הקמת "תנובה" לוותה בסערה ציבורית. היישובים החקלאיים החדשים של "ההנהלה הציונית" התלבטו כיצד לשווק את תוצרתם בסדר ובארגון ולצד היצרנים הקימים מן המגזר היהודי ומן המגזר הערבי. שיווק התוצרת החקלאית לווה בהקניית ערכי צרכנות חדשים, ונשען על ממצאים חדשים בתורת התזונה, אשר ניתן להם פרסום בתקשורת לסוגיה באותם ימים.
רבים בהתיישבות העובדת חששו מן הפרדה בין היצרנות לבין והצרכנות.
ברל כצנלסון ממנהיגי "אחדות העבודה" התנגד להקמת "תנובה". הוא טען כי משביר אשר הוקם בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה יוכל להמשיך לשווק את התוצרת החקלאית.
אך יפה היה בטוח כי יש לדאוג ליצרן ולחקלאי בראש ובראשונה. בסופו של דבר, המתנגדים וביניהם גם ברל כצנלסון הודו ליפה על יוזמתו הברוכה והתעקשותו. רבים ציינו כי בעצם ייסודה, שינתה "תנובה" את הלך הרוח הרווח באותה עת, וזירזה מעבר אל ייעול היצרנות והשיווק בארץ ישראל.
יפה ניהל את "תנובה" מעל לעשור, במקביל לכתיבתו ועבודתו הציבורית.
הוא הטמיע בתנובה מספר עקרונות.
הראשון: שחרור הפועל החקלאי מן הדאגה לשיווק תוצרתו, על מנת שהפועל יוכל להתמסר לעבודתו בצורה הטובה ביותר. לדעתו, "קואופרטיביות גרידא או כל שיטה אחרת דומה לה או עולה עליה, אך אלילי שווא והבל הם בעינינו שאינם משמשים לנו אמצעי קליטה ואחיזה בארצנו"; באמרו משפט זה בכוונתו לומר כי קיום המשק המעורב מותנה בקבלת חברים חדשים כל העת, אשר יוסיפו תועלת לחברים הוותיקים במשק.
בנוסף, יפה פעל לשיפור המקצועיות במשק ולשיפור איכות התוצרת. הוא ניסה לקדם ב"תנובה" את הטכנולוגיה של יצור ושיווק חלב ניגר מפוסטר. במסגרת תפקידו כמנהל תנובה פעל מול מוסדות היישוב היהודי והשלטון המנדטורי הבריטי.
אחרית ימיו.
בשנת 1934 פגעה ביפה מחלה קשה והוא נאלץ להפסיק את עבודתו. הייתה זו שעתו הקשה של היישוב היהודי בארץ ישראל; החלה ההתנגשות בין תנועת העבודה לבין תומכי תנועת ז'בוטינסקי, "הפורשים". אווירה של איבה הדדית ועימותים פנימיים שררה בין חלקים נכבדים ואישים ומנהיגים. אירועים אלו יצרו פגיעה עמוקה ברגשותיו. למרות בריאותו הרופפת הוא חש כי זוהי מחויבותו לנסות לארגן קבוצת אנשים משכבות וארגונים שונים כנגד ההתנגשות והאיבה. מרבית האנשים אליהם פנה יפה סירבו להצטרף אליו במאבקו לשיפור המצב, מכיוון שלא האמינו שקבוצה כזו תוכל להועיל בדבר מה. אולם יפה הנמרץ לא התייאש והמשיך במלחמתו בודד במערכה.
בחורף 1934 ייסד יפה את כתב העת "נתיב", והוציא לאור שלושה גיליונות. לאחר מכן לקה בלבו. מקץ חודשים ספורים התאושש, ובכוחות מחודשים הוציא לאור את החוברת האחרונה שנכתבה בכתב ידו. בגיליונות אלה ביקר בחריפות את האחראים לאווירה הקשה לדעתו. הוא לא חסך ביקורת רחבה מאנשי תנועת העבודה אשר להירתמותם למאבק ציפה ליותר מכל. מחלתו נתנה בו אותותיה והשפיעה על אופן כתיבתו והבעתו. הוצאתו לאור של הגיליון האחרון חתמה את חייו הציבוריים של יפה.
