קבוצת הכדורגל של המועדון, שהוקם רק בשנת 1996, העפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה ברוסיה בעונת 2005. הישג השיא של הקבוצה עד היום הוא העפלה פעמיים לגמר הגביע הרוסי, בעונת 2005 בו הפסידה בתוצאה 0–1 לצסק"א מוסקבה ובעונת 2020 בה הפסידה באותה תוצאה לזניט סנקט פטרבורג.
מאז 2020, ספונסר הקבוצה הוא Promsvyazbank שבראשו עומד פיוטר פרדקוב, בנו של ראש ממשלת רוסיה לשעבר, מיכאיל פרדקוב.
היסטוריה.
הקמה ושנים ראשונות.
מועדון הכדורגל חימקי הוקם בשנת 1996 מאיחודן של שתי הקבוצות החובבניות בעיר: רודינה ונובטור. הקבוצה נרשמה לליגה החובבנית ושיחקה את משחקה ראשון ב-17 במאי 1996. מתוך 150 קבוצות חובבניות בליגה, רק האלופה יכלה לעלות לליגה השלישית, כאשר הייתה זו לבסוף חימקי שגברה במשחק האחרון על אנרגיה אוליאנובסק בפנדלים.
ב-30 בינואר 1997 חימקי הפכה באופן רשמי לקבוצת כדורגל מקצוענית ובאותה העונה סיימה שנייה בליגה השלישית והעפילה לליגה השנייה.
הקבוצה המשיכה בהעפלותיה לליגות בכירות בסוף עונת 2000 אז העפילה לליגה הרוסית הראשונה כאשר סיימה שלישית בליגה השנייה במחוז המרכזי. הקבוצה הפסידה במשחקי הפלייאוף לסברסטאל צ'רפובץ אך זו סירבה לשחק בליגה הראשונה ובשל כך העפילה חימקי אליה.
ליגת העל והליגות המקצועניות.
בסוף עונת 2006 סיימה חימקי במקום הראשון בדיוויזיה הראשונה והעפילה לפרמייר ליג הרוסי. בסוף עונת 2009 סיימה במאזן הגרוע ביותר בליגה עם 10 נקודות בלבד והודחה לליגת המשנה.
משנשרה הקבוצה מפרמייר ליג הרוסי היא עברה לשחק באצטדיון רודינה שמעתה שימש לה כמגרשה הביתי במקום ארנה חימקי החדיש.
הקבוצה הודחה לאחר מכן לליגה הרוסית השנייה ואולם בעונת 2015/16 סיימה כאלופת המערב בליגה הרוסית השנייה והעפילה בחזרה לליגה הראשונה והקבוצה התבססה בליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה.
חזרה לליגת העל.
את עונת 2019/2020 פתחה בסערה עם 29 שערים ב-14 המחזורים הראשונים של הליגה, המהווה לשיא של כל הזמנים בתולדות ליגת המשנה הרוסית ועם מאזן נטול הפסדים לאחר 11 מחזורים. באותה עונה העפילה לגמר הגביע לראשונה מאז עונת 2005, כשגם אז העפילה עד לגמר הגביע. בפברואר 2020, זכתה בטורניר גביע ליגת הכדורגל הלאומית שנערך בקפריסין ובסיכום העונה סיימה כסגנית אלופת הליגה המאפשרים לה העפלה לליגת העל לראשונה מזה עשור.
ביוני 2020 הודיעה ממשלת מחוז מוסקבה על מגעים למכירת המועדון לאיש העסקים סרגיי לומאקין, המחזיק גם בבעלות על קבוצות הכדורגל רודינה מוסקבה ומועדון ריגה. אך בהמשך נודע על כישלון המגעים והקבוצה נותרה בבעלות המחוז, דווח שספרטק מוסקבה לקחה חסות על המועדון. לקראת עונת 2020/2021 פוטר המאמן סרגיי יוראן ובמקומו הובא מאמן מצוות האימון של ספרטק, דמיטרי גונקו (שאימן את קבוצת הנוער של ספרטק ואת קבוצת ספרטק-2 מוסקבה). עם זאת, חימקי צברה 5 הפסדים ו-3 שוויונות והוחלט לפטר את גונקו ובמקומו מונה איגור צ'רבצ'נקו, שכבר במשחקו הראשון עם הקבוצה במחזור התשיעי, ב-28 בספטמבר 2020, נגד דינמו מוסקבה, חימקי השיגה ניצחון בכורה בליגה בתוצאה 1-0. בתום עונת 2021/2022 הייתה בסכנת ירידה לליגה הלאומית והתמודדה בפלייאוף הישרדות מול סק"א חברובסק, אך הצליחה לשמור על מקומה בליגה אחרי ניצחון 3:1 בסיכום שתי המשחקים.
