בריגנטינה
סיגל (סוג)
סֶגֶל (שם מדעי: "Viola") הוא סוג של צמחים בעלי פרחים, הכולל מספר רב של מינים מתורבתים, שחלקם מכונים בלשון העממית סיגלית (בדרך כלל הכוונה למין סגל ריחני) או סיגל, שם שהחל מ-2003 הוכר על ידי האקדמיה ללשון העברית. קיימים בעולם כ-500 מינים של סגלים, מתוכם 4 צומחים בר בארץ.
מאפיינים.
מרבית מיני הסגל הם צמחים עשבוניים רב-שנתיים, אך מינים מתורבתים לרוב הפכו חד-שנתיים. עלי הצמח הטיפוסיים בצורת לב, צומחים לסירוגין. למספר רב של מינים אין גבעול, ולאחרים גבעול קצר המחזיק בפרח.
לפרח הסגל חמישה עלי כותרת, מחולקים לרוב כך: ארבעה מחולקים סימטרית שניים לכל צד; והחמישי רחב ונתלה תחת הרביעייה, לרוחב הפרח. לפרחים חמישה אבקנים קטנים בצבע צהוב במרכזם, מתוכן רק השניים התחתונים מכילים צוף, ומונחים בכיסים קטנים בין העלים. לפרח שחלה עילית, המכילה מספר רב של ביציות. הפרחים לרוב בצבע סיגל (Violet) אך יש פרחים בגוון סגול, כחול, לבן, צהוב ועוד. קיימים מספר סגלים בעלי יותר מצבע אחד, כגון אמנון ותמר.
הפרי לרוב נושר ומתפצל לשלוש קשוות, המכילות מספר זרעים. הזרעים דמויי אגוז ומכילים שומן רב, ולרוב מועברים מהקרקע בה נשרו על ידי נמלים.
תפוצה ומינים נפוצים.
מרבית מיני הסגל צומחים בר באזורים בעלי אקלים ממוזג בחצי הכדור הצפוני, בעיקר באירופה. קיימים מספר יוצאי דופן הצומחים באזורים טרופיים ואף מדבריים, כגון הוואי, הרי האנדים ואוסטרליה.
בישראל.
בארץ צומחים בר ארבעה מיני סגל, כולם נדירים:
סיגלית
הכנסיה האפיסקופלית
בית ספר חשיפה
אלכסנדר זיסקינד מימון
אלכסנדר זיסקינד מימון (1809 – 12 ביולי 1887) היה סופר ופרשן תלמוד ומשנה.
חייו.
מימון נולד בעיירה סרהיי בליטא. בין בני דורו עימם גדל בעיירה היו דוד גורדון ויעקב מרדכי לוינזון. מאמריו בנושאי יהדות וספרות תורנית ופרשנויותיו למשנה, תלמוד ופסקי הלכה החלו להתפרסם בצעירותו.
מימון נמנה שנים רבות בין כותביו של העיתון העברי "המגיד". מרבית מאמריו נחתמו בשם א"ז ברמ"מ ז"ל, ראשי התיבות של שמו ושם אביו (אלכסנדר זיסקינד בן רבי משה מימון ז"ל).
בשנות חייו האחרונות חי בעיר קלם והחל בכתיבת ספר. הספר "קובץ מאמרים ועניינים שונים" הודפס על ידי משפחתו לאחר מותו, בשנת 1894, ונכללה בו אסופת מאמרים ומחקרים שמימון כתב לאורך השנים.
נכדו, משה מימון, היה מחשובי הציירים בקרב יהדות רוסיה.
מפלגת הפועלים הגרמנית הנציונל-סוציאליסטית
מפלגת הפועלים הגרמנית הנציונל סוציאליסטית
מפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית
מדינת לוויין
אליעזר שמשון רוזנטל
אליעזר שמשון רוזנטל (כונה גם הרא"ש רוזנטל) כ"א באלול תרע"ה,31 באוגוסט 1915 - ט"ז בטבת תש"ם, 5 בינואר 1980), יליד העיירה שטרסבורג אוקרמרק שבצפון מזרח גרמניה, רבה הראשון של קבוצת רודגס, חוקר תלמוד, מהוגי הדעות של הציונות הדתית מהתקופה של טרום הקמת המדינה, ויו"ר ועד של הקיבוץ הדתי.
נמנה עם מייסדי מסגרת הוועדה לעליית הנוער הדתי . ניהל את הסמינריון למדריכים דתיים של עליית הנוער בשכונת בית וגן בירושלים.
דרכו ומאמריו.
