בארבעת החודשים הראשונים של המלחמה הצליחו הבריטים להשיג את שלושת ספרי הצופן הגרמניים: האחד נלכד על אוניית סוחר גרמנית שנתפסה ב-11 באוגוסט 1914 ליד מלבורן בידי הצי המלכותי האוסטרלי; השני נתפס שבועיים לאחר מכן על ידי הרוסים על הסיירת הקלה "מגדבורג" שעלתה על שרטון במפרץ פינלנד ב-26 באוגוסט, והועבר לבריטים; ב-3 בדצמבר הגיע לאדמירליות הבריטית הספר השלישי, שנמשה מקרקעית הים לאחר שהושלך למים על ידי קברניט משחתת גרמנית שהוטבעה באזור שישה שבועות לפני כן. כך, בתחילת 1915, היה בידי האדמירליות הבריטית המפתח לכל התשדורות המוצפנות הגרמניות. כדי לטפל בכמות החומר הרבה שנקלטה הוקמה מחלקה מיוחדת באדמירליות, שנקראה חדר 40. הגרמנים לא גילו שהצופן שלהם נפרץ עד תום המלחמה.
התוכנית הגרמנית וההיערכות הבריטית.
בתחילת 1915 ניסה תת-אדמירל פרנץ פון היפר, מפקד שייטת סיירות המערכה הגרמניות, ליזום תוכנית חדשה לפעולה מצומצמת נגד הבריטים. היפר חשש שבין ספינות הדיג הרבות שפעלו באזור שרטון דוגר היו כמה ספינות מודיעין בריטיות מוסוות. ספינה כזו שתצפה בצי הגרמני מתקרב לחופי אנגליה תוכל להזהיר את הצי הבריטי, שיוכל בדרך זו להגיב בזמן נגד הגרמנים. בדרך זו הסביר היפר את הופעתם של הבריטים מהר כל כך לאחר הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי; כאמור, הגרמנים לא חשדו כלל שהצופן שלהם פוצח.
בשבועות ובחודשים שלאחר הפשיטה על החוף האנגלי הורה היפר לעצור ספינות דיג לביקורת, וכעת יזם פשיטה רחבה יותר: סיירות המערכה, בליווי סיירות קלות ומשחתות יפשטו על אזור שרטון דוגר, יגרשו משם כל ספינת דיג בריטית וכל ספינה נייטרלית חשודה. אם ייתקלו בספינות מלחמה בריטיות קלות, יטביעו אותן. פשיטה כזו הייתה בתחום המגבלות שהטיל הקייזר, ולא דרשה את התערבות צי הים הפתוח, שהיה עיקרו של הצי הגרמני.
היפר רק ביקש שהצי הגרמני יהיה מוכן לחפות על נסיגתו. מפקד הצי הגרמני, אינגנהול, היסס. ארבע אוניות המערכה החדישות מסדרת קניג, שהצטרפו זה עתה לצי, הורשו לעבור לים הבלטי לצורך אימונים, ואילו סיירת המערכה פון דר טאן נכנסה לטיפול שגרתי, מהלך שהוציא אותה מכלל פעולה לכמה ימים. גם כמה סיירות קלות ומשחתות הוכנסו לתיקונים.
אינגנהול סירב לאשר את יציאת צי הים הפתוח לחיפוי. היפר התחייב שישוב מיד אם יהיה סיכוי קל לניתוקו ממפרץ הלגולנד בידי יחידות בריטיות. מכיוון שהפשיטה נראתה כפשיטה קצרה ופשוטה, אישר אותה אינגנהול לבסוף. מועדה נקבע ל-23 בינואר 1915.
מבלי שהגרמנים ידעו על כך, הצליח חדר 40 של המודיעין הבריטי לפצח את כל תשדורות הרדיו הגרמניות. הבריטים ידעו את כל פרטי תוכניתו של היפר ואת סדר הכוחות שלו. הם גם ידעו מתי יצאו אוניות המערכה הגרמניות לים הבלטי ושסיירת מערכה אחת הוכנסה למבדוק יבש.
האדמירליות הורתה לתת אדמירל דייוויד ביטי לצאת עם שייטת סיירות המערכה שלו, ולחבור לארבע סיירות קלות בפיקוד קומודור ויליאם גודאינף (goodenough). שני הכוחות הללו היו אמורים לחבור בנקודת מפגש משוערת (שהתבררה אחר כך כמדויקת) שבה יוכלו ליירט את האוניות הגרמניות. הבריטים לא ידעו מה מטרתו של היפר. ההשערה הייתה שהגרמנים ינסו לתקוף שוב ערים לאורך החוף, כפי שעשו בפשיטות הקודמות. בשל כך נשלחו הכוחות הבריטיים במטרה לחסום את דרכו של היפר ולא כדי ללכוד אותו בדרכו חזרה.
