במהלך תקופת השגשוג הכלכלי, החלה החברה האירית לאמץ דעות ומנהגים ליברליים יחסית - הגירושים הפכו לחוקיים, חוקקה אי-הפללה להומוסקסואליות והפלות מלאכותיות הותרו במקרים ספציפיים. הכנסייה הקתולית, שבעבר הייתה בעלת השפעה נרחבת בתחומי האי, החלה לאבד מכוחה החברתי-פוליטי, בעיקר בעקבות איבוד העניין בעיסוק הדתי בקרב הדור הצעיר, שבא לידי ביטוי בצניחה בנוכחות במיסה של יום ראשון בחצי בתוך עשרים שנה. בנוסף, החלה מוסריותם ואמינותם של נציגי הכנסייה להתערער, בייחוד לאחר המקרה של הבישוף של גולוויי, איימון קייסי, אשר נאלץ להתפטר בשנת 1992 לאחר שנחשף שניהל קשרים אסורים עם אישה אמריקאית, אשר ילדה ממנו ילד. סקנדלים ושערוריות נוספות באשר לחשדות בפדופיליה והתעללות בילדים פגעו במעמד הכנסייה עוד יותר. כמו כן, שורה של בתי דין שהוקמו בשנות ה-90 של המאה ה-20, החלו לחקור לראשונה חשדות לרשלנות פושעת בקרב פוליטיקאים, הכמורה הדתית, שופטים, בתי חולים והמשטרה. בשנת 2011 סגרה אירלנד את השגרירות שלה בקריית הוותיקן, כנראה כעדות להתדרדרות היחסים בין האירים לבין הכנסייה הקתולית.
הצמיחה הכלכלית הגיעה לסיום עם המשבר הכלכלי העולמי ב-2008, כשהמערכת הבנקאית באירלנד קרסה. כ-25-26% מהתוצר המקומי הגולמי היה גלום בבנקים שקרסו, והיה צורך לשקם ולייצב את הסקטור הפיננסי. שיקום הבנקים היה הנרחב ביותר מכל מדינה אחרת בהיסטוריה, בשל מצבם הרעוע וכמות הכספים שאבדו. המשבר העולמי הוביל למשבר כלכלי ופוליטי גם באירלנד, שנכנסה בעקבותיו למיתון קשה. ההגירה מאירלנד עלתה יחד עם עלייתו של שיעור האבטלה מ-4.2% טרם המשבר ל-14.6% לאחריו. רק משנת 2014 החלה אירלנד לחוות סימני שיקום וצמיחה כלכלית מחודשת.
צפון אירלנד.
"מדינה פרוטסטנטית" (1921-1972).
האמנה האנגלו-אירית יצרה את הישות שנקראת בפי כל צפון אירלנד, והיא מורכבת מששת המחוזות ההיסטוריים הצפון-מזרחיים של אירלנד - לונדונדרי, טיירון, פרמנה, אנטרים, דאון וארמה. בין השנים 1921 ועד 1972, שלטה בצפון אירלנד ממשלה מקומית יוניוניסטית, שבסיסה היה במזרח בלפסט. מנהיג המפלגה וראש הממשלה הראשון של צפון אירלנד, ג'יימס קרייג, הכריז כי הישות החדשה תהא "מדינה פרוטסטנטית לעם פרוטסטנטי". מטרתו העיקרית של קרייג הייתה לייצר ולשמר משטר פרוטסטנטי ולשמר את הרוב היוניוניסטי בפרלמנט. ואכן, בשנת 1926, היו רוב התושבים בצפון אירלנד פרסביטריאנים ואנגליקנים ששימרו את כוחם הפוליטי של המנהיגים היוניוניסטים, ואלו שלטו בממשלת ובפרלמנט צפון אירלנד עד לפירוקם בשנת 1972.
