כנסיית המנזר הוקדשה לשילוש הקדוש והוקמה בהשפעת האדריכלות הרומנסקית. בנייתה נשלמה ב-1265, וזמן קצר לאחר מכן היא עוטרה בפרסקאות, שהידוע שבהם נמצא על הקיר המערבי של הספינה היחידה במבנה והמתאר את "תרדמת הבתולה". בין 1338 ל-1345 נבנה בכנסייה מגדל פעמונים ונוסף לה נרתקס שמשני צדדיו שתי קפלות. גם בנרתקס פרסקאות המתארים דמויות ממשפחות המלוכה, אך ציור הקיר שעל הכיפה באולם הראשי, שתיאר ככל הנראה, את ישו המלך ואת השליחים, נעלם לחלוטין. בקפלות ציורי קיר מאוחרים יותר המתארים את מותו של סטפאן אורוש הראשון ואת העברת עצמותיו למנזר סטודניצה.
בחלקה השני של המאה ה-17 נאלצו הנזירים לעזוב את המנזר במספר הזדמנויות בשל האיום העות'מאני אך חזרו ושבו אליו. לבסוף ב-1689 שלחו העות'מאנים אש בכנסייה, והנזירים נמלטו לקוסובו. העות'מאנים גנבו את העופרת שבגג המבנה, והמנזר נותר עזוב משך כמאתיים שנים, ובנייניו נהרסו וכוסו באדמה. הוא נפגע שוב במלחמת הבלקן הראשונה, אך שופץ במאה ה-20 לאחר מלחמת העולם השנייה, ויושב מחדש על ידי נזירים.
בשנת 1979 הוכרז המנזר, יחד עם שרידיה של העיר סטארי ראס, כאתר מורשת עולמית.
אופה ממרסיה
עיר המסגדים בגרהאט
עיר המסגדים בגרהאט היא עיר עתיקה השוכנת בפרווריה המערביים של העיר המודרנית בגרהאט, סמוך למפגש הנהרות גנגס ובראהמאפוטרה בדרום בנגלדש. העיר שנודעה בעבר בשם "חליפתאבאד", נוסדה בידי המצביא הטורקי אולו חאן ג'נה במאה ה-15. ג'נה פיאר את העיר שטבעה מטבעות ושימשה כמרכז אזורי, אך זמן קצר לאחר מותו ב-1459, נבלעה זו על ידי יערות הגשם. בשנת 1985 הכריז ארגון אונסק"ו על העיר כעל אתר מורשת עולמית.
שרידי העיר מרוכזים בשני מתחמים שהמרחק ביניהם הוא כ-2.5 ק"מ, האחד במערב, בסביבתו של מסגד סאיט גומבאד, והאחר במזרח, בסמוך למאוזולאום של ג'נה. ייחודה של העיר בשלושה - ראשית, בריכוז יוצא הדופן של יותר מ-50 מסגדים ומונומנטים מוסלמיים מוקדמים שהוקמו בה; שנית, בעובדה שהעיר לא הוקפה בחומות שכן אלה לא היו חיוניות לאור האפשרות להימלט ממנה אל ביצות סונדרבאנס הסמוכות; ושלישית, באיכות יוצאת הדופן של התשתית שהוקמה בה, ובין היתר, רחובותיה וגשריה, אגמי המים הענקיים והבארות שנחפרו בה, ומערכת אספקת המים ופינוי הביוב.
מסגד סאיט גומבאד.
מסגד סאיט גומבאד (בנגלית ষাট গম্বুজ মসজিদ - "מסגד שישים הכיפות", ) הידוע גם בכינויו "מסגד שישים העמודים", הוא המסגד הגדול באתר ונחשב למבנה המרשים ביותר ששוכן בו. המסגד שוכן בין שני אגמים מלאכותיים גדולים, ובעברו ניצב במרכזו של מתחם מוקף חומה. שני שערים, שרק אחר מהם שרד בצידו המזרחי של המבנה, הוליכו אליו. אורכו של מבנה השער הוא 7.92 מטר ורוחבו 2.44 מטר, וקבועה בו קשת עם מיפתח של 2.44 מטר. השער ניצב מול מרכז החזית המזרחית של המסגד.
המבנה עשוי לבנים, אורכו מבחוץ הוא 48.77 מטר ורוחבו 32.92 מטר. בקירות המסגד קבועים שערים בצורת קשתות מחודדות - 11 בחזית המזרחית, 7 בכל אחת מהחזיתות הצפונית והדרומית, ושער בודד בחזית המערבית המסמנת את הקיבלה. כל השערים בחזית המזרחית, השערים המרכזיים בחזית הדרומית והצפונית והשער בחזית המערבית קבועים בתוך שקע בצורת מלבן. יתר השערים נבנו בצורת שתי קשתות, האחת מעל השנייה, כשהקשת הפנימית מעט גדולה יותר.
