חצר אלכסנדר בירושלים (ברוסית: Александровское подворье в Иерусалиме) הידועה גם בשם החפירות הרוסיות הוא מתחם רוסי היסטורי של הממשלה הקיסרית של האימפריה הרוסית. המתחם נמצא ברובע הנוצרי שבעיר העתיקה של ירושלים סמוך לכנסיית הקבר (ולא הרחק מהמנזר בגבעת הגולגולתא). זהו מתחם ארכאולוגי וארכיטקטוני, הכולל את סף שער הדין, כנסיית אלכסנדר נבסקי, אתר ארכאולוגי, מוזיאון קטן ואטרקציות נוספות שנבנו בשנת 1896 על ידי החברה הארץ-ישראלית הפרבוסלבית הקיסרית של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
המתחם מאוכלס על ידי אנשי האגודה הרוסית האורתודוקסית לארץ הקודש (IPPO-Jerusalem.info), שאין לה קשר לחברה נוספת בעלת שם דומה, המנהלת את חצר סרגיי.
היסטוריה.
האדמה עליה עומד המתחם נרכשה בשנת 1859 על ידי הקונסול הרוסי הראשון בירושלים ו.א. דורוגובוז'ינוב מהכמורה הקופטית, ונועדה במקור לבניית הקונסוליה הרוסית. הקונסוליה לא נבנתה במתחם מטעמי נוחות, אלא במגרש הרוסים שמחוץ לעיר העתיקה. בשנת 1881, לאחר עלייתו לרגל לארץ הקודש של הדוכס הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ', החלו חפירות ארכאולוגיות נרחבות בניהולו של ארכימנדריט אנטונין באתר, עקב גילוי עתיקות רבות במקום. בחפירות השתתפו הארכאולוגים קונרד שיק, צ'ארלס וילסון, קופרוניקל דה ווגט ושארל קלרמון-גנו. בשנת 1883 התגלה שבר מחומת ירושלים, שנבנה במאות החמישית או הרביעית לפני הספירה. התגלו גם קשת מקדש אדריאנוס, שברי קירות, ושרידים של שני עמודים של בזיליקת כנסיית התחייה מתקופת הקיסר קונסטנטינוס הגדול, כמו גם שרידי מבנים אחרים מהמאות ה-7–8. לאחר סיום החפירה החלה בניית המתחם שהושלמה בשנת 1891. ב-22 במאי 1896 נחנכה כנסייה בחצר לכבודו של אלכסנדר נבסקי. בשנות מלחמת העולם הראשונה היה המתחם פרוץ.
לאחר פיצול הכנסייה הרוסית בשנת 1920 בין הכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה (שכונתה "הכנסייה הרוסית הלבנה") והכנסייה האורתודוקסית הרוסית, שפעלה בחסות המשטר הקומוניסטי (וכונתה "הכנסייה הרוסית האדומה"), נותרה חצר אלכסנדר בחזקת הכנסייה הרוסית הלבנה, בהתאם למדיניות הבריטית וזו של ממשלת ירדן ששלטה בעיר העתיקה, עד איחוד ירושלים בשנת 1967.
ב-2007 נחתם הסכם שיתוף פעולה בין שתי הכנסיות, ה"לבנה" ו"האדומה", ומאמיני הכנסייה הלבנה הכירו בפטריארך במוסקבה כפטרונם.
חצר אלכסנדר מחוזקת על ידי "האגודה הרוסית האורתודוקסית של ארץ הקודש" שמונהגת בידי אזרח גרמני ממוצא רוסי בשם ניקולאי וורונצוב, הקשור לכנסייה הלבנה. אגודה זו רשומה בעיר מינכן שבגרמניה, ואינה קשורה ל. אלא שהאגודה הרוסית האורתודוקסית לא קיבלה לחלוטין את מרות הכנסייה האדומה ונותרה עצמאית. ואחר כך הגבירה רוסיה את הלחץ להעברת חצר אלכסנדר לידיה.
ב-11 ביוני 2015 חתם ראש הממשלה דמיטרי מדבדב על צו לפיו על משרד נשיא הפדרציה הרוסית לנהל את ההליכים המשפטיים הנחוצים כדי למסד את זכויותיה של רוסיה במגרש אלכסנדר ובכנסיית אלכסנדר נבסקי בירושלים. המסמכים הדרושים למתחם אלכסנדר הוגשו לדיון במשרד המשפטים הישראלי. לדברי סרגיי סטפשין, ראש החברה הקיסרית, "על הרשויות הישראליות להוציא מסמך בו נכתב שמדובר ברכוש המדינה הרוסית." בפתרון סוגיה זו, "הפטריארך קיריל מעוניין ביותר".
