אגדה אחרת זיהתה את האווארים עם אמגושים מאיראן.
ההיסטוריונים והכרוניקונים הביזנטיים כתבו רבות על האווארים בגלגוליהם מסין ועד לאירופה.
באמצע המאה ה-5 פריסקוס רטור סיפר על שבט אווארי שהיה חי במערב סיביר - דבר שיכול היה לתמוך בסיפור על מקורם באזור ימת בלחש.
לפי פריסקוס ההונים-אווארים גרשו את שבט הסבירים מארצם.
בערך בשנת 550 זכריאס רטור, היסטוריון של הכנסייה, הצביע על הגעתה של קהילה "אווארית" לאירופה.
באמצע המאה ה-6 היסטוריון ביזנטי אחר מנאנדרוס פרוטקטור, ציין גם הוא את קיום האווארים באירופה. הוא ניסה להבחין בין הונים הפטליטים במזרח ובין ההונים במערב וכמו כן בין אווארים האמיתיים ואלו המזויפים. כפי שצוין לעיל גם תאופילקטוס סימוקאטס במחצית הראשונה של המאה ה-7 ניסה להבחין בין אווארים ופסבדו אווארים, בהשפעת מקורות פרוטו-טורקיים המעוניינים ב"דה-לגיטימציה" של האווארים.
האווארים בערבות רוס - האוורים והסלבים.
האווארים, הידועים לכרוניקונים הרוסיים בשם "אוֹבּרי", ובפי הביזנטים כאווארים ממש או וורכוניטים (כלומר "אווארים-הונים") הופיעו בערבות שממערב לים הכספי באמצע המאה ה-6 לספירה. בתנועתם מערבה הגיעו מצפון לים השחור, שם הצטרפו אליהם האלנים והאוּגרים.
בשנות ה560 פלשו האווארים לשטחים המאוכלסים בשבטי האנטים הסלאביים. לבסוף הקימו את ממלכתם - החאנות (קגנות או חקאנות) האווארית - על הדנובה האמצעית בפאנוניה. הם הכניעו שבטים סלאביים רבים, בשטחי רוסיה ואוקראינה של היום, אבל אחר כך גם מערבה משם. הסלאבים היוו חלק חשוב ביותר באוכלוסיית הממלכה האווארית וגם בצבאה, כחיילים רגלים, להבדיל מהאווארים עצמם שהיו פרשים.
במהלך המאה ה-7, אחרי תבוסת האווארים ובני בריתם במצור על קונסטנטינופול בשנת 626, פרץ מרד בקרב הסלאבים נגד אדוניהם האווארים.
פלישת האווארים לאירופה.
ברית עם הביזנטים נגד עמים טורקים וסלבים.
בשנת 558 הגיעה משלחת אווארית אל הקיסר בקונסטנטינופול. הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון השתכנע לכרות ברית איתם ולממן את כוחותיהם על מנת להגן על האימפריה שלו נגד האיום מצד ההונים ומצד השבטים הטורקיים הקרויים סבירים - אמני מלחמה וממציאי מכונות קרב חדשות, וכן נגד שבטים פרוטו בולגריים: אונוגור, אוטיגור, קוטריגור וסראגור, ומפני הסלאבים. בשנת 559 פעולות האווארים בצפון עזרו לביזנטים להדוף את המתקפה הקשה של הקוטוגורים ומנהיגם זברגאן ובני בריתם הסלאבים על הבירה קונסטנטינופול.
תוך 3–4 שנים עמדו האווארים בהתחייבויותיהם והביסו את השבטים ההוניים-טורקיים הנ"ל. לסבירים הם נתנו מכה ניצחת בצפון הקווקז. את השבט הבולגרי (דווקא בן ברית של הביזנטים, הפעם) אוטורגור הביסו אי-שם בין הנהרות וולגה ודון ואת השבטים הסלאביים של האנטים והזלים ניצחו על גדות נהר הדון ובין נהרות הבוג הדרומי והדנייסטר. באותה תקופה גם הכוזרים נחלו תבוסה מידי האווארים.
התפשטות מצפון לים השחור ובאגן הקרפטים. התנגשויות עם הפרנקים במרכז אירופה.
