לב של דיו (בגרמנית: Tintenherz, באנגלית: Inkheart) הוא ספר פנטזיה מאת קורנליה פונקה. הספר יצא בשנת 2003 והוא הראשון בטרילוגיית ספרי "לב של דיו", שכוללת את כשף של דיו ומוות של דיו. הספר זכה לפופולריות רבה, ועובד לסרט קולנוע בעל אותו שם.
עלילה.
מורטימר (מו) פולכארט הוא כורך ספרים בעל יכולת מיוחדת - כאשר הוא מקריא ספר בקול רם הוא מעורר לחיים דמויות מתוך הספר. עם זאת, אין לו שליטה על מה שיוצא מהספר או נכנס אליו.
לילה אחד מו מקריא לבתו מגי ולאשתו טרזה ספר בשם "לב של דיו", ובטעות מקריא את אשתו לתוך הספר ומוציא ממנו מספר דמויות: הרודן המרושע קפריקורן, עוזרו הנאמן באסטה ולהטוטן אש בשם אצבע-אבק הנושא עמו דלק בשם גווין.
תשע שנים לאחר מכן מגיע אצבע-אבק לביתו של מו על מנת להזהיר אותו שקפריקורן ואנשיו באים ללכוד אותו ואת הספר "לב של דיו". למחרת מודיע מו למגי בתו אוהבת הספרים, שהם נוסעים לבקר את אלינור, דודתה של אימה תרזה ואוהבת ספרים מושבעת. מגי תוהה לגבי סיבת העזיבה החפוזה, לאור ציתותה בלילה הקודם לשיחתם של מו ואצבע-אבק, אך מו מסרב להרחיב בעניין.
כאשר הם מתארחים אצל אלינור, אצבע-אבק מעלה הופעה של להטוטי אש ובזמן הופעתו קפריקורן ואנשיו שובים את מו וגונבים את הספר שהם חושבים שהוא "לב של דיו". מגי מגלה שאביה נשבה ושאלינור הסתירה את הספר האמיתי. מגי, אלינור ואצבע-אבק נוסעים אל כפרו של קפריקורן עם הספר הנכון במטרה לחלץ את אביה. אצבע-אבק בוגד בהם כאשר הם מגיעים לכפר של קפריקורן ומסגיר אותם כיוון שקפריקורן הבטיח לו שידאג להחזירו לספר. מו נאלץ להקריא לשוביו אוצרות מתוך ספרים לאחר שהם מאיימים על מגי בתו, ובאחת ההקראות מתוך הספר "סיפורי אלף לילה ולילה", הוא מקריא נער בשם פאריד, שהופך להיות שוליה של אצבע-אבק.
קפריקורן שורף את כל העותקים של "לב של דיו" אשר ברשותו בניגוד להבטחתו לאצבע-אבק, מלבד עותק יחיד אחרון. אצבע-אבק הנבגד מבריח את החבורה מכפרו של קפריקורן. אלינור מאתרת עבור מו את פנוליו, מחבר הספר "לב של דיו", כדי שיברר אם נותר לו עותק. כשאלינור חוזרת לביתה היא מגלה שכל ספריה נשרפו; אלינור המיואשת והמדוכדכת פונה חזרה לכיוונו של מו.
מו ומגי מגיעים לפנוליו ומגלים שהעותק שהיה לו נגנב. פנוליו מרותק לשמוע על דמויותיו ומזכיר בדרך אגב שאצבע אבק ימות בספר על ידי אחד מאנשיו של קפריקורן בגלל גווין, הדלק שלו. מגי מרחמת על אצבע אבק. היא פולטת את המידע מולו ואומרת לו שעליו לשמוח שהוא לא בספר. אצבע אבק ממשיך לרצות לחזור לספר אף על פי כן. מגי ופנוליו נחטפים שוב על ידי אנשיו של קפריקורן. בזמן שהם כלואים, מגי מגלה שגם לה יש יכולת להקריא ולהוציא דמויות מתוך ספרים. באסטה מגלה זאת וקפריקורן מחליט שמגי תקריא את הצל, התליין של קפריקורן מתוך "לב של דיו".
