הפרלמנט, אחד הגופים המרכזיים בחיי בית הספר, מורכב מכל אדם מאוכלוסיית בית הספר (מורים, תלמידים ואנשי צוות שונים כאחד) אשר מתעניין בנושא הנידון. הנושאים מועלים לדיון על ידי אנשים מאוכלוסיית בית הספר. במהלך הדיונים ניתנת הזדמנות שווה לכל המשתתפים להביע את דעתם ואת השקפתם בנושא. לאחר מכן מגבשים ניסוח להצעות והן עולות להצבעה גלויה. ההחלטות מכובדות על פי רוב, אך מכיוון שאין גוף מוגדר אשר אוכף את החלטות הפרלמנט, יש הטוענים כי הוא חסר ערך.
שיטת החונכות.
השיטה נולדה מתוך טענה כי מחנך הכיתה אינו דמות משמעותית עבור מרבית התלמידים, וספק אם בשנות נעוריהם קיימת נוכחות של מבוגר משמעותי בחייהם. הרעיון בשיטה הוא לספק לכל תלמיד תיכון אדם מבוגר שינחה אותו ויהפוך לדמות משמעותית בחייו – כל מבוגר מצוות בית הספר יכול להיות דמות משמעותית בעיני אותו נער אשר בוחר בו. בכל קיץ נשלחת רשימת חונכים לכל התלמידים (ממסיימי כיתות ז' ומעלה), והם בוחרים כמה מהם. לאחר מכן משובצים חניכים לכל חונך תוך ניסיון לאזן בין מספר החניכים של כל חונך והתחשבות בהעדפות החניך. השיטה מופעלת בבית הספר כבר שנים רבות ומוכיחה את עצמה.
לקיחת שוחד
אתר הנצחה ממלכתי
סמואל קולריג'
קולריג'
הולגין
מכבי רמת עמידר
מכבי רמת עמידר הייתה קבוצת כדורגל משכונת רמת עמידר ברמת גן. הקבוצה הייתה מספר עונות ספורות בליגה הבכירה בשנות ה-70 המאוחרות ושנות ה-80 המוקדמות, ובשנת 2005 התאחדה עם הכח רמת גן שהפכה להיות הכח מכבי עמידר רמת גן.
היסטוריה.
הקבוצה נוסדה בשנת 1957 בליגה ג'. לאחר שתי עונות הצליחה לעלות לליגה ב', לאחר שהליגה הוגדלה ל-64 קבוצות בסך הכל. בעונת 1963/1962 סיימה הקבוצה במקום השני בליגה ב' והעפילה לראשונה לליגה א' (ליגת המשנה דאז), שם בילתה את רוב ימי קיומה. פרשה שהעיבה על הקבוצה בשנים אלו הייתה בראשית שנות ה-70 כאשר כמה משחקניה נמצאו אשמים במכירת משחקים למהמרי טוטו. בעקבות הפרשה הוקמה ב-1971 ועדת חקירה ממלכתית, ועדת עציוני, שבדקה את נושא השחיתות בכדורגל בישראל. בסוף עונת 1974/1975 העפילה הקבוצה לראשונה לליגה הבכירה מהמקום הראשון בבית הדרום. ב-1975 זכתה הקבוצה בתואר הראשון והיחיד שלה בהיסטוריה: גביע הליגה לליגה א' לעונת 1975/1976. לאחר שהעפילה לעונת 1975/1976 בליגה הבכירה, סיימה במקום האחרון וירדה חזרה לליגה השנייה. בעונת 1978/1979 העפילה בפעם השנייה לליגה הראשונה לעונת 1979/1980. את העונה סיימה הקבוצה במקום ה-11 והצליחה לשרוד בליגה רק במחזור האחרון במרחק נקודה מהמקום המוביל לליגת המשנה, וזו הייתה עונת השיא של הקבוצה בה הצליחה לראשונה לשרוד בליגה הבכירה. בנוסף, באותה שנה העפילה הקבוצה לגמר גביע המדינה, בגמר הפסידה להפועל כפר סבא בתוצאה 4-1. בעונת 1980/1981 סיימה רק במקום ה-15 וירדה פעם נוספת לליגת המשנה. בעונת 1982/1983 סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגת המשנה והעפילה פעם נוספת לליגה הבכירה לעונת 1983/1984. בסיום עונה זו סיימה הקבוצה במקום ה-15 וירדה לליגת המשנה, מאז לא הצליחה הקבוצה להגיע לליגה הראשונה.
