ישיבת שבי חברון בראשות הרב בלייכר שלחה אברכים נשואים ורווקים להשתקע במקום ואלה קלטו משפחות נוספות. בין האברכים שהתגוררו ביישוב היה גם הרב מנחם פרל, שכיהן כרב היישוב. בשנת 2012 אוכלס שלב ד' בידי זוגות צעירים. בשנת 2017 נבנתה שכונה חדשה בשם "מצפה הנחל", שלב א' אוכלס. ביישוב מספר מוסדות חינוך: ישיבה קטנה, ישיבה תיכונית, שני גני ילדים, צהרון ומעון יום של משרד הכלכלה והתעשייה. קיים בו סניף נפרד של תנועת הנוער בני עקיבא.
אוכלוסיית היישוב משתייכת לזרם הדתי לאומי.
מעון (מושב)
מָעוֹן היא התנחלות דתית לאומית הפועלת כיישוב קהילתי. היישוב ממוקם בהר חברון מדרום לחברון בספר המדבר בארץ ישראל. היישוב שייך למועצה אזורית הר חברון ומשתייך לתנועת אמנה.
תולדות המקום.
מעון הוקמה בשנת 1981 כהיאחזות נח"ל ואוזרחה בשנת 1982 על ידי גרעין של בני עקיבא. היישוב נקרא על שם היישוב המקראי מעון, שמיקומו המשוער הוא בתל "חרבת מעון ביהודה" בגובה של 863 מטר מעל פני הים, דרומית-מערבית ליישוב. בחפירות שנערכו בתל מעון העתיקה, על ידי הארכאולוג צבי אילן, נמצאו שרידי בית כנסת, ולפי הערכה ישבו בו יהודים בתקופה הביזנטית, אשר עיסוקם היה בכרמל אך נמנעו מלגור שם. כרמל העתיקה שימשה בסיס כלכלי וצבאי לאזור בשל מיקומה בצומת דרכים חשוב של דרכי אורך ודרכי רוחב בדרומא - אזור דרום הרי חברון.
הרב דני סטיסטין משמש כרב היישוב.
על המקום.
תושבי המקום מאורגנים בתור מושב שיתופי. בבעלות ה"שיתוף" ענף "גידולי שדה" בבקעת ערד ובאזור אופקים, ועיקרו בגידול גפנים, שקדים, תפוחי אדמה, זיתים, חיטה ועגבניות, וכן יקב המייצר את יינות יתיר (יקב יתיר). מלבד גידולי השדה בבקעת ערד, היישוב מגדל בשטחים המצומצמים העומדים לרשותו גם מטעי דובדבנים וכן פרחי אדמונית, וכן יש לו חלק ברפת בשותפות עם המושב השכן כרמל הכוללת 500 פרות, ובלולים לגידול פטמים המספקים את רוב ההכנסות למושב השיתופי.
מלבד החברים בשיתוף, גרים במקום חברים בקהילה שמלמדים בבתי ספר ועוסקים במקצועות חופשיים בירושלים, בקריית ארבע ובבאר שבע וכן אברכים שלומדים בישיבות באזור. בחווה בתוך היישוב גר הזמר אודי דוידי.
מושב מעון הוא בגובה 835 מטר. דרומית ליישוב מעון שוכן תל טוואני, פסגה בגובה של 838 מטר מעל פני הים בה נמצא מאגר המים האזורי. ההר מכוסה בחורש של עצי אורן ובו מתגוררים תושבי חוות מעון. מערבית להר מצוי הכפר הפלסטיני א-תוואני, אשר חלק מתושביו גרים במערות. בין תושבי הכפר למתנחלים יש לא אחת עימותים על השימוש בשטחים, בדרכים ובמקורות המים שבסביבה.
חוות מעון.
חוות מעון שוכנת בחורש עצי אורן אשר ניטע על ידי הקרן הקיימת לישראל בתל טוואני. החווה מקבלת מהיישוב הקהילתי את אספקת החשמל, המים ואת שאר השירותים הציבוריים. מגוריהם של תושבי החווה הם במבנים זמניים אשר נבנו על ידם ומפוזרים בחורש. דרומית מהחורש נמצאת מערה גדולה הנושאת את אותו שם. החווה הוקמה בשנת 1997 כחווה חקלאית שבה עדרי כבשים, עזים, מטעי פרי וגידולי בעל.
