יהודה ארזי, שהיה פעיל בהגנה, מראשי עליה ב' ועסק ברכש ביטחוני במלחמת העצמאות, עדה סירני אלמנתו של אנצו סירני ומאוריציו ויטלה הקימו את "חברת מרכזי תיירות בישראל בע"מ", נפגשו עם ראש הממשלה דוד בן-גוריון באוקטובר 1948 והוא הציע להם קרקע חינם, הלוואה מיוחדת מקרן הפיתוח הממשלתית ורישיון לייבא ציוד וחומרי בניין, בתנאי שיבנו מלון ב"רמה אירופאית גבוהה", שיארח את אורחי הממשלה הזמנית שישבה אז בקריה ותיירים בעלי אמצעים.
היזמים קיבלו מרשות הפיתוח הממשלתית את בית מחמוד באידאס, בקרבת שדה דב וגשר הירקון ושטח של 45–50 דונם ליד הבית, על קרקעות שהיו בעבר שייכות לשייח' מוניס.
אבן הפינה הונחה ב-11 במאי 1949 בנוכחות בן-גוריון ומכובדים רבים. הוקמו 25 מבנים חד קומתיים ("בונגלוס") שיובאו מאיטליה על תכולתם שכללה מנורות, מכשירי טלפון, שירותים, אמבטיות וריצוף שיש בסטנדרט שלא נראה עד אז בארץ.
בטקס חנוכת המלון ב-2 באוגוסט 1951 בטקס רב משתתפים, בהם שוב גם בן-גוריון, כתב ראש הממשלה בספר האורחים: .
בית מחמוד באידאס.
משפחת באידאס הייתה משפחה עתירת נכסים שהתגוררה בשייח' מוניס ובין נכסיה היו בית הקפה "אל עלמיין" ("גן הוואי"), בית מפלא באידאס ונכסים נוספים. ביתו של מחמוד באידאס, שניצב בשטח שהוקצה לבניית המלון עבר שיפוץ והתאמה למגורי עובדי המלון ולמחסנים.
בראשית ימי המלון התמודדה הנהלתו עם שתי בעיות:
המבנה המרכזי.
ב-1953 נחנך המבנה הדו קומתי המרכזי ובו לובי, דלפק קבלה ומשרדים, חדר אוכל ל-420 סועדים, אולם אירועים, בר וחדרי אירוח, שהפך את המלון לאחד המובילים בישראל וששימש בית ההארחה הלא רשמי של המדינה ובו התארחו ראשי מדינות ומנהיגים. עיצוב פנים בוצע על ידי אלפרד אברהם.
המלון נוהל בידי ד"ר אלרן, יהודה ארזי ומאוריציו ויטלה, מנהלו האחרון של המלון היה בנו של מאוריציו וחבר מועצת העיר תל אביב, ראובן ויטלה.
ב-29 במאי 1955 התארח בישראל לראשונה ראש מדינה זרה, ראש ממשלת בורמה או נו והתאכסן במלון. במלון התאכסנו גם דני קיי, אלינור רוזוולט, הארי בלפונטה, הדלאי לאמה, משלחות ספורט ואחרים.
בשנת 1954 הוחל בניית שיכון חדש מעברו המזרחי של "דרך חיפה". גולדה מאיר, שהתגורה בשיכון, ביקשה ממאוריציו ויטלה לקרוא לשכונה כשם בית המלון, וכך היה מלון רמת אביב ל"מלון שיש לו שכונה".
סופו של המלון.
בשנות ה-70 חלה הידרדרות מתמשכת במצב המלון והוחלט להרסו ולבנות על שטחו מגדלי דירות. במאי 1981 נחתם הסכם בין בעלי המלון לבין קבוצת אייזנברג על הקמת שכונת מגורים ומרכז מסחרי על שטח המלון, כאשר בעלי המלון יקבלו 50% מהדירות והמרכז המסחרי תמורת הקרקע. הבנייה התעכבה בגלל התמשכות ההליכים לקבלת היתרי בנייה ובינתיים המלון המשיך בפעילותו. לקראת אישור תוכניות הבנייה בסוף 1989 פעלו הרוכשים מקבוצת אייזנברג להשיג מימון לקידום הפרויקט והכניסו את אפריקה ישראל לפרויקט. בינואר 1997 פורסם על כוונה להתחיל בבנייה באותה שנה, לאחר ש-20 דירות כבר נמכרו על הנייר ובמרץ 1997 ניתן היתר בנייה לבניין הראשון. בינואר 1998 התקיימו חפירות הצלה של רשות העתיקות לקראת בניית הבניין הראשון של שבעת בנייני המגורים של הפרויקט. בנובמבר 1998 דיווחו השותפות לפרויקט על מכירת מספר דירות.
