מקצוע הרובאי כולל תפעול כלי נשק אישיים, כיתתיים, מחלקתיים ופלוגתיים; קליעה; תרגולות קרביות במסגרות בגדלים שונים; הכרת אמצעי פיקוד ושליטה ואמצעי עזר שונים למטרה זו; הכרת צורות קרב מגוונות ושיטות לחימה שונות במתארים רבים; שדאות ועוד. בעוד שמרבית חיילי צה"ל זוכים להכשרה בסיסית כרובאים בדרגה נמוכה, זוכים חיילי חיל הרגלים, חיל ההנדסה הקרבית וחיילים רגליים בחילות אחרים, להכשרה בסיסית ברמה גבוהה יותר. ההכרה הבסיסית כרובאי ניתנת, בדרך כלל, כבר בשלב הטירונות, והכשרה מקיפה יותר ניתנת באימון מתקדם, בקורסים מתקדמים יותר ובקורסי פיקוד.
רמת הרובאי הנמוכה ביותר היא רובאי 00 הניתן לחיילים מתנדבים, אשר אינם עוברים הכשרה בנשק במהלך טירונותם. בעבר הייתה קיימת הכשרת רובאי 01, שנמשכה כשבועיים וחצי, ויועדה לרוב לחיילות עורפיות וחיילים במעמד של ספורטאי מצטיין, אך היא בוטלה.
חיילות עורפיות ותומכות לחימה וחיילים עורפיים ותומכי לחימה זוכים להכשרת רובאי 02, שנמשכת 3 עד 5 שבועות. באופן עקרוני, מי שהוכשר כ"רובאי 02" אינו יכול להיות לוחם, שכן ההכשרה שעבר אינה מספיקה לכך. קיימת הכשרה ל"רובאי 02" מורחב, אותה עוברים, בין השאר, תצפיתניות של חיל האיסוף הקרבי, חיילים ביחידת משטרה צבאית חוקרת ומאבטחי מתקנים של החיל הכללי.
לוחמי מערך ההגנה האווירית, תותחנים, מא"בים של חיל המשטרה הצבאית, חיל הים והלוחמים הרכובים של חיל האיסוף הקרבי זוכים להכשרת רובאי 03. זמן ההכשרה של "רובאי 03" נע בין חודש וחצי לשלושה חודשים וכולל זריקת רימון ותכנים עיוניים ומעשיים נוספים על רובאי 02 בהתאם לייעוד היחידתי. המ"כים במערך מגל עוברים הכשרה ל"רובאי 03" במשך כשלושה חודשים ולאחריה עוד 3 חודשים של קורס מ"כים. לוחמי שריון מוכשרים ל"רובאי 03" בתום הטירונות ול"רובאי 05" בתום שלב הצמ"פ (צוות, מחלקה, פלוגה).
לוחמי מג"ב, הלוחמים הרגליים של חיל האיסוף הקרבי, לוחמי יחידת רוכב שמיים של התותחנים וכן נוספים מוכשרים כרובאי 05. לוחמי חיל הרגלים, ולוחמי חיל ההנדסה הקרבית מוכשרים כרובאי 05 בתום הטירונות, שנמשכת כ-4 חודשים, וכרובאי 07 חי"ר / (סייר/פלס) 07 בתום האימון המתקדם.
לוחמי חי"ר גבולות ולוחמי חטיבת החילוץ וההדרכה של פיקוד העורף מוסמכים תחילה ברמת רובאי 03, ולאחר אימון מתקדם ברמת רובאי 06.
קורס מ"כים בחיל הרגלים, וכן קורס קצינים לוחמים מחילות היבשה מעלה את הרובאי לדרגת רובאי 08. בחיל ההנדסה הקרבית קורס מ"כים מעלה את המ"כ ל"פלס 08" ו"רובאי 07 פיקודי". קורס סמ"בים (סמלים בכירים) מעלה את ההכשרה לרובאי 10 ואילו קורס קצינים מעלה את ההכשרה של הקצינים הלוחמים מחיל הרגלים לרמת רובאי 12.
יחידות מקבילות בעולם.
