ב-1966 הקים עם תלמידו מנחם פרי את החוג לתורת הספרות הכללית באוניברסיטת תל אביב ועמד בראשו. ב-1968 ייסד את כתב העת "הספרות". באותה שנה מונה לפרופסור חבר לתורת הספרות וספרות השוואתית. בשנת 1972 היה לפרופסור מן המניין. בשנים 1971–1973 היה פרופסור אורח לספרות השוואתית וסלאבית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ושוב ב-1977 ובסתיו 1978. בקיץ 1972 היה פרופסור לתורת הספרות בבית הספר לספרות באוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון.
בשנים 1970–1971 ו-1973–1974 כיהן כפרופסור לספרות השוואתית באוניברסיטה העברית (במקביל לפרופסורה בתל אביב).
ב-1975 הקים את המכון הישראלי לפואטיקה וסמיוטיקה ע"ש פורטר, ועמד בראשו עד פרישתו ב-1987. ייסד וערך את כתב העת הבינלאומי של מכון פורטר "Poetics and Theory of Literature" ואחרי שנסגר על ידי המו"ל הקים את כתב העת הבינלאומי "Poetics Today", רבעון הנערך במכון פורטר ורואה אור בהוצאת אוניברסיטת דיוק. בשנת 1974 ייסד ושימש עורך אחראי של סדרת "ספרות, משמעות, תרבות" בהוצאת מכון פורטר והקיבוץ המאוחד, עד 1986.
ב-1976–1977 היה חבר במרכז לתארים מתקדמים בספרות עברית באוניברסיטת אוקספורד. בסתיו 1980 היה פרופסור אורח לספרות עברית ויהודית קלאסית ומודרנית באוניברסיטת הרווארד. בשנת 1982 הופקד על הקתדרה ע"ש פורטר לתורת הספרות ופואטיקה באוניברסיטת תל אביב.
בקיץ 1983 היה פרופסור בתוכנית הקיץ לפואטיקה ולימודי סטרוקטורליזם באוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון, ופרופסור לבלשנות וספרות יידית באוניברסיטת קולומביה. בשנים 1983–1985 היה חבר במכון למחקר מתקדם בברלין. בקיץ 1985 היה פרופסור אורח לספרות השוואתית בדארטמות' קולג' בהנובר שבניו המפשייר. בחורף 1986 היה פרופסור אורח ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת קולומביה. וב-1986–1987 היה פרופסור אורח לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת ייל. משנת 1986 ועד למותו התגורר בעיר ניו הייבן שבקונטיקט. התאזרח בארצות הברית.
בשנת 1987 עזב את אוניברסיטת תל אביב והצטרף לסגל אוניברסיטת ייל כפרופסור לספרות השוואתית ומופקד הקתדרה ע"ש בלאושטיין לספרות ולשון עברית. בשנת 1992 התמנה במקביל כפרופסור ללשונות סלאביות בייל. במינויים אלה החזיק עד לפרישתו. בשנים 1998–2000 היה מנהל לימודי התארים המתקדמים במחלקה לספרות השוואתית.
בין השנים 1971–1998 היה חבר הוועד המנהל של האגודה הבינלאומית למדעים סמיוטיים (IASS). משנת 1972 היה חבר אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל, ומשנת 1993 חבר ה-Authors Guild של ארצות הברית. בשנים 1985–1991 היה חבר הוועדה לתורת הספרות באגודה הבינלאומית לספרות השוואתית (International Comparative Literature Association,ICLA).
בשנת 1995 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנים 1995–1996 היה פרופסור מחקר (Distinguished Professor) באוניברסיטה הפתוחה.
ב-1997 קיבל יחד עם אשתו ברברה הרשב מדליית כסף מאוניברסיטת תור ורגטה של רומא עבור תרגומיו ומחקריו. בשנת 2004 זכה בפרס קורת (Koret Jewish Book Award) בתחום הספרות הביוגרפית, עבור ספרו בשני כרכים על מארק שאגאל, "Marc Chagall and his Times" ("מארק שאגאל, חייו וזמניו: נרטיב מתועד").
בשנת 2000 זכה בפרס ירושלים לשירה ע"ש אורי צבי גרינברג.
