הקבוצה המקורית של בית"ר נתניה הוקמה עוד לפני הקמת מדינת ישראל (ב-1938) ושיחקה בעיקר בליגות הנמוכות (ב', א', לאחר מכן ארצית), ובעיקר הייתה לקבוצה שהתנדנדה בין הליגה השנייה לשלישית. הקבוצה שיחקה בליגה השנייה בשנים 1961-1977 ולאחר מכן ב-1981-1982. בסוף עונת 1985/1986 הקבוצה עלתה לליגה הבכירה הישראלית שנקראה אז הליגה הלאומית. את עונת 1986/1987 סיימה הקבוצה במקום ה-16 והאחרון כאשר צברה 10 נקודות בלבד ב-30 משחקים עם מאזן שערים של 70-. זהו אחד המאזנים השליליים ביותר בתולדות הליגה לקבוצה שירדה לליגה השנייה.
מצב הקבוצה התדרדר בשנים לאחר מכן, ובעונת 1991/1992 הקבוצה ירדה לליגה השלישית מהמקום ה-15, ושנה לאחר מכן ב-1993 התפרקה ונעלמה ממפת הכדורגל הישראלי.
בית"ר נס טוברוק.
הקבוצה הוקמה ב-1993 בשם "בית"ר נס טוברוק" (המילה "נס" נובעת מהיותו של עודד מכנס אחד ממקימי המועדון החדש ולאחר עזיבתו הושאר חלק משמו בשם הקבוצה), לאחר התפרקותה של קבוצת האם בית"ר נתניה. הקבוצה ידועה כבעלת מחלקת נוער משובחת שמגדלת שחקנים מוכשרים. בשל הפערים ברמות האיכות בין קבוצת הנוער, שמשחקת בליגה הבכירה, לבין הקבוצה הבוגרת, המשתתפת בליגה החמישית בחשיבותה, בוגרי קבוצת הנוער לא ממשיכים במועדון אלא עוברים לרוב למועדונים בליגות הבוגרים הבכירות.
ג'ורג'ונה
ג'ורג'ונה (באיטלקית: Giorgio Barbarelli da Castelfranco; 1477–1510) היה צייר ונציאני בתקופת הרנסאנס. ג'ורג'ונה ידוע בציורים פואטיים. רק ציורים בודדים (כשישה) מזוהים בוודאות כעבודות שלו. ביצירותיו בולטים הצבעים מלאי הרגש, ונראה כי דמויותיו נתונות בהליך נפשי עמוק ועז, הגובל במסתורין. אי ודאות אופפת את זהותו ואת יצירותיו ומשמעותן.
חייו.
חייו של ג'ורג'ונה נזכרים באנציקלופדיה חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר של ג'ורג'ו ואזארי. הוא נולד בעיירה קסטלפרנקו ונטו שליד ונציה, ומכונה לפעמים זוֹרזוֹ (צורת הביטוי הוונציאנית של שמו) מקסטלפרנקו. לפי מסורת מהמאה ה-17 (שהופרכה מאז) נהגו לחשוב שהוא בנו מחוץ לנישואין של אחד מבני משפחת האצולה ברברלי, ושל בת איכרים מהכפר הסמוך, וֵדֵלַגוֹ, ומכאן כינויו "ג'ורג'ו ברברלי" או "ג'ורג'ו ברברלה".
סביר כי סביבת קסטלפרנקו, שהייתה נוף ילדותו של ג'ורג'ונה, היא המקור לאידיאל שלו של נופים פסטורליים, גבעות ומעיינות. לא ידוע באיזה שלב בילדותו עבר לוונציה. לפי רידולפי היה ג'ורג'ונה שוליה של ג'ובאני בליני. הוא התגורר אצלו ושם הכירו בכישוריו בגיל צעיר. לפי מסמכים מהתקופה, כשהיה בן 23 נבחר לצייר פורטרטים של הדוג'ה אגוסטינו ברבריגו ושל שכיר החרב קונסלבו פרנטה, ב-1504 הוטל עליו לצייר לזכר מטאו קוסטנצו בקתדרלה של עיירת הולדתו, וב-1507 קיבל תשלום מאחד מגופי הממשל הוונציאניים עבור תמונה שצייר עבור ארמון הדוג'ים. ואזארי מספר כי ג'ורג'ונה נפגש עם לאונרדו דה וינצ'י ב-1500, בעת ביקורו של זה בוונציה. היה זה אירוע חשוב בחיי ג'ורג'ונה, שהשפיע על עבודותיו לאחר מכן. ואזארי מציין כי ג'ורג'ונה צייר ישירות על הבד, ולא באמצעות רישום מקדים כפי שנהוג היה בפירנצה.
