הרומן נפתח בהצגת "שער הברזל" על הגבול הרומני סרבי, מיצר מים על הדנובה שהוא אחד מנתיבי השיט המסוכנים ביותר. הספינה שמפליגה במעלה הזרם נקראת "ברברה הקדושה" ומושכים אותה מהחוף באמצעות שוורים במעלה הנהר. ההגאי הוא יאנוש פאבּולה, נציב הספינה (למעשה רב החובל והכלכל הראשי) הוא מִיהַאי טִימַאר ונוסעיה הם טרִיקַלִיס אֶאוּתִים ובתו טִימֵאָה שהציגו עצמם כיוונים. מטען הספינה - חיטה איכותית. לפתע פורצת סערה עצומה, אך זו הסכנה הקטנה יותר כי מופיעה לפתע פריגטה טורקית שמנסה להשיג את הספינה. טימאר מצליח, בכישרון רב, להציל את הספינה, מטענה ונוסעיה משתי הסכנות גם יחד. הספינה מגיעה לאורשובה, עיר גבול, שם עוברת בדיקת מטען ובדיקה שהספינה, מטענה והאנשים על סיפונה לא באו במגע עם מחלת הדבר האיומה. אחרי עזיבת אורשובה הספינה נתקלת ברוח נגדית ולא יכולה להתקדם. היא מטילה עוגן ליד אי שסחף הדנובה יצר עשרות שנים לפני כן. ברדתם לאי כדי לחפש אספקה טרייה הם מגלים שהוא "גן עדן" שמאוכלס על ידי שתי נשים שמעבדות את אדמתו ומנהלות סחר חליפין עם הסביבה. כסף לא קיים שם וגם האי לא קיים. לא על מפות הונגריה ולא על אלה של טורקיה. זה "האי של אף אחד". על האי גרות נעמי הצעירה ואמה תרזה. מפיה לומד טימאר את תולדות יושבי האי, כשלפתע מגיע לאי איש צעיר, טודור קריסטיאן, שהוא הרפתקן, נוכל ומרגל, אך מסתבר שהוא גם ארוסה של נעמי. טודור מזהה את היווני ובתו. אאותים מספר לטימאר ששמו האמיתי הוא עַלִי צ'וֹרְבַּדגִ'י והוא טורקי עשיר שהסולטאן רודף אחריו. את כל הונו השקיע בחיטה שעל הספינה והיא חייבת להגיע לקרובו של אשתו המנוחה, בעל הספינה, אנסטז בראזוביץ' בעיר קומארום. כיוון שטודור המרגל גילה אותם עליו להתאבד כדי להציל את בתו ואת הרכוש ולהיקבר במימי הדנובה כמנהג הימאים. על טימאר למסור את בתו בת ה-13 ואת רכושו לבראזוביץ' קרובו. הספינה ממשיכה בהפלגתה צפונה, עולה על שרטון וטובעת לא רחוק מיעדה. טימאר מציל הן את הצוות הן את הנוסעים והן את התיבה של טימאה עם אלף מטבעות זהב.
טימאה (Timéa).
טימאר מגיע לבית בראזוביץ', שהוא למעשה מעסיקו. בבית שוהים סופיה אשתו, עתליה בתו והמחזר שלה, סגן קאַצ'וּקָה, שהוא חבר ילדות של טימאר. עם שמיעת הבשורה בראזוביץ' ממהר הביתה ומבטיח שטימאה תמצא אצלם בית חם, כילדתו השנייה. הוא מייפה את כוחו של טימאר למשות את החיטה מהדנובה ולמכור אותה בשמו. קאצ'קה נותן לטימאר טיפ בארבע עיניים שיקנה הוא את החיטה ויאפה ממנו לחם לצבא שישהה בקומארום במשך כמה שבועות. טימאר מקבל את הטיפ ובפיקוחו מוצאים את כל שקי החיטה מהדנובה. הוא שם לב לשק אחד שעליו מוטבע סמל של סהר אדום. כשהוא פותח את השק ביחידות מוצא בתוכו אוצר אגדי של תכשיטי זהב, יהלומים ואבנים טובות. אוצר דמיוני ממש. טימאר מסביר לכולם שעושרו הפתאומי נובע מהחיטה שקנה ומהלחם שאפה ומכר לצבא.
