בשנותיו של נאג' בתפקיד (1953–1955) הוא הבטיח רפורמות כלכליות וחברתיות, אך הן התאפיינו במיוחד במאבקי כוח בין האגף הרפורמיסטי שבראשו עמד לבין האגף הסטליניסטי, שבראשו עמד ראקושי. בשנת 1955 גברה ידו של האגף הסטליניסטי, ונאג' הודח ממשרותיו. תחילה, בפברואר 1955 הודיעו בעיתונות שנאג' חולה במחלת לב. לאחר מכן, במרץ 1955 גינתה המפלגה הקומוניסטית ההונגרית את נאג' כמי שהוליך שולל את העם ההונגרי בסיסמאות דמגוגיות והזניח את התעשייה הכבדה. ב-18 באפריל 1955 הודח נאג' ממשרת ראש הממשלה ומהפוליטבירו של המפלגה הקומוניסטית וב-19 במאי 1955 התפטר מתפקידו כסגן נשיא המועצה הלאומית של המפלגה השלטת בהונגריה. בסוף 1955 גורש נאג' מהמפלגה הקומוניסטית. במשך זמן מה עסק בהוראה ופרש מפעילות ציבורית.
ביולי 1956 כששב ראקושי מברית המועצות ומצא תסיסה נגדו, הוא האשים בכך את נאג' וחבורותו. החלפתו של ראקושי בארנו גארו בסוף יולי 1956 העלתה את האפשרות של שובו של נאג' לקדמת הבמה. באוגוסט הוזמן נאג' על ידי גארו לשוב למפלגה הקומוניסטית. באוקטובר 1956 הופיע נאג' כ"אדם פרטי" בהלוויה הממלכתית שנעשתה לרייק לאחר שטוהר מההאשמות נגדו. ב-14 באוקטובר 1956 פרסמה המפלגה הקומוניסטית הודעת טיהור על נאג', בו נקבע שההאשמות נגדו נבעו מדעות קדומות של ראקושי.
בהפגנות הסטודנטים באוקטובר 1956 בדרישה לרפורמות בהונגריה, העלו הסטודנטים את הדרישה להשבת נאג' לראשות הממשלה. דרישה זאת נתמלאה, במקביל לתחילת דיכוי ההפגנות על ידי הצבא האדום, שהביא לפרוץ המרד ההונגרי. ממשלתו של נאג' ניצבה בין הפטיש לסדן, בין דרישותיהם של המורדים לרפורמות מקיפות, ובין לחץ סובייטי אגרסיבי. נאג' הכריז על סיום המשטר החד-מפלגתי, ועל הקמת ממשלה זמנית רב מפלגתית שכללה נציגים מן המפלגות הישנות אשר פורקו בהוראת המשטר הקומוניסטי, אנשים כקרדינל מינדסנטי, או ראש הממשלה והנשיא לשעבר זולטאן טילדי, שהיו מזוהים עם ההתנגדות למשטר הקומוניסטי. ב-1 בנובמבר 1956 הוא הכריז על פרישתה של הונגריה מברית ורשה, וקרא לעזרה מדינות המערב. ב-3 בנובמבר 1956 הציג את ממשלתו הרב מפלגתית.
ב-4 בנובמבר 1956 פלשו הסובייטים להונגריה בכוח גדול כדי לדכא את המרידה, ב"הזמנתו" של יאנוש קאדאר, שר החוץ בממשלתו של נאג', שהפך לעושה דברם של הרוסים. נאג' ועמו רבים מאנשי ממשלתו חיפשו מקלט מדיני בשגרירות יוגוסלביה, שם שהו עד 22 בנובמבר. הם יצאו מן השגרירות מרצונם לאחר שהובטח להם כי לא יאונה להם כל רע. ההבטחה הופרה באופן מיידי. נאג' ואנשיו נעצרו, נשלחו לרומניה (כדי להרחיקם ממוקד המרידה שעדיין לא דוכאה באופן סופי), ולאחר מכן הוחזרו לבודפשט, שם נשפטו במשפט חשאי והוצאו להורג ביוני 1958.
נאג' ואנשיו נקברו בפינה מרוחקת בבית הקברות העירוני בבודפשט, ולא הורשתה גישה לקברם עד שנת 1989. במשך הזמן בו לא הורשתה גישה לקברו של נאג' או העלאת זכרו, היה מצוי לוח זיכרון המציין את מותו בבית הקברות פר לשז בפריז. בשנת 1989 טוהר שמו של נאג', והוא נקבר מחדש בהלוויה ממלכתית. כיום מצוי בסמוך לקברו פעמון, ולצדו חרוטה כתובת בלטינית, הונגרית, גרמנית ואנגלית - "אני קורא לחיים, אני מתאבל על המתים, אני רודף אחר הברקים".
