על פי אהרון בק, לבני אדם דיכאוניים ישנם שלושה מערכים קוגניטיביים שליליים - השילוש הקוגניטיבי. קוגניציות שליליות בנוגע לעצמו, להתנסויותיו בהווה ולהתנסויות עתידיות.על כן האדם מפתח שיתוק הרצון מכיוון שמצפה כי העתיד צופן לו סבל.
חלוץ נוסף מגישת סגנון ההסבר, מרטין זליגמן, טוען כי בני אדם מאמינים, בצדק או שלא בצדק כי אין בידיהם לשלוט על תוצאות עתידיות הנתפסות כבעלות משמעות עבורם ומצפים כי כל דבר שיעשו יהיה חסר משמעות ועל כן מפתחים חוסר אונים נרכש. לחוסר אונים נרכש יש שלושה חסרים: חסר מוטיבציה - איטיות בפעולות ונוקשות, חסר רגשי - כהות רגשית, פחד, ועצב, חסר קוגניטיבי - יכולת למידה דלה במצבים חדשים.
מירה מגן
מירה מגן (נולדה ב-1950) היא סופרת ישראלית, כלת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 2005.
ביוגרפיה.
מירה מגן נולדה בכפר סבא להורים יוצאי הקיבוץ הדתי סעד. אמה הגיעה מהשכונה החרדית מאה שערים בירושלים.
מגן למדה בתיכון הדתי "מורשת" בכפר סבא ושירתה בנח"ל בקיבוץ טירת צבי, שם הכירה את שייקה מגן, לו נישאה בגיל 20.
מגן עבדה כשנתיים בהוראה בכפר מימון. לאחר מכן עברה המשפחה להתגורר בבאר שבע, שם למדה מדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון. לאחר שעברו להתגורר בירושלים, החלה ללמוד סיעוד בבית הספר לאחיות של בית החולים הדסה עין כרם ועבדה כאחות במקום, אך רצונה להתמקד בכתיבה גרם לה לעשות הסבה מקצועית והיא החלה לעבוד כמזכירה בבית הסופר בעיר העתיקה. מגן ארגנה סדנת כתיבה בהנחיית הסופר יוסל בירשטיין שעודד אותה להמשיך ולכתוב.
מגן מתגוררת בירושלים והיא אם לשלושה.
יצירתה.
את ספריה החלה לכתוב כאשר עבדה כאחות. ספרה הראשון שהתפרסם ב-1994 "כפתורים רכוסים היטב" נערך בידי יגאל שוורץ ויצא בסדרת "צד התפר". הספר, שנתן הד לעולם הדתי, זכה לביקורות חיוביות.
מגן פרסמה סיפורים קצרים לצד רומנים, וכתיבתה מאופיינת בדמיון עשיר, עין רגישה ושפה עשירה. היא מרבה לכתוב בגוף ראשון ובסגנון ריאליזם לירי. היא נוהגת לתאר את המצוקה שבחיים על צדדיה השונים. הידע המקצועי שלה משתקף בספריה השונים כמו "בשוכבי ובקומי אישה" ו"פרפרים בגשם". הרקע הדתי שלה בא לידי ביטוי בספריה: "כפתורים רכוסים היטב", שעליו זכתה בשנת 1998 בפרס קרן אולשוונג, ו"אל תכה בקיר".
ברומן הראשון "אל תכה בקיר" היא מפתחת את הנושא שקים גם באוסף הסיפורים הראשון - ההתמודדות שקיימת בין יצר לב האדם לבין ההלכה.
הרומן השני שלה "בשוכבי ובקומי אישה" יצא בשנת 2000 וזכה לשבחי הביקורת. הספר עוסק בנושא האימהות.
גם בספריה הנוספים עוסקת מגן בהתמודדויות האישיות של הגיבורים השונים בנושאים רגישים כמו פמיניסטיות מרדנית, הריון ללא נישואים, מימוש עצמי ארוטי, אלכוהוליזם, הזיקה שבין האחריות למימוש רליגיוזי, וכדומה, כאשר את רוב הנושאים מאפיינת המורכבות של הקיום הנשי בעידן המודני.
לעיתים קרובות מקוטלגת מגן על ידי הביקורת כמי ששייכת למגירת הסופרות הדתיות והדתיות לשעבר, על אף שאת הסופרים הגברים מהעולם הדתי לא מניחים באותה מגרה. מגן מוחה כנגד האבחנה הזו של כתיבתה וטוענת ש"כל אחת היא אישיות בפני עצמה. אנחנו שונות מאוד, באותה מידה אני שייכת לעולם הנשים ולאלה שקומתם 1.65 מטר. זה מאוד מרדד להושיב את כל הגוורדיה הזאת ביחד בתור למקווה. אני לא אוהבת את הקיטלוג הזה".
