בסוף 2008, במלאת 200 שנה לביטול סחר העבדים בבריטניה ובארצות הברית, עלתה לרשת האינטרנט גרסה מעודכנת של מסד הנתונים, ובה מידע על כ-35,000 מסעות, המוערכים כמהווים כ-82% מנפח כלל סחר העבדים הטרנס-אטלנטי, בממשק רב לשוני ובשימוש חופשי. נוסף על נתוני הסחר כגון מסעות, מטען אנושי, דמוגרפיה, בעלות וכדומה כולל מסד הנתונים מפות, תמונות, מידע על ספינות ומסמכים מקוריים. אתר מסד הנתונים כולל גם מערכי שיעור מוצעים לרמות לימוד שונות וכן בסיס נתונים של כ-67,000 שמות של אפריקאיים שנסחרו. נוסף על כך הממשק החדש מאפשר הוספת מידע חדש לעדכונו המתמיד של מסד הנתונים.
מימון הגרסה השנייה ופרויקט המקוון נעשה בעיקר בידי אוניברסיטת אמורי, אוניברסיטת הרווארד והקרן הלאומית למדעי הרוח של ממשלת ארצות הברית.
סטטיסטיקות עיקריות.
על פי מסד הנתונים על סחר העבדים הטרנס-אטלנטי, התחלקו העבדים שהובאו מאפריקה בין החלקים השונים באמריקה כדלקמן:
אפריקאים שעזבו את חופי היבשת במסגרת סחר העבדים הטרנס-אטלנטי לעבדות בתקופה שבין 1501 ו-1866
כ-15% מהעבדים לא שרדו את המסע הכרוך בחציית האוקיינוס האטלנטי. על פי המחקר, בסה"כ הגיעו לאמריקה 10,702,656 עבדים, או 85.48% מהיוצאים לדרך. למעלה ממחצית העבדים הגיעו לנמלי היעד בברזיל ואילו בריטים היו הקבוצה הגדולה ביותר המעורבת בארגון ומימון הסחר, והיוו כשליש מנפחו הכולל.
תירבות צמחי בר
תירבות צמחי בר הוא תהליך שבו האדם גידל וטיפח בעצמו צמחי בר, ומכך, במקרה או במכוון, ברר והתאים אותם לצרכיו, באמצעות ברירה סלקטיבית של תכונות (אללים) שיש בהם תועלת לצורכי האדם, כמו גודל, חיי מדף ארוכים, צבע וצורה ששונים במקצת מצורתם בטבע כך שיתאימו לצרכיו כצמחי תועלת, כצמחי מאכל או כצמחי נוי.
צמחים רבים: פירות, צמחי נוי וירק שבשימוש כיום על ידי האדם, שונים במקצת מתכונותיהם בטבע. חלק מתכונות צמחי הבר לא היו נוחות לגידול על ידי האדם, כמו מנגנון הפצת זרעים (למשל אצל אפונת בר בצורת פיצוץ) או מנגנון הבשלה מדורג. חלק מתכונות אלו היו מנגנוני הגנה שהצמחים פיתחו לצורך עמידותם ושרידותם. האדם שאף לשפר את הצמחים, כדי שיחזירו את ההשקעה שבגידולם.
באמצעות התירבות היה אפשר לבודד תכונות לא רצויות ולשפר תכונות קיימות כמו גודל הפרי כמו בתפוח, בתירס ובזית. חלק מהצמחים כמו העגבנייה, תפוח האדמה, החציל והשקד. תפוקת השמן הוגדלה בזית המתורבת יחסית לזית הבר .
זיהוי של הורה הבר נעשה באמצעות דמיון צורני (כמו גודל, צורת הזרעים, צורת הפרחים וצבעם) וקרבה גנטית (מספר וצורת כרומוזומים דומה). ניתן להכליא בין שני מיני הצמח, המתורבת והבר, והם נותנים צאצאים פוריים.
לעיתים במהלך התירבות הצמחים אבדו תכונות טובות ונפגעו איכויות חיוניות כגון- עמידות למחלות מזיקות, טמפרטורות קיצונית, תנאי מליחות, עוצמת הריח הופחתה ומכך גם טעמם לא מודגש כמו בצורתם בבר, הערך התזונתי ירד. למשל בחיטה כמות החלבונים, הברזל והאבץ ירדה. במקרה זה חוקרים ישראלים ואמריקנים הצליחו לבודד את הגנים המעורבים בכך, וכיום ישנה תוכנית להעשיר מחדש את החיטה המתורבתת בתכונות החיוביות שאבדו לה.
