החל משנת 1909 פעל ברומניה איחוד היהודים הילידים (Uniunea Evreilor Pământeni), שהפכה משנת 1923 להתאחדות יהודי רומניה (Uniunea Evreilor Români), ארגון שהתנגד להתארגנות היהודים הרומנים כמפלגה נפרדת והמליץ על השתלבות במפלגות הרומניות הכלליות. קבוצה יהודית, בהנהגת תאודור פישר ואדולף שטרן, לא קיבלה גישה זו והקימה ב-4 במאי 1931, בבוקרשט, את המפלגה היהודית הרומנית. העיתון טריבונה יהודית (Tribuna evreiască) שימש כביטאון המפלגה ותאודור פישר היה נשיאה. וילהלם פילדרמן התנגד, בכל מאודו לכך שהיהודים יופיעו בבחירות לפרלמנט ברשימה לאומית עצמאית ולכן הוא נלחם נגד המפלגה הלאומית היהודית, אברהם לייבה זיסו היה אחד מראשיה ועל כך זכה לקיתון של רותחין מאת זיסו, הפולמוסן השנון. פילדרמן כן ראה חשיבות בהימצאותם של צירים יהודים בפרלמנט, אבל הוא סבר שאלה צריכים לבוא מקרב המסגרות הפוליטיות הרומניות. כוונתו הייתה לשכנע את החוגים השליטים ברומניה, שהיהודים רוצים בשגשוגה ובהתפתחותה של רומניה, לא פחות מן הרומנים עצמם ורואים בה את מולדתם, הוא היה משוכנע שככל שייטיבו הרומנים להבין זאת, כן יוטב לשני הצדדים. בבחירות שנערכו ברומניה ביוני 1931 זכתה המפלגה ב-2.4% מהקולות וקיבלה 5 מושבים בבית הנבחרים. מטעם המפלגה נבחרו לפרלמנט מנפרד רייפר, מאיר אבנר ומקס דיאמנט (מבוקובינה), תיאודור פישר (מבסרביה) ויוסף פישר (ממרמורש). בבחירות של יולי 1932 קיבלה 2.2% מהקולות שייוצגו בחמישה מושבים בבית הנבחרים. בבחירות של 1933 זכתה המפלגה לשיעור תמיכה של 1.25% בלבד מכלל הקולות ואיבדה את כל מושביה בבית הנבחרים, אך המשיכה בפעילות חוץ פרלמנטרית שכללה הפגנות מחאה נגד עליית הנאצים לשלטון בגרמניה.
ב-26 בינואר 1936 המפלגה חתמה על הסכם לשיתוף פעולה עם "איחוד היהודים הרומנים" ושתי התנועות יצרו את המועצה המרכזית של יהודי רומניה (Consiliul Central al Evreilor din România), שפעלה נגד האנטישמיות. בבחירות של 1937 השיגה המפלגה 1.3% מכלל קולות המצביעים.
ב-30 במרץ 1938 המפלגה פורקה, כמו כל יתר המפלגות ברומניה, על ידי צו מלכותי. לאחר מלחמת העולם השנייה, ב-1944, הוקמה המפלגה מחדש על ידי אברהם לייבה זיסו, שהיה לפני המלחמה נשיא הכבוד שלה. זיסו תבע הכרה ביהודים כמיעוט אתני ברומניה, אך השלטונות הקומוניסטיים החדשים לא רצו בכך, הפעילו לחצים לכך שהמפלגות היהודיות יצטרפו לחזית דמוקרטית כוללת המונהגת על ידי הקומוניסטים. ברקע הופרחו השמועות שאם היהודים לא יצביעו עם הממשלה, הממשלה תראה בהם גורם ריאקציונרי ותפרק את הקהילה היהודית והשלטונות הסובייטיים ימצאו כבר תירוצים כדי להגלות את היהודים לסיביר. זיסו התפטר והמפלגה פורקה בהמשך, כמו כל יתר התנועות והמוסדות היהודים, על ידי השלטונות הקומוניסטיים.
הפיגוע בדיזנגוף סנטר
הפיגוע בדיזנגוף סנטר היה פיגוע ההתאבדות שאירע בתענית אסתר (ערב חג הפורים) תשנ"ו, 4 במרץ 1996 מחוץ לדיזנגוף סנטר שבתל אביב, בצומת הרחובות דיזנגוף והמלך ג'ורג'. בפיגוע, שבוצע על ידי מחבל מתאבד חבר ארגון חמאס או הג'יהאד האיסלמי, נרצחו 13 בני אדם ונפצעו 125.
