בתחילת שנות ה-20 בנה היזם שלמה פיינגולד את בית הדואר והטלגרף הראשון בתל אביב, בפינת הרחובות ליליינבלום ואלנבי. אדריכל הבניין היה יצחק שוורץ (שן-צור). באוקטובר 1923 ביקר הנציב העליון בבניין זה.
בית הדואר באלנבי החל להבנות בשנת 1929 ובנייתו הושלמה בשנת 1931, בימי המנדט הבריטי. אדריכל המבנה היה אוסטן סיינט בארב הריסון במסגרת עבודתו במחלקת העבודות הציבוריות של המנדט בארץ ישראל. בניין דואר נוסף שתוכנן על ידי האדריכל הריסון ושנבנה באותן השנים הוא בית הדואר המרכזי ברחוב יפו 23 בירושלים.
בנוסף שימש האדריכל יצחק רפופורט בתור אדריכל אחראי על הקמת בית הדואר של יפו.
עד לתקופת מלחמת העולם הראשונה הדואר לארץ ישראל נשלח דרך איסטנבול, לא היו טלפונים ציבוריים והשירות לא היה אמין. לאחר כיבוש הארץ בידי הבריטים נדרש המנהל הצבאי הבריטי לספק שירותי דואר הולמים לאוכלוסייה האזרחית. המשימה הוטלה על משרדי הדואר הצבאי, ובשנת 1917, כשבוע לאחר כיבושה של ירושלים, החל לפעול בה הדואר הצבאי.
בשנת 1920 החליטה ממשלת בריטניה להעביר את ארץ ישראל לשלטון מנדטורי אזרחי וכל שירותי הדואר הועברו לידי הממשל האזרחי. בעיני הבריטים תקשורת הולמת היא תנאי מקדים לפיתוח מסחר וייצור ולכן הרחבת שירותי הדואר, הטלגרף והטלפון היו בידי המונופול הממשלתי. מבחינת הבריטים היה לארץ ישראל יתרון גאוגרפי בגלל מיקומה במפגש שלוש יבשות וככזו השוכנת על הנתיב האווירי בין בריטניה להודו והימצאותה במזרח התיכון בין מצרים, סוריה ועיראק.
בבניין זה הייתה מרכזת הטלפונים האוטומטית הראשונה של העיר יפו שפעלה בטכנולוגיה שפיתח אלמון סטראוג'ר, וגם מרכזת טלגרף. בשנות ה-60 של המאה ה-20, לאחר העברת מרכזת הטלפונים למבנה המרכזת הספרתית החדשה בשכונת גבעת הרצל, נשארה בבניין זה רק מרכזת הטלקס שפעלה עד סוף שנות ה-80 כשהופעלה מרכזת הטלקס הספרתית החדשה של חברת בזק במרכז העיר.
המבנה שופץ בשנת 2000 במקביל לתוכניותיה של עיריית תל אביב-יפו לשיקום שדרות ירושלים.
סימון המדידה.
בפינתו הצפון-מזרחי של הבניין מופיע סימון המדידה הבריטי ממנו מדדו מרחקים אל מקומות אחרים
השירות הממלכתי למאבק בסמים של טורקמניסטן
שמוליק הספרי
בראד דוריף
בראדפורד קלוד "בראד" דוריף (באנגלית: Bradford Claude "Brad" Dourif ; נולד ב-18 במרץ 1950) הוא שחקן קולנוע אמריקאי, זכה בפרס גלובוס הזהב והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1975 על תפקידו בסרט "קן הקוקייה". התפרסם גם בדיבוב קולו של בובת הצעצוע הרצחנית צ'אקי בסדרת סרטי האימה "משחק ילדים".
ביוגרפיה.
דוריף נולד בעיר הנטינגטון שבמערב וירג'יניה לג'אן ולג'ואן דוריף, כשהיה בן שלוש אביו נפטר ואמו נישאה בשנית לשחקן הגולף ויליאם קאמפל, לדוריף חמש אחיות ואח אחד.
למד אומנות ומשחק במכינה פרטית בעיר אייקן, על אף שייעד לעצמו להפוך לאמן, בחר דוריף לבסוף בתחום המשחק זאת בהשראת אימו שהייתה שחקנית תיאטרון.
מלבד תקופת לימוד במכינה למד דוריף גם ב"תיכון עמק במעיין" שבקולורדו ספרינגס, משם עבר לתקופה ל"אוניברסיטת מארשל" והפסיק את לימודיו במטרה לנסוע לניו יורק וללמוד משחק.
