בשנת 1970 התחיל ויארו בבוקרשט בסדרת הקונצרטים "מוזיקות מקבילות" ולמשך שנים אחדות ניצח במסגרתה על מגוון רחב של יצירות מאת מלחינים כמו אורלנדו לאסוס, אייבס, סקריאבין, שנברג, אדגר וארז, שניטקה.
ב-1973 בעזרת מלגה מטעם השירות הגרמני לחילופי גומלין אוניברסיטאיים התאפשרה לוויארו שנת שבתון בברלין המערבית. אז הוא הלחין את הסימפוניה השנייה שלו "טכיקרדיות". בשובו לבוקרשט הלחין שתי אופרות "יונה" לפי דרמה מאת מרין סורסקו, ולפי הציורים של מ.ק. אשר (1975-1972, ביצוע בכורה בבוקרשט, 1976), ואת Praznicul calicilor (משתה האביונים) לפי קומדיה מאת מיכאיל סורבול (1980-1978, ביצוע בכורה בברלין 1990). הסימפוניה השלישית שלו "La un cutremur" (ברעידת אדמה) בוצעה בשנים 1977 ו-1978 והייתה תגובת היוצר לאסון רעידת האדמה שהכתה את רומניה במרץ 1977.
יצירות שלו בוצעו על ידי אמנים כמו הכנר אולג כגן, צ'לנים כמו נטליה גוטמן, ולדימיר אורלוב, קטלין איליה, מנצחים כמו קונסטנטין סילבסטרי, זובין מהטה, הוריה אנדרייסקו, תזמורות כמו ברלינר קאמראופר, תזמורת "סוויס רומאנד", מקהלת "מדריגל" וכו'.
פעילותו האקדמית.
במקביל להלחנה, עסק ויארו עד סוף חייו גם בהוראה באופן אינטנסיבי.
החל משנת 1950 לימד ויארו בקתדרה לתזמור ואחר כך בקתדרה להלחנה של הקונסרבטוריון בבוקרשט, שבה עלה בהדרגה בהייררכיה האוניברסיטאית. החל משנת 1955 כיהן כפרופסור. ב-1975 עשה את עבודת הדוקטור שלו
על בסיס עבודה זו פרסם כעבור שנתיים את Cartea modurilor ("ספר המודוסים") שפורסמה בשנת 1993 באנגלית תוך הרחבת החלק השני שלה - The Book of Modes. בהדרכת המלחין סיג'יסמונד טודוצה בקונברסטוריון בקלוז' (האקדמיה למוזיקה על שם גאורגה דימה).
היה מרצה אורח באוניברסיטאות רבות בארצות הברית (בניו יורק - במכללת שרה לורנס ובית הספר ג'וליארד -,שיקגו, סיאטל),קנדה (באוניברסיטת לוואל), ישראל (בירושלים בשנים 1982–1983), בז'נבה וכו'.
אנטול ויארו נפטר בשנת 1998 בבוקרשט.
הוא היה נשוי משנת 1954 למוזיקולוגית נינה שוטיקובה ויארו, ולזוג נולדו בן ובת. הבן הוא הפסנתרן אנדריי ויארו.
לוויארו יש אח פילוסוף, סורין ויארו.
יצירות מוזיקליות.
ויארו הלחין מעל 120 יצירות מסוגות רבות.
יצירות קוליות.
חלילי פאן, צמבל ותזמורת
- לסופרנו, פסנתר או צ'מבלו, ו1–2 כלי הקשה
פטרה סולומון
-אופרות:
קישורים חיצוניים.
Online] על המוזיקה הקולית של אנטלו ויארו
דניס זקאריה
דניס למי זקאריה לאקו לאדו (בצרפתית: Denis Lemi Zakaria Lako Lado, נולד ב-20 בנובמבר 1996 בז'נבה שבשווייץ) הוא כדורגלן שווייצרי, המשחק ביובנטוס ובנבחרת שווייץ בעמדת הקשר ההגנתי.
קריירת מועדונים.
זקאריה החל את הקריירה כילד במועדון סרבט ז'נבה מעיר הולדתו ז'נבה. זקאריה שיחק במועדון כעשר שנים, ובשנת 2014 עלה לקבוצה הבוגרת. זקאריה ערך בסך הכל שש הופעות ליגה בקבוצה, בהן הבקיע שני שערים, ובשנת 2015 נמכר ליאנג בויז ברן, שם חתם על חוזה לארבע שנים. את הופעת הבכורה שלו במדי יאנג בויז ברן במסגרת ליגת העל השווייצרית ערך זקאריה במשחק מול פ.צ. ציריך ביולי 2015. המשחק הסתיים בתיקו 1-1, כאשר זקאריה נכנס כמחליף בדקה ה-79. זקאריה שיחק ביאנג בויז ברן שתי עונות מלאות והציג יכולת טובה מאוד, שאף הקנתה לו זימון לנבחרת שווייץ בכדורגל.
