עד אמצע המאה ה-19 לא הייתה מרכז אפריקה מוכרת לאירופאים. הראשון שחקר את מרכז אפריקה היה המיסיונר הסקוטי דייוויד ליווינגסטון.
בשנת 1877 שכר ליאופולד, מלך בלגיה את הנרי מורטון סטנלי, עיתונאי אמריקני ממוצא בריטי שיצא לחפש אחרי לווינגסטון לאחר שנעלם באזור ואף יצא איתו למסע משותף ביבשת מתוך מטרה שיקים עבורו חברה מסחרית בקונגו תחת מעטה של חברה מדעית האמורה לחקור את קונגו ולבער בה את העבדות. סטנלי החתים את ראשי השבטים על בריתות המוסרות את אדמותיהם דבר שהוביל במהרה לכך שקונגו הפכה לרכושו של ליאופולד.
ב-1885 השיג ליאופולד את הכרת מעצמות אירופה בשליטתו במדינת קונגו החופשית. בעזרת חברתו המסחרית הפיק ליאופולד הון עצום ממטעי גומי, שנהב הפילים, כריית יהלומים ונחושת תוך שיעבוד בני המקום בעבודות כפייה ועינויים.
בעקבות תגובה בינלאומית נזעמת על אכזריותן של החברות המסחריות שבבעלות ליאופולד כלפי בני המקום הועברה קונגו ב-1908 לידי ממשלת בריטניה והחל מאז נקראה כקונגו הבלגית. בהמשך נכבשה צפון קונגו בידי צרפת.
האימפריאליזם בדרום אפריקה.
מלחמת הבורים.
החל מהמאה ה-17 החלו להגר הולנדים בדרום אפריקה באזור כף התקווה הטובה. הולנדים אילו שנקראו בורים, איכרים, שיעבדו את האוכלוסייה הילידית.
בשנת 1795 כבשה בריטניה את מושבת הכף אך בשלום אמיין שנחתם בין נפוליאון לבריטים ב-1802 הוחזרה מושבת הכף להולנד.
למרות זאת, בשנת 1805 חזרה בריטניה למקום וב-1815, בקונגרס וינה ניתנה מושבת הכף באופן רשמי לבריטניה והולנד פוצתה ב-6 מיליארד ליש"ט.
עם הזמן התמלא האזור בבריטים. המפגש בינם לבין הבורים יצר עימותים תמידיים ועל רקע זה פרצה מלחמת הבורים.
בריטניה והולנד חלקו גישה שונה בתכלית בסוגיית ההתייחסות לבני המקום. בעוד ההולנדים שיעבדו את הכושים הרי שהאנגלים התייחסו אליהם באהדה ובסובלנות. בשנת 1833 נחקק בבריטניה חוק האוסר על עבדות במושבות שעורר את זעמם של הבורים שהשתמשו באפריקנים בחקלאות. בהמשך, כעסו הבורים על האפליה בכך שכל עמדות המפתח אוישו בידי הבריטים בנוסף לעובדה שהאנגלית הוכרזה כשפה הרשמית במושבת הכף. לאור כל זאת החליטו הבורים להצפין וייסדו בצפון שתי מושבות הולנדיות בשם אורנג' וטרנסוואל. נדידה זו התרחשה בשנים 1834–1838.
בעקבות גילוי מחצבי יהלומים וזהב באורנג' ובטרנסוואל התמלאו אזורים אילו במהגרים בריטים שייסדו בהמשך את העיר יוהנסבורג. השלטונות ההולנדיים הפלו לרעה את המהגרים האנגלים. הפלייה זו גרמה להחרפת היחסים בין ססיל רודס, ראש ממשלת ארץ הכף לבין קרוגר, נשיא טרנסוואל.
רודז שהיה אימפריאליסט מושבע החליט לנצל את המומנטום להשתלטות על טרנסוואל ובשנת 1895 ארגן מהפכה פנימית יחד עם ניסיון כיבוש. אולם המהפכה נכשלה.
וילהלם השני שלח לקרוגר מברק עידוד על ניצחונו ובריטניה ראתה זאת כקריאת תיגר ולפיכך ראתה בריטניה במלחמה בבורים ניצחון לא רק עליהם כי עם מכה ניצחת גם על וילהלם השני.
מלווים באינטרסים אילו יחד עם השאיפה להפיק רווחים מהמחצבים היקרים באזור, פתחו הבריטים במלחמה.
תחילה נחלו הבורים ניצחונות הודות לטופוגרפיה המוכרת להם ולרוח הפטריוטיות שליוותה אותם. אולם בהמשך חל מהפך ובריטניה החלה לנחול ניצחונות.
