בין השנים 1935 ו-1942 למד לתואר ראשון במדעי הטבע באוניברסיטת קורנל, ולתואר שני בתכנון גנים באוניברסיטת ויסקונסין, ולאדריכלות נוף בבית ספר לאדריכלות באוניברסיטת הרווארד. בין מוריו היו ולטר גרופיוס ומרסל ברוייר (), ממייסדי בית הספר באוהאוס לעיצוב ובניה ומחלוצי הסגנון הבינלאומי, ואדריכל הנוף קריסטופר טורנאד () .
בשנת 1940 נישא לאנה הלפרין לבית שומן (), רקדנית אוונגרד.
במלחמת העולם השנייה, בשנת 1944, שירת בחיל הנחתים באוקיינוס השקט. הלפרין נפצע כשספינתו נחצתה לשניים בהתרסקות מטוס מפציץ טורפדו יפני נקג'ימה B5N.
בין השנים 1945 ו- 1948 עבר בחברה של אדריכל הנוף טומס צ'ורש ('). שלושתם תכננו את גן דונל, Donnell Garden,סמל אייקוני של העיצוב המודרניסטי שלאחר המלחמה במחוז סונומה בקליפורניה.
בשנת 1949 פתח לורנס הלפרין את משרדו Lawrence Halprin &amp; Associates בסן-פרנסיסקו.
להלפרין היו 60 שנות יצירה, בשנים 1949 עד 2009, בתחומי עשייה רבים ומגוונים, החל מתכנון גינת פנטהאוז וכלה בתכנון פארקים לאומיים וכבישים מהירים.
הלפרין נפטר בשנת 2009 בגיל 93.
ללורנס ואנה הלפרין נולדו שתי בנות, דריה הלפרין (), פסיכולוגית, סופרת ורקדנית ורנה הלפרין, תרפיסטית מורשית באמנויות, צלמת דוקומנטרית
פרויקטים נבחרים.
בשנות השישים של המאה העשרים משרדו התמקד בפרויקטים של תכנון במרחב העירוני. הידועים בהם:
תרומתו לאדריכלות הנוף המודרנית.
אמני אדריכלות נוף מודרנית, ובהם לורנס הלפרין, יצרו השקפת עולם חדשה על אמנות ואדריכלות נוף בפרט. בריאיון עם Charles Birnbaum, ציין לורנס הלפרין שאמנות היא לא צורה או דמות מעשה ידיו של האמן, אלא היא מה שאנו מרגישים לגביה.
מימי לימודיו באוניברסיטת הרווארד, תפיסתו האמנותית הושפעה מאסכולת הבאוהאוס שדגלה בהבחנה בין אמנות אליטיסטית לבין הדגשת האדם וצרכיו הפשוטים.
לאורך כל הקריירה שלו הוא שאף ליצור חללים שאנשים יחיו בהם חיי שותפות ואינטראקציה, יחוו אותם בחיי יומיום ויושפעו מהם. לכן, ולא במקרה, רוב פעילותו התרכזה ביצירת נופים עירוניים. הוא יצר שפה חדשה של עיצוב נוף, כמו קרקע שבורה, שסועת טרסות היוצרות כוריאוגרפיה ותנועה של גופים ומזרקות.
לורנס הלפרין היה פעיל בוועדה המייעצת לבית הלבן לשימור הטבע (The advisory committee on recreation and natural beaty) והוועדה לשימור מקומות היסטוריים (. הפעילות הרבה בזירה חברתית והיקף העבודה במשרדו נתנו לו הזדמנות לטיפוח כישרונות צעירים, כמו Angela Danajieva (), Charles Moore ().
רבות מעבודותיו של לורנס הלפרין הוזנחו עם השנים בשל חוסר תקציב והעדר תחזוקה מתמדת, וקיימת ביקורת על כך שיש צורך לשפץ את האתרים ולשמרם במצבם המקורי.
מתודולוגיית יצירתיות קולקטיבית.
אנה הלפרין (), אשתו, היא אחת ממייסדות המחול הפוסט-מודרני בארצות הברית. הם נפגשו באוניברסיטת ויסקונסין בהיותם סטודנטים והתחתנו בשנת 1940.
שיתוף הפעולה וההשפעה ההדדית בין הזוג הלפרין החלה עוד בתקופת לימודי האדריכלות של לורנס באוניברסיטת הרווארד. אנה יזמה שיעורי ריקוד לסטודנטים לאדריכלות במטרה ללמוד איך חללים מרחביים משפיעים על התנועה של האדם.
בשנות ה-60 ארגן הזוג הלפרין סדנאות "ניסוים בסביבה" "Experiments in Environment", בהשתתפות רקדנים, אדריכלים, מוזיקאים, סופרים, מורים ופסיכולוגים. הסדנא נועדה לחקור את התאוריה של יצירה קולקטיבית ובין-מקצועית תוך מודעות לסביבה. הסדנא היוותה בסיס לפיתוח שיטתו של לורנס הלפרין בעיצוב קהילתי.
בהשראת הסדנאות הללו פיתח הלפרין שיטה המכונה "מחזורי RSVP" () המהווה מדריך לכל תהליך יצירה, ובפרט בתהליך תכנון עיצוב. את השיטה הוא מציג בספרו ”מחזורי RSVP: תהליכים יצירתיים בסביבה האנושית" (1969). השיטה בנויה על בסיס משאביו האישיים של כל אדם ואדם, העשרתם של אלה באמצעות מפגש עם רעיונותיהם היצירתיים של אנשים נוספים, היכולת לעבד, לבקר ולשנות רעיונות אלה על ידי החלפתם ברעיונות חדשים ובחינת התוצר האמנותי בכל רגע מחדש. השיטה יושמה בפרויקטים ציבוריים בטקסס, וושינגטון, וירג'יניה ובמשרדו במרכז העיר קליבלנד, ארצות הברית.
קשר לישראל.
ללורנס הלפרין היה קשר עמוק לישראל. הוא נולד למשפחה ציונית, חגג את חגיגת בר המצווה שלו בירושלים, ולאחר סיום לימודיו הגיע לישראל והתנדבבקיבוץ עין השופט בין השנים 1933 - 1957 .
על הקשר שלו עם ישראל כתב:
בשנת 1955 ביקר הלפרין בישראל והמליץ על תוכניות ראשונות לעיצוב מכון ויצמן, המלצות אשר ייושמו בהמשך על ידי אדריכלים ישראלים.
בשנת 1957 הוא שב לישראל כדי לתכנן שטח פתוח בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית בירושלים.
לורנס הלפרין היה שותף בתכנון הרחבת שביל הגישה למוזיאון ישראל, שלא קיים כיום, בעקבות השיפוצים שבוצעו במקום. לורנס הלפרין השתתף בתכנון הגן הלאומי כרמל.
אחרי מלחמת ששת הימים טדי קולק מינה את הלפרין לחבר בוועדה המייעצת הבינלאומית לענייני ירושלים. במסגרת הוועדה המייעצת תכנן הלפרין שלושה פרויקטים: מדרחוב ומתחם רחוב בן-יהודה, פרויקט הרובע (שלא יצא לפועל) וטיילת ארמון הנציב. פרויקט הטיילת כלל שלוש טיילות: טיילת שרובר, שתוכננה על ידי תלמידו של לורנס הלפרין, שלמה אהרונסון, טיילת האס שתוכננה על ידי לורנס הלפרין ושלמה אהרונסון, וטיילת רודה גולדמן שתוכננה יחד עם עמיתו ברוס לוין, שאף הוא למד בברקלי ולפני עלייתו לארץ עבד עם הלפרין.
הרשימות שהלפרין כתב בתחילתו של פרויקט ארמון הנציב, מעידות כי נישבה בקסמה של ירושלים:
מרגלית אשוש
מרגלית אשוש (נולדה ב-22 באוקטובר 1964) היא סופרת, מחזאית ומשוררת ישראלית. מרגלית אשוש היא מורה וסופרת, בעיקר של ספרות ילדים, מחזאית ילדים ומשוררת הכותבת את השירים במחזות.
ביוגרפיה.
מרגלית אשוש נולדה בשנת 1964 למשפחה יהודית בתוניס בירת תוניסיה. עלתה לישראל עם משפחתה בגיל שנה והתגוררה בנתיבות. סיימה תואר ראשון בחינוך ובמחשבת ישראל ולאחר מכן, למדה תואר שני בספרות עברית ב"אוניברסיטת בן-גוריון".
בשנות העשרים לחייה נישאה, ועברה להתגורר במושב תקומה שבתחום המועצה האזורית שדות נגב והחלה לעבוד כמורה ומחנכת.
הדרך לכתיבתה החלה מכתיבת יומן אישי המתעד זיכרונות, מחשבות ושירים. המפנה היצירתי החל מסיפורים חדשים משלה, שסיפרה לילדים בילדותם, כתיבתם והוצאתם לאור.
