מאובניהם התגלו ברחבי העולם בשכבות תצורות של מינים ימיים. כמעט כל המאובנים כללו שרידי שיניים, מאחר ששלד הכרישים מורכב מסחוס רך יחסית שמתקשה להתאבן. ככל הנראה רבים מהם היו נפוצים במימי הקרטיקון והכילו מינים טורפים גדולים רבים אשר שחו בימים לצד מוסזאוריים טורפים, דמויי עמלץ אימתניים וזוחלי ים גדולים נוספים. לאחר הכחדת הקרטיקון הקבוצה דעכה יותר אך הצליחה לשרוד עד תקופת המיוקן.
לי ישראל
ליאונורה קרול לי ישראל (באנגלית: Leonore Carol "Lee" Israel; 3 בדצמבר 1939 - 24 בדצמבר 2014) הייתה סופרת יהודייה-אמריקאית. נודעה בעקבות פרשת זיופים שביצעה.
סרט על חייה בשם "האם אי פעם תסלחי לי?" יצא לאקרנים בשנת 2018.
ביוגרפיה.
ישראל נולדה בברוקלין, ניו יורק, למשפחה יהודית. הוריה היו ג'ק וסילביה ישראל. היה לה אח בשם אדוארד. בשנת 1961, סיימה את לימודיה ב"ברוקלין קולג'" בניו יורק.
ישראל החלה קריירה כסופרת עצמאית בשנות ה-60. הביוגרפיה הראשונה שפרסמה הייתה של קתרין הפבורן, שישראל ביקרה בקליפורניה זמן קצר לפני מותו של ספנסר טרייסי, בן זוגה של הפבורן. הביוגרפיה פורסמה במהדורת נובמבר 1967 של המגזין אסקווייר. ישראל המשיכה לכתוב למגזין עד אמצע שנות השבעים. בשנות ה-70 וה-80 פרסמה ביוגרפיות של השחקנית טאלולה בנקהד , העיתונאית ואשת הטלוויזיה דורותי קילגלין , וטייקונית הקוסמטיקה אסתי לאודר. הספר על קילגלין התקבל יפה והופיע ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
בשנת 2008 כתבה ספר זכרונות בשם "האם אי פעם תסלחי לי?". ישראל טענה כי ב-1983 היא קיבלה מקדמה מהוצאת מקמילן כדי להתחיל בכתיבת ביוגרפיה על לאודר, וכי לאודר ניסתה שוב ושוב לשחד אותה להפיל את הפרויקט. בספר, הביכה את לאודר בטענות שונות. ב-1985 פרסמה לאודר אוטוביוגרפיה שהמו"ל שלה תיזמן את צאתה יחד עם ספרה של ישראל. ספרה של ישראל נקטל על ידי המבקרים והפך לכישלון מסחרי. לאחר כישלון זה, הקריירה של ישראל הדרדרה, והיא נכנסה לקשיים כלכליים ולהתמכרות לאלכוהול.
פרשת הזיופים.
ישראל זכורה במיוחד במעשיה הפליליים. ב-1992 הסתיימה הקריירה שלה ככותבת ספרים ומאמרים לכתבי עת. והיא חוותה קשיים כלכליים. כדי להרוויח כסף, היא החלה לזייף מכתבים (מספרם מוערך ביותר מ-400) של סופרים ושחקנים שנפטרו. מאוחר יותר, כשהחלו לחשוד בה, היא החלה לגנוב מכתבים אמיתיים ומסמכים חתומים של אנשים מפורסמים מספריות וארכיונים, והחליפה אותם בזיופים מעשה ידיה. היא מכרה הן מכתבים מזויפים והן מסמכי מקור גנובים. פעולותיה נמשכו יותר משנה עד ששני סוכני FBI סמויים עלו עליה וחקרו אותה.
לא ברור איך התגלו הזיופים שלה, אבל בזכרונותיה היא מציינת שיכולתה למכור מכתבים הסתיימה באופן פתאומי. היא הזכירה שמומחה בחיי היוצר נואל קאוורד עמד על כך שקאוורד לא היה מתאר את פעילותו ההומוסקסואלית בהתלהבות כזאת במכתבים, בשעה שהתנהגות כזאת הייתה יכולה להסתיים במאסר. הצעות נוספות הן כי שפע המכתבים שנמכרו על ידה עורר חשד וכן הלאה.
