הפרלמנט בהחלט לא היה נלהב לגבי יציאה למלחמה חדש, והמלך ניסה להסית את דעת הקהל באנגליה כנגד הולנד באמצעות יצירת תקרית חמורה. רוזן ארלינגטון שלח את היאכטה המלכותית, ה"מרלין", כאשר על סיפונה אשתו של טמפל, דורותי אוסבורן, ב-24 באוגוסט 1671 להפליג דרך הצי ההולנדי שעגן מול חוף בריאל לעבודות תחזוקה. האוניות ההולנדיות הניפו את דגליהן כאות הצדעה, דבר שהיה מקובל בין מדינות ביחסי ברית, אך סירבו לירות מטח כבוד מכיוון שהטילו ספק בכך שה"מרלין" היא אוניית מלחמה אמיתית. צ'ארלס שלח את סר ג'ורג' דאונינג, השגריר החדש בהאג, שדרש שהאדמירלים האחראיים לכך ייענשו בחומרה, ולכך סירבו חברי הפרלמנט של הולנד. בתחילת 1672 היה על דאונינג, שכבר הפך שנוא על האוכלוסייה ההולנדית עוד במהלך המלחמה הקודמת, לברוח מהאג מחשש לחייו. טמפל העיר באירוניה לצ'ארלס, כיוון שהיה אוהד של ההולנדים בעצמו, שלו ולאשתו היה הכבוד לשמש ככלי משחק בחורבן המתקרב על הולנד.
אף על פי שדה ויט נטה להאמין להבטחות הדיפלומטיות שנשלחו אליו מאנגליה ומצרפת שאין בכוונתן לפלוש לשטח הולנד, פירשו פוליטיקאים ואנשי צבא הולנדיים אחרים את הפעולות הדיפלומטיות הצרפתיות בנסיכויות הגרמניות השכנות, את הכנת הצי המלכותי האנגלי ואת הקמתם של צבאות גדולים כסימן ברור למלחמה בלתי נמנעת. ב-25 בפברואר 1672, על אף גילו הצעיר, התמנה וילם השלישי לקפטן-גנרל של צבא הקונפדרציה ההולנדית. חילוקי דעות בין הסיעות השונות וחוסר ודאות לגבי האסטרטגיה הצרפתית מנעו את הקמתו של כוח צבאי משמעותי: מרבית 83,000 החיילים שגויסו (70,000 רגלים ו-12,710 פרשים) הועברו כחיל מצב למצודות הגבול. ככל שהייתה הרפובליקה ההולנדית לא מוכנה בצורה מספקת כנגד מערכה יבשתית, היה מצבה טוב בהרבה בזירה הימית, אף על פי שהפרלמנט של הולנד החליט להגביל את תקציב הצי ל-4,776,248 גילדן (הפחתה מהערכות התקציב הראשונה שעמדו על 7,893,992 גילדן), בניסיון לא להתגרות באנגלים.
ב-1667, לאחר שהשמיד את עמוד השדרה של הצי האנגלי בצ'טהאם, נחשב הצי ההולנדי לחזק בעולם, אך עד 1672 כבר שיקם הצי האנגלי את כוחו, בעוד שאוניות הולנדיות מעטות נבנו במקביל, כאשר אחד מהמחוזות החופשיים, פריסלנד, לא היה מסוגל לתרום אוניות רבות מכיוון שהיה נתון תחת מתקפה מצד מיניסטר. עם זאת, הצליחו ההולנדים למנוע את הניסיונות להסגר ימי ונחיתה של כוחות אויב על חופיהם, זאת על אף שכוחם הגיע לשליש מעוצמתם המשולבת של ציי אנגליה וצרפת, בזכות עליונותם ברמת אימון אנשי הצוות. בקרבות העיקריים של 1666 עדיין היו ההולנדים בתהליך של הכרת אוניותיהם החדשות וכתוצאה מכך ביצעו מפקדיהן טעויות טקטיות קשות. בנוסף, פגע סכסוך אישי בין מיכיל דה-רויטר לקורנליוס טרומפ באחדותו של הצי. דה-רויטר ניצל את הקיץ של 1771 לעריכת תמרונים ותרגילים במערך טורי, בשיפור תרגולות הירי ובהשלטת רמה גבוהה יותר של משמעת. כתוצאה מכך, הגיעה הרפובליקה ב-1672 לשיאה מבחינת עוצמת כוחה הימי. בצי האנגלי, לעומת זאת, גברה קנאתו של אדוארד ספראג (Edward Spragge) במעמדו של מפקדו העליון, הנסיך רופרט מהריין. בנוסף, שבר ספראג פעמיים את מערך הלוחמה של הצי על מנת לפתוח בקרב אישי מול טרומפ, לאחר שנשבע להורגו מכיוון שהעליב את אשתו. שיתוף הפעולה בין ציי אנגליה לצרפת היה גרוע, ורצוף באי הבנות וחשדנות הדדית.
