חלק ניכר מהאוכלוסייה הטרנסג'נדרית של פרנסיסקו שכן בשכונת טנדרלוין. שכונה זו הייתה שכונת עוני בה רוכזו אוכלוסיות מוחלשות רבות: מהגרים, מסוממים, אלכוהוליסטים, זונות, משוחררים על תנאי, וגם נשים טרנסג'נדריות. נשים אלה סבלו ממחסור בדיור ובעבודה עקב אפליה על רקע טרנספובי, ולכן נדחקו לטנדרלוין בה היו דירות זולות להשכרה. הן עבדו לרוב בזנות, היו חשופות לאלימות מצד המשטרה והלקוחות ופעמים רבות נעצרו. כיוון שמבחינה חוקית הן הוגדרו כגברים, הן הוכנסו לכלא גברים, מה שעשה אותן חשופות במיוחד לתקיפה מינית, אונס ורצח.
הארגונים ההומופיליים לא פעלו על מנת לסייע לטרנג'נדריות שבשכונת טנדרלוין. בקיץ 1966 הקימו פעילים מהשכונה את ארגון ונגארד (Vanguard), שהיה ארגון הנוער הלהט"בי הראשון בארצות הברית. הארגון תיאר את עצמו כ"an organization of, by, and for the kids on the streets", וחבריו דאגו להפוך את הרחוב למרחב בטוח. הפעילות החשובה הראשונה של הארגון מתועדת בכתבה שכתב ריימונד ברושירס, אודות הפגנה שהתרחשה מול "קפיטריה קומפטון" ב-18 ביוני 1966.
הקפיטריה שבשכונת טנדרלוין פעלה 24 שעות ביממה, ובני נוער להט"בי רבים, שהיו חסרי בית או עבודה, נהגו לפקוד אותה. ישיבות ארגון ונגארד נערכו אף הן בקפיטריה. בעל המקום שלא היה מרוצה מנוכחות אוכלוסייה זאת החל לגבות "דמי שירות" על השולחנות, ומדי פעם לקרוא לשומרי ביטחון או למשטרה על מנת שירחיקו משם את הנוער הטרנסג'נדרי. חברי ונגארד ארגנו הפגנה מול הקפיטריה ודרשו להפסיק את היחס המפלה.
המהומות.
התאריך המדויק של פריצת המהומות לא ידוע, אך הן החלו כשבעלי המקום התקשרו שוב למשטרה, וכשאלה הגיעו לפזר את הפעילות הטרנסג'נדריות מהמקום, אחת מהן שפכה קפה רותח על השוטר שניסה לעצור אותה. המהומה החלה כאשר הנוכחים במקום החלו להתנגד, להשליך חפצים לעבר השוטרים, לנפץ את החלונות במקום ולהאבק בשוטרים, ונמשכה אף ביום למחרת. במהלך המהומות נופצו חלונות הקפיטרייה, הוחלפו, ונופצו בשנית.
השפעה.
המהומות בקומפטון נחשבות לרגע מפתח בתולדות זכויות טרנסג'נדרים בסן פרנסיסקו, ובעקבותיה חלה ירידה משמעותית באלימות המשטרתית הרשמית נגד אוכלוסייה זו. מהומות קומפטון היוו גם זרז להקמת ארגונים אקטיביסטים טרנסג'נדרים שונים.
בשנת 2006 הציבה עיריית סן פרנסיסקו לוחית לציון המהומות על המדרכה שליד המקום בו שכנה הקפיטריה של קומפטון.
מהומות הקפיטרייה בקומפטון
מהומות הקפיטריה בקומפטון
אדוארד סיאגה
אדוארד פיליפ ג'ורג' סיאגה (באנגלית: Edward Philip George Seaga; 28 במאי 1930 — 28 במאי 2019) היה ראש ממשלת ג'מייקה החמישי. עמד בראש מפלגת הלייבור של ג'מייקה (ה-JLP) מ-1974 ועד 2005 וכיהן כראש ממשלה בשנים 1980–1989. שירת 43 שנים רצופות כחבר פרלמנט, התקופה הארוכה ביותר בהיסטוריה של ג'מייקה והאיים הקריביים. בין 1974 ל-1980 ובין 1989 ל-2005 כיהן כראש האופוזיציה. בין השנים 1967 ל-1972 כיהן כשר האוצר, תיק בו כיהן גם במקביל לכהונתו כראש הממשלה ולזכותו נזקפת הקמת התשתית הכלכלית והפיננסית של המדינה לאחר קבלת עצמאותה. סיאגה, שהיה בצעירותו מפיק מוזיקלי, פעל רבות לקידום המוזיקה בארצו והפצתה בעולם.
