"Ding-a-dong" היה אחד מהשירים הזוכים בתחרות הזמר של האירוויזיון שהכיל הברות חסרות משמעות, בדומה ל-La, la, la של מסיאל שזכה בשנת 1968 ו-Boom Bang-a-Bang של לולו שזכה ב-1969. גם בשנת 1984 זכה השיר Diggi-Loo Diggi-Ley של הרייס, שהיה בעל אותו מוטיב.
Ding-a-dong היה השיר הראשון שניצח בתחרות על פי שיטת ההצבעה הנהוגה כיום, לפיה כל מדינה מעניקה ציונים של 1–8, 10 ו-12 נקודות.
בליל גמר התחרות, השיר היה הראשון שבוצע והייתה זו הפעם הראשונה מבין שלוש, שבהן זכה השיר שפתח את הגמר. הפעם השנייה הייתה שנה לאחר מכן, ב-1976, והשלישית בשנת 1984.
מבנה ותוכן השיר.
השיר נכתב כאודה, אך בסולם מינורי. השיר המקורי נכתב בשפה ההולנדית, אך הוא הושר בתחרות הזמר של האירוויזיון באנגלית. קטע המעבר בשיר מנוגן על ידי כלי הנגינה הייחודי גלוקנשפיל.
השיר עוסק בחשיבה חיובית, ומציע לשיר "דינג אה דונג" גם במצבים לא נעימים. מצב כזה שחוזר על עצמו בפזמון, הוא מצב שבו אדם ננטש על ידי אהובו.
השיר בגרסתו ההולנדית המקורית, מתאר את פעימות הלב של המשוררת, שזוכרת את ההפרדה ממאהבה בעבר. גרסה זו מכילה לצד "דינג-אה-דונג" גם את ההברות "בים-בם-בום", המייצגות פעימות לב ו-"טיק-טק" שמסמלות את תקתוק השעון בזמן ההמתנה לשובו של המאהב.
גרסאות כיסוי.
השיר זכה גם לכמה גרסאות כיסוי.
המוזיקאי אדווין קולין יצר גרסת כיסוי לשיר, עבור סדרת הטלוויזיה אירוטראש . גם להקת beFour הגרמנית הקליטה גרסת כיסוי לשיר, באלבומה הרביעי Friends 4 Ever, שיצא לאור כסינגל השני מתוכו, בגרמניה, אוסטריה ושווייץ.
זמרת הפופ היוונית בסי ארגירקי, הקליטה גם היא גרסת כיסוי לשיר.
דינג אה דונג
דינג-א-דונג
אבותי כי בטחו
אבותי כי בטחו הוא פיוט מסוג סליחה לתענית עשרה בטבת, המתאר את מאורעות היום ואת השלכותיו על עם ישראל עד היום הזה. מחברו הוא רבי אפרים ב"ר יצחק מרגנשבורג, פוסק מפורסם ופייטן בן גרמניה במאה ה-12.
ידועות שתי נוסחאות שונות לפיוט, וככל הנראה שתיהן יצאו מתחת ידי הפייטן עצמו, שנהג לעבד את פיוטיו שלו במספר גרסאות.
מבנה הפיוט ותוכנו.
הפיוט, שנועד כבר מעיקרו לצום עשרה בטבת, מתאר את הצרות שבאו על עם ישראל משלהי תקופת בית ראשון והלאה, מאז עזיבתם את חוקי התורה; בעשרה בטבת הוטל המצור הבבלי על ירושלים, כפועל יוצא מעוונות ישראל ומסירובם לשמוע לדברי הנביא ירמיהו, ופורענות ראשונה זו הביאה לחורבן בית המקדש הראשון ולסילוק השכינה מישראל. מאז מצוי עם ישראל בגלות ובסבל שלא הוקלו במרוצת הדורות. הפייטן מביע את כאבו ותמה עד מתי יוסיף אלוהים לעַנּות את ישראל, ומסיים בבקשה כפולה: שייקום ה' באויבי ישראל (), ויגאל את עמו מאפלה לאורה בביאת המשיח, אז ייהפך צום עשרה בטבת "לְשָׂשׂוֹן וּלְשִׂמְחָה" עם שאר הצומות, כהבטחתו של זכריה הנביא:
המחבר, רבינו אפרים מרגנשבורג, נהג כנראה לכתוב את פיוטיו בכמה נוסחאות שונות (כמו פיוטו "אם אפס רבע הקן"), וכך התגלגל הפיוט לידינו בשתי נוסחאות, שהאחת מהן נאמרת לפי מנהג אשכנז המערבי, וכן במנהג פוזנא, והשנייה לפי נוסח אשכנז המזרחי. לפי המקובל במחקר, שתי הנוסחאות מקוריות, והמחבר ערך את פיוטו שלו והתאים לו בתים חדשים. בגרסה שבמנהג אשכנז המזרחי יש ארבעה עשר בתים לפיוט, ואילו בגרסה שבמנהג אשכנז המערבי ישנם אחד עשר בתים. הגרסה המערבית כוללת התייחסויות רבות לשלטון הנצרות בארץ ישראל ולכנסיית הקבר. בשל כך, בדפוסים רבים, נשמטו (עקב הצנזורה הנוצרית) ממנה חמישה בתים, ונותרו רק ששה בתים.
