נשוי ואב לשלושה, מתגורר במודיעין-מכבים-רעות.
קריסטובליט
קריסטובליט הוא פולימורף (בעל אותו הרכב כימי, אבל בעל מבנה שונה) של המינרלים קוורץ וטרידימיט הנוצר בחום גבוה. הקריסטובליט מופיע בדרך כלל כגבישים אוקטהדרליים לבנים או חסרי צבע בתוך חללים בסלעים געשיים חומציים ובמרבצי דיאטומיט (סוג של סלע המורכב ממאובני צורניות) שעברו התמרה, בתצורת מונטריי בקליפורניה ובמקומות דומים.
מקור השם.
הקריסטובליט תואר לראשונה ב-1887 מדגימות שנאספות ברכס סרו סן קריסטובל (Cerro San Cristóbal) במדינת אידלגו שבמקסיקו. המינרל קרוי על שם המקום בו תואר לראשונה. משערים כי המינרל לוסטיט (Lussatite) הקרוי על שם המקום בו נתגלה, הכפר לוסט (Lussat) במחוז פוי-דה-דום (Puy-de-Dôme ) בצרפת, אותו תיאר המינרלוג הצרפתי פרנסואה ארנסט מאלאר ב-1890, הוא סוג של קריסטובליט.
תכונות.
הקריסטובליט יציב רק בטמפרטורות שמעל ל-1470ºC, כאשר נוכחות אדי מים והלחץ הפנימי יכולים לשנות את הטמפרטורה של הגבול התחתון של ההתגבשות, אבל הוא יכול להתגבש ולהשאיר יציב באופן מטאסטבילי בטמפרטורות נמוכות יותר. היציבות של הקריסטובליט מחוץ לתחום היציבות התרמודינמי שלו מתרחשת משום שהמעבר מקריסטובליט לקוורץ או טרידימיט הוא סוג של "שיחזור", הדורש שבירה וסידור מחדש של המבנה המרחבי של הסיליקה. מבנים אלו מורכבים מארבעונים של SiO4 בהם כל אטום חמצן משותף לשני ארבעונים סמוכים, כך שנוסחת המבנה הכימי של הסיליקה היא SiO2. נוסחה זו זהה לכל המינרלים החברים בקבוצת הקוורץ, הכוללת גם את הטרידימיט, הקואסיט והסטיסהוביט. ההבדל בין המינרלים נובע, בין השאר, מהתגבשותם בטמפרטורות שונות. שבירת הקשרים הנדרשת להמיר קריסטובליט לקוורץ או לטרידימיט דורשת אנרגיית שפעול ניכרת ויכולה לארוך אלפי שנים. אטומים של אלומיניום או נתרן בגביש עשויים להגדיל יציבות זו. הסיליקטים בעלי מבנה מרחבי ידועים בשם מינרלים טקטוסיליקטיים.
קשיותו של הקריסטובליט היא בין 6 ל-7 בסולם מוס ומשקלו הסגולי הוא 2.33 גרם לסמ"ק. מבחינת תכונותיו האופטיות הקריסטובליט הוא חד-צירי חיובי, בעל מקדם שבירה של 1.48, ולגבישים יש שבירה כפולה בולטת. גבישים תאומים נפוצים למדי.
קיימת יותר מצורה אחת של המבנה של קריסטובליט. בטמפרטורות גבוהות המבנה הוא קובייתי, צורה המכונה קריסטובליט-β. מבנה טטרגונלי של הקריסטובליט נוצר כאשר המינרל מתקרר מתחת ל-268ºC בלחץ אחיד מכל הכיוונים, צורה המכונה קריסטובליט-α או רק קריסטובליט. מבנה זה נוצר מהמבנה הקובייתי על ידי הטיה סטטית של הארבעונים של הסיליקה במבנה. המרה זו מכונה המרת גבוה-נמוך או המרת formula_1. בדרך כלל לא ניתן למנוע את המרת תצורת ה-formula_2 הקובייתית לתצורה הטטרגונלית על ידי קירור מהיר במיוחד. במקרים נדירים יכולה הצורה הקובייתית להישמר אם הגרעין הגבישי נעוץ בתוך מסת אם שאינה מאפשרת את העיוות הספונטני המתרחש בהמרה, הגורם לשינוי בצורת הגביש. המרה זו מתבצעת בצורה מקוטעת. הטמפרטורה המדויקת הנדרשת להמרה תלויה בגבישיות של דוגמת הקריסטובליט וזו תלויה בגורמים כמו כמה זמן שהתה הדוגמית בטמפרטורה מסוימת.
