לפי דעה מקובלת, בעת מלחמת האזרחים האמריקנית ענדו נשות וארוסות חיילי צבא האיחוד (הצפון) צעיף צהוב, מטפחת צהובה או סרט צהוב בשערן כסמל לכך שהן נאמנות ומחכות לאהובן שישוב מן הקרבות. הצבע הצהוב היה סמלו של חיל הפרשים של צבא הצפון. רושם זה חוזק עקב המערבון בשם "היא ענדה סרט צהוב" שהופק בשנת 1949 העוסק במלחמה נגד האינדיאנים ובמנהג זה. השיר זכה לביצועים רבים כמו האחיות אנדרוז, מקהלת מיץ' מילר ועוד. עם זאת, ייתכן שמקור המנהג עוד במלחמת האזרחים האנגלית בה ענדו אנשי הצבא הפוריטני סרטים צהובים על בגדיהם. ייתכן שמקור המנהג קדום אף יותר, שכן את המנהג לענוד מטפחת עם סמל האהוב כסימן לנאמנות ניתן למצוא כבר במחזה אותלו לויליאם שייקספיר ובשיר אותו שרה דסדמונה במערכה האחרונה. בשיר All Round My Hat, שמקורו בימי הביניים נאמר שהאהובה עונדת סביב כובעה ענף ערבה ירוק לציון כי אהובה נמצא הרחק וכי היא שומרת לו את נאמנותה.
השיר "היא ענדה סרט צהוב".
שיר פופולרי ממלחמת העולם הראשונה נקרא "סביב צווארה היא ענדה סרט צהוב (לאהובה הנמצא הרחק-הרחק)"
'Round her neck she wears a yeller ribbon,&lt;BR&gt;
She wears it in winter and the summer so they say,&lt;BR&gt;
If you ask her "Why the decoration?"&lt;BR&gt;
She'll say "It's fur my lover who is fur, fur away.
השיר "קשרי סרט צהוב סביב עץ האלון העתיק".
באוקטובר 1971 הופיעה בעיתון ניו יורק פוסט כתבה מאת העיתונאי פיט המיל תחת הכותרת "הולכים הביתה". הוא סיפר אודות אסיר שנידון לשלוש שנים בכלא. טרם שחרורו כתב האסיר לאהובתו שאם אינה רוצה אותו עוד, הוא יבין זאת, אך אם היא מעוניינת בו, שתקשור סרט צהוב סביב עץ האלון העתיק בעיירת מגוריהם. הכתב התלווה במקרה לאסיר המשוחרר בעת נסיעתו באוטובוס מן הכלא לביתו. האסיר המשוחרר ביקש מנהג האוטובוס ומהנוסעים להתבונן ולראות אם אכן קשור סרט צהוב לעץ. בסופו של דבר אכן היה קשור לעץ סרט צהוב, לשמחת הנהג והנוסעים.
הפזמונאי אירוין לוין קרא את הידיעה וכתב את מילות השיר "קשרי סרט צהוב סביב עץ האלון העתיק" ("Tie a Yellow Ribbon 'Round the Old Oak Tree"). בסיום השיר מוצא האסיר המשוחרר מאה סרטים צהובים קשורים לעץ. את השיר ביצעו ב-1973 טוני אורלנדו ולהקת "שחר". מאוחר יותר הוקלט השיר גם על ידי פרנק סינטרה, בארי מנילו, פרי קומו, ג'ון קרטר וג'וני קאש, ג'וני קארבר ואחרים. השיר היה ללהיט ושהה ארבעה שבועות במקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקאי והבריטי באפריל אותה שנה.
למרות שהדבר לא נאמר במפורש, היה ברור כי הרמז בשיר הוא לחזרתם של שבויי מלחמת וייטנאם. השיר זכה שנית לפופולריות בשנת 1980 עקב משבר בני הערובה באיראן, שבו הוחזקו עשרות אזרחים אמריקאים כבני ערובה בטהראן בירת איראן על ידי השלטון האיסלאמי המהפכני החדש שעלה לשלטון בעקבות המהפכה האיראנית.
בין 2003 ו-2006 נתלו בארצות הברית סרטים צהובים על דלתות בתים, על עצים בגינות או על תיבות הדואר של משפחות שבניהן נלחמו בעיראק, כסמל לתפילה לחזרתם בשלום וכסמל לתמיכה במלחמה.
בישראל.
כאשר הוחזרו שבויי צה"ל יוסף גרוף, נסים שלם וחזי שי משביים במסגרת עסקת ג'יבריל, קשרה אמו של יוסף גרוף מאות סרטים צהובים ברחוב שבו הם גרים, לקדם את פניו.
