מנשה חיים חוזר לעיירה, אך איש אינו מזהה אותו. משהוא מגלה שהוכרז כמת ושקריינדיל טשארני נישאה ואף ילדה בן עולמו חרב עליו. הוא מחליט לא לגלות דבר כדי שהילד לא יוכרז כממזר וכדי שקריינדיל טשארני תוכל להישאר עם בעלה החדש. עד סוף חייו הוא מבלה בבית הקברות (למרות היותו כהן), ואת סודו אינו מגלה לאיש פרט לשומר במקום. לאחר מותו מעביר השומר את המצבה מעל קברו של הקבצן שזוהה בטעות ומניחה על קברו האמיתי של מנשה חיים.
שלושת סיפורי הביניים.
במהלך העלילה משולבים שלושה סיפורים עצמאיים, "מעשה בתוך מעשה", כדברי עגנון. הסיפורים מפורטים ועשירים בפרטים, והנה תמציתם:
ניתוח ספרותי.
משמעות השמות.
שם הסיפור.
שם הסיפור לקוח מתוך הפסוק: . המתח בין העקום (העקוב) לישר מלווה את הסיפור. הביטוי עקוב מזכיר את יעקב המקראי ששמו נדרש בידי אחיו עשו חטאו הגדול של מנשה חיים, ממנו נובע גורלו, נובע אף הוא משכרות ורמיית הקהל במכירת כתב ההמלצה לקבצן זר.
השאלה האם העקוב הופך למישור בסופו של דבר נדונה על ידי מבקרי הסיפור. הדעה הרווחת יותר היא שכן. מעשה הגבורה וההקרבה העצמית של מנשה חיים בסוף הסיפור, אף על פי שגם הוא מבוסס על שקר, נתפס על ידי המספר כבחירה מוסרית ראויה, וישרה בדרכה.
התיקון של הפיכת העקוב למישור יכול גם להיות מיוחס לחיי הסבל של מנשה חיים, שמכפרים על חטאיו הראשונים. כך העקוב הנפשי הופך ליושר.
שמות הגיבורים.
כמקובל אצל עגנון, השמות אינם מקריים אלא טומנים בחובם משמעויות על דרך מדרש השם. כך, מנשה חיים הוא זה שנשכח (נשה מהזיכרון) עוד בחייו ואילו קריינדיל טשארני (בעברית: עטרה שחורה) היא אישה שהחיים המרו לה וחספסו את סגנונה.
מוטיב השיבה המאוחרת.
בסיפור עושה עגנון שימוש עלילתי מרכזי במוטיב השיבה המאוחרת, שעיקרו חזרה של גיבור למקום הולדתו אחרי שחי הרחק ממנו תקופה ארוכה. שיבה זו באה לתקן עוול או שיבוש שחל בחייו, אך החזרה למקומו מגיעה מאוחר מדי, והמעוות כבר לא יוכל לתקון. ב"והיה העקוב למישור" חוזר מנשה חיים לביתו, אך במקום לשוב ולהתאחד עם אשתו הוא מגלה שהיא חשבה שמת, נישאה לאחר ואף ילדה ילד. מנשה חיים מבין שאין לו תקנה ופורש למעשה מהחיים.
מוטיב השיבה המאוחרת הוא מוטיב חוזר ביצירותיו של עגנון, דוגמה מובהקת לכך היא היצירה "פרנהיים".
היסוד הדתי: עמדתו הדתית של המספר.
עמדתו הדתית של המספר שנויה במחלוקת. מחד, אין ספק שהמספר הוא איש דתי וירא שמים. שפתו רצופה פסוקים ואלוזיות מקראיות וחז"ליות, ומעשיהן של הדמויות מתפרשים באופן דתי ורוחני. מאידך, המספר אינו נמנע מביקורת חריפה על ההשגחה העליונה, ובעיקר מסיים את הסיפור בפתרון הלכתי מאוד בעייתי. כדי שבנה של קריינדיל טשארני לא יוכרז כממזר בוחר מנשה חיים לא לגלות שהוא חי. בכך הוא גורם לאשתו לחיות חיי חטא, ומונע מהציבור מידע חיוני על ייחוסו של הילד, שמבחינה הלכתית אסור לו להתחתן כל ימיו.
מבקרים אחדים, למשל ברוך קורצווייל ויוסף שה לבן, רואים בשפה הדתית חלק מהריאליה של חיי הגיבורים, ולאו דווקא עמדה רוחנית של המספר. התיקון האומלל של מנשה חיים, על קשייו ההלכתיים, נתפס כהתרסה כלפי האל שהכזיב, זאת לאור הציפיות ממנו להשגחה עולמית הגונה ולנס שיפתור את בעיותיהם של יראיו. בסופו של דבר, הכרעתו של מנשה חיים היא מוסרית ולא דתית, וכך יש לראותה.
