אצל הממלוכים התקיימה מחשבה רציונלית לגבי ניצול משאבים. הם לא הצטיינו במסע בים ולא היו בעלי צי, לכן ויתרו על שימוש בדרך זו. יתרה מכך, הים היווה איום מתמיד של פלישה אירופית-צלבנית ולכן מספר ערי הנמל במרחב השליטה שלהם צומצם בכוונה כדי למנוע שימוש במתקני חוף אם וכאשר תהיה פלישה צלבנית חוזרת. הם לא דגלו בביצורים, ולכן לא בנו מבצרים סביב ירושלים על מנת לחסוך בתקציב, אסטרטגיית ההגנה על פנים הארץ הייתה העוצמה הממלוכית בכללותה.
לפי מחקריו של ראובן עמיתי, הן הממלוכים והן המונגולים היו גם פרשים וגם קשתים והתאמנו בקשתות על מנת להילחם בגושים גדולים יחסית. בשני המקרים ידעו להתקדם בגושים מסודרים וגל אחרי גל, תוך כדי הלחימה קדימה יורים ומסתובבים ונותנים לגל החדש לעבור, עד שצד אחד נחלש ונוצר מגע פנים אל פנים. הממלוכים היו מסוגלים להילחם בכלי נשק אחרים כמו חרב, רומח, גרזן ואלה כבדה. בגרזן השתמשו תוך כדי לחימה בעוד הרוכב לוחם על הסוס, הוא נתן מכה לאויבו על מנת להורידו מהסוס. אך עיקר גאוות והתמחותם של הממלוכים היה הקשתים.
הקרב התנהל כך שהמונגולים היו תוקפים ראשונים. הממלוכים היו סופגים, מחזיקים מעמד, מתארגנים ויוצאים נגדם ובכל פעם צד אחר תוקף, עד שצד אחד נשבר. בקרב כל צד ניסה להפתיע, להשתמש בלוחמה פסיכולוגית.
התפישה הממלוכית כלפי המונגולים הייתה שאין מוותרים על אף פלישה, ואף פשיטה ולכן הממלוכים יש מערכות תקשורת בדמות סיירים על הגבול, יוני דואר, מדורות. כל אלה על מנת להודיע שהמונגולים הם בדרך, ואז הצבא הממלוכי היה יוצא ממצרים במהירות לכיוון סוריה. מערכת הריגול של הממלוכים הייתה מסועפת למדי אצל המונגולים, הארמנים, והצלבנים. הם טיפחו קשרים עם בדווים בספר ואף מעבר לו. ערכו פשיטות בצד השני ולצורך כך השתמשו בתחבולות להכפיש את שמם של אנשים בכירים בצד המונגולי וכך יצרו מצב בו המונגולים חושדים בפקודים שלהם. המטרות קידשו את האמצעים.
דמות המפתח במערכת הריגול היה הקאדר, במשמעותו המילולית של שליח. במסגרת הממלוכית זה מונח טכני המתייחס לבלדר חשאי הנוסע הלוך ושוב. לא היו אלה ממלוכים בעצמם, כי אם ארמנים, סוחרים וכדומה. הם נסעו הלוך ושוב על דרך הדואר וטיפחו לעצמם קשרים עם בני המקום כשהמינוח היה חיובי מאוד, לא מלשין, כי אם מנציחון, אדם שנותן עצות נכונות או עוזר בצורה כנה וכך הביעו הממלוכים את הערכתם לאנשים האלה שהיו מוכנים לסייע נגד המונגולים.
בקהיר שירת אחד המקורבים לסולטאן כאחראי על מערכת הריגול, ולו תקציב מיוחד. אותם פעילים או בלדרים גם היו אוספים ומלקטים ידיעות לא נכונות על מנת לבלבל את האויב ולהכפיש את שמם של אנשים בצד השני, על מנת להיפטר מהם. השתמשו בג'אסוס –גשש (מקור המילה העברית גשש), היה מיועד בעיקר לסיירים, דהיינו אנשי שטח.
אדריכלות ממלוכית.
את השפעתם של הממלוכים על האדריכלות של המסגדים, המדרסות, הגשרים, הסבילים והספריות במצרים, סוריה וארץ ישראל ניתן לראות עד ימינו. הממלוכים פיתחו ארכיטקטורה מיוחדת, שהושפעה מאלמנטים שראו במקומות אותם כבשו, בעיקר באסיה הקטנה. ישנם פריטים ארכיטקטוניים הנחשבים עד היום כממלוכיים במובהק, דוגמת אבלק, מוקרנס, שימוש במובאה משוקעת עם ספסלי אבן (מצטבא) משני הצדדים, שילוב של סמלים הראלדיים של קציני צבא בכירים בחזיתות מבנה וכדומה.
