לאחר המלחמה המשיך זהר בשירות קבע וטס זמן מה על סקייהוק. לאחר שסיים את שירות הקבע המשיך בעבודתו כטייס ריסוס ובמקביל המשיך גם בטיסות במילואים. ב-1983 הוא היה כבר רס"ן במילואים. ב-3 במרץ, בהיותו בטיסת אימונים שיגרתית במטוס "כפיר" c1 של טייסת העמק, מיד לאחר ההמראה, נדם מנוע המטוס עקב תקלה בתיבת האביזרים הקדמית של המנוע. זהר ניסה להתניע את המנוע, ללא הצלחה ולאחר שהמטוס, שאיבד גובה במהירות, הגיע אל גובה הנטישה המזערי, נטש אותו זהר וצנח בשלום. המטוס התרסק ליד המושבה יוקנעם.
זהר נהרג ב-1 ביולי 1997, בהתרסקות מטוס הריסוס שלו מסוג פוני (Pawnee).
יצחק מינרבי
מדינת אויב
מדינה מגדירה מדינה אחרת כמדינת אויב כאשר הן מצויות במצב מלחמה (פורמלי או בלתי-פורמלי).
בסכסוכים אזוריים, בדרך כלל אחת המדינות מגדירה בחוקיה מדינה אחרת כ"מדינת אויב". אולם ישנם גם שימושים אחרים, למשל פרק ח' במגילת האומות המאוחדות מגדיר את יפן וגרמניה כ"מדינות אויב", כי הן נתפסו כאיום על שלום העולם בזמן חתימת המגילה, תקופת תום מלחמת העולם השנייה. במשך השנים נעשו מספר ניסיונות להסיר הגדרות אלה, אך הם לא נשאו פרי.
בישראל.
במדינת ישראל, המונח "אויב" מוגדר בסעיף 91 לחוק העונשין: "מי שהוא צד לוחם או מקיים מצב מלחמה נגד ישראל או מכריז על עצמו כאחד מאלה, בין שהוכרזה מלחמה ובין שלא הוכרזה, בין שיש פעולות איבה צבאיות ובין שאינן וכן ארגון מחבלים". עם זאת, אין הגדרה חד משמעית למונח "מדינת אויב".
פקודת המסחר עם האויב מגבילה סחר בינלאומי עם מדינות אויב. על פי פקודה זו, המדינות שהסחר עימן אסור כיום הן איראן, סוריה, עיראק ולבנון. הפקודה היא במקורה חוק בריטי, שנחקק עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ונועד למנוע סחר עם גרמניה הנאצית ובנות בריתה, ואשר מדינת ישראל התאימה אותו לצורכי מלחמותיה מאז 1948.
אינו מגדיר מהי "מדינת אויב", אף על פי שמושג זה מוזכר בו. על פי החוק, מי ששהה במדינת אויב שלא כדין במשך שבע שנים אינו יכול להגיש מועמדות לכנסת.
חוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט) מונה מספר מדינות עוינות, ומקובל להתבסס עליו להגדרת "מדינת אויב" כאחת מהמדינות הרשומות בו: לבנון, סוריה, סעודיה, עיראק, תימן ואיראן. בחוק רשומות גם מצרים וירדן, שאתן חתמה ישראל הסכמי שלום ולכן אינן מדינות אויב.
סרג'יו מינרבי
צבא סוריה החופשי
צבא סוריה החופשיה
קולנוע חרדי
הקולנוע החרדי החל להתפתח בסוף המאה ה-20 ובתחילתה של המאה ה-21. בשל ההפרדה המגדרית בציבור החרדי, התפתח הקולנוע החרדי לשני ענפים נפרדים ושונים: קולנוע חרדי-גברי וקולנוע חרדי-נשי. סרטי הקולנוע החרדי-גברי לרוב אינם מיועדים להקרנה בפני קהל אלא מופצים לצפייה ביתית.
הענף הגברי נקלע למשבר בעקבות צריבות והעלאות פיראטיות לאינטרנט, אי תמיכה מקרנות הקולנוע הציבוריות וכן איסור מטעם רבנים מסוימים על צפייה בסרטים. לפיכך, בתחילת המאה ה-21 הקולנוע החרדי-נשי מהווה את עיקר תעשיית הקולנוע החרדית. תעשיית הקולנוע החרדי מתקיימת ברובה המוחלט בישראל. חלק מהסרטים הישראלים מתורגמים לאנגלית ומוקרנים מחוץ לישראל.
