בתלמוד מסופר, כי החוזים בכוכבים חזו לאמו של רב נחמן בעודו תינוק, כי הוא עתיד להיות גנב. אמו ציוותה עליו להקפיד לכסות את ראשו, כדי שתהיה עליו יראת שמים. באחד הימים, כאשר נשרה כיפתו ארצה, התעורר בו יצר הגנבה, והוא מיהר לטפס על עץ דקל שראה ולקצוץ בשיניו אשכול של תמרים. מעשה זה הוא אחת הסיבות לכך שיהודים דתיים מקפידים ללכת בכיסוי ראש.
נחמן בר יצחק
על קצה המזלג
מיקרוסקופ קונפוקאלי
איימן א-זוואהירי
איימן מוחמד רביע א-זוואהירי (בערבית: أيمن محمد ربيع الظواهري; תעתיק מדויק: אימן אלט'ואהרי; 19 ביוני 1951 – 31 ביולי 2022) היה טרוריסט ממוצא מצרי, שנמנה עם ראשי ארגון הג'יהאד האסלאמי המצרי, ולאחר הריגת אוסאמה בן לאדן, ב-2 במאי 2011, הוכרז כמנהיג ארגון הטרור הסוני אל-קאעידה, ושימש בתפקיד זה עד להריגתו. א-זוואהירי היה רופא כירורג מוסמך בהכשרתו ומחברם של מספר מאמרים אידאולוגיים של הארגון, לרבות מספר הכרזות רשמיות שפורסמו על ידי אל-קאעידה. דיבר ערבית ואנגלית. כטרוריסט פעיל של אל-קאעידה היה תחת אמברגו בינלאומי בעקבות החלטה 1267 של מועצת הביטחון של האו"ם.
קורות חייו.
כבר מגיל צעיר אימץ א-זווהירי לעצמו את האסלאם הסוני הקיצוני והאסלאמיזם, וכשהיה בן 14 הצטרף לארגון האחים המוסלמים והושפע רבות מסייד קוטב. שנה לאחר מכן, ב-1966, לאחר שנשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר הוציא את קוטב להורג, אימץ א-זווהירי לעצמו כמורה רוחני את הטרוריסט הקיצוני עבדאללה עזאם, כפי שעשה גם בן לאדן. באותה תקופה החל בלימודיו האוניברסיטאיים וכלפי חוץ היה נראה כי זנח את רעיונותיו המהפכניים. הוא סיים בהצטיינות לימודי רפואה והחל להתמחות בכירורגיה כללית בבית החולים האוניברסיטאי בפקיסטן.
ב-1998 מיזג א-זוואהירי באופן רשמי את ארגוני הטרור של הג'יהאד האסלאמי המצרי ואל-קאעידה. הוא פעל בארגון מראשית הקמתו, היה חבר בכיר במועצת השורא שלו, ושימש כסגנו של אוסאמה בן לאדן עד לחיסולו במבצע חנית נפטון, ב-2 במאי 2011. רבים ראו בו את ה"מוח האמיתי" והאסטרטג של אל-קאעידה, אשר תכנן רבות מפעולות הטרור שבוצעו, ביניהן פיגועי 11 בספטמבר.
בשנת 2006 ביצעו כוחות ארצות הברית תקיפה בסמוך לגבול פקיסטן-אפגניסטן שנועדה לפגוע בא-זוואהירי, אך הוא לא נפגע. בתקיפה זו נהרגו לפחות 18 אזרחים שלא היו מעורבים בלחימה. גם בשנים שלאחר מכן תקפה ארצות הברית יעדים שנועדו לפגוע בא-זוואהירי אך נהרגו בהם אזרחים לא-מעורבים.
ב-1 באוגוסט 2008, התפרסמו דיווחים על כך שא-זוואהירי נהרג או שהוא גוסס, אך בכירים במטה ללוחמה בטרור האמריקאי מסרו כי אין עדויות לכך שהותקף או נהרג, ודיווחים אלה הופרכו. ארגון הטליבאן הכחיש גם הוא את הדיווחים הללו. בספטמבר באותה שנה, הודיע צבא פקיסטן כי כמעט ולכד אותו. לאחר שנאסף מידע על כך שהוא ואשתו נמצאו בצפון-מערב המדינה פשט כוח פקיסטני על האזור אך לא הצליח לאתרו.
ב-16 ביוני 2011, כחודש וחצי לאחר הריגת בן לאדן, אישר גורם בממשלת ארצות הברית, כי א-זוואהירי מונה למנהיג החדש של אל-קאעידה, ובכך הפך לטרוריסט המבוקש בעולם. ארצות הברית הציעה אז פרס של 25 מיליון דולר למי שיביא להעמדתו לדין. במהלך שנת 2011 אנשיו חטפו את וורן ויינשטיין שהוחזק בידם עד שנהרג בשוגג.
ב-31 ביולי 2022 נהרג א-זוואהירי בתקיפת מל"ט של ה־CIA באפגניסטן.
ניסים משעל
ניסים משעל (נולד ב-25 במאי 1949) הוא עיתונאי, איש טלוויזיה ואיש רדיו ישראלי.
ביוגרפיה.
משעל נולד בעיראק ועלה לישראל עם משפחתו בגיל שנה. במשך שמונה שנים התגוררו במעברת תלפיות. למד בבית הספר "ענף החיים" שבירושלים. את לימודיו התיכוניים עשה בבית ספר תיכון עירוני דתי בני ברק. עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, וקורס מ"כים חי"ר. בין היתר לחם, כאיש מילואים, במלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1977 החל לעבוד ככתב לענייני מפלגות בטלוויזיה הישראלית. משעל סיקר את מערכות הבחירות לכנסת התשיעית (1977), הבחירות לכנסת העשירית (1981) והבחירות לכנסת האחת עשרה (1984). בשנת 1984 ערך והפיק את תוכנית האקטואליה "מוקד". בעת "פרשת אלבין", פורסם כי משעל וישראל סגל קיבלו מאלבין מניות בשווי 40,000 דולר, היועץ המשפטי יוסף חריש קבע כי אין במעשיהם משום עבירה פלילית.
בשנים 1986–1989 שימש כתב בוושינגטון וסיקר את האירועים המדיניים, יחסי ארצות הברית–ישראל, הבחירות לנשיאות ארצות הברית שבהן נבחר ג'ורג' הרברט ווקר בוש, פרשת אירנגייט ומעורבותה של ישראל בפרשה, וסיקור פרשת ג'ונתן פולארד. בשנת 1989 חזר לישראל והתמנה למשך שנה למנהל הטלוויזיה הישראלית.
בשנת 1990 פרש משעל מהערוץ הראשון והיה מראשי מנהלת ההקמה של ערוץ 2. משעל הנחה עימותים טלוויזיוניים בין יצחק שמיר ליצחק רבין, ובין בנימין נתניהו ליצחק מרדכי.
בשנת 1995 חזר לערוץ הראשון ושימש כתב מדיני. בתקופה זו סיקר נושאים מדיניים וידיעות בלעדיות כגון חשיפת המגעים החשאיים בין יצחק רבין לבין הנשיא הסורי חאפז אל-אסד, היחסים הדיפלומטיים עם ארצות הברית, היישום של הסכמי אוסלו, רצח יצחק רבין, ממשלת ישראל העשרים ושש בראשותו של שמעון פרס שהוקמה לאחר הרצח ועוד.
משעל חזר לערוץ השני ב-1997, ערך והגיש את התוכנית "משעל חם" בערוץ 2, ולמשך שנה את התוכנית "פופוליטיקה". בתוכניות הללו משעל אירח אישים שהופיעו בכותרות הדיווחים התקשורתיים באותו שבוע, ודן איתם בנושאי אקטואליה שונים, חשיפות, כתבות שטח וסקרים. שידורי התוכנית "משעל חם" התחדשו בדצמבר 2008 לקראת הבחירות לכנסת ה-18. עונה נוספת של משעל חם עלתה לשידור באוקטובר 2012. זכור בה הריאיון עם נפתלי בנט בו דובר על יחסו של בנט לסירוב פקודה.
ניסים משעל שידר במשך שנים את התוכנית היומית "משעל על הבוקר" ברדיו ללא הפסקה מדי יום ב-09:00. במאי 2018 עבר משידור תוכנית יומית לשידור תוכנית שבועית ביום שישי באותה התחנה.
משעל הוא אחיו של המזרחן פרופ' שאול משעל.
משעל היה נשוי למרים ובנו הוא אריאל משעל, מנכ"ל המשרד לפיתוח הנגב והגליל. ב-2012 נישא משעל בשנית לאיימי קורמן (גרושתו של הזמר בני רוזנבאום מצמד רעים).
משעל מתגורר ברמת גן.
פרסים.
על הישגיו המקצועיים זכה משעל בשני פרסים:
נסים משעל
יחידות מדידה בבישול
סימפוניה מס' 49 (הפסיון) של היידן
הסימפוניה מס' 49 בפה מינור היא אחת מעשר הסימפוניות המינוריות שכתב יוזף היידן, ונהוג לייחסהּ להשפעת תנועת "הסער והפרץ". ברשימת היצירות של היידן שערך הובוקן היא ממוספרת כמס' 49 בכרך הראשון (Hob: I\49), וזמן כתיבתה מתוארך ל-1768.
רקע.
על-אף מספורה ברשימתו של הובוקן כסימפוניה ה-49, היא קדמה ל-10-15 סימפוניות אשר נמצאות לפניה ברשימה מבחינת זמן חיבורהּ (שבמקרה זה הוא ודאי על פי כתב יד מתוארך). היא ככל הנראה אחת הסימפוניות הראשונות בסולם מינורי שכתב היידן.
שיוכן של חלק מן הסימפוניות של היידן לזרם "הסער והפרץ" אינו ברור כל כך, מכיוון שבאופן רשמי, הסער והפרץ כתנועה אומנותית בספרות החל רק באמצע שנות ה-70 של המאה ה-18. מכל מקום, ניתן להבחין ברצף של יצירות שכתב היידן בין השנים 3\1768-1772 אשר חורגות מכל מה שהלחין היידן לפניהן ואחריהן. חריגות סגנוניות אלה, פרט לרושם הכללי שמשאירות הסימפוניות, מתבטאות בהבדלי דינמיקה קיצוניים, פולס חזק ומהיר בפרקים המהירים, הרחבת טווח ההרמוניה והרגיסטר ועוד. כמו כן, הנטייה לשימוש בסולמות מינוריים נעשית מובהקת יותר, בהתחשב בכך שמרבית יצירותיו של היידן כתובות בסולם מז'ורי; 6 מתוך עשר הסימפוניות המינוריות של היידן נכתבו בפרק זמן זה. אפשר גם למצוא סימפוניות אשר כתובות בסולמות אשר נחשבו אז ל"מרוחקים", לדוגמה סי מז'ור (סימפוניה מס' 46) פה מינור (סימפוניה זו) ופה דיאז מינור (מס' 45, "הפרידה"). השפעה דומה ניכרת גם בקובץ רביעיות כלי הקשת אופוס 20, שנכתב באותה תקופה, אשר מתוכן שתיים הן בסולם מינורי, ולרוב מסתיימות בפרקים פוגאליים אשר גם הם מהווים אפיון לסגנון זה. לא נהוג לקבוע "אופנה מוזיקלית" רק על סמך מלחין אחד, ואכן, גם אצל מוצארט ניתן למצוא יצירות בעלות מאפיינים זהים מאותה תקופה, כמו הסימפוניה מס' 25 בסול מינור ורביעיית כלי הקשת ברה מינור 173 קכל .
לא ידוע על התפתחות כלשהי בחייו האישיים של היידן שהובילה לרצף יצירות בסגנון הזה, אך יש המייחסים אותו לכך שאחרי מינויו של היידן כקאפלמייסטר אצל משפחת אסטרהאזי, הוא עבר להתמקד בכתיבת אופרות ומוזיקה דתית, דבר שייתכן וגרם לסגנונו להשתנות.
כינויה של הסימפוניה לא ניתן לה על ידי היידן ואינו קשור לפולחן דתי; מתן כינויים לסימפוניות לא היה שכיח באותה עת. ייתכן מאוד, שהסימפוניה בוצעה כחלק מיצירה בימתית כלשהי.
הרכב ומאפיינים מוזיקליים.
הסימפוניה כתובה להרכב תזמורתי קטן אך תקני המונה שני אבובים, שתי קרנות, בסון (המכפיל את תפקיד הבס) וכלי קשת. ההרכב אשר עמד אז לרשותו של היידן היה בעל ממדים קאמריים של ממש, ומנה לא יותר מ-6-8 כנרים, ויולן, צ'לן ונגן קונטרבס, וכמו כן נגני כלי נשיפה מועטים, ללא חצוצרנים או נגני טימפני.