הפארק שוכן בקו המפגש שבין האוקיינוס האטלנטי ומדבר סהרה, ומהווה דוגמה לאזור מעבר בין חולות המדבר לקרקע הנישאת על ידי מימי האוקיינוס ושוקעת לאורך החוף. בחלקים מקו החוף, ובמיוחד בחלקו הדרומי של הפארק ובסמוך לאי טידרה, שוכנים שטחים נרחבים הנתונים למשטר הצפה של גאות ושפל. האי טידרה שאורכו 35 ק"מ ורוחבו 8 ק"מ, הוא הגדול מבין איי הפארק, ומעבר לו שוכנים במקום 15 איים בעלי שם, שהידוע שבהם הוא האי ארגן. מי המפרץ רדודים ביותר ומגיעים לעומק של 5 מטר בלבד בעת השפל, גם במרחק של כ-60 ק"מ מהחוף. ההפרש בין הגאות והשפל נע בין 60 ס"מ ל-2 מטר, ובעת השפל נחשף שטח של 450 קמ"ר. פנים הארץ עשוי דיונות המגיעות עד לגובה של 15 מטר. בפארק ביצת מנגרובים בשטח של 31 קמ"ר, ששרדה מהתקופה בה שכנו במקום שפכי נהרות אשר זרמו מהסהרה. ביצה בשטח של 74 קמ"ר משתרעת גם באי טידרה בצידו המזרחי הפונה אל החוף.
במקום אין תחנה מטאוראורולוגית, וקשה לנסח נתונים אקלימיים על סמך ההפרשים בין התחנות המטאורוגולגיות שבנואקשוט ובנואדיבו, בשל המרחקים הגדולים בהם מדובר. האקלים נתון להשפעה ימית ממתנת בסמוך לחופים, ובתוך הארץ הוא מדברי. המשקעים מועטים ובלתי סדירים, ומגיעים לממוצע של 35 עד 40 מ"מ בשנה. טמפרטורת המקסימום בספטמבר שהוא החודש החם ביותר בשנה מגיעה ל-34°C, וטמפרטורת המינימום בדצמבר עומדת על 8°C מ"צ בממוצע. המקום ידוע ברוחות החזקות הנושבות בו.
היסטוריה ונוכחות אנושית.
בחלק מהאיים נתגלו שרידים של התיישבות מתקופת האבן החדשה ומתקופת האלמורבידים. החל במאה ה-15 היה האזור למטרתן של מספר מעצמות אירופיות, והמאבקים על השליטה בו התמקדו במצודה שעל האי ארגן. הפורטוגזים היו האירופים הראשונים שהגיעו למקום ב-1443, ופיתחו בו מחנה לסחר עבדים. הם שלטו במקום משך כמאתיים שנים, וב-1633 כבשו אותו ההולנדים. בשנת 1678 הגיעו הצרפתים לאי, אך נטשוהו ב-1682. הוא השתייך לברנדנבורג ולאחר מכן לפרוסיה בין 1685 ל-1721, ולאחר מכן שלטו בו הצרפתים, ההולנדים ושוב הצרפתים. ב-1728 נכבש האי בידי הצ'יפים של מאוריטניה, אך חזר ושב לשלטון צרפתי בשנותיה המוקדמות של המאה ה-20, וב-1960 היה לחלק ממאוריטניה העצמאית.
כיום יושבים באזור כ-1,500 בני האימראגן (Imraguen), קבוצה אתנית שמקורה בעירוב של ברברים וכושים. האימראגן הם סונים מאלכים בדתם ודוברים ניב של ערבית מגרבית, והם עוסקים בעיקר בדיג בשיטות מסורתיות.
החי והצומח.
עולם הצומח לאורך החופים, משטחי הגאות והשפל ובאיים כולל הלופיטים, צמחים הגדלים בסביבה בעלת מליחות גבוהה (halophyte), בעוד שבפנים הארץ אופייני הצומח למדבר הסהרה ולסאהל, עם השפעה ים-תיכונית מוגבלת. סך הכל גדלים בתחומי הפארק למעלה ממאתיים סוגי צמחים. על העצים נמנים השיטה, הזקום המצרי והצלף, והמנגרובים הגדלים בביצות בפארק, מגיעים בשטחו לתפוצתם הצפונית ביותר לאורך חופיה המערביים של אפריקה. בפארק שטחים נרחבים בהיקף של 600 עד 800 קמ"ר, בהם גדלים צמחי מים רדודים, והמשמשים כאזור רבייה ומחייה לאוכלוסיית הדגים העשירה.
