שטח טריטוריית הנאמנות השתרע על פני 7,800,000 קילומטר רבוע במערב האוקיינוס השקט, מצפון מזרח ליבשת אוסטרליה. השטח היה כעין טרפז שבסיסו הרחב פונה דרומה, אשר השתרע בין קווי הרוחב 21 צפון עד 1 צפון ובין קווי האורך 130 מזרח עד 172 מזרח. שטח זה היווה 4.7% משטח האוקיינוס השקט, אך היה שקול ל-85% משטח ארצות הברית היבשתית.
שטח הטריטוריה כלל כ-2,400 איים, שרק כמאה מהם, בשטח של 1,800 קילומטר מרובע, היו מיושבים. באיים אלו התגוררו בשלהי המאה ה-19 200 אלף תושבים, אך עד 1969 פחת מספרם ל-100 אלף עקב מלחמה, מחלות והגירה. התושבים היו בני קבוצות אתניות שונות, דיברו בתשע שפות שונות והיה להם רק מעט מן המשותף אלה עם אלה.
טריטוריית הנאמנות חולקה לשישה מחוזות:
בתחומי הטריטוריה נמצאו שטחי הניסויים של האוקיינוס השקט (Pacific Proving Grounds) שהשתרעו על פני כ-360 אלף קילומטר רבוע. במרוצת השנים ערכה בהם ארצות הברית 105 ניסויים גרעיניים.
ניהול הנאמנות.
ניהול טריטוריית הנאמנות על ידי צי ארצות הברית נמשך עד 1951. אז באה במקומו מחלקת הפנים של ארצות הברית. לטריטוריה מונה נציב עליון, אשר מטהו היה ממוקם באי סאיפאן שבאיי מריאנה.
ב-1952 נחקק פרק 14 בספר החוקים (Code) הפדרלי של ארצות הברית, אשר שימש לניהול המשפטי של הטריטוריה. ב-1956 מונתה מועצה מייעצת לטריטוריה, וב-1964 הקימה מחלקת הפנים של ארצות הברית את הקונגרס של הטריטוריה, בעל שני בתים, אשר היה פעיל עד 1979. בתקופה זו נערכו שלוש פעמים בחירות לאיוש הקונגרס.
דגל הטריטוריה עד 1965 היה דגל ארגון האו"ם. מאז ועד שנות השמונים שימש דגל בצבע תכלת כהה שעליו מעגל של שישה כוכבים מחומשים, כמספר המחוזות בטריטוריה. לאחר מכן השתמש כל מחוז בדגל משלו.
תהליך סיום הנאמנות.
בשנת 1975 נערך משאל עם שבו הכריעו תושבי איי מריאנה (למעט גואם) על איחוד פוליטי עם ארצות הברית בשם איי מריאנה הצפוניים. השינוי נכנס לתוקף ב-1978 וב-1986 הפכו האיים לטריטוריה של אזור מבודד בארצות הברית.
ב-1979 הכירה ארצות הברית בעצמאות איי מרשל והמדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה, והן זכו בעצמאות מלאה ב-1986. תושבי פלאו החליטו שלא להצטרף למדינת מיקרונזיה.
עקב מתחים בין-גושיים קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם רק בשנת 1990 את החלטה 683, אשר סיימה את משטר הנאמנות באיי מריאנה הצפוניים, באיי מרשל ובמיקרונזיה.
בשנת 1987 תמה כהונתו של הנציב העליון האחרון של הטריטוריה. לאחר מכן נוהלה הטריטוריה על ידי המשרד לעניינים טריטוריאליים ובינלאומיים (Office of Territorial and International Affairs) (כיום - המשרד לאזורים מבודדים במחלקת הפנים של ארצות הברית).
השריד האחרון של טריטוריית הנאמנות, פלאו, קיבלה את עצמאותה בשנת 1994 (הוקמה כרפובליקה עוד ב-1981). ב-1994 גם אישרה מועצת הביטחון של האו"ם את סיום משטר הנאמנות בפלאו, במסגרת החלטה 956.
מדינות איי מרשל, מיקרונזיה ופלאו חתמו כולן על הסכם התאגדות חופשית (Compact of Free Association) עם ארצות הברית. ההסכם מעניק להן הטבות כלכליות מידי ארצות הברית ומוסר לה את האחריות לשמירת ביטחונן ואת הזכות להציב כוחות צבא בתחומיהן.
