הארכאולוג הגרמני היינריך שלימן אשר חקר את אתר מיקנה במחצית השנייה של המאה ה-19 (ראו להלן), ראה את הסיפורים ההומריים כאמת היסטורית, וכך פירש את ממצאיו. ליקוי חמה, העשוי להסביר את האגדה אודות שובה של השמש למזרח בעת המאבק על השלטון בעיר בין אטראוס לאחיו, התרחש ב-5 במרץ 1223 לפנה"ס. מלחמת טרויה מתוארכת למספר מועדים בין המאה ה-14 לפנה"ס לבין תחילת המאה ה-12 לפנה"ס, וכיום התאריך המקובל להתרחשותה הוא בסביבות שנת 1180 לפנה"ס. נראה כי דמויות אלה אכן היו קיימות במציאות, אך סיפור חייהן ופועלן שונה באופן מהותי על ידי הומרוס ועל ידי משוררים יוונים אחרים. עוד ברור כי פירושיו של שליימן את ממצאיו הם ספקולטיבים.
המחקר באתר.
החפירות המוקדמות ביותר במיקנה נערכו בידי הארכאולוג היווני פיטאקיס בשנת 1841, והוא איתר ושיחזר את שער האריות. בשנת 1874 פתח שלימן בחפירות באתר. הוא איתר את מעגל הקבורה הראשון בין חומות האקרופוליס, וקבע כי זה הכיל את שרידיהם של אגממנון ובני פמלייתו. כאשר מצא מסכת מוות מוזהבת קרא בהתרגשות "היווכחו לפני אגממנון". מאוחר יותר התברר כי המסכה היא מתקופה קדומה יותר. מימי שלימן נערכו חפירות מדעיות יותר באתר, בעיקר בידי ארכאולוגים יווניים ועל ידי האסכולה הבריטית באתונה. האקרופוליס נחפר בשנת 1902, והגבעות הסובבות נחקרו באופן שיטתי בחפירות נוספות. ב-1951 איתרו ארכאולוגים יוונים את מעגל הקברים השני.
האתר.
האקרופוליס.
האקרופוליס של מיקנה הוקם על תל בצורת משולש בגובה של 278 מטר מעל פני הים, והוא הוקף בביצורים באורך כולל של כ-900 מטר. בתל התגוררו משפחת המלוכה, האצולה ומשרתיהם, והעיר עצמה השתרעה למרגלותיו.
שער האריות (מפה - 1) הוא הכניסה הראשית לתל בצידו המערבי, והוא היה לסמלה של מיקנה. שער זה עשוי מארבע אבנים גדולות - שתיים ניצבות משני צדדיו של הפתח ונושאות אבן מאוזנת נוספת. על זו מונחת אבן רביעית ענקית בצורת גמלון, ברוחב של 3.90 מטר בבסיסה ובגובה של 3.30 מטר. על האבן תבליט של שני בעלי חיים, שראשיהם אבדו. אלה זכו לכינוי "אריות" ומכאן שמו של השער. שני האריות פונים זה אל זה משני צדדיו של תבליט בצורת עמוד, וראשיהם פנו ככל הנראה לעבר הבאים אל העיר. רגליהם הקדמיות מונחות על מעין הדום הנושא גם את העמוד. שער נוסף שוכן בחומה הצפונית ומכונה השער הצפוני (מפה - 17). גובהו 2.30 מטר ורוחבו 1.50 מטר והוא אינו מעוטר באופן יוצא דופן.
מימין לשער אריות שוכן מעגל הקברים הראשון (מפה - 3). זהו מעגל הקברים שחשף שליימן, והוא מתוארך למאה ה-16 לפנה"ס. שליימן סבר כי הקברים במקום שייכים לאגממנון ולבני לווייתו, אך האתר מוקדם לתקופתם. המעגל הוקם סביב שישה פירי קבורה שמעליהם נצבו אסטלות המתארות סצינות צייד. במקור הוקפו הקברים בחומה נמוכה, וגג עשוי קנים כיסה עליהם, ורק במאה ה-13 נוספה להם החומה העגולה הנראית כיום בשטח. בתוך הקברים נמצאו שרידיהם של שמונה גברים, תשע נשים ושני ילדים, ואוצרות רבים, ובהם זהב במשקל כולל של 14 ק"ג. כאן גם נמצאה מסיכת המוות ששלימן ייחס לאגממנון.
