הוחלט כי מי שיקרא לנערות להתגייס יהיו ארגוני הנשים ולא הצבא הבריטי. סמואל פנתה לאחד הציירים עם תמונה של חיילת שמצאה במגזין וביקשה שיוסיף לתמונה מגן דוד – וכך יצרו כרזות בהן נכתב כי מועצת ארגוני הנשים קוראת להתנדבות של נערות עבריות לצבא הבריטי. כרזות אלה נתלו על לוחות מודעות בכל רחבי הארץ.
החלטה לגייס נשים מהיישוב העברי על ידי הצבא הבריטי פורסמה בקול ישראל ב-23 בדצמבר 1941, לאחר פגישתה של סמואל עם אודרי צ'יטי (AT Chitty) מפקדת חיל העזר לנשים (ATS) במזרח התיכון. ב-24 בדצמבר 1941 פורסמה בעמוד הראשון של כל העיתונים היומיים בארץ ההחלטה לגייס נשים עבריות, כותרתה הייתה "אשה עברייה במולדת"
מודעה נוספת שפורסמה בתאריך זה הייתה "אל בנות הישוב" וכך נכתב בגוף הכתבה שפורסמה בעיתון דבר:
בהמשך לכך כותרת נוספת: "אשה עבריה במולדת!" וכך נכתב בגוף הכתבה:
חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית, שלח מברק להדסה סמואל כיו"ר מועצת הנשים בו הביע את ביטחונו "שנשים יקדמו את הקריאה בהתלהבות ושמועצת ארגוני הנשים תנצלנה את ההזדמנות לקדם את רעיון החופש". מועצת הנשים וסמואל בראשן ראתה בגיוס נשות היישוב תרומה למאמץ המלחמתי ושוויון בנטל החובות הלאומיות. הדסה סמואל התנגדה לכך שעל הנשים העבריות תפקד מי שאיננה יהודיה ואף עמדה על כך שהפקודות יינתנו בעברית.
גיוס הנשים היה על בסיס התנדבותי, המגויסות שירתו בשני כוחות צבאיים בריטים, בחיל העזר של כוחות היבשה (ATS - Auxiliary Territorial Services) ובכוחות העזר של חיל האוויר הבריטי (WAAF - Women`s Auxiliary Air Forces), סה"כ התגייסו 3,000 נשים ל-ATS ועוד 600 נשים לWAAF מועצת הנשים, ההסתדרות הציונית ו"ההגנה" עסקו גם הן בתחומי הפעילות של המגויסות וביקשו להבטיח שמגויסות מטעמן יפקדו על פלוגות ב-ATS בנוסף לתפקידים כמו נהגות, מחסנאיות ואחיות.
סמואל הייתה מעורבת גם בסוגיית השכר לנשים. המגעים בין הדסה סמואל ורשויות הצבא המשיכו גם לאחר שהחל הגיוס. בחודש ינואר 1942 הודיעה מפקדת ה-ATS אודרי צ'יטי לסמואל לגבי פתיחת הקורס הראשון למגויסות היהודיות ל-ATS ובהמשך פתיחת קורסים נוספים.
התפקידים העיקריים בהם השתלבו הנשים העבריות היו נהגות אמבולנסים, כוח עזר בבתי חולים, תיקוני מכניקה, ועוד. בהתכתבות עם קולנל דגלאס בראון (Douglas Brown) מהמפקדה הבריטית בארץ ישראל, עולה כי סמואל עסקה גם בגיוס נשים לתפקידים נוספים כמו סיעוד, הקמת ספריה במחנה סרפנד, תרגום הפקודות לעברית וטיפול בענייני חינוך ורווחה בקרב החיילות היהודיות.
