גם בהלכה קיימת הסתייגות מציד לשם ספורט. הרמ"א פוסק: "ויש אומרים אף בחול אסור לצוד ב[עזרת ]כלבים משום מושב לצים". דברים חריפים בעניין כתב הרב יחזקאל לנדא, רבה של פראג ומגדולי הפוסקים בחציה השני של המאה ה-18 בשו"ת "נודע ביהודה". הוא אמנם מתיר ציד מעיקר הדין, וכותב שאין בדבר משום צער בעלי חיים, מכיוון שציד הוא בכלל צורכו של בן אדם, אך הוא מסתייג מאוד מציד ספורטיבי: .
צייד
זרם תודעה
דור הביט
המונח דור הביט מתאר זרם בספרות ובשירה אשר החל בארצות-הברית בתחילת שנות החמישים. את המונח טבע ב-1948 הסופר ג'ק קרואק, והוא זכה לפרסום שהחדיר אותה לשפה המדוברת, במאמר שפרסם ג'ון הולמס ב-1952 ב-The New York Times Magazine וכותרתו "זהו דור הביט".
כתיבת דור הביט מאופיינת על ידי כתיבה חופשית ואסוציאטיבית, בשפת דיבור, אשר כותביה כותבים את כל אשר על דעתם ונמנעים מלערוך תיקונים בטקסט (הטכניקה החד-טיוטתית). היא מאופיינת לעיתים על ידי גישה אנטי ממסדית. היוצרים המרכזיים בזרם זה היו ג'ק קרואק, ויליאם ס. בורוז, אלן גינסברג ולורנס פרלינגטי.
הסיפור הקלאסי הוא על הכתיבה של הרומן "בדרכים" על ידי ג'ק קרואק, שכתב ב-1952 את הספר ברציפות על גבי מגילה ארוכה, כדי שלא להיכנע להסחת הדעת של החלפת דפים בכתיבה רגילה. קרואק האמין כי "המחשבה הראשונה היא המחשבה הטובה" ולכן לא שכתב, לטענתו, את הטקסט.
תגובות נגד לתנועה.
החופש יוצא הדופן שנקטו בו כותבי דור הביט היה היפוך של השירה האמריקאית באותה תקופה, שהצטיינה במבני משקל מסורבלים וכבדות ראש. שירה נכתבה בדרך כלל על ידי אנשי האקדמיה לספרות והצטיינה בהישענות על העבר ובשפה שירית מליצית ורוויה. האקדמיה האמריקנית נלחמה בחירוק שיניים מול השירה נטולת הרסן שנכתבת על ידי יוצרי שוליים ושנים רבות לא הכירה בכותבי הביט. בזמן אמת, קיבלו הביטניקים תגובות צוננות מהמבקרים שכינו אותם בין השאר, "משוררים של שערי עיתוני הסופ"ש".
אחת מתגובות הנגד נכתבה על ידי האינטלקטואל נורמן פודהורץ, לימים עורך כתב העת "קומנטרי". ב-1958 הוא כתב מאמר בשם "להגן על התרבות נגד הברברים": "יש צעקה מובלעת בספרו של ג'ק קרואק: הרוג את האינטלקטואלים המסוגלים לשוחח ברהיטות, הרוג את אלה היכולים לשבת חמש דקות רצוף על כיסאם (...) הבוהמיינים הבורים הללו אויבים את התרבות, סוגדים לפרימיטיביות, לאינסטינקטים, לאנרגיות ולדם".
בריאיון לווילג' ווייס ענה גינסברג: "פודהורץ לא כותב פרוזה, הוא לא יודע היאך לכתוב פרוזה ועל-כן אינו יכול להכיר את הבעיות של כתיבת פרוזה או שירה. פודהורץ איבד מגע עם המאה העשרים, הוא כותב עבור קוראי המאה השמונה עשרה".
על אף הביקורת זכתה שירת הביט להצלחה רבה מבחינת מכירות. ספרי שירה נמכרו לפתע במאות אלפי עותקים. כיום הם נחשבים לקלאסיקה אמריקאית מודרנית. דור הביט הצליח ברקיע תולדות הספרות לתקופה קצרה יחסית אך לדעת רבים הותיר את חותמו על ידי תיאור שאין שני לו במקוריות, באמינות ובביקורתיות של תקופה מיוחדת בתרבות האמריקנית.
