פועליו של פולמן אולצו לחתום על הסכם לפיו לא ישבתו ולא יחברו לעולם לאיגוד. על מנת לפצות את מעמד הפועלים הוכרז "יום העבודה", כיום חג רשמי.
שביתת הרכבות הגדולה
פאי רועים
פאי רועים (באנגלית: shepherd's pie - "שפרדס פאי" או Cottage pie - "קוטג' פאי") הוא מאפה מהמטבח הבריטי או המטבח האירי הכולל בשר טחון שעליו ציפוי העשוי מחית תפוחי אדמה. במטבח הבריטי, כאשר המנה עשויה בשר בקר היא נקראת "קוטג' פאי" וכאשר היא עשויה בשר כבש היא נקראת "פאי רועים". מאכל זה נאכל הן בבתים פרטיים והן בפאבים כמזון מהיר.
היסטוריה.
מאפי בשר היו נפוצים במטבח האנגלי כבר בימי הביניים. הבאת תפוחי האדמה לאנגליה בראשית המאה ה-18 הביאה ליצירת פאי הרועים. מקורו של הפאי ככל הנראה בצפונה של אנגליה או בדרומה של סקוטלנד.
המתכון להכנת המאפה פורסם לראשונה בספר בישול משנת 1791. היה זה מאכל עממי בשל מחירם הזול של מרכיביו ולכן כונה "פאי קוטג'" - שכן נאכל בבתיהם של הכפריים (הקוטג'ים) ולא בבתי האחוזה של האצילים.
המאפה עשה שימוש חוזר בבשר מבושל ובמחית תפוחי אדמה, וכך איפשר ניצולם החוזר בהיעדר קירור.
השם "פאי רועים" הופיע לראשונה בשנות ה-70 של המאה ה-19, וכך מוכר המאפה כיום ברחבי העולם.
גרסאות של המתכון.
למאפה מספר גרסאות. "פאי קמברלנד" (Cumberland Pie) הוא גרסה הכוללת פרורי לחם על המאפה. גרסאות צמחוניות של המאפה כוללות תחליף בשר (כגון סויה), או גולאש בבסיס הפאי. מאפה זהה נקרא בצרפת בשם "האשי פרמנטייה" על שמו של הרוקח והתזונאי אנטואן-אוגוסטן פרמנטייה ששינה בארצו את היחס לצריכת תפוחי האדמה למאכל.
שפרדס פאי
פאי קוטג'
קוטג' פאי
פולמן
כביש 232
כביש 232 הוא כביש אורך אזורי בנגב המערבי. כביש זה הוא הארוך שבכבישים האזוריים בישראל. הכביש נמתח לאורך 80 ק"מ ממפגשו עם כביש 10 (כביש הגבול המערבי) שבסמוך למסוף כרם שלום בגבול עם מצרים ורצועת עזה - עד לצומת אשכולות שעל כביש 4, בסמוך לניצנים וחולות ניצנים. כביש זה מהווה כביש גישה לרבים מיישובי עוטף עזה, בהם יישובי המועצה האזורית אשכול.
תוואי הכביש.
מהמפגש עם כביש 10 ומעבר הגבול כרם שלום בצפון חולות חלוצה הכביש עובר בכיוון צפון מזרח בסמוך ליישובי חבל שלום ובתחומי מועצה אזורית אשכול, ממשיך בתחומי מועצות האזוריות שדות נגב ושער הנגב שם הוא נפגש בצומת סעד עם כביש 25 ובצומת שער הנגב עם כביש 34. לאחר-מכן הכביש ממשיך לכיוון צפון-מזרח נכנס למזרח העיר שדרות, וממשיך בתחומי המועצות האזוריות שער הנגב וחוף אשקלון. הכביש ממשיך לכיוון צפון-מערב דרך צומת גבעתי שעל כביש 35 וצומת הודיה שעל כביש 3 עד נקודת הסיום שלו בצומת אשכולות שעל כביש 4.
היסטוריה.
חלקו הצפוני של הכביש (מניצנים עד לאזור ניר עם) נסלל בתקופת המנדט הבריטי. הכביש היווה ציר מרכזי ליישובי הנגב ועל השליטה עליו ניטשו מספר קרבות במהלך מלחמת העצמאות. חלקו הדרומי של הכביש נסלל בשנת 1951 כדי לחבר את יישובי הנגב המערבי: בארי, מגן, תל רעים, כיסופים, עין השלושה, נירים ויישובי מועצה אזורית מרחבים בכביש אורך. הכביש נמשך בסלילתו עד כביש הרעב בדרום. בשנים 1954–1955 הוארך הכביש עד ניר יצחק ובשנת 1959 הוארך הכביש מניר יצחק עד כרם שלום.