ספריה תורגמו לשפות: גרמנית, צרפתית ואיטלקית. היא זכתה בכמה פרסים, בהם פרס קרן אולשוונג (1995) ופרס לסופרים עבריים ע״ש ראש הממשלה לוי אשכול (2005).
אחר צהריים של פורענות
אחר צהריים של פורענות (באנגלית: Dog Day Afternoon) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמת פשע, שיצא לאקרנים בשנת 1975. במאי הסרט הוא סידני לומט, התסריטאי הוא פרנק פירסון, ומככבים בו אל פצ'ינו, ג'ון קאזאלה וכריס סרנדון.
הסרט מבוסס על סיפורו האמיתי של ג'ון וויטוביץ', שביצע בשנת 1972, יחד עם שותפו סאל נטורילה, שוד בנק ברובע ברוקלין שבניו יורק, ובמהלכו התבצר במבנה במשך כ־14 שעות והחזיק בעובדי סניף הבנק כבני ערובה. הסרט מתאר בצורה כרונולוגית את כל השתלשלות האירועים, את היחסים בין השודדים, המשטרה ובני הערובה, וכן את העניין הציבורי שהתעורר באירוע במהלך התרחשותו.
הסרט צולם בהשראת מאמר שהתפרסם במגזין "לייף" ב־1972 ותיאר בהרחבה את פרטי האירוע. שם הסרט באנגלית מבוסס על הביטוי "Dog Days of Summer" (בלטינית: Caniculares dies), שפירושו 'היום החם וההביל ביותר בשנה'.
כאשר יצא הסרט לאקרנים לראשונה בספטמבר 1975, בהפצת "האחים וורנר", הוא זכה לביקורות אוהדות רבות, שרובן שיבחו את התייחסותו האנטי־ממסדית לאירוע ולנושאים חברתיים–אזרחיים אחרים. הסרט היה מועמד לשישה פרסי אוסקר ולשבעה פרסי גלובוס הזהב, וזכה בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר. אל פצ'ינו זכה בפרס באפט"א על תפקידו בסרט.
עלילת הסרט.
סאני וורציק (אל פצ'ינו) הוא בחור צעיר, יוצא מלחמת וייטנאם עם רקע בבנקאות שמעולם לא ביצע שוד. הוא מחליט לשדוד סניף בנק בברוקלין עם חברו סאל (ג'ון קאזאלה) שהשתחרר מהכלא ועם צעיר נוסף אך במהלך השוד מתברר כי בסניף אין כמעט כסף. השוד, המנוהל על ידי סאני, מתבצע באופן חובבני למדי. כאשר חברם השלישי לא עומד בלחץ ומחליט לפרוש מהשוד הצופה מבין שהשוד עתיד להיכשל. תוך זמן קצר מגיעה המשטרה למקום ומכתרת את סניף הבנק. סביב הסניף המכותר מתגודדים צוותי תקשורת וקהל רב. סאני וסאל אובדי העצות, חמושים ברובה אחד בלבד, מחזיקים בעובדי הבנק כבני ערובה.
קצין משטרה בשם מורטי מתקשר לסניף הבנק, מודיע לסאני כי המשטרה במקום ומנסה לפתח עמו משא ומתן. סאני מצהיר כי הם יהרגו את בני הערובה אם המשטרה תנסה לפרוץ למקום. בעוד מורטי מנהל את המשא ומתן, עוקב קצין ה־FBI שלדון מהצד אחר ההתפתחויות. הארוורד, איש הביטחון הלא חמוש של הבנק, סובל במהלך השוד מהתקף אסתמה. לבקשת קצין המשטרה מורטי, סאני משחרר אותו כמחווה של רצון טוב. מורטי משכנע את סאני לצאת החוצה מהבנק על מנת שייווכח כמה גדולה היערכות השוטרים במקום. סאני הופך את רגע החולשה להפגנת עוצמה כאשר הוא מנהל עימות מילולי עם השוטר מול הקהל, שבמהלכו הוא מכריז "אטיקה! אטיקה!" בהתייחסות למהומות בית הכלא באטיקה שבהן נהרגו על ידי המשטרה 39 איש – ובכך זוכה לקריאות עידוד ותמיכה. בני הערובה, ומנהל הסניף ביניהם, מביעים חיבה לסאני ואף מגוננים עליו מפני השוטרים.
