התפתחות הקצונה הסדירה בשנים 1973–1982 ממחישה את מגמת ניפוח התקורות וכיצד ניפוח אינפלציוני זה גרם לדפורמציה מבנית, שסופה היה הרס עצמי. עודפי הקצונה יצרו פיחות מתמשך במעמדה והובילו להסתאבותה. חמש עשרה שנות הזנחה הספיקו כדי שקצונה סדירה בריאה, בוטחת בעצמה, דינמית ובעלת תושייה, תהפוך לבירוקרטיה של "ראשים קטנים", שתפקודה וביצועיה בינוניים ואף עלובים. קצב התפתחות הקצונה ממלחמת יום הכיפורים למלחמת שלום הגליל היה יותר מכפול מקצב התפתחות צבא היבשה. בנוסף, רק 10% מתוספת הקצונה הוכשרה לפיקוד על לחימה והוזרמה לדרג הלוחם. 90% מהתוספת צמחה והוכשרה במסלולים מנהלתיים והוזרמה לתקורות של מפקדות ושירותים. טכנוקרטים, פקידים ומנהלנים האפילו יותר ויותר על קצינים שקיבלו הכשרה צבאית מקצועית, וערב מבצע שלום הגליל הפכה הבירוקרטיזציה של הקצונה לעובדה מוגמרת. נוסף על כך, פירמידת הקצונה התהפכה. תקני קצונה נמוכים הומרו לתקני קצונה גבוהים ועצמת הניפוח עלתה ככל שהדרגה הייתה בכירה יותר. במצב זה נעלם מרווח המיון והסינון המתבקש בין הדרגות, הקידום היה כמעט אוטומטי ובכך פגע במוטיבציה, באמביציה ובהשגיות. כל מה שנדרש הוא "לא להסתבך" וכך ההשלכות מתפקודם של "ראשים קטנים" היו הסתאבות ופיחות באיכות שהתפתחו בקצב ממאיר. עודפי הקצונה הבכירה יצרו אבטלה גלויה (קצינים הממתינים בביתם לשיבוץ) ואבטלה סמויה (קצינים המשובצים בתקנים נמוכים מדרגת הכתף שלהם, בתקני מילואים, או ללא תקן בכלל) שהצביעה על דפורמציה מבנית והסבירה את חולשת הפיקוד הצבאי שהופגנה במלחמת שלום הגליל. מערכת צבאית הפועלת בתנאי מחסור בקצינים תעסיק את קציניה רק בדברים החיוניים והחשובים ותצמיח מפקדים בעלי כושר מצביאות ופיקוד. המחיר המהותי של אינפלציית הדרגות אינו רק תוספת השכר הנובעת מכך שאל"ם עושה עבודת רס"ן, אלא הפיחות באיכויות ובביצועי הקצונה. עודפי הקצונה לא היו בדרג הלוחם, אלא ביחידות התקורה וגרמה בהם לפיצול תפקידים ומשימות לפלחים ולפלחי פלחים, שיצרו עבודה זה לזה, רבו על סמכויות ואחריות והפכו את התיאומים ביניהם לבלתי אפשריים, המציאו פונקציות סרק והליכים מנהליים, סיבכו כל משימה, פרויקט ומטלה, כדי להצדיק את קיומם וכך תרם כל אחד סיבוך פרטי משלו. קצינים במערך המחקר ייזמו רק פרויקטים יומרניים, מסובכים ויקרים. קצינים במערך הפיקוח פיתחו מנגנונים ושגרות פיקוח אין סופיות. קצינים במערך הלוגיסטי ניפחו מפרטי דרישות והגדירו מפרטים אבסורדיים, שמנעו גם רכישת "מוצרי מדף" זולים יותר וכן הלאה. כך מצאו את עצמם קציני מטה טובעים בניירת ומסיטים את הדגש מהעיקר – התמודדות עם סוגיות שלמות וכוללות, לטפל – התעסקות בפרטים. ה"פיקוד" הצבאי הפך לניהול וזה נשחק לתת ניהול, שהתבסס על רמות כופלות וחופפות של רסיסי תפקידים, על פעולות בירוקרטיות, על ניירת ועל ניסיון אבוד מראש לתאם ביניהם ולשכך את היריבויות שנוצרו בהכרח בין ממלאי תפקידים כופלים ומתחרים. במהלך המלחמות על התקציבים, העוצמה, והכבוד המפסיד העיקרי היה צה"ל והתקבלו החלטות ארגוניות ואחרות שעמדו בסתירה להגיון מקצועי ולשיקול מבצעי. בתנאים כאלה נמנעת כל אפשרות להכין את הקצונה להתמודד עם אחריות כוללת. התפתח מיתוס הרוטציה המהירה בתפקידי פיקוד על יחידות לוחמות וכך ביחידות הלוחמות מכינים מפקדים את יחידותיהם לביקורות ולא למלחמה. הם יודעים שכל מי שיחרוג מנורמות הראש הקטן ייחשב עושה צרות ויסכן את הקריירה שלו, לכן הם מטאטאים את הבעיות מתחת לשטיח, בתקווה לסיים קדנציה פיקודית מבלי להסתבך. הרוטציה המהירה והעובדה שבמכללה לפיקוד ולמטה ובמכללה לביטחון לאומי מלמדים הכל חוץ מאסטרטגיה וטקטיקה יוצרת קצינים בכירים חסרי ידע בטקטיקה, ללא כושר מצביאות ופיקוד וללא ניסיון והם מתנסים לראשונה בהפעלת יחידותיהם במלחמה. כך הפכה הרוטציה מנוף לקידום קצינים לא מקצועיים, לא מומחים ולא מנוסים וכך היא תורמת לדה-מיליטריזציה של הקצונה.
