מאסיאלו תיאר עצמו בהקדמה "טבח שמעז לבשל לאנשי מלוכה, וזה לא בלי סיבה, בגלל שהארוחות שהוא מתאר... כולן הוגשו בחצר המלוכה או בבתים של נסיכים, ואנשים מהמעלה הראשונה." מאסיאלו הגיש סעודות פאר בשאטו דה מדון (Château de Meudon), שאטו דה סו (Château de Sceaux) ובארמון ורסאי. החידוש בספרו של מאסיאלו היה סידור המתכונים לפי סדר אלפביתי. "צעד לקראת המילון הקולינרי הראשון" ציינה ברברה ויטון, ויטון השוותה את השינויים שנעשו במהדורות השונות של מאסיאלו, כוס יין לבן בציר הדגים הופיע במפתיע במהדורה מאוחרת ב-1703. מקצפות הופיעו לראשונה בשמן המוכר אצל מאסיאלו, שלזכותו גם נזקף קרם ברולה כפי שהוא מוכר כיום, שבו הסוכר מלמעלה הומס והותך בעזרת ברנר.
ספריו של מאסיאלו תורגמו לאנגלית תחת הכותר The Court and Country Cook (1702) והודפסו במהדורות רבות, שפים מקצועיים נהגו להשתמש בהם עד לאמצע המאה ה-18.
The Young Professionals
שירות הביון החיצוני של רוסיה
להקת אבטיפוס
מה החזאי מבין
מה החזאי מבין הוא אלבום הבכורה של להקת אבטיפוס מפברואר 1995. האלבום זכה לשם הלועזי: "What does the weatherman know".
זהו אלבום האולפן הראשון מבין שלושה שהוציאה הלהקה.
רשימת השירים.
כל השירים עובדו על ידי אבטיפוס ויהודה עדר.
קרדיטים.
הוקלט בDB Studios, תל אביב, הליקון (1995).
אם עץ נופל בתוך יער ואף אחד לא שומע, האם הוא השמיע צליל?
התרסקות מטוס
ערוץ המוזיקה הישראלית
קרנץ
הסתדרות ציוני גרמניה
התאחדות עולי מרכז אירופה
אדגר מורין
ניימן
אשר בילין
טוענין ליורש וטוענין ללוקח
במשפט עברי טוענין ליורש וטוענין ללוקח הוא כלל האומר כי בית הדין טוענין ליורש טענות שיכול היה המוריש לטעון וכן טוענין ללוקח טענות שיכול היה המוכר לטעון.
טוענין ליורש.
הכלל "טוענין ליורש" הוא כלל האומר כי אדם שירש קרקע מאדם אחר, אינו צריך להשיב לתובעים אותו מהיכן קנה האבא את הקרקע, אלא די בכך שיאמר "ראיתי לאבי שהחזיק בקרקע ולא ערער אדם עליו". כמו כן אדם התובע מיתומים כספי פקדון שהופקד בידם, טוענים בית הדין עבור היתומים שהאב שילם את הפקדון, מכיוון שגם האב יכול היה לטעון טענה זו במיגו של "מזויף". דין מיוחד זה, משמש כאחת מההוכחות של רבי אלחנן ווסרמן שדין מיגו שלפיו נאמן אדם שיכול היה לזכות בדין בטענה אחת - גם בטענה אחרת שמצד עצמה אין לו כח משפטי זה, הוא לאו דווקא מכוח ראיה כי אדם שיכול היה לטעון טענה אחרת ולא טען הוא אדם אמיתי, אלא מדובר בכוח משפטי. ולכן גם כאשר מדובר ביתומים, שבהם לא קיימת ראיה בדין המיגו בכך שאינם טוענים את טענת ה"מזויף", שהרי אין הם יודעים על אותו שטר שלא נכתב על ידם - אם אכן מדובר בשטר אמיתי או לא, וקיים רק הכוח המשפטי שהיה קיים לאב, ושעל פי דין "טענינן ליורש" טוענים גם ליורש.
לפי חכמי התוספות, בנוסף, כאשר מוציא אדם שטר חוב על יתומים יורשים או לקוחות, טוענים בית דין עבורם שהשטר מזויף.
טוענין ללוקח.
הכלל "טוענין ללוקח" הוא כלל שסימוכין לו נמצאו כבר במשנה: "לוקח חצר ובה זיזין וגזוזטראות הרי היא בחזקתה", כלומר גם אם הלוקח אינו יודע האם הזיזין שיוצאין מחצירו לרשות הרבים הם על פי דין ועל פי הסכם עם הממונים לכך, טוענין לו שדבר זה נעשה כראוי. טעם הדבר הוא מכיוון שתקנת העולם היא, שהרי הלוקח אינו יודע אם הדבר נעשה כדין, ולכן מותירים את הדבר על חזקתו ועל המוציא ממנו להביא ראיה.
