נירמלה סירתמן (בהינדי: निर्मला सीतारमन; נולדה ב-18 באוגוסט 1959) היא פוליטיקאית הודית, השרה לשעבר לענייני מסחר וכיום שרת ההגנה ההודית. לפני כן היא שמשה כדוברת של מפלגת העם ההודית.
סירתמן נבחרה לראשונה לרג'יה סבהה (הבית העליון של הפרלמנט ההודי) כאשר מפלגת העם ההודית עלתה לשלטון בשנת 2014 וקיבלה את מושבה של מדינת אנדרה פרדש. כיום היא יושבת ברג'יה סבהה במושבה של מדינת קרנאטקה.
הגביע מעין סמיה
הגביע מעין סמיה הוא גביע בגובה 8 ס"מ ובקוטר 25 ס"מ עשוי כסף ומעוטר בריקוע מתקופת הברונזה הבייניימית
(בסביבות 2300-2000 לפנה"ס) או מתקופת הברונזה התיכונה שנתגלה במערת קבורה בעין סמיה שבשומרון. לפי הצעות שונות מקורו או מסוריה או ממסופוטמיה והוא הובא לכנען או בידי מהגרים מהאזורים הללו בעת ההתפשטות האמורית מערבה על פני הלבנט או כתוצאה ממסחר של האוכלוסייה המקומית בארץ עם גורמים מהאזורים הנ"ל. לדעת חוקרים ממוזיאון ישראל בירושלים היה הממצא, בהתחשב לרמתו הגבוהה ביחס לשאר הממצאים שנתגלו מתקופה זו, "נכס משפחתי" והתיאורים עליו מעידים על ארץ המוצא של הכלי.
לגביע צורת חרוט קטום, ממעטפת הגביע שרדו רק כארבע חמישיות. בחלק התחתון של הגביע ישנם עיטורים גאומטריים בגובה של כ–2 ס"מ. מעל לרצועה זו מופיעות מספר דמויות היוצרות שתי סצנות אחת מכל צד. הסצנה האחת מתארת שתי דמויות (האחת לא שרדה בשלמותה) הן אוחזות בסרט אותו מעטרים עיגולים קטנים. מעל לסרט ציור סכמטי של ראש וסביבו שנים עשר מעוינים. הדמות שנותרה בשלמותה לבושה בחצאית הקשורה בסרט אל הכתף. בין שתי הדמויות מתואר נחש גדול עם זנב מקופל, עין גדולה, פה ונחיר. קשקשי הנחש מתוארים קווקווים צפופים והצואר בדגם אדרת דג.
בסצנה השנייה מתוארת דמות שחציה אדם חציה בעל שני פרצופים וכובע אחד, ופלג גוף עליון אנושי וערום, כל יד מחזיקה בענף של צמח. פלג הגוף התחתון מתפצל לשניים ונראה כרגלי שוורים הפונות אחת אל השנייה. בין הרגלים שושנה קטנה ולימינה של הדמות מופיע נחש גבוה, ניצב על זנבו ופונה אל עבר הדמות. הנחש שונה מהנחש בסצנה הראשונה בעיטור על גופו – עיגולים קטנים, וחריתות סביב הפה. נראה כי זהו דרקון הנפוץ באמנות מסופוטמית.
פרשנות.
הגביע קדום לתרבות הבבלית אך, כפי שהציע יגאל ידין, הסצנות מזכירות את סיפור הבריאה הבבלי "אנומה אליש", בו מסופר על תיאמת שגייסה למלחמתה במרדוך שני תנינים גדולים (לדעת זאב ח' ארליך ייתכן כי מדובר ביצורים דמוי דרקון), והוא נלחם נגדה בצמחי רעל. מרדוך מתואר כבעל ראש כפול. הסצנה הימנית מתארת את הנחש אחרי התבוסה, שוכב על גחונו, תואם את הכתוב "ואז עמד האדון (מרדוך) והביט על פגרה (של תיאמת)".
חיותה בהט
חיותה בהט (נולדה ב-1934) היא ציירת ופסלת ישראלית. יצירתה של בהט היא מופשטת ואקספרסיבית. היא פעלה כאמנית בחזית המופשט והאוונגרד הישראלי, אישה כמעט יחידה בין אמנים ידועי שם, ביניהם יעקב וכסלר, יחיאל שמי, יגאל תומרקין, רפי לביא ומשה קופפרמן. מיעוט האמניות שפעלו במקביל אליה כולל את חגית לאלו, אלימה, מינה זיסלמן ולאה ניקל. עבודותיה מתאפיינות בקנה מידה גדול, בשימוש חומרי בצבעי שמן, בגוונים עזים ועבודה בשכבות.