תולדות חייו.
נולד בבוסטון לפיליפ ג'ורג' סיאגה, ג'מייקני ממוצא לבנוני ולארנה, ממוצא סקוטי-הודי-אפרו-אמריקני. הם שבו לג'מייקה שלושה חודשים לאחר לידתו והוא הוטבל בכנסייה האנגליקנית בקינגסטון. בשנת 1952 סיים סגה תואר בוגר אוניברסיטה במדעי החברה מאוניברסיטת הרווארד.
כששב לג'מייקה עבד כמפיק מוזיקלי ובעל חברת התקליטים (West India Records Limited (WIRL. סיאגה היה אחד המפיקים החשובים והמצליחים בזירת המוזיקה הג'מייקנית, רגאיי, רוקסטדי וסקא. סגה מכר את החברה עם מינויו לחבר פרלמנט ב-1962.
בשנת 1959, בגיל 29, מינה אותו מייסד מפלגת הלייבור אלכסנדר בוסטַמָנְטה במועצה המחוקקת (שהפכה לסנאט עם קבלת העצמאות ב-1962) ובכך היה סיאגה לנציג הצעיר ביותר שמונה למועצה. בתפקידו זה השתתף בגיבוש חוקת ג'מייקה. מיד לאחר קבלת העצמאות, באפריל 1962 נבחר סיאגה לפרלמנט. עד 1967 כיהן כשר הפיתוח, הרווחה והתרבות. לאחר בחירות 1967 מונה לשר האוצר והפיתוח הכלכלי. ב-1974 נבחר להנהגת מפלגתו. בין הישגיו בתקופה זו הקמת הבורסה לניירות ערך (1968), מיסוד מטבע הדולר הג'מייקי בשיטה העשרונית (1969), ייסוד מספר בנקים ושיקום מערב קינגסטון. כן פעל סיאגה רבות לפיתוח וקידום המוזיקה. במסגרת זו ייסד את פסטיבל ג'מייקה, פעל להקלטה ומחקר של מוזיקת העם וקידם מוסדות לימוד, תרבות, מסורת והופעות מוזיקה.
לאחר כישלון בבחירות 1976 נבחר ב-1980, בעקבות מערכת בחירות אלימה וסוערת ביותר, לראש הממשלה ברוב עצום של 85%. הצלחתו בבחירות נבעה במידה גדולה מפניית קודמו ויריבו, מייקל מנלי ממפלגת העם הלאומית לכיוון גוש המדינות הבלתי-מזדהות, קובה וברית המועצות, דבר שגרר התגייסות משותפת של הכנסייה, המגזר הפרטי, העיתונות, כוחות הביטחון וחלק מהאיגודים המקצועיים כמו גם ממשלי רונלד רייגן ומרגרט תאצ'ר לתמיכה בסיאגה.
סיאגה, שאחז גם בתיק האוצר, פעל לשיקום מעמדה של מדינתו מול קרן המטבע הבינלאומית, שסירבה לתת אשראי לקודמו ופתח את האי להשקעות זרות, בעיקר אמריקאיות. ב-1983 החליט סיאגה שכוחות צבא ג'מייקנים ישתתפו לצד ארצות הברית ובעלות בריתה בפלישה האמריקאית לגרנדה, דבר שספג ביקורת מבית. בספטמבר 1988 התמודד עם נזקי הוריקן גילברט שהכה באי וזרע הרס רב. טיפול הממשלה בנזקים נחשב ככושל והוביל, יחד עם אכזבה מכישלון הממשלה בהנבת ערך למשקיעים הזרים, לכישלון בבחירות 1989, בהן עלה שנית יריבו מייקל מנלי לשלטון עם 75% מקולות המצביעים.
חייו האישיים.
סיאגה נישא פעמיים. ב-1965 נשא לאשה את מריה אליזבת (מיצי) קונסטנטין, מיס ג'מייקה לשנת 1964. לשניים נולדו שני בנים והם התגרשו ב-1995. ב-1996 נישא לקרלה ונדריס ולשניים נולדה בת אחת. סיאגה, ספורטאי חובב, שיחק קריקט, טניס, היה גם חובב שחיה והוקי שדה וחבר במספר מועדוני ציד.
לאחר פרישתו עסק בכתיבה והוראה.
נפטר במיאמי, פלורידה ב-28 במאי 2019, ביום הולדתו ה-89.
