מבצעי עומק רב-זרועיים התחילו עוד לפני הקמת המפקדה. פשיטות קומנדו היו נפוצות בצה"ל למן ראשית קיומו עם הקמתה של יחידה 101, פשיטות תגמול מעבר לקו הירוק בשנות ה-50 וה-60. בחלק מהפשיטות האלה, כגון פעולת כראמה, השתתפו יחידות מחילות שונים כגון חיל רגלים וחיל שריון.
שימוש בתובלה אווירית היה נפוץ לפשיטות עמוקות יותר לתוך שטח מדינות אויב. שימוש זה במסוקים היה נפוץ מאוד במלחמת ההתשה. חרף השימוש ההולך והגובר במסוקים להטסת כוחות מיוחדים לפעולה מאחורי קווי האויב, סירב הרמטכ"ל דאז, רא"ל חיים בר-לב להקים מפקדה שתרכז את הפעילות הזאת.
כבר בשנת 1982 התקבלה ההחלטה במטה הכללי של צה"ל כי יש להקים מפקדה שתרכז הפעלת כוחות מאחורי קווי האויב. אולם בשל מלחמת לבנון הראשונה נדחה יישום ההחלטה. במקביל הוקמה ביוזמת מוקי בצר מפקדת כוחות אוויר מיוחדים אשר היוותה מודל ראשוני למפקדת העומק. בשנת 1986 הוקמה מפקדת עומק בראשות האלוף דורון רובין, שהיה עתיר הניסיון במבצעים מיוחדים כיוצא חטיבת הצנחנים. בעקבות מבצע כחול וחום שהסתבך, בוטל הרעיון ומפקדת העומק פורקה. הגוף היחיד שהמשיך לפעול היה מפקדת השליטה המטכ"לית למבצעים מיוחדים (המשמ"מ).
הקמת המפקדה.
ההחלטה על הקמת המפקדה התקבלה ב-2011 על ידי הרמטכ"ל בני גנץ, לאחר עבודת מטה שנעשתה בין השאר על ידי האלופים עידו נחושתן, אביב כוכבי וגדי איזנקוט. איזנקוט עמד בראש צוות שבחן את הנושא לאחר שסיים את תפקידו כאלוף פיקוד הצפון. הרמטכ"ל, גנץ, הנחה את האלוף איזנקוט לברר האם בגין השינויים האסטרטגיים במזרח התיכון ובשל איום הג'יאהד העולמי קיים צורך בשינוי ההיערכות של צה"ל. הצוות בראשות איזנקוט זיהה כי צה"ל זקוק למפקדה בין-זרועית אשר תהיה אחראית למבצעים משולבים בעומק האויב, זאת משום שגזרות האחריות של הפיקודים המרחביים כיום מוגבלות וכוללת שטח של כמה עשרות קילומטרים מעבר לגבול, ומשום שהעימותים העתידיים אינם כוללים רק כוחות ליניארים, דוגמת גייסות שריון כי אם סימולטנים, בהם מעורב העומק, ובו למשל, בסיסי שיגור של רקטות, כל העת.
הוחלט כי במפקדה ישרתו כמאה קצינים וחיילים, והיא תהיה כפופה ישירות לרמטכ"ל. ניהול זירת העומק על ידי המפקדה יאפשר לרמטכ"ל ולסגן הרמטכ"ל שלא לעסוק בשגרה בעומק האסטרטגי של האויב, ותנהל באופן קבוע את המבצעים הנערכים הרחק מקווי החזית וכן גזרות שלמות בעומק האויב, כולל טיפול בהברחות אמצעי לחימה ללבנון ולרצועת עזה. בנוסף, המפקדה אחראית למיצוי יכולתן של היחידות המיוחדות עליהן תפקד בעת מלחמה או במבצעים מיוחדים שיתבצעו בעומק האסטרטגי של האויב (יחידות אלו יישארו כפופות לזרועות והפיקודים אליהם הן שייכות). בעקבות הקמת היחידה, מפקדת השליטה המטכ"לית למבצעים מיוחדים בפיקוד של גיל תמיר בוטלה.
