מוסדות: ישנם רחובות ירושלמים שנקראו על שם מוסדות ששוכנים בהם (כך הפטריאכיה הארמנית ברובע הארמני, בנק ישראל בקריית הלאום, דרך אגודת הספורט בית"ר אגודת הספורט הפועל ואגודת הספורט מכבי במלחה ליד אצטדיון טדי) או שכנו (כך בשערי צדק במרכז העיר ומשגב לדך ברובע היהודי) ולפעמים כינויים על שם מוסדות (כך בשערי משפט בו שוכן בית המשפט העליון). ישנם גם מוסדות שנקראו רחובות לכבודם בלא קישור למיקומם (כך הוועד הלאומי בגבעת מרדכי, הקונגרס הציוני ברמות, קק"ל וקרן היסוד ברחביה, עזרת תורה בעזרת תורה).
שונות: שני רחובות בעיר קרויים על שם תאריכים: כ"ט בנובמבר (בקטמון) ותרמ"ב (במאה שערים). שלוש אוניות מעפילים הנצחו במלחה (סטרומה, פאטריה ויציאת אירופה). שמות של מספר רחובות בעיר דוד נלקחו מפסוקי שיר השירים (פרדס רימונים, גינת אגוז וערוגות הבושם).
שמות ייחודיים.
קבוצות: רוב רחובות העיר קרויים על שם גורם אחד, אבל לפעמים נקרא הרחוב על שם קבוצה, כגון אנוסי משהד, קדושי בבל וקדושי סלוניקי בתלפיות.
התואר הנלווה.
רוב הרחובות קרויים פשוט "רחוב פלוני אלמוני", אך ישנם עוד סוגים של כינויים. המצוי שבהם הוא "שדרות" המשמש לכינוי לרחוב בעל אי תנועה במרכזו, בדרך כלל רחוב ראשי אך לפעמים מדובר במדרחוב, כמו שדרות אריאל בבית הכרם ושדרות מאגנס בגבעת רם. כך מצוי הכינוי "דרך", בדרך כלל ברחוב הקרוי על שם עיר (כך דרך חברון, דרך שכם ודרך א-טור), אך לפעמים ברחוב ראשי הקרוי על שם אדם (כך דרך עוזי נרקיס ודרך יצחק שמיר). רחובות קצרים קרויים לעיתים "מבוא" (כגון מבוא נהגי הפרדות, מבוא הררי ומבוא פלי"ם בגבעה הצרפתית, מבוא רפידים ברמת אשכול ומבוא עולה ומבוא בנין בקטמון), ורחובות העיר העתיקה מכונים לעיתים "סמטה". כינוי נוסף הוא מעלות או מעלה, הבא בעיקר לציין שביל או מדרגות (כך מעלות המחנך ומעלה קדיש סלומון בבית הכרם, מעלות האדמו"ר מבוסטון בהר נוף ומעלות חנה סנש בקריית היובל) אך גם רחובות של ממש כמו מעלות עיר דוד (בעיר דוד), מעלה השלום (בהר ציון) ומעלה זאב (בגבעת אורנים). כינויים נוספים: נתיב (נתיב זהרה בקטמון), משעול (המשעול האחרון בעמק קדרון וקבוצת משעולים ברמות) ושביל (שביל טובה ושביל האריה באזור התעשייה תלפיות). ישנם גם שלושה רחובות הקרויים על שם צורתם: מעגלות הרב פרדס (בנוה יעקב), מעגל בית המדרש (בבית הכרם) ומעגלי הרי"ם לוין (בסנהדריה).
בנוסף לשם הרחוב, לפעמים ניתן גם תואר. המצוי הוא התואר "הרב" הצמוד לרוב הרחובות הקרויים על שם רבנים, שבנוסף להם מופיע גם התואר "רבי", בעיקר בשמות תנאים שבמושבה היוונית וגוננים, אך גם רבי אריה במחנה יהודה) ורבי נחמן מברסלב (במאה שערים) ועוד, כמו כן ישנם מספר "רבינו" (רבנו גרשום בבוכרים ורבנו תם), ה'אדמו"ר' (כמו האדמו"ר מליובאוויטש ברמת שלמה והאדמו"ר מבויאן ומרוזין בהר נוף והאדמו"ר מויז'ניץ, מבעלז והאדמו"רים מגור בסנהדריה) ו'חכם' (כמו חכם ברוכים וחכם שמעון בתל ארזה וחכם אברהם במלחה). כינויים נוספים: פרופסור רקח (בגבעת רם) ופרופסור פולצקי (בגילה), המשורר אצ"ג והמשוררת זלדה (ברמות), הצייר יוסי, ד"ר קובובי (ברמת דניה), הצלם רחמים (ברמת שרת), אלוף שמחוני (ברחביה) האלוף יוחאי בן נון (בבית הכרם) והאלוף עוזי נרקיס, זכריה הרופא (במאה שערים), והמלך ג'ורג'. מבין מלכי ישראל, רק ארבעה מכונים "המלך" בשם הרחוב - שאול המלך, דוד המלך, שלמה המלך וחזקיהו המלך, ומבין הנביאים שמואל הנביא, נתן הנביא וחולדה הנביאה מוכתרים ב"הנביא".
