חתירה היא ענף במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת פריז (1900). נשים מתחרות בענף מאז אולימפיאדת מונטריאול (1976).
היסטוריה.
במשחקים האולימפיים הראשונים בהם נערכו תחרויות חתירה, אולימפיאדת פריז (1900), התחרו גברים בלבד, בארבעה סוגי סירות: סירת משוטים ליחיד, זוגות עם הגאי, רביעיות עם הגאי, ושמיניות. בתחרות הרביעיות התגלעה מחלוקת שיפוט בשלב חצי הגמר, ולכן הוחלט לערוך שני מקצי גמר. בשניהם חולקו מדליות.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) נערכו חמש תחרויות. רק שתיים מהתחרויות מפריז הושארו: סירת משוטים ליחיד ושמיניות. עליהן נוספו סירת משוטים לזוגות, זוגות ללא הגאי ורביעיות ללא הגאי. רוב המתחרים היו אמריקאים ומקצתם קנדים, ובתחרות השמיניות התחרו רק שתי נבחרות, ממדינות אלו. באולימפיאדת לונדון (1908) נערכו אותן תחרויות פרט לסירת משוטים זוגית.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) נערך שינוי נוסף בתחרויות. תחרויות סירת משוטים ליחיד ושמיניות נותרו על כנן, ונוספו תחרות רביעיות עם הגאי, בשני דגמי סירות שונים. באולימפיאדת אנטוורפן (1920) הושאר רק דגם רביעיות אחד, המשמש גם כיום, והוחזרו תחרויות סירות משוטים לזוגות וזוגות עם הגאי.
באולימפיאדת פריז (1924) עלה מספר התחרויות לשבע, ובמתכונת זו נערכו גם 10 האולימפיאדות הבאות: סירת משוטים ליחיד, סירת משוטים לזוגות, זוגות ללא הגאי, זוגות עם הגאי, רביעיות ללא הגאי ורביעיות עם הגאי.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) נוספה תחרות שמינית - סירת משוטים לרביעיות. באותם משחקים החלו להתחרות גם נשים, בשש תחרויות: סירות משוטים ליחידות, זוגות ורביעיות, זוגות ללא הגאית, רביעיות עם הגאית ושמיניות. באולימפיאדת ברצלונה (1992) הוחלפה תחרות הרביעיות עם הגאית בתחרות רביעיות ללא הגאית.
החל מאולימפיאדת אטלנטה (1996) בוטלו תחרויות הזוגות והרביעיות עם הגאים ובמקומם נוספו תחרות זוגות בסירות משוטים קלות ותחרות רביעיות בסירה קלה. אצל הנשים בוטלה תחרות הרביעיות ללא הגאית, שנערכה רק פעם אחת, והוחלפה בתחרות לזוגות בסירת משוטים קלה. מאז נערכות תחרויות החתירה במתכונת זו, הכוללת 8 תחרויות לגברים (סירת משוטים ליחידים, זוגות ורביעיות, סירת משוטים קלה לזוגות, זוגות ללא הגאי, רביעיות ללא הגאי, רביעיות ללא הגאי בסירה קלה ושמיניות) ו-6 תחרויות לנשים (סירת משוטים ליחידות, זוגות ורביעיות, סירת משוטים קלה לזוגות, זוגות ללא הגאית ושמיניות).
שיטת התחרויות.
בכל אחת מתחרויות החתירה רשאי להשתתף נציג אחד (יחיד/זוג/רביעייה/שמינייה) מכל מדינה.
פורמט התחרויות משתנה בין סוגי הסירות, בהתאם למספר המשתתפים, אבל ככלל הוא מתבסס על עיקרון דומה: שלב מוקדמות, שלב ניחומים שמאפשר הזדמנות נוספת למפסידים בשלב המוקדמות, שלבי רבע גמר וחצי גמר אופציונליים בהתאם למספר המשתתפים, ושלב גמר. בכל מקצה מתחרות שש סירות, למעט שלב המוקדמות שבו ייתכן מספר מתחרים נמוך יותר בכל מקצה. המעבר משלב לשלב הוא בהתאם לדירוג במקצה, ולא על בסיס התוצאה.
הראשונים בשלב הגמר זוכים במדליית זהב, השניים במדליית כסף והשלישיים במדליית ארד. בנוסף, נערכים משטי דירוג למקומות 7 ומטה, בקבוצות של שישה.
מדליות.
