באוקטובר אותה שנה התפטר מקמילן מתפקידו כראש הממשלה מטעמי בריאות ודאגלס-יום נבחר להחליפו. בשנות השישים של המאה ה-20 כבר לא היה מקובל שראש הממשלה יהיה חבר בית הלורדים ודאגלס-יום ויתר על תואר האצולה שלו והתמודד בהצלחה בבחירות על מושב בבית הנבחרים כסר אלק דאגלס-יום. אופן מינויו לתפקיד היה שנוי במחלוקת ושניים מחברי הקבינט של מקמילן סירבו לכהן בתפקידם תחתיו. מצדה של מפלגת הלייבור נמתחה עליו ביקורת כאריסטוקרט, חסר קשר עם בעיותיהם של פשוטי העם והוא הצטייר כנוקשה בראיונות בטלוויזיה בהשוואה למנהיג הלייבור, הרולד וילסון. כראש הממשלה נותרו הליכותיו וחזותו החיצונית של דאגלס-יום אריסטוקרטיים ומיושנים. הבנתו את תחום הכלכלה הייתה חלשה והוא נתן לשר האוצר שלו, רג'ינלד מאודלינג, חופש בניהול ענייני הכספים. דאגלס-יום נהנה לטפל בענייני החוץ, אך בשנת כהונתו כראש הממשלה לא היו משברים רציניים לטפל בהם. שר החוץ שלו, ראב בטלר, לא בלט באנרגטיות שלו. בקשתה של בריטניה להצטרף אל האיחוד האירופי כבר נתקלה בוטו מצד של נשיא צרפת, שארל דה גול, משבר הטילים בקובה כבר נפתר ושאלת מעמדה של ברלין כבר איבדה מחשיבותה. תהליך הדה-קולוניזציה נכנס כבר לשגרה והמשברים הנוגעים לרודזיה ולדרום אפריקה התרחשו מאוחר יותר.
מעמדה של המפלגה השמרנית, שהייתה בשלטון מאז 1951 התדרדר כתוצאה מפרשת פרופיומו, שערורייה על רקע מיני שבה היה מעורב מזכיר ההגנה ב-1963 ובעת מינויו של דאגלס-יום כראש הממשלה נראה היה שהיא הולכת לקראת תבוסה בבחירות. תקופת כהונתו של דאגלס-יום הייתה השנייה הקצרה ביותר מבין כל תקופות הכהונה של כל ראשי ממשלת בריטניה במאה ה-20 והיא נמשכה שנה פחות יומיים. בין צעדי החקיקה שעברו במהלך כהונתו כראש הממשלה ניתן למנות את חוק תחזוקת המחיר החוזרת (Resale price maintenance), שהורידה את עלויות הצריכה בניגוד לאינטרסים של יצרני המזון ושאר מוצרי הצריכה.
לאחר ההפסד הדחוק בבחירות 1964 התפטר דאגלס-יום מתפקידו כמנהיג המפלגה השמרנית וכך מיסד תהליך חדש וגלוי יותר של בחירת מנהיג המפלגה. בין השנים 1970 – 1974 הוא שימש כשר החוץ בממשלתו של אדוארד הית'. לאחר תבוסת ממשלת הית' בבחירות 1974 הוא שב לבית הלורדים וכבר לא שימש בתפקידים פוליטיים בולטים.
ראשית חייו.
דאגלס-יום נולד בשכונת מייפייר שבלונדון כילד הבכור מבין שבעת ילדיהם של צ'ארלס דאגלס-יום, לורד דנגלס (בנו הבכור של רוזן יום ה-12) ושל רעייתו, לידי לילי למבטון (בתו של פרדריק למבטון, רוזן דורהם הרביעי). שמו הפרטי קוצר לכינוי "אלק" (Alec). אחד מאחיו הצעירים היה המחזאי ויליאם דאגלס-יום.
ב-1918 מת סבו של אלק, ומאחר שאביו ירש את רוזנות יום, הוא ירש את כינוי הכבוד שלו (שאיננו תואר אצולה) ועד 1951 היה תוארו לורד דנגלס (Dunglass). דאגלס-יום התחנך בבית הספר לודגרוב שבוורקינגהם שבמחוז ברקשייר ולאחר מכן באיטון קולג'. באיטון היה אחד מחבריו לספסל הלימודים הסופר סיריל קונולי שלימים תיאר אותו כ:
לאחר סיום לימודיו באיטון המשיך דנגלס את לימודיו בקולג' כרייסט צ'רץ' שב-אוקספורד, שם הוא סיים ב-1925 תואר ראשון בהיסטוריה של העת החדשה.
