אנדרו שון גריר נולד בנובמבר 1970, אח לתאום זהה, בוושינגטון די.סי. בן לשני הורים מדענים. הוא גדל ברוקוויל, מרילנד, שם למד בבית הספר היסודי ג'ורג'טאון, ולאחר מכן היה סטודנט באוניברסיטת בראון ושימש שם כמתמחה בתפקיד הדובר. בין מוריו בבראון היו הסופרים רוברט קובר ואדמונד וייט. גריר חי זמן מה באיטליה.
גריר לימד באוניברסיטה החופשית של ברלין וכן בתוכנית האקדמית לכתיבה יצירתית, ה "Iowa Writers' Workshop" של אוניברסיטת איווה.
הוא היה אחד המועמדים הסופיים לקבלת פרס בפסטיבל הספרותי של פרמיו פון רזורי על יצירה מתורגמת לאיטלקית הופיע בתוכניות טלוויזיה רבות, בין היתר Today Show.
הוא עמית מרכז קולמן ספריית העיר ניו יורק, עמית NEA ושופט בפרס הספר הלאומי.
גריר הוא מחברם של שישה ספרי פרוזה (מהם שניים ראו אור בעברית), סיפורים קצרים ועוד. מתגורר בסן פרנסיסקו ובטוסקנה עם בן זוגו.
קריירה.
סיפורים של גריר ראו אור בדפוס בעיתונים גדולים, בין היתר במגזין "אסקווייר", "פריז ריוויו", "הניו יורקר" ופרסומים לאומיים אחרים.
ספרו השלישי, "הווידויים של מקס טיבולי", ראה אור בשנת 2004; מאמר מאת ג'ון אפדייק בניו יורקר הגדיר את הספר "קסום, בסגנון המבושם, הגנדרני והמפוקפק של אותה ההתפכחות שהביאה לגדולות את פרוסט ונבוקוב". לאחר מכן הסופר מיץ' אלבום בחר בספר "הווידויים של מקס טיבולי" למועדון הספר של התוכנית ""Today" "Show"" והספר במהרה הפך לרב מכר. עלילת הספר עוסקת בסיפורו של גבר המזדקן לאחור, בהשראת שירו של בוב דילן: "My Back Pages". למרות הדמיון בנושא הכללי, אין לעלילת הספר קשר לסיפור הקצר של פרנסיס סקוט פיצג'רלד, ולסרט שפורסם בשנת 2008, "הסיפור המופלא של בנג'מין באטן" .
בשנת 2008 ראו אור קובץ מסיפוריו באנתולוגיה בשם ""הספר של אנשים אחרים"."
ספרו הרביעי של גריר "סיפור נישואים" ראה אור באנגלית בשנת 2008. "ה"ניו יורק טיימס"" תיאר את הספר:" מר גריר יוצר בצורה חלקה כוריאוגרפיות של נרטיב מסובך העוסק באופן אותנטי בגעגועים וברצונות של הדמויות שלו (...)" "ה"וושינגטון פוסט"" תיאר את העלילה כ"מלאת מחשבה, מורכבת וכתובה להפליא".
בשנת 2009 זכה גריר ב"פרס או. הנרי" לסיפורים קצרים.
"ספרו החיים הבלתי אפשריים של גרטה וולס" ראה אור ביוני 2013.
הרומן שלו "לס" ראה אור באנגלית בשנת 2017 וקיבל את פרס פוליצר בשנת 2018. גריר: ""גם כילד לא חלמתי על פוליצר", הוא מודה. "אפילו לא ידעתי מה זה. זה היה שייך מבחינתי לאלי הספרות בלבד. אני חושב שהשופטים רצו להאיר סוג שונה של ספרות (...) החדשות הטובות על הפוליצר הגיעו אלי בדיוק כשהחלפתי חיתול לכלב במהלך שנת שבתון באיטליה. לא חלמתי על זה גם בחלומותיי הוורודים ביותר (...)"
אפרו-ארגנטינאים
אוכלוסיית האפרו-ארגנטינאים התפתחה מקבוצתעבדים אפריקאים שחורים, שהובאו למלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, ומהווה תפקיד חשוב בהיסטוריה הארגנטינאית. במהלך המאה ה-18 ועד תחילת המאה ה-19, היוו האפרו-ארגנטינאים כמחצית מהתושבים במחוזות שונים ברחבי ארגנטינה. לאחר מכן, חלה ירידה חדה במספרם במהלך המאה ה-19.
כיום גרים בארגנטינה 149,493 אפרו-ארגנטינאים אשר מהווים כ-0.4% מהאוכלוסייה הכללית. 137,583 מהם הגיעו מאפריקה בעוד ש-11,960 מהם הגיעו ממקומות שונים (מרביתם מארצות הברית).
