פרופסור ח.נ שפירא, שהיה בזמנו ממונה על החינוך והתרבות בגטו, החליט יחד עם חברי הוועד היהודי, לארגן את כוחות היוצרים בגטו- את הסופרים, הציירים והפסלים ולעודד אותם ליצירה ולאיסוף חומר המתאר את חיי הגטו. באספה שכללה 15 יוצרים ויוצרות, הוצע לערוך תערוכות והקראות מיצירותיהם של משתתפים. היודנראט ידעו על אוסף ציוריה של לוריא ובקשו ממנה לפתוח את פעולת החוג בתערוכת ציוריה המלווה בהרצאה המסבירה את הציורים. ד"ר אלחנן אלקס, ראש היודנראט ואחרים, ציינו את החשיבות הרבה בגטו ליצירה אמנותית, שמטרתה הייתה להשאיר לדורות הבאים מסמכים המתעדים את אשר התרחש בתקופה זו. בתערוכה שערכה הוצגו 50 מוצגים מתוך האוסף שלה שעמד אז על כ-150 רישומים בעט וצבעי מים. מדי פעם נערכו גם הופעות תרבותיות אחרות, בלתי רשמיות. בבתי–החולים ובאולם קבלת החולים התקיימו הרצאות לקהל ולחוגים מצומצמים של חובבי ספרות, אמנות ומוזיקה. למרות תחושת האחריות ושיתוף הפעולה של אנשי הגטו והנהלה, לא עמד לה כוחה של לוריא לצייר כל הזמן בשל מצבה הנפשי שהשפיע על יצירותיה ולכן, למשך תקופה ארוכה, הפסיקה לצייר. אלה היו ימים של פחד מתמיד, של מלחמת קיום קשה ומקשיחה. היא גויסה לעבודות-כפייה ורק בימים החופשיים, ציירו הצייר יעקב ליפשיץ והיא את "טיפוסי הגטו". לוריא הוזמנה לוועד היהודי, שם נמסר לה על ההחלטה לעודד יוזמה בגטו הקשורה באיסוף חומר היסטורי שיש לשמור אותו בסוד. הובטחה לה כל עזרה ובלבד שתמשיך לצייר מחיי הגטו. הושג בשבילה שחרור זמני מחובת עבודת- הכפייה. זה לא היה קל מכיוון שהוכנסה לרשימת "עובדי הגטו". לבסוף קיבלה חופש לחודשיים. היו אלה ימים בהם הייתה נתונה כולה לציור.
תיעוד הגשר בגטו קובנה.
באחת מעבודותיה תיעדה את הגשר שקישר בין הגטו הקטן לגטו הגדול בקובנה. העברת חולים דרך גשר זה הייתה כרוכה בקשיים גדולים. מאות אנשים עברו בגשר זה מדי יום. הגשר היווה עבור יושבי הגטו לסמל יגונם וקלונם. כשראתה את הגשר לראשונה מיד רצתה לציירו וחיפשה דרכים שיאפשרו לה זאת. זרים הסכימו לתת לה לצייר מבעד חלון ביתם. היא ישבה במרחק מה מהחלון כדי שלא יבחינו בה מבחוץ. את הגשר ציירה פעמיים, משני עברי הרחוב. ב-17 בספטמבר 1941 התקיימה אקציה בגטו הקטן. בית החולים הועלה באש יחד עם כל החולים והצוות הרפואי שבו. הגטו הקטן נותק משטח הגטו והמקום נשאר מגודר וריק מאדם. לאחר מספר ימים הגשר סולק והורד כאילו לא היה.
הטמנת הציורים.
בהיותה בגטו, הסתובבה לוריא בבתי מלאכה שונים. בבית המלאכה לקדרות, ציירה בהסכמתו של המנהל הגרמני, שם בקשה מהקדרים היהודיים שיכינו לה כמה כדים גדולים בהם תוכל לגנוז את ציוריה. אותם קדרים מלאו אחר בקשתה ברצון. היא הטמינה את ציוריה בתוך הכדים ומסרה אותם זמנית לידי היודנראט.
