שמעון פינקל (1905 – 5 באוקטובר 1999) היה שחקן ובמאי תיאטרון ישראלי. מגדולי שחקני תיאטרון "הבימה" אשר שימש פעמיים כמנהלו האמנותי. "המלט" העברי הראשון.
ביוגרפיה.
פינקל נולד לצבי, סוחר, ולחיה בת אלכסנדר שפירא בגרודנה, אז באימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), והחל לשחק שם כנער. לאחר מכן הצטרף לקבוצת שחקני יידיש.
בשנת 1923 למד פינקל בברלין והצטרף לקבוצת שחקנים עבריים שבאה ללימודים על מנת להקים תיאטרון בישראל. עלה לארץ ישראל בשנת 1924 ושיחק בתיאטרון הארץ ישראלי שייסדו בני הקבוצה מברלין. בשנת 1928 הצטרף לתיאטרון "הבימה".
תיאטרון הבימה.
שיחק בעשרות מחזות, מודרניים וקלאסיים, רובם בתפקיד הראשי, בהם: "המלט", "המלך ליר", "אותלו", "אדיפוס המלך", "פר גינט", "הנרי הרביעי", "האב", "הדיבוק", "יומנה של אנה פרנק" ועוד.
פינקל עסק גם בבימוי מחזות, כמו "בערבות הנגב" (1949).
בתחילת שנות השישים ולאחר מכן בשנים 1970–1974 שימש כמנהל האמנותי של "הבימה". התיאטרון התמודד אז עם קשיים רבים עקב פירוק הקולקטיב של שחקניו ופינקל שיפר את מעמדו של התיאטרון בעזרת העלאת הפקות מודרניות רבות בנות התקופה.
בעת כהונתו כמנהל אמנותי יזם את העלת מחזותיו של המחזאי נסים אלוני.
בשנת 1994 העלה תיאטרון הבימה את ההצגה "קערת העץ" כמחווה לשמעון פינקל, ששיחק בהצגה זו סבא זקן שמשפחתו רוצה להעבירו לבית אבות. מחזה זה הועלה קודם בהצלחה בתיאטרון הספרייה ברמת גן.
בגיל 90 העלה פינקל באולם "הבימרתף" של "הבימה" הצגת יחיד בשם "וידויו של שחקן".
פרסים.
בשנת 1946, זכה בפרס יהושע גורדון מטעם הסוכנות היהודית על עיצוב הדמות הראשית במחזהו של שייקספיר "המלך ליר".
בשנת 1956 זכה בפרס רמח"ל לאמנות הבמה מטעם עיריית תל אביב על גילומו את "המלך ליר", בבימוי יוליוס גלנר ב"הבימה".
בשנת 1960 זכה בפרס מנחם גנסין על משחקו ב"ניצוץ של משורר" וב"העצים מתים זקופים".
בשנת 1969 זכה בפרס ישראל לתיאטרון.
בשנת תשמ"ה זכה בפרס מאיר מרגלית לאמנות התיאטרון על מפעל חייו.
בשנת 1996 זכה בפרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים.
ספרים.
פינקל כתב 11 ספרים על תולדות התיאטרון העברי, על תולדות "הבימה", על שניים מגדולי שחקניה ובעיקר על פועלו שלו :
סרטים.
בשנת 1932 שיחק פינקל בסרט העלילתי העברי הראשון "עודד הנודד". בנוסף, שיחק בסרטי הקולנוע: "המתופפת הקטנה", "אלדורדו", "האינסטלטור", "העיט", "מלחמתה של חנה" ועוד.
חיים אישיים.
פינקל היה נשוי שלוש פעמים. לו ולרעייתו הראשונה, שחקנית "הבימה" בת עמי אלישיב לבית פוגצ'וב, נולדה הבת מרית. לאחר גירושיו נישא לזמרת האופרה יוספה שוקן, ממנה התאלמן ב-1958. אשתו השלישית הייתה מוניקה לבית שרייבר, ממנה התאלמן ב-1992.
פינקל נפטר ב-1999, ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
הנצחה.
רחובות בערים תל אביב (בשכונת "צהלה") ובאר שבע נקראו על שמו.
פרס על שמו של פינקל מחולק מדי שנה לשחקניות ושחקנים מצטיינים בתיאטרון הלאומי.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
שולט
טריציקליים
ריקימר
פלאביוס רִיקִימֶר (לטינית: Flavius Ricimer; בערך 418 - 18 באוגוסט 472) היה שליטה בפועל של האימפריה הרומית המערבית בין 461 ל-472. ידוע בכך שהיה ממנה קיסרי בובות והיה מוציא אותם להורג כאשר חשד כי הם חותרים תחתיו. הוא נשאר דמות שנויה במחלוקת בהיסטוריה הרומית, ויש המאשימים אותו בקריסתה של הקיסרות הרומית המערבית בגלל עריצותו וחיסולו של הקיסר מיוריאנוס, אשר הצליח לשפר את מצב המערב, ומאוחר יותר, של הקיסר אנתמיוס, אשר ניסה להציל את המערב בעזרת השגת תמיכה מהקיסרות המזרחית.
