ג'יבריל סיסה (צרפתית: Djibril Cissé; נולד ב-12 באוגוסט 1981) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק כחלוץ בקבוצות רבות ובנבחרת צרפת.
קריירה.
ליברפול שילמה עבורו סכום חסר תקדים של 14.5 מיליון לירות שטרלינג ביולי 2004. לפני כן שיחק באוסר הצרפתית. באוקטובר 2004 מעד במגרש ושבר את רגלו. הוא חזר לשחק באפריל 2005.
סיסה שבר את רגלו הימנית שנית ביוני 2006 במשחק ההכנה למונדיאל של נבחרת צרפת נגד נבחרת סין. בגלל פציעה זו החמיץ את השתתפותה של הנבחרת בגמר המונדיאל.
בשנת 2006 עזב את ליברפול ועבר למרסיי, אך בשנת 2008 הושאל לסנדרלנד. ב-26 ביוני 2009 חתם בפנאתינאיקוס.
בתחילת יוני 2010 נכלל בסגל הסופי של נבחרת צרפת למונדיאל 2010 שנערך בדרום אפריקה. ב-31 בינואר 2012 חתם סיסה בקווינס פארק ריינג'רס. סיסה חתם במועדון האנגלי לכשנתיים וחצי. ב-20 בינואר 2013 הושאל סיסה לקבוצת אל-גארפה הקטרית.
ב-3 ביולי 2013 חתם סיסה בקובאן קרסנודאר לשנה עם אופציה לשנה נוספת, ב-1 בינואר 2014 עבר לספורטינג קלוב דה בסטיה לשנה וחצי.
ביוני 2015 חתם ל-5 משחקים בקבוצה מראוניון. באוקטובר 2015 הודיע השחקן על פרישה ממשחק פעיל.
קאפו (כדורגלן)
מרקוס אבנגליסטה דה מוראס (בפורטוגזית: Marcos Evangelista de Moraes; נולד ב-7 ביוני 1970, בסאו פאולו שבברזיל) הידוע בשם קַאפֿוּ, הוא כדורגלן עבר ברזילאי אשר שיחק בעמדת המגן הימני. קאפו מחזיק בתואר שיאן ההופעות בנבחרת ברזיל.
קאפו החל את הקריירה שלו בקבוצת סאו פאולו ב-1988 ומשם עבר לריאל סרגוסה. ב-1996 חזר לברזיל לקבוצת פלמיירס. בקיץ 1997, הוא הגיע לרומא האיטלקית. קאפו שיחק ברומא שש עונות ואף זכה עימה באליפות איטליה השלישית שלה בעונת 2000/2001. בשנת 2003, קאפו הגיע למילאן בהעברה חופשית במקומו של תומאס הלבג שסיים את חוזהו בקבוצה וחזר לאינטר מילאנו.
ב-2008, לאחר 5 שנים במילאן, הודיע קאפו על פרישה ממשחק. בדצמבר אותה שנה פורסם כי הוא ישחק במדי גארפורת' טאון החובבנית מהליגה השביעית באנגליה.
קאפו היה קפטן נבחרת ברזיל, עימה זכה במונדיאל 2002. קאפו הוא השחקן היחידי ששיחק בשלושה משחקי גמר רצופים במונדיאל (רונאלדו שיחק ב-1998 וב-2002 אך ב-1994 ישב על הספסל ולא שותף). במונדיאל 2006 שיחק קאפו בפעם הרביעית ברציפות בטורניר ובפעם השנייה בתור קפטן.
ספיישל אולימפיקס.
במהלך פורום מנהיגי הנוער העולמי של ספיישל אולימפיקס, הוצג בהפתעה קאפו כשגריר הבינלאומי החדש של הארגון.
פיליפו אינזאגי
פיליפו "פיפו" אינזאגי (באיטלקית: Filippo "Pippo" Inzaghi; נולד ב-9 באוגוסט 1973) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל בהווה, המאמן את קבוצת רג'ינה קלצ'ו. אינזאגי שיחק בעמדת החלוץ בעבור מספר מועדוני כדורגל איטלקיים בכירים, כגון; פארמה, יובנטוס ומילאן.
קריירה.
קריירה ככדורגלן.
איזנאזגי היה שחקן קבע בנבחרת איטליה. עמה השתתף במונדיאל 1998, במונדיאל 2002 ובמונדיאל 2006. אינזאגי מדורג רביעי במספר הכיבושים במסגרות אירופאיות עם 70 שערים. כמו כן, אינזאגי הוא אחד מבין השחקנים הבודדים שהבקיעו שער במסגרות הליגה, הגביע, ליגת האלופות, הסופר קאפ ואליפות העולם לקבוצות. אינזאגי עבר ב-2001 למילאן מיובנטוס כשהיה בן 27 תמורת 23 מילון ליש"ט.