קבוצת הנוער.
קבוצת הנוער («Химки-2», «Химки-М») הוקמה בשנת 1999 כבית הספר לכדורגל "חימקי" ומאז 2002 התמודדה באליפות מוסקבה של ליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה. מאז עונת 2018/19 מתמודדת בליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה.
כדורגל נשים.
בעבר פעלה במשך עונה אחת (2007) קבוצת כדורגל נשים שהתמודדה בליגת העל הרוסית בכדורגל נשים והעפילה לחצי גמר הגביע, אך פורקה בסוף אותה עונה. בעונת 2017/2018 הועלו דיונים להקמתה מחדש.
אצטדיון הקבוצה ומתקן אימונים.
לאחר שהעפילה לליגת העל הרוסית בכדורגל בעונת 2007, חימקי אירחה את משחקיה בארנה חימקי, עד שנת 2009 (מכיל 18,000 מושבים). ברם, לאחר הירידה לליגה השנייה הקבוצה עברה לאצטדיון רודינה (המכיל 5,083 מושבים) ולאחר מכן לאצטדיון חימקי החדשה, הקטן יותר ומכיל 3,066 מושבים בלבד, בעקבות שיפוץ שהחל באצטדיון רודינה. בעונת 2019/2020 חזרה לארח בארנה חימקי, לאחר שדינמו מוסקבה עזבה את האצטדיון.
מתקן האימונים של הקבוצה ממוקם בעיר קראטובו שבמחוז מוסקבה, שנפתח בתחילת שנות ה-2000 כמתקן האימונים של סאטורן, בשנות התמודדותה בליגת העל שלאחר שירדה ליגה הפך המקום למחנה האימונים של חימקי. שטח המתקן 11,5 הקטר עם 3 מגרשי כדורגל, משטח למשחקי כדורסל, כדורעף, קטרגל ואולם התעמלות. במהלך מונדיאל 2018 שימש כבסיס האימונים של .
סגל הקבוצה.
נכון ל-17 ביולי 2022
(בהשאלה מרובין קאזאן)
(בהשאלה מ-NK BSK Bijelo Brdo)
(בהשאלה מרוסטוב)
(בהשאלה מבאטה בוריסוב)
שלמה קראוס
שלמה קראוס הוא משורר, עיתונאי, עורך ומוציא לאור ישראלי.
ביוגרפיה.
מו"ל של הוצאת השירה "פלונית" המוציאה לאור סדרת מחזורי שירה צעירה, לשעבר עורך כתב העת לשירה "אורבניה". בהוצאתו פרסם וקידם קראוס מספר משוררים חדשים וותיקים כגון חגית גרוסמן, יהודה ויזן, מרחב ישורון, יואב עזרא ורועי צ'יקי ארד. ככתב במוסף הספרותי של "ידיעות אחרונות" ובעיתונים ובכתבי עת שונים חקר אספקטים שונים של תחום השירה וביקורת השירה. קראוס משתף פעולה עם כתבי העת לשירה "מעין", "הו!", "עכשיו", "מטעם" ובערבי ופסטיבלי שירה מאוחדים.
בתחום העיתונות כתב עבור "ידיעות אחרונות", "טיים אאוט תל אביב", "גלובס" וגופים נוספים, כמו כן מפרסם טור אישי באתר ynet העוסק בנושאים חברתיים ופוליטיים.
קראוס לקח חלק פעיל במחאה החברתית בקיץ 2011 וכעבור שנה נעצר על ידי המשטרה באירוע בו נופצו שמשות של בנק בגן העיר על ידי מפגינים.
במרץ 2009 נבחר לאחד ממאה המשפיעים ביותר על תל אביב בתחום השירה של עיתון ידיעות תל אביב. בספטמבר 2012 נבחר לאחד מ-15 אנשי השנה של "עכבר העיר" בעקבות תרומתו לניסוח ערכי המחאה החברתית וביטויה בטקסטים שכתב.
שלמה קראוס היה נשוי לשחקנית ריקי בליך. ב-2009 נולדה בתם היחידה, נעמי. בנובמבר 2011 השניים התגרשו.
ג'וזף קודלקה
ג'וזף קודלקה (Josef Koudelka; נולד ב-1938 במוראביה שבצ'כוסלובקיה) הוא צלם צ'כי, חבר בסוכנות מגנום, החי ועובד בפריז.
