בימי מלחמת העולם השנייה עבד בילי ב"מכון המלכותי ליחסים בינלאומיים", גוף שהיה למעשה מחלקת המודיעין של משרד החוץ הבריטי, לצידו של פרופסור ארנולד טוינבי. בשנת 1945 שימש כחבר המזכירות של הוועידה שנערכה בסן פרנסיסקו בה הוחלט על ייסוד האו"ם וחבר בוועדת ההכנה לייסודו.
בארץ ישראל.
מגעו הראשון של הרולד בילי עם בעיות המזרח התיכון והסכסוך היהודי - ערבי היה בשנת 1945 עת הפך לראש יועציו של שר החוץ הבריטי ארנסט בווין, שנכנס לתפקידו כשר החוץ לאחר ניצחון מפלגת הלייבור בבחירות הכלליות שנערכו בבריטניה ביולי 1945.
במשך שנים, עד למינויו כשר החוץ נודע ארנסט בווין כתומך עקבי בדרישות הציונים וכניסתו למשרד החוץ, משרד שהיה ידוע בשל עמדתו הפרו ערבית, הגבירה את התקווה שהתוכנית הפרו ציונית של מפלגת הלייבור עומדת בפני הגשמה. האיש שגרם לשינוי עמדתו של בווין למעבר מן התמיכה בצד הציוני לתמיכה בצד הערבי, היה יועצו רב ההשפעה הרולד בילי. הרולד בילי היה ערביסט - אוהד הערבים, התרבות הערבית והשאיפות הלאומיות של הערבים וכיוצא מזאת, שולל הציונות ושאיפות היהודים להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. במרוצת הזמן הוגדר בילי אף כאויב הציונות. השר הממונה עליו ארנסט בווין היה חסר השכלה, שניסיונו הצטמצם לענייני איגודים מקצועיים ויחסי עבודה, אך משולל כל ניסיון בדיפלומטיה וביחסים בינלאומיים והושפע מיועצו בעל ההשכלה הגבוהה והניסיון המדיני, שגרם לשינוי ביחסו של בווין לשאלת ארץ ישראל.
על מערכת יחסים זו שביו בווין ליועציו אמר הנציב העליון האחרון אלן קנינגהם כי בווין "מוקף ערביסטים מכל עבר ואת כל הדו"חות שלו הוא מקבל מאותה קבוצה ותיקה של פרו-ערבים". על הרולד בילי אמר קנינגהם כי הוא בעיניו "איש מסוכן מאד".
לימים, בסביבות שנת 1980, בהיכנסו לעשור השמיני לחייו, התראיין הרולד בילי לסדרת הטלוויזיה של הערוץ הראשון "עמוד האש" ומסר את גרסתו שלו לשינוי שחל בעמדתו של בווין:
בשנת 1946 נתמנה הרולד בילי למזכיר ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל. הרקע להקמת הוועדה היה התחדשות המאבק לעצמאות של היישוב היהודי בארץ ישראל, עם תום מלחמת העולם השנייה, הקמת תנועת המרי העברי ופעולתן של המחתרות לפגיעה במערכת הרכבות בארץ, במוסדות השלטון ובאנשי הרשות של המנדט הבריטי. בה בעת לחץ ממשלו של נשיא ארצות הברית הארי טרומן להתיר את כניסתם של ניצולי השואה היהודים - העקורים לארץ ישראל. בווין העלה הצעת פתרון והיא הקמת ועדת חקירה משותפת בריטית - אמריקאית, שתגבש המלצה לפתרון בעיית ארץ ישראל. בווין היה סבור כי הוועדה בת 12 החברים שמחציתם בריטים ומחציתם אמריקאים תביא לתוצאות הרצויות לו. הוא סמך על תמיכת החברים הבריטים בעמדתו וסבור היה כי חלק מן האמריקאים יחברו לבריטים ויביאו לתוצאה הרצויה לו, דהיינו כי הוועדה תחליט לא להקים מדינה יהודית בארץ ישראל ולא להכניס את העקורים לארץ. לבווין נכונה אכזבה מרה, שנים מחברי הוועדה, ריצ'רד קרוסמן הבריטי ובארטלי קראם האמריקאי, התגלו כאוהדי העניין הציוני, כתומכים בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל ובעליית העקורים אליה. האיש שלא שינה את עמדתו וניסה ככל יכולתו להשפיע על הוועדה לקבל החלטה ברוח מדיניותו של בווין היה הרולד בילי. בארטלי קראם העיד על עמדתו של בילי בדיוני הוועדה: "בעיניו היו הערבים חשובים יותר מן האימפריה הבריטית".
