כבר במהלך המאה ה-19 שימשה הפסגה אתר מגורים ונופש פופולרי בשל הנוף המרהיב הנשקף ממנה לעבר המושבה, בשל האקלים הנוח יותר (הממוזג) ביחס לאקלים הסובטרופי של חלקי האי הנמוכים יותר, ובשל המרחק מהרעש והריחות של נמל ויקטוריה. בשנת 1868 הורה מושל הונג קונג השישי, סר ריצ'רד מקדונל על הקמת מעון קיץ על הפסגה, ובעקבותיו בנו עשירי האי מעונות קיץ על הפסגה. באותה עת הדרך היחידה להגיע אל הפסגה הייתה באמצעות כיסא הנישא על ידי משרתים במעלה השביל הצר.
בשנת 1881 יזם אלכסנדר פינדלי סמית' את הקמת הרכבל וביקש אישור להקמתו מאת מושל הונג קונג. הליכי החקיקה נמשכו כשנתיים, ואושרו בשנת 1883. פינדלי נסע לאירופה ולארצות הברית ולמד את סוגי הרכבל המופעלים בסן פרנסיסקו, סקרבורו, מונטריי, לוצרן, והר הגעש וזוב. עבודות הבנייה של רכבל הפסגה החלו בספטמבר 1885 והרכבל נחנך לפעולה ב-28 במאי 1888 בנוכחות מושל הונג קונג דאז סר ויליאם דה ווקס. בניית הרכבל נעשתה באמצעים ידניים, על ידי עובדים אשר העלו במעלה ההר את הציוד הנדרש, ובלא ציוד מכני כבד.
הקמת הרכבל מומנה על ידי שותפו של סמית', נ. ג'. איד (N.J. Ede) אשר התגורר במבנה הסמוך לתחנת הקצה העליונה של הרכבל, והקים במקום את מלון הפסגה.
ביום הפתיחה עלו ברכבל לפסגת ויקטוריה 800 נוסעים, ובשנה הראשונה השתמשו ברכבל 150,000 נוסעים.
תחנות הרכבל היו תחנות פשוטות, עשויות עץ, ובלא עיטורים. שעון נוסף לתחנת המוצא התחתנה בעשור השני של המאה ה-20.
הקמתו של הרכבל שמשה זרז משמעותי בפיתוח שכונת המגורים היוקרתית שעל הפסגה, ובפיתוח שכונות המגורים במיד לוולס.
במהלך שנות פעולתו נפגע הרכבל פעמיים מאסונות טבע - שיטפונות בשל גשמים כבדים גרפו קטעים ממסילתו בין דרך בוון (Bowen Road) ודרך קנדי. האירוע הראשון אירע בשנת 1899 והאירוע השני אירע ב-12 ביוני 1966.
הרכבל הראשון הופעל על ידי מנוע קיטור. מנוע זה הוחלף במנוע חשמלי בשנת 1926.
ב-11 בדצמבר 1941 במהלך הקרב על הונג קונג נפגע מנוע הרכבל על ידי מתקפה יפנית.
בשנת 1956 הוחלפו קרוניות העץ של הרכבל בקרוניות מתכת קלות יותר, המסוגלות להסיע 62 נוסעים בכל קרון. רכבל הפסגה כלל שלוש קרוניות כאשר בכל עת נעשה שימוש בשתי קרוניות, והשלישית שוכנה במוסך בדרך קנדי.
בשנת 1989 שופץ הרכבל על ידי החברה השווייצרית וון רול: הוקמה מסילה חדשה, הותקנו שתי קרוניות המסוגלות לשאת 120 נוסעים בכל קרונית, והותקן מערך בקרה ממוחשב להפעלת הרכבל. לאחר שיפוצו הסיע הרכבל כ-2 מיליון נוסעים מדי שנה במעלה הפסגה, ונכון לשנת 2009 נוסעים ברכבל כ-4 מיליון נוסעים מדי שנה, ובממוצע 11,000 נוסעים מדי יום.
נתוני הרכבל.
אורך מסלול הרכבל 1364 מטרים והוא עולה הפרש גבהים של 368 מטרים. השיפוע המקסימלי של מסלול הרכבל הוא 48%, כאשר מסלול הרכבל נע במעלה זווית של 4 עד 27 מעלות.
