תבנית המשחק הבסיסית של נדאל היא ניצול העובדה שהוא שמאלי על מנת לחבוט חבטות כף יד לכיוון גב היד של היריב. בנוסף, הוא מוסיף לחבטות שלו הרבה טופ ספין וגורם לכדורים לקפוץ גבוה אחרי שהם פוגעים במגרש. ג'וקוביץ' הוא שחקן שחובט את הכדור כאשר הוא מגיע לגובה גדול יותר מאשר שאר השחקנים, ולכן יחסית נוח לו להתמודד מול הטופ ספין של נדאל. ג'וקוביץ' גם מחזיק בחבטת גב יד טובה מאוד, שעוזרת לו להתמודד עם חבטת כף היד של נדאל.
נדאל נחשב לשחקן החימר הטוב בכל הזמנים בעוד ג'וקוביץ' נחשב לאחד השחקנים הטובים בכל הזמנים על משטחים קשים. ג'וקוביץ' הוא השחקן היחיד שמצליח להתמודד כשווה לנדאל על חימר והוא השחקן שניצח אותו הכי הרבה פעמים על המשטח הזה. עם זאת נדאל לרוב השיג את היד העליונה במפגשים על חימר והוא מחזיק במאזן 8-20 מול ג'וקוביץ' על המשטח הזה כולל 2-8 ברולאן גארוס.
על משטחים קשים ג'וקוביץ' מוביל 7-20 במפגשים ביניהם. למרות זאת, מתוך חמשת משחקי הגמר בגראנד סלאם שהשניים שיחקו על משטחים קשים נדאל ניצח שניים, פעמיים בגמר ארצות הברית הפתוחה, והיה קרוב לניצחון בגמר אוסטרליה הפתוחה ב-2012. בנוסף נדאל ניצח את ג׳וקוביץ׳ בחצי הגמר בטורניר האולימפי.
מאזן.
מאזן לפי משטח, מעמד וסוג טורניר.
כל המשחקים: ג'וקוביץ' 29-30.
משחק גמר: ג'וקוביץ' 13-15.
משחקים בגראנד סלאם: נדאל 7-11
גמר בגראנד סלאם: נדאל 4-5
טורניר סוף השנה: ג'וקוביץ' 3–2
גמר בטורניר סוף השנה: ג'וקוביץ' 1–0
מאסטרס 1000: ג'וקוביץ' 16–13
גמר בטורנירי מאסטרס 1000: שוויון 7-7
סוג המשטח:
הישגים משותפים.
שני השחקנים היחידים בעידן הפתוח ששיחקו 59 משחקים אחד נגד השני.
שני השחקנים היחידים בעידן הפתוח ששיחקו ב-29 גמרים.
מספר המפגשים הרב ביותר בטורנירי גראנד סלאם - 18.
שני השחקנים היחידים ששיחקו אחד נגד השני 29 פעמים בטורנירי מאסטרס 1000.
הם שני השחקנים היחידים שזכו בטורניר רומא בשנים 2005–2015, סך הכל 11 תארים רצופים. זהו המספר הרב ביותר של זכיות רצופות בטורניר מאסטרס 1000 בין שני שחקנים. נדאל זכה ב-7 תארים באותה תקופה (ופעם נוספת ב-2018 שיא בעידן הפתוח) וג'וקוביץ זכה ב-4 תארים במהלך תקופה זו.
שני השחקנים היחידים בעידן הפתוח שהחזיקו יחדיו את כל 9 טורנירי המאסטרס 1000 (מונטה קרלו 2013 עד מיאמי 2014).
הכי הרבה הפסדים רצופים של המדורג מספר 1 בעונה אחת על ידי אותו שחקן - ג'וקוביץ' שדורג מקום שלישי ושני ניצח את נדאל חמש פעמים בשנת 2011.
המשחק הארוך ביותר בהיסטוריה של האוסטרליה הפתוחה וגמר הגראנד סלאם הארוך ביותר (משחק הגמר ב-2012).
משחק שלוש המערכות (עם שובר שוויון בשלישית) הארוך ביותר (בחצי גמר מדריד 2009).
שני השחקנים היחידים בעידן פתוח שנפגשו בגמר של ארבעת טורנירי הגראנד סלאם, מאוחר יותר ג'וקוביץ ומארי השיגו זאת גם כן.
שני השחקנים היחידים בעידן הפתוח שנפגשו בארבעה גמרים של גראנד סלאם רצופים (ווימבלדון 2011 עד צרפת 2012).
הכי הרבה עונות רצופות בעידן הפתוח עם פגישה אחת לפחות בגמר גראנד סלאם - 5 פעמים, 2010-2014.
