ערך ועיבד את חידושיו של אחיו עקיבה, עם הוספות והערות רבות, והוציאם בשנת תשט"ו (1955) בספר "משנת ר' עקיבה". לאחר פטירתו הוציאו בניו את חידושי תורתו בשני ספרים: "מתנות אהרן" ו"איפה שלמה". בספר "איפה שלמה" הובאה חליפת מכתבים עם הרידב"ז, שמכנהו "הרב הגדול בתורה ויראה", וכן עם החפץ חיים.
שיכל בחייו חלק מילדיו. בניו הם שלמה זלמן ועקיבה פרוש. חתניו הם הרב חיים ישעיהו אקר והרב זונדל קרויזר.
נפטר בשנת 1959 ונטמן בהר המנוחות.
עקיבה פרוש
הרב עקיבה פרוש (ב' בסיון תרמ"א, 1881 – כ"ז בחשוון תרפ"ב, 28 בנובמבר 1921) היה מקובל, בן היישוב הישן בירושלים.
תולדותיו.
נולד בירושלים לשלמה זלמן פרוש. מקטנותו סיגל לעצמו גינוני צדיקות ופרישות. עד גיל 13 למד בישיבת עץ חיים. לקראת הבר מצווה הכין עצמו בהכנות רוחניות מיוחדות, שכללו זהירות מדיבורים בטלים ושמירת העיניים. התקרב לרב צבי מיכל שפירא, נעשה לתלמידו המובהק וכונה בפיו "צדיק".
הקדיש את כל זמנו ללימוד תורה וקבלה כשהוא עטוף בטלית ותפילין. את מקום לימודו קבע בבית היתומים דיסקין. חבריו ללימוד היו תלמידי הרב צבי מיכל שפירא, הרב מאיר הלר והרב יעקב משה חרל"פ, עמו למד גמרא בחברותא לאורך רוב שעות היממה, במשך תקופה ארוכה. היה בעל ידע באסטרונומיה וחיבר את הקונטרס "בעקבי השמש" על ענייני הזריחה והשקיעה.
פרוש נפטר בכ"ז בחשוון תרפ"ב, בגיל 41, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים. בהספד בהלווייתו אמר עליו הרב זוננפלד שהיה ראוי שתשרה עליו השכינה, אלא שאין הדור ראוי לכך. לפני פטירתו הפקיד את מפתח הארון של כתביו בידי אחיו, אהרן יעקב, עמו היה בקשר תורני הדוק. אחיו ערך את הכתבים והוציאם לאור בשנת תשט"ו (1955), בספר "משנת ר' עקיבה".
בשנת תרנ"ט (1899) נישא לשרה ביילה, בת מיכלה וצבי הירש ילין, שהיה סופר סת"ם. לאחר פטירת אשתו, נישא בשנית בשנת תרע"ח לחיה רייזל ברקוביץ. היה אב לשתי בנות. חתניו הם הרב שלום יעקב שמחה רוטמן, מחבר הספר "אבני שיש", והרב משה יהושע לנדא, מתלמידי החזון איש.
פרשת קול השופר.
פרוש היה נאמן לדרכם של מהרי"ל דיסקין והרב יוסף חיים זוננפלד. בשנת תרע"ט, כשהחלו ניסיונות הוועד הכללי של יהודי ירושלים ומשרד הרבנות בעיר בראשותו של הרב צבי פסח פרנק להכתיר את הרב אברהם יצחק הכהן קוק לרבה האשכנזי של העיר, התקבצו הוא הרב משה יוסף הופמן, הרב משה סמניצר (אביו של הרב מאיר הלר-סמניצר), הרב שמואל הלל שינקר ועוד, והקימו את "אגודת הקודש" במטרה להילחם כנגד הדבר.
בשלהי שנת תר"פ (1920) פרסם פרוש בעילום שם את הקונטרס "קול השופר", ובו התבטא בחריפות נגד הספר "אורות" של הרב קוק שיצא לאור באותם ימים, וקרא לאסור את הקריאה בו, בטענה כי הוא מכיל דברי כפירה וגילוי פנים בתורה שלא כהלכה. לדבריו צירף "פסקים" שונים כנגד הראי"ה קוק ועמדותיו, המסתמכים על דברים שפורסמו שנים קודם לכן.