מאמציו של בילי לא נשאו פרי והוועדה החליטה, בניגוד לעמדתו ולעמדת שולחו ארנסט בווין, להמליץ על התרת עלייתם לארץ ישראל של 100,000 מן העקורים ועל ביטול חוקי הקרקעות של הספר הלבן בדבר הגבלת רכישת קרקעות על ידי יהודים בארץ ישראל.
לאחר שמסקנות הוועדה לא יושמו ואף ועדת מוריסון גריידי, שבאה לאחריה, לא הביאו לפתרון בעיית ארץ ישראל, החליט ארנסט בווין להביא את בעיית ארץ ישראל להכרעת עצרת האו"ם צעד שעתיד להביא בניגוד לכוונת יוזמו להחלטת החלוקה ולהקמת מדינה יהודית בחלק מארץ ישראל. דוד הורוביץ, מי שהיה משקיף מטעם הסוכנות היהודית בדיוני עצרת האו"ם מספר בספר זכרונותיו כי בעת ההחלטה על העברת בעיית ארץ ישראל לאו"ם אמר לו הרולד בילי:
בארטלי קראם, ידיד הציונות והיישוב היהודי, מצטט את דברי בילי שנאמרו באותו הקשר:
קריירה דיפלומטית.
עם תום עבודת ועדת החקירה האנגלו אמריקאית זכה בילי לתפקידו הדיפלומטי הראשון כנציג ארצו במדינות חוץ, כסגן ראש הנציגות בקופנהגן ולאחר מכן כיהן במשרה דומה בבגדאד, תפקיד שגרם לו הנאה מרובה, כערביסט, לחיות בסביבה ערבית ולהמצא בקשרים עם ממשלות ערביות. לאחר מכן נשלח לוושינגטון ובסוף בשנת 1955 הועלה לדרגת שגריר ונתמנה לשגריר בריטניה בערב הסעודית. בילי שימש בתפקיד זה זמן קצר בלבד וחזר ללונדון לשמש בתפקיד עוזרו של סגן שר החוץ לענייני המזרח התיכון. בתפקיד זה הוא חווה את הניסיון הטראומטי ביותר בחייו הציבוריים, כאשר מודר מכל ההכנות למבצע מוסקיטר, בניסיון הכושל של בריטניה וצרפת להשתלט במבצע צבאי על תעלת סואץ. ימים אחדים בלבד לפני נחיתת הכוחות באזור התעלה, הבטיח בילי לממשל האמריקאי, בתום לב, כי לא מתוכנן כל מבצע ממין זה. לאחר פרשת סואץ נשלח לארצות הברית לשמש כסגן נציג בריטניה באו"ם.
בשנת 1961 נמצא בילי, הערביסט, כאיש המתאים ביותר לשקם את היחסים בין בריטניה למצרים שנפגעו קשות במשבר סואץ והוא נתמנה לשגריר בריטניה במצרים. העיתונות המצרית קידמה את פניו בקרירות והסתייגות, אך הממשל המצרי העריך את מאמציו לקידום היחסים בין שתי המדינות. כמחווה למצרים הסיר בילי את תמונות הדיוקן של מצביאים בריטים כאלנבי וקיצ'נר, שסימלו בעיני המצרים את האימפריאליזם, מקירות חדר עבודתו בשגרירות.
בשנת 1964, לאחר פסק זמן בו שימש בילי כנציג בריטניה בוועידה לפירוק הנשק בז'נבה. הוא חזר ב-1967 לקהיר לשמש שנית כשגריר במצרים, תפקיד בו שימש עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1969.
לאחר פרישתו חזר בילי לאקדמיה כמרצה להיסטוריה. יחד עם זאת כיהן מילא תפקידים הקשורים ביחסי התרבות עם העולם הערבי, בין היתר כנשיא "החברה לחקר מצרים" בין השנים 1969 ל-1988, וכיושב ראש של "לשכת המסחר המצרית-בריטית" בין השנים 1981 ל-1992.
הרולד בילי נפטר בשנת 2001, בן 92.
מנחת קריית שמונה
מנחת קריית שמונה הוא מנחת אזרחי הממוקם כ-2 ק"מ מזרחית לעיר קריית שמונה. שדה התעופה מספק שירותים לחברות תעופה, מטוסי ריסוס וכוחות ביטחון בנוסף לפעילות טייסים אזרחיים. את השדה מפעילה חברת מטיילי קריית שמונה בע"מ.
היסטוריה.
