באוקטובר 2003 אובחן ג'ובס כחולה בסוג נדיר יחסית של סרטן הלבלב. סוג זה של סרטן מאופיין ברמת אגרסיביות נמוכה. במשך תשעה חודשים סירב לעבור טיפולים רפואיים, ובחר במקום זאת לנסות להתמודד עם מחלתו באמצעות דיאטה ושיטות אחרות שהתבססו כולן על הרפואה האלטרנטיבית. מאוחר יותר אמר ג'ובס לביוגרף שלו שהוא מצטער על החלטה זו. ביולי 2004 עבר ג'ובס ניתוח להסרת הגידול. ג'ובס לא נדרש לעבור כימותרפיה או רדיותרפיה.
ב-2006 מכר את חברת פיקסאר לחברת וולט דיסני בעסקת חילופי מניות בשווי של 7.4 מיליארד דולר. לאחר העסקה הפך לבעל המניות הרב ביותר בחברת דיסני וחבר דירקטוריון.
בדצמבר 2008 גילה כי הוא סובל מחוסר איזון הורמונלי בגוף. שבועיים לאחר מכן הודיע על היעדרות של חצי שנה מתפקידו כמנכ"ל אפל עקב מצבו הבריאותי, וביוני 2009 הוא עבר השתלת כבד.
ב-9 בספטמבר 2009, באירוע המוזיקה השנתי של אפל, שבו גם הוצג לראשונה אייפוד (מסוג Nano) עם מקלט רדיו FM ומצלמה (וידאו בלבד) מובנים, עוד באותו החודש חזר ג'ובס לאפל כמנכ"ל.
ביוני 2010 הציג ג'ובס את האייפון הרביעי והמשופר, שעורר סערה תקשורתית בשל בעיות הקליטה שבו וזכה לימים לכינוי "אנטנה גייט". בספטמבר 2010, הציג ג'ובס, בכנס המוזיקה השנתי של אפל, את קו הנגנים החדש, שכלל iPod מסוג shuffle חדש, iPod מסוג Nano בעל מסך מגע, ו-iPod מסוג Touch בעל שתי מצלמות.
סיום תפקידו ומותו.
ב-17 בינואר 2011 הודיע ג'ובס כי ייצא לחופשת מחלה, אך הבהיר כי הוא ימשיך להיות מעורב באופן חלקי בניהול החברה. במרץ 2011 הוא הופיע באירוע של אפל והציג את 2 אייפד, וביוני 2011 הוא שוב הופיע על הבמה והציג את iCloud. באוגוסט 2011 התפטר ג'ובס מתפקיד המנכ"ל (אך נשאר בתפקיד יו"ר הדירקטוריון). טים קוק, שהיה מנהל התפעול של אפל, החליפו בתפקיד המנכ"ל.
ב-5 באוקטובר 2011 נפטר סטיב ג'ובס, מסרטן הלבלב.
בהלווייתו, כבקשתו, ניגן נגן הצ'לו יו-יו מה סוויטה לצ'לו מספר אחת של באך (רי"ב 1007). נגן זה היה מוערך מאוד על ידי ג'ובס, ושנה לאחר מותו הייתה נגינה זו מוזיקת הרקע בסרטון זיכרון שנוצר על ידי אפל והוצג בדף הבית של החברה מספר ימים.
ג'ובס בתרבות.
בשנת 1999 יצא הסרט שודדי עמק הסיליקון (Pirates of Silicon Valley), סרט טלוויזיה ביוגרפי בו מתואר פרק מחייו של סטיב ג'ובס, וכן הקמתה של חברת אפל. הסרט מכסה את השנים 1971–1997. בסרט גילם את דמותו השחקן נואה ויילי, המוכר בעיקר בתפקידו כרופא "ג'ון קרטר" בסדרה ER.
לאחר מותו, יצא לאקרנים בשנת 2013 הסרט "ג'ובס", סרט ביוגרפי על חייו של סטיב ג'ובס, החל משנת 1974 עת היה סטודנט במכללת ריד ועד להצגת האייפוד בשנת 2001. בסרט גילם את דמותו אשטון קוצ'ר.
בשנת 2015 יצא סרט נוסף המתאר את חייו, "סטיב ג'ובס", בבימויו של דני בויל ובכיכובו של מייקל פסבנדר. בנוסף באותה השנה יצא סרט תיעודי בשם "סטיב ג'ובס: האיש במכונה" שבויים על ידי אלכס גיבני.
נאומיו.
ג'ובס נודע בנאומי הפתיחה שנשא בכינוסי מקוורלד-אקספו השנתיים בסן פרנסיסקו ובכנסי המתכנתים העולמיים של אפל (Apple Worldwide Developers Conference). נאומיו משכו קהל רב והוא נחשב נואם מחונן.
