האברד, יליד אינדיאנפוליס שבאינדיאנה, החל לנגן בתזמורת בית הספר התיכון שבו למד. בתקופה זו ניגן באופן מקומי עם האחים וס מונטגומרי ומונק מונטגומרי. בגיל עשרים, בשנת 1958 הוא עבר לניו יורק שם החל לנגן לצד מוזיקאים מבטיחים מהתקופה כגון פילי ג'ו ג'ונס, סאני רולינס, אריק דולפי, ג'יי ג'יי ג'ונסון וקווינסי ג'ונס. ביוני 1960 הקליט את אלבומו הראשון כמוביל, יחד עם הפסנתרן מק'קוי טיינר, הסקסופוניסט טינה ברוקס, הבסיסט סם ג'ונס והמתופף קליפורד ג'ביס. לאחר מכן הקליט עוד שני אלבומים עם הרכבים שונים הכוללים את האנק מובלי, פילי ג'ו ג'ונס ופול צ'יימברס.
בשנת 1961 ניגן עם קולטריין ואריק דולפי בכמה הקלטות חשובות. לאחר מכן הקליט בחברת בלו נוט את אחד האלבומים הראשונים שלו שהצליחו הצלחה גדולה, "Ready For Freddie" באלבום מנגן סקסופוניסט הטנור ויין שורטר אליו הצטרף אחר כך בשליחי הג'אז של ארט בלייקי. הפריצה הגדולה של האברד הייתה בשליחי הג'אז, שם הוא החליף את לי מורגן, אחד הנגנים שהשפיעו עליו ביותר, והצטרף לשושלת של חצוצרנים דגולים שניגנו בשליחי הג'אז. גם החצוצרן הראשון של השליחים, קליפורד בראון היה אחת ההשפעות הגדולות על האברד. האברד נשאר עם שליחי הג'אז עד 1966, והקליט עמם מספר לא מבוטל של אלבומים שהצליחו מאוד. במהלך התקופה פיתח לעצמו סגנון ייחודי ואף זכה בפרס של המגזין דאון ביט.
במהלך שנות השישים ניגן האברד בכמה מהאלבומים החשובים של התקופה, בהובלתם של הרבי הנקוק, ויין שורטר ואחרים. למרות שמעולם לא אימץ את סגנון הג'אז החופשי, הופיע האברד גם באלבומים החשובים ביותר של הז'אנר הזה, יחד עם אורנט קולמן, אריק דולפי וג'ון קולטריין.
בשנות השבעים, כאשר הג'אז ברובו שקע, האברד פרח כמוביל. אחד מאלבומיו אף זכה בפרס גראמי. הוא הוביל הרכבים שכללו נגנים כגון האנקוק, שורטר, רון קרטר, טוני ויליאמס ועוד רבים וחשובים. גם בשנות השמונים הוא הצליח, הוא ניגן עם מוזיקאים כמו בני גולסון ואף שב והקליט אלבום עם ארט בלייקי. בשנת 1990 הופיע ביפן בהופעת ג'אז אמריקאי - יפני חשובה וגדולה, אשר כללה גם את אלווין ג'ונס, בני גרין, רון קרטר ועוד.
האברד נפטר ב-2008 בבית חולים בקליפורניה לאחר אשפוז ממושך בשל התקף לב בו לקה.
שלמה סקולסקי
שלמה סְקוּלְסקי (1912 – 3 ביולי 1982) היה מחנך, סופר, משורר, מתרגם, פובליציסט ועורך ישראלי, שהיה מזוהה עם תנועת בית"ר ועם המחתרות.
קורות חיים.
סקולסקי נולד בפולין ב-1912. ב-1941 הגיע מהעיר וילנה בירת ליטא הסובייטית לארץ ישראל באופן בלתי-ליגאלי. ב-1944 נעצר בידי הבריטים, לאחר שהיה חבר בפלוגות ההגנה של בית"ר בראש פינה. היה עצור במחנה המעצר בלטרון במשך שנתיים.
בשירו "ראש פינה", כתב על שלמה בן-יוסף, עולה הגרדום הראשון:
לאחר קום המדינה עבד כעורך בידיעות אחרונות לילדים, ובמדורי הספרות של העיתונים "חרות", "המשקיף" ו"היום".