הכי הרבה מפגשים בטורניר גראנד סלאם אחד (10 משחקים בצרפת הפתוחה).
ג'וקוביץ' מחזיק במספר הרב ביותר של טורנירי מאסטרס 1000 בעידן פתוח, עם 38 תארים, ונדאל עם הכמות השנייה בגודלה, 36 תארים.
מלחמת האזרחים האוגנדית
מלחמת האזרחים האוגנדית, אשר נודעה גם בשמות מלחמת הסבך האוגנדית ומלחמת לוּוֵרוֹ, הייתה מלחמת אזרחים שהתרחשה באוגנדה בין צבא השחרור הלאומי של אוגנדה לבין מספר קבוצות מורדים, הגדולה שבהן היא צבא ההתנגדות הלאומי, בשנים 1980–1986. המלחמה הסתיימה בניצחון צבא ההתנגדות הלאומי ובכינונה של ממשלה חדשה בראשותו של יוורי מוסווני כנשיא אוגנדה.
רקע.
בשנת 1971 הודח נשיא אוגנדה, מילטון אובוטה, בהפיכה צבאית בהובלתו של אידי אמין. תחת משטרו של אובוטה, שהיה לנשיא המדינה מקבלת עצמאותה ב-1962 מהממלכה המאוחדת, חלה הידרדרות בתנאי החיים במדינה, השחיתות פשתה ונרדפו מיעוטים אתניים. מהלכיו של אובוטה להצר את צעדי מתנגדיו, עד כדי תכנון טיהורים פוליטיים, הביאו את אמין לפעול ולתפוס את השלטון בעת שאובוטה שהה מחוץ למדינה. למרות האהדה שרכש בתחילת דרכו, עד מהרה אמין הפך לשליט עריץ, והוא ביסס במדינה דיקטטורה צבאית.
ההתנגדות הגוברת למשטרו, הפחד מחזרתו של אובוטה להדיחו וחיכוכים שהתגלעו בינו לבין נשיא טנזניה, ג'וליוס נייררה, הובילו את אמין לפתוח במלחמת אוגנדה-טנזניה ולספח חלק מחבל קגרה. אלא שכוחותיו של אמין, בתמיכת שליט לוב, מועמר קדאפי, נוצחו בקרב על ידי חיילים טנזנים ואנשי צבא השחרור הלאומי של אוגנדה. צבא השחרור הלאומי היה הזרוע הצבאית של חזית השחרור הלאומית של אוגנדה, קואליציה פוליטית שנוצרה על ידי אוגנדים גולים שהתנגדו לשלטונו של אמין, בהנהגתו של מילטון אובוטה. אמין הודח במהלך קרב נפילתה של קמפלה וברח מן המדינה. בשלטון הוצבו אנשי חזית השחרור הלאומית, ובראשם אובוטה, אשר שלטו זמנית במדינה מאפריל 1979 עד דצמבר 1980. תומכיו של אמין, שברחו לזאיר ולסודאן, התארגנו מחדש בזמן זה למלחמה להשבת השליטה באוגנדה.
מהלך המלחמה.
הקבוצה הראשונה שהחלה בלחימה הייתה צבא אוגנדה, שם כולל לכ-7,000 מתומכיו של אידי אמין, אשר פתחו במרד נגד ממשלת אוגנדה וחזית השחרור הלאומית של אוגנדה בסתיו 1980. עם נשק מועט פשט צבא אוגנדה על חבל מערב הנילוס בצפון-מערב המדינה בבואם מסודאן באוקטובר 1980. במהלך זה כבש מספר עיירות והסב אבדות רבות לחילות המשמר המקומיים של צבא השחרור הלאומי. מאחר שידעו כי לא יוכלו להחזיק בשטח שכבשו אל מול מתקפת-נגד מלאה של צבא השחרור הלאומי, נסוגו תומכי אמין לסודאן לאחר מספר ימים.
את מתקפתו הבאה ביצע צבא אוגנדה סמוך לבחירות הכלליות בדצמבר 1980. במתקפה זו שמר על השטחים שכבשו בחבל מערב הנילוס ואט אט הרחיב את אחיזתו. אלא שבשלב זה חלו בקיעים בתנועת המרד, עת חלק מכוחות צבא אוגנדה נשארו נאמנים לאידי אמין, בעוד אחרים, אשר רצו להרחיק עצמם ממנו, התפצלו ליצירת חזית ההצלה הלאומית של אוגנדה, בהנהגתו של מוזס עלי.
