עד מוצאי 7 באוקטובר הצליחו כוחות המילואים לעצור את תנופת ההתקפה של הכוחות הסורים, אך האחרונים הצליחו להשתלט על שטח נרחב בדרום ובמרכז רמת הגולן, אשר השתרע מהרכסים השולטים על מחנה נפח ועל ציר נפח-עין זיוון בצפון, עד צומת קצביה במערב, והצירים היורדים לכיוון בקעת כינרות בדרום. הפיקוד הישראלי העריך את מצב המערכה ברמת הגולן כחמור, ולמחרת הכין גדוד ההנדסה של פיקוד הצפון חמישה מגשרי הירדן לפיצוץ.
העברת אוגדה 146 לחזית הצפון.
העתודה המשוריינת האחרונה שנותרה למטה הכללי של צה"ל בבוקר 7 באוקטובר הייתה אוגדה 146, אשר השתייכה לפיקוד המרכז. המטה הכללי התלבט האם לשגרה לחזית הדרום או לחזית הצפון, או שמא להשאירה במקומה כדי להתמודד עם האפשרות שגם ירדן תצטרף למלחמה ותפתח חזית שלישית מול ישראל. בשעה 05:30 בבוקר החליט הרמטכ"ל דוד אלעזר "לקחת סיכון", כדבריו, והורה לשגר מיד את אוגדה 146 לחזית הצפון. החלטה זו התבררה אחר כך כבעלת משמעות אסטרטגית לגורל המלחמה ברמת הגולן.
טרם המלחמה כללה האוגדה שלוש חטיבות וגדוד סיור אוגדתי, אולם עם פרוץ המלחמה הופנתה חטיבה 217 (שוט קל) לגזרת סיני. בנוסף הוחלט להותיר את גדוד השרמנים של חטיבה 670 כעתודה בפיקוד מרכז, כך שהאוגדה עלתה לרמת הגולן בכמחצית מכוחה וכללה את חטיבה 205 (שלושה גדודי טנקי שוט), חטיבה 670 (שני גדודי חרמ"ש), גדס"ר 288 (שכלל טנקים ונגמ"שים), ואגד ארטילרי.
כוחות האוגדה 146 יצאו עם בוקר צפונה. גדודי החרמ"ש של חטיבה 670 הגיעו לצפון ממחסני החירום שלה בנחל שורק, וחטיבה 205 - ממחסני החירום במחנה עופר שליד ירושלים. גדוד אחד של חטיבה 205 הוסע לאזור צמח על גבי מובילי טנקים, אך יתר יחידות האוגדה נאלצו להגיע לשם בנסיעה. גדוד אחרון הגיע לזירה רק ב-8 באוקטובר בבוקר.
אלוף פיקוד הצפון יצחק חופי נטה בתחילה להציב את אוגדה 146 להגנה על גשרי הירדן מצפון לכנרת. מפקד האוגדה משה פלד ערער על כך והציע לערוך במקום זאת התקפת נגד בדרום הרמה. הרמטכ"ל לשעבר חיים בר-לב שהגיע לסייע לפיקוד הצפון, צידד בהצעתו של פלד ולאחר התייעצות עמו החליט האלוף חופי לקבל את ההצעה. אוגדה 146 התכנסה באזור צמח ועין גב לקראת התקפת נגד, שנקבע כי תיפתח בבוקר היום הבא.
איגודי כוחות חדשים.
במוצאי יום זה נערכו איגודי כוחות חדשים לקראת מתקפת הנגד, על פי פריסת היחידות בפועל בזירת הלחימה. חטיבות 4 ו-9 שפעלו בדרום רמת הגולן הועברו מפיקודה של אוגדה 210 לפיקודה של אוגדה 146. כעת פעלו במסגרת אוגדה זו ארבע חטיבות ובהן בסך הכל 175 טנקים:
באוגדה 210 נותרה ב-8 באוקטובר חטיבה אחת - חטיבה 179 ובה גדוד טנקים (גדוד הטנקים השני של החטיבה הועבר כאמור לחטיבה 9 והגדוד השלישי נשחק ויצא מכלל פעולה) וגדוד הסיור האוגדתי, גדס"ר 134. במהלך 9 באוקטובר הועברה תחת פיקודה (מאוגדה 36) חטיבה 679 ובה שלושה גדודי טנקים. תחת פיקוד אוגדה 36 נותרו חטיבה 7 המוקטנת (כולל גדוד 74 של חטיבה 188) וחטיבת גולני.
היום השלישי – 8 באוקטובר.
התקפת הנגד של אוגדה 146.
