בריגה מתגוררים כ-700,000 תושבים מה שהופך אותה לעיר הגדולה ביותר מבין כל הערים שנמצאות במדינות הבלטיות. מאז שנת 1990 חלה ירידה תלולה במספר התושבים בעיר בעיקר בגלל הגירה שלילית ושיעור ילודה נמוך. הערכות מסוימות קובעות כי עד שנת 2050 תרד אוכלוסיית העיר בכ-50%.
נכון לשנת 2008 בעיר יש שתי קבוצות אתניות עיקריות: לטבים המהווים 45.9% מכלל אוכלוסיית העיר ורוסים המהווים אחוז יחסית דומה של כ-36%. בנוסף אוכלוסיית העיר כוללת קבוצות אתניות רבות נוספות כגון: 4.3% בלארוסים, 3.9% אוקראינים, 2% פולנים ועוד מיעוטים נוספים. אחוז הלטבים בקרב האוכלוסייה בעיר גדל בהתמדה ובשנת 2006 הם לראשונה עברו את האוכלוסייה הרוסית.
היסטוריה.
ריגה שוכנת במקום שבו עמד כפר של שבט הליווים, שדיברו בשפה דומה לפינית ולאסטונית. הכפר שכן על מפגש הנהרות דאוגבה ורידזנה - נהר שנקרא בעבר "נהר ריגה", ועל שמו קרויה העיר.
ריגה המודרנית נוסדה על ידי סוחרים גרמניים שהגיעו לאזור במחצית השנייה של המאה ה-12, והקימו במקום נקודת מסחר בשנת 1158. בשנת 1190 נבנה בעיר מנזר על ידי הנזיר האוגוסטיני מינהארד.
בשנת 1201 נחת אלברט מבוקסהובדן, בישוף ליבוניה, בחופה של העיר עם 23 ספינות ו-1,500 אבירים צלבנים והפך את ריגה למקום מושב הבישופות. אלברט הקים בעיר את מסדר האחים הליבוניים של החרב, וניצח את מלך הליבים קאופו.
ריגה שימשה מרכז למסחר בין הסוחרים הגרמניים, השבטים הבלטיים ורוסיה. בשנת 1282 הפכה ריגה לחברה בברית ערי הנזה.
בשנת 1522, בעקבות השפעת הרפורמציה, בוטל מוסד הבישופות בעיר, וריגה הפכה לעיר חופשית. בשנת 1561 הפכה ריגה לחלק מחבר העמים הפולני - ליטאי.
בשנת 1621 נכבשה העיר על ידי גוסטבוס אדולפוס מלך שוודיה, ושוודיה שלטה בעיר עד 1710. בעקבות המלחמה הצפונית הגדולה, כבש את העיר הצאר הרוסי פטר הגדול. בעקבות הסכם ניסטאד הפכה ריגה לחלק מהאימפריה הרוסית, ונותרה חלק ממנה עד תום מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1913 מנתה אוכלוסיית ריגה 517,500 תושבים, והייתה מורכבת מ-7% יהודים, 13% גרמנים בלטיים, 20% רוסים, ו-40% לטבים. ברוב תקופת השלטון הרוסי על ריגה הייתה השפה הרשמית של העיר גרמנית. רק בשנת 1891 שונתה השפה הרשמית לרוסית.
במלחמת העולם הראשונה כבש הצבא הגרמני את ריגה בשנת 1917. בשנת 1918, במסגרת חוזה ברסט-ליטובסק, ניתנו המדינות הבלטיות לגרמניה. במסגרת הסכם שביתת הנשק מ-11 בנובמבר 1918, שסיים את המלחמה, ויתרה גרמניה על שטחים אלה, לטביה זכתה בעצמאות, וריגה הפכה לבירת המדינה. באותה עת כונתה ריגה "פריז של המזרח".
הסכם ריגה נחתם בעיר ב-18 במרץ 1921 וסיים את המלחמה הפולנית-סובייטית. ההסכם שנחתם בסופו של דבר, העניק לפולין שטחים נרחבים, אם כי מצומצמים בהיקפם יחסית לשטחים בהם החזיק הצבא הפולני עם כניסתה לתוקף של הפסקת האש. ההסכם חילק את אוקראינה ובלארוס בין הרוסים והפולנים. חלומו של יוזף פילסודסקי להחייאת האיחוד הפולני-ליטאי רב העוצמה, ויצירת קונפדרציה סלאבית, לא התממש.
