ניתן למצוא את שורשיה של הכירורגיה הפלסטית עוד במאה השביעית לפני הספירה, תקופה בה רופאים בהודו העתיקה ובהם המנתח הנודע סושרוטה, עשו שימוש בהשתלות עור לצורך שיקום. בכתביו מתאר סושרוטה ניתוחי אף וניתוחים לתיקון מראה האוזנים. הידע המסורתי בתחום הכירורגיה הפלסטית נשמר ועבר לאורך הדורות בהודו עד לשלהי המאה ה-18. החל מן המאה ה-1 לפני הספירה ידעו רופאים ברומא העתיקה כיצד לבצע הליכים ניתוחיים פשוטים לתיקון אוזניים. במחצית המאה ה-15 קיים תיאור של היינריך פון פולספונדט האירופי, המתאר הליך "ליצירת אף חדש למי שאין לו אף כלל, וכלבים אכלו את אפו" זאת על ידי הסרת עור מחלקה האחורי של הזרוע ותפירתו במקום האף. אולם, בגלל הסכנות הכרוכות בביצוע ניתוח ובמיוחד בניתוח בראש או בפנים, ניתוחים פלסטיים מסוג זה לא היו שכיחים עד למאה ה-20.
עד לפיתוח שיטות הרדמה יעילות, כל ההליכים הניתוחיים אשר נעשו ברקמות בריאות, היו כרוכים בכאב רב. סכנת הזיהום בניתוחים אלה הייתה גבוהה מאוד עד לפיתוח שיטות ניתוח סטריליות והחדרת השימוש בחומרים מחטאים. פיתוח תרופות אנטיביוטיות אף הן תרמו במידה ניכרת לגידול בניתוחים אלקטיביים, ניתוחים הנעשים מתוך בחירה ולא עקב כורח רפואי דחוף.
חלוצי הכירורגיה הפלסטית בישראל.
הפרופסורים צבי נוימן, ליאו בורנשטיין, ברנרד הירשוביץ, נחום בן-חור ו- אייזיק קפלן היו דור המייסדים ומחלוצי הכירורגיה הפלסטית בישראל.
קאסטיו דה לה ריאל פוארסה
קאסטיו דה לה ריאל פוארסה (בספרדית: Castillo de la Real Fuerza; מילולית: מבצר הכוח המלכותי) הוא מבצר בהוואנה. המבצר שוכן מערבית לנמל הוואנה, בסמוך למרכזה ההיסטורי של העיר.
היסטוריה.
במקום בו שוכן המבצר שכן בעבר מבצר אחר, שניזוק קשות בהתקפה של פריבטירים צרפתים בהנהגת ז'אק דה סור ב-1555. ב-1558 הונחו יסודותיו של המבצר, אך הבנייה עצמה החלה רק ב-1562. כוח העבודה, שהתבסס על עבדים ועל אסירים צרפתים, סיים את הבנייה ב-1577. המבצר עשוי אבן גיר שנחצבה בסמוך להוואנה. הוא מוקף בחומה עבה ומשופעת ובחפירים, ואל שערו מוליך גשר מתרומם.
זמן קצר לאחר בנייתו, התברר כי הוא ממוקם רחוק מדי מפתח הנמל, וכי הוא אינו מאפשר את הגנתו של הנמל באופן יעיל. במקומו, הוקמו שני מבצרים אחרים - אל מורו (ממזרח לנמל) וסן סלוודור דה לה פונטה (ממערב לו). לפיכך, הוסב השימוש במבצר והוא הפך למשכנו של מושל הוואנה. המושלים השונים ערכו בו כמה שינויים. ב-1634 נוסף מגדל שעון ועליו שבשבת בדמותה של החיראלדה מקתדרלת סביליה, המכונה "לה חיראלדייה" (La Giraldilla). לא ברור מדוע נבחרה דווקא דמותה של החיראלדה, אך על פי ההשערות, הדבר נעשה לזכרה של אינס דה בובדייה, האישה היחידה שכיהנה כמושלת הוואנה, שנהגה לצפות בים, בציפייה לשובו של בעלה, ארננדו דה סוטו, ממסעותיו בפלורידה. החיראלדייה המקורית נמצאת כיום במוזיאון העירוני של הוואנה, ובמקומה מוצב העתק. שינוי נוסף שנעשה במבנה, היה ב-1851, אז נהרס חלק מחזיתו, כדי לאפשר את הרחבתו של רחוב או'ריילי, וכדי המבצר לא יאפיל על קאפלת אל טמפלטה הסמוכה.
