היה מנהלו האמנותי של פסטיבל עכו בשנים 1986-1987, והמשיך להיות פעיל בפסטיבל עד שנת 2010 כחבר ועדת-ההיגוי. עוטר כ"יקיר עכו". התפטר מהוועד המנהל ב-2017 במחאה על התערבות העירייה ברפרטואר הפסטיבל. היה דרמטורג בתיאטרון הבימה ובחאן הירושלמי. כיהן כראש או חבר בוועדות ציבוריות כגון אמנות לעם, סל תרבות, משרד התרבות, ובוועדות לפרסי תיאטרון כמו פרס האקדמיה, פרס הפרינג' ועוד.
כתב מאות ביקורות תיאטרון, רשימות ומאמרים בעיתונות יומית ומקצועית וכן בשיחות רדיו. תרגם כ-150 מחזות מאנגלית ומגרמנית, וכן שירה ופרוזה. ביים בתיאטרון וברדיו, בישראל ומחוצה לה. נשא מאות הרצאות פתוחות לציבור, בעיקר על תיאטרון. פרסם מאמרים מקצועיים בעברית, אנגלית וגרמנית, שתורגמו לערבית, פולנית, צרפתית ועוד. הרצה בכמאתיים וחמישים כנסים מקצועיים. מנהל את הוצאת אסף, מחקרי-תיאטרון ומחזות.
בנו הוא המחזאי, הבמאי והמשורר יונתן לוי. אולף קונמן הוא בן של אשתו מנישואין קודמים. שמעון לוי גידל אותו מגיל שש.
פגיס
ברנן
ג'ולי פאוול
ג'ולי פאוול (באנגלית: Julie Powell; נולדה ב-20 באפריל 1973) היא סופרת אמריקאית שידועה במיוחד בזכות ספרה "ג'ולי וג'וליה: 365 ימים, 524 מתכונים ומטבח אחד קטן" (&amp; Julie &amp; Julia: 365 Days, 524 Recipes, 1 Tiny Apartment Kitchen).
ביוגרפיה.
פאוול נולדה וגדלה באוסטין, טקסס. היא למדה באמרהסט קולג', וסיימה את לימודיה ב-1995, עם תואר ראשון בתיאטרון וכתיבה יוצרת.
ג'ולי וג'וליה.
היא עבדה במוקד שירות שתומך בקורבנות פיגועי 11 בספטמבר. באוגוסט 2002 החלה פאוול את הפרויקט ג'ולי/ג'וליה, בלוג שתיעד את ניסיונה לבשל את כל המתכונים בספרה של ג'וליה צ'יילד "אמנות המטבח הצרפתי" (Mastering the Art of French Cooking). הבלוג זכה במהרה להצלחה רבה, ופאוול חתמה על חוזה לספר עם הוצאת ליטל, בראון אנד קומפני. הספר, Julie &amp; Julia: 365 Days, 524 Recipes, 1 Tiny Apartment Kitchen, יצא לאור ב-2005. המהדורה בכריכה הרכה שינתה את שמה ל"ג'ולי וג'וליה: השנה בה בישלתי מסוכן" (Julie and Julia: My Year of Cooking Dangerously). נמסר שצ'יילד לא התרשמה מהבלוג של פאוול, והאמינה שנחישותה לבשל כל מתכון מספרה "אמנות הבישול הצרפתי" היה תעלול פרסומי. העורכת של צ'יילד, ג'ודית ג'ונס, אמרה בראיון: "לפלוט מילה בת ארבע אותיות כשמבשלים זה לא מושך אותי או את ג'וליה. מה שניכר מהבלוג זה שמישהו עשה את זה רק למען הפרסום של עצמו. היא לא מתארת אף פעם את התוצאה הסופית, כמה טעים זה היה, ומה היא למדה. ג'וליה לא אהבה את זה. היא לא סובלת שוטים, אם אתה יודע למה אני מתכוונת."
סיפור על נישואים, בשר ואובססיה.
ספרה השני, Cleaving: a Story of Marriage, Meat, and Obsession, מתאר את השפעת הרומן שקיימה על נישואיה, לאחר פרסום ספרה הראשון, כמו גם את ניסיונה ללמוד קצבות, פורסם ב-30 בנובמבר 2009.
הסרט.
העיבוד לסרט של ספרה הראשון, התבסס גם על האוטוביוגרפיה של ג'וליה צ'יילד, "חיי בצרפת" ( My Life in France), בבימויה של נורה אפרון ונקרא ג'ולי וג'וליה, יצא לבתי הקולנוע ב-7 באוגוסט 2009. איימי אדמס מגלמת את דמותה של פאוול ומריל סטריפ את ג'וליה צ'יילד.