ממלוכים בארץ ישראל.
העובדה שממלוכ לא יכול להוריש הובילה לשיטה בה הממלוכ הקדיש את רכושו בחייו להקדש ומינה בן משפחה למנהל נכסי ההקדש. לפי החוק מגיעה למנהל ההקדש הכנסה קבועה מן ההקדש. כך הבטיח הממלוכ רווחה כלכלית לבני משפחתו. רבים מהקצינים הממלוכים בחרו לבנות כהקדש מבני מדרסה (مدرسة). כלומר מוסדות ללימוד הדת. חלק ניכר ממדרסות אלה נבנו בירושלים. ירושלים לא הייתה עיר מרכזית באימפריה הממלוכית אך הייתה מרכז דתי חשוב שריכז הקדשים רבים, ביניהם למעלה מחמישים מדרסות בשטח העיר העתיקה לבדה.
השלטון הממלוכי נתן חשיבות עליונה לרישות הממלכה בדרכים טובות. על הדרכים היו יכולים לנוע שליחים נושאי דברי דואר והודעות וכן גייסות, בעת הצורך. הדרכים הממלוכיות נקראו "דרכי דואר". דרך הדואר הראשית עברה בתוואי: קהיר - עזה - יבנה - לוד - ראש העין - נחל עירון - מגידו - בית שאן - צמח - דמשק. יצירת דרכים טובות חייבה הקמת גשרים (גשר מרכזי על דרך הדואר נמצא בכניסה הצפונית לעיר לוד). ומתקנים שונים לרווחת הנוסעים כמו חאנים, כמו ח'אן אל-תוג'אר (חנות תגרים) ליד בית קשת, וסבילים - מזרקות שתייה (סביל ממלוכי יפה ושמור היטב נמצא ברחוב השלשלת בעיר העתיקה בירושלים).
הסולטאנים העיקריים.
לרשימה המלאה ראה:
השליטים העיקריים בין נפילת הסולטנות האיובית במצרים לבין עליית הסולטנות הממלוכית (1260-1250)
הסולטאנים העיקריים של השושלת הבח'רית
סוף השושלת הבח'רית - 1382.
הסולטאנים העיקריים של השושלת הבורג'ית
סוף השושלת הבורג'ית וקץ הסולטנות הממלוכית - 1517.
ראו גם.
מדינות מוסלמיות אחרות השתמשו גם הם בעבדים לוחמים:
חוקרי הסולטנות הממלוכית:
יוון תחת שלטון האימפריה העות'מאנית
תאשור
תְּאַשּׁוּר הוא מושב בנגב הצפוני-מערבי, מדרום מזרח לנתיבות, ומצפון מזרח לאופקים, השייך לשלושת מושבי "יחדיו" אשר הוקמו בסמיכות זה לזה, כחלק ממועצה אזורית בני שמעון על ידי תנועת המושבים. שם המושב מן התנ"ך: (ומכאן גם שמות היישובים הסמוכים לו). נוסד ב-1953 על ידי עולים ממרוקו, ובמרוצת הזמן הצטרפו אליו מתיישבים נוספים, בעיקר יוצאי עיראק. במושב התקבלה החלטה לא להוציא לפועל תוכנית הרחבה על מנת לשמור על אופיו החקלאי של המושב.
שטחו של המושב הוא כ-1,200 דונם. רוב התושבים עוסקים בחקלאות ובעבודות מחוץ למושב.
תדהר
תִּדְהָר הוא מושב בנגב הצפוני-מערבי, מדרום מזרח לנתיבות, ומצפון מזרח לאופקים. המושב שייך לשלושת מושבי "יחדיו" אשר הוקמו בסמיכות זה לזה, כחלק ממועצה אזורית בני שמעון על ידי תנועת המושבים.
היסטוריה.
שם המושב הוא מן התנ"ך, בספר ישעיה: "אָשִׂים בָּעֲרָבָה בְּרוֹשׁ תִּדְהָר וּתְאַשּׁוּר יַחְדָּו" (ומכאן שמות היישובים הסמוכים לו).
נוסד ב-1953 על ידי עולים ממרוקו.
שטחו של המושב הוא כ-1,000 דונם, ורוב תושביו עוסקים בחקלאות ובעבודות חוץ.
למושב שתי כניסות, צפונית ודרומית העוברת דרך היישוב ברוש, דרכי הגישה למושב מכביש 25.
בשנת 2000, שיווק המושב הרחבה קהילתית בת 100 מגרשים, המיועדים לתושבי פנים וחוץ.
