בין אלכסנדריה לבין אתיופיה כמעט ונותק. כלכלת המדינה החריפה את מצבה, כאשר דרכי המסחר נחסמו בידי מדינות אסלאמיות עוינות וכמו כן, חוסר היציבות פוליטית בחצר המלכות, הוביל לשקיעה מתמדת בתרבות וחברה האתיופית, תקופה זאת כנויה לא בכדי, תקופת החושך. אולם, בראשית המאה ה-12, מצבה של אתיופיה השתנה. שליטים חבשים, משבט האגאגו, ייסדו את שושלת זאגווה. שושלת זאת, כבשה את השטחים שהיו תחת שליטת הקיסרות האקסומית לשעבר, בהם תיגרה, אקסום וחבש. והחלו לייסד ערים כגון רוחא, עיר הבירה ולליבלה שנודעה גם בתור - ירושלים החדשה. וזאת בשל הניסיון להעתיק את המודל של העיר ירושלים וקדושתה למחוז לסטה בו נבנתה העיר לליבלה. ולכן, בערים אלו נבנו כנסיות מרשימות, אשר חיקו את הכנסיות של ירושלים, כגון, כנסיית הקבר, הר הזיתים וגבעת הגולגולתא לצד בנייה רחבה של מבני נזורה שזכו לקרקעות תמורת נאמנות. אולם, אף היותם קיסרים גדולים וחשובים שאחר התמוטטות הקיסרות זכו להכרה כקדושים בידי גורמי הכנסייה, לא זכו קיסרי זאגווה להערכה בתקופת שלטונם בידי מרבית הנזרים והכמורה שלא אחת מרדה בהם. וזאת בשל העבודה שאינם היו מיוחסים כמלכי אקסום לשושלת מנליק הראשון, שעל-פי המיתוס האתיופי, הוא בנו של מלכת שבא והמלך שלמה ואבי כל האתיופים. ולכן, אף על מפעלי הבנייה הרחבים, הכיבושים ומימון וטיפוח מוסד הכנסייה והכתר. חוסר היכולת להשתלט בימיה על הכנסייה, דרכי המסחר ומאבקים מבית הביאו בשנת 1270 לקריסתה.
האימפריה הישנה (1270–1632).
תור הזהב.
האימפריה הישנה הידוע גם בשם - הסולומונית, נקראה תור הזהב באתיופיה. היא החלה לפרוח במאה ה-13 והגיעה לשיאה במאה ה-15 בימיו של זרע-יעקוב. השושלת ששלטה בתקופה זאת, הייתה, שושלת הסלומנית. מייסד השושלת החזקה ביותר בתולדות אתיופיה, היה הקיסר יכונו אלמאלכ משוואה.
יכונו אמלאכ, ניצל את חולשת זאגווה והקשר ההדוק שלו לעולם הנזורה והכנסייה האתיופית, כדי להדיח את שליטי זאגווה ולתפוס את שלטונם. ובכך ייסד את השושלת הסולומונית, שושלת מלוכה המייחסת את עצמה לקשר ישיר בין קיסרות אקסום לבין מנליק הראשון ולמלך שלמה ומלכת שבא. אולם, בימי יכונו אמלאכ, לא הצליחה השושלת להתבסס, ורק בימי עמדה ציון אשר שלט בין השנים 1314 - 1344 החלה להיווצר קיסרות אתיופית חדשה, היא הקיסרות הסולומונית, אשר תמשול באתיופיה לסירוגין עד ימי המהפכה של שנת 1975.
עמדה ציון היה שליט חזק, הוא הצליח להתמודד עם הבעיות שנלוו לשליטי זאגווה. וכניגוד עליהם, כבש את הרמה האתיופית בצפון והצליח לשלט באופן ניכר על נתיבי הסחר, תוך חיזוק הצבא וחיסול יריבים אזוריים באמצעות יצרה של לגיטימציה שלטונית ייחודית לשליטי הקיסרות במשך דורות והוא חיזוק המיתוס והקשר של שליטי קיסרות הסלומונית למלך שלמה ולמלכת שבא. ולכן נלחם המלך רבות בשליטים מקומיים וגם בנסיכויות אסלאמיות בקרן אפריקה והביא לכיבושים רחבים שלא ידע הארץ כמותה מאז ימי אקסום. כמו כן, המלך דאג לחזק את מעמדו בכך שכתב את האפוס המלכים הידוע (הלא הוא הכבר נגשת - כבוד המלכים) אפוס שמטרתו לחזק את הקשר בין הכתר לנצרות ולשושלת מנליק הראשון שליט אקסום. אולם אף על ההצלחות במישור הצבאי לא הייתה כבמישור הדתי, נזירים וכמרים רבים, מרדו כנגד מעמדו של המלך עמדה ציון, הם גינו את נוהגי חצר המלכות, שנראו בעיניהם לא ראויים למשל, פוליגמיה. וכן הם מחאו על התערבות המלך בנוהלי הנזירות והכנסייה ולכן לא הסכימו לקבל את המנחות ממנו או לבוא תחת סמכותו של המלך. עלייתם של תנועות הנזירים הלוחמניות בתקופתו של עמדת-ציון אף יותר החריפו, כיוון שרוב הנזירים היו אצילים מנושלים ולכן הם לא הסכימו לקבל את מרותו של שליט הסולומנים שכאמור השפעתו החלה וגדלה על עייני המנזר.
