בסוף 2007 מונה גלעזר, עם רות יובל, לעורכים ראשיים משותפים של העיתון 'מעריב' במקום אמנון דנקנר. גלעזר עצמו גם מונה ליו"ר ועדת העורכים של העיתונים היומיים, הגוף המייצג של העיתונות העברית. גלעזר ויובל שפירו את מצב העיתון מגרעון של חמישה מיליון שקל לחודש לגרעון של מיליון שקל אחד בלבד ובלמו את הירידה בתפוצה. כמו כן, הם שינו את הקו המערכתי בעיתון, לטובת מלחמה בשחיתות השלטונית ועבירות צווארון לבן, תמיכה במאבק למען עצמאות בית המשפט העליון ושמירה על זכויות הפרט. גלעזר ויובל התפטרו לאחר קרוב לשנתיים, בגלל סירובם להיענות לדרישות המו"ל עופר נמרודי לפטר כמאה עובדים נוספים, כדי לאזן את תקציבו של העיתון.
בעשור האחרון היה גלעזר חבר מועצת העיתונות, חבר הנהלת פסטיבל "דוקאביב", יועץ לגופי תקשורת ומרצה לעיתונות חוקרת במכללה האקדמית תל אביב-יפו ובמכללת נתניה. היה שותף, עם דוד דרעי ורות יובל, ליצירת הסרט והסדרה "סאלח, פה זה ארץ ישראל", יצירה שחשפה כיצד יושבו בשנות החמישים והששים עולי צפון אפריקה בעיירות הפיתוח בפריפריה. גלעזר ויובל היו עורכי התוכן של הסרט והסדרה והאחראים על התחקיר ופיתוח הנרטיב ההיסטורי שלה. הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר לשנת 2017 בתחרות פורום היוצרים הדוקומנטריים, ובפרס הבימוי והתחקיר בפסטיבל דוקאביב 2017.
כריסטינה וייבורן
לאסה הלסטרום
ינגוויי מלמסטין
קריסטינה ווייבורן
יאן ראוכוורגר
יאן ראוכוורגר (נולד בטורקמניסטן בשנת 1942) הוא צייר ישראלי. עבודותיו הוצגו במגוון מקומות בישראל ומחוצה לה, בין השאר במוזיאון ישראל ובמוזיאון תל אביב לאמנות.
אודות.
ראוכוורגר נולד בעיירה באיראמאלי (Baýramaly) שבטורקמניסטן לסופיה ולמרדכי (מקס) רייכוורגר, במשפחה בת שני ילדים.
אביו, מרדכי, עזב את משפחתו בגיל 13 ורצה לחיות כצייר. נזרק מן האקדמיה הסובייטית כיוון שסבו, יוסף, היה רב.
דודו, אחי אביו, נספה בגולאג בשנות ה-30, לשם נשלח לאחר שהורשע כפעיל ציוני.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטה המשפחה מאוקראינה לתוככי ברית המועצות והשתקעה בטורקמניסטן.
אחרי המלחמה המשפחה חזרה לקייב. יוסף, סבו של יאן, שימש כרב הראשי של פולין בשנת 1946.
בשנים 1954–1961 למד במחלקה לציור בבית הספר התיכון שעל יד האקדמיה לאמנות בקייב. בגיל 19 גויס לצבא הרוסי שם שירת (בשנים 1961–1964) כצייר צבאי.
אחרי הצבא למד בפקולטה לגרפיקה שימושית במכון הפוליגרפי במוסקבה (1964-1968). במהלך הלימודים באקדמיה לאמנות הוא הכיר את הצייר ולדימיר וייסברג, אשר בעקבותיו שינה את סגנונו לחלוטין.
בשנת 1972 עלה ארצה עם הוריו, אחיו ואשתו, אירה, פסלת וציירת (שהתפרסמה בארץ בזכות פיסול בובות מבדים). הוא התגורר בצפת והתחיל ללמד ציור במכון אבני בתל אביב, אחר כך עבר לתל אביב, לבת ים ולבסוף בשנת 1979 התיישב ביפו. הוא לימד במשך השנים בבית הספר לאמנות קלישר בת"א, בבצלאל בירושלים ובמדרשה למורים לאמנות בבית ברל. שהה תקופה ארוכה לצורך עבודה בפריז ובשנים 1998–2001 שהה בלונג איילנד סיטי שבניו יורק.