הרכבל מסוגל כיום להעלות עד 120 נוסעים בכל קרונית, ובסה"כ 240 נוסעים בשתי הקרונית, כאשר משך הנסיעה במעלה ההר הוא כ-5 דקות. הרכבל נע במעלה המדרון במהירות של 6 מטרים בשנייה.
ליאון מוצקין
איתן צ'רנוב
איתן צֶ'רְנוֹב (Eitan Tchernov; 16 בספטמבר 1935 – 24 בדצמבר 2002) היה מדען ישראלי, פרופסור במחלקה לזואולוגיה בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטה העברית. מחקריו הרבים עסקו בפלאונטולוגיה, בארכאוזואולוגיה, בפלאואקולוגיה ובזואוגאוגרפיה קדומה.
קורות חיים.
צ'רנוב נולד כבן יחיד למשפחה קשת יום בפלורנטין שבדרום תל אביב. בילדותו נשלח להתגורר אצל קרובי משפחה בעין ורד, שם החל להתעניין לראשונה בצפרות ובאיסוף ציפורים. לקראת כיתה ו' חזר לביתו בתל אביב ולמד בבית הספר "אחד העם". בנעוריו חבר ביחד עם נערים בתל אביב (בהם חברו אוריאל ספריאל), אשר הקימו פינת חי וגינת ירק וגם אספו ציפורים. התעניינותם בזיהוי ומיון בעלי החיים גברה והם פנו לגן הזואולוגי שבמכון הפדגוגי של יהושע מרגולין. שם הם טופחו על ידי הפרופסורים היינריך מנדלסון וחיים מרום והקימו את "אגודת צעירים חובבי החי", אשר עסקה במציאת וזיהוי בעלי חיים וצמחים. אחר כך קיבלו שיעורים בהתנדבות מפרופסור חנן ביטינסקי-זלץ ומיצחק ברש. הקבוצה קיבלה מעיריית תל אביב חדר בבית הנוער ביפו (ששכן במסגד חסן בק) שם העבירו פעולות ושיעורים בנושא טבע. שם גם פגש את אורה, חניכתו, שלימים נישאה לו.
איתן לא גויס לצה"ל עקב אוושה בלב, ופנה ללימודי ביולוגיה באוניברסיטה העברית. בשנה השלישית ללימודיו החל לשקוד על עבודת גמר בהנחיית פרופ' גאורג האז. בשנת 1960 קיבל תואר שני על עבודה בנושא "עצמות מאובנות של ציפורים שניצודו על ידי האדם הקדמון במערות פרה היסטוריות בישראל". ב-1966 סיים דוקטורט בנושא יונקים שנמצאו באתרים פרה-היסטוריים, והתמנה למרצה באוניברסיטה העברית. בשנת 1969 התמנה למרצה בכיר.
ב-1972 היה חוקר במרכז לפלאונטולוגיה בניירובי שבקניה. צ'רנוב היה אספן עצמות ושלדים מחפירות ארכאולוגיות והאוסף שיצר הוא מהגדולים בישראל בנושא. הוא היה בין מייסדי "המועצה הבינלאומית לארכאוזואולוגיה" ומחלוצי התחום בישראל. צ'רנוב היה פעיל בארגונים ובמוסדות שעסקו בשמירת הטבע בארץ ישראל.
נפטר ב-2002 ממחלת הסרטן והותיר אחריו את רעייתו אורה איתן ואת ילדיו דן ונועה.
קאי סיגבאן
קאי מאנה סיגבאן (בשוודית: Kai Manne Börje Siegbahn; 20 באפריל 1918 - 20 ביולי 2007) היה פיזיקאי שוודי, שזכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1981 על תרומתו לפיתוח ספקטרוסקופית אלקטרונים ברזולוציה גבוהה. קאי הוא בנו של מאנה סיגבאן שזכה אף הוא בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1924.
חייו.
קאי סיגבאן נולד בעיר לונד שבשוודיה. את תואר הדוקטור הוא קיבל באוניברסיטת סטוקהולם בשנת 1944. היה פרופסור במכון השוודי המלכותי לטכנולוגיה בשנים 1951–1954 ולאחר מכן פרופסור לפיזיקה ניסויית באוניברסיטת אופסלה בשנים 1954–1984, באותו תפקיד בו החזיק אביו בעבר.