בסוף שנות ה-80 סיימה הקבוצה באמצע הטבלה בליגה השנייה ולא הצליחה לשחזר את הצלחתה מהשנים לפני כן. בעונת 1990/1991 הקבוצה הידרדרה עוד וירדה לליגה השלישית מהמקום ה-15. בהמשך מצבה הריעה ובשנת 1999 ירדה לליגה הרביעית. בתחילת שנות ה-2000 הקבוצה התאוששה וחזרה לליגה השלישית (הליגה ארצית) לאחר שסיימה בעונת 2002/2001 במקום הראשון בליגה א'. בעונה העוקבת סיימה הקבוצה במקום השלישי, מקום אחד מתחת למקום המוביל לליגה השנייה. את עונת 2005/2004 סיימה הקבוצה במקום הרביעי בליגה הארצית.
בקיץ 2005 חדלה הקבוצה מלהתקיים בפני עצמה, והתאחדה עם הכח רמת גן תחת השם הכח מכבי עמידר רמת גן.
שחקנים בולטים.
בין שחקני העבר הבולטים של הקבוצה ניתן למנות את ליאון קונסטנטינובסקי, משה רוזנר, בני בינשטוק, ויקי פרץ, שלמה פלץ, יגאל עמרם, מוטי ודוד טופמן, אלי כהן, ניסים ברדה, אורון גרץ, אלי דואן, שלמה נורדמן, אלי תגר, עמוס טייב, רחמים שלום,זכריה טרי, דרור מרגלית.
מבצר מונפורט
סיירה מאסטרה
סיירה מאסטרה (בספרדית: Sierra Maestra) הוא רכס הרים מיוער בדרום-מזרח קובה. זהו האזור הגבוה ביותר בקובה, ובו נמצאת הפסגה הגבוהה באי, פיקו טורקינו, שגובהה 1,974 מ' מעל פני הים. אורכו של הרכס כ-250 ק"מ, רוחבו כ-60 ק"מ, וגובהו הממוצע נע בין 300 ל-1,500 מ' מעל פני הים.
בתחומי הרכס ארבעה פארק לאומיים: פיקו טורקינו, דסאמבארקו דל גראנמה, סנטו דומינגו לה סייריטה ומָרֶאה דל פּוֹרְטִיוֹ.
בשל המבנה הטופוגרפי הקשה של הרכס (במיוחד ביחס לשאר המדינה, שהיא מישורית ברובה), והיותו מכוסה יערות, הוא שימש תנועות מחתרתיות שונות לאורך ההיסטוריה. בני הטאינו, בהנהגת גואמה פעלו מהרכס נגד הכיבוש הספרדי. בהמשך, החלו מלחמת עשר השנים ומלחמת העצמאות הקובנית באזור זה. בשנת 1956 הגיעו לסיירה מאסטרה אנשי תנועת ה-26 ביולי בהנהגת פידל קסטרו, וניהלו ממנה מלחמת גרילה נגד צבאו של פולחנסיו בטיסטה, עד שבסופו של דבר יצאו ממנה והשתלטו על קובה כולה.
מיזוג חברות
מיזוג חברות מוגדר בישראל כ"העברה של כלל הנכסים והחיובים, לרבות חיובים מותנים, עתידיים, ידועים ובלתי ידועים, של חברת יעד לחברה קולטת, אשר כתוצאה ממנה מתחסלת חברת היעד". אם כן, פעולת מיזוג, בצורתה הפשוטה ביותר, מערבת שתי חברות: אחת הממשיכה להתקיים (החברה הקולטת) ואחרת הנקלטת בחברה הראשונה ומפסיקה להתקיים (חברת היעד). לאחר המיזוג, חברת היעד מחוסלת במרשמי רשם החברות והמיזוג מתועד במרשם המתנהל לגבי החברה הקולטת.