חייו.
ריקימר היה נוצרי אריאני ממוצא גותי, בנו של נסיך סואבי ובתו של המלך ואליה מלך הויזיגותים משושלת בלתה. את שנותיו הראשונות בילה בחצר הקיסר הרומי ולנטיניאנוס השלישי וזכה להכרה כאשר לחם תחת המצביא פלביוס אאטיוס, המגיסטר מיליטום של ולנטיניאנוס.
אחרי מות ולנטיניאנוס ואאטיוס בשנים 454–455 התחולל מאבק על השלטון במערב. פטרוניוס מקסימוס ניסה לתפוש שליטה בכתר, אך נהרג בעת ביזת רומא על–ידי המלך הוונדלי גאיזריק במאי 455. אוויטוס הוכתר אחריו לקיסר על–ידי הויזיגותים. אחרי הגעתו לרומא, מינה אוויטוס את ריקימר כמפקד האימפריה המערבית, שבשלב זה הצטמצמה לאיטליה וחלק מדרום גאליה. הוא גייס צבא וצי חדשים מבין השבטים הגרמאניים.
אחרי שעזב את רומא הותיר גאיזריק צי שצר על החוף האיטלקי. בשנת 456 הוביל ריקימר את הצי שלו לים כדי למנוע פלישה ונדלית לסיציליה ליד אגריגנטום ואחר כך הביס את הוונדלים הנמלטים בקרב ימי ליד קורסיקה. בינתיים, כפי שמספר יוחנן מאנטיוכיה, התרחש רעב ברומא, שמן הסתם הוחרף עקב התשלום לחיילי הצבא, והעם שהאשים את אוויטוס בכך כפה עליו לסלק מן העיר את צבא שכירי החרב הגרמאנים (מגאליה) שהיה בה, כדי שיהיו בה פחות פיות להאכיל. אוויטוס נאלץ גם למכור לסוחרים את הברונזה שהוריד ממוסדות ומבנים, כי הזהב שבאוצר האימפריה אזל.
הפעולה עוררה זעם נוסף ומיוריאנוס וריקימר, שכבר לא היו צריכים לחשוש משכירי החרב הגותים בעיר, אסרו את אוויטוס וזה עזב את רומא ויצא לגליה. השניים דלקו אחריו הביסו את כוחותיו בקרב ליד פיאצ'נזה (פלקנטייה), הביאו להדחתו הרשמית (בערך ב-17 באוקטובר 456), הכתירו אותו לבישוף העיר וזמן קצר אחרי כן ככל הנראה הוציאו אותו להורג.
אחרי מותו של אוויטוס לא מונה קיסר חדש מיד. ריקימר, כעמיתו בחלק המזרחי של האימפריה, אספריוס, ניצב עתה בעמדה של ממליך המלכים באימפריה, שבגלל דתו האריאנית ומוצאו אינו יכול להפוך לקיסר בעצמו. זמן קצר אחרי כן, מת הקיסר הביזנטי מרקיאנוס ועל מקומו בא לאו הראשון. זה האחרון הפך את ריקימר לפטריקיוס, ובעצתו ובתמיכת אלמנת ולנטיניאנוס, ליקיניה אאודוקיה, מינה את מיוריאנוס לקיסר ב-1 באפריל 457.
המשימה הראשונה שעל סדר יומו של הקיסר החדש הייתה להתעמת עם הרומים הגאלים, שהקרע בינם לבין הרומים האיטלקים היה ממשי ומוחשי משך שנים, והוחרף עוד יותר אחרי מותו של אוויטוס, שהיה רומי-גאלי במוצאו. מיוריאנוס יצא צפונה והכה בבורגונדים ושחרר את ארל. משימתו הבאה הייתה זו שריקימר החל בה ואוויטוס חשש ממנה: התמודדות עם הוונדלים ששלטו במימי הים התיכון. מסעו של מיוריאנוס לימים שבסמוך לספרד וגליה, שסבלו במיוחד מפשיטות הוונדלים, הסתיים בכישלון מוחלט ומיוריאנוס, ללא צבא, הגיע לגאליה והשתכן בארל. ריקימר, שלא היה מרוצה ממיוריאנוס, וככל הנראה גם לא מעצמאותו הרבה, שלח קצינים לאסור אותו בטורטונה (ליד פיאמונטה בצפון-מזרח איטליה. שם, הוסרה ממנו הגלימה הסגולה, סמל הקיסרות, וראשו נערף (2 באוגוסט 461).