ויליאם בייטסון
ויליאם בייטסון (באנגלית: William Bateson, 8 באוגוסט 1861 ויטבי - 8 בפברואר 1926 מרטון, מחוז סארי) היה ביולוג אנגלי, מראשוני הגנטיקאים.
בייטסון היה הראשון שהשתמש במילה "גנטיקה" (1907) עבור מדע התורשה והמפיץ העיקרי של רעיונותיו של גרגור מנדל אחרי גילויים מחדש בשנת 1900 על ידי הוגו דה וריס וקרל קורנס. ספרו של בייטסון משנת 1894, "Materials for the Study of Variation" ("חומרים לחקר הווריאציה הביולוגית") כלל את אחד הניסוחים המוקדמים לגישה הגנטית החדשה. כיהן בשנים 1910-1910 כפרופסור לביולוגיה באוניברסיטת קיימברידג'
נבחר כחבר בחברה המלכותית בלונדון, באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית והיה חבר מתכתב מחו"ל של האקדמיה הרוסית למדעים.
ביוגרפיה.
ילדות וצעירות.
ויליאם בייטסון נולד בשנת 1861 בוויטבי ב St Hilda's Terrace, Ruswarp על יד ויטבי, על חוף יורקשייר כילד השני מתוך ששת ילדיהם של ויליאם הנרי בייטסון (1812–1881), פרופסור בסנט ג'ונ'ס קולג' בקיימברידג', ושל אנה אייקין (1918-1829) מייסדת (יחד עם מיליסנט פוסט) האיגוד הסופרג'יסטי של קיימברידג'. הוא היה אחיהן של העיתונאית מרגרט הייטלנד ושל ההיסטוריונית מרי בייטסון. סביו היו אנשי עסקים מליברפול - מצד האב, ריצ'רד בייטסון היה סוחר כותנה, ומצד האם - גיימס אייקן, היה סוכן ספנות.
כבר בילדותו חלם להיות חוקר בתחום הביולוגיה ובמקרה שייכשל חשב להיות רופא.
למד בבית הספר רוגבי ובקולג' סנט ג'ון בקיימברידג', בו סיים בשנת 1883 את התואר השני במדעי הטבע. בעת לימודיו הקדיש את כל מרצו למדעי הטבע ופחות העריך את הלימודים הקלאסיים, למשל. במסגרת המחוג לזואולוגיה ולאנטומיה השוואתית של אלפרד ניטון השתתף בייטסון במחקרים במעבד למורפולוגיה של פרנסיס בלפור
מחקריו הראשונים.
בשנים 1883–1885 התעניין באמבריולוגיה ונסע בימי השיץ פעמיים לארצות הברית כדי לעבוד אצל ויליאם קיית' ברוקס במסגרת המעבדה הזואולוגית צ'סאפיק שבהמפטון, וירג'יניה. הוא חקר את התפתחות הבלנוגלוסוס. בלנוגלוסוס הוא אנטרופנאוסט הידוע כ"תולע - אצטרובל" והוא משתייך למיתרני-הפה (hemichordata), מערכת בעלי חיים שתיאר. יצור זה משך את סקרנותו לגבי מוצאם של בעלי החוליות.
הוא הסיק שמיתרניים התפתחו מתוך קווצי עור ומיתרני פה, תאוריה שמאוחר יותר הפכה למקובלת בחוגים המדעיים
מתחום המורפולוגיה עבר בייטסון לחקר האבולוציה והשיטות שלה. בשובו לאנגליה היה לחבר בקולג' סנט ג'ון.
מאוחר יותר, על מנת לחקור את המגוון הגנטי והתורשה, ערך בייטסון מסע לחלק המערבי של מרכז אסיה.
פועלו בתחום המגוון הביולוגי (עד שנת 1900).
לפני שנת 1900 חקר בייטסון באופן שיטתי את המגוון המבני (וריאציות מבניות) של היצורים החיים, ואת השימוש בו בחקר מנגנון האבולוציה הביולוגית.
הושפע אז על ידי גישתו של צ'ארלס דרווין ועל ידי השיטות הכמותיות ("ביומטריות") של פרנסיס גולטון.