קטניפ
דרז'ה
דְרָזֶ'ה (בצרפתית: dragée; במקור מיוונית: τράγημα, שפירושה "ממתקים, פינוקים", "מיני תרגימה") הם ממתקים שנועדו למטרות דקורטיביות וסמליות.
לדרז'ה מספר שמות, באזורים שונים בעולם. באיטליה הם נקראים קונפטי. במדינות ערב ועולי ארצות אלה הם נקראים מלאבס ("מצופה" בערבית), ובמדינות רבות "שקדים ירדנים".
הגרסה הקלאסית העממית של דרז'ה הם שקדים שלמים עם קליפתם המצופים בסוכר צבוע בצבעי מאכל שונים. לממתקים הללו היסטוריה ארוכה והם מקושרים באופן מסורתי לחתונות, מסיבות אירוסין, חינה, פדיון הבן, בת מצווה ובר מצווה וחגיגות מיוחדות. באירועים מסוג זה נהוג לחלקם בתוך שקיקים שנועדו להבטיח שגשוג, פריון, אושר, ומזל טוב.
היסטוריה.
דרז'ה הוא אחד הממתקים העתיקים ביותר בעולם. מקורותיו המדויקים לא ידועים, אך מקובל לחשוב שמקורו באגן הים התיכון.
אחת האגדות אודות ממתק זה מספרת על רומאי בשם Julius Dragatus שיצר את הדרז'ה הראשון במקרה, כאשר הפיל בטעות מגש שקדים לתוך סיר עם דבש. נלהב מגילויו, הוא הציע את הממתק החדש כמתנה לאורחים במסיבת ההולדת של בנו, ובכך החל מסורת ארוכת שנים והעניק לממתק את שמו.
התיעוד המוקדם ביותר של ייצור דרז'ה הוא כנראה משנת 1120, בו תואר כיצד רוקח מצפון צרפת טובל שקדים בתערובת של דבש וסוכר, ובכך יוצר ציפוי קשה.
בעיירה וורדן (Verdun) בצרפת מייצרים דרז'ה כבר מהמאה ה-13. במקור היה זה גוש עשוי סוכר מתובל, שנהגו להשתמש בו כמרכיב המסייע לעיכול לאחר הארוחה.
בסלמונה (Sulmona) באיטליה מייצרים את ה"קונפטי", שהוא גרסת השקדים המצופים בסוכר, כבר מהמאה ה-15.
השקדים המצופים מגיעים בעיקר בצבעי פסטל אביביים, כצבעי לילך, צהוב בהיר, תכלת, ירוק בהיר, ולבן. הצבעים מתקשרים באופן מסורתי עם אירועי חיים מסוימים. לדוגמה לבן - חתונה, ורוד או תכלת להולדת הבת או הבן.
שימוש בדרז'ה בחתונות ואירועים.
בחתונות ואירועים משפחתיים רבים נהוג להגיש דרז'ה בשקיות בד. הסיבה לכך היא כנראה השילוב בין הטעם המריר של השקד לציפוי המתוק, שמסמל את התקווה שהזוג הצעיר או בעלי השמחה יגברו על קשיי החיים ויחוו חיים מתוקים.
בחתונות באיטליה מקובל להגיש לבני הזוג חמישה שקדים מצופים, המסמלים חמש משאלות עבור החתן והכלה: בריאות, עושר, אושר, פריון ואריכות ימים.
גם בחתונות ביוון מקובל להגיש דרז'ה (koufetta ביוונית) בשקיות בד, ומקפידים לארוז בכל שקית מספר לא-זוגי של שקדים. הסיבה לכך היא שמספרים אלה לא מתחלקים לשניים, והם מסמלים את התקווה שבני הזוג יתחלקו בכל דבר ולא ייפרדו.
מנהג נפוץ במסורות עממיות רבות הוא שאישה לא נשואה נוטלת דרז'ה מהחתונה ומניחה אותו בתיקה או מתחת לכרית, כסגולה לזיווג.
סוגי דרז'ה.
מלבד הסוג המסורתי של שקדים מצופים במעטפת של סוכר, במהלך השנים התפתחו סוגים שונים של דרז'ה.
באירופה דרז'ה יכול לתאר כל מרכיב של מאכל מצופה סוכר, כדוגמת אגוזים, צימוקים, שוקולד או ליקוריץ.