פנים המסגד עשוי בצורת מלבן באורך של 43.89 מטר וברוחב של 26.82 מטר. שישים עמודים מחלקים את החלל לאחד-עשר מעברים הנמתחים ממזרח למערב. העמודים שהעניקו למסגד את כינויו ערוכים בעשר שורות ובכל שורה שישה עמודים. עשרת המעברים מסתיימים בצידם המערבי בעשרה מיחרבים בצורת גומחה חצי עגולה, והמיחרב האמצעי, כמו גם המעבר שבו הוא קבוע, רחב מהיתר ובולט אל מחוץ לקיר החיצוני. במעבר הצמוד למעבר המרכזי מצפון לא קבוע מיחרב, ותחתיו קבוע בו השער היחיד שבקיר המערבי. על גג המסגד קבועות 77 כיפות, אחת מעל לכל תא התחום על ידי ארבעה עמודים או על ידי עמודים והקירות החיצוניים (Bay), ושבע מהן הנמצאות מעל המעבר המרכזי גדולות מהאחרות וצורתן כשל פירמידה קטומה.
בארבע פינותיו של המסגד קבועים ארבעה מגדלים עגולים הנושאים כיפות עגולות. שני המגדלים המזרחיים גבוהים מהשניים המערביים, ובכל אחד מהם קבועים ארבעה חלונות. בתוך כל אחד מהמגדלים המזרחיים גרם מדרגות לולייני בן 26 מדרגות שהגישה אליו היא מתוך המסגד, וייתכן ששימשו את המואזין. בכל אחד משני המגדלים המערביים קבועים שני חלונות בלבד והם נעדרי גישה למעט דרך אחד משני החלונות הפונה אל גג המסגד. סך הכל נושא המסגד 81 כיפות, למרות שמו הרשמי הוא "מסגד שישים כיפות". לפער זה ניתנו שני הסברים: לפי הראשון, מדובר בשיבוש השם "סאט גומבד" שמשמעו שבע כיפות על שם שבע הכיפות מעל המעבר המרכזי; ולפי השני והסביר יותר, מדובר בשיבוש של השם "שאט קומבאז" שמשמעו "שישים עמודים".
עיטורי המסגד עשויים בעיקרם מטרקוטה וסידור לבנים, אך חלקם הגדול נשחק ונעלם עם השנים. המבנה שופץ לראשונה על ידי הבריטים ולאחר מכן על ידי המחלקות לארכאולוגיה של פקיסטן ובנגלדש.
אי הקוקוס
אי הקוקוס (בספרדית: Isla del Coco) הוא אי באוקיינוס השקט, כ-535 ק"מ דרומית-מערבית לחופי קוסטה ריקה, לה הוא שייך, וכ-665 ק"מ צפונית-מזרחית לאיי גלאפגוס השייכים לאקוודור. האי מוגדר כנפה במחוז פונטרנס ומוכרז כפארק לאומי מאז ה-22 ביוני 1978. שטחו של האי הוא 23.85 קמ"ר, וצורתו כשל מלבן. האי והפארק הלאומי שבו מוכרזים מאז שנת 1997 כאתר מורשת עולמית, ובשנת 2002 הורחבה ההכרזה, במקביל להרחבתו של הפארק הלאומי, כך שהיא כוללת אזור ימי מוגן סביב האי ששטחו 1,997.9 קמ"ר, הידוע כאתר צלילה פופולרי. היחידים שמורשים להתגורר באי הם אנשי הרשות הלאומית לאזורי שימור שהקימו שני מחנות לשם כך. כל יתר המבקרים חייבים לעוזבו לעת ערב.
האי שימש השראה לסדרת ספרי וסרטי פארק היורה, וכן לספר אי המטמון.
גאולוגיה, גאוגרפיה ואקלים.
מוצאו של אי הקוקוס הוא געשי וטקטוני, והוא שוכן בלוח קוקוס הקטן שבין אמריקה הלטינית ומקסיקו לבין קו המשווה. גילם של הסלעים העתיקים ביותר באי נע בין 1.91 ל-2.44 מיליון שנים, והם עשויים בעיקר מבזלת שנוצרה מלבה שהתקררה. סמוך לאי שוכנים מספר איים קטנים, שהחשובים שבהם הם דוס אמיגוס (Dos Amigos), רפאל (Rafael) וחואן באוטיסטה (Juan Bautista).
