המלון נקרא כיום Waldorf=Astoria, עם קו מפריד כפול (double hyphen) בין שתי המילים, אבל במקור היה עם קו מפריד אחד בין המילה "Waldorf" למילה "Astoria," כפי שנזכר בביטוי בשיר "Meet Me at the Hyphen".
למלון המודרני יש שלוש מסעדות אמריקניות ואירופאיות קלאסיות ומכון יופי ששוכן בסמוך לאולם המבוא. מספר בוטיקים מקיפים את הלובי. ה"מלון בתוך המלון" בחלק העליון שלו נודע כמגדלי וולדורף והם מתופעלים בידי קבוצת מלונות קונראד.
למלון יש רציף רכבת משלו, כחלק מתחנת גרנד סנטרל, בו השתמשו בין השאר פרנקלין דלאנו רוזוולט, ג'יימס פארלי, עדלי סטיבנסון ודאגלס מקארתור. מעלית שהייתה גדולה דיה לרכבו של פרנקלין רוזוולט מספקת גישה לרציף.
שם המלון לקוח משם העיר ולדורף (Walldorf) בגרמניה, מקורה של המשפחה האמריקנית הבולטת משפחת אסטור שהונצחה בשמו של בן המשפחה ויליאם וולדורף אסטור, שהקים את מלון וולדורף ב-1893. לאחר שהוקם בסמוך מלון אסטוריה על ידי בן-דודו, ג'ון ג'ייקוב אסטור הרביעי ב-1897, חיבר האחרון את שני המלונות למלון אחד בשם וולדורף-אסטוריה.
כוסות רוח לאבא
כוסות רוח לאבא הוא סרט מתח-תעודי ישראלי משנת 2008 המתאר מסע של הבמאית טליה פינקל לחקירת נסיבות מותו של אביה. הסרט זכה בפרס הסרט הזר הטוב ביותר, בפסטיבל וושהאוגל הבינלאומי במדינת וושינגטון ובפרס הסרט התיעודי בפסטיבל סקוטלנד. הסרט היה מועמד לפרס אופיר.
עלילה.
בילדותה, הייתה לטליה ולמשפחתה דילמה לגבי טיבו של דודהּ, סטריק. מחד, אביה טען כי אחיו נרצח בהיותו בכלא באוקראינה והוחלף בסוכן שתול של הק.ג.ב. וככזה יש להיזהר ממנו. אביה הציג חיזוקים לטענותיו ולדבריו היה היגיון פנימי. מאידך, טענות מסוג זה נחשבות למטורפות, התנהגותו של סטריק הייתה מוזרה לפעמים והדוד עשה רושם שאינו קרוב משפחה חף מפשע. לאב שהיה במשך שנים אזרח עובד צה"ל היה עבר בניסיון לחשיפת מחדלים במערכת, ולכן פוטר. שמואל פינקל טען בתוקף: "גם אם אני חולה נפש - זה לא אומר שמה שאני אומר זה לא נכון, למשל: בן אדם יכול להיות גם חולה נפש וגם חולה לב".
לאחר מותו מעורר החשד של אביה, הדילמה רק הלכה וגדלה. האב נמצא מת בחדר הרחצה בבית החולים, ביום הראשון לאשפוזו במחלקה פסיכיאטרית. חמש שנים לאחר מותו שכרה בתו, הבמאית טליה פינקל, בלש פרטי והשניים החלו לחקור את קורות חייו ונסיבות מותו המעורפלות של אביה. הם ניהלו מעקבים אחרי הדוד ויצאו במסע לארכיוני הק.ג.ב. ולבתי הכלא באוקראינה. המסע בדק שאלות שעלו בקו התפר שבין דמיון למציאות, בגבול שבין השפיות לטירוף.
לבד מצילומי החקירה שבמסע מופיעים בסרט צילומים מחייו של האב, שהתמקדו בטעוניו, כשנתיים לפני מותו. הסרט מלווה בפסקול מקורי שיצר הזמר ערן צור. הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, בפסטיבל אידפא באמסטרדם ועוד.
שליחותו של הממונה על משאבי אנוש
שליחותו של הממונה על משאבי אנוש הוא רומן מאת א. ב. יהושע שיצא לאור בהוצאת הספריה החדשה בשנת 2004. הספר מספר את סיפור הבאתה לקבורה של אישה שנהרגה בפיגוע בירושלים. במשימה עוסק הממונה על משאבי אנוש במאפייה שבה עבדה האישה.