ארגוני זכויות אדם ברוח תנועתו של מרטין לותר קינג בארצות הברית החלו קמות בצפון אירלנד בשנות ה-60 של המאה ה-20. המחאות הגיעו בעקבות האפליה כנגד המיעוט הרפובליקני הקתולי בתחומי הדיור והתעסוקה, וניתוקם מן הכוח הפוליטי באמצעות שיטת ממשל בה כוחו של הרוב הוא מוחלט. תנועות אלו הפכו עם הזמן למאורגנות והתבטאו באופן צבאי בארגון הצבא האירי הרפובליקני, אשר נאבק כנגד כוחות הצבא המקומיים וכנגד הכנופיות הפרוטסטנטיות שקמו בעיקר כתגובה לפעולותיו. מאבק זה החל ללבוש אופי ברוטאלי, והיה חשש של התדרדרות המדינה למלחמת אזרחים בין שתי הקבוצות היריבות. לאחר מלחמת העולם השנייה החלה ממשלת של צפון אירלנד לאבד שליטה במדינה, וזאת בעקבות לחצים כלכליים מתגברים, המאבק הקתולי ברחובות והמעורבות הבריטית שהלכה והתעמקה. מאבקים לא-אלימים הפכו לגורמים חשובים לא פחות, מאחר שהם גרמו לקתולים רבים מאוד לצאת לרחובות, בניגוד להתנגדות האלימה יותר, שעוררה בחלקם רגשות שליליים. הפגנות אלו הרחיקו את הקתולים משכניהם הפרוטסטנטיים והקשו על מאמציו של ראש הממשלה טרנס או'ניל לשכנע את הקתולים שגם הם, כמו הפרוטסטנטים, צריכים להיות שייכים לממלכה המאוחדת. מאמצים אלו עלו בתוהו לאחר שחוסר שביעות רצונם של הקתולים המשיך והתעמק. באוקטובר 1968, צעדת זכויות אזרח לא-אלימה בדרי התהפכה על פיה לאחר שהמשטרה החלה מכה את המוחים. המהומות שפרצו לאחר מכן שודרו ברשתות הטלוויזיה ברחבי העולם והגבירה את המודעות באשר לקיומה של מחאת הקתולים. המהומות הובילו במהרה למהומות נגד של פרוטסטנטים כנגד האלימות הקתולית, והממשלה וכוחות המשטרה היו חסרות אמצעים כנגד הכאוס ששרר ברחובות המדינה. על מנת להשיב את הסדר על כנו, הצבא הבריטי נקרא להפרש ברחובות צפון אירלנד.
ההתפרצויות האלימות בסוף שנות ה-60 עודדו את צמיחתן ואת חיזוקן של קבוצות קתוליות מזוינות כמו הצבא האירי הרפובליקני, שהציג עצמו כמגנם של הקתולים שהיו פגיעים לאלימות משטרתית ואזרחית מצידם של הפרוטסטנטים וממשלת הממלכה המאוחדת. התערבותו של הצבא הבריטי לא הייתה די על מנת לדכא את הפרעות והאלימות. ב-30 בינואר 1972, התקריות האלימות הגיעו לשיאן עם אירועי יום ראשון העקוב מדם - כשצנחנים בריטים פתחו באש לעבר מפגיני זכויות אזרח בעיר דרי והרגו כ-13 מהמוחים. אירועי יום ראשון העקוב מדם, יום שישי העקוב מדם ושאר התקריות החלו להיקרא בתקשורת בשם "הצרות". הדיונים בפרלמנט של צפון אירלנד נפסקו ב-1972 והוא בוטל לחלוטין בשנה שלאחר מכן, בעוד הקרבות בין הפלגים הלכו והחריפו, עם הצטרפותן של קבוצות סמי-צבאיות חדשות למעגל הדמים. כתוצאה מהעימותים נהרגו כ-3,000 גברים, נשים וילדים - אזרחים ואנשי צבא, כשרוב רובם מתרחשים בתוך גבולות צפון אירלנד, אך חלקם גלשו לאירלנד עצמה ואף לתחומי בריטניה.
שלטון בריטי ישיר (1972-1999).