בדצמבר 2003 נהרס בית באידאס ובחודש אוקטובר 2005 נהרס מבנה המלון ועל שטחו נבנה מתחם "סביוני רמת אביב". הרחוב המרכזי במתחם נקרא על שם מאוריציו ויטלה ובגן שבו הייתה הכניסה למלון ניצב לוח זיכרון ליהודה ארזי.
גרגואר קאייבנדה
גרגואר קאייבנדה (בצרפתית: Grégoire Kayibanda; 1 במאי 1924 - 15 בדצמבר 1976) היה מנהיג שבט ההוטו ונשיאה הראשון של רואנדה מעצמאותה ב-1962 ועד הדחתו בהפיכה צבאית ב-1973.
תולדות חייו.
נולד בדרום רואנדה, אז חלק ממלכת רואנדה-אורונדי, שנשלטה על ידי שבט הטוטסי, בתמיכת השלטון הקולוניאליסטי הבלגי. לפני שנכנס לפעילות פוליטית היה עיתונאי.
בשנת 1957 פרסם את המאמר "Note sur l'aspect social du problème racial indigène au Rwanda" ("הערה על ההיבט החברתי של הבעיה הגזעית המקומית ברואנדה") שנודע כ "Manifeste des Bahutu" ("מניפסט ההוטו"). המסמך בן עשרת העמודים קרא להגדרה עצמית והחזרת זכויות קבוצת הרוב של ההוטו שדוכאה על ידי שלטון המיעוט של הטוטסי. במקביל ייסד קאייבנדה את מפלגת Parmehutu - "Parti du Mouvement de l'Emancipation" ("תנועת האמנציפציה") כתנועה פוליטית לקידום ההוטו ככוח פוליטי בעל הכרה עצמית. בשנים 1959–1961 התגבשה המפלגה כמיליציה ואנשיה ערכו ההוטו מהפכה נגד ממלכת הטוטסי שנתמכה על ידי השלטון הקולוניאליסטי הבלגי. בני הטוטסי התארגנו במקביל במיליציית Union Nationale Rwandaise" - UNAR" ("האיחוד הלאומי של רואנדה"). המהפכה, שכללה רדיפה וטבח של בני טוטסי, הובילה להעברת התמיכה הבלגית מהטוטי להוטו ולבסוף להענקת עצמאות לרואנדה.
ב-26 באוקטובר 1961 פירקו הבלגים את ממלכת רואנדה-אורונדי וערכו בחירות, בהם נבחר קאייבנדה לנשיא המדינה. ב-1 ביולי 1962 קיבלה הרפובליקה של רואנדה את עצמאותה. קאייבנדה גיבש משטר חד-מפלגתי, שבו Parmehutu היא המפלגה החוקית היחידה (לאחר מכן נקרא שמה של המפלגה "Mouvement Démocratique Republicain" - MDR, התנועה הדמוקרטית רפובליקאית). נטייתו הייתה פרו-מערבית והוא צידד במדיניות ארצות הברית בנושאים שונים (כגון הכרה בטאיוואן ועמדה פרו-אמריקאית בסוגיות כגון הסכסוך הישראלי-ערבי ומלחמת וייטנאם), כך שמחתרת ה-UNAR של הטוטסי נסמכה על תמיכת הגוש המזרחי והמדינות הבלתי-מזדהות (ברית המועצות, קובה וסין העממית). ב-1965 וב-1969 קיים קאייבנדה בחירות לנשיאות, בהם היה המועמד היחיד.
ב-1972 פרצו מהומות דמים בין הטוטסי וההוטו בבורונדי השכנה. אנשי הוטו מצפון רואנדה הפצירו בקאייבנדה לצאת במסע עונשין נגד הטוטסי ולסייע לאחיהם בני ההוטו בבורונדי, אך קאייבנדה (שהיה "הוטו דרומי") סירב. בנוסף, משטרו של קאייבנדה היה נגוע בשחיתות שלטונית. על רקע זה הודח קאייבנדה ב-5 ביולי 1973 על ידי שר ההגנה שלו, ז'ובנאל הביירימאנה (Juvénal Habyarimana) לאחר שכחמישים תומכי משטר נאסרו והוצאו להורג. הפרלמנט פוזר ופעילות מפלגתו של קאייבנדה, MDR, הופסקה. קאייבנדה ואשתו נאסרו במקום סודי וככל הנראה הורעבו למוות.