באמצע המאה ה-19 החל גל הגירה גדול לארגנטינה במהלכו היגרו כ-6.6 מיליון אנשים מרחבי העולם, מה שהביא לירידה באחוז האפרו-ארגנטינאים מכלל אוכלוסיית ארגנטינה. גל ההגירה לארגנטינה היה השני בגודלו בעולם בתקופה זו, כאשר הגדול ביותר היה לארצות. הברית אליהן היגרו כ־27 מיליון אנשים.
סיבות נוספות לירידה באחוז האפרו-ארגנטינאים בארגנטינה היו אחוזי תמותה הגדולים של תינוקות, מלחמת הברית המשולשת, ומחלות מידבקות.
בתחילת המאה ה-20 הגיעו מהגרים מכף ורדה, כאשר על פי ההערכות גרים כ-10000 אנשים בארגנטינה אשר מוצאם מכף ורדה.
בשנת 2005 נערך מחקר שבו נבדק אחוז האנשים בעלי שורשים אפריקאים בשתי שכונות - מונסרט בבואנוס איירס, וסנטה רוזה במחוז סנטה פה. על פי תוצאות הסקר, 3% מהאוכלוסייה הציגו עצמם כבעלי שורשים אפריקאים. נתון דומה לזה הוערך על ידי המכון לחקר הגנטיקה, פילוסופיה ושפות של אוניברסיטת בואנוס איירס, שהעריכו כי ל-4.3% מהאוכלוסייה יש סממנים גנטים אפריקאים.
מקור האפריקאים במהלך הקולוניה הספרדית.
במהלך המאה ה-19 העבודות העיקריות באמריקה היו כריית מכרות פחם וחקלאות, שהתבצעו בעיקר על ידי עבדים. לעבדים היה יתרון על פני המקומיים כיוון שהיו עמידים יותר בפני המחלות האירופיות כתוצאה מהקרבה הגאוגרפית בין שתי היבשות. בנוסף, היו רגילים למזג האוויר המקומי מכיוון שהוא דומה למזג האוויר האפריקאי. העבדים הראשונים נכנסו דרך נמל בואנוס איירס בשנת 1598 אך אלו הובאו בצורה מחתרתית בלי ידיעתן של שלטונות ספרד. זרם העבדים שנכנסו ליבשת גדל כאשר מלכי ספרד החלו למכור רישיונות להחזקת עבדים מאפריקה (הרישיונות ניתנו בעיקר לחברות ספרדיות ופורטוגזיות).
ב-1713 לאחר ניצחון במלחמת הירושה הספרדית, קיבלה אנגליה מונופול על הבאת העבדים לאמריקה. אלו חלק מהחברות אשר השתתפו בהעברת עבדים מאפריקה לאמריקה:
בתקופה שקדמה למאה ה-16 מעט עבדים הגיעו לארגנטינה, ומתוכם הרוב הגיעו מכף ורדה. מהמאה ה-16 ואילך ריכוז העבדים בארגנטינה עלה, כאשר מרביתם הגיעו מטריטוריות שקרויות כיום: מדינות אנגולה קונגו וגינאה המשוונית.
כ-60 מיליון אפריקאים נשלחו לאמריקאים כעבדים, מתוכם כ-12 מיליון בלבד הגיעו אליהם בחיים. מרביתם הגיעו ליבשת אמריקה לנמלים של בואנוס איירס, מונטווידאו, ולפראיסו וריו דה ז'ניירו.
העבדים עבדו בעיקר בעבודות החקלאות, עבודות הבית, גידול בעלי חיים ומעט עסקו באמנות. העבדים שעסקו באמנות, מכרו את יצירותיהם בערים והעבירו לבעליהם את הכסף שקיבלו מהמכירה.
על פי סקר ארצי שנערך בשנת 1778, שחורים היוו חלק מרכזי מהאוכלוסייה וריכוז גבוה נצפה בעיקר במחוזות חקלאים. הם היוו כ־54% מהאוכלוסייה במחוז סנטיאגו דל אסטרו, 52% במחוז קטמרקה, 46% במחוז סלטה, 44% במחוז קורדובה, 42% במחוז במחוז טוקומן, 24% במחוז מנדוזה, 20% במחוז לה ריוחה, 16% במחוז סאן חואן, 13% במחוז חוחוי ו-9% במחוז סאן לואיס. בעיר בואנוס איירס נרשמו כ־15719 ספרדים, 1288 אינדיאנים ו-7268 שחורים. בשנת 1810 נערך סקר ארצי נוסף אשר מנה כ־22793 ספרדים, כ־9615 שחורים וכ־150 אינדיאנים.
