האלבום נפתח בשיר "Lost Whispers" ששימש במהלך סיבובי ההופעות של הלהקה בשנת 2009. השיר השני הוא עיבוד חוזר לשיר ותיק של הלהקה "Even in Death", במקור מאלבום הדמו שלהם, "Origin" (2000). איימי לי אמרה על הקלטת הגרסה המוחדשת לשיר: "זה באמת הרגיש כמו גאולה, כאילו שהשיר הזה באמת נגאל מכיוון שההקלטה המקורית לשיר היא לא הקלטה מהנה, אבל אני מאוד אוהבת את השיר הזה. זו הייתה חוויה יפה להיות מסוגלת לקחת את השיר ולחיות אותו עכשיו ולהעניק לו את הטיפול שהייתי נותנת לכל אחד מהשירים שלנו עם הכישורים שיש לי עכשיו. עכשיו אני מאוהבת בשיר הזה מחדש". השיר השלישי באלבום "Missing", נלקח מהאלבום החי הראשון של הלהקה Anywhere but Home (2004). השירים שנותרו הם כולם צדדי B, רצועות בונוס או שירים שלא נכנסו לאלבומים הקודמים שלהם. שני שירים הם שירים שהיו אמורים להיכנס לאלבום Fallen, שלושה שירים שהיו אמורים להיכנס לאלבום The Open Door וארבעה שירים שהם רצועות בונוס מהדורת הדלוקס של האלבום Evanescence; השירים מסודרים באופן כרונולוגי לאחר שלושת השירים הראשונים.
הגרסה המחודשת של "Even in Death" הועלתה בחשבון ה-YouTube הרשמי של הלהקה ב-16 בפברואר 2017.
יחסי רומניה–רוסיה
יחסי רומניה–רוסיה הם יחסי החוץ הדו-צדדיים בין המדינות רומניה ורוסיה. לאחר מלחמת העולם השנייה הפכו רומניה וברית המועצות לבעלות ברית כלכליות וצבאיות; שניהם חתמו על ברית ורשה. לאחר פירוק ברית המועצות נפגעו היחסים בין המדינות, בעקבות עמידתן בשני צידי המתרס במהלך הסכסוך בטרנסינטריה. כיום מתקיימים בין המדינות יחסים דיפלומטיים וקשרים דו צדדיים במגוון תחומים. כ-30,000 רוסים חיים ברומניה, וכ-5,300 רומנים חיים ברוסיה.
שתי המדינות חברות מלאות במועצת אירופה ובארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה.
היסטוריה.
הנסיכויות הרומניות.
עד סוף המאה ה-18 היו קשרים חמים בין רוסיה הצארית, ולאחריה האימפריה הרוסית, לבין נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה, והרוסים דאגו למתן אוטונומיה לנסיכויות הרומניות מהאימפריה העות'מאנית. הרוסים כבשו את הנסיכויות במהלך מלחמותיהם עם העות'מאנים, ובכלל זה במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) ומלחמת קרים. במהלך אביב העמים התקוממו הרומנים, מה שהוביל למתח רב ביחסים עם רוסיה. בשנת 1859 התאחדו הנסיכויות הרומניות, הקימו את הנסיכויות הרומניות המאוחדות, אשר נתמכה על ידי רוסיה.
ממלכת רומניה.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) לחמו הרומנים לצד הרוסים, ובקונגרס ברלין לאחר המלחמה הוכרה עצמאותם. במהלך השנים שלאחר מכן ידעו היחסים בין המדינות עליות ומורדות, ובשנת 1916 הצטרפה רומניה למלחמת העולם הראשונה לצד רוסיה ומעצמות ההסכמה, מה שהוביל לכיבוש רומניה על ידי מעצמות המרכז. במהלך המלחמה שהו ולחמו בתחום רומניה יחידות צבא רוסיות. לאחר מהפכת אוקטובר, כאשר השלטון הרוסי החדש חיפש דרכי יציאה מהמלחמה, נעכרו יחסי רוסיה ורומניה. בסוף 1917 עצרו השלטונות הסובייטים את השגריר של רומניה ברוסיה, תוך הפרה של חסינות דיפלומטית ושחררו אותו רק לאחר לחץ בינלאומי.
