לטענת קפלן, יש להניח כי התמותה בקרב ביתא ישראל, שלא נתמכה על ידי גורמים חיצוניים ולא הייתה לה גישה לכסף זר, הייתה גבוהה ביותר ועומדת על כמחצית עד שני שלישים של הקהילה. בסאקלט, לדוגמה, הצטמצמה אוכלוסיית קהילת ביתא ישראל מכמה אלפים לכמה מאות.
מיכאל ארגווי, אחד מהמיסיונרים של החברה הלונדונית, שסייר ביישובי הקהילה בכפר אפריבידה שבאצ'פר ב-1899, מעיד:
קהילת ביתא ישראל הצטמצמה לא רק בשל הרעב אלא גם בשל נשירת והיעלמות חלק מבני הקהילה עם תפוצתם. בתקופה זו בני הקהילה לא יכלו לשמור על מנהגיהם הייחודיים, כמו כשרות מזון ומשקה או שמירת שבת, כל שכן הקרבת הקורבנות - ההישרדות היא שהכתיבה את דרכם. משבר 'הזמן הרע' הביא על כן להתערות רבים מבני הקהילה בקרב הנוצרים ולהצטרפותם לכנסייה האורתודוקסית. מיקאל אראגאווי, מציין כי מומרים אלו לא היו נוצרים אמיתיים ולא הכירו את הנצרות כלל, רק את זאת שנטבלו. חלק מבני הקהילה שב אליה בחלוף הזמן הרע, ולאחר תקופת בידוד והיטהרות קצרה הפך שוב לחלק ממנה.
אומדני האוכלוסייה של ביתא ישראל טרם הזמן הרע מוערכים בכ-200 ~ 350 אלף נפש ולאחריה רק בכשליש, זאת אומרת כ-67 ~117 אלף נפש.
הזמן הרע גרם גם למשבר רוחני, הביא לשינויים ברמת המנהיגות ועירער את סמכותם של המנהיגים הדתיים. חלק ממנהיגי הקהילה מתו ברעב או נרצחו, או נטרפו על ידי חיות טרף. רבים מן הנזירים מתו ומעמדם כקדושים התערער. בשנים העוקבות לרעב לא הוסמכו נזירים חדשים. חלק מן הנזירים ששרדו נטשו את חיי הנזירות והקימו משפחות על מנת להניח המשכיות למשפחותיהם וקהילתם. הקהילה גם לא יכלה יותר להרשות לעצמה להחזיק מערכת דתית גדולה.
הטקסים הדתיים אף הם נפגעו ונשתנו. משך שנים הקרבת קורבנות לא התאפשרה וחלק מבני הקהילה טענו שאין צורך לחדש את המנהג כיוון שזה הופסק בקרב קהילות יהודיות אחרות. בתקופה זו בני הקהילה התמודדו לא רק עם אסונות טבע, מלחמות והשלכותיהם החומריות והרוחניות, אלא גם עם הליך המודרניזציה שהחל במפגש עם החברה הלונדונית.
Live at the Folklore Center 1967
Live at the Folklore Center 1967 הוא אלבום הופעה חיה של הזמר טים באקלי. האלבום הוקלט בזמן הופעה ב-"Folklore Center" שבניו יורק ב-6 במרץ 1967 לפני הקלטת אלבומו השני של באקלי, Goodbye and Hello. הוא מכיל שירים שנכתבו על ידי באקלי וחברו המשורר לארי בקט וגרסת כיסוי לשיר Dolphins של פרד ניל.
כיכר מסקל
כיכר מסקל (געז መስቀል አደባባይ - "מסקל אדבבאי") היא כיכר עירונית גדולה במרכזה של אדיס אבבה, בירת אתיופיה. הכיכר שמשמעות שמה הוא "כיכר הצלב", הוקמה במיוחד כדי שתשמש זירה לחגיגות חג מסקל, אירוע המתרחש בה בחג הצלב האמיתי. בכיכר נערכים אירועים רבים נוספים, ובהם קונצרטים, תהלוכות וכנסים מפלגתיים.
מיקום ומבנה.