לימד ספרות בתיכון עירוני א' בתל אביב ובתיכון עירוני י"א.
תרגם לעברית ספרים רבים, ובהם "היידי בת ההרים" מאת יוהנה ספירי, שנתיים באי בודד לז'ול ורן, ו"הלב" לדה אמיצ'יס.
את השיר "מן המחתרת", עיבד גיל אלדמע.
חתם על חלק מיצירותיו בפסבדונימים, כגון: "הדוד הטוב", "בן ישראל הדני", ש"ס, שלמה, ש., שמעוני, רינה טל, בן ישראל הדני, ש. אלירן ועוד.
היה גיסו של חבר הכנסת יוחנן בדר.
על שמו קרוי רחוב בבאר שבע.
סיבוויהי
ארז שלם
ארז שלם (נולד ב-4 בנובמבר 1973) הוא סטנדאפיסט, תסריטאי, מחזאי ושחקן תיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה.
שלם נולד וגדל בפתח תקווה. למד בבית ספר התיכון הרב תחומי עמל א'. את שירותו הצבאי עשה בחטיבת הנח"ל. בגיל 25 החל את דרכו על במות ה"צוותא" וה"קאמל קומדי קלאב". במקביל החל לכתוב ולהשתתף במספר תוכניות טלוויזיה, בהן: הלילה עם ליאור שליין, משחק מכור, רצועת הביטחון, כל לילה עם אסף הראל.
ב-2005 השתתף בפינת ההומור בתוכנית האירוח "יאיר לפיד", וכן בתוכנית "פקקים" בערוץ הספורט. ב-2007 השתתף בתוכנית "גלגל החדשות" בערוץ 2 וכן בתוכנית "מהדורה מוגבלת"! בערוץ ביפ. בשנים 2008–2011 השתתף בפאנל הקבוע של תוכנית הבידור "צחוק מעבודה" בערוץ 2 במסגרת שידורי הזכיינית "רשת" (עונות 1–6), יחד עם ארבעה סטנדאפיסטים בהנחיית שלום אסייג. במקביל העלה מופע סטנד-אפ הנושא את שמו. מאוחר יותר השתתף בתוכנית "חומר טוב" בערוץ ביפ. ב-2013 הצטרף לעונה השנייה של התוכנית הקומית "מחוץ לחוק" בערוץ הוט קומדי סנטרל. ב-2015 החל להשתתף בתוכנית הקומית "מלחמת המינים" בערוץ 2, בהנחיית שלום אסייג וליטל שוורץ.
שלם כתב ומשחק בהצגה "שוקו וניל" בתיאטרון העברי - קומדיה שמספרת על הקושי של העדה האתיופית להשתלב בחברה הישראלית. משנת 2016 משתתף בהצגה "אול יו ניד איזה רב", שגם בכתיבתה נטל חלק, בתפקיד הרב.
בשנת 2020 כתב את הסדרה "הנחלה" וגם שיחק בה.
שלם נשוי ואב לשניים. מתגורר במושב במרכז הארץ.
ליתוספרה
כושי
כושי היא מילה שמקורה בתנ"ך, שמתייחסת לאדם (לרוב האדם השחור ממוצא אפריקאי) בעל צבע עור כהה ביותר (קרוב לשחור). החל בעשורים האחרונים של המאה ה-20 נחשבת מילה זו למילת גנאי גזענית, או לפחות לבלתי תקינה פוליטית. ההטעמה התקנית של המילה היא במלרע, אך דוברי עברית ישראלית הוגים אותה, בדרך כלל, במלעיל.
מקור המונח.
המילה העברית "כושי" מתייחסת בתורה למי שבא מארץ כוש (כנראה סודאן של היום, ולמעשה האזור המיושב מדרום למצרים). כוש בן חם היה בכורו של חם בן נח.
במהלך העת העתיקה כוש נהפכה למקבילה של אתיופיה, עקב טעות שנוצרה בתרגום השבעים, שם כוש מתורגמת בתור אתיופיה. למעשה ממלכת כוש אכן הייתה קיימת אך באזור סודאן ולא באתיופיה, ההקבלה נוצרה מכיוון שהאזור מדרום למצרים נקראה בפיהם בשם "כוש" על שם הממלכה הדומיננטית באזור והיוונים קראו לאזור בשם "אתיופיה", יותר מאוחר כאשר קיסרות אקסום החבשית התנצרה, היא אמצה לעצמה שם חדש "אתיופיה", וכך למעשה נוצרה ההקבלה המטעה הזו הקיימת עד היום.
