יורים ושרים היא מיני-סדרה היסטורית-דוקומנטרית בת ארבעה פרקים משנת 2004 אודות תופעת הלהקות הצבאיות בישראל. משתתפים בה מיטב אמני ישראל, וביניהם: אריק איינשטיין, שלום חנוך, חנה מרון, מירי אלוני, יהורם גאון, יגאל בשן, שלמה ארצי ורבים אחרים.
הסדרה הוקרנה בפסטיבל ירושלים ובפסטיבל חיפה, שודרה בערוץ 2 והייתה מועמדת לפרס הסדרה התיעודית הטובה ביותר מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה. היא נכתבה, בוימה וצולמה על ידי ארז לאופר, ונערכה על ידי מירי לאופר ודן ערב.
תקציר העלילה.
יורים ושרים מספרת את סיפורם האישי-קבוצתי של היוצרים והמפקדים שהיו בלהקות הצבאיות. הסדרה מצביעה על מקומם האידאולוגי והשפעתן הלאומית של הלהקות דרך ראיונות וקטעי ארכיון.
פרק ראשון: הפלמ"חניק מחפש את המחר (1945–1956).
פרק זה עוסק בראשיתן של הלהקות הצבאיות ובמרכזיותן כחלק מן המאמץ לבניין האומה ועיצובו של האתוס. להקת "מעין זה", מופיעה למול הבריגדה היהודית במלחמתה בנאצים; ה"צ'יזבטרון", הלהקה של הפלמ"ח, מייצרת את הפסקול של מלחמת העצמאות. התחרות הסמויה שבין להקת הנח"ל – הלהקה הצבאית ה"צברית", ולהקת פיקוד צפון – להקה המתאפיינת ב"גלותיות" מסוימת, מלווה את הצבא והמדינה דרך פעולות התגמול בואכה מבצע קדש, 1956.
פרק שני: מחוף אילת עד חוף שנהב (1956–1968).
פרק זה נפתח בראשית 1957. בתום מבצע קדש מפנה ישראל את חצי האי סיני ומתפנה ל"עשור השקט" בתולדותיה. להקות רבות, ובראשן להקת הנח”ל משגשגות לאורך התקופה. בצד הנחלת ערכי ההגנה וההתיישבות עסוקות הלהקות בשנים אלה ביצירת כוכבים מרכזיים עבור שוק הבידור הישראלי. מלחמת ששת הימים, מסמנת קו שבר תרבותי: את מקום הראשוניות והתמימות תופסות תחושת הכוח ותאוות הכיבוש. המדינה והלהקות משנות את פניהן.
פרק שלישי: החיים היפים (1968–1971).
פרק זה עוסק בתור הזהב של הלהקות ומתחיל עם סיום מלחמת ששת הימים. ישראל שיכורת ניצחון וצה”ל מספק את הבידור במרחבים החדשים כמו גם לשוק האזרחי. עשרות להקות פועלות באותה עת: מהללות את גבורת הצבא ועורגות לשלום. בחזית, נופלים, בטפטוף איטי, עשרות חיילים – מלחמת ההתשה.
פרק רביעי: צוחק מי שצוחק אחרון (1971–2004).
פרק זה עוסק בדעיכתן של הלהקות הצבאיות במקביל להתפרקותו של הקונצנזוס בחברה הישראלית. שורת אירועים, ביניהם מלחמת יום כיפור, 1973, המהפך הפוליטי, 1977, מינויו של רפאל איתן לרמטכ”ל ומלחמת לבנון, 1982 – סותמים את הגולל על הלהקות. יותר מעשרים שנה אחרי, כשכיבוש והתנתקות מתערבבים זה בזה, חוזרות הלהקות. בצה”ל מוקמות להקות חדשות ובאמצעי התקשורת חוגגת הנוסטלגיה לשיריהן מפעם.
משתתפים.
בסדרה מופיעים ומתראיינים מיטב אמני ישראל: אריק איינשטיין, שלום חנוך, חנה מרון, נתיבה בן-יהודה, חיים טופול, גבי עמרני, עליזה רוזן, ישראל פוליאקוב, שלמה ארצי, ניצה שאול, חיים חפר, נעמי פולני, גיורא מנור, יעקב בודו, יהורם גאון, יגאל בשן, ששי קשת, שולה חן, שמואל אימברמן, דני ליטאי, מירי אלוני, אופירה גלוסקא, עדנה לב, ירדנה ארזי, עמוס טלשיר, רותי הולצמן, דודו זכאי, עמרי ניצן, רוני בראון, ברייני ויינשטוק, דורית ראובני, אסתר שמיר, משה בקר, שאול ביבר, ענת גוב, דפנה ארמוני, רוחמה רז, דויד ברוזה ושמואל הספרי.