לאחר המלחמה קיבלה רומניה את טרנסילבניה, בוקובינה, בסרביה ושטחים בבנאט, מה שהביא להכפלת שטח המדינה. הסתפחות בוקובינה ובסרביה לרומניה נעשתה בניגוד לדעתה של ברית המועצות וגררה סנקציות מצידה, כולל תפיסת האוצר הרומני, שהועבר לרוסיה בתקופת המלחמה ועוד.
במהלך מלחמת העולם השנייה לחמה רומניה לצד מדינות הציר, וכוחותיה לחמו נגד ברית המועצות, ובכלל זה בקרב סטלינגרד, שבו הצליחו הרוסים לכתר את הארמייה השישית הגרמנית, לאחר שפרצו דרך הכוחות הרומניים שהיו מוצבים באגפיה. לאחר מבצע יאשי-קישינב והפיכת 23 באוגוסט 1944 עברה רומניה להילחם לצד ברית המועצות, וכוחותיה השתתפו בקרבות בהונגריה ובאוסטריה.
במסגרת חוזה פריז אשר נחתם ב־1947 סירבו בעלות הברית להעניק לרומניה מעמד של צד לוחם (co-belligerent). צפון טרנסילבניה חזרה להיות חלק אינטגרלי מרומניה, אך ברית המועצות סיפחה את בסרביה וצפון בוקובינה סופית. בשאר חלקי רומניה נשאר הכיבוש הסובייטי. ב־1947 הודח המלך מכיסאו והוגלה, ונוצרה הרפובליקה הקומוניסטית העממית של רומניה. הכיבוש הסובייטי הסתיים רק בשנת 1958.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ברית המועצות דחפה להכללתה של המפלגה הקומוניסטית הרומנית, שלא הייתה מפלגה גדולה לפני כן, בממשלה החדשה, בזמן שפוליטיקאים לא־קומוניסטים החלו להיעלם מהזירה הפוליטית. בסופו של דבר הוכרח המלך מיכאי לוותר על כיסאו והוגלה, והוכרזה הקמה של הרפובליקה העממית הרומנית. בראש המשטר הקומוניסטי עמד בהתחלה הנהגה קולקטיבית - בעיקר הרביעייה גאורגה גאורגיו-דז', אנה פאוקר, ואסילה לוקה ותאוהרי ג'ורג'סקו ואחרי שנת 1952 התרכז הכוח בידיו של גאורגה גאורגיו-דז'.
תקופתו של גאורגיו-דז'.
רומניה הפכה למדינה קומוניסטית תחת חסותה הצבאית והכלכלית המלאה של ברית המועצות. במהלך תקופה זו, משאביה המדולדלים של רומניה לאחר מלחמת העולם השנייה נשאבו בעקבות הסכמים סובייטיים-רומניים: חברות בבעלות סובייטית ורומנית משותפת הוקמו בעקבות מלחמת העולם השנייה כדי להסתיר את מה שרבים כינו "ביזה של רומניה על ידי ברית המועצות"; בנוסף לכך, הושתו על רומניה תשלומי פיצויים כבדים לברית המועצות בעקבות המלחמה. במהלך התקופה הזאת, למעלה משני מיליון בני אדם נאסרו בשרירותיות בשל סיבות פוליטיות, כלכליות ואחרות. הוצאות להורג, עינויים והתעללויות הופעלו כנגד מספר גדול של אנשים, החל מיריבים פוליטיים ועד לאזרחים מן המניין. לפחות 200,000 איש איבדו את חייהם כתוצאה מהדיכוי הקומוניסטי ברומניה בין 1948 עד 1964. בשנת 1958 הצליח גאורגיו-דז' להגיע להסכם עם מנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב בנוגע לנסיגת הצבא הסובייטי מרומניה. בסוף שלטונו, אחרי הפיוס עם טיטו, החרפה חוזרת של רדיפות פוליטיות בשנים 1959–1960, התחיל גאורגיו דז' ומקורביו בשנים 1963–1964 מדיניות של התרחקות מהמפלגה הקומוניסטית הסובייטית ושל חיזוק היחסים עם המערב. בו זמנית התחיל המשטר לעודד התנתקות בולטת מההשפעה התרבותית של רוסיה וברית המועצות ועודדה בריש גלי את הלאומיות הרומנית.
תקופתו של צ'אושסקו.