החל להופיע במופעי בית ספר ובמופעי תיאטרון קהילתיים במערב וירג'יניה, כשעבר לניו יורק חתם אצל חברת שחקנים מקומית והחל להופיע בהפקות אוף ברודוויי.
הופעה אחת במחזה "When You Comin' Back, Red Ryder?" שבתה את עינו של הבמאי הצ'כי מילוש פורמן שהחליט ללהק את דוריף לתפקיד משני בסרטו "קן הקוקייה".
בסרט הופיע דוריף בתפקידו של בילי ביביט, המטופל המגמגם והשפוף בבית חולים לחולי נפש אשר מתיידד עם גיבור העלילה מק’מרפי (ג'ק ניקולסון).
תפקיד זה זיכה אותו בפרס גלובוס הזהב על היותו הכוכב החדש העולה של השנה ובפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה, דוריף גם היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
דוריף חזר לניו יורק, שיחק וביים הפקות ב"אוניברסיטת קולומביה" לפני שעבר להתגורר בהוליווד בשנת 1988
מבקר הקולנוע של עיתון "הניו יורק טיימס" וינסנט קנבי תיאר בזמנו את דוריף כאחד משחקני הקולנוע הצעירים העזים והמרתקים ביותר בדורו.
הופעה נוספת של דוריף הייתה ב-1984 ביצירה הבדיונית של דייוויד לינץ' "חולית" בה גילם את פיטר דה ורייס, המנטאט של ברון הארקונן.
שיתוף פעולה נוסף בין לינץ' ודוריף היה בדרמה האירוטית "קטיפה כחולה".
ב-1988 שיחק בתור סגן קלינטון פל בדרמת הפשע של אלן פארקר "מיסיסיפי בוערת", באותה שנה דיבב דוריף את הבובה הרצחנית צ'אקי במותחן האימה "משחק ילדים".
את דמותו של צ'אקי דיבב דוריף גם בארבעת סרטי ההמשך בסדרת סרטי "משחק ילדים".
במהלך שנות ה-90 הופיע בסרטים: "צבע הלילה", "מגרש השדים 3" בו הופיע בתור רוצח סדרתי בשם "מזל תאומים" ובסרט הרביעי בסדרת סרטי "הנוסע השמיני", שם הופיע בדמותו של ד"ר גדימן, מדען מושחת אשר שותף לביצוע ניסויי שיבוט של החייזרים בבני אדם בניגוד לרצונם.
בשנים האחרונות בלט דוריף בעיקר בזכות הופעותיו בסרטיו של פיטר ג'קסון " ו", בשני הסרטים הופיע דוריף בדמותו הספרותית של גרימה לשון נחש, משרתו של סארומן הלבן (כריסטופר לי).
דוריף היה ב-2004 מועמד לפרס אמי על הופעתו בסדרה "דדווד", הופיע במשך 36 פרקים בדמותו של רופא המחנה ד"ר קוצ'ארן.
דוריף היה נשוי לאשת עסקים בשם ג'וני, לזוג נולדו שתי בנות: כריסטינה ופיונה, האחרונה גם היא שחקנית קולנוע.
כיום דוריף גרוש וגר במנהטן.
דב קולקה
משמר הגבול הממלכתי של טורקמניסטן
משמר הגבול הממלכתי של טורקמניסטן (בטורקמנית: "Türkmenistanyö Döwlet serhet gullugy") הוא גוף אכיפה טורקמני הכפוף למשרד ההגנה הטורקמני (בעבר היה חלק מביטחון לאומי של טורקמניסטן) ואחראי להגנת הגבולות ולמניעת הברחות, תפקיד שהוא ממלא במשותף עם השירות הממלכתי למאבק בסמים של טורקמניסטן ושירות ההגירה הממלכתי של משרד הפנים הטורקמני.
הארגון הוקם בקיץ 1991 כיורש האגף הטורקמני של משמר הגבול הסובייטי. לאורך שני העשורים הראשונים לקיומו נאבק רבות בהברחות הסמים שהיו למכת מדינה עם פתיחת המאה ה-21.
מטרותיו העיקריות הן הגנה על גבולות המדינה, מאבק בטרור הבינלאומי, מלחמה בהגירה לא חוקית וסחר בבני אדם, מאבק בהברחות ומאבק בסמים, מאבק בתפוצת רכיבי נשק לשמדה המונית, הגנה על מסופי נפט וצינורות נפט בגזרה הטורקמנית של הים הכספי.