בסופו של דבר, לאחר תיגבור הכוח הצבאי הלוחם ושימוש בריטי באמצעים אכזריים שכללו מחנות הסגר לנשים וילדים, שימוש בתאי גזים ועינויים קשים כלפי השבויים הבורים הסתיימה מלחמת הבורים ב-1902 בניצחונה של בריטניה.
אסטאס שאפווי
אוסטאס שאפווי (Eustace Chapuys; 1494 -1556) היה שגריר האימפריה הרומית הקדושה לאנגליה בתקופת שלטונו של הנרי השמיני, מלך אנגליה. דיווחיו מחצר המלוכה מהווים מקור ראשוני חשוב להתנהלות החצר, הדיפלומטיה של התקופה וליחסיו של הנרי עם נשותיו.
תולדות חייו.
שאפווי נולד בסבויה והתחנך באוניברסיטת טורינו. החל מ-1507 ולפחות במשך שמונה שנים שהה באוניברסיטה זו. ב-1517 היה בעל תפקיד רשמי בדיוקסיה של ז'נבה ושירת, בין היתר, את שארל השלישי, דוכס בורבון. ב-1527 נכנס לשירותו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בספטמבר 1529 הגיע ללונדון כשגריר האימפריה הרומית הקדושה. הוא נשאר כשגריר-תושב עד מאי 1545 (פרט לתקופה קצרה בין מרץ 1539 לספטמבר 1540 בה שהה באנטוורפן).
בזכות השכלתו המשפטית ניהל שאפווי את ההגנה של המלכה קתרין מאראגון שהייתה גם דודתו של קרל החמישי, ממנה ביקש הנרי השמיני להתגרש. לאחר שנכשלה משימתו והנרי נשא לאשה את אן בולין, כינה אותה שאפווי בדיווחיו זונה ופילגש. הוא המשיך לתעד בדיווחיו את נישואי הנרי השמיני לג'יין סימור, אן מקליווס, קתרין הווארד וקתרין פאר. מבחינה פילוסופית נמשך שאפווי אל ההומניזם והכיר אישית את תומאס מור ואת ארסמוס מרוטרדם.
לאחר שהוחזר מאנגליה, לפי בקשתו, התגורר בלוון ויסד שם בית ספר. בין השנים 1547–1549 נקרא לשוב ולייעץ לקיסר בנוגע להצעת נישואיו של יורש העצר, פליפה למרי הראשונה, מלכת אנגליה. שאפווי סבר שג'ון דאדלי, דוכס נורת'מברלנד, לעולם לא יסכים לשידוך זה.
בתרבות.
שאפווי מופיע בתור דמות במחזהו של ויליאם שייקספיר "הנרי השמיני" בו הוא נקרא בשמו הלטיני קפוקיוס "Capucius".
הוא מופיע כדמות ראשית במחזה "אדם לכל עת" מאת רוברט בולט, אך דמותו אינה מופיעה בסרט הקולנוע בשם זה שנעשה על פי המחזה.
כמו כן הוא מופיע כדמות בסדרות הטלוויזיה "שושלת טיודור" ו"וולף הול" (בה מגלם אותו השחקן מתייה אמלריק).
בין (אנטומיה)
בִּין (ברבים: בינים; באנגלית: Barbel, "זקנקן") הוא איבר חישה דמוי שפם המצוי בדגים מסוימים.
הבינים הם מעין מחושים הסובבים את פה הדג, ומסייעים לו בנבירה אחר מזון בקרקעית הים, בפרט בתנאי ראות קשים, אז אינו יכול להשתמש בעיניו. בנוסף, הם עשויים לשמש לטעימת המזון ובדיקתו בטרם האכילה. מספר הבינים משתנה ממין למין ועשוי לנוע בין בודדים לכמה עשרות.
הבינים קיימים בין היתר בסדרת השפמנונאים, במשפחת הגרום-לשוניים, בסוגים חִדקן, קרפיון ובינית ובמין דג זברה, וכן בכמה סוגי כרישים.
אדלווייס (שיר)
אדלווייס (באנגלית: Edelweiss) הוא שיר שנכתב והולחן על ידי רוג'רס והמרשטיין (ריצ'רד רוג'רס ואוסקר המרשטיין) עבור המחזמר צלילי המוסיקה. זהו שיר אהבה לפרח אדלווייס, המסמל בשיר את אוסטריה, מולדתן של דמויות המחזה. השיר הפך פופולרי ברחבי העולם.
השיר היה השיר האחרון שכתבו הצמד. המרשטיין סבל מגידול סרטן בבטן ומת תשעה חודשים אחרי הבכורה של המחזה.