המונח "קולנוע חרדי" מתייחס ספציפית ליצירה המופקת לתצרוכת חרדית פנימית, בניגוד לסרטים העוסקים בעולם החרדי ואף מופקים על ידי חרדים, אך המיועדים לציבור הכללי – כמו "למלא את החלל" של רמה בורשטיין או "האושפיזין" של שולי רנד – ושאינם מוצגים לקהל חרדי.
הקולנוע הנשי.
היסטוריה.
עוד קודם להתפתחותו של ענף הקולנוע היו נפוצות בציבור החרדי הופעות לנשים. הופעות אלו כללו מחזות על במה, מקהלות ומחולות. בנוסף לכך, תחום התוכניות ומסיבות סוף השנה בבתי הספר של "בית יעקב" שימש קרקע פורייה להתפתחות.
עוד לפני כניסת ענף הסרטים לתחום הבידור החרדי שולבו סצנות מוסרטות במחזות שונים. בקטעי סרטים אלו השתמשו להצגת סצנות שהתקשו לביים על הבמה או לשם גיוון. נוסף על כך, היה נפוץ הנוהג להפיץ כסרט מחזות שהוצגו על הבמה (אחת ההצגות המפורסמות של יעל לוינשטיין, "נסיכה זו אני", הופצה לרוב כסרט, אף על פי שבמקור מדובר היה במחזמר שהוצג על הבמה). בהמשך, התפתחו תוכניות השקופיות. תוכניות אלו - שיועדו בדרך כלל לבתי ספר - היו מורכבות משקופיות אליהן צורף פסקול נפרד שהושמע יחד עם הקרנתן. מאוחר יותר שולבו השקופיות בסרטי קולנוע. מחזות אור-קוליים אלו כבר הוקרנו כהופעות לקהל הנשים ולא רק בבתי הספר. רק לבסוף הגיע תורם של סרטי הקולנוע. דינה פרלשטיין סיפרה כי היא עברה תהליך זה בדומה לשאר החלוצות שבתחום: תחילה הפיקה תוכניות המבוססות על שקופיות בלבד, ב-2002 הפיקה לראשונה סרט המשלב שקופיות וקולנוע בשם "גשר של שתיקה" ורק בהמשך סרטי קולנוע ממש. הופעות אלו של שקופיות או שקופיות יחד עם סרט כונו "מופע אור-קולי", שם שדבק גם בסרטי הקולנוע שהוקרנו בהמשך, בין היתר בשל הסתייגותו של הציבור החרדי מהמילה קולנוע. רכי אליאס, יוצרת חרדית שסרטה הראשון, "מיליונר עני" היה שילוב של הצגה וסרט בהוראת רבנים אתם התייעצה, סיפרה שאפילו לא ידעה שקוראים לזה קולנוע.גם בפרסום ובעיתונות לא מוזכרת המלה קולנוע.
בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21 מופקים כ-4 סרטים לשנה. בפסח 2008, לדוגמה, יצאו ארבעה סרטים חדשים. לרוב מוקרנים הסרטים במשך שתי עונות עד שלוש (המושג 'עונה' בהקשר זה מתייחס לתקופות בהן מקרינים את הסרטים - חול המועד ובין הזמנים באוגוסט) אם הצליחו, ומשמשים גם כתוכניות לבתי ספר וסמינרים.
סרט הקולנוע החרדי-נשי הראשון שהופק הוא 'שמלת כלה' של יהודה גרובייס, השני הוא 'קשר של שתיקה' המדובר של דינה פרלשטיין.
מאפייני הקולנוע הנשי.
הסוגות הנפוצות בתחום הנשי הן מלודרמות, דרמות או טלנובלות. מוסר ההשכל בסרטים אלו הוא ערכים המקובלים על קהל היעד ועל יוצרי הסרטים אשר רובם הגדול הם נשים המגיעות מתוך ההגמוניה החרדית. ערכים כגון השגחת ה', אמונה, חסד וצניעות.
הנושאים הפופולריים בקולנוע הנשי הם סוגיות אימוץ וחטיפות ובכך עוסקים לרוב גם סרטיה של דינה פרלשטיין. רבים מהסרטים עוסקים במערכות יחסים משפחתיות, כעלילת משנה, בדרך כלל. נושא השואה עומד כנושא מרכזי או משני בעלילות סרטים רבות. רק מעטים מהסרטים דנים בשאלות מהותיות, כיוון שהסרטים הנשיים מיועדים לקהל נשי שמרן יחסית. הקהל החרדי המודרני אינו נמנע מצפייה בסרטים לא חרדים ומהווה קהל יעד שולי. לפיכך, על עלילות הסרטים להתאים להשקפת העולם של ציבור זה ולדרישותיו וזאת כדי לא לסכן את כספם של היוצרים.