כלל זה תקף גם בחזקת קרקעות, אדם שקנה קרקע מסוימת מאדם אחר ודר בה שלוש שנים כדין חזקת קרקעות, והנה בא בעל הקרקע וטוען שהקרקע שהייתה שלו מאז ומעולם - על פי מסמכים וראיות ברורות - שלו היא גם היום ולא מכרה מעולם. אם דר המוכר בקרקע יום אחד כך שהוחזקה הקרקע בידו, ורגליים לדבר שמדובר אכן בלוקח שקנה את הקרקע מאדם אחר ולא בנוכל, טוענין בית הדין במקום הלוקח - שהמוכר קנה את הקרקע מבעל הקרקע, אף על פי שאיננו יודעים אם אכן כך הדבר. הרמ"ה מסביר, כי הטענה ש"טוענין ללוקח" היא רק כאשר ידוע שהוא "לוקח", וזאת אם דבר בה המוכרו לו - לפי טענתו - יום אחד. לעומת זאת הריטב"א כותב כי אין צורך להביא ראיה שמדובר ב"יורש" או ב"לוקח" ורק במקרה ספציפי זה צריכים ראיה, כדי שלא תהיה הוכחה הפכית; אדם שקנה קרקע מאדם אחר, ולא דר בה המוכרו לו אפילו יום אחד, נראה הדבר כשקר, וכן כותב הרשב"א.
נחלקו הראשונים האם נאמן הלוקח להעיד כי המוכרו לו דר בה יום אחד בעזרת מיגו שהיה טוען שקנה את הקרקע מאותו אדם שטוען שהקרקע שלו - שאז היה נאמן לפי דין חזקת קרקעות שהרי דר בה שלוש שנים, כדי לוודא את התנאי הבסיסי הדרוש - שהמוכרו לו דר בה, כדי שנדע שאכן מדובר בלוקח.
דעת רבינו יונה והרמ"ה.
רבינו יונה מסביר, שלא מועיל מיגו לדבר כזה ומסביר: . האחרונים מסבירים כי רבינו יונה סובר ש"מיגו" הוא כח משפטי שעל ידיו משתמש אדם בכוח משפטי שיש לו על ידי טענה מסוימת שהיה יכול לטעון, וקיימת בידו בעצם האפשרות לטעון טענה המזכה אותו בדין, וזו קיימת בידו באופן כזה גם אם טען טענה אחרת. לעומת זאת, במקרה שלנו אין מדובר בכח משפטי אלא ב"טענינן" - בית הדין טוען ללוקח, ולכן גם אם קיימת בידו אפשרות לטעון טענה כזו שאז בית הדין היה מזכה אותו, אין מדובר בכוח משפטי שלו וכוח זה אינו תקף אם יטען טענה אחרת בכוח המיגו.
וכן סבור היד רמ"ה, שפוסק שאין אדם נאמן לומר שדר בה המוכר בו יום אחד. הוא מוכיח הלכה זו בכך שאם שייך מיגו לטענה כזו, לא היו צריכים אפילו טענה שדר בה המוכר יום אחד, שהרי מיד כאשר טוען הלוקח שקנה את הקרקע מאדם אחר, יש לטעון עבורו מדין "טוענין ללוקח", שהמוכרו לו קנה את הקרקע מבעל הקרקע, אלא שאין הוא נאמן להעיד על כך שהוא לוקח כלל. הסברו של היד רמה הוא "דלא אמרינן מיגו מחזקה שאין עמה טענה לחזקה שאין עמה טענה, דקיימא לן כל חזקה שאין עימה טענה אינה חזקה, אלא ביורש או בלוקח וכיוצא בו, הלכך אי אתברר דהוה יורש או לוקח וכיוצא בו הויא חזקה ואי לא הויא חזקה", כלומר טענת מיגו מועלת רק כאשר בטענה המסוימת יש לאדם את אותו כוח משפטי שהייתה לו בטענה האחרת שהיה יכול לטעון - גם בטענה העכשווית, אך במקרה זה, הכוח המשפטי שיש לאדם בטענת חזקה שיש עימה טענה היא כוח משפטי מדין חזקת קרקעות - ראיה וחזקה, ואילו הכוח המשפטי השני הוא מדין "טוענין ללוקח".