בנוסף לסיירות נשלחה שייטת משחתות בפיקוד קומודור רג'ינלד טיירוויט (Tyrwhitt). בנוסף, נשלחו כוחות נוספים לחסום את דרכו של היפר אם יפנה לצפון, וצוללות נשלחו לחסום תגבורות גרמניות אפשריות שהיו עלולות להגיע ממפרץ יאדבוסן. הצי הגדול כולו יצא מבסיסו בסקפה פלו, למקרה שצי הים הפתוח הגרמני יצא אל הים. הודות למידע המודיעיני, יצאו הבריטים מבסיסיהם כמעט באותה שעה שבה יצאו הגרמנים.
סדר הכוחות.
השייטת של היפר הייתה מורכבת משלוש סיירות מערכה: מולטקה, דרפלינגר וזיידליץ, אוניית הדגל של היפר. הסיירת הרביעית, פון דר טאן, נכנסה למבדוק לטיפול שגרתי ולא הייתה כשירה באותו שלב. במקומה הצטרפה לשייטת הסיירת המשוריינת בליכר. יחד עמן הפליגו ארבע סיירות קלות ותשע עשרה משחתות. על פניו היה זה כוח רב עוצמה, אך "בליכר" הייתה תוספת לא מוצלחת; היא הייתה איטית מסיירות המערכה הגרמניות (מהירותה הייתה 24 קשרים, לעומת 27 - 30 קשרים של סיירות המערכה). עובדה זו הכבידה על תוכניתו המקורית של היפר, שהייתה גיחה מהירה וחזרה זריזה.
הכוח של ביטי היה גדול יותר. היו בו חמש סיירות מערכה: טייגר, פרינסס רויאל, ניו זילנד, אינדומיטבל וליון, אוניית הדגל של ביטי. עימן היו שבע סיירות קלות ושלושים וחמש משחתות. "ליון", "טייגר" ו"פרינסס רויאל" היו המילה האחרונה בתחום בצי הבריטי; תותחיהן היו בקוטר 13.5 אינץ' (343 מ"מ) ומהירותן הייתה כ-28 קשר (כ-52 קמ"ש). זאת לעומת "ניו זילנד" ו"אינדומיטבל" המיושנות יותר, שתותחיהן היו בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ) ומהירותן 25 קשר (כ-46 קמ"ש).
מהירותן של סיירות המערכה הגרמניות והבריטיות (למעט "בליכר") הייתה דומה, אם כי האוניות הבריטיות היו מהירות מעט יותר. ההבדל העיקרי ביניהן היה בקוטר התותחים ובשריון. הבריטים העדיפו תותחים בקוטר גדול יותר במחיר שריון דק יותר, ואילו לגרמנים הייתה העדפה הפוכה: שריון כבד יותר במחיר קוטר קטן יותר לתותחים, שהיו בקוטר 12 אינץ' ופחות. משקלו של מטח דופן (Broadside) של כל התותחים הבריטיים היה 40,640 ליברות, כ-18.4 טון; משקלו של מטח דומה של הגרמנים היה 20,288 ליברות, כ-9.2 טון בלבד. מאידך, שריונן של האוניות הגרמניות היה בעובי 11 - 12 אינץ' (28 - 30 סנטימטרים), לעומת שריון בעובי 7 - 9 אינץ' (18 - 23 סנטימטרים) בלבד באוניות הבריטיות.
הקרב.
הבריטים מיירטים את היפר.
הגרמנים הפליגו במהירות בינונית, כ-15 קשר (כ-28 קמ"ש), סיירות המערכה נפרסו בשורה ולפניהן מסך של משחתות וסיירות. האוניות הבריטיות היו בדרכן לנקודת המפגש החזויה, על פי נתוני המודיעין והחישובים שנערכו באדמירליות. מצפון, ממפרץ לשון הים של פורת', נעו סיירות המערכה של ביטי והסיירות של גודאינף; מדרום, מהארוויץ', הפליגו שייטות המשחתות בפיקוד טיירויט. אור ראשון היה בסביבות 7:00 בבוקר, והשחר העולה בישר על יום בהיר עם ראות מצוינת. היפר חשש מתנאי מזג אוויר טובים, שכן ערפל ועננים סייעו לו לחמוק מהכוח הבריטי העדיף בפשיטה על סקרבורו.