הארמון (מפה - 8) ניצב במרכזו של התל, אורכו כ-170 מטר ורוחבו נע בין 50 ל-80 מטר. הפרופילאה של הארמון (מפה - 7) מוליכה אל חצר פנימית המובילה בתורה אל המגרון (אולם הכס). האולם נתמך בארבעה עמודים וקירותיו צופו בציורי סטוקו בסגנון כריתים. מקדש אתנה שמצפון לארמון (מפה - 9) הוקם במאה ה-5 לפנה"ס או לאחר מכן. מאגר המים התת-קרקעי (מפה - 15) בפינה המזרחית של התל יורד לעומק של 18 מטר מתחת לפני הקרקע. הוא נחצב בסלע במאה ה-12 לפנה"ס ו-99 מדרגות מוליכות אליו.
הקברים מחוץ לאקרופוליס.
מערבית ודרומית-מערבית לאקרופוליס משתרעים תשעה מתחמי קבורה, ואלה נקראים על שם דמויות מיתולוגיות ללא כל ביסוס היסטורי. הסמוך ביותר לשער האריות הוא קבר אייגיסטוס מתחילת המאה ה-15 לפנה"ס, אך תקרתו התמוטטה. קבר קליטמנסטרה מהמאה ה-14 הוא קבר עצום בצורת תולוס שקוטרו 13.50 מטר וגובהו 12.96 מטר. שביל הכניסה הפתוח המוביל אליו הוא באורך של 35 מטר וברוחב של חמישה מטרים, ושער הכניסה מתנשא לגובה של 5.48 מטר. מעגל הקברים השני מקיף 14 פירי קבורה ומספר קברים קטנים נוספים. הוא נתגלה ב-1951 ותוארך למאה ה-17 לפנה"ס.
הקבר השמור ביותר זכה לשם בית האוצר של אטראוס. הוא מתוארך לשנת 1250 לפנה"ס לערך, והוא שוכן במורד הכביש המוביל דרומה (אינו מופיע במפה). שביל באורך של 36 מטר וברוחב של 6 מטרים מוביל אליו. רוחב הדלת הוא 5.40 מטר בבסיסה והיא הולכת ונעשית צרה כלפי מעלה. המשקוף העליון עשוי משני גושי אבן שאחד מהם שוקל 120 טון. אולם הקבורה עשוי בצורת תולוס עגול קוטרו 14.60 מטר וגובהו 13.50 מטר. מהאולם מוביל מעבר לחדר מלבני קטן ששימש גם הוא כקבר או כבית אוצר.
גשר מיקני.
כ-20 ק"מ דרומית-מזרחית לעיר מיקנה, סמוך לכפר ארקדיקו (Arkadiko village) שבתחום ארגוליס (Argolis) בחצי האי הפלופנסי, השתמר גשר מיקני, מהקדומים בעולם. גשר זה בנוי באותה טכניקה ייחודית וראשונה בעולם ליצירת קשת, בה השתמשו גם ליצירת פתחי אולמות הקבורה המפוארים של המלכים המיקניים.
מיקני
מוטי מילגרום
הרודיון
הרודיון (ביוונית: Ἡρώδειον; בערבית: هيروديون; בלטינית: Herodium), או בשמו האחר הר הורדוס, הוא אתר ארכאולוגי, משלהי תקופת בית שני, כיום גן לאומי, כ-12 קילומטרים מדרום לירושלים בספר מדבר יהודה. האתר כולל מבצר, העטוי בגבעה מלאכותית, חומות, מגדלי שמירה ולמרגלותיהם עיר קטנה ("הרודיון תחתית") ובה בריכת מים וארמון רחב ידיים שבנה המלך הורדוס בין השנים 22 לפנה"ס ל-15 לפנה"ס, עבורו ועבור אנשי חצרו.
לפי יוסף בן מתתיהו הורדוס נקבר באתר בטקס מפואר. במרד הגדול נפל הרודיון לידי המורדים היהודים, הם איישו את המבצר והתבצרו בו כנגד כוחות הרומאים. גם במרד בר כוכבא שימש האתר כמקום מקלט למורדים היהודים. לאחר המרד ננטש המקום ואויש לסירוגין עד שננטש סופית בסוף התקופה הביזנטית. למרגלות ההר, הנמצא בשטח C, קיים בסיס צבאי.
שמו של הרודיון.
עם תום מלאכת הבנייה קרא הורדוס למקום על שמו - הרודיון, וזהו האתר היחיד הנושא את שמו של המלך הבנאי. מתעודות שנמצאו במדבר יהודה והמתארות את חיי המורדים היהודים במקום בתקופת מרד בר כוכבא, עולה כי שמו של המבצר בפיהם היה "הרודיס", שהוא הגייה אחרת של השם המקורי (ייתכן שזהו שיבוש).
