ריפיוזד (Refused, מילולית: "מסורב") היא להקת הארדקור משוודיה, הידועה גם בשל המסר הפוליטי המועבר בשיריה תוך השפעות מקרל מרקס והתנגדות לקפיטליזם.
היסטוריה.
ריפיוזד הוציאו לאור את הסינגל הראשון שלהם "Refused" ב-1991. האלבום הראשון, "This Just Might Be the Truth", יצא לאור ב-1994. רגע השיא של הלהקה הגיע ב-1996 עם הוצאת האלבום "The Shape of Punk to Come". בשלהי 1998 החליטה הלהקה להתפרק במהלך מסע ההופעות האחרון שלה, בשל מתחים חברתיים בין חברי הלהקה. ההופעה האחרונה של הלהקה נוגנה בארצות הברית והופסקה באמצע על ידי המשטרה. בינואר 2012 הכריזה הלהקה על איחוד מחדש והחלה במסע הופעות ברחבי אירופה וארצות הברית.
רובן דריו
פליקס רובן גרסיה סרמיינטו (בספרדית: Félix Rubén García Sarmiento) הידוע גם בשם רובן דריו (Rubén Darío; 18 בינואר 1867 - 6 בפברואר 1916) היה משורר ניקרגואי, שנחשב לאחד ממבשרי תחילתה של הספרות הספרדית המודרנית. השפעתו של דריו על ספרות ספרד במאה ה-20 הייתה עצומה, ורבים חושבים שאין רבה ממנה. הוא זכה לכינוי "הנסיך של השפה הספרדית".
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
מנואל גרסיה ורוסה סרמיינטו, הוריו של דריו, נישאו ב-26 באפריל 1866, בלאון, לאחר קבלת הסכמתו ההכרחית של כומר מוסמך, משום שהיו קרובי משפחה מדרגה שנייה. בכל אופן, התנהלותו של מנואל, שצרך אלכוהול באופן מוגזם והשתמש תכופות בשירותיהן של יצאניות, הניעה את רוסה לנטוש את חיי הזוגיות שלה לעיר מטאפה שבמחוז מטגלפה, שם הביאה לעולם את רובן. הזוג הצעיר השלים ונולדה בתם השנייה, קנדידה רוסה, אך היא מתה מספר ימים לאחר היוולדה. נישואיהם של מנואל ורוסה התדרדרו פעם נוספת, עד שרוסה עזבה את מנואל ועברה להתגורר אצל דודתה, ברנרדה סרמיינטו, שגרה באותה התקופה עם בעלה, אלוף המשנה פליקס ראמירז רדמגיל. דודתה של רוסה, בדומה לרוסה עצמה, התגוררה בלאון. לאחר תקופה קצרה, רוסה סרמיינטו נכנסה למערכת יחסים עם גבר אחר, ועברה להתגורר איתו בסאן מרקוס דה קולון שבהונדורס.
למרות שבעקבות טבילתו, שם משפחתו של רובן היה גרסיה, משפחת אביו הייתה ידועה בשם דריו למשך דורות רבים.
רובן דריו בילה את ילדותו בעיר לאון. הוא גדל שם עם דודה ודודתה של אמו, פליקס וברנרדה, אותם החשיב דריו, במהלך ילדותו, כהוריו. עם אמו, שוחח לעיתים רחוקות בלבד, משום שגרה בהונדורס או עם אביו, שנהג לקרוא לו "דוד מנואל".
למרות שעל שנותיו הראשונות לא ידוע הרבה, מתועד שלאחר מותו של פליקס ראמירז, בשנת 1871, המשפחה נאלצה לעבור תקופה קשה מבחינה כלכלית, ובני המשפחה שקלו לשלוח את רובן הצעיר ללימודי חייטות. בהתאם לעצת הביוגרף שלו, אדלמירו טורס, סייע רובן לכמה בתי ספר בלאון, ולאחר מכן, בשנים 1879–1880, חונך על ידי ישועיים.
