שלום עליכם רחש הערכה מרובה כלפי גולדפאדן והשניים קיימו ביניהם חליפת מכתבים. בספרו "יוסילי זמיר" מתאר שלום עליכם את גיבור הרומן יוסילי, החולם שהוא מלטף את שערות ראשה של אהובתו: "ואסתר שרה לו בקול דממה דקה שיר הנשמה הצעירה, אחד משיריו של גולדנפודים, ששניהם היו שרים בילדותם לעיתים קרובות". שמ"ר נפגש עם גולדפאדן בבוקרשט. הרושם שהותיר עליו גולדפאדן היה ניכר ובעקבות כך החליט לכתוב מחזות בעצמו.
שיריו, כגון ראזשינקעס מיט מאנדלען ("צימוקים ושקדים"), הפכו שירים עממיים. הדמויות במחזות "שמענדריק" ו"שני קוני למל" הפכו לחלק מהסלנג ביידיש. מחזותיו הועלו על הבמות ברחבי העולם היהודי, משנת 1880 ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה. הועלו עיבודים שונים למחזותיו, אך גולדפאדן היה "המסורת על הבמה". גם אחרי מלחמת העולם השנייה הועלו מחזות שכתב, כמו "שולמית", ו"שני קוני למל" אף צולם כסרט – שני קוני למל, בכיכובו של מייק בורשטיין.
יעקב שטרנברג תיאר את יצירות התיאטרון של גולדפאדן כ"נשיקה האגדתית של בן המלך שהעיר את יהדות רומניה המנומנמת מבחינה רוחנית. ובכל פעם שהיא שקעה שוב בתנומה אפשר היה להעיר אותה באש גולפדנית חדשה". ישראל ברקוביץ' כתב שביצירותיו "אנחנו מוצאים נקודות דומות למה שאנחנו קוראים היום 'תיאטרון טוטאלי'. ברבים מהמחזות שלו הוא מחליף בין פרוזה ושירה, פנטומימה וריקוד, רגעים של אקרובטיקה וקצת להטוטנות ואפילו ספיריטואליזם". באנציקלופדיה היהודית נכתב כי "יש לשירתו של גולדפאדן ערך ניכר, אך שירתו ביידיש, שיש לה כוח ביטוי עז ועומק של רגש יהודי אמיתי, האפילה על זו העברית".
לאחר מותו כתב העיתון "The New York World", בתיאור הלווייתו, כי "הוא לא היה אלא משורר ומחזאי; אברהם גולדפאדן - 'שייקספיר היהודי'". בנקרולוג קצר שהתפרסם לאחר מותו נאמר עליו ב"ניו יורק טיימס" כי לא היה רק "שייקספיר ביידיש", כי אם גם "משורר ונביא".
בדצמבר 1950 הוקם בתל אביב תיאטרון היידיש "תיאטרון גולדפאדן". נגד התיאטרון, שנסגר ביולי 1952 בעיקר מסיבות כלכליות, הוצא צו על תנאי אשר אסר על המשך העלאת מופעים.
בשנים 2002–2004 התקיים"פסטיבל אברהם גולדפאדן" ביאשי שברומניה ונוהל על ידי התיאטרון הלאומי על שם וסילה אלכסנדרי.
על שמו רחוב בקריית חיים.
חיבוריו וכתביו.
כתבים אחרים.
דור הולך ודור בא (הגות)
גרמאניקוס יוליוס קלאודיאנוס קיסר
גֵרְמַאנִיקוּס יוּלִיוּס קְלַאוּדִיאַנוּס קֵיסָר (15 לפנה"ס – 10 באוקטובר 19) היה מצביא רומאי בולט, שנודע במלחמותיו בגרמאניה. אביו היה נירון קלאודיוס דרוסוס בנה של ליוויה, שהייתה אחר כך אשת אוגוסטוס קיסר, ואמו הייתה אנטוניה הצעירה בתם של מרקוס אנטוניוס ושל אוקטביה אחות אוגוסטוס. בנו היה הקיסר קליגולה ואחיו היה הקיסר קלאודיוס. הוא גם היה אחיינו של הקיסר טיבריוס וסבו של הקיסר נירון מצד אמו.
