ב-1937 התפטר הריסון ממשרתו בשירות ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל, במחאה על מדיניותה שלטעמו העדיפה את היישוב היהודי על פני אוכלוסיית הארץ הערבית. הוא חזר לאנגליה, שם התמודד מול 7 אדריכלים אחרים על תכנונו של קולג' נאפילד באוניברסיטת אוקספורד. ב-1938 זכה במינוי, וב-1939 הגיש תוכנית אדריכלית להקמת הקולג', שהתבססה על אלמנטים אוריינטליים וים-תיכוניים, בדומה לבנייני הממשל שתכנן הריסון בארץ ישראל. תוכנית זו נפסלה על הסף בידי תורם הקולג', תעשיין הרכב לורד נאפילד, שלטעמו לא הייתה "אנגלית" דיה ולא הלמה את רוחה של אוקספורד. הריסון נדרש להגיש תוכנית נוספת, בסגנון אנגלי יותר, ותוכנית זו אומצה בשינויים קלים ועל פיה הוקמו מבני הקולג'. קולג' נאפילד הוא, ככל הנראה, היצירה האדריכלית היחידה של הריסון בתחומי אנגליה.
בשנות ה-40 נבחר בידי השלטון הקולוניאלי הבריטי לתכנן את הקולג' האוניברסיטאי של חוף הזהב (כיום אוניברסיטת גאנה) במושבה הבריטית חוף הזהב (לימים רפובליקת גאנה). הוא גם עבד במשך שנים אחדות במצרים ובקפריסין, וב-1945 הכין דו"ח מפורט על תכנונה של העיר ולטה שבמלטה. ב-1950 השתקע בקפריסין, ולאחר מכן עבר ליוון שם חי עם משפחתו היוונית המאומצת עד יום מותו ב-1976.
חיים אישיים.
הריסון מעולם לא נישא, ולא הביא ילדים לעולם. במהלך אחד מסיוריו בשנות ה-30 הכיר בקהיר, מצרים את דימיטרי פאפאדימוס, צעיר ממוצא יווני שהתייתם מהוריו בילדותו, ואותו אימץ באופן לא-רשמי כבן. עם פאפאדימוס, אשתו ובנו התגורר הריסון באתונה בערוב ימיו, ובבית המשפחה נפטר.
לאחר מותו תרמה משפחת פאפאדימוס את ארכיונו המקצועי של הריסון לרשות העתיקות של מדינת ישראל, וכתביו ורישומיו נמצאים כיום בארכיון רשות העתיקות במוזיאון רוקפלר.
בל 206 ג'ט ריינג'ר
סעד מוניטרי
הישאם אל גרוז'
הישאם אל גרוז' (בערבית: هشام الكروج, בצרפתית: Hicham El Guerrouj, נולד ב-14 בספטמבר 1974) הוא אתלט עבר מרוקאי. הוא אלוף אולימפי (אתונה 2004) בעל 3 מדליות מהן 2 זהב, 4 פעמים ברציפות אלוף עולם (אתונה 1997, סביליה 1999, אדמונטון 2001 ופריז 2003) בריצת 1500 מטר ושיאן העולם הנוכחי בריצת 1500 מטר, בריצת מייל ובריצת 2000 מטר.
קריירה.
אל גרוז' נולד בעיירה ברקן שבצפון-מזרח מרוקו. הישגו הראשון בענף האתלטיקה היה באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 20 שנערכה בסיאול ב-1992, בה סיים במקום השלישי בריצת 5,000 מטר. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בגטבורג ב-1995, זכה במדליית הכסף בריצת 1500 מטר.
אולימפיאדת אטלנטה הייתה מאכזבת במיוחד עבור אל גרוז'. בריצת 1500 המטרים, הוא התקרב לשיאן העולם שהוליך את המירוץ, האלג'יראי נור א-דין מורסלי. בעת ניסיון עקיפה, רגלו פגעה ברגלו של מורסלי. מורסלי הצליח להתייצב, אך אל גרוז' מעד, וסיים בסופו של דבר רק במקום ה-12 והאחרון. חודש לאחר האולימפיאדה, במסגרת תחרות שנערכה במילאנו, הצליח אל גרוז' לנצח את מורסלי. הניצחון סימן את חילופי הדורות בענף - מורסלי לא נוצח מזה ארבע שנים, בעוד אל גרוז' החל בסדרה ארוכה של ניצחונות משלו.
