ב-2005, יצא אייצ’ץ לדרך עצמאית, הוא פתח את מסעדת "אליני" (Alinea) בשכונת לינקולן פארק בשיקגו. המסעדה ממוקמת בהמשך הרחוב שבתחילתו נמצא תיאטרון Steppenwolf Theatre Company המפורסם והיא שוכנת בתוך בניין חסר הידור המורכב מלבנים אפורות, ושום שם אינו רשום עליו, אלא מספר הרחוב בלבד. בפנים, למסעדה אין בר, אין לובי, ויש 64 מקומות ישיבה. אייצ’ץ מציע לסועדים בחירה בין שני תפריטי טעימות, האחד בן 12 מנות והשני בן 28 מנות. כעבור שנתיים מפתיחתה העניק מובייל טראבל גייד את הניקוד המקסימלי של חמישה כוכבים ל"אליני". בכך היא הייתה לאחת מ-16 מסעדות בלבד בארצות הברית שהחזיקו בניקוד זה ב-2007.
באוקטובר 2008 כתב העת "גורמה" הכתיר את "אליני" כמסעדה הטובה ביותר בארצות הברית ברשימת "50 המסעדות הטובות באמריקה" שלו.
ב-2007 המגזין "רסטורנט" הוסיף את "אליני" לרשימת 50 המסעדות הטובות בעולם שלו, תחילה היא הופיעה במקום 36, ב-2008 הגיעה 15 למקום ה-21, ב-2009 למקום ה-10, וב-2010 התקדמה המסעדה למקום ה-7. בנוסף היא נבחרה על ידי המגזין למסעדה הטובה ביותר בצפון אמריקה. ב-2011 הגיעה המסעדה למקום ה-6 ברשימה העולמית של המגזין וגם נבחרה שוב על ידי המגזין למסעדה הטובה ביותר בצפון אמריקה.
בנובמבר 2009, אייצ’ץ וצוותה של "אליני" תכננו את תפריטה של מסעדת "איקרוס" (Ikarus) הנמצאת בזלצבורג, אוסטריה. מסעדת "איקרוס" מביאה מדי חודש שף מוביל מרחבי תבל על מנת שירכיב את תפריטה לאותו חודש ויאמן את צוותה.
ספריו.
באוקטובר 2008, גראנט אייצ’ץ פרסם ביחד עם ניק קוקונאס (Nick Kokonas) את הספר " אליני ", המציג למעלה מ-100 ממתכוני המסעדה. הספר עוקב אחרי החיים במטבח של אייצ’ץ וצוותו, וכולל למעלה מ-400 תצלומים מאחורי הקלעים מעשה ידיה של לרה קסטנר (Lara Kastner).
ביוני 2009, אייצ’ץ וקוקונאס חברו יחדיו לכתיבת הספר "החיים, על הקו" (Life, On the Line), המגולל את סיפורה של אליני ושל מאבקו של אייצ’ץ במחלת הסרטן, הספר ראה אור בהוצאת גות'אם (Gotham Books) ב-3 במרץ 2011.
פעילויות אחרות.
אייצ’ץ היה אורח באוניברסיטת הרווארד באוקטובר 2010, העניק הרצאה בסדרת הרצאות אודות מדע ובישול הקרויה בשם "המצאה מחדש של מרקם וטעם האוכל".
חייו האישיים.
ב-23 ביולי 2007 הודיע אייצ’ץ שהוא אובחן כחולה בקרצינומת תאי קשקש בשלב 4 בפה, שייתכן שהתפשט לבלוטות הלימפה שלו. ב-18 בדצמבר 2007, הכריז אייצ’ץ שהוא חופשי מסרטן. הוא זקף זאת לזכות סדרת טיפולי כימותרפיה והקרנות שעבר במרכז הרפואי של אוניברסיטת שיקגו, שהעלימו את סממני מחלת הסרטן. הטיפול לא הצריך ניתוח פולשני בגרונו של אייצ’ץ.
ברהלה חגי
מובייל טראבל גייד
הת'ר לוקליר
הת'ר דין לוקליר (באנגלית: Heather Deen Locklear; נולדה ב-25 בספטמבר 1961) היא שחקנית אמריקאית. ידועה בעיקר בשל תפקידיה בסדרות הטלוויזיה "שושלת" בתור סמי ג'ו, "מלרוז פלייס" בתור אמנדה וודוורד, ו"ספין סיטי" בתור מור קייטלין.
ביוגרפיה.