צ'ארלס התכוון להשתמש באחיינו וילם כבובה, באמצעות העלאתו ממעמד חסר חשיבות לזו של שליט לגיטימי, אשר יבטיח את כניעותו כלפי המלך האנגלי. עם זאת, גרם איום הפלישה לאפקט שלא נלקח בחשבון, אשר חיזק את מעמדו של וילם. בינואר 1672, ניסה וילם, אשר הבין בשלב זה את כוונותיו של צ'ארלס, לנצל את עליית כוחו ולהציע להפוך את הרפובליקה ההולנדית לבעלת בריתה של אנגליה. בתמורה היה על צ'ארלס לדרוש מהפרלמנט ההולנדי למנות את וילם למשרת הסטאטהולדר ובמקביל לנטוש את בריתו עם צרפת. צ'ארלס בחר שלא לקבל את ההצעה; כאשר לא תהיה תחת איום פלישה צרפתית, הוא לא ציפה כי הולנד תקיים את תנאי הברית.
כפי שאירע בעימות הקודם ביניהן, כבר לפני פתיחתה הרשמית של המלחמה ניסו האנגלים ליירט את השיירה השנתית של אוניות סוחר הולנדיות אשר הפליגה מהלבנט, בליווי אוניות מלחמה כהגנה מפני הקורסארים הברברים. בין ה-12 ל-13 במרץ 1672 תקפה שייטת בת 18 אוניות בפיקודו של האדמירל האנגלי רוברט הולמס את השיירה, שמנה 72 אוניות סוחר וחמש אוניות מלחמה, בעת מעברה בתעלה האנגלית. ההתקפה נהדפה בידי האדמירל ההולנדי קורנליוס איוורטסן (Cornelis Evertsen) שאיבד רק אוניית מלחמה אחת ושלוש אוניות סוחר.
הפלישה.
על פי ההסכם שנחתם בדובר, הצטרפה אנגליה לצרפת והכריזה מלחמה ב-7 באפריל 1672, לאחר שהאחרונה הכריזה מלחמה יום קודם לכן, כאשר העילה הייתה תקרית ה"מרלין". מקורות רבים מציינים בטעות כי אנגליה הכריזה מלחמה כבר ב-27 במרץ, כתוצאה מהשימוש שעשו האנגלים בלוח היוליאני אשר פיגר בעשרה ימים אחרי הלוח הגרגוריאני בו נעשה שימוש ביבשת אירופה.
במפתיע, נעו הצרפתים במהירות, הודות למערכת חדשה של בסיסי אספקה שאת הקמתם יזם המרקיז פרנסואה-מישל לה טלייה, השר לענייני מלחמה. בתוך חודש אחד בלבד, החל מה-7 במאי, צעד צבא צרפתי בן 130,000 איש (118,000 רגלים ו-12,500 פרשים) אותו ליווה לואי ה-14 אישית, דרך ליאז', עקף את המצודה ההולנדית החזקה במאסטריכט, נע במורד הריין תוך שהוא כובש שש מצודות השייכות לדוכסות קליף ובהן חיל מצב הולנדי, וב-12 ביוני חצה את הריין התחתון אל תוך בטאוויה ובכך פלש לשטח הרפובליקה תוך שהוא עוקף את קו ייסל (IJssellinie). כתוצאה מכך, הוציאה אוברייסל את כוחותיה מתוך הצבא ההולנדי, שגם כך היה נחות מספרית, במטרה להגן על עריה. זמן קצר לאחר מכן נכנע המחוז בפני כריסטוף ברנרד פון גאלן, בישוף מיניסטר, אשר צבאו צעד צפונה כדי לכבוש את דרנתה וצר על חרונינגן.
