סקסולוגיה אף עוסקת בנושאים ציבוריים, כגון הוויכוח הציבורי על הפלות, בריאות הציבור, אמצעי מניעה, התעללות מינית ושיטות הפריה.
עמוק בלב היער
עמוק בלב היער הוא אנתולוגיה מקיפה מיצירתה של המשוררת הפינית סירקה טורקה. באנתולוגיה כלולים מאות שירים הלקוחים משנים-עשר ספרי השירה, שהמשוררת פרסמה בין השנים 1973 ו-2004. הספר בגרסה העברית ראה אור בשנת 2006 בהוצאת כרמל, בתרגומו של רמי סערי.
תוכן.
משירי האנתולוגיה עולה כי האבסורד הקיים בעולם, ובעיקר במעשי האדם, אינו גורם למשוררת להאמין כי לחיים אין שום משמעות, כפי שהתפתה להאמין סמואל בקט. לא בכדי טורקה מתייצבת בשיריה לצד החלשים לכאורה – הכלבים, הסוסים, הארנבות והלטאה הם חלק מהעולם שאתו היא מזדהה ושאליו היא מרגישה שייכת. אגב התקרבותה לעולם החי והזדהותה עמו, היא מנערת את חוצנה מכל שמץ של מיסטיקה
ומטפיזיקה, אולם גם מפנה עורף, בנחרצוּת וללא הכרזות מיותרות, לצרכנוּת הראוותנית של החברה המודרנית, לאטימוּת, לרשע ולכוחניוּת. כאדם החי בקרבת החיות והטבע, המשוררת ערה לנוכחוּת המתמדת של האלימוּת והמוות בעולם, לוודאוּת כי "תרבות האדם היא מות הציפור". למרות זאת אין היא מתעלמת מהזולת או מתנכרת במכוון למין האנושי. אדרבה, היא מודעת בהחלט ליופי השביר שיש ליחסי הרעוּת ולאהבה, אך בו בזמן גם ערה לדחף ההרס העצמי המפעם עמוק בלבו של האדם. בכתיבתה ניכרים ההומור, הרגישות, הפתיחוּת והבהירות. שיריה אינם מסרים מוצפנים המחכים למפענחיהם, ועולם סמליה אינו חידתי אלא מוחשי ונגיש. השפה נקייה מכל הצטעצעות, והדימויים מצטיינים בחדוּת ובמעוף, בהומור דקיק, בקסם וברעננות. טורקה איננה נרתעת מסנטימנטליוּת ומנאיביוּת: העוצמה, הצרידוּת והחספוס הטבעיים לה מגינים על שירי "עמוק בלב היער" מפני אמירות בנאליות, ותזזיתיוּת המחשבה המהירה והמבריקה אינה מאפשרת לקוראים להתעכב על גילויי הרגש, כיוון שאלה מְפַנים מיד את מקומם לתיאורים חדשים, לתמורות, לתהפוכות ולהתרחשויות המוליכות הלאה מהם, לכיוונים, לגילויים ולרעיונות אחרים. יתרה מזו, אפילו בשירים החושפניים ביותר שבאנתולוגיה אין גילויים מביכים או מבישים: המשוררת היא חלק מהנוף ולא מושא לחטטנוּת, ובמקביל להצגה ישירה ואף בוטה של צרותיה, מכאוביה וייסוריה היא אינה חדלה להתבונן בסביבתה ולמקד את תשומת-לב הקוראים בדברים שמעבר לעולמה הצר. אותה זווית ראייה רחבה והמעבר המהיר ממחשבה למחשבה מקשים למקד את ה"את/ה" של השירים בדמות אחת ויחידה: האם מדובר באהוב, בידידה, בסוס או בכלבה? גם בזכות הטשטוש כביכול, הטבעיוּת הסובייקטיבית והכּנוּת השלֵמה שהיוצרת מציגה בהן את עולמה, את עצמה ואת מחשבותיה האינטימיות ביותר, מתקבלות באורח טבעי לגמרי, בהבנה ובהזדהוּת אצל קוראיה. בה בעת מה שקוסם יותר מכול בשירת טורקה נותר מעבר ליכולת ההפשטה, הרחק מן האפשרות לנתחו ולהסבירו.