יהושע תיאר את ספרו: "זהו פסיון בשלושה חלקים, שיש בו דילמה מוסרית, לא פוליטית, אלא סוציאלית-דתית".
עלילת הספר.
אישה כבת ארבעים נהרגה בפיגוע בירושלים, בלי שיהיה עליה מסמך מזהה, ואיש אינו מודיע על היעדרותה. תלוש משכורת שנמצא בחפציה מלמד על היותה עובדת במאפייה ירושלמית גדולה. מקומון ירושלמי עומד לתקוף את המאפייה על התנכרותה לאישה שלכאורה עבדה שם. לאט-לאט מתברר שההרוגה, יוליה רגאייב, הייתה עובדת זרה נוצרית מחבר המדינות, מהנדסת מכונות במקצועה, שעבדה במאפייה כפועלת ניקיון, ובגלל תקלה בירוקרטית המשיכה לקבל משכורת על אף שפוטרה חודש ימים קודם לכן. עקב כך מנהלי המאפייה אינם חשים בחסרונה ואינם מחפשים אחריה, ומכאן שאין כל סיבה להאשים אותם ביחס לא אנושי כלפי עובדים מחבר המדינות, או בכלל.
מנהל המאפייה ובעליה, ישיש החרד למוניטין של מפעלו ("המצפון הציבורי שלנו מחייב להוכיח שיש אצלנו ערך לכל עובד", הוא אומר), מטיל על הממונה על משאבי אנוש להביא את האישה לקבורה בכפר הולדתה, יישוב נידח באחת ממדינות חבר המדינות, שם מתגורר בנה.
ראשיתו של הסיפור בירושלים, שבה מנסה הממונה על משאבי אנוש, קצין קרבי לשעבר, גרוש ואב לבת, לאסוף פרטים רבים ככל האפשר על המנוחה ולהתארגן למסע, המשכו בנחיתה בשדה התעופה באותה מדינה מחבר המדינות, יחד עם ארונה של המנוחה, ובתיאור המסע עם הארון לכפר הולדתה של המנוחה.
בסופו של המסע פוגש הממונה על משאבי אנוש באמהּ הזקנה של המנוחה, וזו "תופסת הכל בבהירות, מזדעזעת לא רק בהלם של הידיעה, אלא גם בכעס מר על שטילטלו את גופת הבת שלה במסע ארוך ומיותר, במקום לטמון אותה בפשטות בעיר שבחרה להיות, בירושלים ששייכת לה כמו לכולם". תפנית מפתיעה זו, בסופו של המסע, נרמזת בפסקת הפתיחה של הסיפור:
פרשנות.
האינתיפאדה כרקע.
תחילתו של הסיפור בפיגוע בירושלים, שנעשה כחלק מהאינתיפאדה השנייה. האינתיפאדה אינה במרכז העלילה, אך היא מתניעה את כל האירועים שברומן. בראיון שהעניק להרצל חקק אמר א. ב. יהושע:
מבקרת הספרות אריאנה מלמד עסקה גם היא במאפיין זה של הסיפור:
האינתיפאדה חודרת לספר כבר בהקדשה שבתחילתו: "לזכר חברתנו דפנה שנהרגה בפיגוע על הר הצופים בקיץ 2002".
מבקר הספרות יוסף אורן רואה את האינתיפאדה כיותר מאשר רקע לסיפור. לפי פרשנותו, הספר הוא רומן פוליטי, אלגוריה שבה מתייצב המחבר לצד העמדה הערבית ביחס לסכסוך הערבי-ישראלי. לדברי אורן, .
היעדר שמות.
לגיבורים ברומן זה אין שם. הדמות היחידה שזכתה לשם היא האישה המתה, יוליה רגאייב. כל יתר הדמויות בסיפור מוצגות ומזוהות רק לפי תפקידן: הממונה על משאבי אנוש, המפקח, הבן, הקונסולית וכו'. גם לארגונים המוזכרים בספר, כגון המאפייה והמדינה אליה מובאת הגופה, אינם מוזכרים בשמם.
בראיון שנערך איתו התייחס א. ב. יהושע למאפיין זה של הספר:
ד"ר מולי פלג התייחס לכך בסקירתו ב"הארץ":
השפעות על הספר.
