רוואלפינדי (באורדו: راولپنڈی) היא עיר ברמת פוטוואר בפקיסטן, בפרובינציית פנג'אב, השייכת למטרופולין של הבירה אסלאמאבאד. בעיר שוכן מטה הכוחות המזוינים של פקיסטן. רוואלפינדי שימשה עד לשנות ה-60 כבירת המדינה בעת שנבנתה העיר אסלאמאבאד. בעיר מפעלי תעשייה מגוונים ורבים. שדה התעופה הבינלאומי של אסלאמאבאד שוכן למעשה בתחומי העיר רוואלפינדי. רוואלפינדי שוכנת כ-275 ק"מ מצפון-מערב לעיר לאהור. העיר משמשת כעיר מחוז רוואלפינדי. ברוואלפינדי מעל שני מיליון תושבים (כמעט 2.1 מיליון) (נכון ל-2017), עובדה ההופכת אותה לעיר הגדולה ביותר במטרופולין של אסלאמאבאד (יותר מאסלאמאבאד עצמה) ולעיר הרביעית בגודלה בפקיסטן.
היסטוריה.
לרוואלפינדי, הידועה אף בשם "פינדי", היסטוריה ארוכה המתחילה לפני אלפי שנים. ממצאים ארכאולוגיים מעידים כי תרבותו של אזור רוואלפינדי שגשגה כבר לפני כ-3,000 שנה. עוד נמצאו באזור שרידים של יישוב בודהיסטי ועדות לתרבות ההינדו, החל מן המאה ה-6 לפנה"ס, בדומה לממצאים באתר המורשת העולמית תכסילא. חוקרים מעריכים שהעיר נחרבה במאה ה-5 או ה-6 בפלישה של שבטים נוודים. ב העניק הפולש המוסלמי, מחמוד מרזני (979–1030) את העיר החרבה לראש שבט גחאר, קאי גוהאר. אולם העובדה שהעיר שוכנת על נתיב עיקרי לפלישת כוחות זרים, מנעה את שגשוגה והיא נותרה בחורבותיה עד אשר בשנת 1493 החליט ראש שבט גחאר לקרוא לה בשם רוואלפינדי. רוואלפינדי נותרה בשליטת שבט גחאר עד לשנת 1765, אז כבשו הסיקים את העיר. הסיקים הזמינו סוחרים מאזורים אחרים לבוא ולהתיישב בעיר, דבר שתרם לפריחתה המחודשת.
בשנת 1849 נכבשה העיר על ידי הבריטים ובשנת 1851 הפכה העיר לבסיס קבוע של הצבא הבריטי. בשנות ה-80 של המאה ה-19 נסללה מסילת רכבת אל העיר וב-1 בינואר 1886 נחנך שרות הרכבות. הצורך בחיבורה של רוואלפינדי לרשת המסילות בתת-היבשת ההודית עלה לאחר שהלורד דלהאוזי הפך את רוואלפינדי למטה המפקדה הצפונית ובכך הפך את העיר לבסיס הצבא הבריטי הגדול ביותר בהודו הבריטית.
בשנת 1951 אירעה בעיר ההתנקשות הראשונה בראש ממשלה נבחר של פקיסטן העצמאית, ליקאת עלי ח'אן. הרצח אירע בפארק ליאקואט באה. ב-27 בדצמבר 2007, השער האחורי לפארק ליאקואט באה היה פעם נוספת לזירת הרצח של ראש ממשלת פקיסטן לשעבר, בנזיר בהוטו. אביה, זולפיקר עלי בהוטו נתלה ברוואלפינדי בשנת 1979.
בימינו משמשת רוואלפינדי כמטה הצבא הפקיסטני וכן מטה חיל האוויר.
סביבה ותושבים.
מטרופולין רוואלפינדי מורכב משבע מועצות מקומיות אוטונומיות, זאת בנוסף לעיר רוואלפינדי גופה. שיעור יודעי קרוא וכתוב ברוואלפינדי הוא 70.5% (נכון לינואר 2006). אוכלוסיית העיר מגוונת מבחינה אתנית ולשונית ומורכבת מבני השבטים הפותוהארי, פונג'אבי, מוהאג'יר אורדו. ופתאנים. מזג האוויר באזור נתון לשינויים מהירים וקשים לתחזית. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא כ-910 מ"מ. הטמפרטורה המקסימלית אשר נמדדה בקיץ הגיעה לשיא של 52 מעלות, בעוד שבחורף הטמפרטורה צונחת למינימום של מינוס 5 מעלות.
אתרים בולטים בעיר.