אליעזר שמשון רוזנטל נמנה עם הזרם הנאו-אורתודוקסי מייסודם של רש"ר הירש ור' עזריאל הילדסהיימר, ופעל במסגרת "התנועה ליהדות של תורה", שהקים א"א אורבך.
במאמריו עמד על המתח הקיים בהלכה, כמו בשיטות משפט אחרות, בין מגמת ה'מסורת' השמרנית ובין מגמת ה'חידוש' היצירתית.
על דרך הרוב.
שמשון אטינגר מתייחס במאמרו "דין ויושר" למאמר של "על דרך הרוב" של הרב, הפרופ' רוזנטל. רוזנטל עומד על המשותף והשונה בין אריסטו לבין הרמב"ם. הנושא הוא בעיית היושר אשר נדונה במסגרת סוגיה בתחום היחסים שבין המשפט לבין המוסר. יש לה השלכות הלכתיות ומוסריות – היא מבטאת את אחת השאלות המרכזיות בהתנהלות המשפטית אל מול המוסר: בעיית היושר שהיא בעיה של המוסר עם הדין הכללי מול היחיד היוצא מן הכלל. הכלל משפטי, מעצם טיבו, אחד ממאפייניו הוא כלליותו. הכלל המשפטי חל על כולם – הוא חל על כל תחום, וחל על הכלל – על הציבור, הרוב, על הסטנדרט ועל המכנה המשותף. טיבו, הכלל המשפטי לא לוקח בחשבון את החריג שלא ברוב.
מהדורה מדעית של הירושלמי למסכת נזיקין.
לקראת סוף ימיו שקד רוזנטל על ההדרת כתב היד אסקוריאל של הירושלמי והבאתו לדפוס במהדורה מדעית. לשם כך הוא נסע בקיץ תשל״ח לספריית האסקוריאל בספרד וראה את כתב היד המקורי. רוזנטל לא הספיק לסיים את עבודתו לפני שמת, ופרופסור שאול ליברמן המשיך לההדיר את כתב היד. גם ליברמן נפטר במהלך כתיבת הספר, והוא יצא לאור לבסוף בשנת תשמ"ד.
על שינויי עריכה של המשנה שנעשו בתלמוד הבבלי.
א"ש רוזנטל, בבואו לדון בנוסח המשנה שעמדה לפני האמוראים, כתב:
כלומר, המשניות שהיו בפני האמוראים השתנו ממקום למקום או מעת לעת בעקבות "תיקוני עריכה" וניסיונות ליישר את המשנה על פי הנאמר בתלמוד. הראשונים - אותם פרשני התלמוד מימי הביניים כלל לא הכירו את השינויים והמשיכו בדיון כאילו הניסוח החדש הוא זה שעמד במקור לפני האמוראים, בלי לשים לב לשינויים.
קובץ מחקרים לזכרו.
הוצאת ספרים מאגנס - האוניברסיטה העברית פרסמה לזכרו קובץ מחקרים בתלמוד ובתחומים גובלים, כרך שני, בעריכת משה בר אשר ובנו דוד רוזנטל, בשנת תשנ"ג.
תולדותיו ומשפחתו.
אליעזר שמשון רוזנטל נולד לאברהם (אדולף) רוזנטל ופאני פייגי (לבית מאייר) בעיר שטרסבורג אוקרמרק שבגרמניה (אין להחליפה עם העיר הצרפתית שטרסבורג שעל הגבול הגרמני).
בעקבות החקיקה האנטי-יהודית של השלטון הנאצי, רוזנטל נאלץ לעזוב את לימודיו בתיכון, ובשנת 1934 עלה ארצה והחל ללמוד בישיבת מרכז הרב. ארבע שנים מאוחר יותר החל בשנת ה'תרצ"ח (1937-38), ובמשך שנתיים, כיהן כרב של קבוצת רודגס, קיבוץ שישב בבפתח תקווה,לפני שעבר לאזור רחובות ואשדוד ויסד את קבוצת יבנה. מעט אחר כך מונה ליושב ראש ה"וועדה הדתית" של הקיבוץ הדתי בהשתתפות גדליהו אונא, משה אונא, ויוסף לוטבק, ועדה שתפקידה היה לטפל בשאלות העולות, לעסוק בבירורי הלכה, ולהשתדל להביא לפתרון אחיד לכל הקיבוצים.
בשנת ה'ת"ש 1940 עלה לירושלים, ומשנת ה'תש"ב 1942 היה מורה בבית הספר מעלה, ושנה אחר כך, ה'תש"ג, החל לעבוד כמפקח חינוכי על המוסדות הדתיים של עליית הנוער.