היסטוריה.
התירבות החל כבר כ-12,000 שנה לפני זמננו באפונה, בחיטה ובשעורה, שמחזור גידולם קצר ונמשך מספר חודשים, ולכן קל לבודד את התכונות הרצויות . צורת גידול זו יכלה להתאים לנוודים שעוברים ממקום למקום. בשלב התירבות הבא, לפני כ-6,000 שנה, תורבתו עצי פרי שניתן להצמיחם מזרעים או ייחורים כמו זית, גפן, תמר, תאנה ורימון . בצמחים אלו תקופת נתינת הפרי התארכה למספר שנים והתאימה לחקלאים שהתיישבו ביישובי קבע. בשלב השלישי תורבו עצים שמצריכים הרכבה כמו תפוח, אגס, דובדבן ושזיף. ההרכבה הייתה טכניקה שהתפתחה מאוחר יותר ודרשה מומחיות רבה. בתקופה הרומאית תורבו רוב הצמחים האחרים המוכרים לנו. בימי הביניים תורבתו הפטל ותות השדה . ישנם צמחים כמו אלון שלבלוטיו ערך תזונתי רב, שעד היום לא תורבתו, עקב קשיים שונים.
התירבות לא הוגבל לצמחי מאכל בלבד. גם צמחים ששימשו את בני האדם ככותנה תורבו. במהלך תירבות הכותנה נבחרו צמחים בעלי סיבים וגבעולים ארוכים וישרים. לעיתים היו בעלי חיים שהפריעו לתירבות כמו ציפורים במקרה של תות שדה, וסנאים במקרה של אלון.
המזרח התיכון היה בעולם העתיק מוקד חשוב של תירבות צמחים ובעלי חיים. גם צמחים שתורבתו במערב אירופה, מקורם היה במזרח התיכון. הבוטנאי והאגרונום אהרון אהרונסון התפרסם כאשר גילה בשנת 1906 את חיטת הבר ('אם החיטה'), במדרונות שמעל לבית הקברות של ראש פינה. תגליות ארכאולוגיות בכרמל וצפונית לים המלח מעידות כי גם זית הבר גדל אף הוא בארץ ישראל. גם שעורה וקיטניות כמו אפונה ועדשים תורבתו באזור זה. החמצה תורבתה בדרום טורקיה. הרימון גדל בר דרומית לים הכספי, התפוח במרכז אסיה, וגפן הבר באזור שמצפון מזרח אפגניסטן ועד מרכז טורקיה. לעומת זאת ירקות כמו העגבנייה, תפוח האדמה והתירס תורבתו בדרום אמריקה.
נסיכות אבחזיה
נסיכות אבחזיה (בגאורגית: აფხაზეთის სამთავრო) נוסדה כישות פיאודלית נפרדת במאה החמש עשרה-שש עשרה, בין מלחמות האזרחים בממלכת גאורגיה, שהביאו להתפוררותה של הממלכה. הנסיכות שמרה על מידה מסוימת של אוטונומיה תחת השלטון העות'מאני, ולאחר מכן תחת השלטון הרוסי, וסופחה בסופו של דבר לאימפריה הרוסית בשנת 1864.
רקע.
דוכסות אבחזיה (סאריסתוו) נקראה גם דוכסות צחוּמִי , הייתה חלק מממלכת גאורגיה ונשלטה על ידי בית שרוואשידזה מאז המאה השתים עשרה. המקורות לגבי ההיסטוריה של אבחזיה, באותה תקופה, מצומצמים למדי. במאה הארבע עשרה הקימו הגנואים את בתי מסחר לאורך קו החוף האבחזי, אולם לזמן קצר בלבד. כאשר הממלכה הגאורגית שקעה במלחמת אזרחים, בשנות החמישים של המאה החמש עשרה, הצטרפו השרוואשידזים למרד הראשי כנגד המלך גאורגי השמיני, שהובס בשנת 1463, בקרב צ'יחורי . כתוצאה מכך התפצלה הממלכה הגאורגית לשלוש ממלכות יריבות וחמש נסיכויות. הנסיכים האבחזים היו ווסאלים של סמגרלו שנשלטה בידי בית דאדיאני (-בֶּדִיאַנִי ), והייתה בעצמה משועבדת לממלכת אימרתי. אף על פי כן, היה השיעבוד בעיקרו סמלי, ושליטי שתי הוסאליות, המגרלים והאבחזים, נאבקו בהצלחה על עצמאותם, ואף ערערו על גבולות האחת של השנייה ושל ממלכת אימרתי. עצמאותה של אבחזיה הייתה סימבולית בעיקרה כיוון שידיהם של שליטי אימרתי היו מלאים במרכז הממלכה. בשנת 1490 נחתמה אמנה ובה פוצלה ממלכת גאורגיה לשלוש ישויות: ממלכת כארתלי , ממלכת אימרתי, שנסיכות אבחזיה הייתה חלק ממנה וממלכת קאחתי.
