סוזן הוכשטיין, רות חשין, איתן איזמן, מנזה אייכלר, אהרן אפלפלד, יהושע מצא, יצחק קופ, עאדל דאהר מוחמד שרבאתי, אפרים חזן, מרדכי אליאב, רות גביזון, רפאל קטן.
תשע"ז (2017).
אליהו גבאי, איתי זמרן, דוד בלומברג, יחזקאל פוגל, הרב עדין אבן-ישראל (שטיינזלץ), חנה הנקין, מרדכי עדיקה, נחום ויסמן, עליזה ששון, איה אברהמוב, חליל אבו דאלו, מנחם רון וכסלר, שלום רוזנברג, שלמה קוטלר.
תשע"ח (2018).
רות אלון, יוסף הטב, פנינה עין מור, משה שלזינגר, חיים פרקל, שלום קדוש, ציפורה רון, אבי ריבקינד, גבריאל ברקאי, אסתר קליין, ישראל מימרן, דניאל טרופר.
תשע"ט (2019).
יצחק ביר, ציון ברוך, מנחם הכהן, מרים אינדיג, מאיר בקשי, יעל להמן, פנחס אמיתי, אהרון הכהן, ישראל קצובר, יוסף בודנהיימר, משה יהודה קרפפן, יגאל שפרן, שפרה ספרא, מרדכי יונה.
תש"פ (2020).
יהורם גאון, יעקב זרם, יוסי שכטר, תמר פרץ, קלמן סמואלס, שמואל גוטליב, חיים כהן, מלכה ירום, יאיר גרין, הרב אליהו שלזינגר, איריין חנה פולק, אברהם שטיינברג, סולי אלישר, עליזה טובול.
תשפ"א (2021).
יונתן הלוי, שלמה מור יוסף, שמאי קינן, גאלב אבו נג'מה, נחמה פרושאור, דבורה שטיינברג, מאיר בן חמו, אליהו מזרחי, עזרא יכין, מלכה בינה, נתן גרינברג, שמחה רז, גילה פוס ואברהם לוי.
תשפ"ב (2022).
מרים בן דוד, משה בר-אשר, דניאלה גולן, אריה ויסמן, חיים זקן, ישראל גליס, יצחק ליפשיץ, הרב אליהו מדינה, מרים נאור, יהושע קרמר, גלילה רון־פדר-עמית ונדים שיבאן.
אסתמה של העור
כפר הנוער ויצו נחלת יהודה
כפר הנוער ויצו נחלת יהודה הוא כפר נוער בראשון לציון לכיתות ז'-י"ב.
הכפר מאגד בתוכו שלושה מוסדות - בית ספר לכיתות ז'-י"ב, פנימייה ומשק חקלאי. הוא פועל תחת השגחתם ומימונם של עליית הנוער (משרד החינוך) וויצו שווייץ.
כפר הנוער נוסד בשנת 1922 כמשק פועלות. עד לקום המדינה עסק הכפר בהכשרת נשים לקראת השתלבותן בהתיישבות העובדת. לאחר קום המדינה הפך לתיכון חקלאי ועסק בהקניית השכלה חקלאית. במוסד מתחנך נוער ישראלי וככל הפנימיות שינה המוסד את פניו עם כל גל של עלייה, נרתם לקליטת נוער עולה, בהשכלתו ובשילובו במדינת ישראל.
נכון ל-2021 לומדים בכפר כ-400 תלמידים, מתוכם כ-200 חניכי פנימייה. כמו כן, בכפר לומדים כ-70 חניכי תוכנית נעל"ה (נוער עולה לפני הורים) ממדינות חבר העמים. חניכי הכפר משתתפים בפרויקט למידה ייחודי שבמסגרתו כמות התלמידים בכל כיתה מוגבלת ל-25 תלמידים. הלמידה נעשית במסגרת סח"ח (סביבה חינוכית חדשה) שמשמעותה כיתות ומתקני לימוד חדשים ממוזגים וממוחשבים. רבים מחניכי הכפר לומדים לתעודת בגרות החקלאות, ונעזרים לשם כך במשק החקלאי שבכפר, הכולל לול תרנגולות, פינת חי, ענף גינון ונוי, ומרכז לחקלאות עירונית.
בפנימייה חוגים שונים, להקות מחול וזמר המופיעות בארץ ובעולם, חוגי ספורט, בריכה, חדר כושר וחדר מחשבים.