הוא נודע בתפיסתו לפיה "אמנים אמיתיים מספקים את הסחורה", כשהכוונה היא לכך שאין חשיבות לעיצוב חדשני אם המוצר אינו יוצא לשוק בזמן. המונח נטבע בשנת 1981 על ידי ברל סמית (או באד טריבל) מחברת אפל.
גאולת דם
חאן
חאן (מבנה)
חאן (ברבים: חאנים; ערבית: خان; פרסית: کاروانسرا; טורקית: Kervansaray) הוא אכסניה לשיירות סוחרים, שבה יכולות השיירות הנוסעות בדרכים לעצור למנוחת לילה מבלי לחשוש משודדי הדרכים.
אכסניה זו הייתה בדרך כלל רבועה או מלבנית ולה שתי קומות ערוכות סביב חצר מרכזית. בקומה התחתונה אוחסנו בהמות המסע (סוסים וגמלים) והסחורה, ובקומה השנייה לנו הנוסעים - בדרך כלל על הרצפה. בחצר שבמרכז החאן הכינו לעצמם הנוסעים את ארוחותיהם.
חלק מן החאנים שמשו מעין סוג של "תחנה מרכזית" עבור כרכרות סוסים ועגלות.
גיאורגי מלנקוב
גאורגי מלנקוב
גאורגי מקסמיליאנוביץ' מלנקוב (ברוסית: Гео́ргий Максимилиа́нович Маленко́в; 8 בינואר 1902 – 14 בינואר 1988) היה מדינאי סובייטי ומנהיג המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ושותף קרוב של יוסיף סטלין. הוא היה ראש ממשלת ברית המועצות לתקופה קצרה לאחר מותו של סטלין (מרץ 1953–פברואר 1955).
מלנקוב נולד באורנבורג שברוסיה. הוא הצטרף לצבא האדום בשנת 1919 ולמפלגה הקומוניסטית באפריל 1920. במהלך שירותו הצבאי, הוא היה קומיסר פוליטי. לאחר שעזב את הצבא בשנת 1921, הוא למד בבית הספר הטכני הגבוה במוסקבה. הוא סיים את חוק לימודיו בשנת 1925 ועבד עבור המפלגה הקומוניסטית והפך לאיש סודו של סטלין. הוא סייע לסטלין, יחד עם לברנטי בריה בעת "הטיהורים הגדולים" בסוף שנות השלושים, אם כי לאחר מכן הפך ליריבו של בריה.
מלנקוב הצטרף לפוליטבירו בשנת 1946. למרות יריבותו מול בריה ואנדריי ז'דאנוב, הוא שמר על חסדו של סטלין, בעיקר עם ירידת קרנו של ז'דאנוב. בשלב זה הפך בריה שוב להיות בן בריתו של מלנקוב ויחד במהלך פרשת לנינגרד הם פעלו להרחקת מקורביו של ז'דאנוב מתפקידי מפתח בשלטון. בחלקם הם הוצאו להורג ובחלקם שנשלחו למחנות עבודה. בשנת 1952 התמנה מלנקוב למזכירות המפלגה. מותו של סטלין במרץ 1953 שלח את מלנקוב לעמדות הבכירות ביותר - בעזרת תמיכתו של בריה הפך ליושב ראש מועצת השרים (ראש הממשלה) כמו גם המזכיר הראשון של המפלגה, אך הוא נאלץ להתפטר מתפקיד המזכיר הראשון ב-13 במרץ עקב התנגדות בקרב חברים אחרים בפרזדיום. ניקיטה חרושצ'וב התמנה לתפקיד המזכיר הראשון במקומו בספטמבר, מה שהוביל לפתיחת עידן קצר של ה"דואומוורט" של מלנקוב-חרושצ'וב.
מלנקוב היה ראש הממשלה במשך שנתיים. בעת שלטונו הוא התבטא רבות נגד ההתחמשות הגרעינית, והכריז ש"מלחמה גרעינית יכולה להוביל להרס גלובלי". הוא גם תמך בהסבת היצור למוצרי צריכה במקום תעשייה כבדה.
מלנקוב אולץ להתפטר בפברואר 1955 לאחר שיריביו תקפו אותו בשל קרבתו לבריה (שהוצא להורג בדצמבר 1953) ובשל כישלון מדיניות ממשלתו. הוא שמר על מקומו בוועד הנשיאות. אולם, בשנת 1957 הוא אולץ להתפטר בשל ניסיונו להדיח את חרושצ'וב תוך שיתוף פעולה עם ניקולאי בולגנין, ויאצ'סלב מולוטוב ולזר קגנוביץ' (הקבוצה האנטי-מפלגתית). בשנת 1961 הוא סולק מהמפלגה ונשלח מחוץ למוסקבה. הוא הפך למנהל מפעל הידרואלקטרי באוסקמן שבקזחסטן, תפקיד אותו מילא עד ליציאה לגמלאות.