כנגדם ישנם מבקרים, ואהרון אורינובסקי בראשם, הרואים בנובלה סיפור דתי לכל דבר. המניעים הדתיים והפנייה אל האל אינם שוליים בעיניהם, וגם ההכרעות כולן נטועות בעולם ההלכה. אפילו בחירתו של מנשה חיים שלא להתגלות אינה נטולת יסוד דתי (בחירתו בהמתנה למותו בבית הקברות מוציאה אותו למעשה מהחיים ומ"חובת הדיווח"). בעצם, טוענים אלה, אפילו התקלה הגדולה של נישואיה השניים של קריינדיל טשארני נובעת מהעובדה שהרב שהתיר אותה מעגינותה הקל יתר על המידה וסמך על סימן קלוש ללא גופה מזוהה. לו הקפיד הרב והחמיר, הטרגדיה הגדולה הייתה נמנעת.
עגנון חיזק את היסוד הדתי בסיפור לאורך השנים. פרטים אחדים בסיפור שונו והפכו לבעלי משמעות דתית בגרסאות מאוחרות של הנובלה. כך למשל, בגרסה המקורית קריינדיל טשארני התבקשה לספור את ימי גלותו של בעלה בעזרת פרימת פיסת בד, ובגרסה הסופית פיסת הבד הומרה בספר תהלים ובקריאת מזמורים מתוכו. גם הכרעתו ההלכתית של הרב להתיר את קריינדיל טשארני תוארה בגרסה המקורית באופן כללי, ושופצה בידי עגנון לדיון הלכתי מנומק ועתיר מקורות.
מקורו של הסיפור.
כמו בסיפורים רבים של עגנון, גם היסוד העלילתי של הסיפור הזה אינו תוצר רוחו של עגנון. החוקר אברהם יערי איתר את מקור הסיפור: הסיפור "דער יורד" שיצא לאור ביידיש בשנת 1855 בוורשה על ידי משכיל וילנאי יהודי בשם אייזיק מאיר דיק. עיקרי עלילת "והיה העקוב למישור" מופיעים כבר בסיפורו של דיק: גלות עקב אסון, כתב ההמלצה, הקבצן שמת והזיהוי המוטעה, השיבה המאוחרת והאישה הנישאת לאחר. בגרסה עברית הופיע הסיפור בשני ליקוטים, "מעשה הקדושים" שיצא לאור בלמברג ב-1895, ו"שמן הטוב", שיצא לאור ב-1905. חוקר עגנון, דן לאור, העריך כי "מן הסתם היה הסיפור מוכר לעגנון מאחד הליקוטים הללו ואולי אפילו מן המקור ביידיש".
חרף זאת לא מדובר בפלגיאט, מלבושו של הסיפור כולו יצירה מקורית של עגנון. בניית הדמויות, חייהן, השמות והעיצוב הספרותי כולם שלו, וכך גם סיפורי הביניים. פעמים רבות עגנון משתמש בבסיס עלילה מוכן וכותב אותו בצורתו הייחודית. דוגמה מובהקת לכך היא עלילת "סיפור פשוט". לדברי עגנון (בשיחה עם ילדיו) שכתוב עלילות מוכרות אפשר לו להתרכז במבנה החיצוני של היצירה, היינו צורתה וסגנון הכתיבה, וברבדים הסמויים אותם העמיק.
סיפור הביניים השלישי.
באופן דומה לקורות העלילה המרכזית, גם סיפור הביניים אודות ר' ענזיל גביר מופיע אצל סופר נוסף. הפעם מדובר בפרסום מאוחר יותר, כבלדה מחורזת בשם "ר' הנזיל גביר והקבצן" שכתב שמשון מלצר ופרסם בספרו "אור זרוע". מבקרי ספרות סברו שמלצר עשה כמעשה עגנון, לקח סיפור קצר, פיתח אותו, והפכו לבלדה. לדברי מלצר עצמו הוא לא הכיר את הסיפור העגנוני, ודומה ששמע את הסיפור בילדותו, כמעשייה עממית נפוצה. לדבריו, סופרים רבים לוקחים מעשיות עם ומעבדים אותן, איש כסגנונו. דוגמה מוכרת שנקט בה היא הסיפור אודות הנער ששרק בבית הכנסת במקום להתפלל, סיפור שמופיע בכתבי י"ל פרץ ושלום אש. כשנודע למלצר על כך שהסיפור מופיע בספרו של עגנון הקדיש מהדורה של ספרו לעגנון. עם זאת הצהיר מלצר שלוּ ידע על ספרו של עגנון לא היה מפרסם את הסיפור בעצמו.
