הבית כלל 6 קבוצות.
בית אירופה.
הבית כלל 32 קבוצות כולל ברזיל, מצרים, דרום אפריקה, מרוקו, ניו זילנד, קנדה וישראל. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר. לאור מספר גדול של הקבוצות הוחלט לפצל את הבית ל-2 ומנצחות תת-הבתים קיבלו זכות לעלות למשחקים בין מנצחי הבתים.
בית המזרח.
הבית כלל 8 נבחרות שחולקו ל-2 תת-בתים.
בתת-הבית הראשון המשחקים נערכו במהלך חודש אפריל.
תת-הבית השני כלל 5 קבוצות.
המשחק בין מנצחי תת-הבתים התקיים בטוקיו ונבחרת יפן הפסידה לנבחרת הודו עם התוצאה 4:1.
משחקים בין מנצחי הבתים.
המשחקים נערכו במהלך נובמבר-דצמבר 1966.
ישראל בגביע דייוויס.
בשנת 1966 נבחרת ישראל שובצה בתת-הבית אירופה א' ושיחקה נגד נבחרת פורטוגל. לראשונה מאז השתתפותה הראשונה בשנת 1949, נבחרת ישראל הצליחה לגבור על היריבה. אלעזר דודמן ניצח במשחקי יחידים והיה שותף לניצחון במשחקי זוגות.
לאחר הניצחון על פורטוגל הנבחרת התייצבה למשחק מול צ'כוסלובקיה בפראג. ללא כוכב הנבחרת אלעזר דודמן נבחרת ישראל לא יכלה להתמודד מול היריבה החזקה והפסידה.
קאשטן בורשקרווינק
קאשטֶן אֶגברג בּוֹרְשקרֶווינק (בנורווגית: Carsten Egeberg Borchgrevink; 1 בדצמבר 1864 – 21 באפריל 1934) היה חוקר קטבים אנגלי-נורווגי וחלוץ המסע האנטארקטי המודרני. הוא הקדים את רוברט פלקון סקוט, ארנסט שקלטון, רואלד אמונדסן ועוד שמות מפורסמים יותר משלו, שנקשרו בעידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה. בשנים 1898–1900 יצא בראש משלחת צלב הדרום, במימון בריטי, שקבעה שיא חדש לקצה הדרום ב-78° 50' דרום.
חייו.
בורשקרווינק החל את קריירת הגילוי והחקר שלו בשנת 1894, כשהצטרף למשלחת נורווגית של ציידי לווייתנים, במהלכה היה לאחד האנשים הראשונים שהציבו את רגלם על אדמת היבשת האנטארקטית. הישג זה עזר לו להשיג תמיכה במשלחת צלב הדרום שלו, שהייתה הראשונה לעשות את החורף באנטארקטיקה גופא, והראשונה לבקר בחומת הקרח הגדולה מאז משלחתו של ג'יימס קלארק רוס קרוב לשישים שנה קודם לכן. עם זאת, הצלחות המשלחת, לרבות קצה הדרום, התקבלו במידה מתונה של עניין מצד הציבור והממסד הגאוגרפי הבריטי, שתשומת לבו התמקדה אותה עת במשלחת הלאומית לאנטארקטיקה של סקוט, שעמדה אז בעיצומן של ההכנות ליציאה. כמה מעמיתיו של בורשקרווינק מתחו ביקורת על מנהיגותו, ודיווחיו הוא על המשלחת נחשבו לעיתונאיים ובלתי מהימנים.
לאחר משלחת צלב הדרום, היה בורשקרווינק אחד משלושה מדענים שהחברה הגאוגרפית הלאומית שלחה אל האיים הקריביים ב-1902 כדי לדווח על התוצאות הרות האסון של התפרצות הר הגעש פלה באותה שנה. לאחר מכן השתקע באוסלו וניהל את חייו על פי רוב הרחק מעיני הציבור. עבודתו החלוצית זכתה לאחר זמן להכרה ולכבוד בכמה ארצות, ובשנת 1912 קיבל מחוות הוקרה נאה מרואלד אמונדסן, כובש הקוטב הדרומי. ב-1930 הכירה לבסוף החברה הגאוגרפית המלכותית של בריטניה בתרומתו של בורשקרווינק לחקר הקוטב והעניקה לו מדליה מטעם המלך. בדבריה לציון לשבח הודתה החברה, כי בעבר לא נעשה צדק לעבודתה של משלחת צלב הדרום.
