפון אפריקה.
וינסטון צ'רצ'יל כינה את מלטה "נושאת המטוסים שלא ניתן להטביעה". לאחר המלחמה קיבל כל האי את עיטור צלב ג'ורג' המופיע עד היום על דגל מלטה.
רקע.
עבור בריטניה, הייתה מלטה מבצר ימי בעל חשיבות מרובה, בהיותה הבסיס היחיד של בעלות הברית בכל המרחב שבין גיברלטר לבין אלכסנדריה שבמצרים. בשל כך הפכה לחלק חיוני בשטחי האימפריה הבריטית מעבר לים: תחנת ביניים חיונית על עורק החיים של בריטניה שעבר דרך מצרים ותעלת סואץ בדרך להודו ולמזרח הרחוק. מבחינתה של הספנות הבריטית, ששטה אל היעדים הללו ומהם, הייתה מלטה כנווה מדבר. בנוסף, הייתה מלטה בסיס מצוין ליציאה למתקפות כנגד מטרות באוויר, בים וביבשה באגן המרכזי של הים התיכון. בשל היותה חשופה לפגיעה מצד כוחותיה של איטליה השכנה, הועברה באוקטובר 1939 מפקדת כוחות הצי המלכותי של הים התיכון מוולטה שבמלטה לאלכסנדריה שבמצרים.
שטחו של האי מלטה הוא כ-260 קמ"ר ואוכלוסייתו ביוני 1940 עמדה על כ-250,000 תושבים, כשרק שלושה או ארבעה אחוזים מהם היו מלטזים מקוריים. על פי המפקד של שנת 1937, חיו רוב התושבים בשטח של 6.4 קמ"ר סביב לנמל הגדול וצפיפות האוכלוסייה באזור זה הייתה גבוהה יותר מפי שישה מהצפיפות בכל האי. אזור זה היה אחד האזורים הצפופים בוולטה, הבירה המדינית והצבאית של האי והמרכז המסחרי שלו. אוכלוסיית ולטה שעמדה על 23,000 תושבים חיה בשטח של 0.65 קמ"ר. מעבר לנמל הגדול, בשטח הקרוי שלוש הערים, באזור שהיו ממוקמות המספנות ומפקדת הצי, חיו עוד 28,000 תושבים בשטח צפוף של 1.3 קמ"ר. שני האזורים הצפופים הללו ספגו את ההפצצות האוויריות הכבדות, הממושכות והמרוכזות ביותר בהיסטוריה.
הגנתה של מלטה הייתה במצב גרוע מאוד וכמעט ולא הייתה קיימת. מצב זה נבע מהנחת עבודה שהייתה מקובלת לפני המלחמה שהאי לא ניתן להגנה. סדר הכוחות של ספינות השטח של הציים של בריטניה ושל איטליה באזור היה די שקול, אך לאיטלקים היה יתרון מספרי משמעותי בכמות הצוללות והמטוסים. בריטניה, ובעיקר מפקדת הצי שלה, התייגעה מהצורך להגן על תעלת סואץ באמצעות צי הים התיכון בפיקודו של האדמירל אנדרו קנינגהם ועל גיברלטר באמצעות כוח H (שמילא את מקומו של הצי הצרפתי בהגנה על האגן המערבי של הים התיכון לאחר כניעת צרפת), בפיקודו של תת-אדמירל ג'יימס סומרוויל (James Somerville). באוקטובר 1939 הועברה כאמור מפקדת צי הים התיכון מזרחה למצרים ובכך הוסרה מעל האי ההגנה הימית שלו. כלי השיט היחידים שנותרו להגן על מלטה היו אוניית השריון "טרור" (HMS Terror) וכמה צוללות. כאשר תהתה ממשלת מלטה על ההיגיון שמאחרי החלטה זו, נאמר לה שניתן להגן על האי במידה מספקת מאלכסנדריה באותו אופן בו ניתן להגן עליו מהנמל הגדול. החלטה זו לא עמדה במבחן המציאות והתחושה של המלטזים הייתה שהמחויבות של בריטניה להגן עליהם לא התבטאה במעשים.
כאשר התעוררו החששות שעקב ריחוקו של האי מבריטניה וקרבתו לאיטליה, לא ניתן יהיה להגן עליו, הוחלט ביולי 1939 להגדיל את מספר התותחים נגד-מטוסים ואת מספר מטוסי הקרב שהוצבו במלטה. להנהגה הבריטית היו ספקות נוספים בנוגע לצורך להחזיק במלטה במאי 1940, כאשר דיווח ראש ממשלת צרפת פול ריינו שהמצב בצרפת בכי רע, אך ניתן לפייס את רודן איטליה בניטו מוסוליני על ידי ויתורים שיכללו את מלטה. לאחר כמה דיונים, שכנע וינסטון צ'רצ'יל את קבינט המלחמה שאין לבצע שום ויתורים מסוג זה.