הריטב"א מביא הסברים אלו, ומוסיף הסברים נוספים: האחת היא על פי הכלל "אין רואה - הא יש ראיה יביא ראיה ויפטר" שכאשר ידוע שיש עדים יש להביא את העדים ואי אפשר להפטר בשבועה ובדומה גם כאן, טענת המיגו אינה מועלת כאשר סביר כי יש עדים כאלו; וברור שאם היה דר בה המוכר תקופה קצרה עד יום, יש אנשים שראו זאת ויכולים להעיד על כך. נימוק אחר הוא שמדובר ב"מיגו דהעזה", לא ניתן לומר מיגו מטענה שאין בושה לומר אותה שכן לא ניתן לדעת אם היא נכונה (טענת "ממך לקחתי את הקרקע") לטענה שניתן לדעת שהיא שקרית (דר בה המוכר יום אחד).
דעת רבינו יצחק.
לעומת זאת, רבינו יונה עצמו מביא את דבריו של רבינו יצחק פוסק כי אכן נאמן אדם לטעון שהמוכרו לו דר בה יום אחד, במיגו שהיה טוען שקנה אותה מבעל הבית עצמו. כמו כן הריטב"א עצמו מביא כי מדובר במחלוקת ראשונים.
טוענין ללוקח
טוענין ליורש
נזקי שכנים
נזקי שכנים (או דיני שכנים) הוא ענף במשפט העברי העוסק ביחסים משפטיים המתקיימים בין אנשים החיים בשכנות. מקורו של הענף הוא במשנה, במסכת בבא בתרא (פרקים א-ב). הענף עוסק בזכויותיהם של השכנים ובחובותיהם אחד כלפי השני, וכן ביישוב סכסוכים בין שכנים.
הסוגיות בנזקי שכנים כוללות כללים משפטיים וחברתיים, חלקם לקוחים מדיני נזיקין, חלקם מדיני קניין, וחלקם ייחודיים לתחומם.
נזקי שכנים אינם בהכרח נזק ממוני או גופני, אלא הם כוללים גם פעולות במרחב האישי המפריעות לשימושו המלא של השכן בחצרו, כדוגמת היזק ראייה.
מקורותיו של ענף נזקי שכנים.
ישנן דעות הרואות בנזקי שכנים חלק מהענף המשפטי הכללי של דיני הנזיקין, ומנגד, ישנן דעות הרואות בו ענף משפטי עצמאי, הנובע מדיני הקניין. ההצדקה לקיומו של ענף עצמאי נובעת מן הנסיבות המיוחדות של חיים משותפים סביב נכסים שהם בבעלויות נפרדות. נסיבות אלו מציפות נושאים מתחומים שונים – דיני הקניין האישי, תחרות מסחרית, נזיקין, ופרטיות, אשר כולם חוסים תחת דיני השכנים.
המקור המרכזי במשפט העברי העוסק בנזקי שכנים הם הפרקים הראשונים של המשנה במסכת בבא בתרא (פרקים א-ב). פרקים אלו עוסקים בהסדרים שנועדו לאפשר חיים בצוותא של שכנים (בבית, בחצר, בגנה ובבקעה). הסדרים אלה מבקשים למנוע פגיעה באיכות החיים של שכן אחד ע״י חברו, והם קובעים את החיובים המשותפים של השכנים.
בעקבות המשנה העיסוק בהלכות נזקי שכנים נמשך בתלמוד הבבלי במסכת בבא בתרא, בפרשנים הראשונים על המסכת, ברמב"ם בספרו "משנה תורה" (ספר קנין, הלכות שכנים), ובשולחן ערוך (חושן משפט, הלכות נזקי שכנים).
הרחקת נזיקין.
ככלל, אדם חייב להרחיק דברים הגורמים נזק לחברו, אפילו כשעושה אותם בתוך רשותו. אף על פי שדברים אלו נעשים באופן שגם אם יזיקו יהיה פטור מלשלם (כדין גרמא בנזיקין), הרי הם אסורים.
נזק ישיר לעומת נזק עקיף.
דיון בסיסי בנזקי שכנים מצוי במשנה במסכת בבא בתרא:
הבעיה בה עוסקת המשנה, היא נטיעת אילן על ידי אדם בקרבת בור (מאגר מים) של שכנו, כך ששורשי האילן יכולים להזיק לבור. המשנה מציגה מחלוקת בשאלה האם מוטלת חובה על בעל האילן לקוצצו. לדעת חכמים, אכן מוטלת על בעל האילן חובה כזו. מנגד, רבי יוסי סובר שהאחריות היא על הניזק, כי ה'מזיק' עושה את מעשיו ברשותו שלו, ולכן הניזק הוא זה שצריך להרחיק את עצמו.