בין תושבי החווה והתושבים הפלסטינים בסביבה נתגלעו חיכוכים. ב-19 באפריל 1998 רצחו רועים פלסטינים את תושב החווה. בשנת 2000 נהרסו בתי החווה על ידי צה"ל לאחר מאבק ותושביהם הועברו לתוך יער מעון. בעבר התלוננו תושבי הכפר א-תוואני כי תושבי המאחז תקפו את ילדיהם בדרכם לבית הספר באמצעות שרשראות וכלבים, ולפיכך מקבלים הילדים ליווי צבאי בדרכם (נכון לשנת 2021 כבר 17 שנים).
בחוות מעון מתגוררות כ-20 משפחות באוהלים ובבתי קבע. רוב התושבים עוסקים בעבודת כפיים ובחקלאות, כולל כרמים, שדות ועיזים. במקום גרים הזמרים ביני לנדאו ואודי דוידי.
במשך מספר שנים הייתה במקום ישיבת דוד המלך, בראשותו של הרב דביר טל, אשר שכנה קודם לכן בקבר דוד.
כרמל (מושב)
כַּרְמֶל היא התנחלות ומושב בדרום-מזרח הר חברון המשתייכת למועצה אזורית הר חברון ואידאולוגית לתנועת אמנה.
היסטוריה.
היישוב הוקם בי"ז בשבט ה'תשמ"א (22 בינואר 1981) כהיאחזות נח"ל ואוזרח כמושב שיתופי בי"א באלול אותה שנה (10 בספטמבר 1981).
השם כרמל נבחר בשל הקרבה לעיר המקראית כרמל, שבכפר הפלסטיני אל-כרמל, שם היה מקום עסקיו של נבל הכרמלי ואביגיל אשתו.
בסוכות תשס"ח הוקם ביישוב "מצפור כנרת" ע"ש כנרת מנדל, הבת הראשונה שנולדה ביישוב ונרצחה שנתיים קודם לכן יחד עם בת דודתה, מתת רוזנפלד-אדלר, תושבת היישוב גם היא בפיגוע בצומת גוש עציון. באדר תשס"ח (פברואר 2008) אוכלסה ביישוב שכונה חדשה. בניסן התשע"ד (אפריל 2014) אוכלסה ביישוב שכונה חדשה נוספת.
ביישוב גרות נכון ל-2021 כ-100 משפחות.
רב היישוב הוא הרב יעקב אוהב ציון. בעבר כיהן כרב היישוב הרב יהודה הלוי עמיחי, ראש מכון התורה והארץ.
קינות לתשעה באב
קינות לתשעה באב הן קינות הנאמרות בליל תשעה באב ובבוקרו. תוכנן הוא תיאור צרות רבות שהתרחשו במהלך הדורות לעם היהודי, החל מחורבן בית המקדש הראשון, חורבן בית שני, ואירועים היסטוריים נוספים. הקינות נאמרות בהמשך לקריאת מגילת איכה, המתארת את חורבן בית המקדש הראשון.
סדר הקינות תלוי במנהגים שונים. במשך הדורות הוסיפו עדות וקהילות שונות קינות על אירועים היסטוריים מאוחרים כמו מסעות הצלב, שרפת התלמוד וגזרות קנ"א, ובחלק מהקהילות אף נאמרות קינות על אירועים שאירעו ב, כמו השואה.
גיבוש מנהג אמירת הקינות.
אמירת קינות בתשעה באב אינה נזכרת בספרות חז"ל. במסכת סופרים נאמר לראשונה שיש לקרוא בתשעה באב את מגילת איכה (המכונה "ספר קינות"), אך עדיין לא נזכרת אמירת פיוטי קינה בפני עצמם. ככל הנראה, נוצרו הקינות לתשעה באב בארץ ישראל כחלק מהתפתחות הפיוט בכלל והקרובות בפרט. הקרובות שנכתבו בארץ ישראל הקיפו את כל ברכות העמידה, אך בתשעה באב (ואולי גם בשאר התעניות) הן הורחבו בברכת בונה ירושלים בפיוטים רבים נוספים. פיוטי הרחבה אלה הם הקינות לתשעה באב. הקינה הקדומה ביותר המצויה בידינו היא אז בחטאינו חרב מקדש, שנכתבה כנראה בתקופה הקדם-קלאסית של הפיוט (המאה החמישית בקירוב), ולאחריה מצויות קינות מהתקופה הקלאסית, כגון הקינה "הילילו הה", המיוחסת ליניי. עשרות רבות של קינות חיבר רבי אלעזר בירבי קליר, פייטן שחי בארץ ישראל באמצע התקופה הקלאסית (בראשית המאה השביעית) וחיבר פיוטים רבים למועדים שונים.