בורוסיה מנשנגלדבך.
בקיץ 2017 נמכר זקאריה לבורוסיה מנשנגלדבך מהבונדסליגה תמורת כעשרה מיליון אירו. זקאריה החליף בקבוצה את מחמוד דאוד שנמכר לבורוסיה דורטמונד. זקאריה הגיע לבורוסיה מנשנגלדבך בהמלצת בן ארצו גרניט ג'אקה, ששיחק בעבר בתפקידו של זקאריה בגלדבאך. זקאריה תפס עד מהרה מקום בהרכב של בורוסיה מנשנגלדבך והפך לאחד השחקנים הצעירים המבטיחים בבונדסליגה בעונת 2017/18.
בעונת 2018/19 שמר זקאריה על יכולת טובה, עם 31 הופעות בליגה וארבעה שערים לזכות קבוצתו, שסיימה במקום החמישי והעפילה לליגה האירופית.
בעונה שלאחר מכן שמר על מקום בהרכב אך לקראת סיום העונה סבל מפציעה בברך ונעדר מהמגרשים לתקופה.
את עונת 2020/21 התחיל זקאריה כשהוא פצוע וחזר למגרשים רק בנובמבר, הוא סיים את העונה עם 25 הופעות בליגה לזכות קבוצתו.
בעונת 2021/22 שותף זקאריה ב-16 משחקים בליגה וכבש שני שערים, אחד מהם בניצחון 0–1 מול דורטמונד.
יובנטוס.
ב-31 בינואר 2022 אחרי שסירב להצעה להאריך חוזה בקבוצתו חתם זקאריה ביובנטוס לארבע וחצי שנים תמורת 4.5 מיליון יורו.
ב-6 בפברואר 2022 רשם זקאריה את הופעתו הראשונה במדי יובנטוס בניצחון 0–2 מול ורונה כשהוא כובש את השער השני לזכות קבוצתו.
קריירה בינלאומית.
זקאריה הוא בן להורים מהגרים מדרום סודאן ומזאיר. כנער שיחק זקאריה בכל הנבחרות הצעירות של שווייץ, והיה יכול לבחור כבוגר אם לייצג את שווייץ או דווקא לשחק בנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו או בנבחרת דרום סודאן. זקאריה בחר לשחק בנבחרת שווייץ. את הופעת הבכורה שלו ערך זקאריה בנבחרת שווייץ בהפסד 1–2 לנבחרת בלגיה במשחק הכנה ליורו 2016. זקאריה זומן לסגל השווייצרי ליורו 2016 עצמו, אך לא שיחק דקה בטורניר, שבו הודחה שווייץ בשמינית הגמר על ידי נבחרת פולין.
בהמשך, הפך זקאריה לשחקן משמעותי יותר, וסייע לנבחרת שווייץ להעפיל למונדיאל 2018. במשחק הראשון של שלב הבתים של מונדיאל 2018, שהסתיים בתיקו 1-1 מול ברזיל, נכנס זקאריה כמחליף בדקה ה-71 במקום ואלון בהראמי. זקאריה נכנס כמחליף במקום בהראמי גם בתיקו 2-2 מול נבחרת קוסטה ריקה במחזור השלישי בשלב הבתים. זקאריה לא שיחק במשחק שמינית הגמר, בו הפסידה שווייץ 0–1 לשוודיה והודחה מהמונדיאל.
דניס זקארייה
בלווה לוקווד
בלווה אן בנט לוקווד (באנגלית: Belva Ann Bennett Lockwood , 24 באוקטובר 1830 – 19 במאי 1917) הייתה עורכת דין, פוליטיקאית, מחנכת וסופרת אמריקאית. היא הייתה פעילה למען זכויות נשים. לוקווד התגברה על מכשולים רבים, הן אישיים והן חברתיים הקשורים למגבלות מגדריות. אחרי הקולג', היא הפכה למורה ומנהלת, כאשר שמה לעצמה מטרה להשוות את השכר של הנשים העוסקות בחינוך לזה של הגברים בתחום. לוקווד תמכה בתנועה למען שלום עולמי, ובתנועה למען התנזרות מאלכוהול.
