תקופת כהונתו של דין כמושל הכללי הייתה אמורה להסתיים ב-31 בדצמבר 2000, אך בהמלצתה של ממשלת הווארד, היא הוארכה עד לאמצע שנת 2001 כדי לאפשר לו להיות המושל הכללי בעת חגיגות המאה לאיחוד אוסטרליה.
לאחר הפרישה.
נכון ל-2014 מכהן דין כפטרון של מספר רב של ארגוני צדקה הפועלים למען אנשים עם צרכים מיוחדים, חסרי בית נוער במצוקה ועוד. כמו כן הוא משמש כפטרון של ארגון הפיוס עם האבוריג'ינים (Reconciliation Australia) ושל אגודת הרופאים האבוריג'ינים. ממשלת טריטוריית הבירה האוסטרלית מינתה אותו כפטרון של חגיגות המאה להקמתה של הבירה ב-2013. בעבר הוא היה הפטרון והיושב ראש של ארגון CARE Australia וחבר המועצה המייעצת שלו.
מסטיסלאב
מסטיסלב
מכתיב קצב
מכתיב קצב או פייסר (מאנגלית: Pacer) הוא רץ שתפקידו לרוץ בקצב מסוים על מנת להראות לרצים אחרים בתחרות את הקצב הנדרש מהם לזמן המטרה שלהם, ואף עוזר לדחוק בהם לעמוד בו. מכתיבי הקצב רצים בריצות המסלול הבינוניות והארוכות, וכן בריצות כביש, ובכללן ריצת מרתון.
סוגים.
קיימים שני סוגים של מכתיבי קצב - מכתיבי קצב בתחרויות מקצועניות, ומכתיבי קצב לחובבים.
בתחרויות מקצועניות, מכתיבי הקצב ממונה על ידי מארגן התחרות, והקצב בו ירוץ נקבע על פי דרישת הרצים בתחרות. בתחרויות בהם מתחרים אתלטים ברמה גבוהה, מכתיב הקצב נושר בשלב מסוים מהריצה ולא מסיים אותה, שכן הקצב אותו הוא מכתיב גבוה מכדי שיוכל לרוץ בו לאורך כל הריצה. מכתיב קצב חייב להתחיל את הריצה ביחד עם שאר הרצים ואינו מורשה להצטרף לריצה לאחר הזינוק, אחרת התוצאה שתושג בריצה לא תאושר לשיא. הדוגמה הבולטת ביותר לכך היא פרויקט Breaking2 של חברת נייקי שנערך בשנת 2017, ומטרתו הייתה לשבור את מחסום השעתיים בריצת מרתון. לצורך כך, נייקי ניסו שהריצה תתקיים בתנאים אידיאליים, שאחד מהם היה קבוצות מתחלפות של מכתיבי קצב שליוו את הרצים, כך שבכל רגע נתון הייתה על המסלול קבוצת מכתיבי קצב רעננה, שמסוגלת לרוץ בקצב הנדרש. בעקבות כך, נייקי ידעו מראש כי גם אם תתקבל תוצאה טובה משיא העולם בריצת מרתון (שעמד אז על 2:02:57 שעות), היא לא תאושר כשיא עולם.
בדרך כלל, מספר מכתיבי הקצב במקצה נע בין אחד לשלושה. השימוש במכתיבי קצב באליפויות הגדולות, כדוגמת אליפות העולם באתלטיקה, אליפות אירופה באתלטיקה ובמשחקים האולימפיים אסור, אך נהוג בתחרויות אחרות במטרה לקבל תוצאות איכותיות מהרצים. בסבב ליגת היהלום לדוגמה, כמעט בכל מקצה שאורכו 800 מטר ומעלה רצים מכתיבי קצב, שגורמים לריצות להתנהל בקצב גבוה, ומונעים התפתחות של ריצות טקטיות, בהן הריצה מתנהלת בקצב איטי, שמוגבר מאוד לקראת סוף הריצה. למרות זאת, לא תמיד הרצים נצמדים אל מכתיב הקצב, ובמקרים כאלה מכתיב הקצב צריך לנסות לגרום להם, במהלך הריצה, להיצמד אליו.
השימוש הרווח במכתיבי קצב לרצים חובבים מבוצע במרוצי כביש, המושכים רצים חובבים רבים. לרוב מכתיבי הקצב לרצים החובבים במרוצים אלו יבלוט מקהל הרצים בלבוש מיוחד, ולעיתים בבלונים מרחפים הקשורים לגופו, וכאשר זמן המטרה רשום על גופו או על הבלון בצורה בולטת. בשונה ממכתיבי הקצב בתחרויות מקצועניות, מכתיבי הקצב לחובבים תמיד יסיימו את הריצה, ולא ינשרו באמצעה, מכיוון שקצב המטרה אותו הם מכתיבים, הוא קצב לרצים חובבים, וכזה שלא אמור להוות למכתיבי הקצב בעיה.
