הקמת מתחם הספורט החלה באמצע שנות ה-60 ביוזמת מפקד כוחות מחוז הצבא הקווקזי, אלוף-משנה אלטונין. הצבא החזיק בבעלות על מועדון הכדורגל ולכן יזם את הקמת המתחם. מתחם הספורט המחוזי כלל את זירת הספורט העיקרית עם יציעים ל-33,000 מושבים, מגרש כדורגל, מרכז אתלטיקה למגרשים ושטח, מתחם ספורט מים עם שלושה בריכות, מגרשי ספורט, בית הארחה עם 300 מקומות ישיבה ואולם אתלטיקה במגרש המזרחי.
זירת הספורט העיקרית וכל מתחם הספורט הושלמו באפריל 1971. מעצב הבניינים והמבנים היה ארגון Voenproekt, שפעל בחסות משרד ההגנה הסובייטי.
ב-1981 נערכו משחקי 16 האחרונות ושמינית גמר גביע המחזיקות האירופי בעונת 1981/1982, כאשר מחזיקת הגביע הסובייטי סק"א רוסטוב פגשה את אנקראגיוז'יו ואת איינטרכט פרנקפורט.
מאז פברואר 2007 האצטדיון שופץ פעם אחת. היציעים המזרחיים והמערביים (השכבה הנמוכה יותר ולא האח"מי) תפקדו באופן מלא. האצטדיון יכול להכיל 11,000 איש. לאחר שחזור יציעי הדרום והצפון, קיבולת האצטדיון הייתה 25,000 איש.
ב-28 בינואר 2016 אישרה פיפ"א רשימה של 36 מגרשי אימונים למונדיאל 2018, כולל אצטדיון סק"א. לכן היה צורך לשפץ שוב את האצטדיון כדי להתאימו לדרישות.
בשנת 2018, לאחר שלב השיפוץ הראשוני (כאשר נהרסו לחלוטין כל היציעים הישנים), קיבולת האצטדיון הייתה 500 איש. אז הותקנו היציעים החדשים עם עלייה בקיבולת הכוללת של האצטדיון ל-2,200 מושבים, הותקן לוח התוצאות הדיגיטלי ונוספו מסלולי האתלטיקה. הפתיחה הרשמית של הזירה המשופצת התקיימה ב-23 במרץ 2019, עם משחק בין סק"א (רוסטוב) לדינמו (סטברופול) (0: 2). נחתם הסכם בין צסק"א לבין סק"א, כך שהשניים התקשרו בהסכם שיתוף פעולה ארוך טווח. ביולי 2020 בעלי קבוצת סק"א הצהירו על כוונתם לשפץ את האצטדיון או לבנות חדש במקומו.
פטרוס, נסיך יוון ודנמרק
פטרוס, נסיך יוון ודנמרק (ביוונית: Πρίγκιψ Πέτρος της Ελλάδος; 3 בדצמבר 1908 – 15 באוקטובר 1980) היה נסיך יווני, בנו של גאורגיוס, נסיך יוון ודנמרק ונכדו של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים ואנתרופולוג שחקר את תרבות טיבט ואת הפוליאנדריה. כן היה קצין בצבא יוון בעת מלחמת העולם השנייה. במסגרת אותה מלחמה שהה זמן קצר בגלות בירושלים. נישואיו לאירנה אלכסנדרובה אובצ'יניקובה, רוסיה פשוטת-עם, גרמו להדחתו ממשפחת המלוכה.
שנים ראשונות.
פטרוס נולד בפריז לבית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג. אביו היה גאורגיוס, נסיך יוון ודנמרק ובנו השני של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים ואמו הנסיכה מארי בונפרט (נינתו של לוסיאן בונפרטה, אחיו של נפוליאון). עקב מלחמת העולם הראשונה וכינון הרפובליקה היוונית השנייה לאחריה, לא ביקר פטרוס ביוון בין השנים 1912 ל-1935. בתקופה זו שהה בעיקר בדנמרק, מקורה של משפחתו. את ימי הקיץ בילה בארמון ברנסטורף עם דודו, ולדמר, נסיך דנמרק, שהיה לו כאב שני. ב-1932 הצטרף למשמר הלאומי של דנמרק והשתחרר שנתיים מאוחר יותר בדרגת לוטננט. לאחר שסיים תואר במשפטים באוניברסיטת פריז, למד אנתרופולוגיה בבית הספר לכלכלה של לונדון בהדרכתו של ברוניסלב מלינובסקי וסיים ב-1936. באותה עת עבר פסיכואנליזה אצל זיגמונד פרויד.
