לפני עונת החליף טרי פורטר את מייק ד'אנטוני בתפקיד מאמן פיניקס. פורטר דגל בשיטת משחק שהייתה מבוססת במידה רבה יותר על הגנה. שיטת המשחק שהנחיל פורטר פגעה במידה מסוימת בחלקו של סטודמאייר בקבוצה ובתפוקתו; עם זאת, הוא עדיין הוביל את קבוצתו בנקודות ובריבאונדים, ונבחר להשתתף בפעם הרביעית בקריירה שלו במשחק האולסטאר. בפברואר 2009 נפצע סטודמאייר במשחק נגד לוס אנג'לס קליפרס, והחמיץ את כל משחקי קבוצתו עד לסיום העונה. פיניקס לא הצליחה להעפיל באותה עונה לפלייאוף, לראשונה מזה חמש שנים.
בעונת נבחר סטודמאייר בפעם הרביעית ברציפות למשחק האולסטאר, ובניגוד לשנים קודמות, הפעם אף נכלל בחמישייה הפותחת של נבחרת המערב. במהלך אותה עונה נקשר שמו למעבר אל מספר קבוצות, כדוגמת קליבלנד קאבלירס של לברון ג'יימס וכן יוסטון רוקטס, אך לבסוף הוא נשאר בפיניקס. באותה עונה פתח סטודמאייר בכל 82 משחקי קבוצתו והשיג ממוצעים של 23.1 נקודות ו-8.9 ריבאונדים למשחק, שבזכותם זכה פעם נוספת בבחירות למשחק האולסטאר ולחמישייה השנייה של העונה. במשחקי הפלייאוף הוא סייע לפיניקס להעפיל עד לגמר המערב, שם הפסידו בתוצאה 2–4 ללוס אנג'לס לייקרס. לאחר עונה זו הסתיים חוזהו של סטודמאייר בפיניקס והוא הפך לשחקן חופשי.
ניו יורק ניקס.
ביולי 2010 חתם על חוזה לחמש שנים בקבוצת ניו יורק ניקס, בה חבר למאמנו לשעבר בפיניקס, מייק ד'אנטוני. בקיץ 2013, בעודו שחקן הניקס, הצטרף לקבוצת הרכישה של אורי אלון שרכשה 90% ממניות הפועל ירושלים.
דאלאס מאבריקס.
בפברואר 2015 שוחרר מהניקס, וחתם בדאלאס מאבריקס על חוזה עד לסיום עונת .
מיאמי היט.
עם סיום החוזה שלו בדאלאס, חתם על חוזה במיאמי היט. בקיץ 2016 הודיע על פרישה מה-NBA לאחר שחתם על חוזה ליום אחד בניו יורק ניקס.
הפועל ירושלים.
ב-1 באוגוסט 2016 חתם בקבוצת הפועל ירושלים על חוזה לשנה אחת עם אופציה לשנה נוספת. באותה תקופה הוא החזיק ב-5% מבעלות הקבוצה, ובמסגרת העסקה אחוזי הבעלות שהיו בבעלותו עברו לאורי אלון. ב-15 ביוני 2017 זכה עם הפועל ירושלים באליפות המדינה. בתום העונה סטודמאייר החליט לפרוש מכדורסל בגיל 34.
ברם, ב-24 בספטמבר 2018 חזר סטודמאייר באופן רשמי להפועל ירושלים. בינואר 2019 הוענקה לו תעודת תושב ארעי לאחר שהביע רצונו להשתקע בישראל. במרץ 2019 קיבל אזרחות ישראלית מלאה.
מכבי תל אביב.
ב-22 בינואר 2020 חתם על חוזה במכבי תל אביב עד סוף העונה, ועורר בכך סערה מכיוון שהיה מזוהה עם היריבה הגדולה הפועל ירושלים.
בסיום עונת 2019/2020, זכה עם מכבי תל אביב באליפות ישראל וכן נבחר לתואר ה-MVP של הפיינל פור.
נבחרת לאומית.
סטודמאייר נבחר לראשונה לסגל נבחרת ארצות הברית בכדורסל לאולימפיאדת אתונה 2004. הנבחרת לא עמדה בציפיות שנתלו בה וזכתה רק במדליית הארד, לאחר שהפסידה באותה אולימפיאדה שלושה ממשחקיה - יותר מכמות ההפסדים הכוללת של הנבחרת בכל האולימפיאדות הקודמות. סטודמאייר קיבל במהלך הטורניר זמן משחק מועט מהמאמן לארי בראון, ובמשחק מול נבחרת ליטא על המקום השלישי שיחק 9 דקות וקלע 4 נקודות.
