עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הייתה הדיוויזיה חלק מקורפוס המשמר בפיקוד קרל פון פלטנברג, אשר היה חלק מהארמייה השנייה בפיקוד קרל פון בילוב. הדיוויזיה השתתפה במערכה על הגבולות לרבות קרב שרלרואה, ולאחר מכן השתתפה בקרב על המארן. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בקרב איפר הראשון, כחלק מ"פלגת הארמייה פון פבק". במאי 1915 הועבר הקורפוס לחזית המזרחית, ולחם תחת פיקוד הארמייה ה-11 במתקפת גורליצה-טרנוב. בשנת 1915 הוחזרה הדיוויזיה לחזית המערבית והשתתפה בקרב ארטואה השלישי, ובשנת 1916 לחמה בקרב על הסום. בשנת 1917 הוחזרה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה בקרב ריגה, ובשנת 1918 שוב חזרה לחזית המערבית, שם השתתפה במבצע מיכאל כחלק ממתקפת האביב. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרב השלישי על האן ובקרב השני על המארן, ולאחר מכן השתתפה בקרבות מתקפת מאה הימים עד סוף המלחמה.
סירטיר (מיתולוגיה)
מוטיב חוזר
מבצע צרצר
מבצע צרצר היה פעולה של צה"ל להחזרת מתקן ציתות לקו טלפון בשטח סוריה, בתל עזזיאת. המבצע נערך בלילה שבין 8 ו-9 בדצמבר 1954. חמשת חיילי צה"ל שהשתתפו בפעולה נפלו בשבי הסורי, ואחד מהם, רב"ט אורי אילן, התאבד בהמשך בכלאו בעקבות עינויים קשים שעבר. יתר החיילים שוחררו לאחר כשנה ורבע בשבי.
מהלך הפעולה.
במסגרת איסוף מודיעין על סוריה שתלה ישראל מכשירי האזנה על קווי טלפון סוריים. מעת לעת נשלחו חיילים למבצעים מעבר לקווי האויב, לתחזוקת מכשירי האזנה בשל הצורך בהחלפת סוללה או החלפת המכשיר.
כוח של לוחמי סיירת גולני וצנחנים נשלח למתקן ציתות שהותקן על קו טלפון בשטח סוריה, סמוך לתל פאחר, לא רחוק מקיבוץ דן. המכשיר הותקן על ידי מאיר הר ציון ומעת לעת היה צריך להחליף לו סוללות. חברי החוליה מסיירת גולני היו סגן מאיר מוזס (מפקד סיירת גולני) ורב-טוראי אורי אילן, חברי חוליית הצנחנים סמל (בוגר מחלקת הסיור בגדוד 890), שהיה מפקד הכח בפעולה, רב-טוראי יעקב (ג'קי) לינד וטוראי-ראשון גד קסטלניץ.
הכוח הצטייד בבגדים ללא חותמת צה״ל ורובי טומיגאן לא ממוספרים, על מנת למנוע זיהוי שלהם עם צה״ל. סמל יעקבי מונה לפקד על הכוח, מאחר שהכיר את השטח ממשימות קודמות.
מארב סורי, שככל הנראה חיכה להם, דרש מהם להזדהות, ולאחר שזוהו כלא-סורים פתח עליהם באש. ג'קי לינד זרק רימון שלא התפוצץ. לאחר שסמל יעקבי הבין שאין סיכוי לנצח או לסגת בקרב, הוא פקד עליהם להיכנע וכל החמישה נפלו בשבי. השבויים הובלו למעצר בקוניטרה, ומשם הועברו לבית הסוהר אל-מאזה שבדמשק, שם הוחזק כל אחד מהם בנפרד.
בשבי.
מיד לאחר כניעתם תיאמו הלוחמים גרסאות שיעקובי הוא רב-טוראי וכל השאר טוראים. בהגיעם לכלא הסורים חקרו כל אחד בנפרד תוך שימוש בעינויים על מנת לקבל את המידע על המבצע. אורי אילן, שפחד שלא יעמוד בעינויים ויסגיר סודות מדינה, התאבד בתאו ב-13 בינואר 1955. לאחר שלושה שבועות בשבי נשברו מאיר יעקבי ומאיר מוזס בחקירה. במהלך חקירה של מאיר מוזס נכנס גבר בלונדיני שהכיר מאימוניו בבריכת בת גלים שבחיפה. אותו אדם ידע מהי דרגתו של מוזס, ובעקבות כך נשבר בחקירה. הם סיפרו לחוקרים שהם התקינו מכשיר ציתות והובילו את הסורים למקום. המכשיר היה ממולכד והם התכוונו להשמיד אותו למרות שהפיצוץ יגרום למותם. הם הזהירו קצין או"ם קנדי שלא יתקרב אליהם. מיד עם פתיחת המכשיר הפתיל נדלק ויעקבי אמר "פוצץ" אך חומר הנפץ לא התפוצץ כי היה רטוב. כאשר סיפר בחקירתו בארץ על אותו גבר בלונדיני, מוזס קיבל הוראה לשמור על כך בסוד.