בבוקר יום זה פתחה אוגדה 146 בהתקפת נגד דו-זרועית בדרום רמת הגולן. המאמץ העיקרי של האוגדה נערך בציר אל-על-רמת מגשימים (כיום - כביש 98). חטיבה 9 הובילה את המתקפה, כשחטיבה 205 נעה בעקבותיה. באגף השמאלי של האוגדה נעה חטיבה 4 בציר מעלה גמלא, כמאמץ משני. חטיבה 670 נעה על כביש המערכת, סמוך לקו הסגול, כדי להגן על האגף הימני (הדרומי) של האוגדה, ולטהר את השטחים שייתפסו. בפקודת מפקד האוגדה הותירו החטיבות (למעט חטיבה 670) את גדודי החרמ"ש שלהן בעמק הירדן - כדי שלא לחושפם לאש הארטילרית הסורית - והפעילו רק את גדודי הטנקים שלהן, ללא סיוע חי"ר.
חטיבה 9, שבלמה את הסורים מאז היום הקודם בגזרת אל-על, החלה להתקדם במרחב שבין אל-על לרמת מגשימים, תוך שהיא משמידה כ-40 טנקים סוריים במהלך היום. חטיבה 4 התקדמה אף היא והשמידה ממזרח למעלה גמלא כ-15 טנקים סורים. ליד רמת מגשימים עברה חטיבה 205 דרך חטיבה 9, תקפה את תל סאקי שמצפון ליישוב, כבשה אותו בעזרת איגוף ממערב וחילצה את החיילים שהיו מנותקים בו מאז 6 באוקטובר. החטיבה המשיכה להתקדם צפונה, כשחטיבה 4 מתקדמת לשמאלה. כעת העביר מפקד האוגדה את חטיבה 9 לשמאלה של חטיבה 4, כך ששלוש החטיבות של האוגדה תקפו בחזית אחת, זו לצד זו.
חטיבה 205 התקדמה צפונה וליד תל ג'וחדר, סמוך לציר הנפט, נתקלה באש סורית חזקה ונעצרה. התברר שהמרחב שממזרח לתל ג'וחדר ותל פרס היה מגנן נ"ט סורי מבוצר, שהוחזק על ידי חטיבה ממוכנת בסיוע גדוד נ"ט. גדודי חטיבה 205 התייצבו בעמדות ועד רדת החשיכה ניהלו אש עם המתחם הסורי, עד שהאש ממנו נחלשה, ובמקביל כבש כוח סיור של החטיבה את תל ג'וחדר. משמאל ירתה גם חטיבה 4 על מגנן הנ"ט.
בסך הכל, עד סופו של 8 באוקטובר התקדמה אוגדה 146 כ-10 קילומטר ויותר לכיוון צפון-מזרח.
הלחימה במרכז רמת הגולן.
במהלך 8 באוקטובר חידשו הכוחות הסורים שניצבו במרחב שמדרום לנפח את ניסיונם לכבוש את המחנה. מולם ניצבה חטיבה 679 (עדיין תחת פיקוד אוגדה 36), אשר בלמה אותם לאחר קרב שריון בשריון קשה. בשעות אחר הצהריים עברה החטיבה להתקפת נגד בסיוע ארטילרי, כבשה את סינדיאנה ואת דהלמיה, תוך שהיא מתקדמת לכיוון דרום מזרח ודוחקת את הסורים לכיוון הכפר חושניה. החטיבה ניסתה לכבוש את רכס רמת'ניה, אך עקב האבדות שספגה ומחסור בתחמושת, הופסקה ההתקפה לפני רדת החשיכה.באזור שמדרום-מערב לחטיבה 679 פעלה במשך היום חטיבה 179 (מאוגדה 210) על ציר יהודיה המוביל לכפר חושניה שבידי הסורים. החטיבה התקדמה באיטיות על הציר תוך ניהול קרבות שריון כבדים, בהם הושמדו עשרות טנקים סורים, ודחקה את הסורים מזרחה אל עבר חושניה. במהלך הלחימה נהרג סגן מפקד החטיבה, אשר מילא את מקומו של מפקד החטיבה. סגן מפקד אוגדה 210 נטל זמנית את הפיקוד על החטיבה, ובהמשך חזר מפקד החטיבה מבית החולים ונטל שוב את הפיקוד עליה.