בשנת 2010, בעקבות המאמצים להעלות לתודעה את החייל החטוף גלעד שליט חולקו ברחבי ישראל אלפי סרטים צהובים שנתלו על ידי אזרחים על מכוניותיהם לציון הזדהות עם משפחת החייל וכקריאה לשחררו. לקראת שובו של גלעד שליט קישטו ילדי ישובו, מצפה הילה את הגדרות והעצים ביישוב בסרטים צהובים.
בריכה עונתית
שטח הצפה
אסן סויצ'מזוב
אָסֶן סוּיְצְ'מֶזוֹב (בבולגרית: Асен Суичмезов; 6 ביולי 1899, קיוסטנדיל, נסיכות בולגריה – 4 ביולי 1978, קיוסטנדיל, הרפובליקה העממית הבולגרית) היה איש עסקים ותעשיין בולגרי. סויצ'מזוב הוא חסיד אומות העולם, על חלקו בהצלת יהודי בולגריה מגירוש אל מחנות ההשמדה הנאציים בעת מלחמת העולם השנייה.
תולדות חייו.
סויצ'מזוב נולד למשפחת סוחרים מקיוסטנדיל אשר התגוררה בשכונה היהודית שבעיר. הוא דיבר לאדינו והיה מעורה בחיי הקהילה היהודית. בבחרותו, הפך לאיש עסקים אמיד, כיהן כחבר מועצת המנהלים של הבנק המקומי והיה בעל מפעל וחנות גדולה למכירת מעילי עור. יחסי הקרבה שלו עם בני הקהילה היהודית גרמו לא אחת להתקפות נגדו ונגד עסקיו מצד חברי התנועות הפרו פאשיסטיות רטניק ובראניק.
מלחמת העולם השנייה והצלת יהודי בולגריה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזו הבולגרים על נייטרליות, אך נקטו במדיניות פרו גרמנית מובהקת וזאת על מנת לזכות בתמיכה של מעצמה אירופית מובילה במטרה להשיב לממלכה את השטחים שאבדו לה לאחר חתימת חוזה ניי שסיים את מלחמת העולם הראשונה. חלק מתהליך התקרבות זה, לווה בשורת צעדים אנטישמים ממוסדים. ב-23 בינואר 1941 פורסם החוק להגנת האומה, שדמה במתכונתו לחוקי נירנברג. ב-1 במרץ 1941, חתם ראש הממשלה הבולגרי הפרופסור בוגדאן פילוב בווינה על ההסכם התלת-צדדי, במסגרתו הפכה בולגריה רשמית לבעלת בריתן של מדינות הציר. כוחות צבא גרמנים נכנסו באין מפריע לשטח הממלכה, תקפו מאדמתה וכבשו את ממלכות יוון ויוגוסלביה.
ב-22 בפברואר 1943 אישרה הממשלה הבולגרית את גירושם של כל היהודים מהשטחים שסופחו לבולגריה למחנות ההשמדה הגרמנים, בכפוף להסכם שחתם אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לענייני יהודים עם תיאודור דנקר נציגה של גרמניה הנאצית. ב-1 במרץ 1943 החלו שוטרים בולגרים לבקר בבתי יהודים לבדיקת נתונים כגון כתובת, מוצא ומספר נפשות. ב-4 במרץ 1943 החלו הבולגרים במעצרם וגירושם של יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט והם נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
ב-6 במרץ נצטוו יהודי קיוסטנדיל על ידי המשטרה המקומית להיערך לגירוש ובכלל זה להצטייד במזון ובגדים למספר ימים. בהלה אחזה ביהודי העיר ומנהיגי הקהילה פנו לאישי הציבור בקיוסטנדיל בבקשת עזרה. עשרות אישי ציבור הודיעו על תמיכתם בקהילה היהודית ועל כוונתם לצאת במשלחת לסופיה כדי להביא לביטול צו הגירוש. המשלחת שעמדה לצאת בשיירת כלי רכב התעכבה מאחר שמושל העיר בהנחיית השלטון המרכזי סירב להקצות דלק לנסיעה. סויצ'מזוב שכר מכספו כרכרות במטרה להוביל את חברי המשלחת לתחנת רכבת בעיירה סמוכה אם תמנע יציאתם מקיוסטנדיל. הוא נעזר בבנו גרגור אשר דיווח לו ולבני הקהילה היהודית שהרכבות בהן יועדו בני הקהילה לגירוש הגיעו לתחנת הרכבת בעיר. השלטונות החלו מפעילים לחצים כבדים על נכבדי קיוסטנדיל שלא לצאת לסופיה.
