העיר נכבשה או עברה לשליטת השבטים האיכאים מידי הפלסאגים או המינואים במהלך האלף השני לפנה"ס, ובעקבות הפלישה הדורית, בערך בשנת 1000 לפנה"ס, עברה לידי השבטים הדורים. ארגוס שימשה כאחד ממרכזי הדורים בפלופונסוס, וכבסיס להתפשטותם ברחבי חצי האי. אוכלוסיית ארגוס חולקה לשלושת השבטים הדורים המסורתיים, וכן כללה מעמד מבני שרידי היישוב הישן, ומעמד של איכרים צמיתים ומשועבדים.
ארגוס הייתה הפוליס החזקה בפלופונסוס לפני עלייתה של ספרטה, והיא הגיעה לשיא כוחה במאה ה-7 לפנה"ס, בתקופת שלטונו של המלך פידון. בתקופתו ניצחה ארגוס את ספרטה מספר פעמים, ארגוס ישבה בראש המשחקים האולימפיים, קבעה מידות משקל שנתקבלו ברחבי יוון, ונטבעו לראשונה על ידיה מטבעות. בתקופה זו השתלטה ארגוס על האזור שידוע עד היום כארגוליס, אזור בו שלטה כמעט ברציפות עד לכיבוש הרומי. מותו של פידון סימל את תחילת התדרדרותה של ארגוס ממעמד של מעצמה מדינית, למעמד של מדינה מדרגה שנייה בפלופונסוס. עליית כוחה של ספרטה והיחלשות מעמד המלוכה בעיר הובילו לירידה משמעותית בהשפעתה וכוחה של הפוליס. לפי המסורת היוונית, נערך בשנת 547 לפנה"ס, קרב מכריע בין ספרטה לארגוס, שארגוס נחלה בו מפלה. שטח החוף בין שתי הערים עבר לשליטתה של ספרטה, וארגוס עצמה ניצלה בקושי מידי כיבוש (לפי פלוטרכוס ארגוס ניצלה רק בזכות התגייסותן של נשות העיר למאמץ המלחמתי).
עם פלישת הפרסים ליוון בשנת 480 לפנה"ס נשארה ארגוס מחוץ למלחמה הכלל הלנית בפולש הזר, ואף חתמה על הסכם כניעה איתו, אם משום איבתה רבת השנים לספרטה, שהובילה את המאבק בפרסים, ואם בשל חולשתה הצבאית והמדינית. החולשה שארגוס הפגינה, והמרירות שנצברה בקרב הפוליס האחרות ביוון בשל אי השתתפותה המלחמה, הובילו את ארגוס לשפל מדיני וצבאי בתחילת המאה ה-5 לפנה"ס. הערים מיקנה וטירינס שהיו תחת שליטתה עברו ליד הספרטנים, ומשטר המלוכה התבטל, מוחלף בדמוקרטיה ומעמד אריסטוקרטי חזק.
המאבק בין ספרטה לאתונה על ההגמוניה ביוון, במהלך המאה ה-5 לפנה"ס, תרם להתגברותה של ארגוס על המשבר שחוותה בתחילת המאה. כעיקרון צידדה ארגוס באתונה, והיוותה אויב קרוב ומר לספרטנים. בשנות ה-60 של המאה החמישית, ערכה ארגוס שורה של מלחמות עם ספרטה, עימותים בהם הניצחון עבר מצד לצד. בשנת 450 או 451 לפנה"ס חתמו ארגוס וספרטה על הסכם שלום לתקופה של שלושים שנה, מה שאפשר לארגוס להתאושש ולצבור כוח מחודש, בזמן שספרטה ואתונה התקיפו זו את זו במהלך המלחמה הפלופונסית. עם חתימתו של שלום ניקיאס בין ספרטה לאתונה, ריכזה ארגוס סביבה את כל הפוליס שנפגעו משלום זה, ובראשם מנטיניאה, קורינתוס ואליאה. הברית הארגיבית יצרה איום רציני על ספרטה, ועל שליטתה בפלופונסוס, ושני הכוחות היו בדרך להתנגשות.