רצף הניצחונות של אל גרוז' כלל ארבע זכיות רצופות באליפות העולם באתלטיקה, בשנים 1997, 1999, 2001 ו-2003, וכן זכייה בטורניר ליגת הזהב ב-1998. בתחרות שנערכה ברומא ב-1998 שבר את שיא העולם של מורסלי, והעמידו על 3:26.00 דקות (לעומת השיא הקודם שעמד על 3:27.37).
ב-1999, שוב ברומא, שבר אל גרוז' גם את שיאו של מורסלי בריצת מייל, כשסיים את הריצה לאחר 3:43.13 דקות. בהמשך השנה, בתחרות שנערכה בברלין, שבר גם את שיא העולם של מורסלי בריצת 2,000 מטר בלמעלה מ-3 שניות, והעמידו על 4:44.79 דקות. שני המקצים אינם מקצים אולימפיים.
באולימפיאדת סידני ספג אל גרוז' את הפסדו הראשון מזה ארבע שנים בריצת 1500 מטר, כאשר סיים במקום השני, אחרי נואה נגני הקנייתי. הוא המשיך לנצח בתחרויות הבאות, וזכה בליגת הזהב שלוש שנים ברציפות, בין 2000 ל-2002, והיה לאתלט היחיד שעשה זאת אי פעם. ב-2001, ב-2002 וב-2003 בחרה בו התאחדות האתלטיקה הבינלאומית לאתלט השנה.
לאחר שבאולימפיאדות הקודמות כשל אל גרוז' בנסיונותיו לזכות במדליית זהב, באולימפיאדת אתונה הצליח לבסוף לזכות בה. בנוסף, התמודד גם במקצה ל-5000 מטר, מול המנצח בריצת 10000 מטר, האתיופי קנניסה בקלה. אל גרוז' ניצח במירוץ, זכה במדליית זהב אולימפית שנייה, והיה לראשון שמנצח הן בריצת 1500 מטר והן בריצת 5000 מטר, מאז פאבו נורמי שעשה זאת באולימפיאדת פריז (1924).
לאחר המשחקים האולימפיים החליט אל גרוז' לפרוש. ניצחונותיו שם הושגו בקושי רב, וחודש לפני כן גם הפסיד לברנרד לגט בתחרות בציריך. הוא חש כי הגיע לשיאו, וכי בגילו (30), לא יוכל להמשיך ולנצח לאורך זמן. האולימפיאדה הייתה התחרות האחרונה בה התמודד, אף שבאופן רשמי פרש רק ב-2006.
אל גרוז' משמש כשגריר של רצון טוב מטעם יוניצ"ף. בשנת 2004 העניק לו המלך מוחמד השישי את "עיטור המפקד", וכן הוענק לו פרס נסיך אסטוריאס.
פוסט אימפרסיוניזם
אליעזר רחמילביץ
אליעזר רחמילביץ (23 במרץ 1935 - 17 בדצמבר 2017) היה המטולוג ופרופסור לרפואה באוניברסיטה העברית.
קורות חייו.
רחמילביץ' נולד למשה רחמילביץ', מאבות מקצוע הרפואה בישראל ולחווה לבית פומרנץ. הוא גדל בירושלים ולמד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה, אותו סיים ב-1952. הוא למד רפואה באוניברסיטה העברית וסיים לימודיו ב-1961. הוא התמחה ברפואה פנימית והמטולוגיה בבית החולים הדסה וכן בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת טאפטס בבוסטון. ב-1966 הצטרף לבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית וב-1978 מונה לפרופסור מן המניין. הוא כיהן כראש המחלקה להמטולוגיה בבית החולים הדסה הר צופים בשנים 1976 עד 1980 ובראש המחלקה בעין כרם מ-1981 עד 2000 עת עבר לעמוד בראש המכון ההמטולוגי בבית החולים וולפסון.
רחמילביץ ריכז את הטיפול בחולי תלסמיה, מחלה תורשתית של תאי הדם האדומים, בישראל. הוא הכניס את הטיפול בסילוק עודפי ברזל אצל החולים במחלה ומחקריו סייעו באפיון הגנטי של התלסמיה בארץ, להכנסת בדיקות טרום-לידתיות של המחלה ולהבנת המנגנון האחראי על הרס הכדוריות האדומות.
רחמילביץ טיפח קשרים בינלאומיים רבים. הוא יזם קשרים רפואיים עם מרכזים רפואיים ערביים בגדה המערבית, במצרים וירדן, ובפרט הכשיר רופאים למרפאות ההמטולוגיות הראשונות בשכם ובית ג'אלא. הוא ארגן בישראל חמישה קונגרסים בינלאומיים להמטולוגיה.
גד גלזר היה שותף לפרופ' אליעזר רחמילביץ במחקרים בתחום התלסמיה ופיתוח בדיקות סקר גנטיות מהראשונות מסוגן בישראל.
