גם בקטלוג של תערוכת "התחדשות הבאוהאוס בתל אביב" שהוצגה לפני שנים אחדות ב"מרכז באוהאוס" בתל אביב צוינה במיוחד תרומתו של מהנדס העיר יעקב בן-סירה להקניית חזות אחידה ומודרנית כבר בשנות השלושים של המאה שעברה. וכך נכתב:
לאחר פרישתו מתפקיד מהנדס העיר.
עם פרישתו של בן-סירה מהעירייה הסתיימה תקופה מרתקת בתכנון פני העיר, שחזותה הושפעה רבות מאישיותו התקיפה, תקופה בה נולדה "העיר הלבנה". לאחר שפרש מעבודתו כמהנדס העיר הקים משרד פרטי לתכנון שביצע פרויקטים אחדים, ובהם "בית מעריב" ברחוב קרליבך. במרוצת השנים מאז מילא בן-סירה תפקידים נוספים הקשורים בעיסוקיו, והיה חבר בארגונים בינלאומיים וגם מודד ושמאי. הוא כיהן בתפקיד נשיא אגודת המהנדסים ושימש יו"ר המכון לחקר הבנייה והטכניקה של האגודה במשך כעשרים שנה. במהלך תקופה זו נמנה עם אלה שפעלו להקמת המועצה הארצית לתכנון ובנייה שהחלה לפעול ב-1965, ובן-סירה נתבקש לייצג בה את אגודת המהנדסים. במקביל לפעילות זו שימש יועץ לתכנון ערים בעיריות אחדות, וייצג את ישראל בכנסים בינלאומיים. במרוצת שנים אלה הרבה להרצות בישראל ומחוצה לה בנושאי תכנון ערים ופרסם בעברית ובאנגלית מחקרים ומאמרים רבים בתחומי עיסוקיו המקצועיים. מאמריו התפרסמו גם בעיתון אגודת האינג'ינרים, בידיעות עיריית תל אביב, בעיתון "פלסטיין אוף מידל איסט", בירחונים, רבעונים ובבמות נוספות. ב-1954 ערך ופרסם את המחקר והספר על בתי ספר בישראל.
בשנת 1977 העניק ראש העיר שלמה להט לבן-סירה התואר "יקיר העיר תל אביב", על תרומתו לשגשוגה של תל אביב לצורכי הכלל ולרווחת תושביה. ב-1981 הוענק לו "פרס אלחנן פלס" לציון פעילותו החשובה לקידום המעמד הציבורי והמקצועי של המהנדסים והאדריכלים. בגיל מופלג עדיין המשיך בפעילותו בחבר יקירי העיר, בייעוץ מקצועי ובהגשת סיוע לוועדי ארגונים ציבוריים שונים. בהיותו בן תשעים ושתיים ביקר אותו בביתו העיתונאי שמעון סאמט מ"הארץ" ומצא אותו שוקד על לימוד חומר תכנוני חדש שהגיע אליו מרחבי עולם. "בריאותי נסבלת", אמר בן-סירה לסאמט, "ועדיין אני שקוע בעיון בחומר מקצועי הנדסי-תכנוני ארצי ובינלאומי כדי ללמוד ולדעת יותר ויותר". באותו פרק זמן אמר עליו יו"ר אגודת מהנדסי ערים, פנחס וימר כי "מאז פרש יעקב בן-סירה מתפקידו כמהנדס העיר ת"א, נעשתה קפיצת דרך לרעה בנושא ההנדסה העירונית". לדבריו בתקופתו של בן-סירה היה מהנדס העיר הדמות הדומיננטית ששלטה בכל תחומי ההנדסה בעיר.
קיימות עדויות רבות על חזונו של יעקב בן-סירה בנוגע לפני העיר בעתיד. באחת מהן, שהתפרסמה בביטאון לשכת המהנדסים והאדריכלים שנים אחדות לפני פטירתו, מופיעה אזהרתו: "תוך בניית מפעלים כלכליים והיכלי תרבות רבי-תפארת, הולכת ונשמטת הקרקע מתחת לרגליהם של תושבי הערים. המגורים הנוחים - לאו דווקא דירות הלוקסוס - הם העיקר, ולא הבניינים המונומנטליים".
מכה קשה נחתה עליו ועל רעייתו כאשר ביום הראשון של מלחמת ששת הימים ב-1967 נהרג בנם בכורם ד"ר משה בן-סירה במילוי תפקידו. הבן, שנמנה עם הפלמ"ח במלחמת העצמאות, היה מרצה בכיר בפקולטה לפיזיקה בטכניון בחיפה. רעייתו חיה הלכה לעולמה ב-1981, ובשנותיו האחרונות היה בן-סירה מוקף בבני משפחתו ובעיקר נשען על בנו הצעיר, יצחק. בשנת 1994 נפטר בדירתו בבית שבנה בשדרות רוטשילד והוא בן תשעים וחמש.