בגמר ליגת האלופות 2007 כבש אינזאגי צמד (כשהשער הראשון הוסט מבעיטה חופשית של אנדראה פירלו אל חזו של אינזאגי ולשער) שהיקנה למילאן את התואר (2-1 על ליברפול) וגם נבחר לשחקן המצטיין של הגמר.
ב-15 במרץ 2009, כבש אינזאגי את שערו ה-300 בקריירה במשחק מול סיינה האיטלקית (צמד שערים באותו המשחק) וחגג עם חולצה של מילאן אשר התנוסס עליה המספר 300.
לזכותו של אינזגי 70 שערים במפעלים האירופיים, נתון שהופך אותו לכובש הרביעי, כאשר לפניו נמצאים רק ראול, ליאונל מסי וכריסטיאנו רונאלדו.
בתום עונת הודיע אינזאגי על פרישה ממשחק פעיל.
קריירת אימון.
בשנת 2014 מונה למאמן קבוצת מילאן. לאחר עונה אחת בה הגיעה הקבוצה למקום העשירי בליגה, הוא פוטר.
ב-2016 מונה למאמן ונציה מהליגה השלישית באיטליה. בעונת 2016/2017 ונציה תחתיו סיימה במקום הראשון ועלתה לסרייה ב'.
ביוני 2018 מונה אינזאגי למאמן בולוניה מהסרייה א'. בינואר 2019 פוטר מתפקידו.
ב-22 ביוני 2020 מונה למאמנה של בנוונטו מהסרייה ב' עמה עלה ליגה בתום העונה מהמקום הראשון בפער גדול מהמקום השני כשהקבוצה מבטיחה את עלייתה כבר במחזור ה-31 ושוברת מספר שיאים. לאחר עונה אחת ירדה בנוונטו בחזרה לסרייה ב'.
ב-9 ביוני 2021 מונה אינזאגי למאמנה של ברשה מהסרייה ב'. הוא עזב את הקבוצה לאחר עונה אחת.
ב-12 ביולי 2022 מונה למאמנה של רג'ינה קלצ'ו מהסרייה ב'.
חיים אישיים.
אחיו הוא סימונה אינזאגי - גם הוא כדורגלן עבר וכיום מאמן כדורגל.
קונדורסה
יהושע קנז
יהושע קנז (2 במרץ 1937 – 12 באוקטובר 2020) היה סופר, עורך ומתרגם ישראלי. זוכה פרס ביאליק לשנת 1997.
ביוגרפיה.
קנז נולד בפתח תקווה בשם יהושע גלס. בנעוריו הושפע מהכנענים, ובעקבות זאת שינה את שם משפחתו לשם המקראי קנז. למד פילוסופיה ושפות רומאניות באוניברסיטה העברית בירושלים וספרות צרפתית בסורבון.
הוא ידוע בעיקר בזכות הרומנים והסיפורים הקצרים שפרסם. במקביל, הרבה מהשפעתו נזקפת גם לעבודתו כעורך: בשנות השישים והשבעים היה מעורכי הרבעון הספרותי "קשת" ובשנות השמונים ערך עם יורם ברונובסקי את הירחון "מחברות לספרות". כמו כן ערך את מוסף הספרות של העיתון "הארץ", שבו גם שימש משכתב (על פי גדעון לוי, קנז "היה עונה בטלפון: 'מדבר המשכתב יהושע', בזמן שכבר היה אחד הסופרים הטובים של הארץ הזאת").
הוא חי מספר שנים בפריז. ספריו תורגמו לכמה שפות והוא זכה להערכת הביקורת והממסד הספרותי בישראל. את סיפוריו הקצרים הראשונים, בראשית שנות השישים, פרסם ברבעון "קשת" תחת שמו הספרותי "אבי עתניאל", ורמז בכך לשופט המקראי עתניאל בן קנז.
קנז תרגם מצרפתית שירים וסיפורים (בהם של של אונורה דה בלזאק), ומתחילת המאה ה־21 עבד על פרויקט תרגום ספריו של הסופר הבלגי ז'ורז' סימנון. פורסמו (בהוצאת "עם עובד") תרגומיו לספרים: "האיש שצפה ברכבות", "מדרגות הברזל", "שעת הפעמונים", "מכתב לשופט", "מותה של בל", ו"מכת ירח".
