דין וחשבון של המכון הלאומי לסרטן של ארצות הברית מ-1997 קבע כי נשורת מהניסויים האטמוספיריים באתר התפזרה בכמעט בכל מדינות ארצות הברית, במיוחד בשנים 1952, 1953, 1955 ו-1957, ושיעורה היה גבוה במיוחד במדינות מרכז וצפון מרכז ארצות הברית. נקבע כי די היה בנשורת זו לגרום ל-10,000 עד 75,000 מקרים של סרטן בלוטת התריס.
כבר ב-1982 הוגשה תביעה נגד ממשלת ארצות הברית על ידי 1,200 איש, שבה נטען לרשלנות מצדה במהלך ניהול הניסויים באתר, אשר הביאה להתפזרות נשורת ולגרימת מחלות ממאירות עקב כך. מדען מהמעבדה הלאומית אוק רידג' העיד שאמצעי ההגנה מקרינה שננקטו במהלך עריכת הניסויים באתר היו מתחת לסטנדרט הזהירות שכבר התברר כנחוץ במהלך אותן שנים על פי המחקרים בנושא.
בשנת 1990 קיבל הקונגרס את חוק הפיצויים על חשיפה מקרינה, אשר קבע פיצוי אחיד של 50 אלף דולר לנפגעי הנשורת שהוכרו מכוחו. מדובר היה באנשים במחוזות מדינות נבדה, אריזונה ויוטה שאליהם נשבה רוח מהאתר, שחיו שם לפחות שנתיים בשתי תקופות זמן שנקבעו בשנים 1951 עד 1958 ו-1962, וחלו במחלות קשות מסוימות. עד 2006 נתקבלו תביעות מכוח החוק של 10,500 איש ו-3,000 תביעות נידחו. עד 2014 הגיע מספר התביעות מכוח החוק שהתקבלו ל-28,880. מכוח חוק זה וחוק פדרלי נוסף שולמו פיצויים גם לנפגעי חשיפה לקרינה מקרב אנשים שעבדו בתעשיית הנשק הגרעיני, לרבות אלו מהם שהשתתפו בניסויים האטמוספיריים באתר.
מחאות נגד האתר.
בשנים 1986 עד 1994 נערכו בקרבת האתר למעלה מ-500 הפגנות נגד קיום הניסויים בו בהשתתפות כ-37,000 איש. כ-16,000 מהם נעצרו על ידי המשטרה.
ב-5 בפברואר 1987 הפגינו כ-2,000 איש ליד האתר לרבות חמישה חברי קונגרס מהמפלגה הדמוקרטית. כ-400 מהם שניסו לפרוץ לתוכו נעצרו. בין העצורים היו אישים ידועים כקרל סייגן, כריס כריסטופרסון, מרטין שין ורוברט בלייק.
במרץ 1988 נערך ליד האתר מרתון הפגנות בן עשרה ימים בקריאה לסגירתו. השתתפו בו 8,000 איש. כ-3,000 מהם נעצרו.
לאחר 1994 המשיכו להתקיים הפגנות לשם הפסקת כל פעילות באתר, רבות מההפגנות נערכו בהנהגת תנועת המחאה Nevada Desert Experience.
ג'אנקרלו דה סיסטי
ג'אנקרלו דה סיסטי (באיטלקית: Giancarlo De Sisti; נולד ב-13 במרץ 1943 ברומא) הוא כדורגלן ומאמן עבר איטלקי.
דה סיסטי, שהיה ידוע בכינויו "פיצ'ו" (באיטלקית: "Picchio", "נקר"), שיחק בעמדת הקשר, וחילק את הקריירה בין שתי קבוצות בלבד, רומא ופיורנטינה. כקשר נבחרת איטליה, רשם דה סיסטי 29 הופעות, וזכה עם נבחרתו באליפות אירופה ביורו 1968 ובמקום השני במונדיאל 1970. לאחר פרישתו, עבר דה סיסטי לקריירת אימון, במהלכה הוביל בין היתר את פיורנטינה ואודינזה.
קריירת משחק.
דה סיסטי החל את דרכו בקבוצת הנוער של רומא מעיר הולדתו. הוא רשם את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ב-12 בפברואר 1961, במהלך עונה בה עדיין היה חלק מקבוצת הנוער. החל מעונת כבר היה שחקן קבוע של הקבוצה הבוגרת, והחל להשתלב כמחליף בקבוצה עם 11 הופעות ליגה. בעונה זו גם רשם את שערו הראשון בסרייה א' בניצחונה של רומא 1-0 על פיורנטינה ב-11 במרץ 1962. בעונת כבר היה לשחקן הרכב בקבוצה, וסייע לה לזכות בקופה איטליה, לאחר ניצחון במשחק גמר כפול על טורינו. לאחר עונה נוספת כשחקן הרכב, ובעקבות קשיים כלכליים של המועדון, נמכר דה סיסטי לפיורנטינה לקראת עונת .
