המנהג הוא עתיק יומין. קיקרו מספר על שירה בזמן אורגיות. מימי הביניים אפשר להזכיר את השיר "כאשר אנו בטברנה" (בלטינית In taberna quando sumus) מתוך כרמינה בורנה.
החל מן הרנסאנס נותרו שירים רבים. כבר אז הייתה נטייה לבדיחות-דעת ומחשבה ביקורתית, למשל ב"כוסית ל (אל) המהולל שלנו" (Vitrum nostrum gloriosum) הבנוי כמזמור גרגוריאני אך שר על ההנאה שבשתיית יין ולועג להלך הרוח הרוחני.
צרפת.
בצרפת השירים לוו בלאוטה. בתחילה היה זה זמר בודד ואחר-כך בקבוצה של שלושה. פייר אטניין הפך את ריקוד הטורדיון (Tourdion) לשיר שתייה. בסוף המאה ה-17 השירים נעשו כה פופולריים עד שהודפסו אחת לשלושה חודשים בפריז. כ 250 אוספים פורסמו עם הכותרת "שירים רציניים ולשתייה" (Airs sérieux et à boire). נושא השירים הרציניים היה התבוננות בנוף ואהבה.
מהמאה ה-18 מפורסם עד היום השיר "אבירי השולחן העגול" כשם נרדף לאוהבי יין. השיר ידוע ברחבי העולם דובר הצרפתית: שווייץ, בלגיה, חבל קוויבק ומחוז אונטריו שבקנדה. בשיר רוב השורות מסתיימת בקריאות "כן, כן, כן" או "לא, לא, לא". השיר מופיע בעברית כ"יקבי ראשון לציון". שיר יין אחר שנכתב באותה תקופה על ידי הכומר גבריאל לטֶנְיאן (Gabriel-Charles de Lattaignant) הוא "פאנשון".
במאה ה-20 נאספו השירים בבלגיה וצרפת בשירונים של סטודנטים (chansonnier estudiantin) וכללו גם שירים גסים ובעלי רמיזות מיניות.
גרמניה.
בין המוזיקאים הגרמנים שכתבו שירי שתייה בתקופת הרנסאנס נמנים: הנס ליאו האסלר, אורלנדו לאסוס ואוסוולד פון וולקנשטיין.
בשנת 1810 כתב יוהאן וולפגנג פון גתה לכבוד יום הולדתה של לואיזה ממקלנבורג-שטרליץ את שירו "Ergo Bebamus" (לטינית: "אז הבה נשתה!"), שהפך לשיר סטודנטים. שם השיר לקוח ממשפט שאמר לכאורה האפיפיור מרטינוס הרביעי: "כמה סבלנו בשביל כנסייתו הקדושה של אלוהים! אז הבה נשתה!".
בסורבית (שפת מיעוט סלבי בברנדנבורג, גרמניה) רווח מאמצע המאה ה-19 השיר "סיבה לשתות" אודות הברנדי פאלנץ ( palenc, ידוע במזרח אירופה גם כפלינקה).
השיר המוקדש לבומרלונדר (משקה אלכוהולי) - "בומרלונדר קר כקרח" גרמנית: Eisgekühlter Bommerlunder), מושר במהירות וסולם גבהים והולכים עד שלא ניתן לשיר אותו.
במאה ה-19 היו מוכרים שירים ששרו סטודנטים באירועים חברתיים (Commercium) ונאספו בספרים (Allgemeines Deutsches Kommersbuch). בסוף אותה מאה, בתקופת וילהלם השני, קיסר גרמניה ורוח הוילהלמיניסמוס מסורת זו קפאה ולצד השירים הרשמיים לא הופיעו שירים חדשים.
כדי לשמור על ספרי השירים מהשולחנות הרטובים במשקה נוהגים בבלגיה וגרמניה להצמיד לכריכה כפתורי ברזל הנקראים "ציפרוני בירה".
ארצות אחרות.
באירלנד ידוע השיר "וויסקי בכד" (Whiskey in the Jar) שמוכר בגרסה ישראלית, ללא קשר לשתייה, של שלישית גשר הירקון.