רוואלפינדי נמצאת בתחילת המאה ה-21 בתנופת התפתחות ונבנו בה בתי מלון רבים, מסעדות, מועדונים, מוזיאונים ופארקים אשר הגדול ביניהם הוא הפארק הלאומי איוב. רוואלפינדי משמשת כנקודת יציאה לתיירים המבקרים באתרי הנוף ובתחנות ההרים באזור גאליאט.
בעיר שווקים גדולים והיא נחצית בשתי דרכים מרכזיות. העיר העתיקה מורכבת ממערכת של סמטאות צרות ובה מבנים עתיקים רבים, כולל מקדשים של דת ההינדו והדת הסיקית וכן מסגדים. לאורך למעלה ממאה שנים משמשת רוואלפינדי כמטה צבאי ולכן בעיר נמצא גם המוזיאון הצבאי הפקיסטני, הסוקר אף את תולדות הצבא הבריטי באזור.
הפארק הלאומי איוב משתרע על שטח של כ-9.3 קמ"ר ומכיל אגם לשיט סירות, פארק שעשועים, אקווריום ומסעדת-גן. ברוואלפינדי פארקים נוספים הפתוחים לציבור.
אצטדיון הקריקט של רוואלפינדי נפתח בשנת 1992 ותכולתו 15,000 צופים. בעיר גם אצטדיון הוקי שדה, המשמש כאצטדיון הבית של הנבחרת הלאומית.
כלכלה.
רוואלפינדי הייתה העיר המרכזית באזור עוד בתקופת שלטונה של האימפריה הבריטית. במהלך השנים נבנו בעיר מפעלי תעשייה רבים בתחום זיקוק נפט, ייצור ועיבוד פלדה, עיבוד גז, בתי מלאכה לתעשיית הרכבות, מנסרות, מפעלי אוהלים, מפעלי טקסטיל, חברות תובלה, מוצרי קדרות ומוצרי עור. בעיר פועלת "מבשלת מרי", יצרנית משקאות מהגדולות במדינה. כמו כן, בולטים ענפי התחבורה והתיירות.
חינוך.
בעיר מספר רב של מכללות וכן מספר אוניברסיטאות בולטות בפקיסטן, ביניהן:
תחבורה.
שדה תעופה.
שדה התעופה צ'אקלטה, שהוא שדה התעופה הבינלאומי של אסלאמאבאד, ממוקם למעשה בתחומי רוואלפינדי. כ-25 חברות תעופה לאומיות ובינלאומיות, מקיימות טיסות סדירות לשדה. זהו שדה האם לחברת התעופה הלאומית של פקיסטן (PIA). בתחילת המאה ה-21 החלה בניית שדה תעופה בינלאומי חדש, סמוך לעיר טארנול, אשר ימצא במחצית הדרך בין רוואלפינדי לאסלאמאבאד.
דרכים.
הדרך הראשית החוצה את רוואלפינדי היא דרך מורי. כיוונה הכללי של הדרך הוא מזרח-מערב והיא ממשיכה לעיירת ההרים מורי, שהיא עיירת נופש ידועה בתקופת הקיץ. דרך מורי היא אחת הדרכים העמוסות ביותר בחבל פונג'אב.
רוואלפינדי אף נמצאת על ציר הדרך הראשית הגדולה (אנגלית: Grand Trunk Road), אשר סומנה בעת האחרונה בשם N-5, המקשרת בין רוואלפינדי ובין רובן של הערים הגדולות בצפון פקיסטן.
סמוך לעיר חולפות אף שתי דרכים מהירות, בנות שישה מסלולים, M2 (להור-אסלאמאבאד) ו-M1 (אסלאמאבאד-פשאוור). סלילתן של דרכים אלה הושלמה בשנות ה-90 של המאה ה-20.
תחבורה ציבורית.
בתוך העיר רוואלפינדי אמצעי תחבורה ציבורית מגוונים, החל ממוניות צהובות, ריקשות ממונעות, מיניבוסים ואפילו כרכרות סוסים. כיוון שהעיר חסרה תכנון מרכזי, עומסי תנועה כבדים נוצרים לעיתים אף בדרכים צדדיות. אוטובוסים ממוזגים ובלתי ממוזגים מספקים תחבורה בינעירונית ליעדים רבים בפקיסטן.
מתחנת הרכבת המרכזית יוצאות רכבות נוסעים לרוב עריה המרכזיות של פקיסטן.
רוולפינדי
סימניה
סימנייה
סימנייה היא רצועה צרה ודקה שקורא ספר מניח בתוכו, כדי לסמן את המקום שבו הפסיק את קריאתו, וממנו ימשיך בהמשך קריאת הספר.
היסטוריה.