ב-1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, השתלט הצבא האדום על העיר, ובשנת 1941 נכבשה העיר על ידי הנאצים. 30 אלף מיהודי העיר נרצחו, בעיקר באמצעות מכונות ירייה. להשמדה סייעו בהתלהבות לטבים בהנהגתו של הרברטס צוקורס. ריגה נשארה בשליטה גרמנית עד שחרורה בידי הצבא האדום ב-13 באוקטובר 1944.
לאחר הפרסטרויקה בהנהגתו של מיכאיל גורבצ'וב, זכתה לטביה שוב בעצמאות בפועל ב-21 באוגוסט 1991 (עצמאות רשמית ב-6 בספטמבר 1991), והעיר שבה להיות בירתה של לטביה.
יהודים.
יהודים החלו להתגורר באזור במאה ה-16. בשנת 1897 היוו כ-6% מכלל תושבי העיר, וקיימו חיי קהילה מגוונים, ובעיר פעלו בתי הכנסת ו"חדרים" מסורתיים, וכן ארגוני משכילים, בתי ספר וגימנסיה יהודית. בשנת 1923, בעקבות הרצאות של זאב ז'בוטינסקי בעיר, הוקמה תנועת בית"ר.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה ריגה בתחילה בידי ברית המועצות ולאחריה בידי הנאצים. אלו ריכזו את יהודי העיר בגטו ריגה. ב-4 ביולי 1941 הוצת בידי הנאצים בית הכנסת קורל על מתפלליו. בספטמבר 1941 קיבלה ההנהגה הנאצית החלטה לגרש את יהודי גרמניה לשטחים שנכבשו בברית המועצות. ב-2 באוקטובר 1941 החליטו הימלר והיידריך כי אלו יגורשו לריגה, לטלין ולמינסק. על מנת להכין את גטו ריגה לבואם של יהודי גרמניה, נרצחו ביער רומבולה בנובמבר 1941 בין 25,000 ל-28,000 יהודים מתושביו, ו-4,000 גברים כשירים לעבודה נותרו בחיים.
יהודי הרייך שנשלחו לריגה בנו שני מחנות ריכוז בסמוך לעיר, האחד יונגפרנהוף והשני סלספילס. בגטו עצמו (שהופרד מהגטו ה"קטן" בו שכנו שרידי יהדות ריגה שלא הושמדו), שהו בכל עת לא יותר מ-10,000 יהודים, כאשר מספר זה נשמר על ידי מבצעי השמדה, ושילוח למחנות הריכוז שנבנו מחוץ לעיר. סך הכול גורשו לריגה בשנת 1942 19,000 מיהודי גרמניה. בגטו ה"קטן", בו נותרו הגברים הכשירים לעבודה מיהדות ריגה, פעלה מחתרת פעילה שעמדה בקשר עם פרטיזנים מהיערות הסמוכים, עד גילויה וחיסולה ביוני 1943. עד אוגוסט 1943 חוסלו גטאות ריגה ומרבית תושביהם נרצחו. ההערכה היא כי רק בין 600 ל-800 מהמגורשים לריגה שרדו את השואה.
בין ילידי העיר היהודים ניתן לציין את אהרון נימצוביץ', משה ברייטברד, ישעיה ברלין, ירמיהו ברנובר, נחום היימן, מיכאל טל, ישעיהו ליבוביץ, נחמה ליבוביץ, תנחום כהן מינץ, מישה מייסקי, יוסף מנדלביץ', אליהו ריפס וג'ודית שקלאר. ההיסטוריון היהודי שמעון דובנוב התגורר בריגה ושם נרצח בשנת 1941 על ידי הנאצים.
כיום פועל בריגה בית ספר יהודי ע"ש דובנוב. בית הכנסת פייטב הוא היחידי הפעיל בריגה. בבניין הקהילה היהודית פועל המוזיאון "יהודים בלטביה"
שוליית המכשף
סיימון
סיימון (Simon) הוא שם פרטי וכן שם משפחה שנגזר מהשם שמעון.