דרכו של דה סיסטי במדי פיורנטינה התחילה בצורה מוצלחת. הוא שותף בכל משחקי הליגה בעונה הראשונה בקבוצה, שהסתיימה במקום הרביעי, וזכה עם הקבוצה בשני תארים, הגביע האיטלקי וגביע מיטרופה. לקראת עונת קיבל דה סיסטי את תפקיד הקפטן, תפקיד אותו מילא עד לעזיבתו ב-1974. בעונת זכה דה סיסטי עם קבוצתו באליפות איטליה, האליפות היחידה בקריירה שלו, והשנייה בהיסטוריה של המועדון. בכל תשע העונות שלו בקבוצה היה דה סיסטי חלק חשוב ומרכזי במרכז הקישור. דה סיסטי צבר 348 הופעות בכל המסגרות במדי הקבוצה, והוא ממוקם במקום השישי בטבלת ההופעות במועדון בכל הזמנים.
לקראת עונת חזר דה סיסטי לרומא, שם ראה בו המאמן נילס לידהולם חלק חשוב מהקבוצה, וייעד לו את תפקיד הקשר ההתקפי, מתחת לחלוץ. כבר בעונה הראשונה שלו בחזרה ברומא, סייע לה להתברג במקום השלישי ואף כבש את שער הניצחון במשחק הדרבי מול לאציו. מבחינה קבוצתית הייתה זו עונת השיא בקדנציה השנייה של דה סיסטי. הוא הוסיף לשחק ברומא עוד ארבע עונות נוספות, ובסיום עונת פרש ממשחק פעיל בגיל 36.
דה סיסטי הוא אחד משלושת הכדורגלנים היחידים בהיסטוריה שצברו 200 הופעות לפחות במדי שתי קבוצות שונות בסרייה א', יחד עם לוצ'יאנו קסטליני (טורינו ונאפולי) וצ'ירו פרארה (נאפולי ויובנטוס).
נבחרת איטליה.
דה סיסטי החל את דרכו בנבחרת איטליה ב-1 בנובמבר 1967 בניצחון 5-0 על במסגרת מוקדמות יורו 1968. למרות שצבר שתי הופעות בינלאומיות בלבד, זומן דה סיסטי על ידי פרוסיו ולקרג'י לסגל הנבחרת לקראת יורו 1968 הביתי. דה סיסטי רשם הופעה אחת בטורניר, במשחק הגמר החוזר (הראשון הסתיים בשוויון לאחר הארכה), כשפתח בהרכב בניצחונה של איטליה 2-0 על , בישל את השער השני לפייטרו אנסטסי, והיה שותף לתואר האירופי הראשון של נבחרתו.
דה סיסטי, שהפגין יכולת גבוהה בפיורנטינה ובמרכז הקישור של הנבחרת, היה לחלק חשוב בסגל האיטלקי לקראת מונדיאל 1970 במקסיקו. הוא פתח בהרכב כל משחקיה של איטליה בטורניר. בשלב הבתים, איטליה גברה 1-0 על , והסתפקה בתוצאות שוויון 0-0 מול ו כדי להעפיל מהמקום הראשון. ברבע הגמר דילגה הנבחרת מעל המארחת עם ניצחון 4-1, וחצי הגמר היה אחד מהמשחקים הגדולים שידע טורניר גביע העולם, כשאיטליה גברה על בתוצאה 4-3 לאחר הארכה, במשחק שזכה לכינוי "משחק המאה". דה סיסטי זכה למקום בהרכב גם במשחק הגמר בו הפסידה איטליה 4-1 ל.
כארבעה חודשים לאחר הטורניר, החלה איטליה את דרכה במוקדמות יורו 1972. ב-31 באוקטובר 1970, במסגרת טורניר המוקדמות, כבש דה סיסטי את שערו הראשון בהופעתו ה-20 במדי איטליה, שגברה 2-1 על . דה סיסטי הוסיף וכבש גם בשתי ההופעות הבאות שלו בנבחרת, ושערו הרביעי והאחרון במדיה היה ב-20 בנובמבר 1971, שוב מול אוסטריה.
