כאשר נודע לו כי בסי עומדת להיזרק מן המתקן שבו הניח אותה בשל סירובו לזנוח את אמונותיו, הוא שב ללונדון. הצורך בהכנסה ובמקום מגורים מוביל אותו להצטרף לחבורה המכונה "הבריטים החופשיים" ("The Free Britons"), שמטרתה לספק תשתית וסדר במצב הכאוטי שנוצר כתוצאה מהשביתות, ואשר הולך וגובר וסוחף את בריטניה כולה. בפועל, מוכר בֵּוו את ביתו כאישה לשייח' אמיד אשר חומד אותה בעת ביקור במלון א (ל)-דורצ'סטר, ומשכנע את עצמו כי לפחות כך היא תהיה מוגנת ותהיה בעמדה שבה ידאגו לכל מחסורה. בינתיים מתגלה לו כי "הבריטים החופשיים" היא חזית של ארגון מוסלמי השואף לכונן מחדש את בריטניה כמדינת שריעה.
בשל השכלתו מועסק בֵּוו במערך הדוברות של "הבריטים החופשיים", ונקרא לדווח על אירועי השביתה הכללית. הוא מתוסכל כאשר עבודתו מצונזרת בידי מנהיג הארגון, קולונל וואלאס (Colonel Wallace). השביתה הולכת ומתפשטת עד לכדי שביתה כוללת. המלך צ'ארלס השלישי לוקח פיקוד על המדינה ההולכת וגוועת. מספר חודשים לאחר השביתה נעצר בֵּוו פעם נוספת, והוא נדון למאסר עולם במוסד שמור, שגם הוא אינו כלא ואינו בית חולים.
במוסד מַחְייה בֵּוו מחדש את קריירת ההוראה שלו, בדמות הרצאות בלתי-רשמיות שהוא מעביר בפני אסירים אחרים. השנים נוקפות, והסילבוס שלו - שהחל באנגליה של תקופת האנגלו-סקסים - עובר דרך הרנסאנס, עידן הנאורות והמהפכה התעשייתית, ומגיע לזמן המודרני.
שברירי ידיעות עוברים לעיתים קרובות בין הכלואים. חלקם מספרים כי המרתהּ של בריטניה לאסלאם נמצאת בשלב מתקדם למדי; לדוגמה, מסופר כי תושביו של האי מאן גילו לאחרונה כי מזה שנים רבות מחליף סם ממריץ-מדכא את האלכוהול בבירה שלהם (בהתאם לחוקי אסלאם, האוסרים על שתיית משקאות חריפים). ואולם יחד עם זאת, אין ליושבי הכלא כל דרך לוודא את אמיתותן של הידיעות המגיעות אליהם.
בֵּוו מוצא שהוא מתקשה יותר ויותר להסביר לתלמידיו את הרצף ההיסטורי במונחי ההווה. כיוון שכך, הוא מציע שהם יחלו את הסקירה מחדש ויפלסו שוב את דרכם בחזרה להווה; בעקבות הצעה זו מתפזרת הכיתה. בלילה חומק בֵּוו לבדו אל מחוץ לבניין, מתגנב לחצר המוסד ומתאבד באמצעות מגע מכוּון בגדר החשמלית.
דיוויד מיליבנד
פיליפו ליפי
פְרָה (האח) פיליפו ליפי (באיטלקית: Filippo Lippi; ), מגדולי הציירים של איטליה במאה ה-15.
חייו.
ליפי נולד בפירנצה. בילדותו מתו הוריו, ובגיל 14 נשלח למנזר כרמליתי, אך, בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר כתב הביוגרף ג'ורג'ו וזארי, במקום ללמוד את עיקרי הנצרות, הקדיש את זמנו למלאכת הציור וכישרונו האמנותי נתגלה עד מהרה.
בשנת 1456 הוזמן ליפי לצייר במנזר סנטה מרגריטה שבפראטו, שם התאהב בנזירה צעירה בשם לוקרציה בוטי. הוא הצליח להשיג את הסכמת אם המנזר, להרשות לה לשמש לפניו כדגם של "הבתולה הקדושה". השניים ברחו מן המנזר והיא הפכה לפילגשו ונולד להם בן, הצייר הנודע פיליפינו ליפי.
עד שהותרו נדרי נזירותם בשנת 1461, הספיקה לוקרציה לשמש עבור ליפי דוגמנית לציורים רבים של "הבתולה הקדושה" (Madonna), שהנודע שבהם, "המדונה עם הילד ומלאכים" (1465 בקירוב), נמנה עם היצירות המפורסמות ביותר של גלריית אופיצי.
