ג'נקינס קובע כי ההתלכדות היא זרימת התוכן על פני אמצעי מדיה מרובים, שיתוף פעולה בין מספר רב של תעשיות מדיה, והתנהגות הנדידה של קהל התקשורת. התלכדות מדיה היא לא רק שינוי טכנולוגי או תהליך טכנולוגי, משמעותה גם שינויים בתוך פרדיגמות תעשייתיות, תרבותיות וחברתיות המעודדות את הצרכן לחפש מידע חדש. התלכדות היא האופן שבו צרכנים מתקשרים עם צרכנים אחרים ברמה חברתית ומשתמשים באמצעי המדיה השונים על מנת ליצור חוויות חדשות, צורות חדשות של מדיה ותוכן שמחבר אותנו מבחינה חברתית, ולא רק לצרכנים אחרים, אלא גם לתאגידים המפיקים תקשורת בדרכים שלא היו נגישות בעבר.
על פי ג'נקינס, אנו נכנסים לעידן בו המדיה תהיה בכל מקום ואנו נשתמש בכל צורות המדיה ביחסים אחד עם השני.
ההיבט התרבותי.
התלכדות מדיה היא תאוריה המאפשרת לנו לזהות מקומות בהם יש מתח ומתרחש שינוי שיעצב את הסביבה התקשורתית בעשורים הבאים. זהו לא רק שינוי טכנולוגי, אלא שינוי במערכות היחסים בין טכנולוגיות הקיימות, תעשיות, שווקים, ז'אנרים וקהל. זהו תהליך ולא נקודת סיום.
נכון לעכשיו השינוי התרבותי, המאבק המשפטי ותהליכי מיזוג כלכלי, שמאיצים את התלכדות המדיה, מקדמים מעברים ושינויים בתשתית הטכנולוגית. הדרך שבה המעברים יבוצעו תקבע את מאזן העוצמה בעידן המדיה החדש הזה.
ההתלכדות תעשה נקודתית, לצורך מסוים. זו תהיה מערכת יחסים מקוטעת בין טכנולוגיות תקשורת שונות ולא מערכת הפועלת בצורה אינטגרטיבית לחלוטין.
קצב ההתלכדות לא יהיה אחיד בתרבות נתונה; אלה בעלי האוריינות הטכנולוגיות יאמצו אותה מוקדם ושאר האוכלוסייה תתאמץ להדביק אותם. הקצב יהיה שונה גם בין מדינות.
התלכדות היא מעבר לעוד הזדמנות לתאגידים. היא מייצגת עיצוב מחדש של כוחה של המדיה, האסתטיקה שלה וכלכלת התקשורת.
התלכדות היא תהליך המתבצע הן מלמעלה למטה - מונע על ידי התאגידים והן מלמטה למעלה – מונע על ידי הצרכנים. חברות תקשורת לומדות איך להאיץ את זרימת התוכן בערוצים השונים כדי להגדיל את אפשרויות ההכנסה, להרחיב את השווקים ולחזק את המחויבות של הצופים. הלקוחות במקביל לומדים כיצד לעשות שימוש בטכנולוגיות המדיה השונות כדי לשלוט בזרימת המדיה ולתקשר עם משתמשים אחרים. הם נלחמים למען הזכות להשתתף בצורה נרחבת יותר בתרבות שלהם, לשלוט בזרימת המדיה בחייהם ולדבר חזרה אל תקשורת ההמונים. לעיתים שני הכוחות הללו מעודדים זה את זה ויוצרים מערכת יחסים קרובה ומתגמלת בין היצרנים והצרכנים. ולפעמים, שני הכוחות הללו במלחמה ובמאבק שיגדיר מחדש את התרבות.
התלכדות מדיה מניעה תהליכים שעשויים להיות חיוביים וגם יצרני המדיה וגם הצרכנים מפיקים מהם תועלת, אולם הם עשויים להיות בלתי צפויים. כך לדוגמה, תלמיד תיכון אמריקאי ממוצא פיליפני יצר קולאז' בעזרת פוטושופ של הדמות מרחוב סומסום "בנץ" יחד עם אוסמה בן לאדן, כחלק מסדרת התמונות ההומוריסטית "בנץ הוא רשע", שהעלה לעמוד הבית שלו. תמונה זו הועתקה על ידי מוציא לאור בבנגלדש, שלא הכיר את הדמויות מהסדרה רחוב סומסום, משום ששם התוכנית משודרת לאחר לוקליזציה של התכנים. על כן, התמונה הודפסה על פוסטרים, שלטים וחולצות לצורך הפגנה אנטי-אמריקאית. תמונות מההפגנה שודרו ב CNN והביאו לכך שהיוצרים של רחוב סומסום איימו בנקיטת אמצעים משפטיים. במקביל, גולשים אחרים התחילו ליצור אתרים ובהם הם מקשרים בין דמויות אחרות ברחוב סומסום לפעילות טרור. ג'נקינס מביא את הסיפור הזה כמשל למערכת היחסים בין התלכדות המדיה, תרבות משתתפת ואינטליגנציה קולקטיבית. במקרה הזה נוצרה התנגשות בין אמצעי המדיה השונים ונוצרה התנתקות טוטאלית מכוונתו המקורית של יוצר התמונה – לשעשוע בלבד.
