ב-1902 נולד לארנסט ולאשתו אליזבת, גם היא פסנתרנית, הבכור בשני בניהם, הנס פון דוהנאני, שגדל גם הוא להיות פסנתרן. בשנת 1913 נפרדו ארנסט ואשתו והבנים גדלו עם אמם בברלין. בהמשך התבלט הנס כאחד ממנהיגיה של תנועת ההתנגדות לנאצים בגרמניה, חברו לתנועה וגיסו של הכומר דיטריך בונהופר. כאחד מיוזמי קשר העשרים ביולי, ההתנקשות הכושלת בהיטלר, נעצר, נשפט והוצא להורג בתלייה.
בנו השני של ארנסט דוהנאני נהרג בחזית הרוסית במלחמת העולם השנייה. בנו של הנס, כריסטוף פון דוהנאני, הוא מנצח תזמורת ידוע שם.
השבר הסורי אפריקני
סעיד עוזרי
מארי סעיד (סעדיה) עוזרי (במקור: עְזַיְרִי, או: עְזֵיְרִי, בערבית: عزيري, פירושו: "המשיח"; ה'תרכ"ט, 1869, צנעא, תימן - ב' בתמוז ה'תשי"ד, 3 ביולי 1954, ירושלים) היה ראש ישיבת בית אלאוסטא בקאע אל-יהוד בצנעא וממנהיגי הדור האחרון של יהדות צנעא.
ביוגרפיה.
נולד בעיר צנעא שבתימן ליוסף עוזרי. הרב חיים קורח היה מלמדו העיקרי בתקופת ילדותו, ובתחילת בגרותו למד בבית המדרש בית אלכחלאני בראשות גיסו, מארי סאלם חבשוש. היה ידוע כחזן ומשורר בעל קול ערב, וחברו של המשורר סעיד אלג'מאל.
הרב עוזרי נישא, ולאחר שנים נפטרו אשתו ובניו והוא נותר עם בנותיו. הוא נישא בשנית ולאחר שנולדו לו שלוש בנות נפטרה גם אשתו השנייה. בזקנותו נשא את זהרה (שרה) צאלח ונולדו להם שני בנים ושתי בנות. הבת הגדולה נפטרה בילדותה.
עם פטירת ראש ישיבת "בית אלאוסטא" - הרב חיים עראקי הכהן, התמנה הרב עוזרי לעמוד בראשות ישיבה בולטת זו. שימש בתפקיד כארבעים שנה. שימש גם כחבר בית דינו של הרב הראשי הרב יחיא יצחק הלוי.
הרב סעיד עוזרי נפטר בביתו שבשכונת הקטמונים בירושלים בשבת ב' בתמוז ה'תשי"ד (1954), בגיל 85. תלמידו המובהק הוא הרב יוסף צוברי.
דעותיו.
בזמן המחלוקת שפרצה בקהילת צנעא על אמיתות ספר הזוהר והקבלה, היה הרב עוזרי דמות מרכזית בין מנהיגי המתנגדים לתנועת הדרדעים ועודד תמיכה בקבלה. בעידודו יצא לאור הספר "אמונת ה'", שבו השיב הרב עוזרי ורבנים נוספים לטענותיו של הרב יחיא קאפח, מנהיג הפלג הדרדעי, בספרו "מלחמות ה'".
הרב עוזרי, כרוב חכמי תימן, דגל ברעיון הציוני, ובהשפעתו עלו רוב תלמידיו ורבים מבני עדתו לארץ ישראל. הוא עצמו עלה לישראל בט"ו בחשוון ה'תש"י (1949).
הוא התאכזב מהחילוניות בישראל, אך שמח על הזכות שנפלה בחלקו לקיים מצוות ישוב ארץ ישראל. ביטוי לשמחתו זו ניתן כאשר למעברת "תלפיות", בירושלים, שבה התגורר, הגיע ראש הממשלה דוד בן-גוריון והרב עוזרי הניח את שתי ידיו על ראשו ובירכו בברכת כהנים.
יצחק טוניק (מבקר המדינה)
יצחק טוניק (6 בינואר 1911 – 9 בינואר 1989) היה עורך דין, מבקר המדינה השלישי של מדינת ישראל, בשנים 1982–1987.
חייו.
יצחק טוניק נולד בסטולפצה, עיירה במחוז נובוגרודק (אז, במזרח פולין וחלק מן האימפריה הרוסית, כיום בבלארוס), לזאב וברכה, במשפחה בת עשרה ילדים.
בבעלות המשפחה היה אטליז. בבחרותו למד בישיבת מיר בליטא.
טוניק עלה לארץ ישראל בשנת 1934 ולמד משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים. בשנת 1945 הקים משרד עורכי דין בירושלים.