הנשים העבריות שמשו גם בתפקידי קצונה ופיקוד. בפברואר 1942 ארגנה סמואל מסיבת סיום לקורס המפקדות בשירות העזר לנשים במהלכו הדגישה את הזכות של האישה העברייה להשתתף במערכה כאישה יהודיה הלוחמת לעמה ולאנושות וביקשה מהמפקדות שיקבלו את הטירוניות כאחיות לנשק ויתחשבו בנסיבות חינוכן השונה. מנהל המחלקה המדינית של הסוכנות משה שרתוק אמר באותו אירוע: "החותם הלאומי של פעולת הגיוס ביישוב אינו רק צורך מדיני, אלא גם הכרח צבאי" ובהמשך הוסיף: "...גיוס הנשים הושג על יסוד שאיפתה של האישה שהוסיפה זהב למפעל העלייה החלוציים בארץ ועל יסוד צרכים מסוימים למילוי תפקידים מסוימים. עם השלטונות הצבאיים הוסכם כי בדרך כלל תצטרפנה המתנדבות היהודיות ליחידות יהודיות בצבא הבריטי, שהיה במערב אירופה החלוץ בעניין צירוף האישה לשירותי ההגנה. 60 הצעירות, מהן 3 לא יהודיות, מועמדות לקצינות ולתפקידי פיקוד אחרים, נושאות באחריות רבה כראשונות ונבחרות לתפקידן. הן תעמודנה למבחן ועליהן להצדיק את האימון שניתן בהן... על האישה העברייה לשמור אמונים לצבא הבריטי ולעם ישראל כאחד" סמואל מתארת את יחסן של המפקדות הבריטיות לנשים העבריות: "היו כאלו שהיה להן יחס יוצא מן הכלל אל הבנות ועד היום הן ידידות והיו כאלה שהיו שונאות ישראל פשוט".
סמואל דאגה לרווחת החיילות ודרשה הקמת ספריה במחנה סרפנד (צריפין של היום) שהיה בסיס האימונים, תרגום הפקודות לעברית, טיפול בענייני חינוך ורווחה, שיתוף החיילות בנגינה במסיבות וקונצרטים, שיפור בשכר ועוד.
היא המשיכה וליוותה אותן לאורך תקופת שירותן הצבאי, פתרה בעיות אישיות ולאומיות של המגויסות, ביקרה את המתגייסות בבסיסיהן במצרים ובמקומות נוספים. את ביקוריה במחנות עשתה באמצעות מכונית צבאית שהצבא הבריטי העמיד לרשותה. דיברה איתן עברית ודאגה לכל מחסורן. כמו כן, היא דאגה לכך שישובצו בקרבת חיילים עבריים ולא בריטיים מתוך רצון למנוע נישואי תערובת.
הדסה דאגה לביקורים של נציגות המועצה במחנות, להקצאת משאבים להקמת מעונות, מועדונים, חדרי מרגוע ופעילויות נוספות הקשורות לשירות הנשים.
בשנת 1942 הגישה סמואל תוכנית רדיו שנקראה "האישה בצבא" בה המשיכה להעביר את המסר בדבר חשיבות גיוס הנשים העבריות לצבא הבריטי. כרוזים נוספים שהופצו ביישוב המשיכו לקרוא לנשים להתנדב לצבא. דוגמה לכך הוא כרוז אשר פורסם על ידי מועצת ארגוני הנשים בתחילת 1944: "יחידות הנשים שלנו קוראות עתה למתנדבות חדשות למלאות שורותיהן. תגבורת דחופה לחיל העזר לנשים זהו צו השעה. המלחמה נמשכת. שעת החירום לא חלפה. תפסי את מקומך הראוי במלחמת השחרור!"
פעילות למען המשוחררות.
מועצת ארגוני הנשים וסמואל בראשה פעלה בקליטת החיילות לאחר שחרורן, במציאת פתרונות דיור, תעסוקה והכשרה מקצועית למשתחררות. לדבריה לאחר שהחיילות שבו "מהמדבר ומהחולות" היא דאגה להן לבית מסודר, מרוהט, עם מטבח וחדרי כביסה, עם מגהצים וחלוקי רחצה.
בנוסף ארגנה להן הרצאות שונות בין היתר של רחל כצנלסון-שזר, חנה רובינא ועוד. כתוצאה מהדאגה הגדולה למשוחררות והקרבה אליהן, היא מציינת שחברותיה הקרובות ביותר היו מקרב המשוחררות ובעיקר מקרב הקצינות.
להדסה ולבעלה היו ידידים רבים מקרב אנשי הציבור הבולטים באותה תקופה, בהם יוסף שפרינצק, אותו העריצה יותר מכולם לדבריה, חיים ארלוזורוב, חיים ויצמן ורעייתו ורה ויצמן, משה סנה, יצחק שדה ועוד. בזכות מעמדו של אדווין בעלה, היו להם קשרים רבים גם עם נציגי השלטון הבריטי בישראל ומחוצה לה. למרות זאת, ממרחק השנים, העידה על עצמה הדסה כי לא אהבה להסתופף בנשפים ובחברה הבריטית בארץ ולא הרגישה שייכת לחברה הזאת לגמרי.
לאדווין סמואל הוצעו תפקידים שונים בארצות אחרות, בסיום תפקידו בצבא הבריטי בארץ-ישראל, מה שהקשה מאוד על בני הזוג. לדבריה של הדסה, היא לא יכלה לשאת את המחשבה שתצטרך להתנתק מבני משפחתה ומהארץ, שכל-כך אהבה. אך גם בעלה אדווין, למרות מוצאו ומעמדו, היה ציוני נלהב והזוג בחר להמשיך ולחיות בארץ ישראל.