ב-1898 פרצה מלחמת ארצות הברית–ספרד, במהלכה כבשו האמריקאים את קובה. אחרון המושלים הספרדים עזב את המדינה בדצמבר אותה שנה, והמבצר נותר מיותם. ב-1899 השתכן במבצר הארכיון הלאומי, וב-1938 נוספה גם הספרייה הלאומית. ב-1957, הם הועברו למשכנם החדש, בסמוך לפלסה דה לה רבולוסיון. לאחר המהפכה הקובנית ב-1959 שוכנו במבצר משרדי הוועדה הלאומית לאנדרטאות והמרכז לשימור, שחזור ו. לתקופה קצרה הוקם במקום מוזיאון לכלי נשק, אך התנאים במקום לא אפשרו את שימור הממצאים באופן הולם. ב-1977, לרגל יום השנה ה-400 להקמתו, שינה המבצר את ייעודו פעם נוספת, ונפתח בו מוזיאון לאמנות. ב-1990 הוקם בו המוזיאון הלאומי לקרמיקה קובנית, אך הוא נסגר ב-2007.
המבצר שופץ לקראת הכרזת אונסק"ו על הוואנה העתיקה וביצוריה כאתר מורשת עולמית ב-1982.
ניוקאסל (אוסטרליה)
ניוקאסל (באנגלית: Newcastle) היא אזור מטרופוליני במחוז האנטר, בניו סאות' ויילס שבאוסטרליה, שבמרכזו העיר ניוקאסל סיטי. האזור מצוי 162 קילומטר מצפון-מזרח לעיר סידני, על שפך הנהר האנטר. המטרופולין של ניוקאסל הוא האזור השני הצפוף ביותר בניו סאות' ויילס ובו (נכון ל-2006) 288,732 תושבים, כאשר בעיר ניוקאסל עצמה 141,753 תושבים. לעיר ניוקאסל יש נמל סחורות מפותח, וסביבו מתפתחת כלכלת העיר. ביחס לשאר ערי החוף של ניו סאות' ויילס, התיירות כמעט אינה מפותחת.
ספורט.
ניוקאסל נייטס היא קבוצת הרוגבי של העיר שמשחקת בליגת הרוגבי הלאומית, הקבוצה זכתה באליפות הליגה ב-2001.
ניוקאסל פאלקונס והאנטר פייראטס הן קבוצות לשעבר ששיחקו בליגת העל האוסטרלית בכדורסל.
דו-מימן חד-חמצני
דו-מימן חד-חמצני (באנגלית: Dihydrogen monoxide, ידוע גם בראשי התיבות DHMO) הוא שם אחר למים, שנעשה בו שימוש לצורכי מתיחה. במסגרת המתיחה מוצגים המים מבלי לנקוב בשמם המקובל, אלא בשם אחר, שהוא מדויק מדעית אך אינו נמצא בשימוש, כתרכובת כימית נפוצה שמיוחסות לה תכונות שליליות רבות, כגון היותה מרכיב חשוב בגשם חומצי כחומצה הידרוקסילית, תרומתה לאפקט החממה, היותה גורם עיקרי לארוזיה של נופי טבע, ולקורוזיה והחלדה של מתכות; בד בבד עם כל אלה, עולה הטענה כי נמשך השימוש בתרכובת על ידי מפעלי תעשייה, וכי היא נשפכת לים ולנחלים בכמויות עצומות.
רקע.
השימוש בשם "דו-מימן חד-חמצני" (Dihydrogen monoxide) לצורכי מתיחה החל עוד בסוף שנות השמונים של המאה העשרים. בבסיסה של המתיחה עמד הרעיון לכנות את המים בשם מדויק מדעית, אך כזה שאינו ידוע לציבור, ולבקש מציבור רחב לתמוך באיסור שימוש בתרכובת. השם "דו-מימן חד-חמצני" מבטא במילים את הרכבם הכימי של המים: אטום חמצן המחובר לשני אטומי מימן. בעוד הנוסחה הכימית של מים - H2O - ידועה לציבור רחב, ההנחה של מבצעי המתיחה הייתה כי השימוש בנוסחה בצורתה המילולית לא יובן על ידי מרבית השומעים.
מטרתה של המתיחה הייתה להראות כיצד חוסר ידע מדעי בסיסי עלול להביא לדעות קדומות, למסקנות שגויות ואף לפחד.
מינוח.
המונח "דו-מימן חד-חמצני" (דיהיידרוג'ן מונוקסייד) הוא נגזרת של שני מרכיבי המים: שני אטומי מימן ואטום חמצן אחד.