בתום לימודיה בבית הספר למשפטים בוושינגטון הבירה, הפכה לאחת מעורכות הדין הראשונות בארצות הברית. ב-1879 עתרה לקונגרס על מנת שיאפשר לה לטעון בפני בית המשפט העליון בארצות הברית. עתירתה התקבלה בהצלחה, ולפיכך הפכה לאישה הראשונה אשר ניתנה לה זכות זו.
לוקווד התמודדה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1884 וב-1888, בראש מפלגת השוויון הלאומי, והייתה האישה הראשונה אי פעם בארצות הברית ששמה הונח לפני הבוחר ביום הבחירה.
ראשית החיים, נישואין והשכלה.
לוקווד נולדה ברויאלטון שבמדינת ניו יורק, בשם בלווה אן בנט. היא הייתה בתם של לואיס ג'ונסון בנט, חקלאי, ואשתו חנה גרין. בילדותה בילתה זמן רב בבית דודתה, העומד עדיין ברחוב גריסוולד מספר 5070, ובחזיתו לוח המציג את סיפור חייה. כבר בגיל 14 לימדה בבית הספר היסודי המקומי. בגיל 18, בשנת 1848, נישאה לאוריה מקנול, חקלאי מקומי.
שלוש שנים לאחר הולדת בתם לורה, בשנת 1853, מת מקנול ממחלת השחפת. בעת הזו, כאשר כיסיה דלים, הבינה לוקווד שהיא זקוקה להשכלה רחבה יותר על מנת לפרנס את בתה ואת עצמה. בשלב הראשון, נרשמה לסמינר ג'נסי וויסלין על מנת להכין את עצמה ללימודים בקולג'. התוכנית שלה, כפי שהיא הסבירה במגזין החודשי ליפינקוט, לא התקבלה בסבר פנים יפות או באהדה רבה מצד חבריה ועמיתיה, משום שבאותה תקופה רוב הנשים לא פנו להשכלה גבוהה, קל וחומר אישה אלמנה. אף על פי כן, היא הייתה נחושה לשכנע את המנהלה בקולג' בגנסי בלימה, ניו יורק לקבל אותה.
קריירה מוקדמת בתחום החינוך.
לוקווד סיימה בהצטיינות את לימודיה בשנת 1857 ובמהרה הפכה למנהלת של בית הספר לוקפורט המאוחד. חרף העובדה שמדובר בתפקיד עם אחריות, לוקווד הבחינה כי בין אם היא מבצעת עבודת הוראה או מנהלה היא מתוגמלת במחצית השכר בהשוואה לעמיתיה הגברים.
במשיכה לעולם המשפט הבחינה לוקווד לראשונה במהלך לימודים במכללת ג'נסי. במכללה זו לא הייתה מחלקה ללימודי משפטים, לכן פרופסור מקומי הציע לה שיעורים פרטיים, היא נענתה בחיוב, וככל שנקפו השיעורים, התשוקה לעולם המשפט גברה.
במשך מספר שנים, לוקווד המשיכה ללמד ובנוסף עבדה כמנהלת של מספר בתי ספר מקומיים לנשים צעירות. היא נשארה בלוקפורט עד 1861, לאחר מכן התמנתה למנהלת של סמינר נשים בשם גיינסביל. מיד לאחר מכן, היא נבחרה לעמוד בראש סמינר נשים בעירייה וויגו, ניו יורק, שם היא עבדה במשך שלוש שנים. הפילוסופיה החינוכית שלה השתנתה בהדרגה לאחר שהיא פגשה את סוזן ב. אנתוני, פעילה למען זכויות נשים.
לוקווד הסכימה עם רעיונות רבים של אנתוני בדבר מגבלות חברתיות על נשים. אנתוני דאגה בעיקר בגלל ההשכלה המוגבלת שקיבלו נשים. מרבית הקורסים בבתי הספר לנשים הכינו אותן לחיי הבית עם אפשרות לעסוק בעבודה זמנית בתור מורה. אנתוני דיברה על כך שלנשים צעירות צריכות להינתן יותר אפשרויות, הכוללות הכנה לקראת קריירה בעולם העסקי, במקום בו הכסף הגדול נמצא. לוקווד שאבה עידוד ומרץ מכך לבצע שינויים בבתי הספר שלה. היא הרחיבה את תוכניות הלימוד והוסיפה קורסים המיועדים לנשים אשר בדרך כלל מזוהים עם צעירים זכרים, למשל: רטוריקה, בוטניקה והתעמלות. בהדרגה, גמלה ההחלטה בליבה של לוקווד ללמוד משפטים, לעזוב את עולם ההוראה ולעזוב את ניו יורק.
וושינגטון הבירה, נישואים מחדש ועולם המשפט.