הכרך השני יצא ב-1967 וכלל מאתיים עדויות נוספות. הוא הופץ באופן דומה לכרך הראשון, אך בגלל הסמיכות למלחמת ששת הימים זכה לתהודה נוספת. נציגים של ארגון נכי המלחמה בנאצים נסעו לבתי החולים ולמוסדות השיקום כדי להיפגש עם פצועי ונכי צה"ל הטריים והעניקו להם עותק של הספר. הספר זכה גם להכרה בינלאומית, וזכה בפרס מוריס וניקוף בצרפת לשנת 1966–1967.
בשני הכרכים הראשונים הורכבה המערכת מאנשי הארגון. ב-1981 יצא כרך ג', הפעם בעריכתו של גרשון ריבלין, לשעבר ראש "מערכות", מפעל ההוצאה לאור של משרד הביטחון. זה היה הכרך האחרון שהכיל עדויות לוחמים.
בשנת 1997 יצא בשני חלקים כרך ד' שהיווה לכסיקון לוחמים, ובו רשומים 14,000 חברי הארגון בכל הזמנים, וסיפורם בכמה מילים.
בשנת 2000 יצא כרך ה'. כרך זה הוא "ספר תולדות הארגון" והוא נכתב על ידי חוקרת השואה ד"ר חנה יבלונקה. על סמך חומר ארכיוני רב שנאסף במשרדי הארגון ובארכיוני המדינה, ושיחות רבות עם ותיקי הארגון וראשיו, מסכמת יבלונקה את ההיסטוריה של הארגון, פעילותו ומאבקיו והאופן בו השתלב בתולדות המדינה. ספר זה הוא כיום המקור העיקרי למידע מרוכז על הארגון והוא מצוטט בספרים ומחקרים רבים שעוסקים בתקופה.
קול נכי מלחמה.
ביטאון הארגון התחיל לצאת מיד עם תחילת פעילותו ב-1951, והוא ממשיך להתפרסם ברציפות עד היום, כמעט 70 שנה. עד היום יצאו למעלה מ-200 גליונות. בשנים הראשונות פורסמו הדברים בעברית וביידיש, ובעקבות גלי העלייה עבר הדגש לשפה הרוסית. בשנים האחרונות, כמעט כל החומר יוצא רק ברוסית. העיתון, מימיו הראשונים היה רחב ומגוון ועסק בכל הנושאים הקשורים לנכים, אך כלל גם מדורים אחרים כגון ביקורות ספרים שעשועונים ותשבצים ואף מודעות מסחריות בתשלום. דפי הביטאון הכילו גם סיפורים ועדויות לוחמים ששימשו מקור ויחוס במחקרים רבים על השואה. בשנת 2003, בעקבות פרסום ידיעה בביטאון על תערוכה בתל אביב שכללה דיוקנאות של מפקדים נאצים, הועלתה בכנסת שאילתה לשרת התרבות. בשיא תפוצתו הודפס הביטאון ב-15,000 עותקים והופץ במדינות רבות.
סרטים תיעודיים.
בראשית המאה הנוכחית, בשנים 2005–2008 יזם הארגון והפיק מספר סרטים תיעודיים המתארים את תולדות הארגון, אנשיו ופעולותיו היום. הסרטים דוברי רוסית ומתורגמים לעברית. כל הסרטים וחומר וידאו נוסף נמצאים בערוץ היוטיוב של הארגון.
שיתופי פעולה וקשרי חוץ.
בנושאים הרלונטים לנכי מלחמה התבקש לכאורה קשר ושיתוף פעולה עם ארגון נכי צה"ל אך בשל אופיים ומטרותיהם השונות של הארגונים, ולמרות ניסיונות שנעשו, פעלו הארגונים בנפרד.
שיתופי הפעולה בישראל התמקדו בפעולות של הנצחת השואה והלחימה. בתחומים אלה פעלו בישראל עשרות ארגונים. המסגרת העיקרית לשיתוף פעולה הייתה "ועד הארגונים הארצי" שנוסד בשנות ה-50 וכלל את הארגונים העיקריים. שיתוף הפעולה התקיים בכמה מאבקים עיקריים והניב תוצאות. העיקריים שבהם היו קביעת יום זיכרון ממלכתי לשואה ולגבורה, הענקת אות הלוחם בנאצים ובעיקר המלחמה נגד החלת חוק ההתיישנות בגרמניה.