לאורך השנים זכו חותרים מ-43 מדינות במדליות אולימפיות. גרמניה המזרחית השתתפה בסך הכל בחמש אולימפיאדות, בין 1968 ל-1988, אך הדומיננטיות של החותרים המזרח-גרמנים בשנים אלו הייתה כה גבוהה (33 מדליות זהב מתוך 57 אפשריות), עד כי גם כיום, רק באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), האולימפיאדה השביעית לאחר איחוד גרמניה, הצליחה ארצות הברית לעבור אותה ולתפוס את מקומה בראש טבלת המדליות. מבחינה מתמטית, לבריטניה יש סיכוי לעבור אותה באולימפיאדת טוקיו.
חותרים בולטים.
22 חותרים זכו לאורך השנים ב-3 מדליות זהב או יותר.
28 יום אחרי
28 יום אחרי (באנגלית: ) הוא סרט אימה פוסט-אפוקליפטי משנת 2002 שבויים על ידי דני בויל, נכתב על ידי אלכס גארלנד ובכיכובם של קיליאן מרפי, נעמי האריס, כריסטופר אקלסטון, מייגן ברנס וברנדן גליסון.
העלילה מתארת את התמוטטותה של החברה בעקבות שחרור מקרי של וירוס מדבק מאוד, ומתמקדת במאבקם של ארבעה ניצולים בדרך להתמודדות ההרס שנגרם לחייהם.
מוצלח הן מבחינה מסחרית וביקורתי, הסרט שובח על רענון הז'אנר של אימה בדיונית וסרטי זומבים. הסרט הוליד סרט המשך אשר יצא לאקרנים בשנת 2007, ונקרא 28 שבועות אחרי.
תקציר עלילה.
בקיימברידג', שלושה פעילי זכויות בעלי חיים פורצים למעבדת מחקר רפואית במטרה לשחרר את השימפנזים מהשבי. ניסיונם נקטע על ידי מדען שבאופן נואש מזהיר אותם כי השימפנזים נגועים ב"זעם"- וירוס מדבק מאוד שמתפשט באמצעות דם ורוק. תוך התעלמות מהמדען, הפעילים משחררים את השימפנזה, שתוקף את אחת הפעילות ומדביק אותה מייד - וגורם לה לתקוף ולהדביק את כל שאר הנוכחים.
בלונדון, עשרים ושמונה ימים לאחר מכן, ג'ים (קיליאן מרפי), שליח על אופניים, מתעורר מתרדמת בבית החולים סיינט תומאס ומוצא את בית החולים והעיר נטושים, עם סימנים של אסון בכל מקום. ג'ים משוטט ומגיע לכנסייה, בה הוא נרדף על ידי אדם נגוע בווירוס ה"זעם". לאחר מכן הוא ניצל על ידי סלינה (נעמי האריס) ומארק (נח הנטלי). במחבוא שלהם ברכבת התחתית של לונדון, סלינה ומארק מסבירים לג'ים כיצד הווירוס התפשט ללא תקנה בקרב ההמון, וכתוצאה מכך גרם לקריסה חברתית. כמו כן הם טוענים כי הווירוס דווח גם בפריז וניו-יורק, מה שמרמז כי הזיהום התפשט ברחבי העולם.
למחרת בבוקר, סלינה ומארק מלווים את ג'ים לבית הוריו בדפטפורד, שם הוא מגלה שהוריו התאבדו. באותו הלילה, השלישייה הותקפה על ידי נגוע; מארק ננשך במאבק, מה שגורם לסלינה להרוג אותו במהירות; היא מסבירה כי הווירוס פועל על קורבנותיו בפחות מעשרים שניות אחרי ההדבקה. השניים עוזבים ורואים מרחוק אורות חג המולד מהבהבים ממגדל ברחוב, שם הם מגלים עוד שני ניצולים - פרנק, נהג מונית (ברנדן גליסון) וחנה, בתו המתבגרת (מייגן ברנס) - אשר אפשרו להם לתפוס מחסה. פרנק מודיע להם יום למחרת שאספקתם - במיוחד מים - הולכת ומתמעטת, ומשמיע להם שידורי רדיו מוקלט ממצור צבאי ליד מנצ'סטר: פרנק טוען שיש לחיילים "פתרון לווירוס" ומבטיחים להגן על כל ניצולים המגיעים אליהם.