דנגלס היה ספורטאי מוכשר. בנוסף לייצוג איטון ב"חמישיות" (Fives, משחק כדור הדומה בעקרון לסקווש, אך ללא המחבט), הוא היה שחקן קריקט מוכשר בבית הספר, במועדון שאליו השתייך ובמחוז והיה יוצא דופן בקרב ראשי ממשלת בריטניה בכך ששיחק בליגה הראשונה.
ב-1924 הוא החל את שירותו בכוחות המילואים של הצבא הבריטי בדרגת לוטננט ברגימנט הפרשים המתנדבים של לנקרשייר. ב-1928 הוא קודם לדרגת קפטן וב-1933 לדרגת מייג'ור.
חבר הפרלמנט.
תואר האצולה של דנגלס לא הקנה לו את הזכות לשבת בבית הלורדים ולפיכך הוא היה זכאי להיבחר לבית הנבחרים שלא כמו משפחות אצולה רבות, לא נמנו בני משפחתו של דנגלס על משרתי הציבור לאורך ההיסטוריה. יוצא מן הכלל היה רב-סבו של דנגלס, הרוזן ה-11, שכיהן בתפקיד ממשלתי כתת-מזכיר במשרד החוץ בממשלתו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון בין השנים 1828 – 1830. אביו של דנגלס התמודד, בעל כורחו וללא הצלחה, על מושב בפרלמנט לפני שירש את תואר האצולה.
דנגלס גילה עניין מועט ביותר בפוליטיקה בתקופת לימודיו באיטון ובאוקספורד. הוא לא הצטרף ל"איחוד אוקספורד" (Oxford Union) כפי שעשו בדרך כלל אלה ששאפו להיכנס לפוליטיקה. אף על פי כן, כיורש לנכסי המשפחה התעורר בליבו ספק בנוגע לסיכוייו כג'נטלמן כפרי: "תמיד הייתי די חסר שביעות רצון ממעמד זה וחשתי שזה לא יספק אותי". הביוגרף של דנגלס, דייוויד דטון, מאמין שהוא החל לגלות עניין בפוליטיקה בגלל העוני והאבטלה ששררו בשפלה הסקוטית שבה חיה משפחתו. דרך מחשבתו הפוליטית הושפעה מזו של נואל סקלטון, חבר המפלגה היוניוניסטית (כפי שהשמרנים נקראו בסקוטלנד בין השנים 1912 – 1965). סקלטון דגל ב"דמוקרטיה בעלת רכוש", המבוססת על שיתוף הזדמנויות לעובדים ודמוקרטיה תעשייתית. דנגלס לא השתכנע מהאידיאל הסוציאליסטי של בעלות הציבור על הרכוש. הוא היה שותף לדעתו של סקלטון ש"מה שבבעלות כולם הוא לא בבעלותו של אף אחד".
בתמיכתו של סקלטון שוריין עבור דנגלס מושב הפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של קווטברידג' שבסקוטלנד בבחירות של 1929. לא היה זה מחוז בחירה בו היו השמרנים צפויים לנצח והוא הפסיד בבחירות ליריבו ממפלגת הלייבור כאשר הקולות לטובתו הסתכמו ב-9,210 מול 16,879 ליריבו. הייתה זאת בכול אופן התנסות רבת ערך עבור דנגלס, שהיה בעל מזג עדין ובלתי מתפשר ולא היה בעל כישרון נאום מטבעו. הוא החל ללמוד כיצד להתמודד עם קהל עוין וכיצד להעביר את המסר שלו. כאשר הוקמה ב-1931 ממשלת הקואליציה הלאומית כדי לטפל במשבר הפיננסי, עמד דנגלס לבחירה כמועמד השמרנים, במחוז הבחירה של לנרק. ציבור הבוחרים במחוז בחירה זה היה מעורב והוא לא נראה כמונח בכיסה של שום מפלגה. בבחירות 1929 ניצחה בו מפלגת הלייבור את השמרנים. באמצעות הגיבוי של המפלגה הליברלית, שתמכה בקואליציה והעניקה לו את תמיכתה במקום להעמיד לבחירה במחוז את המועמד מטעמה, הביס דנגלס בקלות את מועמד הלייבור.
