מרויאמה הורה לרגימנט ה-16, שהיה בעתודה, להצטרף לנאסו באגף השמאלי. מהשעה 20:00 ב-25 באוקטובר ועד שעות הבוקר המוקדמות ב-26 באוקטובר, ערכו חיילי הרגימנט ה-16 ושרידי הרגימנט ה-29 מתקפות חזיתיות כנגד קווי האמריקנים, אך נהדפו פעם אחר פעם. אש נשק קל, מקלעים, מרגמות, ארטילריה ושימוש נרחב בקלע קופסה מתותחי 37 מ"מ הסבו ליפנים אבדות קשות. נאסו נהרג בשעות הראשונות של המתקפה, ועמו רוב הקצינים הבכירים בשטח, ובסך הכל נהרגו בחילופי האש כ-250 חיילים יפנים.
התקפתו של אוקה.
ב-26 באוקטובר בשעה 02:30 הגיע הכוח של אוקה לעמדות הקרב שלו בגדה המזרחית של המטניקאו ופתח במתקפה על קווי הנחתים. פלוגה F של הגדוד השני של הרגימנט השביעי, שהגנה על הקצה השמאלי של קו ההגנה, עמדה בחזית ההתקפה היפנית, אף על פי שנסוגה לעמדות הגנה על רכס לונגה, הצליחה להדוף שני גלי מתקפות חזיתיות, בעיקר הודות לשימוש בפגזי רסס בכינון ישיר. סמל ראשון מיטצ'ל פייג', מקלען בפלוגה, זכה בעיטור מדליית הכבוד על תפקודו בקרב, ועל סיועו בהדיפת המתקפה היפנית. בשעה 03:00 הצליחו חיילי הגדוד השלישי של הרגימנט הרביעי של אוקה לדחוק את פלוגה F מהרכס.
קצין המבצעים של הגדוד השני, מייג'ור אודל קונולי, אסף יחידה שמנתה 17 נחתים, חלקם טבחים, עובדי מטבח, וטכנאים, ויצא לכבוש את הרכס בחזרה מידי היפנים. ליחידתו הצטרפו פלוגות C ו-G של הנקן, ושרידי פלוגה F, ויחד הם תקפו את עמדות היפנים, לפני שיספיקו להתארגן. עד השעה 06:00 כבשה יחידתו של קונולי את הרכס בחזרה, ובכך תמה המתקפה של אוקה.
תוצאות הקרב.
נסיגה.
בשעה 08:00 הורה היאקוטאקה לכל היחידות לסגת. חיילי הדיוויזיה השנייה אספו את הפצועים ונסוגו לג'ונגל בשעות הלילה. האמריקנים פנו לקבור את אלפי גופות החיילים היפנים שהיו פזורות בשדה הקרב, בעיקר מול קווי הגדוד השני מזרחית למטניקאו.
חיילי האגף השמאלי של הדיוויזיה השנייה נסוגו לכיוון החוף המערבי של גוודלקנל, שם שכנה מפקדת הארמייה ה-17, וחיילי האגף הימני, בפיקודו של טושינורי שוג'י, נסוגו לקולי פוינט (Koli Point), מזרחית למתחם לונגה. במהלך הנסיגה מתו רבים מחיילי הדיוויזיה השנייה מתשישות, לאחר שאספקת המזון אזלה מספר ימים לפני כן, ורבים נקברו בצידי דרך מוריאמה.
היחידות המובילות של הדיוויזיה השנייה הגיעו למפקד הארמייה ה-17 בכפר קוקומבונה ב-4 בנובמבר, ובאותו יום הגיעו חיילי האגף הימני לקולי פוינט. בשלב איבדה הדיוויזיה השנייה את היוזמה ההתקפית, ואבדות רבות, מחלות, תשישות ומחסור באספקה ובמזון אילצו אותה לעבור למגננה את סוף המערכה על גוודלקנל. בנובמבר תקף כוח אמריקני את כוחו של שוג'י בקולי פוינט ואילץ אותו לסגת לקוקומבונה, תוך שהוא תוקף אותו לאורך כל הדרך. מעל 1,000 חיילים יפנים נהרגו במהלך נסיגה זו.
קרב איי סנטה קרוז.
