אהבת ישראל בטאיוואן (AIIT - Ahavat Israel In Taiwan) היא קבוצה של אלפי נשים וגברים, המונהגים על ידי מאסטר לין זאנג (Lin Zang). חברי הקבוצה באים ממקומות שונים בעולם: טאיוואן, קוריאה הדרומית, אוסטרליה, צפון אמריקה, אירופה, אפריקה וישראל. הם מאמינים, שהעם היהודי הוא העם הנבחר ומאוחדים באהבה ללא תנאי לעם היהודי בישראל. הם מאמינים כי על כל עזרה ליהודים ישראלים יקבלו גמול אישי ברמה הרוחנית.
הקבוצה קמה בתחילת שנות ה-90 בהנהגתו של מאסטר לין זאנג, לאחר שהגיע להארה בחשיבותו וייחודיותו של העם היהודי בישראל. מאז מעביר מאסטר לין זאנג את תורתו לתלמידיו, ממשיכי דרכו.
במשך שנים, מאסטר לינג זאנג מפתח טיפול תרמי, המיועד רק לעם היהודי. הטיפול לדעתו יעיל: "הרבה מעבר לכל הטיפולים הרפואיים העכשוויים". הטיפול הוחל על יהודים רבים ובני משפחותיהם, הן בטיוואן והן בישראל, והוכח כיעיל מאוד.
במאי 2010 הקים לין את מרכז רפאל לתרפיה - תרמית בטאייפיי, טייוואן.
חברי הקבוצה באים לישראל מספר פעמים בשנה, כדי לטפל בישראלים, חברי המשלחת מממנים את הנסיעה מחשבונם הפרטי.
לקבוצה שלושה מרכזים, בטאיוואן, קוריאה הדרומית ושאנגחאי שבסין.
נאוטילוס (צוללת גרעינית)
נאוטילוס (השם הרשמי באנגלית: USS Nautilus (SSN-571)) הייתה הצוללת הגרעינית הראשונה בהיסטוריה וכלי הרכב הראשון בהיסטוריה שהונע על ידי דלק גרעיני. הצוללת, שנקראה כמו צוללות חלוציות אחרות (ובפרט הצוללת של אבי הרעיון למסע מתחת לקוטב, יוברט וילקינס) על שם הרכיכה נאוטילוס והצוללת הבדיונית מספרו של ז'ול ורן, 20,000 מיל מתחת למים, הושקה ב-21 בינואר 1954 בבסיס הצי האמריקני בגרוטון, קונטיקט. עקב כוח ההינע שלה והאפשרות לעבור מרחק רב ללא ציפה יותר מכל קודמותיה (שצוידו במנועי דיזל-חשמל ונזקקו לחמצן לשם בעירה) שברה הצוללת את כל שיאי קודמותיה. בשנת 1958 עברה הצוללת מתחת לכיפת הקרח של הקוטב הצפוני והשלימה בכך משימה היסטורית. אורך הצוללת היה 320 רגל (כ 97.5 מטרים) ובנייתה עלתה כ-55 מיליון דולרים.
עד הכניסה לשירות.
הבניה של הנאוטילוס התאפשרה לאחר פיתוח מוצלח של מערכת הנעה גרעינית על ידי קבוצת מדענים ומהנדסים באגף הכורים הימיים של הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית תחת פיקודו של קפטן (אז) היימן ריקובר. בחודש יולי 1951 אישר הקונגרס של ארצות הברית לבנות את הצוללת הגרעינית הראשונה ובדצמבר אותה שנה הכריזה מחלקת הצי של ארצות הברית ששמה יהיה "נאוטילוס". הצוללת נבנתה על ידי ג'נרל דיינמיקס במספנות בגרוטון, קונטיקט, לפי תוכניותיו של ג'ון בורנהאם (John Burnham). הכור הגרעיני הימי ששימש להנעת הצוללת (S2W) נבנה על ידי וסטינגהאוס. בצוות הפיתוח של הכור היו, בין השאר, המדענים זלמן שפירו ואלווין רדקובסקי שעלה מאוחר יותר לישראל. ב-21 בינואר 1954 הושקה הצוללת לנהר ת'יימז (קונטיקט) כאשר רעיית הנשיא, מימי אייזנהאואר ניפצה בקבוק שמפניה על חרטומה. ב-17 בינואר 1955 החלו ניסויי הים של הצוללת.
משימות.
עד משימת הקוטב.
ב-10 במאי הפליגה הצוללת לראשונה לטווח ארוך ועברה את 2,223 הקילומטרים (1,200 מיל ימי) לסן חואן, פוארטו ריקו בפחות מ-90 שעות, תוך שהיא שוברת הן את שיא המרחק בצלילה והן את שיא המהירות לצוללת.
