לאחר אוקטובר 2018 נסק מספר העוקבים אחר טונברי ברשתות החברתיות, והיא המשיכה במחאותיה.
המשך הפעילות לאחר סיום מחאות התלמידים.
טונברי נתנה השראה לתלמידי בתי ספר ברחבי העולם, שהפגינו נגד ההתחממות העולמית. בדצמבר 2018 השתתפו יותר מעשרים אלף תלמידים במחאות ביותר מ־270 ערים בכל רחבי העולם; בשנת 2019 השתתפו בהפגנות יותר מ-11 מיליון תלמידים.
גם לאחר סיומה של שביתת התלמידים למען האקלים הוסיפה טונברי להשתתף בפעילויות מגוונות להעלאת המודעות להתחממות העולמית ולשינויי האקלים. בין השאר השתתפה בהפגנה נגד ההתחממות הגלובלית ליד בניין הפרלמנט האירופי בבריסל. באוקטובר 2018 נסעה עם משפחתה במכונית חשמלית ללונדון, ושם הפגינה מול בית הנבחרים הבריטי.
ב-24 בנובמבר 2018 נשאה דברים בוועידת TED בסטוקהולם. בין השאר סיפרה שכבר בגיל שמונה תהתה למה לא מתייחסים לשינויי האקלים בשידורי החדשות כאל נושא חשוב כמו מלחמת עולם. כמו כן אמרה: "אם ילדיי ונכדיי ישאלו אותי - מדוע לא עשיתם דבר בשנת 2018 כשעדיין היה זמן? אני אגיד להם: אי אפשר לשנות את העולם כאשר משחקים לפי הכללים, צריך לשנות את הכללים".
בדצמבר נאמה בפסגת האו"ם בנושא שינוי אקלים.
בינואר 2019 הוזמנה לשוחח עם משתתפי הפורום הכלכלי העולמי בדאבוס. היא הגיעה לשם ברכבת. בדאבוס אמרה טונברי: "אני מזהירה את מנהיגי העולם שהבית שלנו עולה באש! אני רוצה שתיבהלו, אני רוצה שתרגישו את הפחד שאני מרגישה בכל יום. אנחנו חייבים את זה לצעירים, חייבים לתת להם תקווה".
ב-21 בפברואר 2019 השתתפה טונברי בדיוני הנציבות האירופית ודרשה לצמצם את פליטות הפחמן הדו־חמצני לפחות ב-80% עד שנת 2030, כדי לעמוד ביעדי האקלים של האיחוד האירופי.
ב-23 באפריל 2019 נאמה טונברי בפרלמנט הבריטי.
ב-20 בספטמבר 2019 נאמה בפני מאות אלפי מפגינים בניו יורק, באחד האירועים המרכזיים בגל שביתות עולמי שהתקיים באותו השבוע ברחבי העולם למען האקלים, ברקע התכנסותה של ועידת האקלים של האו"ם בהמשך אותו השבוע.
ב-23 בספטמבר 2019 נאמה בפתיחת ועידת האקלים של האו"ם. כצעד להגברת המודעות לשינויי האקלים, חצתה את האוקיינוס האטלנטי לארצות הברית בכלי שיט המופעל באמצעות אנרגיה סולארית, במטרה להפחית את טביעת הרגל הפחמנית שלה. בנאומה אמרה: .
ב-23 במרץ 2020 פרסמה טונברי שלה ולאביה יש תסמינים של מחלת נגיף קורונה. היא השתמשה בהודעה כדי לעודד צעירים להישאר בבית, גם אם אינם חשים סימפטומים של המחלה, כדי להגן על קבוצות אחרות הנמצאות בסיכון.
ב-5 בנובמבר 2021 ערכה מחאה ומתחה ביקורת חריפה על כינוס ועידת האקלים הבין־לאומית בגלאזגו. לדבריה, "אי אפשר לפתור את המשבר באותן שיטות שהכניסו אותנו אליו מלכתחילה", ומלבד הצהרות אין פעילות דרסטית בנושא.
פרסים, תארים והוקרה.
גרטה טונברי זכתה במספר רב של פרסים, תארים והוקרה על פעילות:.
פלשגג'
פלשגג' (בהונגרית: Felsőgagy) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בפלשגג' התגוררו יהודים בודדים ובמקום עדיין קיים בית קברות יהודי.
הזכות למות
הזכות למות היא רעיון המבוסס על התפישה, שלפיה כל בן אנוש זכאי לסיים את חייו או לעבור המתה מרצון. המימוש של זכות זו מובן לרוב כך, שחולה סופני, או אדם שאינו רוצה להמשיך לחיות, רשאים לסיים את חייהם, להיעזר בסיוע להתאבדות, או לסרב לטיפול מאריך חיים. השאלה מי או למי, אם בכלל, הזכות לקבל החלטה כזו נתונה בוויכוח.
אנשי אקדמיה ופילוסופים, כמו דייוויד בנאטר, רואים בני-אדם כאופטימיים מדי בתפישתם את איכות חייהם ואת האיזון בין ההיבטים החיוביים והשליליים שלהם. הרעיון הזה שולל מהאדם או מכל גוף אחר את ההחלטה אם למות, כשם שלא הייתה בידיו ההחלטה להיוולד.
התומכים בזכות למות מקשרים זאת בדרך כלל לרעיון, שגופו וחייו של אדם שייכים לו, כמו גם זכותו לוותר עליהם כרצונו. אולם מנגד קיים אינטרס לגיטימי של כל מדינה, למנוע התאבדויות לא סבירות. פלפל ואמסל (Pilpel and Amsel) כתבו:
בדתות מזרחיות אחדות מותר למי שחולה במחלה סופנית לשים קץ לחייו בדרכים לא אלימות, למשל בהרעבה עצמית. דתות אחרות אוסרות התאבדות בכל דרך ורואות במעשה זה חטא.
אתיקה.
קיימת שאלה אתית והיא: האם הזכות למות יכולה להתקיים לצד הזכות לחיים? אם, נטען, לא ניתן לשלול את הזכות לחיים, הרי שלא ניתן לוותר עליה, ולכן היא לא מתיישבת עם הזכות למות. נושא נוסף במחלוקת מגיע מביו-אתיקה, שם דנים האם הזכות למות אוניברסלית, קיימת רק תחת תנאים מסוימים (כמו מחלה סופנית), או האם היא קיימת בכלל. נאמר גם ש'הזכות למות' אינה חופפת ל'חובה לחיות'. על-פי השקפה זו, הזכות לחיים יכולה להתקיים לצד הזכות למות.
בית-משפט במדינת מונטנה שבארצות הברית קבע, לדוגמה, שהזכות למות קיימת למי שנמצא במצב רפואי המאיים על חייו. ישנם מומחים הטוענים מנגד, שלכל אדם כשיר, הזכות לסיים את חייו, ואף שהזכות למות היא מקרה-בוחן למידת החופש בכללותו בחברה נתונה.
חוק החולה הנוטה למות.
בישראל חוקק בשנת 2005 חוק החולה הנוטה למות, המסדיר את הטיפול הרפואי בחולה המוגדר כ"נוטה למות", תוך איזון בין ערך קדושת החיים, לבין ערך אוטונומיות הרצון של האדם והחשיבות של איכות חייו. החוק מבוסס על ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית ועל עקרונות יסוד בתחום המוסר, האתיקה והדת.
בהמשך לחקיקת החוק הותקנו גם תקנות החולה הנוטה למות (ועדות, מסמכים, מאגר מידע ודיווח), התשס"ח-2007 המשלימות את הוראות החוק ומאפשרות את יישומן באופן מלא וברור יותר.
אבת
באנו חושך לגרש
באנו חושך לגרש הוא שיר חנוכה נפוץ אותו כתבה שָׂרָה לֵוִי-תַּנַּאי והולחן בידי עמנואל עמירן. השיר בדרך כלל נלמד כבר בגני הילדים.
שיר זה פורסם בשנת 1960 בספר השירים "זמר חן, ולאט לאט נעשה נפוץ יותר ויותר.
לשיר עיבודים וביצועים שונים. בנוסף לבית הראשון והמוכר, לשיר יש עוד שני בתים נוספים.
ישנם אתרים בהם נכתב כי הלחן הוא עממי, אך הלחן המקורי הוא של עמנואל עמירן.
בזמן הקראת המילים "סורה חושך", יש הרוקעים עם רגל ימין, כפי שלימדה לראשונה בעצמה שרה לוי-תנאי.
הבית הראשון (והמפורסם ביותר) מסמל את ניצחון המכבים המעטים, על הצבא היווני ששלט על ארץ ישראל .
המשפט "כָּל אֶחָד הוּא אוֹר קָטָן, וְכֻלָּנוּ - אוֹר אֵיתָן" מזכיר במידה מסוימת את המשפט של רבנו בחיי ( חובות הלבבות, "שער ייחוד המעשה" פרק ה).
