בבחירות לכנסת השנייה (1951) הוצב במקום ה-13 ברשימת "עם תורה - אגודת ישראל", אך לא נבחר לכנסת. בשנת 1955 היה ליו"ר מרכז אגודת ישראל בירושלים, ובבחירות לכנסת הרביעית בשנת 1959, נבחר לראשונה לכנסת. בשנים 1969–1974 שימש כסגן ראש עיריית ירושלים במקביל לחברותו בכנסת.
בשנת 1958 הותקף יחד עם אביו על ידי אנשים מנטורי קרתא שהתנגדו למדיניותו באגודת ישראל.
פרוש כיהן כחבר הכנסת משנת 1959 ועד 1994 (למעט הפסקה מנובמבר 1975 ועד מאי 1977 במהלך הכנסת השמינית), מטעם סיעות אגודת ישראל, חזית דתית תורתית ויהדות התורה. בכנסת התשיעית ובכנסת העשירית היה יושב ראש ועדת העבודה והרווחה. היה סגן שר העבודה והרווחה בשנים 1984–1985, ובשנים 1990–1992.
ב-10 במרץ 1970, בעת נאומו בכנסת בנושא חוק השבות, נטל פרוש בידו סידור תפילה רפורמי, הראה כי הרפורמים מחקו ממנו קטעים המבטאים זיקה לציון, קרא "טפו" והשליך את הסידור לארץ. המקרה חולל סערה ופורוש הורחק מישיבת הכנסת.
בשנים 1966–1968 הקים בירושלים את מלון המרכז כנציג חברה של משקיעים אמריקניים עלומי שם. בשנת 1971 נודע שהחברה החזיקה 100,000 דולר כספי נאמנות של ג'ו "הקצב" סטאשר. משנודע לציבור כי סטאשר הוא שותפו של מאיר לנסקי - מראשי המאפיה בארצות הברית, הופיעו בתקשורת פרסומים המאשימים את פרוש בסיוע למאפיונרים. פרוש טען שלא ידע על קשריו של סטאשר ואינו בודק בציציות משקיעיו ותורמיו. על פי ידיעות בתקשורת פרוש היה בקשרי ידידות גם עם לנסקי בעצמו.
בשנת 1984 נפער קרע בין פרוש לבין חסידות גור, כאשר בתגובה לתביעת האדמו"ר מגור הרב שמחה בונים אלתר שיפנה את כיסאו בכנסת, הטיל פרוש ספק בכשירותו של האדמו"ר בן ה-86 לקבל החלטות פוליטיות. למחרת בעת שהתפלל שחרית בבית הכנסת של מלון המרכז שבבעלותו, פרצו למקום כחמישים בחורים מישיבת הדגל של חסידות גור, ישיבת שפת אמת, השחיתו את בית הכנסת והכו נמרצות את בני המשפחה ששהו במקום ובראשם מנחם פרוש, שאושפז בעקבות זאת לשבועיים בבית החולים.
לפי עדות פרוש, בעת הדיונים על הסכם אוסלו, הוא והרב חנן פורת שכנעו בבכי את יצחק רבין להשאיר את קבר רחל בשליטה ישראלית מלאה.
בשנת 2009 ייסד יחד עם בנו מאיר פרוש, את העיתון המבשר.
יונק
ימי בית ראשון
מדינת אירלנד החופשית
מדינת אירלנד החופשית (באנגלית: Irish Free State ובגאלית: Saorstát Éireann) הוא שמה של צורת הממשל במדינה הקרויה היום הרפובליקה של אירלנד (Éire) שהתקיימה ב-26 המחוזות הדרומיים של האי אירלנד בין 1922 לבין 1937. המדינה הוקמה בעקבות האמנה האנגלו-אירית מ-6 בדצמבר 1921, אשר נחתמה על ידי הבריטים ועל ידי נציגי האירים, ביניהם מייקל קולינס בלונדון בעקבות מלחמת העצמאות האירית בשנתיים שקדמו לחתימת ההסכם.
המדינה החליפה שתי צורות ממשל חופפות - "אירלנד הדרומית" מדינה דה יורה, אשר הוקמה בעקבות "חוק הממשלה האירית" משנת 1920, ו"נשלטה" על ידי ממשלה זמנית בראשותו של קולינס, ו"הרפובליקה האירית" מדינה דה פקטו אשר לא זכתה להכרה בינלאומית, אשר נוצרה על ידי הפרלמנט האירי העצמאי, הדאל אירן, בשנת 1919. מנהיגי שתי הממשלות, ארתור גריפית' ומייקל קולינס, מתו בשנת 1922, ושתי המשרות, ראש ממשלת "דרום אירלנד" ונשיא "הרפובליקה האירית" ניתנו לוויליאם תומאס קוסגרייב.
