עיטורים אלה ניתן להעניק גם לאזרח שעשה מעשה גבורה עילאי תוך חירוף נפש, או מעשה שיש בו גילוי אומץ לב בלתי רגיל, או אומץ לב הראוי לשמש מופת, אגב שימוש כדין בסמכות מעצר או אגב מילוי חובה כדין לתת עזרה לשוטר בביצוע מעצר חוקי, או לנוכח עבירה משוועת או אסון ציבורי.
שני עיטורים נוספים הם:
בנוסף ניתן במשטרת ישראל להעניק ציון לשבח שנקרא גם צל"ש מפכ"ל, על מעשים שאינם תואמים את המבחנים להענקת העיטורים המנויים לעיל. צל"ש המפכ"ל ניתן על "מעשה מצוין או התנהגות מצוינת במהלך פעילות מבצעית או בפעילות משטרתית אחרת, תוך גילוי כושר מנהיגות או יוזמה."
עיטורים מקבילים ניתנים גם בשירות בתי הסוהר וברשות הארצית לכיבוי והצלה. עיטור הגבורה מוענק על ידי השר, בהמלצת נציב בתי הסוהר או נציב כבאות והצלה. שאר העיטורים מוענקים על ידי הנציבים.
עיצוב העיטורים.
עיצוב העיטורים נקבע בתקנות העיטורים במשטרת ישראל ובשירות בתי הסוהר (אופן ענידתם ונוהל הענקתם), תשל"ג–1973, שבהן נקבע כי לכל עיטור שלושה חלקים:
במקרה ומקבל העיטור זכאי לעיטור נוסף מאותו סוג – אין הוא מקבל את העיטור אלא "תג לעיטור", גרסה מוקטנת של הפארה, אותו הוא עונד על העיטור הראשון. דינו של אות זה כעיטור נוסף.
כל העיטורים עוצבו על ידי נתן קרפ. אות העיטור הניתן בשירות בתי הסוהר זהה לזה הניתן על ידי המשטרה, אך הפארה שמעניקים שני הגופים אינה זהה, בכל אחת מפארות עיטורי המשטרה מופיע סמל משטרת ישראל ובעיטורי שירות בתי הסוהר מופיע במקומו סמל השב"ס. עיצובי עיטורי הרשות הארצית לכיבוי והצלה דומים לעיטורים אלו.
איזור טרופי
פוטנציאל מרכזי
אשור בניפל
בית החולים המיסיונרי האנגלי
רדיו תל-אביב
ג'רי רובין
ג'רי רובין (באנגלית: Jerry Rubin; 14 ביולי 1938 – 28 בנובמבר 1994) היה פעיל חברתי יהודי אמריקני בשנות השישים ושבעים. רובין הוא דוגמה לשינוי שהתחולל בארצות הברית ממהפכנות להולדת השמרנות החדשה משנות השמונים ואילך. היה חלק מהשבעה משיקגו אשר הועמדו לדין במשפט המפורסם משנת 1968 בעקבות המחאה נגד מלחמת וייטנאם.
חייו.
ג'רי רובין היה בין השבעה שפוצצו את הוועידה הדמוקרטית הכלל-ארצית (1968) ונחשב לאחד ממנהיגי ההיפים ביחד עם האקטיביסט אבי הופמן ואחרים. בצעירותו, הגיע עם אחיו לישראל, ואף שהה זמן מה בקיבוץ.
ג'רי רובין החל בצעדי המחאה שלו אחרי שעזב את הלימודים באוניברסיטת ברקלי. המחאה הראשונה בברקלי התרחשה בעקבות סירוב של מוכר מכולת מקומי להעסיק אפריקאי-אמריקאי. לאחר מכן רובין הוביל ויזם מאבקים משלו. רובין ארגן את וי"ו – ועדת יום וייטנאם (VDC – Vietnam Day Committee) והיה אחד המייסדים של תנועת הייפיס – התנועה הבינלאומית של הנוער (Yippies – Youth International Party). יחד עם מייסדים אחרים של התנועה ובהם אבי הופמן (Abbie Hoffman) הם הציעו כמועמדות-לנשיאות חזיר שמן בשם פיגסוס בן האלמוות (Pigasus the Immortal) – שהיה אמור להתמודד נגד ריצ'רד ניקסון ומועמדים אחרים. רובין שיחק תפקיד מרכזי בשיבוש הכנס הכלל-ארצי של המפלגה הדמוקרטית בשיקגו בשנת 1968. ביחד עם שבעה חברים אחרים (אבי הופמן, רני דייוויס, ג'ון פרוינאס, דייוויד דילינג'ר, לי ווינר, טום היידן ובובי סיל – מנהיג הפנתרים השחורים). רובין הועמד למשפט ביחד עם השבעה בהאשמה של קשירת קשר בין-מדינתי במטרה להסית למהומות. השופט במשפט היה ג'וליוס הופמן. הנאשמים כונו "השבעה משיקגו" (Chicago Seven) וזאת לאחר שמשפטו של בובי סיל נערך בנפרד, מכיוון שסיל הפריע לדיונים ונאשם בביזיון בית המשפט. הנאשמים הפכו את אולם בית המשפט למופע-קרקסי ואף על פי שחמישה מתוך השבעה נמצאו אשמים ביצירת מהומות, הם זוכו לאחר מכן בבית משפט לערעורים. על סיפורם מבוסס הסרט "משפט השבעה משיקגו". את דמותו של רובין בסרט מגלם השחקן ג'רמי סטרונג.
