הכוח הלוחם המרכזי שעמד לרשות פיקוד המרכז היה אוגדת המילואים 146, בפיקודו של תת-אלוף משה פלד. האוגדה כללה שתי חטיבות שריון (חטיבה 205 וחטיבה 217) ובהן שלושה גדודי טנקים כל אחת, חטיבה ממוכנת (חטיבה 670) ובה גדוד טנקים ושני גדודי חרמ"ש, וכן גדוד סיור משוריין (גדס"ר 288) ואגד ארטילרי. אוגדה זו הועברה מידי פיקוד המרכז עם תחילת המלחמה: בבוקר ה-7 באוקטובר, לאור המצב הצבאי החמור שהתפתח בחזית רמת הגולן, הורה הרמטכ"ל דוד אלעזר לשגר את האוגדה לצפון. חטיבה 217 נשלחה לסיני. גדוד הטנקים של חטיבה 670 נלקח מן האוגדה ונשאר בפיקוד המרכז.
לאחר העברת אוגדה 146 צפונה עמדו לרשות הפיקוד היחידות העיקריות הבאות:
בעקבות הארכת גבולות הגזרה של הפיקוד לצפון ולדרום באו תחת פיקודו גם היחידות הללו:
לרשות הפיקוד הועמדו כוחות נוספים שונים, ובהם יחידות רגלים ונ"ט וגדודי ארטילריה ומרגמות.
היערכות פיקוד המרכז.
התרחיש העיקרי שלקראתו נערך פיקוד המרכז במהלך המלחמה היה ניסיונות פריצה מערבה אל מעבר לגבול של כוחות שריון ירדניים, עיראקיים ואחרים, וזאת כאשר לרשות הפיקוד עמדו כוחות שריון ותותחנים מועטים ביותר. הטקטיקה שננקטה הייתה שימוש בכוחות חי"ר רבים ככח נ"ט, להדיפת התקפת שריון אפשרית ממזרח.
לצורך התמודדות עם פלישה אפשרית ממזרח ערך פיקוד המרכז שלוש חטיבות מצפון לדרום:
גדוד השריון הפיקודי 182 הוצב בעורף הג'יפתליק. חטיבה 9100 החדשה, שהתארגנה במישור אדומים, נפרסה כדי לתגבר את מערכי ההגנה לאורך הציר מיריחו לירושלים והציר מיריחו לרמאללה, שגם דרכו ניתן היה לתקוף את ירושלים.
ארבעה גדודי חיל משמר של חטיבת ירושלים הועברו תחת פיקוד הממשל הצבאי בשטחים לצורך פעילותו שם.
חיילי החטיבות בפיקוד המרכז נערכו במתכונת של "יחידות מתאבדים" החמושים בנשק נ"ט לבלימת פריצה של כוחות אויב ממזרח. נתפסו משלטים בפתחי הצירים העולים מבקעת הירדן לגב ההר. נבנו ביצורים, מכשולים ועמדות לטנקים, נחפרו תעלות נ"ט והונחו שדות מוקשים נ"ט נרחבים. כמו כן תירגלו הכוחות עריכה של התקפות נגד מקומיות.
סיום הכוננות בחזית ירדן.
במהלך המלחמה אירעו חדירות מעטות של מחבלים לגזרת פיקוד המרכז. ערי יהודה ושומרון נותרו שקטות. בשלהי המלחמה, כאשר התברר סופית שירדן לא תפתח חזית שלישית מול ישראל, החל המטה הכללי להעביר יחידות של פיקוד המרכז לחזיתות הלחימה, בעיקר לסיני. חטיבה 9100 הוצאה כולה מפיקוד המרכז: שני גדודים שלה ירדו לחזית הדרום, והגדוד השלישי עם מפקדת החטיבה נשלח לחזית הצפון. שני גדודים של חטיבת הבקעה הועברו לחזית הדרום: גדוד צנחנים במילואים הצטרף לחטיבת צנחני המילואים (חטיבה 247), וגדוד הסיור חרוב הצטרף לכוחות אוגדה 162. גם כוח חטיבתי 99 הועבר ממרחב אילת לחזית הדרום.