מו, אלינור, פאריד ואצבע-אבק מנסים לחלץ את מגי. מגי בינתיים מוצאת משרתת אילמת והיא מאמינה שזו אימה, שהוקראה והועלתה מתוך "לב של דיו" על ידי דאריוס, אדם בעל יכולת להעלות דמויות מספרים אך בעוצמה חלשה יותר מזו של מגי ומו. פנוליו כותב על דף תחליף לתיאור של הצל שגורם לו להרוג את קפריקורן ולהעלים את רוב אנשיו במקום אצבע אבק, המשרתת האילמת ובאסטה שהיו אמורים להיהרג. באסטה ומורטולה, אימו של קפריקורן, נמלטים מהמקום. במקום הצל שיצא מן הספר, פנוליו נכנס לתוכו.
בסוף הספר, מו, מגי, רזה אימה של מגי (המשרתת האילמת), דאריוס ואלינור הולכים לגור בבית של אלינור. אצבע-אבק בורח עם העותק היחיד של "לב של דיו", כדי למצוא מישהו שיקריא אותו חזרה לשם, ופאריד מתלווה אליו.
General Agreement on Tariffs and Trade
אנדראה אדמי
קרב סינגפור
קרב סינגפור הוא קרב שהתרחש מה-31 בינואר 1942 עד ה-15 בפברואר 1942, בסינגפור, בין כוחות בעלות הברית וכוחות האימפריה היפנית, במהלך מלחמת העולם השנייה.
הקרב החל עם חציית החיילים היפנים את מצר ג'והור לאחר קרב מלאיה. על אף שבעלות הברית נהנו מיתרון מספרי, היתרון החומרי של היפנים העניק להם את הניצחון.
נפילתה של סינגפור, אז מושבה בריטית, וכניעת הכוחות שבה סימלה את הכניעה הגדולה ביותר בהיסטוריה של הצבא הבריטי. כ-80,000 בריטים, אוסטרלים והודים נפלו בשבי היפנים, והצטרפו לעוד 50,000 שבויים שנתפסו במהלך קרב מלאיה, שקדם לקרב זה.
רקע.
בשל פעולותיה בסין במהלך מלחמת סין–יפן השנייה, הטילו בעלות הברית אמברגו על יפן. מכיוון שארצות הברית הייתה המקור העיקרי של יפן לחומרי גלם ומקורות אנרגיה, אילץ האמברגו את יפן למצוא מקור חדש למשאבים. מקור זה היה איי הודו המזרחית (כיום אינדונזיה), העשירים בנפט וגומי. מעבר להיות סינגפור נמל חשוב המקשר בין האוקיינוס ההודי לאוקיינוס השקט, ראו היפנים בחצי האי המלאי כאזור שהשליטה בו הכרחית לטובת פלישה לאיי הודו המזרחית, ולאחר שייכבשו, לשליטה עליהם. בנוסף, רצו היפנים לחסל את הקהילות הסיניות במלאיה ובסינגפור, אשר העניקו תמיכה כלכלית לסין במלחמתה נגד יפן.
הפלישה למלאיה.
הארמייה ה-25 היפנית חצתה את הגבול מהודו-סין לתוך תאילנד וצפון מלאיה ב-8 בדצמבר 1941, מספר שעות לאחר ההתקפה על פרל הארבור. מספר שעות לאחר הפלישה, חתמה תאילנד על הסכם עם יפן, שאיפשר לצבא היפני להשתמש בבסיסים של הצבא התאי על מנת לפלוש למדינות אחרות בדרום-מזרח אסיה. לאחר מכן, פנו הכוחות היפנים בתאילנד דרומה וחצו את הגבול למלאיה. במקביל, החלו מטוסים יפנים בהפצצה שיטתית של סינגפור.
הצבא היפני נתקל בהתנגדות בצפון מלאיה מצד הגיס השלישי של הצבא ההודי ומספר גדודים של הצבא הבריטי, אולם אלה רק עיכבו את היפנים, ולא הצליחו לעצור אותם. בנוסף, הבריטים איפשרו ליפנים לאגף אותם פעם אחר פעם מכיוון שהניחו שהג'ונגלים של מלאיה הם בלתי עבירים - הנחה שהיפנים הוכיחו כלא-נכונה פעם אחר פעם. מטוסי חיל האוויר היפני היו מטוסים חדישים וטייסיו היו מיומנים ומנוסים, בעוד חיל האוויר המלכותי במלאיה הכיל רק מטוסים ישנים וצוותים לא מנוסים, על כן השיגה יפן עליונות אווירית בשלב מוקדם של הקרב. גם בשריון עלו היפנים על הבריטים, ובעוד שהיפנים נעזרו בטנקים על מנת לנוע, לבעלות הברית היה רק טנק אחד בכל מלאיה. היתרונות היפניים בתאום בין יחידות, בטקטיקה ובניסיון קרבי (הארמייה נלחמה לפני כן בסין), הביאו לכך שהיפנים היו בעמדת יתרון ברורה, על אף שהיו בנחיתות מספרית.