מצב β הקובייתי מורכב מארבעוני סיליקה שהתפזרו בצורה דינמית. צורת הארבעונים נותרת סדירה יחסית והם הוזזו ממיקומם הסטטי האידיאלי בשל פעולה של מחלקה של פונונים של תדירות נמוכה המכונים "rigid unit modes". "קפיאה" של אחד מ-rigid unit modes אלו היא המצב המאפשר את המרת α–β.
בשלב ההמרה ממצב β ל-α רק אחד משלושת הצירים הקריסטלוגרפיים בקובייה שומר על ציר הסיבוב, שאורכו פי ארבעה בצורה הטטרגונלית. בחירת הציר היא אקראית, ולכן יכולים לצמוח גבישים תאומים מתוך אותו גרעין. שונות מרחבית זו של הגבישים התאומים בשילוב עם טבעה המקוטע של ההמרה עלולים לגרום לנזק מכני ניכר לחומרים בהם יש קריסטובליט והעוברים באופן תכוף דרך טמפרטורות של התמרה, כדוגמת לבנים חסינות אש.
כאשר מתרחש תהליך של Devitrification (בתהליך חימום זכוכית נוצרת על פניה משטח או קמטים לבנים לא רצויים בשל התגבשות) הגבישים הראשונים שנוצרים הם של קריסטובליט, אפילו כאשר הטמפרטורה היא מחוץ לתחום היציבות התרמודינמי שלו. הטבע הבלתי מסודר הדינמי של מצב ה-β אחראי חלקית לאנתלפיה הנמוכה בהיתוך של סיליקה.
בחימום של קריסטובליט עד לטמפרטורה של 180ºC נהפך הקריסטובליט לצלול ושקוף, אבל כשהוא מתקרר הוא הופך לבנבן ושקוף למחצה בחזרה.
שימושים.
הכדוריות הזעירות שקוטרן נע בין 150 עד 300 ננומטר הבונות את האופאל היקר, והאחראיות למשחק הצבעים המרהיב שהפך אותו לאבן חן מבוקשת, בנויות מקריסטובליט שהתגבש באופן מטאסטבילי בטמפרטורות נמוכות. גם "פתיתי השלג" המופיעים על פניו של הסלע המוכר בכינוי "אובסידיאן פתיתי שלג" (Snowflake Obsidian) הנמכר בחנויות לאספני מינרלים הם בעצם מקבצים זעירים של גבישי קריסטובליט קטנים.
מעבר לשימוש העקיף באופאל וב"אובסידיאן פתיתי שלג", חשיבותו העיקרית של הקריסטובליט היא בתחום הפטרולוגיה, בציינו את הטמפרטורה בה התגבש הסלע המכיל אותו. מתחת ל-1,470ºC מתגבש הטרידימיט ומתחת ל-870ºC מתגבש קוורץ הסלע. סלע מותך יכול לעבור כמה שלבים בעת ההתגבשות ולכן לעיתים מוצאים את כל שלושת הסוגים באותו סלע, דבר המקשה על הבנת סביבת ההיווצרות.
סביבת ההיווצרות ותפוצה.
הקריסטובליט הוא מינרל נפוץ, אם כי בדרך כלל כגבישים מיקרוסקופיים. גבישים מקרוסקופיים ניתן למצוא בעיקר בחללים בסלעים געשיים בזלתיים עד ריוליטים, דוגמת אובסידיאן מסוג "פתיתי שלג"; באבני חול שעברו התמרת מגע בזמן הדיאגנזה של הסלע, תופעה שגרמה להתגבשות מחדש של סלעי המשקע הצורניים; במרבצי דיאטומיט (סוג של סלע המורכב ממאובני צורניות) שעברו התמרה, בתצורת מונטריי בקליפורניה ובמקומות דומים.
מקומות בהם ניתן למצוא קריסטובליט כוללים את סרו סן קריסטובל (Cerro San Cristóbal) במדינת אידלגו שבמקסיקו (שם נתגלה המינרל לראשונה); במחוז טוקאטוקה (Tokatoka) בניו זילנד; במאיאן (Mayen) ובמנדיג (Mendig) במחוז אייפל בגרמניה; בהרי סאן חואן (San Juan) בקולורדו, צוק אובסידיאן בפארק הלאומי ילוסטון בויומינג ועל הר לאסן בפארק הלאומי הגעשי לאסן בקליפורניה ובפארק הלאומי קרייטר לייק שבאורגון שבארצות הברית.