מהמאה השש עשרה ועד למאה השמונה עשרה.
בשנות השבעים של המאה השש עשרה כבש הצי העות'מאני את מצודת צחומי והפך אותה למצודה טורקית בשם סוחום-קלה (מכאן השם המודרני סוחומי). אבחזיה הפכה להיות תחת השפעה עות'מאנית ואסלאמית. הנצרות באבחזיה הומרה בהדרגתיות לאסלאם, ורק במחצית השנייה של המאה השמונה עשרה התאסלמה משפחת שרוואשידזה עצמה. עקב מיקומה ההררי ויערות בלתי עבירים, שמרה אבחזיה על עצמאותה והפיקה רווחים ממסחר בסחורות קווקזיות מסורתיות כולל סחר בעבדים.
במהלך התקופה שבין המאה השש עשרה ועד למאה השמונה עשרה, היו האצילים האבחזים מעורבים בסכסוכי גבול בלתי פוסקים כנגד נסיכי סמגרלו. כתוצאה מכך, הגדיל בית שרוואשידזה את שליטתו לכיוון מזרח. תחילה לכיוון נהר רַ'אלִידזגָה ולאחר מכן לכיוון נהר האנגורי שמהווה כיום כגבול בין אבחזיה ליתר גאורגיה. לאחר מותו של זֵגנַאק , בסביבות שנת 1700, חולקה הנסיכות בין בניו. הבן הבכור רוסטום ייסד את "אבחזיה גופא" הידועה גם בשם "בזיב אבחזיה" , שהשתרעה לחוף הים השחור מגגרה של היום מצפון סמוך לנהר הבזיב ועד לנהר רַ'אלִידזגָה. מקום מושבו היה בכפר ליחני. האח השני, גִ'יכֵּשִיָה , קיבל את אַבּז'וּאָה שבין נהר הרַ'אלִידזגָה ועד לנהר קודורי. האח הצעיר, קווַאפּוּ , קיבל את המחוז שהשתרע בין הר'אלידזגה ועד לנהר האנגורי לחוף הים השחור, שנודעה לאחר מכן כנסיכות סאמורזקנו על שם בנו של קווַאפּוּ, מוּרזַאקַאן . האזורים ההרריים של צֵבֵּלדָה היו ללא שלטון מרכזי, אבל היו שייכים לבית מרשנייה. שטח הסָדזִים - סדזן שנודעה בעבר בשם זוּגיה (גִ'יכֵּתִי במקורות הגאורגיים) התפשטה צפונה לכיוון "אבחזיה גופא", ששטחה באותם הימים היה בין גגרה לבין סוצ'י של היום, ונשלטה על ידי בית גֶצ'בַּה. נסיכויות אלה כללו גם מספר אחוזות פיאודליות זעירות שנשלטו בידי משפחות מבית שרוואשידזה-צ'אצ'בה או משפחות אצילים אחרות כמו אצ'בה (אנצ'בדזה), אמהא (אמוּחווארי), זיאפש-איפא, אינאל-איפא, צ'בלורחואה וצ'חוטואה. כל הנסיכויות הללו היו במידה כזו או אחרת תלויות בנסיך "אבחזיה גופא".
בין האימפריה עות'מאנית לאימפריה הרוסית.
קלש-ביי (1780–1808) היה כפי הנראה הנסיך הראשון של הנסיכות שהתאסלם, ובתמורה ניתנה לו מצודת סוֹחוּם-קַלֶה (სოხუმ-კალე) (כיום סוחומי). יחד עם זאת, המרות הדת של הנסיכים האבחזים היו הפיכות; במהלך המאה התשע עשרה, נסיכים מבית שרוואשידזה המירו את דתם הלוך ושוב, בהתאם לתוצאות המאבקים בין האימפריה העות'מאנית לבין האימפריה הרוסית.