הנגמ"ש סופק לכל מדינות ברית ורשה, גרמניה המזרחית אף יצרה גרסה מקומית של הנגמ"ש. בנוסף הוא נמכר בעסקאות נשק למדינות רבות באפריקה, אסיה והמזרח התיכון (בסך הכל ל-18 מדינות). ה-BTR-40 שירת בעימותים שונים ברחבי העולם, בהם: מלחמת קוריאה, מלחמת האזרחים בצפון תימן, מלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים, מלחמת וייטנאם.
במהלך מלחמות ישראל, נפלו כמה עשרות נגמ"שי BTR-40 שלל בידי צה"ל והם כונו "במבינו". כמה מהם שירתו את כוחות הביטחון בעיקר במשמר הגבול, כך למשל יחידת משמר הגבול שאבטחה את נמל התעופה בן-גוריון השתמשה בנגמ"שים מסוג זה. במהלך מבצע אנטבה ("כדור הרעם") נעשה שימוש ב-4 שריוניות כאלו אשר חומשו במקלעי מא"ג ומקלר"ים ופעלו ב-2 כוחות בחוליות חסימה ורתק, מפקד כוח השריוניות היה שאול מופז.
היה מוצג במוזיאון בתי האוסף בתל אביב לפני העברת מוצגיו למוזיאון יד לשריון וסגירתו. כיום מוצג BTR-40 בישראל במוזיאון יד לשריון בלטרון.
שולמית נדלר
שולמית נדלר (16 באוגוסט 1923 - 27 באוגוסט 2016) הייתה אדריכלית ישראלית שפעלה במסגרת משרד "נדלר, נדלר, ביקסון, גיל אדריכלים" - מהבולטים במשרדי האדריכלים בישראל במחצית השנייה של המאה העשרים.
חייה.
נדלר נולדה בארץ ישראל כשולמית קָניֶבסקי (קָנֵב), בתם של רחל ויצחק קנב, כלכלן, ממנהיגי הסתדרות העובדים הכללית וחבר הכנסת הראשונה מטעם מפא"י, יו"ר מרכז קופת חולים ומנהל המכון למחקר סוציאלי בהסתדרות. את הכשרתה כאדריכלית רכשה בטכניון בהנחייתו של האדריכל זאב רכטר, שם גם הכירה את מיכאל נדלר, בעלה לעתיד ומי שהפך לשותפה למשרד האדריכלים המצליח במשך חצי יובל שנים. בשנת 1945 סיימה את לימודיה (הייתה האישה השנייה שסיימה לימודי אדריכלות בטכניון) ויחד עם מיכאל פתחה משרד אדריכלים קטן ברחוב בר כוכבא במרכז תל אביב, וזאת לאחר שהיו שותפים בתכנונם של שישה קיבוצים בנגב. בעקבות זכייתם בתחרות לתכנון המדרשה החקלאית רופין הצליח המשרד הצעיר לקבוע את מעמדו בחזית העשייה הישראלית. ב-1970 זכתה בפרס רוקח יחד עם שותפיה למשרד.
השותפות התרחבה לראשונה בשנת 1958 כאשר הצטרף האדריכל שמואל ביקסון. בשנת 1970 הצטרף האדריכל משה גיל כשותף.
המשרד שבראשו עמדה נדלר תכנן כמה מהפרויקטים המרכזיים במדינת ישראל הצעירה, זכה בתחרויות תכנון ובפרסים על עבודות נבחרות.
בני הזוג נדלר בנו לעצמם בית בהרצליה פיתוח, אולם לא זכו לגור בו זמן רב, עקב פטירתו של מיכאל. לאחר פטירתו שבה להתגורר בדירתם בתל אביב.
משרדם של הזוג נדלר והשותפים שמואל ביקסון וגיל נסגר סופית ב–2010.
ב-2013 נערכה בגלריה בבית האדריכל התערוכה "עבודת צוות" הסוקרת את עבודות המשרד בין השנים 2010-1946. שנתיים לאחר מכן נפתחה התערוכה מחדש במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן.
נפטרה ב-27 באוגוסט 2016, ימים ספורים לפני יציאתו לאור של ספר מקיף המסכם את יצירתה לאורך 64 שנות עבודה, ספר אותו ערכו צבי אלחייני ומיכאל יעקובסון. נטמנה בבית העלמין הישן בהרצליה. היא הותירה אחריה בן, אריאל, ונכדים.
גיורא רם-פורמן
גיורא רם-פורמן (נולד ב-14 בינואר 1935) הוא איש צבא ישראלי בדימוס ומנהל ישראלי. שימש טייס קרב סגן-מפקד חיל האוויר ובהמשך, כיהן כיושב ראש דירקטוריון חברת מוצרי מעברות וכמזכ"ל הקיבוץ הארצי.