בשנת 1986 זכה בפרס אוסקר הנדלר מטעם קיבוץ לוחמי הגיטאות. בשנת 1997 הוענק לו פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול. בשנת 2007 הוענק לו פרס רפפורט לאמן ישראלי בכיר. בשנת 2004 נערכה לכבודו תערוכה רטרוספקטיבית במוזיאון ישראל.
הוא נישא לראשונה בעת לימודיו באקדמיה, כשהיה בן 22, ומנישואים אלה הוא אב לאנדרי. לאחר מכן התגרש ונישא לאחת מתלמידותיו. הוא נישא בשלישית לאירה, ומנישואים אלה הוא אב למירה ומוטי, פסל. בתחילת שנות ה-80 הוא התגרש מאירה ובשנת 1986 נישא לגלית אלוני, אמנית וגרפיקאית, ולזוג שני בנים. אלוני היא אחד מן המודלים החוזרים ביצירותיו העכשוויות של ראוכוורגר.
הנושאים השכיחים בציוריו של ראוכוורגר הם נופים, דוממים וציורי דיוקן. אלה האחרונים כוללים דיוקנאות רבים של רעייתו, גלית, ושל אמנים רבים, ובעיקר סופרים, משוררים ואנשי רוח. בנוסף לציור הוא עוסק גם בפיסול ובהדפס.
בשנת 2012 הציג ראוכוורגר תערוכת יחיד בשם "ציוני דרך, יאן ראוכוורגר" בגלריה בינט שבתל אביב. בין היתר הוצגו בתערוכה ציורי שמן על בד וציורי פסטל על נייר מתקופות שונות בחייו. הגלריה, שבאמצעות תערוכת היחיד של ראוכוורגר ציינה יובל להיווסדה, ייצגה אותו במשך שניים וחצי עשורים והיא מחזיקה באוסף הגדול ביותר של עבודותיו.
הוא מתגורר ופועל ביפו.
ולדימיר וייסברג
ולדימיר וייסברג (ברוסית: Владимир Григорьевич Вейсберг; 7 ביוני 1924 – 1 בינואר 1985) היה אמן, צייר ותאורטיקן רוסי ממוצא יהודי.
ביוגרפיה.
נולד בשביעי ליוני במוסקבה. להוריו ולאווירה המשפחתית בה גדל נודעה השפעה רבה על התפתחותו ועל חייו. אביו גריגורי וייסברג, השתייך למשפחה יהודית בורגנית. לסבו היה בית מרקחת. אביו של וייסברג רכש השכלה בהיסטוריה, בלימודים קלאסיים ובפסיכולוגיה, היה איש בעל תרבות רחבה, ואף למד אצל פרויד בווינה והיה הפסיכואנליטיקן הרוסי הראשון. אביו מת ב-1942 בעת הפינוי ממוסקבה. ולדימיר היה בן 18 ומותו של אביו השפיע עליו קשה. אמו של וייסברג, אנה יקובלבנה, באה ממשפחה רוסית עניה בסיביר ולאחר שעברה בשנות העשרים למוסקבה עבדה כספרנית בספריה ההיסטורית של מוסקבה.
"אין שני החוטים מתמזגים אצלי לאחד. אני חש בדיוק היכן מסתיימת יהדותי ומתחילה הרוסיות שבי".
בן 14 החל ללמוד אצל הצייר איליה מאשקוב איתו היה לו קשר קרוב. שנות ההתבגרות היו קשות לויסברג: מחלת נפש, מלחמה, פינוי ומות האב. עם שובו למוסקבה החל ללמוד אצל סרגיי מוסאטוב.
הוא למד כסטודנט שלא מן המניין ב-Surikov Art Institute במוסקבה שם למד תחת אלכסנדר אוסמרקין. הוא שימש כמורה לציור במכללה לארכיטקטורה במוסקבה. בשנות החמישים נישא לאשתו גלינה מיכאילובנה ויסברג, שהייתה דמות משמעותית בחייו. אשתו ואימו סוככו עליו ודאגו לו כל חייו. ב-1961 הצטרף וייסברג לאגודת האמנים של מוסקבה והציג בתערוכות קבוצתיות לצד הציירים פ. ניקונוב, נ. אנדרונוב, מ. איוונוב וק. מורדובין.
נפטר במוסקבה בראשון בינואר 1985.
ב-1973 עלה לארץ תלמידו הקרוב של וייסברג (1965 - 1973), הצייר יאן ראוכוורגר.
תערוכות יחיד מוזיאליות:
גראמער
גראמער הוא כינוי לאדם החורז חרוזים ("גראמען" ביידיש). ה"גראמער" בדרך כלל עוסק בשירה בחתונות או אירועים אחרים, אך ישנם העוסקים בתחום זה גם בהוצאת תקליטים.
