מצודת צ'סטה (Cesta), הידועה גם בכינויים "המגדל השני" (Seconda Torre) או "פראטה" (Fratta), שוכנת בין שתי המצודות האחרות, בשיא גובהו של הר טיטאנו, ברום של 755 מטר מעל פני הים. המקום שימש כעמדת תצפית כבר בתקופה הרומית, ומגדל השמירה נזכר לראשונה במסמך משנת 1253. בשנת 1320 הוקמה חומה חיצונית גבוהה סביב המגדל והיא חוברה לחומה ההיקפית שחיברה את כל שלוש המצודות.
מצודת מונטאלה.
מצודת מונטאלה (Montale), או "המגדל השלישי" (Terza Torre), מתאפיינת בצללית צרה בקצהו הדרומי של ההר. עד המאה ה-13 שכנו במקום ביצורים נפרדים, אשר חוברו לשתי המצודות האחרות בחומה היקפית בשנת 1320. המצודה כונתה במסמכים בשם "פלאטיום מונטאליס" (Palatium Montalis, מילולית "הארמון ההררי"), ותפקידה העיקרי היה להתריע על פעילות תוקפנית מצד אויביה של סן מרינו מצד דרום. כאשר איום זה נעלם בשנת 1479 איבדה המצודה את חשיבותה האסטרטגית ונינטשה.
זואוקסנטלות
זואוקסנטלות הן אצות חד-תאיות שחיות בסימביוזה עם מינים רבים של אלמוגים ומינים מסוימים של צדפות ושוכנות בתוך רקמתם.
הזואוקסנטלות מבצעות פוטוסינתזה באמצעות פיגמנטים קולטי אור ובכך מנטרלות את החומצה הפחמתית שהאלמוג מפריש בעת נשימתו, מספקות לו חומרי הזנה ומקנות לו את צבעו. מוות של הזואוקסנטלות גורם להלבנת האלמוג ולמותו ברעב.
זאוקסנטלות
מוני פנאן
שמעון (מוני) פנאן (11 במאי 1946 - 19 באוקטובר 2009) היה מנהל קבוצת מכבי תל אביב בכדורסל בשנים 1992–2008.
חייו.
פנאן נולד בתל אביב במאי 1946. בן זקונים במשפחה של שמונה אחים ממוצא סורי-לבנוני. אביו שלמה היה יבואן של פירות וירקות מטורקיה ואמו אדל הייתה עקרת בית. אביו נפטר כתוצאה מהתקף לב פתאומי בילדותו, מה שדרדר את המצב הכלכלי בבית. את נעוריו העביר פנאן בעיקר ברחוב, לא סיים את לימודיו בתיכון, התגייס בהתחלה כלוחם, אך לאחר מכן ירד לתפקיד עורפי במחנה מטכ"ל.
החל את דרכו בקבוצת הכדורגל של המועדון כיו"ר מחלקת הנוער, בעת שאחיו חביב היה יו"ר הקבוצה. במקביל, היה אוהד מושבע של קבוצת הכדורסל של המועדון. עוד בצעירותו היה ידוע כאוהד "שרוף". תחילה במשחקים, ולאחר מכן בשנות השבעים כבר היה בא לאימונים ולמשחקי חוץ באירופה על חשבונו. באותה תקופה הוא התחבר עם מנהלי הקבוצה שמעון מזרחי ושמואל מחרובסקי. בשנות השמונים החל להתערב בעניינים מנהלתיים בקבוצה, ובשל מעורבותו בענייני הקבוצה הוחלט למנותו לחבר בהנהלת הקבוצה בשנת 1986. ב-1992, עם פרישתו של מנהל הקבוצה שמואל (שמלוק) מחרובסקי, התמנה פנאן להחליפו בתפקיד.
במשך שנים נחשב פנאן לאחד מסמלי הקבוצה. הוא הקדיש זמן ומשאבים רבים, לדאגה וטיפול בצרכיהם של השחקנים ומתן יחס אישי ומשפחתי לכל אחד מהם, מעבר למקובל בקבוצות מקצועניות אחרות. בשל כך היה לדמות נערצת על ידי שחקני הקבוצה לדורותיהם. כמו כן, היה מזוהה עם המחאות החוזרות ונשנות של אנשי מכבי תל אביב כלפי שופטי ליגת העל כאשר פסקו נגד הקבוצה.