בזמן שתקפו חייליו של היאקוטאקה את מתחם לונגה, נעו נושאות מטוסים וספינות מלחמה יפניות נוספות לכיוון איי שלמה הדרומיים. משם, קיוו היפנים, יוכלו לפגוש ולהשמיד כל כוח ימי של בעלות הברית (ובעיקר של ארצות הברית) שעשה דרכו לגוודלקנל בעקבות התקפתו של היאקוטאקה. נושאות המטוסים של בעלות הברית באזור, שעברו לפיקודו של אדמירל ויליאם הלסי, קיוו אף הן לפגוש ביפנים. הלסי החליף את גורמלי ב-18 באוקטובר בפיקוד על כוחות בעלות הברית בדרום האוקיינוס השקט.
שני הכוחות הימיים נפגשו והתעמתו בבוקר 26 באוקטובר, במה שנקרא לאחר מכן קרב איי סנטה קרוז. לאחר מספר התקפות אוויריות משני הצדדים נאלצו בעלות הברית לסגת מהאזור לאחר אובדן נושאת המטוסים הורנט ונזק כבד לנושאת המטוסים אנטרפרייז. נושאות המטוסים היפניות נאלצו לסגת גם הן בשל אובדן מטוסים רבים ונזק שנגרם לשתיים מנושאות המטוסים. אף על פי שבמונחים של נזק שנגרם השיגו היפנים ניצחון טקטי, אובדן המטוסים וצוותיהם היה בלתי הפיך עבור היפנים, בעוד שמספר המטוסים וצוותי האוויר שאיבדו בקרב היה נמוך בקרב בעלות הברית, ונתן להם יתרון אסטרטגי ארוך-טווח.
השלכות הקרב.
אף על פי שנחלו תבוסה בקרב על שדה הנדרסון, לא איבדו היפנים תקווה לכבוש בחזרה את האי. מיד בתום הקרב החלו הצבא היפני הקיסרי והצי הקיסרי בהכנות להעברת שאר הדיוויזיה ה-38 ואת דיוויזיית הרגלים ה-51 לגוודלקנל, במטרה לערוך מתקפה נוספת על שדה הנדרסון בנובמבר 1942.
היפנים תכננו להפגיז את שדה הנדרסון באמצעות אוניות מערכה בזמן שאוניות תובלה תפרוקנה חיילים וציוד באי. בזמן שאוניות המערכה התקרבו לגוודלקנל, הפליגו אוניות בעלות הברית ליירטן, ובקרב שהתפתח בין ה-13 בנובמבר ל-15 בנובמבר, שנודע בשם הקרב הימי על גוודלקנל, הצליחו בעלות הברית להדוף שני ניסיונות הפגזה על שדה הנדרסון, והשמידו כמעט את כל אוניות התובלה שנשאו את חיילי הדיוויזיה ה-38. לאחר שנכשל ניסיון התגבור לאי, הודה הפיקוד העליון בתבוסה בגוודלקנל, ועד השבוע הראשון של פברואר 1943 פינה את שרידי הארמייה ה-17 מהאי. לאחר הניצחון בקרב גוודלקנל, המשיכו בעלות הברית בהתקדמותן במעלה אסיה והאוקיינוס השקט, עד כניעת יפן באוגוסט 1945 וסוף מלחמת העולם השנייה.
מאיאק
מאיאק (ברוסית: Маяк; תרגום - מגדלור) הוא אחד ממתקני הגרעין הגדולים ביותר ברוסיה. שוכן בעיר אוזיורסק, במחוז צ'ליאבינסק. מאיאק הוא מפעל הפלוטוניום העיקרי ברוסיה והספק העיקרי של חומר זה לתעשייה הצבאית והאזרחית במדינה. מאיאק הוא בעצם מכון למחזור חומרים גרעיניים מכלי נשק גרעיניים מיושנים, שאינם עוד בשימוש. המפעל מעסיק כ-15,000 איש ומתפרס על פני שטח של 90 קילומטרים רבועים. האתר נמצא 150 ק"מ דרום מזרח ליקטרינבורג בין העיירה קסלי 72 ק"מ צפון מערב לצ'ליאבינסק. מאיאק נודעה בעבר כצ'ליאבינסק-40 וצ'ליאבינסק-65.
המפעל קולט פסולת גרעינית ממפעלי גרעין אחרים ומצוללות גרעיניות שהתיישנו. בעקבות תאונה חמורה שאירעה ב-1957 הקרקע והנהר הסמוך זוהמו קשות. כאשר הערכות מדברות על כחצי מיליון איש שנחשפו לקרינה באזור הרי אורל.
היסטוריה.
