בועזיזי גר בבית טיח צנוע, במרחק הליכה של עשרים דקות מהמרכז של סידי בוזיד, עיירה כפרית בתוניסיה בה השחיתות דומיננטית ושיעור האבטלה נאמד ב-30%. לדברי אמו, ניסה בועזיזי להתגייס לצבא אך נענה בשלילה ולאחר מכן סירבו מספר מקומות עבודה לקבלו. הוא תמך באמו, דודו, ואחיו הצעיר, ובנוסף לכך שילם עבור הלימודים באוניברסיטה של אחת מאחיותיו, באמצעות הכנסה של כ-140 דולרים בחודש, אותה הפיק ממכירת ירקות ברחובות סידי בוזיד. בועזיזי גם חסך כספים במטרה לרכוש טנדר.
השוטרים המקומיים בעיירה נטפלו לבועזיזי במשך שנים, עוד מתקופת ילדותו, ובאופן קבוע נהגו להחרים את המריצה הקטנה שלו. אף על פי כן, משום שלבועזיזי לא היו אפשרויות אחרות להתפרנס, המשיך לעבוד כמוכר ירקות ברחובות העיירה. בשעות הבוקר של 17 בדצמבר 2010 היה לבועזיזי חוב של כ-200 דולרים בהם השתמש לרכוש את הסחורה שלו. זמן קצר לאחר שהעמיד את העגלה שלו החרימה המשטרה את מרכולתו - לכאורה משום שלא היה לו אישור לעשות כן. לדברי ראש משרד התעסוקה של העיירה סידי בוזיד, לא נדרש שום היתר על מנת למכור סחורה ברחובות העיירה.
בדיעבד טענה משפחתו של בועזיזי כי בועזיזי הושפל בפומבי כאשר פקידה עירונית בשם פאידה חמדי סטרה לו, ירקה לעברו, החרימה את המשקל האלקטרוני שברשותו והפילה את עגלת הפירות והירקות שלו. כמו כן צוין בכלי התקשורת כי היא השמיצה את אביו המנוח של בועזיזי. אמו של בועזיזי אף טענה שעוזריה של חמדי הכו וקיללו את בנה.
בועזיזי שהיה נרגז מאוד בעקבות העימות, הלך למשרד המושל להתלונן. בעקבות סירובו של המושל לראותו או לשמוע אותו, גם לאחר שאיים שישרוף את עצמו אם המושל לא יראה אותו, רכש פח בנזין (או שני בקבוקים של מדלל צבע) ובשעה 11:30 (פחות משעה לאחר שהתקיימה המריבה) הצית עצמו מול בניין הממשל המקומי.
בועזיזי נלקח לבית החולים של סידי בוזיד. כיוון שצוות הרופאים לא יכול לטפל בכוויות הקשות שלו הוא נלקח לעיר ספקס, במרחק של יותר מ-70 קילומטרים. לאחר שגדל העניין של הממשל במקרה, הוא הועבר למרכז הטראומה של בית חולים של העיר בן ארוס וזכה לביקור של נשיא המדינה.
בועזיזי נפטר מפצעיו ב-4 בינואר 2011.
מעל 5,000 אנשים השתתפו במסע ההלוויה של בועזיזי. כוחות המשטרה לא אפשרו למסע הלוויה לחלוף ליד המקום בו בועזיזי הצית עצמו. הוא נקבר בבית הקברות "גארעת בינור" הממוקם עשרה קילומטרים מסידי בוזיד.
בסוף 2011 זכה בפרס סחרוב לחופש המחשבה המוענק על ידי הפרלמנט האירופי לאנשים או ארגונים הפועלים למען זכויות האדם וחירותו.
לאחר מותו.
המהפכה בתוניסיה (2010–2011).
האירועים שהובילו למותו של בועזיזי הובילו בתחילה להפגנות מחאה מול בניין העיירה סידי בוזיד שנמשכו יותר משבועיים, אשר במהלכן ניסו כוחות המשטרה להשקיט את ההפגנה. המעורבות של המשטרה רק התסיסה את המפגינים וגרמה להם להיות אלימים יותר. בהמשך הפגנות המחאה התפשטו לאזורים עשירים יותר ובסופו של דבר לתוניס, בירת תוניסיה. הזעם והאלימות הפכו כה עזים, עד כי הנשיא בן עלי נאלץ לבסוף לברוח מתוניסיה יחד עם משפחתו לערב הסעודית ב-14 בינואר 2011.