לוקליר נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה, בתם של ויליאם רוברט ודיאן לוקליר. היא הצעירה מבין ארבעה אחים.
בעת לימודיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, לוקליר עבדה כדוגמנית והשתתפה בפרסומות.
קריירה.
ההופעה הראשונה שלה על המסך הייתה בראשית 1980 עם תפקידים קטנים בסדרות "צ'יפס" ו"רוברט 240". ב-1981, הבמאי אהרון ספלינג ליהק אותה לסדרה "שושלת", בה הופיעה לוקליר עד ירידתה מהמסכים ב-1989. בשנת 1993 היא השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "מלרוז פלייס", ועם הזמן נהייתה שחקנית קבועה בסדרה עד לביטולה ב-1999. לאורך הקריירה שלה היא השתתפה במספר הפקות טלוויזיה של אהרון ספלינג החל מ"שושלת" ו"מלרוז פלייס" ועד ל"טי. ג'יי הוקר", "ספינת האהבה" ו"המלון".
לאחר ביטול "מלרוז פלייס" היא השתתפה בקומדיית המצבים "ספין סיטי" עד לסיומה בשנת 2002, והייתה מועמדת על תפקידה בסדרה פעמיים לפרס גלובוס הזהב בקטגוריה "השחקנית הטובה ביותר בסדרת קומדיה בטלוויזיה". בשנת 2002 היא השתתפה בתפקיד אורח מספר פעמים בסדרה "סקראבס". בשנת 2004 היא ביצעה תפקיד אורח בסיטקום "שני גברים וחצי", וכיכבה בסדרת הדרמה "לקס" ב־NBC. בשנת 2005 היא הופיעה בסרט הקומדיה "הגבר המושלם", ובאותה שנה היא שיחקה בסדרה "בוסטון ליגל". בשנת 2007 שיחקה בסרט הדרמה "משחק החיים" לצד טום סייזמור. בנובמבר 2009 לוקליר הצטרפה לקאסט של סדרת הספין אוף של "מלרוז פלייס" בעלת אותו השם. היא הופיעה כמעט בכל פרק בסדרה בתפקיד הידוע שלה סתור אמנדה וודוורד. למרות הופעתה של לוקליר יחד עם שחקנים שונים מהסדרה המקורית, הסדרה לא זכתה להצלחה ובוטלה לאחר עונה אחת בלבד.
חיים אישיים.
לוקליר הייתה נשואה למתופף טומי לי מלהקת מוטלי קרו, שנישא מאוחר יותר לפמלה אנדרסון, ממאי 1986 עד אוגוסט 1993. שנה לאחר גירושיהם, היא נישאה לריצ'י סמבורה, גיטריסט להקת הרוק בון ג'ובי. בשנת 1997 נולדה בתם היחידה. בפברואר 2006 לוקליר הגישה בקשת גירושים מסמבורה והשניים התגרשו באופן סופי ב-2007. באותה שנה היא החלה מערכת יחסים עם השחקן ג'ק וגנר ששיחק לצדה ב"מלרוז פלייס".
מקבים ג'
מאקס ליברמן
בפלה
שגל (פירושונים)
נגונג פינג
נגונג פינג (באנגלית: Ngong Ping; בסינית: 昂坪) היא רמה בחלקו המערבי של האי ההררי לנטאו שבהונג קונג.
גאוגרפיה.
ברמה מספר אתרים בעלי חשיבות ובהם מנזר פו לין, כפר השעשועים נגונג פינג ובודהה טיאן טאן אליהם ניתן להגיע באמצעות רכבל נגונג פינג 360 המקשר את הרמה עם טונג צ'ונג.
מרבית שטח הרמה הוא שמורת טבע מיוערת ובה שבילי הליכה מוסדרים, העיקרי שבהם הוא שביל לנטאו.
כפר השעשועים נגונג פינג אשר הוקם בראשית המאה ה-21 הוא אתר שעשועים המבוסס על חייו של הבודהה והכולל מספר אטרקציות המציגות את חייו של בודהה, אכסניית נוער, חנויות ומסעדות.
בדרום מזרח הרמה נמצאת פסגת לנטאו - הפסגה הגבוהה ביותר באי לנטאו, והשנייה בגובהה בהונג קונג.
מנזר פו לין
מנזר פו לין (באנגלית: Po Lin Monastery; בסינית: 寶蓮禪寺 - מילולית "מקדש לוטוס הזן היקר") הוא מנזר בודהיסטי הממוקם ברמת נגונג פינג, באי לנטאו שבהונג קונג.