ביוגרפיה.
שירותו הצבאי.
פורמן, יליד קיבוץ מעברות, שירת כטייס בחיל האוויר וכמדריך בבית הספר לטיסה. השתחרר ב-1957 וחזר לאחר שלוש שנים לשירות הקבע. היה שותף בהקמת אחת מטייסות המיראז' 3 הראשונות בחיל האוויר. ב-1965 מונה למפקד טייסת 113, טייסת מטוסי אוראגן. ב-1967 היה אמור להחליף את עמוס לפידות בפיקוד על טייסת 101, טייסת מטוסי מיראז' 3, אך בשל הכוננות בתקופת ההמתנה לפני פרוץ מלחמת ששת הימים, בוטלה ההחלפה. במלחמה השתתף פורמן במבצע מוקד כמוביל בכיר במסגרת טייסת 113, במקביל ערך גיחות במסגרת טייסת 101, ביום השני של המלחמה הפיל מטוס מיג 21 מצרי. כיהן כמפקד טייסת תעופה בבסיס חצור, וכמפקד בית הספר לטיסה. במלחמת ההתשה הפיל שני מטוסים נוספים במהלך קרב אוויר שהתרחש ב-8 ביולי 1969, בו הופלו שבעה מטוסי מיג 21 סורים באזור רמת הגולן. במלחמת יום הכיפורים, היה ראש מחלקת מבצעים של חיל האוויר, במהלך המלחמה נקרא לפקד על כנף 1 (בסיס רמת דוד) לאחר נפילתו של ארלוזור (זוריק) לב ומונה לתפקיד ב-23 באוקטובר 1973. בשל בעיות ראייה הושבת מטיסה.
ב-1977 היה שותף בצוות ההקמה מחדש של המכללה לביטחון לאומי. לאחר שרן פקר נאלץ לוותר על מינויו כראש להק אוויר וסגן מפקד חיל האוויר, מונה פורמן לתפקיד ב-1979. בתחילת 1981 השתחרר משירות הקבע, חזר לשירות בינואר 1982 ומונה לעוזר ראש אג"ם. במהלך מלחמת לבנון הראשונה המליץ לשר הביטחון, יחד עם עוזר ראש אמ"ן, אביעזר יערי, להימנע מכניסה לביירות. השתחרר בינואר 1983 בדרגת תת-אלוף.
לאחר שחרורו מצה"ל.
פורמן הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בכלכלה באוניברסיטת תל אביב. לאחר שיחרורו השלים דוקטורט בכלכלה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבבולטימור. היה מנכ"ל חברת מוצרי מעברות בסוף שנות ה-80. במהלך שנות ה-80 כתב סדרת מאמרים בעל המשמר נגד מלחמת לבנון הראשונה, בין השאר קרא להקמת ועדת חקירה בנושא. פורמן הוא ממקימי המועצה לשלום ולביטחון ב-1988 ונשיאה בתחילת שנות ה-90. בזמן משבר הקיבוצים כיהן כמזכ"ל הקיבוץ הארצי עד שהוחלף ה-1996 על ידי אבשלום וילן.
היה חבר דירקטוריון בחברת רמות של אוניברסיטת תל אביב וכיהן כמנכ"ל חברת התרופות "תרימה" מקיבוץ מעברות. בפברואר 2003 התמנה ליו"ר דירקטוריון חברת מוצרי מעברות וכיהן בתפקיד עד אוגוסט 2014. בתקופתו רכשה החברה את השליטה בחברת "אדמה" מתחום המזון האורגני ואת חברות "אנליט", "טבע טעם" ו"אלטמן" מתחום תוספי התזונה. ב-2009 מכרה מעברות 51% מהבעלות בחברת "מטרנה" לאסם ונסטלה תמורת 268.5 מיליון ש"ח.
במהלך הבחירות לכנסת העשרים בשנת 2015, הוצב במקום ה-96 ברשימת מרצ.
גיורא פורמן
אנג'ליקה אכבר
אנג'ליקה אכבר (נולדה בשנת 1969) היא פסנתרנית ומלחינה טורקייה ממוצא אוזבקי-יהודי.
קורות חייה.
אנג'ליקה אכבר נולדה בקרגנדה שבקזחסטן, למשפחה מוזיקלית. אביה היה פילוסוף ומוזיקאי יהודי ואמה הייתה מוזיקאית אוזבקית. היא למדה לנגן בפסנתר ולקרוא תווים בגיל שנתיים וחצי וכאשר הייתה בת שלוש החלה לקחת שיעורים פרטיים. המורה הראשון שלה היה ו. ליפובצקי, אחד המייסדים של הקונסרבטוריון בחרבין ומורה בקונסרבטוריון במוסקבה. בגיל חמש היא כבר הלחינה.