בשנת 1991 חברת סנונית תעופה שהפעילה קו טיסות משדה דב למנחת גיבור החלה בפעילות לסלילת שדה חלופי וארוך יותר.
בשנת 1993 חברת מטיילי קריית שמונה בע"מ קיבלה את רישיון הפעלת השדה לידיה וזאת לאחר שהפעילה את השדה עבור סנונית תעופה.
בשנת 1997 הקימה חברת מטיילי קריית שמונה שני מבנים לשימוש הנוסעים ועובדי השדה.
חברת ארקיע קיימה קשר אווירי סדיר לשדה עד סוף שנת 2003. לאחר מכן הפסיקה ארקיע את הטיסות לשדה עקב תנועת נוסעים נמוכה.
בשנת 2006 נפתח הטרמינל החדש של השדה, ובין השנים 2006–2007 הפעילה חברת טמיר טיסות בין שדה דב לקריית שמונה, אך לאחר מכן הודיעה כי תפסיק להפעיל את הקו ב-1 ביוני 2007, בטענה שהמדינה אינה עומדת בתנאי המכרז.
בשנת 2013 החליטה עיריית קריית שמונה להשכיר את המקום למטרת מרוצי מכוניות. באותה שנה נערך מפגן טיס לתמיכה בהמשך קיום הפעילות התעופתית במנחת.
אלפונסו השנים עשר
מערכת מידע מסוג SIS
חואן קרלוס הראשון מלך ספרד
ונרה 2
ונרה 2 הייתה הגשושית השנייה בתוכנית החלל הסובייטית ונרה שעסקה במחקר כוכב-הלכת נוגה. כמו קודמתה היא הוגדרה ברוסית כתחנה אוטומטית בין-כוכבית. קודמתה, ונרה 1 הגיעה להישגים חסרי תקדים בחקר החלל ובחקר כוכבי לכת בפרט. היא שוגרה ב-12 בנובמבר 1965. מסתה הייתה 963 ק"ג. הגשושית שוגרה מ"טיאז'ולי ספוטניק" (לווין כבד בתרגום מרוסית) לעבר כוכב הלכת נוגה ונשאה מערכת טלוויזיה במעגל סגור ומכשירי מדידה מדעיים.
ב-27 בפברואר 1966 הגשושית חלפה במרחק של 24,000 ק"מ מנוגה ונכנסה למסלול הקפה הליוצנטרי. בדרכה לנוגה נוצר עם הגשושית קשר 26 פעמים. לפני שאפילו אחד מיעדי המשימה הושג או נאסף מידע כלשהו כשלו המערכות של הגשושית אחרי שבמהלך תעופתה נותק הקשר עם מערכות השליטה שלה.
נחימוב
פר אולוב אנקוויסט
פר אולוב אנקוויסט (בשוודית: Per Olov Enquist, נודע אף כפ. או. אנקוויסט; 23 בספטמבר 1934 – 25 באפריל 2020) היה סופר שוודי שזכה להכרה בינלאומית. בשוודיה נודע אנקוויסט אף כעיתונאי וכמחזאי. יצירתו המפורסמת ביותר, שזיכתה אותו בשנות ה-90 בהכרה בינלאומית, היא "ביקורו של רופא המלך", העוסקת בחייו ומותו של הרפורמטור הדני יוהאן פרידריך שטרואנזה.
ביוגרפיה.
לאחר שקיבל תואר בהיסטוריה של הספרות מאוניברסיטת אופסלה עבד אנקוויסט כפובליציסט וכמנחה תוכניות תרבות בטלוויזיה בין 1965 ל-1976. בשל עבודתו הפך לדמות מפתח בזירה הספרותית השוודית. ב-1969 זכה בפרס הספרות של המועצה הנורדית. בין 1970 ל-1971 עבד בברלין לאחר שקיבל מלגה מתוכנית של הממשלה הגרמנית לחילופי אקדמאים. ב-1973 הרצה כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. מ-1977 ועד למותו הוא עבד ככותב עצמאי.
יצירתו של אנקוויסט אופיינה בראיית עולם פסימית. יצירותיו תיארו את המגבלות של דרך החיים שהכתיבה תנועת הפייטיזם בכנסייה הלותרנית, תנועה דתית שהייתה בעלת השפעה בסקנדינביה במהלך המאה ה-17 והמאה ה-18, ושהייתה לה השפעה על תנועות דתיות מאוחרות יותר כגון המתודיזם. ביקורת זו מורגשת במיוחד ביצירותיו "מצעד המוזיקאים" (1978) ו"מסעו של לואי פתרוס" (2001).