יש הטוענים שהקורבן בא לסמל את הכרת הטוב כלפי הבורא ולהודות לו על היבול שצמח (בדומה לקורבן העומר שבתחילת תקופת הספירה) ולכן קורבן זה מוקרב בחג השבועות, הוא חג הקציר. כמו כן יש מסבירים שקורבן זה מבטא את התעלות האדם בתקופה שבין פסח לשבועות, כאשר בחג הפסח עדיין היה אסור לו לאכול לחם, ועכשיו הוא כבר נמצא במדרגה בה לא רק שאפשר לאכול לחם, אלא הוא אף רצוי כקורבן.
פיאג'ו
פיאג'ו (באיטלקית: Piaggio) היא יצרנית קטנועים ואופנועים איטלקית. בנוסף למותג הנושא את שמה, נמצאים בבעלות החברה מותגים נוספים, בהם: ג'ילרה, אפריליה, מוטו-גוצי ודרבי. בשנת 2006 הייתה פיאג'ו יצרן האופנועים הרביעי בגודלו בעולם עם מכירות של כ-600,000 כלי רכב בשנה. הדגם המוכר ביותר של החברה, המלווה אותה ברוב שנותיה, הוא קטנוע הווספה שהוצג בשנת 1946.
היסטוריה.
פיאג'ו הוקמה בשנת 1884 על ידי רינלדו פיאג'ו כחברה לייצור קרונות וקטרי רכבת בפונטדרה, פיזה. במלחמת העולם הראשונה החלה החברה לייצר מטוסים. ייצור מטוסים ומטוסי קרב המשיך גם במלחמת העולם השנייה והפך את מפעלי החברה ליעד הפצצות של בעלות הברית שהחריבו את מפעל הייצור המרכזי.
לאחר המלחמה הגה אנריקו פיאג'ו, בנו של רינלדו, את הרעיון לשקם את החברה באמצעות ייצור כלי רכב זול שהתאים לאיטליה שהשתקמה מהריסות המלחמה. הוא הפקיד את התכנון בידיו של קורדינו ד'אסניו שתכנן את כלי הרכב הדו גלגלי הידוע בשם וספה (באיטלקית: צרעה). הווספה לא דמתה לאופנועים המוכרים עד אז, ואף על פי ששאבה רעיונות מאופנוע של חברת קאשמן האמריקאית מ-1936, היא למעשה המציאה את משפחת הקטנועים כפי שהיא מוכרת כיום. הווספה המקורית צוידה בתיבת הילוכים ידנית, מנוע שתי פעימות בנפח 100 סמ"ק ומבנה מתכת אחוד ששימש כשלדה וחיפוי. על בסיס משפחת הווספה, פיתחה פיאג'ו כלי רכב מסחריים קלים בעלי שלושה גלגלים מסדרת פיאג'ו אפה המיוצרים עד היום.
הצלחת הווספה הביאה לייצורה ברישיון במקומות נוספים בעולם. תוך עשור מכרה פיאג'ו כבר יותר ממיליון יחידות מהווספה והן הכניסו הכנסות גבוהות שסימנו את השלמת שיקום החברה וההתמקדות בתחום הדו גלגלי כתחום ראשי. בשנות ה-50 וה-60 הורחבה משפחת דגמי וספה וכללה קטנועים בנפחי מנוע שונים מ-50 ועד 200 סמ"ק. ב-1957 החל ייצורה של מכונית זעירה במשקל של פחות מ-400 קילוגרם שנקראה וספה 400. מנוע המכונית היה מסוג שתי פעימות בנפח 400 סמ"ק שסיפק כ-18 כוח סוס. מהירותה המרבית של המכונית הייתה 90 קילומטר לשעה.
ב-1959 עברה השליטה בחברה לידי משפחת אניילי שהייתה גם בעלת פיאט. ב-1964 הופרדו חטיבת ייצור הקטנועים מחטיבת מוצרי התעופה והוקמה חברת "פיאג'ו ארו" לתחום התעופה. בשנת 1967 הציגה החברה דגם של אופניים עם מנוע עזר מסדרת פיאג'ו צ'או, אשר היווה פריצת דרך חדשנית בשילוב של רכב מנועי בעל מכלולים מכניים פשוטים מאוד, קל וזול במיוחד. דגם זה ממשיך להיות מיוצר ברציפות ובשינויים מינוריים יותר מ-40 שנה.ב-1969 רכשה פיאג'ו את יצרן האופנועים ג'ילרה שהיה בעל עבר מפואר במרוצי הגרנד פרי.
