ההיסטוריונים של הלוגיקה ויליאם ומרת'ה קנל טוענים שהכלילה בקטגוריה אחת של עצמים ראשוניים ושניוניים, כלומר של עצמים פרטיים ושל סוגים של עצם, גורמת לטשטוש לא רק ביניהם, אלא גם בין טענות פרטיות וכלליות (לדוגמה בין 'בוקפלוס הוא סוס' ו'סוס הוא חיה'). הם אומרים שהכלילה הזאת היא סוג של ירושה משיטת החלוקה וההגדרה האפלטונית, שגם היא לא מבדילה בין שני סוגי המהויות. הם סבורים שלעמימות הזאת הייתה השפעה שלילית על התפתחות הפילוסופיה והלוגיקה במאות הבאות.
בעיה נוספת לדעתם היא הרדוקציה של כל הפסוקים הבסיסיים למבנה נושא-נשוא, כשההבדל בפונקציה שלהם הוא רק בזהות הנשוא. במקרים מסוימים המודל הזה הוא פשטני ומגביל יתר על המידה.
הפילוסוף ברטנרד ראסל ביקר את הרעיון שקיומו של מקרה נובע מקיומו של העצם שהוא מצוי בו. לטענתו קיומו של 'אדום' לדוגמה נובע מקיום כל העצמים האדומים, אבל אם עצם אדום אחד יחדל להתקיים לא תהיה לכך השפעה על המקרה 'אדום'. ובכיוון ההפוך קיום העצם נובע מקיום סך מקריו. אם לעצם אין אף איכות, כלומר לא ניתן לדעת או לאמר עליו דבר, אז מבחינתנו הוא למעשה שום-דבר. כך גם המצב אם אין לו מקום, זמן, מצב או פעילות, ולוּ פסיבית. ראסל חושב שהטעות של אריסטו נובעת מהסתמכות יתר על הקונוונציות של השפה הטבעית.
ויליאם וייטינג
ויליאם פיירפילד וייטינג (באנגלית: William Fairfield Whiting; 20 ביולי 1864 - 31 באוגוסט 1936) היה מזכיר המסחר של ארצות הברית מיום 22 באוגוסט 1928 עד ה-4 במרץ 1929, בחודשים האחרונים של ממשל הנשיא קלווין קולידג'.
ביוגרפיה.
וייטינג נולד ב-20 ביולי 1864, בהוליוק שבמדינת מסצ'וסטס. הוא היה בנם של הפוליטיקאי ואיש העסקים ויליאם וייטינג השני, שכיהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית, ואשתו אנה מורגן (לבית פיירפילד). הוא למד בקולג' אמהרסט וסיים את חוק לימודיו ב-1896 לצד רוברט לנסינג, שלימים יכהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית.
כאשר אביו של וייטינג, שאיגד את "חברת הנייר וייטינג", הפך לנשיא העסק, וייטינג התמנה לגזבר החברה. כשאביו נפטר, וייטינג ירש את מקומו כנשיא החברה, ואחיו סמואל ריינור וייטינג נתמנה במקומו לגזבר. עם קלווין קולידג' התיידד לתקופה ארוכה כשקולידג' היה ראש עיריית נורת'המפטון. מאוחר יותר, וייטינג היה מהראשונים שתמכו במועמדותו של קולידג' לנשיאות ארצות הברית. בוועדת המינויים הרפובליקנית של 1920, וייטינג הצביע לקולידג' לנשיאות בכל פתקי ההצבעה, הציר היחיד לעשות כן לאחר שוורן הרדינג זכה במינוי.
וייטינג מונה למזכיר המסחר של ארצות הברית בקבינט של הנשיא קלווין קולידג' לאחר שהתפטרותו של הרברט הובר הפתיעה את הממסד בוושינגטון הבירה. המשרה נובאה ללכת למועמד המועדף של הובר, ד"ר יוליוס קליין, מנהל לשכת מסחר החוץ והבינלאומי. קליין לא קיבל את התפקיד גם בנשיאותו של הובר. מינויו אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-11 בדצמבר 1928.
במהלך הריאיון הראשון שלו לאחר מינויו הצהיר וייטינג, "המדיניות שלי תהיה מדיניותו של מר הובר". כמזכיר, הוא עמד בראש המשלחת של הנשיא קולידג' לוועידה הבינלאומית לאווירונאוטיקה אזרחית.
הוא מת ממחלה ארוכה בביתו בהוליוק ב-31 באוגוסט 1936. הוא נקבר בבית הקברות פורסטדייל בהוליוק יחד עם הוריו.
