בהוראה מגבוה חזר אייכמן להונגריה ב־17 באוקטובר, כדי להמשיך בפעילותו הקודמת גם במצב שהשתנה. כבר למחרת הוא סיכם עם גאבור ויינה, שר הפנים ההונגרי, להעביר 50,000 יהודים הונגרים לגרמניה למטרות עבודות כפייה, אותם נאלצו לשלוח בצעידה רגלית עד הגבול המערבי של המדינה. על אף שסלשי הצהיר בעבר (במה שנקרא "התוכנית היהודיה ההונגריסטית"), שלא יאפשר לשלוח את היהודים ההונגרים לגרמניה, הרי כעבור מספר ימים, בשיכנועו של הבריגדיר גנרל אס.אס. וזנמאייר, הוא אישר משלוח של 25,000 אנשים. לאחר מכן, ב-1 בנובמבר, הוא אישר 25,000 נוספים. מאוחר יותר הושגו הסכמות נוספות למסירת כל היהודים, אנשי פלוגות שירות העבודה, לידיים גרמניות.
הכנת צעדות המוות ומסלולן.
ב־21 באוקטובר, הוטלה הגזירה הראשונה, ויצאה תקנה ממשלתית שחייבה גברים בגילאי 16 עד 60 שגרו ב"בניני הטלאי הצהוב" וענדו טלאי צהוב להתייצב ל"שירות הצבאי". התקנה הורחבה במהירה גם לנשים בגילאי 16 עד 40., אבל כבר ביום הקודם לפרסום התקנה אנשי פלוגות צלב החץ הופיעו ב"בניני הטלאי הצהוב" ולקחו אנשים בכוח לנקודות האיסוף. באותה תקופה הם עדיין אולצו לעבוד רק בביצורים, בבניה וחיזוק ביצורים ותעלות בגבולות בודפשט נגד הצבא האדום שהתקרב. ב־26 באוקטובר מספרם היה בערך 35,000 איש. עם זאת, הפיקוד הצבאי הגרמני היה זקוק בדחיפות למספר רב של כוח אדם לבניית קו הגנה (החומה הדרומית-מזרחית) בגבול הרייך, מה שהיום למעשה הגבול ההונגרי-אוסטרי.
בתחילת נובמבר החל מרדף חדש בבודפשט אחר המחויבים בעבודת כפייה. אנשי צלב החץ הופיעו שוב ושוב ב"בניני הטלאי הצהוב" כדי לאסוף דיירים שלדעתם היו מתאימים ובגילאי העבודה. מנהלי הבית הונחו לחפש יהודים מסתתרים שהיו בעלי יכולת לעבוד, ולדווח עליהם. לעיתים נלקחו אנשים גם מבתים שהוכרזו כ"מוגנים" שהיו תחת חסות של מדינות נייטרליות (שווייץ, שוודיה, ספרד וכדומה). בתאריך 9 בנובמבר הוטל עוצר בן שלושה ימים על דיירי בנייני הטלאי הצהוב. אנשים נתפסו בפשיטות רחוב בלתי פוסקות נלקחו למחנה איסוף שהוקם באובודה, בבית חרושת לבנים באזור אוּילַק (חלק מבודפשט בין רובע 2 ל 3). כמה נציגים של המדינות הנייטרליות, ביניהם ראול ולנברג, יועץ השגרירות השוודית, וקרל לוץ, הקונסול השווייצרי בבודפשט, ניסו לחלץ לפחות את היהודים שהחזיקו במכתבי חסות מטעם ארצותיהם. ב־6 בנובמבר הוכרז גיוס נשים יהודיות בגילאי 40-18; גם הן הובאו למפעל הלבנים באוילק. האסירים הוחזקו בצפיפות בשטח המפעל, בתנאים לא-אנושיים, עד שנשלחו להדיישהאלום.
הצעדות והמסלולים.
ב-4 בנובמבר הודיע גאבור ויינה, שר הפנים, לראשי המחוזות הרלוונטיים שדרך שטחיהם יעברו קבוצות רגליות של יהודים שמיועדות לעבודה החל מ-6 בנובמבר. הם נדרשו לספק מחנה ללילה מדי יום לקבוצות של כ-2000 אנשים ביישובים הבאים: פילישצ'בה, דורוג, דונסג, שוטו, סוני, גוניו, מושונמדיארובאר והדיישהאלום. צעדות המוות הראשונות של יהודים שיועדו לחפירת ביצורי סוללות מוגבהות יצאו מבית החרושת לייצור לבנים באוילק החל מ-6 בנובמבר. הצעדות הקבועות והמתוכננות מראש החלו ב־8 בנובמבר לאורך הכביש הישן לווינה במסלול בודפשט-דיור-הדיישהאלום; מאוחר יותר נמשכו צעדות אלה לאורך דרכים משניות.
