אוהדי הקבוצה נאלצו לחכות שש שנים עד לאליפות העשירית. הקבוצה החזירה לשורותיה את הרולד פרסיאדו ועם שחקנים כמו ג'ון ואסקס, אנדרס קולורדו ואנג'לו רודריגס התחילה את העונה בצורה לא משכנעת תחת המאמן האורוגוואי, אלפרדו אריאס. לאחר הפסד לדפורטיבו פאסטו במחזור השמיני, החליטו במועדון להיפרד מאריאס ולמנות את המאמן הונצואלי בן ה-48, רפאל דודאמל, שהיה גם שחקן עבר במועדון. בנוסף, הוחלט לצרף את הקשר הוותיק, טאופילו גוטיירס. במשימה הראשונה שלו כשל דודאמל, כאשר קבוצתו הודחה בחצי גמר הקופה קולומביה מול אתלטיקו נסיונל עם הפסד 3-2 בסיכום המשחקים. אבל ככל שהתקדמה העונה, הקבוצה נראתה טוב יותר, הרבה בזכותו של טאופילו גוטיירס שהפך לשחקן החשוב בקבוצה. בסופו של דבר הקבוצה הצליחה להשתחל לפלייאוף מהמקום השביעי והוגרלה לבית A עם אתלטיקו נסיונל, ג'וניור ברנקייה ודפורטיבו פריירה. בפלייאוף הגיעה קאלי לשיא שלה והבטיחה את עלייתה לגמר, שני מחזורים לסיום הבתים. היא סיימה עם 13 נקודות מתוך 18 והעפילה לגמר מול דפורטס טולימה. במשחק הראשון בגמר באצטדיון דפורטיבו קאלי סיימה הקבוצה בתיקו 1-1 כאשר הרולד פרסיאדו כובש לזכורת הקבוצה. בגומלין באצטדיון מנואל מוריו טורו, עלתה טולימה ליתרון במחצית הראשונה, אבל בחצי השני הצליחה קאלי לכבוש פעמיים מרגלי ג'ון ואסקס ופרסיאדו כדי להפוך את התוצאה, לנצח 3-2 בסיכום המשחקים ולזכות באליפות העשירית שלה.
מחזיקת הגביע והסופרליגה.
מאז החל טורניר הגביע הקולומביאני להיות משוחק באופן קבוע החל מ-2008, רשמה דפורטיבו עד כה זכייה אחת בלבד ב-2010. לאחר שסיימה את הבית המוקדם במקום הראשון, פגשה בשלב שמינית הגמר את ג'וניור ברנקייה. הפסד בחוץ 0-1 וניצחון בבית 2-3, שלחו את ההכרעה לדו-קרב פנדלים, שבו ניצחה קאלי. ברבע הגמר פגשו הירוקים את אינדפנדיינטה סנטה פה וניצחו במשחק הראשון 0-1 בבוגוטה משער של הרולד ריינה. בגומלין לא התקשתה קאלי וניצחה 1-3 כדי להעפיל לחצי הגמר מול לה אקידד. גם כאן השיגה הקבוצה ניצחון כפול, 0-2 בבית ו-3-5 בגומלין בחוץ. בגמר פגשה דפורטיבו קאלי, שהודרכה על ידי המאמן חיימה דה לה פאבה, את אגילס דוראדס שאז עוד נקראה איטגווי דיטיירס ושיחקה בליגת המשנה. באותה שנה עלתה איטגווי לליגה הבכירה וכאמור הגיעה לגמר, אך הפסידה במשחק הראשון 0-1 משער של אנדרס רמירו אסקובר ושוב הפסידה בקאלי 0-2 משערים של ססאר אמייה ואנדרס רמירו אסקובר. דפורטיבו קאלי לראשונה בתולדותיה זכתה בגביע.
ב-29 בינואר 2014, קצת לפני פתיחת הטורניר של אותה שנה, זכתה דפורטיבו קאלי בתואר הסופרליגה לאחר התמודדות מול אתלטיקו נסיונל. במשחק הראשון ששוחק באצטדיון פסקואל גררו, ניצחה קאלי 1-2 מצמד של החלוץ (כדורגל) הפרגוואי, רובין רמירס. בגומלין הפסידה קאלי 0-1 ולאחר שוויון של 2-2 במסיכום, נגשו הקבוצות להכרעה בדו-קרב פנדלים שאותו ניצחה קאלי 3-4, זכתה בתואר והבטיחה השתתפות בגביע סודאמריקנה 2014.
פעמיים פיינליסטית קופה ליברטדורס.
