בן מאיר הורה לתלמידיו לחגוג את המועדים כפי הוראתו, ואילו חכמי בבל, ובראשם ראש הגולה דוד בן זכאי ורב סעדיה גאון כתבו לו כי טעות בידו. כתוצאה מכך פסח נחגג בארץ ישראל ביום ראשון, ובבבל ביום שלישי. בתגובה לטענת חכמי בבל, קבע בן מאיר כי הסמכות לקבוע מועדים ולעבר את השנה נתונה לחכמי ארץ ישראל בלבד, ועל כן פסיקתו מוסמכת יותר משל בן זכאי ורס"ג. בעקבות המצב שנוצר, בו יהודים באזורים שונים חגגו מועדים בזמנים שונים, הזדעזעו חכמי בבל מהפילוג וניסו לשכנע את בן מאיר לחזור בו והפיצו בקהילות שונות מכתבים המזהירים שלא לנהוג כשיטת בן מאיר, וכן רב סעדיה גאון פרסם את "ספר המועדים" נגד שיטתו, אך בן מאיר התעקש ואף פרסם את לוח "ארבעה שערים" (של חכמי בבל) בגרסה שלו. מצב בלתי-אפשרי זה הוביל את רב מבשר ותומכיו, שבתחילה צידדו בשיטת בן מאיר, לעבור לצד של רב סעדיה גאון וחכמי בבל.
חליפות המכתבים בין הצדדים הניצים לא פסקו, וחכמי בבל כתבו לבן מאיר וניסו לפייסו לחזור בו ("נעשינו חרפה בגויים וקלסה בין המינים"; "אבלים נזופים בבכי תמרורים ואנחה", ועוד), אך בן מאיר לא חזר בו והשיב להם במכתב כי " אילו נהרגנו ואלף כמותנו, לא נשנה מנהג אבותינו ולא נחליף חוק... יש הרשות לחבורת ארץ ישראל על חכמי בני הגולה, ואין לבני הגולה רשות על בני ארץ ישראל..." בהמשך מכתבו זה טוען בן מאיר כי רב סעדיה גאון אשם במחלוקת שפרצה.
לא ידוע אימתי פסקה המחלוקת. בשנת ד'תרפ"ד לפי שתי הדעות פסח חל באותו יום וכן ברוב השנים שאחר כך. אין מידע על השנים ד'תרפ"ז וד'תרפ"ח שבהן שוב הייתה המחלוקת רלוונטית. בזמן הרמב"ם כבר קיבלו יהודי ארץ ישראל את שיטת חכמי בבל.
בן זכאי (פירושונים)
מרים, אחות לזרוס
אנדרה גיו
אנדרה גיו (בצרפתית: André Guillot; 15 באוקטובר 1908 - 23 בפברואר 1993) היה שף צרפתי, השף של מסעדת "אוברז' די וייה מארלי" (l’Auberge du Vieux Marly) במארלי-לה-רואה.
ביוגרפיה.
אנדרה גיו נולד ב-1908 בפארמוטייה, בהיותו בן 16 החל לעבוד בבישול, בתחילה כשוליית שף המאפה פרנאן ז'יטו, שף שגרירות צרפת ברומא.
חלקה הראשון של הקריירה שלו שימש כשף בבתים פרטיים, בכלל זה בשירותו של הסופר הסוריאליסטי רמון רוסל (Raymond Roussel), עשיר אנין טעם שלביתו הובאו פירות וירקות מקוט ד'אזור ברולס-רויס. במלחמת העולם השנייה נפל בשבי, אחריה עבד במספר מוסדות ואחר-כך התיישב בנורמנדי במארלי-לה-רואה ב-1952, שם היה שף המסעדה "אוברז' די וייה מארלי". המסעדה הצרפתית בעלת השם הגדול ביותר שמדריך מישלן האדום התעלם ממנה.
ב-1966 דירג מדריך ג'וליארד את המסעדה כ"מסעדה הטובה ביותר בשכנות לפריז" והיא קיבלה 17.5/20 נקודות במדריך גו מיו ותרנגול שחור מוכתר (הציון הגבוה ביותר) מידי מדריך קלבר.
גיו פרש ב-1972, לימד בישול. בין השפים אותם לימד נכללו ז'אן-מארי אמט, פייר בארדש, ז’אק קאניה, גי ז'דה, אמיל יונג, גי מארטן, מארק מנו, ז'אן-פייר רוברט, אנרי סגן (Henri Seguin) וז’ראר וייה.