בשנות ה-70 וה-80 ייצרה פיאג'ו דגמי קטנועים קטנים נוספים, אך משפחות הווספות נותרו עדיין המוצר העיקרי שהלך והתיישן. לקראת סוף שנות ה-80 תוכנן ויוצר דגם וספה חדש לחלוטין שכונה קוזה ועשה לראשונה שימוש בחיפוי פלסטי במקום החיפוי המתכתי, אך עדיין עשה שימוש במנועי שתי פעימות שהשימוש בהם הלך ופחת מסיבות של איכות הסביבה. התחרות העזה מצד יצרני הקטנועים מיפן והמזרח הרחוק שהציעו קטנועים בעלי תמסורת אוטומטית ומנועי ארבע פעימות הביאה את פיאג'ו להפסדים בשנות ה-90 של המאה ה-20.
פיאג'ו הגיבה בייצור מגוון דגמי קטנועים אוטומטיים, חלקם חדשניים בקבוצתם כדוגמת קטנוע הטייפון שנתן לקטנוע יכולות רכיבה בשטח. ב-1996 הוצגו דגמי וספה חדשים בשם ET2 ו-ET4 שחלקם כללו לראשונה שימוש במנוע ארבע פעימות. ב-1999 נרכשה החברה על ידי חברת השקעות בשם מורגן גרנפל, אך המשיכה לסבול מהפסדים. ב-2002 הציגה פיאג'ו את קטנוע ה-X9 שהיה בעל מנוע ה-500 סמ"ק ארבע פעימות הראשון שלה.
ב-2003 נרכשה החברה על ידי רוברטו קולנינו שערך בחברה רפורמות ששיפרו את שיטות הייצור לפי הסטנדרטים המקובלים בחברות היפניות. ב-2006 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך של מילאנו. ב-2007 הוצג קטנוע ה-MP3 המבוסס על שני גלגלים קדמיים הנעים במקביל ומאפשרים היגוי הדומה לקטנוע תוך הטיית כלי הרכב בעת ביצוע סיבוב. יתרונם של צמד הגלגלים הוא ברמות אחיזה הגבוהות באופן משמעותי בהשוואה לאופנועים וקטנועים רגילים.
יבואנית קטנועי פיאג'ו לישראל היא חברת עופר אבניר ,שמייבאת בנוסף לפיאג'ו - מותגי קטנועים ואופנועים נוספים.
סלק מצוי
שירלי בריל
שירלי בריל (נולדה ב- 1982) היא נגנית קלרינט ישראלית בינלאומית.
ביוגרפיה.
בריל החלה את לימודי הקלרינט אצל יצחק קַצַפּ בקונסרבטוריון בפתח תקווה, והמשיכה את לימודיה בחו"ל בגרמניה ובארצות הברית, ועם מורים בעלי שם בינלאומי, ביניהם סבינה מאייר וריצ'רד שׂטוֹלצמן. בכל שנות לימודיה תמכה בה קרן התרבות אמריקה-ישראל. הופיעה כסולנית עם תזמורות, ביניהן התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת של ליבק, והתזמורת של ז'נבה. הופיעה גם בהרכבים קאמריים, והקימה יחד עם הפסנתרן יונתן ענר את הדואו בריל-ענר, ויחד עם ענר וזמרת הסופרן חן רייס את שלישיית Esprit.
והיה העקוב למישור
והיה העקוב למישור היא נובלה שכתב ש"י עגנון במהלך שהותו הראשונה בארץ ישראל, תוך ארבעה ימים, לדבריו. עם פרסומה בשנת 1912 זכה לאהדה רבה מצד קוראים, מבקרים וסופרים עמיתים.
הסיפור עוקב אחר הזוג חשוך הבנים מנשה חיים וקריינדיל טשארני, ומשרטט טרגדיה יהודית, שבה בסופו של דבר אושרה של הרעיה תלוי באובדנו של בעלה.
בהקדמה לסיפור כתב עגנון "מעשה באדם אחד ושמו מנשה חיים מיושבי ק"ק בוצץ יע"א שירד מנכסיו והעניות ר"ל העבירתו על דעת קונו והטיל פגם בישראל והיה נזוף ורדוף ומטולטל ולא קיפח חיי אחרים וזכה לשם ולשארית כמבואר בפנים הספר באריכות ועליו ועל כיוצא בו הכתוב אומר ואז ירצו את עונם ופירש"י ז"ל וכפרו על עוונם ביסוריהם."