אולם רובם נכנעו עוד בימי חיו. אך תנועה אחת צלחה לשורד דורות רבים. והיא התנועה האווסטטית על שם הקדוש אווסטטאיס. התנועה הנזירית צמחה במאה ה-14 במחוז תיגרה ופרחה שם, התנועה התנגדה רבות לאבונא (המנהיג אתיופיה הדתי) הן בשל שהיה קופטי-מצרי והתנגד לזיקתם של האווסטטים לקדש את יום שבת על פני יום ראשון. כמו כן, הנזירים האווסטטים היו בקשר להדוק עם האצולה המקומית וזכו להגנה מפני האבונא, שמעמדו עם הקיסר הלכו והתחזקו. אומנם בלכתו של עמדה ציון לא נשכחו המאבקים הדתיים. והם גברו אף יותר בתקופתו של דווית השני קיסר סולומנים. דווית משל בין השנים 1380 - 1412. בתקופתו כנראה בוצע רוב תרגומי כתבי הקודש לגעז שהפכה לשפת הפולחן הנוצרי הרשמי. כמו כן, הספר נסי מרים, שנכתב באותה תקופה, היה הביטוי הראשון לקשר שבין הנצרות האתיופית לבין פולחן הבתולה, הלא קידושה של מרים אם ישו. כמו כן, יצר הקיסר קשר עם אירופה הנוצרית בראשית המאה ה-15. ונראה שהיה הראשון להביא לאתיופיה את שרידי הצלב האמיתי, מה שיחזק את פולחן הצלב בנצרות האתיופית וגם הפכה לאחד הסמלים החשובים ביותר בדת זו לדורות הבאים. שלטונו של דווית השני וכן בנו הבכור יאצחאק, לא שינה דבר ביחס לתנועות האווסטטים והמאבק הדתי בניהם לבין הכמורה האלכסנדרונית נותר מתוח. אך עם זאת, המשיכו הקיסרים בתהליך ניצור של העמים הנכבשים תחת מרותם לרבות הנסיכויות האסלאמיות בתיגרה ובשוואה.
הקיסר המשמעותי ביותר בתור הזהב האתיופי, היה ללא ספק בנו הצעיר של דווית השני ואחיו של הקיסר איצחאק, הלא הוא הקיסר זרע-יעקוב (1434 -1468). זרע-יעקוב המשיך את מפעלו של אביו, הוא בסס את פולחן הבתולה והצלב ומציאת פתרון לפולחן השבת בקרב הקהילה האטווסטית. וזאת כדי לאחד את הכנסייה תחת מרותו וחסותו של הכתר האתיופי. ולכן, בתקופתו של זרע-יעקוב נעשו רפורמות משמעותיות בדת. פולחן האיקונין שהגיע בימיו של הקיסר דווית בידי הכמורה האלכסנדרונית, התקבל באופן רשמי בימיו והיה בשימוש להדרת הקיסרות והדת הנוצרית. כמו כן, ספרים כגון ספרי נסי מרים ותפילות עלייה הפכו לקנוניות ומחייבות בכנסייה. זרע-יעקוב כונן 33 מועדים וחגים ייחודים לכבודה של מרים, כדי לחזק את פולחנה. וכן השתמש באיקונין שלה בפסטיבלים ואירועים דתיים. גם הצלב זכה לחיזוק משמעותי, שרידי הצלב האמיתי הועברו לכנסיות שבשוואה, ופולחן הצלב קיבל חיזוק משמעותי כסמל דתי וסמל של בית המלוכה. אך האתגר הקשה ביותר של היה כנגד התנועה האטווסטית ומאבקה עם האבונא. לשם כך, ניסה לאחד את הקיסרות תחת פשרה בין הפלגים וזאת שמירה על קידוש השבת לצד קידוש יום ראשון. זרע-יעקוב היה תומך נלהב של התנועה האטווטית. ולכן פשרה זאת, לא התקבלה בעין יפה בימי-חיו.