בשנת 2005 זכה בפרס א.מ.ת במדעי הרוח על מפעל חייו.
בשנת 2008 זכה בפרס עקביהו לחקר השירה העברית.
הרשב פרסם אנתולוגיה של שיריו ביידיש, וכן שירים בעברית תחת השם "גבי דניאל". תרגם מאנגלית, יידיש וגרמנית לעברית, ותרגם לאנגלית.
בשנת 2011 פרש לגמלאות.
היה נשוי עד מותו למתרגמת ברברה הרשב. בנו מהפסיכואנליטיקאית רנה מוזס-הרושובסקי, אהוד הרושובסקי, הוא פרופסור למתמטיקה באוניברסיטה העברית וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בנימין הרשב נפטר ב-23 באפריל 2015, בגיל 87. הוא תרם את גופתו למדע. הותיר את אשתו, שלושה ילדים ונכדים.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
Morfix
רחוב מאז&quot;ה
הממלכה המאוחדת (פירושונים)
האצטדיון העירוני נתיבות
האצטדיון העירוני נתיבות הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בנתיבות.
האצטדיון הוקם בשנת 1995 ומכיל 3,250 מקומות ישיבה ועוד 200 מקומות עמידה. משמש כיום כמגרשה הביתי של קבוצת הכדורגל מכבי עירוני נתיבות.
האצטדיון הכיל בהקמתו 2,250 מקומות ישיבה ביציע המערבי. בשנת 2007 הוגדלה קיבולת האצטדיון בעוד כ-1,000 מקומות עמידה ביציע הצפוני. בסוף שנת 2017 הותקנו ביציע הצפוני של האצטדיון כיסאות והקיבולת שלו פחתה ל-800 מקומות ישיבה.
האצטדיון כולל מקלחות, חדרי הלבשה גדולים ומרווחים, חדר כביסה, חדר שופטים, מחסנים ומשרדים.
באצטדיון בנוי יציע כבוד עבור מוזמנים המכיל 200 מקומות ישיבה.
ארסונד
אֶרֵסוּנְד (בדנית: Øresund; בשוודית: Öresund) הוא מצר ים החוצץ בין סקונה שבשוודיה ממזרח לבין האי שלן שבדנמרק ממערב, והמחבר את הים הבלטי שבדרום אל מצר קטגט שבצפון. ארסונד הוא אחד משלושה מצרי ים המחברים את הים הבלטי לים הצפוני והלאה לאוקיינוס האטלנטי; שני האחרים הם קטגט בין שוודיה ודנמרק, וסקאגרק בין דנמרק ונורווגיה. ארסונד הוא הצר והקצר מבין שלושת גופי מים אלה, ונחשב אחד מעורקי התחבורה הימית העמוסים בעולם.
רוחבו של המצר נע בין 4 ק"מ בלבד בצפונו ל-25 ק"מ בנקודה הרחבה ביותר בחלקו הדרומי; אורכו 50 ק"מ. במצר שלושה איים עיקריים:
עד לשנת 2000 ניתן היה לחצות את המצר בדרך הים בלבד, כשעיקר התנועה נעשתה במעבורת בין הערים הלסינגבורג ואלסינור. ב-1 ביולי 2000 נפתח לתנועה גשר ארסונד (בצדו הדרומי של המצר), שעליו כביש מהיר ומסילת רכבת; הגשר מקשר בין קופנהגן בדנמרק למאלמה בשוודיה. לאחר שנוסעים עליו 10 ק"מ נכנסים למנהרה הארוכה ביותר בעולם מתחת למים שמובילה אל האי המלאכותי פברהולם. המשמעות הסמלית של הגשר היא גדולה, מכיוון שמחוז סקונה היה בעבר חלק מדנמרק והיו תקופות של מלחמה בין השוודים והדנים.
בצידו הצפוני של המצר עדיין פעיל קו המעבורת הוותיק.
מידע בינארי
פקודת מכונה
ז'וזף בונפרטה
ז'וזף בונפרטה (בצרפתית: Joseph Bonaparte; 7 בינואר 1768 - 28 ביולי 1844) היה אחיו הבכור של נפוליאון בונפרטה, עורך-דין, דיפלומט ופוליטיקאי, שהוכתר על ידי נפוליאון למלך נאפולי בשנים 1806 עד 1808, ולאחר מכן למלך ספרד עד 1813.