רחמילביץ היה נציב קבילות הציבור הראשון במשרד הבריאות ויו"ר הוועדה לניסויים קליניים במשרד הבריאות. הוא השתתף בוועדת נבון לבדיקת פרשת השמדת מנות הדם של עולי אתיופיה.
אחיו דניאל אף הוא פרופסור לרפואה באוניברסיטה העברית.
פרשת דסי רבינוביץ'.
באמצע שנות ה-90 טיפל רחמילביץ בנערה דסי רבינוביץ', שחלתה בלוקמיה ובסרטן הלימפה. בשלב מסוים של טיפוליה החליטה לעבור לטיפול בבית החולים רמב"ם. רחמילביץ הורה לאנשי מחלקתו שלא לתת לרבינוביץ' טיפול תומך במחלקה אותה ניהל בבית החולים הדסה, בלא אישורו, בשל העובדה שעברה להיות מטופלת אצל רופא אחר. התחקיר הראשוני שהביא לידיעת הציבור את מאבקה של רבינוביץ' במערכת הבריאות פורסם ב-25 ביוני 1996 על ידי רונאל פישר בעיתון מעריב. הסיפור עורר הדים רבים, בין היתר בשל מעמדו של רחמילביץ, והפנה את תשומת הלב הציבורית לנושא היחסים שבין רופא לחולה.
בעקבות הפרסום, הוקמה על ידי משרד הבריאות ועדה שבדקה את התלונה והחליטה להגיש קובלנה נגד פרופ' רחמילביץ, באשמה של "רשלנות והתנהגות שאינה הולמת רופא". באוגוסט 1998 קבעו רוב חברי ועדת הקובלנות כי "התנהגותו של פרופ' רחמילביץ אינה הולמת רופא וכי אין ספק שההנחיה של פרופ' רחמילביץ הייתה בעלת פוטנציאל לפגיעה גופנית קשה ואף מסכנת חיים". הוועדה החליטה להסתפק בנזיפה, ושר הבריאות יהושע מצא אימץ את ההחלטה.
גרסתו של רחמילביץ לפרשה מוצגת באוטוביוגרפיה שלו "הדם הוא הנפש".
הופעות בתקשורת.
רחמילביץ הרבה להופיע באמצעי תקשורת ואף הנחה תוכניות שונות העוסקות בבריאות. כרופאו האישי של בנימין נתניהו, פרסם בהתאם לבקשתו דו"ח מפורט על מצב בריאותו ב-2006..
גבריאלה נסים
גבריאֶלֶה נסים (באיטלקית Gabriele Nissim; נולד ב-1950 במילאנו) הוא מסאי, סופר ועתונאי איטלקי, בן למשפחה יהודית-יוונית מסלוניקי שניצלה בשואה.
נסים מתמחה בעיקר בחקר החברה והתנהגות בני-האדם במשטרים הטוטליטריים, תוך דגש על דוגמאות של ניסיונות להצלת בני-אדם מפני מזימות של הנאצים בגרמניה ושל המשטר הסטליניסטי בברית המועצות.
בשנת 1982 ייסד את כתב-העת "היום השמיני", המוקדש למאבק הדיסידנטים בברית המועצות ובשאר המדינות הקומוניסטיות. נסים כתב בעיתונים "איל ג'ורנלה", "איל מונדו", "פאנורמה" ו"קוריירה דלה סרה".
נסים מנהל "הארגון העולמי לגנים לזכר חסידי אומות העולם" שהקים יחד עם עמית איטלקי ממוצא ארמני, פייטרו קוצ'וקיאן.
ישיבת תקוע
ישיבת תקוע היא ישיבת הסדר ברוח חסידית. הישיבה פועלת בתקוע מאז הקמתה בשנת תשנ"ט (1999). ראש הישיבה הוא הרב מיכל פאלק. נשיאה היה הרב עדין אבן ישראל.
היסטוריה.
הישיבה קמה בשנת 1999 (ה'תשנ"ט), לאחר שנסגרה ישיבת שפע, ולאחר ניסיונות להקים ישיבה גבוהה בראשות הרב שטיינזלץ בבת עין ובירושלים, שלא האריכו ימים. מקימיה היו הרב חיים כפרי, הרב אריאל הולנד והרב מנחם פרומן, ובעזרת תלמידי מחזור י"א של ישיבת מקור חיים. הרב כפרי שימש כראש הישיבה עד לשנת תשע"ג, ולאחר מכן מונה הרב מיכְל פאלק לתפקיד.
דרכה של הישיבה.