שתל שבלולי (שתל קוכליארי) הוא התקן אלקטרוני המושתל בניתוח, ומאפשר לכבדי שמיעה וחירשים לשמוע. שתל השבלול קולט צלילים מהסביבה וממיר אותם לגירויים חשמליים של סיבי עצב השמיעה היכולים להתפרש נכונה במערכת השמיעה ולהביא לתפיסה שמיעתית. ככל שהמנותח מקבל את השתל בגיל צעיר יותר, כך יעילותו רבה יותר.
השתל השבלולי הוא נושא טעון בקרב קהילות החירשים בישראל ובעולם. עם הופעתו הביעו אגודות החירשים בעולם, ובהן אגודת החרשים בישראל, התנגדות רבה לשימוש בו. לדעתם, האדם החירש הוא אדם שלם שאינו דורש תיקון. לפי טענה זו, לחירשים שפה ותרבות מפותחים, ומאחר שאינם פגומים, הם אינם זקוקים ל"תיקונים" על ידי החברה השומעת, אלא לקבלתם כשווים. ההנחה היא כי החרשות אינה "נכות" אלא תרבות, ועל כן זכותם לבחור עבור ילדיהם את ההשתייכות לתרבות ההורים החירשים. שיקול נוסף נעוץ בגיל המוקדם יחסית, בו מתבצע הניתוח. גיל המושתל אינו מאפשר לו לקבל ההחלטה בוגרת, מושכלת ונטולת לחצים בנוגע להשתלה. בנוסף טוענים המתנגדים כי המגבלות הרבות על המושתל (לדוגמה, האיסור להרטיב את השתל, או הטיפולים השיקומיים והתרגולים הרבים והממושכים הנדרשים), פוגעות באיכות חייו, וסביר שללא ההשתלה היו נחסכות ממנו.
במהלך השנים התקבל השתל השבלולי על ידי חירשים וכבדי שמיעה, כדרך להתאים את עצמם לדרישות השמיעתנות, אך עדיין מדובר בנושא טעון ומעורר התנגדות בקרב חירשים וכבדי שמיעה.
סוגיות תרבותיות נוספות.
פרשה נוספת שעוררה דיון ציבורי בנושא עסקה בזוג לסביות חירשות בארצות הברית, שרצו לגדל ילד באמצעות הפריה חוץ-גופית. הן פנו לבנק הזרע בבקשה לקבל דגימת זרע של אדם חירש כדי שהילד יצא גם הוא חירש. בנק הזרע התנגד, בטענה שחירשות היא מחלה ואסור לו לקבל זרע מתורמים "חולים". לבסוף, הנשים נאלצו להשיג תרומת זרע פרטית מחירש.
לאיומו של השתל השבלולי על קיומה של שפת הסימנים, קדמו החלפתו של הטלכתב ב-SMS (מסרון) שאיפשר לחירש לסמס לכל אדם ולא רק לחירשים, וסיכן את קיומה של תרבות החירשים. כתוצאה משימוש במסרונים, הצטמצמו הקשרים הבלתי-אמצעיים בין החירשים, עקב הירידה בתכיפות הפגישות בין חירשים. את התקשורת הוויזואלית בין החירשים החליפה התקשורת בכתב. אמצעים נוספים שהחלישו את קיומה של תרבות זו היו הדואר האלקטרוני שהוריד מחשיבותו של הטלפון והפחית את הסתגרותם של החירשים, וכן כתוביות סמויות ותרגום לשפת הסימנים בשידורי הטלוויזיה, שהפכו את הטלוויזיה הכללית לנגישה לחירשים.
באביב 2004 פרסם ד"ר דירקסן באומן מאוניברסיטת גאלדט בוושינגטון מאמר בן שמונה עמודים בשם "שמיעתנות: הכרות עם מציאות הדיכוי". במאמר זה ניתח ד"ר באומן את הדרך שבה מתייחס הציבור הרחב לתרבות החירשים, והסביר כי ברגע שיימשכו החוצה שורשי השמיעתנות, יתגלה עד כמה עצומות ונסתרות הן מערכותיה.
כפי שהשתמרות שפות ותרבויות של בני מיעוטים אחרים הייתה תלויה בהמשך בידודם מהחברה הכללית, כך היה חשש לירידה בשפת הסימנים ולהיחלשותה של תרבות החירשים. הרשת החברתית פייסבוק מנעה ירידה זו וחידשה את תרבות החירשים, על ידי האפשרות שסיפקה לשידור סרטוני וידאו בשפת הסימנים בפני ציבורים גדולים של חירשים בארץ ובעולם.
חירש או לקוי שמיעה.