בשנות השמונים הפך רובין לאיש עסקים והיה בין הראשונים שהשקיעו בחברת "אפל". הוא הקים חברות שיווק, עבד כיועץ בשוק ההון והגדיר מחדש את אוכלוסיית היאפים בניו יורק. הוא הצהיר, כי הוא מעוניין "להישאר חלק מן השיטה", אך לשנות אותה מבפנים. השינוי הפרטי שחל אצלו מייצג גם שינוי כללי בחשיבה המהפכנית ובאקטיביזם החברתי שהתחולל בארצות הברית במחנה של השמאל הרדיקלי.
ספריו.
האמונות האנטי ממסדיות של ג'רי רובין כונסו בספרו "עשו זאת!: תרחישים של המהפכה" (Do It!: Scenarios of the Revolution) בהוצאת סימון ושוסטר, 1970. את ההקדמה לספר כתב אלדריג' קליבר (Eldridge Cleaver) מנהיג הפנתרים השחורים, וקוונטין פיורי (Quentin Fiore) היה אחראי לעיצוב הבלתי שגרתי של העטיפה. הספר מביא את נקודת מבטו האישית של רובין על המשפט של השבעה משיקגו ובו בזמן גם סוקר תופעות כמו: "מחתרת מזג האוויר" (Weatherman Underground - שביקשה למוטט את המשטר בארצות הברית באמצעות פגיעה ישירה במוסדותיו), תנועת הפנתרים השחורים, השימוש ב-LSD, התנועה לשחרור האישה וכן במהפכה שלא התרחשה.
בשנת 1976 רובין כתב את הספר "להתבגר (מחדש) בגיל 37" (Growing (Up) at Thirty-Seven) שכלל פרק אשר תיאר את ההתנסות שלו במסגרת הסמינרים של ארהרד (Erhard Seminar Training) כחלק מספיריטואליזם אמריקאי. הספר מתאר את האודיסיאה הפרטית של רובין במסעו מהאקטיביזם הרדיקלי של שנות השישים אל הפרקטיקות שבהם התעצב המאבק בשנות השבעים.
שינוי דעותיו הפוליטיות.
לאחר סיום מלחמת וייטנאם, רובין שינה את עמדותיו הפוליטיות והפך יזם ואיש עסקים. הוא היה אחד המשקיעים הראשונים של חברת המחשבים "אפל". בשנות השמונים השתתף במסע דיונים, ביחד עם אבי הופמן שכונה "היפי נגד יאפי" (Yippie Versus Yuppie). טענתו המרכזית של רובין שאקטיביזם כלל עבודה קשה ושימוש בסמים, סקס ויציאה נגד קניין פרטי הפך את תנועת ההתנגדות ל"תנועה מפחידה משל עצמה" ו"יצירת עושר ורווחה היא המהפכה האמריקאית האמיתית – ומה שצריך הוא הזרקת מימון לתוך האזורים המדוכאים של המדינה". מה שהפריד בין הופמן לבין רובין היו דעות פוליטיות שונות ולא אישיות. כשהופמן התאבד במפתיע בשנת 1989, רובין היה אחד משני חברי "השבעה משיקגו" שנכחו בהלווייתו. השני היה הסנאטור מטעם מדינת קליפורניה, טום היידן).
איירבוס 380
אבו ג'עפר מחמד אל ח'ואריזמי
מילה ברנר
מילה (שמואל) ברנר (25 ביוני 1921 – 12 ביוני 1999) היה מחלוצי הספנות העברית, מראשוני חיל הים, איש עסקים ויזם, מבעלי "החברה הימית להובלת פרי" ו"אטלנטיק".