הסתאבות המטה הכללי.
לכל שנאמר בפרק יש מכנה משותף: המטה הכללי. הוא שאפשר לכל התופעות האלה לקרות, הוא לא תיפקד כמפקדת על, הוא נמנע מלהפיק לקחים וליישמם בעקבות מלחמות והוא שאיפשר לדפורמציות להתפשט בתוכו כגידול ממאיר שפגע בכל חלקה טובה והוביל להסתאבותו. כבר ב-1973 נגרר הפיקוד העליון אחר הפיקודים המרחביים ולא הוא זה שיזם מהלכי מלחמה. בתקופה שבין המלחמות הוא לא תפקד כדרג מקצועי על-זרועי עליון. הוא היה "מוטה יבשה", שהחניק את זרוע הים, אך איפשר תת-פיקוח על זרוע האוויר, ברוח ייעוד שעוצב על ידי שיקולים סקטוריאלים של התעשיות הביטחוניות. הוא לא תפקד כמפקדה מקצועית יבשתית בתחום תפיסת המלחמה, תורת הלחימה, הארגון ומבנה כוח היבשה. כל צבא מתאפיין במבנה ארגוני קשיח התקרב לדגם הוובריאני האידיאלי של בירוקרטיה. המהות הצבאית מכתיבה דרישות מבניות חד משמעיות והפרדה בין אישיות הפרטים בארגון לבין הסטטוס הארגוני שלהם. הדפורמציה המבנית שפגעה במטה הכללי מיסדה את היפוכן של התכונות האלה. סמכויות ואחריות התפצלו, התמסמסו ונשחקו, עד שנבצר מבעלי תפקידים לדעת מה סמכויותיהם ולהתאמן במימושם ובהפעלת אחריות כוללת בין המלחמות ובהן. ההפרדה בין התפקידים לבין ממלאיהם התעמעמה ומינוי בעלי התפקידים נעשה לפי שיוכם לקליקות ולא לפי מיומנויותיהם המקצועיות והישגיהם. כך תפסו האלתור, הפרגמטיזם והאופורטוניזם הבירוקרטי את מקומה של המקצועיות הצבאית. המטכ"ל שקע יותר ויותר בניהול בירוקרטי שהתפתח כתחליף לפיקוד הצבאי, למקצועיות צבאית ולעבודת מטה גבוה, וכך לא רק הסתאב אלא גם נקלע לסחרור ספירלי ולמערבולת חסרת מוצא.
עוצמת היתר של "מוסד הרמטכ"לות".
אותן דפורמציות מבניות שהחלישו את המטכ"ל חיזקו את הסטטוס הארגוני של העומד בראשו. הביטויים המוחשיים לכך הם מוטת שליטה בלתי אפשרית, של פיקוד ישיר על ראשי האגפים, אלופי הפיקודים המרחביים, מפקדי הזרועות, חלק מקציני החייל הראשיים וגורמים נוספים. התחומים והנושאים בהם הרמטכ"ל הוא מקבל ההחלטה היחיד רחבים מדי. לרמטכ"ל מונופול על קביעת יעדי צה"ל ברוח אישיותו, נטיותיו והעדפותיו כאילו הצבא הוא קניינו הפרטי. גם לאחר שהתחלף רמטכ"ל לא שונו יעדים כגון אלה שקבע רמטכ"ל קודם וזאת גם כשקיצוצים תקציביים פגעו במבנה הכוח וגררו קיצוץ יחידות לוחמות. המטכ"ל, לא רק שלא ערער על המונופול של הרמטכ"ל בתחום היעדים, הוא אף נמנע מלחוות דעה על נושאים בתחום אחריותו וסמכותו, וכך תרם לא רק לפיחות באחריות ובסמכותו, אלא גם להתחזקות "מוסד הרמטכ"לות". קידומים, מינויים ושיבוצים בדרגות הבכירות נעשו לפי נאמנויות אישיות ותגמול על נאמנות אישית לרמטכ"ל ולא נאמנות לתפקיד.