זכה בפרס נובל על פיתוח שיטה של ספקטרוסקופית קרני איקס פוטואלקטרונית (XPS), אותה כינה ספקטרוסקופיית אלקטרונים לאנליזה כימית (ESCA, כיום הגדרה זו הורחבה גם לשיטות נוספות כגון ספקטרוסקופיית אלקטרוני אוז'ה). היה פעיל כמדען עד מותו ב-2007, במעבדת אנגסטרום באוניברסיטת אופסלה.
מענה קולי
מענה קולי אינטראקטיבי (IVR, Interactive voice response) היא טכנולוגיה המשמשת מערכות טלפוניות, ומאפשרת למשתמש לחייג למספרי טלפון בהם פועלת טכנולוגיה זו ולתקשר באמצעותה עם שרת מחשב באמצעות טונים הנוצרים מלחיצות מקשי טלפון ואף דיבור בקול אנושי. באמצעות מערכות כאלה, יכולים המתקשרים לגשת אל מסד הנתונים, המצוי בשרת המחשב, ולקבל מידע בהתאם לבחירתם, לאחר שמיעת ההנחיות הקוליות של המערכת, תוך ניהול דיאלוג עם הפונה בשפה טבעית, כדי להדריך אותו כיצד להמשיך.
התוכן המצוי במערכות אלה יכול להיות תוכן מוקלט מראש ומועלה לשרת כקובצי שמע, או תוכן שנוצר באופן דינאמי באמצעות המרת מידע דיגיטלי לקול, באמצעות תוכנה ייעודית המקריאה מידע ממוחשב לקול אנושי. המערכות מסוגלות לנווט בכל תחום שבו ממשק מסוגל לפרק את הפנייה לסדרת שאלות פשוטות.
היסטוריה.
למרות שטכנולוגיית ה-IVR הייתה כבר זמינה במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, הטכנולוגיה נחשבה למורכבת ויקרה לאוטומציה של משימות במוקדים טלפוניים. מערכות תגובה קוליות מוקדמות היו מבוססות טכנולוגיית עיבוד אותות ספרתי (DSP) והוגבלו לאוצר מילים קטן. בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, הטכנולוגיה הפכה למתחרה לראשונה בשוק, לאחר שטכנולוגיית הכונן הקשיח (קריאה/כתיבה אקראית לנתוני קול דיגיטאליים) הגיעה לנקודת מחיר משתלמת מבחינה כלכלית. המערכת יכולה לאחסן דיבור דיגיטלי בדיסק, להשמיע את ההודעה המדוברת המתאימה ולעבד את תגובת האדם על ידי שימוש במערכות DTMF "Dual-tone multi-frequency signaling" .
כשמרכזי שירות הלקוחות החלו לעבור למולטימדיה בסוף שנות ה-90, החלו חברות להשקיע בפתרונות אינטגרציה של טלפוניה ממוחשבת (CTI Computer telephony integration) עם מערכות IVR.
החל מתחילת שנות ה-2000, פתרון המענה הקולי הפך לנפוץ יותר וזול יותר לפריסה. זה נבע מכוח עיבוד מוגבר ומהגירה של יישומי דיבור מקוד קנייני לתקן VXML הפתוח. גם בישראל פתרון זה הפך נפוץ באותה עת.
שימושים.
מערכות מענה קולי אינטראקטיבי משמשות קווי מידע קולי, הנקראים גם קווי טלמסר, בו מסופק מידע לפונים בתחומים שונים. מערכות אלה משמשות גם לניתוב שיחות, בחברות מסחריות או גופים גדולים. ישנם גופים המסתייעים במערכות אלה על מנת לחסוך כוח אדם או לאפשר שירות לקוחות, במשך כל שעות היממה. בנקים לדוגמה החלו להציע שירות מענה קולי ללקוחות כדי לקבל מידע ולבצע פעולות דרך מכשיר הטלפון, כולל: הזמנת פנקסי המחאות, בירור יתרות ועוד.
ביישומי תקשורת, כגון קווי תמיכת לקוחות, מערכות מענה קולי מתמודדות בדרך כלל היטב עם כמות פניות בקנה מידה גדול. טכנולוגיית מענה קולי מוטמעות גם במערכות רכב בהם לא נעשה שימוש בידיים.
מערכות אלה מסייעות רבות לאוכלוסייה שאין ביכולה לגשת למידע טקסטואלי, כמו עיוורים ולקויי ראייה.