בשנת 418, לאחר שפג תוקפו של הסכם השלום בין שתי הערים, נערך קרב מכריע בין ארגוס וספרטה מול חומות מנטיניאה. ספרטה חוזקה על ידי בנות בריתה בליגה הפלופונסית, בעוד ארגוס נתמכה על ידי אתונה, בני ארקאדיה, ומספר פוליס אחרות ממערב הפלופונסוס. הקרב הסתיים בהפסדה של ארגוס, ובאובדן של חלקים נרחבים מצבאה. התבוסה הובילה לכניסתה של ארגוס לברית עם ספרטה, ולנפילתו של המשטר הדמוקרטי בעיר. הברית עם ספרטה לא החזיקה מעמד זמן רב, וארגוס חזרה במהרה לתמוך באתונה, ולקיים משטר דמוקרטי. יחד עם זו נשארה ארגוס נייטרלית בחלקה האחרון של המלחמה הפלופונסית, והסתפקה בתמיכה מדינית בלבד באתונה.
עם עליית כוחה של תבאי, בהנהגתו של אפמינונדס, במהלך המאה ה-4 לפנה"ס, תמכה ארגוס בתבאיים, ועזרה להם לשבור את ההגמוניה של ספרטה בפלופונסוס. מפלת ספרטה הובילה לחיזוק התנועות הדמוקרטיות והסוציאליות ברחבי כל הפלופונסוס, כולל ארגוס, שבה הובילו תנועות אלה למהומות רחוב בהם נהרגו כאלף אצילים על ידי המון זועם. נפילתה של תבאי, ותחילת השתלטות ממלכת מוקדון על יוון, הובילו את ארגוס לידי המוקדונים, ולתלות מדינית עמוקה במלכיהם. פיליפוס השני, מלך מוקדון, העניק לעיר שטחים מתחומה של ספרטה, ובכך חיזק אותה על חשבון האחרונה. עם מותו של פיליפוס, הצטרפה ארגוס לתנועת המרד במוקדון שפשה בפלופונסוס, והחלה מסלקת את הכוחות המוקדונים שחנו בה. פעולותיו המהירות והנחרצות של יורש פיליפוס, אלכסנדר הגדול, דיכאו במהרה את המרידה היוונית, וארגוס, כמו כל שאר ערי יוון, מיהרה להרכין את ראש בפני שליטה החדש.
מלחמות הדיאדוכים הובילו לתקופה של אי יציבות פוליטית ברחבי יוון כולה, וארגוס לא חמקה מגורל זה. שליטיה התחלפו תדיר, ושלטונם היה תלוי בדרך כלל בכוח חיצוני. ארגוס שימשה כשדה הקרב בין פירוס מלך אפירוס, ובין אנטיגונוס גונאטאס המוקדוני. במהלך ניסיונו לכבוש את ארגוס, בשנת 272 לפנה"ס נהרג פירוס, מה שהשאיר את העיר תחת שליטתה של מוקדון, ושל הרודנים ששלטו בה מטעם אנטיגונוס. כמה שנים מאוחר יותר עברה העיר לידי אראטוס מסיקיון, מנהיג הליגה האכאית, והעיר הייתה חברה לסירוגין בברית האכאית (כאשר היא נכבשה פעמיים על ידי ספרטה בתקופה זו) עד שנת 146 לפנה"ס.
עם כיבושה של יוון על ידי רומא, ולאחר חורבן הברית האכאית בשנת 146 לפנה"ס על ידי הצבא הרומי, עברה ארגוס, יחד עם שאר ערי הפלופונסוס, לידי הרומאים. ארגוס נכללה בפרובינציית איכיאה הרומית לאורך תקופת הקיסרות הרומית, ועם פיצול האימפריה, עברה יחד עם שאר יוון, לידי האימפריה הביזנטית. יחד עם אובדן עצמאותה המדינית, חוותה העיר צמיחה כלכלית ומסחרית רחבה. ארגוס נשארה בשליטה ביזנטית עד למסע הצלב הרביעי, שהוביל לכיבושה של האימפריה הביזנטית על ידי הפרנקים והוונציאנים. העיר עברה מידי הפרנקים לידי הוונציאנים לסירוגין, עד לכיבושו של הפלופונסוס כולו בידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1463. הוונציאנים הצליחו להחזיר לעצמם את השליטה בעיר בשנת 1686, רק כדי לאבד אותה בשנית לידי הטורקים ב-1716. עם פרוץ מלחמת העצמאות היוונית, בשנת 1821, שימשה ארגוס כאחד ממוקדי המאבק היווני, ועם הקמתה של יוון המודרנית, עברה, יחד עם כל הפלופונסוס לשליטתה.
מיתולוגיה ודת.