הכיכר מחולקת לשני חלקים - רחבה ענקית בצורת חצי מעגל באורך של 350 מטרים לאורך שדרות ג'ומו קניאטה התוחמות אותה מצפון, וברוחב מרבי של 80 מטרים; ושורות מדרגות, גם הן בצורת חצי מעגל, המקיפות את הרחבה מדרום. המדרגות המשמשות כטריבונות בעת אירועים, מגיעות גם הן לרוחב מרבי של 80 מטרים. בכיכר נפגשים כמה מרחובותיה המרכזיים של העיר, שחלקם מהווים גם כבישים ארציים מרכזיים במדינה. כביש מס' 1 מוביל מהכיכר מזרחה ולאחר מכן צפונה, עד לגבול עם אריתריאה וממשיך משם לבירתה אסמרה. כביש מס' 4 יוצא מפינתה המערבית של הכיכר ומוביל דרומה ומזרחה להרר, וכביש מס' 7 יוצא מאותה נקודה ומוביל לג'ימה ולמערב המדינה. בצידה המזרחי של הכיכר יוצאות ממנה "שד' אפריקה" ("דרך בולה") המובילות לכיוון דרום-מזרח ומסתיימות בנמל התעופה הבינלאומי אדיס אבבה בולה, ושדרות מנליק השני המובילות צפונה, ולאחר שהן משנות את שמן מספר פעמים, הן מסתיימות בהרי אנטוטו בצפון-מזרחה של העיר.
אתרים סביב הכיכר.
בפינה המזרחית של הכיכר הוקמה האנדרטה לזכר קורבנות הטרור האדום שנרצחו בשנות ה-70 של המאה ה-20, בהוראת החונטה הצבאית האתיופית, ובמקום הוטמנו שרידיהם של קורבנות. בשנת 2010 נחנך במקום בניין "המוזיאון להנצחת קורבנות הטרור האדום".
מדרום לכיכר שוכן מוזיאון אדיס אבבה שנוסד בשנת 1986 באחד המבנים העתיקים בעיר, שהיה שייך לשרי צבאו של מנליק השני. המוזיאון מתמקד בתולדות העיר, באדריכלות, בתרבות ובתהפוכות הפוליטיות שעברו עליה. בפינה הצפון-מזרחית של הכיכר שוכן הבניין העגול של הבנק הלאומי של אתיופיה, אשר תוכנן ב-1953 על ידי האדריכל הצרפתי הנרי שומט (Henri Chomette). צמוד לו ממערב נמצא משרד הנוער והספורט של אתיופיה. עוד שוכנים סמוך לכיכר כנסיית סטפנוס הקדוש וכנסיית יוסף הקדוש, וכן קולג' "אוניברסיטת אטלס".
היסטוריה.
בחג המסקל החל ב-27 בספטמבר לפי הלוח הגרגוריאני, נוהרים אלפי בני אדם אל הכיכר החל בשעות אחר הצהרים, כשהם נושאים בידיהם לפידים. ההמונים מציתים מדורה בצורת פירמידה המוצבת במרכז הרחבה, שבראשה קבוע צלב עץ, וזו בוערת עד שהחגיגות מסתיימות עם עלות השחר, והצלב נופל אל הקרקע. החג מסמל גם את סיומה של העונה הגשומה ואת תחילתו של האביב.
בתקופת האימפריה האתיופית, לאחר שאדיס אבבה הייתה לבירת המדינה, התרחשו אירועי חג המסקל סמוך לקתדרלת גאורגיוס הקדוש ולשוק הישן, ובאופן מסורתי הודלקה מדורת החג בידי הקיסר. מאוחר יותר הורה הקיסר היילה סלאסי על הקמת כיכר מסקל במיוחד כדי שתארח את אירועי החג. עם ההפיכה הצבאית במדינה ועליית החונטה הצבאית האתיופית לשלטון ב-1974, שונה שמה של הכיכר ל"כיכר המהפכה" (አቢዮት አደባባይ - "אביות אדבבאי"), והיא הורחבה באופן משמעותי כדי שתוכל לארח את המצעדים השנתיים של האחד במאי וה-12 בספטמבר (יום השנה למהפכה). בכיכר נתלו שלושה פורטרטים רחבי ממדים של קרל מרקס, פרידריך אנגלס וולדימיר לנין. מסורת חג המסקל נמשכה, ותפקיד הדלקת המדורה נמסר לידיו של פטריארך הכנסייה האורתודוקסית האתיופית. ב-1988 הורתה הממשלה השמאלנית על העברת החגיגות לאתר מרכזי פחות בעיר, אך עם סיום מלחמת האזרחים האתיופית וסיום שלטונה של החונטה במדינה ב-1991, הושב לכיכר שמה הקודם ועימו הוחזרו אליה החגיגות.