במקביל להתרחבות תנועת המרד ולפיצולה בחבל מערב הנילוס, גם בממשלת חזית השחרור הלאומית התגלעו מחלוקות. מפלגתו של מילטון אובוטה אמנם ניצחה באופן רשמי בבחירות בדצמבר 1980, דבר אשר העמיד אותו שוב בראש המדינה, אך מתמודדים אחרים הטילו דופי בתוצאות הבחירות. יוורי מוסווני, מנהיג התנועה הפטריוטית של אוגנדה ומפקד לשעבר בצבא השחרור הלאומי במלחמת אוגנדה-טנזניה, טען כי הבחירות זויפו והכריז על מרד חמוש נגד ממשלו של אובוטה. מוסווני ותומכיו נאספו בדרום-מערב המדינה והקימו את צבא ההתנגדות העממי, שלימים אוחד עם קבוצתו של הנשיא לשעבר יוסוף לול, לוחמי החופש של אוגנדה, ליצירת צבא ההתנגדות הלאומי כזרוע הצבאית של תנועת ההתנגדות הלאומית. גולים רואנדים רבים באוגנדה, לרבות פול קגאמה, חברו לצבא ההתנגדות הלאומי של מוסווני נגד אובוטה. קגאמה הוכשר בטנזניה כמרגל ומאוחר יותר הפך לראש המודיעין המסכל של מוסווני.
ב-6 בפברואר 1981 החלו עימותים בדרום עם התקפה של צבא ההתנגדות הלאומי על מוסדות צבאיים במחוז מובנדה. מוסווני, שהכיר לוחמת גרילה מלחימתו לצד חזית השחרור המוזמביקית במוזמביק וכן כחלק מחזית ההצלה הלאומית במאבק במשטרו של אידי אמין, המשיך לפעול באזורים כפריים שהתנגדו לממשל אובוטה, בפרט במרכז בוגנדה ובמערבה ובחבלים המערביים אנקולה ובוניורו. רוב הקרבות כללו יחידות ניידות קטנות מסדר גודל של פלוגה תחת פיקודם של פרד רואיגיימה ואחיו של מוסווני, סלים סאלח.
עם התגברות עוצמת המרד בדרום, החלו חזית ההתנגדות הלאומית וצבא אוגנדה לשעבר (תומכי אידי אמין) להילחם זה בזה במערב הנילוס. ידה של חזית ההתנגדות הלאומית הייתה על העליונה, אולם מאבק זה בין המורדים הביא להיחלשות תנועת המרד במערב הנילוס. כך הובסה ברובה חזית ההתנגדות הלאומית במתקפה של כוחות נאמנים לשלטון בדצמבר 1982. במהלך מתקפה זו של חזית השחרור הלאומית בוצעו מעשי טבח המוניים ונהרסו במידה ניכרת תשתיות המורדים. כ-260 אלף אנשים ברחו מהאזור לזאיר ולסודאן.
בשנת 1983 יצא ממשל אובוטה במבצע בוננזה, מבצע צבאי נרחב של כוחות צבא השחרור הלאומי, אשר הביא למותם של עשרות אלפי אנשים והפך רבים מהאוכלוסייה לפליטים. האשמה על מעשי הטבח הוטלה על האנשים בצפון אוגנדה בתואנה שתמכו בפעולות צבא ההתנגדות הלאומי, דבר אשר הגביר את המתחים בין חבלי המדינה.
ביולי 1985 הדיחו מפקדי צבא השחרור הלאומי, הגנרל טיטו אוקלו והלוטננט גנרל בזיליו אולרה-אוקלו, את מילטון אובוטה מהנשיאות בהפיכה משלהם. אובוטה ברח לקניה ואחר כך לזמביה. אוקלו כיהן כנשיא במשך שישה חודשים.
ב-22 בינואר 1986 החלו חיילים של הממשלה לנטוש את עמדותיהם בהמוניהם, עת המורדים הלכו והתקדמו בכיבושם מדרום ומדרום-מערב. ב-25 בינואר 1986 ניצח צבא ההתנגדות הלאומי את כוחות הממשלה, וב-29 בינואר הושבע יוורי מוסווני לנשיא. צבא ההתנגדות הלאומי הפך לצבאה הסדיר של אוגנדה, לימים צבא ההגנה העממי של אוגנדה.
תוצאות.
מעריכים כי 100–500 אלף אנשים, חיילים ואזרחים, איבדו את חייהם באוגנדה במהלך מלחמת האזרחים. מילטון אובוטה מעולם לא שב לאוגנדה לאחר הדחתו השנייה. הוא נפטר בדרום אפריקה באוקטובר 2005. טיטו אוקלו נשאר בגלות בקניה עד 1993, אז הוענקה לו חנינה, והוא שב לאוגנדה עד למותו בקמפלה ב-1996.
הפרות זכויות אדם.