חמש-עשרה שנים לאחר פטירתו, בשנת 2009, התפרסם ספרו של האדריכל נתי מרום "עיר עם קונספציה" המתמקד בתכנונה של תל אביב. בספר זה מוקדש פרק רחב יריעה לפועלו העשיר של יעקב בן-סירה כשהכותב מעלה על נס את גישתו המודרנית וחשיבות תרומתו להתפתחותה של תל אביב ומדגיש את שיתוף הפעולה ההדוק שהתקיים בינו לבין ראש העיר ישראל רוקח, יורשו של מאיר דיזנגוף.
לקריאה נוספת.
נחמן תמיר, אנשי העלייה השנייה - פרקי זכרונות - כרך ב', הוצאת המרכז לתרבות וחינוך תל אביב, 1974, עמודים 199-204
פרקש
פרקש הוא שם משפחה שמקורו בהונגרית ומשמעותו זאב.
ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקנית
ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקאית
כריכת רגל
כריכת רגליים
כריכת רגליים או רגלי לוטוס (בסינית מסורתית: 纏足, בסינית פשוטה: 缠足 - "שאנזו" - מילולית "רגליים כרוכות") הוא שמו של מנהג שהיה נפוץ בסין עד ראשית המאה ה-20, בו קשרו רגלי ילדות צעירות (לרוב בגילאי 7-4) על מנת למנוע את גדילתן ולהעניק להן מראה שייחשב אידיאל של יופי. כריכת בד סביב הרגל כשהיא מקובצת הביאה לשבירת עצמות הרגל, ושמירת גודלה של הרגל כך שלא יעלה על 10 - 15 ס"מ. כריכה זו ניוונה, עיוותה ועיקמה את כפות הרגליים והביאה לשיתוקן. רגליים כרוכות שגודלן 7 ס"מ נחשבו לאידיאל של יופי וכונו רגלי לוטוס מוזהב, בעוד שרגליים שגודלן גדול יותר (עד 15 ס"מ) כונו רגלי לוטוס מוכסף ונחשבו לאידיאל יופי פחות ערך.
היסטוריה.
התיעוד הראשון של רגלי לוטוס הוא מתקופת שושלת סונג (960–1279). בראשיתו מנהג זה היה נפוץ רק בקרב החברה הגבוהה ונחשב לסמל סטטוס, שכן אישה שרגליה נקשרו לא יכלה לעבוד בעבודות פיזיות (וכמעט לא יכלה לזוז היות שקשירת הרגליים וכריכתן הביאה לניוון של כפות הרגליים), ולכן רק מעמדות גבוהים יכלו להרשות לעצמם מנהג זה. בהמשך, המנהג התפשט גם למעמדות נמוכים יותר. המנצ'ורים שכבשו את סין במאה ה-17 ניסו לבטל את המנהג, שלדעתם היווה פגיעה בזכויות האישה ובפרט בזכויות אדם, אך בלא הצלחה.
בראשית המאה ה-20, התפשטה ברחבי סין תנועה לביטול המנהג, ביוזמת מסיונרים נוצריים, וכן ביוזמת ארגוני נשים משכילות אשר טענו שמטרת המנהג לכבול את האישה לבית ולהנציח שליטה גברית במין הנשי. כלומר, מניעת זכויות אדם טבעיות של האישה, החפצתה והורדת ערכה ומעמדה.
בשנת 1912, עם נפילת שושלת צ'ינג, והקמת הרפובליקה הסינית, הממשלה הכריזה על ביטול המנהג והורתה לנשים להוריד את הכריכות. למרות שצעד זה היווה יתרון לנשים שסבלו שנים רבות ממעמד נמוך מאוד, אלה שסירבו להוריד את הכריכות מרגליהן הוצאו להורג. הורדת הכריכות גררה כאבים פיזיים ונפשיים וכן הלם תרבותי בעקבות המראה של רגל מעוותת. גם עם עליית השלטון הקומוניסטי בשנת 1949 נותר האיסור על כריכת רגליים על כנו, והוא תקף גם בימינו.
הקשר למשיכה מינית ויופי.
מנהג זה משמש כדוגמה בקרב סוציולוגים ואנתרופולוגים לנכות כמושא למשיכה מינית. הסינים ראו ברגליים הקשורות אובייקט מיני ואידיאל של יופי - וזאת מאחר שהרגליים תמיד הוסתרו בנעליים מעוטרות וכך שידרו לכאורה יופי. עצם ההסתרה התמידית הביאה לארוטיזציה של הרגליים. אלמנט ארוטי נוסף הייתה צורת ההליכה של הנשים שנגרמה בשל קשירת הרגליים.