עמותת הלל
שלמה תרשיש
שלמה תרשיש (27 בנובמבר 1947 - 31 במרץ 2017) היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה
ישראלי.
ביוגרפיה.
תרשיש נולד בתל אביב וגדל בשכונת ביצרון, כבן יחיד להורים ניצולי שואה. בשנת 1969 סיים את לימודיו בסטודיו למשחק של ניסן נתיב, והיה גם בוגר הסטודיו למשחק של נולה צ'לטון.
בשנת 1971 השתתף לראשונה בסרט קולנוע, בתפקיד משני בסרט "חסמבה ונערי ההפקר", כאחד הנערים בכנופייתו של הפושע אלימלך זורקין. במהלך שנות ה-70, שיחק בעיקר בתיאטרון.
בתיאטרון הבימה שיחק במחזה "חברים מספרים על ג`ימי" (1970), המבוסס על ספר ההנצחה לאהרן (ג'ימי) שמי. אחר כך שיחק בתיאטרון הקאמרי במחזה "הבכחאי" (1971), טרגדיה יוונית מאת אוריפידס, שאותו תרגם, ביים ועיבד אריה זקס", ו"הסוחר מוונציה" מאת ויליאם שייקספיר (1972). בשנת 1974 הצטרף לצוות תיאטרון החאן ושיחק במחזות "משרתם של שני אדונים", ב"מלכוד 22" (1975), "מסתורים" (1976), "ג'ונגל הערים" (1976), "צ'רלי קצ'רלי" (1977) ו"חקירה" (1979).
בשנות ה-80, השתתף בשורה של סרטי קולנוע, "חמסין" (1982), "עדות מאונס" (1984), "רומן בהמשכים" (1985), "כפפות" (1986), "השגעון הגדול" (1986), "לא שם זין" (1987), "מקום ליד הים" (1988), ו"אש צולבת" (1989).
בשנת 1989 השתתף בפרק בסדרת הטלוויזיה "סיפורים לשעת לילה מאוחרת ובסרט הטלוויזיה "האדונית והרוכל" בערוץ הראשון. בקיץ של אותה השנה החל לשחק במחזמר "קזבלן".
בשנות ה-90, הופיע ב"הבימה" בהצגות, "חג הסנדלרים", "מקבת'", "השושנה המקועקעת", "זינזאנה", "מריוס", "מאסטר קלאס","הסירפד של השכן".
בשנת 2000 שיחק בסדרת המדע הבדיוני "היעלמות", ששודרה בשידורי רשת בערוץ 2. בנוסף גילם בסדרה "טירונות" את אלי גולן, קצין משטרה שנהג להתעלל באשתו ריקי (אותה גילמה לבנה פינקלשטיין) ולהכותה.
בשנת 2001 שיחק בסרט "שישה מיליון רסיסים", ובסדרה "משפחה וחצי" בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 2007 שיחק בעונה הראשונה של הסדרה "הבורר". בשנת 2009 שיחק בסרט "אצבע אלוהים".
תרשיש נפטר ב-31 במרץ 2017, בתום מאבק ממושך במחלת אלצהיימר ובמחלת פרקינסון.
חיים אישיים.
ב-1970 התחתן עם השחקנית והבמאית נטע פלוצקי והם התגרשו לאחר מספר שנים. בסוף שנות השמונים נישא בשנית לשירה מורגן, ונולדו להם שלושה ילדים.
אגיופור
אביתר גאון
גרופר
גרופר הוא שם משפחה אשכנזי וגרמני (Gropper)
פיזיקה של הכינור
צלילו הייחודי של הכינור נוצר כתוצאה מפעילות-גומלין של כלל חלקיו השונים. משיכת הקשת על מיתריו גורמת להם לרטוט. רטט זה מועבר דרך הגשר והנשמה של הכינור לגוף הכינור (בעיקר לבטן וגב הכינור), מה שמאפשר לצליל להדהד היטב לאוויר שסביב הכינור. המתיחות וסוג המיתרים, הקשת ומבנה גוף הכינור תורמים כולם לעצמת הצליל ולאיכותו.