בשנים 2003 ו־2004 צילמה הבמאית ההונגרייה מרטה מסרוש סרט על חייו של אימרה נאג' לאחר המרד, שנקרא "המת שלא נקבר".
ג'רסי
המשחק הגדול
המשחק הגדול (אנגלית: The Great Game; רוסית: Большая игра) הוא מונח שטביעתו מיוחסת לארתור קונולי, קצין בריטי שפעל בתחילת המאה ה-19 מטעם חברת הודו המזרחית הבריטית. המונח מתאר את התחרות ואת היריבות האסטרטגית בין האימפריה הבריטית ובין האימפריה הרוסית. מונח זה זכה לאחר מכן לתהודה נרחבת כאשר הופיע בספרו של רודיארד קיפלינג, קים. ברוסיה, זכתה אותה יריבות בשם "תחרות הצללים". התקופה הקלאסית של "המשחק הגדול" נחשבת על-פי רוב כתקופה שבין פריצת הסכסוך בשנת 1813 (או לפי מקורות אחרים, 1818) לבין ההסכם האנגלוֹ-רוּסִי של שנת 1907. לאחר המהפכה הבולשביקית של שנת 1917, פרץ סיבוב נוסף של "המשחק הגדול", אך בעוצמה נמוכה יותר.
היסטוריה.
המשחק הגדול במאה ה-19.
בתחילת המאה ה-19 הפרידו רק פחות מ-3500 קילומטר בין הודו הבריטית ובין חלקיה הקיצוניים של האימפריה הצארית הרוסית. מרבית השטח הזה, באזור מרכז אסיה, היה לא מוכר ולא ממופה על ידי אף אחת מן המעצמות. ערי המדינה (ח'אנויות, Khanates) הגדולות של האזור – בוכרה, ח'יווא, מרב וטשקנט – היו כמעט בלתי-מוכרות לזרים. התפשטותה של האימפריה הרוסית החלה לאיים על האינטרסים הבריטיים ועל הדומיננטיות הבריטית בתת-היבשת ההודית. שתי המעצמות נכנסו למסלול התנגשות בלתי נמנע שהתבטא בתחרות על אזורי מרכז אסיה, ריגול הדדי ומהלכים דיפלומטיים-אימפריאליים בניסיון להשתלט על האזור. מוקד הסכסוך בין המעצמות ואדמת המריבה העיקרית הייתה אפגניסטן. הסכסוך הבין-מעצמתי איים להוביל לפריצת מלחמה כוללת בין המעצמות לא פעם, אך מעולם לא הביא לסכסוך מזוין ביניהן באזור זה בפועל.
בראייה הבריטית, ההתפשטות הרוסית איימה לפגוע בהודו הבריטית, אשר כונתה "היהלום שבכתר" של האימפריה הבריטית. כיבוש הח'אנויות הגדולות של מרכז אסיה על ידי חילות הצאר הדאיג את הבריטים, אשר חששו כי אפגניסטן עלולה להיות "קרש הקפיצה" הרוסי לתוככי הודו. חששות אלו דחפו את הבריטים לצאת אל המלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה בשנת 1838, בניסיון לכפות את שלטונה של ממשלת בובות הכפופה לשלטון הבריטי במדינה, בראשותו של שאה שוּג'ה. ממשלה זו הוכיחה את עצמה כחלשה, קצרת ימים וככזו שלא יכולה לפעול ללא גיבוי צבאי בריטי קבוע מאחריה. בשנת 1842 החל גל התקפות גדול על מטרות בריטיות בבירת אפגניסטן, קאבּוּל, וחיל-המצב הבריטי בעיר הסכים לסגת ממנה בהסכמה ודרך ציר יציאה מאובטח. איתרע מזלם של הבריטים וההסכמה אליה הגיעו עם המקומיים הופרה, ואותו "ציר מאובטח" הותקף על ידי מקומיים והפך למלכודת מוות בעבור חיל המצב הבריטי שנסוג בחזרה להודו באחד האסונות הצבאיים הגדולים בהיסטוריה האנושית. מבין כ-4500 הנסוגים וכ-12,000 מלוויהם, כולל נשותיהם וילדיהם, שרד רק בן אדם אחד.
לאחר המלחמה היו המלחמה האנגלו-סיקית הראשונה של 1845-1846, המלחמה האנגלו-סיקית השנייה של 1848, המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה בשנת 1878 וסיפוח ח'אנות קוקנד על ידי רוסיה .
