לעיתים נלבשה מתחת לחולצה, או ללא חולצה כלל, גופייה מפוספסת לבן-כחול.
חליפת המלחים כביגוד לילדים.
לבוש לילדים "בסגנון מדי מלחים" (בצרפתית: à la matelot) מוזכר עוד לפני 1800, אלא שעיקר הכוונה היא לחולצה בעלת מפתח-הצווארון הרחב וללא כפתורים, הנוחה להלבשה לילדים.
בשנת 1846 יוצרה חליפת מלחים בגודל מתאים לאדוארד השביעי שהיה אז הנסיך מוויילס. דיוקן הנסיך בן החמש הלבוש בחליפת מלחים קטנה, מאת וינטרהלטר (F.X.Winterhalter), הפך לפופולרי ובעקבותיו החלה להתפשט אופנה של בגדי מלחים לילדים, בכל שכבות האוכלוסייה (סייעה לכך גם העובדה שהנסיך הולבש בחליפת חוגר פשוט ולא במדי קצין). היה זה פריט הלבוש הראשון שיועד לילדים ולא היה העתק מוקטן של בגדי מבוגרים יומיומיים.
בגרמניה נקשרה ההתלהבות מבגדי המלחים לילדים, שיוצרו מבד כחול-כהה והחלו להיות אופנתיים שם מאז שנות ה-60 של המאה ה-19, להעלאתו של נס של הצי הגרמני הקיסרי, שהוקם כמיזם של אחדות ויצירה משותפת של כל האומה החדשה.
עם הפיכתו של הצילום לפופולרי, הפכה חליפת המלחים ללבוש המקובל לילד לצורך צילום וכך נפוצו ברחבי העולם כולו צילומי ילדים בחליפות מלחים בכל אלבום תמונות משפחתי וכן בכרזות ופרסומות.
לדברי החוקרת גנית אנקורי (ראש החוג לאמנות באוניברסיטה העברית), בגדי מלח המייצגים מדים מצביעים על מעמדם של הילדים בחברה הוויקטוריאנית, בה היו הילדים ממוקמים בתחתית סולם המשמעת כחיילים ונדרשו מהם מילוי חובות וציות. כפי שבאוניה יש היררכיה ברורה שבראשה עומד רב חובל ותחתיו קצינים וחוגרים כך גם מקומם של הילדים בבית ובחברה הוא כשל המלחים הצעירים באוניה, בסוף שרשרת הפיקוד. היעלמות בגדי המלח לילדים באה במקביל להיעלמות המבנה ההיררכי בחברה ובמשפחה המערבית המודרנית.
חליפות מלחים כתלבושת אחידה.
ביפן החלו בתי ספר לנערות לעשות שימוש בחליפות מלחים כתלבושת אחידה לבנות בשנות ה-20 של המאה ה-20. התלבושת האחידה (ביפנית: セーラー服, תעתיק: serafuku) הבסיסית מורכבת מחולצה לבנה, צווארון כחול בעל פסים בלבן, חצאית בצבע כחול-כהה ועניבת-קשירה צבעונית. תבנית זו מופיעה מאז במגוון דגמים וצבעים.
עדריאל המחולתי
עַדְרִיאֵל הַמְּחֹלָתִי, דמות מקראית, שמו מופיע ב.
זיהוי דמותו של עדריאל.
שאול נתן לעדריאל את מרב, בתו לאישה. מרב הובטחה לדוד לאחר ניצחונו על גָּלְיָת אך שאול לא קיים את הבטחתו והיא ניתנה לעדריאל. הפרשן מצודת דוד מבאר את המילים: "וַיְהִי, בְּעֵת תֵּת" כך: ייתכן כי בנישואין למרב, ביקש שאול לקשור קשרים עם היישוב בעבר הירדן המזרחי.
לפי נמסרו חמשת בניה של מיכל עם עדריאל לידי הגבעונים, והוצאו להורג.
בספר שמואל ב' נכתב כי מיכל בת שאול הייתה אשתו של עדריאל ואף ילדה לו ילדים. חז"ל ביארו כי הם נקראים בני מיכל בגלל שהיא גידלה את ילדיה של מרב. בתוספתא (סוטה יא,יז; וכן סנהדרין יט ע"ב) מובא ביאור אחר: "מקיש נשואי מרב לנשואי מיכל מה נשואי מיכל לפלטי בן ליש בעבירה אף נשואי מרב לעדריאל בעבירה היה". כלומר אכן מיכל נישאה לפלטי ולעדריאל, אלא ללמדנו שנישואי מירב לעדריאל היו בעבירה (ויוצא שהבנים הללו שנמסרו להריגה היו ממזרים).
