בנוסף יתקיימו בשנת 2022 כנסים מקומיים מטעם מכון פוע"ה במרכזים רפואיים בירושלים, במרכז, בדרום ובצפון.
תקציב.
בשנים 2013–2014 מחזור הפעילויות של הארגון הסתכם בכשמונה מיליון ש"ח לשנה. שלושת מקורות ההכנסה העיקריים הם תרומות ממוסדות ומיחידים, הקצבות מהמשרד לשירותי דת, ותקבולים שהארגון מקבל בתמורה לשירותיו.
סדרת ספרי עוץ
סדרת ספרי עוץ היא סדרת ספרי פנטזיה מצליחה אשר נכתבה במקור על ידי הסופר ל. פרנק באום.
הספר "הקוסם מארץ עוץ", שיצא לאור בשנת 1900, הוא הראשון מבין ספרי הסדרה. באום עצמו הספיק לכתוב ארבעה עשר ספרים בסדרה. לאחר מותו, יצאו לאור 26 ספרים "רשמיים" נוספים אשר נכתבו על ידי מחברים שונים.
רק שבעת הספרים הראשונים בסדרת ספרי עוץ תורגמו ויצאו לאור בארץ.
מוטיבים מהספר השני ומהספר השלישי בסדרת ספרי עוץ הופיעו בסדרה של נטפליקס "עיר הברקת".
רשימת כרונולוגית של 14 ספרי עוץ המקוריים מאת ל. פרנק באום.
ספרי ההמשך של רות פ. תומפסון.
רות פ. תומפסון כתבה סך הכול 19 ספרים בסדרה, כולם מוכרים כספרים רשמיים. סגנון הכתיבה שלה הוא יותר מסורתי ופחות ביקורתי מאשר של פרנק.
שאר הספרים הרשמיים.
מאת ג'ון ר. ניל
מאת ג'ק סנו
מאת רייצ'ל קוסגרוב
מאת אלואיס ג'ארוויס מק'גרו ולורן לין מק'גרו
סדרת הספרים מאת גרגורי מגוויר.
בשנת 1995 הוציא הסופר גרגורי מקגוייר את ספרו "" (תרגמה לעברית מאירה לבנת, הד ארצי 1999) המבוסס על דמות המכשפה הרעה של הקוסם מארץ עוץ. הספר זכה להצלחה מיידית ובשנת 2003 עובד למחזמר בברודוויי בשם "מרשעת" ("Wicked"). המחזמר נהיה לשובר קופות והועלה בגרסאות מקומיות גם בלונדון, שיקגו ולוס אנג'לס. בשנת 2005 יצא ספר ההמשך "בן של מכשפה" המספר את המשך עלילותיה של המכשפה הרעה ובשנת 2008 יצא ספר ההמשך "A Lion Among Men" אשר מתמקד בדמותו של האריה.
שלושת הספרים מגוללים היסטוריה אלטרנטיבית, רוויזיוניסטית, של ארץ עוץ, רווית דם וסבל. הספרים אינם מתאימים לילדים, והמסופר בהם אינו עולה בקנה אחד עם האמור בספרי ההמשך שכתב פרנק באום.
"סדרת עוץ הרוסית".
ב-1939 תרגם הסופר הרוסי אלכסנדר מלנטייביץ' וולקוב את "הקוסם מארץ עוץ" לרוסית בשם "הקוסם מעיר האיזמרגד" (Волшебник Изумрудного города), תוך עיבוד חופשי ושינויים רבים, בכללם הוספת פרקים והשמטת אחרים, שינוי שם הגיבורה מ"דורותי" ל"אלי", מתן קול דובר לכלב טוטו ועוד. בהמשך פרסם וולקוב סדרת המשך לעוץ בת חמישה ספרים, שונה לגמרי מסדרת הספרים שפרסם באום. ספריו של וולקוב תורגמו לשלל שפות היו מוכרים ופופולריים יותר ברוסיה ובמזרח אירופה מסדרת ספריו של באום. באחרית דבר וולקוב פונה לקוראים ובין היתר מציין במפורש שמדובר בעיבוד חופשי של ספרי פרנק באום.
הדמויות בסדרה.
ראו:
טרן
ברידיי הרביעי, מלך הפיקטים
ברידיי הרביעי (באנגלית: Bridei IV; נפטר ב-706) בנם של דארגאט מק פינגין (Dargart mac Finguine) ושל הנסיכה דר איליי, היה מלך הפיקטים. ברידיי הרביעי מלך כתשע שנים, החל מעלייתו לשלטון בשנת 697, לאחר הדחתו של טרן ועד מותו בשנת 706.
קורות חיים.
ברידיי היה אחיו של נכטאן השלישי, מלך הפיקטים, שיירש את כיסאו.
בשנת 697 התחייב ברידיי (יחד עם אצילים נוספים באירלנד וסקוטלנד) בביר לקיים את הקיין אדומיין (חוק החפים מפשע).
בשנת 698 השתתף ברידיי בקרב נגד הסקסונים, במהלכו נהרג ברהטרד בנו של בורנהית' (Beornhaeth). קרבות נוספים שהתרחשו בתקופת שלטונו נערכו בלוך למונד בשנת 704 (בו הובסה דאל ריאטה), וכן באי סקיי בשנת 701.