שוד ימי במצר מלאקה
שוד ימי במצר מלאקה מהווה איום על בעלי אוניות וספנים המשיטים ספינות לאורך נתיב המים בן ה-800 קילומטרים. שודדי ים תקפו ספינות בנתיב זה כבר במאה ה-15, והם פועלים בו גם כיום. על פי ה-IMB (הלשכה הימית הבינלאומית - International Maritime Bureau) הצליחו סיורים ימיים מתואמים של אינדונזיה, מלזיה וסינגפור, ואבטחה משופרת על כלי השיט לצמצם במידה משמעותית את השוד הימי בשנים האחרונות.
הגאוגרפיה של מצר מלאקה מסייעת למלאכתם של שודדי הים. המצר היה, ועודנו מעבר ימי חשוב בין הודו לסין, שנעשה בו שימוש רב לתעבורה ימית מסחרית. בתקופה המודרנית התרחב השימוש בו והוא הנתיב בו עובר הסחר בין אירופה, ויצואניות הנפט של המפרץ הפרסי לבין הנמלים השוקקים של מזרח אסיה. המצר צר, כולל אלפי איונים, ונשפכים אליו נהרות רבים, תנאים אידיאליים לשודדי ים להתחבא ולהתחמק מהניסיונות ללכוד אותם.
היסטוריה.
שוד ימי במצר מלאקה בנוסף לאינטרס הכלכלי המניע את השוד הימי הייתה גם כלי פוליטי חשוב. שליטים הסתמכו על שודדי הים באזור על מנת לחזק את שלטונם. דוגמה אחת היה הנסיך מפלמבנג (עיר היסטורית בסומטרה), הסולטאן פראמסוורה (Parameswara; 1414-1344). הנאמנות של הפירטים מבני האוראנג לאוט (Orang Laut) לפראמסוורה מנעה משליטים סמוכים לכבוש שטחים מממלכתו ובסופו של דבר הוא ייסד את סולטנות מלאקה. בין המאה ה-15 למאה ה-19 שיחק המצר תפקיד מרכזי במאבקי הכוח הפוליטיים של דרום-מזרח אסיה. מלבד המעצמות המקומיות כללו השחקנים גם מעצמות קולוניאליות כדוגמת פורטוגל, הולנד, ובריטניה. שרידים לנוכחות אירופאית זו, מצויים כיום בקברים התת-מימיים של כלי שיט שאבדו בסופות, במעשי שוד ימי, בקרבות וכתוצאה מספנות גרועה. אלו מפוזרים בייחוד בים סין הדרומי ובמצר מלאקה.
כאשר הגיעו מתיישבים אירופאים לאזור במאה ה-18 וה-19 התגבר השוד ימי במצר. הסיבה העיקרית להגעת האירופאים הייתה הרצון לשלוט על המסחר המשתלם בתבלינים. צ'ארלס קורן (Charles Corn) מחבר הספר "ניחוחות גן העדן: סיפור המסחר בתבלינים" ("The Scents of Eden: A Narrative of the Spice Trade") כתב כי "תבלינים הניעו את הכלכלות בעולם באותם ימים כפי שנפט מניע אותם כיום".
התעבורה המסחרית המתגברת שעברה במצר ומצבם הכלכלי המעורער של התושבים המקומיים הניעו רבים לעסוק בשוד ים. בשוד ימי השתמשו לעיתים כצורה של התנגדות פוליטית לקולוניאליזם. מרבית שודדי הים היו מבני הלאנון (Lanun) במאלאית: "שודד", ילידים שחיו בכפרים לאורך החופים. שודדי ים סינים, שגורשו מסין של שושלת צ'ינג השתתפו גם הם בשוד ספינות סוחר.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 החליטו בריטניה והולנד, המעצמות הקולוניאליות ששלטו באזור, לחסל את השוד ימי הגואה. הם סימנו קו הפרדה לאורך המצר, כשכל צד אחראי למלחמה בשודדי הים בצד שלו של קו ההפרדה. קו הפרדה זה נהיה ברבות הימים הגבול בין מלזיה לאינדונזיה במצר. פטרולים תכופים וטכנולוגיה ימית טובה יותר בנוסף לשיפור ביציבות המדינית ובתנאים הכלכליים באזור, אפשרו למעצמות האירופאיות להפסיק את השוד הימי באזור עד לשנות ה-70 של המאה ה-19.
