צ'ייפי נבחר למושל המדינה ב-1962. הוא סייע בייסוד מִנהל התחבורה הציבורית של רוד איילנד וביצירת התוכנית "האקר הירוק", מאמץ שימור סביבתי. ב-1968 שימש כיושב ראש אגודת המושלים הרפובליקנים. הוא כיהן בתפקידו כמושל עד לשנת 1969, במהלכה הפסיד באורח מפתיע למועמד המפלגה הדמוקרטית פרנק ליצ'ט, שנשב לאנדרדוג במערכת הבחירות. הגורמים שהובילו להפסדו בבחירות כוללים את העובדה שצ'ייפי התמודד שלוש פעמים עם מצע המתנגד נמרצות למס הכנסה, אמר כי גביית מס הכנסה היא הכרחית, ואת השהיית מסע הבחירות שלו לאחר שבתו טריבי בת ה-14 נהרגה בתאונת רכיבה.
ב-1969, מעט אחרי שהפסיד בבחירות על תפקיד מושל רוד איילנד, מונה צ'ייפי למזכיר הצי של ארצות הברית בידי הנשיא ריצ'רד ניקסון. כהונתו של צ'ייפי כמזכיר הייתה בסימן נכונות לקבל החלטות נועזות ולדבוק בהן. סימן זה התבטא בהחלטתו למנות את האדמירל אלמו זומוולט לראש המבצעים הימיים על פני 33 קצינים בכירים נוספים, והתמודדותו עם פרשת פואבלו. אחת מן הפעולות הזכורות ביותר שלו כמזכיר הצי היא הסתייגותו מההמלצה למפקד הפואבלו לויד מ. באצ'ר בידי בית דין צבאי לשחרר את סגל אניית הביון רק אחרי שיבטח ביטחונה. מכיוון שהיה ברור כי קוריאה הצפונית היא אשמה בפרשה ולא באצ'ר או הספנים בסיפון הפואבלו, אמר צ'ייפי כי "באצ'ר ואנשיו סבלו מספיק", וכי חקירת העניין בבית דין צבאי רק תזרה מלח על הפצעים. הוא שימש כמזכיר הצי עד 1972, אותה שנה בה התפטר כדי להתמודד לסנאט.
סנאטור מטעם רוד איילנד.
אחרי שהפסיד בבחירות לסנאט של ארצות הברית ברוד איילנד ב-1972 לסנאטור הדמוקרט המכהן קלייבורן פל, נבחר צ'ייפי לסנאט ב-1976, ונהיה לרפובליקני הראשון שזכה בבחירות לסנאט ברוד איילנד מאז 1930. הוא הצטרף לוועדת הסביבה והעבודות הציבוריות של הסנאט ב-1977 ושם את איכות הסביבה בראש מעייניו, ולעיתים קרובות התייצב נגד עמדות מפלגתו בענייני סביבתנות לשמחת ארגוני שימור סביבתי. הוא כיהן כיו"ר הוועדה בתקופת כהונתו האחרונה בשנים 1995–1999. כאות הוקרה לפעילותו בתחום הסביבתנות, זכה צ'ייפי בפרס הסביבה ע"ש ליידי בירד ג'ונסון.
בין הצעות החוק שצ'ייפי דחף נמנה "חוק המים הנקיים" משנת 1986, ותיקון "חוק האוויר הנקי" ב-1990. הוא גם היה אדריכל "תוכנית הסופרפאנד" לניקוי אתרים בעלי פסולת רעילה וממנסחי "חוק זיהום נפט" משנת 1990. צ'ייפי דגל בזכות להפלה מלאכותית ותמכה בהסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה. הוא נקט עמדה מתונה בכל הנוגע למסים ולסיוע ממשלתי לנזקקים. בנושאים חברתיים, צ'ייפי היה בין חברי הסנאט הליברלים ביותר. הוא התנגד לעונש מוות, להנהגת תפילות בבתי ספר ציבוריים ולאיסור על הומוסקסואלים לשרת בצבא ארצות הברית. צ'ייפי היה אחד הרפובליקנים הבודדים שהביעו את תמיכתם בחוקים נוקשים לפיקוח על נשק. הוא נתן חסות להצעת חוק שלו הייתה עוברת הייתה אוסרת על "ייצור, יבוא, יצוא, מכירה, רכישה, העברה, קבלה, החזקה או שינוע של אקדחי יד ותחמושת ידנית."