רקע היסטורי.
בשנת 1918 היו הפרלמנטים של ממלכת בריטניה הגדולה ושל אירלנד מאוחדים, בעקבות "חוק האיחוד" משנת 1800, אשר צירף את אירלנד אל בריטניה הגדולה, וקצב מספר מושבים בפרלמנט למחוזות איריים. בבחירות שנערכו בשנה זו זכו ב-73 מתוך 105 המקומות צירי שין פיין מפלגה לאומנית אירית, אשר שמה לה למטרה לפרק את האיחוד ולהכריז על רפובליקה אירית עצמאית, בהנהגתו של איימון דה ואלירה.
בינואר 1919 התכנסו אלה מן הצירים אשר לא היו במעצר בדבלין, והכריזו על פרלמנט אירי עצמאי בשם הדאל אירן. הייתה זו יריית הפתיחה במלחמת העצמאות האירית. אף מדינה (פרט לברית המועצות בהנהגת לנין) לא הכירה במדינה החדשה, ובריטניה התאמצה לחסל את המדינה עוד בטרם קמה, תוך שימוש בשיטות ברוטליות, ובגדודי מתנדבים (אשר כונו "בלאק אנד טאנס") אשר עברו אימון מהיר, ונשלחו אל המערכה. אל מולם עמד הצבא האירי הרפובליקני - ה-IRA. לאחר שנתיים של מלחמת גרילה אכזרית, המכונה "מלחמת העצמאות האירית" הגיעו הצדדים להפסקת אש, והחלו מגעים בין ראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג', ובין נציגים אירים, בהנהגת ארתור גריפית' ומייקל קולינס, על הסדר שיביא קץ לשפיכות הדמים באי.
ברור היה כי הבריטים לא יסכימו לפתרון הקיצוני, לו הטיף דה ואלירה, יצירת רפובליקה אירית על מלוא שטחו של האי. דה ואלירה סירב להצטרף למגעים, בטענה כי כראש המדינה עליו לשאת ולתת רק עם ראש המדינה שמולו, המלך ג'ורג' החמישי, והסמיך את המשלחת האירית להגיע לכל הסכם שיהיה ראוי בעיניה. בפועל היה ה-IRA קרוב להתמוטטות, עת החלו המגעים להפסקת האש, ולא הייתה כל אופציה צבאית ריאלית להמשך הלחימה. דה ואלירה ידע זאת היטב, אך לא רצה לתת ידו לפשרה ההיסטורית.
החוזה האנגלו־אירי שהיה תוצאת המגעים הניב את התוצאה הצפויה. "דרום אירלנד" הפכה לדומיניון בריטי, מעמד הנחות מזה של מדינה עצמאית, כאשר לבריטניה נותרה יד במדיניות החוץ והביטחון של המדינה החדשה, וכן נותרו מספר בסיסי צי בריטיים על שטחה. המחוזות הצפוניים של המדינה באזור אלסטר, בהם היה רוב לפרוטסטנטים הופרדו ממנה, ונותרו חלק מבריטניה הגדולה. היה זה פחות בהרבה מציפיות הרפובליקנים הקנאים בראשות דה ואלירה, אך היה זה הרבה יותר מכל צורה של "שלטון בית" שהוצעה לאירים על ידי האנגלים מאז החלו הדיונים בנושא זה בסוף המאה ה-19 על ידי צ'ארלס סטיוארט פרנל וראש ממשלת בריטניה ויליאם יוארט גלאדסטון. המדינה החדשה נקראה "מדינת אירלנד החופשית". בשמה זה ובמבנה שלטוני זה נשארה המדינה במשך 15 שנים.
המבנה המדיני והחוקתי של המדינה האירית החופשית.
מבנה המדינה החדשה הוגדר בשני מסמכים - בהסכם האנגלו־אירי וב"חוק החוקה של מדינת אירלנד החופשית". היה מדובר במונרכיה קונסטיטוציונית, הנשלטת על ידי מלך אנגליה, ולה פרלמנט בן שני בתים, הדאל, והסנאט. למדינה הייתה ממשלה שנקראה "המועצה המבצעת" ובראשה עמד "נשיא המועצה המבצעת" שמעמדו היה כשל ראש ממשלה. המלך יוצג על ידי מושל כללי אשר החליף את המשנה למלך שהיה מקובל בטרם הוכרזה המדינה, ולמעשה מאז ימי הביניים.
