ב-1973 מונה כשגריר פינלנד בטנזניה (והיה שגריר שאינו תושב גם במוזמביק, בסומליה ובזמביה). ב-1977 מונה לנציב האו"ם לנמיביה - תפקיד שנוצר מספר שנים לפני כן כאשר האו"ם החליט על שלילת המנדט שהיה לדרום אפריקה באזור, אך משום ששלטונה בפועל של דרום אפריקה נמשך, נוהל התפקיד הדיפלומטי ממטה האו"ם בניו יורק. במסגרת תפקידו ניהל משא ומתן לא-פורמלי בין דרום אפריקה לבין ארגון העצמאות של נמיביה ומספר מדינות אפריקניות, שכמעט והצליח להביא להסכם על הפסקת אש ועריכת בחירות בפיקוח האו"ם. אולם ההסכם קרס כאשר החלה מעורבות דרום אפריקה במלחמת האזרחים באנגולה, הגובלת בנמיביה.
ב-1984 חזר לתפקיד בכיר במשרד החוץ הפיני, וב-1987 חזר לאו"ם ומונה לתת-המזכיר לענייני מנהל. ב-1988 נקרא לחזור לעסוק בענייני נמיביה כאשר נציב האו"ם לנמיביה, ברנט קרלסון, נהרג באסון לוקרבי זמן קצר לאחר שהושג הסכם למתן עצמאות לנמיביה. אהטיסארי מונה לנציג מיוחד מטעם האו"ם ועמד בראש צוות האו"ם שסייע במעבר לעצמאות ופיקח על הבחירות.
ב-1993 קיבל את מועמדות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של פינלנד לתפקיד נשיא פינלנד, ונבחר לתפקיד בבחירות שהתקיימו ב-1994, לאחר שניצח בסיבוב השני את נציגת מפלגת העם השוודי אליסבת רהן. תחילת כהונתו לוותה בחיכוכים עם ראש הממשלה מטעם מפלגת המרכז, אסקו אהו (שכיהן עד 1995), על רקע התנגדותו להתערבות אהטיסארי במדיניות החוץ של פינלנד והתבטאויותיו בנושאי פנים כגון האבטלה. אהטיסארי תמך בהצטרפות פינלנד לאיחוד האירופי ותרם להצלחת משאל העם שהתקיים ב-1994 לאישור ההצטרפות. כנשיא הרבה לסייר ברחבי ארצו ובעולם, דבר שהעניק לו את הכינוי "מארה המטייל" אך גם הגביר את הפופולריות שלו. כנשיא השתתף גם במשא ומתן להפסקת הלחימה בקוסובו ב-1999. בעקבות ביקורת שנמתחה על פעלתנותו בנושאי החוץ החליט שלא לרוץ לכהונה נוספת כנשיא ב-2000.
אחרי פרישתו מהנשיאות, מונה על ידי ממשלת בריטניה להשתתף בצוות שפיקח על פירוק ה-IRA בצפון אירלנד מנשקו. ב-2005 ניהל בהצלחה את המשא ומתן בין ממשלת אינדונזיה לבין ארגונים מורדים במחוז אצ'ה בצפון-מערב המדינה, שהביא לסיום מאבק אלים בן כמעט 30 שנה במחוז. במסגרת ההסכם בין הצדדים, שנחתם בהלסינקי ב-15 באוגוסט, ויתרו המורדים על הדרישה לעצמאות, וממשלת אינדונזיה הסכימה להסיג את כוחות הצבא מהמחוז והעניקה לו מעמד אוטונומי מיוחד.
ב-2005 מונה על ידי מזכ"ל האו"ם קופי אנאן כשליח מיוחד לקביעת מעמדה של קוסובו, שמאז תום המלחמה ב-1999 נוהלה בחסות האו"ם. במסגרת תפקידו ניהל את המשא ומתן בנושא זה והציע תוכנית שכללה מתן עצמאות בפיקוח בינלאומי, וזכתה לתמיכת ארצות הברית. אולם התנגדות סרביה ורוסיה לתוכניתו והאשמותיהן בדבר חד-צדדיותו של אהטיסארי הובילו לפרישתו מהתפקיד ביולי 2007. הצדדים המשיכו בשיחות במסגרת אחרת, ולאחר שלא הגיעו לידי הסכמה, הסתיים העניין בהכרזה חד-צדדית של קוסובו על עצמאותה.
ב-2008 זכה אהטיסארי בפרס נובל לשלום "על פעילותו החשובה, במספר יבשות, ובמשך למעלה משלושה עשורים, לפתרון סכסוכים בינלאומיים".