בשוודיה שירים אלה מקושרים לחג המולד וחג אמצע הקיץ. הידוע מביניהם הוא "הלן גור" Helan Går (לרוקן את הכל) מן המאה ה-19, הפופולרי גם בחוגים אקדמאיים בפינלנד, ושרים אותו בהרמת כוס ראשונה.
ההמנון של חבל אסטוריאס שבספרד "מולדתי האהובה" (Patria Querida) נחשב שיר שתייה (למעשה אחרי הכרזת אהבה למולדת בפתיחת השיר, הוא פונה לספר בגוף ראשון על אהוב המטפס על עץ תפוח לקטוף אחד לאהובתו).
ברוסיה רווחו שירי השתייה מאוד בחוגי סטודנטים מסוף המאה ה-18 ובמאה ה-19 תוך שילוב הומור, גסויות, שירי בירה ולעיתים ביקורת פוליטית.
ביהדות ובישראל.
שירים על יין מוכרים בימי הביניים אצל עמנואל הרומי, רבי שלמה אבן גבירול ועוד.
השיר "יקבי ראשון לציון", מסוף המאה ה-19, הוא הגרסה הישראלית לשיר השתייה הצרפתי "אבירי השולחן העגול".
במאה ה-20 נכתבו מספר שירים על יין (שיר השיכור נתן אלתרמן, שיר היין חיים חפר ללחן של משה וילנסקי).
טניה בופורד-ביילי
חברת הנוער אשבל
קלמן וסגל
גביע המדינה בכדורסל 1984/1985
גביע המדינה בכדורסל לעונת 1984/1985 היא התחרות ה-25 מאז היווסדו של המפעל.
מכבי תל אביב זכתה בגביע המדינה ה-21 בתולדותיה, לאחר ניצחון בגמר על מכבי חיפה.
הגמר.
מכבי תל אביב (מאמן צביקה שרף) זכתה בגביע המדינה ה-21 בתולדותיה לאחר ניצחון על מכבי חיפה (מאמן פיני גרשון), תוך שהיא משיגה את פער הנקודות (40) הגבוה ביותר בתולדות משחקי גמר הגביע.
מפרץ ניקויה
מפרץ ניקויה (באנגלית: Gulf of Nicoya; בספרדית: Golfo de Nicoya) הוא מפרץ בחוף האוקיינוס השקט בקוסטה ריקה שנמצא ליד המחוזות גואנאקאסטה ופונטרנס.
המפרץ מפריד את חצי האי ניקויה מקוסטה ריקה, והוא מקיף את חצי האי באזורי ביצות, איי סלעים וצוקים.
אקלים.
הטמפרטורה הממוצעת היא 23 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא מרץ (26 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא אוקטובר (18 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 2,562 מילימטרים בשנה. חודש ספטמבר הוא החודש הגשום ביותר (432 מ"מ גשם) וחודש פברואר הוא החודש היבש ביותר (31 מ"מ גשם).
דיון המינגס
דיון המינגס (באנגלית: Deon Hemmings; נולדה ב-9 באוקטובר 1968) היא אתלטית עבר ג'מייקנית, אלופה אולימפית (אטלנטה 1996) וסגנית אלופת עולם (אתונה 1997) בריצת 400 מטר משוכות. המינגס הייתה לאישה הג'מייקנית הראשונה אי פעם שזכתה במדליית זהב אולימפית.
ביוגרפיה.
המינגס נולדה וגדלה בסנט אן, ג'מייקה.
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1993 סיימה המינגס במקום שישי, בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 54.99 שניות.
באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995 זכתה המינגס במדליית ארד, בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 53.48 שניות, אחרי קים באטן שקבעה שאי עולם חדש של 52.61 שניות וטניה בופורד-ביילי (52.62 שניות), שתיהן מארצות הברית.
אלופה אולימפית.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה המינגס במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בשיא אולימפי חדש של 52.82 שניות, לפני קים באטן (53.08 שניות וטוניה ביופורד-ביילי (53.22 שניות) ובכך הייתה לאישה הג'מייקנית הראשונה אי פעם שזכתה במדליית זהב אולימפית.