וילם נאלץ לסגת עם צבאו לאוטרכט, ועמו 9,000 חיילים בלבד, אך הבורגנות סרבה להכין את העיר למגננה, ותחת זאת פתחה את שערי העיר בפני הצבא הצרפתי על מנת להימנע ממצור. וילם וצבאו נסוגו אל מעבר לקו המים ההולנדי (Hollandse Waterlinie), אזור שניתן להצפה בקלות, במטרה להגן על ליבה של הרפובליקה, אך ההצפה לא החלה, לאחר שהשלטונות הורו על הכנות לביצועה רק ב-8 ביוני, ועוכבה בשל התנגדותם של תושבי הכפרים המקומיים לכך שהמים הגואים יפגעו ברכושם.
בינתיים, התרחש הקרב הימי הראשון. לאחר הכרזת המלחמה האנגלית, העלה הפרלמנט ההולנדי את תקציב הצי ב-2.2 מיליון גילדן. דה ויט, אשר ביקש ניצחון ימי מכריע, החליט על אסטרטגיה תוקפנית ושלח את דה-רויטר למשימה להשמדת צי בעלות הברית. ב-7 ביוני הפתיע דה-רויטר את הצי המשולב בזמן שקיבל אספקה מול החוף האנגלי, והאחרון ניצל מתבוסה בקרב סולביי רק מכיוון שהצי ההולנדי איבד את יתרונו בשל היפוך בכיוון הרוח. עם זאת, כתוצאה מהקרב, בו נהרג גם אדוארד מונטגיו, רוזן סנדוויץ' ה-1, נוטרל צי בעלות הברית מכל ניסיון למבצע ימי משמעותי למשך שארית העונה, מלבד ניסיון כושל ליירט את שיירת החברה ההולנדית להודו המזרחית בעת הפלגתה בחזרה מאיי הודו המזרחיים ההולנדיים. הניסיון לקיים הסגר ימי על החוף ההולנדי כשל. קורנליוס, אחיו של דה ויט, התלווה לצי על מנת לזקוף את הניצחון לזכותו של המשטר, אך המצב ביבשה ביטל הישג זה.
נוכחות צבא פולש בלב הרפובליקה גרם לפאניקה ציבורית נרחבת. ב-14 ביוני החליט הפרלמנט ההולנדי לפנות לצרפת ולאנגליה לגבי גיבוש התנאים לשלום. מצב זה שכנע את לואי כי המלחמה כבר הוכרעה, ובעצתו של לה טלייה פתח במשא ומתן על מנת להגיע להסכם שתנאיו ייטיבו ככל הניתן עם צרפת. אוכלוסיות הערים ההולנדיות פתחו במהומות, בהאשימן את המשטר באחריות לאסון וקראו לנסיך וילם מאורנז' לתפוס את השלטון. מרבית מועצות הערים הפכו מרצון לתומכות בית אוראנז' או הוכרחו לעשות זאת בלחץ תומכיו. צ'ארלס תמך תמיד בסיעה האורנז'יסטית; כעת השיבה לו הסיעה על תמיכתו, כאשר האשימה את הסיעה הרפובליקנית ברצון למסור שטחים לצרפת והציגה את צ'ארלס כאדם היחיד המסוגל להציל את הולנד מכיבוש צרפתי. בהיסטוריה ההולנדית כונתה שנת 1672 כ"שנת האסון" (Rampjaar).