במהלך שנות ה-50 זכתה בשלושה פרסים ספרותיים מרכזיים: מדליית קרנגי על "החדר בעליית הגג", פרס אנדרסן, ומדליית רגינה. לזכרה של פרג'ן מוענק מדי שנה "פרס אלינור פרג'ן", על תרומה לספרות הילדים הבריטית.
אלינור פרז'ן
האלפים של פרובאנס עילית
האלפים של פרובאנס עילית (בצרפתית: Alpes-de-Haute-Provence) הוא אחד ממחוזות צרפת, ושוכן בדרום-מזרח צרפת המטרופוליטנית. בירתו היא דין-לה-בן (Digne-les-Bains), ומספר קוד המחוז הסידורי הוא 04. המחוז מקיף 4 רבעים, 30 קנטונים ו-200 קהילות (רשויות מקומיות). הוא מוקף על ידי המחוזות האלפים העליונים, דְרוֹם, ווקלוז, ואר והאלפים הימיים, ובצפון-מזרח יש לו גבול עם איטליה. המחוז, שכשמו, תופס את החלק הצפון-מזרחי ההררי של פרובאנס, נוצר כאחר מ-83 מחוזות שנולדו במהפכה הצרפתית, ועד 1970 נקרא האלפים התחתיים (Basses-Alpes). גבולותיו עוצבו לאורך מפנה המאה ה-19.
בין נובמבר 1942 לספטמבר 1943 הוא היה כבוש בידי איטליה הפשיסטית.
גאוגרפית כמו גם דמוגרפית, המחוז נחלק לשלושה חלקים: מישורי-גבעתי, תת-אלפיני ואלפיני. הראשון כולל גבעות ועמקים שהם חלק מפרובאנס העילית, ובו מתרכזים עיקר האוכלוסייה והפעילות הכלכלית שמחוץ לתיירות האלפינית; השני מאופיין בהרים בינוניים בגובהם ובכפרים מבודדים, והשלישי כולל את הפסגות שבין 2,000 ל-3,000 מטרים ואזורי העמקים שביניהן, אתרי הסקי, ומספר נהרות. בחלק זה גם עובר אחד הכבישים הגבוהים ביותר באירופה, כביש מחוזי D64 (גובה 2,802 מ') שמקשר את אזור העיירה ברסלונט לאזור הנחלים שנשפכים באלפים הימיים. פני השטח של המחוז מחורצים ותלולים, והקשר עם הסובב קשה. בשנת 1877 הגישה ל-55 יישובים לא הייתה אלא נתיבי פרדות.
עד אמצע המאה ה-20 סבל המחוז מהגירה שלילית של אנשי הכפרים, ובחמישים השנים האחרונות נצפה גידול באוכלוסייה; אמנם, אלו שמקרוב באו מתרכזים ביישובים הנוחים, ואינם מעבדים עוד את האדמה.
בשנת 2015 התרסק מטוס בטיסה 9525 של ג'רמנווינגס מעל אזור זה בידי הטייס.
אלפ-דה-אוט-פרובאנס
סאימה (אגם)
סאימה (בפינית: Saimaa, בשוודית: Saimen) הוא גדול אגמי פינלנד, ומִקווה המים המתוקים הרביעי בגודלו באירופה. האגם, ששוכן בדרום-מזרחה של פינלנד, נוצר בתהליך הפשרת קרחונים בסוף עידן הקרח. נהר וואוקסי (Vuoksi) יוצא מהאגם ונשפך לאגם לדוגה. אגם סאימה מנוקד באיים רבים, ותעלות צרות מחלקות אותו לחלקים ולאגני-משנה רבים. קו החוף מפותל וארוך מאד.
מבין הערים שיושבות לשפת הסאימה, הגדולה ביותר היא לאפנראנטה. תעלת סאימה מחברת את העיר עם העיר הרוסית ויבורג, ואת סאימה עם מפרץ פינלנד. תעלות אחרות מקשרות את האגם עם אגמים אחרים במזרח פינלנד ויוצרות מערכת תעבורת-מים. זו משמשת להעברת עצים, חומרי-גלם ומשאות אך גם לתיירים.
הסאימה היא מקום מגוריו הבלעדי של זן נדיר של פּוּסָה ("Pusa hispida saimensis"). גם דג הסלמון שחולק את בית הגידול הזה נחשב כחיה בסיכון.
מסעותי עם עצמי
מסעותי עם עצמי הוא אלבומה השלישי של להקת הרוק הישראלית "איפה הילד?", שיצא לאור בשנת 1995.