בתורה בספר בראשית מסופר על כנען, בנו האחר של חם שקולל על ידי נח: (). אירופאים ניצלו מאוחר יותר פסוק זה כדי להסביר את שעבוד האפריקאים כהי העור לעבדות (אף על פי שהוא קילל את כנען ולא את כוש).
בספר במדבר () מסופר על מרים ואהרן, אחיו של משה רבנו, המרכלים , דבר שאינו מקובל בקרב בני ישראל. רש"י נותן כאן פרשנות החורגת מן הפשט, באומרו: "אשה כושית – מגיד שהכל מודים ביופיה, כשם שהכל מודים בשחוריתו של כושי", ומחזק את דבריו באומרו: "כושית – בגימטריה יפת מראה". בפירושו לדברי אברהם לשרי אשתו: () כותב רש"י: "עכשיו אנו באים בין אנשים שחורים ומכוערים, אחיהם של כושים, ולא הורגלו באישה יפה". בספר עמוס משווה הנביא את יחסו של ה' לעם ישראל ליחסו לעמים אחרים, ובין היתר לכושים: . וכן בתהילים () שלפי מדרש שוחר טוב, דוד המלך משתמש בכינוי גנאי לשאול המלך בן שבט בנימין.
שני מטבעות לשון מפורסמים עושים שימוש במילה כושי: ירמיהו הנביא מציג את השאלה "היהפוך כושי עורו?", שהפכה כביטוי למציאות שאינה יכולה להשתנות. את האמרה "הכושי עשה את שלו, הכושי יכול ללכת" טבע המחזאי פרידריך שילר בדרמה "קשר פיאסקו", שפורסמה בשנת 1783. בנוסף, תרגומו הראשון לעברית של המחזה השייקספירי "אותלו: המורי מוונציה" נעשה בידי יצחק סלקינסון בשנת 1874, והוא נקרא בשם "איתיאל הכושי".
"כושי" ככינוי גזעני.
בעברית הישראלית לא שימש המונח "כושי" בתחילה ככינוי פוגעני. להפך, בשנים קודמות אף שימש לעיתים כשם חיבה לאדם כהה עור או ג'ינג'י (לדוגמה כושי רימון). מילים אחרות עשו שימוש בצבע העור ככינוי גנאי, דוגמת המונח "שוואַרצע" (יידיש: שחור).
דוגמאות נוספות לשימוש חיובי שנעשה בעברית של אמצע המאה ה-20 ניתן למצוא בספר הילדים הידוע דירה להשכיר של לאה גולדברג בו מתגוררת "חתולה כושית", בספר עצרת החיות של אריך קסטנר המתרגמת מרים ילן-שטקליס המתייחסת ל"ילד כושי" ועוד.
בחצי השני של המאה ה-20 הפכה המילה "כושי" לכינוי פוגעני, ולדעתו של רוביק רוזנטל היא "נחשבת למילה הגזענית הבוטה והמקוממת ביותר באוצר ביטויי הגזענות בשפה.". הדבר נבע בין השאר מהזהות שנוצרה בינו לבין המונח באנגלית "ניגר" (שהוא כינוי גנאי) ו-"Negro" (שהייתה פעם מילה תקינה, אולם בשנות ה-60 של המאה ה-20, עם הצלחת מאבק השחורים בהובלת התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח בארצות הברית לשוויון זכויות, הפך לכינוי לא מקובל).
שינוי משמעותו של הכינוי "כושי" בא לידי ביטוי גם בתחום התרבות ובתחום הצרכנות: שיר הילדים "כושי כלב קט" נאסר לשידור בקול ישראל בשנות ה-50 של המאה ה-20, מחשש לפגיעה ביחסי ישראל עם מדינות אפריקה. שמה של הגבינה שיוצרה בישראל ונקראה "כושי" שונה ל"אושי", וגם שמו של קרמבו, שנקרא "כושי" בראשית הפצתו בארץ ישראל, שונה.
בישראל: כינוי גנאי ליהודי אתיופיה.