בתרבות החירשים, המונח 'לקוי שמיעה' פוגע כמו 'חירש אילם', והוחלף ל'ירידה בשמיעה'. הביטוי מתייג קולקטיבית אנשים עם ירידות שונות בשמיעתם – כלקויי שמיעה, אינו מתייחס לזהותם התרבותית כחירשים ואינו אקטואלי בתרבות החירשים. אנשים בוגרים או מבוגרים שהתפתחה אצלם ירידה בשמיעה, רואים את עצמם לעיתים קרובות כלקויי שמיעה, ותרבות החירשים מקבלת הגדרה זו שלהם, אך איננה מקבלת שימוש גורף בביטוי לכלל חברי הקהילה, כפי שנוקט בו הציבור הרחב. אנשים שומעים אינם רואים את הביטוי כפוגע, אך בתרבות החירשים הביטוי פוגע ומהווה סימן לבורות.
הגדרת 'חירשות' מתאימה לאנשים שהירידה בשמיעה או אי-קיומה היא חלק מזהותם, בעוד שהגדרת 'לקוי שמיעה' מתאימה לאנשים עם ירידה בשמיעה, אחרי שכבר גיבשו את זהותם כשומעים.
בישראל, בית הספר אורט כו"ח גאולה הכיר בתרבות החירשים כשבחר בביטוי 'כו"ח' לכבדי שמיעה וחירשים, וקהילת החירשים בישראל אימצה אל ליבה ביטוי זה במקום ביטוי "לק"ש" (לקויי שמיעה). גם חטיבת ביניים גולדה מאיר מנס ציונה הכירה בתרבות החירשים, ומקיימת כיתות כו"ח בבית הספר.
קים פיק
קים פיק (באנגלית: Kim Peek; 11 בנובמבר 1951 - 19 בדצמבר 2009) היה אמריקני שנחשב שוטה-עילוי בעל זיכרון חזותי, שהצטיין במיוחד בזכירת תאריכים היסטוריים וידע כללי רחב מאוד. בתחילה שיערו כי הוא לוקה באוטיזם, אך ב-2008 נמצא כי סבל כנראה ממחלה נדירה בשם תסמונת FG בה אין הפרדה בין חלקו השמאלי והימני של המוח והוא פועל כאחודה אחת, עקב פגיעה בקורפוס קלוסום. בהשראת חייו צולם הסרט "איש הגשם".
ביוגרפיה.
קים פיק נולד בסולט לייק סיטי שביוטה עם מקרוצפליה (ראש גדול מעבר לנורמה). אביו, פראן פיק, ליווה אותו מלידתו, וגם לאחר שאובחן כאוטיסט המשיך קים לחיות עם אביו.
ב-1984 פגש התסריטאי בארי מורו את קים פיק והחליט בהשראת דמותו לכתוב תסריט. מורו שיתף בתסריט את דסטין הופמן, שלמד לגלם את הדמות בתסריט המבוססת על פיק. כביטוי להערצה כלפיו, אמר הופמן לפיק "I may be the star, but you are the heavens" ("אני אולי הכוכב (בסרט) אבל אתה השמיים"). התסריט יצא לפועל בסרט "איש הגשם", שיצא לאקרנים בשנת 1988. על חייו ודמותו של פיק נעשה לאחר מכן, ב-26 בנובמבר 2006, הסרט הדוקומנטרי "איש הגשם האמיתי".במחקר שנעשה ב-2008 נמצא כי קים פיק לא סבל כנראה מאוטיזם, אלא ממחלה גנטית נדירה בשם תסמונת FG הקשורה לכרומוזום X, ויוצרת עיכוב התפתחותי ובעיות גופניות שמתבטאות במקרוצפליה, טונוס שרירים נמוך, פיגור שכלי, הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות, תווי פנים ייחודיים ועוד.
פיק נפטר ב-2009, בגיל 58, לאחר התקף לב.
יכולותיו של קים פיק.
בין יכולותיו של פיק ניתן למנות זיכרון כל דף ספר שקרא לאחר קריאה אחת בלבד, ואף הקריאה עצמה התבצעה על שני העמודים בו זמנית. במספר מקרים נעזרו ביכולותיו של פיק בעבודה עם חולי מחלת אלצהיימר מבוגרים - בזכות ידיעת ההיסטוריה המקיפה שלו הוא עזר לחולים לשחזר את ילדותם באמצעות ידיעותיו לגבי השנה בה נולדו וחישוביו לגבי המדינות בהם שהו בזמנים שונים.פיק היה גם עורך הרצאות בהם היה מסביר על מחלתו ומדגים את יכולתו הפנומנלית.