ילדות ונעורים.
בורשקרווינק נולד באוסלו, בן לעורך דין נורווגי, הנריק כריסטיאן בורשקרווינק, ולאם אנגליה, אני לבית רידלי. המשפחה חיה בשכונת אוריינבורג, שבה גדל גם רואלד אמונדסן, חבר ילדות מזדמן בורשקרווינק למד בגיירטסן קולג' באוסלו, ואחר, מ-1885 עד 1888, באקדמיה הסקסונית המלכותית ליערנות בסקסוניה, גרמניה.
בורשקרווינק היה חסר מנוח מטבעו, וההרפתקנות הטבועה בו נשאה אותו, אחרי שהשלים את הכשרתו ביערנות, לאוסטרליה. במשך ארבע שנים עבד עם צוותי סקר ממשלתיים בקווינסלנד ובניו סאות' ויילס, ולבסוף השתקע בעיירה בואנפלס בניו סאות' ויילס, שם היה למורה לשפות ולמדעי הטבע באקדמיית קורוול. עניינו הראשוני בחקר הקטבים התפתח מקריאת דיווחים עיתונאיים על עבודתם של מדענים מקומיים בוועדה האוסטרלית הראשונה לחקר אנטארקטיקה. הארגון הזה, שנוסד בשנת 1886, עסק בבחינת ייסודן של תחנות מחקר קבועות במחוזות אנטארקטיקה. התוכניות האלה לא התממשו; התחדשות העניין בצייד לווייתנים מסחרי בראשית שנות ה-90' של המאה ה-19, היא שנתנה לו את ההזדמנות, בשנת 1894, להצטרף למשלחת נורווגית לאנטארקטיקה.
מסע ציד לווייתנים.
מארגן המשלחת שאליה הצטרף בורשקרווינק היה הנריק בול, איש עסקים ויזם נורווגי, שכמוהו השתקע באוסטרליה בסוף שנות ה-80' של המאה ה-19. בול תכנן להוציא מסע לצייד כלבי-ים ולווייתנים למימי אנטארקטיקה; כיון שלא הצליח לעניין את האגודות המשכילות של מלבורן בהשתתפות בעלויות של מבצע בעל אופי מסחרי-מדעי, חזר לנורווגיה לארגן את משלחתו משם. הוא פגש את סוון פיין בן ה-86, "אבי צייד הלווייתנים המודרני" וממציא תותח הצלצל. בעזרת פיין רכש את האונייה "קאפ נור" ("הכף הצפוני"), שאת שמה שינה ל"אנטארקטיקה". בול שכר רב-חובל מנוסה בצייד לווייתנים, לאונרד קריסטנסן, ועם צוות ימאים וסגל מדעי קטן הפליג מנורווגיה בספטמבר 1893. כשנודע לבורשקרווינק ש"אנטארקטיקה" אמורה לבקר במלבורן בספטמבר 1894, מיהר לשם בתקווה למצוא מקום פנוי. המזל שיחק לו; ויליאם ספירס ברוס, שיהיה בהמשך למנהיג משלחת בזכות עצמו, התכוון להצטרף למשלחת של בול כחוקר מדעי הטבע, אך לא יכול היה להגיע אל האונייה לפני שהפליגה מנורווגיה. היעדרותו יצרה מקום פנוי עבור בורשקרווינק, שפגש את בול במלבורן ושכנע אותו לקחתו כמלח פשוט ומדען במשרה חלקית.