בבבל של תקופת הגאונים לא נהגו לומר בתשעה באב קינות, שהיו מנהג ארץ-ישראלי ולמעשה הסתעפות של הקרובות הארץ-ישראליות. בסידורי הגאונים נאמר שיש לומר בתשעה באב סליחות בברכת סלח לנו כבכל שאר התעניות, ופייטני בבל כרב סעדיה גאון ורב האי גאון כתבו סליחות לתשעה באב. גם בנוסח הספרדים הקדום נהגו כנראה לומר סליחות לפי מנהג בבל. אולם, ברבות השנים נתקבל בכל הקהילות המנהג הארץ-ישראלי לומר קינות בתשעה באב ולא לומר סליחות.
תוכן הקינות וסגנונן.
קינותיו של רבי אלעזר בירבי קליר מתאפיינות בקשר הדוק לצורה ולתוכן של מגילת איכה:
פיוטיו של הקליר נחשבים לבעלי ערך מיוחד והיו רבים שהקפידו במיוחד לומר את קינותיו, דוגמת האר"י.
בימי הביניים, לצד קינות על החורבן שנכתבו כבעבר, נכתבו גם קינות על אירועים שאירעו בתקופות מאוחרות יותר, ובפרט סביב החורבן הקשה שנגרם לקהילות יהודיות במסעי הצלב. בקינות אלה הנושא איננו החורבן שהיה בעבר, אלא הצרות הבאות עליהם בגלות כעת. את המקום של בית המקדש בקינות החורבן, תופסת התורה ולומדיה, ובקינות רבות אובדן תלמידי חכמים ותורתם הופך למרכזי. קינות רבות נכתבו על אירועים ספציפיים שאירעו בקהילות, וחלקן נכנס לסדר הקינות.
בימי הביניים בספרד, נתחברו קינות רבות בעקבות גירוש ספרד והאינקוויזיציה, ואף בעקבות פרעות מוקדמות יותר שסבלו היהודים בשנת ה'קנ"א (גזירות קנ"א). אחת הקינות המפורסמות שחוברו בתקופה זו היא הקינה "יהודה וישראל דעו מר לי מאוד" שבנוסחה המקורי המחבר מקונן על אבדנן של קהילות מפוארות.
הקינות מסודרות בנוסחי הקינות על פי סדר היסטורי כללי, כך שהקורא עובר חוויה המתפתחת מהרגשת צער עמוק עד כדי ייאוש, לגעגועים ותקווה לבניין מחודש בסופו של דבר, בדומה למגילת איכה המאריכה בסיפור הצרות והחורבנות, אך מסיימת באמירה "השיבנו ה' אליך ונשובה, חדש ימינו כקדם".
סדר הקינות כמנהגי האשכנזים.
כמו ברוב מנהגי אשכנז הקשורים בפיוט, מנהג אשכנז מתחלק לשני ענפי משנה, וישנו סדר קינות נפרד למנהג אשכנז המזרחי וסדר קינות נפרד למנהג אשכנז המערבי.
ההבדל בין שני המנהגים מתבטא לא רק בסדר הקינות, אלא גם באופן אמירתן: בקהילות הנוהגות כמנהג המזרחי אומרים הקינות ביחד ובלחש, חוץ מהאחרונה 'אלי ציון' שמנגנים או אומרים לסירוגין קהל וחזן. אבל בקהילות הנוהגות כמנהג המערבי (ובקצת קהילות שהושפעו מהן) נהוג שהחזן אומר הקינות הראשונות, ואז היחידים מחלקים השאר ביניהם, והכל בקול רם ובניגון.
קינות ליל תשעה באב.
אחרי קדיש תתקבל של תפילת ערבית מתיישבים על הקרקע וקוראים מגילת איכה. ואחר כך מתחילים הקינות.
לפי המנהג המזרחי:
לפי המנהג המערבי:
אומרים קדושה דסידרא של בית האבל ואחריה 'קדיש תתקבל בלא תתקבל'.
קינות ליום תשעה באב.
בשני המנהגים מתחילים אחר החזרת הספר תורה ובלי קדיש, בקינות הקליר, והרבה מהן מקושרות אחת לחברתה באופן טבעי או שיש קטע המקשר ביניהן שאף הוא יוחס לקליר. אחר כך אומרים מרבית קינות ממחברים שונים ועל אירועים טרגיים שונים, ובסוף אומרים הציונים, וקצת נחמות.
לפי המנהג המזרחי: