בהגיעו למסקנה שכעת פצצת המימן נחוצה כגורם הרתעה וכנשק התקפי, קיבל הנשיא טרומן ב-31 בינואר 1950 החלטה להמשיך בתהליך הפיתוח. ג'ונסון תמך בהחלטת הנשיא. באותה עת הורה טרומן למזכירי מחלקת ההגנה לסקור ולהעריך מחדש את מדיניות הביטחון הלאומי של ארצות הברית לאור הפיצוץ הגרעיני הסובייטי, לאור הניצחון הקומוניסטי במלחמת האזרחים הסינית ועל רקע פיתוחה של פצצת המימן, ולהכין מסמך שיתבסס על הערכותיהם. ג'ונסון ניגש למשימה זו באי-רצון, שכן הוא הבטיח לטרומן שהוא ידבק במשימה להגדיל את ההוצאה על הביטחון. הוא גם היה מתוסכל מכך שמחלקת המדינה לקחה על עצמה ראשונה את הובלת הערכת המדיניות והשפיעה באופן משמעותי על תוכנו של המסמך שכונה NSC 68.
טרומן לא היה נלהב מהתחזיות התקציביות הגדולות שחזה הדוח ומההשלכות שלו על סדרי העדיפות של תקציב הפנים, ובתחילה הוא החזיר את הדוח למחבריו ללא שום הערות לעיון מחודש. אף על פי שטרומן לא נקט בשום צעד פורמלי מיידים בנוגע ל-NSC 68, המסמך זכה לתמיכה משמעותית כאשר ב-25 ביוני 1950 תקפו הצפון קוריאנים את קוריאה הדרומית. גישתו העיקשת של ג'ונסון כלפי חלקה של מחלקת המדינה בהכנת המסמך, השפיעה לרעה על יחסיו, הן עם מזכיר המדינה דין אצ'יסון והן עם הנשיא טרומן. אף על פי שג'ונסון הודה בגלוי ש"חיל החלוץ במערכה על השלום שאמריקה מובילה כיום חייבת להיות מחלקת המדינה", אי-ההסכמות שלו עם אצ'יסון והמגבלות שהטיל על מחלקת ההגנה בקשריה עם מחלת המדינה נמשכו עד שהמציאות של מלחמת קוריאה גרמה לחינו לסור בעיני הבית הלבן.
הכישלון בקוריאה.
עד 1950 עלה בידו של ג'ונסון למסד מדיניות שתאמה בנאמנות למדיניות החיסכון בהוצאות ההגנה של הנשיא טרומן, והוא עשה כל מאמץ ליישם אותה גם לנוכח האיומים החיצוניים שהלכו וגברו מצדה של ברית המועצות ובעלות בריתה מקרב המדינות בעלות המשטר הקומוניסטי. כתוצאה מכך הוא ספג את רוב ההאשמות על התבוסה הראשונית בקוריאה ועל הדוחות שדנו במחסור בציוד ועל ההכשרה הלקויה של הכוחות הצבאיים של ארצות הברית. כישלונו של ג'ונסון להכין כראוי את הכוחות הקונבנציונליים, באימונים ובציוד, או אפילו להקצות משאבים כספיים לאחסון עודפי הציוד לטובת צורכי העתיד, הוכח כגורלי עם פרוץ המלחמה בחצי האי הקוריאני.
באופן אירוני, רק חיל הנחתים, שמפקדיו אחסנו את עודפי הציוד והנשק ממלחמת העולם ותחזקו אותו, הוכיח את עצמו כזרוע שעמדה בכבוד במשימה, אף על פי שהם עדיין לא היו בשיא יכולתם האמיתית והיה להם צורך בציוד נחיתה מתאים למבצעים אמפיביים (ג'ונסון העביר את רוב כלי הנחיתה אל הצי ושמר אותם לצורכי אימון של יחידות הצבא). בשל העובדה שכוחותיהם של ארצות הברית ושל קוריאה הדרומית סבלו ממחסור בכלי שריון וארטילריה כדי להדוף את הכוחות של קוריאה הצפונית, כוחות הצבא והכוחות היבשתיים של חיל הנחתים הסתבכו בסדרה של קרבות נסיגה עקובים מדם כאשר האויב התקדם בהתמדה אל דרום חצי האי הקוריאני, ובסופו של דבר צר על פוסן.