המפקד הראשון של מפקדת העומק היה שי אביטל שמונה לתפקיד בינואר 2012. אף שפרש מצה"ל בשנת 2002, שב לשרת לצורך תפקיד זה. בין הנימוקים למינויו היה ניסיונו המקצועי ביחס לדור האלופים שכיהנו באותה עת.. לתפקידי מטה במפקדת העומק מונו קצינים נוספים בעלי ניסיון עשיר ביחידות מיוחדות, בהם תא"ל מוני כץ כראש המטה, ותא"ל גל הירש ששימש במילואים כסגנו של אביטל ולתפקידים נוספים מונו חגי פלג ועמוס בן אברהם. בספטמבר 2014 מונה רוני נומה למפקד השני של המפקדה. בפברואר 2015 מונה טל רוסו למפקד השלישי של המפקדה. במאי 2017 מונה מוני כץ למפקד הרביעי של המפקדה. באוגוסט 2020 מונה איתי וירוב למפקד החמישי של המפקדה, במקביל לתפקידו כמפקד המכללות הצבאיות.
פיקוד העומק
ורנר פורסמן
ורנר פורסמן (בגרמנית: Werner Theodor Otto Forßmann; 29 באוגוסט 1904 - 1 ביוני 1979) היה רופא גרמני אשר זכה בפרס נובל לרפואה בשנת 1956 (יחד עם אנדרה פרדריק קורנאן ודיקינסון וו. ריצ'רדס) על שפיתח הליך המאפשר ביצוע צנתור לב. בשנת 1929, תחת אילחוש מקומי, הוא החדיר צנתר לזרועו ותוך סיכון חייו העבירו דרך וריד עד לתוך ליבו.
תולדות חייו.
פורסמן נולד בברלין ב-29 באוגוסט 1904. לאחר סיום לימודי תיכון התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת ברלין ועבר את בחינות מקצוע הרפואה בשנת 1928.
פורסמן שיער כי ניתן להחדיר צנתר ישירות לחלל הלב ולהשתמש בו לשימושים שונים כגון החדרת תרופות ישירות ללב, הזרקת חומר ניגודי ומדידת לחץ דם תוך-לבבי. החשש באותם ימים היה שהחדרת צנתר לחלל הלב עלולה להיות קטלנית. כדי להוכיח כי השערתו ישימה הוא החליט לבצע ניסוי רפואי על גופו.
בשנת 1929, בעודו עובד בעיר אברסוואלד, הוא ביצע את צינתור הלב האנושי הראשון. הוא התעלם מסירובו של מנהל המחלקה בה עבד ושכנע אחות חדר ניתוח, בשם גרדה דיטזן, שהייתה אחראית לאספקת כלים סטרילים לסייע לו. האחות הסכימה, אולם התנתה זאת בכך שהוא יבצע את הניסוי על גופה ולא על עצמו. אולם פורסמן, קשר את האחות לשולחן חדר הניתוח ועשה עצמו נותן לה הרדמה מקומית וחותך את זרועה, בשעה שביצע את ההליך על עצמו. הוא אילחש את זרועו באזור המרפק והחדיר צנתר המשמש לניקוז שלפוחית השתן אל תוך וריד שטחי העובר בקדמת המרפק והנקרא Median cubital vein כשהוא דוחף את הצנתר כ-30 ס"מ לתוכו. רק בשלב זה שחרר את האחות הכפותה, אשר הבינה כי הוא איננו מבצע את הניסוי על גופה, וביקש ממנה לטלפן למחלקת הרנטגן. הם הלכו יחד ברגל למחלקת הרנטגן אשר הייתה קומה אחת מתחת לחדר בו שהו ושם, תחת שיקוף בפלואורוסקופ דחף את הצנתר כ-30 ס"מ נוספים לתוך חלל בלב. מצב זה של הצנתר תועד בצילום רנטגן בו נראה הצנתר בתוך הפרוזדור הימני בלב.
הרופא הראשי של בית החולים באברסוואלד נרעש בתחילה ממעשהו של פורסמן, אך לאחר שראה את צילום הרנטגן הבין
את גודל התגלית והוא התיר לפורסמן לבצע צינתור לב נוסף על חולה סופנית אשר מצבה השתפר לאחר שפורסמן החדיר תרופה לגופה בדרך זו. הפעם בוצע הצינתור ללא צורך בשיקוף לאחר שפורסמן אמד את המרחק הדרוש להחדרת הצנתר ללב. פורסמן שלח את תיאור הניסוי ותוצאותיו לירחון הגרמני Klinische Wochenschrif (מילולית: רפואה קלינית; שמו היום: Journal of Molecular Medicine).