וכך כתב חוקר השירה אלן ג'ופרואה בהקדמה ל"נהמה", קובץ תרגומים לשירת הביט שפורסם בשנת 1967 (תרגום: דן עומר, הוצאת י. מרכוס): "הקריאה הפומבית של שיריהם מצאה בכל הערים האמריקניות הצלחה חסרת תקדים. כמובן, שהעיתונות הגיבה מיד למרידתם. בארצות הברית כבאירופה כיסתה אותם זו בהעלבה ועלילות שווא (...) בפעם הראשונה, פיזר מרד זה את החוג-המסורתי של "המעטים המאושרים", הוא הזיז את ההרגלים המעוקרים של חובבי שירה בודדים והשיב לחיים את התגובות ההמוניות לשירה". את ההקדמה סיים ג'ופרואה במילים: "ניתן להאשים אותם בכל הפשעים, מלבד אחד שאי אפשר לסלוח למשורר, הפשע לעקור את השירה מהחיים".
מקור השם.
"אלן גינסברג מספר שהשם ניתן לקבוצה על ידי קרואק בשיחה אגבית, שבה צצה השאלה "איך נקרא לשירה שלנו?", והוא השיב בשליפה Beat Poetry, בעקבות מילת סלנג שנלקחה מעולם הסמים. פירוש המילה ביט הוא שבור ורצוץ, או בהקשר של סמים "גמור" או "מחוק". השם מעיד על שירה תשושה וחבולה, אך קרואק ניכס אותו כדי לבטא קצב (Beat) וגם מצב של מבורכות אלוהית (Beatific)".
הביטוי ביטניק נטבע רק ב-1958 כתשלוב בין המילים "ביט" ו"ספוטניק", הלוויין הסובייטי ששוגר לחלל. המילה "ביטניק" הייתה כינוי גנאי לנערים מזוקנים וצמאי חופש, המשתמשים בסמים ובאלכוהול, ושהוריהם או מנהלי בית הספר חששו כי יהפכו לקומוניסטים.
החופש, הפוליטיות וגילם הצעיר של הביטניקים יהוו שנים אחר כך מודל לתנועת-נגד: למשל, ההיפים בשנות השישים והפאנקיסטים בשנות השבעים.
ביטניקים מהחצי השני של המאה ה-20 והלאה.
באופן עקרוני, חלק נכבד של הספרות של ימינו מושפע מן הכתיבה הביטניקית וכן גם הכתיבה לקולנוע. הביטניקים העניקו לספרות חופש וקלילות שלא היו קיימים בה קודם. ישנם מספר יוצרים אשר יצירותיהם מושפעות ישירות מן הביטניקים של אז, ביניהם ארווין וולש, ברט איסטון אליס, דן פנטה (בנו של הסופר ג'ון פנטה), מקס ברי ולוק דייוויס. בישראל ניתן למנות בין השאר את היוצרים איתמר בן כנען, אסף גברון, גלעד מאירי ודור טוקר. בקולנוע ניתן להזכיר את הרמוני קורין, מיסטי מונדי, ג'יימס מרנדינו, גרג אראקי, אנדרו וורן וג'ורדן סוסמן. יוצרים אלו לא רק מושפעים טכנית מן הביטניקים אלא גם עוסקים בנושאים דומים: פשע, סמים, סטיות מיניות, אנארכיה והרבה הומור שחור וציני.
בשנת 2021 יצאה אנתולוגיה מקיפה לשירת הביט בעברית.
ספרים בעברית.
שירה:
בלארוסית
בלארוסית היא שפה סלאבית מזרחית מקבוצת השפות הסלאביות במשפחת השפות ההודו־אירופיות וככזו היא קרובה לאוקראינית, רותנית (רוסינית), פולנית (בגלל השפעת הפולנית בתקופת האיחוד הפולני-ליטאי) ורוסית. הבלארוסית מדוברת בפי כ-6 מיליון בני אדם ברחבי העולם. בהיותה השפה הרשמית של בלארוס, מדוברת הבלארוסית בפי 7,905,000 בני אדם במדינה המהווים 98% מהאוכלוסייה שהם גם דו לשוניים עם הרוסית.
היסטוריה.