דפורטיבו קאלי היא הקבוצה הראשונה מקולומביה שהגיעה לגמר גביע ליברטדורס ב-1978. היא סיימה ראשונה בבית שכלל קולומביאנית נוספת,ג'וניור ברנקייה, ואת פניארול ודאנוביו מאורוגוואי. השלב הבא היה שלב בתים נוסף שגם אותו צלחה במקום הראשון לפני סרו פורטניו מפרגוואי ואליאנסה לימה מפרו. הם העפילו למשחק הגמר מול בוקה ג'וניורס ואחרי 0-0 בקאלי, הביסה בוקה בגומלין בבונבוניירה 0-4 וזכתה בתואר.
כעבור 21 שנים חזר המועדון לאותו המעמד, אבל בטורניר שכלל יותר קבוצות. דפורטיבו סיימה שנייה בבית שלה שכלל גם את ריבר פלייט, ולס סארספילד ואונסה קלדס. בשמינית הגמר פגשה את קולו קולו מצ'ילה והעפילה לרבע הגמר לאחר ניצחון בסיכום שני המשחקים 1-2. בז'ה ויסטה מאורוגוואי הייתה היריבה וגם אותה עברה דפורטיבו עם 1-2 במשחק הראשון ותיקו 1-1 בחוץ. בחצי הגמר, בדיוק כמו ב-1978, שוב פגשה קאלי את סרו פורטניו וכבר בבית ניצחה אותה 0-4. למרות הפסד בחוץ 2-3, העפילה דפורטיבו לגמר הגדול מול פלמיירס מברזיל. ניצחון ביתי 0-1 והפסד בחוץ 1-2 שלחו את הקבוצות לדו-קרב פנדלים שבהם ניצחו הברזילאים 3-4 ושוב השאירו את דפורטיבו קאלי ללא התואר החשוב ביבשת.
סמל המועדון.
הסמל של דפורטיבו קאלי השתנה מעט פעמים לאורך השנים. זה תחיל עם מעוין שכלל את ראשי התיבות של שם הקבוצה הראשון "קאלי פוטבול קלוב" (CFC) והמשיך עם מעוין שכלל בתוכו את המילה CALI. החל מ-1948, כאשר הקבוצה החלה את העידן המקצועי, היא שינתה את צורת המעוין כאשר הכיתוב קאלי נותר והסמל נצבע בחציו ירוק וחציו לבן. הסמל עבר שינוי מזערי בעיצוב ב-2012 ועד היום.
יריבויות.
היריבות העיקרית של דפורטיבו קאלי היא כמובן עם היריבה העירונית אמריקה קאלי בקלאסיקו שנקרא הקלאסיקו של ואייה דל קאוקה (בספרדית Clasico Valle del Cauca), המחוז שבו נמצאת העיר קאלי. היריבות עם אינדפנדיינטה מדיין נקראת הקלאסיקו דה דקנוס (בספרדית Clasico de Decanos) שכן מדובר בשתי הקבוצות הוותיקות ביותר בקולומביה. קאלי נוסדה ב-1912 ומדיין ב-1913. היריבות של קאלי עם מיונאריוס קרויה קלאסיקו אנייחו (בספרדית Clasico Añejo), המשחקים ביניהן היו הסופר קלאסיקו של קולומביה בשנות ה-60 וה-70. מדובר ביריבות עתיקה בין שתי הקבוצות הטובות ביותר במדינה באותן תקופות.
אצטדיון.
בחלקים נרחבים בהיסטוריה שלה שיחקה דפורטיבו קאלי באצטדיון פסקואל גררו, עד שהחליטה לעבור לאצטדיון משלה הקרוי אצטדיון דפורטיבו קאלי או בשמו השני, "פלמסקה" וממוקם בעיר פלמירה, מרחק של כ-8 קילומטרים מהעיר קאלי. היא החלה לשחק בו החל משנת 2010.
גשר רושמיה
גשר רושמיה (גשר הגיבורים) הוא גשר ותיק מעל נחל גיבורים (ואדי רושמיה) בשכונת חליסה בחיפה. על הגשר עובר הכביש המקשר בין שכונת הדר (רחוב הגיבורים, בעבר רחוב צלאח א-דין) אל שכונת חליסה, וממנה אל מפרץ חיפה, הקריות ויישובי העמקים. מתחת לגשר עוברת מאז 2013 דרך נחל הגיבורים המחברת בין העיר התחתית ושכונת הדר הכרמל אל מחלף רופין. אזור הגשר היה מוקד קרבות בראשית מלחמת העצמאות עד שחרור חיפה, ובעקבותיהם שונה שם הגשר לגשר הגיבורים, וזאת כדי להנציח את הקרב על בית הנאג'אדה שחלש על המעבר בגשר. אורכו של הגשר 90 מטר. בזמן פתיחתו הוא היה הגשר הגדול בארץ ישראל.