Viasat
Viasat היא חברת טלוויזיה לוויינית שמפעילה ערוצי טלוויזיה שונים. החברה נמצאת בבעלות התאגיד השוודי Modern Times Group, או בקיצור MTG. מטה החברה הוא בלונדון, אם כי קהל היעד שלה הוא ארצות סקנדינביה והארצות הבלטיות. המתחרה העיקרית של החברה היא Canal Digital.
שידורי Viasat.
את שידורי החברה ניתן לקלוט בשידורי הלוויין באמצעות כל מקלט DVB-S עם NDS VideoGuard. המתחרה העיקרית של Viasat היא Canal Digital.
ל-Viasat אין פלטפורמת שידור מחוץ לסקנדינביה והמדינות הבלטיות. לכן היא צריכה להשתמש במפיץ מצד שלישי על מנת להעביר את שידוריה מחוץ למזרח אירופה ומרכזה.
בחודש מאי 2016 הודיע תאגיד MTG על השקת ערוץ טלוויזיה העוסק בספורט בטכנולוגיית Ultra HD, שיהיה ערוץ הטלוויזיה הראשון באזור סקנדינביה המשדר בטכנולוגיה זו וערוץ הספורט הראשון שמשדר באיכות השידור מסוג זה. הערוץ ישדר אירועי ספורט נבחרים, ויושק בסתיו בדנמרק, נורווגיה, פינלנד ושוודיה. כמו כן יושק ממיר תומך, על מנת לאפשר את שידורי הערוץ.
מוצרים רבים מופצים תחת מותג TV3
ערוצים המשודרים במדינות השונות.
המדינות הנורדיות.
Viasat Film.
ערוצים אלו מועברים בתשלום:
חיסיון רפואי
חיסיון רפואי או חֶסיון רופא-מטופל הוא כלל ראייתי המאפשר לרופא או מטפל שלא למסור ראיה על דבר הנוגע לאדם שנזקק לשירותיו והמידע הגיע אליו תוך עבודתו הטיפולית. זאת, אלא אם המטופל בעצמו ויתר על החיסיון, או שבית המשפט מצא שהצורך לגלות את הראיה לשם עשיית צדק עדיף מן העניין שיש לא לגלותה.
עיקרון "החיסיון" מכוון לשמור על "סודיות", אך יש להבחין בין השניים. "החיסיון" - מהווה חריג לעיקרון הגילוי, שעל פיו אין להסתיר דבר בהליך שיפוטי, ואילו ה"סודיות" מהווה חריג לעיקרון הפומביות ותכליתה למנוע חשיפתו של מידע "סודי" בפני הציבור.
החיסיון מעוגן בשיטת המשפט הישראלי בסעיף 49 ל״פקודת הראיות [נוסח חדש], התשל"א-1971״.
בנוסף לרופא עצמו, החיסיון חל גם על הצוות המקצועי העובד עם הרופא.
החיסיון הרפואי הוא של המטופל כלפי הרופא, כך רק המטופל הוא בעל הזכות לוותר על החיסיון. החיסיון הוא תוכני ולא רק חיסיון אישי של בעל המקצוע ועל הרופא המטפל חל איסור מכוח סעיף 498 לחוק העונשין, תשל"ז-1977 לחשוף את סודו הרפואי של החולה.
תכלית החיסיון הרפואי היא לשמור על סודיות הפרטים שמסר המטופל לרופא או שהתגלו אגב הטיפול הרפואי, מבלי לחשוש שהרופא יגלה מידע זה לאחרים.
בשורה של פסקי דין נקבע, כי טובת הציבור מחייבת לאפשר פניה לרופא מבלי שהפונה יצטרך לחשוש מפני גילוי דברים, אשר התכוון שיהיו בידיעתו הבלעדית של הרופא.
בהליך הפלילי, למשל, ההכרעה השיפוטית בעניין חיסיון רפואי מתעוררת כאשר אחד מבעלי הדין מבקש לעיין בחומר רפואי הקשור לעד או מתלונן בתיק ומתעורר מתח בין מתן היתר העיון בחומר הרפואי לבין הפגיעה בפרטיות, זאת, לרוב, על רקע המחלוקת האם מעשיו של הנאשם עולים כדי עבירה ובחינת הפליליות של המעשים דורשת התייחסות גם למסמכים רפואיים אלה.
טיב המידע החוסה בגדר החיסיון.
החיסיון עוסק רק במידע אותו מבקשים להפוך לראיה.
