שדרות רוקח הן כביש ראשי בצפון תל אביב המוביל משכונות עבר הירקון דרך נתיבי איילון לכיוון מרכז העיר באזור שפך הירקון. הרחוב מקביל לנחל הירקון ולפארק הירקון המשתרע מדרום לו לכל אורכו. בשל כך, אופייה של השדרה פרוורי ופתוח. יחד עם פארק הירקון ומתקני הספורט הרבים שבו, הפכה השדרה לאזור לפעילות נופש וספורט, וגם מצפון לה שוכנים מגרשי טניס. אתרי עניין לאורך הרחוב:
רזיאל.
רחוב בצפונה של יפו, המחבר בין שדרות ירושלים ודרך אילת בקצהו הצפון-מזרחי לבין כיכר השעון בצידו הדרום-מערבי. רחוב רזיאל הוקם על תוואי הדרך ההיסטורית מיפו לשכם; דרך שהמשכה מזרחה הוא בתוואי הרחובות דרך יפו-תל אביב, דרך בגין וציר ז'בוטינסקי. רחוב רזיאל שימש כרחוב הראשי והחשוב של העיר עד לסלילת שדרות ירושלים.
בתחילת הרחוב מצוי "בית הסראיה הטורקי החדש" שבו שכנה עיריית יפו עד להעברתה אל הבניין בשדרות ירושלים מספר 45.
חלקו המזרחי של רחוב רזיאל נקרא "רחוב בוסטרוס", על שם נג'יבּ בוסטרוס, ערבי נוצרי, שבנה בו שורת חנויות. חלקו המערבי נשא את השם "עוואד" או "הווארד", על שמו של ערבי מרוני אמיד שמוצאו ממלטה בשם איסכנדר עוואד או אלכסנדר הווארד.
נקודת הציון החשובה ברחוב היא "בית סורסוק" שנחנך בשנת 1925 ונחשב בזמנו לבניין המשרדים היוקרתי ביותר ביפו, ושכנו בו, בין היתר, משרדיהם של קונסולים זרים, של סוחרים אמידים ושל חברות ספנות.
ליד כיכר השעון נמצא "בית המשרד הארצישראלי" שבו פעלה התנועה הציונית בראשית דרכה.
שאול המלך.
רחוב מרכזי מצומת הדרכים בגין-ודרך נמיר במזרח ועד רחוב אבן גבירול במערב. הרחוב מאופיין בעיקר בבנייה של רצף מבני ציבור ורק מעט מבני מגורים ומסחר בקצהו המערבי. רוב חלקו הדרומי של הרחוב הוא חומתה הצפונית של הקריה ובה שער אחד ראשי "שער שאול המלך".
תוואי הדרך בה סלול רוב הרחוב היה קיים כבר בתחילת המאה ה-20 והמשיך דרום מערבה אל רחוב יהודה הלוי עד מרכז תל אביב הישן. החל משנות ה-60 נבנו לאורך הרחוב בנייני משרדים ומוסדות ציבור רבים בהם:
שבזי.
שבזי הוא רחובה הראשי של שכונת נווה צדק והרחוב המסחרי היחיד בשכונה. הרחוב עובר למעשה בין שכונת נווה צדק ושכונת שבזי הקרויה על שם הרחוב אולם כיום מקובל להתייחס לשתי השכונות כאל "נווה צדק" והגבול בין השכונות ההיסטוריות אינו ניכר. הרחוב חוצה את כל השכונה ממזרח למערב החל מאזור מגדל שלום ועד אזור החניונים של סביבת תחנת הרכבת יפו.
שינקין.
שינקין הוא רחובה המסחרי הראשי של שכונת לב תל אביב החוצה אותה ממערב למזרח – מכיכר מגן-דוד ועד רחוב יהודה הלוי. במרוצת השנים הפכו רחוב שינקין והרחובות הסמוכים לו למקום מגורים לאמנים צעירים ולאנשי רוח. נפתחו בו בתי עסק ייחודיים, והרחוב הפך בהדרגה לסמל התרבות התל אביבית הצעירה, הפתוחה והחופשית. בשינקין וסביבתו מתגורר גם מספר רב של תושבים חרדים, חלק גדול מהם חסידי גור שנשלחו על ידי האדמו"ר של החסידות לשליחות במקום. הללו חיים עם שכניהם החילוניים בשלווה שאזורים אחרים (בירושלים, למשל) יכולים להתקנא בה. בבית הכנסת הגדול מאחורי גינת שינקין שוכן בית חב"ד המרכזי של תל אביב.
