מכון רויטרס ללימודי עיתונות (באנגלית: Reuters Institute for the Study of Journalism, בראשי תיבות: RISJ) הוא מרכז מחקר וצוות חשיבה שמרכזו בבריטניה. זהו מרכז המחקר של אוניברסיטת אוקספורד לחקר נושאים המשפיעים על התקשורת העולמית.
המכון הוקם במחלקה לפוליטיקה וליחסים בינלאומיים באוניברסיטת אוקספורד ב-2006 כדי לערוך באמצעותו מחקרים מדעיים ומקצועיים על אמצעי התקשורת, לנהל את תוכנית המלגות לעיתונאות של תומסון-רויטרס, ולארח עמיתים למחקר אקדמי.
מכון רויטרס פועל לגשר בין עיתונאות יומיומית ובין מחקר אקדמי, והוא מרכז מחקר למצוינות באוניברסיטה. המכון מקיים באופן קבוע סמינרים ואירועים ויש לו תוכנית פרסום מקיפה. פרסומים אחרונים כללו את "דו"ח העיתונות המקוונת, 2018" (Digital News Report); מחקר בנושא "'ראיתי את החדשות בפייסבוק': ייחוס למותג בעת גישה לחדשות מסביבות מבוזרות" (‘I Saw the News on Facebook’: Brand Attribution when Accessing news from Distributed Environments); מחקר נוסף שעסק ב"מקרה בוחן בעדכון השידור הציבורי בזמנים מחוסרי-תקציבים ומקוטבים-פוליטית" (A Case Study in Updating PSB in Politically Polarised and Cash-Strapped Times); ואת "תפקידו של טוויטר במהלך הבחירות לנשיאות צרפת".
תוכנית המלגות לעיתונות של תומסון-רויטרס, שנוסדה בשנת 1983, מנוהלת בשיתוף על ידי המחלקה לפוליטיקה ויחסים בינלאומיים של אוניברסיטת אוקספורד ועל ידי מכללת גרין טמפלטון (Green Templeton College). התוכנית אירחה מעל 500 עמיתים מ-90 מדינות. אל המלגה מגישים מועמדות עיתונאים באמצע הקריירה מכל רחבי העולם, והנבחרים זוכים למימון שבאמצעותו הם כותבים מחקר אקדמי על נושאים על פי בחירתם באוקספורד.
מכון רויטרס מארח עמיתים אקדמיים שעובדים על מחקרים במימון בנושאים בעלי משמעות לתעשיית החדשות. הנושאים המרכזיים שמעסיקים את חוקרי המכון הם שיטות עיתונאיות, סטנדרטים עיתונאיים, אחריות של המדיות השונות, הפיקוח על כלי התקשורת ועסקי החדשות. המכון הוא שותף ב"תצפית העיתונות האירופית" (European Journalism Observatory), רשת של 11 אתרים בשפות שונות המדווחים על מחקר תקשורת מרחבי אירופה.
מכון רויטרס מקבל מימון מקרן תומסון-רויטרס וכן מימון נוסף מחברות תקשורת, מקרנות וממכוני מחקר אקדמיים ברחבי העולם.
את המכון מנהל ד"ר רסמוס קלייס נילסן (Rasmus Kleis Nielsen), פרופסור באוניברסיטת אוקספורד. בעבר שימש נילסן מנהל המחקר במכון.
עומר מור
ברכה זק
ברכה זק (נולדה בשנת 1933) היא פרופסור אמריטה במחלקה למחשבת ישראל על שם גולדשטיין-גורן של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. מרבית מחקריה הוקדשו לחקר קבלתם של ר' שלמה הלוי אלקבץ ור' משה קורדובירו.
ביוגרפיה.
לאחר לימודי הוראה בבית המדרש למורים על שם דוד ילין למדה זק באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לספרות עברית, היסטוריה של עם ישראל וחינוך.
ברכה זק השלימה את עבודת הדוקטור שלה: 'תורת הסוד של ר' שלמה הלוי אלקבץ' באוניברסיטת ברנדייס בהנחייתו של פרופ' אלכסנדר אלטמן.
ברכה זק הייתה ממקימי המחלקה למחשבת ישראל על שם גולדשטיין-גורן באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ולימדה בה במשך כשלושים שנה. ברכה זק ממשיכה לעסוק בלימוד ומחקר גם לאחר פרישתה לגמלאות.