שוד ימי מודרני במצר מלאקה.
רקע.
כ-40% מהסחר העולמי עובר כיום במצר מלאקה, בעיקר נפט מהמפרץ הפרסי לסין ולכלכלות המשגשגות האחרות של דרום-מזרח אסיה ומוצרים מוגמרים מהן למזרח התיכון ולאירופה. כ-50,000 ספינות עוברות במצר מדי שנה. הכמות הגדולה של הספינות העוברות דרך המרחב המצומצם של מצר מלאקה (בנקודה הצרה ביותר מגיע רוחב המצר ל-2.8 ק"מ בלבד) מקילה על פירטים לאתר קורבנות פוטנציאליים.
בתחילת המאה ה-21 החמירה בעיית השוד הימי במצר מלאקה. ב-2004 התבצעו בעולם 325 תקיפות וניסיונות תקיפה של שודדי ים, מתוכן התבצעו תשעה במים הטריטוריאליים של מלזיה, שמונה במים הטריטוריאליים של סינגפור ו-93 במים הטריטוריאליים של אינדונזיה. אופי התקיפות נע משוד מזומן ורכוש אישי של ספנים, שוד הסחורות שבבטן הספינות, גנבת חלקי מנועים, ועד חטיפה מאורגנת תמורת דפי כופר. ב-2005 הוסיפה חברת החיתום לוידס של לונדון אזור זה לרשימת אזורים בסיכון מלחמתי, הכרזה שהוסיפה עוד אחוז לפרמיה על ביטוח המטען העובר במצר. אבל בסופו של דבר סך כל הנזקים הישירים משוד ימי והנזקים העקיפים (עליית דמי הביטוח והוספת אמצעי אבטחה לספינות) היו מוגבלים ביחס לסך הסחר שעבר במצר, והם לא הרתיעו את חברות הספנות.
שודדי הים המודרניים.
שוד ימי מודרני מסווג לשלוש קטגוריות:
הלחימה בשוד הימי.
בתגובה להגברת מעשי השוד הימי הגבירו שלוש מדינות האזור, אינדונזיה, מלזיה וסינגפור את המאמצים לפטרל במצר באמצעות מטוסים וספינות על מנת לרסן את השוד הימי, ואחר כך הצטרפו אליהם תאילנד והודו העושה שימוש במל"טים. סינגפור הייתה מעוניינת בתמיכה בינלאומית במאמצים אלו, אבל מלזיה ואינדונזיה התנגדו להתערבות בינלאומית. על פי דיווחי הלשכה הימית הבינלאומית מרבית הפירטים באזור הם מאינדונזיה, אם כי מבין מדינות האזור דווקא הצי האינדונזי הוא המצויד פחות מאחרים להילחם בשוד הימי. המאמצים נשאו פרי והמגמה החלה להתהפך. ב-2005 דיווחה הלשכה הימית הבינלאומית על 79 מקרי תקיפה וב-2006 על 50. באותה שנה ביטלה לוידס את ההכרזה על המצר כאזור בסיכון מלחמתי. באוקטובר 2007 דיווחה הלשכה שאינדונזיה ממשיכה להיות האזור שבו מתרחשים מעשי התקיפה הרבים ביותר של שודדי ים, 37 מאז ינואר 2007, אם כי מדובר בשיפור מול תשעת החודשים המקבילים ב-2006.
חלק בירידה בכמות מעשי השוד הימי נובע מסיבות אחרות. כך למשל חלק משודדי הים שפעלו במצר הגיעו ממחוז אצ'ה שבקצה המערבי של סומטרה. במשך 30 שנה התנהל מאבק בין ארגון מוסלמי בדלני לבין השלטון המרכזי של אינדונזיה. המאבק בודד את אצ'ה ופגע קשה בכלכלתה. בייאושם פנו אנשים מאצ'ה לשוד ימי כדרך להתפרנס וגם לממן רכישת נשק. אבל ב-2005 חתמו הצדדים על הסכם שלום והחיים באצ'ה שבו להיות נורמליים ואתם גם נפתחו הזדמנויות תעסוקה מסוכנות פחות.