Ostracoda
צ'רלס בוקובסקי
מוזיאון נגוצ'י
לארי ניבן
לורנס ואן קוט ניבן (באנגלית: Laurence van Cott Niven; נולד ב־30 באפריל 1938) הוא סופר מדע בדיוני אמריקאי. ספרו עולם טבעת (1970) זכה בפרסי הוגו, נבולה, דיטמאר ולוקוס. ב-2015 היה הסופר ה-31, שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים, המחולק החל מ-1975 לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה או שנתיים, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
קורות חיים.
ניבן נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, למד מתמטיקה ופסיכולוגיה באוניברסיטת וושבורן בטקסס ב־1962. מאז התגורר בפרברי לוס-אנג'לס, ועבד כסופר במשרה מלאה. ניבן הוא בעל ממון ללא תלות בעבודתו כסופר, לאחר שירש סכום כסף נכבד מסבו, אדוארד דונהי.
קריירה.
ניבן הוא מחברם של מספר רב של סיפורים קצרים ורומנים מסוגת המדע הבדיוני, החל מסיפורו משנת 1964, The Coldest Place. הוא קיבל את פרס הוגו עבור הסיפור הקצר הטוב ביותר ב־1967 עבור כוכב נייטרונים, ב־1972 עבור Inconstant Moon, וב־1975 עבור The Hole Man. כמו כן, הוא זכה בפרס הוגו עבור הנובלטה הטובה ביותר ב־1976 עבור The Borderland of Sol.
ניבן נחשב לסופר מדע בדיוני "קשה" - כזה שבסיפוריו קיימת עקביות בלתי מתפשרת ונשמרים חוקי הפיזיקה הידועים, למעט אלו המכופפים בכוונה כחלק מהסיפור. בינו לבין קהילת חובבי המדע הבדיוני נוצרה מערכת יחסים מיוחדת בה חובבי המדע הבדיוני מחפשים חוסר עקביות בספריו ודואגים לידע אותו כשהם מוצאים כאלו, והוא בספריו מתייחס לקהילה זו. באחד מכנסי המדע הבדיוני בהשתתפותו ערכו החובבים הפגנה ונשאו שלטים "עולם הטבעת אינו יציב". עלילת ספר ההמשך "מהנדסי הטבעת" מתרכזת סביב ניסיון לפתור בעיה זו על ידי גיבורי הספר.
בספרו "נפילת המלאכים" (נכתב בשיתוף עם פורנל ופלין) הדמויות הראשיות הן של חובבי מדע בדיוני והספר כולו מהווה מחווה לחובבי המדע הבדיוני בכך שהוא גדוש באזכורים של תרבות זו וגיבוריה.
גם בסיפורי הפנטזיה והחרב וכשפים שכתב, נשמרה אצל ניבן הגישה השכלתנית במסגרתה הסיפור מכיל בעיה אשר הגיבור מצליח לפתור אותה בדרך לוגית. הביקורת על יצירותיו היא בדרך כלל על כך שהדמויות שיצר רדודות בהרבה מהרקע הטכנולוגי והחברתי העתידני בספריו.
ניבן גם כתב תסריטים עבור תוכניות טלוויזיה מתחום המדע הבדיוני, בכלל אלה סדרת Land of the Lost המקורית ו. אחד מסיפוריו הקצרים, Inconstant Moon, עובד לפרק מהסדרה בגבולות המסתורין.
סדרת הרומנים עולם טבעת, וכן רבים מסיפוריו הקצרים של ניבן, מתרחשים בעולם המרחב המוכר (Known Space), שבו האנושות חולקת את מערכות הכוכבים הקרובות למערכת השמש עם כתריסר גזעי חוצנים תבוניים, בכללם הקזינטי - גזע מלחמתי דמוי אריות או דובים, ובובני פירסון - גזע מתקדם טכנולוגית של הולכי על שלוש, בעברם חיות עדר צמחוניות; מלבד שלוש רגליים, יש לבובני פירסון שני ראשים (שאינם מכילים את המוח, המוגן בבית החזה), והם ידועים בפרנויה קהילתית שעזרה להם לשרוד ולהתפתח אבולוציונית. בני שני הגזעים משמשים לעיתים קרובות כגיבורים מרכזיים ביצירותיו.
בשנים האחרונות, רוב יצירתו של ניבן נכתבת בשיתוף עם סופרי המדע הבדיוני ג'רי פורנל או סטיבן בארנס.
בשנת 2008 ביקר ניבן בישראל בכנסים באוניברסיטת בר-אילן ובמכון ויצמן.
רעיונות עתידניים.