באשר לטיב המידע החוסה בגדרו של חיסיון זה, נפסק כי הדברים שמתגלים לרופא תוך כדי בדיקה בחדר סגור או הבדיקות שהוא עושה בחדרו הסגור הם סוד רפואי.
אחת הסוגיות שעולות מהפסיקה, היא תחולת החיסיון על מידע שבין הלקוחות לרופא ועל חשיפת רשימת שמות הלקוחות של רופאים. נקבע כי יש בך פגיעה בפרטיותם של המטופלים מאחר שמידע זה נכנס בגדרי סעיף 2(9) לחוק הגנת הפרטיות, התשמ"א-1981, בשל השימוש בידיעה על "ענייניו הפרטיים של אדם או מסירתה לאחר, שלא למטרה שלשמה נמסרה". חשיפת מידע זה על ידי הרופא מהווה הפרת חובת סודיות של לקוחותיו.
בבג"ץ 447/72 ד״ר ברנרדו ישמחוביץ נ' אהרון ברוך, ו 133 (1973) נתחם גבולו של חסיון רופא–מטופל אשר הוגדר על ידי המחוקק, ונקבע כי אבחנתו של הרופא ודרכי הטיפול חוסים בצלו של החיסיון הקבוע בחוק, בעוד חיסיון זה אינו חל, בדרך כלל, על זהותו של המטופל.
ההלכה היא אפוא כי "עצם הפניה לרופא – לרבות זהותו של הפונה – והסכום ששולם לרופא – כל אלה אינם פרטים שמסירתם מפרה את החיסיון הרפואי הקבוע בסעיף 49 לפקודה".
הסרת החיסיון הרפואי.
כאמור, חסיון רופא–מטופל הוא חיסיון יחסי ומשמעות הדבר היא כי בית המשפט מוסמך להסירו מקום שבו הצורך לגלות את הראיה החוסה בגדרו של החיסיון לשם עשיית צדק עולה על העניין שיש שלא לגלותה, למשל מחמת ההגנה על הפרטיות של המטופל. זאת בדומה לחיסיון עיתונאי, שאף הוא חיסיון יחסי.
יש הבדל בהילוכו של בית המשפט באשר לייחסו אל חסיון רופא–מטופל בהליך הפלילי לעומת בהליך האזרחי.
בהליך הפלילי, בבואו של בית המשפט להכריע בבקשה לעיון במסמכים רפואיים, עליו לפעול בהתאם לסעיף 108 לחוק סדר הדין הפלילי, תשמ"ב – 1982 והדיון יתמקד בסוגיות הבאות:
לעומת זאת, בהליכים אזרחיים, בית המשפט עושה שימוש בתקנה 119 לתקנות סדר הדין האזרחי תשמ"ד – 1984, המתירה לבית המשפט שיקול דעת לגבי טענת חיסיון לגבי מסמך או שאלה. בבוא בית המשפט להכריע בבקשה להסרת חיסיון, עליו לפעול לפי השיקולים הבאים:
על פי אסטרטגיית ההכרעה הכללית שהציעו פרופ' דורון מנשה ואיל גרונר יש להבחין בין שיקולי הסרת החיסיון הרפואי במשפט הפלילי לבין שיקולי הסרת החיסיון הרפואי במשפט האזרחי.
במשפט הפלילי יש להביא בחשבון את הקצאת סיכוני הא- סימטרית בין המאשימה לנאשם ואת עיקרון ההגנה על חפים מפני הרשעות שווא. לפי אסטרטגיית ההכרעה במשפט הפלילי, יש למקסם את ההגנה על חפים עד לגבול שבו לא ניתן לקיים משפט פלילי אפקטיבי. משמעות הדבר היא שאם הראיה החסויה חיונית להגנת הנאשם אז יש להסיר את החיסיון ושיקול זה גובר על כל טעם נוגד העומד ביסוד החיסיון הרפואי. גם אם נניח שביסוד החיסיון עומד ערך כבד משקל שאין לפגוע הרי שעדיף זיכויו של הנאשם בשל מידע שאין לגלותו על פני הרשעתו של הנאשם שלא יכול להציג ראיות מזכות בשל החיסיון.
לעומת זאת, במשפט האזרחי הקצאת סיכוני המשגה בין התובע לנתבע היא סימטרית ולכן על בית המשפט לבצע איזון בין זכות החולה לפרטיות ולכבוד לבין אינטרס גילוי האמת במשפט ועשיית צדק בין הצדדים מתוך נקודת מוצא שוויונית בין הצדדים.
This Is the Life
יעקב ראובן נמרוד