שורשים בנצרות.
כותרת המשנה של הספר "פסיון בשלושה פרקים", מרמזת על זיקתו לנצרות: הפסיון הוא סיפור הייסורים שעבר ישו בדרכו אל הצליבה. פצעיה של יוליה, בכפות ידיה, ברגליה ובמצחה דומים לפצעי הסטיגמטה - הפצעים שהופיעו, לפי הברית החדשה, על גופו של ישו בזמן צליבתו.
מולי פלג מציין כי "שליחותו של הממונה על משאבי האנוש היא כעין מסע צלב. בדבקותו חסרת הפשרות במשימתו מזכיר הממונה, שהופך למלווה ולשליח, את המיסיונרים שיצאו לרחבי עולם כדי לכפר ולרצות, לגלות ולהפיץ, לגאול ולהיגאל."
"והיום איננו כלה".
חוקרת הספרות ניצה בן-דב מוצאת זיקה הדוקה בין "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש" ובין ספרו של הסופר הקזחי צ'ינגיז אייטמטוב, "והיום איננו כלה":
בן-דב ממשיכה ומוצאת קווי דמיון נוספים בין שני הסיפורים, ומציגה גם הבדל בולט ביניהם:
קולו של האחר.
"האחר" העיקרי שבסיפור, העובדת הזרה יוליה רגאייב, אינו בין החיים, ולכן קולו אינו נשמע בצורה ישירה (אך מולי פלג מציין: "האשה המתה היא הדמות החיה ביותר בסיפור והיא עוטפת אותו בחיוניותה ומקרינה עליו מאישיותה כפי שלא עשתה בחייה"). עם זאת, מפעם לפעם משולבות בספר פסקאות המביאות את קולותיהם של אחרים, הצופים באירועים מהצד, וקולות אלה שונים מקולו של המספר. שונותם של קולות אלה מודגשת באמצעות שימוש בגופן שונה להדפסתם.
קולם של האחרים נשמע, למשל, כאשר הממונה ומלוויו עוצרים במסעם בבית שבדרך, ומשאירים את הארון בחצר. האחרים אומרים על כך:
פרסים וציונים לשבח.
בתרגומו לאנגלית, שנעשה בידי הלל הלקין ויצא לאור בארצות הברית בשם "A Woman in Jerusalem", זכה הספר בציונים לשבח:
הספר תורגם לאיטלקית בידי אלסנדרה שומרוני, וראה אור בשם Il responsabile delle risorse umane. בגרסתו זו זכה הספר באיטליה בפרס ג'ובאני בוקאצ'ו.
עיבוד לסרט.
בשנת 2010 הספר עובד על ידי ערן ריקליס לסרט קולנוע, "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש". הסרט זכה ב-5 פרסי אופיר ובהם בקטגוריית "הסרט הטוב ביותר", ונשלח לייצג את ישראל בתחרות האוסקר בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר".
עיבוד להצגה.
בשנת 2016 הספר עובד על ידי הסופר למחזה, "הממונה על משאבי אנוש". יהושע מסר את המחזה לבמאי איציק ויינגרטן, מנהל בית הספר לאמנויות הבמה של סמינר הקיבוצים. ההצגה הועלתה בחודש אוגוסט עם תלמידי מחזור 2016 של מסלול משחק בבית הספר, והחל ממרץ 2017 בתיאטרון הקאמרי תחת השם "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש" כשם הספר.
ואה (נהר)
ואה (בסלובקית Váh; בגרמנית Waag; בהונגרית Vág; בפולנית Wag) הוא נהר באורך 402 קילומטר במערב סלובקיה. הוואה מקבל את מימיו מהביאלי ואה בהרי הטאטרה הגבוהים ומהצ'ורני ואה בהרי הטאטרה הנמוכים, ונשפך לדנובה בדרום סלובקיה ליד קומרנו. לאורכו נשפכים אליו רבים מנהרות סלובקיה, בהם האורבה. שטח הניקוז שלו ושל היובלים הנשפכים אליו הוא כ-19,700 קמ"ר, שהם כ-34% משטח סלובקיה, או 10,247 קמ"ר ללא השטח המנוקז על ידי הניטרה, הזיטבה והדודבה.