לאורך הספר מתוארת ההתמודדות של הארי וחבריו עם בידודם מעולם הקוסמים, דבר שגורם למתחים רבים. באחד מרגעי השיא בעלילה פורצת מריבה קשה בין הארי לרון אודות מצבה של ג'יני בהוגוורטס, שגורמת לרון לנטוש את המאהל שלהם. הארי נאלץ גם להתמודד עם חשיפת עברו של מורהו הנערץ אלבוס דמבלדור, ועל קיומם של אוצרות המוות המסוכנים, שגורמים לו להסחה ממילוי בקשתו האחרונה של דמבלדור.
כאשר וולדמורט רוצח את סנייפ בחלק האחרון של הספר השביעי, מגלה הארי כי סנייפ איננו האדם הבוגדני שרצח את דמבלדור, כי אם סוכן כפול שהיה נאמן לדמבלדור כל השנים. הארי מגלה באמצעות זיכרונותיו של סנייפ כי הוא אהב את לילי אוואנס, אמו של הארי, וכי מערכת היחסים ביניהם הסתיימה על רקע קשריו עם אוכלי מוות לעתיד ואמונותיו בנוגע לטוהר הדם. לאחר שוולדמורט רצח את הוריו של הארי נדר סנייפ להגן על בנה היחיד, אף על פי שנאתו לג'יימס, ומסיבה זו סלד מהארי, אך הגן עליו כשהיה בסכנת חיים. מתברר גם כי סנייפ לא רצח את דמבלדור, אלא מילא את בקשתו. דמבלדור גסס מקללה שהתפשטה באיטיות, ורצה להגן על ההסוואה של סנייפ כמרגל בקרב אוכלי המוות, ולחסוך ממאלפוי את הצורך להשלים את פקודתו של וולדמורט להורגו.
וולדמורט גונב מקברו של דמבלדור את שרביט הבכור על מנת להביס את הארי, ופעמיים מטיל עליו את הקללה ההורגת אבדה קדברה. הניסיון הראשון גורם להארי להתעלף ולהיכנס למצב של לימבו. לאחר מכן רוחו של דמבלדור מספרת להארי כי הוא הפך להורקרוקס בלתי מכוון כשהיה תינוק, אך גם כי הקללה של וולדמורט השמידה את רסיס נשמתו של וולדמורט בגופו של הארי, וכל שנותר הוא להשמיד את הנחשית נגיני, ההורקרוקס האחרון. בשיאו של הספר וולדמורט מטיל על הארי את הקללה ההורגת בפעם השנייה, אך נכשל בכך ומת בעצמו כיוון ששרביט הבכור שייך להארי ואינו יכול לפגוע בו. הארי הופך לבעלים הראוי של אוצרות המוות, אך מחליט לשמור רק על גלימת ההיעלמות שלו כיוון שהייתה שייכת לאביו.
באפילוג של הספר מתואר כיצד הארי וג'יני הנשואים מלווים את שני ילדיהם הבוגרים, ג'יימס סיריוס ואלבוס סוורוס, אל רכבת האקספרס להוגוורטס. כמו כן, מתוארת דמותה של בתם הקטנה לילי לונה.
לפי רולינג הארי הפך להילאי לאחר תבוסתו של וולדמורט, והצטרף בגיל 17 למחלקת ההילאים כאשר ב־2007 התמנה לראש המחלקה. רולינג אמרה כי יריבו דראקו מאלפוי "התגבר" על השנאה כלפיו לאחר שהארי הציל את חייו שלוש פעמים במהלך הספר השביעי, אם כי אין סימנים שהם הפכו לחברים.
במחזה הארי פוטר והילד המקולל מתוארים יחסיו המתוחים של הארי עם בנו אלבוס סוורוס, כמו גם התעמתויות בינו לבין דראקו מאלפוי. במהלך עלילת המחזה מצליח הארי ליישר את ההדורים עם השניים.
מאפיינים.
הארי מסווג בספרים כ"חצוי־דם" מכיוון שאביו ג'יימס היה קוסם "טהור דם", אך אמו לילי היא מכשפה שהוריה "מוגלגים". לפי רולינג, לילי נחשבת "גרועה כמו מוגלגית" עבור קוסמים הדוגלים בטוהר הדם, ולפיכך נקראה בכינוי הגנאי "בוצדמית".
התפתחות הדמות.