קוטנו
קוטנו (פולנית: Kutno, בעבר גם: קוטנא) היא עיר במרכז פולין, בפרובינציית לודז'.
היסטוריה.
העיר מוזכרת עוד במאות ה-11 וה-12. ב-1753 נשרפה העיר כמעט עד היסוד. ב-4 בינואר 1807 בעיר עבר נפוליאון.
דמוגרפיה.
שינוי אוכלוסין לאורך השנים:
יהודי קוטנו.
כנראה היהודים הראשונים הגיעו לקוטנו במחצית השנייה של המאה ה-15. לפי הסטטיסטיקה הרשמית היו בקוטנו ב-1796 1037 יהודים. בימי נסיכות ורשה הייתה הקהילה לאחת הקהילות החשובות בתוכה, בעקבות מלחמות נפוליאון הצטמצמה אוכלוסייתה היהודית של קוטנה ונמנו בה רשמית רק כ-1350 יהודים, ואולם הפיחות היחסי בקרב האוכלוסייה הכללית היה גדול יותר ויהודי קוטנה היוו באותה תקופה 64.5% מכלל האוכלוסייה.
קהילת קוטנה הייתה קהילה חשובה ורבניה התפרסמו, בין רבני העיר:
בשנות השלושים של המאה ה-20 חיו בקוטנו יותר מששת אלפים יהודים, רובם עסקו במלאכה בענפי ההלבשה והמזון ובחנוונות זעירה. בעיר הוקמו על ידי הקהילה ארגוני עזרה.
השואה.
הגרמנים נכנסו לעיר ב-15 בספטמבר 1939, מצבם של היהודים הורע מיד. בעיר הוקם יודנרט בראשות אלכסנדר פלץ. ב-6 ביוני 1940 בעיר הוקם גטו, היהודים אולצו לעבור לגטו תוך 24 שעות. הגטו הוקם על שטח מפעל לסוכר שנסגר, בגטו היו חמישה בניינים בני קומה אחת. בגטו חיו 7,000 יהודים, אלפיים מתוכם היו מחוץ לקוטנו. שיעור התמותה בגטו היה גבוה במיוחד, לכך תרמו רבות הרעב והמגפות. הגטו חוסל בסוף מרץ או תחילת אפריל 1942, רוב היהודים נשלחו לחלמנו.
אוכלוסייה יהודית.
שינוי אוכלוסייה יהודית לאורך השנים:
פנחס זליגמן פרום
פנחס זליגמן הלוי פרום (פראם, פראמם, Seligmann Pinchas Fromm) (תקפ"ב 1822 – תרנ"ח 1898) היה רבה של באד הומבורג ורב בפרנקפורט.
קורות חייו.
שמו העברי היה פנחס שמחה. מאחר שהוא היה משתמש רק בשמו השני 'שמחה' השתמשו בתרגום הגרמני זליגמן. (זעליג פירושו מבורך, מאושר, ומכאן השם שמחה. הוא נולד בגרוסלנגהיים בשנת תקפ"ב לאביו הערש פרום, בן יוסף פרום בנו של אברהם פרום. משפחת פרום הגיעו מספרד וחיו בגרמניה במשך 500 שנים עד השואה.
למד אצל חמיו רבי יצחק דב במברגר שהיה מורו ורבו, ואצל הכתב סופר בפרשבורג.
בשנת 1852 נישא לרעכל רבקה (1831 - 1893) בתו הגדולה של רבי יצחק דב במברגר, להם נולדו 10 ילדים.
בין השנים תרי"א (1852) - תרל"ה (1875) כיהן כרב של הקהילה בבאד הומבורג (פר די הא) לאחר מכן הלך לפרנקפורט לגור אצל הברון וילהלם קארל פון (שמעון וואלף) רוטשילד (רוטשילד היה תלמידו המובהק) וכיהן שם כרב בית הכנסת של הברון 23 שנה עד לפטירתו.
נפטר בכ"ב בסיון תרנ"ח (1898) ונקבר בפרנקפורט.
נכדו היה הפסיכולוג אריך פרום.
לא ידוע כיום על חיבורים שחיבר, אמנם מכתבים תורניים ממנו התפרסמו בספרי שו"ת.
משפחתו.