הפיגוע התרחש לאחר חיסולו של המחבל שכונה "המהנדס" יחיא עיאש בינואר 1996, וחמאס התייחס אליו כאחד מ"פיגועי הנקמה" שבאו בעקבות החיסול (ביניהם פיגוע שנעשה יום לפני כן בירושלים). מחבל מתאבד בשם סאלח אחמד אל רחים מאזור רמאללה הוברח לישראל דרך מעבר קרני בידי ערבי ישראלי והגיע ליעדו בקניון. משהבחין במאבטח בכניסה לקניון שינה את תוכניתו ופוצץ עצמו במרכזו של מעבר חצייה בסמוך לדיזנגוף סנטר, במפגש הרחובות דיזנגוף והמלך ג'ורג'. משקלו של המטען שנשא המחבל היה כ-20 ק"ג והוא כלל מסמרים ופיסות מתכת להגברת הרסס.
הפיגוע אירע בתענית אסתר שלפני פורים ובין הנפגעים היו חמישה בני נוער. ממדי ההרס וכמות הנפגעים וההרוגים הגבוהה שמנתה גם ילדים פגעו קשות במורל הציבור הישראלי, בין היתר זכורה הפריצה בבכי לעיני התקשורת של השחקנית חני נחמיאס בזמן שהופיעה במחזמר "צלילי המוסיקה" ביום הפיגוע.
בעקבות הפיגוע.
בעקבות הפיגוע הקימה ממשלת ישראל את המטה ללוחמה בטרור והציבה בראשו את עמי אילון. בנוסף הורתה הממשלה לצה"ל להחריף את מאבקו בתנועת החמאס, וזה הידק את השליטה בקו התפר, פשט על ארגונים של החמאס בחברון ואטם את מבניהם ואת בתיהם של 11 מחבלים מתאבדים וסייענים. נוסף על כך עודכנו נוהלי הבדיקה במעבר קרני, ששימש למעבר סחורות בין רצועת עזה לישראל, וציוד לגילוי חומר נפץ הוטס לישראל מארצות הברית והוצב במעברים היבשתיים בין ישראל והרשות הפלסטינית.
הפיגוע ואלו שקדמו לו עוררו דיון ציבורי בסוגיות שונות, ביניהן מדיניות ישראל אל מול הרשות הפלסטינית; סוגיית אי-סיכול ארגוני הטרור הפלסטינים מצד הרשות; שיקולי העלות והתועלת שבחיסולו של יחיא עייש; וסוגיות כלליות של התמודדות עם טרור במישורים רבים.
בסמוך למקום האירוע הוקמה אנדרטת זיכרון, ולצדה מתקיים אירוע זיכרון שנתי.
שמואל הספרי כתב את 'אשה בעל בית' המתבסס על מאורעות בדיוניים בעקבות הפיגוע.
טוניקה (בגד)
טוּניקה (מלטינית: tunica, בעברית: ירכית) היא סוג ביגוד המכסה חלק מפלג הגוף העליון ושוליו אינם מוכנסים למכנסיים. במקורות היהודים טוניקה נקראת "כותנת" או "חלוק".
בעת העתיקה היו טוניקות נפוצות בלבושם של גברים ונשים בתרבויות היוונו-רומיות. אזרחים ולא-אזרחים לבשו טוניקות; אך אזרחים לבשו טוניקה מתחת לטוגות שלהם, בעיקר באירועים רשמיים. בחברה הרומית, אורך הטוניקה, והימצאות פסים או קישוטים עלייה העידו על מעמד הלובש אותה.
חיילים, עבדים ועובדים בעבודות גופניות לבשו טוניקות קצרות, שאורכן היה גבוה במעט מגובה הברך; בני המעמדות העליונים לבשו טוניקות ארוכות עד לקרסול, אלא אם נדרשו לרכוב על סוס או לעסוק בפעילות אחרת שטוניקה כה ארוכה הייתה מגבילה.
טוניקות משמשות מאז העת העתיקה ועד לימינו כמדי צבא ("ירכית") או כמורה ("גלימה").
באופנה המודרנית, רווח השימוש בטוניקות לנשים, כבגד לשעות הפנאי ולעיתים גם כבגד ערב.
עקב אדום-זנב
עקב אדום-זנב (שם מדעי: "Buteo jamaicensis") הוא מין של עוף דורס בגודל בינוני המשתייך לסוג עקב שבמשפחת הנציים.
מאפיינים.