מקור השם.
מקורו של השם רושמיה (בערבית ראס מיה, בעברית ראש מיה, ראש מים) הוא כנראה בשמו של ישוב יהודי עתיק מתקופת החשמונאים, הנמצא בסביבת ראש הואדי (היום נחל גיבורים) ובמורדו. בימי הצלבנים נבנתה באזור מצודה שנקראה באותו שם, ששרידיה כיום הם חלק מגן ארכאולוגי בשכונת רוממה.
היסטוריה.
הקמת הגשר החלה ב-12 ביוני 1927 והוא נחנך ב-7 במאי 1928 בזמן כהונתו של חסן שוכרי כראש העיר חיפה. באותה תקופה פעלו מחצבות במעלה הוואדי, ולכן הגשר עבר מעל שלוחת מסילת הרכבת שקישרה את המחצבות לנמל. לימים נסגרו המחצבות ופורקה המסילה.
הגשר נבנה ביציקות בטון ומפורסם בשל מבנה הקשתות המסוגנן שלו. למבנה זה יתרונות בצורת העברת המשקל וכמות החומר בשימוש. מבנה הקשתות הוא אליפטי, ומספק מפתח גדול (כ-30 מטר) במקטע המרכזי. בגשר 5 קשתות, אורך יתר הקשת הראשית הוא 30 מטר וגובה הקשת בעת בנייתו מתחתית הואדי היה 20 מטר. יתרי הקשתות הצדדיות נע בין 10–12 מטר. רוחב הגשר כולל המעקה 7.80 מטר.
הצורך בבניית הגשר נוצר בעקבות התרחבות שכונת הדר הכרמל והקמת שכונות חדשות לידה. כבישי הגישה לעיר התחתית לא היו נוחים. רק בשנת 1925 חוברה הדר הכרמל לעיר התחתית כשנסלל רחוב הבורג' (היום מעלה השחרור). כדי לנסוע למפרץ חיפה נאלצו התושבים לעבור דרך הרחובות הצפופים של "ארד אל-יהוד" דרך רחובות סוקולוב והשומר. המשך התפתחות העיר יצר צורך דחוף בסלילת דרכים חדשות. גורם נוסף לבניית הגשר היה הרצון ליצור עבודות ציבוריות בתקופה של משבר כלכלי. בניית הגשר השפיעה מיידית על התפתחות השכונות המזרחיות שהגיעו בעקבות הגשר ואדי רושמיה ועל הביקושים לקרקעות באזור.
הגשר הפך לאחר בנייתו לעורק תחבורה חשוב. הדר הכרמל הפכה משכונת מגורים שקטה למרכז היישוב, ורחוב הרצל הפך לרחוב הראשי של העיר.
במלחמת העצמאות.
לגשר רושמיה הייתה חשיבות אסטרטגית לחיפה היהודית, בשל היותו שער הכניסה העיקרי לשכונת הדר הכרמל, ודרך הגישה היחידה להדר שלא עברה בעיר התחתית, שבה הייתה אוכלוסייה ערבית עוינת וצפופה. בעקבות הלחימה, הפך הגשר לציר העיקרי המחבר בין חיפה היהודית ובין הקריות, נשר, עמק יזרעאל והגליל המערבי. גם התנועה הבין-עירונית בין השרון והמרכז לחיפה עברה דרך הגשר, עקב חסימת כביש חיפה-תל אביב מדרום לחיפה באזור א-טירה והמשולש הקטן. עקב תוואי נחל גיבורים, הגשר שכן בנקודה נמוכה יחסית לסביבתו, כאשר הקצה המזרחי של שכונת הדר הכרמל היהודית ושכונת חליסה הערבית מתנשאים מעליו ושולטים על הגשר באש ובתצפית.
מיד לאחר החלטת כ"ט בנובמבר תקפו ערבים ביריות 3 מכוניות יהודיות שעברו על הגשר.
התקפה נוספות על הנוסעים בגשר התרחשה ב-8 בדצמבר 1948. כתגובה ביצעה ההגנה פעולת תגמול רחבה בשכונת חליסה, ב-16 בינואר 1948, במהלכה פוצצו שלושה מבנים הסמוכים לגשר על יושביהם. בפעולה זו נהרגו 35 תושבים ערבים. במרץ 1948 ביצעה ההגנה פעולת תגמול נוספת. הנוסעים על הגשר אובטחו על ידי ממשלת המנדט בעזרת כוחות משוריינים וכן על ידי הצבת עמדת תצפית על גג "בית התעשייה" החולש על הגשר.
הקרב על הגשר במלחמת השחרור.