אשבול (יישוב)
קריסה קוואנטית
ירושלים בתקופה הממלוכית
העיר ירושלים הייתה תחת שלטון הממלוכים החל משנת 1260 ועד שנת 1516. תקופה זו בתולדות העיר חופפת את שנות שלטונם של הממלוכים בארץ ישראל. ירושלים הממלוכית הייתה עיר שולית מבחינה אסטרטגית, מדינית וכלכלית, ועם זאת בעלת חשיבות דתית גבוהה, הן עבור השלטון הממלוכי המוסלמי והן עבור היהודים והנוצרים.
השלטון בירושלים בתקופה הממלוכית היה נתון בידי פקידים שהיו אנשי דת והתרכזו בבניית מבני דת מוסלמיים בעיר. הפן המנהלי של העיר הוזנח, ואוכלוסייתה הייתה ברובה ענייה, וחיה בְּצִלָּם של ארמונות ומבנים מפוארים, ששימשו כמרכזי לימוד לתורת האסלאם. ירושלים היוותה מרכז חשוב של עלייה לרגל עבור שלוש הדתות, והתקיימו בה קהילות קטנות של נוצרים ויהודים, שאמנם סבלו מהגבלות רבות, אך זכו לזכויות הגנה מסוימות. רבים מהמבנים המפוארים בעיר העתיקה ובהר הבית נבנו בתקופה הממלוכית, והשפעתה של האדריכלות הממלוכית ניכרת בעיר עד היום. פרטי עיצוב ואדריכלות בסגנון ממלוכי משמשים את אדריכלי העיר בתקופה המודרנית על מנת ליצור "מראה ירושלמי".
רקע.
הממלוכים השתלטו בפועל על ארץ ישראל לאחר ניצחונם על המונגולים בקרב עין ג'אלות. לאחר הקרב, שהתחולל ב-3 בספטמבר 1260, הרג אחד הקצינים הממלוכים הבכירים, ביברס, את הסולטאן קוטוז והפך לסולטאן בעצמו. ביברס לא הקדיש תשומת לב מיוחדת לירושלים, אלא עסק בשנים הראשונות לשלטונו במיגור הצלבנים שנותרו בארץ ישראל. הוא נקט באסטרטגיה של הרס ערי החוף על מנת להקטין את כדאיות כיבושן בידי הצלבנים, שעלולים היו לשוב לארץ ישראל במסע צלב חדש. ירושלים נותרה כעיר פרזות לאחר שחומותיה נהרסו בשנת 1219. הממלוכים לא טרחו לשקם את חומותיה והדבר הוסיף למעמדה השולי בתקופה זו.
המקום היחיד בירושלים שבוצר היה המצודה המכונה כיום מגדל דוד. הדבר נעשה בשנת 1310, ובמצודה ישב חיל מצב ובראשו הנציב (נַאִיבּ). מנגד, סמוך להר הבית (בראשית התקופה באזור בית הספר אל עומריה ולאחר מכן סמוך לשער המשגיח), היה מעוזו של המושל לענייני דת (נט'יר אל-חרמיין - המשגיח על החרמים או הממונה על ההקדשים). הסמכויות השלטוניות נחלקו בין השניים. הנציב היה קצין צבא ומפקד חיל המצב. הוא היה אחראי על השלטת הסדר בעיר, על גביית המיסים ועל השירותים העירוניים (אספקת מים, תעלות ביוב ואיסוף אשפה), ואילו המושל לענייני דת היה ממונה על הר הבית, על כל מבני ההקדש (וקף) בירושלים ועל מערת המכפלה בחברון. לכאורה המפקד הצבאי היה בכיר מהמושל הדתי, אך למעשה היה השלטון בירושלים נתון במידה רבה בידיו של המושל הדתי, בשל החשיבות הרבה של מבני הדת בעיר ומקומם של אנשי הדת שראו בממונה על ההקדשים את הממונה הבלעדי עליהם. המושל הדתי אף גיבש כוח שיטור עצמאי (ראו גם ההיסטוריה של מעמד הווקף בירושלים).
ירושלים וארץ ישראל כולה נהנו בתקופת שלטון הממלוכים משקט יחסי. למעט פלישתו של גזאן המונגולי ב-1299, פשיטות של פטר הראשון מלך קפריסין בין 1365 ל-1369, השתלטותו של טימור לנג הטטרי על ארץ ישראל ב-1401, ומספר פשיטות של שבטים בדואים, לא ידעה הארץ מלחמות בתקופה זו. עבור הממלוכים היוותה ארץ ישראל, ובעיקר מישור החוף, שטח מעבר בין בסיס שלטונם במצרים למרכז בדמשק.
השלטון הממלוכי בארץ ישראל הסתיים בשנת 1516, עם כיבושה של הארץ בידי העות'מאנים, לאחר תבוסת הממלוכים בקרב מרג' דאבק. בסוף דצמבר 1516 נכנס הסולטאן סלים הראשון לירושלים ללא קרב, ותושביה קיבלו אותו בזרועות פתוחות.