לאחר מלחמת ששת הימים נסלל בהמשך הכביש ליד כרם שלום כביש באורך כ-6 קילומטר שהתחבר לכביש החוף בסיני. כביש זה שימש את התנועה הישראלית לסיני בסוף 1969, כאשר בעקבות פיגועים רבים נחסם כביש 4 ברצועת עזה לתנועה אזרחית ישראלית. בעקבות זאת, הרחיב מע"ץ את הכביש.
באמצע שנות ה-80 נסלל כביש 10 וכן נסלל חיבור מהכביש, ליד סופה, אל רצועת עזה לכיוון מורג וגוש קטיף, (קטע הכביש נקרא גם ציר כיסופים), אולם השימוש בו היה יחסית מועט בגלל ריחוקו ממרכזי האוכלוסייה בישראל. ביולי 1991 נחנך המשך כביש 242 מכיסופים לכביש 4 ורוב התנועה לגוש קטיף עברה לכביש 232, במיוחד לאחר הקמת הרשות הפלסטינית והעברת השלטון אליה ברצועת עזה. לאחר סגירת מעבר קרני ומעבר ארז, כלל המשאיות הנושאות סחורה המיועדת לרצועת עזה מופנות למעבר כרם שלום, דבר אשר יצר עומסי תנועה כבדים בכביש ועורר מחאה מצד תושבי חבל אשכול.
בשנים 2005–2019 נהרגו בכביש 44 אנשים בתאונות דרכים. בשנת 2014 החליטה הממשלה להרחיב את הכביש לדו נתיבי, ובשנת 2019 החלו העבודות ושודרגו 8.5 קילומטרים. ב-15 שנים קיפחו את חייהם בכביש כ-50 בני אדם.
הנערה שבעטה בקן הצרעות
הנערה שבעטה בקן הצרעות (בשוודית: Luftslottet som sprängdes, באנגלית: The Girl Who Kicked the Hornets' Nest, תרגום מילולי לעברית: החלום באספמיה שנופץ) הוא הספר השלישי והאחרון בטרילוגיית מילניום שכתב הסופר השוודי סטיג לרסון.
הספר פורסם בשוודית בשנת 2007, באנגלית ובעברית ב-2010. תרגמה לעברית רות שפירא.
תקציר הסיפור.
לאחר שנורתה על ידי אביה, ליסבת סלאנדר מוטסת לבית החולים סאלגרנסקה בגטבורג. ליסבת, שחשודה ברצח ובתקיפה, נמצאת במשמורת משטרתית בהמתנה למשפטה. עורכת הדין שלה היא אניקה ג'אניני, אחותו של מיכאל בלומקוויסט.
אביה, אלכסנדר סלאצ'נקו, שהיה סוכן חשאי רוסי שערק לשוודיה, מאושפז אף הוא באותו בית חולים. אוורט גולברג, עובד במחלקה מיוחדת של ה"ספ"ו" (סוכנות המודיעין השוודית), חושש שיספר עליהם למשטרה, לכן הוא רוצח אותו ומתאבד.
מיכאל נפגש עם דראגן ארמנסקי, בעל חברת אבטחה בה עבדה ליסבת בעבר, והשניים מתקינים בביתו של מיכאל מצלמות אבטחה ומגלים סוכנים של הספו פורצים לדירתו. מיכאל נפגש עם ראש הממשלה ושר המשפטים, והם מחליטים על פתיחת חקירה חשאית בה מיכאל ישמש כיועץ חיצוני.
אריקה ברגר עוזבת את עבודתה ב"מילניום" לטובת תפקיד העורכת הראשית של העיתון הגדול בשוודיה, ה-SMP. תוך זמן קצר היא מתחילה לקבל בתיבת האימייל שלה איומים על חייה. ליסבת מגלה לה כי המטריד הוא אחד מעמיתיה בעיתון.
ערב משפטה של ליסבת, שותלים אנשי הספ"ו קוקאין בדירתו של מיכאל ושוכרים גנגסטרים סרבים שירצחו אותו. מצלמות האבטחה בביתו חושפות את אנשי הספ"ו מניחים במקום את הקוקאין.
ספר שכתב מיכאל על חייה של ליסבת והעוולות שנעשו לה מתפרסם ביום המשפט. צוותי שוטרים עוצרים את כל המעורבים בפרשה.
האקר נוסף, ידיד של ליסבת בשם "מגפה", פורץ למחשבו האישי של פטר טלבוריאן (פסיכיאטר שטיפל בעבר בליסבת ואמור להעיד במשפטה) ומגלה שם תמונות פורנוגרפיית ילדים. הם חושפים זאת במשפטה, והיא מזוכת לחלוטין.