כילד מפותח מן הרגיל בתחום הקריאה (לפי הצהרתו, למד לקרוא בגיל 3), כתב רובן את שירו הראשון: סונטה, שנכתבה על ידו בשנת 1879 שמורה עד היום. לראשונה, בשנת 1880, בהיותו בן 13 בלבד, הוציא לאור את אחת מיצירותיו בעיתון. האלגייה "דמעה אחת", פורסמה בעיתון היומי אל טארמומאטרו. מאוחר יותר, שיתף פעולה גם עם אל אלסיו, עיתון ספרותי בלאון, וזכה לכינוי "המשורר הצעיר". לפי תאודוסיו פרננדז, היתרון בשיריו הראשונים של רובן הוא סגנונם המודרני באותה התקופה. כמו כן, משוררים רבים, וביניהם ז'וסה זורילה, רמון דה קאמפוואמור, גספר נונז דה ארס וונטורה דה לה וגה.
בשנת 1881, פורסם מאמרו אל ג'אסיטה, בו כביכול חתומה חשיבתו הקלאסית באותה התקופה, דבר שהוביל לעוינות מצב הכנסייה הקתולית. ז'ואן מונטלבו, סופר אקוודורי, היה מושא ההערצה הגדול ביותר של רובן. רובן אף חיקה את סגנון הכתיבה של מונטלבו בכוונה תחילה במאמריו הראשונים. ביותו בן 14, רצה רובן להוציא לאור את ספרו הראשון, "שירי ומאמרי פרוזה", שלא פורסם עד יום השנה החמישים למותו. הוא ניחן בזיכרון ויצירתיות לא רגילים, והוזמן לעיתים קרובות להקריא שירה במפגשים חברתיים ואירועים ציבוריים.
באותה השנה עבר להתגורר רובן במנגואה עקב בקשותיהם של פוליטיקאים ליברליים, שבעקבות כישרון הכתיבה שלו, ישלח רובן ללימודי שירה על חשבון משרד האוצר. בכל אופן, סגנונו הלא קלריקלי לא זכה לאהדתו של נשיא הקונגרס, והבעיה נפתרה בכך שרובן נשלח ללמוד בעיר הניקרגואית, גרנדה. רובן, בכל אופן, העדיף להישאר במנגואה והמשיך בשיתוף הפעולה עם העיתונים "אל פרוקאריל" ו"אל פורבניר דה ניקרגואה". במנגואה, התאהב רובן בנערה בת 11, רוסריו אמלינה מורילו, אותה רצה לשאת לאישה.
באל סלבדור.
באל סלוודור, ז'קווין מנדז, משורר שלקח את דריו תחת חסותו, הכיר לדריו הצעיר את נשיא הרפוקבליקה, רפאל סלדיקר. תקופה קצרה לאחר מכן, פגש דריו את הסלוודורי פרנסיסקו גבידיה, מומחה לשירה חרוזים אלכסנדרונים. בחסות גבידיה, לראשונה ניסה דריו להכניס את הסגנון הצרפתי לשפה הספרדית. החרוזים האלכסנדרונים הפכו מאפיין מיוחד לא רק ביצירותיו של רובן דריו, אלא בעולם כולו. למרות שנהנה מהפרסום ומהחיים החברתיים באל סלוודור, ובהם אירוע לזכרו של סימון בוליבר, שהחל בדקלום שיריו של דריו, דברים החלו להחמיר: הוא עבר תקופות קשות מבחינה כלכלית והוא לקה באבעבועות שחורות. משום כך, חזר, בעודו מחלים, למקום לידתו, באוקטובר 1883.
הוא שהה תקופה קצרה בלאון ולאחר מכן התגורר בגרנדה, אך לבסוף חזר דריו למנגואה, שם הועסק כעובד בספריה הלאומית של ניקרגואה, וחידש את הרומן שהיה לו עם רוסריו מורילו. במאי 1884, נידון דריו למוות בעקבות נוודות ונשפט לשמונה ימים של עבודות שירות, אף על פי שהצליח להתחמק מביצוע גזר הדין. במהלך אותה תקופה, המשיך דריו להתנסות בכתיבת שירים בסגנונות שונים, ואף היה ברשותו ספר מוכן להוצאה, ששמו אמור היה להיות "מכתבים ושירים", אך הוצאתו לא יצאה לפועל בסופו של דבר. ספרו השני, "פתקים ראשונים" איחר בהוצאתו ודריו נאלץ לחכות עד לשנת 1888 על מנת שהוצאת הספר תושלם. דריו ניסה את מזלו בתיאטרון, שם הציג את המחזה הראשון שלו, "כל כבשה", שהצליח במידה מסוימת, אך לא נמצאו עותקים של התסריט. בכל זאת, החל בחיים לא משביעי רצון במנגואה, ובעצת חבריו, שט באנייה לכיוון צ'ילה, בתקווה ששם יצליח במידה רבה יותר.