החאן הירושלמי
החאן הירושלמי (בפי ירושלמים החאן) הוא מבנה מדרום לשכונת ימין משה בירושלים, שתיפקד בעבר כחאן לעולי הרגל אל העיר העתיקה, וכיום משמש כמתחם תרבות ואירועים וכמשכנו של התיאטרון העירוני - תיאטרון החאן. החאן ממוקם בכיכר דוד רמז, מול תחנת הרכבת ההיסטורית של ירושלים.
תולדות המבנה.
המבנה הוקם בתקופת השלטון העות'מאני, החאן שימש בעיקר את עולי הרגל הנוצריים בדרכם מירושלים לכנסיית המולד בבית לחם, וביקור בשרידי כנסיית אלוני ממרא בחברון, וכן את עולי רגל היהודיים בדרכם מירושלים לקבר רחל בבית לחם ומערת המכפלה בחברון.
החאן מילא תפקיד חשוב עבור השיירות שהגיעו לירושלים לאחר שעת סגירת שערי ירושלים אשר בדרך כלל נסגרו כל ערב עם שקיעה, ונפתחו למחרת לאחר הזריחה, זאת כדי להגן על תושבי העיר מפאת הסכנות מחוץ לעיר כמו שודדים, וחיות טרף. המבנה הדו-קומתי משמש כאכסניה לחניית לילה של שיירות ולהגנה עליהן מהתנפלויות שודדי דרכים.
עם ההתפתחויות שעברה ירושלים בשלהי התקופה העות'מאנית, ובכללן שיפור מצב הביטחון, השארת שערי העיר פתוחים גם בלילות, ההתיישבות מחוץ לחומות והתפתחותה של מלונאות מודרנית בסגנון אירופי - איבד החאן את תפקידו כאכסניית דרכים לשיירות, הקרקע נרכשה על ידי הפטריארכיה היוונית אורתודוקסית כמו שטחים רבים בירושלים וסביבותיה, והוקם בו בית חרושת לייצור משי עבור בגדי כמורה, זאת במקביל לשימוש במרתפי המקום לאחסון יין עבור הטמפלרים שגרו בסמיכות. בתקופת המנדט הבריטי שימש האתר לאחסון תחמושת ובהמשך עם סיום המנדט ננטש. בשנות הארבעים והחמישים של המאה ה-20 שכנה באגף הדרומי של המבנה נגריית עץ ומקררים בבעלות משפחת פרנקל.
בשנת 1965, באורח אקראי, הגיע למבנה מנהלה האומנותי של קבוצת שחקנים חובבים בשם פיליפ דיסקין, ומצא מקום זה כמתאים לאכלוס את להקת השחקנים שהוא מנהל. בשנות ה-70 של המאה ה-20 עבר מתחם החאן שיפוץ מקיף בהנחייתו של אדריכל השימור נחום מלצר ובעידודו של ראש העיר טדי קולק. המתחם הוכשר לשמש מרכז תרבות ובילוי, המשמש בעיקר כמשכנו של תיאטרון החאן. אולם תיאטרון בן 238 מקומות ישיבה הוכשר במערה חצובה בסלע בחלקו הדרומי של המתחם. החצר הפנימית נוקתה מערימות פסולת, רוצפה מחדש ונשתלו בה עצים וערוגות פרחים, והמבנים שסביבה שוקמו מהריסותיהם והוסבו למשרדים, חדרי הלבשה ומסעדה. מערה חצובה נוספת הנפתחת אל החצר, קטנה יותר, הפכה למועדון לילה ("מועדון החאן") שהתמחה במופעי פולקלור ישראלי לתיירים, ובו הופיעה לאורך שנים יפה ירקוני ברפרטואר ישראלי ובינלאומי. לימים נסגר מועדון הלילה, וב-2003 הוסבה המערה ששיכנה אותו לאולם תיאטרון נוסף של תיאטרון החאן ("במה 2" או "האולם הקטן").
בצד התיאטרון, משמש אתר החאן גם כמקום בילוי פופולרי באווירת חצר ירושלמית טיפוסית. במקום פועלים בר ובית קפה המשמשים את באי התיאטרון בצד בליינים ירושלמיים, וחלקים מן המתחם ניתנים להשכרה לאירועים פרטיים.
תיאטרון החאן.