ב-1937 העביר יפה רשמית את ניהול תנובה לידיו של נחום ורלינסקי והסתגר בביתו. כאשר הרגיש שמחלתו נסוגה, המשיך בעבודתו בביאור התנ"ך וחיבר מילון למילים נרדפות. בעבודתו זו המשיך גם כאשר מחלתו התפשטה וכילתה את יכולת הדיבור שלו; יפה לא ויתר, והשמיע את דבריו באמצעות טבלת אותיות. באותם ימים רשם:
"את גורל חיי מוטב לי לשאת מתוך רגש השלמה, כי אז יקל לי למצער לשאתו. תחת אשר אם אבעט ואתמרמר, רק לי לעצמי אמרר את החיים שבעתיים ומעול גורלי לא ייגרע מאומה".
בקיץ 1942 עבר יפה להתגורר בהר הכרמל על מנת להקל על סבלו. בסוף חודש אלול לקה בדלקת ריאות. בכ"ח באלול תש"ב 1942 נפטר, והובא למנוחות בנהלל בערב ראש השנה תש"ג 1942.
בערים חולון ורעננה נקראו רחובות על שמו.
משפחתו.
אליעזר יפה היה נשוי לשושנה לבית רֶכְטְהנד, ואב לשלושה: נחמה (נחמה יריב אשתו של אהרן יריב), מנוחה (מנוחה ירמיה אשתו של דב ירמיה) וראובן יפה (עד פטירתו בשנת 2013 היה חבר המושב).
אלמנתו שושנה נפטרה בשנת 1956.
פרסומיו.
לאחר מותו:
מחוז פודגוריצה
מחוז פודגוריצה (בסרבית Подгорица) הוא אחד מ-21 מחוזות מונטנגרו ואחד הגדולים בו. המחוז נקרא על שם בירת מונטנגרו, העיר פודגוריצה, שמשמשת גם כבירת המחוז.
גאוגרפיה.
מחוז פודגוריצה שוכן בדרום-מזרח מונטנגרו בחבל הבלקן.
המחוז גובל עם המחוזות: צטיניה, ודנילוֹבְגראד ממערב, קולסין מצפון, אנדרואבייס מצפון-מזרח; ועם אלבניה (מדינה) ממזרח. המחוז שוכן לחוף ימת שקודרה מדרום.
נמל התעופה קנדי
סנט קילדה
סנט קילדה (בגאלית סקוטית: Hiort) הוא ארכיפלג מבודד, השוכן בצפון האוקיינוס האטלנטי במרחק של 64 ק"מ מצפון-מערב לאי ויסט הצפוני. בארכיפלג נכללים האיים המערביים ביותר בהברידים החיצוניים של סקוטלנד. האי הגדול ביותר בארכיפלג הוא הירטה, והצוקים הנמצאים בו הם הגבוהים ביותר בממלכה המאוחדת. האיים כפופים מבחינה מנהלית לרשות המקומית קומהיירל נאן איילין סיאר.
מקורו של השם סנט קילדה מהווה כר להשערות רבות.
המורשת האנושית באיים מאופיינת במספר אלמנטים אדריכליים ייחודיים מהתקופה ההיסטורית ומהתקופה הפרהיסטורית, אף שתיעודים קדומים ביותר של יישוב אנושי במקום מתוארכים לימי הביניים. הכפר מימי-הביניים בהירטה נבנה מחדש במהלך המאה ה-19, אך השפעות הדת, התיירות ומלחמת העולם הראשונה הובילו לפינויו של האי ב-1930, וכיום האיים מאוכלסים על ידי אנשי הכוחות המזוינים של בריטניה. האוכלוסייה דוברת הגאלית החלה להתיישב באי כבר ב-1851, ומונה כיום לכל היותר 100 תושבים.
סיפורו של סנט קילדה משך תשומת לב אמנותית, ובין השאר נכתבה אופרה בנושא.
הארכיפלג כולו שייך לקרן הנאמנות הלאומית של סקוטלנד. הוא הפך לאתר המורשת העולמית הראשון בסקוטלנד, ואחד מהאתרים הבודדים שהוכרזו כאתרים מעורבים, בשל איכויותיו הטבעיות, הימיות והתרבותיות. האיים משמשים כאתר קינון חשוב למספר מינים של עופות ימיים, ובהם סולה צפונית ותוכי ים אטלנטי. גידרון החורף סנט קילדה ויערון קטן-סנט קילדה הם תת-מינים אנדמיים לאיים. בחודשי הקיץ שוהות במקום משלחות של מתנדבים העוסקות בשיקום הבניינים המקוריים של תושבי האי שנטשו אותו. הם חולקים את האיים עם בסיס צבאי קטן שהוקם ב-1957.