ניסיונות לשחרר את הלוחמים.
אחר שנפלה החוליה בשבי, אישר שר הביטחון פנחס לבון לרמטכ"ל משה דיין לחטוף מטוס צבאי אם יחצה את הגבול או יתקרב אליו, לצורכי מיקוח. דיין הורה לחיל האוויר בניגוד לדעת לבון לחטוף מטוס אזרחי, וב-12 בדצמבר אילצו מטוסי חיל האוויר, מטוס אזרחי סורי שהיה בדרכו למצרים לנחות בשדה התעופה לוד בתואנת שווא שחדר למרחב האווירי הישראלי. על סיפון המטוס היו עשרה נוסעים ואנשי צוות. ראש הממשלה ושר החוץ משה שרת דחה את ההצעה להשתמש בנוסעים כקלפי מיקוח להחלפת שבויים. "אנחנו לא פיראטים, אנחנו נוהגים כבני אדם", אמר.
על פי דן מרגלית, ארגונים בינלאומיים הציעו לח"כ פייגה אילנית אימו של אורי אילן, לפעול לשחרורו, בשל היותה של האם חברת מפ"ם. היא הסכימה, ובלבד שהשחרור יהיה "לא לבד. אורי ישוחרר עם כולם".
השחרור והקלון.
ב-29 במרץ 1956, לאחר 15 חודשי שבי, הוחזרו לישראל ארבעת חברי החוליה שנותרו בחיים, בתמורה ל-41 שבויים סוריים, ש-35 מהם נשבו בפשיטות (בעיקר מבצע כנרת) שנערכו על מנת לאסוף שבויים לשם ביצוע החילופים.
מפקדי הפעולה, סגן מאיר מוזס וסמל מאיר יעקבי, נשפטו על כך שלאחר שלושה שבועות של עינויים בכלא הסורי מסרו את מקומו של מתקן ההאזנה. מוזס הורשע ודרגותיו נשללו ממנו. למרות חוסר הצדק, חוסר ההערכה והפגיעה האישית של הפיקוד הצבאי המשיך מוזס לשרת במילואים במשך 11 שנים כטוראי. גם יעקבי הורד בדרגה, אך חזר לשרת בצנחנים. במבצע קדש כחצי שנה לאחר שחרורו נהרג יעקבי, שהיה אז סגן מפקד סיירת צנחנים, בעת המבצע, בקרב במעבר המיתלה.
רק בשנת 1969 טוהר שמם של יעקבי ומוזס והושבה להם דרגתם, בעקבות מסמכים שנתפסו לאחר מלחמת ששת הימים. מן המסמכים עלה שהשניים, בעת שחשפו את מכשיר ההאזנה, ניסו להשמיד אותו באמצעות מטען חבלה שהיה בתוכו, תוך הקרבת חייהם, ולמנוע את גילוי הטכנולוגיה בה פעל המכשיר.
לאחר שחרור אלחנן טננבאום חש מאיר מוזס תחושת חוסר צדק על היחס שקיבלו הוא וחבריו כששבו מהשבי הסורי, לעומת היחס שקיבל טננבאום. מוזס פנה לגורמים הרשמיים על מנת לתקן את העוול. הסנגור הצבאי הראשי, אל"ם דני עפרוני, ועורך דינו של מאיר מוזס, עו"ד זאב פישר, הגישו בקשת חנינה לנשיא המדינה, וכן ביקשו להעלות את מוזס (שעד אז הספיק להתקדם עד לדרגת רס"ן), לדרגת סא"ל, מתוך כבוד לפועלו. ב-3 בפברואר 2005, כחמישים שנה לאחר האירועים שבגינם נשפט, חנן הנשיא משה קצב את מאיר מוזס בהמלצת שר הביטחון שאול מופז, וטיהר את שמו. לאחר מתן החנינה העלה מוזס על נס את השוני שביחס החברה הישראלית לשבויים, בין התקופה שבה נפל בשבי ובין ימינו אנו. ב-10 במאי 2005 הוענקה למאיר מוזס, בטקס בראשות ראש אכ"א, דרגת סא"ל. בטקס זה השתתפו בניו דרור ורונן מאור, אהוד ברק, פרקליטיו של מוזס, ויובל לוי שהיה התובע במשפטו.