הוויית הרחוב מתוארת היטב בסרט "הבועה" והוא מוזכר רבות ביצירות אמנות נוספות דוגמת השיר "גרה בשינקין" של להקת מנגו שאף מזכיר את "קפה תמר" הוותיק ברחוב.
שלוש.
רחוב בשכונת נווה צדק ומהחשובים בשכונה. מחבר בין גשר שלוש, המגשר בין השכונה לבין רחוב אילת (המשך דרך יפו-תל אביב) מעל מה שהיה פעם מסילת הרכבת יפו–ירושלים, לבין חלקה הצפוני של השכונה בה הוא פוגש את מתחם המגדלים של מנשייה.
ברחוב נמצא בית אהרן שלוש (בית מס' 32) שהוקם על ידי אהרן שלוש בשנת 1892, חמש שנים לאחר הקמת השכונה. את הגשר הורה להקים מושל יפו לכבודו של שלוש לאחר שזה התהפך עם כרכרתו יום אחד ונפצע כאשר חצה את המבתר שבו עברה מסילת הרכבת יפו-ירושלים.
בפינת רחוב רוקח נמצא גם בית ש"י עגנון, עליו מסופר ברומן "תמול שלשום". עלילת סרט הקולנוע הבית ברחוב שלוש מתרחשת ברחוב זה ובשכונת נווה צדק.
בקרבת הרחוב נמצא גם מרכז סוזן דלל.
שלמה המלך.
רחוב המקביל לדיזנגוף המתחיל בפינת המלך ג'ורג' והנביאים ומסתיים בצפון ברחוב ארלוזורוב וממשיך משם כ"רחוב יהושע בן נון". יחיאל מוהר ובנו עלי מוהר התגוררו ברחוב שלמה המלך 79. במקום הוצב לאחר מותו של הבן שלט הנצחה.
שלמה (סלמה).
דרך שלמה (או רחוב שלמה), הקרויה לרוב בשם "סַלַמֶה", נמצאת בדרום העיר, סמוך לשכונות פלורנטין, נווה שאנן ושפירא. הדרך חיברה בעבר בין יפו והכפר הערבי סלמה ונקראה על שמו. הכפר הערבי ננטש ונחרב במהלך מלחמת העצמאות ובמקומו נבנו מספר שכונות בדרום מזרח העיר. לאחר קום המדינה, שונה שם הרחוב ל"דרך שלמה" על שם הכפר היהודי שהתקיים במקום בתקופת בית שני.
ברחוב זה נמצאים מטה משטרת תל אביב והתחנה המרכזית החדשה של תל אביב
הוצאת מסדה
ההנהלה הציונית
ההנהלה הציונית היא הוועד הפועל המצומצם של ההסתדרות הציונית העולמית. תפקידה הוא לקיים את החלטות הקונגרס הציוני והוועד הפועל הציוני, והיא אחראית גם לפעילויות השוטפות של ההסתדרות הציונית העולמית.
בשנת 1920 הוקמה ההנהלה הציונית העולמית, שמילאה עד שנת 1929 את תפקיד הסוכנות היהודית שעל פי כתב המנדט. ההנהלה הציונית פעלה באמצעות מחלקות: המחלקה המדינית, המחלקה לעלייה ולעבודה, המחלקה להתיישבות והמחלקה לחינוך ולבריאות, ופעלה גם באמצעות מוסדותיה הכספיים של ההסתדרות הציונית העולמית.
ההנהלה הציונית הייתה הגוף החשוב ביותר שעמד בראש היישוב בשנות ה-20. היא יצגה את כל המוסדות בא"י כמו ההסתדרות הציונית, קק"ל ועוד. המרכז היה בלונדון שם נקבעו ההחלטות העיקריות בתחומי ההתיישבות, כלכלה, חינוך ועלייה. ההנהלה קיבלה שיתוף פעולה מלא מצד ממשלת בריטניה וגם מצד היישוב היהודי בא"י.
עם הקמת הסוכנות היהודית לארץ ישראל בשנת 1929, הועברו הפעילויות המדיניות של ההנהלה הציונית לסוכנות היהודית.
תפקידיה של ההנהלה הציונית.
הקונגרס הציוני בוחר ביו"ר ההנהלה ובהנהלה שתפקידה לנהל את ענייני ההסתדרות הציונית העולמית בישראל ובתפוצות. ההנהלה היא המוסד המבצע של ההסתדרות הציונית, היא מטפלת בענייני העבודה היום-יומית של התנועה הציונית בחו"ל, בפדרציות הציוניות, בהסברה ובחינוך פורמלי ובלתי פורמלי. מחובתה של ההנהלה להוציא לפועל את החלטות הקונגרס והוועד הפועל הציוני שהיא אחראית לפניהם. ההנהלה הציונית פועלת לפי מחלקות אלה:
פעילותה של ההנהלה הציונית במשך השנים.