ב-560, אולי תחת הנהגתו של חאן בשם קנדיך, השיגו האווארים שליטה בשטחים שבין נהר הוולגה (איטיל) לשפך הדנובה. הם השתלטו על בסרביה (שנקראה אז אטיל - קוזי או "אטלקז"), והרגו את המנהיג המקומי מסאמר. פלשו אחר כך מערבה לפאנוניה (561) וניצחו שבטים בולגרים שהגיעו לשם, אולי קוטיגורים, וב-562 ירדו גם דרומה לדוברוג'ה. הם דחפו בשלב זה את הבולגרים לשטחי בסרביה ולוולאכיה.
באותה שנה 562, בהגיעם לדנובה התחתית האווארים דרשו לחדש את הברית עם יוסטיניאנוס אך תמורת מחיר גבוה יותר, לא רק כסף אלא גם שטחים. מכיוון שרצו להתיישב במישור מדרום לנהר הדנובה, הם דרשו שטחים בסקיתיה מינור ובמסיה, בשטח בולגריה הנוכחית. הביזנטים סירבו לדרישותיהם וביצרו היטב את הגבולות, כך שהאווארים נאלצו לפי שעה לשנות כיוון - אל צפון הקרפטים והלאה צפון-מערבה.
ב-562, משטח דרום פולין הנוכחית, יחד עם בני ברית סלאבים, תקפו האווארים את ממלכת הפרנקים המרובינגיים. המלך הפרנקי זיגברט של אוסטרזיה הצליח לעצור אותם בשנת 563 על נהר האלבה. אז הם נאלצו לסגת בחזרה אל "הדנובה הסקיתית".
אחרי מות יוסטיניאנוס הראשון בדצמבר 565 הקיסר הביזנטי החדש יוסטינוס השני סירב לשלם להם את סכומי הכסף שדרשו (את "שכר המשרתים" כפי שהתבטא בשחצנות). בחורף 565–566 האווארים ניסו לשווא לפרוץ לתוך האימפריה הביזנטית ואז נאלצו לפנות שוב צפונה ומערבה ובסתיו של שנת 566 הגיעו עד לתורינגיה ונצחו את המלך המקומי גיזברט. לבסוף הגיעו עם הפרנקים להסכם שביתת נשק ושני הצבאות היריבים נסוגו.
החאן באיאן הראשון. הברית עם הלומברדים. הניצחון על הגפידים וכיבוש פאנוניה.
בחורף 566–567 מצאו האווארים את עצמם בסכנה גדולה מפני אויביהם הוותיקים - שבטי ה"גק-טורקיים המערביים" שחצו את הוולגה ואיימו להשמידם "לא בחרבות אלא לדרוס אותם כמו נמלים מתחת לרגלי הסוסים".
בחורף 566–567 נפגשו משלחותיהם של החאנים
באיאן הראשון (562–602) ושל המלך הלומברדי אלבוין, ייתכן בתיווך זיגברט, גיסו של אלבוין.
המשלחות הגיעו להסכם של "ברית נצח" (foedus perpetuum) ולהחלטה לתקוף את הממלכה הגפידית כדי להתיישב בה. באותו אזור, המוקף על ידי הרי הקרפטים מצפון וממזרח, קיוו האווארים למצוא מקלט מפני הגק-טורקים. ב-567 פלשו לאגן הקרפטים. באפריל 567, יחד עם הלומברדים, האווארים הביסו את הגפידים קרוב למבצרם המרכזי סירמיום ושמו קץ לממלכת גפידיה בטרנסילבניה ופאנוניה, אבל לאחר מכן בשנת 568 הם התנכלו גם לבני בריתם הלומברדים וגרמו להגירתם לצפון איטליה.
שיא הממלכה האווארית - מלחמות ביוון ובבלקן. מכיבוש סירמיום ועד המצור על סלוניקי.
בשנת 568 החאן באיאן הראשון נכנס עם פרשיו לבלקן וקטע את הקשר היבשתי בין האימפריה הביזנטית ובין איטליה והמערב. בשנת 570, לאחר קרבות ממושכים, נפל המלך הפרנקי זיגיברט בשבי האווארי. לאחר ששוחרר תמורת כופר. חתם זיגיברט על הסכם שלום.
בשנת 578 כשפלשו הסלאבים פלשו לתוך האימפריה הביזנטית - לתרקיה וליוון, קרא הקיסר לחאן באיאן חאן לעזרה. הסלאבים נוצחו ומנהיגם, הנסיך דווריט נהרג.