בשלהי שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 נהיה צ'ייפי תומך נלהב בשיפור מערכת הבריאות בארצות הברית. הוא תמך בהרחבת תוכנית ה"מדיקייד" לילדים ממשפחות עם הכנסה נמוכה ולנשים בהיריון, נתן את חסותו לחקיקה שמטרתה הייתה להרחיב את הזמינות של שירותים ביתיים וקהילתיים לאנשים עם מוגבלויות ופעל להקמת מרכזי הכשרה בריאותית פדרליים. ב-1992 מונה ליו"ר כוח המשימה הרפובליקני של הסנאט לבריאות, וחתר לביסוס קונצנזוס בקרב הרפובליקנים בשאלת שירותי הבריאות הציבוריים. ב-1993 הוא הצטרף לסנאטור הדמוקרטי ג'ון ברו מלואיזיאנה בהקמת "הקואליציה המרכזית של הסנאט": קואליציה המורכבת משישה סנאטורים דמוקרטים וששה רפובליקנים התומכים הסכמה דו-מפלגתית ברפורמת הבריאות. הוא נתן חסות לחקיקה שהרחיבה את המימון למדינות ארצות הברית המסייעות לבני נוער לצאת ממעגל האומנה לחיים עצמאיים.
ב-12 בפברואר 1999 הצביע צ'ייפי נגד שני הסעיפים בהם הואשם הנשיא ביל קלינטון במסגרת הליך ההדחה נגדו. צ'ייפי היה חבר בוועדת המודיעין של הסנאט של ארצות הברית והיה יו"ר ועדת המשנה של ועדת הכספים לענייני בריאות, אם כי החותם הגדול ביותר שהשאיר אחריו היה בענייני איכות והגנת הסביבה. הוא מילא בנוסף תפקידי הנהגה בסיעה הרפובליקנית בסנאט, כיו"ר הוועידה הרפובליקנית בסנאט בשנים 1985–1990. פחות משבועיים לפני מותו, צ'ייפי היה אחד מארבעה הרפובליקנים היחידים בסנאט שהצביעו בעד אשרור האמנה למניעת ניסויים גרעיניים. האמנה נועדה לאסור ניסויים גרעיניים תת-קרקעיים והייתה האמנה הבינלאומית הראשונה שלא עברה בסנאט מאז הסכם ורסאי.
מותו.
חודשים ספורים לאחר שהצהיר כי לא יתמודד מחדש לסנאט בבחירות שייערכו ב-2000, נפטר צ'ייפי באופן פתאומי בעקבות אי-ספיקת לב ב-24 באוקטובר 1999 — יומיים בלבד לאחר יום הולדתו ה-77 — במרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד שבבת'סדה, מרילנד. הוא הותיר אחריו את רעייתו וירג'יניה קואטס צ'ייפי ואת חמשת ילדיו, בהם לינקולן, שמונה למלא את מקומו של אביו בסנאט ואחר כך זכה בכהונה מלאה בבחירות 2000. ב-2000 הוענקה לצ'ייפי מדליית החירות הנשיאותית בידי הנשיא קלינטון.
שבנם קורור פינג'אנג'י
שבנם קורור פינג'אנג'י (בטורקית: Şebnem Korur Fincancı; נולדה ב-21 במרץ 1959) היא פרופסורית טורקית לרפואה משפטית, מומחית לרפואה פורנזית, סנגורית לזכויות אדם ומומחית בינלאומית ידועה לזיהוי ותיעוד עינויים. פינג'אנג'י היא ראש האגודה הטורקית לזכויות אדם והיה לה תפקיד מרכזי בגיבוש פרוטוקול איסטנבול של האומות המאוחדות.
בחודש מאי 2016, פינג'אנג'י תמכה בעיתונאים שקראו לממשלה הטורקית לנהל שיחות שלום עם המחתרת הכורדית. בשל כך נעצרה והואשמה בפעילות טרור ותמיכה בארגון המחתרת הכורדי PKK. לאחר כעשרה ימים שוחררה ממעצרה. בדצמבר 2018 דנו שופטי ארדואן את פינג'אנג'י למאסר של שנתיים וחצי. ביולי 2019 זוכתה בערעור. בספטמבר 2019 הודיעה התביעה הטורקית כי תערער על הזיכוי.
קורות חיים.
פינג'אנג'י למדה רפואה באוניברסיטת איסטנבול בה גם התמחתה ברפואה פורנזית. בהמשך סיימה תואר בארכאולוגיה. בשנים הבאות התמקדה במאבק בעינויים שהיו שכיחים בטורקיה. פינג'אנג'י הקימה קליניקה נגד עינויים בפקולטה לרפואה באוניברסיטת איסטנבול.
