המפלגה הגדולה ביותר בקבוצה היא מפלגות די לינקה הגרמנית, שמחזיקה ב-7 חברי פרלמנט אירופאים (MEP), בעוד המספר הרב ביותר של MEP מגיע מספרד, שם יש 11 חברי פרלמנט שמתחלקים בין 3 מפלגות. יו"ר הקבוצה היא גביר זימר ממפלגת די לינקה הגרמנית, ומי שהיה המועמד מטעמה לנשיאות הפרלמנט האירופי בבחירות ב-2014 הוא אלכסיס ציפראס, יו"ר מפלגת סיריזה היוונית.
בבחירות לפרלמנט האירופי שהתקיימו במאי 2014 הגיע המפלגה להישג הטוב ביותר בתולדותיה, וזכתה ל-52 חברי פרלמנט מ-14 מדינות שונות, וכיום היא הקבוצה החמישית בגודלה בפרלמנט.
מבנה ארגוני.
הקבוצה פועלת באופן פדרטיבי, כאיחוד של חברי פרלמנט אירופאים מ-14 מדינות ו-23 מפלגות לאומיות שונות. כלומר, על המפלגות להחזיק בעמדות דומות בנוגע לנושאי הליבה (שמאל כלכלי, סביבתנות, שמאל חברתי)' אך כל מפלגה אחראית וריבונית בפני עצמה וכך יש פלורליזם של עמדות בתוך הקבוצה.
בנוסף, מעבר למפלגות החברות, מפלגות שלא נבחרו לאיחוד האירופי (או שאינן משתתפות בבחירות) יכולות לקבל מעמד של מפלגות שותפות ולהשפיע על הדיונים בתוך הקבוצה. הקבוצה פועלת בשיתוף פעולה יחד עם מפלגות-העל האירופיות, מפלגת השמאל האירופי (PEL), השמאל האנטי-קפיטליסטי האירופי (EACL) וברית השמאל הירוק הנורדי (NGLA); בהן חברות מפלגות ממדינות שאינן חברות באיחוד האירופי.
סובבן
נסיכת הקרח
נסיכת הקרח (אנגלית: Ice Princess) הוא סרט קולנוע אמריקאי, שיצא לאקרנים ב-2005. תסריט הסרט נכתב על ידי האדלי דייוויס על פי ספרה של מג קאבוט. טים פייוול ביים את הסרט, של אולפני דיסני. בסרט מופיעים ג'ואן קיוזאק, מישל טרכטנברג קים קטרל והיידן פנטייר. הסרט עוסק בקייסי, נערה עם עתיד אקדמי מבטיח, שהחליטה להפוך לספורטאית בתחום של החלקה אומנותית על הקרח.
עלילה.
קייסי קרלייל (מישל טרכטנברג) מסיימת את כיתה י"א כאשר מתברר לה שהיא מועמדת לזכות במלגה יוקרתית לפיזיקה באוניברסיטת הרווארד. על מנת לזכות במלגה עליה לבצע פרויקט מחקר אישי בפיזיקה, במהלך הקיץ. קייסי בוחרת להתמקד בעולם ההחלקה האמנותית, שהיה תחביב ישן. היא ניגשת לזירת הקרח המנוהלת על ידי טינה הארווד (קים קטרל), מחליקה לשעבר. גם בתה של טינה, ג'ן (היידן פנטייר), שלומדת עם קייסי, היא מחליקה מקצועית. קייסי מתבוננת במחליקות המקצועיות, ורואה כיצד באמצעות נוסחאות פיזיקליות היא מצליחה לשפר את תרגילי ההחלקה. היא נרשמת לחוג החלקה על הקרח, ומגלה שיש לה כישרון בתחום.
בתום הקיץ, ולאחר שהפרויקט נגמר, קייסי מחליטה להמשיך להתאמן. היא מוכרת את הרעיונות שחשפה במחקר למחליקות עצמן, וכך מממנת את עצמה. בינתיים היא חוברת לג'ן, ולאחיה, טדי. טינה לא רוצה שקייסי תעקוף את ג'ן בתחרות, ולכן קונה לה מחליקיים חדשים, שבהמשך פוצעים אותה והיא נכשלת בתחרות. קייסי שבורת הלב מחליטה לעזוב את עולם ההחלקה. ג'ן מתעמתת עם אמה ופורשת, מה שמחזיר לקייסי את האפשרות להתחרות. אחרי לבטים ומריבות בינה לאמה ג'ואן (ג'ואן קיוזאק), מחליטה קייסי לדחות את ההצעה של המלגה, ולשוב להתחרות. היא מציעה לטינה להיות המאמנת שלה. קייסי רבה עם אמה לפני התחרות, ובעקבות זאת נופלת במהלך קפיצה. אך כאשר היא רואה את אמה בקהל מריעה לה, היא חוזרת לעצמה, ומוסיפה קפיצות, ואלמנטים הנחשבים קשים. היא זוכה לתשואות ולדירוג גבוה של השופטים. היא ואמה משלימות. היא וטדי מתנשקים. הסרט נגמר כאשר ג'ואן וטינה משוחחות על הדרך שבה קייסי צריכה להמשיך.