שבועת הנאמנות.
כמקובל במדינות שהיו דומיניון בריטי, נדרשו חברי הפרלמנט להישבע למלך שבועת נאמנות אישית. שבועת הנאמנות האירית הייתה שונה מזו של דומיניונים אחרים. היא הורכבה משני יסודות - הראשון: שבועת נאמנות למדינה האירית החופשית, והשני, שבועת נאמנות למלך האנגלי, ג'ורג' החמישי, יורשיו וממשיכיו. האלמנט השני סויג בשני אופנים - הייתה זו שבועה ל"מלך אירלנד", ולאו דווקא למלך בריטניה, ושנית, שבועה זו הייתה של נאמנות למלך בהקשר לתפקידיו על פי ההסכם האנגלו־אירי, ולא על פי השלטון האנגלי לפני ההסכם. שבועה זו נוסחה בעיקר על ידי מייקל קולינס.
אף על פי ששבועה זו הייתה מתונה בניסוחה לעומת השבועה שנשבעו בדומיניונים אחרים כדוגמת קנדה או אוסטרליה, הייתה השבועה מטרה לביקורת חריפה מאת רפובליקנים ולאומנים. מנסח השבועה, מייקל קולינס, לא היה בחיים על מנת להגן על השבועה, שכן הוא נרצח בשנת 1922 במהלך מלחמת האזרחים האירית, שפרצה על רקע סירובו של דה ואלירה לאשר את החוזה האנגלו־אירי.
צפון אירלנד.
החוזה האנגלו־אירי אמנם דיבר על מדינה אירית ולה שלושים ושניים מחוזות, אך הורה כי ששת המחוזות הצפוניים, בהם רוב פרוטסטנטי (בניגוד לעשרים ושישה המחוזות הדרומיים בהם רוב קתולי, אשר היוו מדינה נפרדת על פי "חוק הממשלה האירית" משנת 1920), יוכלו לפרוש מן המדינה אם רצונם בכך. מחוזות אלו לא חיכו זמן רב, והודיעו על פרישתם מיד לכשהתאפשר הדבר.
מלחמת האזרחים האירית.
קבלת ההסכם על ידי קולינס וגריפית' החלה את מלחמת האזרחים האירית, תחילה בקרבות רחוב בדבלין ונמשכה בדרום ובמערב אירלנד בין יוני 1922 ואפריל 1923. דה ואלירה פרש מתפקידיו מיד עם שובה של המשלחת, ועמד בראש מתנגדי ההסכם. הוא ניסה להיבחר מחדש, אך נכשל בכך וארתור גריפית' נבחר לנשיא. מייקל קולינס נבחר על ידי גוף בשם "הפרלמנט של דרום אירלנד" אשר הוקם על ידי החוק משנת 1920, לראש הממשלה הזמנית. בשלב זה שלטו באירלנד שתי ממשלות. זו הזמנית, בראשות מייקל קולינס, וזו של הדאל, בראשות גריפית'. למרבה האבסורד היו חברי הגוף המחוקק של שתי הממשלות אותם אנשים ממש. הדאל אישר ברוב קטן את ההסכם האנגלו־אירי. עם אישור ההסכם (ברוב של 64 נגד 57 מתנגדים בראשות דה ואלירה), פרש דה ואלירה והחל נלחם בפועל כנגד חסידי ההסכם.
בתחילת המלחמה, היה צבא המדינה האירית החופשית בעמדה נחותה לעומת ה-IRA הן מבחינת כוח האדם והן מבחינת החימוש. בפועל, היה הצבא בעל שרשרת פיקוד ראויה יותר, וה-IRA היה כמעט ללא שרשרת פיקוד, וניהל מלחמה שהייתה הגנתית בעיקרה.
הייתה זו הבנתו הצבאית של מייקל קולינס אשר הובילה את הצבא האירי לניצחון. קולינס בנה צבא אשר הצליח להכריע את ה-IRA בשדה הקרב. הבריטים סייעו באספקה, ארטילריה ותחמושת. ה-IRA סבל מהעדר תמיכה ציבורית, ומפלגנות שסייעו מאוד לממשלה במלחמתה.
בתחילת המלחמה ספגו כוחות הממשלה 800 הרוגים, ועם סיומה עמד מחיר הדמים על 4,000 הרוגים. ה-IRA הראה כישרון מיוחד להרס ולהשמדה, ותוך נסיגה הרס מפעלים ובניינים רבים החיוניים לתפקודה של המדינה, דבר שגרם למכה חמורה לכלכלת המדינה הצעירה.