כעת, נותר ריקימר כשליט בפועל של מה שנותר מן האימפריה המערבית. האיומים על האימפריה הלכו ושחקו את כוחה של האימפריה להגן על עצמה, ועתה ניצב ריקימר בפני איומים מפאנוניה מצד האוסטרוגותים, פלישה של האלאנים והאויב הגדול גאיזריק, ששנא אותו כנכדו של המלך ואליה.
ריקימר התלבט כשלושה חודשים איך לנהוג עתה. כאדם ממוצא גרמאני, אסור היה לו לקבל את תואר אוגוסטוס ועל–כן לא היה יכול לשמש כקיסר. הוא היה יכול, במקום, להפטר מהחצר הקיסרית מכל וכל ולשלוט בעצמו כ"דוקס" (dux), להתמנות כמושל ברומא תחת חסות רשמית של הקיסר בקונסטנטינופול, או לבחור קיסר-בובה. כקודמיו החשובים בתפקיד, סטיליקו ואאטיוס, בחר גם ריקימר באפשרות השלישית.
השליט בו בחר ריקימר לתפקיד היה ליביוס סוורוס, שהוכתר לקיסר ב-19 בנובמבר 461. סוורוס היה כנוע יותר מקודמו מיוריאנוס, ומעמדו כשליט בובה היה ברור לכל, כפי שניתן להתרשם ממטבעות שנטבעו בתקופת קיסרותו, שעל צידם האחורי מופיע חותמו של ריקימר. סוורוס לא זכה לאישורו של ליאו הראשון בקונסטנטינופול ואילו בגאליה הכתיר עצמו לקיסר אָיְגִידִיוּס, שנטר טינה לריקימר על רצח ידידו מאיוריאנוס. איגידיוס, שהיה טרוד במלחמות בויזיגותים בשטחו, מת בשנת 464.
אויב אחר של ריקימר היה הגנרל מרקלינוס. בשנת 461 הוצב הגנרל בסיציליה בראש צבא סיוע הוני כדי להגן על האי מן הוונדלים. בעקבות שוחד מריקימר עזבו ההונים את מרקלינוס ועברו לצידו של ריקימר ומרקלינוס עבר לדלמטיה, שם שלט תחת חסות ליאו.
אחרי עזיבתו בזזו הוונדלים והמורים את סיציליה. משלחת מטעם ריקימר כשלה בהרגעתו, אך משלחת של ליאו הגיעה להסכם עם גאיזריק, לפחות ביחס לנשות בית תיאודוסיוס אותן שבה כאשר בזז את רומא. אאודוקיה, כלתו של בנו הונריק, לא הושבה, אך אמה ליקיניה אאודוקסיה ואחותה פלקידיה נשלחו לקונסטנטינופול. בתמורה, נשא ונתן גאיזריק כדי לקבל חלק מרכושו של ולנטיניאנוס השלישי כמוהר עבור אאודוקיה. השליט הזקן, שהיה דמות מרכזית במשחקי הכוח מזה שלושים וחמש שנה, כבר הצליח להשתלט ולספק את הפרובינקיות של מאוריטניה, סרדיניה, קורסיקה והאיים הבלאריים.
משמעות העסקה בין ליאו הראשון לגאיזריק התבררה במהרה. פלקידיה, בתה של ליקיניה אאודוקסיה, נישאה לאוליבריוס, אחד מבני הגנוס האצילי אניקיאנוס. אחרי מותו של סוורוס ב-15 באוגוסט 465—יש הטוענים שבעקבות הרעלתו על–ידי ריקימר—התייצב גאיזריק כמגנו של בית תיאודוסיוס ותבע כי אוליבריוס יירש את מקומו באיטליה.
ריקימר והסנט פנו לעצה לליאו הראשון וביקשו ממנו להשיג פיוס גם עם גאיזריק וגם עם מרקלינוס. המשלחת למרקלינוס הצליחה לשכנעו לא להילחם ברומיים. המשלחת לקרתגו חזרה בלא כל תוצאות וגאיזריק המשיך לתבוע בעבור גיסתו את רכוש המשפחה הקיסרית וכן את רכושו של אאטיוס, שבנו גאודנטיוס היה כלוא אצלו. כדי להדגיש את דחיפות תביעותיו, ערך גאיזריק מסע ביזה באיטליה ובסיציליה, בלי שריקימר יצליח להעמיד מולו צי ימי של ממש.