הרשומות הראשוניות
הרשומות הסלאביות הראשוניות
שיוט על-קולי
מטוס בעל יכולת שיוט על-קולי הוא מטוס המסוגל לטוס במהירות על-קולית ללא שימוש במבער אחורי.
מבערים אחוריים, אשר נמצאים בשימוש ברוב מטוסי הקרב כדי לנוע במהירות על-קולית, הם בזבזניים במיוחד ביחס לפעולת מנוע סילון שגרתי עקב לחץ נמוך שנמצא בדרך כלל בצינור פליטה. לכן מטוס המסוגל לבצע שיוט על-קולי הוא בעל יכולת עמידות גבוהה יותר במהירויות על-קוליות מאשר מטוס שאינו יכול.
בנוסף על כך, בלי הצורך לסחוב כמויות גדולות של דלק, מטוס בעל יכולת שיוט על-קולית יכול להיות בעל יתרון ביחס ניצולת הדלק (כלומר - משקל הדלק לחלק במשקל הכולל של המטוס), ולכן יכול לטוס רחוק יותר במהירות גבוהה יותר ממטוס ללא יכולת זו, בקיבולת דלק זהה.
שיוט על-קולי מקטין את החתימה התרמית של המטוס, ביחס למטוס בעל מבער אחורי אשר גזי הפליטה מגדילים את החתימה התרמית שלו.
מידלמארץ'
מידלמארץ' (באנגלית: Middlemarch) הוא רומן מאת ג'ורג' אליוט. זהו הרומן השביעי שכתבה אליוט והלפני האחרון. ג'ורג' אליוט החלה לכתוב אותו ב-1869, והפסיקה לזמן מה בעקבות מחלת בנו של ג'ורג' לואס, שותפה לחיים. במשך השנים 1871–1872 הרומן מידלמארץ' פורסם בהמשכים.
הרומן מתמקד בעיירה הדמיונית "מידלמארץ'" בשנים 1830–1832, והוא מכיל עלילות מרובות ומספר רב של דמויות. בנוסף לנושאים המרכזיים והקשורים זה לזה ברומן, הוא עוסק בנושאים פוליטיים ורעיונות רבים, דוגמת מעמד האישה, נישואין, אידיאליזם וחשיבות עצמית, דת וצביעות, רפורמה פוליטית וחינוך.
הרומן מידלמארץ' זכה לפופולריות ונחשב עד היום (2019) לאחת מיצירות המופת בספרות האנגלית, על אף שכמה מבקרים הביעו את אי שביעות רצונם לגבי עתידה הצפוי של דורותיאה, אחת הדמויות הראשיות. וירג'יניה וולף טענה על הרומן שהוא ספר נהדר, ועל אף חוסר השלמות שלו הוא אחד מן הרומנים היחידים בשפה האנגלית הכתובים למבוגרים.
רקע.
ב-1 בינואר 1869 ג'ורג' אליוט רשמה את משימותיה לשנה הקרובה ביומנה. הרשימה כללה "רומן בשם מידלמארץ'", לצד כמה שירים ופרויקטים נוספים. הרומן האחרון שלה עד אז, "פליקס הולט", פורסם לפני יותר משנתיים ולא נמכר היטב. למרות זאת, עלילת הרומן החדש אמורה הייתה להתרחש באותה תקופה כמו העלילה של פליקס הולט, ערב קבלת חוק הרפורמה של 1832 באנגליה וויילס, ולהתמודד עם סוגיית הגדלת מספר הזכאים להצביע בבחירות.
בגרסה הראשונית שלו, מידלמארץ' הוא סיפור שבו מעורבים רופא שאפתן בשם לידגייט, משפחת וינסי, ומר פדרסטון. התקדמות הרומן הייתה איטית. עד ספטמבר רק 3 פרקים של הרומן הושלמו. הסיבה העיקרית לחוסר ההתקדמות הייתה הסחת הדעת שנוצרה בעקבות המחלה של בנו של לואס, ת'ורני, שגסס משחפת. בעקבות מותו ב-19 באוקטובר 1869, אליוט הפסיקה לכתוב את הרומן. בנקודה הזו לא בטוח אם אליוט התכוונה להמשיך בפרויקט המקורי. בנובמבר 1870, יותר משנה לאחר מכן, היא החלה לעבוד על סיפור חדש לחלוטין, "מיס ברוק", שהדמות המרכזית בו היא דורותיאה ברוק. הרגע המדיוק שבו היא התחילה לשלב בין העלילה הזו לעלילה של מידלמרץ' לא ידוע, אך הפרויקט יצא לדרך במרץ' 1871.