הקושי נובע מהכתוב בשמואל ב', ו', כ"ג:
רד"ק בפירושו לשמואל א', י"ח:.
אם עדריאל הוא בנו של ברזילי הגלעדי המוזכר ב ו, אזי עדריאל הגיע ממשפחה ממעמד גבוה. ביסוס לכך הוא זיהוי מקומה של אבל מחולה בעבר הירדן, בארץ גלעד.
אולם זיהוי זה נתקל בקושי. כפי שנכתב לעיל, , דוד נותן את חמשת בני עדריאל לגבעונים כנקמת דם בבית שאול, לא סביר להניח שדוד מסר להריגה את נכדיו של ברזילי הגלעדי, שדאג לו ותמך בו כלכלית בימי מרד אבשלום בנו.
יש הסוברים כי "אבל מחולה" היא תל אבו צוץ הממוקם ליד מעברות הירדן ממזרחה למחולה כיום.
מרצ'לו אבאדו
מרצ'לו אבאדו (באיטלקית: Marcello Abbado; 7 באוקטובר 1926 – 3 ביוני 2020) היה מלחין, מנצח ופסנתרן איטלקי. מכלול יצירותיו כולל כמה יצירות לתזמורת, בלט, יצירות רבות לפסנתר סולו ומספר יצירות קאמריות. הוא היה שותף לכתיבת כמה יצירות עם רוברטו גויטרה. בשנת 1989 זכה במדליית הזהב על הצטיינות בתרבות ובאמנות (Medaglia d'oro ai benemeriti della cultura e dell'arte) מטעם ממשלת איטליה.
ביוגרפיה.
אבאדו נולד במילאנו. הוא היה בנו של הכנר מיקלאנג'לו אבאדו, אחיו של המנצח קלאודיו אבאדו ואביו של המנצח רוברטו אבאדו. הוא למד נגינה בפסנתר באופן פרטי אצל ג'אנאנדראה גאבאצני לפני שנכנס לקונסרבטוריון של מילאנו. אחרי שהופיע שנים אחדות כפסנתרן קונצרטים, התמנה בשנת 1958 למנהל קונסרבטוריון "ג'וזפה ניקולינו" בפיאצ'נצה. הוא עזב משרה זו ב-1966 כדי לקבל עליו את משרת מנהל הקונסרבטוריון ע"ש ג'ואקינו רוסיני בפזארו, משרה בה החזיק עד שנת 1972. לאחר זאת כיהן כמנהל הקונסרבטוריון ע"ש ג'וזפה ורדי במילאנו, משנת 1972 עד 1996. אבאדו הרבה להופיע כפסנתרן ומנצח עם הפילהרמונית של וינה, שעמה ביצע, בניצוח ובנגינה, את כל 27 הקונצ'רטו לפסנתר של מוצרט.
נפטר בסטרזה ב-3 ביוני 2020.
אוסולוטאן
אוסולוטאן (בספרדית: Usulután) היא בירת מחוז אוסולוטאן באל סלוודור.
היסטוריה.
אוסולוטאן נוסדה בזמן לא ידוע על ידי ילידים בני שבט הלנקה. במהלך המאה ה-15 היא נכבשה על ידי בני הפיפיל.
כשהספרדים לאזור ב-1529, הם ניסו לכבוש את אוסולוטאן, אך התושבים הצליחו להדוף אותם. לאחר מספר ניסיונות נוספים הם הצליחו לכבוש את אוסולוטאן סופית ב-1553.
אוסולוטאן קיבלה מעמד של עיירה ב-1827 ומעמד של עיר ב-1860.
העיר נפגעה מהוריקן מיטש ב-1998 ומרעידות האדמה באל סלוודור ב-2001.
אוסולוטן
ריקרדו רודריגז
5 שניות של קיץ
מרצ'לו אבדו
רוברטו אבדו
בניין ווסטרן יוניון טלגרף
שפטובקה
שעפטאווקע
פלאגסטאף
בניין סט. פול
בניין סט. פול (באנגלית: St. Paul Building) היה גורד שחקים ששכן בפינה הדרום-מזרחית של צומת הרחובות אן וברודוויי ברובע הפיננסי במנהטן תחתית, ניו יורק, ארצות הברית. הבניין התנשא לגובה 96 מטרים והיה בעל 26 קומות. הוא תוכנן על ידי האדריכל ג'ורג' בראון פוסט ועוצב על פי הסדר האיוני וכן 3 פסלים שעוצבו על ידי קארל ביטר .
המגרש עליו נבנה, נרכש על ידי משפחת הוומייר בשנת 1895. בניין סט. פול נקרא על שם קפלת סט. פול , הנמצאת מעבר לרחוב ברודוויי ממערב. הוא נשאר ברשות משפחת הוומייר עד 1943, אז נמכר לוב וקנאפ ולאחר מכן לצ'ייס בנק . בניין סט. פול נהרס ב-1958 על מנת לפנות מקום לבניין וסטרן אלקטריק . חלק מהחזית, כולל הפסלים של ביטר, הועברו להולידיי פארק באינדיאנפוליס.
עיצוב.
בניין סט. פול היה בן 26 קומות וגובהו 96 מטרים. הוא גם היה בעל שני מפלסי מרתף. ג'ורג' בי פוסט היה האדריכל, רובינסון ווואלאס היו הקבלן הראשי ו- J.B. &amp; J.M. Cornell היה ספק הפלדה. קארל ביטר עיצב את הפסלים מעל כניסת הבניין.
בניין סט. פול נבנה על מגרש בעל 5 פאות התחומות ברחובות ברודוויי ממערב, פארק רו בצפון מערב, אן מצפון, ובניינים נוספים ממזרח ומדרום. המגרש היה במידות של 8.5 מטרים לברודוויי, 12 מטרים לפארק רו, 25 מטרים לרחוב אן, 16 מטרים למזרח, ו-32 מטרים לדרום. הייתה זו הפינה הדרום-מזרחית של הצומת המחומשת של ברודוויי, פארק רו ורחוב אן, ומיד מזרחית לקפלת סט. פול, שנמצאת מעבר לברודוויי. כתובת הבניין צוינה כברודוויי 220.
חזיתות.
החזית המערבית, הצפון-מערבית והצפונית היו עשויות אבן גיר. חזיתות אלו חולקו ל-3 חלקים, בהשראת מרכיבי העמודים היווניים באדריכלות הקלאסית, כלומר בסיס בן 4 קומות, חלק אמצעי בן 16 קומות, וכותרת בת 5 קומות המופרדות מהחלק אמצעי על ידי קומת מעבר. החזיתות המזרחית והדרומית היו עשויות לבנים ולא מעוטרות. החלק האחורי (המזרחי) של הבניין היה בגובה 22 קומות, ונסוג ב-6.1 מטרים מקו המגרש של רחוב אן.
4 הקומות הראשונות היוו את "בסיס" הבניין, והן נבנו מבלוקים כפריים, עם קרניזים מעל הקומות ה-1, ה-2 וה-4. מעל הקומה הראשונה בחזית הפונה רחוב ברודוויי, היו 3 פסלים של קארל ביטר , שכותרתם "אחדות הגזע". הדמויות תיארו 3 אטלנטים מאבן המחזיקים חלקים מהבניין, כלומר אדם שחור, אדם לבן ואדם סיני.
בין הקומות ה-5 וה-20, החזית פוצלה לשמונה חלקים דו-קומתיים, שכללו בין החלונות עמודים, בסגנון איוני, התומכים את הקרניזים מעל כל קומה זוגית. בקומה ה-21, שהייתה קומת מעבר, היו בין כל החלונות לוחות חרוטים. קרניז גדול יותר בלט מעל הקומה ה-21. 5 הקומות העליונות היוו את "כותרת" הבניין, כאשר הקומות ה-22 עד 25 נראו מהרחוב. אדנים מחוץ לקומה ה-22 תמכו בלוחות חרוטים בגובה של 3 קומות בפינות הבניין, או בעמודים בגובה משולש המפרידים בין החלונות בכל צד. גם הספנדרלים בבניין היו משוכללים. הקומה ה-26 הוסתרה על ידי המעקה בראש הבניין, והוארה בחלון תקרה (סקיילייט).
יסודות.