נושאים מרכזיים בעלילת הסרט.
הסרט מתמקד בקייסי, שסובלת מבעיות האופייניות לנערות בגילה. גם ג'ן סובלת מבעיות, למרות שהיא נחשבת לנערה פופולרית. הסרט מציג את הנערות זו מול זו, ובכך מדגים כי שאלות של הגדרה עצמית הן אופייניות למתבגרים רבים. הסרט גם מעלה דילמות סביב נשיות: ג'ואן חושבת שהחלקה אמנותית היא מבזה כיוון שהיא עוסקת באסתטיקה, בעוד שקייסי מרגישה יפה וחיננית על הקרח, ולא מבינה מדוע אמה מתנגדת.
הפקה.
הסרט צולם בחודשים אפריל עד מאי 2004. חלק מהצילום לא יכל להיערך תוך הסתייעות בכפילים, ולכן השחקנים (ובעיקר מישל טרכטנברג) נאלצו ללמוד להחליק, ולבצע את ההחלקה בעצמם. טרכטנברג אף ספגה פציעה במהלך הצילומים.
אמיל ז'אק-דלקרוז
אמיל ז'אק-דלקרוז (בצרפתית: Émile Jaques-Dalcroze; 6 ביולי 1865 - 1 ביולי 1950) היה מלחין, מוזיקאי ומחנך מוזיקה שווייצרי, שפיתח את הריתמיקה, גישה ללמוד ולחוות מוזיקה באמצעות תנועה.
"גישת דלקרוז" עוסקת בהוראת מושגים מוזיקליים באמצעות תנועה. מגוון של אנלוגיות תנועה משמש למושגים מוזיקליים, לפיתוח תחושה כוללת וטבעית לביטוי מוזיקלי. דלקרוז גרס, שהפיכת הגוף לכלי נגינה מכוונן כראוי היא הדרך הטובה ביותר לייצר מסד מוזיקלי איתן ומלא-חיים. גישת דלקרוז מורכבת משלושה יסודות שווים בחשיבותם: ריתמיקה, סולפג' ואלתור. משלושתם ביחד, לדברי דלקרוז, מורכב האימון המוזיקלי החיוני למוזיקאי שלם. בגישה אידיאלית, מתלכדים יסודות מכל אחד מן הנושאים והתוצאה היא גישה להוראה, הנובעת מיצירתיות ותנועה.
את הקריירה שלו החל דלקרוז כפדגוג בקונסרבטוריון של ז'נבה בשנת 1892, שם לימד הרמוניה וסולפג'. בשיעורי הסולפג' שלו החל לבחון רבים מרעיונותיו הפדגוגיים המהפכניים והמשפיעים. בין 1903 ל-1910 החל דלקרוז להציג לפני קהל את גישתו. ב-1910, בעזרת התעשיין הגרמני וולף דוהרן, ייסד דלקרוז בהלראו, סמוך לדרזדן, בית ספר שהוקדש להוראת גישתו. רבים למדו בהלראו, עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, אז ננטש בית הספר. אחרי מלחמת העולם השנייה, אימצו בתי ספר בריטיים את רעיונותיו כ"מוזיקה ותנועה".
חייו.
אמיל אנרי ז'אק נולד בווינה בשנת 1865. את השם אמיל ז'אק דלקרוז אימץ בהמשך לעצמו. אמו, ז'ולי ז'אק, הייתה מורה למוזיקה והקשר שלו למוזיקה נוצר כבר בילדותו. כצפוי, ובהשפעת אמו, החל דלקרוז את לימודי המוזיקה הפורמליים עוד בגיל הרך. כשמלאו לו 10, עקרה משפחתו את מגוריה לז'נבה, שווייץ, וב-1877 נכנס דלקרוז לקונסרבטוריון למוזיקה שם. הוא למד גם בקולג' של ז'נבה, שאותו לא העריך, כיון שראה בו "כלא", שהלימודים בו מבוססים בעיקר על חוקים וכללים ואין בו התייחסות לתחומי העניין של התלמידים.