ביולי 1948 מונה לשופט שלום בירושלים. החל משנת 1949 עד סוף 1950 שימש בתפקיד התובע הצבאי הראשי תחת פיקודו של אהרן חטר-ישי הפרקליט הצבאי הראשי (פצ"ר).
לאחר שחרורו מצה"ל, הפך לשותף במשרד עורכי הדין א' חטר-ישי שנוסד על ידי מפקדו לשעבר. בשנת 1960 צורף כשותף נוסף למשרד עו"ד יעקב מלץ, מי שנבחר לימים לתפקיד המבקר, עם תום כהונתו של טוניק.
בין השאר הוא ייצג עצורים מברית הקנאים ואת שלום שטרקס, אחד הנאשמים בפרשת יוסל'ה שוחמכר. השתתף (יחד עם אהרן חטר-ישי) בבדיקת נושא העסק הביש. הבדיקה שימשה לחיבור מסמך בן מאות עמודים, שהוגש לדוד בן-גוריון על ידי העיתונאי חגי אשד. על סמך בדיקה זו, לפיה ועדת השבעה עיוותה את הדין, שב בן-גוריון באוקטובר 1964 והעלה את הנושא בפני ראש הממשלה לוי אשכול. בשנת 1969 ייצג את מייקל רוהאן במשפטו על הצתת מסגד אל-אקצא.
באמצע שנות ה-60 הוא היה חבר בוועדה לבחירת שופטים. בפברואר 1972 נבחר לשמש כראש לשכת עורכי הדין בגוברו על ברוך גייכמן ואמנון גולדנברג ובשנת 1975 נבחר שנית לתפקיד והמשיך לכהן בו עד מרץ 1979. הוא שב וכיהן כחבר הוועדה לבחירת שופטים בשנים 1978-1981.
בינואר 1982 מונה למבקר המדינה ונציב תלונות הציבור, תפקיד בו כיהן עד ינואר 1987, מועד סיום כהונתו. במסגרת תפקידו נמנה עם מנסחי , שהיה בהליכי חקיקה באותה תקופה וכן נמנה עם יוזמי הקמתה של ועדת בייסקי - ועדת החקירה הממלכתית לוויסות מניות הבנקים.
עם תום כהונתו שימש כיו"ר הוועדה לעניין עיסוקים נוספים של חברי הכנסת, שמסקנותיה גרמו לשינוי המצב שהיה קיים עד אז, בו נשאו חברי כנסת בכפל תפקידים כראשי רשויות וח"כים כאחד.
כיהן כנשיא האגודה הישראלית של "שוחרי האוניברסיטה העברית בירושלים".
בשנת 1992 נקרא על שמו רחוב בשכונת פסגת זאב בירושלים.
משפחתו.
בנובמבר 1938 עלה אחיו נח, לארץ ישראל והחל בלימודים באוניברסיטה העברית. בשנת 1946 עלתה האחות חוה לארץ ישראל, ושנה לאחר מכן עלה גם האח עזריאל. שניהם הקימו מאוחר יותר משפחות בישראל. אחיינו הוא העיתונאי יצחק טוניק, לשעבר מפקד גלי צה"ל.
אנדרטת השלום בהירושימה
אנדרטת השלום בהירושימה המכונה לרוב גם "הכיפה האטומית" או "כיפת הפצצה" (יפנית: 原爆ドーム, כיפת גנבאקו) היא אתר מורשת עולמית מאז שנת 1996. האנדרטה היא חלק מרכזי של פארק השלום בהירושימה, הנמצא במרכז הירושימה שביפן.
הבניין שהפך לאנדרטה תוכנן במקור על ידי האדריכל הצ'כי יאן לטסל. עבודות הבנייה החלו ב-1914 והבניין הושלם ונפתח באפריל 1915, אז החל לשמש כמרכז תערוכות וכנסים עירוני וכונה "אולם התערוכה המסחרית של הירושימה". הבניין נישא לגובה של שלוש קומות בעוד האגף המרכזי שבו היה בן חמש קומות והגיע לגובה של 25 מטר. המבנה היה עשוי לבנים ומעליו הונחה כיפה אליפטית עשויה מסגרת פלדה ומצופה נחושת. בשנת 1933 שונה שמו של המבנה ל"אולם קידום התעשייה של מחוז הירושימה".
ב-6 באוגוסט 1945, בשלהי מלחמת העולם השנייה, ארצות הברית הטילה פצצה אטומית על הירושימה שהתפוצצה במרחק 150 מטרים מהבניין, 600 מטרים מעל האדמה. בניין זה היה למבנה הקרוב ביותר למוקד הפיצוץ ששרד לפחות בחלקו, וזאת בשל העובדה שהדף הפיצוץ הגיע מכיוון כמעט אנכי. שלד האגף המרכזי של המבנה נותר עומד והוא נשאר בחורבנו עד היום. ממשלת יפן החליטה לא לשפץ את הבניין אלא להפוך אותו לאנדרטה להפצצה האטומית ולסמל של תקווה לשלום העולם ולהתפרקות מנשק גרעיני. פארק הזיכרון לשלום הוקם סביב המבנה בין 1950 ו-1964, ובשנת 1955 נפתח מוזיאון באתר. בכל שנה מאז 1952 נערך במקום טקס זיכרון לאירוע.