ריאליה.
עלילת הסיפור מתרחשת בבוצ'אץ', עיירת הולדתו של עגנון שבגליציה המזרחית ובעיירות שסביבה. רמזים היסטוריים אחדים מאפשרים למקם את זמנו (הבדיוני) של הסיפור באמצע המאה ה-19 (1848-1864 לערך). בסך הכל התיאורים מתאימים לאורח החיים היהודי באותה תקופה באזור המדובר.
שמה של העיירה בנוסח הראשון היה "שבוש", כינוי גנאי שטבע עגנון לעיירה. לאחר השואה וחורבן הקהילה היהודית בעיר, הכניס עגנון את שמה האמיתי בסיפורים שבהם היא נזכרת, כדי לכבד את העיירה ואת אנשיה.
תולדות הנובלה.
את הנובלה כתב עגנון בנווה צדק בסוף שנת 1911, בעבודה אינטנסיבית שנמשכה ארבעה ימים. הנובלה פורסמה לראשונה בכתב העת "הפועל הצעיר", בתשעה המשכים שפורסמו בתקופה ינואר-מאי 1912. לאחר מכן הוציא לאור יוסף חיים ברנר את הנובלה בצורת ספר בן 64 עמודים. בשנת 1919 נדפסה הנובלה כספר שיצא לאור בהוצאת Jüdischer Verlag בברלין. שנה קודם ראה אור, באותה הוצאה, תרגום לגרמנית של הסיפור, מעשה ידי מקס שטראוס.
במסגרת כל כתבי ש"י עגנון נכלל הסיפור בכרך "אלו ואלו".
אף על פי שהסיפור הוא מהמוקדמים שכתב עגנון, הרי שצורתו המוכרת כיום היא תוצאה של עריכות ושינויי סגנון משמעותיים שהכניס עגנון לסיפור לאחר פרסומו הראשון, במהדורות השונות של הנובלה השתנו פרטים רבים, ולעיתים אותו פרט אף השתנה מספר פעמים. רבים מהשינויים מחזקים את האופי הדתי של הסיפור: לבטיו של הרב בפרק השלישי הועמקו, החפץ שנותן מנשה חיים לאשתו כדי לסמן את משך הזמן שעובר מאז צאתו לנדודיו הוחלף מפיסת בד לספר תהילים, שם האל הומר "מאלוהים" ל"אלוקים", ועוד. לצד אלה שיפץ עגנון חלקים אחרים בנובלה: פרטי סיפורי הביניים, דיאלוגים אחדים, ועוד.
עגנון עצמו סיפר שהתיקונים המאוחרים שהוא מכניס ליצירותיו המוקדמות מיועדים בעיקר לשפר את הריתמוס של הטקסט.
החיים בוורוד
נורבגית ארצית
נורבגית מדינתית
כוכב השחר (אמצעי לחימה)
שיכרון (צמח)
שיכרון (שם מדעי: "Hyoscyamus") הוא סוג של צמח ממשפחת הסולניים, הכולל כ-20 מינים שרובם פזורים באזורים הממוזגים, מרכז יבשת אסיה, האזור הים-תיכוני ויבשת אירופה.
במינים השונים ניתן למצוא עשבים או שיחים בעלי עלים גזורים או משוננים. פרחי השיכרון מתקבצים לתפרחת והם בעלי צבעים משתנים (לפי המינים). עלי הכותרת הם דמויי משפך, בולטים ומרושתים. זהו פרח לא סימטרי. האבקנים קבועים בצינור הכותרת ולרוב בולטים מתוכה. גביע הפרח גדל עם הפרי. הפרי הוא הֶלקט.
המינים השונים מכילים אלקלואידים בכמויות משתנות, ולפיכך השיכרון הוא צמח רעיל. בכמויות מזעריות ניתן להפיק ממיני השיכרון השונים משככי כאבים. עוד בתקופות קדומות היה הצמח ידוע.
תכונותיו הרפואיות תוארו על ידי פליניוס הזקן. בנוסף, הבדואים נהגו לעשן את עלי הצמח להקלה בכאבי שיניים.
כיום ידוע כי ניתן להפיק מצמח השיכרון גם אטרופין.
מינים.
בארץ ישראל צומחים חמישה מיני שכרון:
תרומפלדור
סוציאליסט
אלכסנדר טמניאן