בשנות מלחמת העולם הראשונה, וגם בשנות מלחמת העולם השנייה עיצבו הציירת ואנסה בל, הצייר דנקן גראנט והצייר רוג'ר פריי רקמות שונות לריפודי כיסאות, מסגרות למראות, שטיחי רצפה ומרבדי קיר ל'אחוזת צארלסטון' שבה התגוררו לסירוגין חברי קבוצת בלומסברי. חלק מהעיצובים נרקמו על ידי אתל גראנט [Ethel Grant] אמו של הצייר דנקן גראנט, ואנסה גם הנציחה את אתל הרוקמת בגינה בציור 'Charleston Garden'.
בזמן מלחמת העולם הראשונה חיילים בריטיים ולאחר מכן חיילים אמריקניים שלחו לביתם גלויות דואר רקומות על משי. הגלויות היו מעוטרות בסמלים פטריוטיים, דגלים, סיסמאות, וטקסטים רומנטיים. נטען בזמנו שהרקמות בוצעו בידיהן של פליטות מלחמה בלגיות או צרפתיות, אבל למעשה הגלויות נרקמו במכונות רקמה על ידי חברות מסחריות. אותן חברות ייצרו גם גלויות לשוק הגרמני, עם סמלים ודגלים שונים.
בשנת - 1990 יצא לאור באנגליה ספר של הרוקמת והמעצבת פט מאנציני [Pat Menchini], שבו היא העבירה ציורים של ביאטריקס פוטר לדוגמאות לרקמה.
רקמה ממוחשבת.
בעשורים האחרונים משמשת הרקמה ובעיקר רקמה ממוחשבת, לצורכי נוי בהליכי עיצוב ביגוד ופריטי לבוש ואביזרי לבוש נלווים על פי צווי האופנה המשתנים. בנוסף הרקמה הממוחשבת משמשת לצורכי מיתוג וסימון של חברות מסחריות, קבוצות ספורט, יחידות צבאיות ועוד. השימוש ברקמה ממוחשבת נפוץ גם בעטורים רקומים על פריטי יודאיקה כגון עטיפות לסידורים, סימון טליתות ואפילו רקמה ממוחשבת ליצירת חופות.
המעבר לרקמה ממוחשבת על בסיס נתונים דיגיטליים מאפשר להטביע אין סוף דוגמאות, עיטורים וסמלים בעזרת מכונות רקמה ממוחשבת בעלות ראשי רקמה רבים שמוטמעים בהם טכנולוגיות מתקדמות של רובוטיקה זעירה.
הרקמה לעומת מלאכות דומות.
הרקמה אינה ממלאת צורך מעשי אלא נועדה ליופי וקישוט. חייטים, תופרים ומעצבים משתמשים בטכניקה זו.
בניגוד למלאכות טקסטיליות כמו אריגה או סריגה המייצרות את המשטח תוך כדי הפעולה, רקמה נוצרת על משטח קיים, על ידי החדרת חוטים לתוכו באמצעות מחט. הבדל נוסף בין רקמה לבין עבודות מחט אחרות הוא הדמיון של הרקמה לציור: ברקמה, החוטים והמחט תופסים את מקומם של הצבעים והמכחול וניתן לראות בה מלאכת ציור על בד.
אפשר גם לשלב רקימה עם הטלאה רגילה לצורך תיקונים או הטלאה קישוטית. שילובים של הטלאה קישוטית ורקימה משמשות ליצירת עבודת טלאים , שהיא אחת מהאומנויות הנקראות אמנות סיבים.
לעומת מלאכת התפירה, שמטרתה לחבר בדים על מנת ליצור את המוצר ותוך כדי כך להסתיר את התפרים עד כמה שניתן, הרקמה מבליטה תכים שונים ולעיתים אף מוסיפים להם חרוזים, פנינים, פייטים, רצועות מתכת, נוצות ואלמנטים שונים נוספים לקישוט.
כמו רוב מלאכות היד, הרקמה דורשת מיומנות טכנית. כדי לבצע את פעולת הרקמה יש צורך באריג כאשר החומרים שבדרך כלל עליהם רוקמים הם: משי, כותנה, פשתן, צמר. כמו כן יש צורך במספריים, חוט ומחט.
כלי עזר נוסף הוא החישוק - מסגרת מעץ או פלסטיק למניעת עיוות הדוגמה ולמתיחת הבד, דברים המקלים על פעולת הרקמה.
ברקמה קיימים למעלה מ-400 סוגי תכים שונים.
רקמה יהודית.