הר שכניה
הר שְׁכַנְיָה הוא הר במערב בגליל התחתון. שיא גובהו הוא 456 מטרים מעל פני הים ביישוב קורנית. ההר נמצא בחלקו המערבי של רכס יוטבת - רכס שאורכו כ-14 ק"מ החוצה את הגליל התחתון. על ההר שוכנים היישובים מנוף, שכניה וקורנית, שבתחום המועצה האזורית משגב (גוש שגב). כמו כן, על ההר נמצא בית ספר יסודי לישובי האזור השייכים למועצה האזורית משגב אשר בו לומדים מעל 500 תלמידים בית הספר נמצא בין היישוב שכניה לקורנית.
מקור השם.
ההר, כמו גם היישוב הסמוך שכניה ונחל שכניה היוצא ממנו, קרוי על שם משמר הכהונה שְׁכַנְיָה (המשמר העשירי מתוך 24), אשר ישב לפי המקורות בעיר המקראית והתלמודית כָּבוּל, המזוהה עם הכפר הסמוך כאבול, כפר ערבי גדול הנמצא במורדות ההר.
שמורת הטבע הנמצאת על ההר.
בהר שמורת טבע שגודלה 3,360 דונם, המכוסה בחורש ים תיכוני. בהר נמצאת מערה קארסטית, הקרויה מערת שכניה, המשמשת למשכן עטלפים נדירים וניתנת לכניסה רק בחודשי הקיץ והסתיו. ההר הוכרז כשמורה בשל הימצאותו של הצמח הנדיר רצועית הגליל ממשפחת הסחלביים במקום. במערת שכניה נתגלו בשנת 1990 עצמותיו של איש קק"ל ישראל בן זאב, אשר נרצח באוגוסט 1938 בידי בדואים מקומיים.
טיילת הר שכניה.
על ההר נבנתה טיילת שאורכה כ-800 מטרים. הטיילת מתחילה בכניסה ליישוב שכניה ומסתיימת בכניסה ליישוב מנוף, כשלצידה שבילי הליכה, ליד שבילי ההליכה ישנם עצים ושיחים אשר נלקחו ממקומות אשר נשקפה סכנה לקיומם. על הטיילת ישנה אנדרטה לזכר ישראל בן זאב, איש קק"ל אשר נרצח באוגוסט 1938 ומצפור לזכרו של שמעון רביד. מהטיילת אפשר לראות את נופי הגליל המערבי, הר עצמון, את הרי נצרת ואת מפרץ חיפה. ביום בו יש ראות טובה ניתן לראות גם את רמת הגולן ואת ראש הנקרה. מהטיילת יוצא מסלול רגלי מעגלי העובר בתוך הרכס בחורש טבעי רב.
מסלול (מושב)
מַסְלוּל הוא מושב בצפון-מערב הנגב, המשתייך לתנועת המושבים. הוא ממוקם מדרום-מערב לאופקים ומול הכפר השיקומי עלה נגב. שטחו של המושב הוא כ-7,200 דונם. שמו ניתן לו על שם הפסוק בספר ישעיהו: .
היסטוריה.
המושב נוסד בשנת 1950 על ידי עולים מאיראן, ומנה כ־60 משפחות שהתגוררו באוהלים, ובהמשך השתכנו בבתי סוכנות. המתיישבים עסקו בחקלאות, במכסות גידול ומים משותפות לשכנים, בחלקות שדה שיתופיות, בערבות הדדית ובסיוע זה לזה.
העולים, שהיו אנשי מסחר, התקשו בעבודת החקלאות, ועל כן הגיעו מן ההתיישבות ברחבי הארץ משפחות מדריכות בחקלאות ובכלכלת בית שליוו את העולים החדשים בשנים הראשונות במושב, והגיעו גם מורות מתנדבות. במושב הוקם בית ספר שאליו באו גם ילדים מהמושבים הסמוכים. בשנים 1965–1969, נעזב המושב על ידי מרבית מייסדיו, מלבד שמונה-עשרה משפחות. בעקבות העזיבה, התלבטו המוסדות המיישבים אם לשקם את המושב ולהערות אליו רוח חדשה, והגיעו תושבים חדשים. אל המייסדים הדתיים והמסורתיים הצטרפו גם תושבים חילוניים וגם שומרי מצוות ונוצרה קהילה פלורליסטית מגובשת.
מסוף שנות התשעים שב המושב והתרחב, וכיום יש בו 90 יחידות-משק ועוד 64 תושבים שהשתכנו בתוכנית "בנה ביתך". ביישוב כיום 154 בתי אב.