לזליגמן פנחס ורחל רבקה פרום היו 10 ילדים:
פינחס פרום
פנחס פרום
פנחס פראם
פנחס פראמם
פנחס זליגמן פראם
זליגמן פרום
זליגמן פראם
זליגמן פראמם
גורדון טאקר
הרב גורדון טוקר (אנגלית: Gordon Tucker, נולד ב-1951) הוא מראשי היהדות הקונסרבטיבית בארצות הברית.
ביוגרפיה.
הוא נולד בניו יורק. ב-1968 החל בלימודי פילוסופיה ומתמטיקה באוניברסיטת הרווארד וסיים תואר ראשון בהצטיינות יתרה ב-1971. באותן שנים היה חבר מיזם המחקר הכלכלי במוסד. אז עבר לבית המדרש לרבנים באמריקה. הוא השלים שם תואר שני בספרות עברית ב-1973 ונסמך לרבנות ב-1975. ב-1978 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת פרינסטון. הוא החל ללמד בבית המדרש ב-1976, ונותר שם ברציפות מאז. ב-1979 וב-1980 שירת כעמית הבית הלבן (מעין התמחות התנדבותית-למחצה שניזומה בידי ג'ימי קרטר) במחלקת המשפטים של ארצות הברית. ב-1982 התמנה לחבר בוועד ההלכה (CJLS) של כנסת הרבנים, בה הוסיף לכהן עד 2007. בין 1984 ל-1992 היה דיקאן הפקולטה לרבנות בבית המדרש. ב-1994 החל לשמש כעוזר לרב קהילת טמפל ישראל בווייט פליינס, וקודם לרב הבכיר בבית הכנסת ב-2003. בעבר היה יושב-ראש כבוד של התנועה המסורתית בישראל. בנוסף הוא מרצה למחשבת ישראל בבית המדרש.
טוקר נחשב לסמן בולט של האגף הליברלי בתנועה הקונסרבטיבית. הוא קרא באופן עקבי לאמץ גישה לפיה לפוסק יש סמכות לחרוג באופן ניכר מההלכה היבשה בשם שיקולים אתיים, וביקר שמרנים כמו הרב יואל רוט. עוד ב-1979, בתפקידו כיו"ר הוועדה המיוחדת לבחינת שאלת סמיכת נשים לרבנות, חיבר דו"ח מסכם אוהד מאוד בנידון, שעורר התנגדות מצד ותיקי בית המדרש. ב-1989 ערך שינוי מקיף בתוכנית הלימודים של המוסד, והוסיף קורסים רבים שעסקו לא רק בהכשרה טכנית אלא גם בשאלות ערכיות והגותיות. ב-2002 הביע את הזדהותו עם רעיונותיו של התאולוג ניל גילמן, הדוגל בגישה לא-מילולית מרחיבה כלפי התנ"ך ורואה בו השתקפות לחוויה הדתית הקולקטיבית של העם. ב-2006 פרסם תרגום מבואר ל"תורה מן השמים באספקלריא של הדורות" מאת אברהם יהושע השל, בו תיאר אותו כאוחז בתאולוגיה הקרובה יחסית להשקפתם של הקונסרבטיבים המודרניסטים. ב-2006, בעת ששאלת היחס להומוסקסואלים נידונה בוועד ההלכה, הגיש תשובה בה ביקש לנקוט ב"גישה הלכתית מוגברת" למתן פתרון בנושא. הוא הציע להתיר יחסי מין מלאים בין גברים באמצעות תקנת חכמים, בהסתמך על שיקולים אתיים של כבוד הבריות. ההצעה נפלה בוועד, שהותיר את האיסור על כנו. כמו כן, הוא חיבר נוסחי כתובה שוויוניים.
טוקר היה נשוי בעבר להדסה פרייליך, אשתו הנוכחית של הסנאטור לשעבר, ג'ו ליברמן. כיום הוא נשוי לאיימי כהן. הוא אב לשלושה ילדים.
כנף קרב 52 (לופטוואפה)
כנף קרב 52 (בגרמנית: Jagdgeschwader 52 או בקיצור JD 52; הפירוש המילולי של המושג בגרמנית: כנף ציד) הייתה כנף של מטוסי קרב בלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הכנף הוקמה בנובמבר 1939, הוצבה בצרפת לאחר כיבושה ולקחה חלק בקרב על בריטניה, עד אשר הועברה ב-1941 לשרת בחזית המזרחית, שם נותרה עד התבוסה הגרמנית במאי 1945. לאורך כל המלחמה השתמשה הכנף במטוסי הקרב החד-מושביים מסרשמיט Bf 109 החל מדגם E (אמיל) ועד דגם G (גוסטב) ששירת את הכנף במחצית השנייה של המלחמה, היא הייתה אחת מיחידות הלופטוואפה הבודדות שהפעילו את מטוס קרב זה לאורך כל שנות המלחמה.