כשבריטניה עצמה הייתה בסכנה, ההגנה על מלטה הייתה בעדיפות משנית, ולכן הגנתה הייתה דלילה. ב-10 ביוני 1940, כאשר הכריז מוסוליני מלחמה על בריטניה ועל צרפת, היו מוצבים באי רק שישה מטוסים דו-כנפיים מיושנים מדגם גלוסטר גלדיאטור, בנוסף לשישה נוספים באחסון.
כבר בשנות השלושים היו לאיטלקים שאיפות התפשטות בים התיכון ובאפריקה, אזורים שהיו בשליטה צרפתית ובריטית. תבוסתה של צרפת במאי-יוני 1940 הורידה את הצי הצרפתי מסדר הכוחות של בעלות הברית והפרה את מאזן הכוחות בים ובאוויר לטובתה של איטליה.
עם כניסתו למלחמה התכוון מוסוליני לפתוח במתקפה בכל רחבי הים התיכון. בתוך שעות, הוטלו הפצצות הראשונות על מלטה. לאחר כניעתה של צרפת ב-25 ביוני, ניסה מוסוליני לנצל את העובדה שבריטניה הייתה עסוקה בקרב על בריטניה ולתקוף את מצרים בספטמבר, אך הובס קשות בהתקפת הנגד במסגרת מבצע מצפן ואדולף היטלר נאלץ להציל את בעל בריתו. בפברואר 1941, נשלח קורפוס אפריקה, בפיקודו של הפילדמרשל ארווין רומל, לצפון אפריקה כדי למנוע תבוסה של כוחות הציר. הטייסות ללוחמה בספינות של חיל האוויר המלכותי והצוללות של הצי המלכותי, היוו איום משמעותי על קווי האספקה והתקשורת של מדינות הציר בין אירופה לצפון אפריקה ושני הצדדים הכירו עד מהרה בחשיבותה של מלטה כנקודת שליטה אסטרטגית בים התיכון.
הססנותו של הצי המלכותי האיטלקי סייעה לבעלות הברית. ב-1940 התנאים לתקיפת מלטה היו עבורו יותר ממיטביים, ומהלך כזה עלול היה להעביר לידי האיטלקים את השליטה על האי ולאפשר להם להשיג עליונות ימית ואווירית באגן המרכזי של הים התיכון. מצב עניינים כזה עלול היה לפצל את זירת הים התיכון לשני חלקים ולמנוע מהבריטים להעביר שיירות אספקה בין האגן המערבי והאגן המזרחי של הים התיכון מבלי להסתכן. אי רצונם של האיטלקים לפעול במשך שנת 1940 התגבר בקרב טאראנטו שבו ספינות השטח של הצי המלכותי האיטלקי ניזוקו קשה על ידי זרוע האוויר של הצי המלכותי הבריטי. מבחינתם של האיטלקים (ובהמשך מבחינת הגרמנים) עליונות אווירית הייתה האמצעי העיקרי בקרב על מלטה. הפעולה המיידית היחידה שנקטו בה האיטלקים, הייתה ניתוקו של כבל הטלפון התת-ימי בין מלטה ובין גיברלטר ואלג'יריה. כמה אלפי מטרים של הכבל נחתכו על ידי ספינות הצי האיטלקי בין ה-11 ביוני ל-16 באוגוסט ובכך נותקה מלטה מערוצי התקשורת לעולם החיצון.
המצור האיטלקי (יוני עד דצמבר 1940).
התקפות האוויר האיטלקיות.
הדרך שנבחרה לתקוף את מלטה הייתה מהאוויר. חיל האוויר המלכותי האיטלקי (Regia Aeronautica) החל בהפצצות מהאוויר על האי. ביום הראשון למצור, ה-10 ביוני 1940, טסו מעל מלטה 55 מפציצים ו-21 מטוסי קרב איטלקים והטילו 142 פצצות על שלושה שדות תעופה בלואה, בחאל פאר ובטא' אלי. בהמשך טסו בשמי האי 10 מטוסי סבויה מרקטי SM.79 ו-20 מטוסי מאקי C-200 ( (Macchi C.200) ללא התנגדות. עם תחילתן של פשיטות אוויריות אלה, כלל הכוח האווירי שנועד להגן על מלטה מטוסי גלוסטר גלדיאטור מיושנים של גף הקרב שהוצב בחאל פאר. על פי המיתוסים כלל הכוח רק שלושה מטוסים, אך במציאות היו לפחות שישה מטוסי גלדיאטור בנוסף למטוסי הוקר הוריקן שביצעו את רוב העבודה.