הצועדים, בליווי מזוין הונגרי, עשו את המסע תוך 7–8 ימים והיו מותשים לחלוטין עד שהגיעו לגבול. בדרך חלקם תפסו אומץ ונמלטו, אחרים בחרו בהתאבדות. עדי ראייה רבים סיפרו מאוחר יותר על המראה המחריד של צעדות הגירושים. שני נציגי שגרירות שווייץ דיווחו בדו"ח שלהם לאחר הביקור בנובמבר כי קורבנות הצעדות היו חסרי הגנה לחלוטין. הם סבלו פיזית ונפשית, מהברוטליות של המלווים ההונגרים ומהרעב. "אנו מדגישים כי הקבוצות קיבלו עד 3–4 מנות מרק בלבד במשך 7–8 ימי הצעדה, אך בדרך כלל לא קיבלו דבר במשך מספר ימים." צעדות מוות אלה כונו כ"מזעזעות" על ידי קצין בכיר גרמני, וכ"רצח טהור" על ידי קצין גרמני אחר.
צעדות פלוגות שירות העבודה.
טורי הצעדה הראשונים של פלוגות אנשי שרות העבודה נשלחו לגבול המערבי מעט קודם לכן. קארולי ברגפי, שר הביטחון הוציא הוראה להעברת 70 פלוגות שרות עבודה יהודיות (כ 15,000 - 17,000 אנשים לידי הגרמנים, והם היו חייבות להגיע בין 2 לבין 11 בנובמבר. עבור היהודים בפלוגות שרות העבודה הוקצו שני נתיבים אחרים ונפרדים. מסלול הפלוגות מבודפשט הוביל דרומית לכביש המהיר לווינה עם הקצאת שני ימי מנוחה; הפלוגות הטרנסדנוביות יכלו להצטרף אל הפלוגות מבודפשט בכל מקום לאורך המסלול. יישובי המסלול היו: ז'אמבק, טאריאן, קוץ', באנה, אבדה, מושונמדיארובאר.
מקום איסוף פלוגות שרות העבודה שנסוגו מהחזית המזרחית נקבע בקושיצה. משם הזניקו את הפלוגות מערבה בצעידה בדרך שלישית, צפונית לכביש וינה. אף על פי שכל המבצע הושלם למעשה במחצית הראשונה של נובמבר, בחלק מהמקרים הגיעו פלוגות יהודים של שירות העבודה גם מאוחר יותר לגבול האוסטרי.
הדרכים מהדיישהאלום.
בהדיישהאלום המתין למגיעים מקום מסירה. את ההעברה מצד הצבא ההונגרי ניהל סגן אלוף לסלו בארטה, ואילו מצד האס. אס. נוהל המבצע על ידי דיטר ויסליצני, אחד ממקורביו של אייכמן. לאחר הלינה הארעית, המגורשים חולקו לקבוצות כבר על ידי הגרמנים והועברו למקומות הייעודיים שלהם. לרוב למחנות עבודות הכפייה הקיימים או לכאלה שהוקמו בחופזה. אנשי פלוגות העבודה הפכו לעובדי כפייה של הגרמנים ועבדו בשיקום מיידי של מסילות הברזל שהופוצצו ללא הרף, בהקמת מפעל מטוסים תת-קרקעי ליד נירנברג, בעבודות במפעלי-היינקל בזקסנהאוזן ובמקומות רבים אחרים.
אלה שהיו ברשותם מסמכי חסינות תקפים והיו גם בני מזל חולצו עוד במהלך צעידתם על ידי נציגי המדינות הנייטרליות, ואולי גם מהדיישהאלום והוחזרו לבודפשט בליווי צבאי. בתחילת האביב של 1945, כשההתקדמות הסובייטית כבר איימה על גבולה המערבי של הונגריה, הועברו למחנות ריכוז אלה שעבדו על קו ההגנה, לרוב ברגל, לעיתים רחוקות על גבי דוברת על הדנובה. רבים מהאנשים השבורים כבר לא הגיעו ליעדם. הנשים נשלחו למחנות זמל, ליכטנווארט או דכאו, והגברים על פי רוב למאוטהאוזן ולגונסקירכן. מחנות אלה שוחררו במאי על ידי חיילות אמריקאים.
סיום צעדות המוות.