ויטני
ברכה אלפרט
ברכה אלפרט (נולדה ב-18 בנובמבר 1950) היא פרופסור חבר והייתה דקאנית הפקולטה לחינוך במכללה האקדמית בית ברל.
ביוגרפיה.
ברכה אלפרט נולדה וגדלה ברמת גן, שם למדה בתיכון בליך. בת לניצולי שואה, טובה לבית וייסברוד ויצחק רובינק. בוגרת תואר ראשון בספרות כללית מאוניברסיטת תל אביב (1975). בעלת תעודת הוראה בספרות מבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב (1976). בוגרת תואר שני בחינוך (בהצטיינות), מבית הספר לחינוך, אוניברסיטת תל אביב (1978). בשנים 1979–1984 עשתה דוקטורט בחינוך באוניברסיטת סטנפורד, קליפורניה, ארצות הברית, תחום התמחותה היה: תכנון לימודים והכשרת מורים. עבודת הדוקטור נעשתה בהנחיית הפרופסורים נל נודינגס (מנחה ראשית), אליוט אייזנר וארתור אפלבי. נושא הדיסרטציה היה: "השימוש בכתיבה בהוראה: הקשר ותוצאות" והיא אושרה בשנת 1985. בתקופת לימודי הדוקטורט שימשה כעוזרת מחקר באוניברסיטה ולימדה עברית בבתי ספר יהודיים, ועם סיומם הייתה חברת צוות מחקר במכון למחקר ופיתוח בחינוך, סן פרנסיסקו, ושותפה למחקר אתנוגרפי בנושא השפעת מנהלי בתי ספר על ההוראה.
מאז שובה לישראל ב-1985 ועד היום (2014) אלפרט מלמדת במכללה האקדמית בית ברל. בשנת 2003 הוענקה לה דרגת מרצה בכיר ובשנת 2010 דרגת פרופסור חבר. בשנים 2007–2013 לימדה גם במכללת לוינסקי לחינוך. בין תפקידיה בבית ברל: ראש המסלול העל-יסודי להכשרת מורים, יו"ר ועדת הוראה, חברת המועצה האקדמית וראש היחידה למחקר ולהערכה. בשנת 2013 התמנתה לדקאנית הפקולטה לחינוך.
ברכה אלפרט מתגוררת בראש העין עם בן זוגה תת-אלוף (מיל') יוסי שניר ולה שני בנים.
מחקריה.
ברכה אלפרט מתמקדת במחקריה בשני תחומים עיקריים: האחד, תכנון לימודים והוראה (Curriculum and Instruction) והשני מחקר איכותני (Qualitative research). במחקרים שהיא עורכת נעשה שימוש במתודת המחקר האיכותני (או איכותי) לצורך הבנת סוגיות בהוראה ובתכנון לימודים. כמו כן היא חוקרת סוגיות מתודולוגיות בתחום המחקר האיכותני מתוך ניסיונה המחקרי ובוחנת את האפשרויות הטמונות בו לשיפור עבודת ההוראה ולשיפור הכשרת המורים.
תכנון לימודים והוראה.
אלפרט עוסקת בהיבטים השונים של תחום תכנון הלימודים וההוראה. היבט אחד, בחינה של תוכניות לימודים בתחומי הדעת השונים כטקסטים והשתמעויות התפיסות והאידאולוגיות העולות מהן למחקר ברמה ארצית ובינלאומית.
היבט שני, ביטוייה התאורטיים והמעשיים של הפדגוגיה הפמיניסטית ובעיקר האתיקה של דאגה ואכפתיות (caring) כגישה בתכנון לימודים ובהוראה בכיתות ובבתי ספר וכן בהכשרת המורים.
מזה שנים רבות מעורבת במחקר בכיתות ובבתי ספר, החל ממחקרי הערכה על גישות הוראה יחידניות לעומת מסורתיות, בהם בחנה היבטים לימודיים וחברתיים. והמשך במחקרים בגישה איכותית אתנוגרפית על אופי ההוראה והקשריה השונים. במחקרים אלה היא בוחנת כיצד מורים מלמדים, מהם הביטויים של תפיסות ההוראה השונות שלהם במעשה ההוראה ובפעילות הגומלין המתרחשת בתוך כיתותיהם, מה מסביר תופעות שונות בהתרחשויות בכיתות וכיצד אלה מושפעות מהבניות הניהול והארגון הבית ספרי. במיוחד היא מתעניינת באופן שבו מורים מתמודדים עם הטרוגניות אוכלוסיית התלמידים בתוך המסגרת הארגונית של בית הספר.
מחקר איכותני.