סקירה מדינית, מנהלית וכלכלית.
מחד הייתה ירושלים של התקופה הממלוכית עיר זניחה בשולי האימפריה, חסרת חשיבות אסטרטגית ומרוחקת מדרך הדואר; מאידך, עלה והתקבע בתודעה האסלאמית מעמדה כעיר קדושה, השלישית בקדושתה לאסלאם, אחרי מכה ואל-מדינה. ספרות "שבחי ירושלים" משקפת היטב את מקומה של ירושלים בתודעה המוסלמית של התקופה, כפי שמדגימים דברי השופט מוג'יר א-דין:
לתפיסה זו של ירושלים כעיר קדושה אך זניחה מבחינה אסטרטגית היו מספר השלכות. אמנם ירושלים נשלטה, ככל עיר ממלוכית, על ידי מושל צבאי חילוני (נאיב), אך היה זה קצין בדרגה נמוכה. האיש החשוב בירושלים לאורך כל התקופה היה "הממונה על ההקדשים", איש דת, המכונה לעיתים בספרות בכינוי "המשגיח". רוב הנושאים במשרה זו פירשו אותה כפשוטה ובמובנה הצר, כלומר דאגו לבנייה ולשיפוץ של מבני דת בהר הבית ובסביבתו, ודאגו לרווחת אנשי הדת ותלמידי המדרסות. כל הכרוך בפיתוח לא-דתי של העיר נזנח בדרך כלל.
על פי החוק הממלוכי לא יכול היה בעל תפקיד להוריש רכוש לצאצאיו, היות שהרכוש נחשב כחלק מן המשרה. על כן, הדרך היחידה של בעל תפקיד ממלוכי לדאוג לצאצאיו הייתה באמצעות הקדשת רכושו להקדש (וקף, وقف) תוך מינוי בנו למנהל נכסי ההקדש, כך שיזכה לשכר ממנו. מבני דת ושירותי דת רבים בירושלים הוקמו בזכות הקדשים אלה. המקום המרכזי מבחינת חשיבותו ופיתוחו היה הר הבית וסביבותיו, ושם הוקמו מרבית המבנים המוקדשים.
מוסדות ההקדש ואנשי הדת היו פטורים מתשלום מסים, ובעיקרו של עול המיסים נשאו הקהילות הנוצריות והיהודים. במצב זה, שבו מיעוט של משלמי מיסים נשא בנטל, הייתה קופת העיר לרוב במצב מדולדל ביותר, שלא איפשר תחזוקה שוטפת ופיתוח עירוני. פיתוח פרויקטים לא דתיים, כמו אספקת המים בימי הסולטאן קאיתבאי, התבצע, בדרך כלל, על בסיס תקציבים מן השלטון המרכזי בקהיר.
ירושלים נחשבה מקום גלות, מעין מושבת עונשין לפקידים שמעלו, קצינים שנמנו עם חבורת סולטאן מודח, מפקדים שסרחו וכדומה. אנשים אלה, שכונו "בטאל" (בערבית: ﺑﻄﺎﻝ), היו במקרים רבים בעלי יכולת ביצוע מרשימה כך שתרומת כישרונם התבלטה יותר מזו של הפקיד הממונה מטעם השלטון. עקב החוסר המעשי בנוכחות אזרחית, ניתן להם חופש מסוים לעשות זאת. ה"בטאל" נענשו וביקשו לכפר על מעשם. בין סוגי הכפרה הנפוצים בירושלים היה בניית מקום קדוש או שיפוצו, והקדשת כתובת המבטאת את חרטת הבונה ותקוותו לכפרה. ה"בטאל" הגיעו לעיר מכל קצות האימפריה, והיו בעלי גישות שונות שתרמו לאווירה קוסמופוליטית בעיר, לפחות באופן יחסי לעיר שדה מוסלמית. האמירים (ראשי הצבא, השליטים) בנו והקדישו עוד ועוד מבני קודש, הרבה מעבר לצורך המעשי בעיר כה דלה, בעוד שצורכי החולין הוזנחו.
בשנות הדעיכה, במיוחד לאחר 1454 (פרט להפסקה בשנות שלטונו של קאיתבאי בין השנים 1468 ל-1496), גברו הסכסוכים בין הממונה על ההקדשים לבין מושל העיר החילוני, עובדה שהפקירה את העיר כליל לפשיטות שבטים בדואיים ולהזנחה ושיתוק של המערכות העירוניות כאספקת המים, ניקיון וכיוצא באלה.