הקשר בין שמות הרחובות לשכונות.
יש קשר בין שמות רחובות לשכונות בהם מצויים הרחובות. קשר זה נובע מ:
יוצאי דופן מעניינים:
נתיב התהילה
תיאטרו קולון
תיאטרו קולון (בספרדית: Teatro Colón; מילולית: "תיאטרון קולומבוס") הוא בית האופרה הראשי של בואנוס איירס, ארגנטינה ונחשב לאחד מחמשת בתי האופרה המעולים בעולם. תיאטרו קולון נפתח ב-25 במאי 1908 בהפקת אאידה של ורדי. התיאטרון היה סגור לצורך שיפוצים מאוקטובר 2006 עד מאי 2010. עונת 2010 נפתחה ב-24 במאי.
עיקרי דברים.
התיאטרון הנוכחי, השני הנושא שם זה, נפתח ב-25 במאי 1908 אחרי עשרים שנות בנייה ונחנך בהצגת "אאידה" עם הלהקה האיטלקית, בניצוחו של לואיג'י מצ'ינלי ובהשתתפות הטנור אמדאו באסי, הסופרן לוצ'יה צ'סטאני (בתפקיד אאידה).
ההפקה השנייה הייתה "המלט" עם הבריטון הגדול טיטה רופו. בעונת הפתיחה הוצגו שבע-עשרה אופרות עם כוכבים מפורסמים כמו רופו, פיודור שאליאפין (כ"מפיסטופלה" של בויטו), אנטוניו פאולי כאותלו, והצגת הבכורה העולמית של "אורורה" מאת המלחין הארגנטינאי הקטור פאניצה.
אולם התיאטרון בנוי בצורת פרסה, מכיל 2,487 מושבים (קצת יותר מבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, לשם השוואה), מקומות עמידה לאלף צופים ובמה ברוחב 20 מטר, בגובה 15 מטר ובעומק 20 מטר. בתחום האקוסטיקה נחשב בית האופרה הזה לאחד מחמשת הטובים בעולם.
לפני הקמת תיאטרו קולון הנוכחי, התקיימו הצגות אופרה בתיאטראות אחדים, שתיאטרו קולון הראשון וה"תיאטרו אופרה" היו החשובים שבהם. הלהקה הראשית שהופיעה בתיאטרו אופרה עברה לתיאטרו קולון בשנת 1908. עם זאת, להקות חשובות הופיעו גם ב"תיאטרו פוליטאמה" וה"תיאטרו קוליסאו", שנפתח ב-1907.
במשך שנים רבות הייתה ארגנטינה מדינה משגשגת ומצליחה כלכלית, ותיאטרו קולון היה מוקד משיכה לזמרים ולהקות אופרה מן השורה הראשונה, שאף המשיכו לעיתים מבואנוס איירס אל ערים אחרות, מונטווידאו, ריו דה ז'ניירו וסאו פאולו.
תיאטרו קולון הראשון.
באמצע שנות ה-50 של המאה ה-19, עם שגשוג הפקות אופרה של להקות נודדות, התברר הצורך בתיאטרון חדש. רק בשנת 1854 בלבד בוצעו 53 אופרות שונות בעיר, בניית תיאטרו קולון הראשון, שהוקם בכיכר מאיו, התחילה ב-1856 והתיאטרון נפתח ב-27 באפריל 1857 בלה טרוויאטה של ורדי, רק ארבע שנים אחרי הצגת הבכורה שלה באיטליה. בהפקה כיכבו סופיה ורה לוריני בתפקיד ויולטה ואנריקו טמברליק כאלפרדו. אדריכל התיאטרון היה קרלוס אנריקה פלגריני, אביו של נשיא ארגנטינה העתידי קרלוס פלגריני, והבניין נחל הצלחה בשלושים השנים הבאות, עם 2,500 מושבים ובתוספת יציע נפרד, שנשמר לנשים בלבד.