בעולם הצליח הארגון להשתלב במסגרות בינלאומיות של חיילים משוחררים. הארגון השתייך לפדרציה העולמית של ותיקי המלחמה WVF שמושבה בפריז, ולאיחוד הבינלאומי של תנועות המרי והמגורשים UIRD שמושבו בבריסל. שניהם ארגוני לוחמים שנוסדו אחרי מלחמת העולם השנייה.
יצחק זנדמן והנהגת הארגון.
יצחק זנדמן, המייסד ויושב-הראש הראשון היה הרוח החיה מאחורי הפעולות והיוזמות של הארגון עד למותו ב-1970. לצד הדאגה לנכים וזכויותיהם הוביל את המאבק להכרה בלוחמים נגד הצבא הנאצי כשווי ערך ללוחמים במלחמת העצמאות ואת התביעה להכיר בלחימה ובגבורה היהודית כמרכיב חשוב במורשת השואה. הוא לא נרתע מלפנות לראשי המדינה, לציבור ולדעת הקהל, וגם לגופים ומוסדות בינלאומיים. זנדמן יזם והוביל את מפעלי התיעוד והנצחה כמו ספר "מול האויב הנאצי" שהיה אחד מעורכיו, הביטאון "קול נכי מלחמה" שערך, אנדרטת הגבורה ביד ושם, ואות הלוחם בנאצים, ועמד בראש עצרות והפגנות.
לאחר מותו של זנדמן הוביל את הארגון המזכ"ל אברהם כהן שהיה ממייסדי הארגון. כהן, שעבד בראשית שנות ה-70 במשרד החוץ ולקח חלק במבצע העלייה הגדול פעל לקליטת אותו גל עליה שהכפיל את גודל הארגון והעביר חלק גדול מהתנהלותו לשפה הרוסית. מאוחר יותר, בשנות התשעים כשהגיע גל העלייה הגדול ביותר, הפך המרכיב הרוסי דומיננטי יותר.
עם מותו של כהן ב-2007 קיבל תנ"צ (בדימוס) רומן יגל את תפקיד הנשיא. תקופה זו התאפיינה בגיל המבוגר מאוד של החברים ובהעברת הדגש מפעילות אקטיבית של החברים לפעילות של תמיכה ועזרה, בעיקר מול מוסדות הממשלה. יגל נפטר בשנת 2016.
כיום מכהן אפרים פפרני בתפקיד היו"ר.
חומר ארכיוני.
המעורבות של הארגון בתהליכים שעצבו את המדינה והתעוד הרב בכתב ובצילומים באה לידי ביטוי בארכיון הגדול והמגוון. רובו שמור היום בארכיון צה"ל ובאוספים שונים בהם ארכיון המדינה, הארכיון הציוני, מכון ז'בוטינסקי, מוסדות הקשורים בשואה ואנשים פרטיים. פריטים השייכים לתולדות הארגון אף נמכרים לאספנים במכירות פומביות.
דמבוביצ'וארה
דמבוביצ'וארה (ברומנית: Dâmbovicioara) הוא כפר בקומונה באותו שם, השייך למחוז ארג'ש, בחבל מונטניה שברומניה. כ-70 ק"מ צפונית מערבית לבוקרשט. הכפר ידוע בזכות אתרי הטבע המרהיבים שבסביבתו.
גאוגרפיה.
דמבוביצ'וארה שוכנת על נחל באותו שם. במעבר ההרים רוקאר-בראן המפריד בין רכס פיאטרה קראיול (Piatra Craiului) לבין רכס בוצ'ג'.
תחבורה.
בדמבוביצ'וארה עובר כביש 730 המחבר את הכפר לכביש הארצי E574.
סרטי פראמאונט
המשרד לפיתוח המזרח הרחוק הרוסי
מטרו 2033
מטרו 2033 (ברוסית: Метро 2033) הוא רומן בדיוני פוסט-אפוקליפטי משנת 2002 מאת הסופר הרוסי דמיטרי גלוכובסקי. עלילת הספר ממוקמת במטרו של מוסקבה, שם מסתתרים הניצולים האחרונים לשואה גרעינית עולמית. אחריו הגיעו שני ספרי המשך, "מטרו 2034" ו"מטרו 2035" והולידו את זיכיון "מטרו".
המהדורה האנגלית של הספר התפרסמה כקישור לעיבוד משחקי הווידאו בשנת 2010. בשנת 2019 החלה הפקת עיבוד קולנועי רוסי בשם זה.
עלילה.
רקע כללי.
