בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 לא הייתה כמעט עיתונות ביידיש בעולם. במזרח אירופה פעלה עיתונות דלילה בתנאי צנזורה חמורים. גל ההגירה היהודי לארצות הברית הביא לפריחת העיתונות ביידיש דווקא בארץ זו. גצל זליקוביץ הוא ממניחי היסוד לעיתונות ביידיש בארצות הברית. בראשית דרכה הייתה עיתונות יידיש עיתונות שבה יצרו מעט כותבים את כל החומר בעיתון. זליקוביץ כתב בעיתונים ביידיש את המאמרים הראשיים, עיבד ליידיש כתבות מעיתונות זרה, כתב מדורים סאטיריים-פיליטוניים, כתב את הרומן בהמשכים, מאמרי השכלה כללית, ביקורת לספרי יראים, כתבות סנסציוניות, מדורים לאישה ולגבר ועוד. בגיליונות רבים ניתן למצוא מספר מאמרים שלו בתחומים שונים.
הרומן הרומנטי (שונד).
כרבים מהיוצרים ביידיש בארצות הברית, כתב גם זליקוביץ רומני "שוּנד" (בשם העט "ליטווישען פילאָזאָף" – 'פילוסוף ליטאי'). המניע לכתיבה היה בראש ובראשונה מניע כלכלי. בדרך כלל פורסמו הרומנים בהמשכים בעיתון, ורק אחר כך הופיעו במהדורת ספר. לימים ניסה זליקוביץ להתנער מספרים אלו, וטען שכתב אותם רק לבקשת המו"לים. עיון ברומנים אלו מלמד שזליקוביץ ניסה להחדיר באמצעותם גם ידע והשכלה.
כתבים עבריים.
זליקוביץ מיאן לעבור לכתוב בסגנון עברי חדש וללשון הנוסח המערבבת רבדים שונים של השפה העברית. לדעתו, ספרות בעברית – עליה להיכתב בלשון מקראית. סגנונו העברי התנ"כי זכה לשבחים מסופרים עבריים כמו מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, ראובן בריינין ואחרים. מלבד כתבות בעיתונות העברית פרסם זליקוביץ שני ספרים בעברית: ציורי מסע (1910), שבו כינס את תיאוריו מהמלחמה בסודאן, ותורת בודהא (1921), שבו תרגם (לטענתו מסנסקריט) את האפוס של חיי בודהה.
לימוד שפות.
ב-1918 פרסם זליקוביץ' ספר לימוד ערבית, ביידיש שמועד ל"ליגיונרים היהודיים בציון" (חיילי הגדודים העבריים).
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
ארון אחירם
ארון אחירם (פיניקית: 𐤀𐤓𐤍 𐤀𐤇‎𐤓𐤌 ארן אחרם) הוא סרקופג שהתגלה בנקרופוליס המלכותי של העיר הקדומה גבל שבלבנון. על הסרקופג נמצאה כתובת חקוקה בכתב פיניקי המציינת את שמו של מלך פיניקי בשם אחירם. הכתובת מתוארכת לשנת 1000 לפנה"ס לערך.
הסרקופג.
הסרקופג התגלה בשנת 1923 על ידי הארכאולוג הצרפתי פייר מונטה בקבר פיר מס' V בנקרופוליס המלכותי של מלכי גבל בסמוך לשפת הים. הסרקופג התגלה ביחד עם קבוצת קברים של מלכי גבל. שמו של אחירם נודע רק בעקבות מציאת הסרקופג - אין אזכור לשמו כמלך בתעודות עתיקות אחרות. את אחירם ירש בנו "אתבעל" שהיה הראשון אשר היה זכאי במפורש לתואר מלך גבל.
התבליט המגולף התחתון של הסרקופג נחשב אחד התבליטים האומנותיים החשובים מתחילת תקופת הברזל שנמצאו באזור חוף לבנון הפיניקי. בקרבת הסרקופג נמצאו ממצאים שתוארכו לתקופת הברונזה המאוחרת המאה ה-13 לפנה"ס. ממצאים אלה העלו דיונים בשאלה האם יש לתארך את הסרקופג לתקופה זו או לתארך למאה ה-11 לפנה"ס או המאה ה-10 לפנה"ס וזאת משיקולים פלאוגרפיים.