תהליך כריכת הרגליים.
התהליך נועד להביא לקישות כף הרגל החל בין הגילאים 7-4. על מנת להפחית את הכאבים הכריכה החלה לרוב בחודשי החורף, והרגליים נותרו לא מכוסות על מנת שהקור יקהה את הכאב.
הכריכה התבצעה בשלבים הבאים:
סכנות הליך הכריכה כללו זיהומים, נפילת ציפורניים וניתוקן מן האצבע, אצבעות פצועות, ציפורניים חודרניות, ובגילאים יותר מאוחרים - בשל אובדן היציבות של הגוף - שבירת אגן הירכיים וסכנה לנפילות רבות ולשבירת איברים שונים שהם לאו דווקא חלק ממערכת השלד.
תיאורים בספרות.
הן הספרות הסינית והן הספרות המערבית תיארו בהרחבה מנהג זה. בספרה של פרל בק "האדמה הטובה" מתוארות רגלי לוטוס, אולם הנושא לא מורחב. בספריה של ליסה סי, מתואר בפרטים רבים מנהג הרגליים הכרוכות.
ספרה של קתרין הריסון, כיסא הקשירה, עוסק באישה סינית שרגליה נקשרו כילדה, וכולל תיאורים הן של הקשירה, והן של ההתמודדות עם הרגליים בבגרותה.
מרתין לותר קינג
רודולף סוידרסקי
רודולף סוידרסקי (בגרמנית: Rudolf Swiderski ) (28 באוגוסט 1878 לייפציג - 2 באוגוסט 1909 לייפציג), שחמטאי גרמני, בנו של התעשיין פיליפ סוידרסקי. בנוסף לשחמט התעניין גם במוזיקה.
סוידרסקי סיים במקום שישי בתחרות אייזך 1896, מקום שני באנברג 1897, מקום 7-8 בברלין ומקום 3-6 באמסטרדם. התבלט בשנת 1900 כאשר זכה בתחרות מינכן. לאחר מכן שיחק במספר תחרויות חזקות.
בשנת 1902 חלק מקום 7-8 בתחרות הנובר, אותה ניצח דוד ינובסקי, ב-1903 היה במקום השמיני בתחרות וינה בה ניצח מיכאל צ'יגורין, ב-1904 מקום שישי בתחרות מונטה קרלו שבה ניצח גזה מארוצי. ב-1904 חלק מקום ראשון-שני עם פרנק מרשל בתחרות נוספת במונטה קרלו ומקום 1-3 משותף עם קורט פון ברדלבן וקרל שלכטר בתחרות קובורג.
בשנת 1905 חלק מקום רביעי-חמישי בתחרות שוינגן בה ניצח מרשל, ומקום שני בתחרות ברמן בה ניצח לאו פליישמן. בשנת 1906 מקום 13 בנירנברג בה ניצח מרשל וחלק מקום 12-13 בתחרות אוסטנד שם ניצח שלכטר. ב-1907 מקום 17 בתחרות אוסטנד בה ניצחו במשותף עקיבא רובינשטיין ואוסיפ ברנשטיין. ב-1908 מקום 12 בווינה בה ניצחו אולדריך דוראס, מארוצי ושלכטר, הגיע למקום ה-14 בתחרות דיסלדורף בה ניצח מרשל ובמפתיע ניצח בתחרות לייפציג בשנת 1909.
התאבד זמן קצר לפני יום הולדתו ה-31 משום שלכאורה לא היה מסוגל להתמודד עם ניתוח אותו היה צריך לעבור.
פרוטה (מטבע עתיק)
פְּרוּטָה היא מטבע המוזכרת במשנה ובגמרא כמטבע בעל ערך קטן מאוד. בעקבות זאת, במהלך ימי הביניים והעת החדשה, שימשה המילה פרוטה לציין מטבע בעל שווי קטן ששימש באותה תקופה, או לשמש ערך קטן. בקרב הארכאולוגים מקובל לכנות את מטבעות הנחושת והעופרת מתקופת בית שני בשם פרוטות, הגם שהיו שערערו על כך. בהלכה נקבע שווי הפרוטה על פי ערכו של כסף מזוקק במשקל של חצי גרגר שעורה, ובימינו מקובל להעריכו ב-1/40 גרם.
במשנה.
המשנה במסכת בבא מציעא מונה חמישה דינים המתייחסים לפרוטה:
הפרוטה מוזכרת שוב בדיונים הפרטניים על כל אחת ממצוות אלו.