אירועי הצתה עצמית שנעשו בהשראתו של בועזיזי.
מאז ההצתה העצמית של בועזיזי, שהובילה להפלת המשטר בתוניסיה, מספר רב של אנשים ברחבי העולם הערבי הציתו את עצמם. באלג'יריה מוחסין באוטרפיף הצית עצמו לאחר שב-13 בינואר 2011 נפגש עם ראש העיר, שלא הצליח לסייע לו למצוא תעסוקה או דיור. באוטרפיף נפטר מפצעיו. גבר אלג'יראי נוסף ניסה אך לא הצליח לשרוף את עצמו. במצרים עבדו עבדל-מונעים ג'עפר, בעל מסעדה בן 49, הצית את עצמו מול הפרלמנט המצרי. מעשה מחאה זה תרם רבות להפגנת המחאה במצרים שהסתיימה בהתפטרותו של נשיא מצרים, חוסני מובארכ ב-11 בפברואר 2011. בערב הסעודית נפטר איש בן 65 ב-21 בינואר 2011 לאחר שהצית עצמו מול בניין העיירה בכפר סאמתח. בסוריה הצית עצמו חסן עלי ע'קלה בן ה-26 בעיר אל-חסכה שבצפון-מזרח המדינה, ב-26 בינואר 2011, במחאה נגד השלטון הסורי.
כמה מפעילי המחאה החברתית בישראל קישרו גם בין מקרהו של בועזיזי לבין ההצתה העצמית של משה סילמן, אם כי לא הובאה הוכחה חד משמעית כי סילמן הושפע ישירות ממעשהו של בועזיזי.
הצתה עצמית
הצתה עצמית היא שיטה להתאבדות באמצעות שרפה מכוונת של אדם את עצמו. בתרבויות מסוימות הצתה עצמית היא מסורת בת מאות שנים; בעת המודרנית הצתה עצמית הפכה לצורת מחאה פוליטית רדיקלית.
המסורת הידועה ביותר של הצתה עצמית היא הסאטי, מנהג הודי עתיק שבו האלמנה שורפת את עצמה באש מדורת השרפה של בעלה המנוח. מקורו של המנהג בסיפור אודות האלה סאטי, שקפצה למדורת הפולחן שערך אביה, דקשה, לכל האלים למעט בעלה, האל שיווה, על מנת לשמור על כבודו של בעלה. באפגניסטן הצתה עצמית היא דרך מקובלת של נשים להתאבד.
מקרים של הצתה עצמית כמחאה.
בישראל.
מאז קום המדינה היו בישראל מקרים רבים של הצתה עצמית, רובם על רקע אישי. בנוסף היו מספר מקרי הצתה שעוררו סערה ציבורית:
המוזיאון לאמנות המזרח הרחוק
המוזיאון לאמנות המזרח הרחוק ע"ש יחיאל נהרי, רמת גן הוא מוזיאון אמנות שנפתח ב-1988 ברמת גן. מטרת המוזיאון היא להציג יצירות שדרכן מתאפשרת למידה והיכרות של תרבות ואמנות המזרח הרחוק. המוזיאון מבוסס על אוסף של הנדבן יחיאל נהרי, שמוצג בו באופן קבוע, לצד תערוכות מתחלפות בנושאים שונים הקשורים לתרבות ולאמנות המזרח הרחוק.
מוצגים.
אוסף המוזיאון כולל פריטים מהמאה ה-13 עד המאה ה-20 מארצות מזרח אסיה. מוצאם של מרבית הפריטים מסין ומיפן. האוסף כולל כלי חרסינה בסגנונות שונים, כלי מתכת דקורטיביים, כלי לכה, פסלוני שנהב, עבודות אמייל, עבודות טקסטיל, כלי חרב, רהיטים, גילופי עץ ואבן, והדפסי עץ יפניים.
אופיו האקלקטי של האוסף משקף את טעמו של בעל האוסף, שלא היה איש מקצוע בתחום אמנות המזרח הרחוק, אלא אספן שרכש את חפציו בעת שביקר במזרח הרחוק. החפצים שנרכשו היו בעלי ערך רב בעיני הסינים והיפנים אותם פגש נהרי, אך בעת שנרכשו, בשנות ה-40 ובתחילת שנות ה-50, היו אספנים בודדים במערב שגילו בהם עניין, וכיום הם נדירים יחסית.