נישואיו ושירותו המוקדם.
גרמניקוס נשא את אגריפינה, בתו של מרקוס ויפסניוס אגריפה ויוליה ונכדת אוגוסטוס, והשניים הביאו לעולם תשעה ילדים, שלושה מתוכם מתו בילדותם. האחרים היו דרוסילה, יוליה ליווילה, אגריפינה הצעירה, דרוסוס קיסר, נירון (אין לבלבל בינו לבין קיסר בשם זה) וקליגולה.
גרמאניקוס היה אהוד מאוד בקרב אזרחי רומא, והיה חביבו של אוגוסטוס, ואף נראה כיורשו לתקופה קצרה. אולם לבסוף נבחר כיורשו של אוגוסטוס, טיבריוס שאולץ לאמץ את גרמניקוס בשנת 4 לספירה.
גרמניקוס הורשה להיבחר כקוואיסטור בשנת 7 (בגיל 23) אף על פי שהיה צעיר בחמש שנים מגיל המינימום להחזקת המשרה, הוא שירת בצבא הרומאי תחת פיקודו של דודו טיבריוס ובשנת 12 נבחר למשרת הקונסול.
המרד על הריין.
מותו של אוגוסטוס בשנת 14 הביא לפריצת מרד בקרב הלגיונות שהיו מוצבים בפאנוניה ובגרמניה, לשם דיכוי המרד טיבריוס שלח את בנו דרוסוס יוליוס קיסר לפאנוניה, האחריות על דיכוי המרד בגרמניה נפלה על כתפיו של גרמניקוס שהיה מפקד הלגיונות באזור. טקיטוס מוסר שבנוסף להעלאה בשכר, שיפור תנאי השירות וקבלת מסודרת על מענקי שחרור המורדים רצו למנות את גרמניקוס לקיסר במקום טיבריוס אולם אמירה זאת לא מתיישבת עם תיאור המרד שמראה על כך שסמכותו של גרמניקוס על חייליו הייתה מוגבלת ביותר ובסוף הוא נאלץ להיכנע לדרישות המורדים, וטיבריוס נאלץ לאשר את פעולותיו בדיעבד ולהשוות את תנאי יתר הלגיונות לאלו שחנו בגרמניה.
גרמניקוס לא הסתפק בשיכוכו של המרד אלא הוביל את הלגיונות אל מעבר לריין למסע מלחמה שבמהלכו הוא כבש את השטח בין הריין לאלבה והצליח להחזיר שניים משלושת נסי הלגיונות שנלקחו בקרב יער טויטובורג ולקבור את החיילים הרומאים שנפלו בקרב. מעשיו הגדילו את הפופולריות שלו, וייתכן שלכן טיבריוס לא ראה את מעשיו בעין יפה והחליט להחזירו לרומא. אולם למעשה הצלחותיו היו מפוקפקות וככל הנראה טיבריוס בחר להמשיך את מדיניותו של אוגוסטוס בדבר הימנעות ממלחמות התפשטות הדורשות השקעה גדולה בכוחות צבא.
כשגרמניקוס חזר לרומא בשנת 17 הוענק לו טריומף ושנה לאחר מכן הוענק לו מאיוס אימפריום והוא מונה לשליט הפרובינקיות המזרחיות של האימפריה.
שליט המזרח.
שיגורו של גרמאניקוס למזרח נבע מהצורך הדחוף לטפל בבעיות שהתעוררו בממלכות החסות, מלכי ארמניה, קומגנה ואמאוס נפטרו מבלי להותיר יורש וארכלאוס מלך קפדוקיה נחשד שקשר כנגד רומא. גרמאניקוס החל במסעו למזרח תוך שהוא מתקבל בכבוד מלכים בכל מקום שאליו הגיע.
גרמאניקוס הדיח את ארכלאוס, ארגן את קפדוקיה כפרובינקיה, וסיפח את קומגנה לתחומה של פרובינקיה סוריה, הוא מינה מלך פרו-רומאי לארמניה, ופתח במשא מתן עם הפרתים שנועד לשמר את הסדרי השלום מימיו של אוגוסטוס.
