סביב משחק גמר חטיבת הדרום הסתובבה פרשייה שלמה: תחילה תוכנן לערוך את משחק הגמר בחרקוב אלא שהאוהדים מאודסה לא הסכימו והוחלט בהסכמת שתי הנבחרות לערוך את הגמר באודסה. אחר כך התברר כי שופט כדורגל ממוסקבה שהיה אמור להגיע לא הופיע למשחק והוחלט להחליפו בשופט מאודסה ושתי הנבחרות הסכימו כי המשחק יישא אופי של משחק ידידות. חרף זאת, איגוד הכדורגל הרוסי הכיר באודסה כאלופת הדרום.
גמר אליפות 1913.
סנקט פטרבורג יצאה במחאה נגד נבחרת אודסה על ששיתפה שחקנים זרים מעבר למותר - היא שיתפה ארבעה זרים במשחק הגמר ואיגוד הכדורגל הרוסי, שוב בהחלטה לא ספורטיבית, לא הכיר באליפות של אודסה.
ביקורת.
הביקורת העיקרית שהופנתה כלפי האליפות הקיסרית היא כי זו הייתה אליפות בלתי ספורטיבית לחלוטין בשל החלטות שונות של איגוד הכדורגל הרוסי, שאפשרו לנבחרת הכדורגל מהבירה סנקט פטרבורג להעפיל לגמר 1912 חרף אי-משחקה בחצי הגמר ובמשחקי ההכרעה של חטיבת הצפון, כשהנבחרת זכתה באליפות הצפון אחרי שהעפילה לגמר, אף שסירבה לשחק מול לודז' והנבחרת הפולנית היא שהוכרזה כמפסידה.
גם ההכרזה בתום אליפות 1913, כשאיגוד הכדורגל הרוסי סירב להכיר באליפות של אודסה בשל שיתוף ארבעה זרים, בשל מחאת אנשי נבחרת סנקט פטרבורג, הובעה כהחלטה לא ספורטיבית בעליל שבאה להיטיב עם נבחרת הכדורגל מעיר הבירה, אף שלא הייתה מוצלחת במיוחד.
קימברלי קגן
קימברלי קגן (באנגלית: Kimberly Ellen Kagan, נולדה ב-1972 בניו יורק, ארצות הברית) היא סופרת, עיתונאית והיסטוריונית צבאית, נאו-קונסרבטיבית, יהודיה-אמריקאית, מייסדת ונשיאת המכון לחקר המלחמות - ISW. כותבת בניו יורק טיימס, וול סטריט ג'ורנל, ויקלי סטנדרד ועוד. הרצתה באוניברסיטת ייל, בווסט פוינט, באוניברסיטת ג'ורג'טאון ובאמריקן יוניברסיטי. חברת סגל אוניברסיטת הרווארד (מכון "אולין" ללימודים אסטרטגיים).
ביוגרפיה.
קגן (לפני נישואיה - קסלר), בת להורים יהודים מניו יורק, למדה וקיבלה תואר ראשון ולאחר מכן דוקטורט בהיסטוריה באוניברסיטת ייל. שם היא גם פגשה את בעלה פרדריק קגן, היסטוריון צבאי וחוקר נאו-קונסרבטיבי ידוע בזכות עצמו, בנו של היסטוריון העת העתיקה והמומחה ליוון העתיקה דונלד קגן. אחיו של בעלה הוא רוברט קגן, אף הוא דמות נאו-קונסרבטיבית ידועה. אשתו של רוברט קגן היא ויקטוריה נולנד, דוברת משרד החוץ האמריקאי כיום ולשעבר שגרירת ארצות הברית לנאט"ו.
קגן הייתה עמית מחקר באוניברסיטת הרווארד (2002–2003) והיא חברת סגל אוניברסיטה זו עד היום. בשנים 2004–2005 המשיכה כחוקרת במסגרת הפוסט-דוקטורט באוניברסיטת ייל, בלימודי ביטחון בינלאומי.
ב-2007 יסדה את המכון לחקר המלחמות (ISW), מרכז חשיבה נאו-קונסרבטיבי, שמושבו בוושינגטון הבירה, המתמקד כיום בעיקר בחקר מלחמות ארצות הברית בעיראק ובאפגניסטן. קגן משמשת עד היום כנשיאת המכון ונחשבת למומחית בשני נושאים אלה, ואף נתנה תדריכים בנוגע להם לגופי ממשל שונים, לרבות הקונגרס האמריקאי ומכוני מחקר אחרים כמו מכון ברוקינגס. יושב ראש ה-ISW כיום הוא הגנרל בדימוס ג'ק קין, לשעבר סגן רמטכ"ל צבא ארצות הברית.
