בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 ערך צבא ארצות הברית רוויזיה בדרישות והמפרט של רובה הצלפים שישמש את חיל, שבו הושם דגש על דיוק לטווחים של עד 1500 מטר. ה-M24, שהיה מדויק רק בטווחים של כ-800 מטר ומטה, לא עמד בדרישות המפרט. בשנת 2009 החליט צבא ארצות הברית על שורה של שיפוצים ושדרוגים לרובי ה-M24 הקיימים במלאי, בחלקם יוחלף הקליבר ל-0.300 וינצ'סטר הנחשב לחזק יותר מה-7.62 מ"מ ויעיל לטווח ארוך יותר. בשנת 2010 החליט צבא ארצות הברית לא לרכוש יותר רובי M24 ובהדרגה להחליף את רובי הצלפים ל-M110 SASS החצי-אוטומטי, למרות שגם הוא מוגבל לטווח של כ-800 מטר. הבחירה נעשתה כי ירי חצי-אוטומטי שימושי יותר בלוחמה בשטח בנוי. בעקבות החלטה זו הפסיקה רמינגטון לייצר את הרובה, אם כי מאוחר יותר חזרה לייצר אותו והחלה לשווק אותו גם לכוחות משטרה. בסוף 2014 סיים הצבא להסב ולשדרג את רובי ה-M24 SWS לרובי M2010 ESR. עם זאת, המשיכו הכוחות המזוינים של ארצות הברית בחיפוש אחר מערכת נשק צלפים מודולרית שיעילה לטווח של עד כ- והחלו להצטייד ברמינגטון MSR, רובה חדש שתוכנן למטרה זו. ב-2020 ביקשו צבא ארצות הברית וחיל הנחתים של ארצות הברית להצטייד בבארט MRAD כמערכת נשק הצלפים העיקרית שלהם.
אחרי הסבת כל הרובים של צבא ארצות הברית, לקחה חברת נשקי רמינגטון את החלקים המקוריים שנותרו אחרי ההסבה ובנתה מהם רובי M24 SWS משופצים, שנקראים M24R (האות R מסמלת "Rebuild"), ואלה מוצעים למכירה גם לאזרחים (חלק מקהל היעד הוא צלפים משוחררים יוצאי צבא ששירתו עם ה-M24).
שירות בצה"ל.
רובה ה-M24 נכנס לשירות בצה"ל ב-1997 בעקבות תוכנית מקיפה לשיקום ושדרוג מערך הצליפה בצה"ל, שסבל מהזנחה קודם לכן. ה-M24 נרכש בגלל דיוקו, אמינותו וכן העובדה שאפשר לממנו בכספי סיוע חוץ ביטחוני (FMS). הרובה נחשב להצלחה בצה"ל עקב אמינותו ודיוקו, ונהפך לנשק הצלפים התקני של כוחות היבשה, ונקרא רוב"צ M24 כאשר "רוב"צ" זה ראשי תיבות של רובה צלפים.
בתחילת שנות ה-2000 נרכשו רובי SR-25, רובי צלפים חצי-אוטומטיים שביצועיהם דומים ל-M24 אך תחזוקתם קשה בהרבה ואמינותם קטנה יותר. רובים אלה נרכשו עבור היחידות המובחרות. ב-2008 נרכש רובה H-S Precision Pro Series 2000 HTR (נקרא בצה"ל "ברק" ומכונה גם "338") כרובה צלפים לטווח ארוך. ביצועיו של רובה זה עולים על ה-M24 בטווח ובדיוק, אך הוא משתמש בתחמושת 0.338 לפואה מגנום היקרה יותר מתחמושת ה-7.62x51 מ"מ נאט"ו, ולכן לא החליף את ה-M24 אלא נועד להשלימו.
ב-2012 שקל צה"ל לקנות רובי M24 מהדגם המשופר M24A2 הכולל קת משופרת, מתפסים מאלומיניום, עמעם מובנה והזנה ממחסנית חיצונית נתיקה במקום ממחסנית הפנימית בת 5 הכדורים. בדצמבר 2017 פרסם משרד הביטחון מכרז לשדרוג המעצים של ה-M24, שדרוג שיתבצע בשתי פעימות ויכלול 1200 רובים. הרובים המשודרגים עם המעצה המודרני נכנסו לשירות בסוף שנת 2020.