בין השנים 1955 ל-1957 שימשה הצוללת בעיקר למחקר היבטים שונים של צלילה לטווח ולעומק. בניסויים אלו הוכח שאמצעי הלחימה נגד צוללות שפותחו במהלך מלחמת העולם השנייה אינם תקפים כנגד צוללת מסוגה, המסוגלת לנוע במהירות הן למרחק והן לעומק ולהישאר מתחת למים זמן ארוך.
מבצע "סאנשיין" - מעבר מתחת לכיפת הקרח.
שיגור הלוויין הסובייטי "ספוטניק 1" ב-4 באוקטובר 1957 הזניק את המירוץ לחלל כמו גם את המאמץ האמריקאי להגיע לאיום אסטרטגי על ברית המועצות שיאפיל על היתרון שלה בשיגור טילים בליסטיים בין-יבשתיים. שיגור צוללת בעלת יכולת ירי של טיל בליסטי נושא ראש נפץ גרעיני לצפון ברית המועצות, תוך איגוף שייעשה מתחת לכיפת הקרח של הקוטב הצפוני היה יעד להשגת מטרה זו.
ב-25 באפריל 1958 נמצאה הנאוטילוס בבסיס הצי בסן דייגו, מוכנה למבצע "סאנשיין", תחת פיקודו של ויליאם ר. אנדרסון. הצוללת עגנה בסיאטל וב-9 ביוני הפליגה צפונה והגיעה לים צ'וקצ'י ב-19 בחודש. אולם, שכבת קרח בעובי של 18 מטרים וים רדוד לא איפשרו לצוללת להידחק בין שכבת הקרח לקרקעית הים והיא נאלצה לשוב על עקבותיה לבסיס הצי בפרל הארבור.
ב-23 ביולי שבה הצוללת והפליגה צפונה, הפעם הצליחה לצלול דרך תעלה טבעית במצר ברינג וב-3 באוגוסט הייתה לצוללת הראשונה בהיסטוריה שחלפה מתחת לקוטב הצפוני הגאוגרפי. בקו הרוחב 85° הפסיק המצפן לפעול עקב הקרבה לקוטב המגנטי הצפוני ושיטת הניווט היחידה בה יכלה הצוללת להיעזר הייתה מערכת ניווט אינרציאלית שפותחה עבור טילים מונחים. לצוללת לא הייתה כל אפשרות לעליית חירום אל פני השטח ומפקד הכלי שקל שימוש בטילי טורפדו על מנת לבקע את הקרח בשעת חירום, שלא הגיעה. לאחר 95 שעות ו-2,940 קילומטר (1,590 מיל ימי) עלתה הצוללת אל פני הים ליד גרינלנד.
בהמשך הפליגה הצוללת לאי פורטלנד שבאנגליה וזכתה לקבלת פנים רשמית ב-14 באוגוסט בה ציין אותה נשיא ארצות הברית לשבח (Presidential Unit Citation), במסר שנשא שגריר ארצות הברית בבריטניה, ג'ון היי ויטני. מפקד הצוללת, אנדרסון, זכה באות לגיון ההצטיינות.
ב-11 באוגוסט, שבוע ימים לאחר שה"נאוטילוס" חלפה מתחת לקוטב, עלתה הצוללת הגרעינית האמריקנית סקייט (SSN-578) על פני הקרח בנקודה זו.
לאחר משימת הקוטב.
לאחר משימת הקוטב הועברה הנאוטילוס לביצוע משימות שוטפות וביניהן בעת משבר הטילים בקובה ב-1962 ובים התיכון במסגרת סיפוח לצי השישי. ב-3 במרץ 1980 נגרעה הצוללת ממצבת כלי השיט של הצי האמריקאי.
מוזיאון הצוללת.
ב-20 במאי 1982 הוכרזה הצוללת כאתר היסטורי לאומי . ב-11 באפריל 1986, לאחר שיפוץ נרחב, נפתח מוזיאון הצוללת בגרוטון, קונטיקט כחלק ממוזיאון כוח הצוללות של הצי. ב-2002 עברה הצוללת שיפוץ נרחב נוסף ומוצגת בה תערוכה על היסטוריית הצוללות.
מוריס מוסקוביץ
מוריס מוסקוביץ (Maurice Moscovitch; 23 בנובמבר 1871 - 18 ביוני 1940) היה שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-רוסי שפעל באזור רוסיה ובהמשך בארצות הברית.
חייו.