השחורים בתהליך העצמאות של ארגנטינה.
ב-1801 מיליציות של שחורים ומולאטים חופשיים התמקצעו והפכו לכוחות סדירים. הם הוצבו בבואנוס איירס, מונטווידאו ואסונסיון. בשנת 1806, לאחר הפלישה הבריטית, מיליציות אלו חוברו לכוחות אינדיאנים ויצרו את גדוד "דה קסטס". בנוסף חוברה מיליציית עבדים להגנת בואנוס איירס במצב חירום אך הם לא קיבלו כלי נשק. לאחר מהפכת מאי גדוד "דה קסטס" היווה חלק מהרגימנט "פארדוס ומורנוס" אשר נלחם ברוב הקרבות של מלחמת העצמאות של ארגנטינה.
במהלך הפלישה האנגלית לאמריקה החל מרד של השחורים כנגד המשטר בבואנוס איירס, שנעשה מתוך המחשבה כי האנגלים באים לשחררם. עם זאת כשהגנרל ויליאם ברספורד האנגלי הודיע שמעמדם של העבדים לא ישתנה, העבדים השחורים פנו נגדו ועזרו להבסת הכוחות הפולשים האנגלים. לאחר הבסת האנגלים החליט השלטון בבואנוס איירס כי צריך למצוא דרך להפסיק את העבדות בשטחו. מיעוט מהעבדים שלחמו נגד האנגלים שוחרר מעבדות, זאת על ידי הגרלה או בחירה של הבעלים שלהם.
לקראת סוף "מהפכת מאי" השלטון שעלה החליט לגייס גיוס חובה את כלל העבדים. כמו כן הוחלט שעבד ששירת מעל 5 שנים יקבל חופש. גישת השלטון לעבדים הייתה גישה חיובית, אמנם עדיין היו פערים גדולים ומחלוקות בצבא:
כאשר המהפכה הושלמה עלה שלטון דמוקרטי לחלוטין שהצליח לשפר את מעמד העבדים.
שחרור מוחלט.
חואן מנואל דה רוסס שלט בארגנטינה בין השנים 1829–1852. בתקופת כהונתו התמקד בהגנה על האוכלוסיות החלשות ובניהן אוכלוסיית האנשים השחורים שהיוו כ-30% מאוכלוסיית בואנוס איירס בתקופה זו. יחסיו לשחורים היו שנויים במחלוקת, מצד אחד לא פעל להפסקת העבדות גם תקופה ארוכה לאחר עלייתו לשלטון, אך מנגד הוביל לשיפור במעמדם של העבדים. ב-1840 הודיע דה רוסס על ביטול העבדות ושיחרר את העבדים לחופשי.
בשנת 1853 החלטה זו קיבלה תוקף, זאת לאחר ששלטונות ארגנטינה הצביעו באופן סופי על ביטול העבדות בכל שטחה. בשנת 1860 החלו ליישם את ההחלטה וגם בעלי עבדים בעלי אזרחות זרה הוכרחו לשחרר את העבדים שלהם.
בתקופת כהונתו של דומינגו סרמיאנטו התרחשו שני אירועים מרכזיים שגרמו לתמותה נרחבת בקרב השחורים בארגנטינה: "מלחמת הברית המשולשת" (1864-1870) והתפרצות של "קדחת צהובה" בבואנוס איירס (1871).
עם שחרור השחורים מעבדות, השחורים חוו הפליה גדולה ולא זכו לתנאים דומים כמו לשאר האזרחים במדינה. רק 2 מתוך 14 בתי ספר בבואנוס איירס קיבלו אליהם ילדים שחורים, זאת אף על פי שהם היוו 15% מהאוכלוסייה.
לאן נעלמה האוכלוסייה האפרו-ארגנטינאית?
מתחילת המאה ה-19 אוכלוסיית השחורים בארגנטינה החלה להידלל במהירות עד שכמעט נעלמה לחלוטין, כשאחת התאוריות שעלו היייתה רצח עם של אוכלוסיית האפריקאים השחורים על ידי הארגנטינאים הלבנים. ב-1887 אחוז השחורים עמד על 1.7% מהאוכלוסייה. מנקודה זו הפסיקו לספור את מספר השחורים בסקרים ארציים. כיום, על פי מחקר שנערך בשתי שכונות בארגנטינה, 3% מהאוכלוסייה יודעים שהם בעלי שורשים אפריקאים. על פי מחקרים ישנן כמה סיבות להידללות אוכלוסיית השחורים:
הגירה לארגנטינה אחרי המאה ה-19.
מהגרים מכף ורדה.