רקע.
בניגוד לשני אלבומיה הקודמים של הלהקה, "זמן סוכר" ו"שדים", אלבום זה התאפיין בהפקה עגולה ומשוייפת יותר, ובשירים שחרגו ממסגרת הצליל שהציגה הלהקה עד אז. כחלק מהחלטת הלהקה לשנות את צלילו המוזיקלי של האלבום, הוחלט להחליף את המפיק הקודם של הלהקה, יובל שפריר, ביובל בנאי.
האלבום הוקלט ובושל באולפני "המון" ב-1995. חברי הלהקה עבדו על האלבום במשך כ-10 שעות ביום, בשעות עבודה מוקדמות מאוד שלא היו מורגלים אליה. מבחינת הרכב כותבי השירים הייתה באלבום נסיגה מהותית - חמי רודנר היה אחראי ל-10 מתוך 11 הטקסטים באלבום, ואופיר בר עמי נדחק ממעמדו ככותב ומלחין נוסף בלהקה.
השיר "הרסתי הכל" שכתב אסף שריג נכתב לזכרו של אביו, יוסף שריג. באלבום מופיע שלומי ברכה, חברו של המפיק יובל בנאי ללהקת משינה, כנגן אורח בקלידים בשיר "זוהי סדום". לגרסת התקליטור של האלבום צורף הקליפ לשיר "זוהי סדום".
האלבום נכשל מסחרית, אף על פי שהניב מתוכו את הלהיטים "נביא השעמום" "הביאו את הסתיו", "זוהי סדום" ו"מסעותי עם עצמי". האלבום גרם ללהקה שכבר הייתה רגילה ליחס של כוכבי רוק להיתקל במכשול בפעם הראשונה מאז ההצלחה הראשונית שלהם, והביא לפירוק הראשון של הלהקה לאחריו.
רשימת השירים.
כל הטקסטים נכתבו על ידי חמי רודנר, מלבד בשירים בהם מצוין אחרת.
ארגון ללא מטרות רווח
הסכמי שביתת-הנשק
רשת תורים
אבי פרימור
אברהם (אבי) פּרִימוֹר (נולד ב-8 באפריל 1935 בתל אביב) הוא דיפלומט ישראלי, שכיהן כשגריר ישראל באיחוד האירופי, ובמקביל בבלגיה ולוקסמבורג. בתפקידו האחרון כיהן כשגריר בגרמניה. משמש נשיא המועצה הישראלית ליחסי חוץ, ועומד בראש המרכז ללימודים אירופיים באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
פרימור נולד בתל אביב ליוסף ושמחה זלמה הלפרְן. סבו הוא יעקב הלפרן, מייסד שכונת זיכרון מאיר בבני ברק. הוא בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בלימודי מדע המדינה ויחסים בינלאומיים, מוסמך הסיטי קולג' של ניו יורק בלימודים בינלאומיים, ובעל תואר (DEA (Diplome d'Etudes Approfondies מטעם אוניברסיטת סורבון, פריז.
ב-1960 הצטרף כצוער לסגל משרד החוץ, כיהן בשגרירויות ישראל במאלי, בחוף השנהב וכיהן כממונה על שגרירות ישראל בדהומיי, כיום בנין. כיהן כנספח העיתונות ובהמשך כציר בשגרירות ישראל בצרפת, דובר משלחת ישראל לועידת ז'נבה (1973), ב-1976 מונה לדובר ולמנהל מחלקת העיתונות של המשרד. הושאל להסתדרות הציונית ושימש נציגה בצרפת. בהמשך מונה לסמנכ"ל לענייני אפריקה, אסיה ואוקיאניה במשרד החוץ.
בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-20 כיהן פרימור כשגריר ישראל לאיחוד האירופי, וכן כיהן כשגריר בבלגיה ובלוקסמבורג. בסוף 1991 מינה לסגן נשיא האוניברסיטה העברית לקשרי חוץ.
ב-2 בינואר 1995 נפגש עם הנס גאורג קלמאייר, חסיד אומות העולם מגרמניה בטקס שנערך בעירו. בשנת 1999, בעת ששימש שגריר בגרמניה, העניק ריאיון לעיתון הגרמני "די וולט" ובו מתח ביקורת על מפלגת ש"ס וטען שהיא אינה מפלגה דמוקרטית. הריאיון גרם לסערה פוליטית ובעקבותיו ננזף על ידי שר החוץ דאז אריאל שרון ונאלץ לסיים את תפקידו
בנובמבר 2000 נבחר פרימור כנשיא לשכת המסחר ישראל-גרמניה. בחירתו הייתה תקדימית, שכן עד אז נבחרו לתפקיד אנשי עסקים ותעשייה, אך קשריו ומעמדו בגרמניה שכנעו את חברי הלשכה. במקביל היה חבר בדירקטוריון שידורי קשת.