שונה (קבוצה אתנית)
השוֹנה הם תת-קבוצה אתנית המשויכת לקבוצות הבנטו אשר מוצאם בזימבבואה ושכנותיה. אנשי השונה מחולקים לחמישה שבטים גדולים וחיים בצמוד לקבוצות אחרות בעלות תרבות ושפות דומות. השם - שונה, הומצא במהלך המאה ה-19 בשל המיומנות הגבוהה שלהם להיעלם ולהסתתר במערות כאשר הותקפו על ידי אויבים. כך, מזיליקאזי (Mzilikazi) המלך של ממלכת המטאבלה, המכונה גם מטבללאנד (Matabeland), נהג לקרוא להם 'אמה-שונה' (amaShona), שפירוש המילה הוא "אלו שפשוט נעלמים" (בשפת הנדבלה הצפונית (Northern Ndebele language)). הסבר זה נובע מכך שאין מילה בשם "שונה" באוצר המילים של שפת השונה. כאשר הגיעו המתיישבים הלבנים למשונלנד (Mashonaland), מחוז בצפון זימבבואה, הם אסרו על אנשי השונה להישאר ליד מערות או הרי בדד בשל יכולות המסתור שלהם. נכון ל-2019 יותר מ-17 מיליון אנשי שונה חיים ברחבי העולם. הרוב הגדול מתגוררים בזימבבואה, ואוכלוסיית שונה גדולה ממוקמת גם בדרום אפריקה, בבוטסואנה, זמביה ומוזמביק.
סיווג אזורי של אנשי השונה.
אנשי השונה מחולקים לשבטים שונים ומגוונים באזור מזרח זימבבואה. חשוב להבחין בין שבט הבוקלנגה (Bukalanga) המתגורר במחוז מטבללאנד (שהוא חלק ממחוזות זימבבואה) לבין שבט השונה, על אף הדמיון הרב ביניהם. מקורותיהם של השבטים שונים האחד מהשני, כאשר שבט הבוקלנגה הוא שבט מובחן של אימפריית הלוזי-מויו (Lozwi-Moyo). מגזין אתנולוג (Ethnologue) המספק נתונים על השפות השונות בעולם, מציין כי שפת הבוקלנגה מובנת באופן הדדי עם הדיאלקטים העיקריים של שפת השונה (Shona Language) המזרחית, כמו גם עם שפות בנטו אחרות במרכז ומזרח אפריקה. עם זאת, על אף הדמיון הרב ביניהן, יש להתייחס אליהן כשפות נפרדות.
רוב אנשי השונה מתגוררים במדינת זימבבואה, שם הם מהווים כ-70% מהאוכלוסייה. הם חיים בעיקר בצפון ובמזרח המדינה. קבוצה גדולה מתגוררת גם על תקן מהגרים בדרום אפריקה. אנשי השונה מחולקים לחמש קבוצות עיקריות, אשר מדברים בארבעה דיאלקטים עיקריים. הניב קראנגה (Karanga) מדובר על ידי ה'רוזווי', המהווים כ-4.5 מיליון אנשים באוכלוסייה. הקבוצות הנוספות העיקריות בשונה הן הזזורו (Zezuru) המהווים כ-3.2 מיליון אנשים, קוריקורה (Korekore) שהם 1.7 מיליון ועוד 1.3 מיליון אנשים המשתייכים לקבוצת השונה המצומצמת (narrow Shona), הכוללת את קבוצת הטוקו (Toko) וה-הואסה(Hwesa). קבוצות עיקריות אלו מחולקות לשבטים רבים.
ישנה מחלוקת לגבי השתייכות של מספר קבוצות נוספות הקרובות מאוד לשונה, לגבי השתייכותם לקבוצה זו. המחלוקת העיקרית היא לגבי קבוצת הקלנגה (Kalanga) המונה כ-700,000 איש החיים בדרום מערב זימבבואה ועוד כ-150,000 איש החיים בבוסטואנה. במגזין אתנולוג סופרים אותם בנפרד, אך מציינים ששפתם כרוכה בדיאלקטיקה של השונה.
שפה וזהות.