עיקר פרסומו של עולם החי הפארק הוא בעופות, המופיעים גם בלוגו שלו. מתוך כ-7 מיליון עופות העושים שימוש בנתיב הנדידה שלאורך חופיה המערביים של אפריקה, כ-2.3 מיליון עוצרים בפארק בין החודשים אוקטובר ומרץ, דבר ההופך את המקום לגדול בעולם מבחינה זו. אלה מצטרפים לעופות הקבע במקום, הכוללים את הפלמינגו המצוי, חופמי הצווארון, החופזי המנומר, הלימוזה חומת-הבטן, הביצנית לבנת-הכנף ועוד. וסך הכל נסקרו בפארק לפחות 108 מיני עופות.
על היונקים נמנים צבי הנגב, התן הזהוב, שועל החולות, הפנק, חתול החולות והצבוע המפוספס. היונקים הימיים כוללים מספר מיני דולפיניים בהם הסוסא, הדולפין מצוי, הסטנו תלום השן, הגרמפוס האפור והדולפינן הים תיכוני. עוד פוקדים את חופי הפארק מספר מינים של לווייתני ענק ופוקניים וכן הקטלן, ובאזור חיים כלבי ים נזיריים מצויים וארבעה מיני צבים.
ז'קלין כהנוב
ז'קלין כהנוב (18 במאי 1917 – 24 באוקטובר 1979) הייתה סופרת, מבקרת ספרות ומסאית ישראלית ילידת קהיר. כתבה יצירות ספרותיות אשר זיכו אותה בפרסים, עסקה בביקורת ספרות, ובכתיבה מסאית בנושאים אישיים-אוטוביוגרפיים, חברתיים, תרבותיים ופוליטיים.
ילדותה ונעוריה.
כהנוב נולדה ב-1917 בקהיר בשם ז'קלין שוחט, בתם של מהגרים: אמה, איבון (Yvonne Chemla), היגרה מתוניס, ואביה יוסף – מעיראק. מצרים הייתה אז סולטנות בחסות בריטית, והאמידים שבין הצעירים במדינה, שעמם נמנתה, קיבלו חינוך מערבי. היא למדה בבית ספר צרפתי וילדותה התנהלה בצרפתית, באנגלית ובערבית. אהבתה העמוקה למולדתה עמדה ביסוד זהותה המורכבת והמפוצלת.
משפחת שוחט, שעסקה במסחר מזה כמה דורות, הייתה אמידה למדי. היא העסיקה משרתים ומטפלות שטיפלו בה בילדותה, בהם הייתה מריה, משרתת נוצרייה-איטלקייה, שהכירה לה, בהסכמת הוריה, את המיסות בכנסייה, והמשרת המצרי של סבה וסבתה, אחמד, שהיה משגיח על משחקיה בביקוריה אצלם.
אביה נהג לפקוד את בית הכנסת הקהירי בשבתות, וסבה וסבתה היו דתיים אדוקים. אמה היוותה את הגורם החילוני-המודרני בילדותה, ונהגה לקרוא באוזניה ספרים צרפתיים, ביניהם שמרה מקום מרכזי לכתביו של מרסל פרוסט. חברותיה למשחק היו מוסלמיות, ובכתביה מוזכרת במיוחד חברה אחת בשם קאדריה. העימות ההיסטורי-מקראי, כמו גם האקטואלי בין היהודים למצרים, לא הצליח לעמוד בינה לבין חברתה, ומסקנתן המשותפת של הילדות הייתה שהעולם זקוק לאלוהות נשית, שתאפשר את קיומן של תרבויות ודתות שונות זו בצד זו, ללא עימות, ללא נקם ובלי מלחמות.
כהנוב העידה כי אחמד בן בלה, מהדמויות הבולטות במאבק אלג'יריה לעצמאות, היה בן בית אהוב בבית משפחתה בקהיר מ-1954 ועד סתיו 1956. הוא נכנס ויצא לבית באופן עצמאי ולעיתים ניצל את בית הוריה, ללא ידיעתם, כמקום מסתור מהבולשת הצרפתית שרדפה אותו. לאחר זמן מה הם הבינו את המצב וביקשו ממנו שלא לסכן אותם, הוא נענה לבקשתם לאחר זמן מה וחדל מביקוריו.
מסעות, נדודים והגירה.