ג'ורג'ונה מת בספטמבר או באוקטובר 1510 ממגפת הדבר שהכתה אז בוונציה.
יוסף לישנסקי
יוסף לישַנסקי (1890 – 16 בדצמבר 1917, א' בטבת ה'תרע"ח), היה מראשי ארגון ניל"י, מייסד ומנהיג ארגון המגן. נידון לעונש מוות על ידי הטורקים והוצא להורג בתלייה בדמשק, יחד עם חברו לארגון נעמן בלקינד. הוצאתו להורג סימנה את קיצו של הארגון.
חייו.
ילדות ונעורים.
יוסף לישנסקי נולד לאיידל (עדינה) וליעקב טוביה בעיירה בפלך קייב שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה). עוד כשהיה בגיל רך, נספו אמו וכמעט כל אחיו ואחיותיו בדליקה. יוסף עלה עם אביו לארץ ישראל, כנראה ב-1896.
בארץ ישראל התגוררו השניים בביתו של ישראל לישנסקי, אחיו של יעקב, במטולה. באחד הימים נסע אביו של יוסף לירושלים ומאז לא שב, ולא ידוע מה עלה בגורלו. יוסף נותר לגור בבית משפחת דודו.
לישנסקי הצטיין בלימודים ונשלח ללמוד בסמינר בירושלים, אך לימודיו הופסקו כעבור כשנתיים עקב אי-יכולת מימון. הוא נסע למצרים, שם ניהל חווה חקלאית. כעבור שנתיים שב לארץ ישראל.
בשנת 1910 נשא לאשה את רבקה ברושקובסקי, בת איכרים מהמושבה בית-גן, לזוג נולדו בת ובן.
השומר.
לישנסקי עסק בשמירה באופן פרטי, ובשנת 1912 ניסה להצטרף לארגון השומר. בארגון זה היה נהוג כי המתקבלים לשורותיו עוברים פרק זמן של מועמדות, ורק אז מוחלט האם לקבלם או לדחותם. הוא הוצב לשמור בראשון לציון, לאחר מכן בבן שמן ולבסוף במנחמיה.
כשהתקיפו ערבים את מנחמיה, בפברואר 1915, ירו השומרים והרגו את מנהיג המתפרעים. מדיניות "השומר" הייתה להימנע ככל האפשר מהרג ערבים, כדי להימנע מהסתבכות בנקמת דם, ולישנסקי הואשם בכך שהרג את הפורע ללא הצדקה מספקת (ככל שניתן לקבוע, הייתה זו האשמה לא מוצדקת; עדי ראייה סיפרו כי היורה היה שומר אחר). הוא הוברח למקום סתר למשך זמן קצר, מפחד נקמת הדם. בעקבות התקרית נדחתה קבלתו כחבר בארגון "השומר", אף שהצטיין בשמירה ונודע כרוכב מעולה.
סיפור זה היה רק העילה לדחייתו; למעשה נבעה הדחייה מהבדלי השקפה משמעותיים בינו לבין חברי וראשי השומר בני העלייה השנייה שהיו מושפעים מן הרוח הסוציאליסטית וחשו כי הם המעמד המקביל למעמד הפועלים ברוסיה. לישנסקי לא החזיק באידאולוגיות מסוג זה. בנוסף, הוא חלק על הגישה שהייתה מקובלת ב"השומר", לפיה יש לפגוע רק בפורעים הערבים עצמם ולא בבני כפרם.
גם בעיות אישיות היו בעוכריו. ישראל שוחט, מאנשי "השומר", כתב מאוחר יותר: "במשך תקופה ארוכה מאוד היה יוסף לישנסקי מועמד לחברות ב"השומר". הוא היה שומר טוב, ידע להשתמש בנשק; היה בקי במנהגי הסביבה ובערבית - ואף על פי כן לא נתקבל כחבר ל"השומר", ואף הורחק מהשמירה, משום שגילה חולשת אופי, נטייה להרפתקנות ושחצנות".
המגן.
לאחר עזיבתו את "השומר", נפגש לישנסקי במושבה כנרת עם קבוצת שומרים, חלקם דחויי "השומר", והוחלט להקים ארגון שמירה מתחרה, בשם "המגן". כיוון שלא היה ברצונם להתחרות ב"השומר", שפעל בעיקר בגליל באותה עת, הוחלט לפנות למושבות הדרום, ולכבוש את השמירה מידי הערבים ששמרו בהן.