חישובי האדמירליות היו מדויקים; בשעה 7:05 נתקלו משחתות מהכוח של טיירויט, שהגיעו מדרום, בסיירת קלה גרמנית שהייתה בקצה השמאלי של מסך הסיירות הגרמני. הסיירת הגרמנית דיווחה להיפר על ההיתקלות, והוא הורה לסיירות המערכה שלו לפנות דרומה. היפר קיווה שמדובר בכוח קטן של משחתות שיוכל להשמיד. ואולם, כמה דקות לאחר מכן דיווחה סיירת גרמנית נוספת, שהייתה במרכז מסך המשחתות, על כוח גדול של משחתות וסיירות בריטיות המתקרב מצפון מערב. לאחר כמה דקות נוספות דיווחה "בליכר", שהייתה במיקום צפוני יותר מהיפר, שהיא מזהה ספינות מלחמה גדולות עם הכוח שהגיע מצפון.
היפר קיבל החלטה מהירה. מספרן הרב של המשחתות והסיירות העיד על כך שאין מדובר בכוח קטן אלא במסך הגנה של אוניות שטח גדולות. המסקנה הייתה, אם כן, שמולו שייטת של הצי הגדול, שעמה לא יוכל להתמודד. נאמן להתחייבותו לאדמירל אינגנהול כי יפנה חזרה לבסיסו אם ייתקל בכוח עדיף, הורה היפר לאוניותיו בשעה 7:35 לפנות לאחור ולנוע בכיוון דרום מזרח חזרה לבסיסיהן. היפר שיער שהמדובר באוניות מערכה, ולפיכך הורה לאוניותיו להפליג במהירות 24 קשר (כ-44 קמ"ש), מהירותה המרבית של "בליכר", מהירות שרוב אוניות המערכה לא היו יכולות להשיג. ואולם, תוך זמן קצר הסתבר לגרמנים שהאוניות הבריטיות מצמצמות את המרחק במהירות גדולה יחסית, והיפר הבין שהאוניות הגדולות הנראות במרחק הן סיירות המערכה הבריטיות.
המרדף והקרב הארטילרי.
כעת החל מרוץ בין הגרמנים לבריטים, כאשר הגרמנים שואפים להגיע לבסיסם והבריטים שואפים להדביק אותם ולפתוח בקרב. להיפר היה יתרון התחלתי של כ-22 ק"מ, יתרון שצמצמו הבריטים בהתמדה.
ביטי מיקם את אוניותיו בנתיב מקביל לנתיבן של האוניות הגרמניות, אך מדרום להן. הרוח נשבה מולו, וביטי קיווה שהיא תפזר את עשן התותחים הבריטיים כך שלא יכביד על התצפית והירי של אוניותיו, בעוד שבמקביל אותה רוח תכביד על התותחנים הגרמניים, שכן העשן שלהם ינשוב בכיוון האוניות הבריטיות ויפריע לתצפית ולירי. ביטי הורה לאוניותיו להגביר את מהירותן, עד ל-29 קשר (כ-54 קמ"ש). הייתה זו מהירות גבוהה מאוד באותה תקופה; רק שלוש הסיירות המתקדמות של ביטי, "ליון", "טייגר" ו"פרינסס רויאל", הצליחו לנוע במהירות זו, ואילו שתי הישנות יותר, "ניו זילנד" ו"אינדומיטבל", החלו לפגר אחריהן, אך גם הן צמצמו את המרחק בינן לבין השייטת הגרמנית. היפר לא יכול היה להגביר את מהירותו, שכן "בליכר" לא הייתה יכולה להפליג מהר יותר מ-24 קשר.
בשעה 8:52 פתחה אוניית הדגל והמובילה בטור הבריטי, "ליון", באש. הטווח היה כ-18,300 מטרים; היה זה ירי לטווח ארוך מאוד, שמעולם לא נוסה לפני כן באימונים או בקרב. למרות הטווח הגדול החלו הבריטים לאחר כמה מטחים להגיע למסגר, כלומר לפגוע סביב המטרות. "ליון" ירתה בתחילה על האונייה האחרונה בטור הגרמני, "בליכר", אך משהתקרבה העבירה את האש אל אוניית הדגל הגרמנית, "זיידליץ". בתחילה לא יכלו הגרמנים להשיב אש. תותחיהם היו בעלי קוטר קטן יותר ולפיכך בעלי טווח קצר יותר. רק כעשרים דקות לאחר תחילת הירי הבריטי, בשעה 9:11, החלו להשיב באש.