גורלה של טימאה לא שפר בבית בראזוביץ'. עתליה לועגת לה ללא הרף ומנצלת את תמימותה. קאצ'וקה ועתליה משתעשעים בכך שנותנים לטימאה להאמין שהוא בעצם מעוניין בה ולא בעתליה. כך היא מתחילה בלימודי המרת דתה לנצרות כדי שקאצ'וקה יוכל לשאת אותה לאישה. בראזוביץ' לעומת זאת מעוניין בטימאר העשיר כחתן לבתו עתליה. טימאר מבצע כמה עסקאות נדל"ן מוצלחות בצורה יוצאת דופן ובראזוביץ' שמחקה אותו משקיע את כל הונו בעיסקאות דומות, אך מתבשר שיוכל ליהנות מן הפירות רק בעוד עשרים שנה לפחות. טימאה נדהמת כשאת שמלת הכלה "שלה" לובשת עתליה ביום החתונה, אך החתונה מתבטלת עקב מותו של בראזוביץ' שהפסיד את כל רכושו ולקה בלבו.
קאצ'וקה מפר את הבטחתו לשאת את עתליה. טימאר קונה את ביתו של בראזוביץ', מעניק אותו לטימאה ונושא אותה לאישה. הוא מסכים שסופיה ועתליה יישארו בביתם לשעבר. עם הזמן מתברר לטימאר שטימאה נישאה לו לא מתוך אהבה אליו אלא מתוך הכרת תודה אליו ולבה נתון לאחר, לקאצ'וקה. טימאר האומלל שוהה בביתו פחות ופחות עד שיום אחד מחליט לחזור לביקור באי של אף אחד.
האי של אף אחד.
כשטימאר מגיע לאי הוא מוצא שכולו מוצף בוורדים ותרזה ונעמי עסוקות במיצוי העלים ובהכנת מי וורדים. טודור קריסטיאן מופיע במהרה, מודיע שהפך לסוחר עצים ומאיים על תרזה שאם לא תיתן לו לכרות את כל עצי האגוז באי ילשין עליהן אצל הרשויות, הן על האי והן על שהותן הבלתי חוקית עליו. טימאר מודיע לו שהוא קנה את כל האי ועל קריסטיאן להסתלק ממנו מיד. גם טימאר עוזב את האי, אך לא לפני שנעמי מגלה לו את אהבתה אליו. טימאר לוכד בחוף את קריסטיאן, שמנסה להתנקש בו. כדי להרחיק אותו מנעמי טימאר מציע לו להיות נציגו המסחרי בברזיל. קריסטיאן מקבל את ההצעה. טימאר חוזר לביתו בקומארום, משאיר לטיפולה של טימאה את כל עסקיו וחוזר לאי. חצי שנה חי שם באושר, בונה בית ובתום הקיץ חוזר לאשתו. היא מוכיחה את עצמה כאשת עסקים מוצלחת, והוא מעניק לה את רוב התכשיטים של אביה, כאילו קנה אותם בטורקיה.
נעמי (Noémi).
עם בוא האביב טימאר חוזר לאי ומוצא שם תינוק. תרזה ונעמי טוענות שהוא הילד של אישה מבריחה עניה שהלכה לעולמה והשאירה את התינוק ברשותם. טימאר חולה בטיפוס והחלמתו ארוכה. רק כשהוא מבריא לגמרי מספרות לו הנשים שהילד מת מדִיפְתֶרִָיה (קרמת או אסכרה בעברית). טימאר חוזר לארמונו ליד אגם הבלטון. הוא מתלבט ומחליט לבסוף לשים קץ לחייו הכפולים ולחיים בשקר גם אצל אשתו וגם באי, שגם שם לא יודעים דבר על חייו האחרים. הוא חוזר שוב לאי, שם מוצא תינוק נוסף עם סיפור דומה לקודם על אישה מבריחה וכן מתבשר על מחלת הלב של תרזה. לאחר פטירתה בפתאומיות ולבקשתה היא נטמנת באי בקבר לא מסומן.
עתליה (Athalie).
עם חזרתו של טימאר לקומארום, עתליה מבשרת לו על בגידת טימאה לדבריה, סיפור שמתברר כמצוץ מן האצבע. קריסטיאן בורח מברזיל לאחר שגנב שם מטימאר בעסקים ומעל בכספים במשך שנים. כעת הוא אסיר נמלט ומבוקש להסגרה בכל העולם. טימאר עוזב שוב לאגם הבלטון כדי לשים קץ לחייו. קריסטיאן מפתיע אותו שם בארמונו, שודד אותו, לרבות את ארנקו ובגדיו. הוא דורש מטימאר את האי ואת נעמי. טימאר מצליח לגרשו מביתו, אך קריסטיאן נלכד באגם הקפוא תוך כדי בריחה וטובע. טימאר בורח לאי מחשש שיואשם בהריגה. עם הפשרת הקרח באגם בתחילת האביב מתגלה גופה שפניה לא ניתנים לזיהוי. היא של קריסטיאן, אך לפי הבגדים והארנק חושבים אותה לגופתו של טימאר שנעלם. טימאה האלמנה וקאצ'וקה מתכוננים לחתונתם. עתליה מנסה להרעיל ולדקור את טימאה שנואת נפשה, ללא הצלחה. היא נשפטת תחילה להוצאה להורג ולאחר מכן מומתק עונשה למאסר עולם. טימאה וקאצ'וקה נישאים. כעבור ארבעים שנה עתליה עדיין בכלא, טימאה כבר לא בחיים. הסופר עצמו מבקר באי, שם הוא מוצא חבורה גדולה של אנשים, בנים, נכדים ונינים של טימאר ונעמי. השנים עדיין בחיים ומבקשים מהסופר לכתוב את סיפורם.