דרז'ה שוקולד.
עם כניסתו של השוקולד לעולם הישן, הוא זכה לפופולריות גוברת, ובראשית המאה ה-19 פיתחו אמצעים לשימוש מגוון בו. אז גם החלו לייצר ממתקי שוקולד בצורת שקדים המצופים במעטפת סוכר צבעונית.
דרז'ה מתכתי.
דרז'ה מתכתי היא צורה נוספת של דרז'ה. הם למעשה כדורים קטנים של סוכר, המשמשים בעיקר לקישוט עוגיות, עוגות, וצורות אחרות של מאפים. הם מיוצרים בגדלים שונים, בדרך כלל בקוטר של 3 ושל 4 מ"מ.
דרז'ה כסופים משמשים כקישוט כבר זמן רב, אולם עם הזמן נוספו להם גם גוונים מוזהבים, נחושתיים, ושלל צבעי הקשת.
מנהל המזון והתרופות האמריקאי מתייחס למה שמייצר את המראה המתכתי של הדרז'ה כלא - אכיל והם נמכרים עם הודעה שהם נועדו למטרות קישוט בלבד. ייתכן ובראשית המאה ה-20 הציפוי הכסוף הכיל כספית, אך המצב אינו כך כיום. מכירת דרז'ה מסוג זה נאסרה במשך זמן רב, על אף שהם נמכרים במרבית מדינות ארצות הברית, למעט קליפורניה, זאת בשל תביעה משנת 2003 כנגד מספר מוכרים. אולם במדינות אחרות, כדוגמת בריטניה, הם מסווגים כפרטי מזון.
עדה פגיס
עדה פָּגיס (נולדה ב-3 בספטמבר 1932) היא סופרת ומתרגמת ישראלית.
ביוגרפיה.
עדה פגיס (במקור רוקמן), נולדה בקאליש שבפולין לעזריאל ורבקה רוקמן. ילדותה עברה עליה בקאליש, שבאותן השנים חוותה התפרצות רחבת היקף של אנטישמיות, עוד בטרם המלחמה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברחה עם אמה ואחותה מזרחה לברית המועצות. מאוחר יותר הוגלו לסיביר, במסגרת שיתוף פעולה בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית. במהלך הגלות בסיביר נפטרה אמה של פגיס בעקבות תנאי המחיה הקשים. לאחר סיום המלחמה הורשו אלפי היהודים שהוגלו לסיביר, ללכת לדרכם. היא ואחותה הבכורה, שתי נערות צעירות, עברו לבדן דרך מדינות אסיה עד שחזרו לוורשה. בוורשה הופתעו פגיס ואחותה למצוא את אביהן, עזריאל, אשר חשבו שנרצח על ידי הנאצים בפולין. יחד הם עלו לישראל במסגרת עליית הנוער.
עם הגעתה ארצה, למדה בגימנסיה העברית "הרצליה", ולמדה ספרות והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים. במהלך לימודיה פגשה את המשורר דן פגיס ונישאה לו. לזוג נולדו שני ילדים.
פגיס עבדה במשך מספר שנים ביד ושם והייתה מורה לספרות והיסטוריה בבית הספר התיכון בויאר בירושלים.
כתיבתה מתמקדת בתקופת השואה בסגנון ספרותי המשוחרר מחוויות אוטוביוגרפיות ספציפיות: .
ספרה לב פתאומי הוכנס לרשימת יצירות החובה בלימודי הספרות בהיקף 2 יח"ל בכלל בתי הספר התיכוניים בישראל.
פגיס מתגוררת בתל אביב.
תרגומיה.
תרגמה ספרים אחדים, בעיקר מפולנית לעברית:
קישורים חיצוניים.
מכּתביה:
על יצירתה:
יסעור הכף
יסעור הכף (שם מדעי: "Daption capense") נקרא גם יונת כף, הוא מין יחיד בסוגו של עוף ימי השייך למשפחת היסעוריים, הנפוץ בחצי הכדור הדרומי. למין קשר הדוק עם היסעור השחפי, היסעור הענק ויסעור השלג, וככל הנראה, אלה מהווים תת-קבוצה. עוף ימי זה נפוץ ביותר, ואוכלוסייתו מוערכת בכשני מיליון.
אטימולוגיה.
שמו המדעי "Daption" נגזר ממילה יוונית עתיקה שמשמעותה טורף קטן. שמו האחר, "יונת כף", ניתן לו מפני שיסעורים אלה נוהגים לנקר במים בחיפוש אחר מזון, בדומה ליונים.