במשך 27 וחצי השנים הבאות, למעט ארבעה חודשים בשנת 1974, צפון אירלנד נשלטה באופן ישיר על ידי הממשלה הבריטית, וחבר קבינט בשם "השר הממונה על צפון אירלנד" יוחד לעניינה. השלטון הישיר נועד להוות פתרון זמני עד שלצפון אירלנד תחזור היכולת לשלוט בעצמה. מהלכים משמעותיים בצפון אירלנד הועברו דרך הפרלמנט של הממלכה המאוחדת, כמו יתר המהלכים שבוצעו בממלכה, אך עניינים פעוטים יותר טופלו דרך חקיקת "דבר המלך במועצה", עם בחינה פחות מדוקדקת של הפרלמנט. היו ניסיונות לייצר כוח שלטוני לצפון אירלנד שיהיה משותף הן לקתולים והן לפרוטסטנטים - חוק שהועבר בפרלמנט הבריטי ב-1973 ניסה להרגיע את הרוחות ולהצהיר שאם אזרחי צפון אירלנד יבקשו להצטרף לרפובליקה של אירלנד, המהלך יידון במשאל עם ולא בפרלמנט של צפון אירלנד. חתימת הסכם סאנינגדייל בסוף אותה השנה הפגיש לראשונה משנת 1925 מנהיגים מצפון אירלנד, הרפובליקה של אירלנד והממלכה המאוחדת, אשר דנו במצב האזור. אולם, למרות תקדימיות המהלכים, הם עלו בתוהו ולא הצליחו ליצור הסכמות בין הצדדים בסכסוך או להפחית את האלימות.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, עיקר המדיניות הבריטית בצפון אירלנד סבבה סביב הבסתו של ארגון הצבא האירי הרפובליקני, והניסיון להציב בחזית הסכסוך את הארגונים הצבאיים המקומיים של היוניוניסטים במקומו של הצבא הבריטי. על אף שהאלימות התמתנה במקצת, היה ברור שהניצחון הצבאי לא יתרחש בטווח הקצר או הבינוני, ושהטיפול בבעיה יארך זמן רב. קתולים רבים, שלא הזדהו בדרך כלל עם הצבא האירי הרפובליקני, לא הסכימו להושיט סיוע לכוחות הבריטים והפרוטסטנטים בשל הכיתתיות הקיצונית שהציגו, והפרוטסטנטים מצדם, לא היו מעוניינים לשתף את הקתולים בשלטון בכל מקרה. בשנות ה-80 של המאה ה-20, ניסה הצבא האירי הרפובליקני להביא לחיזוק כוחו הצבאי באמצעות קבלת משלוחי נשק מלוב, אשר לא הגיעו לבסוף. לאחר שהמאבק היה נראה כלא מתקדם לשום כיוון, החלו ראשי הקתולים המורדים לתור אחר חלופות למאבק המזוין, ולנסות להגיע להפוגה צבאית. ב-1985, נחתם מסמך ההסכמות האנגלו-איריות, שסימל את החיפוש המשותף של שתי המדינות אחר פתרון פוליטי. המסמך הכיר בזכותה של ממשלת אירלנד להביע את דעתה באשר למתרחש בצפון אירלנד, הוחלט על יסודו של מערך שיתוף פעולה בין המדינות במאבק באלימות, וכן ניתנה הבטחה להכרה והתייחסות שוויונית מצד מוסדות השלטון הבריטי כלפי שתי הקהילות בצפון אירלנד - הן אלו המזדהים כבריטים והן אלו המזדהים כאירים. מהבחינות החברתית והכלכלית, צפון אירלנד סבלה מאחוז האבטלה הגבוה בממלכה המאוחדת, ועל אף השקעות אדירות של הממשלה בתשתיות ובמוסדות, ההתקדמות בתחום הייתה איטית מאוד לאורך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20. רק עם תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, כשההתקדמות לעבר השלום הייתה מוחשית, החל המצב הכלכלי להשתפר. באותו הזמן, מפת האוכלוסייה בצפון אירלנד השתנתה ממצבה עם הקמת הישות בשנות ה-20, וכ-40% מהתושבים הגדירו את עצמם כקתולים.
לאחר הסכם יום שישי הטוב (1999-היום).