הסרקופג מעוטר בתבליטי סצנות שונות הקשורות כנראה לחיי המלך ומותו. הסצנה העיקרית מתארת מלך היושב על כס עשתרת מלכותי מגולף בכרובים, כשבידו הימנית הוא מחזיק כוס, ובידו השמאלית שבט המשפט, או פרח לוטוס. לפני המלך שולחן, ולפניו עוברים גברים המברכים אותו תוך הנפת ידיהם או מביאים לו מתנות. סצנה דומה מאוד התגלתה על לוחית שנהב ממגידו מהמאה ה-13 לפנה"ס. על מכסה הסרקופג מגולפות שתי דמויות גבריות המתעמתות אחת עם השנייה, כאשר ביניהן גולפו זוג אריות המפנים את גבם זה לזה. סצנה אחרת מראה נשים מקוננות, חשופות חזה, וכנראה פרועות שיער. שתיים מניפות את ידן, ושתיים ידיהן על ירכיהן. סצנה זאת מופיעה בדופן הצרה משני הצדדים.
הכתובת.
הכתובת מכילה 38 מילים, ובהם 19 או 20 אותיות המקבילות לאותיות העברית בלא האות ק' האות צ' ואולי גם בלא האות ד'. היא כתובה בשורה אחת ארוכה בשני חלקים על שתי השפות לאורך מכסה הסרקופג. הכתובת נכתבה בניב קדום של השפה הפיניקית וזה הטקסט הקדום ביותר של האלפבית הפיניקי שהתגלה עד כה. הניב הפיניקי בכתובת הוא מהניבים הקרובים ביותר של פיניקיה ללשון המקרא. על פי הכתובת, הסרקופג הוכן על-ידי אתבעל מלך גבל לאביו אחירם.
𐤀𐤓𐤍 | 𐤆𐤐𐤏‎𐤋 ///[𐤀] 𐤕𐤁𐤏‎𐤋 | 𐤁𐤍𐤀𐤇𐤓𐤌 | 𐤌𐤋𐤊𐤂𐤁𐤋 | 𐤋𐤀𐤇𐤓𐤌 | 𐤀𐤁𐤄 | 𐤊𐤔𐤕𐤄 | 𐤁𐤏‎𐤋𐤌 | 𐤅𐤀𐤋 | 𐤌𐤋𐤊 | 𐤁𐤌𐤋𐤊𐤌 | 𐤅𐤎𐤊𐤍 | 𐤁𐤎𐤍𐤌 | 𐤅𐤕𐤌𐤀 | 𐤌𐤇𐤍𐤕 |
𐤏‎𐤋𐤉‎ | 𐤂𐤁𐤋 | 𐤅𐤉‎𐤂𐤋 | 𐤀𐤓𐤍 | 𐤆𐤍 | 𐤕𐤇𐤕𐤎𐤐 | 𐤇𐤈𐤓 | 𐤌𐤔𐤐𐤈𐤄 | 𐤕𐤄𐤕𐤐𐤊 | 𐤊𐤎𐤀 | 𐤌𐤋𐤊𐤄 | 𐤅𐤍𐤇𐤕 | 𐤕𐤁𐤓𐤇 | 𐤏‎𐤋 | 𐤂𐤁𐤋 | 𐤅𐤄𐤀 | 𐤉‎𐤌𐤇 𐤎𐤐𐤓𐤄 / 𐤋𐤏‎𐤃 | 𐤔𐤓𐤋
ארנ | זֶפּעל ///[א] תבעל | בנאחרמ | מלכגבל | לאחרמ | אבה | כשִתֹה | בעלמ | ואל | מלכ | במלכמ | וסכנ | בסנמ | ותמא | מחנת |
עלי | גבל | ויגל | ארנ | זנ | תחתסף | חטר | משפטה | תהתפכ | כיסא | מלכה | ונחת | תברח | על | גבל | והא | ימח ספרה / לעד | שרל
בעברית
ארון זה פעלעשה&gt; אתבעל בן-אחירם מלך-גבל לאחירם אביהו איווה לשיתוביקש לָשִׂים אותו בעולםהמתים ואזהרה אל מלך במלכים ושכן בשוכנים וְכל מי ששָׁם חונה
עֲלֵי גבל - ויגלוהיה אם יִפתח ארון זה: תיחשףייקצץ חוטרענף, עליו נשען משפטו, תתהפך כיסא מָלכוֹ, ובפחד תברח מפני גבל, והוא ימח ספרו ימחק הכתוב לגביו, או: מיספרו - צבאו ... לְעֵד: שָׂרֵל
במחצית הדרך במורד הפיר המוביל לחלל הקבר נמצאה כתובת נוספת חרותה על הקיר הדרומי. בתחילה שיערו החוקרים שכתובת זו נכתבה כאזהרה לא להמשיך הלאה במורד הפיר. פרשנות מאוחרת יותר מייחסת את הכתובת לטקס חניכה פולחני שפרטיו המלאים לא ידועים.