המנזר נוסד בשנת 1906, וקיבל את שמו הנוכחי בשנת 1924. במרכז המנזר מקדש המכיל שלושה פסלי ברונזה המייצגים את בודהה בעבר, בהווה ובעתיד.
בשנת 1993 הושלמה הקמה פסל בודהה טיאן טאן בסמוך למנזר, באמצעות כספים שנאספו על ידי הנזירים. כמו כן הוקם בסמוך כפר השעשועים נגונג פינג המציג את חייו של בודהה, ונבנה רכבל נגונג פינג 360 המקשר את הכפר עם טונג צ'ונג.
פו לין
קרב פניאס
פסגת לנטאו
פסגת לנטאו (באנגלית: Lantau Peak) או פונג וונג שאן (בסינית: 鳳凰山 - מילולית: הר עוף החול), היא הפסגה הגבוהה ביותר באי לנטאו, והפסגה השנייה בגובהה בהונג קונג.
הפסגה ממוקמת בלב רמת נגונג פינג שבאי לנטאו, וגובהה 934 מטרים מעל פני הים.
הר זה מורכב למעשה משתי פסגות – האחת נקראת "פונג שאן" (עוף החול הזכר) והשנייה, הנמוכה יותר נקראת "וונג שאן" (עוף החול הנקבי). ביחד נקראות הפסגות "פונג וונג שאן".
קרב מקין
קרב מקין היה קרב במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט של מלחמת העולם השנייה, שנערך מה-20 עד ה-24 בנובמבר 1943, באטול מקין (כיום בוטאריטארי) שבאיי גילברט בין האימפריה היפנית וארצות הברית.
רקע.
הפלישה היפנית.
סיום הקרב על האיים האלאוטיים, ההתקדמות באיי שלמה והעלייה באספקת כוח אדם וציוד איפשרו לצי האמריקני לתכנן פלישה לאיי מרכז האוקיינוס השקט בסוף שנת 1943. התוכנית הכללית הייתה להתקרב לאיי הבית היפניים תוך יישום שיטת "דילוג איים" (island hopping): הקמת בסיסים ימיים ואוויריים בקבוצת איים אחת שיספקו סיוע לפלישה (או דילוג) לקבוצת האיים הבאה. איי גילברט היוו את השלב הראשון בשרשרת זו.
ב-10 בדצמבר 1941, שלושה ימים לאחר המתקפה על פרל הארבור, הגיעו לאטול מקין 300 חיילים יפנים מלווים בפועלים וכבשו אותו ללא התנגדות. מיקומו של האטול - מזרחית לאיי מרשל - הפך אותו למקום מתאים להקמת בסיס מטוסים ימיים, ובכך איפשר ליפנים להרחיב את היקף שטחי הסיור שלהם לקרבת האיים האולנד, בייקר וטובאלו, אשר היו בשליטת בעלות הברית, ובכך להגן על אגפם המזרחי מפני תקיפה.
הפשיטה על מקין.
ב-17 באוגוסט 1942 פשטו על מקין 211 נחתים מגדוד הפושטים השני של חיל הנחתים האמריקני. כוח הפשיטה הרג 83 חיילים יפניים על האי, ולמעשה השמיד את חיל המצב ששהה עליו, במחיר של 21 הרוגים ו-9 שבויים. השבויים נלקחו לאטול קווג'לין והוצאו שם להורג. אחת ממטרות הפשיטה הייתה לבלבל את היפנים לגבי כוונות ארצות הברית באוקיינוס השקט, אולם הפעולה השיגה את התוצאה ההפוכה בהצביעה על חשיבותם האסטרטגית של איי גילברט, והביאה את היפנים לביצורם וחיזוק חילות המשמר שבהם.
באוגוסט 1942, שלחו היפנים למקין פלוגה אחת (800-700 חיילים), והמשיכו את עבודות בניית בסיס המטוסים הימיים. עד יולי 1943 הושלמה בניית הבסיס והוצבו בו מפציצים ומטוסים ימיים. מערכת ההגנה של האי הושלמה גם היא, אך לא הייתה נרחבת כמו למשל בטאראווה - הבסיס העיקרי של הצי הקיסרי היפני באיי גילברט. נושאת המטוסים "צ'יטוסה," על מטוסיה, עגנה אף היא בבסיס במקין.
תוכנית ההתקפה של ארצות הברית.