מאז 2007 השתתפה במספר רב של משימות חקר, הן בעיראק והן באפגניסטן, מטעם מפקדי הצבאות שם ובגופי ייעוץ שונים למפקדי שתי גזרות הלחימה. ב-2009 שירתה בצוות ההערכה האסטרטגי שהקים הגנרל סטנלי מקריסטל, מפקד כוחות ארצות הברית ובנות בריתה באפגניסטן לבחינת מצב המלחמה שם.
כתיבתה ויצירתה.
קגן הצטרפה לבעלה פרדריק קגן בהמלצתו לשינוי מהפכני במדיניות הצבאית האמריקאית במלחמת עיראק בינואר 2007, המלצה שהתקבלה על ידי הנשיא ג'ורג' בוש (הבן) ויש הטוענים כי שינתה את פני המלחמה; המדיניות החדשה, הקרויה ה-Surge (הנחשול), הפחיתה את מספרי האבדות של כוחות הקואליציה בעיראק ואיפשרה בהמשך את יציאתם משם. בניגוד להמלצתם של ג'יימס בייקר, לשעבר שר החוץ וראש מטה הבית הלבן ולי המילטון, לשעבר חבר הקונגרס מטעם המפלגה הדמוקרטית מאינדיאנה, שהציעו באותה תקופה להפחית את הכוחות האמריקאים בעיראק כמו גם את פעילותם הצבאית, מדיניות ה-Surge דגלה דווקא בתיגבור הכוחות והגדלת היקף פעילותם הצבאית. הטענה היא כי המלצה זו, שהתקבלה כנגד התנגדות פוליטית חזקה מאוד, הוכיחה את עצמה בין השאר בשינוי במספר האבדות של צבא ארצות הברית בעיראק. אם בשנים 2004 - 2007 היה מספר ההרוגים של כוחות הקואליציה בעיראק, כ-900 מדי שנה (2007 - 961 הרוגים, המספר הגדול ביותר מאז הפלישה במרץ 2003), הרי שב-2008 כבר ירד מספר ההרוגים ל-322 ומאז הוא הלך וירד מדי שנה. אפשר לראות את תוצאות מדיניות ה-Surge לגבי מספר ההרוגים האמריקאים ובני בריתם בעיראק, גם בסטטיסטיקות החודשיות שמאז החלת המדיניות (בחודש מאי 2007 נהרגו 131 חיילים, המספר הגבוה ביותר בכל מלחמת עיראק, בעוד ביוני ירד המספר ל-108 הרוגים, ביולי - 89 הרוגים ואחרי כן ירידה מתונה נוספת מדי חודש). עם התייצבות המצב הביטחוני ירד גם מספר הנפגעים העיראקים האזרחים. אם עד ה-Surge ובתחילתו נהרגו מדי חודש כ-2,500 עד 3,000 אזרחים, הרי בספטמבר 2007 כבר ירד מספר ההרוגים האזרחים לכחצי מזה (1,271) ומאז הוא המשיך וירד בהדרגה מדי חודש. ב-2007 כולה היה מספר ההרוגים האזרחים בעיראק כ-25,000 איש. ב-2008 ירד המספר לכ-9,000 איש, 2009 - 4,700 איש וב-2010 נהרגו בעיראק "רק" כ-4,000 אזרחים.
ב-2009 השתתפה קגן ביצירתו של סרט דוקומנטרי שהפיק ה-ISW על ה-Surge והצלחתו. באותה שנה גם יצא לאור ספרה "ה-Surge, היסטוריה צבאית", המתאר את כל מהלכי ה-Surge, החל מתיאור המצב הצבאי הקשה של ארצות הברית בעיראק לנוכח התגברות הטרור בסוף 2006, המשך בתיגבור הכוחות האמריקאיים שם מינואר 2007 עד מאי 2007 וכלה בקרבות שהובילו לניצחון האמריקאי כנגד הטרור במהלך יוני-יולי 2007. הסנאטור ג'ון מק'קיין, לשעבר מועמד הרפובליקנים לנשיאות תיאר את ספרה זה של קגן - "מדריך שלא יסולא בפז, להבנת ההצלחה הצבאית האמריקאית בעיראק". ברנדן סימס, בוול סטריט ג'ורנל, תיאר את הספר כספר ש"חיוני לקרוא אותו".
ב-2009 החלו קימברלי ופרדריק קגן ללחוץ לנקיטת מדיניות Surge דומה לזו שהצליחה כל כך בעיראק, גם באפגניסטן, אולם כעת הנשיא כבר לא היה בוש (הבן), אלא ברק אובמה והשפעתם כבר לא הייתה ניכרת כבעבר.