בפי הערבים נקרא המקום ג'בל פורדיס. לשם זה שני הסברים: הראשון גורס כי השם פורידיס הוא גלגול מאוחר של השם הרודיס, ומכאן שבשם זה מונצח זכרו של בונה ההר - הורדוס. לפי הטענה השנייה, מקור השם פורדיס מהמילה פרדיס, גן בערבית. טענה זו מובאת בהרחבה בהמשך.
בפי הצלבנים נקרא ההר "פרנקנברג" (Frankenberg) - "הר הפרנקים", זאת בעקבות מסורת שמביא פליקס פברי בסוף המאה ה-15. מסורת זו מספרת כי לאחר תבוסת הצלבנים בירושלים ברחו הנמלטים אל ההרודיון והתבצרו שם במשך 40 שנה.
היסטוריה.
הקמת הרודיון.
בשנת 28 לפנה"ס, עם סיום חגיגות הנישואין של הורדוס עם אשתו השלישית, מרים (בת הכהן הגדול), הוא הניח את אבן הפינה להרודיון.
הארמון נבנה כמעין מבצר על ידי הורדוס בין השנים 22 לפנה"ס ל-15 לפנה"ס, במקום שבו ניהל הורדוס קרב בשנת 40 לפנה"ס בעת מנוסתו מהפרתים (שנלחמו באימפריה הרומית) כנגד יהודים ששיתפו עימם פעולה בראשות מתתיהו אנטיגונוס השני. את מראה הגבעה שלו ("שד" בלשונו של יוסף בן-מתתיהו) קיבל המבצר מסוללות העפר העצומות שנערמו סביב חומותיו בשלב הבנייה השני של הרודיון כאשר הורדוס מכסה בעפר מבנים רבים ביניהם תיאטרון, חדר כס ומחסנים כדי להכין את ההר למאוזוליאום לעצמו. בתוך הסוללות ניצבת חומה כפולה שגובהה כ-20 מטרים וקוטרה כ-63 מטרים. בין החומות בנה הורדוס ארמון מפואר שכלל חדרים רבים, טרקלין ובית מרחץ. צפונית להרודיון, בשטח של כמאה וחמישים דונמים, נבנה חלקו העיקרי של הארמון, מעין עיר קטנה שנקראה הרודיון תחתית ובה נמצאו שרידי בריכות מים ובניינים רבים. הרודיון תחתית המשיכה להתקיים לסירוגין עד לתקופה הביזנטית, ולאחריה ננטשה.
ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו תיאר את האתר בכתביו:
אמת מים שאספה את מימיה מבריכות שלמה הובילה את המים לאתר. כיום נמצאים בשטח שרידי אמה רק עד המעיינות באזור הכפר ארטאס, בסמוך לבית לחם (הגבוהים מהאמה). בנוסף לאמת המים, נבנו באתר בורות מים רבים לאספקת מים סדירה לארמון וליושביו, וכן מערכת גדולה של בריכות אגירה חשופות, מרביתן בהרודיון תחתית.
גלגוליו של המבצר.
עם בנייתה של הרודיון, הפכה העיר לבירת המחוז שבו שכנה ואוכלסה בקביעות על ידי אנשי חצרו של המלך. המלך עצמו, לטענת החוקרים, השתמש בארמון בעיקר כבית קיץ וכמפלט מההמולה ששררה בירושלים בעת שלוש הרגלים. לפי יוסף בן מתתיהו הורדוס נקבר שם בטקס מפואר. לאחר מותו של הורדוס, המשיך בנו ארכלאוס לפקוד את המקום לעיתים קרובות. לאחר הגלייתו של ארכלאוס בשנת 6, בוטל שלטון בית הורדוס ביהודה והיא הפכה לפרובינקיה רומית.
העיר נפלה לידי המורדים היהודים במרד הגדול בשנת 66 לספירת הנוצרים. המורדים, שאיישו את המבצר והתבצרו בו כנגד כוחות הרומאים, בנו בו בתי כנסת ומקוואות ופיר כדי לשאוב את מי בורות המים. כעבור ארבע שנים, לאחר חורבן בית המקדש, השתלט סקסטוס לוסיוס באסוס, נציב יהודה, ומפקד הלגיון העשירי פרטנסיס על המבצר. תיאורו של יוסף בן מתתיהו הוא קצר והוא אינו מזכיר קרב (בניגוד למצדה ומכוור). מהממצאים במקום הכוללים ראשי חץ ואבני בליסטראות עולה שההשתלטות הייתה כרוכה בקרב.