בשנת 1999 היה מעורב בפרשה שכונתה "פרשת הפיצה", כאשר נפגש עם רדיסב צ'ורצ'יץ', שחקן עבר של מכבי תל אביב, שבאותה העונה שיחק בהפועל ירושלים, ערב פתיחת סדרת גמר הפלייאוף בין הקבוצות. בעקבות הפגישה חשדו ראשי ירושלים כי פנאן סיכם עם צ'ורצ'יץ' לגבי הצטרפותו לשורות מכבי בעונה שלאחר מכן, אך פנאן וצ'ורצ'יץ' הכחישו את הטענה.
בדצמבר 2006 הודיע פנאן על פרישתו מהתפקיד, אולם חזר בו לאחר זמן קצר. ביולי 2008 פרש סופית מהתפקיד, בשל סכסוכים פנימיים ומאבקי כוחות בהנהלת הקבוצה. לתפקיד מחליפו מונה שחקנה לשעבר של הקבוצה, גור שלף. בידיו של פנאן נותרו 5.5% ממניות הקבוצה, אולם זמן קצר לאחר הפרישה מכר אותן לאיש העסקים האמריקאי דייוויד סולומון.
כשנה לאחר פרישתו, ב-19 באוקטובר 2009, התאבד בתלייה בביתו שברמת אביב. השערה של חוקר פרטי ירון עידן היא ששעה לפני שנמצאה גופתו מישהו מהשוק האפור איים על פנאן, שזה מה שגרם לו לעשות את המעשה הקיצוני. לאחר התאבדותו התפרסם באמצעי התקשורת כי עסק ב"קרן השקעות" שהלקוחות שלה היו בעיקר שחקנים ומאמנים מהקבוצה. לפי ההערכות, הקרן גלגלה עשרות מיליוני דולרים, ובעקבות זאת, פנאן נקלע לחובות כבדים, בפרשה שנקראה "בנק פנאן".
ב-2011 תבעה אלמנתו ממכבי תל אביב 2.5 מיליון ש"ח, שכר עבודה עבור שבע השנים שקדמו להגשת התביעה. ב-2015 דחה בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב את התביעה וקבע כי לא התקיימו יחסי עובד-מעביד בין פנאן למועדון, והוא היה דומה מבחינה זו לשאר חברי ההנהלה.
חיים אישיים.
פנאן התחתן ב-1977 עם שרון, סטודנטית לספרות, ולהם נולדו שני ילדים: רגב ששיחק בקבוצת מכבי תל אביב וכיום מאמן הכושר שלה ולירון, שמנהלת את מחלקת הפיתוח של הקליבלנד קאבלירס.
סטילופורה
הבמוס פאפאם
"הַבֶּמוּס פָּאפָּאם" (בלטינית: Habemus Papam ‏–‏ "יש לנו אפיפיור") היא ההכרזה המסורתית בלטינית, הניתנת מפיו של החשמן הבכיר עם בחירתו של אפיפיור חדש עם סיום הקונקלווה. ההכרזה נעשית ממרפסת בזיליקת פטרוס הקדוש בקריית הוותיקן, ולאחריה מוצג האפיפיור בפני הקהל ומעניק לו את ברכת "אוּרבִּי אֶט אוֹרבִּי" (Urbi et Orbi) ‏–‏ "לעיר (רומא) ולעולם".
היסטוריה ומקור.
השימוש בנוסח ההכרזה עתיק מאוד. אף כי אין מידע באשר למועד המדויק בו הוכרז לראשונה אפיפיור חדש בדרך זו, ידוע בוודאות כי כך נעשה ב-1484, עם בחירתו של האפיפיור אינוקנטיוס השמיני לתפקיד.
מקור נוסח ההכרזה ניטל בחלקו מתיאור סגידת הרועים בבשורה על-פי לוקס:
בשנת 2005 חידש החשמן הבכיר והקדים להכרזה על בחירתו של בנדיקטוס השישה-עשר את הברכה "אחים ואחיות יקרים" באיטלקית, ספרדית, צרפתית, גרמנית ובאנגלית.
כנסיית העליה לשמיים בקולומנסקוייה
שארית ישראל
שותא צוציאשוילי
שותה ארבלדזה
שותא ארוולדזה
מוזיאון המדע בחיפה
מלחמת הולנד–אנגליה הראשונה
מלחמת אנגליה–הולנד הראשונה (באנגלית: First Dutch War, בהולנדית: Eerste Engelse Zeeoorlog). היא המלחמה הראשונה בסדרה של ארבע מלחמות שנערכו בין ציי אנגליה (בתקופה זו אנגליה הייתה רפובליקה; באנגלית: Commonwealth of England) וארצות השפלה (United Provinces of the Netherlands) במאה ה-17. הסיבה למלחמה הייתה השליטה בסחר העולמי ובהובלה ימית בין אנגליה ומושבותיה.