בינתיים בשנים 570–580 האווארים השתלטו גם על שטחי צ'כיה וסלובקיה של היום. הם דחפו את השבטים הסלאביים המערביים - אבות הסרבים והקרואטים של היום, וגרמו להם לנוע מאזור נהר הויסלה דרומה אל הבלקן.
בשנת 581–582, בימי הקיסר הביזנטי טיבריוס השני קונסטנטינוס הצליחו האווארים, אחרי מצור של שנתיים, לכבוש מידי הביזנטים את המבצר בסירמיום. הם הפכו אותו לבירתם, ומשם תקפו תכופות בסיסים ביזנטיים סמוכים עד שהקיסר מאוריקיוס הוכרח לשלם להם מס שנתי של 80,000 מטבעות כסף.
בשנת 583 פלשו האווארים עד לדלמטיה ואיליריה וזרעו הרס בדרכם. הם ניצחו את הכוחות הביזנטיים (אולי בפיקודו של גנרל טיבריוס) ובהסכם שביתת נשק השיגו מהקיסר סכום שנתי עוד יותר גדול - 100,000 מטבעות כסף.
ב-587 או 586, במתקפה חדשה בהנהגת באיאן חאן, הרסו האווארים את הערים דורוסטורום (סיליסטרה), סינגידונום (כיום בלגרד) ומרקיאנופוליס (כיום דבניה, בבולגריה).
לא ברור אם אז או יותר מאוחר, ב-597 הכוחות האווארו-סלאביים צרו על סלוניקי וכבשו אותה זמנית תוך שימוש במכונות מצור מתקדמות בזמנם - ה"טרבושה משיכה", כפי שהעיד הארכיבישוף של סלוניקי, יואניס, בחיבורו "הנס של דימיטרי הקדוש".
כשבשנת 590 לקחו האווארים בשבי 12,000 חיילים ביזנטיים, סיקב הקיסר מאוריקיוס לשלם כופר תמורתם וכל השבויים הוצאו להורג. האווארים לא הרפו גם בשנים הבאות - ב-592 וב-598 שוב פלשו לבלקן.
בשנים 593 ו-601 פיקד פריסקוס על שני מסעות צבאיים מוצלחים של הביזנטים נגד האווארים, הסלאבים והגפידים בחבל באנאט מצפון לדנובה. שלושה מניצחונות הביזנטים התרחשו ביישוב עליבונאר - בעמק מורביצה, בבנאט הסרבי של ימינו
אחרי מותו של החאן באיאן הראשון הייתה הממלכה האווארית מפולגת בין מחנות שונים. אחד האירועים המשמעותיים בתקופה היה רצח המנהיג הבולגרי אלבורי בחצר החאן האווארי, מעשה שעורר זעמם של הבולגרים.
הקיסר מאוריקיוס השאיר בגבול עם החאנות האוורית צבא גדול. אולם הסתבר שהלוחמים שלו נותרו ללא אמצעי אספקה ואף לא שולמו להם משכורות מתאימות. אז פרץ בתוכו מרד בהנהגת הגנרל פוקאס שהחליש שוב את כוחה של האימפריה באזור. לבסוף פוקאס הדיח את הקיסר מאוריקיוס ועלה על כס הקיסרות במקומו.
המצב האסטרטגי אילץ את פוקאס לחזור לשלם לאווארים המס קבוע כד ביותר.
אפשר לומר שתחת הנהגתו של החאן באיאן הראשון, בסוף המאה ה-6 ובתחילת מאה ה-7, הגיעו האווארים לשיא עוצמתם.
אחרי שבשנת 600, נכנסו מספר פעמים, יחד עם הסלאבים והלומברדים לחצי האי איסטריה, בשנת 610 ניסו האווארים לפלוש גם לאיטליה.
האווארים בשערי קונסטנטינופול.
בשנים 610–620 יחד עם כוחות סלאביים התקדמו האווארים עמוק לשטחי יוון - ערכו גיחות לאפירוס, תסליה, אכאיה ולאזורים אחרים ביבשה, אך גם אל איי הים האגאי. ישנה השערה כי השם של המקום נאבארינו (פילוס) מקורו במילים היווניות "טון אווארינון" כלומר "של האווארים" שעוותו בפי הוונציאנים. לפי השערה זו ייתכן כי באזור השתקעה בעבר קבוצת אנשים ממוצא אווארי.