הפקה.
הסדרה הופקה על ידי עדנה קוברסקי ואלינור קוברסקי מחברת "עדן הפקות" ושודרה בערוץ 2. היא יצאה בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו וטלעד.
ביקורות.
העיתונאי גואל פינטו כתב באתר הארץ שלדעתו יוצר הסדרה ארז לאופר הוא אחד הדוקומנטריסטים המסחריים הטובים בישראל, ושבסדרה זו הוא "הציב לעצמו מטרות קשות, אולי בלתי אפשריות: מצד אחד תיעוד, ומצד שני הצבת מראה מול הישראליות והמיליטריזם הטבוע בה." פינטו מצביע על הקשר הבעייתי שבין החזון האמנותי-ביקורתי של לאופר מחד לבין תלותו בגופים ציבוריים ומסחריים מאידך, ועל הצורך בחוק הקולנוע ש"יוכל להעניק חופש ליוצרים מעניינים כמו לאופר ולשחררם מהתלות בזכייניות ערוץ 2, המסרסת כל ביקורת חברתית. מעניין לציין ששמה הלועזי של הסדרה הוא "צה"ל, המחזמר" - שם שאולי בו טמונה הביקורת שלאופר לא העז להציג בבירור בסדרה."
דוד שליט הוסיף וכתב באתר גלובס שהבעיה המרכזית בסדרה היא ביסוסה על "דברי בוגרי הלהקות ונציגי הצבא, שזה בערך כמו לבסס ספר היסטוריה על מלחמה מציטוטי לוחמים על הקרבות בהם השתתפו, וגם לתת להם לספק אבחנות על סיבות המלחמה, מהלכיה ותוצאותיה. [...] המצוטטים בסדרה מזכירם את אותם חיילים ותיקים מהאימפריה הבריטית שנזכרים בערגה בימיהם הקולוניאליסטים בהודו. מישהו צריך להוציא מהם את סיפור הקשר הזה שבין פזמון לשלטון." הוא גם התייחס להבדל בין ארצות הברית, שעשתה שימוש באמנים-אזרחים לשיפור המורל הלאומי (בוב הופ, מרילין מונרו, ראקל וולש), לבין ישראל ש"הצמידה אותם לצבא כיחידה לכל דבר, בפיקוח הצבא, בשליטה על התכנים, וכך ממלחמת העצמאות ועד ימינו."
לורנס קראוס
לורנס מקסוואל קראוס (באנגלית: Lawrence Maxwell Krauss; נולד ב-27 במאי 1954) הוא פיזיקאי וקוסמולוג תאורטי אמריקאי-קנדי ממוצא יהודי, שלימד בעבר באוניברסיטת המדינה של אריזונה, אוניברסיטת ייל וב. הוא הקים את פרויקט Origins של ASU, המכונה כיום יוזמה בין-פלנטרית של ASU, לחקר שאלות מהותיות אודות היקום ושימש כמנהל הפרויקט. בחקירת טענות בדבר התנהגות מינית בלתי הולמת של קראוס, קבעה ASU כי הפר את מדיניות האוניברסיטה, והדיחה אותו ממנהלת פרויקט האוריגינס ביולי 2018. הוא המשיך לכהן כפרופסור ב-ASU עד שפרש במאי 2019. כיום הוא משמש כנשיא קרן פרויקט Origins וכמנחה הפודקאסט של The Origins עם לורנס קראוס.
קראוס תומך בהבנת הציבור את המדע, מדיניות ציבורית המבוססת על נתונים אמפיריים תקינים, ספקנות מדעית וחינוך מדעי. קראוס, המגדיר עצמו אתאיסט, מבקש לצמצם את ההשפעה של מה שהוא רואה כאמונות טפלות ודוגמה דתית בתרבות הפופולרית.
קראוס הוא מחברם של מספר ספרים רבי מכר, כולל הפיזיקה של מסע בין כוכבים ("," 1995) ויקום מכלום (", 2012").
ראשית חיים וחינוך.
קראוס נולד ב-27 במאי 1954 בעיר ניו יורק, אך שהה בילדותו בטורונטו, אונטריו, קנדה. הוא גדל בבית יהודי. קראוס קיבל תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה בהצטיינות מדרגה ראשונה באוניברסיטת קרלטון ב-1977, וקיבל תואר דוקטור לפיזיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנת 1982.