במהלך החודשים הבאים, הצליחו הציידים במלאכתם בצייד כלבי-ים בסביבות האיים התת-אנטארקטיים, אבל הלווייתנים מיאנו לגלות את עצמם. בול וקריסטנסן החליטו להרחיק עוד דרומה בספינתם, לאזורים שם דיווחו משלחות קודמות על נוכחות לווייתנים. הספינה הבקיעה חגורת קרח דחוס והפליגה אל תוך ים רוס, אבל לווייתנים עדיין לא נמצאו. ב-17 בינואר 1895 נחתו אנשים מן המשלחת על האי פוזשן, שם תקע סר ג'יימס קלארק רוס את הדגל הבריטי בשנת 1841. בול ובורשקרווינק השאירו שם מסר בתוך מיכל אטום, כהוכחה לנוכחותם שם. על האי מצא בורשקרווינק טחב, החיים הצמחיים היחידים שהתגלו דרומית לחוג האנטארקטי. ב-24 בינואר הגיעה הספינה אל קרבת כף אדייר, בקצה הצפוני של ארץ ויקטוריה בקו החוף של יבשת אנטארקטיקה. המשלחת של רוס משנת 1841 לא הצליחה לנחות שם, אבל כאשר "אנטארקטיקה" קרבה אל הכף, היה הים רוגע די הצורך לאפשר הורדת סירה אל המים. קבוצה שכללה את בול, קריסטנסן, בורשקרווינק ואחרים יצאה אל שפת הים זרועת החצץ שמתחת לכף. השאלה מי מהם היה הראשון שירד אל החוף שנויה במחלוקת, כיון שהן קריסטנסן והן בורשקרווינק טענו לכבוד יחד עם ימאי ניו זילנדי בן 17, אלכסנדר פון טונצלמן, שאמר כי הוא "קפץ למים לייצב את הסירה". הקבוצה טענה לנחיתה הראשונה על יבשת אנטארקטיקה גופא, אם כי ייתכן שרב החובל של ספינת ציידי כלבי הים האנגלו-אמריקאית, ג'ון דייוויס, הקדים אותם כשדרך על אדמת חצי האי האנטארקטי ב-7 בפברואר 1821, ואפשר שהיו גם משלחות צייד לווייתנים אחרות.
בזמן שהותו על החוף בכף אדייר, אסף בורשקרווינק עוד דגימות של סלעים ומיני טחב. הטחבים השונים עוררו כעניין רב בקהילה המדעית, שהטילה ספק ביכולתה של צמחייה להתקיים הרחק כל כך דרומה. כמו כן חקר בקפדנות את רצועת החוף, להעריך את היתכנותה כאתר לנחיתה והקמת מגורי חורף למשלחות עתידיות. כש"אנטארקטיקה" הגיעה למלבורן, ירדו בול ובורשקרווינק מן הספינה. כל אחד מהם קיווה לגייס מימון מספיק לעוד משלחת לאנטארקטיקה, אבל מאמציהם לא צלחו. עוינות התפתחה ביניהם, אולי מחמת חילוקי הדעות בדיווחיהם על מסע ה"אנטארקטיקה"; כל אחד מהם הדגיש את תפקידו הוא בלי להכיר במלואו בזה של זולתו.
תוכניות.
הקונגרס הגאוגרפי הבינלאומי, 1895.
במטרה לקדם את רעיונותיו המתפתחים למשלחת, שתחרוף על יבשת אנטארקטיקה בכף אדייר, מיהר בורשקרווינק ללונדון, שם אירחה החברה הגאוגרפית המלכותית את הקונגרס הגאוגרפי הבינלאומי השישי. ב-1 באוגוסט 1895 פינה אל באי הכנס ומסר דין וחשבון, שהציג את קדמת קו החוף של כף אדייר כמקום, העשוי להתאים למשלחת מדעית לחרוף בו. הוא תיאר את האתר כ"מקום בטוח לבתים, אוהלים ואספקה", ואמר, שיש סימנים לכך, שבמקום זה "הכוחות הלא-מרוסנים של החוג האנטארקטי אינם מפגינים את עוצמתם במלוא חומרתה". עוד העלה סברה, כי תיתכן אפשרות לגישה נוחה מן החוף אל פנים היבשת דרך "מדרון קל". את הרצאתו סיים בהצהרה על נכונותו להוכיל לשם משלחת בעצמו. ספרן החברה הגאוגרפית המלכותית, יו רוברט מיל, שהיה נוכח בקונגרס, מסר תגובות על ההרצאה: "מנהגו הגלוי ודיבורו נטול הגינונים הכניסו משב רוח רענן של מציאות בדיונים האקדמיים. איש לא חיבב ביותר את בורשקרווינק אותו זמן, אבל האיכות הדינמית שלו ונחישות מטרתו לצאת שוב אל הדרום הלא-נודע הרשימו את כמה מאיתנו כמבשרות טובות למשלחת". עם זאת, הקונגרס לא נתן את ברכתו לרעיונות של בורשקרווינק. תחת זאת, העביר הקונגרס החלטה כללית לתמוך במשלחת אנטארקטית, במטרה כי "האגודות המדעיות השונות ברחבי העולם ימריצו, בכל דרך שתיראה להם כיעילה ביותר, את ביצוע העבודה הזאת לפני תום המאה [ה-19]".
חיפוש תמיכה.