ליפי נתמך על ידי ראש משפחת מדיצ'י, קוזימו דה מדיצ'י. תלמידו המפורסם ביותר היה סנדרו בוטיצ'לי. עבודתו המרשימה ביותר של פיליפו ליפי הם ציורי הפרסקו בקתדרלת פראטו ובהם דמויותיהם של יוחנן המטביל וסטפן הקדוש. בעבודה זו סייעו בידו בוטיצ'לי ובנו הקטן, פיליפינו, אשר הושפעו בעבודתם מציורי פרסקו אלה.
ליפי מת תוך כדי עבודתו על "סצנות מחיי מריה הבתולה" בקתדרלת ספולטו. הוא נקבר בספולטו, ולפי הוראותיו של שליט פירנצה, לורנצו דה מדיצ'י, הוקמה מצבת שיש הדורה על קברו.
אמנותו מצטיינת בקו אנושי, גם בסצנות דתיות. דבר זה היה חידוש בזמנו והשתלב עם רוח ההומניזם של פירנצה באותה תקופה. כמו כן ניתן לציין את גישתו לצבעוניות רבה הבאה לבטא את יפי הצבעים במציאות.
מטריצה הופכית
אחמד אבן פדלאן
אחמד אבן פדלאן (בערבית: أحمد بن فضلان بن العباس بن راشد بن حماد) היה נוסע ערבי, מזכיר השגריר ששלח הח'ליף העבאסי אל-מקתדר אל האלטבר הבולגרי, אלמיש, ב-21 ביוני 921. מטרת המשלחת אינה ברורה באופן חד משמעי. ייתכן כי נשלחה על מנת לבסס ולחזק את הקשרים של החליף הסוני עם השליטים המוסלמיים בבולגריה. אפשרות אחרת היא כי המטרה הייתה כלכלית בעיקרה ונועדה לאפשר מעבר סחורות ומשלחות באופן בטוח.
במהלך המסע הממושך (שארך כמעט שנה) מבגדאד עד בולגריה של הוולגה רשם אבן פדלאן את אירועי המסע, מנהגי העמים שפגש בדרכו והתרשמויות ששמע על עמים אחרים. המסע התארך גם משום שנועד לעקוף את ממלכת הכוזרים, אולם, למרות שלא עבר דרך כוזריה, רשם פדלאן ידיעות, מפי השמועה, על הכוזרים ומנהגיהם. העתק של רישומי אבן פדלאן נמצא ותורגם על ידי המזרחן הטורקי זקי ולידי טוגאן (1939), ותוכנו מספק ידיעות רבות על מנהגי התקופה ועל העמים שחיו באזור ממלכת הכוזרים.
אבן פדלאן ומשלחתו אינם מוזכרים על ידי היסטוריונים אחרים. המקור היחיד אודות מסעו זה הוא חיבורו שלו, הנקרא "רסאלה" (כך אצל יאקות) או "כתאב" (כך בכותרת החיבור עצמו).
אבן פדלאן במדיה האמנותית.
בשנת 1999, יצא לאקרנים סרט על מסעו של אבן פדלאן, בשם "הלוחם ה-13" (אנטוניו בנדרס בתפקיד אבן פדלאן). הסרט אמנם מציג את מסעו עד לבולגריה של הוולגה אך שם העלילה משתנה כאשר הוא מפליג עם קבוצת ויקינגים לארץ מולדתם. לאחר ההגעה הוא נקלע למלחמה בין הוויקינגים לשבט עוין המאיים על עמם. הוא נבחר להיות הלוחם ה-13 מבין ה-12 האחרים שעתידים להנהיג הלחימה. הסרט אינו היסטורי, שהרי אבן-פדלאן חוזר למזרח התיכון לאחר סיום תפקידו בבולגריה של הוולגה. הסרט מבוסס על הספר "אוכלי המתים" של מייקל קרייטון
אסטודיאנטס
עיט דו-ראשי
עיט דו-ראשי הוא סמל קדום של עיט בעל שני ראשים הפונים לכיוונים מנוגדים, המופיע בסמלי מדינות רבות בעבר וגם בהווה.
העדות המוקדמת ביותר לסמל זה התגלתה בחפירות ארכאולוגיות של התרבות החתית באסיה הקטנה (המאה ה-20 לפנה"ס - המאה ה-13 לפנה"ס).