הרקע למלחמה.
לאחר חקיקת חוקי הסחר הימי (Navigation Acts), שהטילו הגבלות על הסחר וההובלה הימית לאנגליה ובמסגרתם נדרשו העוברים בתעלת למאנש לשלם 10% ממרכולתם כמס וכן להצדיע לאוניות המלחמה האנגליות, חוקים שההולנדים לא היו מוכנים לציית להם. נשלח לאנגליה בחודש דצמבר 1651 שגריר מיוחד, שדרש ביטול החוק. בעוד שהדיונים נערכים בלונדון, בית המחוקקים ההולנדי (State-General) החליט על גיוס צי של כ-150 אוניות מלחמה להגן על דרך הסחר במיצרי גיברלטר, בפיקודו של תת-אדמירל מרטן הרפרצזון טרומפ.
למרות שההולנדים היו יורדי ים מצטיינים, הם סבלו מנחיתות כי אוניותיהם היו בעלות שוקע נמוך, כדי לשוט בבטחה במימיהם הרדודים, מה שהגביל את גודל הספינות וכוח האש שלהן. בעוד שלאנגלים היו אוניות בעלות שוקע עמוק, מה שאיפשר הגדלת האוניות וממילא את מספר התותחים המוצבים עליהן ועוצמת האש. כמו כן, אנגליה בהיותה אי, השקיעה את כל משאביה הצבאיים בבניית הצי ואילו הולנד הוכרחה להקצות חלק ממשאביה לקיום צבא יבשתי גדול.
אלמנט נוסף: אנגליה בהיותה מדינה אגררית, סיפקה לעצמה את מירב צרכיה ויכלה לעמוד במצור לזמן ארוך. כלכלת הולנד לעומת זאת הייתה מבוססת על סחר בינלאומי ודיג. משום כך הייתה מחויבת בהמשך ההפלגות של צי הסוחר וצי הדיג ואבטחתם.
ב-1652, בטרם הושלמה בניית הכח, מנה הכוח ההולנדי 115 אוניות קרב בראשות המפקדים: טרומפ, ויט דה-ויט' ההולנדים ויוהאן אוורסטן מזיילנד, שלושתם השתתפו בקרב הגדול כנגד הארמדה הספרדית ב-21 באוקטובר 1639 והיו בעלי ניסיון ימי-קרבי עשיר. הכח האנגלי מנה 85 אוניות, בראשות המפקדים רוברט בלייק, ריצ'רד דין וג'ורג' מונק, שהיו למעשה חיילים שהוסבו להיות ספנים, לבד מהראשון שהיו לו מוניטין מסוימים כמי שהשתתף בהסגר על ליסבון בשנת 1650. אוניית הדגל של טרומפ ברדרודה (Brederode) הייתה בת 59 תותחים, האוניות המדורגות תחתיה היו בנות 40 תותחים והיתר בנות 20-30 תותחים. מצד שני, אוניית הדגל האנגלית סוביריין (Soverign) הייתה בת 100 תותחים ובנוסף היו להם 18 אוניות בנות 40 תותחים ויותר. העליונות הצבאית של האנגלים הייתה אם כך ברורה.
במרץ 1652 בית המחוקקים פנה לטרומפ בשאלה כיצד יש לפרוס אסטרטגית את הצי, שזה אך הוחל בגיוסו. טרומפ הציע להקים צי ראשי שייערך בים הצפוני, שיוכל לתצפת על הצי האנגלי ויתקיף אותו לכשתוכרז מלחמה. מנגד, מועצת המדינה האנגלית הורתה לרוברט בלייק, אלוף הימים האנגלי (General-at-Sea) ליירט ולעצור את שיירת אוניות חברת הודו המזרחית ההולנדית, שהייתה אמורה להגיע בקיץ (יולי-ספטמבר) וכן לשבש את דיג ההרינג ההולנדי בים הצפוני ולהתקיף את השיירות לים הבלטי, במילים אחרות, היעד היה הסחר ההולנדי ולא אוניות הקרב. בעוד שכוונתו של טרומפ הייתה לפגוע ולחבל בצי האנגלי עד שזה יאפשר את מעבר אוניות הסחר בתעלת למאנש.
אף אחד מהצדדים לא השיג את מטרתו אולם האנגלים יכלו להיות מרוצים יותר: למרות שלא הצליחו למנוע את מעבר אוניות הסחר בתעלה הם התנכלו לספינות הדיג ההולנדיות ברחבי הים הצפוני, שפרנסתן על דיג ההרינג, ושבו רבות מהן, מה שגרם למחסור בהולנד.