בשנת 2013, מלחמה גרעינית אילצה חלק גדול מהאוכלוסייה שנותרה בחיים במוסקבה לעבור למערכת המטרו בעיר בחיפוש אחר מקלט. בסופו של דבר התיישבו קהילות בתחנות הרכבת התחתית והתפתחו למדינות עצמאיות לאורך זמן. סיעות עלו, בין שומרי השלום העצמאיים, "מסדר הסדר", לסיעת "הקו האדום" הנאו-סטליניסטי ו"הרייך הרביעי" הנאו-נאצי, ועד הפלגים החזקים יותר כמו "פוליס", שהכילו את הכוח הצבאי הגדול ביותר ואת הידע הרב ביותר ומשטר "הנזה" ששלט על הטבעת הראשית של תחנות המטרו בכוחו הכלכלי העצום.
כאשר קבוצות אלה החלו להתפתח, "הקו האדום" ו"הרייך הרביעי" נכנסו במהירות למצב של מלחמה, מכיוון ששניהם ביקשו להשמיד את האחר. בזמן שהמלחמה התרחשה, התחנות שסירבו להצטרף לשני הצדדים נהרסו על ידי הסיעות, התמזגו למשטר הנזה, נפשטו על ידי שודדים עבריינים, או הקימו מדינות עצמאיות משלהן. תחנות אחרות נהרסו על ידי בעלי חיים שעברו מוטציות, כהשפעה של הנשורת הגרעינית. בעוד שרוב התחנות נשלטו על ידי שלושת הפלגים העיקריים, היו כמה תחנות שכרתו ברית עצמאית, כולל תחנת VDNKh ("תערוכה"). בתחנה זו מתרחשים אירועי "מטרו 2033".
עלילה.
גיבור הרומן הוא אדם בן 24 בשם ארטיום שנולד לפני מלחמת הגרעין. הוא ניצל מעדר חולדות טורפות שהרג את אמו ואת תושבי תחנתו כתינוק על ידי קצין צבאי בשם סוחוי. סוחוי הוא כיום אחת הרשויות של VDNKh, אחת התחנות במטרו, וגידל את ארטיום כבנו. ארטיום מבלה את זמנו בסיור במנהרות ועבודה במפעלי הפטריות.
ארטיום פוגש אדם בשם האנטר שמחפש את סוחוי. השלושה נפגשים ודנים במצב ב-VDNKh. תחנת VDNKh מתמודדת עם התקפות הולכות וגוברות של יצורים מסתוריים המכונים "האפלים", המעוררים טרור ברחבי התחנה. האנטר עוזב, אך מבקש לדבר עם ארטיום. ארטיום מודה כי 10 שנים קודם לכן, הוא וחברו עלו לפני השטח בתחנה השכנה, תחנת הגנים הבוטניים. הם לא הצליחו לאטום את היציאה לאחר ביקורם והאנשים האפלים משתמשים מאז בכניסה זו למטרו. האנטר אומר לארטיום כי בכוונתו לאסוף מודיעין על האפלים, ואם הוא לא יחזור ארטיום חייב להביא הודעה לאדם בשם מלניק בפוליס וליידעו לגבי האיום. ארטיום מקבל תחושת אחריות למתקפות של אנשי האפל ויוצא להרפתקאות.
ארטיום מתחיל לנסוע לעבר מרכז המטרו. בן לווייתו הראשון, בורבון, נהרג על ידי כוח המועבר דרך הצינורות ואז ארטיום מונחה על ידי מיסטיקן בשם חאן. חאן מוביל אותו לקיטאי-גורוד שנשלטת על ידי כנופיות פושעות, אך הם נפרדים במהלך מתקפה של "הרייך הרביעי". ארטיום בורח, רק כדי להילכד בידי הרייך שגוזר אותו למוות בגין הרג קצין. רגע לפני הוצאתו להורג מתערבת כנופיית לוחמים מהפכניים ומחלצת אותו. ארטיום נרדף על ידי הרייך ונשאר בתחנת פאבלצקאיה ודרכו לפוליס נחסמת על ידי הנזה ששולטים על מעבר הגבול בקולצביה. מאחר ש של ארטיום אבד במהלך מעצרו, ואחרי ניסיון כושל להשיג ניירות נסיעה באמצעות הימורים על מרוצי חולדות, ארטיום נלקח למעצר. לאחר שברח, הוא סוף סוף מגיע לפוליס. הוא מעביר את המסר שלו למלניק והנהגת פוליס מתכנסת כדי לקבוע את דרך הפעולה שלהם.