בתלמוד הבבלי מזוהה לבן הארמי עם בלעם בן בעור, או עם בעור – אביו של בלעם. דברי הגמרא, "בן בעור" – שבא על בעירו, מתייחסים לכאורה לבלעם עצמו, שכן אגדות חז"ל מלמדות על כך שבלעם נהג לשכב עם אתונו; ולפי זה המשך הגמרא "הוא בעור הוא כושן רשעתים הוא לבן הארמי" מתייחס לבלעם עצמו. בתרגום יונתן לתורה מזוהה גם כן בלעם עם לבן. ואולם רש"י בפירושו על התלמוד מזהה את בעור, אביו של בלעם, כלבן.
בתרגום רב יוסף על הספר דברי הימים, מזוהה בלעם כלבן, וכ"בלע בן בעור", אחד משמונת מלכי אדום. עם זה, בבמדבר רבה מתואר בלע בן בעור כצאצא של אדום (עשו). ייחוס זה של בלע בן בעור כצאצא של עשו מקשה על הטענה שבלעם בן בעור הוא בלע בן בעור (משום שבלעם ולבן היו ארמיים, ולא אדומי). כמו כן סותר הייחוס את הזיהוי כלבן הארמי, שכן לבן היה דודו של עשו, ולא ייתכן שהיה מצאצאיו.
רבי אברהם בן עזרא, בפירוש האבן עזרא על התורה, שולל את הזיהוי של לבן כבלעם בן בעור או כבלע בן בעור, ומשער שהכוונה בדברי חז"ל היא הדמיה של הדמויות ולא זיהוין.
בלעם וחזונו על משיח השקר.
בספרות המדרשית מתואר בלעם כחוזה את הופעתו של אדם שייחס את עצמו לאל, והוא מתנבא על אובדנו.
ספרו של בלעם.
במסכת סנהדרין מצוטט מין אחד שסיפר לרב חנינא . ראה לעיל הסברי מאמר זה.
בפסקה תלמודית אחרת נאמר: . היו מן הראשונים שפירשו שהכוונה אינה לפרשה המקראית המובאת בספר במדבר, אלא לספר אודות בלעם שייתכן שהיה קיים בעבר, כמו ספר הישר וספרים נוספים המוזכרים במקרא כספרים שעליהם התבסס הכותב המקראי; כך כתבו הריטב"א ועוד במסכת בבא בתרא שם, וכן מבואר בדרשות אבן שועיב בפרשת בלק. אחריהם הביעו דעה זו חכמים נוספים כמו רבי מנחם ציוני ורבי ישעיה הלוי הורוביץ בעל השל"ה. השערה דומה העלה לאחרונה זאב ח. ארליך (ז'אבו).
בלעם בארכאולוגיה.
עדות חוץ מקראית על בלעם בן בעור התגלתה בתל דיר עלא שבירדן ב-1968. דיר עלא מזוהה עם סוכות המקראית, והכתובת נמצאה באתר מקדשי מהמאה השמינית לפני הספירה – מאות שנים לאחר הזמן שבו חי בלעם לפי המקרא. כתובת בלעם, שנכתבה על גבי טיח בדיו אדום ושחור, פותחת במילים: "בלעם בר בער [=בן בעור] אש חזה אלהן [=איש חוזה אלוהים, כלומר נביא]". בכתובת מתואר בלעם כנביא אפוקליפטי החוזה את אחרית הימים, ומזהיר מפני הרעה המתקרבת, דבר המתקשר לנבואותיו במקרא.
רנו FT-17
רנו FT (לאחר מלחמת העולם הראשונה נקרא גם FT-17), הוא טנק קל מתוצרת צרפת. זהו הטנק הראשון בעולם עם צריח מסתובב ב-360 מעלות.
רקע.
תכנון הטנקים הצרפתי החל בערך באותו תקופת זמן כמו הבריטים. הצרפתים עשו ניסיונות בטנקים כבדים. שני תכנונים כאלה, הסן שאמון והשניידר CA1 (תוצרת שניידר) הופיעו ב-1916, אך היו כישלונות מכניים. כתוצאה מכך החליטו הצרפתים להשאיר לבריטים את תכנון הטנקים הכבדים, ולעבור לייצור טנקים קלים יותר. התכנון הופקד בידי חברת רנו, ומהנדסיה הפיקו תכנון חדשני שהשפיע על כל הטנקים מאז ועד היום.