אחירם
מאיר חובב (סופר)
מאיר חובב (ו' בשבט ה'תרפ"ח, 28 בינואר 1928 - עשרה בטבת ה'תשע"א, 17 בדצמבר 2010) היה סופר ועורך, יקיר ירושלים.
ביוגרפיה.
נולד בתל אביב למשפחה דתית, ובילדותו עברה המשפחה לבת ים, שם היה מְרכז סניף בני עקיבא. בשנת 1945 החל את לימודיו בישיבת חברון בירושלים, ועם ייסוד ישיבת הדרום ברחובות עבר ללמוד בה. היה פעיל בארגון ההגנה. במלחמת העצמאות היה מפקד בחטיבה 7 והשתתף בקרבות בלטרון, בפריצת הדרך לירושלים ובשחרור הגליל. בשנת 1950 החל לימודיו באוניברסיטה העברית. לצד לימודיו ניהל בית ספר ערב של תנועת הנוער העובד והלומד, שבו פתח כיתה מיוחדת לבני ישיבות חרדים.
בשנות החמישים החל בעריכת ספרים במסגרת המדור הדתי של הסוכנות היהודית. ב-1965 החל לעבוד כעורך עצמאי. במשך השנים ערך והביא לדפוס מאות ספרים וחיבורים שונים בשלל נושאים. כתב וערך את זיכרונותיהם של אישי ציבור רבים, בהם נשיא המדינה זלמן שזר, אנשי המזרחי יוסף בורג וזרח ורהפטיג, ראשי עיריית ירושלים מרדכי איש שלום וטדי קולק, איש מפלגת העבודה יוסף אלמוגי ועוד. היה מקורבו של הסופר ש"י עגנון וסייע לו בהגהות על ספריו.
לצד עבודת העריכה כתב ספרים, בהם ספרי זיכרון לחיילים שנפלו בהגנה על הארץ. פרסם מאמרים רבים על תולדות הספרות העברית, על הגדות מאוירות ועל מנהגי ישראל. כתב את הערך על הרב צבי יהודה קוק באנציקלופדיה העברית.
בשנת תשס"ט (2009) הוענק לו עיטור "יקיר ירושלים".
נפטר בי' בטבת ה'תשע"א, חודש לפני יום הולדתו ה-83.
משפחתו.
מאיר חובב היה נשוי לד"ר לאה חובב, חוקרת ספרות ילדים. הרבתה לעסוק ביצירתה של לאה גולדברג לאחר מותה הוצאו כמה מספריה, בהם הספר "בואו עננים". ד"ר חובב לימדה במשך שנים רבות במכללת אפרתה והעמידה דורות של תלמידות שהיו לגננות ולמורות בישראל.
בתם הבכורה, שולמית אליצור, היא פרופסור לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים, חוקרת הפיוט הקדום ושירת ימי הביניים. בנם השני, יחזקאל חובב, גם הוא עורך ומביא לדפוס, העורך הראשי של מרכז זלמן שזר. בנם השלישי, אברהם (אבריימי) חובב, נפטר מספר שנים לפניו; לאחר פטירתו הוציאה המשפחה את ספרו "מאוד עצוב להיות אוטיסט".
סולסברי, רוברט ארתור ססיל
רניירי דה קלצאביג'י
רניירי דה קלצאביג'י (באיטלקית: Ranieri de' Calzabigi; 23 בדצמבר 1714 - יולי 1795) היה משורר ולבריתן איטלקי, שהתפרסם ביותר בעבודתו עם המלחין גלוק באופרות ה"רפורמה" שלו.
חייו.
קלצאביג'י נולד בליבורנו. בשנים 1722 עד 1729 למד בקולג' ישועי. הוא החל לכתוב בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-18, וב-1740 היה לחבר באקדמיה של ארקדיה (בשם "ליבורנו דרפאניו"), ובאקדמיה האטרוסקית של קורטונה, שמגמתה הייתה קלאסית יותר.
קלצאביג'י עבר לנאפולי בשנת 1741 ועבד אצל השגריר הצרפתי לממלכת שתי הסיציליות. בשנת 1751 עבר עמו לפריז, שם עשה את שנות ה-50' והיה לידידו הקרוב של קזנובה. הפואמות הראשונות שלו למוזיקה, שכונו "קומפונימנטי דרמטיצ'י", נכתבו לכבוד כלולות הדופין הצרפתי עם מריה תרזה מספרד. רק השנייה בוצעה, כי שינויים פוליטיים עשו את הראשונה לבלתי מעודכנת. מטסטאזיו שיבח יצירות אלה ואחרות (שהסתמכו במידה רבה על סגנונו הוא), אך מצא גם טעם לפגם בעודף נאטורליזם והעדר תחבולות..
פעילות אופראית.