ביום האקציה ב-26 באוקטובר 1943, בה גורשו שלושת אלפים יהודים מהגטו למחנות עבודה באסטוניה החליטה להסתיר את הכדים באדמה במחסן קטן סמוך לבית אחותה. המחסן עמד ליד קיר בטון, שהבטיח את שימורם גם אם יעלו הבתים באש. לוריא כתבה מצדו של כל רישום כמה מילים מסבירות, תאריך בו נוצר ואף הוסיפה מכתב למי שימצא כדים אלה. בסך הכול היו אלה כמאתיים רישומים ואקוורלים בגודל 25x 35 ס"מ, השייכים למשפחתה בארץ ישראל והיא ביקשה למסור אותם לרשות מוזיאון תל אביב, אם תישאר בחיים. מזכיר היודנראט דאג להעתקי צילום ממבחר התמונות למקרה שהציורים יאבדו. העתקים נגנזו לחוד ואף הגיעו ארצה.
כציירת במחנות.
עם חיסול גטו קובנה גורשה למחנה שטוטהוף, שם הופרדה מאחותה. אחותה ואחיינה הקטן נשלחו לאושוויץ. במחנה כמעט לא יכלה לצייר. אמנות שימשה לה כסחר חליפין, תמורת מזון כפי שהיה הדבר במחנות אחרים במהלך התקופה:
בשטוטהוף נדרשה לצייר את אחת האסירות, שהייתה מקורבת לאסירים ממונים במחנה. היא עשתה זאת אך לא חתמה את שמה על הציור, כך גם עשתה כאשר נאלצה לצייר גרמנים. זאת הייתה דרך ההתנגדות היחידה שיכלה לבטא שעה שנאלצה לתת את יצירותיה לידי האויב.
במחנה העבודה ליוביץ אליו נשלחה בסוף 1944, הצליחה להנציח חלק מהאסירות. הנסיבות שאפשרו לה לצייר היה התפקיד שהוטל עליה, חידוש שרוולי סרט עם מספר אסיר וסימן מגן דוד המודפסים על פיסת בד לבן. בחודש האחרון לשהותה במחנה, כשמאות נשים נדרשו לחדש את מספריהן, צורפה ל"שירותי הפנים" והייתה לכותבת מספרים. נתנו לה דיו והיא כתבה בקסמי עץ. היא ניצלה הזדמנות זו וציירה דמויות של נשים במחנה. לצורכי הציור אספה הרופאה בשבילה נייר אריזה לבן מחבילות צמר גפן. עם השחרור הגיעה במרץ 1945 למחנה באיטליה, שם נפגשה עם חיילים ארץ-ישראליים ששירתו בצבא הבריטי. אחד החיילים היה הצייר מנחם שמי, שארגן תערוכה מרישומי המחנות והביא לפרסום את הספרון "יהודיות בשעבוד", בו כלל רישומים של לוריא במסגרת "מועדון החייל העברי" ברומא. כמו כן עיצבה תפאורה ללהקה הצבאית של המחנה שייסדו אליהו גולדברג ומרדכי זעירא.
חזרה לארץ והאפשרות שתעיד במשפט אייכמן.
ביולי 1945 שבה לארץ ישראל והתקבלה בהתרגשות רבה. סיפוריה התפרסמו בעיתונות וציוריה הוצגו בתערוכות. בשנת 1946 הוענק לה בשנית פרס דיזנגוף על הרישום "נערה בטלאי הצהוב" שיצרה בגטו קובנה. היא נישאה לד"ר יוסף שפירא (1900–1967), ונולדו להם שני ילדים: יהודית שפירא, ציירת (כאמה), ושאול שפירא, איש קדם-דפוס (כאביו).
לוריא המשיכה ליצור ולהציג בתערוכות יחיד בארץ ובעולם. היא גרה בתל אביב אך מאז מלחמת ששת הימים עמדה ירושלים במרכז התעניינותה ונופיה הונצחו על ידה ביצירות רבות.
ב-1961 נבדקה האפשרות שתעיד במשפט אדולף אייכמן, ושמה נכלל ברשימה הראשונה של ניצולים שהתביעה בקשה לזמן. באותה העת התראיינה לעיתון 'מעריב' ואמרה לכתב שהיא מעדיפה לא להעיד: "אני ציירת ארצישראלית והגיע הזמן שאחדל להיות ציירת הגטו", אמרה. בסופו של דבר לא זומנה.
יצירותיה מתקופת מלחמת העולם השנייה הוצגו במהלך המשפט ובכך נחשף התיעוד העשיר שיש לרישומיה ולציורי המים שלה. יצירותיה מתקופת השואה מצויות באוסף האמנות של בית לוחמי הגטאות, אליו נמסרו על ידיה. כמו כן יצירות נוספות שלה נמצאות באוסף האמנות של "יד ושם", בירושלים ובאוספים פרטיים.