ביוגרפיה.
חיותה בהט נולדה בשכונת נורדיה בתל אביב בשנת 1934. בין השנים 1957 עד 1958 למדה אמנות במכון לאמנות אורנים ליד טבעון, אצל מרסל ינקו, יעקב וכסלר ויחיאל שמי. בשנות ה-60 הציגה בהט בתערוכות יחיד, וכן בתערוכות קבוצתיות בין אמנים מוכרים של הדור השני למופשט. בין השנים 1959 עד 1961 עבדה עם הפסל יצחק דנציגר ומאוחר יותר גם שימשה כאסיסטנטית של יגאל תומרקין ושל אמנים נוספים. בשנת 1964 הייתה בהט שותפה לפעילות קבוצת "תצפית", שנאבקה למען ההכרה באמנות העכשווית של התקופה. באותה שנה זכתה בפרס קרן נורמן של הקרן לתרבות אמריקה-ישראל. בין השנים 1965 עד 1967 התגוררה בפריז, יצרה והציגה שם. בשנת 1967 שבה ארצה, עבדה והציגה יחד עם אמני המופשט. בשנות ה-70 עברה להתגורר בניו יורק, ארצות הברית, שם בעיקר עבדה על יצירות בין כותלי הסטודיו. בשנות ה-2000 שבה להתגורר בישראל. בשנת 2013 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית של ציוריה במשכן לאמנות עין חרוד.
עבודותיה.
עוד במהלך לימודיה במכון לאמנות אורנים, בהט התאהבה בצבע ובמופשט. עבודותיה המוקדמות של בהט, בעלות הכתמים השחורים והכהים, הושפעו מהמורה שלה במכון, יעקב וכסלר, שנמנה עם קבוצת "אופקים חדשים", מהדור הראשון למופשט. עם הזמן פיתחה בהט שפה משלה: עבודה בשכבות עם חומריות הצבע, מעבר לגוונים בהירים ושימוש בצבע במצב נוזלי ומתפשט. התערוכה הראשונה של בהט התקיימה בשנת 1962, בגלריה כ"ץ בתל אביב, וזכתה לשבחים ולעניין באמנית הצעירה. בשנת 1964, כשהציגה בגלריה 220 בתל אביב, כבר הכירו בה כאמנית עם עמידה ושפה משלה.
החל מאמצע שנות ה-60 ציוריה של בהט נעשו בתנועות בטוחות ועזות; הם היו מלאי צבע ובפורמט גדול. היה בזה מן התרחקות מהמופשט הישראלי שהתאפיין בתנועות מחפשות, ומן ההתקרבות לז'אנר האמריקאי של ציור פעולה, קולאז' ואסממבלז'. המעבר של בהט היווה חלק ממפנה במסורת המופשט הישראלית.
בהמשך אותה שנה, הוזמנה בהט להצטרף לקבוצת "תצפית" [ראשי תיבות של תערוכת ציור ופיסול ישראלית], שפעלה להסרת חסמים בפני אמנות צעירה ועכשווית נוסח התקופה. הרוב המוחלט של חברי הקבוצה היו גברים, מרביתם ידועים כיום ודור שני למופשט: כגון מיכאל ארגוב, מתי בסיס, איקה בראון, יצחק דנצינגר, יעקב וכסלר, רפי לביא, אורי ליפשיץ, אבשלום עוקשי, משה קופפרמן, בוקי שוורץ, יחיאל שמי, יגאל תומרקין, וכן האמנים חיים קיוה ויחזקאל שטרייכמן מהדור הראשון. מיעוט הנשים כלל את חיותה בהט, מינה זיסלמן, זיוה ליבליך ולאה פוגל. תערוכה הנושאת את שם הקבוצה נכפתה על חיים גמזו, מנהל מוזיאון תל אביב - שהעדיף אמנות יהודית פיגורטיבית - ונפתחה בביתן הלנה רובינשטיין.
ב-1964 זכתה בפרס קרן נורמן של הקרן לתרבות אמריקה-ישראל. ב-1965 נסעה בהט לפריז, בעידודה של פולה אייכנבאום, אוצרת ויוצרת ישראלית. בפריז המתין לה ידידה האמן איקה בראון, אך הוא נהרג בתאונת דרכים מעט לפני שהגיעה. בהט התקבלה על ידי אמנים ישראלים ונחשפה לאמנות ולאמנים זרים. על אף המגמה הפיגורטיבית שהחלה לתפוס תאוצה בעת ההיא, אהבתה של בהט למופשט נותרה על כנה. היא הוזמנה להציג באותה שנה בתערוכה "Schèmes 65" במוזיאון לאמנות מודרנית של פריז, יחד עם 20 אמנים צעירים; תערוכה שנועדה להשיב את תשומת הלב אל חשיבות המופשט בדור השלישי.