לאחר ששני השודדים מבינים כי לא יצליחו להימלט מהמקום, דורש סאני מהמשטרה לאתר ולהביא למקום את אשתו, ולספק לו ולסאל מזון ומטוס שבאמצעותו יימלטו אל מחוץ לגבולות המדינה. כאשר יחידה מיוחדת של המשטרה מנסה לפרוץ לבנק דרך הדלת האחורית, יורה סאני לעברם על מנת להרחיקם. הרוחות מתלהטות וסאני מאבד אמון במשא ומתן עם מורטי, שמנסה לשכנע אותו כי מדובר ביחידה נפרדת, שאינה חלק מכוח המשטרה שבראשו הוא עומד. סאני מגיב בקריאות נגד המשטרה וזורק כסף אל עבר הקהל, ומתחוללת מהומה, שבמהלכה מוכים חלק מהאזרחים ונעצרים על ידי המשטרה.
השוטרים מאתרים את אשתו החוקית של סאני, אנג'י (לזוג יש שני ילדים קטנים), אך מביאים למקום בחור לכאורה בשם ליאון. מתברר שמדובר באישה טרנסג'נדרית לפני תהליך התאמה מגדרית, שנישאה לסאני בנישואים חד־מיניים. הגילויים על אודות היותו של סאני ביסקסואל מלבים את העניין התקשורתי באירוע, וסאני מתראיין לתקשורת דרך הטלפון ומסביר בכנות את הסיבות שהביאו אותו לשדוד את הבנק. הוא אף מתעמת עם המראיין והדבר יוצר הזדהות כלפיו בקרב הקהל הרחב.
כאשר הלילה יורד, כבה האור בסניף הבנק, וסאני, שיוצא החוצה, מגלה שסוכן ה־FBI שלדון, לקח פיקוד על ניהול האירוע ומסרב ללכת לקראתו במחוות נוספות. שלדון משכנע את ליאון לשוחח עם סאני, דבר שסירבה לעשות מאז הובאה לזירת האירוע, עקב יחסים בעייתיים ביניהם. השניים מנהלים שיחה חמה, שבמהלכה חושפת ליאון כי היא הובאה לזירה מאשפוז בבית חולים פסיכיאטרי, שאליו נשלחה לאחר ניסיון התאבדות שנעשה על רקע היחסים שלהם. היא דוחה את הצעתו של סאני לברוח איתו ועם סאל בטיסה אל מחוץ למדינה ומבקשת ממנו לומר למשטרה, שמבצעת האזנת סתר לשיחה, כי לא היה לה קשר למעשה השוד. סאני מגלה לליאון שהשוד נועד לממן לה ניתוח לשינוי איבר מין שבו היא חפצה.
ה־FBI קוראים לסאני החוצה, והוא מגלה שהביאו את אמו למקום. אמו מנסה לשכנע אותו להסכים לעסקה עם המשטרה שבמסגרתה יסגיר את עצמו ואת שותפו, אך סאני מסרב. הסוכן שלדון מודיע לסאני שתוך כמה דקות תגיע למקום לימוזינה שתיקח אותם למטוס בשדה התעופה, כפי שביקשו. סאני חוזר פנימה וכותב צוואה, שבה הוא מחלק את הכסף מביטוח החיים שלו לליאון, עבור הניתוח לשינוי איבר המין, ואת היתר לאשתו אנג'י והילדים.
לאחר שמגיע רכב המילוט בודק סאני אם מוחבאים בתוכו כלי נשק או מלכודות. כאשר הוא מרגיש בטוח הוא בוחר בקצין משטרה אקראי שישמש כנהג, מכניס לרכב את בני הערובה יחד איתו ועם סאל, והם נוסעים לשדה התעופה קנדי. סאני מתיישב במושב הקדמי, וסאל יושב מאחורי הנהג, המבקש ממנו שוב ושוב לכוון את הנשק שהוא מחזיק לעבר גג הרכב, כדי שלא יפלוט לעברו כדור. כאשר הם מגיעים לשדה התעופה וממתינים שהמטוס יגיע לעמדת ההמראה, יורה הנהג בראשו של סאל מנשק שהוחבא ברכב, ובו זמנית משתלטים השוטרים על סאני, מכוונים אקדח טעון לעברו ומכניעים אותו. סאני נעצר במקום ובני הערובה משוחררים, בזמן שסאני מביט אזוק בפינוי גופתו של סאל מהמקום.
פרשנות.