מרטי אהטיסאארי
מילכיג
פליישיג
הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה
הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה, שמה הרשמי של אתיופיה בשנים 1987–1991, הוקמה על ידי הממשלה הקומוניסטית של מנגיסטו היילה מריאם ומפלגת הפועלים האתיופית, ממשיכת דרכה של החונטה הצבאית האתיופית. המדינה הזו הוקמה בעקבות חוקת 1987 ב-10 בספטמבר 1987 ופורקה בסיום מלחמת האזרחים האתיופית ב-27 במאי 1991, נכנסו כאשר כוחות האיחדג לבירה והשתלטו על הממשלה.
היסטוריה.
לאחר המהפכה האתיופית, קראו ארגונים ופלגים רבים באתיופיה להקמת "רפובליקה עממית". העימות העיקרי על רעיון זה היה בין המאיסון ליחאפה; המאיסון שתמך בחונטה הצבאית האתיופית, החל לצבור כוח, אך הדרג לא היה מעוניין בהקמת רפובליקה עממית, אף על פי שהחל לייצור תוכניות רבות שזכו לשם "הסוציאליזם האתיופי", שהיו אגרסיביות בהשוואה למונחים סיניים וסובייטיים. היחאפה לא ראה בדרג כממשל שמוכן להקמה של מדינה נוסח ברית המועצות אלא ראה בו שלטון דיקטטורי גרוע מהיילה סלאסי. שני המחנות, היחאפה, והדרג בתמיכת המאיסון, נלחמו רבות עד שהיחאפה שיגר את הטרור הלבן וכמעט התנקש בחיי שליט אתיופיה מנגיסטו היילה מריאם. בתגובה נתנו הדרג והצבא שבשליטתו הוראה להפעלת הטרור האדום, שהופנה לא רק ליחאפה השמאלני אלא גם לכלל הארגונים הלאומנים שהוקמו: השעביה, ג'אבחה, וויאנה והחזית לשחרור מערב סומליה, יחד עם המאיסון שצבר כוח שהחל לאיים על החונטה.
לברית המועצות, בעלת בריתה של אתיופיה, היה קושי עצום בשמירה על מערכת יחסים עם משטר זמני ועם מטרה לא ברורה, ולאחר לחץ מהגוש המזרחי ולחץ פנימי הקים הדרג את מפלגת הפועלים האתיופית ב-1984, כהכנה להקמת הרפובליקה העממית. הצעד הנוסף שעשתה אתיופיה הוא יצירת חוקה חדשה, שהובילה להקמת הרפובליקה העממית ב-10 בספטמבר 1987.
יוסף (גוסטב) אשרמן
יוסף (גוסטב) אָשֶרְמַן (11 בספטמבר 1889 – 9 באוקטובר 1968) היה גינקולוג ישראלי, מנהל בית היולדות הקריה. על שמו תסמונת אשרמן.
קורות חיים.
נולד ברוסוביצ'ה (Rosovice), עיירה קרובה לעיר דובז'יש (Dobříš) מרחק שעה נסיעה מהעיר פראג, צ'כיה היום ואז, אוסטרו-הונגריה בשנת 1889. למד רפואה באוניברסיטת קארל בפראג ובשנת 1913 קיבל תואר דוקטור לרפואה. במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין רפואה בצבא אוסטרו-הונגריה (1914-18) והיה חבר ארגון "בר כוכבא" בפראג.
בשנת 1920 עלה לארץ ישראל. בארץ שימש תחילה רופא בעמק יזרעאל, ביבנאל ובגליל. התמחה ברפואת נשים, ניהל את מחלקת נשים ויולדות בבית החולים הדסה שברחוב בלפור בתל אביב, הקים וניהל בראשיתו את מערך טיפות חלב ומאוחר יותר הקים וניהל את בית היולדות בקריה. פעילותו המחויבת והמתמידה בתחום המיילדות, הפכה אותו לראש שירותי המיילדות והגינקולוגיה בעיר תל אביב.
אשרמן עסק בדברים רבים והיה חבר באגודות רבות; בין השאר היה נשיא בוגרי "בר כוכבא" בפראג בישראל, נשיא הסתדרות רופאי הנשים בישראל, חבר החברה האמריקאית לחקר העקרות, חבר החברות הגינקולוגיות הצרפתית והברזילאית, חבר הקולגיום הבינלאומי של רופאים מנתחים, סגן נשיא חברות הפריה הבינלאומית, ציר בקונגרסים מדעיים בניו יורק, צרפת, אמסטרדם ונאפולי. הוא מונה לפרופסור אורח באוניברסיטה העברית בירושלים.