מרי דוריה ראסל
מרי דוריה ראסל (באנגלית: Mary Doria Russell; נולדה ב-19 באוגוסט 1950) היא סופרת אמריקאית.
תחילת דרכה.
ראסל נולדה באלמהרסט, אילינוי, פרוור של שיקגו. שני הוריה שירתו בכוחות המזוינים של ארצות הברית: אביה היה רס"ר במארינס, ואמה אחות בחיל הים. היא גדלה כקתולית, אך עזבה את הכנסייה בגיל 15. בהמשך, היא נאבקה עם ההחלטה כמה ממסורת זו להעביר לבנה, במיוחד בהתחשב במקום הבולט של הדת בעבודותיה, ובכך שהתגיירה ליהדות מאוחר יותר בחייה.
ראסל השלימה תואר ראשון באנתרופולוגיה תרבותית באוניברסיטת אילינוי ב-Urbana-Champaign; תואר שני באנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטת נורתאיסטרן; ואת הדוקטורט שלה באנתרופולוגיה ביולוגית באוניברסיטת מישיגן, אן ארבור.
קריירה אקדמית.
המחקר של ראסל לדוקטורט התרכז בביולוגיית עצמות, ביומכניקה של הגולגולת ופלאואנתרופולוגיה. היא זכתה פעמיים בפרס טרוטר לעבודה יוצאת דופן על העצם על ידי דוקטורנט. היא לימדה אוסטאולוגיה במחלקה ללימודי תואר שני באנתרופולוגיה באוניברסיטת מישיגן ואנטומיה כללית באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב, בבית הספר לרפואת שיניים.
הפרסומים המדעיים שלה ממוקדים במחקרים נאנדרתליים.
קריירת כתיבה.
הסיפורת של ראסל ידועה בשל המחקר הקפדני, הפרוזה האיכותית והכוונתה הנרטיבית. היא כותבת במגוון ז'אנרים.
סדרת הדרור.
שני הרומנים הראשונים של ראסל, "הדרור" וספר ההמשך שלו, "Children of God"—אשר לפעמים נקראים סדרת הדרור או רצף אמיליו סנדוז—מכונים לעיתים ספרות ספקולטיבית, וממוקדים בהשלכות הדתיות והפסיכולוגיות של מגע ראשון עם חייזרים. שניהם חוקרים את הבעיה של הרוע, ואיך ניתן ליישב אלוהות נדיבה, כל-יודעת, כל-יכולה עם חיים מלאים סבל בלתי מוצדק.
"הדרור" זכה בפרס ארתור סי קלארק, פרס איגוד המדע הבדיוני הבריטי, ופרס טיפטרי לספר מדע בדיוני, ובזכותו הוענק לראסל פרס ג'ון ו. קמפבל לסופר החדש הטוב ביותר ב-1998. התרגום לגרמנית, "Sperling," זכה בפרס קורד-לאסוויץ לרומן הזר הטוב ביותר. "Children of God" זכה בפרס הקהל של איגוד הספריות האמריקאי. ביחד, שני הספרים זכו בפרס היכל התהילה של ספקטרום, וזיכו את ראסל בפרס הספרות של מועצת האמנויות של קליבלנד.
באנציקלופדיה למדע בדיוני, כתב על ראסל העורך הראשי ג'ון קלוט שהיא "סופרת שעשתה לעצמה שם עבור הטיפול המעודן שלה בקוגניטיביות האנושית ולנרטיבים חזקים במהלך הקריירה הקצרה שלה במדע בדיוני... בשל איכות הכתיבה, והרצינות של החקר לתוך נושאים שונים, חלק מהמבקרים טענו, כי 'הדרור' על כן כלל לא יכול להיקרא מדע בדיוני. ראסל עצמה לא עודדה את הטענה."
ספרים אחרים.
שאר הספרים של ראסל סווגו כרומנים היסטוריים, על אף שהיא שואבת ממגוון רחב של ז'אנרים בעבודתה.