גרסה של השיר שימשה לפתיח הסדרה האיש במצודה הרמה.
תיאור.
השיר מבוצע במחזה בפסטיבל זלצבורג, על ידי דמותו של קפטן גאורג פון טראפ, כאשר בהמשך מצטרפים אליו מריה ומשפחתו, ולאחר מכן הקהל האוסטרי בפסטיבל. באמצעות השיר מבקש קפטן פון טראפ להיפרד מהקהל ולהביע את אהבתו למולדת, על רקע האיום על דמותה מפני השלטון הנאצי. הביצוע הראשון במחזמר המקורי בברודוויי בוצע על ידי השחקן תיאודור ביקל בתפקיד קפטן פון טראפ. בעיבוד המחזה לסרט באותו השם משנת 1965, השיר מוצג תחילה בסצנה מוקדמת יותר, כאשר בבית פון טראפ מריה וילדיו מפצירים בקפטן פון טראפ לשיר. לאחר מכן השיר מבוצע גם בסצנת הפסטיבל. בסרט זה מבצע השיר הוא השחקן כריסטופר פלאמר, המגלם את קפטן פון טראפ.
היסטוריה.
במהלך תקופת ההרצה של צלילי המוסיקה בבוסטון, חש ריצ'רד רוג'רס כי מתוכן המחזמר מתבקש שקפטן פון טראפ ישיר שיר שיביע את תחושות הפרידה שלו מאוסטריה, מולדתו האהובה. הוא ואוסקר המרשטיין החליטו לכתוב שיר שישיר קפטן פון טראפ בסוף המופע בפסטיבל זלצבורג. נושא השיר נבחר להיות הפרח אדלווייס שיסמל את אוסטריה וייחרט בלבם של מריה, הקפטן וילדיו. למעשה, פרח האדלווייס לא היה סמל אוסטרי לאומי אופייני בתקופה שבה נכתב השיר, אך בעקבותיו הוא הפך להיות מזוהה עם אוסטריה.
ברס בלו
ברס בלו (בצרפתית: Bleu de Bresse) היא גבינה כחולה בעלת ציפוי כפול שיוצרה לראשונה ב-1951 באזור ברס שבצרפת, על ידי קואפרטיב חקלאי, כתגובה לפופולריות הגוברת של הגבינות האיטלקיות. הגבינה עשויה חלב מלא ומצופה בציפוי אכיל שצבעו בדרך כלל לבן ובעל ארומה של פטריות. מרקם הפנים שלה דומה לגבינת ברי וכולל כתמי עובש כחול. צורתה גלילית ומשקלה נע בין 125 ל-500 גרם.
תהליך הייצור.
הגבינה מיוצרת מגבינה לבנה המבשילה יחד עם פנציליום רוקפורטי בתבנית מחוררת. לאחר שמתהווה הצורה הרצויה, מוציאים את הגבינה מהתבנית, ממליחים אותה וסוחטים אותה, ולבסוף מצפים אותה בפניציליום קממברטי על מנת ליצור את השכבה החיצונית.
אודיסיאה (קונסולת משחקים)
האודיסיה (באנגלית: Odyssey; שם מלא באנגלית: Magnavox Odyssey) נחשבת לקונסולת המשחקים הראשונה בעולם. האודיסיה הודגמה ב-24 במאי 1972 ויצאה בצפון אמריקה באוגוסט של אותה שנה, שלוש שנים לפני יציאת קונסולת הפונג הביתית של אטארי.
האודוסיה תוכננה על ידי ראלף ח. בייר, שהחל לעבוד על האודיסיה בשנת 1966, והיה לו אב-טיפוס עובד בשנת 1968. אב-טיפוס זה, הנקרא "תיבת בראון", נמצא במכון סמית'סוניאן של המוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקנית בוושינגטון.
בשנת 2009, אתר אינטרנט למשחקי מחשב בשם IGN נתן לאודיסיה את המקום ה-25 ברשימתו על "25 קונסולת משחקי הווידאו הטובות בכל הזמנים".
האוידיסיה מוצגת כיום בחיפה, במוזיאון לתולדות המחשב בישראל.
היסטוריה.
אודיסיאה שווקה לראשונה באוגוסט 1972. עם זאת, המכירות של הקונסולה נפגעו על ידי שיווק רע של מגנבוקס. נוסף על כך, רבים מהצרכנים האמינו כי האודיסיאה תעבוד רק על טלוויזיות של מגנבוקס. מסיבה זו, לרוב קונסולות ה"פונג" המאוחרות הייתה את הכותרת: "עובד על כל מסך טלוויזיה, שחור-לבן או צבע".