בקיץ 2006 השתתף סטודמאייר עם הנבחרת במחנה האימונים בלאס וגאס לקראת אליפות העולם, אך נחתך מהסגל לפני פתיחת האליפות, מאחר שהמאמן מייק ששבסקי רצה לתת לו זמן מנוחה לאחר הפציעה שעבר בעונה שקדמה. סטודמאייר שיחק עם הנבחרת בטורניר הבינלאומי השני שלו באליפות אמריקה 2007. הוא היה שחקן חשוב בנבחרת והשיג ממוצעים של 11.1 נקודות ו-4.7 ריבאונדים, וסייע לה לזכות במדליית הזהב, לאחר ניצחון בגמר על נבחרת ארגנטינה.
על אף שהשתתף עם הנבחרת באליפות אמריקה, נותר סטודמאייר על ידי מרכיב הנבחרת ג'רי קולאנג'לו מחוץ לסגל לאולימפיאדת בייג'ינג 2008. קולאנג'לו נימק את הדבר בכך שסטודמאייר עלול להיפגע גופנית מהמאמץ הרב הכרוך במשחק באולימפיאדה לאחר עונה ארוכה, בשל הפציעות שעבר בשנים הקודמות.
קריירה כמאמן.
ב-23 באוקטובר 2020 התמנה סטודמאייר לתפקיד עוזר מאמן בברוקלין נטס, לצידו של מאמנה החדש של הנטס, סטיב נאש, איתו שיחק במשך 8 עונות בפיניקס סאנס.
תארים והישגים.
במהלך הקריירה שלו, זכה סטודמאייר בתארים הבאים:
הוועד הערבי העליון
הוועד הערבי העליון (בערבית: اللجنة العليا العربية) היה הגוף הפוליטי העליון שהנהיג את הקהילה הערבית בארץ ישראל המנדטורית משנת 1936 ועד מלחמת העצמאות (לרבות בתקופת המלחמה).
רקע.
בשנת 1935 הגיעו הגירת היהודים לארץ ישראל ורכישות הקרקע שלהם לשיא. ערביי ארץ ישראל חששו שתהליך זה עלול להפוך אותם למיעוט בארץ. באמצע אוקטובר אותה שנה נתגלתה הברחת נשק יהודי בחביות מלט בנמל יפו. השלטונות הבריטיים לא הצליחו לגלות את זהות המבריחים והערבים הפלסטינים האמינו כי הנשק מיועד לארגונים צבאיים יהודיים. בלחץ ציבורי כבד, החלו המפלגות הערביות להגיש מחאות לממשלה. מפלגת "ועידת הנוער" קראה לשיתוף פעולה, ונציגי כל המפלגות, למעט מפלגת אל-איסתקלאל, הכריזו על שביתה כללית ב-26 באוקטובר 1935. בתזכיר שהגישו לממשלה, הדגישו המפלגות כי היהודים צוברים נשק ומתאמנים בו ומתכוננים למלחמה. הן תבעו מהממשלה לחפש נשק לא-חוקי אצל היהודים ולאסוף בחזרה את הנשק שנתנה בעבר ליישובים היהודיים. הצלחת השביתה על ידי פעולה משותפת של המפלגות הייתה הבסיס להקמת הוועד הערבי העליון. "ועדת נציגי המפלגות" (שכונתה "קואליציית המפלגות") המשיכה לתכנן פעולות נוספות, עדיין מתונות, אולם בנובמבר נהרגו עז א-דין אל-קסאם ושלושה מחבריו על ידי כוחות ביטחון הבריטיים. אירוע זה ליכד את הקואליציה ובעקבות ההלל לקסאם בעיתונות כגיבור לאומי, היה הציבור הערבי נתון באווירה של מתח. ב-25 בנובמבר 1935 הגישו נציגי חמש המפלגות תזכיר משותף לנציב העליון, שבו תבעו את הפסקתה המידית של הגירת היהודים, איסור על העברת קרקע ערבית ליהודים, ו"כינון ממשלה דמוקרטית" בהתאם לברית חבר הלאומים, תוך הגשמת הסעיף בכתב המנדט המחייב את הממשלה "לפתח מוסדות ממשל עצמי". יחד עם זאת, הודגש בתזכיר כי הערבים אינם מכירים במנדט עצמו.