את החרוזים מכין בדרך כלל הגראמער בעצמו, ולעיתים, כאשר הוא אינו מוכשר לכך, הוא יבקש מחברו או מאדם העוסק בכך להכין לו חרוזים, לפעמים תמורת תשלום.
מקצוע זה מכונה גם "בדחנות", על שם שבעבר, מקצוע הגראמער היה חלק ממקצוע הבדחן שהיה נוהג לומר את דבריו בחרוזים.
בדחנות בחתונות.
בחלק רחב מהציבור החסידי מקובל כי לפני החופה יש מסיבת קבלת פנים בה מעוררים את החתן לתשובה על כל עוונותיו, באמצעות ניגון שירי התעוררות ורגש. באותו מעמד מזמינים גראמער החורז חרוזים לפני החתן ובהם הוא משלב דברי התעוררות לתשובה, באמצעות משלים, סיפורי חסידים ודברי חכמים.
לאחר החתונה, במעמד המצווה טאנץ, מקובל כי אבי החתן ואבי הכלה אוחזים בגַרְטְל שבו אוחזת הכלה ורוקדים - כל אחד בנפרד, וכן סב החתן והכלה ובני משפחותיהם. לפני כל ריקוד כזה הגראמער אומר דברי בדחנות, ויש הנוהגים שבהם הוא מדבר גם על שבחיו של העומד לרקוד, אם זה אבי החתן או הכלה העומד לרקוד, ועל שבחי החתן והכלה. לפעמים הוא ישלב גם דברי התעוררות, ודברי הספד על אחד מקרובי המשפחה שנפטר בשנה האחרונה.
בקהילות רבות, כמו בחסידות באבוב, נהוג עוד כי בפורים עומד הגראמער על שולחן האדמו"ר וחורז את חרוזיו.
תקליטים.
ישנם גם תקליטים רבים של "גראמען", בכולם או בחלקם. המפורסמים שבהם הם סדרת ניגוניו וחרוזיו של יום-טוב עהרליך, סדרת "לחיים אידן" של יוסף משה כהנא, סדרת קלטות מאת יונתן שוורץ. בנוסף בולטים בתחום אייזיק האניג, מיכאל שניצלר, ישראל אדלר וליפא שמלצר, העוסק במקצועו כגראמער, ומשלב את חרוזיו באלבומים שהוא מוציא לאור ובאלבומים של זמרים אחרים הקונים ממנו את חרוזיו.
בדרך כלל תקליטים אלו אינם מחדשים שירים, אלא משתמשים בשירים מפורסמים, אך לעיתים גם מלחינים שירים חדשים לצורך תקליטים אלו.
תכנון אוניברסלי
סינבונג
הר סינָבּוּנג (באינדונזית: Gunung Sinabung) הוא הר געש שכבתי פעיל ברמת קארו, השוכנת בנפת קארו (Kabupaten Karo) בצפון סומטרה שבאינדונזיה. ההר נמצא כ-30 קילומטרים. צפונית-מערבית לקלדרת אגם טובה וכ-50 קילומטרים דרומית-מערבית למדן, בירת החבל.
על מדרונות הר הגעש מצויות עדויות לפעילות געשית בעברו בדמות זרמי לבה נושנים רבים. במאות השנים האחרונות היה ההר שקט, וההתפרצות הגעשית הקודמת הידועה שלו התרחשה בשנת 1600. פרט לטענה בלתי מבוססת על התפרצות ב-1881 ודיווח על פעילות של פומרולות (סדקים מהם נפלטים קיטור וגזים) בפסגה בשנת 1912, לא נרשם אירוע געשי מאז ועד ההתפרצות בשעות הבוקר המוקדמות של 29 באוגוסט 2010. בכך מצטרף הר סינבונג להרי געש אחרים שהיו בלתי-פעילים במהלך המאה ה-19, דוגמת הר פורפיקד (Fourpeaked Mountain – הר ארבע הפסגות) באלסקה, והתפרצו בתחילת המאה ה-21.
גאולוגיה.
מרבית הגעשיות באינדונזיה נובעת מקשת סונדה – קשת איים שנוצרה מהפחתה של הלוח ההודי אל מתחת ללוח האירו-אסיאתי. קשת זו תחומה מצדה הצפון-צפון-מערבי על ידי איי אנדמן – שרשרת של הרי געש בזלתים, וממזרח על ידי קשת בנדה – שאף היא נוצרה כתוצאה מהפחתה.