דייוויד קולברט, בספרו "העולמות הקסומים של הארי פוטר", טוען כי אף על פי שהארי פוטר הוא דמות ייחודית בעל תכונות אופי ספציפיות, הרי שהמאפיינים שלו דומים לדמות ספרותית טיפוסית הידועה באגדות ובמיתוסים רבים בתור דמותו של 'הנסיך האבוד'. לדוגמה, עד להגעת המכתב מהוגוורטס הארי לא היה מודע לזהותו האמיתית. לדברי קולברט הקורא מזדהה עם הארי בעקבות היחס האכזרי שהוא סופג ממשפחת דרסלי, והוא אף משווה את השינויים במצבו של הארי לסיפור של סינדרלה. גם כשהארי מגיע אל הנוחות של הוגוורטס הוא ממשיך לפקפק בעצמו, בין השאר לאחר שמצנפת המיון לא הייתה בטוחה באיזה בית הוא ראוי להיות. רק בספר האחרון מתברר כי הסיבה לכך הייתה ששבריר מנשמתו של וולדמורט שכן בגופו של הארי, וגם אלבוס דמבלדור חשד כי הארי מודע לכך בצורה כלשהי. הארי לומד להכיר את הצדדים האפלים שלו במהלך הסדרה, ובסופו של דבר מנצל אותם על מנת להביס את וולדמורט, שהוא הנמסיס שלו.
קולברט ערך הקבלה בין ההרפתקאות שבהן הארי נוטל חלק, וטען כי גם הן משתלבות בטיפוס נוסף באגדות המוכר בשם "הגיבור בעל אלף הפרצופים" (מושג המוכר מכתביו של ג'וזף קמפבל), שהיא דמות הבאה לידי ביטוי באודיסאוס מהמיתולוגיה היוונית ולוק סקייווקר ממלחמת הכוכבים. לפי קמפבל מסעו של הגיבור באגדות מתחלק לשלושה שלבים: עזיבה, חניכה ושיבה. כיוון שבמהלך המסע הארי (הגיבור במקרה זה) חווה תהליך של התבגרות, הרי שהשיבה שלו תהיה שונה מעזיבתו.
קולברט מסביר את אירועי הספרים בהתאם לתבנית של קמפבל:
רולינג אמרה בעבר כי היא תכננה פחות או יותר את כל עלילת הסדרה, וכי כבר בעת כתיבת הספר הראשון היה ברור לה באופן כללי איך היא תסתיים. קולברט העריך כי רולינג לא תכננה את העלילה באופן כה מדויק לשלבי המסע שתואר על ידי קמפבל, אך לדבריו כיוון שהדגם הזה בסיסי מאוד אזי הוא השפיע על רולינג, כך שהספרים מתארים גיבור, שבדומה לגיבורי מיתוסים וסיפורי עם, עובר מסע התבגרות פנימי וחיצוני. על מנת להילחם בכוחות הרשע בסדרה עליו להתמודד עם כוחות הרשע הנמצאים בו עצמו.
אישיות.
לפי רולינג הארי הוא אדם מאוד מצפוני, ויש לו יכולת הבחנה טובה בין מה שנכון לבין מה שלא נכון. רולינג אמרה כי להארי לא הייתה כמעט גישה למבוגרים עם אכפתיות מפותחת, ולפיכך נאלץ כבר מגיל צעיר להחליט בעצמו ברוב הנושאים. לדבריה אחת מהסצנות החשובות ביותר לגבי הארי הייתה בספר הרביעי כאשר הוא הגן על גופתו של עמיתו לספסל הלימודים סדריק דיגורי מפני וולדמורט, ובכך הפגין אומץ לב וחוסר אנוכיות. כמו כן, בתחילת הספר השביעי נמלטו האגריד והארי מאוכלי המוות באמצעות אופנוע מעופף, ולמרות הסכנה העצומה שבה היו נתונים הוא סירב להרוג את אחד מאוכלי המוות שהיה נתון לקללת השליטה "אימפריוס", ובמקום זאת רק פרק אותו מנשקו.