בשנת 1881, היה חבר באגודה לספרות יפה, Belles-Lettres Literary Society, קבוצת סטודנטים שהקדישה את עתותיה למשחק, כתיבה וביצוע מוזיקה באופן כללי. אותו זמן גילה דלקרוז עניין בהלחנה, בעיקר. בשנת 1884 למד הלחנה אצל ליאו דליב וגבריאל פורה. בערך באותה שנה היה בקומדי פרנסז. בהמשך למד הלחנה אצל מתיס לוסי, שהשפיע עליו בתהליך ההתפתחות הרתמית. בשנת 1886 היה עוזר מנצח בארג'ליה, שם גילה את מוזיקת העם הערבית. בקשר סוג זה של מוזיקה, עמד דלקרוז על כך, שיש בנמצא עולמות שונים של ביטוי רתמי, שכל אחד מהם דורש דרך כתיבה שונה, כמו גם סגנון ביצוע ייחודי. בהתאם לכך, פיתח סוג חדש של כתב תווים. בשנת 1887, נסע לקונסרבטוריון של וינה, שם למד אצל אנטון ברוקנר.
בשנת 1892 התקבל דלקרוז לסגל הקונסרבטוריון למוזיקה של ז'נבה, אך בשנת 1910 עזב את הקונסרבטוריון והקים בית ספר משלו בהלראו, סמוך לדרזדן. רבים מתומכי המחול המודרני של המאה ה-20 למדו בבית ספר זה, בהם קורט יוס והאניה הולם, רודולף לאבאן, מריה ראמברט, אודאי שנקר ומרי ויגמן. ב-1911 הזמין הנסיך סרגיי וולקונסקי את דלקרוז ותלמידיו להציג את עבודתם בסנקט פטרבורג ובמוסקבה. ב-1914 חזר דלקרוז לז'נבה שם פתח מוסד חדש וב-1920 עבר בית הספר להלראי לאקסנבורג, סמוך לווינה. בית הספר נסגר בהמשך בפקודת הנאצים.
דלקרוז מת בז'נבה ב-1 ביולי 1950.
פילוסופיה חינוכית.
בחיפושיו אחר דרכים להגביר את ההתנסות הרתמית, הציג דלקרוז כמה שאלות. ראשית, הקשה מדוע מלמדים תאוריית המוזיקה וכתב תווים כדברים מופשטים, המנותקים מן הצלילים, התנועות והרגשות שהם מייצגים. יתרה מזאת, בהציגו את הפסנתרן כדוגמה, שאל דלקרוז, איך אפשר לראות בטכניקת האצבוע שמלמדים מורי נגינה חינוך מוזיקלי שלם. לבסוף, הטרידה אותו העובדה, שהתכונות המאפיינות מוזיקאי אמיתי זוכות רק לעיתים נדירות לייצוג כחוויה לימודית בשיעור מוזיקה. דלקרוז סבר, שהכלי הראשון שיש לאמן ולהכשיר במוזיקה הוא הגוף.
דלקרוז פיתח טכניקות, ששילבו שמיעה עם תגובה גופנית, הבאה לביטוי בשירה ובקריאת תווים. הוא ערך ניסויים רבים עם תלמידיו, והשתמש בתוצאות הניסויים כעזר בתהליך הלמידה והתחושה המוזיקלית. מטרתו העיקרית הייתה לפתח את האוזן הפנימית ככלי עזר בחשיבה מוזיקלית, בקריאת תווים ובכתיבת מוזיקה בלי להיעזר בכלי נגינה. תוך כדי כך שהמשיך לבנות את המתודולוגיה שלו, צפה בתלמידיו ושם לב לכך, שהתלמידים שלא יכלו לנגן לפי הקצב בעולם המוזיקה, יכלו לצעוד לפי הקצב בעולם הממשי. פעולת הצעידה הייתה קלה וספונטנית לחלוטין. בהמשך, ציין בתצפיותיו, שכמה מן הטובים בתלמידיו יכולים לציין את הפעמה באמצעות רגליהם, או לנענע את ראשיהם וגופם בתגובה למוזיקה. ההגבה הגופנית הזאת הייתה טבעית ומשותפת לכל שכבות הגיל ולכל התרבויות.
יתר על כן, הוא שם לב לכך, שתלמידים נוטים לשנות את תנועותיהם בהתאם לקרשנדו ומגיבים גופנית להטעמות במוזיקה. הם גם ריפו את שריריהם בסיומי משפטים. מאחר שנראה כי שמיעת המוזיקה מחוללת בהם את השפעותיה, הגיע דלקרוז למסקנה, שהתלמידים עצמם הם כלי הנגינה, לא הפסנתר.
הסיבות לתרגול ריתמוס.