לאחר שכשלה להעפיל לטורניר יורו 1972 בעקבות הפסד ברבע הגמר במוקדמות מול , סיים דה סיסטי את דרכו הבינלאומית ולא זומן יותר לנבחרת. בחמש שנים בנבחרת רשם דה סיסטי 29 הופעות (מתוכן שש במונדיאל ואחת באליפות אירופה), וכבש ארבעה שערים.
קריירת אימון.
מיד לאחר פרישתו ממשחק, החל דה סיסטי בקורס מאמנים, ובמקביל הצטרף לצוות הטכני של קבוצת רומא, במדיה פרש, עד שקיבל את רישיון האימון שלו ב-1980. בינואר 1981 קיבל דה סיסטי את המשרה הראשונה שלו, כשהתמנה למאמן פיורנטינה, אחת מהקבוצות בהן כיכב כשחקן.
דה סיסטי הגיע לקבוצה לאחר כחצי עונה, בה נקלעה פיורנטינה למאבק נגד הירידה. מיד עם הגיעו לקבוצה חל שינוי מהותי ביכולתה. היא הפסידה רק פעמיים בחצי העונה השנייה, ועלתה במעלה הטבלה עד שסיימה את העונה במקום החמישי. בזכות היכולת שהפגינה פיורנטינה, פתח דה סיסטי עם הקבוצה את עונת . פיורנטינה תחת דה סיסטי ובכיכובם של דניאל ברטוני, ג'אנקרלו אנטוניוני, פייטרו ורכובוד ופרנצ'סקו גרציאני חזרה לאחר כעשור להתמודד שוב על האליפות ואף הובילה את טבלת הסרייה א' במשך תקופה ארוכה עד למחזור הנעילה, בו הפסידה את התואר ליובנטוס בסיומו של מחזור מעורר מחלוקת בו כשלה פיורנטינה לנצח את קליארי, עם החלטות שופטים גבוליות (שער לזכות פיורנטינה שנפסל באופן מעורר מחלוקת, פנדל גבולי שניתן ליובנטוס). פיורנטינה סיימה את העונה במקום השני בטבלה, נקודה מתחת לאלופה יובנטוס.
לאחר עונה אחת בשלהי הצמרת, חזרה פיורנטינה של דה סיסטי לצמרת הגבוהה כשסיימה במקום השלישי בעונת . הייתה זו העונה המלאה האחרונה של דה סיסטי בקבוצה. בקיץ 1984, בפתיחת עונת , אושפז דה סיסטי בעקבות מורסה שהתגלתה במוחו. לאחר התעקשות של הבעלים שהאמין מאוד במאמן, הוא חזר לספסל לאחר 45 ימים בלבד, על אף שנצטווה לנוח כחצי שנה. לאחר שהוצע לו כי פרוסיו ולקרג'י ימונה לצידו, החליט דה סיסטי לעזוב את הקבוצה, והוחלף על ידי ולקרג'י בדצמבר 1984.
דה סיסטי חזר למגרשים בינואר 1986 כשהתמנה לתפקיד מאמן אודינזה, שנאבקה נגד הירידה. הוא הצליח להציל את הקבוצה ולהשאיר אותה בליגה, אך באותו קיץ נחשפה פרשת הטיית משחקים בכדורגל האיטלקי, ובעקבות מעורבותה של הקבוצה בפרשה (דה סיסטי לא היה מעורב באופן אישי ולא הואשם) היא פתחה את עונת לאחר שתשע נקודות הופחתו ממאזנה. אודינזה סיימה את העונה במקום האחרון וירדה לסרייה ב'. הירידה הוכרעה בעקבות העונש שספגה הקבוצה, שכן היא צברה יותר נקודות מיריבותיה לתחתית וללא העונש היא הייתה צריכה לסיים את העונה מקום אחד מעל הקו האדום.
ב-1988 התמנה לתפקיד ראש מחלקות הנוער של נבחרת איטליה, שכללו את הנבחרות עד גיל 18, 16 ו-15. הוא הצטרף לצוות המקצועי של אזליו ויצ'יני לקראת מונדיאל 1990 הביתי, בו סיימה איטליה במקום השלישי, ובקיץ 1991 אימן את נבחרת הצבא האיטלקי והוביל אותה לזכייה באליפות העולם לנבחרות צבאיות.
לקראת עונת חזר לאמן במסגרת הסרייה א', כשהתמנה לתפקיד המאמן של אסקולי, העולה הטרייה מהסרייה ב'. לאחר כחצי עונה בה לא הצליח להתחמק עם הקבוצה מקרבות התחתית, הוא פוטר מתפקידו. בסיום העונה ירדה אסקולי בחזרה לליגת המשנה.