כיום רובה ה-M24 הוא נשק הצלפים התקני של צלפי חיל הרגלים וגם זה המשמש בהכשרה הבסיסית של הצלף בצה"ל. הוא נמצא בשימוש גם אצל צלפי יחידות מובחרות בצה"ל לצד רובי צלפים אחרים בהם המאוזר 86SR וה-PGM Ultima Ratio שיוצאים בהדרגה משירות, וה-SR-25 Mk 11 שנקלט בתחילת המאה ה-21 והבארט MRAD שנקלט ב-2018.
עם תחמושת IMI M118LR Match תוצרת התעשייה הצבאית צלפי צה"ל מסוגלים לקבץ בפיזור של 12 ס"מ בטווח ירי של 800 מטר, דיוק השקול לחצי דקת קשת (0.5 MOA). דיוק זה נחשב למצוין הן עבור צליפה מלחמתית והן עבור צליפת לוט"ר.
הו צ'י מין סיטי
הו צ'י מין סיטי (; לשעבר סייגון ()) היא העיר הגדולה ביותר בווייטנאם. סייגון הייתה בירת דרום וייטנאם מ-1954 ועד 1976, עת נכבשה על ידי צפון וייטנאם במסגרת מלחמת וייטנאם, והאנוי הפכה לבירת המדינה המאוחדת. עם כיבושה, שם העיר שונה לשם הנוכחי על שם מייסד צפון וייטנאם - אולם, וייטנאמים רבים עדיין מכנים את העיר בשמה הישן. העיר שוכנת על גדתו המערבית של נהר סייגון , סביבו משתרע המטרופולין שלה על כ-2,061 קמ"ר. בתור שער הכניסה הראשי למדינה, בהו צ'י מין סיטי ביקרו מעל ל-8.6 מיליון איש ב-2019, רובם דרך נמל התעופה הבינלאומי טן סון נהאט.
הו צ'י מין היא המרכז הכלכלי של וייטנאם ויש לה מעמד של עיר עולם. בעיר ממוקמת הבורסה לניירות ערך הגדולה במדינה והיא ביתם של משרדי הנהלה של בנקים וחברות בינלאומיות רבות. הו צ'י מין סיטי מתפתחת במהירות ולצד מעמד של מתעשרים חדשים, יש בה גם משכנות עוני ועזובה רבים.
שמות העיר.
הו צ'י מין סיטי כונתה במספר שמות לאורך ההיסטוריה שלה, ואלו ייצגו קבוצות אתניות, תרבותיות ופוליטיות שונות. בתקופתה כנמל מסחר קטן של האימפריה החמרית, נודעה העיר כ"פרי נוקור" (בחמרית: ព្រៃនគរ), וכך היא עוד מכונה בפי חלק מהקמבודים עד היום. פירוש המילה פרי בחמרית הוא יער והמילה נוקור הוא ממלכה - על כן נקראה העיר בפי האימפריה החמרית "ממלכת היער". בהמשך, עם מעבר השליטה בה לידי הווייטנאמים, שמה שונה באופן רשמי ל"יה דין" (בוייטנאמית: Gia Định), שם בו כונתה עד לכיבוש הצרפתי בשנות ה-60 של המאה ה-19.
לאחר הכיבוש הצרפתי, שמה שונה ל"סייגון" (בווייטנאמית: Sài Gòn), על אף שכונתה במפות מקומיות כ"יה דין" עד ל-1891 לפחות. בשפה הווייטנאמית מילים רבות השאולות משפות סיניות. אחת הסברות באשר לפשר השם סייגון היא מהמילים הסיניות "סיי" (בווייטנאמית: Sài), אשר משמעה עצי הסקה, גזם, ענפים או כלונסאות עץ, ו"גון" (בווייטנאמית: Gòn) אשר משמעה בווייטנאמית הוא כותנה. שם זה עשוי להתייחס לעצי הבומבק ההודי, אשר מכונה גם עץ הכותנה, אותו שתלו החמרים מסביב לפרי נוקור, ושעדיין מצוי באזורים שונים בעיר. כמו כן, שם זה יכול להתייחס גם ליער העבות שסבב את העיר, על שמו נקראה העיר על ידי החמרים. פירוש נוסף הניתן לשם סייגון הוא מההקבלה לשם טאינגון (בווייטנאמית: Tai-Ngon), שמה הקנטונזי של העיר, אשר משמעה גדה. כמו כן, ייתכן שהשם סייגון הוא שיבוש של המילים סיי קון (בווייטנאמית: Sai Côn), תרגום השם פרי נוקור מחמרית לווייטנאמית.