בתגובה לקונטרס התכנסו כשמונים מרבני ירושלים, ראשי בתי הדין, המוסדות, השכונות וקהילות בעיר, בחול המועד של חג סוכות תרפ"א לאספת מחאה. בסופה הוציאו הנאספים כרזה חריפה תחת הכותרת "תרוממנה קרנות צדיק", בה הביעו שאט נפש מ"קול השופר". בין הרבנים והאישים החתומים: ליפמן דוד שובקס, צבי פסח פרנק, יונה ראם, יוסף גרשון הורביץ, פישל ברנשטיין, יצחק צבי ריבלין, מנחם נתן נטע אוירבך, יחיאל מיכל טוקצינסקי, חיים יהודה ליב אוירבך, שמעון הורביץ, נחמן גדליהו ברודר, יהושע מאיר רייכמן, חיים סלומון, אברהם יוחנן בלומנטל, ועוד רבים.
עוד הוחלט להקים ועד מיוחד בן 13 אישים לטיפול בפרשה. הוועד התכנס והחליט לשלול את התמיכה הכלכלית שקיבלו מפיצי "קול שופר" מקרנות צדקה בירושלים. בתגובה ביקש הראי"ה קוק שלא להטיל סנקציות כספיות כלשהן על מפיצי החוברת.
באביב תרפ"א (1921) הגיע ארצה האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר, ובין השאר ביקש לפשר בין רבני ירושלים בראשם הראי"ה קוק, ובין קנאי העיר ורבניהם. כשנפגש עם הרב יוסף חיים זוננפלד והרב יצחק ירוחם דיסקין אמרו הם כי מכתביהם נגד ספר "אורות" נדפסו שלא בידיעתם בתוך "קול שופר", ו"בלתי ידיעתם נדפס סביב למכתבם את קול השופר והחרם. אולם גם למחות באלו [=עקיבא פרוש] לא חפצו, כל זמן שלא נתבטלו לשונות הזרים והמרים" שקיימים לפי דעתם בספר אורות.
דב גזית
דב (דובי) גזית (גינזבורג) (30 באפריל 1949) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף. לאחר פרישתו כיהן כראש המִנהל לשירותי חירום וכמנכ"ל משרד הפנים.
קורות חיים.
בן משה ורחל גינזבורג. גדל בפרדס חנה. בוגר מחזור י"ג של הפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה. עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים ושירת בגדוד 202. בסיום קורס קציני חי"ר שובץ לגדוד 12 (ברק) בחטיבת גולני כמפקד מחלקה. בהמשך שירותו בגדוד היה סמ"פ ומפקד פלוגת רובאים. ולאחר מכן מונה כמפקד פלוגה בגדוד 17 (אריות הגולן). גזית יצא ללימודים אקדמאים באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמהלך לימודיו פרצה מלחמת יום הכיפורים והוא חזר והצטרף לגדוד 12 (ברק) של החטיבה. גזית נפצע בבוקעאתא בקרבות הבלימה ברמת הגולן, ועם החלמתו מונה כסגן מפקד גדוד 17 ולקח חלק במשימות הגדוד במלחמת ההתשה במובלעת הסורית. לאחר הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה חזר גזית להשלמת חובותיו לתואר האקדמי, ובסיומם הוצב כמדריך בקורס מפקדי פלוגות. בתום לימודיו במכללה לפיקוד ומטה חזר לחטיבת גולני לתפקיד קצין האג"ם החטיבתי (בתקופת מבצע ליטני) ולאחר מכן שימש כמפקד גדוד 12 (ברק). לאחר שירות כמפקד הכשרת צוערי חי"ר בבית הספר לקצינים של צה"ל (פלוגת "גפן") חזר לחטיבתו כסגן מפקד החטיבה.