בתי הפיוט מורכבים מארבע שורות שוות, כאשר השורה האחרונה בכל בית היא פסוק מן התנ"ך.
בסידורי התפילה ובמחזורים המודפסים מסווגת הסליחה כ"פזמון", כאשר לאחר כל בית יש לחזור על הפתיח כרפרן: "אֲבוֹתַי כִּי בָטְחוּ בְּשֵׁם אֱלֹהֵי צוּרִי". צורת חזרה זו היא כנראה מאוחרת משום שצירוף צלע זו לכל המחרוזות יוצר משפט חסר משמעות. ייתכן שהרפרן המקורי נועד להיות המחרוזת הראשונה כולה, ולא רק הפתיח, אך סביר גם שבמקור לא היה הפיוט אמור לכלול פזמון כלל.
סברי מרנן - פרקים
חצרון בן פרץ
חצרון הוא דמות מקראית, בנו בכורו של פרץ בן יהודה ואחיו של חמול. הכתוב בספר במדבר מונה את חצרון עם אבות האומה הישראלית. שמו של חצרון נזכר לראשונה ברשימת היחס בבראשית המונה את יעקב, בניו ומשפחותיהם אשר ירדו למצרים. מאבותיו של דוד המלך.
חצרון נשא לאישה את בת מכיר כאשר היה בן שישים והיא ילדה לו את שגוב. אביה אשתו השנייה של חצרון ילדה לו לאחר מותו את אשחור. ייתכן כי נישאה לחצרון שכבר הגיע לגיל מופלג ולאחר נישואיהם נפטר, והיא ילדה את בנה לאחר מותו.
רשימות היחס המופיעות בספר דברי הימים ומספרות אודות ארגון משפחות יהודה נותנות מידע על משפחתו של חצרון. יש המחלקים את שבט יהודה לשתי קבוצות עיקריות- שהעיקרית ביניהן היא משפחתו של חצרון בן פרץ ועם הקבוצה השנייה היא של שאר משפחות יהודה. הקבוצה השייכת למשפחת בני חצרון נחלקת לבני ירחמאל ובני כלב בן יפונה, ובאמצע הקבוצה שעימה נמנה בית דוד.
מכונאות
הקורפוס ה-30 (בריטניה)
הקורפוס ה-30 של הצבא הבריטי היה קורפוס בריטי אשר במהלך מלחמת העולם השנייה לחם במערכה במדבר המערבי במערכה בתוניסיה בפלישת בעלות הברית לסיציליה ובצפון מערב אירופה.
היסטוריה.
באוגוסט 1941 הוקם הקורפוס ה-30 לקראת מבצע צלבן, כחלק מהארמייה השמינית, והועמד תחת פיקודו של ויויאן פופ, אולם הוא נהרג בתאונת מטוס והוחלף על ידי וילוובי נורי. נורי פיקד על הקורפוס במהלך מבצע צלבן במידה מסוימת של הצלחה, אך הטנקים שלו נחלו תבוסה כבדה בקרב גזאלה ביוני 1942. הוא ספג ביקורת על הגישה ה"פרשית" שלו ללוחמת שריון וגנרל קלוד אוקינלק, מפקד הארמייה השמינית, החליפו ביולי בויליאם ראמסדן. בספטמבר 1942 מונה אוליבר ליס למפקד הקורפוס, והוא פיקד עליו בקרב אל-עלמיין השני ובקרבות בתוניסיה, בסיציליה ואיטליה. בינואר 1944 מונה ג'רארד באקנל למפקד הקורפוס, והוא פיקד עליו במהלך מבצע אוברלורד ובמהלך המערכה בנורמנדי, אולם לאחר כישלון מבצע פרץ' הוא הודח מתפקידו והוחלף בבריאן הורוקס. הורוקס נטל את הפיקוד על הקורפוס, שהיה חלק מן הארמייה הבריטית השנייה בעיצומו של קרב פאלז. הקורפוס ניהל מרדף מהיר אחרי הגרמנים דרך צפון צרפת ובלגיה ולכד את נמל אנטוורפן בשלמותו, עד אשר בלם אותו משבר האספקה של בעלות הברית, עקב הקושי להוביל אותה מנורמנדי לאורך קווי תחבורה שהתארכו במהירות.