בשנים 1973-1948 התרכזו מחלקות ההנהלה הציונית בעיקר בתחומי פעולה אלה: עידוד העלייה וארגונה וביצועה פעולות הכשרה בישראל של 7,500 צעירים להיות מורים ומדריכי-נוער בקהילותיהם בגולה. הכשרת הצעירים ניתנה להם במוסדות ההכשרה של ההנהלה הציונית: מכון גרינברג, מכון גולד, מכון למדריכי חו"ל ובית-המדרש לתורה. יותר מ-100,000 בני נוער, סטודנטים, מחנכים ופעילים ציוניים מן הגולה השתתפו במפעלי השתלמות ועבודה בישראל, שאורגנו על ידי מחלקות ההנהלה. נשלחו 2,000 מחנכים ישראליים להורות בבתי-ספר ב-24 ארצות, סופקו ספרים חינוכיים ועזרי הוראה ולימוד בשביל חינוכם של יותר מ-300,000 תלמידי בתי-ספר בגולה, נתקיימו פעילויות ציוניות והופצה הסברה על ישראל בפדרציות ציוניות ב-40 ארצות.
מאז 1967 הקימה החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית 70 יישובים ברמת הגולן, בבקעת הירדן, בגוש עציון, בפתחת רפיח (חבל ימית) ובסיני.
יחסי ההנהלה הציונית עם היישוב היהודי ועם הבריטים.
היחסים בין ההנהלה הציונית בפרט, וההנהגה בארץ בכלל לבין הבריטים היו מתוחים מאוד. התדרדרותו של הקשר החל בשל מאורעות 1929 כאשר המון ערבי אשר החל במעשי טבח בעיר העתיקה בירושלים ומשם לאזורים נוספים בירושלים ובסביבתה. הבריטים החישו תגבורות רק אחרי שלושה ימים והפסיקו את המהומות בירושלים, אלא שהמהומות כבר פשטו על פני כל הארץ. בשבוע המאורעות נהרגו 133 יהודים, 230 יהודים נפצעו. 116 ערבים נהרגו, רובם על ידי הבריטים ומיעוטם על ידי כוח המגן היהודי. כ-1,600 ערבים הועמדו למשפט, שלושה מהם נתלו והשאר שוחררו.
בעקבות המאורעות הגיעה לארץ ועדת חקירה בראשות השופט וולטר שו. במרץ 1930 פרסמה ועדת שו את מסקנותיה והן:
בנוסף, ב-20 במאי 1930 הגיע הופ-סימפסון לארץ-ישראל על מנת לבחון את מצב יחסי היהודים-ערבים. ב-22 באוגוסט הגיש לשר המושבות את הדו"ח שקבע כי כשליש מן הערבים חסרי קרקע, ובארץ אין מספיק אדמות לעיבוד, ובשל כך הוא ממליץ לחלק את הקרקע הראויה לעיבוד לפלאחים ולהפסיק את העלייה היהודית אם לא יוכשרו קרקעות ולא ייוצרו תוכניות השקעה סבירות. עוד קבע כי אין זה מן הצדק שיהודי פולין, ליטא או תימן ייכנסו לארץ ויועסקו בה, בשעה שיש בארץ פועלים ערבים המשוועים לעבודה. מאידך, יש להרשות את כניסתם של עולים בעלי הון אשר יפתחו ענפי תעשייה חדשים שיקלו על מצבם הקשה של הערבים.
בנוסף, בדו"ח הומלץ לבריטניה להגביר את הפיקוח על העלייה, לגרש עולים לא חוקיים, להגן על הפלאחים ולסייע להם.
בעקבות ממצאי שתי ועדות אלו (שו והופ-סימפסון) פורסם "הספר הלבן של פאספילד", שבו הציגה ממשלת בריטניה את מדיניותה לגבי ארץ-ישראל. החלטות הספר הן:
מבחינתו של הציבור היהודי-הציוני משמעותם של הצעדים הללו היו הקפאה של היישוב היהודי בארץ וחיסול התקוות הציוניות.
פרסום "הספר הלבן" עורר ביישוב ובמוסדותיו ביקורת קשה על מוסדות ההנהלה הציונית, שראשיה חיים ויצמן, פליקס ורבורג ואלפרד מונד המכונה "הלורד מלצ'ט" אשר התפטרו ערב פרסומו.