לאחר שליחות מטעם צה"ל בחו"ל מונה למפקד חטיבה מרחבית עזה בדרגת אל"ם, בתקופה שבה בין היתר אירע פיגוע המיקוח בקו 300. בשנת 1986 פיקד על חטיבת הנגב, ואחרי כן מילא תפקיד עוזר ראש חטיבת המבצעים באגף המבצעים של המטה הכללי (רמ"ח מבצעים). ב-1989–1990, במהלך האינתיפאדה הראשונה, היה מפקד חטיבת חברון.
ב-1991, אחרי שהשלים לימודי תואר שני במדע המדינה באוניברסיטת חיפה, מונה לראש המנהל האזרחי ברצועת עזה בדרגת תא"ל. בתפקידו האחרון בצה"ל היה גזית יושב ראש הוועדה הצבאית לתיאום הביטחוני ולקישור המשותף מול הרשות הפלסטינית.
לאחר פרישתו מצה"ל ב-1996 מונה גזית כראש המִנהל לשירותי חירום ותפקידים מיוחדים במשרד הפנים. בתפקיד זה עסק בסיוע לרשויות המקומיות ובשיפור התיאום ושיתוף הפעולה בין משרד הפנים, הרשויות המקומיות, משרד הממשלה הנוגעים בדבר וגופי החירום השונים. במסגרת תפקידו היה ממונה על האגף לרישוי כלי ירייה ועל רשות פס"ח (פינוי התושבים בשעת חירום וקבורת חללים), על רישוי עסקים ועל יחידת רשם העמותות (בטרם הועברה למשרד המשפטים). גזית עמד בראש ועדה בין-משרדית שבחנה את נושא הבנייה הבלתי חוקית והגישה את המלצותיה לוועדת שרים. היה חבר בוועדה בין-משרדית שעסקה בבעיית האלימות במשפחה והיה יושב ראש ועדת משנה שטיפלה בנושא הגברת הפיקוח על נשיאת נשק בידי אזרחים. כמו כן היה נציג משרד הפנים בוועדה הבין-משרדית שעסקה בהיערכות לקראת רעידות אדמה. בעת מבצע ענבי זעם היה גזית מופקד מטעם משרד ראש הממשלה על פינוי אוכלוסייה מאזור הצפון, ואחרי המבצע היה שותף, עם פיקוד העורף ומשרד ראש הממשלה, בגיבוש נוהל "שעת פינוי", שעניינו קביעת הנהלים וההיערכות לקליטת מפונים לכשתידרש.
ב-2000–2001 כיהן גזית בתפקיד מנכ"ל משרד הפנים. עם פרישתו הופקד על מיזמים מיוחדים ועסק בייעוץ ארגוני בתחום החירום והביטחון וכן בנושאי שלטון מקומי; במסגרת זו פעל עם משרד ממשלה, גופי חירום, רשויות מקומיות וחברות העוסקות בכך. בין היתר השתתף בצוות שעסק בהיערכות לשיקום לאומי בעקבות רעידת אדמה, בהיערכות לחירום בתחומי אספקת מים וכן בהקמת מטות הפעלה ומרכזי שליטה ברשויות מקומיות ובמשרדי ממשלה ובהגדרת מעמדו ושיפור דרכי עבודתו של הממונה על נושא החירום ברשות המקומית. גזית עמד בראש ועדות מטעם משרד הפנים, ובהן הוועדה לאיחוד רשויות מקומיות במחוז הצפון, ועדת גבולות, ועדת הענקת מעמד עיר, וועדה לבחינת תקציבי מערך הכבאות. בד בבד סיים גזית לימודי תואר שני נוסף בלימודי דמוקרטיה באוניברסיטה הפתוחה (במגמת שלטון מקומי).
מחוז קוקונינו
מחוז מריקופה
מחוז מוהאבי
מחוז לה פאז
אמנות לעומת לא-אמנות
אמנות לעומת לא-אמנות: אמנות מתוך הרוח (באנגלית: Art versus Nonart : Art out of Mind), הוא שם ספרו של פרופסור ציון אביטל, שראה אור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 2003, תורגם ויצא לאור בסינית בקומרשיאל פרס ב-2009 ובספרדית בוורנון פרס ב-2018.
אודות הספר.