ביוגרפיה.
הוא החל לצלם בשנות ה-50 בהיותו נער, במצלמת בקליט בפורמט 6X6. בשנים 1956–1961 למד הנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטה הטכנית של פראג (CVUT). בתקופת לימודיו המשיך לצלם במצלמת רוליפלקס. בשנת 1961 הציג את תערוכתו הראשונה בתיאטרון סמפור. בין 1961 ל-1967 היה מהנדס אווירונאוטיקה, עבד בפראג ובברטיסלאבה, והמשיך לצלם במקביל לקריירה כמהנדס. הוא בחר לצלם תיאטראות וצוענים. לתצלומי התיאטרון שלו הייתה השפעה על דרך עבודתו עם הצוענים; על הבמה נהג להיסתובב בין השחקנים, שהעלו את המחזות שוב ושוב עבורו. גם עם הצוענים רצה להרגיש שהוא חלק מה"מחזה", כדי שיוכל לצלם אותו. קודלקה הקדיש זמן רב לעבודה עם הצוענים כדי שיוכל להגיע לראיית חייהם מבפנים. בשנת 1966 הוציא את ספר הצילום הראשון שלו לאור, וב-1967 החליט לוותר על הקריירה שלו כמהנדס והחל לעבוד כצלם במשרה מלאה. בשנה זו קיבל את הפרס השנתי של אגוד האמנים של צ'כוסלובקיה על "האיכות והחדשנות של צילומי תיאטרון" והציג בפעם הראשונה בתערוכה את תצלומי הצוענים שלו.
בשנת 1968 צילם קודלקה בפראג את הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה ואת העימותים בין הסובייטים לבין הכוחות הצ'כים. קודלקה, שחזר ביום שקדם לפלישה מצילומי צוענים ברומניה, נתקל לראשונה בחייו בעבודת תיעוד חדשותי. בלב המהומה צילם את הטנקים, המבנים ההרוסים, ההפגנות והעימותים. הוא צילם גם את חיי היום יום ברחובות בתקופת הכיבוש הסובייטי (לצפייה לחצו כאן). תצלומי הפלישה הוברחו למערב, הגיעו לניו יורק, ופורסמו דרך סוכנות מגנום בשנת 1969 תחת ראשי תיבות:Prague -photographer P.P. על תצלומים אלה זכה, עדיין באלמוניותו, במדליית זהב על שם רוברט קאפה מ-"Overseas Press Club of America", בשל היותם עדות עיתונאית דראמטית ואמיצה.
בשנת 1970 קיבל קודלקה ויזה של שלשה חודשי עבודה ויצא מצ'כוסלובקיה כדי לצלם צוענים במערב. הוא לא חזר והצליח להגיע לאנגליה, שם קיבל מקלט מדיני. ב-1971 הצטרף לסוכנות מגנום, שסניפה בפריז הפך לביתו העיקרי, שם נהג לישון על הרצפה עם שק שינה. בסוכנות הכיר והתיידד עם הצלם אנרי קרטייה ברסון ועם המו"ל רובר דלפיר, שהפך לחברו הקרוב ולמוציא לאור של ספריו. ב-1974 הפך קודלקה לחבר מלא בסוכנות מאגנום. הוא נהנה שם עד היום ממעמד מיוחד, שמאפשר לו להישאר חבר מבלי לצלם משימות רגילות, ששאר החברים מחויבים לבצע כדי לתמוך בקואופרטיב. כך רשאי קודלקה להתרכז בפרויקטים שלו בלבד, ללא הפרעות. ב-1975 הציג תערוכת יחיד במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק (MOMA) והוציא את ספרו "צוענים". ב-1978 קבל את "פרס נדאר" ("Prix Nadar") בפריז עבור ספרו "צוענים".
בשנת 1980 עזב קודלקה את אנגליה ועבר להתגורר בצרפת, עדיין ללא אזרחות, משם נדד וצילם ברחבי אירופה. ב-1984 הציג תערוכה גדולה בלונדון וספרו, "Photo Poche", יצא לאור במקביל לתערוכה בשם זה. בעקבות מות אביו באותה שנה, ולאחר שש עשרה שנות אנונימיות, התפרסמו תצלומיו מהפלישה הסובייטית לפראג תחת חתימתו. עד אז לא רצה לפרסמם תחת שמו בשל החשש לגורל משפחתו שנשארה בצ'כוסלובקיה.