אשרמן פרסם עשרות מאמרים רפואיים. בין השאר תיאר תסמונת הנושאת שמו, תסמונת אשרמן, ובה הצטלקויות והידבקויות ברחם עקב גרידה, אשר אמנם תוארה לראשונה על ידי רופא גרמני (פריש) בשנת 1894 אך זכתה לאפיון בעקבות שני מאמרים של אשרמן בשנים 1948 ו-1950. חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית לשנת ,1960 (פרס כבוד).
משנת 1921 היה נשוי למלכה בת משה שמואל וילנר. שנולדה וגדלה בשכונת נוה צדק. השניים היו הורים לבת, נינה, שנישאה לסופר השואה הנודע יחיאל די-נור.
מתלמידיו: פרופ' נדב סופרמן, ד"ר חיים אברבנאל וד"ר יהודה אריה אברמוביץ, שניהל במשך שנים רבות את בית החולים הדסה (תל אביב).
בשנת 1965 נפטרה במפתיע אשתו, מלכה.
אשרמן התגורר בתל אביב, ובשנה האחרונה לחייו בהרצליה, שם נפטר ב-1968, בגיל 79. נקבר לצידה של מלכה רעייתו, בבית העלמין נחלת יצחק.
על שמו רחוב בתל אביב.
הזיגוראת הגדול של אור
הזיגוראת הגדול של אוּר הוא זיגוראת שנבנה בעיר העתיקה אוּר אשר בשומר (נמצא בקרבת העיר המודרנית נאסריה אשר בעיראק). לכבוד ננה, אל הירח במיתולוגיה המסופוטמית.
הזיגוראת נבנה בסביבות המאה ה-21 לפנה"ס על ידי המלך אור-נמו.
חלקים מהמבנה שוחזרו, והוא עומד על תילו ושמור ברובו. הזיגוראת מתנשא לגובה של 30 מטר, כשגודל בסיסו הוא 64 מטר על 46 מטר.
יהודה יעקב בן-מאיר
אגודת השומרים
אגודת השומרים (או אגודת השומרים הארץ ישראלית) היא ארגון שמירה ועבודה שהוקם בחודש יולי 1933. האגודה הייתה מזוהה עם תנועת העבודה ונאבקה למען שמירה יהודית מאורגנת.
היסטוריה.
האגודה נועדה לשמש כזרוע הליגאלית המקומית של ארגון ההגנה ונקבעה חוקתה.
חברי האגודה היו חברי הסתדרות העובדים ובהקימם את הארגון ביקשו לאגן את פעילותם גם כאיגוד מקצועי. תחילה פעלו חברי האגודה בצפון אך כעבור זמן הרחיבו את פעילותם לאזור השרון והדרום. לאחר הקמת המדינה הפכה האגודה לארגון שמירה מקצועי-ארצי ובשנת 1958 מנה הארגון כ־400 חברים.
חברי האגודה התנגדו לדרך השומר (קבוצת כפר גלעדי) ורצו להקים כפרי רועים כך שהשמירה לא תהיה המשימה היחידה שיש "לכבוש". האגודה קמה על רקע התנכלויות הערבים לרכוש יהודי.
הארגון הוקם בצפון, אך עד מהרה פרס את שלוחותיו גם לדרום ולשרון. על ארגון זה כתב אליעזר שמאלי את ספרו "אנשי בראשית". חברת האבטחה "אגודת השומרים" היא גלגולה של אותו ארגון.
מגילת יסוד.
מגילת הייסוד של האגודה נכתבה ונחתמה עם יסוד האגודה בשייח אבריק. מאוחר יותר נוספו למגילה חתימות שומרים נוספים שהצטרפו מאוחר יותר.
שִוִּיתִי אותך. עמי ומולדתי תמיד לנגד עיני,
חלבי ודמי נְתֻנים לך עד גְאֻלתך השלמה.
לכל קריאתך - עמי ומולדתי - אני מוכן!
נאמן ומסור עד נשימתי האחרונה!
ראשון החותמים על ההצהרה היה אלכסנדר זייד.
בית הקברות של אגודת השומרים.
בשנת 1936, הקימה האגודה בגבעות שייח' אבריק, ליד ביתו של אלכסנדר זייד. הנקבר הראשון היה בועז פרסוב.