קרב יה-דראנג (באנגלית: Battle of Ia Drang) התחולל כחלק ממלחמת וייטנאם, במהלך חודש נובמבר 1965 והיה העימות המשמעותי הראשון בין חיילי צבא ארצות הברית לחיילי הצבא העממי של צפון וייטנאם ולוחמים לא-סדירים של הווייטקונג. הקרב, שהיה חלק ממתקפה אמריקאית כוללת, שזכתה לשם "ביונט הכסף", נערך בשני שלבים ובשני מוקדים (אזורי נחיתה) שונים באזור ההררי במרכז דרום וייטנאם הידוע כעמק יה דראנג. והיה העימות החזיתי הראשון בין האמריקאים לצבא הצפון.
את כתר הניצחון על הקרבות העקובים מדם, דורשים שני הצדדים. והנרטיב על אירועי הקרב שונה ומתרחק ככל שעובר הזמן. וייטנאם טוענת לניצחון מאחר שבהתפזר ערפל הקרב יצאו האמריקאים מאזור הקרבות ואפשרו לווייטנאמים לשוב ולשלוט בו, לאחר סיום מלחמת וייטנאם הוצב שלט במקום הקרב המפאר את הניצחון הווייטנאמי. האמריקאים וההיסטוריונים הצבאיים החוקרים את המלחמה מחזיקים בדעה כי העימות ביה-דראנג נסתײם בניצחון טקטי אמריקאי, תוכניות הווייטנאמים סוכלו והמומנטום ממנו נהנו במאבקם מול הדרום נשבר. ברמה האסטרטגית עיצב הקרב את טקטיקת המלחמה כולה. האמריקאים ראו בתוצאות הקרב אישור לניהול העימות כמלחמת התשה, בעוד הווייטנאמים הבינו כי עימות חזיתי עם הצבא האמריקאי אינו כדאי ושבו לטקטיקות מלחמת גרילה.
רקע.
מלחמת וייטנאם הוא הכינוי המקובל בארצות הברית ובמרבית העולם המערבי למלחמה שהתנהלה בין צפון וייטנאם הקומוניסטית והווײטקונג (אשר נתמכו על ידי ברית המועצות וסין) לדרום וייטנאם וארצות הברית ושותפותיה (קוריאה הדרומית, טאיוואן, הפיליפינים, אוסטרליה, ועוד). המלחמה מכונה גם מלחמת הודו-סין השנייה, ובווייטנאם היא ידועה בשם המלחמה האמריקאית. המלחמה החלה ב-1959 והסתיימה בניצחון הצפון בשנת 1975 ובאיחוד וייטנאם תחת שלטון קומוניסטי, כשנתיים אחר נסיגת ארצות הברית. במטרה להילחם באיום הקומוניסטי החלה ארצות הברית להשקיע כסף ולשלוח מומחי מינהל, אנשי צבא ומשטרה לסײגון. במקביל, החלו להתארגן בכפרים יחידות גרילה שכונו וייטקונג, והתנגדו למה שנתפש בעיניהם כממשל הבובות בסײגון. תנועת הווייטקונג (החזית לשחרור לאומי), היו אנשי דרום וייטנאם שנתמכו על ידי צפון-וייטנאם הקומוניסטית, אך זכו לתמיכה גם מצד רבים מאזרחי הדרום.
צבא דרום-וייטנאם.
במהלך המחצית הראשונה של שנות ה-60 של המאה ה-20 סבל צבא דרום וייטנאם מסדרת זעזועים שמנעו ממנו למלא את תפקידו בעימות מול הכוחות הלא-סדירים של הוייטקונג - "החזית הלאומית לשחרור דרום-וייטנאם" - שהופעלו על ידי המנהיגות בצפון וייטנאם. תחילה נמנע צבא הדרום, על-פי פקודות מפורשות מהנשיא נו דין דיים, מלהיכנס לעימות כלשהו מול לוחמי הצפון. מדיניות זו איפשרה לוײטקונג להתאמן ולבנות כוחות משמעותײם בתוככי דרום-וייטנאם ללא התנגדות ממשית. בשנת 1963 התחוללה הפיכה צבאית במהלכה הודח נו דין דיים והוצא להורג זמן קצר אחר כך. הפיכה צבאית זו, שהתרחשה בתמיכת ה-CIA, סימנה את אחת מנקודות התפנית במלחמה ואת העמקת מעורבותה של ארצות הברית בה. גם לאחר המהפכה לא היה צבא הדרום כוח לוחם יעיל ועיקר ענײנם של קציניו היה ממוקד בעימותים ומאבקי כוח פנימײם.