ראשית דרכו.
נולד בקורסיקה ב-7 בינואר 1768, כג'וזפה נפוליאונה בואונפרטה, בנם הבכור של לטיציה וקרלו בואונפרטה, עורך דין ממשפחת אצולה זוטרה, בואונפרטה. למד בתיכון בצרפת, שהשתלטה על האי בשנת לידתו, ובהמשך למד משפטים בפיזה. במהלך המהפכה והמאבק שהתעורר בקורסיקה בין חסידי צרפת והרפובליקה לבין הבדלנים צידד, יחד עם אחיו נפוליאון ולוסיין, בצד הצרפתי, ועל כן נאלץ לנטוש את האי ולעבור לפריז. משם עבר למרסיי וב-1794 נשא לאשה את ז'ולי קלארי, בתו של סוחר, שאחותה דזירה התארסה מאוחר יותר לנפוליאון. לזוג נולדו שלוש בנות.
ב-1796 התלווה אל אחיו נפוליאון, הצעיר ממנו בשנה, במסע המלחמה שניהל כנגד האוסטרים באיטליה. לאחר מכן השתתף בחיל המשלוח הצרפתי להשתלטות מחדש על קורסיקה, ומונה על ידי הדירקטורט כדיפלומט בפארמה וברומא. עם שובו מרומא נכנס לחיים הפרלמנטריים וב-1798-1799 שימש כציר במועצת החמש-מאות (הבית התחתון של הרשות המחוקקת בצרפת בימי הדירקטורט).
עלייתו לגדולה בחסות אחיו.
לאחר הפיכת 18 בברימר, עת הפך נפוליאון לקונסול ולשליט למעשה של צרפת, היה ז'וזף חבר במועצת המדינה. הוא ניהל מטעם צרפת את המגעים הדיפלומטיים עם ארצות הברית ב-1800 ועם אוסטריה, משא ומתן שהוביל לחוזה לונוויל, בפברואר 1801. בנוסף, ניהל את המגעים עם בריטניה יחד עם איג-ברנאר מארֶה, לקראת חתימת חוזה אמיין, במרס 1802.
באוגוסט 1802 הכריז נפוליאון על עצמו קונסול ראשון לכל חייו, בעל הזכות למנות את יורשו. ז'וזף, שהיה קנאי לזכות האח הבכור, תבע שהוא יוכרז כיורש, מהיותו של נפוליאון חשוך ילדים באותה עת. הדבר גרם לסכסוך בין האחים, שאף החריף עם הכתרתו של נפוליאון לקיסר (אפריל 1804). נפוליאון הבטיח לז'וזף לעשותו מלך לומברדיה אם יוותר על התביעה לרשת את הקיסרות, אך ז'וזף סירב.
במהלך 1803 ניסה ללא הצלחה לעצור את ההידרדרות ביחסי צרפת ובריטניה. בתקופת מסע המלחמה של נפוליאון אל מרכז אירופה בסתיו 1805 כיהן כעוצר.
בראשית 1806 נשלח ז'וזף בראש כוח צרפתי אל ממלכת נאפולי כדי לסלק את אחיזתם של הבורבונים מדרום איטליה. משפחת המלוכה נמלטה לסיציליה, שם נהנתה מהגנת הבריטים, ובמרס 1806 מינה נפוליאון את ז'וזף למלך נאפוליּ. בתקופת שלטונו הקצרה נאלץ ז'וזף להתמודד עם קופת אוצר ריקה, אוכלוסייה מדולדלת, תככים של הבורבונים וחסידיהם והתקפות חוזרות של הבריטים. חרף כל זאת עלה בידו לחולל רפורמות משמעותיות במערכת הפאודלית המיושנת של הממלכה, וליזום עבודות ציבוריות משמעותיות.
ביולי 1808 העלה נפוליאון את ז'וזף על כס המלוכה הספרדי, לאחר סילוקם של המלך הבורבוני קרלוס הרביעי, ובנו פרדיננד. על הכס בנאפולי הציב נפוליאון את גיסם של בני בונפרטה, המרשל ז'ואקים מירא.
מלך ללא נתינים.