בשנת 1937, כשהייתה בת עשרים, ביקרה לראשונה בארץ ישראל המנדטורית. לביקור התלוותה חברה בשם סילבי. שתי הצעירות התרשמו באופן שלילי מצרות האופקים ומהסגירות המחשבתית של התושבים הארצישראלים. כילידת קהילה רב-תרבותית, ששילבה מנהגים יהודיים, שפות אירופיות ותרבות ערבית, התקשתה כהנוב לשאת את הקרתנות הארצישראלית. בפרט התבטאה בביקורתיות על אודות הקיבוצים ונציגיהם, שם ערכה סיורים בלוויית מדריכים מקומיים שלטעמה היו ככל הנראה עתירי חשיבות עצמית ויהירות צברית. עם זאת, גם זיכרונות נרגשים וכמהים נקשרו עם הביקור ההוא, שכלל בין היתר סיור בירושלים, ועל כן גמלה בלבה ההחלטה כי "יום אחד אבוא גם אני לארץ ישראל".
בין השנים 1941–1946 חייתה כהנוב בניו יורק, לאחר שהתקבלה ללימודי ספרות ועיתונאות באוניברסיטת קולומביה. שם התוודעה לקפיטליזם האמריקאי, שעורר בה ביקורת בשל ההומוגניות החברתית שיצר אפילו בסביבה קוסמופוליטית כניו יורק. בתקופה זו הכירה את האנתרופולוג והאינטלקטואל קלוד לוי-שטראוס, שנמלט מצרפת מולדתו אל ארצות הברית מאימת הכיבוש הנאצי, וניהלה עִמו קשר רומנטי. קשר זה נחרת בזיכרונה כמערכת היחסית החשובה ביותר בחייה, אף יותר משתי מערכות הנישואים שניהלה בעתידה, שהסתיימו שתיהן בגירושים.
ב-1946 חזרה לגור במצרים, ואחרי שלוש שנים היגרה לפריז עם אחותה. היא התגוררה בפריז עד 1954, אז עלתה לישראל. בארץ התגוררה במשך שנתיים במרכז קליטה בבאר שבע, ובגיל 39 קבעה את ביתה בעיר בת ים. ההיכרות המחודשת עם החברה בישראל, שבע-עשרה שנה לאחר התרשמותה הראשונית מביקורה הראשון, הניבה גישה חדשה כלפי האוכלוסייה הישראלית, כזו שדווקא ממזגת גלויות שונות וזהויות שונות ומתייחדת ברבגוניותה.
יצירה ספרותית וכתיבה מסאית וביקורתית.
בתקופת לימודיה בניו יורק החלה כהנוב לפרסם סיפורים קצרים פרי-עטה ואף רומן ראשון – "סולם יעקב" ("Jacob's Ladder"; 1951; תורגם לעברית ב-2014). בישראל פרסמה מסות בעלות אופי פוליטי-הגותי, שרבות מהן נשאו שמות תנ"כיים ועסקו בענייני השעה מתוך זווית ראייה רחבה ואלגורית. כזו היא למשל מסתה "על יעקב", שפורסמה לאחר מלחמת ששת הימים, וכן מסותיה "אחי ישמעאל" ו"ולקינוח, סאדאת", שהתייחסו לביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל ולשיחות השלום בינו לבין ראש הממשלה מנחם בגין.
בכתיבתה עסקה בהרחבה בקשר בין המזרח למערב וקראה תיגר על פרויקט כור ההיתוך הישראלי שביסודו אובדן הייחוד התרבותי של העולים מן התפוצות השונות. את מסותיה ומאמרי הביקורת הספרותית פרסמה בעיקר בירחון הספרותי "קשת" בעריכת אהרן אמיר, אך גם בכתבי עת אחרים, בעברית ובשפות נוספות.
בשנת 1963 יצא לאור "סיפורים אפריקאים בני זמננו", קובץ סיפורים ושירים מתורגמים בעריכתה. בשנת 1978 פורסם "ממזרח שמש" – קובץ ראשון ממסותיה בעברית, והיחיד שראה אור בימי חייה. רק מקץ 27 שנים (ו-26 לאחר מותה) ראה אור "בין שני עולמות", קובץ נוסף ממסותיה המתורגמות לעברית מצרפתית.
מזרח ומערב – יהדות ואסלאם.
שנות נדודיה הרבות והטלטלות בין חברות וקהילות שונות מאוד זו מזו הולידו אצל כהנוב תפיסת עולם רב-תרבותית ייחודית ומגובשת. ברגישותה זיהתה היטב את רגשי הנחיתות האופייניים לאחיה היהודים-המצרים והתעמתה כל חייה עם ההשקפה המתנשאת והמבטלת של המערב כלפי המזרח ועם ההפנמה המזרחית של נקודת המבט הזו.