בצבאות רבים בעולם קימות יחידות אשר דומות מבחינה היסטורית ליחידות הרובאי, בנוסף גם יעודם הנוכחי בתור חיל רגלים קל במעמד של יחידת עילית דומה גם הוא. בעיקר בצבאות אירופה נהוג השימוש במונח "ציד" בשפות השונות. בארצות דוברות גרמנית ושפות דומות לה, ישנן יחידות הנקראות יגר כמו גם יחידות המבוססות על מונח זה (דוגמת הפַאלְשִירְמְיֶגֶר - יחידות צנחנים). בספרד ופורטוגל, כמו גם בארצות אמריקה הלטיניות, המונח המקביל הוא 'קסדור' (Caçador בפורטוגזית ו-cazador בספרדית). בצרפת ומדינות דוברות צרפתית המונח המקביל הוא 'שאסור' (Chasseur) ובו נעשה שימוש נרחב (בדומה לצבאות דוברי הגרמנית), כך לדוגמה ביחידות פרשים קלים 'שאסור אה שבאל' (Chasseurs à Cheval).
סימון וייל (פוליטיקאית)
סימון וייל (בצרפתית: Simone Veil; 13 ביולי 1927 – 30 ביוני 2017) הייתה פוליטיקאית ועורכת דין יהודיה-צרפתייה, ניצולת השואה. כיהנה כשרה בממשלות צרפת והייתה נשיאת הפרלמנט האירופי. בזמן כהונתה כשרת הבריאות וייל קידמה את זכויותיהן של נשים בצרפת ובניהן את הזכות להפלה. ויל כיהנה גם כנשיאת הקרן לזכר השואה.
ביוגרפיה.
וייל נולדה בניס בשם סימון אנני ז'אקוב, בתו של ארכיטקט יהודי. בשנת 1922 נישא הוא לאיבון שטיינמץ ולזוג היו ארבעה ילדים, סימון הייתה בת הזקונים. המשפחה עברה להתגורר בחבל קוט ד'אזור. וייל סיימה את התיכון יומיים לפני מעצרה על ידי הנאצים ב-28 מרץ 1944. במהלך מלחמת העולם השנייה, במרץ 1944, היא גורשה מצרפת עם משפחתה. יחד עם אמה ואחותה נשלחה וייל לאושוויץ-בירקנאו. אמה נפטרה כעבור זמן קצר, טרם שחרור המחנה ב-1945. אביה ואחיה נפטרו גם הם בתקופה זו, בעוד וייל ושתיים מאחיותיה ניצלו ונותרו בחיים. בתום המלחמה שבה לצרפת והחלה בלימודי משפטים ומדע המדינה, במהלכם פגשה באנטון וייל ונישאה לו ב-26 באוקטובר 1946.
בשנים 1974–1979 כיהנה וייל כשרת הבריאות בממשלותיהם של ראשי הממשלה ז'אק שיראק וריימון באר. במהלך כהונתה נחקקו חוקים המרחיבים את היתר השימוש באמצעי מניעה (1974) ולראשונה, לאחר מאבק פוליטי קשה, ניתן היתר חוקי לביצוע הפלות. בשנת 1979 נבחרה לכהן בפרלמנט האירופי ומיד לאחר מכן נבחרה לנשיאתו.
כהונתה כנשיאת הפרלמנט האירופי נמשכה עד 1982. וייל הייתה האישה הראשונה בתפקיד והייתה הראשונה לשאת בתפקיד כאישיות נבחרת (על פני מינוי פוליטי כפי שהיה נהוג עד אותה עת). בשנים 1984–1993 כיהנה פעם נוספת בפרלמנט האירופי ועד 1989 שימשה מנהיגת הגוש הליברלי-דמוקרטי בפרלמנט. במהלך שנים אלו הייתה יו"ר הוועדה לעניינים משפטיים (1982–1984), חברת הוועדה לאיכות הסביבה, בריאות וצרכנות (1984-1992), חברת הוועדה לנושאים מדיניים (1989 ובשנית בין 1990–1992), חברת הוועדה לענייני חוץ וביטחון ובמסגרתה בוועדת המשנה לזכויות אדם (1992–1993) וממלאת מקום בוועדה למעמד האישה (1989 - 1992). בין השנים 1989–1993 הייתה וייל חברת המשלחת של הפרלמנט האירופי לאספת הנבחרים המשותפת של נציגי האיחוד האירופי ונציגי מדינות אפריקה, הקריביים והאוקיינוס השקט שחתמו על אמנת לומה. עד 1992 כיהנה באספה זו כסגנית יו"ר.
בשנים 1993–1995 שבה וייל לכהן בממשלת צרפת בתפקיד שרת הרווחה והבריאות והממונה על הרשויות המקומיות.