אנדרה גיו מוכר כממציאו של הרטבים בלי קמח, על ידי סילוק הרביכה והקמח, הוא הסמיך את הרטבים באמצעות צמצום, ההצלחה נזקפת גם לזכות מתכון מגדנאות מיוחד.
כריסטיאן מיו תיאר אותו כ"הבלתי מובן ביותר מבין השפים הצרפתיים הגדולים ביותר", הוא נחשב כחלוץ המטבח הקל, הרבה לפני עידן הדיאטה.
הוא היה גלוי לב ולא היסס לתקוף מסורות מבוססות היטב, כך למשל תקף את הנוהג להבעיר את המנה לעיניו של הלקוח כהצגה גרידא וגרס שיש לעשות זאת במטבח בלבד.
הוא הלך לעולמו ב-1993 בסן-ז'רמן-אן-לה.
מרים מבית עניה
מרים מבית עניה (ביוונית: Μαρία - מריה) היא דמות המתוארת בברית החדשה, בבשורה על-פי יוחנן ובבשורה על פי לוקאס. על פי ספרים אלה מרים היא אחותם של לזרוס (אלעזר) ומרתא מבית עניה (הסמוכה לאלעיזריה של ימינו, יישוב בחבל יהודה בצפון הר הזיתים). על פי מסורת הכנסייה הקתולית מרים מבית עניה היא מרים המגדלית. מסורות הכנסייה הנוצרית אורתודוקסית והנצרות הפרוטסטנטית סוברות כי הן נשים שונות.
אזכורים בברית החדשה.
על פי הבשורה על פי לוקאס, ישו ביקר בבית האחיות מרתא ומרים. בעוד שמרתא עסקה בעניינים שונים מרים הקשיבה לתורתו של ישו, ולכן זכתה לשבחי הברית החדשה.
פרשנים ראו בישיבתה של מרים לרגלי ישו, היותה אחד מתלמידיו.
הבשורה על-פי יוחנן מזכירה את מרים בשני אירועים - האחד תחיית לזרוס:
וכן בתיאור משיכתו של ישו על ידי מרים:
על פי תיאור זה מרים שפכה שמן ריחני על רגליו של ישו, ונגבה את רגליו בשערותיה.
זיהויה עם מרים המגדלית.
הכנסייה הקתולית מזהה את מרים מבית עניה עם מרים המגדלית. אף שאין לזיהוי זה תימוכין בספרי הברית החדשה, המלומדים הקתולים סברו שלאור שבחיו הגבוהים של ישו למרים, לא ייתכן כי לא הייתה באירוע צליבתו וקומו לתחייה ולכן היא מזוהה עם מרים המגדלית שהייתה בשני אירועים אלה.
הכנסיות המזרחיות אינן מקבלות פרשנות זו, וסבורות כי מרים מבית עניה ומרים המגדלית הן שתי קדושות נפרדות. הכנסיות המזרחיות סבורות כי אף מרים מבית עניה נכחה באירוע הצליבה, כמו גם אחותה מרתא, והן מתוארות כ"נשים נושאות המור" המוזכרות שנכחו באירוע. על פי המסורות האורתודוקסיות, בעקבות מותו של סטפנוס הקדוש נמלטו מרים, מרתא ואלעזר מירושלים והחלו להפיץ את בשורת ישו בארצות שונות.
קדושה נוצרית.
על פי הנצרות האורתודוקסית היום המקודש למרתא ומרים הוא ה-4 ביוני, וכן היום השלישי לאחר הפסחא.
על פי הכנסייה הלותרנית, הכנסייה האפיסקופלית והכנסייה האנגליקנית, היום המקודש של מרתא, מרים ואלעזר הוא ה-29 ביוני.
ישו בבית מרתא ומרים
ישו בבית מרתא ומרים (בהולנדית: Christus in het huis van Martha en Maria) המכונה גם ישו בבית מרים ומרתא הוא ציור שמן על בד משנת 1654 או 1655, מעשה ידי הצייר ההולנדי יאן ורמיר. הציור מוצג בגלריה הלאומית של סקוטלנד באדינבורו.
תיאור היצירה.
יצירה זו היא אחד הציורים המוקדמים של ורמיר, וייחודה במכלול יצירתו של ורמיר בכך שהיא מתארת אירוע מהברית החדשה. יצירה זו היא היחידה מיצירות ורמיר העוסקת בסיפור מכתבי הקודש.
על פי הבשורה על פי לוקאס ביקר ישו בבית האחיות מרתא ומרים. מרתה עסקה בעניינים שונים אך מרים הקשיבה לתורתו של ישו, ולכן זכתה לשבחי הברית החדשה.