על פי דיווחי התקשורת בישראל, כחלק מעסקה הקשורה לפרשת נעמה יששכר ושחרורה, הסכימה מדינת ישראל להתערב בסכסוך ולפעול לשינוי רישום הבעלות על החצר כך שתעבור לחברה הארץ-ישראלית הפרבוסלבית הקיסרית שבשליטת ממשלת רוסיה. אולם העיתון "כל העיר" דיווח כי ראש הממשלה בנימין נתניהו הודיע בחשאי לרוסים, ב-18 באוקטובר 2020, כי בכוונתו להגיש הצעה לממשלה להקים ועדת שרים לבירור והכרעת הסכסוך בין הצדדים לפני קבלת החלטה בנושא.
ב-3 במרץ 2022, החליט בית המשפט המחוזי בירושלים לא לשנות את הסטטוס המשפטי של חצר אלכסנדר. ב-18 באפריל 2022 שיגר נשיא רוסיה ולדימיר פוטין מכתב לראש ממשלת ישראל נפתלי בנט, בו הפציר להעביר לידי מוסקבה את החצר.
תיאור.
החצר המרווחת ביותר מאוכלסת על ידי כנסיית אלכסנדר נבסקי עם איקונוסטזיס שנמצא מגולף מעץ. בחזית הכנסייה יש לוח זיכרון עם הכיתוב: "הכנסייה על שמו של אלכסנדר נבסקי הוקמה על שרידי הכנסייה שנבנתה על ידי הצאר קונסטנטין. 1887–1896". קירות הכנסייה מעוטרים באייקונים וציורים של נ. א. קושלב שביקר במיוחד בארץ ישראל כדי לכתוב אותם על כנסייה זו ו וקתדרלת השילוש הקדוש. הקיר המזרחי, מאחורי המזבח, מעוטר בחלונות ויטראז' בסגנון אר נובו רוסי.
צמוד לכניסה ישנו מוזיאון ובו חפצים קטנים שנמצאו במהלך חפירות: אורות תליון, צלבים בגדלים וצורות שונות, כלי זכוכית זעירים, פמוטים ומנעולי דלת עם ראשי אריות, מטבעות ערבים ומנורות לילה עתיקות. מלאכות חרס רבות במקום בצורת מנורות, קערות ותליונים הם ממוצא קופטי.
בקומת הקרקע של החצר יש חדר קבלה, שנקרא צוות המתחם "המלכותי". לצדו משרד עם דיוקן טקסי של הדוכס הגדול ניקולאי אלכסנדרוביץ' - הקיסר לעתיד ניקולאי השני והציור "מושיע בכתר קוצים" מאת נ. קושלב, וכן דיוקנאות גרפיים של הדוכס הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ', האלוף מ. ג. חריפונוב ומנהל המתחם, ו.ק. אנטיפוב. בקומה השנייה חדרי משרדים, ספריה וארכיון. במרפסת הצמודה לכנסייה מדרום-מערב, ישנם תאים משותפים לעולי רגל. השטח הכולל של המתחם הוא 1,433 מ"ר.
השריד העיקרי של החצר הוא שער הדין - צמוד לשער העיר דרכו עבר ישו בדרך לגבעת הגולגולתא. ממצאים חשובים הם שרידי העמודים וקשת בזיליקת תחיית ישו בתקופת שלטונו של קונסטנטינוס הגדול, אבן מחומת ירושלים, שניצבה ישירות מאחורי שער הדין מהמאה הרביעית או החמישית לפני הספירה, חלק מעמוד בזיליקת תחיית ישו, המשמש ככס במרכז חצר אלכסנדר.
משמאל לסף שער הדין, בשבר שנותר בחומת המצודה יש חור קטן שאיפשר למטיילים להיכנס לעיר לאחר סגירת השערים למשך הלילה. קטע זה נקרא עין מחט.
אלהים צוית לידידך בחירך
אלהים צוית לידידך בחירך הוא פיוט לברכת המזון של סעודת ברית מילה, שחיבר רבינו אפרים מבונא.
הפיוט נתקבל בקהילות אשכנז המערביות, ונאמר בקהילות אלה בברכת הארץ אחרי המלים "יתברך שמך בפי כל חי תמיד לעולם ועד"; הוא לא נתקבל במנהג אשכנז המזרחי.
היסטוריה.