טרם הפלישה, הגיעה למלאיה שייטת בריטית שכללה את אוניית המערכה פרינס אוף ויילס ואת הסיירת ו"ריפלס" (Repulse) וארבע משחתות. תפקידו של כוח זה היה לשמש כגורם מרתיע מפני פלישה לחצי האי. אולם, מטוסים יפניים הטביעו את אוניות המערכה מול חופי מלאיה, מעט אחרי תחילת הפלישה, ובכך איפשרו הנחתת כוחות מן הים על חצי האי.
היפנים ירדו במורד חצי האי המלאי במהירות, תוך שהם מבודדים, מקיפים ומכניעים יחידות הודיות לאורך החוף. שימוש בטנקים קלים וביחידות רכובות על אופניים, איפשר ליפנים לנוע בקלות דרך הג'ונגלים של מלאיה. על אף שיחידות נוספות של בעלות הברית הצטרפו לקרב הן לא הצליחו לעצור את התקדמות היפנים דרומה.
ב-31 בינואר, פוצצו יחידות הנדסה בריטיות את הגשר החוצה את מצר ג'והור ממלאיה לסינגפור. זמן קצר לאחר מכן, החלו כוחות של הצבא היפני - חלקם לבושים כאזרחים סינגפוריים - לחצות את המצר לסינגפור על גבי סירות מתנפחות.
הכנות.
חיל המצב בסינגפור, בפיקודו של לוטננט-ג'נרל ארתור פרסיבל, מנה 85,000 חיילים, מהם כ-70,000 לוחמים. הם חולקו ל-38 גדודי רגלים - 13 בריטים, 6 אוסטרלים, 17 הודים ושני מלאים - ושלושה גדודי קלעים. הדיוויזיה ה-18 הבריטית, בפיקודו של מייג'ור-ג'נרל מרטון בקוויט-סמית', אשר הגיעה כתגבורת, הייתה במלוא כוחה, אך חסרה ניסיון ואימון; שאר היחידות חסרו כוח אדם, חלקן אפילו אוחדו ליחידות חדשות בעקבות כמות האבדות הרבה בקרב מלאיה, והגדודים המקומיים חסרו כל ניסיון ואימון.
פרסיבל הטיל על שתי חטיבות מהדיוויזיה השמינית האוסטרלית את הגנת הצד המערבי של סינגפור, כולל את נקודות הנחיתה העיקריות בצפון מערב האי. האזור היה מכוסה ברובו ביצות ומנגרובים, ונחתך על ידי נחלים ונהרות. בלב האזור המערבי שכן בסיס חיל האוויר המלכותי הגדול בסינגפור. החטיבה ה-22 הופקדה על גזרה באורך 16 ק"מ, והחטיבה ה-27 הופקדה על שטח באורך 3,650 מטר, ממערב לגשר לג'והור. יחידות אלה תוגברו בגדודי קלעים השני והרביעי ובחטיבת הרגלים ה-44 ההודית.
הגיס השלישי, בפיקודו של לוטננט-ג'נרל לואיס הית', הופקד על הגנת האזור הצפון מזרחי, אשר כלל בסיס ימי. האזור הדרומי, שכלל את מרבית האזורים העירוניים, היה תחת פיקודו של מייג'ור-ג'נרל פרנק קית' סימונס. כוחותיו מנו כ-18 גדודים, בהם חטיבת הרגלים הראשונה המלאית, החטיבה ה-12 ההודית וכוח מתנדבים.
בזכות שימוש במטוסי ריגול, מסתננים ונקודות תצפית טובות מעבר למצר ג'והור, היה לגנרל טומויוקי ימאשיטה, מפקד הארמייה ה-25, ולאנשי מטהו ידע רב על פריסתם של כוחות בעלות הברית, והחל ב-3 בפברואר 1942, החלו היפנים בהרעשה ארטילרית של סינגפור. בימים שלאחר מכן, התגברה בהדרגה ההרעשה, ואליה נוספו הפצצות מהאוויר בידי מפציצים יפניים, אשר שיבשו את קווי התקשורת של בעלות הברית והקשו על ההכנות להתגוננות מפני הפלישה.