הדסה נפטרה בשנת 1986, בגיל 89, ונקברה בבית הקברות גבעת שאול בירושלים.
זאבי הלילה
זאבי הלילה (ברוסית: Ночные Волки, באנגלית: Night Wolves) הוא מועדון רוכבי-אופנוע רוסי. הארגון מונה מעל 5,000 חברים ברחבי העולם.
המועדון נוצר בראשיתו מאוסף של חובבי רוק ואופנועים אשר קיימו מופעי רוק, באופן בלתי חוקי בזמנו (משנת 1983), במוסקבה. ב 1989 המועדון הוכר כמועדון אופנועים בלתי-רשמי בשם "זאבי הלילה", בזמן הפרסטרויקה בברית המועצות.
המועדון הפך למועדון האופנועים הרשמי הראשון בברית המועצות. בהמשך נפתחו סניפים ברוסיה, אוקראינה, לטביה, גרמניה, בולגריה, רומניה, סרביה ומקדוניה. אלכסנדר זאלדוסטאנוב, המכונה "המנתח", הפך למנהיג המועדון בשנת 1989.
הארגון הוא תומך נלהב של פוטין, ובזמן אירועי יברומאידאן צידד בנשיא אוקראינה ינוקוביץ'. ב-2014 בתערוכה שארגנו הביעו תמיכה פומבית בסיפוח חצי האי קרים על ידי רוסיה.
בשנת 2015 ראשי המועדון הודו בכך שהם מקבלים תמיכה מתקציב הממשלה.
במאי 2018 סוקר המועדון בתקשורת העולמית לאחר שצילומי אוויר סביב מועדון זאבי הלילה בסלובקיה גילו, כי יש בו לא רק אופנועים, אלא גם נגמ"שים וטנקים. תגליות אלו, לצד פעילותו הפרו-רוסית הקבועה של הארגון מחוץ לרוסיה, הוביל פרשני תקשורת מסוימים לטעון שעל המערב לפעול לבלימת פעולות המועדון.
פסק דין ג'ון פיטר זנגר
משפט זנגר
ש&quot;י פין
אדולף וינקלר גודמן
אדולף וינקלר גודמן (אנגלית: Adolph Winkler Goodman; 20 ביולי 1915 - 30 ביולי 2004) היה מתמטיקאי אמריקאי שעסק בפונקציות אוניוולנטיות, תורת המספרים ותורת הגרפים. על שמו נקראת השערת גודמן על המקדמים של פונקציות מולטי-ולנטיות, המכלילה את השערת המקדמים שהוכחה בשנת 1985 על ידי לואי דה ברנז'.
תרומתו למתמטיקה.
גודמן עסק בפונקציות מולטי-ולנטיות, המכלילות את הפונקציות אוניוולנטיות. הוא העלה את השערת גודמן בדבר המקדמים של פונקציות מולטי-ולנטיות. השערה זו מכלילה את השערת המקדמים, המתקבלת כאשר formula_1, אותה הוכיח לואי דה ברנז' בשנת 1985, הוכחה שנחשבת לאחד ההישגים המשמעותיים בתחום האנליזה המרוכבת במאה ה-20. גודמן ומתמטיקאים נוספים הגיעו לתוצאות חלקיות בדבר ההשערה. גודמן פרסם ספר בעל שני כרכים בנושא - Univalent functions.
בשנת 1972 הוא פרסם מאמר בהקשר למשפט נושירו-ורשבסקי.
פרט לעיסוקו במחקר, גודמן עסק בחינוך מתמטי וכתב ספרים רבים ברמה אקדמית ותיכונית.
הוא פרש לפנסיה בשנת 1993 ונפטר בשנת 2004.
פים ואן לומל
פים ואן לומל (בהולנדית: Pim van Lommel, נולד 1943) הוא סופר וחוקר הולנדי בתחום המוות הקליני וחוויות סף המוות.
ואן לומל למד רפואה באוניברסיטת אוטרכט והתמחה בקרדיולוגיה. הוא עבד כקרדיולוג בבית החולים ריג'נסטייט בארנהם במשך 26 שנה (1977-2003).
ואן לומל ידוע בעיקר בשל המחקר והתיעוד המקיף שערך בנושא חוויות סף מוות שחוו אנשים במהלך מוות קליני, כולל פרסומים מדעיים סטנדרטיים, כגון ב"סכין המנתחים" .