השפעותיה של מדונה הגיעו גם מעולם האמנות, בהן מיצירותיה של האמנית המקסיקנית פרידה קאלו. הקליפ של שירה "Bedtime Story" הציג תמונות בהשראת ציוריה של קאלו ורמדיוס וארו. מדונה היא אספנית של ציורי אר דקו של תמרה דה למפיקה וכללה אותם בקליפים וסבבי ההופעות שלה. הקליפ שלה עבור "Hollywood" משנת 2003 הייתה מחווה לעבודתו של הצלם גיא בורדין אשר בנו אשר בנו הגיש לאחר מכן תביעה נגד מדונה בגין שימוש בלתי מורשה ביצירתיו. שימושיו של אמן הפופ אנדי וורהול בדימויים סדומזוכיסטיים בסרטיו המחתרתיים בא לידי ביטוי בקליפים של מדונה לשיריה "Erotica" ו-"Deeper and Deeper" משנת 1992.
הרקע הקתולי של מדונה בא לידי ביטוי לכל אורך הקריירה שלה, הכולל שימוש אופנתי במחרוזות וביצירותיה המוזיקליות, אשר הבולט שבהן היה בשנת 1989 עם אלבומה ה-4, "Like a Prayer". אלבומה משנת 2012, "MDNA", שאב גם הוא השפעות רבות מחינוכה הקתולי, ומאז 2011 החלה להשתתף בפגישות ושירותים במרכז אופוס דאי, מוסד קתולי המעודד רוחניות דרך חיי היומיום. בראיון במהלך 2016 הגיבה על שימושה בנצרות באומרה, "אני תמיד מרגישה קשר בלתי מוסבר עם הקתוליות. זה מופיע בכל עבודותיי, כפי שאולי שמתם לב". עיסוקה בקבלה נראה גם כן ביצירותיה של מדונה, בייחוד באלבומיה "Ray of Light" ו-"Music". בעודה מדברת על דת בראיון בשנת 2019 עם הארי סמית' אמרה כי, "האל שאני מאמינה בו ברא את העולם... הוא/היא/הם לא אל אשר מפחדים ממנו, אלא אל שמודים לו". בהופעתה בראיון עם אנדרו דנטון הוסיפה כי, "הרעיון שבכל כנסייה שאתה הולך אתה רואה גבר על צלב וכולם מתחננים ומתפללים אליו... באופן שהוא עבודת אלילים, הוא כי אנשים סוגדים עבור דבר".
סגנון מוזיקלי והרכב.
המוזיקה של מדונה זכתה לניתוחים ובדיקות רבות. רוברט מ. גראנט, מחבר הספר "ניתוח האסטרטגיה העכשווית" (2005), העיר כי הקריירה המוזיקלית של מדונה הייתה ניסוי מתמשך עם רעיונות מוזיקליים ודימויים חדשים ומסע חיפוש מתמיד אחר שיא תהילה ושבחים. תומאס האריסון בכתיבתו בספרו "פופ הולך העשור: שנות השמונים" ראה במדונה "אמנית שדחקה את הגבולות" של מה שזמרת יכולה לעשות, הן מבחינה ויזואלית והן מבחינה מילולית. פרופסור סנטיאגו פוז-הרננדס קבע כי "אף על פי שלא מחזיקה בקול חזק במיוחד או רחב היקף, מדונה עבדה על הרחבת לוח הצבעים האמנותי שלה כדי להקיף סגנונות מוזיקליים, טקסטואליים וויזואליים ומגוונים קולות שונים, כל זאת מתוך כוונה להציג את עצמה כמוזיקאית בוגרת".