מחקר.
את מרבית מחקריה הקדישה ברכה זק לקבלת ר' משה קורדובירו שהיה מחשובי מקובלי צפת שחיו ופעלו במאה ה-16.
מחקריה מאופיינים בעיון טקסטואלי במכלול הקורפוס הרחב של קורדובירו ובכללו פירושו רחב היריעה לספרות הזוהר.
היא גם ההדירה מכתבי יד חלקים מחיבוריו של קורדובירו, כגון שני השערים הראשונים של ספר שיעור קומה וחלקים מספר אלימה.
בניגוד למחקרים כגון של יוסף בן-שלמה שבחנו תפיסות של קורדובירו רק על פי חלק מחיבוריו והדגישו את הצדדים התאולוגיים והפילוסופיים שלו, ברכה זק שכללה את תמונת המחקר. היא הציגה סוגיות רבות ומגוונות שעמדו במרכז חייו ויצירתו, כגון, יחסו לאדם, לתורה, ולתפילה.
ברכה זק הצביעה על מרכזיותה ועל חשיבותה הרבה של הספרות הזוהרית בקבלתם של קורדובירו וחבורתו.
כמו כן הצביעה על הקרבה של רעיונות לוריאניים לאלה של קורדובירו, ודנה גם בהשפעת קבלת קורדובירו על מקובלים כגון ר' שבתי שעפטל הורוויץ מפראג ועל הוגי החסידות.
בשנת 2018 פרסמה ברכה זק את המונוגרפיה הראשונה על ר' שלמה הלוי אלקבץ- בעל הפיוט הנודע 'לכה דודי'.
טאז'רס דה קורדובה
מושל הודו
פולבר יולו
פולבר יולו (בצרפתית: Fulbert Youlou; 19 ביולי 1917 - 5 במאי 1972) היה נשיאה הראשון של הרפובליקה של קונגו. כיהן מעצמאותה באוגוסט 1960 ועד אוגוסט 1963.
תולדות חייו.
בן שבט הלארי. נולד במדיבו שליד ברזוויל. ב-1929 החל ללמוד בסמינר לכמרים בברזוויל, לאחר מכן למד ביאונדה, שם פגש את עמיתו מהרפובליקה של מרכז אפריקה, ברתלמי בוגנדה. ב-1946 הוסמך ככומר והחל לצרף לשמו את הכינוי "אבה" (Abbé) כלומר "אב מנזר" ולהתהלך בגלימה בהירה. בשנת 1956 נשללה ממנו הכהונה, לאחר שהפר את נדריו על ידי רומן עם אישה, אך הוא המשיך לקרוא לעצמו כומר ולהתהלך בגלימה.
כבר ב-1956 התמודד בבחירות לפרלמנט אפריקה המשוונית הצרפתית כמנהיג שבט הלארי, אך לא נבחר. בהמשך אותה שנה ייסד את האיחוד הדמוקרטי להגנה על האינטרסים האפריקאים (Union Démocratique de la Defense des Intérêts Africains - UDDIA) ואת ביטאון הארגון - "Cette Semaine" ("השבוע") וייצב את עצמו לצד שארל דה גול וכנגד המפלגה הסוציאליסטית (הסניף המרכז-אפריקאי של המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית). החלוקה בין המפלגות לא הייתה פוליטית בעיקרה אלא סימנה את החלוקה לשתי קבוצות שבטיות - לארי ומבושי. בנובמבר 1956 נבחר יולו לראש עיריית ברזוויל. תוצאות הבחירות שנערכו ב-1957 סימנו שוויון בין UDDIA למפלגה הסוציאליסטית. הן זכו ב-21 מושבים כל אחת, מבין 45 המושבים בפרלמנט של קונגו. מנהיג הסוציאליסטים ז'אק אופאנגו (Jacques Opangault) נבחר לראש ממשלה ויולו כיהן כשר החקלאות בממשלתו. בנובמבר, לאחר שחבר סוציאליסטי החליף צד, היה יולו לראש הממשלה. ב-1959 פרצו מהומות בין תומכי שתי המפלגות (למעשה, בין שתי הקבוצות השבטיות היריבות בטריטוריה). יולו אסר את אופאנגו וראשי מפלגתו והביא לרגיעה. בבחירות שנערכו ביולי אותה שנה זכתה מפלגתו של יולו ל-51 מושבים מתוך 61. אופאנגו זכה בקולות, אך עדיין היה במאסר. לאחר שחרורו היה לשר בממשלה שקיבלה עת עצמאות המדינה ב-15 באוגוסט 1960.