העקב אדום-הזנב מצוי ומתרבה כמעט בכל שטחי צפון אמריקה, ממערב אלסקה וצפון קנדה בצפון ועד פנמה ואיי הודו המערביים בדרום, והוא אחד ממיני העקב הנפוצים ביותר ביבשת זו. למין זה יש כ-14 תת-מינים, השונים זה מזה בתחום התפוצה ובמראה החיצוני. העקב אדום-הזנב הוא ממיני העקב הגדולים באמריקה הצפונית. משקלו נע בין 690 ל-2,000 גרמים, אורך גופו נע בין 45 ל-65 סנטימטרים, ומוטת כנפיו נעה בין 110 ל-154 סנטימטרים. אצל העקב אדום-הזנב קיימת דו-צורתיות זוויגית, המתבטאת בכך שהנקבות קטנות ב-25% מן הזכרים.
תבנית הנוצות וצבען משתנה בין תת-המינים השונים. הנוצות עשויות להיות בהירות, כהות או אדמוניות. באופן כללי, הבטן בהירה יותר מן הגב ומן הראש, ויש עליה דוגמאות שונות של פסים חומים-כהים. הזנב בצבע אדום-חום (מכאן מקור שמו של העקב), המקור קצר וכהה, וצורתו המאונקלת אופיינית למקורם של עופות דורסים. בסיסי המקור והרגליים צהובים.
חושי הראייה והשמיעה של העקב אדום-הזנב חדים במיוחד.
העקב אדום-הזנב מצוי בשפע משום שהוא מסוגל לחיות במגוון רחב של בתי גידול וסביבות מחיה, כולל מדבריות, ערבות, יערות מחטניים ונשירים, יערות גשם טרופיים, שדות חקלאיים ואזורים אורבניים. הוא מצוי בכל צפון אמריקה, להוציא אזורים נרחבים של יערות רצופים ואת האזור הארקטי. מבחינה חוקית, העקב אדום-הזנב הוא בעל-חיים מוגן במקסיקו, בקנדה ובארצות הברית. העקב אדום-הזנב הוא עוף פופולרי בתחום הבזיירות (ציד בעזרת בזים ועופות דורסים אחרים), בייחוד בצפון אמריקה: קרוב ל-60% מהעופות מתחת לגיל שנה הנלקחים מהטבע לאימון ולשימוש בתחום הבזיירות הם עקבים אדומי זנב.
לעקב אדום-הזנב הייתה חשיבות גם בתרבות האינדיאנית. נוצותיו נחשבו לקדושות בקרב שבטים מסוימים, ונעשה בהן שימוש בטקסים דתיים שונים.
העקב אדום-הזנב הוא טורף סתגלתן. תזונתו מבוססת בעיקר על יונקים קטנים, אך היא כוללת גם עופות וזוחלים. התזונה משתנה בהתאם לאזור המחיה ולעונת השנה, אך היא כוללת בדרך כלל את ארנבון היער, הפסיון, השליו ומינים שונים של מכרסמים. כן הוא יכול לצוד אווזאים, עטלפים, חדפיים, נחשים, לטאות, סרטנאים וחרקים, ולעיתים אף דגים כגון קרפיונים ושפמנוניים. העקב אדום-הזנב עט על טרפו מגבוה, ותופס אותו בעודו עף בעזרת טפריו החדים.
העקב אדום-הזנב מגיע לבגרות מינית בגיל שלוש שנים. הוא מנהל מערכת יחסים מונוגמית, ומזדווג עם אותה הנקבה במשך שנים רבות. הזוג שומר על הטריטוריה שלו, גם לאורך עונות חיזור שונות. הרבייה מתרחשת באביב. במהלך מצגי החיזור, שאורכים 10 דקות לפחות, הזכר והנקבה עפים באוויר במעגלים רחבים ומשמיעים קריאות צווחניות. בנוסף הזכר מבצע מופעים של צלילות עמוקות שמסתיימות בנסיקה. לאחר ההזדווגות, הזוג בונה על גבי עץ גדול קן עשוי מענפים ומרופד בקליפות-עץ, מחטי אורן, גבעולים וכדומה. בתחילת אפריל גודל התטולה נע בין ביצה אחת לחמש ביצים. הן הזכר והן הנקבה דוגרים על הביצים, אך הנקבה דוגרת בדרך כלל יותר מהזכר, שמביא לה מזון בשעה שהיא דוגרת. הביצים בוקעות 28–35 ימים לאחר ההטלה, ואחרי 42–46 ימים הפרחונים מתחילים לעזוב את הקן לסיבובי תעופה קצרים. הצמחת הנוצות עשויה לארוך מעל 10 שבועות, שבמהלכם לומדים הפרחונים לעוף ולצוד. בטבע, מגיע העקב אדום-הזנב לגיל 10–15 שנים בממוצע.
סל התרופות
טקסאר
הפיגוע בקפה אפרופו