באוקטובר 2004, עם הקמת המרכז ללימודים אירופיים במרכז הבינתחומי הרצליה, נבחר פרימור לעמוד בראשו.
בשנת 2006 תיווך פרימור בין עיתון הארץ לקבוצת משקיעים מגרמניה, קבוצת דומונט-שאוברג, שרכשה 25 אחוז ממניות העיתון. במשך מספר שנים הוא כיהן מטעמה כדירקטור בעיתון.
פרימור הוא נשיא המועצה הישראלית ליחסי חוץ. הוא כיהן כסגן נשיא אוניברסיטת תל אביב וכיושב-ראש פורום ישראל-האיחוד האירופי הפועל באוניברסיטה זו. הוא מרצה מבוקש בתחום היחסים הבינלאומיים של ישראל.
בשנת 2014 יצא לאור בהוצאת שוקן רומן שכתב, "המלחמה הגדולה של לודוויג ולואי".
חיים אישיים.
אשתו מיכל, אם שני ילדיו התאומים גיא ואדר, נפטרה בשנת 1982. כיום הוא נשוי לציונה פרימור ולהם בן, דניאל.
עיטורים ופרסים.
פרימור זכה בעיטור "קצין מסדר הכבוד" של חוף השנהב (1963). הוא חתן פרס תרבות אירופה (1997) ופרס המצוינות האירופית (1998). פרימור הוא חתן מסדר הכבוד הגרמני - Bundes Verdienst Kreuz בדרגתו העליונה (2003). ביוני 2006 קיבל פרימור את עיטור "מפקד מסדר לאופולד", שהוא העיטור הגבוה ביותר של בלגיה. העיטור הוענק לו על ידי אלברט השני, מלך הבלגים.
ספריו.
mit Ausnahme Deutschlands. Berlin, Ullstein Verlag, 1977
Europa, Israel und der Nahe Osten. Dusseldorf, Droste Verlag, 1998
Le Triangle des Passions. Paris, Bayard Presse, 2000
Terror als Vorwand. Dusseldorf, Droste Verlag, 2003
Du Terrorisme et de ceux qui l´exploitent. Paris, Bayard Presse, 2004
Mit dem Islam gegen den Terror. Dusseldorf, Droste Verlag, 2008
An allem sind die Juden und die Radfahrer schuld. Piper Verlag GmbH, München, 2010
Frieden in Nahost ist möglich. edition Körber-Stiftung, Hamburg, 2010
גרשון ז&quot;ק
קראלה
טימי בן-יוסף
מאיר (טימי) בן יוסף (27 באפריל 1951 - 4 בספטמבר 2010) היה דוקטור לחינוך, מייסד שיטת מכלול נופאדם, ראש אגף תכנים באגף השל"ח של משרד החינוך.
ביוגרפיה.
בן יוסף נולד ב-27 באפריל 1951 לשרה ויוסף טימיאנקר בבואנוס איירס, ארגנטינה. כשנולד קראו לו הוריו מריו. משפחתו עלתה לישראל בינואר 1963, והשתקעה בבאר שבע, לאחר העלייה שינו הוריו את שמו למאיר. בתיכון אימץ את קיצור שם משפחתו כשמו הפרטי ומאז הכל הכירוהו בשם טימי.
מחמת קשיי הקליטה, נשלחו מאיר (טימי) ונח (אחיו) לכפר הנוער ניצנים שם ינק את חיבתו העזה לארץ ישראל ואהבתו לטיולים. בהמשך שבו שני הבנים לבית ההורים בבאר שבע. בן יוסף שיחק כדורגל כשוער בבית"ר באר שבע והיה חבר בתנועת השומר הצעיר, בסוף כתה י"א עזב את לימודי התיכון, עבר בגפו לעבוד ולהתגורר בקיבוץ להב. בן יוסף הצטרף לגרעין נח"ל שהיה מיועד לקיבוץ געש, התגייס לגדוד 50 משם יצא לקורס מ"כים וקורס קצינים. במלחמת יום הכיפורים שימש בתפקיד קצין המבצעים של חטיבת אילת.