היא הגיע לטורקיה בשנת 1990 עם בעלה הראשון, הם החליטו להישאר במדינה וקיבלו אזרחות.
אכבר היא הראשונה בעולם שכתבה עיבוד סולו לפסנתר עבור היצירה "ארבע העונות" מאת אנטוניו ויוואלדי. החוברת יצאה לאור על ידי חברת 'סוני מוזיקה' בשנת 2002, ונכנסה לקטלוג של סוני גם בתור האלבום הטורקי הראשון של מוזיקה קלאסית בקטלוג.
אכבר תומכת בהתנזרות מאלכוהול ועישון. היא נשואה ויש לה שני ילדים.
האוניברסיטה של אוקספורד
שכונת נחלת שמעון
לוצ'אנה פלוצי
לוצ'אנה פלוצי (באיטלקית: Luciana Paluzzi; נולדה ב-10 ביוני 1937 ברומא, איטליה) היא שחקנית איטלקייה. היא ידועה במיוחד בשל משחקה כפיונה וולפה, רוצחת של ארגון ספקטרה, בסרט הרביעי בסדרת ג'יימס בונד, "כדור הרעם".
קריירה.
פלוצי לא קיבלה קרדיט על סרטה הראשון, Three Coins in the Fountain (1954), בו היה לה תפקיד קטן. היא המשיכה והופיעה בסרטים רבים, רובם הופקו באיטליה. בסרטיה הראשונים ניתן לה קרדיט כלוצ'אנה פאולוצי (Luciana Paoluzzi).
הגם שהיה לפלוצי רקע עשיר בסרטים לפני ואחרי תפקידה בסרט ג'יימס בונד, הרי שהקהל ברחבי תבל עדיין זוכר אותה כמרשעת חמת המזג ואדומת השיער אותה היא גילמה ב"כדור הרעם". פלוצי ניגשה למבחן בד לתפקיד נערת בונד הראשית, דומינטה "דומינו" פלאצ'י. המפיקים ליהקו לתפקיד שחקנית אחרת ושינו את דמותה של דומינו מאיטלקייה לצרפתייה. למרות אכזבתה מאי-קבלת התפקיד הראשי נהנתה מהתפקיד שקיבלה "הבחורה הרעה, פיונה וולפה", תפקיד שעליו היא אמרה שהיה "כיף יותר לשחק אותו".
בעונת 1960-1959 היא הופיעה בסדרת הריגול הטלוויזיונית שלא האריכה ימים, Five Fingers, בהפקתו של מרטין מנוליס ברשת NBC. ב-1964 היא שיחקה את המרשעת ביצירה אחרת פרי עטו של איאן פלמינג, The Man from U.N.C.L.E. היא הופיעה כסוכנת המפתה אנג'לה בעונה הראשונה בפרק "The Four Steps Affair" ובגרסת הסרט של סדרת הפיילוט To Trap a Spy ושיחקה את מושא האהבה במערבון Chuka משנת 1964. קיבלה את התפקיד הראשי השני בקומדיה של פרנקי אבלון ואנט פוניצ'לו Muscle Beach Party (1964). בנוסף, הופיעה בסדרות טלוויזיה אמריקניות רבות.
ב-1975, פלוצי שיחקה בסרט L'Infermiera.
חייה האישיים.
פלוצי נישאה לשחקן ברט האלסי בשנים 1962-1960. האלסי, בעלה, גם הופיע בתפקיד אורח בפרק בסדרה Five Fingers. לזוג נולד בן. ב-1980 היא נישאה למיכאל סולומון, הזוג מתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה.
אולם
טס הרפר
טס הרפר, נולדה בשם טסי ג'ין וושהאם (באנגלית: Tessie Jean Washam; נולדה ב-15 באוגוסט 1950) היא שחקנית קולנוע אמריקאית. מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1986 על תפקידה בסרט "פשעים שבלב", ולפני כן הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב בשנת 1983 על תפקידה בסרט "רגעים קטנים של חסד".
ביוגרפיה.
הרפר נולדה בעיר ממות' ספרינג שבארקנסו לאד ולרוזמרי וושהאם.
החלה את דרכה במופעי תיאטרון לילדים ולמבוגרים.
הופיעה בתיאטרון מרכזי בטקסס לפני שנבחנה לתפקיד הפריצה שלה בדרמה "רגעים קטנים של חסד".