בנובמבר שלחו שגרירי כמה מדינות נייטרליות תזכיר לממשלת הונגריה על צעדות מוות אלה ועל הטיפול הלא אנושי בצועדים. ביניהם היה גם הממונה האפיפיורי. סלשי סבר לחשוב שמדינות אלה יכירו בשלטונו ולכן ב־20 בנובמבר הפסיק את הצעדות.
בהיעדר קיבולת מספקת של כלי רכב לתחבורה, הגירוש באמצעות צעדות המוות למעשה הושלם בסוף נובמבר. אייכמן מצא תקציב נוסף להובלת פלוגות שרות העבודה האחרונות ברכבות מבודפשט מערבה. מפעם לפעם נשלחו קבוצות קטנות נוספות גם לאחר מכן: "ב־11 בדצמבר הוצעדו כנראה אחרוני האנשים כ־1,200 אסירים לאורך כביש וינה. מספרם צנח ל 880 באזור קומארום בשל הוצאות רבות ותכופות להורג."[15]. אחרוני אנשי פלוגות שרות העבודה מקושיצה הגיעו לגבול בסוף דצמבר. בזמן זה כבר שוחררה הונגריה ברובה על ידי הצבא האדום וטבעת הסגירה סביב בודפשט נסגרה בחג המולד.
אייכמן תכנן שמ-13 בנובמבר (בתוספת משלוח כ־27,000 יהודים לגרמניה בצעדות המוות עד אותו התאריך) יישלחו 2,000 עד 4,000 אנשים מדי יום לגרמניה, כלומר שיישלחו בסך הכול עוד 40,000 יהודים לגרמניה (67,000 ביחד). על פי נתוני קולונל הז'נדרמריה לאסלו פרנצי, בתקופה מ 6 בנובמבר 1944 עד 1 בדצמבר 76,209 מיהודי הונגריה נמסרו בגבול לאס. אס.". תעודת הזהות של המגורשים נלקחה מהם בדרך כלל והושמדו לפני יציאתם לצעדות המוות. אם הרשו להחזיק בתעודות אז נרשמו בהן רק מספר חברי הקבוצה ללא שם ונתוני לידה וכדומה, בטרם נמסרו לגרמנים. איש לא ציפה לשובם. מטרת הפיקוד הגרמני בצעדות המוות הייתה - לצד השגת כוח עבודה - להפוך את הונגריה ליודנריין עבור. למטרה זו לא הייתה התנגדות מצד הממשל ההונגרי וזה עלה בקנה אחד עם כוונותיה של כמעט כל ממשלה בהונגריה במהלך המלחמה. לא בגללם לא מומש הרעיון במלואו.
הלשכה הממשלתית לביטחון תקשורת של ניו זילנד
אן צ'אנג-רים
אן צ'אנג-רים (בקוריאנית: 안창림 וביפנית: 安昌林; נולד ב-2 במרץ 1994) הוא ג'ודוקא דרום-קוריאני, אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג, זוכה מדליית ארד אולימפית מטוקיו 2020 ואלוף העולם (2018).
ביוגרפיה.
צ'אנג-רים נולד בקיוטו שביפן להורים קוריאנים והחל להתאמן בג'ודו בגיל 6. הוא למד באוניברסיטת צוקובה שביפן ולאחר מכן עבר לגור בדרום-קוריאה.
כבר בצעירותו, כישרונו הרב משך סקאוטרים מנבחרת הג'ודו היפנית, אך הוא דחה את ההצעה להתחרות תחת דגל יפן בטענה שהוא הופלה לרעה ובחר בדרום-קוריאה. גם כאשר הוצע לו סכום כסף רב בתמורה שייצג את יפן, הוא סרב.
קריירה.
באוקטובר 2014, צ'אנג-רים זכה באליפות העולם עד גיל 21 שנערכה בפורט לודרדייל, כשניצח בגמר את היפני יוג'י ימאמוטו. בנובמבר 2014, הוא זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כאשר זכה במדליית זהב בגראנד פרי ג'ג'ו.
באליפות העולם בשנת 2015 שנערכה באסטנה, הוא זכה במדליית הארד בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג. הוא הגיע עד שלב חצי הגמר שבו הפסיד באיפון לשוהיי אונו היפני ונשר לקרב על מדליית הארד. בקרב על הארד ניצח בזכות עונשים את אודבייר גנבטאר המונגולי. באותה השנה הוא זכה באליפות אסיה ובמדליית כסף מגראנד סלאם פריז. צ'אנג-רים התחרה במשחקים האולימפיים בריו דה ז'ניירו 2016 והודח בסיבוב השלישי לאחר ניצחון אחד והפסד אחד.