המיתרים.
מיתרי הכינור מתוחים החל מתפס המיתרים, על הגשר, לאורך השחיף ועד לסיפית ומסביב למפתחות, כך שקצותיו של המיתר הם למעשה נייחים ומאפשרים את היווצרותם של עמודי-אוויר.
תדר היסוד והצלילים העיליים של התו המנוגן תלויים במאפייני המיתר, כגון מתיחות, אורך, מסה, גמישות ("קפיציות") ומידת העמעום.
מתיחות.
מתיחות המיתר משפיעה על הצליל שמפיק הכינור באופן ניכר. מתיחת המיתר תגרום ליצירת תדירות צליל גבוהה יותר, והרפיית המיתר תגרום ליצירת תדירות צליל נמוכה יותר. מיתרי הכינור מלופפים מסביב למפתחות. על ידי סיבוב המפתח התואם למיתר, ניתן להגביה או להנמיך את התדירות שלו עד שתימצא המתיחות התואמת לתדירות הרצויה. מתיחות מיתרי הכינור נעה בין 40–89 ניוטון.
אורך.
אורך המיתר משפיע גם הוא על גובה הצליל, והוא הבסיס לאופן נגינת הכינור. הכנר לוחץ על המיתר כנגד השחיף, ובכך למעשה מקצר את המיתר. ככל שהמיתר יקוצר על ידי הלחיצה, כך הצליל יהיה גבוה יותר. דרך נוספת להפקת צליל היא על ידי מגע עדין במיתר, אך לא לחיצה כנגד השחיף. טכניקה זו קרויה פלאז'ולט והיא ניתנת לביצוע רק באזורים שמחלקים את המיתר לשני חלקים ביחס רציונלי (לא ניתן לנגן פלאז'ולט בנקודה המחלקת את המיתר ביחס של פאי, לדוגמה). אי-לכך, ספקטרום התדירויות של תווי הפלאז'ולט בדיד לעומת הספקטרום הרציף של התווים הנוצרים בלחיצה.
חומר.
החומר ממנו עשויים המיתרים משפיע על צליל הכינור. מיתר שרוטט לא מייצר תדירות אחת בלבד. הצליל שאנו שומעים הוא שילוב של תדירות היסוד והצלילים העיליים - תדירויות גבוהות יותר המוכלות בתו. בכינור תדירויות אלה הן כפולה שלמה של התדירות הבסיסית, והן מעניקות את הגוון (Timbre) של צליל הכינור. החומר ממנו עשויים המיתרים משפיע על הצלילים העיליים הנשמעים.
מיתרי הכינור היו עשויים במקור ממעי חתול שעדיין מיוצרים, אך הביקוש להם דל מאוד, מאחר שמיתרים אלו יקרים, עדינים מאוד ורגישים מאוד לשינויי מזג-אוויר. כמו כן, הכנר הממוצע היום יירתע מלקנות מיתרים שעשויים ממעי-חתול, עקב זכויות בעלי-החיים. המיתרים המודרניים עשויים פלדה, או חומר סינתטי דומה. סביב למיתרי הכינור, פרט למיתר "מי" (הגבוה מבין הארבעה) ומיתרים שהיו עשויים ממעי, מלופפת מתכת ששומרת עליהם בעובי נוח לנגינה, ותורמת לאיכות חיכוך של הקשת במיתר. קיימים מיתרים ממתכת בעלי אפשרות מתיחה של הפנים והחוץ בנפרד.
הגשר.
הגשר קובע את אורך המיתר בחלקו התחתון. הוא צריך להיות מסוגל לעמוד בכוח של כתשעים ניוטון. הכוח מועבר לבטן הכינור, פעולה שמשפיעה על הצליל של כלי נגינה רגיש. הזווית של המיתר בנקודת הגשר משפיעה על הכוח, ולרוב היא 158 מעלות.
יתרה מזאת, הגשר מעביר את הרטט מהמיתרים אל בטן וגוף הכינור. התנודה החשובה ביותר של הגשר היא צידית, ונגרמת על ידי התנועה הרחבית של המיתר הרוטט. אפשר להסתכל על הגשר כאילו היה מסנן מכני - מערך של מסות וקפיצים המשפיעה על גוון הצליל. לרוב מתוכנן הגשר כך שידגיש את פורמנט הזמרים, צליל גבוה בתדר 2.8-3.4 קילוהרץ לערך.
הקשת.