שביתות ואי-שקט תעשייתי היו שכיחים בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה כתוצאה מחוסר שביעות רצון מהתנאי העבודה וכתוצאה מעלייתם של ארגוני עובדים מיליטנטים כמו המפלגה הקומוניסטית של אוסטרליה ופועלי התעשייה של העולם. הבעיות החמירו באוסטרליה עקב פעילותם של בתי הדין לעבודה מאז איחוד אוסטרליה. אף על פי שכוונת מוסד הבוררות הפדרלי הייתה לגשר על חילוקי דעות במגזר התעשייתי, לא הייתה לכך הצלחה מרובה.
גישתו של ברוס כלפי יחסי העבודה בתעשייה הייתה מגוונת ובתחילה הוא לא גילה אהדה לא לתלונות של המעסיקים ולא לתלונות של העובדים, בהאמינו שהבעיות תיפתרנה באמצעות תיווך בין מקומות העבודה לבין העובדים. באופן תדיר הוא קרא לשני הצדדים לשתף פעולה. המצב נהייה קשה כאשר עובדי הרציפים פתחו בשביתה ב-1925. לשביתה זו הייתה השפעה מידית וחמורה על הכלכלה האוסטרלית, שכן הייצוא והיבוא היו תלויים בתפקודם של הנמלים וברוס הבין שהמצב כמות שהוא בלתי נסבל. כשארגון העובדים סירב לשתף פעולה, מיהר ברוס לחוקק את חוק הניווט (Navigation Act) ואת חוק ההגירה (Immigration Act). החוק הראשון התיר לספינות בריטיות וזרות שלא עבדו עבור התעשייה האוסטרלית לפעול במימי אוסטרליה. החוק השני אפשר לממשלה הפדרלית לגרש את כל מי שנולד מחוץ לאוסטרליה ושבית משפט מיוחד מצא אותו אשם ב"שיבוש החיים התעשייתיים של הקהילה". מנהיגי השביתות שנולדו מחוץ לאוסטרליה היו עד מהרה צפויים לגרוש על פי חוק זה, אך ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, ג'ק לאנג, סירב לאפשר למשטרת המדינה לעצור שני מנהיגים מובילים של האיגוד. ברוס הגיב בחקיקת חוק שעל פיו הוקמה המשטרה הפדרלית.
צעדים אלו עוררו את זעמה של מפלגת הלייבור, שאתגרו את ברוס לקבל אישור עליהם מהעם. הבחירות של 1925 עמדו בסימן הפחד מ"הסכנה האדומה". במסע הבחירות של ברוס הוא קרא לשקט תעשייתי והגדיל את חלקה של הממשלה הפדרלית בהבטחתו, אך גם גינה את "המסיתים הזרים" ואת מלחמת המעמדות וקרא לחוק וסדר בנמלים. הוא הכריז שאוסטרליה "חייבת כעת להחליט אם האמצעי ההיסטורי החשוב, החוקה, עונה על צורכי היום יום לאור ההתפתחויות החדשות". מסע הבחירות של ברוס היה מוצלח וממשלתו נבחרה מחדש. "ממשלתי שבה לשלטון עם משימה ברורה... לנקוט בצעדים לשימור השקט התעשייתי", הכריז ברוס במהלך כהונתו השנייה וקרא לקיום משאל עם לתיקון החוקה כדי שנושא יחסי העבודה יהיה תחת אחריותה הבלעדית של הממשלה הפדרלית. ניסיונות לתיקון החוקה למען מטרה זו נדחו במשאלי עם עם רוב דחוק בשנים 1911, 1913 ו-1919, אך על רקע סכסוך העבודה המתמשך, שם ברוס דגש על הבעיות של תחומי שיפוט מעורבים, פסקי דין סותרים ויכולות רגולציה ואכיפת חוק מוגבלים של הממשלה המרכזית. באופן שנוי במחלוקת, הוא הכניס למשאל העם שאלה בנוגע ל"שירותים חיוניים" כדי שתינתן לממשלה הסמכות להגן על הציבור מפני "שיבושים ממשיים או אפשריים של שירותים חיוניים". הצעות אלו עוררו התנגדות רחבה, אפילו מצדו של מי שכיהן לימים כראש ממשלה, רוברט מנזייס ומפלגת הלייבור והקבוצות השמרניות היו חלוקים ביניהם על שאלת התיקונים לחוקה. המחלוקת על ההצעות לשינוי החוקה עוררו מחלוקת ציבורית רבה כך שבספטמבר, דחה אותם הציבור בהצבעתו במשאל העם.