משנת 1998 כיהנה וייל כחברה באספה החוקתית של צרפת. בשנת 2005 לקחה חלק בקמפיין לעידוד יצירת חוקה עבור האיחוד האירופי. מעורבותה זו הייתה נתונה לביקורת פנימית בצרפת, לאור סתירות שקיימות מתוקף תפקידה באספה החוקתית במדינה ועל אף יציאתה לשבתון במהלך תקופה זו. משנת 2003 חברת מועצת הקרן לסיוע לקורבנות שהוקמה במסגרת בית הדין הפלילי הבינלאומי. בנובמבר 2008 נבחרה לחברה באקדמיה הצרפתית, וב-2010 נכנסה לתפקידה, במושב הקרוי על-שם ז'אן ראסין.
בשנת 1979 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן. וייל היא כלת פרס קרל הגדול לשנת 1981, כלת פרס נסיך אסטוריאס לשנת 2005 ומשנת 1998 היא נושאת בתואר דיים במסגרת מסדר האימפריה הבריטית.
וייל נפטרה ב-30 ביוני 2017, שבועיים לפני יום הולדתה ה-90. במלאת שנה למותה הועברה לקבורה בפנתיאון של פריז. וייל היא האישה החמישית שנקברה בפנתיאון.
חואנה דה איברבורו
חואנה דה איברבורו (בספרדית: Juana de Ibarbourou; 8 במרץ 1892 – 15 ביולי 1979) הידועה גם בשם חואנה דה אמריקה (Juana de América) הייתה משוררת אורוגוואית.
תולדות חייה ויצירתה.
איברבורו נולדה בשם חואנה פרננדז מוראלס בשנת 1892 במלו שבאורוגוואי. ב-1909, בגיל 17, פרסמה לראשונה יצירה פרי עטה – סיפור בשם "Derechos femeninos" (ספרדית: "אור נשי").
דה איברבורו הייתה מהראשונים אשר ביטאו השקפות פמיניסטיות בדרום אמריקה. הד להשקפתה הפמיניסטית ניתן למצוא בשירים כגון "La Higuera" ו-"Como La Primavera". בנוסף הייתה דה איברבורו גם נטורליסטית ופנתאיסטית, וגם על כך כתבה ביצירותיה.
בעברית ראה אור בשנת 1966 הספר "חואנה דה איברבורו – מבחר יצירות", בתרגומה של ד"ר פנינה נוה, בהוצאת "עם הספר".
קרב סולנט
קרב סולנט הוא קרב ימי שניטש ב-18 וב-19 ביולי 1545, במהלך המלחמות האיטלקיות, בין ציי פרנסואה הראשון, מלך צרפת, והנרי השמיני, מלך אנגליה. ההתנגשות התחוללה במצר סולנט, המפריד בין המפשייר לאי וייט בדרומה של אנגליה, והסתיימה ללא הכרעה. הקרב זכה לפרסום בעיקר על שום טביעת הקאראק האנגלית "מֶרִי רוֹז", ששרידיה נמשו ב-1982 ומוצגים כיום בפורטסמות'.
הרקע לקרב ומהלכו.
ב-1545 פלש פרנסואה הראשון לאנגליה בראש צבא של 30,000 חיילים ולמעלה מ-200 אוניות. אל מול צי משלוח זה, שהיה גדול מן הארמדה הספרדית ששוגרה לאנגליה ארבעים ושלוש שנים מאוחר יותר, יכלו האנגלים להעמיד כ-80 אוניות ו-12,000 חיילים בלבד.
הפלישה הצרפתית החלה ברגל שמאל. שרפה פרצה ב"קאראקו", אוניית הדגל של צי המשלוח, בעודה עוגנת בסיין, והיא אבדה כליל. אדמירל קלוד ד'אנבול עבר אל "לה מֶטְרֶס", אך זמן קצר לאחר היציאה לים עלתה אונייתו על שרטון. לאחר שתוקנה המשיך הצי בדרכו וחצה את התעלה. הצרפתים נכנסו למצר סולנט והנחיתו את צבא הפלישה בחופי האי וייט וסאסקס, אך החיילים שהונחתו באי וייט הוכו על ידי מיליציה מקומית בקרב בונצ'רץ' ונאלצו לסגת לאוניות.
ב-18 ביולי 1545 יצאו אוניות האנגלים מפורטסמות' להדיפת הפולש. הקרב בין הצדדים התחולל מטווח רחוק, ונזק מועט נגרם לאוניות שני הצדדים. ברם, סכנת טביעה מיידית נשקפה לאוניית הדגל "לה מטרס" בשל הנזקים שנגרמו לה עוד קודם הקרב, וד'אנבול צריך היה לעבור פעם שלישית לאונייה אחרת. בסופו של דבר האונייה ניצלה.
בליל ה-18 ביולי סעד המלך הנרי על סיפונה של "גרייט הֶרִי", אוניית הדגל של אדמירל ג'ון דאדלי.