התפוררות האגפים והסתרבלותם.
בהגדרת ייעוד אג"ם – אגף המטה – נקבע כי "יישא באחריות המטה לתיאום אגפי המטה ועבודתם", כלומר, תפקידו לכוונן את גורמי המטכ"ל כך שיפעלו בו בזמן בתאום ובהרמוניה. בפועל נפגע אג"ם יותר מכל גורם אחר מהתפצלות התפקידים והמבנים הארגוניים לפלחים, לפלחי פלחים ולרסיסים. איברים עיקריים שלו נעקרו ממנו והפכו לגורמים מטכ"ליים עצמאיים שלא הפסיקו להתנפח ולהסתרבל ואף להוסיף להתפצל. אותם איברים שהתנתקו ו"זכו בעצמאות" מצאו לעצמם עיסוקים רבים ומגוונים – פרט לייעודם המקורי. מאז שכל גורמי המטה הוכפפו ישירות לרמטכ"ל, התרוקן "אגף המטה" מתכניו ומכליו ואיבד את תפקידו לנווט, להוביל, לתאם, לשלוט ולפקח וכוונון אגפי המטה הפך לריטואל עקר, חסר מהות וחסר שיניים, שסממניו החיצוניים הם סבבים אין-סופיים של דיונים בתוכניות מקוטעות שאינן נגזרות מראייה כוללת רב שנתית. אפילו תואר "סגן הרמטכ"ל" שהוצמד לראש אג"ם, כדי להקנות לו פיצוי של כבוד, לא העניק לו תוכן ממשי או מעמד להוביל ולנווט, אלא להפך – מחד, רמטכ"לים ראו בסגנים מי שנושפים בערפם כמועמדים להחליפם; מאידך, סגני הרמטכ"ל, שקיוו לתפקיד הרמטכ"ל, העדיפו "שקט תעשייתי" ותמיכת רוב גורמי המטכ"ל מבלי להסתכסך איתם.
בהמשך מדגים ולד את טענותיו שבכותרת ומסכם כי נוצרה שניות בערוצי התקשורת והדיווח לשני צינורות מקבילים: הצינור האג"מי של הפירמידה המבצעית והצינור המקצועי של קציני החייל הראשיים. כפילות זו פוגעת בעיקרון אחידות הפיקוד, תורמת לרעשים מיותרים, ממסמסת את האחריות ויוצרת מצב שבו נוח לכל הגורמים לפעול בתחומי המרווח שנוצר בעקבות השניות ומוצאים יתרונות במציאות שעיקרה אחריות וסמכות עמומות ודיווחים סותרים.
"שיטה" בלתי-אפשרית של עבודת מטה.
בהיעדר תורת מטה-גבוה שלמה, כתובה ומוסמכת, ממנה צריכות להיגזר תורות ההפעלה של הרמות שתחתיה, נזקק צה"ל לתחליפים מאולתרים, חלקיים ולא בדוקים; מושמט הבסיס למקצועיות עבודת המטה ועצם תפקודו ומיני אלתורים, המצאות ופטנטים מפוקפקים מתמסדים ובאים במקומה. בהמשך הפרק מדגים ולד טענה זו ומציין כי עבודת מטה מאולתרת ולא מקצועית מסתכמת לעיתים קרובות בכשלונות חוזרים ונשנים – אלא שמסרבים להכיר בהם. האלתור מפתח אוריינטציות בלתי מקצועיות שהן תוצר בלתי נמנע של מנגנוני הגנה עצמיים של קצינים לא מקצועיים, הגורמים לרתיעה מפני חשיבה מופשטת, עד כדי אנטי-אינטלקטואליזם מופגן ומוצהר, המסביר גם מדוע אין החשיבה הצבאית מתקיימת ברמת המטכ"ל, מדוע אין לטיעונים מקצועיים סיכוי לשכנע ולהתקבל ("כאן לא אוניברסיטה"), מדוע קצינים יחידי סגולה בעלי כישורים מקצועיים גבוהים ("מיעוט נדיר בצה"ל") מוצאים עצמם בסוף הדרך הרבה לפני שתרומתם למערכת מוצתה ומדוע דוחה צה"ל "השתלות" של בעלי מקצוע מהמגזר האקדמי. ולד מסכם כי "זה שמונה שנים אין למטה הכללי תוכנית רב-שנתית אינטגרטיבית לבניין הכוח, כיוון שלא רצה בה".