באופן גורף, נמנו רוב חברי הפרלמנט שנבחרו בבחירות אלו על תומכי הקואליציה ולפיכך היו רבים מחברי הבית שהיו ראויים לקבל תפקידים ממשלתיים. לדבריו של דטון, "זה היה קל עבור דנגלס להתנוון ללא הגבלת זמן באלמוניות של הספסלים האחוריים". אף על פי כן, סקלטון, שמונה לתת-שר במשרד סקוטלנד, הציע לדנגלס תפקיד ללא שכר כעוזר פרלמנטרי בלתי רשמי. הזדמנות זו הועילה לו כפליים. כל חבר פרלמנט שמונה למזכיר פרלמנטרי אישי לשר בממשלה היה שותף למעגל הסוד הממשלתי והיה מצופה ממנו לשמור על דיסקרטיות בבית הנבחרים. דנגלס השיג את היתרון מבלי להיות מחויב לתנאי המקובל. את נאום הבכורה שלו הוא נשא בפברואר 1932 בנוגע למדיניות הכלכלית, בו הוא צידד בזהירות בגישה הפרוטקציוניסטית כלפי היבוא הזול. הוא הגיב להתנגדות של הלייבור שגישה זו תעלה את יוקר המחיה וטען שמחירים "שמעודדים תעסוקה ומספקים מקומות עבודה מגדילים את כוח הקנייה של הציבור באמצעות החלפת שכר העבודה בדמי אבטלה".
במהלך ארבע שנותיו כעוזרו של סקלטון היה דנגלס חלק מצוות שפעל בקשת רחבה של נושאים, החל משירותי הבריאות בסקוטלנד הכפרית ועד לקרקעות, דייג, חינוך ותעשייה. ב-1935 הוא מונה להיות המזכיר הפרלמנטרי האישי הרשמי של אנתוני מיורהד, שהיה שר זוטר במשרד העבודה ופחות משנה לאחר מכן הוא היה למזכיר האישי הפרלמנטרי של שר האוצר, נוויל צ'מברלין.
ב-1936 נשא דנגלס לאישה את אליזבת אלינגטון. אביה של אליזבת, סיריל אלינגטון, היה המנהל של איטון בתקופת לימודיו של דנגלס והחל מ-1933 הוא שימש כדיקן של קתדרלת דרהאם. לזוג נולדו ארבעה ילדים: קרוליין, מריאל, דיאנה ודייוויד, שלימים ירש את תואר האצולה של אביו.
צ'מברלין ותקופת המלחמה.
עם מינויו של דאגלס לתפקיד עוזרו הפרלמנטרי האישי של נוויל צ'מברלין, האחרון כבר היה באותה עת מועמד די מקובל ובולט לתפקיד ראש הממשלה וב-1937 כאשר פרש סטנלי בולדווין מראשות הממשלה, החליפו צ'מברלין בתפקידו. דנגלס המשיך לשמש בתפקיד עוזרו הפרלמנטרי, תפקיד שתואר על ידי הביוגרף שלו, ד. ר. ת'ורפ, כ"יד ימינו... עיניו ואוזניו של נוויל צ'מברלין". דטון תיאר אותו כ"איש הקשר עם הסיעה בפרלמנט, שקיבל והעביר מידע ודאג שצ'מברלין יקבל את המידע על דעתם של יושבי הספסלים האחוריים על הממשלה". היה זה חשוב במיוחד עבור צ'מברלין, שהיה לעיתים מרוחק ומבודל. דאגלס הארד כתב שהוא "חסר את הקסם האישי שהופך את הממשל בר הסמכא נוח לעמיתים ההפכפכים – תכונה שלעוזרו הפרלמנטרי היה בשפע". דנגלס העריץ את צ'מברלין, על אף אישיותו מטילת המורא: "חיבבתי אותו ואני סבור שהוא חיבב אותי... אך הוא היה אדם שקשה היה לתהות על קנקנו".