מבחינה כלכלית ועסקית, חברות מתמזגות כדי ליהנות מהיתרונות והרווחים העתידיים שעשויים לנבוע, לדעתן, מאיחוד הפעילות והמבנה התאגידי שלהן. החברה הקולטת סבורה שחברת היעד אוחזת בנכסים שיפיקו רווח בעתיד. כן סבורים, שאותם נכסים יתפתחו ויניבו תשואה כלכלית רבה יותר דווקא במסגרת החברה הקולטת. דוגמה לכך היא חברת תרופות בינלאומית גדולה, הממזגת לתוכה חברה מקומית קטנה שפיתחה תרופה חדשנית למחלה מסוימת. החברה הקולטת (הבינלאומית) סבורה שנכסי חברת היעד (בעיקר הקניין הרוחני שלה, כגון הפטנט על התרופה החדשה) יוכלו לייצר רווחים. בו בזמן, אנשי חברת היעד זקוקים ל"מטריה" של חברה גדולה ומבוססת כדי לקבל גישה להון נוסף (שיאפשר את המשך הפיתוח) ולמנגנון הפצה הפועל ברחבי העולם. במקרה כזה, עשוי להיות כדאי לשתי החברות להתמזג. מידת הנטייה לאשר את המיזוג תהיה תלויה גם בגובה התשלום שמוכנה החברה הקולטת להעביר לבעלי המניות הנוכחיים של חברת היעד (מיזוג משול לרכישת 100% מהמניות של חברת היעד). שתי תמורות המיזוג הנפוצות הן מזומן ומניות (או ניירות ערך אחרים) של החברה הקולטת או חברה שלישית.
מיזוג שונה מרכישה. במקרה של רכישת חברה, החברה הנרכשת מוסיפה להתקיים ולא מתחסלת. כיום, מיזוגים פחות נפוצים מרכישות. זאת, בעיקר עקב היתרונות הנובעים מהמשך קיום האישיות המשפטית של החברה הנרכשת. בישראל, בחברות גדולות (בפרט חברות ציבוריות), מיזוגים של ממש נדירים למדי ומרבית הפעולות המדווחות כ"מיזוג" אינן מיזוג אמיתי, אלא מיזוג משולש הופכי, שהוא למעשה סוג של רכישה.
הליך המיזוג.
בשל תוצאותיו הדרמטיות של המיזוג, המשפיעות על קהלים שונים (החברות המתמזגות עצמן, בעלי מניותיהן ונושיהן), מיזוג דורש שורה של אישורים. אלו צריכים להינתן על ידי הגופים המושלים בחברות המתמזגות: הדירקטוריון והאסיפה הכללית.
השלב הראשון בדרך למיזוג הוא אישור של כל אחד מהדירקטוריונים של החברות המתמזגות. אסור לדירקטוריון לאשר מיזוג אם הוא סבור שבעקבותיו, החברה הקולטת לא תוכל לעמוד בהתחייבויותיה לנושים. לאחר שכל דירקטוריון אישר בנפרד את המיזוג, שניהם יחד מנסחים וחותמים על הצעת מיזוג. מסמך זה עומד בבסיסו של הליך המיזוג. בהצעת המיזוג מפורטות, בין השאר, תמורות המיזוג – מה יקבלו בעלי המניות הנוכחיים בחברת היעד.
השלב הבא הוא הבאת הצעת המיזוג לאישורן של האסיפות הכלליות, בכל אחת מן החברות המתמזגות. עם זאת, החוק מוותר על הדרישה לכנס אספה כללית בחברת יעד הנמצאת בשליטתה המלאה של החברה הקולטת ושכל מניותיה בבעלות החברה הקולטת; לפיכך, חברה המחזיקה 100% ממניותיה של חברה אחרת יכולה למזג אותה לתוכה בקלות רבה יחסית. כמו כן, אין צורך לכנס אספה בחברה הקולטת, כאשר מתקיימים שלושה תנאים במצטבר: המיזוג אינו כרוך בשינוי התקנון של החברה הקולטת; החברה הקולטת אינה מקצה למעלה מ-20% מזכויות ההצבעה (קרי, המניות) שלה, ואף אדם לא יהפוך לבעל שליטה בה, במסגרת המיזוג; ועסקת המיזוג אינה סוג של עסקת בעלי עניין. אישור המיזוג בכל אחת מהאסיפות הכלליות צריך להתבצע ברוב רגיל, שהוא רוב פשוט מבין הנוכחים בהצבעה. מסיבה זו, פעמים רבות עדיף לחברה קולטת "לרכוש" חברה אחרת בדרך של מיזוג ולא בדרך של הצעת רכש, הדורשת היענות רחבה יותר. על הצעת מיזוג, לעומת זאת, מכריעים רק בעלי המניות המתעניינים בה מספיק כדי להגיע להצבעה, וברוב נמוך יותר.