בשנת 1843 סיפחה בריטניה את סינד. מלחמת האנגלו-סיקים הראשונה נערכה בין הסיקים לבין פלוגת הודו המזרחית בשנים 1845–1846, וכתוצאה מכך הכניעה החלקית של הממלכה הסיקית. מלחמת האנגלו-סיקים השנייה נערכה בשנים 1848–1849, וכתוצאה מכך הכניעה את שאר הממלכה הסיקית, וסיפחה את מחוז פונג'אב.
מלחמת קרים הסתיימה בשנת 1856 עם תבוסתה של רוסיה על ידי ברית של בריטניה, צרפת, והאימפריה העות'מאנית. הצאר אלכסנדר השני המתין כמה שנים כדי לא לעורר את הבריטים, ואז התרחבה רוסיה למרכז אסיה בשנת מערכות. במערכה הראשונה, רוסיה כבשה את צ'ימקנט בשנת 1864, טשקנט בשנת 1865, ח'וכאנד ובוכרה בשנת 1866 וסמרקנד בשנת 1868. השפעתה של רוסיה נמשכה כעת לאזורים מרוחקים של טורקסטן האפגנית. המערכה השנייה התחילה מהים הכספי והייתה לכיוון חרט, סמוך לגבול עם פרס.
בעקבות המלחמה האנגלו-פרסית בשנים 1856–1857 העבירו הבריטים את העיר הראת, שהייתה תחת השפעה פרסית, לשלטון אפגניסטן. הבריטים יעדו את אפגניסטן לחצוץ בין הטריטוריות של רוסיה במרכז אסיה לטריטוריות של בריטניה בהודו. העיר עברה מיד ליד ולעיתים הייתה הייתה בעיר השפעה רוסית. בריטניה הרחיבה את השפעתה גם לאזור המפרץ הפרסי והחלה לבחוש יותר ויותר בענייניה הפנימיים של פרס. מצב דומה היה עם רוסיה בעקבות מלחמות רוסיה–פרס.
המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה (1878–1880) פרצה על בעקבות סירובו של שיר עלי ח'אן להסכים לקבל את המשלחת הבריטית לקאבול. המלחמה הסתיימה בכניעת האפגנים והפיכת אפגניסטן לפרוטקטורט בריטי. סכסוך זה הביא לשלטון באפגניסטן את עבד א-רחמאן ח'אן שידוע גם בכינוי "אמיר (נסיך, מפקד) הברזל". במהלך ימי שלטונו (1880–1901) הבריטים והרוסים ייסדו וקיבעו לראשונה את הגבולות המודרניים של אפגניסטן. הבריטים שמרו על שליטה אפקטיבית על מדיניות החוץ של אפגניסטן במהלך התקופה.
במקביל למערכה הראשית באפגניסטן פעלה בריטניה לחזק את גבולה הצפוני גם בפקיסטן (ראו המערכה לשחרור צ'יטראל, המערכה בהונזה-נאגאר, המלחמה המוהמנדית הראשונה והמצור על מלקנד וצ'קדרה).
במהלך המשחק הגדול היו מספר הסכמים לקביעת הגבולות, האחרון בהם היו ההסכם האנגלוֹ-רוּסִי של שנת 1907. בעקבות ההסכם, בריטניה ורוסיה הפכו לבעלות ברית צבאיות (עם צרפת). הם כרתו שלושה הסכמים אנגלו-רוסיים שעסקו בתחומי עניין בין הודו הבריטית למרכז אסיה הרוסית באזורי הגבול של פרס, אפגניסטן וטיבט.
אחרית דבר.
לאחר מותו של עבד א-רחמאן ח'אן בשנת 1901, בנו חביבאללה ח'אן עלה וירש את כס השלטון. אפגניסטן נשארה נייטרלית במהלך מלחמת העולם הראשונה, תחת שלטונו של חביבאללה ח'אן. זאת על אף שגרמניה ניסתה לעודד רגשות אנטי-בריטיים בקרב האפגנים, בפרט בקרבת הגבול בין אפגניסטן להודו. המדיניות הנייטרלית של אמיר אפגניסטן במהלך המלחמה הייתה שנויה במחלוקת פנימית אפגנית. חביבאללה ח'אן שלט באפגניסטן עד לשנת 1919 שבה התנקשו בחייו. האחראים להתנקשות היו כנראה חברי משפחה שהתנגדו להשפעה הבריטית החזקה על הפוליטיקה האפגנית. במקומו עלה לשלטון אמאנאללה ח'אן, בנו השלישי.