ביצירה נראית מרים יושבת למרגלותיו של ישו ומאזינה לדבריו, בעוד שאחותה עוסקת בהגשת מזון ומפניה ניכר כי אינה מקשיבה לדבריו.
ביצירה מוקדמת זו בולטים השימוש בצבעי אדום וחום עמוקים יותר משהופיעו ביצירותיו המאוחרות יותר של ורמיר, ומשיכות מכחול שוטפות, חופשיות וניכרות לעין, שאף הן אינן מופיעות ביצירתו הבשלה יותר. היצירה שייכת לקבוצה של יצירות מוקדמות, כמו "רחצת דיאנה" ו"היצאנית", בהן ניסה ורמיר לאמץ ביצירתו תמות מיתולוגיות או תמות "בתי מרזח" כנוהג התקופה.
גם ביצירה מוקדמת זו בולט המשחק הנועז באור ובצל של ורמיר, כולל השימוש הייחודי בצל צבעוני (כלומר, שאינו גוון חום מוכהה) על פני המצוירים. בציור מופיעים כמה אלמנטים החוזרים ביצירתו הבשלה יותר של ורמיר, כמו האור הזורם מצידו השמאלי של הבד, ומשחק על־פני האנשים, העצמים והבדים ושורת חפצים מוכרים, כמו השטיח שעל השולחן, מסעד הכיסא, סלסלת הלחם והשרפרף, השבים ומופיעים ביצירות מאוחרות רבות.
הלן דארוז
הלן דארוז (בצרפתית: Hélène Darroze; נולדה ב-23 בפברואר 1967) היא שפית צרפתיה. בעלת מסעדת "הלן דארוז" ברובע השישי של פריז אשר לה 15/20 נקודות בגו מיו והניקוד המקסימלי של שלוש צלחות במדריך פודלו (נכון ל-2010). דארוז היא האישה היחידה בצרפת שזכתה בשני כוכבים במדריך מישלן האדום מאז 2003 (אן-סופי פיק היא האישה היחידה בצרפת שקיבלה שלושה כוכבים). במהדורת 2010 של המדריך הורדה מסעדתה לכוכב אחד.
דארוז, היא הדור רביעי למשפחה של מלונאים ומסעדנים בלאנד. ב-1895 אבי סבה של הלן דארוז פתח את האוברז' "Le Relais" בווינלנב-דה-מארסאן, המרוחקת כ-20 ק"מ מזרחית למון-דה-מארסאן בלאנד. סבה ז'אן וסבתה שארלוט המשיכו בניהול המקום ואחריהם גם אביה פרנסיס. אביה הסתכסך עם סבה, עזב את המסעדה המשפחתית והפך לנגוסיאן של ארמניאק. לאחר זמן התפייס פרנסיס עם ז'אן ושב למסעדה המשפחתית.
ברובן של מסעדות הצמרת בצרפת יש בקבוקי יין בני 20 עד 80 שנה הנושאים את השם "דארוז". האוברז' המשפחתי שהחל כטאבל ד'אוט, הפך לימים למסעדה ולרלה א שאטו.
לאחר שדארוז סיימה את בית הספר למנהל עסקים של בורדו, היא עבדה במשך שלוש שנים במסעדת "לואי ה-15" באוטל דה פארי, אצל השף אלן דיקאס במונטה קרלו. בתחילה כקומיס ואחר-כך כמנהלת אדמיניסטרטיבית. דיקאס, שבדיוק קיבל 3 כוכבים במדריך מישלן האדום, עודד אותה להמשיך בתחום.
ב-1993 אחיה מארק, שהתכוון ליטול את הפיקוד על המסעדה המשפחתית החליט לבסוף להיעשות ליינן ומשווק של ארמניאק. החלטה זו של אחיה, אפשרה לה לתפוס את מקומו באוברז' המשפחתי, "שה דארוז", לצידו של אביה. ב-1995 החלה לנהל את המסעדה וקיבלה כוכב במישלן ו-16 נקודות בגו מיו. היא נבחרה ל"שפית הצעירה של השנה" בידי מדריך שאמפראר וב-1996 נבחרה ל"תקווה הצעירה" של גו מיו בדרום-מערב צרפת. באותה שנה אף נבחרה בידי רשת רלה א שאטו לבשל את ארוחתם של ז'אק שיראק והלמוט קוהל בפריגור, עליה קיבלה שבחים משיראק.
החל מ-2015 היא שופטת בתוכנית המציאות "Top Chef" בגרסתה הצרפתית החל מעונה השישית.
שדרות סן-ז'רמן בפריז.