אי השקט התעשייתי המשיך להתקיים. חזית המאבק בנמלים הייתה מרכז הסכסוך. בחוות דעת על חוק המוסד לבוררות ב-1928, ביקש ברוס שבתי הדין לעבודה ייקחו בחשבון את ההשלכות הכלכליות של פסקי הדין שלהם ולא רק את שיקולי רווחת העובדים. מיד לאחר מכן הוחמר המצב כאשר פסק דין בנוגע לעניינם של עובדי הנמלים גרם להרעת התנאים שלהם על רקע כלכלי. על רקע זה הוקם איגוד עובדי הנמלים ובמלבורן פרצו מהומות, בהם נפצעו כמה ואחד נהרג. במסגרת הקמפיין כנגד "הסכנה האדומה" במסע הבחירות של 1928 דחף ברוס לחקיקתו של חוק עובדי התחבורה, שנתן לממשלה כוח חסר תקדים בתחום יחסי העבודה. כעת נדרש מכל עובדי הנמלים רישיון ממשלתי או "קולר כלבים" (dog collars), כפי שהם כינו אותו, כדי להתקבל לעבודה. החוק אפשר לממשלה הפדרלית לשלוט ביעילות על זהותם של עובדי הנמלים וכמעט והביא לחיסולו של איגוד עובדי הנמלים, ועל ידי כך לחוסר אהדה עמוק כלפי הממשלה מצדם של ארגוני העובדים. בבחירות נבחר ברוס מחדש אך עם רוב קטן יותר של 9 מושבים בפרלמנט בלבד, מצב שביר ביותר שנתן את האפשרות לנטישתם של חברים את הקואליציה. למרות זאת לא נרתע ברוס והוא היה משוכנע שאם המשבר לא ייפתר, עלולה הכלכלה האוסטרלית להיות בסכנה.
משבר הנמלים.
ב-1927 החל להסתמן ראשיתו של מיתון כלכלי באוסטרליה. ב-1929 נראה היה שבאופן בלתי נמנע המיתון יהפוך לשפל כתוצאה מהתדרדרות מהירה בכלכלה העולמית. באותה שנה היצוא ירד בכמעט שליש והתוצר המקומי הגולמי ירד ב-10% מבלי שיוקר המחיה ירד. החוב הלאומי של אוסטרליה עמד באותה עת על 631 מיליון ליש"ט ותשלומי הריבית עליו היו שווים כמעט לתשואות הייצוא, מצב שקשה היה לשאת אותו גם בתקופה רגועה מבחינה כלכלית. המשקיעים והבנקים הבינו את המצב ומקורות האשראי של אוסטרליה החלו להתדלדל. תוכניות הפיתוח הכלכליות הגדולות של ברוס הגדילו את החוב הלאומי בצורה משמעותית אך עדיין הצליחו להשיג רק תשואה שולית בטווח הקצר. כדי להחמיר את המצב, אי-שקט תעשייתי המשיך לשרור באוסטרליה, במיוחד במדינות שהיוו את מרכז הפעילות הכלכלית כמו ניו סאות' ויילס וויקטוריה. האופוזיציה החלה להתחזק. ב-1928 נבחר ג'יימס סקאלין כמנהיג מפלגת הלייבור לאחר פרישתו של מתיו צ'ארלטון והוא היה אחד מחברי הפרלמנט המוכשרים ביותר ואחד הנואמים הרהוטים. סקאלין חזה שהכלכלה האוסטרלית תהייה פגיעה ביותר עקב חובותיה הגבוהים ושהיא תעמוד בפני משבר אם לא יחול שינוי דרסטי במדיניות הכלכלית של הממשלה. יותר מכך, מפלגתו של ברוס החלה לחתור תחתיו. האשמה על הצמצום המשמעותי בתמיכה במפלגה יוחסה לחוסר האחדות ולהיעדר מטרה ברורה. למרות הרוב של 9 חברי פרלמנט שעמד לזכות המפלגה, במהלך השנים 1928 ו-1929, החלו תומכיה לעזוב אותה על רקע סוגיות שונות ונעשו ביקורתיים כלפי ממשלתו של ברוס. המבקרים העיקריים של הממשלה היו בילי יוז ואדוארד מאן.