בסופו של 8 באוקטובר נמצאו הכוחות הסורים ברמת הגולן במצב קשה. כוחות צה"ל בלמו את ההתקפה הסורית בצפון הרמה, וכבשו מחדש את רוב שטח המובלעת, שכבשו הסורים בדרום ומרכז הרמה. עד תום היום נדחקו הכוחות הסורים שחדרו לרמת הגולן לתוך כיס חושניה - מתחם מצומצם בצורת טרפז ששטחו כ-50 קילומטרים מרובעים, ממערב לרכס בשנית שעל הקו הסגול, בין תל חזיקה בצפון, רכס רמת'נייה במערב, ותל פרס בדרום. בניסיון לשנות את מהלך הקרב, ולהחזיר את היוזמה לידיהם, ביצעו הסורים למחרת היום שתי מתקפות חדשות – מתקפה נוספת מחושניה לכיוון מחנה נפח, ומתקפה נגד העמדות שהוחזקו על ידי חטיבה 7 בפתחת קוניטרה. לו הצליחו מתקפות אלו, הן היו לוכדות בצבת את חטיבה 7 וכוחות צה"ל שבמרחב נפח.
ניסיון חטיבת גולני לכבוש את מוצב החרמון.
בבוקר 8 באוקטובר עלה לחרמון כוח חטיבתי מוקטן מחטיבת גולני בפיקוד המח"ט, אל"ם אמיר דרורי, כדי לכבוש מחדש את כתף החרמון וכדי לחבור למוצב החרמון הישראלי במטרה לחלץ את הלוחמים שהיו מכותרים בו. כוח רגלי בהרכב פלוגה מגדוד 51 ומחצית סיירת גולני בפיקוד מג"ד 51, רס"ן יהודה (יודק'ה) פלד, נע ברגל במעלה כתף חרמון עד שנתקל בגדוד קומנדו 83 הסורי. במשך ארבע שעות נלחמו כוחות גדוד 51, כוח מסיירת גולני ומחלקה מגדוד 17 בגדוד זה עד שהוא נסוג, תוך שנגרמו לו אבדות כבדות. כוח אחר של החטיבה בהרכב שתי פלוגות מגדוד 17 על זחל"מים בפיקוד המג"ד, סא"ל דובי דרור, ועוד שני טנקים מגדוד 71, התקדם על הכביש המוליך למוצב. נוהל הקרב לפעולה היה חפוז ולמפקדי חטיבה לא היה מודיעין ממשי לגבי כוחו של האויב והיערכותו. בגזרה שבין הרכבל העליון ומוצב החרמון הישראלי היה ערוך אותה שעה גדוד צנחנים 82 הסורי שתוגבר בפלוגה מגדוד קומנדו 133. הכוח הממונע נתקל בכוחות חסימה סוריים באזור שבין עיקול הטנק לרכבל העליון וניהל קרב עקוב מדם, שבסופו נאלץ לסגת בשל ריבוי הנפגעים ובשל פגיעות שסבלו כלי הרק"ם מנשק נ"ט שהיה בידי הסורים. לסורים עמדו גם יתרון הגובה והעובדה שהם היו מחופרים בעמדות שבנו מסלעים. התקדמות הטור הממונע נעצרה בין היתר בשל מוקשים שהונחו על הכביש. בשעה 14:30 הסתיים הקרב בנסיגת כוחות גולני, לאחר שהמח"ט הבין שלא נותר סיכוי להתקדם בשל האבדות הכבדות. בקרב נפלו 23 לוחמים, בהם מג"ד 17, ונפצעו 55. מוצב החרמון נכבש מחדש על ידי צה"ל רק בבוקר 22 באוקטובר במסגרת מבצע קינוח.
היום הרביעי – 9 באוקטובר.
ההתקפה הסורית האחרונה בעמק הבכא.
9 באוקטובר היה יום מכריע במערכה על רמת הגולן. במהלך היום שברו כוחות צה"ל את הניסיונות הסוריים לשוב וליטול את היוזמה לידיהם, והשלימו את דחיקת הכוחות הסוריים משטח הרמה, תוך שהם משמידים את רוב כוחות השריון הסוריים שחדרו לשטח שבשליטת ישראל.
במהלך 8 באוקטובר כמעט לא הותקפה חטיבה 7 בעמדותיה שמצפון לקוניטרה. בליל ה-9/8 בחודש תקף גדוד קומנדו סורי שחדר לרמה מצפון לעמק הבכא את הטנקים הישראלים בגזרה, ומספר טנקים נפגעו מירי טילי נ"ט במה שכונה "ליל הבזוקות". בבוקר 9 באוקטובר הונחתה על כוחות צה"ל ההתקפה הסורית החזקה מכולן. השתתפו בה 100 טנקי T-62 מדיוויזיית השריון ה-3 שטרם השתתפה בלחימה, בתוספת 70 טנקים של כוח אסד. מולם ניצבו כ-50 טנקים של חטיבה 7 ושל גדוד 74 מחטיבה 188.