עם כינונה מחדש של המלוכה ביוון, בראשותו של בן-דודו גאורגיוס השני, מלך היוונים, שב פטרוס ליוון, לטקס ההכתרה שלווה גם בהלווייתם של קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון, אמו אולגה ורעייתו סופיה. פטרוס היה אז שלישי בתור לירושת הכתר, לאחר בן-דודו פבלוס ואביו.
ב-1935 נפגש פטרוס עם אירנה אלכסנדרובה אובצ'יניקובה, מהגרת ממוצא רוסי פשוט. היא הייתה מבוגרת ממנו בארבע שנים וגרושה פעמיים. השניים התאהבו והחלו להראות יחדיו בציבור, למורת רוחה של משפחת המלוכה היוונית.
המסעות הראשונים באסיה.
בספטמבר 1937 יצא פטר, יחד עם אירנה וסטודנטים נוספים של מלינובסקי למסע אנתרופולוגי בהודו הבריטית. בראשית 1938 תרו את פנג'אב, לדאק וסרינגאר. בהמשך עברה המשלחת לדרום הודו וחקרה את בני עם הטודה (קבוצה דראווידיות החיה בהרי טאמיל נאדו). אחד מנושאי התעניינותו העיקריים של פטרוס היה תופעת הפוליאנדריה (יחסי נישואים בין אישה אחת לכמה גברים באותה עת).
בספטמבר 1939 נשא פטרוס את אירנה לאשה בקונסוליה הדנית במדרס. אם בכוונה ואם בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה, לא הודיע פטרוס להוריו על חתונתו והדבר נודע להם מן העיתונות באיחור של מספר שבועות. החתונה, לפשוטת עם, ללא בקשת אישור מראש וללא הודעה מוקדמת, עוררה זעם רב במשפחת המלוכה ואביו ניתק עמו את קשריו.
מלחמת העולם השנייה.
ארינה ופטרוס שבו לאירופה בנובמבר 1939. תחילה הגיעו לצרפת, אך עם הפלישה הגרמנית לצרפת ביוני 1940, ברחו לאסיזי שבאיטליה. מלינובסקי, שהיה אז פרופסור באוניברסיטת ייל, הציע לפטרוס משרה באוניברסיטה, אך הוא דחה את ההצעה במטרה לעבור ליוון ולהצטרף לצבא יוון עם פרוץ מלחמת איטליה–יוון. לארינה לא הותרה כניסה ליוון, בטענה שהיא תככנית ובעלת שאיפות להפוך את יוון לקומוניסטית והיא מצאה מפלט באיסטנבול.
הגרמנים פלשו ליוון ב-6 באפריל 1941, שלושה שבועות לאחר מכן, כאשר עמדו לפני כיבוש אתונה, נמלט פטרוס לכרתים. הוא היה אחד הקצינים האחרונים מצבא יוון שהתפנו מאתונה. בכרתים היה לראש מטהו האישי של המלך. ב-20 במאי כבשו הגרמנים את כרתים. משפחת המלוכה נאספה על ידי משחתת בריטית ופונתה לאלכסנדריה. עם זאת, עקב מדיניותו הפרו-איטלקית של פארוק, מלך מצרים, לא התקבלה משפחת המלוכה היוונית בסבר פנים יפות וחבריה התפזרו ללונדון ולדרום אפריקה. לפטרוס וארינה הותר להתאחד שוב בירושלים.
פטרוס וארינה התגוררו בביתו של מקס אייטינגון, תלמידו של פרויד, בטלביה והתערו בחברה הקוסמופוליטית של העיר באותה עת. ב-5 ביוני 1941 נישאו השניים בטקס דתי שנוהל על ידי הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים. במקביל פעלו פטרוס ובעיקר אירינה לסייע ברקימת קשרים בין המרכז הכנסייתי הרוסי בארץ ישראל (שהיה כפוף לכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה ("הכנסייה הלבנה"), שתמכה במשפחת רומנוב ולא הכירה בברית המועצות) לבין הכנסייה הפרבוסלאבית "האדומה" שמרכזה היה במוסקבה ואשר תמכה בשלטון הסובייטי. כהני הדת שהתנגדו להתערבותה של ארינה העבירו מסרים למשפחת המלוכה היווני לפיהם מדובר בסוכנת סובייטית. בפרט הכעיסה את המשפחה העובדה שפטרוס הציג את ארינה כ"נסיכת יוון". פטרוס שהה במקביל בקהיר, כנציג משפחת המלוכה היוונית הגולה במזרח התיכון. עיקר פעילותו הייתה גיבושו מחדש של צבא יווני והשתתפות צבאית יוונית לצד בעלות הברית במערכה במדבר המערבי, בפלישת בעלות הברית לסיציליה ובפלישת בעלות הברית לאיטליה. בכיבוש רומא פיקד פטרוס על כוח לוחמים מאורים מניו זילנד. לאחר מכן נשלח לסין הלאומית כנציג בעלות הברית לצ'יאנג קאי שק.