ב־1997 זכה בפרס ביאליק. "הוא היה נחוש בסירובו לקבל את פרס ישראל לא מתוך איזו התנגדות למדינה אלא מחשש שהפרס יחשוף אותו אישית מעבר לגבולות שהציב לעצמו".
קנז היה חבר מרצ ותומך שלה מימי רצ. בבחירות לכנסות ה־17, ה־18 וה־19 הוצב במקומות סמליים ברשימת מרצ לכנסת. ואולם להבדיל מסופרים אחרים, לדברי א. ב. יהושע, הגם "שהייתה לו השקפת עולם ברורה ומהודקת, הוא לא ראה את עצמו מתאים להופעה בזירה הציבורית".
קנז, שמיעט להתראיין ושמר בקנאות על חייו הפרטיים, לא נישא ולא הוליד ילדים במהלך חייו. בשנותיו האחרונות חלה באלצהיימר. הוא נפטר ב־12 באוקטובר 2020 בן 83, לאחר שחלה במחלת הקורונה במהלך התפרצות הנגיף בישראל. נקבר בבית העלמין ירקון.
קישורים חיצוניים.
שנה למותו של יהושע קנז
ישראל מסלנט
רבי ישראל ליפקין מסַלַנְט (או סַלַנְטֶר; ו' בחשוון ה'תק"ע 3 בנובמבר 1810 – כ"ה בשבט ה'תרמ"ג 2 בפברואר 1883) היה מייסד תנועת המוסר, שהוקמה בליטא במאה ה-19.
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות.
נולד בו' בחשוון ה'תק"ע, 1810, בעיירה זאגר שבקרבת שאולאי, בצפון ליטא, ללאה ולרבי זאב וולף ליפקין. אביו כיהן כרב בערים זאגר, גולדינגן וטלז והוא מחבר הגהות "בן-אריה" על התלמוד וארבעה טורים שנדפסו בהוצאת וילנא. מגיל צעיר נחשב לעילוי בזכות שכלו החריף ותפיסתו המהירה. כשהיה בן 12 נסע ללמוד בישיבה בסלנט אצל רבי צבי ברוידא. בגיל 14 נישא לבתו של רבי יעקב הלוי אייזנשטיין מסלנט.
לאחר נישואיו המשיך ללמוד בישיבה בסלנט, ושם פגש את רבי יוסף זונדל מסלנט תלמידו של רבי חיים מוולוז'ין, פגישה שהשאירה עליו רושם עז. מאז ראהו כרבו המובהק והחל נוהג בדרכיו, למרות שר' זונדל לא ראה בו תלמיד, רע או מכר. גם כששאלו את ר' ישראל אם היה תלמידו של ר' זונדל ענה הוא "ראיתיו" ולא יסף. רבי זונדל לימד אותו שמוסר הוא דבר שדורש לימוד מיוחד.
שנות שהותו בווילנה.
הוא החל לפעול להחדרת לימוד המוסר, תוך שהוא מנצל את ההכרה בגדולתו בתורה. הוא פעל להקמת "בתי מוסר" אשר יפעלו בקרב הציבור הרחב. בין השנים 1840–1848 שימש כראש ישיבה בווילנה. רבי ישראל היה נואם מוכשר, ודרשותיו הפתוחות לקהל הרחב משכו אלפים. דרשותיו הנלהבות על מוסר ומצוות שבין אדם לחברו עשו רושם גדול על שומעיו, ודמותו הפכה אחת הפופולריות ביותר בעיר. מרבית דרשותיו עסקו בחובותיו המוסריות של היהודי והתבססו על ספרות המוסר של היהדות - ספרים כמו "חובת הלבבות" של רבינו בחיי ו-"מסילת ישרים" של רבי משה חיים לוצטו. גישה זו הייתה חידוש משמעותי מכיוון ששיטת לימוד התורה, בפרט לצעירים, כללה באותה תקופה לימוד סוגיות בתלמוד הבבלי בלבד, תוך דילוג על דברי אגדה ודיון בהשקפת עולם.
בתקופה זו ההשכלה בליטא החלה להתבסס, ודבריו נאמרו ונכתבו על רקע זה, ובהתייחס לדברי המשכילים בליטא.
אישיותו החזקה ושיטתו המהפכנית והמנומקת, משכו אל ישיבתו תלמידים רבים. במרוצת הזמן, נוסדו ישיבות נוספות בהנהגתו ברחבי רוסיה, ליטא ופולין. עם זאת, במאבק על ראשות ישיבת רמיילס הוא נדחה מפני הרב מרדכי מלצר ונאלץ להקים לעצמו ישיבה קטנה באחד מפרברי העיר.
בקובנה ובמערב אירופה.