במסורת היהודית, רוקמים לשבת מפית לכיסוי חלה, תיק למצות לליל הסדר, פרוכות, מזרח שיוויתי, חופות, מעילי תורה וחיתולי תורה המכונים"וימפל".
המוטיבים הם לרוב אותיות האלף-בית העברי, דקלים, ציפורים, המנורה. שבעת המינים, הכותל המערבי.
באוסף המוזיאון היהודי של לונדון ישנן כריות רקומות לכיסא אליהו שנועד לטקס ברית המילה. הכריות היו פעם בבית הכנסת הגדול של לונדון.
באוסף 'מוזיאון ארצות המקרא' בירושלים ישנם קמעות רקומים, למשל צעיף הגנה לאשה הרה, מ-1900 בקירוב, טורקיה, הרקום בשמות המלאכים המגוננים "סנוי", "סנסנוי" ו"סמנגלף"; חגורת ראש ליולדת מ-1900 בקירוב, ממרוקו; ונרתיק לקמיעות מכורדיסטן.
בספר 'כסות ומסר של יהודים בארצות האסלאם', שכתבה אביבה מולר-לנצט, ישנו אוצר של תיאורים וצילומים של בגדים רקומים של יהודי תימן, מרוקו, בוכרה ועיראק.
בקטלוג של תערוכת 'פריטים יתומים' (Orphan Objects), שהוציא המוזיאון להיסטוריה יהודית באמסטרדם מופיעים מפות, פרוכות, כיסוי חלה, בגדים, חיתולי תורה, טלית קטן ארוג ורקום, טלית קטן סרוג ואף פריטים שנוצרו בזמן השואה.
רקמה כביטוי פמיניסטי ופוליטי.
בתולדות האמנות מלאכות היד כגון רקמה וקישוט הבית נחשבו כמלאכות נשיות וככאלה לא נחשבו כחלק מה'אמנות היפה', רקימה, תפירה, ציור על משי, הטלאה לא היו חשובים כמו ציור ופיסול.
ילדות למדו רקמה בעיקר כדי לתרגל כל מיני תכים שהיו אמורים לשמש אותן בבגרותן לתפירה ולתיקוני טקסטילים שונים. ילדות למדו גם קרוא וכתוב על ידי הכנת דוגמית רקומה של אותיות ה א-ב הלטיני [ABCD] ברקמה המדמה אותיות כתב ואותיות דפוס. ליד ומסביב הן בדרך כלל רקמו פסוק מספרי הקודש הנוצריים, ספרות כדי שתוכלנה לנהל את משק הבית, כשנערה סיימה את הדוגמית, היא הוצגה על קירות הבית, כדי שחתנים עתידיים יראו שהיא מוכשרת לעבודת הבית.
באוסף מוזיאון ברוקלין, ישנה רקמה בלתי גמורה שנרקמה בזמן מלחמת האזרחים (1861-1865) שנה אחת לפני שהעבדות הוכרזה כלא חוקית, אך בשלב בו עבדים שברחו עדיין הוחזרו לדרום. היצירה רקומה בצמר על נייר.
בשנות ה-1960 יחד עם אמנות הפופ והתעוררות התנועה הפמיניסטית התחילו אמניות נשים להשתמש באופן מודע ליצור אמנות נשית שנשענת על 'המלאכות הנשיות'. אמניות כמו מרים שפירו, ג'ודי שיקגו, פייז רינגולד, קיילי נורטון [Kylie Norton] התחילו גם להראות מחזות ביתיים, איברי גוף נשיים.
ב'ניו יורק טיימס' כותבת העיתונאית א. תמי קים [E. ammy Kim] ב-29 בדצמבר 2018, מאמר דעה בשם ' The Feminist Power of Embroidery' . לטענתה כשהיא נוטלת חוט ומחט היא מתחברת לשורה ארוכה של נשים שהפכו את מלאכות הבית שהיא מכנה אומנויות הבית להבעה פוליטית. היא מספרת שבבית הוריה שבטקומה וושינגטון, תלויה על הקיר יצירה שסבתה רקמה בסביבות 1941 בהיותה בתיכון בקוריאה תחת הכיבוש היפני. הסבתא וחברותיה נאלצו אז לשנות את שמותיהן לשמות יפניים. הכותבת סוברת שהרקמה שחררה אצל הנערות הרוקמות כעסים. היא בעצמה שבה לרקום כחלק ממצעד הנשים 2017.