רנו FT שקל 6.5 טון. הטנק היה יוצא דופן מכיוון שהיה לו צריח מסתובב ב-360 מעלות ובו החימוש, בניגוד לשאר טנקי מלחמת העולם הראשונה שנשאו חימוש בכל צד של הטנק. הודות לכך נשא ה-FT רק נשק אחד - תותח 37 מילימטר קצר קנה או מקלע 8 מילימטר. כך צומצם גם הצוות לשניים, מפקד-תותחן ונהג, בניגוד לשמונה בטנק סימן 1 הבריטי. על אף שהבריטים לא התרשמו מהטנק (ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר כינה אותו "מקבע מתוחכם למקלע גדודי"), ה-FT-17 השפיע למעשה על כל הטנקים שבאו אחריו. אומנם עברו עוד כמה שנים, אך לבסוף הפך הצריח היחיד עם החימוש העיקרי למאפיין ברור מאליו בכל טנק.
חיקויים של ה-FT שימשו צבאות רבים, כולל צבא פולין, צבא ארצות הברית ועוד. ברוסיה יוצר כ-KS. גם בפרוץ מלחמת העולם השנייה היו טנקי FT בשימוש צבאות שונים, אך הם נתגלו כמיושנים מדי והוחלפו במהירות.
בלעם
שליטי האימפריה העותומאנית
תל לכיש
תל לכיש (בערבית: تل الدوير, תל אֶ-דֻּוֵיר) הוא תל מרכזי בשפלת יהודה. שטחו כ־124 דונם, והוא זוהה על ידי החוקר האמריקאי ויליאם אולברייט בשנת 1926. בשנת 1994 הוכרז כגן לאומי.
שחזור תולדות התל על פי המקורות והממצאים הארכאולוגיים.
בלכיש התגלו ממצאים ארכאולוגיים כבר מהתקופה הנאוליתית (9500 עד 6000 שנה לפני זמננו), וישוב רצוף התקיים במקום לאורך השנים.
בתקופת הברונזה המאוחרת (1550-1200 לפנה"ס) הייתה לכיש עיר פרזות בחסות מצרית, כמו כל ערי המדינה בכנען. באגרות המצריות מתקופת הברונזה המאוחרת שנודעו כ"מכתבי אל-עמארנה" כלולים כמה מכתבים ששלחו שליטי העיר לפרעה מלך מצרים (המאה ה-14 לפנה"ס). הממצאים מתקופה זו כוללים כתובות הרוגליפיות ואנתרופואידים (ארונות קבורה מצריים דמויי אדם). ממצא חשוב נוסף מתקופה זו שנתגלה בשנת 2018 על ידי משלחת בראשות הארכאולוג האוסטרי פליקס הופלמייר הוא שבר קטן של קערה ועליו כתובות בדיו מספר אותיות באלפבית פרוטו כנעני, שהאפיגרף הישראלי חגי משגב הציע לקרוא כמילים "עבד" ו"נפת". הכתובת מתוארכת סביב 1450 לפני הספירה באמצעות תיארוך פחמן-14, ולפיכך היא הכתובת האלפביתית המתוארכת הקדומה ביותר שנתגלתה בישראל. לדעת המגלים, ממצא זה מראה שהכתיבה האלפביתית נפוצה ממצרים לכנען עוד באמצע האלף השני לפנה"ס, אף לפני התבססות השלטון המצרי בכנען.
ממצאים חשובים נוספים מתקופה זו נתגלו לאחרונה על ידי משלחת בראשותו של הארכאולוג יוסי גרפינקל במקדש הכנעני שבתל לכיש, ובהם גם חפץ פולחני שכונה "המטה האלוהי" שהיה כפי הנראה מוחזק בידו של פסל האל בעל. חפץ דומה בממדים קטנים נתגלה במגידו, שם נשתמר גם פסל האל בעל בשלמותו. המקדש מתוארך סביב שנת 1250 לפני הספירה. במקדש נמצאה גם כתובת כנענית שנכתבה על כד לפני צריפתו בתנור, ובה ניתן לזהות את המילה "ספר" שנשתמרה בשלמותה.
העיר חרבה במחצית הראשונה של המאה ה־12 לפנה"ס - ובשכבת החורבן נמצאו כ־1,500 גולגולות. יש הטוענים כי התארוך אמנם מתאים לתקופת ההתנחלות וכיבושי יהושע בן נון (כיבוש העיר של יפיע מלך לכיש נזכר בספר יהושע י, 31-34), אך לא נמצאו חרסים ישראלים במקום. בתקופה זו התנחלו בארץ גם גויי הים (הכוללים את הפלשתים), אך גם ממצא ארכאולוגי אופייני להם נעדר מהתל, לכן לא ברור מי החריב את העיר. ערים נוספות חרבו באותה תקופה בכנען ובכל האגן המזרחי של הים התיכון, במהלך משבר תקופת הברונזה המאוחרת, וברבות מהן לא ברורה זהות המחריבים.