עם זאת, פיק סבל מקשיים בתפקוד היומיומי, למשל לא היה מסוגל להתגלח לבד, הוא הבין מטפורות באופן מילולי ולא הבין מושגים מופשטים מדי, הוא זיהה יצירות מוזיקה קלאסיות רבות אך התקשה לנגן אותן.
בסרט "הנער בעל המוח המדהים" שנעשה על הגאון האוטיסט דניאל טאמט, אמר פיק לדניאל "יום אחד תהיה גדול כמוני".
הבשורות הסינופטיות
ראשית הגז
ראשית הגז היא מצוות עשה מהתורה לתת לכהן את ראשית הצמר מגז הצאן. ראשית הגז היא אחת ממתנות כהונה שהטילה התורה על עם ישראל לתרום לכוהנים, והיא נמנית עם עשר המתנות שנותנים בחוץ לארץ, ובזמן שאין בית המקדש קיים.
מתנת הגז שהכהן מקבל היא חולין לכל דבר ואין בה קדושה. על פי עקרון זה פסק הרמב"ם שאפשר לתת ראשית הגז אף לבת כהן ואפילו כאשר היא נשואה לישראל.
מקור המצווה.
מקור המצווה ב:
טעמי המצווה.
הרמב"ם מסביר שמטרת המצווה היא לספק לכוהנים צמר כדי שיהיה להם מה ללבוש, שכן הלבוש הוא חלק מהצרכים החיוניים לכהן, ולא די לו בתרומה שמספקת לו את המזון.
פרטי המצווה.
הגדרת הצאן.
אף שבתורה נאמר 'צאנך' סתם, אין מצוות ראשית הגז נוהגת אלא בכבשים דווקא, ולא בעיזים, ונוהגת בין בזכרים ובין בנקבות. וכמו כן מין כבשים שצמרם קשה ואינו ראוי ללבישה - פטורים מראשית הגז.
כמות הצאן.
בהלכה מוסכם שראשית הגז "אינו נוהג אלא במרובה", יש אומרים שצריך חמישה כבשים לכל הפחות, יש אומרים ארבעה ויש אומרים שניים. הדיון נסוב אודות המילה "צאן" שמתפרשת כריבוי של כבשים. בית שמאי מוכיחים מהכתוב "יחיה איש עגלת בקר ושתי צאן" ב שאפילו שני כבשים מכונים "צאן". ואילו דעת בית הלל שרק חמישה כבשים נחשבים ל"צאן" ומוכיחים את דעתם מהפסוק "חמש צאן עשויות" ב. בתלמוד הבבלי מובאת דעת רבי יוסי שארבעה כבשים הם השיעור המינימלי ומוכיחה מהפסוק "וארבע צאן תחת השה" ב.
להלכה הוכרע שצריך חמישה כבשים לכל הפחות כדי להתחייב בראשית הגז, ונוסף תנאי שרק אם מכל החמישה נגזז משקל שישים סלעים לפחות, ומשקל גיזת כל כבש אינו פחות משנים עשר סלעים. אין לפצל את הגיזה כדי לתת אותה לכמה כוהנים, אלא אם כן יש מספיק גז, כדי שכל כהן יקבל כמות שתעמוד לכל הפחות על משקל של חמישה סלעים צמר לאחר ליבון הצמר. חמישה סלעים הוא שיעור שאפשר לעשות ממנו בגד קטן.
הגדרת ראשית.
מהתורה אין שיעור מוגדר כמה צמר נחשב ל"ראשית", ואפשר לתת לכהן אפילו "כל שהוא". אך חכמים קבעו שיש לתת אחד משישים כתרומה.
"ראשית הגז מצוותה בתחילה", אם נתן בין בתחילה בין באמצע ובין בסוף יצא". לעומת זאת, בהלכות תרומה לא הוסק מהלשון "ראשית דגנך" ש"מצוותה בתחילה".
קיום המצווה מחוץ לארץ.
לפי המשנה, החיוב לתת ראשית הגז נוהג בין בארץ ישראל ובין בחוצה לארץ. בתלמוד הבבלי נאמר, שלא נהגו לתת ראשית הגז בבבל, כי סמכו על דעת התנא רבי אלעאי שדימה את ראשית הגז לראשית הדגן הסמוכה לו בפסוק, והיא (מצוות תרומה) מהמצוות התלויות בארץ (באדמה) שאינן נוהגות אלא בארץ ישראל.
הרמב"ם פוסק על סמך זה שהמצווה נוהגת רק בארץ ישראל. דעת הטור. מדאורייתא המצווה נוהגת גם בחוץ לארץ, אלא שלא נהגו כך.
מסנן (אלקטרוניקה)