התביעה הפלילית כנגדה החלה לפעול לא על הזיופים שהיא מכרה לאספנים, אלא על הזיופים שהיא החליפה בספריות וארכיונים כדי להסתיר את העותקים המקוריים אותם גנבה. כשנודע לסוחר עתיקות כי מכתב של ארנסט המינגוויי שרכש ממיופה הכוח של ישראל, ג'ק הוק, אמור היה להימצא בארכיון של אוניברסיטת קולומביה, התברר אז שהמכתב ששוכן באוניברסיטת קולומביה הוחלף בזיוף, והדבר הוביל לישראל שנרשמה כאחת שעיינה בתיק. בשלב זה הוזעק שוב האף-בי-איי והחקירה הראתה שישראל גנבה מכתבים אותנטיים מכמה אוספים מוסדיים, והחליפה אותם בזיופים. ישראל והוק נעצרו יחד על ידי ה-FBI כאשר הם נפגשו בבנק כדי לפדות המחאה של סוחר עתיקות.
בזיכרונותיה, בהם היא מצטטת את המסמכים של האף-בי-איי מתיק המקרה שלה, אומרת ישראל כי הסוכנים עזבו מבלי לעצור אותה או לספר לה מה עומד לקרות בהמשך. היא חזרה מיד לדירתה והחלה להשמיד את כל הראיות לפשעיה. היא השליכה בפחי אשפה ציבוריים יותר מתריסר מכונות כתיבה בהן השתמשה כדי לחקות את מכתבי הסופרים המפורסמים. כאשר הוגשה לה פקודה פדרלית שהורתה לה לשמור על ראיות אלה, הראיות כבר הושמדו. עוד טענה ישראל כי מעולם לא נעצרה או נכפתה באזיקים ובמקום זאת קיבלה זימונים להתייצבות בפני בתי משפט הפדרליים. ביוני 1993 הודתה ישראל בעבירת מסחר ברכוש גנוב. כעונש היא קיבלה שישה חודשים במעצר בית וחמש שנות מאסר על תנאי. בנוסף על כך, כמעט כל הספריות והארכיונים אסרו עליה להיכנס לתחומם, ובזאת הסתיימה האפשרות שלה לחדש את הקריירה שלה כביוגרפית. בסופו של דבר היא התפרנסה מעריכת מאמרים לכתבי עת מדעיים. גם לאחר החשיפה שלה וגזר הדין שלה, חלק מזיופיה עדיין נמכרו על ידי סוחרים כאותנטיים - ובמחירים גבוהים בהרבה ממה ששולם עבורם. חלקם אפילו צוטטו בספרים שפורסמו כאילו היו אמיתיים. ישראל הביעה מאוחר יותר גאווה בהישגיה הפליליים, בייחוד בזיופים.
לי ישראל נפטרה בניו יורק ב-24 בדצמבר 2014 ממלנומה. היא חייתה לבדה ולא היו לה ילדים. על משפחתה כתבה בזכרונותיה: "היה לי אח שלא היה בינינו הרבה מהמשותף".
סרט.
סיפור חייה של לי ישראל עובד לסרט בשם "האם אי פעם תסלחי לי?" בבימויה של מריאל הלר ובתפקיד לי ישראל, השחקנית מליסה מקארתי. הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים טלורייד בקולורדו ב-1 בספטמבר 2018, ויצא להקרנה בארצות הברית ב-19 באוקטובר 2018. על משחקה כלי ישראל, הייתה מקארתי מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
יוהאן גוטפריד אייכהורן
יוהאן גוטפריד אייכהורן (בגרמנית: Johann Gottfried Eichhorn; 16 באוקטובר 1752 - 27 ביוני 1827, גטינגן, גרמניה) היה תאולוג גרמני פרוטסטנטי של עידן הנאורות ומזרחן מוקדם. הוא היה חבר בבית הספר להיסטוריה של גטניגן.
חינוך וקריירה מוקדמת.
אייכהורן נולד בדורנזימרן (Dörrenzimmern), כיום זו חלק מהעיר אינגלפינגן. התחנך בבית הספר הממלכתי בווייקרסהיים, שם אביו היה מפקח, בגימנסיה בהיילברון ובאוניברסיטת גטינגן (1770-1774) שם למד אצל יוהאן דוד מיכאליס. בשנת 1774 הוא קיבל את תפקיד הרקטור של הגימנסיה באודרוף שבדוכסות סאקסוניה-גותה.