במחקרו הראשון בתחום - "Some cases of variation in secondary sexual characteristics statistically examined" (מקרים אחדים של וריאציות במאפייני המין המשניים ומחקרם הסטטיסטי", 1892) הראה בייטסון שכמה אפיונים ביולוגיים (כמו אורך המלקחיים אצל הצבתנאים) אינם מתפזרים באוכלוסייה באופן רצוף, באופן נורמטיבי, אלא באופן בלתי רציף, מסתעף או דימורפי (בשתי צורות). קיומן הקבוע של שתי וריאציות באוכלוסייה אחת נראתה בעיניו כאתגר מול ההשקפות השכיחות אז לגבי מנגנון התורשה. "השאלה היא, אמר, האם הדימורפיזם של המקרים שהצגתי הוא סימן לתחילת ההתפלגות לשני מינים?".
בספרו משנת 1894, "-Materials for the study of variation" ("חומרים לחקר המגוון"), המשיך בבחינת המגוון הביולוגי. הוא הבחין בין שני אופנים של מגוון ביולוגי למאפיינים מסוימים - רציף (או substantive) ובלתי רציף או מסתעף (או meristic). כמו דרווין הרגיש שהכוח הבררני של האבולוציה עבד בעיקר על הווריאציות בעלי קיום בלתי רציף או מסתעף.
בייטסון ציין במאמר זה מוטציות "הומיאוטיות" (homeotic mutations), שבהן חלק גוף מסוים יכול להיות מוחלף בחלק גוף אחר. המוטציות שחקר בקרב בעלי החיים כללו דבורים בעלות רגליים במקום אנטנות (אנטנפדיה), סרטני נהרות עם תוספת חצוצרות, ואצל בני אדם - תופעות כמו פולידקטיליה, צלעות נוספות ותוספת פטמות אצל זכרים. כיום יודעים שמוטציות אלה נמצאות בגנים homeobox המפקחים על דפוסי המורפוגנזיס בעת ההתפתחות העוברית המוקדמת של בעלי החיים. פרס נובל לרפואה הוענק על גילויים בשנת 1995.
כשעדיין לא הכיר את ממצאי מחקריו של גרגור מנדל, כתב בייטסון לגבי מנגנון התורשה:
מנדל היה זה שכבר ערך את המחקרים אליהם ייחל בייטסון וגידל ובחן לצורך זה 28,000 צמחים.
ב-1897 דיווח בייטסון על התקדמויות חשובות מושגיות ומתודולוגיות בחקר ההשתנות או הווריאציות. טען שווריאציות בעלות אופי בלתי רציף, מסתעף, יכולים להוות את חלק הארי בהיווצרות מין חדש. הוא התפלמס עם מבקריו - מקרב ה"ביומטריקאים" - שפירשו שלא כהלכה את הגדרתו את חוסר הרציפות שבווריאציות.
"מגוון הוא בלתי רציף במקרה שכל הפרטים שבאוכלוסייה מסוימת פרים ורבים ביחד באופן חופשי, ואין רגרסיה פשוטה לצורה ממוצעת, אלא הבלטה ברורה של מגוון מסוים לעומת צורות הביניים. האופי המהותי של הווריאציה הבלתי רציפה הוא איפוא, תהיה הסיבה אשר תהיה, העובדה שקיים חוסר זהות מושלמת בין הסוג לבין הווריאציה. הווריאציה ממשיכה לשרוד ואינה מדולדלת במהלך הדורות על ידי "ההצפה על ידי ההפריה ההדדית" עליה דיבר פרנקלין ג'נקין.
בייטסון החל מדווח על סדרות ניסויים ביולוגיים שנערכו על ידי אדית סונדרס ושותפיה בכרוב האלפיני Biscutella laevigata בגנים הבוטניים של קיימברידג'.
בטבע נראים ביחד צורות שעירות וצורות חלקות של צמחים אלה, שהם זהים בכל קנה מידה אחר.
הם הפרו צורות אלה הדדית במסגרת ניסויים.
כשבחנו את בני הכלאיים, ראו שהם שומרים אותה חוסר רציפות או הסתעפות כמו בצמחים הפראים שבטושה פולס. (Tosha Falls). חוסר הרציפות או ההסתעפות היא הסימן החיצוני לעובדה שבתורשה שני המאפיינים של "חלקות" ו"שעירות" אינם מתערבבים בצורה מושלמת, והצאצאים אינם נסוגים לווריאציית ביניים אחת, אלא נשארים בשתי וריאציות.
חוקי מנדל.