הורכבה משלחת בראשותו של חבר הפרלמנט פטר מיכאלב ואליו נילוו ולדימיר קורטב, איוואן מומצ'ילוב וסויצ'מזוב. ב-8 במרץ 1943 יצאה המשלחת מקיוסטנדיל לסופיה. במקור הביעו את הסכמתם לצאת במשלחת 40 אישי ציבור אך איומי השלטונות הובילו לצמצום מספר חבריה ל-4.
בהגיעם לסופיה בשעות הערב המאוחרות פנו חברי המשלחת לדימיטר פשב סגן יושב הפרלמנט הבולגרי ובן העיר קיוסטנדיל, תארו בפניו את ההכנות לגירוש ונדברו להיפגש למחרת היום. בסופיה פשטו שמועות על הגירוש הקרב ומנהיגי הקהילה היהודית בעיר פנו לסויצ'מזוב כדי שיתלווה אליהם ל"בית העם" לצורך דיווח על המתרחש בקיוסטנדיל וכך עשה. מאוחר יותר הצטרף לחבריו שנפגשו עם פשב בביתו. סויצ'מזוב תיאר בפני פשב את המאורעות בעירו והייאוש שאחז במרבית חבריו בני הקהילה היהודית.
חברי המשלחת שוחחו עם מספר חברי פרלמנט ותארו בפניהם את המצב בקיוסטנדיל, אך רובם לא האמינו או לא רצו להאזין לטיעוני המשלחת. מאוחר יותר, נועדו ארבעת חברי המשלחת ודימיטר פשב עם פטר גברובסקי שר הפנים במטרה לעצור את הגירוש המתוכנן. במהלך הפגישה טענו חברי המשלחת כי גירוש יהודי "בולגריה הישנה" מנוגד לחוקה, שכן החלטת הממשלה שנתקבלה אישרה רק את גירוש היהודים מהשטחים שסופחו לבולגריה. שר הפנים הכחיש את דבר הגירוש, אך לאחר איום מרומז על חייו שהשמיע ולדימיר קורטב, הודה גברובסקי שניתנה פקודת גירוש ל-10 במרץ והוא מוכן להשעותה כדי לשקול את טענות חברי המשלחת. גברובסקי התקשר למושל קיוסטנדיל והורה לו שלא לבצע את הגירוש,
השמועה על ביטול הגירוש נפוצה בקרב קהילת יהודי סופיה ורבים קידמו בצהלות שמחה את פני חברי המשלחת בצאתם מבניין הפרלמנט.
ב-10 במרץ לפנות בוקר תקפו לאומנים פאשיסטים את ביתו של סויצ'מזוב בקיוסטנדיל. לעבר הבית הושלכו אבנים גדולות, כל חלונותיו נופצו ועל קירותיו צוירו כתובות נאצה. ב-10 במרץ בבוקר עם ביטול העוצר בעיר, הגיעו מספר בעלי מלאכה יהודים לביתו של סויצ'מזוב ותיקנו בהתנדבות את כל הנזקים שנגרמו.
אחריתו.
לאחר עליית הקומוניסטים לשלטון בבולגריה ירד סויצ'מזוב מנכסיו. מצבו הכלכלי היה ירוד והוא סבל מבריאות לקויה. גם לאחר עלייתם לישראל, המשיכו חברי הנהגת הקהילה היהודית בקיוסטנדיל להפגש עם סויצ'מזוב ולתמוך בו כלכלית. ב-1973 לאחר פעילות מאומצת של ברוך לזרוב ממנהיגי קהילת קיוסטנדיל, הכיר ארגון יד ושם בסויצ'מזוב כחסיד אומות העולם. אסן סויצ'מזוב נפטר בקיוסטנדיל ב-1978 והוא בן 79 שנים. רחוב מרכזי בעיר קיוסטנדיל נקרא על שמו.
ג'ן טיילור פריעדמאן
רניירי דה קלזאביגי
גאי גבלדון
טוראי ראשון גאי לואיס גבלדון (באנגלית: Guy Louis Gabaldon) (22 במרץ 1926 – 31 באוגוסט 2006) היה חייל בחיל הנחתים האמריקאי, אשר לזכותו נזקפה שבייתם או כניעתם של כ-1,500 חיילים יפנים במהלך הקרבות על האי סאיפאן ועל האי טיניאן במלחמת העולם השנייה. על הישגו זה הוענק לו עיטור צלב הצי.
ראשית חייו.