העיר עמדה בחורבנה כמאתיים שנה ונבנתה מחדש בתקופת המלוכה. בתקופה זו הייתה חשיבותה של העיר נעוצה בכך שניצבה על גבול הממלכה לנוכח האיום הפלישתי. היא נזכרת בין הערים שביצר המלך רחבעם (דברי הימים ב, י"א ט), היה בה בית שער גדול (זהה לזה שבתל חצור, תל מגידו ותל גזר) וארמון ענק. חרסים מתקופת רחבעם (המאה ה-10 לפנה"ס) נמצאו על התל, כמו גם סימני חורבן ממסעו של מלך מצרים, שישק הראשון, בשנת 925 לפנה"ס. שישק פלש לארץ־ישראל ובזז ערים ביהודה ובישראל, ואף הציב כתובות ניצחון בחלקן (למשל במגידו).
במאה ה־8 לפני הספירה הייתה העיר מבוצרת ומבוססת, אך סבלה נזקים חמורים ברעידת אדמה - ידוע על רעידת אדמה שהתרחשה בימיו של המלך עוזיהו, בשנת 760 לפנה"ס. העיר שוקמה פעם נוספת.
חורבן בעיר על ידי סנחריב מלך אשור.
שכבת החורבן הבאה שייכת למסע סנחריב בשנת 701 לפנה"ס. סנחריב מלך אשור הגיע ליהודה לאחר שהמלך חזקיהו מרד בו, ובמהלך מסע העונשין חרבו ערים רבות אך ירושלים ניצלה. אחד הממצאים החשובים הקשורים למסע זה נמצא בנינווה, בירת אשור, הנמצאת בסמוך למוסול של ימינו (צפון עיראק): שם מצא החוקר הבריטי אוסטן הנרי לייארד את ארמונו של סנחריב ובו תבליט המתאר מצור וחורבן, ופליטים משתחווים לשליט על יד כסאו. ליד דמותו של השליט נכתב:
התבליט מייצג את המצור האשורי על לכיש, ואת המלך סנחריב מקבל את השלל לאחר תבוסת העיר. ההסבר המקובל הוא שהתבליט נועד לפאר את הניצחון על לכיש כחיפוי על הכישלון בכיבוש ירושלים. התבליט מוצג כיום במוזיאון הבריטי בלונדון. מן התבליט ניתן גם ללמוד על הנוף החקלאי שהיה באזור לכיש באותם ימים שכן מופיעים בתבליט עצי פרי שניתן לשחזרם. בניגוד למקובל באותם ימים ושניתן לראות בתבליטים אשוריים אחרים - כנראה שעצי פרי אלו לא נעקרו כחלק מהמצור.
ממצאים חשובים נוספים: כ־400 חותמות למלך נמצאו תחת שכבת החורבן שהותיר אחריו סנחריב מלך אשור.
בדרום מערב התל מצא הארכאולוג הבריטי ג'יימס לסלי סטרקי, אשר עמד בראש משלחת חפירות שחפרה בתל לכיש מ 1932 עד 1938 מפולת, שמאוחר יותר זוהתה כסוללת המצור האשורי. הסוללה נבנתה בחלק בו מדרון התל מתון יחסית, לאפשר לחיילי אשור להגיע עד החומה. בצד השני בנו המתגוננים סוללת עפר פנימית (על גבי בתיה של העיר) שנועדה להגביה את השומרים מעל חייליו של סנחריב.
הסוללה היא הסוללה האשורית היחידה הידועה במזרח הקרוב. הסוללה נבנתה מאבנים שנאספו בסביבה ונשפכו כנגד המדרון התלול של לכיש. את שכבת האבנים העליונה ציפו האשורים בטיט כדי שיוכלו לנוע עליה בקלות. בקצה העליון של הסוללה יצרו האשורים משטח מעפר חום-אדמדם כדי שיוכלו להציב עליו את אילי המלחמה בהם תקפו את החומה. הסוללה עשויה בצורת מניפה: בבסיסה היא רחבה ביותר, ועם התנשאותה היא הולכת והופכת לצרה. מידותיה המשוערות הן 70–75 מטרים רוחב הבסיס, 25 מטרים רוחב הקצה העליון, 16 מטרים גובה. בתבליט האשורי נראים חמישה אילי מלחמה התוקפים את החומה, וכפי הנראה היה מספיק ברוחב פסגתה להצבת חמישה אילים אלו זה בצד זה.