ארגוס שימשה כמוקד הפעילות של מספר רב של אגדות המיתולוגיה היוונית. לפי הומרוס היה אגממנון השליט של מיקני וארגוס. דנאוס מוזכר במיתולוגיה היוונת כמייסד העיר, ובעיר זו מתרחשת הרציחה ההמונית של 50 בני אגיפטוס על ידי נשותיהם, בנותיו של דנאוס, הדנאידות. לאחר מותו של דנאוס עברה המלוכה על העיר לידי הבת היחידה שלא רצחה את בעלה. פרסאוס, אחד מגדולי גיבורי המיתולוגיה היוונית, ונכדו של מלך ארגוס, נולד בעיר זו. פיתויה של איו על ידי זאוס, והפיכתה לפרה מסופר על רקע נהר העיר.
ארגוס היוותה את אחד ממרכזי הדת היוונית העתיקה החשובים. מקדש ופולחן הרה שהיה ממוקמים בעיר, היו העתיקים והחשובים במקדשים ובפולחנים הדתיים של האלה הרה ביוון כלה. בשל כך שימשה ארגוס כמרכז פאן הלני דתי חשוב, שמשך אליו עולי רגל ומאמינים מכל יוון. חשיבותו של פולחן הרה לאנשי ארגוס מובלט על ידי העובדה שסדר מניית השנים שלהם נוסד על סדר הזמנים של מינוי כוהנות הרה בעיר. בנוסף לפולחן הרה היה קיים בעיר פולחן לאפולו, שהתרכז במקדש של אפולון ליקיאוס שהיה קיים בעיר.
מדינות הקונפדרציה של אמריקה
חרם האוטובוסים של מונטגומרי
חרם האוטובוסים של מונטגומרי (באנגלית: Montgomery Bus Boycott), היה אירוע מחאה פוליטית שנערך במונטגומרי, אלבמה מצד ארגונים של אפרו-אמריקנים במטרה לכפות על רשויות התחבורה העירוניות את הפסקת מדיניות ההפרדה הגזעית. מאבק זה הוביל בסופו להחלטה (Browder v. Gayle) של בית המשפט העליון של ארצות הברית לקבוע ב-13 בנובמבר 1956 כי הפרדה גזעית נוגדת את חוקת ארצות הברית.
החרם החל, כאשר סירבה רוזה פארקס לפנות את מקומה באוטובוס לאדם לבן (מעשה שעשתה בהשראתה של ילדה בשם קלודט קולוין). באוטובוסים של מונטגומרי ישבו הלבנים בחלקו הקדמי של האוטובוס והשחורים בחלקו האחורי. כאשר נגמר המקום בחלק הלבן התיישבו לבנים בחלק האחורי והנהג היה מורה לשחורים לקום. רוזה פארקס סירבה לקום ממקומה בחלק השחור של האוטובוס ב-1 בדצמבר 1955. בעקבות מעשה זה נעצרה, נשפטה והורשעה.
האירוע נתפש כהזדמנות מושלמת בעיני א.ד. ניקסון, נשיא הסניף המקומי של NAACP במונטגומרי. ניקסון תר משך זמן מה אחר מועמד מתאים, ודחה את אימוצם של כמה שחורים שסירבו לפנות מקומם קודם לכן (דוגמת קלודט קולווין), שכן סבר כי לא יתאימו לשמש נציגים למאבק. פארקס, לעומת קודמיה, הלמה את שאיפותיו של ניקסון וזה הוסיף ובחר כדוברם של השחורים במרטין לותר קינג, שהיה תושב טרי במקום. קינג היסס תחילה, אך תחת לחצו של ניקסון אימץ את התפקיד.
בעקבות מעצרה של פארקס, הכריזה האגודה על חרם נגד חברת האוטובוסים שנמשך 381 ימים. החרם במונטגומרי נסמך על העובדה כי חלק ניכר מנוסעי האוטובוסים בעיר היו שחורים. היענותם של התושבים השחורים לקריאה לחרם הובילה להפחתה ניכרת במספר הנוסעים ולהפסדים ניכרים לחברת האוטובוסים העירונית. השחורים הלכו בעיקר ברגל, ובנוסף ראשי הקהילה השחורה ארגנו מערכת של הסעות באמצעות בעלי מכוניות שחורים מתנדבים, ואף דאגו לביטוח רכב למכוניות המתנדבות בלוידס של לונדון לאחר שחברות הביטוח המקומיות, בלחץ העירייה, ביטלו את פוליסת הביטוח של הרכבים.
לאחר שהרשויות העירוניות עצרו את מרטין לותר קינג עורר הדבר מחאה ציבורית בארצות הברית כולה. לבסוף, בעקבות החלטת בית המשפט העליון שונו החוקים העירוניים ואפשרו לשחורים לשבת באוטובוסים היכן שרצו.
שפה רגולרית