לאחר הניסוי בעידודו של הרופא הראשי בבית החולים באברסוואלד המשיך פורסמן בהתמחות בכירורגיה, במשרה ללא שכר, בבית החולים שריטה בברלין תחת הנחיית המנתח הנודע פרדיננד זאורברוך. אולם, ב-5 בנובמבר 1929, מיד לאחר שפורסם מאמרו בירחון הרפואי, פרסום שזכה להד תקשורתי, הוא פוטר לאלתר ממשרתו על ידי זאוארבוך. על פי גרסה אחת אמר לו זאוארבוך: "אתה ודאי שאינך יכול להתחיל דרכך בכירורגיה בדרך כזו". הוא שב לאברסוואלד להשלמת התמחותו ושם ביצע ניסויים בבעלי חיים לשיקוף חלל הלב תוך שימוש בחומר ניגודי ואף המשיך לבצע ניסויים בצינתור לב על גופו, סך הכל ביצע תשעה צינתורי לב עצמיים. בזכות מחקריו הוא נחשב לאחד מאבות תחום הקרדיולוגיה בכלל וקרדיולוגיה פולשנית בפרט.
בשנת 1931, לאחר שרכש לעצמו שם ומעמד, הוא הוזמן על ידי זאוארבוך לשוב לשריטה ושהה שם במשך שנה לפני שפוטר שוב משלא עמד בציפיות לפרסומים מדעיים. בשנת 1932 עבר לעבוד כמנתח בבית חולים בעיר מיינץ, שם פגש את אשתו, רופאה אף היא, והתחתן בשנת 1933. בני הזוג שבו לברלין ופורסמן החל בהתמחות באורולוגיה.
פורסמן היה חבר המפלגה הנאצית בין השנים 1932–1945. בתחילת מלחמת העולם השנייה גויס לצבא, היה רופא צבאי בחזית המזרחית ובצפון ובתום המלחמה היה תקופה קצרה במחנה שבויים. לאחר המלחמה הוא מצא את משפחתו בכפר קטן ביער השחור ונשאר שם כשלוש שנים כרופא כללי. לאחר מכן הוא לא מצא משרה כמנתח בבית חולים ושב לעבוד כאורולוג בבאד קרויצנאך (Bad Kreuznach). הוא כמעט נואש מרצונו לקדם את תחום צינתור הלב, אולם להפתעתו הוזמן לתת את הרצאת הפתיחה של החברה הגרמנית למחקר קרדיולוגי ובשנת 1954 הוענקה לו מדליית לייבניץ מטעם האקדמיה הגרמנית למדעים. עם זאת הוא כשל בניסיונו לקבל משרת פרופסור באוניברסיטת מיינץ כיוון שלא השלים את עבודת הדוקטורט והאוניברסיטה סברה שהענקת המשרה עשויה לפגוע ביוקרת האוניברסיטה.
בחודש אוקטובר 1956 הוא התבשר כי הוענק לו פרס נובל לרפואה. לאחר הענקת הפרס, העניקה לו אוניברסיטת מיינץ משרת פרופסור של כבוד לכירורגיה. ניסיונותיו לקבל משרה טובה יותר כשלו. עם פרישתו שב ליער השחור.
לפורסמן ואשתו נולדו שישה ילדים. הוא נפטר ב-1 ביוני 1979 לאחר התקף לב.
אצטדיון דה לוז
ריצ'רד (ריצ'י) רוברטס
ריצ'רד מוריס רוברטס (נולד ב-1941) הוא עורך דין ודירקטור ישראלי.
ביוגרפיה.
רוברטס נולד בקווינס, ניו יורק. ב-1967 סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית, התמחה במשרד עורכי דין תוסיה בירושלים וי. גורניצקי בתל אביב וב-1968 הוסמך כחבר בלשכת עורכי הדין.
ב-1973 ייסד, במשותף עם אמנון שבלת, את משרד עורכי הדין שבלת ושות', בו הוא משמש עד היום כשותף מייסד וכחבר הנהלה בכיר. בשנת 1975 שבלת ורוברטס הקימו משרד בניו יורק ומיכאל צלרמאיר הועמד בראש הסניף. המשרד נחשב כיום לאחד הוותיקים והמובילים בישראל בתחומי המשפט המסחרי, עם כ-150 עובדים ושלוחות בניו יורק ובסין. נכון לשנת 2019 דורג המשרד במקום ה-4 בדירוג משרדי עורכי הדין של Dun's 100. תחומי ההתמחות של רוברטס הם דיני תאגידים, מיזוגים ורכישות, מדעי החיים וקלינטק. ב-2011 זכה לציון לשבח מיוחד באתר המשפט הבינלאומי Legal 500.