ביוזמת קרל שוורץ הוצג אוסף נהרי בשנת 1953 במוזיאון תל אביב הישן. נהרי קיווה שהאוסף יוצג באופן קבוע במוזיאון בישראל, אך לא זכה לכך בחייו. לאחר מותו הפתאומי נודע כי ציווה לתרום את האוסף לעיר מגוריו, רמת גן. בשנת 1974 הוצג האוסף לראשונה ברמת גן, אך רק לתקופה קצרה, שלאחריה הוחזר לארגזים ונשמר במחסני עיריית רמת גן. בשנת 1988 מונה צוות מקצועי מיוחד כדי להעריך ולשקם את האוסף ולהכינו לקראת הצגתו במשכן של קבע. בנובמבר 1988 נפתח רשמית המוזיאון לאמנות המזרח הרחוק ע"ש יחיאל נהרי במשכנו הקבוע.
יחיאל נהרי.
יחיאל נהרי היה איש עסקים שהיה פעיל בעסקי העץ ברחבי העולם. הוא נולד בעיירה ויינגרוב שבפולין, עלה לארץ ישראל בשנת 1938 ועיברת את שם משפחתו מינז'ירז'בסקי (שפירושו בפולנית נהר קטן) לנהרי. לימים, עם התרחבות עסקיו, קבע את מקום מושבו במונטריאול. לאחר מלחמת העולם השנייה נודע לו שכל משפחתו נספתה בשואה, והוא יצא לאירופה והחל לעזור לניצולי השואה; שם כונה הנדבן הגדול. גם בישראל תרם לנזקקים בתקופת הצנע. נהרי נסע בעולם והתאהב במזרח הרחוק, ובשלב מסוים החל לרכוש שם חפצי אמנות. במקביל לעסקי העץ, פתח גם חנות עתיקות במונטריאול. בגיל 49 נישא למזכירתו, יהודייה ילידת בולגריה, שניהלה את המשרדים שלו במונטריאול ובפריז. בשנת 1961 חזר לישראל, עם אשתו ושתי בנותיו, והתגורר ברמת גן. בשנת 1962 נפטר באופן פתאומי מהתקף לב, כשהיה באירופה. אלמנתו ושתי בנותיה נשארו בארץ עד שנת 1974, ואז חזרו למונטריאול.
הקונצרט
הקונצרט (סרט)
הקונצרט (בצרפתית: Le Concert; ברוסית: Концерт) הוא סרט קולנוע צרפתי-רוסי שיצא לאקרנים בשנת 2009. הסרט הוא קומדיה דרמטית, בבימויו של ראדו מיכאילאנו ובכיכובם של אלכסיי גוסקוב, מלאני לורן ומיו-מיו.
הסרט זכה בפרס סזאר עבור המוזיקה המקורית הטובה ביותר ועבור הפסקול בשנת 2010. הסרט היה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר במסגרת פרסי גלובוס הזהב.
תקציר העלילה.
במרכז עלילת הסרט ניצבת דמותו של אנדריי סמיונוביץ' פיליפוב, אשר היה מנצח התזמורת של תיאטרון בולשוי במוסקבה. כשברז'נייב הורה לגרש מהתזמורת את כל נגניה היהודים, סירב פיליפוב לציית להוראה. סירובו הביא לסילוקו מהתזמורת באמצע הקונצרט, השפלתו בפומבי, והפיכתו לעובד ניקיון במשכן תיאטרון הבולשוי.
לאחר למעלה מעשרים שנה בעודו מנקה את חדר מנהל התזמורת מבחין פיליפוב בפקס שהגיע מחו"ל, המזמין את תזמורת הבולשוי להופיע בתיאטרון שאטלה בפריז. פיליפוב מחליט לקבץ את חברי התזמורת הישנה שנפוצו לכל עבר, העובדים בעבודות שונות, ולהתחזות לתזמורת הבולשוי הנוכחית. הוא משיב לתיאטרון שאטלה כי הם יגיעו לפריז וינגנו את הקונצ'רטו לכינור של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי שהופסק 30 שנה קודם לכן על ידי נציג השלטונות.
פיליפוב רק דורש, כתנאי להופעה בפריז, שהסולנית בקונצרט תהא הכנרית הצעירה אן מארי ז'אקה, שבמהלך הסרט יתברר הקשר בינה לבין פיליפוב. התעקשותו של פיליפוב לנגן את הקונצרט עם הנגנית נובעת מכך שאן-מארי היא בתה של הסולנית היהודיה שניגנה עם פיליפוב בקונצרט המקורי.
פסקול.