הוועד במרד הערבי הגדול 1936–1939.
ראשית הוועדות הלאומיות.
בראשיתו של המרד הערבי הגדול הוקמו בערים השובתות ועדות לאומיות, שתפקידן היה לפקח על השביתה ולהדריך את הציבור במהלכה. היוזמה הראשונה לשביתה הייתה ב-20 באפריל 1936 ביפו ושם גם התארגנה ועדת השביתה הראשונה. אולם באותו היום קמה בשכם "ועדה לאומית", והיא זו שהייתה אחראית לקריאה הפומבית הראשונה לשביתה כללית. חבריה פנו למנהיג מפלגת אל-איסתקלאל בחיפה ולמחרת קמה גם שם "ועדה לאומית". ב-23 באפריל היו כבר ברוב הערים הערביות "ועדות לאומיות" שהנהיגו את תנועת השביתה. ההתפשטות המהירה של השביתה ברחבי הארץ ומהירות הקמת הוועדות הלאומיות מצביעות על כך שהתשתית הארגונית הונחה עוד קודם לכן. מבין שש המפלגות הערביות הפלסטיניות, הראשונים שקראו לציבור להצטרף לתנועת השביתה היו אנשי איסתקלאל. לאחר מכן הצטרפה גם המפלגה הערבית הפלסטינית ("החוסיינים") לקריאה. הנשאשיבים התנגדו בתחילה לשביתה, אולם כעבור יומיים נכנעו ללחץ הציבורי והסכימו לקיומה, מה שפתח את הדרך לקיומה של חזית מאוחדת של המפלגות שתנהל את המאבק הלאומי.
הקמת הוועד הערבי העליון.
הוועד הערבי העליון הוקם בתאריך 25 באפריל 1936, בעקבות לחץ עממי שהופעל על ההנהגה הערבית המסורתית.
באותו יום הגיעו לירושלים משלחות ממקומות שונים בארץ כדי לדון בצעדים הבאים במאבק. המשלחת החיפנית, שחבריה היו אנשי איסתקלאל, הציעה לכנס את הוועדות הלאומיות לוועידה ארצית, שבה תיבחר ועדה לאומית עליונה. אולם מנהיגי המפלגות האחרות דחו את הרעיון והחליטו להקים ועדה עליונה ללא בחירות.
לוועד הזה מינו עצמם ראשי שש המפלגות: ג'מאל אל-חוסייני (המפלגה הערבית הפלסטינית), עווני עבד אל-האדי (מזכיר הוועד, מפלגת אל-איסתקלאל), ראע'ב נשאשיבי (מפלגת ההגנה הלאומית), חוסיין אל-ח'אלידי (מפלגת הרפורמה), עבד אל-לטיף צלאח (מפלגת הגוש הלאומי) ויעקוב אל-ע'וסיין (מפלגת ועידת הנוער). עליהם נוספו חג' אמין אל-חוסייני (המפלגה הערבית הפלסטינית) כיושב ראש (באותה תקופה היה המופתי של ירושלים ועמד בראש המועצה המוסלמית העליונה), אחמד חלמי פשה כ"בלתי מפלגתי" (אולם מזוהה עם "איסתקלאל"), אלפרד רוק (יווני-קתולי, המפלגה הערבית הפלסטינית) ויעקוב פראג' (יווני-אורתודוקסי, מפלגת ההגנה). אחמד חלמי עבד אל-האדי (איסתקלאל) מונה לגזבר.
ההצהרה המייסדת של הוועד התייחס לתנועה הלאומית הפלסטינית כאל "תנועת הג'יהאד הלאומי הקדוש".
פעולתו הראשונה של הוועד הייתה הכרזה על המשך השביתה הכללית (שביתה של הפועלים הערבים נועדה לפגוע במשק היהודי שהיה תלוי בהם) עד שבריטניה תשנה את מדיניותה ותפסיק את ההגירה היהודית.
הדרישות היסודיות של הוועד הערבי העליון מממשלת המנדט התבססו על אלו שהוצגו בנובמבר 1935:
מאז הקמתו נחשב הוועד הערבי העליון לרשות העליונה של התנועה הלאומית הפלסטינית. ה"וועדות הלאומיות" המקומיות קיבלו ממנו הדרכה לפעולותיהן, ומנגד, סיפקו לו מידע על הנעשה בשטח והציעו את הצעותיהן להמשך המאבק. אך לא תמיד קיבלו את מרותו ולפעמים פעלו על פי שיקוליהן.
ניהול המרד.