מבנה.
הסיפור בנוי מארבעה פרקים ואפילוג. שני הפרקים הראשונים ארוכים יחסית, ותוכנם מכסה תקופה של כ-15 שנה, ואילו שני הפרקים הבאים קצרים יותר, ותוכנם מתאר התרחשויות לאורך שנה אחת.
הסיפור מסופר מפיו של מספר יודע כול, הפותח כל פרק בכותרת שמתמצתת באופן מסוים את תוכן הפרק, ומסיים את הפרקים בהתייחסות למאורעות ובמעין מוסר השכל. כל הפרקים מסתיימים באופן טרגי, והמספר הדתי מקונן על המתרחש לא אחת בפנייה לקב"ה. אף על פי שהמספר הוא כל יודע, עגנון כדרכו מרבה להשתמש במבע משולב ובכך מציג את הדברים מנקודות מבט של דמויות שונות. בסיפור משולבים גם שירים קצרים אחדים, כחלק מדבריהם של דמויות משנה.
סיפורי הביניים.
במהלך הנובלה משולבים שלושה סיפורים קצרים עצמאיים, מעין אתנחתאות קלילות יחסית בסיפור הקשה, המשמשות גם ככלי ספרותי למעבר בין קטעים שונים בעלילה. הסיפורים הם סיפורי עם בעיבודו המיוחד של עגנון, אך פרטים רבים בהם מתאימים לעלילה המרכזית של הנובלה. המבקר יוסף שה לבן טוען שהסיפורים האלה משמשים את עגנון גם להבלטת מסריו של הסיפור, ולהנגדה בין "החיים האמיתיים" המורכבים (של גיבורי הסיפור) ובין האגדות הפשוטות יחסית, שבהן השכר, העונש וההשגחה האלוהית גלויים לעין.
תקציר העלילה.
פרק א:
עלילת הסיפור מתמקדת בקורותיהם של שני בני זוג המתגוררים בעיירה בוצץ (הלא היא בוצ'אץ', עיר הולדתו של עגנון, שבמהדורות הראשונות של הנובלה נקראה "שיבוש"), מנשה חיים הכהן ורעייתו קריינדיל טשארני, המתפרנסים מחנות מכולת שבבעלותם. הזוג חי באושר, ומלבד ילדים דבר לא חסר להם. בתחילת הסיפור מזלם הכלכלי בוגד בהם, ויריבות כלכלית גורמת להם לאבד את החנות ואת כל רכושם. בעקבות האובדן נאלץ מנשה חיים (במצוות אשתו) לצאת ולפשוט יד בערים אחרות כדי לאסוף כסף למחייתם.
פרק ב:
מנשה חיים יוצא לנדודיו, ומהר מאוד לומד את המלאכה ואף נהנה מהשיטוטים ומחברת הקבצנים. לאחר תקופה מסוימת הוא מצליח לאסוף סכום כסף משמעותי, ומחליט לשוב לביתו. לאחר הפצרות של קבצן עמית מסכים מנשה חיים למכור לו את "אוצרו", כתב ההמלצה שכתב לו רב העיר כדי לעודד יהודים לתת לו צדקה. את הסכום שברשותו מחליט מנשה חיים להשקיע בסחורה אותה ימכור בעירו. בפונדק שליד היריד משתכר מנשה חיים ונרדם. בבוקר הוא מגלה שאבד לו תרמילו ובו התפילין שלו וכל כספו. הוא אינו אומר נואש, אוסף מעט כסף, ויוצא בדרכו חזרה לבוצץ.
פרק ג:
מזלו של הקבצן שקנה את מכתב ההמלצה של מנשה חיים אינו מאיר לו פנים, והמכתב לא מסייע לו רבות. עד מהרה הקבצן גווע ומת בבית מדרש באחת העיירות שבהן נדד. הקהל המזועזע ממותו של אדם מחולשה ורעב עורך לו לוויה גדולה, ומשמתגלה מכתב ההמלצה נשלחת הידיעה לקהילתם של מנשה חיים וקריינדיל טשארני על מותו של מנשה חיים. לאחר התלבטות הלכתית מחליט רב העיירה להתיר את קריינדיל טשארני מעגינותה ומתיר לה להינשא שנית, כאלמנה. לאחר תקופת המתנה בת שלושה חודשים (כמתחייב על-פי ההלכה) נישאת האישה מחדש, ועד מהרה נולד לה ולבעלה החדש בן בכור.
פרק ד: