ב-7 בספטמבר 2018 הודיעה חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק אוסטרליה כי "Getaway Car" יופץ כסינגל שיווקי באוסטרליה וניו זילנד, אך לא יופץ בשאר רחבי העולם. השיר נשלח לרדיו להיטים עכשוויים באוסטרליה וניו זילנד על ידי יוניברסל וביג משין רקורדס. הרעיון מאחורי הפצתו של השיר כסינגל שיווקי, היה לעזור במכירות הכרטיסים של סיבוב ההופעות החמישי שלה "Taylor Swift's Reputation Stadium Tour", שהתקיים במדינות אלה ונועד לעזור בקידום אלבום האולפן השישי שלה, "Reputation". "Getaway Car" נכלל ברשימת השירים של סיבוב ההופעות, כהדרן שלו.
"Getaway Car" לא נכנס למצעדים הרשמיים של אוסטרליה וניו זילנד. הוא הגיע למקום ה-33 במצעד השירים הדיגיטליים של אוסטרליה, המתבסס על מכירות דיגיטליות בלבד. איגוד תעשיית ההקלטות האוסטרלי העניק לו את תואר הפלטינה, על מכירות של למעלה מ-70,000 עותקים במדינה, מה שהפך אותו לאחד מהשירים הנמכרים ביותר באלבום שם. במצעד השירים החמים של ניו זילנד, הגיע למקום התשיעי. בארצות הברית, זכה השיר להצלחה נאה אף על פי שלא הופץ שם כסינגל שיווקי או כסינגל, כאשר הגיע למקום ה-12 במצעד של רולינג סטון טרנדינג 25.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-115 מיליון השמעות.
שרלוק הולמס ותעלומת גרבי המשי
שרלוק הולמס ותעלומת גרבי המשי (באנגלית: Sherlock Holmes and the Case of the Silk Stocking) הוא סרט טלוויזיה בריטי ששודר לראשונה בערוץ BBC One ב-26 בדצמבר 2004. הסרט הופק בידי Tiger Aspect Productions, לתסריט מאת אלן קוביט. זהו סיקוול של הסרט "כלבם של בני בסקרוויל" שהפיקה אותה חברה עבור ה-BBC שנתיים לפני כן. בסרט "תעלומת גרבי המשי" מגלם שוב איאן הארט את דמותו של דוקטור ווטסון, אבל את דמותו של שרלוק הולמס מגלם הפעם רופרט אוורט.
תקציר עלילה.
בנובמבר 1903 בלונדון, נשים צעירות נרצחות כשגרב משי תחוב בגרונן. ווטסון מבקש את עזרתו של הולמס, שקובע שהקורבנות הן נשים ממעמד חברתי גבוה, ולא זונות. הראיות שמתגלות כוללות טביעת אצבע, זוג נעלי ריקוד של אישה, זכוכית שבורה, ריח חריף של כלורופורם, וגרב משי שנשלפת מגרונה של אחת הנרצחות. נראה שלרוצח יש פטיש לכפות רגליים.
הולמס מתשאל נערה צעירה שנחטפה ושוחררה, כנראה משום שיש לה רגל סוסנית. הוא מארגן את יציאתו של המשרת החשוד ברציחות, אף על פי שיש לו אליבי מוצק, כך שהיא תראה אותו. הילדה אכן מזהה אותו כחוטף שלה, אבל טביעת האצבע שלו מנקה אותו מכל חשד. הולמס מטמין מלכודת לרוצח: אחותה של אחת הנרצחות משתתפת ביצירת תמונה חיה המוצגת בפני המלך והמלכה. הלבוש היווני-רומאי שלה חושפני, והסנדלים שלרגליה חושפים את כפות הרגליים. אחרי ההופעה היא הולכת לבדה לחדר אחר, החשוד הולך אחריה מסמם אותה, אבל נתפס בידי הולמס ומושם במעצר. הנערה חוזרת לביתה ושוכבת לישון.
עם זאת, טביעת האצבע של החשוד עדיין אינה תואמת את זו של הרוצח. הולמס חושד שלרוצח יש אח תאום זהה, וכי הרוצח האמיתי עדיין חופשי. הולמס מטלפן לאביה של הנערה ששימשה כפתיון ומזהיר אותו, אבל רגעים אחדים קודם לכן הרוצח כבר חטף אותה ממיטתה. הרוצח נראה כשהוא נושא את הנערה על כתפו ושטיפות דם נוטפות מפניה מחתך של זכוכית שבורה.
השוטרים מאלצים את התאום השני לקחת אותם אל אחיו, אבל הוא מצליח להימלט מהם. ברגע האחרון הולמס מוצא את הרוצח את הקרבן. סביב צווארה של הצעירה קשור גרב משי, והיא אינה נושמת. ווטסון גוזר את הגרב ומנסה להחיות אותה. הולמס מצליח לגרום לרוצח להודות בכך שהוא רצה לקבל תשומת לב מהנשים הצעירות. שני התאומים נלקחים למעצר.
בסצנת הסיום ווטסון נושא לאישה את ארוסתו, ג'ני ונדלור פסיכואנליטיקאית אמריקאית שעזרה להם בחקירה. הם עוזבים לקראת ירח הדבש שלהם והולמס נותר לבדו ליד השולחן.
הפקה.
פיתוח.
רשת PBS האמריקאית הייתה שותפה למימון ההפקה, והסרט שודר במסגרת שידורי Masterpiece Theatre של PBS בשנת 2005. השם המקורי של הסרט היה "Sherlock Holmes and the Deadly Season", והוא שונה שבועות אחדים לפני השידור. איאן הארט שב לשחק בדמות ווטסון אותו גילם בסרט "כלבם של בני בסקרוויל", אבל ריצ'רד רוקסבורו לא המשיך לגלם את שרלוק הולמס, ורופרט אוורט החליף אותו. גאי הנרי שהופיע בתפקיד שרלוק הולמס בסדרה "Young Sherlock: The Mystery of the Manor House" לוהק בסרט זה בתפקיד קטן בדמות מר בילני.
סיימון סלן ג'ונס ביים את הסרט, והצילומים נערכו בסביבות לונדון בסוף קיץ 2003. את הפסקול הלחין אדריאן ג'ונסטון.
גברת ונדלור נותנת לשרלוק הולמס את הספר "Psychopathia Sexualis".
כתיבה.
בניגוד לעיבוד של "כלבם של בני בסקרוויל", הפקה זו היא לפי סיפור מקורי שכתב אלן קוביט, אם כי בתסריט יש שימוש במשפטים מדיאלוגים שנלקחו מסיפוריו של ארתור קונאן דויל. העלילה מתרחשת בתחילת המאה העשרים, ודוקטור ווטסון עומד לשאת אישה, דבר המרמז שעבר זמן רב מאז שהולמס והוא עבדו יחד.
פורום משפחות פדויי השבי - לוחמי חיל החפרים
פדויי השבי הוא הכינוי אשר העניקו לעצמם אלפי החיילים הארצישראליים שנפלו בשבי הנאצי במלחמת העולם השנייה. חיילים אלו התנדבו לשירות ביחידות מקומיות של צבא הבריטי כבר בתחילת מלחמת העולם השנייה, במסגרת "גיוס בעלי מקצועות" ובהמשך בגיוס מאורגן על ידי הסוכנות היהודית במה שזכה לכינוי הכללי - "ראשית ההתנדבות". פדויי השבי נפלו בשבי מדינות הציר (גרמניה ואיטליה) עם כניעת הכוחות הבריטיים בקלמטה, יוון ב־29.4.1941 ובקרב על כרתים ב־1 ביוני 1941 וכן במקומות נוספים לאורך ציר הלחימה במדבר המערבי בעיקר בין השנים 1941–1942.
פורום משפחות פדויי השבי הוקם בשנת 2013 על ידי בני משפחות פדויי השבי לוחמי החילות השונים ומממש הלכה למעשה את צוואתם הבלתי כתובה "אולי בכל זאת לא נישכח" (משה צבי גרינבלום, מפדויי השבי 1981).
רקע.
ארגון פדויי השבי.
בין השנים 1941–1945 הוחזקו כ-2,000 חיילים ארצישראליים בשבי מדינות הציר, מרביתם בידי הגרמנים. ככל הידוע מדובר באחת מפרשיות השבי הגדולות בתולדות העם היהודי, ובוודאי הגדולה שבהן מאז גלה העם היהודי מארצו בתקופת האימפריה הרומית
פדויי השבי התנדבו ראשונים לצבא הבריטי, ממש עם פרוץ המלחמה ושולבו בתפקידים מגוונים ביחידות מקומיות שונות של הצבא הבריטי מרביתם בחיל החפרים אך גם ביחידת תפעול הנמלים 1039 (הסווארים), חילות ההנדסה הקשר ההובלה והאוויר, חיל הציוד, התחזוקה, החרושת והרפואה, הבאפס (חיל הרגלים הבריטי), הרגימנט הארץ ישראלי, קומנדו המזרח התיכון וחיל התותחנים.
עם נפילתם בשבי הובלו החיילים הארצישראליים אל מחנות השבויים בשלזיה עילית (פולין הכבושה), שם הוחזקו ארבע שנים תמימות כשהם חשופים לעינויים והתעמרויות מצד שוביהם הגרמנים, בתנאים קשים מנשוא תוך עבודת פרך במחנות כפייה.
בתום צעדות מוות של כ-1,000 ק"מ שארכו כשלושה חודשים שחררו את עצמם השבויים על אדמת גרמניה, עת נפגשו עם צבאות בעלות הברית. במהלך אפריל 1945
הלוחמים הבריטיים יוצאי הקרב על יוון מכנים אותו "דנקירק של יוון" ומקפידים לציין כי מצבם ביוון היה קשה הרבה יותר מאשר בדנקירק מאחר שאופציית הפינוי לא עמדה בפניהם כפי שעמדה בפני הכוחות הלוחמים בדנקירק.
כיום, במסגרת מפקד השבויים אותו עורך פורום המשפחות, מתועדים שמותיהם של 420 חללים ונעדרים הקשורים לפרשת השבי, חיל החפרים ההנדסה והחילות האחרים מראשית ההתנדבות לצבא הבריטי – חללים ונעדרים אשר לא שבו מהקרבות.
עוד כשהוחזקו במחנות השבויים בשלזיה עילית (פולין הכבושה) מינו לעצמם החיילים הארצישראלים הנהגה פנימית שהיוותה את הקשר בינם לבין שוביהם הגרמנים. בראש הנהגתם עמד הסמל יוסף (קרלנבוים) לימים אלמוגי וסייעו לו במשימה זו חיילים רבים מרביתם סרג'נטים (סמלים) וקורפורלים (רבי טוראים) וביניהם: שלמה (סלודש) סלע, חיים גלובינסקי, אפריים דרייפוס (דרע), אסיר שוסטרמן ואחרים. עם שחרורם מהשבי המשיך ארגונם להתקיים בשם "ארגון פדויי השבי" והיו חברים בו ככל הידוע: שלמה (סלודש) סלע, משה (מוסא) עמית, ישראל יצחק לוקסנבורג, אורי שליט, ישראל בריק, יעקב ריבקין (מזכיר), משה שדמי, רייכפלד (שם פרטי לא ידוע), בוים (ישראל) אילן, חיים גלובינסקי.
ארגון פדויי השבי היה אחראי על הוצאת מספר ספרי זיכרונות ביניהם ספריהם של שלמה סלע (סלודש) "בכבלי השבי" ושל אלכסנדר גלנץ "המאבק בכבלי בשבי" וכן על ההתכנסות השנתית אותה ערכו החברים ב 29 באפריל בכל שנה לציון יום הנפילה בשבי בקלמטה, יוון.
מסמכים שנמצאו בעיזבונות פדויי השבי מלמדים שעוד בשנות ה-80 המאוחרות המשיך ארגון פדויי השבי לקיים פגישות שנתיות עם אנשיו ואף להשתתף באירועים שונים, כמו טקס היזכור השנתי בהר הרצל הנערך על ידי משרד הביטחון בכל שנה ביום השואה. המסמכים מלמדים על תחושותיהם הקשות של פדויי השבי לגבי מצב הנצחתם ועל שאיפותיהם לקמת ארגון יציג שיפעל לתיקון המצב. ולהנכחת תרומתם למאבק המלחמתי. משה צבי גרינבלום, מפדויי השבי, תיאר באופן מפורט את חזונו לגבי ארגון פדויי השבי אותו הוא כינה "מועדון". הוא הציע שייבחר ועד בו יהיו חברים לפחות 9 אנשים (5 מתל אביב והיתר מחוצה לה) שיטפלו לדבריו ב: