בחודש מאי 1989 הקימה הראל את חברת ההפקות הבינלאומית "קפיטול פילמס" (Capitol Films) העוסקת במימון הפקה והפצה של סרטי קולנוע, שמרכזה בלונדון. החברה מפיצה מעל 100 סרטי קולנוע ומדי שנה נוספים לספריית החברה בין חמישה לעשרה סרטים חדשים. קפיטול פילמס מימנה מספר גדול מן הסרטים בהפקה מלאה או חלקית, בין הסרטים שהפיקה היו סרטיו של הבמאי רוברט אלטמן, "פארק גוספורד" שהיה מועמד לשבעה פרסי אוסקר, הסרט זכה באוסקר על התסריט ובפרס גלובוס הזהב עבור הבימוי; וכן סרטו של אלטמן "רקדנים". הראל הפכה לאחת הנשים החזקות בתעשיית הקולנוע הבריטית והחברה, לאחת מחברות הסרטים העצמאיות המצליחות באירופה ובעולם.
בשנת 2006 נמכרה חברת "קפיטול פילמס" לחברה שמרכזה בלוס אנג'לס. הראל ושותפותיה ממשיכות לנהל מלונדון את החברה. בעקבות הפקה חדשה של "הלהקה" והפעם כמחזמר בתיאטרון "הבימה" (2006), חודש לאחר שנים רבות הקשר בין הראל לבמאי אבי נשר; השניים אף שיתפו פעולה בהפקת הסרט הסודות (2007).
קא-מון
קא מון
ציפי פליישר
ציפי פליישר (נולדה ב-20 במאי 1946) היא מלחינה, מוזיקולוגית חוקרת הזמר העברי ומרצה למוזיקה ישראלית.
ביוגרפיה.
ציפי פליישר נולדה בשנת 1946 בחיפה. סיימה תואר בוגר בתאוריה, בקומפוזיציה ובניצוח מטעם האקדמיה למוסיקה ולמחול ע"ש רובין בירושלים; תואר ראשון בלשון עברית, בשפה וספרות ערבית ובהיסטוריה של המזרח התיכון מטעם אוניברסיטת תל אביב; תעודת מורה מוסמך למוזיקה מטעם המדרשה למוזיקה במכללת לוינסקי לחינוך בתל אביב; תואר מוסמך בחינוך מוזיקלי מטעם אוניברסיטת ניו יורק (NYU); תואר מוסמך בבלשנות שמית מטעם אוניברסיטת תל אביב; ותואר דוקטור במוזיקולוגיה מטעם אוניברסיטת בר-אילן. עבודת הדוקטור שלה (1995), בהנחיית פרופ' בתיה חורגין, עסקה באופרה "מדיאה" מאת כֶּרוּבּיני, וניתוחה המעמיק תוך מיזוג שיטות הניתוח של היינריך שנקר וז'אן לה-רו. (Jan laRue)
כמלחינה.
בשנות ה-70 המוקדמות נודעה פליישר בפעילותה בתחומי הג'אז, התיאטרון והמוזיקה הקלה. היא הרבתה להלחין ולעבד בז'אנרים אלה, וכבר אז כללה פעילותה מרכיב חינוכי בולט, שבא לידי ביטוי בין השאר בעבודתה עם התיאטרון לילדים ולנוער בניהולה של אורנה פורת בתל אביב וכמעבדת ומנצחת בסדרת הטלוויזיה הלימודית "מוזיקה בתיאטרון" בהנחייתו ובניהולו המוזיקלי של גארי ברתיני. בשנים 1970–1972 ייסדה וניהלה את להקת המוזיקה הקלה 'בנות חווה'; בשנים 1973–1975 הייתה מנהלת המוזיקה של תיאטרון באר שבע (שנוסד באותה עת), ועבדה בשיתוף פעולה הדוק עם במאי הבית של התיאטרון, חנן שניר. במסגרת פעילות זה חיברה גם את המחזמר "עלי כינור" (אופ' 1), לליברית של עדה בן-נחום המבוסס על סיפורו של שלום עליכם.