אורכו של האי הוא כ-7.6 ק"מ ורוחבו כ-4.4 ק"מ. אורך קו החוף של האי מגיע ל-23.3 ק"מ, והוא משופע בצוקים המגיעים עד לגובה של 183 מטר. הנוף הררי והנקודה הגבוהה באי הקוקוס היא ב"סרו איגלסיאס" (Cerro Iglesias - "גבעת הכנסיות") הנישאת לגובה של 636 מטר. עם זאת במרכזו של האי משתרעים שטחים מישוריים שגובהם נע בין 200 ל-260 מטר. באי ארבעה מפרצים - שלושה מהם בחופו הצפוני: ווייפר (Wafer) וצ'טהאם (Chatham) החוליים, וכן מפרץ ווסטון (Weston); ואילו המפרץ הרביעי נמצא בחוף הדרומי. אל מפרצים אלה זורמים מספר נחלים קצרים המנקזים את מי הגשמים הרבים, והגדולים שבהם הם נחל חניו (Genio) ונחל פיטייר (Pittier) הזורמים אל מפרץ ווייפר בצפון. הנוף ההררי ושפע המשקעים יצרו למעלה ממאתיים מפלי מים. אדמת האי עשויה מלטריט, ואילולא הצמחייה הסבוכה, הייתה נסחפת על ידי כמות המשקעים הגבוהה במקום.
האקלים טרופי לח וימי. לחץ האוויר הנמוך באזור קו המשווה מביא לרוחות מערביות, לעננות קבועה ולמשקעים היורדים משך כל השנה והמגיעים לממוצע של 7,000 מ"מ, אם כי בין ינואר למרץ ובספטמבר ובאוקטובר כמות המשקעים מעט קטנה יותר. הטמפרטורה השנתית ממוצעת עומדת על 23.6 °C. טמפרטורת מי האוקיינוס נעה בין 29 °C ל-30 °C.
היסטוריה.
האי התגלה בשנת 1526 בידי הפורטוגזי ז'והאן קבסאש (Johan Cabeças) ויש הטוענים כי היה אסטורי בשם חואן קבזאס דה גראדו (Joan Cabezas de Grado). האי הופיע בשמו (Isle de Coques) במפה מ-1542 ושוב במפה צרפתית מ-1556 (Ysle de Coques), כמעלה וחצי מצפון לקו המשווה. אטלס מ-1662 מיקם את האי על קו המשווה, וכך הוא מופיע גם באטלס מ-1680, אך הוא המשיך וסומן במקומות שונים במפות שהתפרסמו מעת לעת.
במהלך המאה ה-17 והמאה ה-18 שימש האי כמקום מקלט לשודדי הים שפעלו לאורך חופיה המערביים של אמריקה. עובדה זו הולידה אגדות לפיהן אוחסנו בו אוצרות גנובים, ובהם הזהב שנגנב מכיפות כנסיותיה של לימה, בירת פרו. שמועות אלה הביאו לאי למעלה מ-500 משלחות שונות שפקדו אותו במשך השנים ובעיקר במחצית הראשונה של המאה ה-20.
בשנת 1863 הושלכו 426 עבדים פולינזים משוחררים באי, שכן קברניט הספינה "אדלנטה" (Adelante) שנשאה אותם, התעצל להביאם לביתם כמובטח. חודש לאחר מכן חולצו 38 מהם מהאי על ידי ספינה אחרת. כל היתר מתו מאבעבועות שחורות.
קוסטה ריקה השתלטה באופן רשמי על האי בשנת 1869 ובין השנים 1872–1874 פעל במקום בית כלא. שני ניסיונות להקים יישוב במקום כשלו, והאי נותר בלתי נושב. ב-1897 מינתה הממשלה מושל לאי, ושנה לאחר מכן נשקלה האפשרות לחדש את מתקן המאסר שפעל בו. משלחת נשלחה אליו מטעם ממשלת קוסטה ריקה, אך זו התרשמה מסגולותיו הטבעיות והמליצה להופכו לאזור מוגן. האי סופח למדינה באופן רשמי ב-7 בנובמבר 1949 וב-1978 זכה להגנה מכוח חוק.
הטבע באי.
יערות הגשם הטרופיים, והפאונה והפלורה באי, ייחודיים רק לו בקרב איי מזרח האוקיינוס השקט. האי מעולם לא היה מחובר ליבשה, ועל כן הוא מצטיין בכמות גדולה של מינים אנדמיים.
הצומח.