תיאטרו קולון הנוכחי.
אבן הפינה של התיאטרון הנוכחי הונחה ב-1889 בניהול האדריכל פרנצ'סקו טמבוריני ותלמידו ויטוריו מיאנו. התיאטרון שתכננו היה בסגנון איטלקי ותאם במידותיו ובאווירת הנועם שהשרה את המקובל באירופה. ואולם, הבנייה התעכבה בגלל קשיים כספיים, ויכוחים בשאלת המיקום, מות טמבוריני ב-1891, רצח מיאנו ב-1904 ומותו של אנג'לו פרארי, איש עסקים איטלקי שמימן את התיאטרון החדש. הבניין הושלם לבסוף ב-1908 בפיקוחו של האדריכל הבלגי ג'וליו דורמל, שהכניס אי-אילו שינויים במבנה והטביע את חותמו בסגנון הצרפתי של העיטורים. התבליטים והפסלים בחזית הבניין הם פרי יצירתו של הפסל לואיג'י טרינקר.
במשך השנים התארחו בתיאטרו קולון מלחינים, מנצחים וזמרים מן הגדולים בעולם המוזיקה, בהם איגור סטרווינסקי וריכרד שטראוס, ארטורו טוסקניני ותומאס ביצ'ם, מריה קאלאס, אנריקו קארוזו ורנאטה טבאלדי, אם למנות רק מעטים.
לפני מלחמת העולם השנייה ובעיקר במהלכה, פיתחו המנצחים אריך קלייבר, פליקס ויינגרטנר, פריץ בוש ואוטו קלמפרר את "העונה הגרמנית" עם זמרים כמו לאוריץ מלכיור, לוטה להמן, קירסטן פלגסטד ואחרים. העונה הגרמנית של תיאטרו קולון התחרתה בשנים ההן עם העונה של המטרופוליטן אופרה בניו יורק.
כוכבי בלט - אנה פבלובה, ואצלב ניז'ינסקי, רודולף נורייב, מרגוט פונטיין ועוד - הופיעו בקולון לצד רקדנים ארגנטינאים
ונגנים קלאסיים, אם ארתור רובינשטיין ויבגני קיסין ואם ארגנטינאים כמו דניאל בארנבוים ומרתה ארחריץ'. בעשורים האחרונים של המאה ה-20 גם כוכבי מוזיקה פופולרית הופיעו בתיאטרו קולון, בהם אסטור פיאצולה ומרסדס סוסה, בין השאר.
תיאטרון קולון
מועצת המלך
מועצת המלכה
הלב יודע אם לעקל אם לעקלקלות
הַלֵּב יוֹדֵע אִם לעֵקֶל אִם לעֲקַלְקַלּוֹת הוא פתגם המובא אצל חז"ל, שמקורו ככל הנראה במאות הראשונות לפני הספירה, ומשמעו במקורו: לגבי מעשה המשתמע לשני פנים, רק לבו של האדם יודע האם מדובר בכוונה לטובה, כוונה זכה (כמו שמן זית זך. בלשון הפתגם, הכוונה לעקלים של בית הבד - הסלים בהם היו מניחים את הזיתים המרוסקים לצורך כבישת השמן. ראו בהמשך את הפתגם בהקשרו בסיפור עם ריש לקיש), או לרעה (לעקלקלות=לעיקום).
מקור הפתגם.
הפתגם מתועד לראשונה בתוספתא לגבי הלכות שביעית, והוא נשנה במעשה עם האמורא ריש לקיש המופיע בתלמוד הבבלי והירושלמי, ובמעשה עם רבי יוחנן בן זכאי המופיע במדרש.
התוספתא, בה מתועד המונח לראשונה, עוסקת בענייני שמיטה, ובתקנה - שבה, בסופו של דבר, הדבר מסור ללב ולכוונתו של האדם. ועל כן סיימה התוספתא בפתגם האמור. נראה כי הן המקור עם ריש לקיש (חי במאה ה-3 לספירה) והן המקור עם רבי יוחנן בן זכאי (חי במאה הראשונה לספירה) - שאבו שניהם את הפתגם מהמקור בתוספתא.
במעשה עם ריש לקיש מופיע מהן "משחק מילים" בין המונח "עקלקלות" לבין המונח "עקל". עקל היה סל שבו היו מניחים את הזיתים שעברו ריסוק (על ידי גילגול אבן מעגילה) בבית הבד. העקל הונח בשקע חצוב בסלע (בודידה), ועליו שמו משקולות אשר סחטו את השמן מתוך רסק הזיתים.