מוריס מוסקוביץ נולד באודסה בשם מוריס מסקוב (Morris Maaskov). הוא החל את קריירת המשחק שלו ברוסיה, כשחקן תיאטרון. את הופעתו הבימתית הראשונה ערך ב-1885, והמשיך במשחק במסעי הופעות לאורך היבשת. ב-1893 היגר לארצות הברית, שם שיחק בתיאטרון היידיש של ניו יורק. את הופעתו הבימתית הראשונה בארצות הברית ערך בתפקיד שמשון במחזה היידי "שמשון ודלילה". הוא המשיך להופיע בתיאטרון וערך סיבובי הופעות עם להקת התיאטרון שבה היה חבר, עד שב-1936 הגיע להוליווד, בירת הסרטים של ארצות הברית. הוא השתתף ב-13 בסרטים מ-1936 ועד מותו ב-1940. בנוסף, הופיע מוסקוביץ בברודוויי, בהצגה על היהודי זיס ובהעלאה של הסוחר מוונציה, לצד ג'ון האלורן (John Halloran). במהלך קריירת המשחק שלו פעל גם באנגליה ובדרום אפריקה.
מוסקוביץ נפטר ב-1940, לאחר ניתוח. פטירתו התרחשה כמה ימים לאחר תחילת הצילומים של הסרט "Dance, Girl, Dance", שבו היה אמור לשחק בתפקיד כוריאוגרף חם מזג, תפקיד שניתן לבסוף למריה אוספנסקאיה (Maria Ouspenskaya) ושוכתב במהירות לשם כך. היו מסרטיו שיצאו לאקרנים לאחר מותו, וכך גם הסרט המוכר ביותר מבין אלו שהשתתף בהם כשחקן, "הדיקטטור הגדול" של צ'ארלי צ'אפלין, שיצא לאקרנים ב-1941.
מוסקוביץ קבור לצד אשתו בבית הקברות היהודי "בית עולם" שבהוליווד, קליפורניה.
הרמן אובריסט
הרמן אובריסט (בגרמנית: Hermann Obrist, 23 במאי 1863 - 26 בפברואר 1927) היה פסל גרמני-שווייצרי עם שורשים סקוטיים, נציג של תנועת האמנות יוגנדשטיל (אר נובו).
פרטים ביוגרפיים.
אובריסט נולד בקילכברג, על יד ציריך. בנם של הרופא קספר אובריסט ושל האצילה אליס גיין גראנט דאף מאידן, סקוטלנד. ב-1867 עברה המשפחה לסן רמו וב-1870 לפריז; באותה שנה חזרה לשווייץ. אחרי גירושי הוריו, נסע הרמן עם אמו בשנת 1876 לויימאר שבגרמניה.
בשנים 1885-1886 למד מדעי הטבע, לרבות בוטניקה ורפואה, באוניברסיטת היידלברג, מה שהשפיע מאוחר יותר על תפיסתו לגבי האמנויות היישומיות. בהמשך למד אמנות בבית הספר Kunstgewerbeschule בקרלסרוהה. אחר כך חי זמן מה בפריז, שם זכה ב-1889 במדליית זהב על יצירה שהציג בתערוכה העולמית. בין 1890-1891 למד באקדמיה ז'וליאן. ב-1892 הקים בפירנצה סדנה ליצירות רקמה שהעביר למינכן כעבור שלוש שנים (1895), תחת השם "הסדנאות המאוחדות לאמנות ומלאכה" (Vereinigte Werkstätten für Kunst im Handwerk).
כמורה הייתה לאובריסט השפעה חשובה על עלייתה והתפתחותה של אמנות ה"אר נובו" בגרמניה. בשנת 1902 יחד עם וילהלם פון דבשיץ (1948-1871) הקים בית ספר לעיצוב במינכן, "הסדנה הלימודית - מחקרית לאמנות חופשית וישומית". ניהל שם כשנתיים את המחלקה למודלציה ופיסול. עם תלמידיו נמנה לודוויג הירשפלד מאק, שלימד מאוחר יותר בבית הספר באוהאוס.
לפי הזמנתו, עיצב ידידו, אוגוסט אנדל, את הסטודיו שלו במינכן בשנת 1897. הסטודיו של אובריסט נהרס בימי מלחמת העולם השנייה בשנת 1944.
יצירתו.
אובריסט עיצב מגוון יצירות הכוללות גובלנים, קרמיקה, עיצובי רהיטים, עבודות במתכת, פסלים, אנדרטאות ובארות. העיצוב המפורסם ביותר שלו הוא "ציקלמן", קישוט קיר בצורת "עקומות שוט" (Peitschenhieb) שהפך
לדגם ייצוגי של תנועת ה"אר נובו". יצירה חשובה נוספת היא Bewegung (תנועה) שנוצרה בגבס ב-1914.
משחקי ילדים (ציור)