כעבור שנים אומץ סמל זה על ידי אימפריות ומדינות שונות באירופה ובאסיה בתקופות שונות:
העיט הדו-ראשי נותר עד היום בסמליהן של חמש מדינות, ועד 2007 הופיע בסמל של ישות מדינית נוספת:
הוא גם הסמל של הנצרות היוונית-האורתודוקסית ושל הישות האוטונומית הר אתוס, וכן של ערים וחבלי ארץ שונים באירופה.
"עוף" זה לא נחשב בעבר, וגם לא נחשב כיום - לעוף לאומי באף מדינה.
בארבע מדינות נוספות, הנמצאות בשטחים של אותן אימפריות קדומות, הסמל כיום הוא עיט בעל ראש אחד (עיט הרייך): גרמניה, אוסטריה, פולין, צ'כיה. בשלוש הראשונות, העיט נחשב כיום לציפור לאומית.
שלמה צזנה
שלמה צזנה (נולד ב-30 במרץ 1971 בירושלים) הוא סופר ועיתונאי ישראלי. בעבר שימש פרשן וכתב מדיני של העיתון ישראל היום וככתב לענייני חרדים וככתב לענייני התיישבות במעריב. ארכאולוג, חוקר ירושלים ומורה דרך.
ביוגרפיה.
שלמה צזנה נולד בירושלים למשפחה בת 7 נפשות. התגורר בשכונת הקטמונים ולמד בבית הספר היסודי גבעת גונן ובבית הספר התיכון ע"ש דנמרק. אביו, אברהם, עבד בעיתון "ג'רוזלם פוסט" במשך 39 שנים. את שירותו הצבאי בצה"ל החל בשנת 1989 ביחידת המסתערבים שמשון שפעלה ברצועת עזה ואחר כך שרת לוחם בגדוד שקד של חטיבת גבעתי, שם הוביל פלוגת מסלול והשתחרר בדרגת סמל ראשון. בשנת 1995 סיים לימודי תקשורת ועיתונות בבית הספר לתקשורת "כותרת" של אוניברסיטת תל אביב. החל לעבוד כעיתונאי, כתב ועורך משנת 1994.
את דרכו כעיתונאי החל ככתב צרכנות במקומון "ירושלים" מבית "ידיעות תקשורת". לאחר מכן עבר לשבועון המתחרה "כל העיר" של רשת שוקן ושימש כתב מגזין, שם הביא את סיפורם של ילדים שעובדים בשוק מחנה יהודה וחשף את ביקורם החשאי של קבוצת יהודים יוצאי כורדיסטן שביקרה בעיראק. במרץ 1995 החל לעבוד ככתב חרדים בעיתון "מעריב" ואחרי רצח רבין החל לסקר גם את מגזר המתנחלים ו"הכיפות הסרוגות", תחומים אותם כיסה במשך 9 שנים. בנוסף, סיקר את תחום שירות בתי הסוהר וכן את משטרת מחוז ירושלים. כמו כן, לקח חלק בסיקור אירועים שוטפים במרחב ירושלים, בהם פיגועים שהתרחשו בעיר בין השנים 1995–2004.
ב"מעריב" פרסם ידיעות בעמודי החדשות וכן כתבות במגזין היומי, תחקירים ומאמרים במוספי השבת. עסק בכתבותיו בענייני דתות והתיישבות, וסיקר במסגרת זו את המגזר החרדי ואת המפלגות החרדיות, וכן את ציבור המתנחלים ומועצת יש"ע ומנגד, את תנועות המחאה משמאל ובראשם "שלום עכשיו". כתבותיו הדגישו את העימות הפוליטי בנושאי דת ומדינה, המחאה נגד הממסד הרבני וחלוקת התקציבים מהמדינה למגזר החרדי. חלק בולט בעבודתו ב"מעריב" עסק בתנועת ש"ס ובתורתו של מנהיגה הרוחני, הרב עובדיה יוסף, תוך פרסום קבוע של התבטאויותיו מעוררי המחלוקת בשיעוריו והופעותיו הפומביות.
בשנת 2002 חשף כי עבודת הדוקטורט של אבו מאזן באוניברסיטה שבה למד ברוסיה הגיעה למסקנה כי בשואה נרצחו רק 600 אלף יהודים ולא 6 מיליון. בשנת 2011 בריאיון לצזנה במוקטעה ברמאללה, התנצל אבו מאזן על מסקנות הדוקטורט.
בשנת 2003 עבר לעריכה ושימש כעורך בכלי תקשורת שונים. תחילה עבד כסגן עורך ראשי בשבועון "כל העיר", כשבמקביל כתב את המדור הפוליטי הפותח של השבועון, שזכה לשם "עמודי שלמה".