מדונה נשאה אחריות בכל היבט בקריירה שלה, כולל כפזמונאית ומפיקה ברוב יצירת המוזיקה שלה. הרצון שלה לשלוט כבר היה נראה במהלך יצירת אלבום הבכורה שלה, שם נלחמה ברג'י לוקאס על יצירת ההפקה שלו. עם זאת, רק באלבומה השלישי איפשרה חברתה וורנר להפיק אלבום משלה. סטן הוקינס, מחבר הספר "תיקון הפופ", הסביר כי "כמוזיקאית ומפיקה מדונה היא אחת מהאמנות הבודדות שפרצו לתחום הגברי של אולפן ההקלטות. אין ספק שמדונה מודעת לחלוטין לכך שנשים הודרו. ממקום העבודה המוזיקלי ברוב הרמות, והיא יצאה בשביל לשנות זאת". המפיק סטיוארט פרייס הצהיר באומרה על מדונה כי, "אתה לא מייצר את מדונה, אתה משתף איתה פעולה... יש לה את החזון שלה והיא יודעת איך להשיג אותו". אף על פי שסומנה כ-"פריקת שליטה", מדונה אמרה שהיא מעריכה התערבות של משתפי הפעולה שלה באומרה,
מיומנות כתיבת השירים המוקדמת של מדונה פותחה בתקופתה במועדון ארוחת הבוקר בשנת 1979. לאחר מכן הפכה לכותבת השירים היחידה של כ-5 שירים באלבום הבכורה שלה, כולל "Lucky Star" שחיברה על סינתיסייזר. ככותבת שירים, מדונה רשמה יותר מ-300 שירים לאגודה האמריקאית למלחינים, מחברים ומוציאים לאור (ASCAP), כולל 18 שירים שנכתבו במלאום על ידה. רולינג סטון כינה אותה "כותבת שירים למופת עם מתנת הוקים ומילים בלתי ניתנות למחיקה". אף על פי שעבדה עם מפיקים בז'אנרים רבים, המגזין ציין כי הלחנותיה של מדונה "חותמות בעקביות את הרגישות שלה ונגרמות באוטוביוגרפיה". פטריק לאונרד, שכתב מספר מלהיטיה, בעוד שכיתה את מדונה ככותבת שירים הסביר כי, "הרגישות שלה לגבי קו מלודי-מתחילת הפסוק ועד סוף הפסוק וכיצד הפסוק והמקהלה משפיעים זה על זה - עמוק מאוד. פעמים רבות היא שרה תווים שאף אחד לא היה חושב עליהם חוץ ממנה". בארי וולטרס ממגזין "Spin" ייחס את כתיבת השירים שלה כסיבה לעקביות המוזיקלית שלה. מדונה הייתה מועמדת במשך השנים על כתיבת יצירותיה כ-3 פעמים כמי שתיכנס להיכל התהילה של כותבי השירים, ובשנת 2015 דירגה אותה הרולינג סטון במקום ה-56 ברשימת "100 כותבי השירים הגדולים בכל הזמנים".
הדיסקוגרפיה של מדונה מסווגת בדרך כלל בסוגות הפופ, אלקטרוניקה ודאנס. אף על פי כן, הכניסה הראשונה של מדונה לתעשיית המוזיקה אופיינה בהתעסקות במוזיקת רוק עם השתתפותה בלהקות מועדון ארוחת הבוקר ואמי והאמי. בתור הזמרת של אמי והאמי, מדונה הקליטה כ-12–14 שירים הדומים לפאנק רוק של אותה תקופה. עד מהרה נטשה מדונה את הרגלה לניגון שירי רוק עד שחתמה בחברת התקליטים "Gotham Records", מה שבסופו של דבר הזיק להצלחת הקריירה שלה מכיוון שהמאזינים לא היו מרוצים מהכיוון החדש שלה בפאנק. לדברי העיתונאי ארלוויין, מדונה החלה את דרכה כדיוות דיסקו, בעידן שלא היו לו דיוות כאלו לדבר עליהן. בתחילת שנות השמונים, דיסקו היה המעבר לפופ המיינסטרים, ולמדונה היה תפקיד עצום בפופולריות של מוזיקת המחול כמוזיקת המיינסטרים. הכותב אריה קפלן בספרו המתאר את תרבות הפופ האמריקאי, יוצרי להיטיו, כוכבי-על ומהפכני מחול כינה את מדונה כ-"חלוצה" של סוגת הדאנס-פופ. לדברי פוז-הרננדז, "השימוש התכוף של מדונה בניבים של דאנס והקשר שלו עם מאזינים הומואים או משוחררים מינית נתפס איכשהו כנחות מהרוק אנד רול ה-"אמיתי". אבל המוזיקה של מדונה ידועה בכך שהיא מסרבת להיות מוגדרת על ידי גבולות צרים של מגדר, מיניות או כל דבר אחר".