לקראת סוף שנות ה-70 עברה פליישר להלחנת מוזיקה לבמת הקונצרטים. מאז הלחינה שבע סימפוניות, ארבע אופרות מלאות, מוזיקה קאמרית, שירים אמנותיים, יצירות למקהלה (המשתרעות מיצירות למקהלה ללא ליווי ועד לאורטוריות וקנטטות למקהלה ותזמורת), ויצירות אלקטרוניות. חשיבתה היצירתית עברה תהפוכות מאז שנות ה-70: אז בלט בארץ סגנונה פורץ-הדרך בהשפעת לימודיה בתחום המזרח. בשנות ה-80 הביאו יצירותיה לעיצובו וגיבושו של סגנון זה. בשנות ה-90 העמיק מבטה בזמן ובמקום, תוך שילוב אלמנטים ממרחבי העולם השמי ואף מעבר לו, ובכלל זה התייחסויות אל תרבויות עתיקות. שנות האלפיים מתאפיינות בפריצתה אל הז'אנרים רחבי-היריעה של הסימפוניה והאופרה, שאפשרו לה להרחיב את מבעה האמנותי.
כמורה.
כמחנכת, לימדה פליישר דורות רבים של מלחינים, מנצחים ומורים, ביניהם מספר מוזיקאים ידועי-שם, כגון המנצחים מיכאל שני, נעמי פארן ודוד שלון; המלחינים-מבצעים שלמה גרוניך, אילן רכטמן, יאיר דלאל, אמנון וולמן ומישה אפלבאום. היא כיהנה כמרצה במספר מוסדות, ביניהם אוניברסיטת תל אביב, והוזמנה כמרצה אורחת באקדמיה למוזיקה בירושלים, בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית ובמספר מוסדות אקדמיים באירופה ובארצות הברית. נמל העוגן שלה היה, במשך עשרות שנים, בית-הספר למוזיקה שבמכללת לוינסקי לחינוך.
מחקריה.
כחוקרת, מתמקדים עיסוקיה של פליישר בזמר העברי.
כבר בהיותה תלמידת תיכון חיברה ספר מקיף בנושא זה, "התפתחותו ההיסטורית של שיר העם העברי".
בשנת 1990 יצא לאור ספרה "זמר עברי: מדריך לעולים חדשים".
ספרה "הירמון שירים", שיצא לאור בשנת 2005, מכיל התייחסויות נרחבות לרפרטואר זה.
כיום היא שוקדת על מחקר עדכני תחת השם הזמני "ההתפתחות המוזיקלית-היסטורית של הזמר העברי", המשלב סקירה היסטורית-סגנונית של התקופה מאז טרום העליות הציוניות ועד ראשית המאה ה-21; פרופילים מוזיקליים של כ-200 אמנים ולהקות; וניתוחים טקסטואליים ומוזיקליים מפורטים של שירים נבחרים, תוך התייחסות למיקומם ההיסטורי. בשנת 2013, התפרסמה המונוגרפיה "מתי כספי – הקסם והחידה", המציגה את עולמו ההרמוני העשיר והייחודי של מתי כספי על סמך ניתוח מעמיק של 40 משיריו.
משפחה.
פליישר הייתה נשואה לבלשן אהרן דולגופולסקי, פרופסור באוניברסיטת חיפה, עד מותו ב-2012.
פרסים.
יצירותיה של פליישר זיכו אותה בפרסים רבים, בהם:
כמו כן, זכתה במלגות ופרסים מטעם ממשלת פינלנד, ממשלת ארצות הברית, חברת ברהמס (גרמניה) והחברה הקנָדית למוזיקה אלקטרו-אקוסטית.
מלך ממלכת אימרתי
רשימת מלכי ממלכת אימרתי:
בית מטבחיים 5
בית מטבחיים-חמש
סינונים
לווייתן סאי
אמנת ברן להגנת יצירות ספרותיות ואמנותיות
אמנת ברן להגנת יצירות ספרותיות ואמנותיות, הידועה גם בקיצור כאמנת ברן, היא אמנה בינלאומית המגינה על זכויות יוצרים. האמנה נחתמה לראשונה בעיר ברן שבשווייץ ב-1886 ותוקנה מאז מספר פעמים. נכון לאוקטובר 2007, חתומות עליה 163 מדינות.
קודם לאמנת ברן היו קיימים חוקים במספר ארצות, למשל בצרפת ובממלכה המאוחדת, שהגנו מקומית על יוצרים בני הארץ. אולם שום דבר לא מנע מהוצאה לאור בצרפת להעתיק בלא רשות יצירה של מחבר בריטי - ולהפך. חשיבותה הגדולה של האמנה הייתה בהעלאת ההגנה על זכויות יוצרים מרמת המדינה הבודדת לרמה הבינלאומית.
תוכן האמנה.