רולינג אמרה כי שתי התכונות הגרועות ביותר של הארי הן "כעס ושחצנות מזדמנת", אך מנגד אמרה כי הוא מתנהג בצורה מכובדת וכי "הוא לא ילד אכזר. הוא תחרותי, והוא לוחם. הוא פשוט לא שוכב ומחכה שמשהו יקרה. אבל יש לו יושר עצמי, מה שהופך אותו לגיבור עבורי. הוא ילד נורמלי עם התכונות שכולנו באמת מעריצים". לעיתים קרובות הוא מפגין צניעות או בושה, העשויות לפגוע בהישגיו; אף על פי שבתחילת הספר החמישי הוא מונה הרפתקאות אחדות כהוכחה לכך שהוא בוגר, בהמשך הספר הרמיוני מציגה אותן כסיבה לכך שהוא אמור להנהיג את צבא דמבלדור, והארי עצמו טוען כי הן לא הופכות אותו לאחד שראוי לקבל סמכות כלשהי. לאחר יציאתו לאור של הספר השביעי אמרה רולינג כי יכולתו של הארי לקבל את המוות כעובדה מוגמרת היא התכונה שהופכת אותו לכה חזק לעומת וולדמורט. אחת הדוגמאות לכך מתוארת בסוף הספר השביעי, כאשר הארי מוכן להקריב את חייו על מנת שוולדמורט יחוס על חייהם של מגני הוגוורטס. באותו פרק הוא הפגין תכונה בולטת נוספת שהיא חוסר רצונו שאחרים ייפגעו בגללו.
פעמים אחדות לאורך הסדרה נדונים ההבדלים בין האישיות של הארי לבין זו של וולדמורט, ומנגד גם מספר קווי דמיון ביניהם. בסוף הספר השני מציין דמבלדור את קווי הדמיון הללו (בהם יחס מעט רופף לחוקי בית הספר והיותו צאצא רחוק של סלזאר סלית'רין), ובהמשך הסדרה מסביר להארי כי הסיבה ששובץ לבית גריפינדור ולא לבית סלית'רין (בו למד וולדמורט) היא הבחירה שלו לבקש זאת ממצנפת המיון של הוגוורטס. לדברי דמבלדור הבחירות של הארי הן אלו שקבעו את דרכו, ובכך הוא נבדל במידה רבה מאוד מוולדמורט.
החל מהספר הראשון בסדרה מודגש כי אחת התכונות החזקות ביותר של הארי הייתה יכולתו לחוש אהבה. בסוף הספר הראשון הסביר לו אלבוס דמבלדור כי העובדה שאמו לילי בחרה מרצונה החופשי להקריב את חייה העניקה לו הגנה חזקה, שאותה וולדמורט לא היה מסוגל להבין, זלזל בה, ושילם מחיר יקר כשניסה לתקוף אותו. בסוף הספר החמישי הסביר דמבלדור להארי כי במשרד הקסמים יש חדר שנעול תמיד ובו נמצא הכוח שלהארי יש כמויות גדולות ממנו ולוולדמורט אין. בהמשך הסדרה הסביר דמבלדור כי יכולתו של הארי לאהוב היא זו שהגנה עליו מפני הפיתויים החומריים שהציע וולדמורט, וכי זה הכוח שנחקר באותו חדר מסתורי במשרד הקסמים. חשיבותה של יכולתו של הארי לאהוב מתבטאת באופן בולט בסוף הספר השביעי, בו הארי היה מוכן להקריב את חייו על מנת שוולדמורט יחוס על חייהם של הלוחמים שהגנו על הוגוורטס. בפרק שבו תואר החלק השני של הקרב סופר כיצד וולדמורט לא הצליח לבצע בצורה מוצלחת את כשפיו החזקים ביותר כתוצאה מכך.
מראה חיצוני.
לאורך כל הסדרה מוזכר פעמים רבות כי שיערו של הארי מבולגן וצומח לכל הכיוונים (בדומה לשיערו של אביו ג'יימס), וצבע עיניו הוא ירוק (בדומה לעיניה של אמו). המאפיין הבולט ביותר הוא הצלקת שנוצרה כאשר וולדמורט ניסה לרצוח אותו בינקותו. הארי מתואר בתור "ילד קטן וכחוש ביחס לגילו" עם "פנים רזות" ו"ברכיים בולטות", והוא מרכיב משקפיים עגולים. בספר הראשון מוזכר כי הצלקת היא הדבר היחיד שהארי אוהב במראה שלו. רולינג נשאלה על משמעות צורת הברק של הצלקת, ואמרה "רציתי שיהיה לו סימן על הגוף בגלל מה שקרה לו. זה ביטוי חיצוני למה שהוא עבר מבחינה פנימית… באופן מסוים, זה כמו להיות הנבחר או המקולל. רולינג הסבירה שדמותו של הארי הצטיירה במוחה כשחשבה עליו לראשונה. היא אמרה גם שהמשקפיים של הארי הם הרמז לפגיעות שלו.
יכולות ותחומי עניין.