עבודה אתנוגרפית בהודו.
משפחת המלוכה לא הייתה יכולה לשוב ליוון לאחר שחרורה, עקב אירועי דצמבר 1944 ביוון, שכלו מלחמת אזרחים בין מלוכנים לקומוניסטים. פטרוס ידע כי אם תוחזר המלוכה, לא יתיר המלך את כניסת ארינה ליוון כרעייתו, והשניים שהו בקהיר וחיפשו מדינה לעבור אליה. ב-1 בספטמבר 1946 החליט משאל עם ביוון להשיב את המלך לכסאו, אך גאורגיוס השני נפטר סמוך לאחר מכן, ב-1 באפריל 1947. יורשו, פבלוס, בן דודו של פטרוס, הסכים להכיר בנישואיו, אך רק אם יוותר על תביעתו לכתר. פטרוס סירב ונאסר עליו לשוב ליוון.
בני הזוג עברו לדנמרק, גם נפגש פטרוס עם החוקר הניג הסלונד-כריסטינסן , שעמד להוציא משלחת חקר למרכז אסיה. כריסטינסן ביקש מפטרוס להצטרף למשלחת ולעמוד בראש האגף הטיבטי שלה. פטרוס שהה בארצות הברית כאשר קיבל הודעה על מותו של כריסטינסן, אך המשלחת לא בוטלה.
בינואר 1949 יצאו פטרוס וארינה מלוס אנג'לס לקולומבו, בירת ציילון. הם שבו אל בני עם הטודה וסייעו להם מבחינה הומניטרית. כניסתם לטיבט ו לנפאל נמנעה בשל הקרבות עם צבא סין העממית, אך הם יצאו לריכוזי הגולים הטיבטים בקלימפונג שבצפון מערב בנגל, שם התעמק פטרוס בלימודי השפה והתרבות הטיבטיים. פטרוס אסף מבחר פריטים אתנוגרפיים שהועברו למוזיאון הלאומי של דנמרק. פטרוס וארינה, ששימשה לו עוזרת מחקר, תיעדו את שושלות הגולים הטיבטים ותיעדו את המיעוט הטיבטי-מוסלמי. כן רשמו ותיעדו שירים, סיפורים, פואמות ואגדות וצילמו למעלה מ-3,000 תמונות. ב-1952 שבו בני הזוג לקופנהגן.
לאחר מספר שבועות שבו בני הזוג לאזור. גם הפעם נמנעה כניסתם לטיבט, אך הפעם התווספה לכך גם עוינות של הממשל ההודי. שלטונות מערב בנגל אסרו על פטרוס לאסוף חומר אתנוגרפי נוסף באזור. ב-1953 יצא פטרוס מן ההימלאיה למשלחת חקר לאפגניסטן לכבוז זכרו של הניג הסלונד-כריסטינסן. המזלחת שבה להימלאיה לאחר ששה שבועות.
פטרוס לא חסך את ביקורתו על צבא הכיבוש הסיני בטיבט, והפך למטרד לממשלה ההודית המארחת. במאי 1956 הוצא נגד הזוג צו גירוש. פטרוס השתדל לעכב את ביצוע הצו באמצעות פניה לבן משפחתו, לואי מאונטבאטן, שהיה מושל הודו האחרון וידיד אישי של ראש ממשלת הודו, ג'ווהרלל נהרו. בני הזוג קיבלו ארכה ויצאו את הודו בפברואר 1957.
שנים אחרונות.
בני הזוג התיישבו בלונדון. ב-1959 השלים פטרוס תואר דוקטור לפילוסופיה בבית הספר לכלכלה של לונדון וחיבר עבודה על פוליאנדריה.