השפעתה של מלחמת קוריאה השתקפה היטב בבקשות התקציביות של מחלקת ההגנה לשנת התקציב 1951. במסגרת התוכנית התקציבית לשנה זו תמך ג'ונסון בתחילה בהמלצתו של הנשיא טרומן לתקציב הגנה בשיעור של 13.3 מיליארד דולר, אך חודש לאחר פרוץ הקרבות בקוריאה, הגיש ג'ונסון במהירות בקשה לתקציב השלמה של 10.5 מיליארד דולר (תוספת של 79%) ובכך עלתה הצעת התקציב בשל מחלת ההגנה ל-23.8 מיליארד דולר. בהגישו בקשה זו, הודיע ג'ונסון לתת-ועדת ההקצבות של הקונגרס ש"לאור הלחימה שמתרחשת כעת, הגענו לנקודה שבה השיקולים הצבאיים גוברים באופן ברור על השיקולים התקציביים".
התהפוכות של ארצות הברית והעדיפות המתמשכת שניתנה לביטחון אירופה, הובילו לשינויים מהירים ומהותיים במדינות ההגנה האמריקאית, כולל הגדלה ארוכת טווח של הכוחות המזוינים ודגש רחב על הסיוע שארצות הברית תעניק לבעלות בריתה. בנוסף, הנשיא טרומן סלד מרצונו האנוכיי של ג'ונסון לנהל את ענייני הממשלה. מאוחר יותר ציין טרומן כיצד ג'ונסון "תקף כל אחד מחברי הקבינט... הוא מעולם לא החמיץ שום הזדמנות לומר דברים מרושעים על הצוות המקצועי שלי". לבסוף, מתוך דאגה מהביקורת הציבורית על ניהולה של מלחמת קוריאה, החליט טרומן לבקש מג'ונסון לסיים את תפקידו. ב-19 בספטמבר 1950 הגיש ג'ונסון את התפטרותו מתפקידו כמזכיר ההגנה ועד מהרה מינה הנשיא במקומו את גנרל הצבא ג'ורג' מרשל.
שנותיו האחרונות.
עם סיום הקריירה הפוליטית שלו, שב ג'ונסון לעסוק בעריכת דין והוא המשיך בכך עד למותו משבץ מוחי בוושינגטון די. סי. ב-1966 בגיל 75. ג'ונסון נקבר בקלארקסבורג, וירג'יניה המערבית. הוא הניח אחריו את רעייתו, רות פרנסס מקסוול ג'ונסון אות בנותיו ליליאן ורות.
בנאומו האחרון כמזכיר ההגנה, יום לפני סיום תפקידו, ציטט ג'ונסון ממחזהו של ויליאם שייקספיר, מקבת': "כאשר ההמולה תסתיים וכאשר יושג הניצחון בקרב, אני שם מבטחי בהיסטוריונים שימצאו את תפקודי ראוי לשבח, ששירתתי ביושר ובנאמנות העומדים בקנה אחד עם האינטרסים של השלום ושל ביטחון האומה שלנו".
רות מושכל
רות (רותי) מושכל (1935 – 11 ביוני 2015) הייתה קצינת ח"ן ראשית של צה"ל בין השנים 1973–1975, בדרגת אלוף-משנה, כולל במלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה.
רות מושכל (לבית חדש) נולדה והתחנכה בחיפה ליעקב ולרחל, נצר למשפחת סלונים ודור שמיני בישראל. מושכל למדה בבית הספר בית חינוך א' בחיפה, ובמהלך לימודיה התיכוניים שימשה גם מדריכה בתנועת הנוער המחנות העולים. עם סיום לימודיה בבית המדרש למורות וגננות בחיפה, התגייסה לצה"ל בשנת 1955. לאחר השירות הצבאי, שכלל שנה בקבע בפיקוד צפון, למדה חינוך וספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1961 התגייסה שוב לצה”ל בדרגת סרן, וכיהנה בתפקידי קצינת ח”ן שונים בפיקוד המרכז, לרבות קצינת ח"ן ביחידה, קצינת ח"ן מרחבית, עוזרת לקצינת ח"ן ראשית. בשנת 1969 מונתה לקצינת ח”ן פיקודית בפיקוד המרכז, בדרגת סגן אלוף.
ביוני 1973 מונתה על ידי הרמטכ"ל דוד אלעזר (דדו) לתפקיד קצינת ח"ן ראשית בדרגת אלוף-משנה. והחליפה בתפקיד זה את אל"ם דבורה תומר. רות מושכל פיקדה על חיל הנשים בימי מלחמת יום הכיפורים, במסגרתה התמודדו חיילות צה"ל עם אתגרים שטרם היו כמותם. במהלך המלחמה פשטו שמועות על נפילת חיילות ישראליות בשבי המצרי והסורי. הדבר עורר דאגה רבתי. רות הופיעה בפני התקשורת המקומית והעולמית והודיעה חד-משמעית: אין חיילות נעדרות או שבויות.
לאור חלקן המשמעותי של החיילות בהגנה על הארץ היא פעלה כדי להסיר חסמים שמנעו מנשים למצות את הפוטנציאל שלהן במהלך השירות הצבאי. לצד ניסיונותיה לקדם חיילות לתפקידים הראויים להן פעלה גם לגיוסן של בנות משכבות חלשות ושילובן בצבא.
בשנת 1975 סיימה את תפקידה ופרשה מצה"ל. לאחר פרישתה, השלימה תואר שני בחינוך באוניברסיטת בר-אילן. בהמשך כיהנה כחברת מועצת העיר חולון. בנוסף, שימשה בתפקידים שונים בארגונים של ידידי ישראל בארצות הברית.
מושכל נפטרה בשנת 2015 לאחר התמודדות עם מחלה ממושכת. בצה"ל נקראה בשם ה"פורמלי" רות, אף ששמה הרשמי בתעודת הלידה, אותו העניקו הוריה, היה רותי. מושכל הותירה אחריה בעל, צבי מושכל, ששימש בתפקידים רבים בתחום הפיננסי, ביניהם הגזבר הארצי במשביר המרכזי ושליח בנק הפועלים בארצות הברית, ומקים הסניף בעיר פילדלפיה; בת ושני בנים. נכדה עמוס עצמון, אשר נפצע קשה במהלך מבצע צוק איתן, נישא לבתה של אילנה דיין.
בשנת 2020 נחנכה בשכונת רמת-חן בעיר חיפה כיכר על שמה.
בית הכנסת הספרדי בווארנה
בית הכנסת הספרדי "קהל גדול" בווארנה (בלאדינו: Kal Grande) היה בית כנסת אשר פעל בעיר וארנה במזרח בולגריה בין השנים 1890–1950.
היסטוריה.
עדויות לקהילה יהודית מאורגנת בווארנה קיימות מראשית המאה ה-19. ב-1835 הגיעו לעיר עשרות רבות של פליטים יהודים מהעיר אדירנה לאחר השריפה הגדולה שכילתה את הרובע היהודי בעיר. ב-1900 נכללה הקהילה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות הבולגרית ומנתה 1,300 נפשות, רובם ספרדים ומיעוטם אשכנזים. קהילת וארנה הייתה מן הבודדות שבקהילות בולגריה אשר בהנהגתן כיהנו נשים ומבין 19 מנהיגי הקהילה 8 היו נשים, האחוז הגבוה ביותר בכל קהילות בולגריה. ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, גורשו יהודי וארנה לערי שדה וכפרים מרוחקים ומנהיגי הקהילה נשלחו למחנה הריכוז סומוביט. לאחר מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר 2,200 יהודים, רובם עלו למדינת ישראל במהלך גל העלייה ההמונית. ב-1949 נותרו בווארנה 331 יהודים. בראשית המאה ה-21 חיו בווארנה כ-250 יהודים.
המבנה.
בית הכנסת נחנך ב-1890 וכונה "קהל גדול". המבנה שכן בשכונה היהודית של וארנה אשר הייתה חלק מהרובע היווני של העיר. לצד בית הכנסת שכנו מגורי הרב הראשי של הקהילה ומשרדי הקהילה. המבנה תוכנן בסגנון אדריכלי נאו קלאסי המשולב עם סגנון נאו-מורי. ב-1950 לאחר העלייה ההמונית לישראל הולאם המבנה. בתקופת הרפובליקה העממית הבולגרית נמנעה מיהודי וארנה הגישה לאזור. במגורי הרב שכנו משרדים של המודיעין הצבאי הבולגרי ובמשרדי הקהילה שכנו משרדי המטה הכללי של הצי הבולגרי. בהמשך, לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי שימש מבנה בית הכנסת כאולם איגרוף ובראשית המאה ה-20 נזנח. המבנה הוכרז אתר מורשת בולגרי, אך לא תוחזק ותקרתו קרסה לתוכו. נכון ל-2015 עמד המבנה חרב והוגדר כ"מבנה מסוכן".
ג'ון גלן ביל הבן
ג'ון גלן ביל הבן (באנגלית: .John Glenn Beall Jr; 19 ביוני 1927 – 24 במרץ 2006) היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את מדינת מרילנד בקונגרס של ארצות הברית בשנים 1969–1977. קודם לכן היה חבר בית המחוקקים של מרילנד.
ביוגרפיה.