החבורה יוצאת למסע במוניתו של פרנק בחיפוש אחר מקור האות, ובמשך הנסיעה הם נקשרים אחד עם השני בסיטואציות שונות. כאשר הארבעה מגיעים למצור נטוש, פרנק נדבק בווירוס כאשר טיפת דם מגופתו של נגוע נופלת לתוך עיניו. בזמן שהוא נאבק עם ההדבקות הוא נהרג על ידי חיילים שהגיעו, שלוקחים את שאר החבורה לאחוזה מבוצרת בפיקודו של סרן הנרי ווסט (כריסטופר אקלסטון). במהלך שהותה של הקבוצה, ווסט מגלה לג'ים כי "הפתרון לווירוס" בעיניו כרוך בהמתנה של גוויעה למוות של המודבקים, ופיתוי הניצולות לעבדות מינית, כך שמחלקתו של ווסט תוכל לאכלס מחדש את המדינה. הקבוצה מנסה לברוח אך ג'ים נתפס על ידי החיילים, יחד עם הסמל פארל (סטיוארט מקארי). בעודם כלואים, פארל משער כי הווירוס לא התפשט מעבר לבריטניה, וכי המדינה נמצאת בהסגר.
למחרת, הבנות מתוכננות להיות חלק מאונס קבוצתי, בעוד שג'ים ופארל מובלים על ידי שני חיילים להוצאה להורג. כאשר החיילים רבים לאחר שרצחו את פארל, ג'ים בורח ומבחין במטוס טס בשמיים, מה שמוכיח את התאוריה של פארל כנכונה. ג'ים מוביל את ווסט וחייל נוסף למצור, בו ג'ים הורג את החייל, ומשאיר את ווסט ברכב בעודו ממתין לבואו של אדם נגוע. בינתיים, ג'ים רץ בחזרה לאחוזת החיילים ומשחרר את מיילר- חייל נגוע שווסט החזיק בשלשלאות לשם ניסויים, ג'ים משחרר אותו ומיילר מתחיל לתקוף את שאר המחלקה. בתוך המהומה, ג'ים מתאחד עם סלינה וחנה איתן הוא רץ למוניתו של פרנק, והופתע לגלות את ווסט שיורה בבטנו. חנה מסובבת את המונית ומסייעת בכך למיילר, שתופס את ווסט דרך החלון האחורי והורג אותו. השלישייה לבסוף בורחת מאחוזת החיילים.
עשרים ושמונה ימים אחרי, ג'ים נראה מתאושש בקוטג' מרוחק. כשיורד למטה, הוא מוצא פיסות בד גדולות שסלינה תפרה. לאחר שחנה אומרת כי שמעה רעשי מסוק, השלושה ממהרים החוצה ופורשים את הבד אותו סלינה תפרה, אשר מסתבר להיות האות "O" למילה "HELLO" מונחת על הדשא כאות חילוץ. מטוס בודד נראה טס ברקע הנוף, ובמקביל מוצגים נגועים גוועים ברעב. הסרט מסתיים עם המטוס מעל שלושה הניצולים, והטייס קורא למסוק חילוץ.
סיום חלופי.
תוספות DVD כוללות שלושה סיומים אלטרנטיביים, אשר כולם מראים את ג'ים מת פרט לסיום הרדיקלי. שני סיומים צולמו, ואילו השלישי הוצג רק כתסריט. ב-25 ביולי 2003, בתי קולנוע התחילו להראות את הסיומות החלופיות.
דמויות.
בתוספות ה-DVD, הבמאי בויל מסביר כי במטרה לשמר את התחושה של חוסר אמון, שחקנים אלמונים יחסית לוהקו בסרט. קיליאן מרפי כיכב בעיקר בסרטים עצמאיים קטנים, ואילו נעמי האריס שיחקה בטלוויזיה בריטית כילדה. עם זאת, כריסטופר אקלסטון וברנדן גליסון היו שחקנים ידועים.
הפקה.
28 יום אחרי כולל סצנות שנקבעו בחלקים הומים של לונדון כגון גשר ווסטמינסטר, הכיכר פיקדילי, משמר הסוסים ורחוב אוקספורד. כדי לצלם מקומות אלה כשוממים, צוות הצילום סגר חלקים של הרחוב לכמה דקות בכל פעם, בדרך כלל בשעות הבוקר המוקדמות לפני הזריחה, כדי להראות את המקומות כחסרי תנועה. חלקים מהסרט צולמו במצלמת וידאו דיגיטלי. מצלמות DV הן הרבה יותר קטנות ונוחות לתמרון מאשר מצלמות סרט מסורתיות. הסצנות של הכביש המהיר וחסר התנועה צולמו בתוך פרקי זמן מאוד מוגבלים. מחסום משטרתי נייד האט את התנועה במידה מספקת, כדי לצלם קטע של הכביש המהיר ריק.
ביקורות והכנסות.