שוב שנה אחר כך, (ה'תש"ד) ייסד את הסמינר למדריכים דתיים של עליית הנוער, וניהל אותה עד ה'תשט"ו 1955, אז עבר ללמד ומקביל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, ולהרצות על תלמוד באוניברסיטת בר-אילן.
החל משנת ה'תשי"ט 1959 החל לעבוד כעורך וחוקר תלמוד במכון שוקן לחקר היהדות, להרצות שם מטעם בית המדרש לרבנים באמריקה של תנועת היהדות המסורתית.
בשנת ה'תש"כ (1960) סיים את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך כדוקטור בלימודים קלסיים ובמשפט העברי. ובשנת 1964 מונה לפרופסור באוניברסיטה העברית, ולעמוד בראש מכון שוקן.
צאצאיו ומשפחתם.
בנו, דוד רוזנטל, הוא פרופסור אמריטוס בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. תחום עיסוקו הוא חקר התלמוד הבבלי, נוסחו ועריכתו, והוא עוסק בהכנת מהדורה ביקורתית של סדר נזיקין. בן אחר, אברהם רוזנטל, גם הוא חוקר תלמוד. נכדו, ד"ר יואב רוזנטל, שימש כראש החוג לתלמוד באוניברסיטה העברית.
כלתו, ימימה רוזנטל בתו של חוקר הפולקלור היהודי לאו לוי, היא ראש תחום תיעוד וחשיפה בגנזך המדינה שבמשרד ראש הממשלה.
האימפריה שהשמש אינה שוקעת בה לעולם
הביטוי "האימפריה שהשמש אינה שוקעת בה לעולם" נועד לתאר את גודלה העצום של אימפריה המשתרעת על פני מקומות רבים בכדור הארץ, כך שבכל זמן נתון השמש זורחת לפחות באחד משטחיה. הביטוי שימש במהלך השנים לתיאורן של שתי אימפריות: האימפריה הספרדית והאימפריה הבריטית.
האימפריה הספרדית.
הביטוי "האימפריה שהשמש אינה שוקעת בה לעולם" (ספרדית: El imperio en el que nunca se pone el sol) נאמר לראשונה במאה ה-16 על ידי קרלוס הראשון, מלך ספרד כדי לתאר את האימפריה הספרדית שלו: "בממלכתי השמש אינה שוקעת לעולם".
בתקופת מלכותו של קרלוס הייתה ספרד אימפריה עצומה שכללה את ממלכת קסטיליה ולאון (כולל האימפריה האמריקאית שלהן), ממלכת אראגון (כולל האימפריה הים-תיכונית שלה - סיציליה, האיים הבלאריים, סרדיניה, וממלכת נאפולי), ארצות השפלה ועוד.
האימפריה הפכה גדולה עוד יותר בזמנו של פליפה השני, מלך ספרד, בנם של המלך קרלוס והמלכה איזבלה, בתו של מנואל הראשון, מלך פורטוגל. ב-1578 נערך במרוקו קרב אל-קסר אל-כביר, בו מצא סבשטיאו, מלך פורטוגל, את מותו. כיוון שיורשו אנריקה היה כומר קתולי ועל כן ללא ילדים, נתגלו קשיים במציאתו של יורש צעיר לכתר הפורטוגזי, ובסופו של דבר, אחרי מות אנריקה בשנת 1580, הוכרז פליפה כמלך על פורטוגל, בנוסף לספרד, במסגרת שנקראה האיחוד האיברי. פליפה שלט על האימפריה של אביו (מלבד האימפריה הרומית הקדושה) ועל כל האימפריה הפורטוגזית (ברזיל, ציילון, הודו הפורטוגזית, אפריקה הפורטוגזית, טימור, מקאו, מדיירה, האיים האזוריים ועוד). גם הפיליפינים נכבשו בזמן כהונתו. האיחוד הגדול בין שני הכתרים שרד רק עד שנת 1640, בזמנו של פליפה הרביעי מלך ספרד, כאשר פורטוגל חזרה לשושלתה המלכותית, בית ברגנסה.
האימפריה הבריטית.
במאה ה-19 נעשה שימוש בביטוי כדי לתאר את האימפריה הבריטית, במיוחד בתקופה הוויקטוריאנית, כאשר מפת העולם הבריטית נצבעה בוורוד או באדום כדי להדגיש את כוחה.
דג הבישוף
דג הבישוף הוא יצור דמיוני החי במים, בעל מאפיינים חיצוניים של בישוף (גלימה ומצנפת), אשר תועד כביכול במאה ה-16.