בעולם הנגלה למקרא שירי הספר בולטים זה לצד זה חיפוש האנושיוּת, עושר הדמיון, הפסימיזם, הכושר להפתיע והנטייה לרומנטיזם. האסיר הו צ'י מין הנזכר בספר הראשון מאבד במהרה את ייחודו הפוליטי, ובספרים אחרים מופיעות דמויות כאלה ואחרות הכמהות כולן לחופש. במהלך השנים מפַנות ההתרסה והמחאה את מקומן לפטליזם מפוכח ופיקח. המשוררת מביעה פיוס והשלמה עם החיים בעולם הזה, שבו הסבל והגעגועים הם לעיתים קרובות ביתו היחיד של האדם. בו בזמן היא מצליחה לשאוב בסבלה הארצי נחמה דווקא מאמונתה הבלתי-מעורערת באלוהים ובכוחו של המוות: "והשרֵפה הזאת האורכת רק רגע והמצוקה הקלה שהחיים הנם/ מובילות אותנו לבית הנצח,/ שם, הרחק, מאחורי הכוכבים." הנצרות תופסת מקום מרכזי בשירת היוצרת, אולם ביטויה ואמונתה אינם עולים בקנה אחד עם שום תפישה נוצרית מקובלת. מבחינה זו טורקה בוראת לעצמה כנסייה פרטית ואלוהים משלה, דת תוצרת בית ופולחן המתמקד באל הירוק, בטבע. מנקודת מבטה, חוויות היסוד של החיים הן הצער והחסד המפצה עליו. שלב הכרחי בדרך להשגת השלווה הפנימית הוא קבלת הדברים כמו שהם וההשלמה עם תחושת האשם. מתחת לשכבה הנוצרית, המותאמת לראיית עולמה, המשוררת מאפשרת לעולם פגאני עתיר דמיון וקסם להתנהל בדרכו. היסודות היחידים בנצרות שהיא מאמצת ללבה ללא שום הסתייגות, הם האמונה והאהבה, ובזכות שילוב יסודות אלה עם רגישותה הרבה לטבע ולנופיו היא יכולה לכתוב: "אם אמות אי-פעם, הרי יהיה זה מאהבה: מאהבת העצים והחיות, מאהבת השדה הקטן, שהאדמה אינה מתעייפת לשאת ומעקבות רגלי-החיות שבו." אולי הודות לאהבה העזה הזאת טורקה ושירי "עמוק בלב היער" רחוקים מהשכלתנוּת הקרה והעקרה, המאפיינת משוררים פינים לא מעטים בימינו.
1955 במדע
האופרה הלאומית האנגלית
האופרה הלאומית האנגלית, היושבת בקוליסיאום של לונדון בסנט מרטינז ליין היא להקת האופרה הלאומית של אנגליה ואחת משתי להקות האופרה של לונדון, לצד בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן. הלהקה התפרסמה בסגנון התיאטרלי לאין שיעור של הצגות האופרה המאפיין אותה, במשיכת זמרים מוכשרים שאינם ידועים כל כך, לעיתים קרובות בהפקות מודרניות, ובשירה באנגלית. עוד מאפיין את הלהקה מחיר נמוך יחסית לכרטיסים להפקות אופרה בקנה מידה גדול.
תולדות התזמורת.
בשנת 1898 הציגה ליליאן בייליס סדרה של קונצרטים אופראיים בתיאטרון אולד ויק. כעבור כעשר שנים, הקימה שם להקת תיאטרון, שה עלתה תחילה גרסאות "מקוצצות" של מחזות שייקספיר. אחרי שצירפה ללהקה קבוצת רקדנים קטנה (שנפרדה בהמשך מן התיאטרון והייתה לבלט המלכותי); תיאטרון סדלר'ס ולס נפתח ונוצרה להקת האופרה ויק-ולס.
הלהקה יצאה לסיור הופעות בזמן שהתיאטרון היה סגור בזמן מלחמת העולם השנייה. היא שבה כלהקת האופרה סדלר'ס ולס והתיאטרון נפתח מחדש בהצגת "פיטר גריימס" של בנג'מין בריטן, מלחין האופרה האנגלי הראשון מאז הנרי פרסל שזכה לתהילה בינלאומית. (מלבד ארתור סאליבן, שכתב את "אופרות סאבוי" הפופולריות אבל רק אופרה אחת גדולה, "אייבנהו"). בויד ניל ניצח על הלהקה משנת 1944 עד 1946. בשנת 1968 עברה האופרה של סדלר'ס ולס מתיאטרון סדלר'ס ולס אל תיאטרון הקוליסאום; כעבור שש שנים, שונה שם הלהקה לאופרה האנגלית הלאומית.