מרצה בינה 1775–1788.
בשנת 1775 הוא התמנה לפרופסור לשפות שמיות בפקולטה לתאולוגיה באוניברסיטת אוניברסיטת פרידריך שילר בינה. הרצאות שפורסמו הייתה לגבי "עניינים כספיים של הערבים הראשונים (De rei numariae apud Arabas initiis)" (על פי דבריו של מקין אבן אל-עמיד). מאוחר יותר הוא ערך את כתב העת "Briefe über das arabische Münzwesen". בנוסף הוא חיבר את הביבליוגרפיה הראשונה של האיסלאמיזם בשנת 1786 שכלל מ -100 עמודים. ספר זה עדיין משמש להתייחסות כספרות נומיסמטית. כמו כן, הוא גם ערך כמה עבודות היסטוריות של יוהאן יעקב רייסק, שמת ב -1774.
במהלך הפרופסורה שלו בינה הוא כתב את "המבוא לברית הישנה" "(Einleitung ב Das Alte Testament)" שהיה פריצת דרך בהבנת ההיסטוריה של התורה. בשנת 1776 הוא ייסד את כתב העת החשוב הראשון למזרחנות, "Repertorium für biblische und morgenländische Litteratur", שנערך על ידיו עד 1788.
פרופסורה בגטינגן 1788–1827.
בשנת 1788 הוא התמנה לפרופסור באוניברסיטת גטינגן, שם הרצה לא רק על השפות השמיות ועל פירושיו לברית הישנה ולברית החדשה, אלא גם על ההיסטוריה הפוליטית. הוא נבחר לחבר כבוד מן החוץ באקדמיה האמריקנית לאמנויות ולמדעים בשנת 1825. בריאותו הדרדרה בשנת 1825, אבל הוא המשיך בהרצאותיו עד שנתקף בדלקת ב -14 ביוני 1827. בנו, קארל פרידריך, הפך למשפטן מפורסם.
הישגים בתאולוגיה.
אייכהורן נקרא "מייסד הביקורת המודרנית של הברית הישנה". הוא זיהה את היקפה ואת בעיותיה, והחל הרבה מהדיונים החשובים ביותר. מחקריו הובילו אותו למסקנה ש"רוב הכתבים העבריים עברו כמה ידיים". הוא ראה כמובן מאליו שכל האירועים העל-טבעיים הקשורים בברית הישנה והברית החדשה ניתנים להסבר על עקרונות טבעיים. הוא ביקש לשפוט אותם מנקודת המבט של העולם העתיק, ולהסביר אותם על ידי אמונות תפלות שהיו אז בדרך כלל באופנה. הוא לא ראה בספרי המקרא רעיונות דתיים בעלי חשיבות רבה לעידן המודרני; הוא התעניין בהם רק מבחינה היסטורית ונקודת מבטם על העת העתיקה.
הוא התייחס לספרים רבים בתנ"ך כאל מזויפים, והטיל ספק באותנטיות של איגרת פטרוס הראשון ואיגרת פטרוס השנייה ואיגרת יהודה, הכחיש את פאולוס המחבר של האיגרת הראשונה של טימותיוס והשנייה וגם האיגרת של טיטוס. הוא הציע כי הבשורות הקנוניות מבוססות על תרגומים ומהדורות שונות של הבשורה הארמית הראשית, אך לא העריכו מספיק כמו דוד שטראוס ומבקרי טובינגן על הקשיים שיש לתאוריה טבעית להתגבר עליהם, וגם לא תמכו במסקנותיו להרחיב את הדיונים כפי שנראו נחוצים. הוא קרא תיגר על פתרון ההשערה האוגוסטינית לבעיה הסינופטית והציע השערת גוספל מקורית (1804), שטענה כי ייתכן ומקור השוני בין האוונגליונים נעוץ בבשורה מקורית ארמית אבודה שבהשראתה נכתבו ונערכו שאר האוונגליונים הסינופטיים (בדומה ל"השערת התעודות" מן המקרא) .
יוהאן אייכהורן
Saurophthirus
Saurophthirus הוא סוג של חרק נכחד מסדרת הפרעושים אשר חי בקרטיקון התחתון. הממצאים שלו התגלו ב-1976 ליד נהר הלנה שבסיביר והשתייכו למין "Saurophthirus longipes". מין נוסף, "Saurophthirus exquisitus" התגלה בתצורת יישיין שבסין.