כל אומה החתומה על אמנת ברן מחויבת להעניק למחברי יצירות בני אומות אחרות החתומות על האמנה, את אותה הגנה שחקיקת זכויות היוצרים שלה מספקת למחברים בני הלאום. בנוסף לכלל זה, מחייבת האמנה להעניק לאותם מחברים מספר זכויות מינימליות הקבועות באמנה, בלי תלות בחקיקה המקומית ובכללן:
בנוסף לאיסורים לעיל, מקנה האמנה למחבר שתי זכויות "מוסריות": הזכות "לטעון לזכותו על היצירה" והזכות להתנגד לכל שימוש בה שיפגע בכבודו או בשמו.
האמנה כוללת בתוכה הקלות מסוימות למדינות מתפתחות, כמו גם אמצעי-נגד למאבק במדינות שאינן חתומות עליה: מחברים בני אומות אלה מאבדים את זכותם להגנה כלשהי במדינות האמנה, אם מדינתן הפרה זכות של מחבר אחד בן אומה חתומה.
ההגנה המוענקת למחברים תחת אמנת ברן עומדת לרשותם בלי לדרוש מהם כל רישום מוקדם ופורמלי של יצירותיהם.
תוקפה של ההגנה על זכויות המחבר קבוע באמנה לחול לפחות חמישים שנה לאחר מותו. יוצאים מן הכלל הם צילומים, שלהם נקבעה הגנה של לפחות 25 שנה מיצירתם, וסרטים, שמוגנים לפחות 50 שנה מיום הקרנתם הראשונה (או 50 שנה מיצירתם, אם נגנזו ולא הוקרנו מעולם).
מדינות חברות יכולות בחוקיהן להגדיל את התקופה לעיל אך לא לגרוע ממנה. בכל מקרה לא יזכה מחבר, ממדינה החתומה על האמנה, להגנה ארוכה יותר בחו"ל מאשר בארצו, אלא לקצרה מבין השתיים ("כלל התקופה הקצרה", באנגלית: rule of the shorter term).
היסטוריה.
יוזם האמנה היה הסופר הצרפתי ויקטור הוגו. היא התפתחה ושונתה פעמים רבות: בפריז ב-1896, בברלין ב-1908, בברן ב-1914 (אז הושלמה), ברומא ב-1928, בבריסל ב-1948, בסטוקהולם ב-1967, בפריז ב-1971 ולאחרונה ב-1979.
בישראל תקפה אמנת ברן משנת 1950 והיא אומצה כחלק מהדין הפנימי שלה בצו זכות-יוצרים (אמנת ברן), התשי"ג-1953.
ארצות הברית מאנה להצטרף לאמנה במשך שנים רבות והמשיכה להנהיג דרישה לרישום פורמלי של יצירות כתנאי להגנה על זכויות יוצרים. רק בשנת 1988 אימצה לבסוף את האמנה.
על מנת לפקח על יישום האמנה ולנהלה, הוקם ארגון מיוחד שישב בברן ועבר ב-1960 לז'נבה. ב-1967 הפך ארגון זה לארגון העולמי לקניין רוחני (WIPO), שהסתנף ב-1974 לאומות המאוחדות.
סיבה למסיבה
סיבה למסיבה הייתה תוכנית האירוח המרכזית של הערוץ הראשון, ושודרה בליל שבת בשנים 1984–1990. התוכנית הייתה המשך "משופר" של התוכנית "שעה טובה".
היסטוריה.
את התוכנית הנחה תחילה מני פאר, במשך עונת שידור אחת. התוכנית שודרה לראשונה בדצמבר 1984 וצולמה תחילה במועדון החמאם ביפו. לאחר פרישתו הנחו את התוכנית מנחים מתחלפים ובהם: גידי גוב, ספי ריבלין, אילי גורליצקי, דודו דותן, אבי אתגר, מאיר שלו ועוד. לבסוף נבחרה רבקה מיכאלי כמנחה קבועה בשנת 1986. את התוכנית הפיק אהרון גולדפינגר, והיא שודרה פעם בשבועיים. ברוב שנות התוכנית שודרו במקביל אליה תוכניות אירוח אחרות ("ממני", "סופסוף"). בתוכנית התארחו טובי היוצרים, האמנים ואנשי החברה הישראלית של שנות ה-80, ובה התגלו לראשונה הזמרות ריטה ומרגלית צנעני. גם הזמרת רינת גבאי זכתה לחשיפה ראשונה לקהל בתוכנית.
את פתיח התוכנית הלחין אלדד שרים. את התוכנית ליוותה מוזיקלית תזמורת הטיילת בניצוחו של דוד קריבושי.