את ספרה הראשון "המשאלה של צבי" כתבה ופרסמה בשנת 1998. הספר הצליח מאוד בשל המסר החינוכי שבו: קבלה עצמית וקבלת האחר השונה. ספרה השני "הרפתקה בשביל הקסמים" יצא לאור בשנת 2009.
בשנת 2013 עיבדה למחזה את הסיפור "מנגינת הפלאים", שכתבה. בשנת 2014 הוציאה לאור את הספר "סוד מראת הקסם". לאחר מבצע צוק איתן בשנת 2014 כתבה את הספר "האור של קיפודי", במטרה שילדים יוכלו להתמודד טוב יותר עם הפחדים שנגרמו בשל המצב הביטחוני באזור עוטף עזה בו התגוררה. דמות הקיפוד נבחרה מפני שהקיפוד מתכדר בשעת סכנה ופחד. כל ספריה הומחזו על ידה והם מוצגים ב"תיאטרון אגדה" לילדים וכולם נכללים בסל תרבות ותיאטרון ארצי.
בשנת 2018 הוציאה, לראשונה, ספר למבוגרים "ניחוח האפרסמון", רומן היסטורי המתאר עלילה דמיונית המתרחשת על רקע בית שני בתקופתו של הורדוס.
סגנון כתיבה.
בכתיבתה יש דגש על מסרים חינוכיים וערכיים ומעולמם של הילדים ואלו בעלי השפעה ביבליותרפית המעצימה ומחזקת את הילד מבחינה רגשית.
מרגלית אשוש משלבת נושאים לימודיים באופן סיפורי המעורר סקרנות ועניין אצל הילד, כפי שמתארת זאת בכתיבת ספרה הרפתקה "בשביל הקסמים".
ספרה "בניחוח האפרסמון" מתרחש בתקופת תחיית העם היהודי, על רקע ההתרחשויות ההיסטוריות בתקופת בית שני.
במהלך לימודי התואר השני בבן-גוריון השתתפה בסדנאות כתיבה רבות של עמוס עוז, חיים באר, אורלי קסטל בלום ואורי ברנשטיין, והיא כותבת כתיבה יוצרת.
עיבוד לתיאטרון.
בשיתוף עם ביתה, אפרת אשוש, שחקנית, רקדנית, אמנית ומאיירת ובעלת תיאטרון "אגדה", יצרו השתיים מספר מחזות המבוססים על ספריה של אשוש. קשר זה משלב את ספריה בעולם הבמה, כאשר מרגלית ממחיזה את ספריה ואפרת יוצרת את העיבוד התיאטרלי.
המחזה "המשאלה של צבי" המבוסס על ספרה הראשון אושר בסל תרבות תיאטרון ארצי ובפמי פרימיום תרבות לפריפריה.
ספרים נוספים שהומחזו בשיתוף פעולה זה הם "מנגינת הפלאים", הנושא עמו מסר חינוכי על שמירת הסביבה, "האור של קיפודי", שנכתב כאמור בעקבות מבצע צוק איתן וכן "נסיך הצפרדע" הנושא מסרים חינוכיים של מסירות, דאגה וחברות מעבר למראה החיצוני.
צילה (ספר)
צילה (ספר) הוא רומן אוטוביוגרפי שכתבה הסופרת יהודית קציר, שראה אור בשנת 2013. הספר זכה בפרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית ליצירה בתחום הציונות.
"צילה" הוא סיפור של סאגה משפחתית מרתקת, המסופרת על רקע היסטורי-פוליטי של ארץ ישראל בראשית המאה ה-20.
הרקע לכתיבת הספר.
הסופרת יהודית קציר נהגה לבקר בבית סבתא-רבתא, צילה, ולקרוא ברשימותיה האוטוביוגרפיות, אשר יהוו בהמשך את הבסיס לספר. סבתא צילה והדוד חנן יושבים על ספה אפורה, ובפנים קורנות מגישים לה צרור מחברות.
בתחילה, המחברוֹת מועברות אל הילדה הצעירה, תקווה. מחברת בה כתבה צילה ביידיש בכתב יד אלכסוני וחד. חמש מחברות היומן נכתבו במשך עשרים שנה ובהם סקרה צילה כשלושים שנות חיים.
בתהליך כתיבת הספר הדוד חנן עסק במלאכת התרגום בשעות הלילה, סולקו הערות הנוגעות ליחסיהם של צילה ובעלה אליעזר, וצורפו מכתבים שכתבה צילה ופרק מספר העיירה "רדושקוביץ ספר זיכרון" שבו כתבה צילה על ביקורה האחרון בבית הוריה.
עלילת הספר.