כבתו של סלאצ'נקו, ליסבת יורשת את כל רכושו ומגלה כי בין נכסיו מפעל נטוש. היא מגיעה למקום ומגלה שתי נשים מתות ואת אחיה החורג, רולנד נידרמן, שהסתתר מהמשטרה. בתום מאבק קצר היא ממסמרת את רגליו לרצפה, ויוצרת קשר עם חברי "מועדון האופנוענים סלאשוו" ועם המשטרה. היא עוצרת בתחנת דלק סמוכה ורואה את המשטרה עוצרת את אנשי מועדון האופנוענים בחשד שמיסמרו את רולנד נידרמן לקרקע.
הסרט.
סרט המתבסס על הספר בוים על ידי הבמאי השוודי דניאל אלפרדסון (Daniel Alfredson) שביים גם את "הנערה ששיחקה באש". הסרט יצא לאקרנים במדינות סקנדינביה בשנת 2009, ובארצות הברית ובריטניה ב-2010.
פולמן (שיקגו)
פולמן (באנגלית: Pullman) היא כיום פרוור בדרום שיקגו שבמדינת אילינוי. בעבר, בין השנים 1880–1898 הייתה זו העיר המתוכננת הראשונה בארצות הברית שיועדה לפועלי חברת הרכבות של ג'ורג' פולמן. בעיר דוכאה בשנת 1894 ביד קשה שביתת פולמן.
פולמן ההיסטורית.
בשנת 1880 רכש ג'ורג' פולמן 4,000 אקר (כ-16,000 דונם) מדרום לשיקגו במטרה לייסד עיר שתיועד כולה לעובדי תאגיד פולמן. העיר הייתה צמודה למפעל הייצור המרכזי של קרונות השינה של פולמן. את העיר תכנן האדריכל סולון ספנסר בימן והיא כללה כנסיות, בתי ספר, מרכזי קניות, כיכרות ועוד. היו בה רחובות רחבים, המבנים ציבוריים נבנו בפאר, הותקנו בה תאורת רחוב, אספקת גז ואספקת מים מרכזית (למתקנים מרכזיים, לא לבתים פרטיים). באותה עת הייתה העיר, שתוכננה לכ-10,000 איש, אחת המתקדמות באמריקה.
פולמן שלט בעירו כשליט יחיד. הוא הוציא עיתון מטעמו ולא התיר הוצאת כל עיתון או פרסום אחר. אספות פומביות נאסרו. פולמן אסר על עובדיו להצטרף לאיגוד. מחירי הסחורות בחנויות בעיר נשלטו על ידי פולמן וכן מחירי השכירות של הדירות. כאשר החל המצב הכלכלי להתדרדר, ב-1893, הוריד פולמן את שכר העובדים, אך לא עדכן בהתאם את מחירי השכירות והסחורות, שנותרו בעינם.
באותה עת בה הציג פולמן את עירו כדגם לעיר מודרנית ומתוקנת במסגרת התערוכה העולמית של שיקגו (1893) הגיעה התסיסה בעיר הפועלים לשיא. באביב וקיץ 1894 התחוללה שביתה ארצית של פועלי הרכבת, שמרכזה היה בעיר. השביתה דוכאה ביד קשה על ידי כוחות שירות המרשלים של ארצות הברית, אנשי מיליציה מאילינוי וחיילים. בקרבות הרחוב שהתנהלו נהרגו 13 פועלי רכבת ו-57 נפצעו.
ב-1898 הכריז בית המשפט העליון של אילינוי שהבעלות הפרטית על העיר פולמן אינו חוקתי, עקב כך הפכה העיר לפרבר בשטח השיפוט של שיקגו.
כמה מן המבנים ההיסטוריים מן העיר פולמן (בהם "מלון פלורנס", בניין הארקדה, הכנסייה ועוד כ-900 מבנים מקוריים) נותרו והם מהווים אתר מורשת לאומי. בשנת 1972 הוכרזה העיר ההיסטורית (בין הרחובות 111 ו-115) כ"Pullman Historic District" במסגרת אתרי המורשת של שיקגו ומחוז קוק. מפעל ייצור הקרונות פעל עד 1982 ומאז משמש אף הוא כאתר היסטורי.
הפרבר כיום.
מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 עבר האזור תהליך של התדרדרות. נכון למפקד האוכלוסין של 1990 מונה אוכלוסיית הפרבר 81% אפרו-אמריקאים, כ-8% היספנים וכ-8% לבנים. הפרבר אכלס בעבר אוכלוסייה גדולה יחסית של צאצאי מהגרים מפולין ונמצאת בו קתדרלה בסגנון פולני.