אטימולוגיה.
לא ידוע על קיומו של קדוש נוצרי בשם קילדה, והוצעו מספר תאוריות בנוגע למוצא השם, המתוארך לשלהי המאה ה-16. האסוול-סמית' (2004) מציין שהשם המלא סנט קילדה הופיע לראשונה במפה גרמנית משנת 1666, וייתכן כי הוא נגזר מהשם הנורדי סונט קלדה (Sunt kelda - "באר מים מתוקים") או מהשערה מוטעית של יוצר המפה כי המעיין טובאר כילדה נקרא על שמו של קדוש (למעשה, האפשרות השנייה היא שילוב של המילים הגאליות והנורדיות עבור באר, כלומר "באר באר"). הסופר מרטין מרטין שביקר במקום ב-1697 האמין שהשם "נגזר מאחד בשם קילדר, שהתגורר במקום; והבאר טוביר קילדה נקראת גם כן על שמו" .
מקלין (Maclean) שיער ב-1972 כי השם סנט קילדה הוא תוצאה של שיבוש לשוני בשמו של כילדה, המעיין הסמוך לירטה, ומצביע על כך כי במפה משנת 1588 הארכיפלג נקרא קילדה. כמו כן, שיער כי יש קשר בין השם לקאלדים (הנזירים שהביאו את הנצרות לאי) או שיבוש של השם הגאלי שניתן לאי הראשי בארכיפלג, כיוון שהתושבים המקומיים נטו לבטא את האות r במקום l, ולפיכך קראו לאי הילטה. סטיל תמך ברעיון ב-1988, וציין שתושבי האיים מבטאים את האות H בצורה "גרונית במידת מה", כך שהאותיות Hirta נהגו בצורה דומה מאוד ל-Kilta.
מקלין טוען גם כי ייתכן שנעשתה טעות קרטוגרפית בכך שחל בלבול בין הירטה לסקילדאר, שהוא השם העתיק עבור האי האסקייר הסמוך לחלק העיקרי של ההברידיים החיצוניים. קווין משער שהשם נגזר מסדרה של טעויות קרטוגרפיות, שהחלו עם השימוש במילה האיסלנדית העתיקה סקילדיר ("מגנים") המופיעה כסקילדאר במפה משנת 1583 שהוכנה על ידי ניקולאס דה ניקוליי. השם הזה תועתק על ידי לוקאס ג'יי ואגהניר בצורה שגויה בעבודתו משנת 1592, בכך שהשמיט את האות r והוסיף רווח לאחר האות S, כך שנוצר השם S.Kilda. ההנחה הייתה שהאות S היא קיצור לקדוש (Saint), וכך נוצר השם סנט קילדה ששימש את המקום במשך מאות שנים.
ישנן מספר פרשנויות הנוגעות למקורו של השם הירטה, המתוארך לתקופה קדומה יותר בהשוואה לסנט קילדה. מרטין טוען שמקורו של השם הוא במילה האירית אייר שמשמעותה מערב. מקלין מציע מספר אפשרויות הכוללות מילה קלטית שמשמעותה "עגמומיות" או "מוות", או הביטוי בגאלית סקוטית ה-אייר-טיר (h-Iar-Tir - הארץ המערבית). מרטין הסתמך על סאגה איסלנדית המתארת מסע לאירלנד שנערך במאה ה-13 ובו מוזכר ביקור באיי הירטיר, והוא משער שהשם הירטה דומה להירטיר שמשמעותו היא אייל בנורדית. סטיל מצטט את תיאורו של הכומר ניל מקנזי שהתגורר במקום בין 1829 ל-1844, הטוען שהשם נגזר מהביטוי הגאלי I-Àrd (האי הגבוה), ואפשרות נוספת היא שהוא נגזר מהמילה הנורדית הירט (רועה צאן). מארי משער בצורה דומה שהמילה הנורדית Hirðö, המבוטאת כ-Hirtha (אי העדר), עשויה להיות המקור. ספרו של הפרופסור לבלשנות ריצ'רד קואטס עוסק בכל האפשרויות הללו.
גאוגרפיה.
האיים מורכבים מתצורות סלעי יסוד שלישוניים מגרניט וגברו. הארכיפלג מייצג את השרידים של הר געש טבעתי שנעלם לפני שנים רבות לאחר שהגיח ממישור בגובה 40 מטרים מתחת לגובה פני הים.