יולו שאף ליצור איחוד מחודש של הטריטוריות שהרכיבו את אפריקה המשוונית הצרפתית (הרפובליקה המרכז-אפריקאית, צ'אד, גבון, הרפובליקה של קונגו וקמרון), אך נכשל עקב התנגדותו של לאון מ'בה מגבון. ביוני 1961 ביקר בוושינגטון די. סי. והתקבל על ידי נשיא ארצות הברית, ג'ון פיצג'רלד קנדי.
יולו התערב במשבר קונגו בקונגו -לאופולדוויל השכנה, תחילה כתומך של הנשיא ז'וזף קסא-וובו ולאחר מכן כתומכו של מואיז צ'ומבה . הוא אירח שתי וועידות בברזוויל במטרה להגיע לפתרון המשבר והיה פעיל בזימון כוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות להתערב במדינה השכנה.
ב-1962 ביטל יולו את הדמוקרטיה בארצו והכריז על משטר חד-מפלגתי. במדינה שסועה מבחינה אתנית פירוש הדבר היה שלילת זכויות מקבוצה אתנית יריבה. ב-1963 הודיעה צרפת שהיא מקצצת את הסיוע הכספי למדינה ב-1.1 מיליון פרנק. יולו נאלץ להעלות מיסים, מחירי המזון עלו והאבטלה גאתה. בתגובה פרצו הפגנות שאורגנו על ידי איגודי העובדים. ביולי אותה שנה, בעת שערך יולו ביקור ממלכתי בווינה, פרצה הפיכה צבאית, עם שובו למדינה הודח יולו ונאסר. ראש ממשלת קונגו-לאופולדוויל, מואיז טשומבה, ארגן את המלטותו של יולו מהמדינה ומעבר לנהר הקונגו למקלט מדיני בלאופולדוויל ב-1 באפריל 1965. ב-1966 עבר יולו לספרד, שם נפטר ב-1972.
יחסיו עם מדינת ישראל.
יולו ("האב יולו" בעיתונות התקופה) ביקר בישראל בין ה-21 ל-29 באוגוסט 1960, שבועיים בלבד לאחר שארצו קיבלה את עצמאותה. בין היתר ביקר במכון ויצמן למדע והיה אורח צה"ל.
באוגוסט 1962, במסגרת מסעו באפריקה, ביקר נשיא מדינת ישראל, יצחק בן-צבי בברזוויל.
חנן גלעד
חנן גלעד (נולד בשנת 1949) הוא מאמן שחייה בכיר ישראלי, מורה לחינוך גופני, מאמן ראשי בהפועל גליל עליון (1982–2000), מאמן נבחרת ישראל (1990–1991), מאמן בפנימיית המחוננים בווינגייט (2000–2019), חבר בצוות המאמנים הלאומי למכביות משנת 1989 ומאמן ראשי במכביות (1989, 1997, 2009 ו-2013), מאמן לאומי של שחייה במים פתוחים (משנת 2017–2020) וחבר בוועדה המקצועית של איגוד השחייה בישראל במשך כ-20 שנים.
ביוגרפיה.
גלעד נולד וגדל בקיבוץ כפר סאלד. בצבא שרת בנחל המוצנח ובפלס"ר וסיים בתפקיד מ"פ. הוא בוגר מכללת וינגייט בחינוך גופני (1975–1977) ובשנת 1978 סיים קורס מאמנים בהדרכתו של יוסף טלקי. הוא החל לאמן שחייה בקיבוצו בשנת 1973 ובשנת 1980 עם הקמת קבוצת בפועל גליל עליון הצטרף לצוות המאמנים שכלל את מיכה שטראוס מקיבוץ שמיר ואדי נמינוב מקיבוץ כפר הנשיא. בשנת 1982 הוא התמנה למאמן ראשי בהפועל גליל עליון עד לשנת 2000, לצידו אימנו אבישי פלג וישי אדלר. ב-1988 הוביל את קבוצתו לזכייה באליפות ישראל לבוגרים. בשנת 2000 עבר לאמן בפנימיית המחוננים במכון ווינגייט, לצידו של לאוניד קאופמן עד לשנת 2018.