בספטמבר 1944 השתתף הקורפוס במבצע מרקט גארדן והוטל עליו להבקיע נתיב קרקעי מבלגיה אל שלוש הדיוויזיות המוטסות שהוצנחו במסגרת המבצע בדרומה ובמרכזה של הולנד. תוכנית שאפתנית מדי, נוכחות של כוחות גרמניים גדולים מהצפוי והתקפות נגד עזות מצדם (ולדעת חלק מהפרשנים, חוסר תחושת דחיפות מספקת מצד כוחותיו של הורוקס) הביאו לכישלון המבצע, והקורפוס ה-30 נמצא במהלכו במגננה מרבית הזמן. בסתיו 1944 ובחדשים הראשונים של 1945 השתתף הקורפוס בדחיקת הגרמנים בצפון גרמניה לעבר נהר הריין ובהכנעתה הסופית של גרמניה. בדצמבר 1945 מונה אלכסנדר גאלווי למפקד הקורפוס, ופיקד עליו עד לפירוקו בספטמבר 1946.
מכ&quot;ם ר&quot;ז
ברק רובין
ברק רובין (נולד בשנת 1979) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש ראש תורת חי"ר וצנחנים במפקדת קחצ"ר. קודם לכן שימש מפקד חטיבת אלון, סגן מפקד חטיבת הנח"ל, מפקד גדוד גפן ומפקד גדס"ר נח"ל.
ביוגרפיה.
רובין, בנם של הגר ודורון רובין. התגייס לצה"ל, שובץ בחטיבת הנח"ל והתקבל לסיירת נח"ל. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לסיירת ומונה למפקד צוות, והשתתף בלחימה בדרום לבנון. לאחר מכן מונה לסגן מפקד סיירת הנח"ל. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד 50, והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. בשנת 2005 מונה למפקד סיירת נח"ל, והוביל אותה בין היתר במהלך מלחמת לבנון השנייה, בתפקיד זה שירת עד שנת 2006. לאחר מכן שימש כמפקד פלגה ביחידת שלדג.
ביוני 2014 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדס"ר נח"ל, והוביל אותו בין היתר בלחימה במבצע צוק איתן, בתפקיד זה שירת עד שנת 2016. בהמשך שימש כמפקד גדוד גפן בין השנים 2016–2017. לאחר מכן מונה לסגן מפקד חטיבת הנח"ל בין השנים 2017–2019. באוגוסט 2019 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת אלון ובמקביל למפקד צוות בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים, תפקידים אותם סיים בשנת 2021. בשנת 2021 מונה לראש תורת חי"ר וצנחנים במפקדת קחצ"ר.
חיים אישיים.
רובין נשוי למאיה ואב לשלושה.
יוסף ליבר
יוסף ליבר (1901–1975) היה השדכן המודרני המפורסם הראשון בארץ ישראל ובמדינת ישראל (פעל מסוף שנות ה-20 עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20).
ליבר, היה "שדכן מודרני", הוא יצר שילוב בין שיטת השדכן המסורתי, לבין מודעות השידוכים בעיתונות שהיו מקובלות באירופה. ליבר נפגש עם אנשים, ריכז שמות ונתונים רבים. ליבר יצר מאגר מגוון ורחב למדי ובחשאיות גמורה, בהתאם לשאיפותיהם וצורכיהם של המועמדים לשידוך.
ביוגרפיה.
ליבר נולד בפולין בתחילת המאה ה-20, עבד כספן על אניות ברחבי העולם במשך כעשור. בשנת 1929 בזמן שאונייתו עגנה בחופי ארץ ישראל עלה לארץ.
ליבר התגייס למשטרת היישובים העבריים בגליל, עבד כפועל בניין וכמלצר בתל אביב, וכשוטר במשטרת המנדט הבריטי.
התחתן והתגרש, ובשנת 1935 ליבר נישא בשנית לברוניה לבית פיראנקה (בעלת מסעדה). לזוג נולד בן ראובן.
בקום המדינה התגייס לצה"ל.
השדכן ליבר.