ירמיה גריגורסקו
יֶרֶמִיָה תאופיל גריגורֶסקו (ברומנית: Eremia Teofil Grigorescu , 28 בנובמבר 1863 − 21 ביולי 1919) היה איש צבא ופוליטיקאי רומני. עקב ניצחונו בקרב מרששט בימי מלחמת העולם הראשונה, על הכוחות האוסטרים-גרמנים, כונה "הגבור של מרששט" קיבל את העיטור "מיכאי ויטיאזול" (מיכאי האמיץ), המחלקה השלישית. נחשב אחד מגיבוריה הלאומיים של רומניה.
בין 30 ביולי 1917−1 ביולי 1918 כגנרל-חטיבה מילא ירמיה גריגורסקו את התפקיד של מפקד הארמייה הראשונה. בימי מלחמת העולם הראשונה פיקד על הכוחות הרומנים בקרב מרששט.
מאוחר יותר היה שר ההגנה (אז התפקיד נקרא ברוח התקופה - שר המלחמה) בממשלת קונסטנטין קואנדה באוקטובר-נובמבר 1918.
ילדותו ולימודיו הראשונים.
ירמיה גריגורסקו נולד בשנת 1863 בכפר גולשיי Golăşei (הידוע גם כבוז'ור-סאט Bujor-Sat), על יד העיירה טרגו בוז'ור Târgu Bujor במחוז גאלאץ של היום, בזמנו המחוז קובורלוי. הוריו היו גריגורה גריגורסקו ואשתו, מריה לבית קזאקו.
ירמיה גריגורסקו למד בבית ספר יסודי בעיר גאלאץ בין השנים -1874-1870 אחר כך המשיך את לימודיו בגימנסיה "וסילה אלכסנדרי" באותה עיר בין 1878-1874. בהמשך נסע לעיר יאש שבה התקבל לבית הספר התיכון "הלאומי" (ליצ'אול נציונאל), ה"אקדמיה מיכאיליאנה" לשעבר . שם למד בין השנים 1878 -1881 ורכש ידע רחב במקצועות ריאליים והומניים כאחד. לאחר מכן למד שנתיים בפקולטה לרפואה ולמדעים של אוניברסיטת יאש (1881-1882.
לימודיו הצבאיים.
מפני שעוד מנעוריו חלם על קריירה צבאית, מיאש ירמיה גריגורסקו עבר לבירה, בוקרשט, שבה היה קיים בית הספר לקצינים. התקבל בשנת 1882 למחלקה לארטילריה וסיים אותה בשנת 1884 בדרגת "סובלוקוטננט" (סגן משנה). בין השנים 1884–1886 למד בהצטיינות ב"בית הספר הישומי" לארטילריה והנדסה קרבית בבוקרשט. ואחר כך, בין השנים 1887–1889 למד במשך שנתיים מתמטיקה באוניברסיטת סורבון בפריז. כמו כן השתתף בקורסים לארטילריה (במוזיאון לארטילריה שעל יד כנסיית תומאס אקווינס בפריז) ולפיקוד ומטה מטעם משרד המלחמה הצרפתי (1887 - 1889)
התקדמותו בהייררכיה הצבאית ופעילותו האקדמית.
בחזרתו לרומניה מונה לסגן מנהל ואחר כך למנהל מחסן התחמושת של הצבא בדודשט (1899 − 1904). השתתף באותה תקופה במאמצים לרכישת כלי נשק מודרניים לצבא הרומני. היה חבר בוועדה שדנה ברובי הרגלים מסוג מנליכר מ.ד.1893 (Mannlicher md.1893) שרומניה רכשה מאוסטריה וכעבור כמה שנים בוועדה לרכישת התותחים מסוג קרופ מ.ד.1904.
אחר כך קיבל משרה במנהל הארטילריה של משרד המלחמה הרומני (1905). בשנת 1906 הועלה לדרגת קפטן (סרן) והתמנה למפקד חטיבת הארטילריה מס. 3 . כעבור שנה, ב-1907 היה למפקד בית הספר היישומי לארטילריה והנדסה קרבית, שבו למד. לימד שם קורס לאלגברה מתקדמת. בשנת 1910 עלה לדרגת קולונל ובשנת 1913 התמנה למפקד האגף לכוח אדם במשרד המלחמה. גנרל -חטיבה (תת-אלוף) (general de brigadă), החל משנת 1915 פיקד על הדיוויזיות (אוגדות) 14 (1915) ו 15 (1916) של חיל הרגלים.
פעילותו כמפקד במלחמת העולם הראשונה.