מגאיה
אבא מהרי
אולם הדר יוסף
הזרם העצמאי
וילי מינצנברג
וילי מינצנברג (Willi Münzenberg; 14 באוגוסט 1889 - יוני 1940) היה פעיל פוליטי קומוניסטי ותועמלן בולט.
השנים הראשונות.
מינצנברג נולד בארפורט, במדינת תורינגיה שבקיסרות הגרמנית. גדל בעוני. כאיש צעיר החל להיות פעיל באיגודי המסחר ובמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. בעקבות פיצול המפלגה ב-1914 על רקע שאלת מלחמת העולם הראשונה בחר מינצנברג להצטרף למיעוט הקיצוני. במהלך המלחמה נפגש תכופות עם ולדימיר איליץ' לנין בביתו שבציריך שבשווייץ. ב-1918 היה מינצנברג בין מייסדי המפלגה הקומוניסטית הגרמנית וראש הקומינטרן הצעיר, ושליח הקומינטרן הצעיר לקונגרס העולמי השני של הקומינטרן ב-1920.
הקריירה הפוליטית.
זכה לתואר "'האימפרסריו של הקומינטרן', הוא האינטרנציונל הקומוניסטי – החזית שהקים לנין לניהול השמאל העולמי לשם קידום העניין הסובייטי. במהלך שנות ה-20' וה-30' הצליח מינצנברג להפיץ את נקודת המבט הסובייטית רחוק ועמוק למעגלי האינטלקטואלים והאמנים במערב (וגם עד אמריקה הלטינית, סין, יפן והודו הגיעה השפעתו) – תוך בחישה בתקשורת, בספרות, בציור, בתיאטרון ובקולנוע".
ב-1924 נבחר מינצנברג לרייכסטאג, ושירת כחבר הפרלמנט עד להחרמת המפלגה הקומוניסטית הגרמנית ב-1933. היה אחד מהמעטים שבמנהיגי המפלגה הקומוניסטית הגרמנית שמוצאו היה ממעמד הפועלים.
במהלך תקופת רפובליקת ויימאר, רכש מינצנברג מוניטין של תועמלן מבריק. הצלחתו הראשונה הייתה בגיוס ממון ומזון עבור קורבנות הרעב הרוסי של 1921. ב-1924 ייסד את העיתון "ארבייטר-אילוסטרירטה-צייטונג" (Arbeiter-Illustrierte-Zeitung) שהיה לעיתון המצויר הסוציאליסטי הנפוץ בגרמניה. בנוסף, עבד בצמוד עם הקומינטרן ועם המשטרה החשאית הסובייטית לקידום מטרות הקומוניזם בעולם.
ייסד כמה ארגונים כמו האגודה העולמית נגד אימפריאליזם, הקרן הבינלאומית לטובת העובד, והגנת העבודה הבינלאומית, שמטרתם האמיתית הייתה הפצת הרעיונות והתפישׂות של הקומוניזם. כדי להסוות את פעולותיו הקים מינצנברג ארגונים ששלטו בארגונים אחרים. סוכנויות הריגול הנגדי של מדינות דמוקרטיות ופשיסטיות הגדירו ארגונים אלו כ"ארגוני מינצנברג". בנוסף, השתמש מינצנברג בארגונים אלו להשקעות עסקיות, וזכה לכינוי הפופולרי "המיליונר האדום".
לאחר ניהול הטיפול במשפט של סאקו וונצטי עבור הקומינטרן ב-1925, מינצנברג היה לאחראי על האגודה נגד אימפריאליזם, שנוסדה בבריסל ב-1927. לאחר מכן ניהל את מאבק התעמולה הקומוניסטי שנועד להוכיח כי הנאצים הם ששרפו את הרייכסטאג ובמסגרת זו הוציא לאור שני ספרים (אחד מהם ביחד עם אלכסנדר אבוש) שהיו לרבי-מכר, והתקבלו על ידי היסטוריונים כמקורות אמינים עד לשנות ה-60, כשהעיתונאי פריץ טוביאס גילה בהם אי-דיוקים ומידע שגוי (למשל: טוביאס גילה שה"מנהרות הסודיות" שלכאורה אפשרו לנאצים להיכנס ולצאת מהרייכסטאג מבלי שנראו היו למעשה מנהרות ששימשו להעברת צנרת מים).