התקופה החזקה ביותר בתולדות האופרה הלאומית האנגלית נחשבת בדרך כלל לשנות ה-80', כאשר פיטר ג'ונאס היה המנהל הכללי, דייוויד פאונטני המנהל האמנותי ומרק אלדר המנהל המוזיקלי; תקופה זו נודעה בכינוי "שנות תחנת הכוח"..
אחרי קבלת בעלות גמורה על תיאטרון הקוליסאום, החלה הלהקה בתוכנית שיפוץ ושיקום של ארבע שנים שהסתיימו ב-2004. למשך תקופת השיפוצים קבעה הלהקה את ביתה הארעי במרכז האמנויות ברביקן. בין מממני השיפוצים גם מרטין סמית, היושב ראש של האופרה האנגלית הלאומית מאז 2001.
אחרי שנים אחדות של קשיים פיננסיים וחילופי מנהלים, הכריזה האופרה הלאומית האנגלית במרץ 2006 על המנהל המוזיקלי הבא שלה, אדוארד גרדנר, שמינויו נכנס לתוקף במאי 2007. הזמנות הניצוח של האופרה בניהולו של גרדנר לעונת 2007-08 כוללות הפקות של כרמן ואאידה.
קשייה הכספיים של האופרה לא מצאו עדיין פתרון. קיצוצים בכוח האדם לא הספיקו ועל פי הדו"ח השנתי האחרון שלה, תיאלץ הלהקה למכור כמה מנכסיה כדי להחזיק מעמד.
רפרטואר.
האופרה הלאומית האנגלית מבצעת את כל האופרות באנגלית, אף כי נשקלת האפשרות להכניס כתוביות. בעונת מאי-דצמבר 2005 העלתה האופרה את "הדמעות המרות של פטרה פון קנט" מאת ג'רלד בארי, חליל הקסם של מוצרט, "הדיאלוגים של הכרמליטיות" מאת פולנק, "סאלומה" של ריכרד שטראוס, "מאדאם בטרפליי" של פוצ'יני, "אחשוורוש" של הנדל ו"בילי באד" של בנג'מין בריטן.
במשך השנים פיתחה לעצמה הלהקה דפוס מובהק ברפרטואר ובבימוי. האופרות החשובות והנודעות מבוימות לעיתים קרובות בתלבושות ותפאורות מודרניות והדעות בנושא זה חלוקות. יש הגורסים, שגישה זו מרחיבה את קהל הצופים הפוטנציאלי ולעומתם יש הטוענים, שצופים רבים מדירים רגליהם מהפקות האופרה הלאומית האנגלית בדיוק מסיבה זו. (טיימס, יולי 2002).
אבני דרך חשובות בדרכה של האופרה הלאומית האנגלית הן שתי הפקות בבימוי מלא של מחזור הטבעת של ריכרד וגנר; הפקות סדירות של אופרות חדשות; השבה לבימה של אופרטות (בעיקר של גילברט וסאליבן) ומחזות-זמר; הפקות מזומנות של אורטוריות בלבוש אופראי נמלא; וההימנעות מאופרות בל קנטו, שהתצוגה הווקאלית שלהן מעיבה על תוכנן המוזיקלי והדרמטי.
מחזור הטבעת.
הפקות מחזור הטבעת בשנות ה-70' היו ציון דרך חשוב בהתפתחות הלהקה. מנהל המוזיקה בשנים ההן, צ'ארלס מקקראס, בעצמו פרשן וגנר מנוסה, הפקיד את הניצוח בידי רג'ינלד גודול, שהיה במשך שנים שותף זניח בסגל קובנט גארדן. כישרונו של גודול כווגנריאן - אם גם איטי - התגלה לבסוף וזכה להערכה הראויה. הפקות המחזור הציגו תרגום חדש של אנדרו פורטר ועיצובי התפאורה והתלבושות של ראלף קולטאי היו מרשימים, בלי להיתפס לאפקטים של הפקות מאוחרות יותר, שרבים ראו בהם תחבולות מיותרות. את הצלחת הזמרים בהפקות אפשר לשפוט על פי הקלטה חיה מלאה של EMI. בין הזמרים היו נורמן ביילי, ריטה הנטר ואלברטו רמדיוס.