נפטרה בישראל ב-14 בפברואר 1998.
גדוד 82
עוצבת מרכבות הפלדה
אדגייה
אדגייה (בנורווגית: Edgeøya, לעיתים מכונה באנגלית: Edge Island) הוא אי בלתי מיושב בקבוצת איי סבאלברד שבנורווגיה. זהו האי השלישי בגודלו בקבוצת האיים. כאי ארקטי הוא חלק משמרת הטבע הדרום-מזרחית של סבאלברד (Søraust-Svalbard naturreservat) ובית הגידול של דובי קוטב ואיילי צפון. חלקו המזרחי מכוסה בקרחון ושטחו הוא 5073 קמ"ר. האי נקרא על שם תומאס אדג' (Thomas Edge) סוחר אנגלי וצייד ליוויתנים שחי בין השנים 1588-1624. כיום נדירים הביקורים באי.
היסטוריה.
נסיבות גילויו של אדגייה שנויות במחלוקת. האי, או חלקים ממנו מופיעים על מפות שונות של מגלים שונים הטוענים לזכות הגילוי הראשונה של האי. בכל מקרה כל הטענות מתייחסות לגילויו של האי בזמנים שונים בעשור השני של המאה ה-17 על ידי הולנדים או אנגלים.
בין השנים 1743-1749 שהו ארבעה מלחים רוסים ניצולי ספינה טרופה על האי ושלושה מהם שרדו. מטפס ההרים והסופר דייוויד רוברטס כתב ספר על סיפור הישרדותם (Four Against The Arctic). מסקנתו הייתה שהמלחים היו על אי קטן בקבוצת האיים האלבמנאויה (Halvmåneøya) שמדרום מזרח לאדגייה.
יישוב של קבע לא התפתח מעולם על האי, אך פעילות של ציידי ניבתנים התקיימה באזור באופן אינטנסיבי ושרידים שלה ניתן לראות בכמה איים שמדרום לאדגייה.
גאוגרפיה ואקולוגיה.
בחלקו המערבי של אדגייה נמצא פיורד סטור (Storfjorden), המפריד בינו לבין שפיצברגן. בצפון שוכן מפרץ פרימן (Freemansundet) המפריד בין אדגייה לבין אי ברנץ (Barentsøya). בצפון ממזרח מפרץ אולגה (Olgastretet) מפריד בין אדגייה לבין ארץ המלך קרל (Kong Karls Land). בנוסף משתרעות קבוצות איים קטנות במזרח ובדרום. את חופו הדרומי של האי תופס הפיורד הגדול ביותר בו, פיורד טיוב (Tjuvfjorden). הנקודה הצפונית ביותר באי היא כף הוגלין (Kapp Heuglin).
מבחינה גאולוגית האי דומה למרכזו של האי שפיצברגן. המסלע הוא מעידן המזוזואיקון, במיוחד פצלים מתור הטריאס, אבן חול, שבתוכה מופיעים לעיתים סלעי דיאבז ושכבות מתור היורה בדרום-מערב האי וניתן להבחין בהשפעת הבלייה של הקרחונים. בחלקו המזרחי של האי משתרע קרחון גדול.
אדגייה וכמה מהאיים השכנים לו מהווים חלק משמורת הטבע הדרום-מזרחית של סבאלברד שהוכרזה על ידי הממשלה בשנת 1973. אוכלוסייה משמעותית של אייל הצפון מתקיימת באי והוא אתר חשוב לפעילות הרבייה של דוב קוטב.
גוררות (סדרת טלוויזיה)
מדליף
מאפיית מן
מדי קומבאט
מנהרות הכרם
מצת פתיל (כלי ירייה)
מינעל פתיל
סונוגרפיה
פגיעת הדף
סרקומת קפוסי
דייוויס
אפליקציה
קליפ אינטראקטיבי
LIMSAT
שפרה-ואלד
אשכול גליל מזרחי
אונס לוקרציה
ארזוה
גבעת אבני חמשת המלכים
קסור
אקסור
תאקסין שינאוואטרה
מפת כנען של ג'ון ספיד (1595)
סמארה (עיר)
סמארה (בערבית: السمارة) היא עיר בסהרה המערבית השוכנת בחלק של הטריטוריה הנשלט על ידי מרוקו. אוכלוסיית העיר מנתה 40,347 תושבים נכון לשנת 2004. בעיר פועל שדה תעופה.
היסטוריה.