מטרתן של הסימניות היא לסמן מקום בספר בלי לגרום נזק לנייר ממנו עשוי הספר. במיוחד היה נכון הדבר לפני המצאת הדפוס, כשהספרים היו נדירים ויקרים. בימי הביניים שימשו סימניות עשויות רצועת קלף.
סימניות באורך 40 מטר היו כבר בתקופת מגילות הפפירוס במצרים בעת העתיקה (שנת 476 לספירה לערך) ושימשו לסימון מקום הקריאה. גם בראשית ימי הביניים, נמצאו סימניות במנזרים וביניהן סימניות שהיו צמודות (clip-on type bookmarks) לדף הנייר.
כבר בימי הביניים המאוחרים, בין המאות ה-13 וה-15, נמצאו סוגים שונים של סימניות. בכתבי יד שנכתבו על ידי פטרוס קומסטור (Peter Comester) מהמאה ה-13, השייכים לרשימות אינוונטר של הספרייה הבריטית, נמצאה סימנייה מעניינת ונדירה: באחד הדפים של כתבי היד גזרו חתך בקצה באופן אנכי ובו הכניסו שרוך ארוך ששימש כסימנייה.
במאות ה-16-17, בתקופת אליזבת הראשונה, נמצאה רצועת משי מעוטרת בגדילים שהייתה שייכת לכריסטופר בארקר, אשר רכש את ההמצאה מהמלכה שנתנה לו את הבלעדיות בשנת 1577 להדפיס את התנ"ך. בשנת 1632 הכינו סימניות ארוגות מחוטים, מכסף וציציות לספרי התורה ולספרי התפילה. סימנייה אופיינית במאות ה-18-19 הוכנו מרצועת עור שנקשרה לספר כפי שהן מצויות עד היום בספרי יעץ.
סימניות נפרדות מהספר החלו להופיע באמצע המאה ה-19. אזכור לסימנייה מופיע בספרה של מרי ראסל מיטפורד "Recollections of a Literary Life" משנת 1852. בשנות השישים של המאה ה-19 נוצרו סימניות מהודרות מבד ארוג, בעיקר בקובנטרי, מרכז תעשיית המשי של אנגליה. תומאס סטיבנס מקובנטרי, יצרן סימניות בעל מוניטין, הודיע על 900 דגמים שונים שהוא מייצר. סימניות משי היוו מתנה נחשבת בתקופה הוויקטוריאנית, וסטיבנס יצר סימניות לכל אירוע.
בשלהי המאה ה-19 צומצם ייצורן של סימניות המשי, והתרחב ייצורן של סימניות עשויות נייר או קרטון, זאת במקביל לגידול בתפוצת הספרים, כאמצעי פרסום לאירועים ולעסקים שונים. הסימניות יוצרו מפלסטיק, מזהב, מפנינים, משנהב ומתכות יקרות.
סימניות בשנות האלפיים.
סימניות מודרניות קיימות במגוון רחב מאוד של חומרים. סימנייה היא לעיתים רצועת בד המחוברת לכריכת הספר, ובדרך כלל היא חפץ נפרד, עשוי נייר, קרטון, בד, לבד, פלסטיק, עור או מתכת. פעמים רבות הסימניות מעוטרות בקישוטים שונים, ולעיתים הן מכילות פרסומת לחנות ספרים או להוצאת ספרים. סימניות נמכרות גם כמזכרות לתיירים. בשל מגוון עיצוביהן ומקורותיהן, סימניות מהוות גם פריט אספנות.
בנוסף לסימניות שנועדו למטרה זו, ניתן להשתמש לכך גם בפתק אקראי כלשהו. יש המשתמשים בפתקיות דביקות (Post-it) כסימנייה. רבים נוהגים ליצור קפל קטן בפינת הדף ("אוזני חמור") כתחליף לשימוש בסימנייה.
בעידן המחשב והאינטרנט נעשה גם שימוש וירטואלי ומושאל במונח "סימנייה", בעיקר בדפדפני אינטרנט ובמעבדי תמלילים. סימנייה וירטואלית כזו היא כלי מובנה בתוכנה, המאפשר למשתמשיה לסמן קטעי טקסט או דפים מועדפים שאליהם הם יכולים לשוב בכל עת בקלות בהקלקת עכבר. מעבד התמלילים הפופולרי מיקרוסופט וורד, ודפדפן מוזילה פיירפוקס, כוללים פונקציית "סימניה" בתכונותיהם (שקיימת גם בתוכנות מקבילות אחרות, בשמות שונים).
תקופת השופטים באתיופיה
הרבליזם
אלכסנדר עזר יבזרוב