צבא צפון-וייטנאם.
המחתרת הקומוניסטית שפעלה בדרום-וייטנאם במטרה לכונן בו משטר קומוניסטי, החלה לבצע פעולות גרילה נגד הממשלה החל משנת 1957. משנת 1959 כונתה המחתרת "חזית השחרור הלאומית" (NLF), והחלה לקבל סיוע מאסיבי מממשלת הצפון, דרך נתיב הו צ'י מין - מסלול שעבר דרך השכנות לאוס וקמבודיה - והוביל אף לגלישת המלחמה למדינות אלו. ממשלת דיים נעזרה ביועצים צבאיים אמריקאים, בפיקוד הגנרל פול הרקינס, אך איבדה שליטה על אזורים רבים. בשנת 1963 החלה מתקפה מוצלחת של המחתרת נגד צבא הדרום, שפרצה בקרב אפ בק בחודש ינואר. צבא הדרום הובס בקרבות, וממשלת דיים עמדה בפני פירוק.
על רקע זה התגברה תעוזת לוחמי הווייטקונג, ותחילה התמקד הארגון בהקמת מכוחות הולכים וגדלים אך החל משנת 1964 הוציא לפועל סדרת מתקפות כנגד יחידות של צבא הדרום שלא הװ יריב ראוי. החל מראשית 1965 היו חלקים גדולים מהמרחב הכפרי של דרום-וייטנאם תחת שליטה חלקית של הווייטקונג שנעזרו ביחידות סדירות של צבא הצפון. הווייטקונג העמיק את אחיזתו באזורים הכפריים של דרום-וייטנאם ובנה תשתית צבאית ענפה מצפון לבירה הדרומית סייגון. פעילותם האינטנסיבית והענפה הביאה לידיהם את השליטה המלאה בדרכים הבודדות וכתוצאה מכך חדל צבא הדרום, שעיקר פעילותו התמקדה לאורך צירי תנועה ראשיים, להוות איום או כוח יעיל. במצב זה יכלו הצפוניים לממש את תוכניתם לביתור שטח דרום וייטנאם לשניים, מהלך שאמור היה ליצור מצב כאוס מתוך תקוה לחתור תחת המשטר הדרום-וייטנאמי.
צבא ארצות-הברית.
במקביל לבניית הכוח הצפון-וייטנאמי, החלה ארצות-הברית להעמיק את מעורבותה הישירה בסכסוך, ועד לאוקטובר 1965 יועצים אמריקאים לװ את יחידות הצבא הדרום-וייטנאמי ויחידות עלית ובעיקר הכומתות הירוקות ביצעו סיורים אלימים וחדירות עמוקות טװח לתוך השטח הצפון-וייטנאמי, יועצי הצבא האמריקאי שסופחו ליחידות מצבא הדרום תמכו בהכפפת יחידות אלו לפיקוד ישיר של קצינים אמריקאים, צעד שאמור היה להביא יחידות אלו למוכנות צבאית ונכונות להילחם. על-פי דעה זו, פיקוד אמריקאי ישיר אמור לחפות על הכשלים בפיקוד הדרום-וייטנאמי. מאידך מפקד הכוחות האמריקניים בווייטנאם ("פיקוד הסיוע הצבאי בווייטנאם" - MACV), ויליאם וסטמורלנד גרס כי עדיף להשתמש בקרבות בכוחות צבא אמריקני ולהבטיח שליטה מלאה בכוחות הלוחמים ובניהול הקרבות. הוא העריך שהפעילות לא תהיה מסובכת ולא תגבה קורבנות רבים. בעצה אחת עם הנשיא לינדון ג'ונסון גדל מספר החיילים האמריקנים שנשלחו לווייטנאם במהירות, בשנת 1965 התחייב הנשיא לשלוח 300,000 חיילים מצבא ארצות הברית לדרום וייטנאם, מספר שהמשיך לטפס והגיע ליותר מ-500 אלף בשנת 1968.