פיוטים לברכת המזון היו נפוצים למדי בארצות המזרח בימי הפריחה של הפייטנות, ופיוטים רבים כאלה נמצאו בגניזה, אך הם מאוד נדירים בקהילות אירופה, וזה הפיוט היחיד מסוג זה שהגיע למחזורים המודפסים.
אמירת הפיוט כנראה נחשבה למאורע חשוב או מיוחד. יוזפא שמש מתאר מקרה בו הוא מל תינוק בימי מגפת דבר בשנת ה'תכ"ו (1666). אחותו של התינוק נפטרה באותו שבוע מהמגפה, ועקב הנסיבות לא התקיימה סעודת ברית. הוא מספר שכדי לא להפסיד הזדמנות לומר את הפיוט, התאספו כמה מבני המשפחה הרחוקים יותר וקיימו סעודה מצומצמת ואמרו בברכת המזון שלה את הפיוט.
רבי דוד לידא כתב את שירו "דם ברית" במנגינה של "אלהים צוית".
מבנה הפיוט.
הפיוט בנוי מבתים בני ארבעה טורים, כשבשלושת הטורים הראשונים שבכל בית חתום "אפרים מעיר בונא", והטור הרביעי בכל בית הוא ציטוט מפסוק. הטור השני שבכל בית מסתיים במילים "ברית עולם", וכשאומרים את הפיוט, נהוג שהמוהל הוא המזמן והוא אומר את כל הפיוט בקול רם, והקהל עונים "ברית עולם" בניגון מיוחד. כאשר נוהגים לערוך את הברית באמצעות שני מוהלים, אחד המוהלים מזמן, ושני המוהלים אומרים את בתי הפיוט לסירוגין.
יחסי גרמניה–פרגוואי
יחסי גרמניה–פרגוואי הם יחסי החוץ בין הרפובליקה של פרגוואי והרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
היסטוריה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן ב-1 באוגוסט 1862, אולם היחסים נותקו במהלך מלחמת העולם השנייה, וחודשו שוב ב-1 באוקטובר 1952.
גרמניה סייעה לפרגוואי במיוחד לאחר סיום הדיקטטורה בדרך לדמוקרטיה, הן בהתמודדות עם פשעי זכויות האדם שבוצעו במהלך הדיקטטורה והן ברפורמות חוקיות, חלקן מבוססות על המודל הגרמני. דמותה של גרמניה בפרגוואי חיובית במיוחד. מהגרים רבים מגרמניה (נכון לשנת 2018: כ-25,000 איש) תרמו להתפתחות המדינה, ומוכרת מחויבותה של הממשלה הפדרלית לפיתוח ומדיניות תרבות.
קשריה של פרגוואי עם האיחוד האירופי, בפרט באמצעות חברותה באזור הסחר החופשי מרקוסור, צמחו בהתמדה בשנים האחרונות. ספרד וגרמניה הן שותפות חשובות במיוחד בין המדינות החברות באיחוד האירופי. חילופי הסחר עם גרמניה מסתכמים בכ-270 מיליון יורו בשנה. בעיקר מיוצאים מגרמניה חלקי רכב, מכונות ומוצרים כימיים (כ-171 מיליון יורו), ולהפך, בעיקר חומרי גלם, בפרט זרעי שמן ופירות, מיובאים מפרגוואי (כ-99 מיליון יורו). אם לוקחים בחשבון משלוחים של חברות סניף גרמניות בברזיל, ארגנטינה או ארצות הברית לפרגוואי, התוצאה היא חדירת שוק גרמנית הרבה יותר.
פרגוואי היא אחת המדינות העניות בדרום אמריקה עם חוסר איזון סוציו-אקונומי גדול. אף על פי שרמת העוני ירדה בשנים מאז 2003, נעצרה הירידה בשנים האחרונות, ומספרי העוני הם סביב 20-25% (מתוכם העוני הקיצוני כ-5%). גרמניה ממשיכה בשיתוף פעולה עם פרגוואי בפיתוח תוך התמקדות בפיתוח כפרי וניהול משאבים בר קיימא. לאלו מתווספים אמצעים בתחום ההכשרה המקצועית.
מכון התרבות הגרמני-פרגוואי (מרכז גתה) באסונסיון תורם תרומה מוכרת לחיי התרבות של הבירה עם המגוון של קורסי השפה ואירועי התרבות שלה. בשנים האחרונות פרויקטים לשימור התרבות מומנו יותר ויותר על ידי הממשלה הפדרלית הגרמנית.
נציגויות דיפלומטיות.