אך צעד שיזם בהחלט הוריד עם הדורות את להט המאבק בין האבונא לתנועה וסימל את ראשית שקיעתו של המאבק, שהסתיים בסופו של דבר בפרשה בין התנועות וקידוש השבת נותר כנוהג בקרב הכנסייה האתיופית לצד קידוש יום ראשון. מאבקים אחדים נוספים שצמחו בתקופת שלטונו, כמו תנועת הספטינים, דוכא ביד קשה.
בנוסף אף על המפעל הדתי נוסף גם מפעל ספרותי ענף בתקופתו, שכל מטרתו הייתה לחזק את הקשר שבין הדת לכתר ולאחד את הקיסרות האתיופית והדת הנוצרית המפולגת בממלכה לנוסח אחיד וקנוני. איגרות תאולוגיות, ספרי תפילה וכרוניקות כנסייתיות נכתבו בתקופת הקיסר. כמו כן, תרומתו של זרע-יעקוב היה לפוך את האמהרית לשפה המדוברת בפי רוב. והחלה לשמש במישור הפוליטי-כלכלי ברחבי הקיסרות בלבד. ואילו הגעז נותרה כשפת הפולחן. לבסוף מפעלו הגדול של זרע-יעקוב היה חיזוק התשתית הדתית וחינוכית בקיסרות. הוא צמצם את מספר הבישופים הלא מיומנים ודרש בישופים ואבונא מיומנים וכשירים לתפקיד מידי הבישוף שישב באלכסנדריה. השג אדיר לזרע-יעקוב, כאשר הצליח להוכיח את שליטתו על מינוי האבונא והבישופים של הכנסייה בארצו. במישור החברתי, הדת הנוצרית הפכה לחלק חשוב בחייו ולכן הוא דרש מנתיניו להשתית את הנצרות בחיי היום-יום שלהם. נתיני הממלכה נדרשו לענוד צלבים, לחגוג את החגים ולצום בתעניות, אשר הלכו וגדלו בימי שלטונו. כמו כן, הוא שמר על אכיפה קפדנית של מצוות וחיי הדת של נתיניו והפרדה ממשית ומוצלחת בניהם לבין אוכלוסייה ילידית לא נוצרית שבממלכתו. במותו של זרע-יעקוב בשנת 1468 לא שבה אתיופיה לגדולת עוד. קיסריה הבאים היו חלשים, והיא החלה תהליך ארוך של התפוררות איטית שהגיע לשיאה במרד גרן בשנת 1527. ומאז לא שבה אתיופיה לגדולתה כבימי תור הזהב.
תקופת השפל.
יורשיו של זרע-יעקוב לא הצליחו כאביהם וסבם להמשיך במדיניות הכיבוש והכלכלית והותירו בדורות הראשונים לאחר מותו במצב של התגוננות בעיקר מפני איומים חיצוניים חדשים, כגון הקיסרות העות'מאנית האסלאמית, נסיכיות הראר שרק באו תחת חסות הקיסרות אך מעולם לא נכבשו וכוח חדש ולא מוכר, הם הפורטוגזים הקתולים שהחלו להתיישב לאורך שטחיה של סומליה של היום. אולם, במישור הדתי הותירו את מדיניותו על קנה ואף חיזקו את מעמדה של הכנסייה הנוצרית ושמרו על מעמד הרם של המלכים והמרות על נוהלי הכנסייה ועל התאולוגיה. נראה היה, כי עד מרד גרן, המשיכה לפרוח אתיופיה ללא מפרעה, בנושאים הדתיים, תרבותיים ופוליטיים. למרות אי-הצלחה יתרה במישור הצבאי והכלכלי. כמו כן, בשלהי המאה ה-15 החלו כוחות פורטוגזים לעגון בשטחי סומליה של היום. והקשר בינם לבין הקיסרות האתיופית החל להתחזק. אך בין השנים 1527–1543 חוותה הקיסרות האתיופית הנוצרית טלטלה חמורה, הידוע גם בשם - מרד גרן. אחמד אבן איברהים אל-גאזי, הידוע בכינוי, גרן. היה אימאם מקומי מסולטנות אדל, הסמוכה על נסיכיות הראר האסלאמיות. חלם- חלום, כי שעת הכושר הגיע ואללה שולח אותו, כדי לכבוש את הקיסרות האתיופית הנוצרית ולכונן מדינה אסלאמית.