גרמאניקוס גם ביקר במצרים, במה שהיה צעד שנוי במחלוקת, מכיוון שנאסר על רומאים בכירים לבקר בפרובינקיה מבלי לקבל את אישור הקיסר. בביקורו במצרים הוא התנהג בצורה פופוליסטית ונהג להתהלך ללא משמר כבני המקום, כמו כן הוא הוציא מספר צווים שמטרתם הייתה לשמור על זכויות המקומיים מהטרדה על ידי השלטונות, ופתח את מחסני התבואה כאשר היה מצב של רעב במצרים, צעד שיש חוקרים הסבורים שגרם רעב ברומא. על כך הוא זכה בהערצתם הבלתי מסויגת של המצריים אולם התנהגות זאת הייתה לצנינים בעיני טיבריוס השמרן, שנזף בו על התנהגותו וגרם לו למתן את גילוי האהדה אליו מצד המצריים.
במהלך שהותו במזרח הוא נקלע לעימות עם נציב סוריה, גנאיוס קאלפורניוס פיסו. טקיטוס מייחס את מקור העימות למינוי הנציב על ידי טיבריוס במטרה למנוע מגרמאניקוס לצבור פופולריות בקרב הלגיונות, אולם סביר יותר שהעימות נבע מהשוני בין שני האישים - פיסו, שהיה אדם שמרני שהמסורת הרפובליקנית הייתה יקרה ללבו, לא ראה בעין יפה את התנהגותו הפופוליסטית של גרמאניקוס. תרם לעימות גם העובדה שפיסו לא ציית להוראותיו של גרמאניקוס למרות שהיה תחת סמכותו מבחינה חוקית.
גרמאניקוס חלה ומת באנטיוכיה בשנת 19. מקורביו של גרמאניקוס האשימו את פיסו בהרעלתו וכתוצאה מלחץ ציבורי העמיד טיבריוס את פיסו למשפט בפני הסנאט העוין, פיסו שהבין שאין לו שום סיכוי לצאת בשלום מהמשפט בחר להתאבד.
גרמניקוס יוליוס קלאודיאנוס קיסר
גרמניקוס
עמק זבולון
עמק זבולון או "עמק עכו" הוא עמק בצפון ארץ ישראל, הנמצא לאורך מפרץ חיפה ומהווה למעשה המשך השבר של עמק יזרעאל.
גאוגרפיה.
אורכו של העמק מגיע עד לכדי 14 קילומטרים, ורוחבו המקסימלי מגיע עד לכדי 9 קילומטרים. גבולותיו הם נחל נעמן מצפון, רכס הכרמל מדרום, הים התיכון ממערב והרי הגליל התחתון ממזרח. נחל קישון חוצה את העמק בחלקו הדרומי.
שם העמק.
למעשה, שמו של העמק יסודו בטעות, שכן עמק זבולון של ימינו היה שייך לנחלת שבט אשר, לפי תיאורי גבולות הנחלות שבספר יהושע, בעוד שבט זבולון שכן באזור עמק יזרעאל. מקור הטעות הוא בפרשנות מוטעית לפסוק בברכת יעקב לזבולון: "זבולון לחוף ימים ישכון", שממנו נשמע כאילו נחלת שבט זבולון היא בחוף הים. לפי פרשנויות שונות, הערות לסתירה בין ברכת יעקב לנחלות השבטים בפועל בספר יהושע, כוונת הפסוק היא שלשבט זבולון היה מסדרון צר מנחלתו אל חוף הים, אך לא ששכן באמת על חוף הים.
שמו הערבי של עמק זבולון הוא ואדי ג'ידרו או ג'ידרו. על שם "חירבת ג'ידרו" שהייתה במקום בו שוכן היום כפר ביאליק. זכר לשם זה נשמר בנחל גדורה (ואדי פוארה).
היסטוריה.
יש המזהים את עמק זבולון עם ארץ כבול, המוזכרת בספר מלכים כחבל ארץ גרוע, אותו נתן שלמה לחירם מלך צור.
עמק זבולון שימש לזירת קרבות בעת הכיבוש הערבי (במאה ה-7), ובעת הכיבוש הצלבני (במאות ה12 - 13).