ב-24 בספטמבר 2007 העניק שר הביטחון אהוד ברק את צו החנינה המקורי לאמו של יעקבי.
תחנת ביאליק
תחנת ביאליק היא תחנת רכבת קלה תת-קרקעית הנבנית מתחת לדרך ז'בוטינסקי ברמת גן בקטע שבין רחוב ביאליק לרחוב הרצל. התחנה נבנית כחלק מהקו האדום של הדנקל. התחנה צפויה להתחיל לפעול יחד עם שאר תחנות הקו האדום, במהלך שנת 2022.
מבנה התחנה.
התחנה תהיה בעומק של 28 מטרים ותכלול קומה לכרטוס וקומת רציפים. רציפי התחנה ישתרעו לאורך של 10 מטרים.
היסטוריה.
במאי 2015 זכו ביחד חברת סולל בונה וחברת CRTG הסינית במכרז לבניית המנהרות והתחנות בחלק המערבי של הקו האדום הכולל גם את תחנת ביאליק. בנובמבר 2015 החלו העבודות על התחנה, תוך כדי שינויים בהסדרי התנועה. מספר הנתיבים לכל כיוון צומצם בדרך ז'בוטינסקי לשניים.
נכון למאי 2020 מתבצעות בתחנה עבודות בניית הגג וקומות התחנה.
בנובמבר 2020 הוצפו מנהרות הרכבת הקלה בסביבת התחנה. המים נשאבו ולא היו נפגעים.
יסעור ים תיכוני
יסעור ים-תיכוני
חוק גרין
במכניקת הזורמים ואוקיינוגרפיה פיזיקלית, חוק גרין מתאר את ההתפתחות של גלי כבידה בלתי נשברים המתקדמים במים רדודים בעלי עומק משתנה. החוק נקרא על שם ג'ורג' גרין. בצורתו הפשוטה ביותר, החוק קובע שבעבור חזיתות גלים מישוריות, מתקיים:
formula_1 או formula_2
כאשר formula_3 ו-formula_4 הם גובהי הגל (פעמיים האמפליטודה שלו) בשני מיקומים שונים - 1 ו-2 בהתאמה - בהן הגל חולף, ואילו formula_5 ו- formula_6
הם עומק המים באזורים אלו.
חוק גרין מיושם לעיתים קרובות בהנדסת חופים לצורך מידול של גלים ארוכים שחווים תהליך גידול בגובהם לקראת הגעתם לחוף. כיוון שגלי צונאמי נחשבים לגלי מים רדודים לאורך כל הנתיב שלהם (בניגוד לגלי ים רגילים שנחשבים לגלי מים רדודים רק עם התקרבותם לחוף), גלים אלו גדלים בגובהם בהתאם לחוק זה כשהם מתקדמים (והתקדמותן נשלטת על ידי
אפקטים של שבירה ועקיפה) לאורך האוקיינוס ובמעלה המדף היבשתי. חוק גרין אם כן מנבא היטב את הגידול העצום בגובה הצונאמי עם ההתקרבות לחוף; יחס הגידול של הגל בפאתי החוף שווה בקירוב לשורש הרביעי של עומק האוקיינוס באזור בו נוצר הצונאמי. בהתייחס לגלי ים רגילים, יש לציין כי קרוב מאוד לחוף מתחילים להתרחש אפקטים לא-ליניאריים משמעותיים וחוק גרין אינו תקף יותר.
תוקף.
חוק גרין תקף רק במקרה של שינוי עומק הדרגתי; במקרה של אי רציפות בעומק המים (כמו מדרגה בקרקעית) רק חלק מן האנרגיה של הגל תעבור לאזור הרדוד, בעוד החלק הנותר יוחזר מקו הגבול בין האזור העמוק לאזור הרדוד - תתרחש החזרה חלקית של גל המים מקו הגבול. לפיכך, גל מים רדודים שהגיע לחוף לאחר שחלף על פני אזור של קפיצה בעומק יגיע עם אנרגיה פחותה, ועל כן יהיה בעל גובה נמוך ממה שמנבא חוק גרין. החוקים שמנבאים מה תהיה אמפליטודת הגל המוחזר והגל העובר דומים מאוד לחוקים מתורת הגלים הנוגעים למעבר גל בן שני תווכים בעלי עכבות שונות; תחת ההנחה של גלי מים רדודים, מהירות הגל בשני האזורים תלויה רק בעומק המקומי, כך שניתן לייחס לכל אזור עכבה משלו.
חוק גרין אינו תקף גם במקרה של חוף בעל תלילות גבוהה מאוד, גם אם אין קפיצה בעומק המים. ההסבר לכך מתבסס על אפקטים לא ליניאריים הקשורים בגלי מים.
תיאור.