מאיאק נבנה בשנים 1945–1948, בחיפזון רב ותחת חשאיות מוחלטת, לצורך קידום תוכנית הגרעין הסובייטית. מטרתו העיקרית של המתקן הייתה הפקת פלוטוניום עבור הנשק הגרעיני הסובייטי. לצורך זה נבנו 5 כורים גרעיניים. לאורך השנים דווח על זיהום קשה של הנחלים הסמוכים הנשפכים לנהר אוב והאגמים, שזוהמו במים שזרמו מהמתקן. המתקן נמצא תחת ביקורת כבדה בשל הנזק הסביבתי שהוא גורם. ידוע שכל עובדי הכור בשנות ה-50 וה-60 סבלו מהשפעות הקרינה הרדיואקטיבית.
האתר היה יעדו של טייס ה-CIA פרנסיס גארי פאוורס בעת טיסתו מעל המתקן במאי 1960. המטוס הופל והטייס נשבה על ידי הסובייטים במשבר מטוס הריגול U-2.
כיום המתקן מפיק טריטיום ורדיונוקליד וחדל מהפקת פלוטוניום.
תאונות ותקריות.
אסון קישטים.
ב-27 בספטמבר 1957, תקלה במערכת הקירור של הכור הביאה לפיצוץ לא גרעיני במתחם הגרעיני, בעוצמה של 75 טון טנ"ט (310 ג'ולים) שגרמה לפליטה אדירה של חומרים רדיואקטיביים. כ-200 מתו כתוצאה מחולי שנגרם בשל הקרינה, 10,000 איש פונו מבתיהם ו-470,000 איש נחשפו לקרינה. בסולם הבינלאומי לאירוע אטומי ורדיולוגי האסון דורג בדרגה 6, שמשמעותו תאונה חמורה. היה זה האסון הגרעיני הראשון שסבלה ממנו ברית המועצות והגדול ביותר בעולם, עד אסון צ'רנוביל. במשך 40 שנה דבר התקרית לא נחשף והסובייטים לא דיווחו אודותיו לעולם, כאשר כל שמועה בנושא נדחתה על ידם על הסף. ב-1992, הפדרציה הרוסית הודתה רשמית בדבר התקרית וכי היא אכן קרתה.
הוגו בניוף
הוגו בניוף (באנגלית: Victor Hugo Benioff; 14 בספטמבר 1899 - 29 בפברואר 1968) היה סייסמולוג ופרופסור במכון הטכנולוגי של קליפורניה. הוא זכור בעיקר בשל מחקריו על מיפוי רעידות אדמה בעומק האוקיינוס השקט.
סייסמולוגיה.
לאחר שסיים את לימודיו במכללת פומונה (Pomona College) שאף בניוף בתחילה להיות אסטרונום, וב-1921 הוא החל לעבוד במצפה הכוכבים של הר וילסון. כשהבין שתחום זה מחייב עבודה בלילה ושינה ביום, הוא עבר במהירות לסייסמולוגיה. הוא הצטרף למעבדה הסייסמולוגית ב-1924 וקיבל את הדוקטורט שלו מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה ב-1935.
בניוף נחשב גאון בתכנון של מכשירים למדידת רעידות אדמה. אחד המכשירים הראשונים שלו, שנוצר ב-1932, היה הסייסמוגרף של בניוף, החש בתנודות של כדור הארץ. מפורסם לא פחות הוא מכשיר המתח של בניוף הרושם את התמתחות פני כדור הארץ. אחד ההישגים האחרונים שלו היה שיפור בסייסמוגרף שלו שאפשר לסייסמולוגים לקבל מידע על הגורמים לרעידות אדמה בעומק רב.
בניוף הבחין שהמקור לרעידות אדמה מצוי באזור הפחתה עמוק מתחת ללוח הטקטוני כשהוא מתרחק משקעים אוקייניים. הוא הבין מתוך מיקומם של מקורות רעידות האדמה כי הם מציינים את המיקום של חלק הלוח הטקטוני שכבר עבר הפחתה. משום כך מכונה תחום מוקדן של רעידות אדמה באזור הפחתה אזור בניוף על שמו.
מוזיקה.
מתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 עבד בניוף על יצירת כלי נגינה אלקטרוניים, בייחוד פסנתר, כינור וצ'לו. הוא עסק בפיתוח כלי נגינה אלו כל חייו, מתוכם כ-20 שנים יחד עם הפסנתרנית רוזלין טורק וכמו כן, לקראת ערוב ימיו עם חברת הפסנתרים של בלדווין.
פרקי דרבי יוסי
1907 ברוסיה
1907 ברוסיה הייתה שנה ה-294 מתחילת שליטת שושלת רומנוב במדינה. במהלך השנה הממשל הצליח להביס באופן סופי את הפעילות המהפכנית שהחלה עוד בשנת 1905 - מהפכת 1905.
ארלנגן