בתחילת שנות השישים של המאה ה־20, החלה ממשלתה הקומוניסטית של רומניה לצבור מידה מסוימת של עצמאות מברית המועצות. לאחר מותו של גאורגה גאורגיו-דז', ב־1965 מונה נִיקוֹלַאֶה צַ'אוּשֶׁסְקוּ לעמוד בראש המפלגה הקומוניסטית הרומנית, וב־1967- לכהן כראש המדינה. לאחר מלחמת ששת הימים ניתקו כל מדינות הגוש הסובייטי במזרח אירופה, את יחסיהן הרשמיים עם מדינת ישראל, פרט לרומניה של צ'אושסקו. ב־1968 גינה צ'אושסקו את הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה (ואכן, רומניה הייתה היחידה מבין מדינות ברית ורשה אשר לא השתתפה בפלישה לצ'כוסלובקיה). המשטר הביא באותן השנים להקלה מסוימת בדיכוי הפנימי של אזרחיו; זאת ובעיקר מדיניות החוץ הפתוחה והנמרצת שלו העניק לו תדמית חיובית הן מבית והן בקרב המערב. משום כך מדינות רבות במערב נמנעו מלהפנות את גבן אל צ'אושסקו ומשטרו, אשר בסוף שנות ה־70 הפך, בעקבות ביקורו של צ'אושסקו בסין הקומוניסטית, ליותר נוקשה, שרירותי וגחמני. צמיחה כלכלית מהירה שהוזנה על ידי אשראי זר פינתה את דרכה לסגפנות מסולפת ודיכוי כלכלי חמור. חלה צניחה בגידול האוכלוסין, העוני גבר ותופעות שהיו שוליות בעבר, כגון ילדים נטושים הממלאים בתי יתומים, שיעורי גירושין גבוהים ומחלות שהשלטון סירב להכיר בהן הלכו והפכו יותר ויותר רווחות. טיפולם של השלטונות בתופעות אלו היה איסור על הפלות מלאכותיות, מתן קנסות לאזרחים מעל גיל 25 אשר לא היו להם ילדים, מתן הטבות למשפחות מרובות ילדים, הפיכת הפרוצדורה הדרושה לשם גירושין למסובכת וכמעט בלתי אפשרית; בנוסף, בשנות השמונים בדיקות איידס היו בלתי חוקיות (כדי שלא ייוודע דבר קיומה של מגפת איידס נרחבת ברומניה).
ב־1978 ערק יון מיכאי פצ'פה, חבר בכיר במשטרה החשאית הרומנית, הסקוריטאטה, לארצות הברית. זהו העריק בעל הדרגה הגבוהה ביותר מהגוש הקומוניסטי במהלך המלחמה הקרה. בעקבות עריקתו, אשר היוותה מכה קשה למשטר הקומוניסטי, ערך צ'אושסקו מסע טיהורים בצמרת הסקוריטאטה, והגביר את דיכוי כלל האזרחים ברומניה. בנוסף לכך, ספר שהוציא פאצ'פה בארצות הברית חשף פרטים נסתרים על משטרו של צ'אושסקו, כגון שיתוף פעולה עם ארגוני טרור ערביים ומשטרים אפלים כגון זה של מובוטו ססה סקו, ריגול תעשייתי מאסיבי נגד ארצות הברית והמערב, ומאמצים רבים מצד צ'אושסקו להשיג תמיכה פוליטית מהמערב; גילויים אלו, ומדיניותו הדראקונית ההולכת ומחמירה של צ'אושסקו, גרמו לבידוד גובר והולך של רומניה בזירה הבינלאומית, ולהפסקת הצמיחה הכלכלית ממנה נהנתה בסוף שנות השישים.
במהלך שנות ה־80 הלך והחמיר המשטר ברומניה, וימי הזוהר של צ'אושסקו, בהם באמת זכה לתמיכה גדולה מן העם, נשכחו כלא היו. ההפיכות ברחבי הגוש הקומוניסטי היוו גורם מדרבן לנפילת המשטר הקומוניסטי בשרשרת אירועים עקובים מדם בדצמבר 1989, אשר התחילו בערים טימישוארה ובוקרשט, והסתיימו בהוצאתם להורג הפומבית של הרודן ורעייתו, והכרזה על הקמת רפובליקה דמוקרטית חופשית ברומניה.