דוגמה לסרט שניסה להוות אלטרנטיבה שונה לסרטים המקובלים העוסקים בעלילות נדושות ומוכרות הוא הסרט "סגורים" של הילה ארציאלי ודקלה לפידות. עלילת הסרט "סגורים" עוסקת בבתיה בת ה-16, בחורה חרדית, המתוארת בסרט כטיפוס לא שגרתי המחפש משמעויות בחיי הדת כמו שמחה והתחדשות בעבודת ה', מעבר לקיום המצוות הטכני. אמה, עטרה, היא מורה בכירה בסמינר בו היא לומדת, והיא לא מקבלת בעין יפה את ההתמרדות של בתה נגד המוסכמות המקובלות.
עלילת הסרט מתחה ביקורת על גישת החינוך הרווחת בציבור החרדי החוששת משאלות העלולות לערער את האמונה.
נגד הסרט נטען כי "הדו-שיח בין האם והבת עבר כל גבול, ואנחנו מקפידים על כיבוד הורים". בנוסף לכך נטען שהבימוי היה במקומות של בליינות (למעשה, המלון בו התארחו עטרה ובתיה).
אף על פי שהסרט עבר ביקורות של ועדות מחנכים וקיבל את אישורן, הוא נאסר לצפייה בסמינרי "בית יעקב" נחשבים כמו סמינר וולף בבני ברק וסמינר דרכי רחל בירושלים. איסור הצפייה סיבך את יוצרות הסרט בחובות כספיים של למעלה מ-200,000 ש"ח, אשר גרמו לכך שאחת מן היוצרות נאלצה למכור את ביתה לשם כיסויים. על הסרט והתסריטאית שלו, רוחמה מנדליאל, יצא סרט תיעודי בבימויה של אפרת דנון, "החולמות".
סרט אחר שספג ביקורת הוא הסרט מלאכיות בלבן של טלי אברהמי. הסרט, שעלילתו עסקה בתקופת השואה כלל סצנות שנחשבו ל"מפחידות" מדי עבור קהל היעד שהז'אנר המועדף עליו הוא טלנובלות. לאחר ההקרנה הראשונה של הסרט קוצצו קטעים על פי דרישות הנשים.
עלילות נפוצות הן גם עלילות מחיי הסמינר. תוכנם של סרטים אלו נוגע בנקודות מוכרות השכיחות במוסדות אלו כמו מהותה של הצניעות שהסרט "דמעות של חול" עוסק בה.
מגוון העלילות בקולנוע החרדי מוגבל יותר בגלל הוויתור מראש על סוגת העלילה הרומנטית, הנפוצה בדרמות ובמלודרמות בקולנוע הרגיל. בנוסף לכך, קיימת מגבלה משמעותית בטוויית הדמויות כך שלא יחרגו מהמוסכמות המקובלות בציבור החרדי. עובדה זו גורמת לכך שהדמויות הן לרוב שטוחות, הסיפר דומה וכן העלילות צפויות מראש.
הקולנוע הגברי.
היסטוריה.
עם תחילת התפתחות הענף רבים מהסרטים היו סרטים על סיפורי צדיקים, שהיו מיועדים לילדים. למעשה, הסרט הראשון שיצא במטרה להתאים למגזר זה היה "נחום איש גם זו לטובה והתיבה המופלאה", בשנת 1998, על ידי המפיק שאול לילוב. אף על פי שהסרט היה אמור להיות מותאם לציבור החרדי, הרי שבסופו של דבר הוא לא התקבל במגזר עקב ביקורות חינוכיות עליו. נטען שהסרט נשא אופי של אווירה דתית ולא חרדית: השחקנים הופיעו עם גופיות בלי שרוולים וחצאיות קצרות. ייתכן שהעובדה שסרטים על סיפורי הצדיקים היו יותר נפוצים בתחילה נבעה מהרצון לבסס את הענף ולתת לו בתחילת דרכו לגיטימציה.
הסרט הראשון שיצא בהוצאה חרדית והתקבל במגזר הוא 'לא תוכל להתעלם' על רבי חנינא בן דוסא של יהודה ואברהם גרובייס - האחים גרובייס.