על אף ההצלחה בפריז, בהט שבה ארצה מעט לפני מלחמת ששת הימים. בעבודותיה, הפעם, השתמשה בצבע אחד מרכזי ופיתחה טכניקת קולאז'. עבודותיה נרכשו לאוספים פרטיים של אספנים ידועים, וכן לאוספי מוזיאונים (כגון מוזיאון תל אביב ומוזיאון חיפה) ולאוספי אמנות עכשווית.
בינואר 1969 הציגה בהט ב"תערוכת החורף" בביתן הלנה רובינשטיין, בין 11 אמנים חשובים של המופשט והאוונגרד, ביניהם יגאל תומרקין, אביגדור סטימצקי, יואב בראל, יעקב דורצ'ין, מיכאל אייזמן, שמעון אבני ואחרים; בהט הייתה האישה היחידה. בדצמבר של אותה שנה השתתפה בתערוכה קבוצתית נוספת: "תערוכת הסתיו", גם היא בביתן הלנה רובינשטיין. כתבה מינה זיסלמן-בליך על עבודותיה כי "רושם רב עושים הבדים האינטנסיביים של חיותה, המשלבים אסוסיאציות עם צורות מופשטות, איתנות ומוגדרות. כרגע היא אחד האמנים המופשטים המעניינים ביותר שלנו".
כנגד המתקפה על המופשט באותן שנים, הציגה חיותה במספר תערוכות שנועדו לשרת את המאבק למען הצגת אמנות מתקדמת. היא השתתפה בתערוכה "מולטי-איזם" ב-1970 ובתערוכת "אמני המופשט"; שתיהן נערכו בביתן אגודת האמנים.
בהט עסקה במקביל בפיסול, והיתה, בין היתר, אסיסטנטית של יצחק דנצינגר ויגאל תומרקין. ב-1972 היא הקימה עבודת פיסול סביבתי בבית ספר עמל בתל אביב.
בשנות ה-70 בהט עשתה מעבר לניו יורק, בעקבות בן זוגה, אך ההתאקלמות לא הייתה קלה. היא התכנסה בתוך עצמה ויצרה עבודות בקנה מידה גדול אף יותר מן הקודמות. היא פיתחה את השימוש בטכניקת קולאז' רב שכבתי בשימוש פיסות מציוריה הקודמים, ובשילוב סיכות מהדק, בקצב שהתאים למוזיקת ג'אז שהאזינה לה. גלריה אלן סטון היוקרתית, הציגה חלק מעבודותיה של בהט, אך האמנית לא הצליחה להתבסס במקום. בהט מתארת בדיעבד כי לעבודותיה לא היה אז הקשר נכון.
בשנות ה-90 והאלפיים בהט עברה לציור-כתב, העושה שימוש ביומנים ובקשר עם הטבע.
בתחילת שנות האלפיים בהט שבה להתגורר בתל אביב. בשנת 2013 הוצגה תערוכה מקיפה של בהט במשכן לאמנות עין חרוד. גליה בר אור אצרה את התערוכה והפיקה ספר הסוקר את יצירתה וקורותיה של בהט, שנועד לנסח רטרוספקטיבית את מקומה החשוב של בהט בתולדותיה של האמנות הישראלית.
קטלוגים לתערוכות.
"חיותה בהט / ציורים" (קטלוג תערוכה), אוצרת: גליה בר אור, עין חרוד: המשכן לאמנות, 1 ביוני – 27 ביולי 2013
מצטער פטור מן הסוכה
מצטער פטור מן הסוכה היא הלכה בהלכות מצוות ישיבת הסוכה, לפיה אדם שהישיבה בסוכה מֵסֶבה לו צער, פטור מהשהות בה. פְּטוֹר זה מותנה בכך שהצער נובע מהשהייה בסוכה, ואילו בבית הוא לא יסבול ממנו. כמו כן, הצער הפוטר מהסוכה הוא משמעותי, כזה שאם המצטער היה סובל כך בביתו, היה מעדיף לעבור לבית אחר כדי להימלט מן הצער.
כשקיים פטור זה, והאדם בכל זאת ממשיך לשבת בסוכה עליו נאמר הכלל "כל הפטור מן הדבר ועושהו נקרא הדיוט".
מקור הפטור.
פטור 'מצטער' מובא בתלמוד הבבלי בשם רבי אבא בר זבדא בשם רב, וגם בשם רבא: .