כיפת גנבאקו
ההתנגדות הגרמנית לנאציזם
עובדיה הדאיה
הרב עובדיה הדאיה (חנוכה תר"ן, סוף דצמבר 1889 – כ' בשבט תשכ"ט, 8 בפברואר 1969), היה דיין ומקובל. שימש ראש ישיבת המקובלים בית אל, כחבר מועצת הרבנות הראשית וכחבר בית הדין הרבני הגדול, רבה הספרדי של פתח תקווה וחתן פרס ישראל לספרות תורנית לשנת תשכ"ח.
תולדות חייו.
נולד בחלב שבסוריה, לרב שלום הדאיה ולשרה לבית לבטון. משני צדדיו היה נצר למשפחות רבנים ידועות. סב סבו, הרב חיים מרדכי לבטון, היה הרב של העיר. אביו עלה לזמן קצר לארץ ישראל בשנת תרמ"ז. בשנת תרנ"א יצא האב לאלכסנדריה לצורך ניתוח עיניים ולבסוף עלה עם משפחתו לארץ ישראל בסוף שנת תרנ"ח.
ילדותו ובחרותו.
התחנך בתלמוד תורה "דורש ציון" ולאחר מכן בישיבות "חסד אברהם" ו"תפארת ירושלים", בהמשך שכר אביו את הרב המקובל שלום בוחבוט שילמדו. למד גם מפיהם של המקובלים רבי יצחק שרים ורבי יצחק אלפייה.
בשנת ה'תרס"ז נשא לאישה את צלחה (שולמית) בת הרב עזרא שרים. בזמן מלחמת העולם הראשונה נמלט לחלב מאימת הגיוס לצבא הטורקי לכארבע שנים.
פורת יוסף.
בשנת תרפ"ג, עת הוקמה ישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה, התמנה הרב הדאיה לר"מ ללימודי הפשט והסוד שם. היה פעיל גם בישיבת "עוז והדר", ישיבת מקובלים שפעלה במסגרת פורת יוסף ובה התפללו על פי כוונות האר"י, ושם שימש שליח ציבור במשך שנים רבות.
משרות דיינות.
בשנת ה'תרפ"ה התמנה להיות חבר בית הדין של העדה הספרדית בירושלים, ובשנת ה'תרצ"ט התמנה להיות דיין בבית הדין בפתח תקווה וכיהן דה פקטו כרב העדה הספרדית במקום. על נייר המכתבים שלו היה רשום "רב ראשי בפתח תקווה".
בשנת ה'תש"ה השתתף בבחירות למועצת הרבנות השלישית, הגיע למקום הרביעי ולא נכנס למועצה. עם פטירת חבר המועצה הרב יוסף הלוי בט"ו אלול תש"ז, נבחר לממלא מקומו. עקב בעיות הביטחון והמצור בירושלים נדחתה כניסתו לתפקיד בחודשים אחדים.
בשנת תשי"א נתמנה לחבר בית הדין הרבני הגדול לערעורים בירושלים. בשנת תשט"ו נבחר שוב למועצה.
בשנת ה'תשכ"ד התמודד על כהונת ה"ראשון לציון" מול הרב יצחק נסים, אך לא נבחר.
ישיבת המקובלים.
בשנת תשי"ח שיקם את ישיבת המקובלים בית אל, שאת ספסליה חבש בצעירותו, והעבירה לגג ביתו שבמערב העיר, ובנוסף בנה לצידה ישיבה ללימוד נגלה - "שלום עבדו", על שם אביו. בסוף ימיו תכנן כנראה להעביר את הישיבה חזרה לעיר העתיקה.
הסכמות וציונים.
חיבורו המרכזי הוא שו"ת ישכיל עבדי הכולל שמונה כרכים, שבעה נדפסו בחייו והשמיני במלאת עשר שנים לפטירתו. כרך א' בשו"ת זה נושא הסכמות של אביו, הרב יעקב מאיר, הרב אליהו קלצקין, הרב יוסף חיים זוננפלד, הרב קוק והרב איסר זלמן מלצר.
זכה בפרס הרב קוק בספרות רבנית מקורית - על חלקו החמישי של שו"ת 'ישכיל עבדי' בשנת תשי"ט, ובפרס ישראל לספרות תורנית (תשכ"ח), כמו כן זכה באות "איש ירושלים" בשנת 1967.