פינג'אנג'י נשואה ואם לבת.
פעילות לזכויות אדם.
בשנת 1996 פינג'אנג'י הייתה מעורבת ביוגוסלביה לשעבר בהוצאת גופות מקברים המוניים ונתיחות שלאחר המוות במסגרת פעילותה עבור בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר. פינג'אנג'י גם הובילה חקירות שהוכיחו כי עצורים בבתי סוהר טורקיים, בניגוד לטענות השלטונות, מתו מעינויים.
פינג'אנג'י הייתה חברה בוועד המנהל של המועצה הבינלאומית לשיקום נפגעי עינויים ().
בקיץ 2019 ביקרה פינג'אנג'י בארץ על פי הזמנת הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל ורופאים לזכויות אדם. בראיון ב"הארץ" הסבירה כי תשוב לטורקיה, למרות המאסר של שנתיים וחצי שאולי צפוי לה, כי טורקיה היא מולדתה ובה תאבק למען זכויות אדם ומניעת עינויים.
פרסים והוקרה.
בשנת 2014 קיבלה פינג'אנג'י את הפרס לזכר המנהיג הארמני הטורקי הראנט דינק שנרצח באיסטנבול.
בשנת 2018 היא קיבלה את של מדינת הסן.
אוהד אלימלך
אוהד אלימלך (נולד ב-2 ביוני 1975) הוא אמן רב-תחומי, במאי, עורך, צלם, אנימטור, מעצב, מרצה ומעצב גרפי ישראלי החי ועובד בתל אביב. בשנת 2004 יצר ביחד עם אסף הראל וירון ניסקי ודורון צור את סדרת האנימציה עטורת הפרסים, מ.ק. 22. כמו כן, עיצב אלימלך כרזות, הזמנות למסיבות רבות בעיר, עיצב עטיפות אלבומים ויצירותיו הוצגו במספר גלריות.
רקע.
אוהד אלימלך נולד בנהריה ב-2 ביוני 1975, ליוסי ושושנה אלימלך, מורה וגננת. הוא הצעיר מבין שלושה אחים. ב-1989, החל את לימודיו בבית הספר לקציני ים בעכו. ב-1993, התגייס לחיל הים ושם שירת במשך ארבע שנים. בתקופת הצבא עבר אלימלך להתגורר בחיפה ועם תום שירותו החל ללמוד במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה ובמקביל החל לתקלט במועדון ה"סיטי הול" (לשעבר "העיר השנייה").
בשנת 2002, סיים את לימודיו בעיצוב במחלקה לתקשורת חזותית במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה.
קריירה.
לאחר סיום לימודיו בשנת 2002, החל אלימלך ליצור ולעבוד עם מגוון אמצעי מדיה שונים תוך שהוא מקבל השראה ממגוון עולמות. בעבודתו הוא משלב צילומים, איורים, סריקות של חומרים וטקסטורות אותם אסף מהנוף העירוני ועיבד במחשב.
בשנת 2004, יצר ביחד עם אסף הראל וירון ניסקי ודורון צור את סדרת האנימציה עטורת הפרסים, מ.ק. 22.
ב-2006, עלה אלימלך עם תערוכה בשם "חרדות בספק" שהייתה תערוכת היחיד הראשונה שלו. בתערוכה הוצגו שתי סדרות ושתי עבודות בודדות העוסקות בגוף כאובייקט בלתי נפרד מהעיר, שילוב חלקי מכונה שהופכים ליחידה אורגנית אחידה המנסה להסתגל לסביבה החדשה הנרקמת. עבודותיו הוגדרו כ-"מעבירות לצופה את תחושת אי-הודאות ומצבים סוריאליסטים תחת הנוף העירוני, המוצג כמאיים ולא יציב".
ב-2009, עיצב אלימלך את כרזת יום העצמאות במלאת 61 שנות עצמאות של מדינת ישראל ומאה שנים לעיר העברית הראשונה, תל אביב. באותה שנה הציג בתערוכה בשם "100 זהויות" בגלריית שורשים בכיכר הבימה ובה הוצגו עבודות של אמנים מקהילת הלהט"ב.
בחורף 2015–2016, לאחר מחאת יוצאי אתיופיה, הציג אלימלך בתערוכה בשם "כן, לא, שחור, לבן" מסכות אפריקאיות מסורתיות בסגנון מערבי שעיצב במחשב.