קורות חייו עד קום המדינה.
עד עלייתו ארצה.
ברנר נולד בעיר טירספול בברית המועצות (כיום במולדובה). הוריו התגרשו בהיותו תינוק. ב-1922, בגלל התהפוכות הפוליטיות ומלחמת האזרחים, עבר עם אמו ומשפחתה לעיר צ'רנוביץ ברומניה, שם גדל והתחנך. האווירה הציונית ששררה בקהילה היהודית בצ'רנוביץ הביאה את ברנר לפעילות במכבי הצעיר.
המשבר הכלכלי העולמי פגע גם ברומניה, שסבלה גם ממשטר לא יציב, אירועים אלימים ואנטישמיות גואה. בהיותו בן עשר החליטה אמו לפתוח דף חדש בחייהם בבואנוס איירס (ארגנטינה), אולם כעבור כשנה חלתה האם והם נאלצו לשוב לרומניה. המסע לארגנטינה, ובייחוד המפגש עם עולם הספנות ומרחבי הים, הותיר בברנר רושם עז שהשפיע על מהלך חייו.
ברומניה למד ברנר בגימנסיה, אולם בשל התגברות האנטישמיות, עלה עם אמו לארץ ישראל בקיץ 1934.
עד מלחמת העולם השנייה.
בשנותיו הראשונות בארץ שהה ברנר בכפר הנוער שפיה ובכפר הנוער בן שמן שם למד, עבד בעבודות חקלאיות ושותף בפעילות הגנה. לאחר מאורעות 1936, כאשר אישרו הבריטים להקים את נמל תל אביב, התקבל ברנר לעבודה בנמל, תחילה כסבל ובהמשך כימאי על סירות המנוע שהובילו נוסעים, או גררו דוברות מטען, בין האוניות לחוף. במקביל הדריך ברנר באגודת יורדי ים זבולון, שקמה כדי לקרב את הנוער העברי לימאות ולשירות בים.
במרץ 1939 הפליג ברנר מחיפה כקאדט על ספינת סוחר בריטית, במטרה לצבור ניסיון מעשי בים שיאפשר לו, אחרי ארבע שנים, לגשת לבחינות הסמכה כקצין שני. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נאלץ ברנר לחזור ארצה, כי בהיעדר דרכון (אזרחותו בפלשתינה-א"י טרם הוסדרה) לא יכול היה להפליג ועניין זה הוסדר לבסוף.
ימי מלחמת העולם השנייה.
במטרה לזרז את קבלת האזרחות הצטרף ברנר לכוחות הביטחון הבריטים ועסק בשמירה על הטמפלרים במושבה שרונה, ואכן בשנת 1941 קיבל לבסוף את האזרחות הפלסטינית.
בתוך זמן קצר הפליג שוב בים התיכון ובים האדום ונמנה עם מתנדבי היישוב לצי המסחרי המגויס, תחילה על אוניות של חברת "עתיד" שפעלו בשירות המשרד לתובלה מלחמתית של הצי הבריטי ובהמשך על ספינת אספקה בריטית בנמל עדן בתימן. לאחר שנה שבה הדריך בבית הספר הימי בחיפה שפעל ליד הטכניון, חזר ברנר להפליג בשירות הכוחות הבריטיים. בין היתר שירת גם על אוניית בית חולים בריטית שפינתה פצועים מנמל שרבור אחרי פלישת בעלות הברית לנורמנדי. במאי 1945 יצא להפלגה האחרונה שהשתתף בה במלחמת העולם - הובלת אספקה לעיר הנורווגית טרונדהיים.
עם סיום המלחמה המשיך להפליג במסגרות שונות הן בים התיכון והן בהפלגות טרנס-אטלנטיות, כקצין שני בצי הסוחר. במרץ 1948 ירד לחוף כדי לעמוד בבחינות כקצין ראשון, אך עם הכרזת המדינה והקמת חיל הים חזר ארצה, במטרה לקבל פיקוד על אחת מספינות החיל.
השירות בחיל הים.
בחודש יוני 1948 הצטרף ברנר לחיל הים ובתפקידו הראשון היה רב החובל של אח"י וג'ווד (ק-18) בעוד אריה קפלן (קיפי) שימש כמפקדה הצבאי של האונייה (חלוקת סמכויות זו, שהייתה קיימת גם בספינות המעפילים, הייתה נהוגה בחיל הים בחודשים הראשונים לפעילותו).