נצח ישראל (פתח תקווה)
בית ספר נצח ישראל הוא בית ספר דתי שהתקיים במשך רוב המאה ה-20 בפתח תקווה.
בראשית קיומה של פתח תקווה למדו ילדי פתח תקווה אצל מלמדים פרטיים בחדרים. בשנת 1885 הוקם בית ספר הברון, אשר בשנותיו הראשונות (1885–1891) לימד תורה ותפילה לבנים ובנות בכיתות נפרדות. הודות לסיוע מהברון זכה בית הספר לעבור לבניין מרווח ולצוות מורים מעולים. בשנת 1900 עבר בית הספר לניהולו של יק"א ופקידיו הכניסו בו רוח של התבוללות צרפתית. אל מול מצב זה בקשו החוגים הדתיים להקים בית ספר דתי כדי למשוך אליו את התלמידים שהוריהם מעדיפים בית ספר על פני החדר.
בסיון תרס"ג (1903) תרם אחד האיכרים, אברהם וינקלר, ארבעה דונם באמצעות הרב זרח ראובן ברוורמן, לאגודת שומרי תורה אשר מסרה אותם למושבה פתח תקווה לצורך הקמת תלמוד תורה אשר יתנהל על פי תקנות אגדות שומרי תורה. וכך נרשם בספר האחוזה של פתח תקווה:
נערכה מגבית בין בני פתח תקווה וביחד עם תרומות מבחוץ וסיוע של אגודת שומרי תורה נאסף הכסף להקמת התלמוד תורה. במקביל לתחילת הבנייה החל התלמוד תורה לפעול על ידי אגודת שומרי תורה בדירה שכורה עד חנוכת מבנה התלמוד תורה בט"ו בשבט תרס"ד. הקמת התלמוד תורה זכה להתנגדות מצד גורמים שראו בו איום על בית הספר וטענו שמדובר על יוזמה מבחוץ שאיכרי פתח תקווה אינם מעוניינים בה. התנהלות התלמוד תורה לא הייתה משביעת רצון ורבים מהילדים הוצאו ממנה על ידי הוריהם. בעקבות זאת פנו אנשי פתח תקווה לעזרה לרב אברהם יצחק הכהן קוק שקישר אותם עם אגודת החרדים של פרנקפורט.
בשנת תרס"ט עבר בית הספר לניהול אגודת החרדים מפרנקפורט. באותה שנה הגיע לפתח תקווה הרב ד"ר משה אוירבך אשר נטל על עצמו את ניהול בית הספר עד שנת 1917. תחת שרביטו של הרב אוירבך התרחב התלמוד תורה ונפתח גם בית ספר לבנות. בנוסף על כך, נפתחו לבית הספר סניפים גם במושבות אחרות. בשנת 1911 דיווח מבקר מהונגריה ש"כמעט כל בני ובנות המושבה מקבלים בו את חינוכם". בשנת 1912 הצטרף לניהול בית הספר בנימין מנשה לוין. בסביבות שנת 1917, עם התקרבות הצבא הבריטי לארץ, נאלץ הרב אוירבך, כנתין מדינת אויב, לשוב לגרמניה, ובית הספר עבר לניהול המזרחי. בשנת 1921 ניהל את בית הספר ד"ר י. אנגל. בשנים 1922–1924 ניהל את בית הספר הרב יעקב ברמן.
בתחילת 1913 למדו בתלמוד תורה 280 תלמידים שלמדו אצל 13 מורים. בבית הספר לבנות למדו 140 תלמידות. בין השאר למדו בתלמוד תורה גם תלמידים מעין גנים.
ברעידת האדמה בארץ ישראל בשנת 1927 ניזוק מבנה בית הספר ומושל המחוז מטעם ממשלת המנדט דרש שמועצת פתח תקווה תתקן את המבנה.
בשנת 1926 למדו בבית הספר 180 תלמידים ו-160 תלמידות.
בשנת 1931 למדו בבתי ספר יסודיים בפתח תקווה כ-920 תלמידים, למעלה מ-500 מהם למדו בבית ספר נצח ישראל.
מסוף שנת 1934 עד שנת 1947 שב משה אוירבך לנהל את בית הספר, שהיה הגדול בבתי הספר בפתח תקווה. בבית הספר נוהל גן פרחים וירקות שדורג כאחד היפים ביותר בבתי הספר בארץ ישראל. בשנת 1945 הונח אבן פינה למבנה עם שש כיתות לימוד נוספות להרחבת בית הספר. לאחר נפילת כפר עציון במלחמת העצמאות שוכנו הנשים והילדים של כפר עציון בבית הספר לזמן מה עד שעברו לגבעת עלייה ביפו.