פעמים רבות השיר מצוטט בפרשנויות שונות (דתיות, פוליטיות, אומנתיות וכו') או במאמרים בנושאים שונים, והמושג "באנו חושך לגרש" הפך למעין מטבע לשון בפני עצמו.
קישורים חיצוניים.
להלן מספר קישורים המדגימים כיצד המושג "באנו חושך לגרש" הפך למטבע לשון, היוצא מההקשר השירי בלבד :
הליכתיות
הליכתיות או הליכוּת (באנגלית: Walkability) הוא מושג מתחום הקיימות והתכנון העירוני, המבטא את מידת הנוחות ובטיחות ההליכה באזור מסוים, עבור הולכי רגל. להליכתיות השלכות בריאותיות, חברתיות, כלכליות וסביבתיות.
הקדמה.
לאחר שנים רבות שבהם שלטו דגמי הפרבור ותכנון עירוני מוטה רכב פרטי, בשנים האחרונות התפשטה ההבנה כי שימוש נרחב ברכב הפרטי כאמצעי תחבורה העיקרי בעיר גורם לזיהום אוויר, פקקי תנועה ותאונות דרכים, וכן מביא לצמצום המרחב הציבורי המיועד לאנשים ופוגם באיכותו של מרחב זה. כתוצאה מכך ערים רבות מאמצות דגמים אורבניסטיים ומקיימים יותר, שמתעדפים אלטרנטיבות לתלות ברכב הפרטי - כגון אופניים ותחבורה ציבורית, בד בבד עם הפיכת המרחב הציבורי לנעים ובטוח יותר להולכי הרגל השונים.
משבר הקורונה שהחל בשנת 2020 העלה לדיון ציבורי מחודש את השאלה כיצד ניתן ורצוי להשתמש ברחובות הערים. סגרים שהוטלו בערים ברחבי העולם הביאו לצמצום דרסטי בתנועת כלי רכב, ובעקבות הצורך בשמירה על ריחוק חברתי נדרש מרחב ציבורי גדול יותר. בערים שונות בעולם, למשל בניו יורק ומילאנו, שונו הסדרי תנועה ושימושי קרקע כדי להעדיף את הולכי הרגל על פני הרכב הפרטי ולייצר מרחב ציבורי נוח יותר להליכה, רכיבה ושהייה. רחובות נחסמו למעבר מכוניות (או הוגבלו לדיירי הרחוב ומקרי חירום), חניות הוסבו לשטחים ציבוריים פתוחים, לשבילי אופניים או לאזורי ישיבה של מסעדות וברים. גם במספר ערים בישראל בוצעו מהלכים דומים. מהלכים אלו מדגישים את המתח הקיים בין העדפת הרכב הפרטי בזכות הדרך על פני הולכי הרגל אל מול הצרכים של תושבי הערים, ומציגים אפשרות לעירוניות שונה, בה הולך הרגל נמצא בראש סדרי העדיפות.
גורמים המשפיעים על הליכתיות.
בין הגורמים המשפיעים על מידת ההליכתיות של אזור ניתן למנות את איכות מסלולי ההליכה והמדרכות, תנאי התנועה והכבישים, איכות מעברי החציה ומתן זכות קדימה להולכי הרגל, מידת הנגישות והחיבור בין הדרכים לבין המבנים הפרטיים והציבוריים, ועוד. לדוגמה, מדרחובים, אזורים שבהם התנועה מותרת רק להולכי רגל, מעודדים הליכה. מנגד, כבישים רחבים מרובי נתיבים עם מדרכות צרות ורמזורים במעברי חציה שמתעדפים את כלי הרכב, מקטינים את הסיכוי שהתושבים יבחרו לנוע ממקום למקום ברגל. גורמים נוספים המשפיעים על הליכתיות במרחב עירוני מסוים כוללים טופוגרפיה מקומית, תנאי אקלים וסביבה מקומיים, תחושת הביטחון של הולכי הרגל ומידת העניין והפעילות האנושית במרחב זה.
הליכתיות איננה אחידה עבור כל משתמשי הדרך. אנשים שונים חווים את ההליכה בעיר באופנים שונים, והיא תלויה גם במאפיינים של גיל, מגדר והעדפות אישיות. במחקר מ-2019 שנערך בסן פרנסיסקו נמצא כי עבור נשים, הגורם המשמעותי ביותר שמשפיע על הליכתיות ברחוב מסוים הוא החשש מפשיעה ברחוב.
השפעות של הליכתיות בתחומים שונים.
השפעות בריאותיות.