מצב הכלכלה ההולך ומחמיר גרם ללחצים גם בתחום יחסי העבודה, כששיעור האבטלה עלה והמעסיקים חיפשו דרכים לקצץ בהוצאותיהם. שביתת עובדי ענף הסוכר ב-1927, שביתת עובדי הנמלים ב-1928 ושביתות עובדי התחבורה ותעשיית העץ ב-1929 המשיכו לשבש את הפעילות הכלכלית. הגרוע ביותר הגיע כאשר התגלע סכסוך בין הכורים לבין בעלי המכרות בניו סאות' ויילס, שהגיעו לשיאם כשפרצו מהומות והתחוללו שביתות ב-1929 וניסיונות של הממשלה ליישב את הסכסוך נכשלו.
ברוס הציג אולטימטום בפני ממשלות המדינות: עליהם להעביר מרצונן את סמכויות הפיקוח על התעשייה אל הממשלה הפדרלית, או שהממשלה הפדרלית תוותר על סמכויותיה בתחום זה ותבטל את מוסד הבוררות הפדרלי. ההודעה נפלה כרעם ביום בהיר במערכת הפוליטית, שלא לומר על חברי הממשלה עצמם, שרובם לא יודעו על תוכן ההכרזה מבעוד מועד. ברוס לקח בחשבון שהמדינות לא יוותרו בקלות על סמכויותיהן ולפיכך צעדו זה תוכנן כדי לבטל את מוסד הבוררות. עבור ברוס התוצאה היחידה הבלתי מתקבלת על הדעת הייתה המשך סמכות השיפוט הכפולה. ההתנגדות להצעה זו, שאותה הציג ברוס כחוק התעשיות הימיות, הייתה מהירה וחריפה. באותה עת מוסד הבוררות היה תקף כלפי 150 איגודים מקצועיים וכ-700,000 עובדים, שרובם היו שבעי רצון וחששו מהרעת תנאים במקרה שסמכות זו תוחזר למדינות. החלטות נוספות של הממשלה ב-1929 היו גם הן שנויות במחלוקת. פייג' הציג את התקציב האחרון שלו ב-22 באוגוסט, שכתגובה למשבר החוב הצפוי, כלל מס חדש על בתי עינוגים ותיאטראות כדי לכסות את הגרעון. המס החדש היה בלתי אהוד בציבור ותעשיית הבידור הרימה קול זעקה כדי לבטלו.
הקריאה השנייה לחוק התעשיות הימיות עברה רק בזכות רוב של ארבעה קולות, כשחברי המפלגה הלאומנית, בילי יוז, אדוארד מאן וג'ורג' מקסוול הצביעו נגד הממשלה. יוז הציג תנאי שהחוק ייכנס לתוקף רק לאחר שיאושר במשאל עם או בבחירות. ברוס שלל כל אפשרות של משאל עם והכריז שהוא רואה את ההצבעה על החוק הצבעת אמון בו. לכשכשלה ההצבעה בפרלמנט הוכרזו בחירות בזק. ברוס הכריז שהכרעת העם חשובה כדי לחולל שינוי במערכת יחסי העבודה. מנהיג האופוזיציה, ג'יימס סקאלין תקף באופן צורם את הממשלה, האשים את ברוס ביצירת האווירה הקשה במגזר התעשייתי וטען שמוסד הבוררות הפדרלי שמר על זכויות רבות של העובדים ושהוא הקפיד ליצור פיוס והעניק ייעוץ מתאים. סקאלין גם מתח ביקורת על הממשלה על הגידול בחוב הלאומי ועל חוסר היציבות של הכלכלה, שלדבריו הוא צפה את התרחשותם במשך כמה שנים. ב-12 באוקטובר נחלה הממשלה תבוסה בבחירות ואיבדה יותר ממחצית המושבים שלה בפרלמנט. כדי להוסיף על העלבון, ברוס עצמו הפסיד את מושבו למתחרהו במחוז הבחירה שלו מטעם הלייבור. הוא היה ראש הממשלה המכהן הראשון שאיבד את מושבו בפרלמנט, מצב שחזר על עצמו רק ב-2007. ברוס הכיר בתבוסתו והצהיר: "העם החליט שאינו רוצה עוד את שירותי".
שיבה לממשלה.