התחילית "די" מסמלת שני אטומים, והתחילית "מונו" מסמלת אטום אחד. הצירוף דייהיידרוג'ן הוא אפוא שני אטומי מימן, והצירוף מונוקסיד מסמל אטום אחד של חמצן. כאשר לחומר המורכב משני יסודות אין צירופים רבים אפשריים, נהוג לוותר על התחיליות. כך למשל נקרא מימן גופרי בשם היידרוג'ן סולפייד (Hydrogen sulfide), אף על פי שהמולקולה שלו בנויה בדומה למים, משני אטומי מימן ואטום גופרית אחד.
חמצן ומימן מרכיבים מולקולה נוספת - מי חמצן (dihydrogen dioxide), שבה שני אטומי מימן ושני אטומי חמצן. תרכובת זאת נקראת גם מימן על חמצני.
למים יתרון נוסף בהקשר המתיחה, בשל הרכבם המיוחד הכולל אטום מימן ומולקולת הידרוקסיד. ניתן להציגם כבסיס - מימן הידרוקסידי, או כחומצה - חומצה הידרוקסילית.
השם דו-מימן חד-חמצני נבחר גם בשל דמיונו באנגלית לשמו של הגז הרעיל פחמן חד-חמצני (Carbon monoxide), הנקשר לזיהום אוויר.
המתיחה.
את המתיחה הגו לראשונה שלושה סטודנטים מאוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז שבארצות הברית. השלושה, אריך לכנר, לארס נורפצ'ן ומאת'יו קאופמן פרסמו את המתיחה ב-1989 במנשרים ברחבי הקמפוס, זאת לאחר שקאופמן קרא בעיתון מקומי על אזהרה דומה לגבי הידרוקסיד המימן. השלושה ניסו למצוא מונח שנשמע מאיים ומסוכן יותר, והחליטו להשתמש במונח "דו-מימן חד-חמצני" (Dihydrogen monoxide). המנשרים כללו לקט עובדות בנוגע ל"כימיקל" וקריאה לאסור על הפצתו, באמתלות כדלקמן:
בתחילת שנות התשעים הגיעה המתיחה לרשת האינטרנט. ב-1994 יצר קרייג ג'קסון אתר אינטרנט ובו קריאה להחרמת ה"חומר". בתגובה נוצר באינטרנט "חוג ידידי ה-DHMO", שהסביר כי לחומר גם תכונות חיוביות. ב-1997 השתמש נתן זונר, תלמיד תיכון מאיידהו, בתכונות המים על מנת לתאר חומר כימי מסוכן כביכול, במסגרת פרויקט שכונה "כמה פתים אנו יכולים להיות?". ארבעים ושלושה מתוך חמישים תלמידים שנשאלו לדעתם על הצעדים הנדרשים השיבו כי יש לאסור על הפצת החומר. העיתונאי ג'יימס ק' גלסמן טבע בעקבות כך את המונח "זונריזם" לציון התופעה לפיה בעזרת שימוש בעובדות נכונות ניתן להוביל ציבור חסר ידע בסיסי במדעים למסקנות שגויות לחלוטין. ב-1998 נוסד האתר "Dihydrogen Monoxide Research Division" כאתר מחקר היתולי לחקר סוגיית הדו-מימן חד-חמצני.
ניסויים בתאומים
ישראל כרמי
ישראל כרמי (14 בדצמבר 1915 - 20 בינואר 2008) היה איש צבא ישראלי. מפקד ב"הגנה", בפלגות הלילה המיוחדות, בבריגדה היהודית, בפלמ"ח ובצה"ל, קצין המשטרה הצבאית הראשי (הקַמצָ"ר) התשיעי (1962–1971).
ראשית דרכו.
ישראל כרמי נולד בשנת 1915 בלודז' שבפולין וגדל בדנציג. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל. התיישב בקיבוץ גבעת השלושה והצטרף ל"הגנה". בשנים 1935–1938 שירת במסגרת משטרת המנדט כסמל נוטרים. היה מפקד פלוגות השדה, הפו"ש, בגוש דן. ב־21 במרץ 1938 השתתף באבטחת העלייה לחניתה ולאחר מכן נתמנה למפקד בפלגות הלילה המיוחדות (SNS) שהקים קפטן אורד צ'ארלס וינגייט ("הידיד"). במסגרת זו היה משומרי צינור הנפט כירכוכ–חיפה. זכה ב"מדליה המשטרתית הקולוניאלית על אומץ לב" על "שהציל חייו של הקצין הממונה על פלוגות הלילה", וינגייט, בקרב ליד הכפר דבורייה.
במלחמת העולם השנייה.