טקטיקות לחימה חדשות גובשו על ידי הצבא האמריקאי לפיהן יחידות צבאיות בסדר גודל של גדוד יוטסו לאזורי נחיתה מתוכננים על ידי הליקופטרים כבדים, סיוע ארטילרי במידת האפשר על ידי כוחות ארטילריה שיפעלו מרחוק בסיוע קציני טווח אך את עיקר הנטל יישאו מטוסים ומסוקי קרב. יחידה חדשה הוקמה להוצאה לפועל של הטקטיקה ונקראה דיוויזיית הפרשים הראשונה (מוטסת) ובה 3 חטיבות, חיילי היחידה החדשה כינו את עצמם "פרשים מעופפים" ( Air Cav). החל מיולי 1968 הייתה הדיוויזיה מוצבת במחנה רדקליף. עם זאת הדיוויזיה סבלה ממספר בעיות אופרטיביות. חלק מחיילי הכוח חלו במהלך שהותם בווייטנאם במלריה ווירלית וכתוצאה מכך נוצר חסר קשה במצבת כוח האדם הזמין. בעיה קשה יותר הייתה חוסר הניסיון של חיילי הכוח ומפקדיו, בעיה זו החלה בפרישה של וותיקי הדיוויזיה עוד בעת בניית הכוח בארצות הברית והתחדדה על ידי השימוש בכלי נשק חדשים ובראשם רובה הסער M16 שחולק לחיילים כשבוע לפני היציאה לווייטנאם. בעיה זו קיבלה ממדים קשים מול החיילים הצפון וייטנאמיים שלחמו בשטח מוכר, וזאת במשך שנים רבות, קציני היחידות הווייטנאמיות היו וותיקי המלחמה עוד מתקופת הלחימה מול הצרפתים.
בווייטנאם, קיבלה הדיוויזיה, תחת פיקודו של לוטננט גנרל הארי קינארד תא שטח גדול ששטחו 58 אלף קמ"ר (241 קילומטר על 241 קילומטר) ולמעשה נערכו החטיבות בקו לאורך מרכז דרום וייטנאם.
זירת הקרב.
ביום 19 באוקטובר תקפו כוחות צפון-וייטנאמיים את מחנה פלי מי (Plei Me), אשר שימש כמפקדה של הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית, ההתקפה הפכה למצור שנמשך עד ליום 25 באוקטובר ובמהלכו הועברה למגנים אספקה ותגבורות בהצנחות מהאוויר בעוד ארטילריה אמריקאית משתתפת בקרב מרחוק, המצור הוסר עם הגעת טור תגבורת משוריין ובאבדות כבדות לתוקפים. האירוע, שהיה הזרז לקרב לה דראנג, ידוע בשם "המצור על פלי מי". ההשערה היא כי הכוחות הצפון וייטנאמים יזמו את ההתקפה במטרה לבחון את יכולתם של החיילים האמריקאים בקרב כהכנה לעימותים עתידיים. בתחילת נובמבר נשלחה החטיבה השלישית של דיוויזיית הפרשים הראשונה למשימת איתור והשמדה (Search and destroy) במטרה לאתר את הכוח הצפון וייטנאמי שתקף את פלי מי, סריקות באזור העימות העלו חרס והחטיבה המשיכה את הסריקות מערבה לכוון הגבול של וייטנאם עם קמבודיה, גם סריקות אלו נסתיימו ללא תוצאות אך מודיעין שנאסף בשטח הצביע שכוחות צפון וייטנאמים מרוכזים באזור הרי צו-פונג, כ-22 קילומטרים מצפון-מערב לפלי מי, בהיעדר כל מידע אחר החליט מפקד הכוח קולונל תומאס בראון לשלוח לאזור סיור אלים. בראון בחר לצורך ביצוע משימת הסיור האלים את לוטננט קולונל הרולד מור מפקד הגדוד הראשון של רגימנט הפרשים השביעי. באזור סומנו מספר אזורי נחיתה (אנגלית: LZ קיצור של Landing Zone) שסומנו על פי האלף-בית הפונטי של נאט"ו.