קריירה.
לאחר שהיה חבר ב של אוניברסיטת הרווארד, קראוס הפך לפרופסור עוזר באוניברסיטת ייל בשנת 1985 ולפרופסור חבר בשנת 1988. הוא התמנה להיות פרופסור לפיזיקה, פרופסור לאסטרונומיה, והיה יו"ר המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת קייס ווסטרן רזרב משנת 1993 עד 2005. בשנת 2006 הוביל קראוס את היוזמה להצבעת אי אמון נגד מי שכיהן אז כנשיא האוניברסיטה והרקטור . ההצבעות התקיימו ב־2 במרץ 2006, והסתיימו בתוצאות: 131–44 נגד הונדרט ו-97–68 נגד אנדרסון.
באוגוסט 2008 הצטרף קראוס לאוניברסיטת המדינה של אריזונה כפרופסור בבית הספר לחקר כדור הארץ והחלל במחלקה לפיזיקה, במכללה לאמנויות ומדעים ליברלים. הוא גם הפך למנהל פרויקט המקורות, יוזמה אוניברסיטאית "שנועדה לחקור את השאלות הבסיסיות ביותר של המין האנושי בנוגע למוצאו". בשנת 2009 הוא סייע בחנוכת יוזמה זו בסימפוזיון המקור, בו השתתפו שמונים מדענים, מתוך כשלושת אלפים איש.
בין התורמים לפרויקט המקורות נכללה קרן בשם "חינוך משופר", המנוהל על ידי עבריין המין ג'פרי אפשטיין. בשנת 2011, קראוס הגן על הקשר עם אפשטיין ואמר כי הוא ראה את אפשטיין עם נשים צעירות אך לא עם נשים קטינות בבירור.
קראוס מופיע בתקשורת הן בארצות הברית והן מחוצה לה, לצורך סיוע ליצירת קרבה בין הציבור למדע. הוא כתב גם מאמרי מערכת ל"ניו יורק טיימס ". כחלק מהופעתו בשנת 2002 בפני מועצת בתי הספר הממלכתית באוהיו, התנגדותו לעיצוב תבוני זכתה להבלטה לאומית.
קראוס השתתף והיה נואם בסימפוזיה של Beyond Belief הן בנובמבר 2006, והן באוקטובר 2008. הוא כיהן בוועדת מדיניות המדע לקמפיין הנשיאות הראשון של ברק אובמה (2008), ובנוסף באותה שנה הוא נבחר לתפקיד נשיא שותף של מועצת החסות של עלון המדענים האטומיים. בשנת 2010 הוא נבחר לדירקטוריון התאחדות המדענים האמריקאים, וביוני 2011 הצטרף כפרופסור של ה, מכללה פרטית בלונדון. בשנת 2013 קיבל משרה של פרופסור במשרה חלקית בבית הספר למחקר אסטרונומיה ואסטרופיזיקה במחלקה לפיזיקה של האוניברסיטה הלאומית האוסטרלית.
קראוס נמנה עם מבקריה של תורת המיתרים, ביקורת המובעת בספרו מסתתר במראה (2005 ""). בספרו "יקום מכלום", אמר על תורת המיתרים כי "עדיין אין לנו מושג אם המתחם התאורטי המדהים הזה באמת קשור לעולם האמיתי." במרץ 2011 יצא ספרו "": חייו במדע של ריצ'רד פיינמן. הספר "יקום מכלום" - עם אחרית דבר מאת ריצ'רד דוקינס פורסם בינואר 2012 והפך לרב מכר של ניו יורק טיימס תוך שבוע. במקור, ההקדמה אמורה הייתה להיכתב על ידי כריסטופר היצ'נס, אך היצ'נס היה חולה מכדי להשלים זאת. גרסת הכריכה רכה של הספר הופיעה בינואר 2013 עם קטע חדש בהקדמה, הדן בגילויו של בוזון היגס בשנת 2013. ב־21 במרץ 2017, התפרסם ספרו החדש ביותר, "הסיפור הגדול ביותר שאי פעם אמר - עד כה: מדוע אנחנו כאן?" (?"The Greatest Story Ever Told—So Far: Why Are We Here)." הוא שוחרר בגרסת כריכה קשה, כריכה רכה ושמע.
מאמר מיולי 2012 ב-Newsweek, שנכתב על ידי קראוס, מציין כיצד חלקיק היגס קשור להבנתנו את המפץ הגדול. הוא גם כתב קטע ארוך יותר בניו יורק טיימס בו הסביר את המדע העומד מאחורי החלקיק וחשיבותו.