הבלדה האפלה "Live to Tell", כמו גם האלבום ממנו יצאה לאור, "True Blue" מ-1986 מצוינת כהמצאה המחודשת המוזיקלית הראשונה של מדונה. היא המשיכה להפיק בלדות וידוי בין שנות עבודתה המרוממת, אם כי אלבומיה כגון, "Madona" מ-1983 ו-"Confessions on a Dance Floor" מ-2005 מורכבים משירי דאנס במלואם. עם יציאתו בשנת 1998 של "Ray of Light", המבקרים ציינו את מדונה כמי שהביאה את ז'אנר האלקטרוניקה ממעמדו המחתרתי לפופולריות עצומה בסצנת המוזיקה המיינסטרימית. מיזמים נוספים דרסטיים מבחינה קיצונית שלה כוללים את ג'אז הביג בנד של שנות השלושים בפסקולה, "I'm Breathless" מ-1990, השפעות הרית'ם אנד בלוז באלבומה ה-6, "Bedtime Stories" מ-1994, מנגינות מופעים אופרטיות בפסקול, "Evita" מ-1996, מוזיקת פולק מונעת בעת "American Life" מ-2003, ומוזיקת עולם במהלך "Madame X" משנת 2019.
קול וכלי נגינה.
למדונה סיווג טווח קול מצו-סופרן, מארק ביגו, מחבר הספר על שמה, "Madonna: Blonde Ambition", כינה אותה "הזמרת המושלמת לשירים קלילים מהאוויר", למרות היותה לא "כישרון במשקל כבד". לדברי טוני סקלאפני מהערוץ "MSNBC", "השירה של מדונה היא המפתח לשורשי הרוק שלה. זמרות פופ שרות בדרך כלל שירים "ישרים", אבל מדונה משתמשת בסאבטקסט, אירוניה, תוקפנות וייחודיות קולית בדרכים שבהן ג'ון לנון ובוב דילן עשו זאת". מדונה השתמשה בפסקול קולי בהיר וילדותי באלבומיה המוקדמים שהפכו לפחות פופולארים ביצירותיה המאוחרות. שינויה היה מכוון מכיוון שנזכרה כל הזמן כיצד המבקרים תייגו אותה כ-"מיני מאוס על הליום". במהלך הצילומים של אוויטה (1996), מדונה נאלצה ללמוד שיעורי קול, מה שהגדיל את טווח העניינים שלה עוד יותר. על החוויה הזו היא הגיבה באומרה כי, "למדתי אצל מאמנת קולית אצל אוויטה והבנתי שיש קטע שלם של הקול שאני לא משתמשת בו. לפני כן, פשוט האמנתי שיש לי טווח מוגבל באמת והיום אני הולכת להפיק את המקסימום שלו".
מלבד שירה, למדונה ישנה יכולת לנגן במספר כלי נגינה. פסנתר היה הכלי הראשון שלימדה בילדותה. בסוף שנות השבעים, היא למדה לנגן על תוף וגיטרה מהחבר דן גילרוי, לפני שהצטרפה להרכב מועדון ארוחת הבוקר כמתופפת. מאוחר יותר החלה לנגן בגיטרה עם להקת אמי והאמי וכן בהקלטות הדמו שלה. לאחר פריצת הדרך הבין-לאומית בקריירה שלה, מדונה נעדרה להופיע עם גיטרה במשך שנים, אך היא נזקפת לזכותה כששיחקה קאמפאנה באלבום הבכורה שלה (1983) ובכלי הנגינה האלקטרוני סינתיסייזר באלבומה הרביעי (1989). בשנת 1999, מדונה למדה במשך שלושה חודשים לנגן בכינור לתפקיד כמורה לכינור בסרט "Music of the Heart", אך בסופו של דבר עזבה את הפרויקט לפני תחילת הצילומים. מדונה החליטה להופיע עם גיטרה שוב במהלך קידום האלבום "Music" וגייסה את הגיטריסט מונטה פיטמן עבור סיוע בשיפור מיומנותה. מאז, מדונה ניגנה בגיטרה בכל סיבובי הופעותיה, כמו גם באלבומי האולפן שלה. בשנת 2002 קיבלה מועמדות לפרס האופק של לס פול בפרסי הגיטרה של חברת גיבסון.
וידאו קליפים והופעות חיות.