לישנסקי, שנבחר כמנהיג הארגון, נשלח לשאת ולתת עם מושבות הדרום כדי לקבל את השמירה. "המגן" קיבל את השמירה בכמה יישובים, ובהם רוחמה, באר טוביה ועקרון. כעבור חודשים מספר זכה בשמירה גם בגדרה.
למרות סעיף מפורש בתקנון "המגן", ולפיו לא יקיים המגן שמירה היכן ששמר בעבר "השומר" (אף אם עזב את השמירה זה מכבר), הפעיל "השומר" לחץ כדי להביא לפירוק "המגן". "השומר" נכשל במאמציו אלו, ו"המגן" הוסיף להתקיים.
לישנסקי היה עסוק בארגון השמירה ובענייניה עד יציאתו למצרים מטעם ניל"י, בינואר 1917. כשיצא, לא סיפר לחברי "המגן" את דבר השתייכותו לניל"י, והיעלמותו עוררה חשד וטרוניה כלפיו.
לאחר שחזר ארצה, לקראת פברואר, הפנה את מרצו לעבודת הריגול של ניל"י (ראו להלן), ואף גייס מאנשי "המגן" לניל"י. פעילותו ב"המגן" כמעט פסקה, ובעקבות זאת התפרק "המגן" ואנשיו פנו איש איש לדרכו. בשיא כוחו היו בו כעשרים שומרים, מהם קבועים ומהם ממלאי מקום.
ניל"י.
לניל"י הצטרף לישנסקי בראשית דרכה, כאשר היה לאנשי ארגון הריגול צורך בפעיל בנגב. היה זה כאשר נעצר אבשלום פיינברג בחשד לריגול, בדצמבר 1915. פיינברג הוחזק בכלא בבאר שבע, ועל מנת לשמור על קשר עמו, השתמשו אנשי ניל"י בלישנסקי, בין השאר, כדי להעביר פתקים שהוברחו מן הכלא אל בני משפחת אהרנסון, שישבו בעתלית.
בשנת 1916 לא התרחשה כמעט פעילות בניל"י, למעט ניסיונות של מייסדיה ליצור קשר עם הבריטים, ועל כן המשיך לישנסקי להשקיע את עיקר מרצו בענייני "המגן", ולא ביצע פעילות מטעם ניל"י.
בראשית 1917, החליט אבשלום פיינברג לרדת למצרים כדי לחדש את הקשר עם הבריטים, שנותק. הוא יצא לדרך עם לישנסקי, שהתגורר בדרום והכיר את הנגב והמדבר. במהלך מסעם, ב-20 בינואר, הותקפו בידי בדואים. פיינברג נהרג ולישנסקי נפצע, ונאסף, מאוחר יותר, בידי משמר אוסטרלי שהשתייך לצבא הבריטי. הוא הועבר לבית מלון בפורט סעיד, ואחר כך נלקח לבית חולים בקהיר. חמישה ימים אחרי ההתקלות נודע לאהרן אהרנסון, אשר שהה במצרים, כי לישנסקי שוכב פצוע בפורט סעיד. הוא נפגש ושוחח עמו, וכך נודע לו על נפילת פיינברג. הייתה זו העדות היחידה על אשר קרה במדבר, ודבר זה עורר, בהמשך, חשד כי לישנסקי היה זה אשר רצח את פיינברג בעצמו ובדה את דבר ההתקפה הבדואית. בתחילת היכרותם הייתה הסתייגות של אהרן אהרנסון מלישנסקי. בין השניים היו הבדלי אופי שנבעו מרקע חברתי שונה: אהרן היה בן איכרים, ואילו יוסף נמנה עם מחנה הפועלים, ועל אף שלא נתקבל לשורות "השומר" ינק הרבה מאוירת האגודה. ההבדלים הללו יצרו התנגשויות ולא פעם מריבות בין השניים. היו אף שמועות, שעל פיהן לישנסקי רצח את פיינברג על רקע מאבק על לבה של שרה אהרנסון. לאחר מלחמת ששת הימים גילה רס"ן שלמה בן אלקנה את מקום קברו של פיינברג, וחקר את זקני הבדואים באזור. הם העידו כי הוא נרצח, ודבר זה הפריך לחלוטין את החשד כלפי לישנסקי. מחקר יסודי מעלה, כי ככל הנראה פגש לישנסקי את שרה אהרנסון לכל היותר פעם אחת, בחטף, לפני המסע למצרים, ועובדה זו שוללת את הטענות על קשר רומנטי ביניהם.
בפברואר, לאחר שהחלים סופית מפצעיו, חזר לישנסקי לעתלית באונייה הבריטית "המנגם".