ארגוני רוקמות מארצות מסביב לעולם ארגנו בשלהי 2019 את מבצע '25 מיליון תכים, תך אחד לכל פליט' , כדי לעורר מודעות שבעולם יש היום 25 מיליון פליטים. נשים מכל הארצות מוזמנות לרקום פיסת בד עם רקמה בהתאם להנחיות של המארגנות והכוונה הייתה להציג זאת בציבור בסקרמנטו בארצות הברית, ביום הפליט הבינלאומי.
רקמה במיחזור משביח.
לפני המצאת הדפוס, בימי הביניים, כתבו ספרים ביד על גווילים או קלפים, הכתיבה ארכה זמן ממושך, ולעיתים אם קרתה שגיאה או תקלה לכתב היד, בעליהם או כותביהם המציאו כל מיני שיטות כדי לתקן את כתב היד היקר. בימי הביניים היו כתבי יד שנכתבו על עורות עגלים או כבשים לאחר שנוקו ויובשו ונמתחו על מסגרות. בתהליך זה לעיתים הופיעו חורים או סדקים בעור. בגלל יוקר התהליך השתמשו גם בעורות הלא מושלמים הללו לכתיבה (לספר אחד נדרשו כ-20 עורות עגלים). לפעמים הכותבים כתבו מסביב לחור או הסדק, אבל לעיתים גם תיקנו אותם. בין שיטות התיקונים נמצאו גם תיקונים בתפירה עם חוט גס שמעליו דבק בשכבה כה עבה שלאחר היבוש יכלו להוציא את חוט התפירה.
בקבוצת כתבי יד שנוצרו במנזרים בשווייצריה ובדרום מערב גרמניה מהמאה ה-12 ועד המאה ה-15, בכתבי יד אלו מופיעים תיקוני חורים וסדקים רקומים בחוטי משי צבעוניים. רוב החוטים הם בצבעי צהוב, ירוק, וורוד, כחול, וסגול. שנוצרו כולם מצמחים. התכים שונים וייתכן שחלקם נעשו בזמן יצירת כתב היד וחלקם נוספו עם הזמן. לא ידוע מי רקם את התיקונים הללו, אבל מקובל שלרוב הרקמה נעשתה בידי נזירות או נשים אחרות שהיו קשורות למנזרים. תארוכים של הרקמות מראים שנעשו בזמן שהיה יותר ביקוש לספרים, כך שיכול להיות שנעשו גם כי הזדקקו ליותר דפים.
הרבה דורות של אמותינו וסבותינו השתמשו ברקמה, כדי להעלים כתמים או פגמים בבגדים, מצעים או מפות שולחן, שכבר אי אפשר היה לנקות או לתקן אותם. מתחילת המאה ה-21 כשהמודעות לזיהום הסביבה על ידי זריקת בגדים הולכת וגוברת, הרקמה היא אמצעי יצירתי להמשיך ולהשתמש בבגד, שכבר נמאס על הלובש/ת או כשהבגד בלוי.
נשים שרקמו כל חייהן, לעיתים מותירות אחריהן רקמות בלתי גמורות. היורשים לעיתים מנסים לסיים את היצירה, אבל לרוב הם זורקים או מוכרים את היצירות הלא גמורות אליהן. יש אמניות שהחליטו לסיים יצירות כאלו, לפעמים בעצמן ולפעמים בעזרת הקהילה.
רקמה בישראל.
לאחר קום המדינה והקמת לשכת הנשיא, היה צורך בהכנת סמלים ודגלים רקומים בחוטי זהב ומשי, ולצורך כך פנו ב-1949 לרוקמת לוטה אנגל הקר שהתמחתה עוד במולדתה גרמניה ברקמת קנטיל (רקמה בחוטי זהב וכסף המושחלים בקטעי צינוריות). היא רקמה גם דגלונים למכונית הנשיא, סמלים למשרדי הממשלה השונים וב-1949 רקמה גם את סמל מכון ויצמן על גלימות האקדמיות של המדענים. באולם ויקס במכון מוצגות חלק מרקמותיה.
ב-1954 הקימה רות דיין חברה להלבשה ורקמה בשם 'משכית' כדי לספק עבודה לעולים שידעו מלאכות. היא עודדה רוקמים מארצות שונות לפתח את הידע שהביאו עמם מהגלות נשים רבות בארץ קנו אז חולצות עם רקמה תימנית.
בשנות ה-1960 הרקמה התימנית כה נפוצה בישראל, עד שהסופרת אסתר קל הציעה בספרה "לבת וגם לבן לא יזיק לדעת" כיצד למחזר שמלה ישנה בעזרת רקמה תימנית ואף נתנה הדרכה בסיסית לכמה תכים.