בצ'ילה.
דריו ירד מהאנייה לצ'ילה בעיר הנמל ולפראיסו ב-23 ביוני 1886. בצ'ילה, הודות להמלצות שקיבל במנגואה, נלקח דריו תחת חסותם של אדוארדו פוירייר ואדוארדו דה לה ברה. הוא שיתף פעולה עם פוירייר בכתיבת רומן בשם "אמלינה", כשיעדם בכתיבת הרומן היה להשתתף בתחרות כתיבה, בה לא זכו בסופו של דבר. בזכות יחסיו עם פוירייר, קיבל דריו עבודה בעיתון "לה אקופה", בסנטיאגו, ביולי 1886.
בתקופת שהייתו בצ'ילה, נאלץ דריו לשאת השפלות מתמשכות מהאצולה הצ'יליאנית שבזה לו על חוסר כישוריו ועל צבע עורו. בכל זאת, הצליח דריו לזייץ חברויות עם צ'יליאנים, בהם בנו של נשיא צ'ילה דאז, פדרו בלמאקדה טורו. במרץ 1887, יצא לאור ספר השירים הראשון של דריו, "קוצים", הודות לתמיכתם של בלמאקדה וחבר נוסף של דריו, מנואל רודריגז מנדוזה, לו הקדיש דריו את הספר. בין החודשים פברואר וספטמבר של אותה שנה, התגורר דריו בוולפראיסו, ולקח חלק במספר תחרויות כתיבה. עם חזרתו לסנטיאגו, החל לעבוד דריו בכתב העת "אל הרלדו". שיתוף הפעולה שלו עם כתב העת נמשך בין החודשים פברואר ואפריל בשנת 1888. ביולי 1888, "כחול", יצירה ספרותית של דריו שנכתבה בתחילת המהפכה המודרנית, הוצאה לאור בוולפראיסו הודות לעזרתם האדיבה של חבריו, אדוארדו פוירייר ואדוארדו דה לה ברה.
הספר לא נחל הצלחה רבה באופן מיידי, אך הסופר והמבקר הספרותי ג'ואן ולרה, שהוציא לאור עיתון במדריד בשם "אל אימפרסיאל", כתב שני מכתבים באוקטובר 1888 שהיו ממוענים לדריו, שכללו האשמות על השפעת יצירותיו על הסגנון הצרפתי, אך הוא גם כינה את דריו כ"un prosista y un poeta de talento" (כותב פרוזה ושירה של כישרון). פרסומו של דריו, התייצב תודות לאותם מכתבים, שהוצאו לאור בצ'ילה ובמדינות אחרות.
מסע במרכז אמריקה.
פרסומו של דריו, איפשר לו לעבוד בכתב העת של בואנוס איירס, "האומה", שבאותה תקופה היה כתב העת הנפוץ ביותר באמריקה הלטינית. זמן קצר לאחר ששלח את מאמרו הראשון ל"האומה", ערך דריו טיול קצר חזרה לניקרגואה. בעת עצירה קצרה בלימה, הכיר דריו את הכתב ריקארדו פלמה. מלימה, עבר דריו ללאון, שם התקבל כאורח כבוד. שהותו בניקרגואה הייתה קצרה, ולאחריה עבר דריו לסן סלוודור, שם זוהה כמנהלו של כתב העת "האיגוד". בסן סלוודור, ב-21 ביוני 1890, נשא דריו לאישה את רפאלה קונטררס, בתו של נואם מהונדורס. למחרת החתונה, נערכה הפיכה צבאית בסן סלוודור כנגד הנשיא.
למרות הצעות עבודה רבות מנשיאה החדש, החליט דריו לעזוב את סן סלוודור. בסוף חודש חתונתו, בעוד שאשתו נשארה באל סלוודור, עבר דריו לגואטמלה. באותה תקופה, ערך נשיא גואטמלה מנואל ליסנדרו ברילס הכנות למלחמה נגד אל סלוודור. בעיתון הגואטמלי "אל אימפרסיאל", פרסם דריו מאמר בשם "היסטוריה קודרת".