סגנית אלופת העולם.
באליפות העולם שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 זכתה המינגס בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 53.09 שניות, אחרי נזיאה בידואן ממרוקו (52.97 שניות) ולפני קים באטן (53.52 שניות) ומדליית ארד בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:21.30 דקות, אחרי גרמניה (3:20.92 דקות) וארצות הברית (3:21.03 דקות).
באליפות העולם שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1999 זכתה המינגס במדליית ארד בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 53.16 שניות, אחרי דיימי פרניה מקובה (52.89 שניות) ונזיאה בידואן (52.90 שניות).
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה המינגס בשתי מדליות כסף, בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 53.45 שניות, אחרי אירינה פריבלובה מרוסיה (53.02 שניות) ולפני נזיאה בידואן (53.57 שניות) ובריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:23.25 דקות, אחרי ארצות הברית (3:22.62 דקות) ולפני רוסיה (3:23.46 דקות) ובכך לא הצליחה להגן על תוארה.
באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 סיימה המינגס במקום שביעי בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 55.83 שניות.
תיאטרון גולדמארק
תיאטרון גולדמארק (בהונגרית: Goldmark Színház; ידוע גם בשם אולם האמנות "אומיקה") היה תיאטרון, שפעל באולם גולדמארק (על שמו של המלחין ההונגרי-יהודי קרוי (קרל) גולדמארק) ברחוב ושלני 7 בבודפשט שבהונגריה. הוא נקרא בזמנו גם בשם "התיאטרון הבלתי-נראה". התיאטרון ערך את המופע הראשון שלו ב-11 בנובמבר 1939, ואת האחרון ב-19 במרץ 1944, ביום פלישת כוחות הוורמאכט, האס. אס. והגסטפו של גרמניה הנאצית להונגריה, במסגרת הפעילות התרבותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, כדי לתת פרנסה לאמנים יהודים שעבודתם נאסרה בפני קהל לא יהודי.
ההקמה.
"החוק היהודי הראשון" שנחקק בפרלמנט ההונגרי ב-5 במאי 1938 קבע מכסה מקסימלית של 20% להשתתפות יהודים במקצועות אינטלקטואלים. לכן נאלצו שחקנים יהודיים רבים לעזוב את מקצועם. לאיוש באלינט, המנהל האומנותי של ה"תיאטרון ההונגרי" (Magyar Szinház), קרא להקמת "תיאטרון מגורשים", שמטרתו הייתה להבטיח את פרנסתם של האמנים, ולספק את צרכיו התרבותיים של הציבור. הבמאי של התיאטרון שהוקם היה לאסלו באנוצי, המנהל האמנותי היה לאיוש בלינט, המנהל הכללי - אוסקר ברגי והניהול המוזיקלי הופקד בידי וילמוש קומור. שר התרבות ושר הפנים של הונגריה העניקו רישיון להקמת המוסד. השלטונות הרשו לעלות הצגות רק בחוג סגור עבור חברי הקהילה היהודית הרשומים ובתנאי נוסף שלא יינתן שום פרסום פומבי להצגות ולמופעים השונים. מופע הפתיחה התקיים ב-11 בנובמבר 1939.
הפעילות.
במהלך פעילות התיאטרון בשנים 1939–1944 נערכו 733 הופעות של 191 תוכניות שונות. בהופעות אלה התקיימו ערבי ספרות, קברט, אופרות, אופרטות, הצגות וקונצרטים. במצטבר השתתפו במופעים אלה 272 אלף איש. כיוון שאחת ממטרות הפעילות של התיאטרון הייתה מתן פרנסה למגוון רחב ככל האפשר של אומנים, העסיק התיאטרון סגל שחקנים גדול ביותר של 432 אומנים. הרפרטואר שהוצג לקהל היה בעיקר יצירות של סופרים יהודים ובעיקר בנושאים מקראיים, אבל גם קלאסיקות של הספרות העולמית, כמו מחזות של שייקספיר או איבסן. ההצגות משכו קהל רב ועל פי רוב האולם היה מלא. המינויים תמיד נמכרו.
הפסקת הפעילות.