הבלארוסית העתיקה (בבלארוסית: "Старабеларуская мова", ברוסית: "Западнорусский письменный язык") הייתה השפה הרשמית בדוכסות הגדולה של ליטא ובשפה זו נכתבה חוקתה. בתקופת רוסיה הצארית ובימי האימפריה הרוסית הייתה הבלארוסית לשון איכרים, ולא שימשה את המעמד המשכיל. לכן, במהלך המאה העשרים, חל פיחות במעמדה ובתפוצתה בחינוך, במוסדות ציבור ובתקשורת לטובת הרוסית, בין היתר גם בגלל המדיניות הממשלתית שהעדיפה את הרוסית. בנוסף, שלטונות ברית המועצות ערכו במהלך המאה העשרים מספר רפורמות בשפה, כדי לקרב את אוצר המילים שלה, את הגייתה ואת אופן כתיבתה לאלה של הרוסית. כיום, ממשלת בלארוס מכירה רק בבלארוסית הסובייטית כשפה הרשמית, בעוד חלק ניכר מאתרי האינטרנט של תנועות האופוזיציה והבלוגרים משתמשים בבלארוסית המסורתית מלפני הרפורמות (נקראת גם "טרשקביצה", "Тарашкевiца" – על שם מחבר ספר הדקדוק האחרון לפני הרפורמה של שנת 1933) ותומכים בהשבתה. גם לוויקיפדיה הבלארוסית יש כיום שתי גרסאות מתחרות - ו.
שיטות כתיבה.
הבלארוסית נכתבת באמצעות האלפבית הקירילי, אך קיימת גם מסורת כתיבה באמצעות האלפבית הלטיני, שנקראת "בֶלַארוּסְקַאיַה לַצינְקַה" ("Беларуская лацінка" או "Biełaruskaja Łacinka").
השימוש באלפבית הלטיני.
"כרוניקה בּיכוֹבְצַה" (1550 — 1570; "כרוניקה של בּיכוֹבֶץ", בבלארוסית העתיקה: "Kronika Bychowca") הוא המקור הכתוב הראשון, שנכתב בבלארוסית העתיקה בכתב הלטיני. השימוש הרחב באלפבית הלטיני בשפה הבלארוסית התחיל במאה השבע עשרה על ידי הבלארוסים הקתולים, וזה במקביל לשימוש על ידם באלפבית הקירילי. במאה השמונה עשרה נכתבו כמה יצירות ספרות בלארוסיות בשימוש מעורב בשני האלפביתים. במאה התשע עשרה השתמשו בכתב הלטיני בעיקר הסופרים הבלארוסים, שהייתה להם זיקה לתרבות הפולנית. בכתב הלטיני השתמש העיתון הבלארוסי "מוּז'יצְקַאיַה פּרַאודַּה" ("Mużyckaja prauda"), שיצא לאור בשנים 1862 — 1863. בתחילת המאה העשרים העיתונים המעטים שיצאו לאור בשפה הבלארוסית, השתמשו לרוב באלפבית הקירילי, אך היו מקרים, כאשר בעיתון אחד מאמרים הודפסו במקביל בשני האלפביתים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 השימוש בכתב הלטיני נאסר על ידי השלטון ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של בלארוס, אך בבלארוס המערבית, שבאותה תקופה הייתה שייכת לפולין, כ-35% מהעיתונים השתמשו באלפבית הלטיני.
לאחר התפרקות ברית המועצות והקמת בלארוס העצמאית, במיוחד עם תחילת עידן האינטרנט, השימוש בכתב הלטיני חודש, אך עדיין רוב דוברי השפה משתמשים באלפבית הקירילי.
השימוש באלפבית הערבי על ידי הטטרים.
לפני מאות שנים נכתבה הבלארוסית גם באלפבית הערבי על ידי הטטרים המוסלמים, שהתיישבו בבלארוס.
מצפה עזריאלי
בעיית האינדוקציה
בעיית האינדוקציה היא בעיה פילוסופית, ששורשיה נעוצים עוד בעת העתיקה. את הטיעון בצורתו המפורסמת כיום הציג הפילוסוף הסקוטי דייוויד יום.
הטיעון מראה שכל הצדקה לוגית של האינדוקציה משתמשת בעצמה באינדוקציה. כלומר, היא כבר מניחה במוּבלע שאינדוקציה היא שיטת היסק תקפה, ולכן היא מעגלית.