השם הנוכחי, "הו צ'י מין סיטי", ניתן לה לאחר נפילתה של סייגון לקראת סופה של מלחמת וייטנאם ב-1975, כהוקרה להו צ'י מין, מייסד ומנהיג צפון וייטנאם. אף על פי כן, בשיח היום-יומי השם סייגון עודנו שגור בפי האזרחים והתיירים המגיעים לעיר וכן בפי הקהילה הבינלאומית. לרוב יש הבדל טכני בין שני השמות - השם סייגון משמש למרכז ההיסטורי של העיר והאזורים הסמוכים לו, בעוד שהשם הו צ'י מין סיטי משמש לעיר בכללותה, כולל המטרופולין שלה.
היסטוריה.
ההתיישבות הראשונה באזור העיר הייתה מקדש שהקימה במקום ממלכת פונאן במאה הרביעית. יישוב בשם באיגאור הוקם באזור במאה ה-11 על ידי ממלכת צ'אמפה. כשפלשה האימפריה החמרית לאזור, היא שינתה את שם היישוב לפרי נוקור, שמשמעו "ממלכת היער". פרי נוקור התפתחה ככפר דייגים קטן, בו ישבו בעיקר חמרים.
בתחילת המאה ה-17 מתיישבים וייטנאמים החלו לפקוד את העיר ולהתיישב בה וכך גם באזור כולו. אט אט ההתיישבויות הווייטנאמיות ניתקו את ההתיישבות החמרית בדלתא של המקונג ובפרי נוקור משאר שטחי האימפריה והפכו אותם למיעוט באזור. ב-1623 המלך החמרי התיר לפליטים וייטנאמיים ממלחמת האזרחים בווייטנאם להתיישב בפרי נוקור ולהקים בה בית מכס. גלים הולכים וגדלים של וייטנאמיים החלו להשתלט על העיר, ללא יכולת מצד האימפריה החמרית להתנגד להם, בשל מלחמותיה עם תאילנד. ב-1698 נשלח לעיר אציל וייטנאמי מהואה מטעם שושלת נווין, על מנת להקים באזור תשתית מנהלית לטובת השלטון הווייטנאמי. לקראת תום שלטונם בה, הפכה פרי נוקור לנמל מסחרי חשוב ביותר לאימפריה החמרית - אובדנה ואובדן כל הדלתא של המקונג ניתק את האימפריה מים סין הדרומי לחלוטין, אך נותרה לה הגישה למפרץ תאילנד מהנמלים בסיהאנוקוויל וקפ. השליטה בעיר עברה באופן רשמי לווייטנאמים והם הקימו בה מצודה בהשראת המהנדס הצרפתי סבסטיאן דה וובאן ובסיוע של שכירי חרב צרפתים. מצודה זו והעיר כולה כונתה על ידי הווייטנאמים "יה דין".
העיר נכבשה על ידי הצרפתים והספרדים ב-1859 וסופחה באופן רשמי להודו-סין הצרפתית ב-1862 בהסכם סייגון. השלטון הצרפתי הותיר את השפעתו העמוקה על העיר, ומבנים רבים בה בנויים לפי הסגנון הצרפתי - אף השם האירופאי לעיר, סייגון, הפך לשמה הרשמי. ב-1929 מנתה אוכלוסיית העיר כ-123,890 תושבים ומתוכם 12,100 צרפתים.
הוייט מין, בהנהגתו של הו צ'י מין, הכריז על עצמאות וייטנאם כבר בשנת 1945 לאחר שזו נכבשה על ידי צרפת של וישי והאימפריה היפנית. תחומי שליטתו של הוייט-מין היו מרוכזים באזורים הכפריים של וייטנאם. לאחר מותו של פרנקלין דלאנו רוזוולט ונטישת המדיניות האנטי-קולוניאליסטית שאימץ בתקופתו כנשיא ארצות הברית, תמכה ארצות הברית בניסיונותיה של צרפת להשיב לעצמה את השליטה בווייטנאם, בניסיון להשתלט על התפשטות הקומוניזם. דרום וייטנאם עודנה הייתה נתונה לשליטתה המלאה של צרפת, כולל סייגון, וכן היו בידיה כיסי שליטה בדלתא של ההונג - הערים האנוי, הייפונג ותאי בין.