ה"כרוניקון סקוטורום" מתאר את חורף 700 כחורף קר ביותר, בו קפא הים בין אירלנד וסקוטלנד.
על פי "דברי ימי אלסטר" ו"דברי ימי טיגרנאך", ברידיי נפטר בשנת 706 וירש אותו אחיו, נכטאן.
ברידיי הרביעי
מזכירת המדינה של ארצות הברית
ברידיי החמישי, מלך הפיקטים
ברידיי החמישי (באנגלית: Bridei V, בגאלית סקוטית: Bruide mac Fergusa; נפטר ב-763) בנו של פרגוסה, היה מלך הפיקטים. ברידיי החמישי מלך כשנתיים, החל מעלייתו לשלטון בשנת 761 ועד מותו בשנת 763.
ברידיי עלה לשלטון לאחר מותו של אחיו, אואנגוס הראשון.
על פי "דברי ימי אלסטר" ו"דברי ימי טיגרנאך" מלך ברידיי בפורטריו כשנתיים, ונפטר בשנת 763.
ברידיי החמישי
הדסה למפל
הדסה (הלנה) לֶמְפֶּל (12 בפברואר 1929 - 31 במאי 1948) הייתה ציירת ולוחמת פלמ"ח, שנהרגה בקרב על משטרת לטרון במלחמת העצמאות.
קורות חייה.
למפל נולדה בעיר נובי סונץ' (צאנז) שבפולין ב-12 בפברואר 1929. ללמפל הייתה אחות אחת גדולה בשם סטלה. משפחתה הייתה אמידה ורב תרבותית, ולמפל הצטיינה בלימודיה. המשפחה הייתה מנותקת מהמסורת היהודית.
קצת לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה באוגוסט 1939, החלה המשפחה במסע נדודים כדי להתרחק מן הגרמנים. ראשית הם עברו למחוז המזרחי באזור טרנופול בפולין. כעבור כמה שבועות ברחו ללבוב, שעברה להיות תחת שלטון ברית המועצות (בעקבות הסכם ריבנטרופ-מולוטוב), ומשם נדדו להרי הקרפטים.
כעבור חצי שנה פתח הNKWD במאסר ובהגליות המוניות של אזרחים פולנים לעומקה של סיביר. משפחת למפל נשלחה מזרחה, מובלים בקרונות רכבת לבהמות, אל מחוז טומסק. כעבור חודש וחצי נשלחו מטומסק אל אורל, לעבודות שירות ביערות. שם חייתה המשפחה בתנאים פיזיים קשים. שתי הבנות עמדו יום יום בתורים הארוכים לחלוקת האוכל, ההקצבה הייתה כארבע מאות גרם לחם נקודות לאדם ליום. הכפור והרעב פגעו בהורים, שנחלשו גופנית, והמשפחה החליטה לשלוח את בתם לבית יתומים במהלך היום, כדי ששם תקבל תנאי מחיה טובים יותר. שערה נגזז, ועד שעזבה את המקום לא הותר לה לגדלו.
באוגוסט 1942 שלח אביה את למפל אל קבוצת יתומים יהודים שנשלחו אל טהראן, כדי להגיע אל ארץ ישראל. בטהראן היא שהתה בבית יתומים, עד שהושגו רישיונות עליה מהבריטים. בגיל 14 הגיעה בעליית ילדי טהראן אל ארץ ישראל.
תחילה עברה למפל במחנה עתלית, ומשם נשלחה למחנה המעבר עיינות. היא נקלטה בקיבוץ גבעת ברנר, ומאותו יום גידלה את שערה לצמות שחורות ועבות. היא החלה ללמוד בכיתה ז' למרות גילה, כיוון שהיה עליה להשלים פערים לימודיים. על יומה הראשון בקיבוץ כתבה ביומנה: "היום קיבלתי שמיכה. הלילה, אחרי ארבע שנים, אוכל להתכסות בשמיכה משלי." שמה שונה מהלנה להדסה, כיוון שהיא הגיעה לשם סמוך לחג הפורים. היא לא אהבה את השינוי, וכתבה ליומנה: "מה אתה אומר על חילוף זה של שמי?... רק הדסה, אבל בעיניי זה בכלל לא מוצא חן. אני רוצה להוסיף להיות הלנקה."
במשך שנותיה בארץ שמרה למפל על קשר מכתבים עם בני משפחתה (ששרדו אך בקושי והשתקעו לזמן מה בגרמניה), בהם תיארה את התלהבותה מהמולדת החדשה. בין היתר כתבה: "כשתגיעו ארצה תמצאו כאן מולדת חופשית באמת. אני סבורה שלא אבייש אתכם, ואולי אף תתגאו בהלנקה שלכם יום אחד. אני כבר צופה את הדמעה שתתנוצץ בעיניכם, אך אל תבכו! הראש למעלה, עוד יהיה טוב!".
בקיבוץ סיימה למפל את חוק לימודיה והצטרפה לתנועת "המחנות העולים".
שירותה בפלמ"ח.
לאחר סיום לימודיה בקיבוץ התגייסה למפל לפלמ"ח בנובמבר 1946 והצטרפה להכשרת מעוז א' (הכשרת יגור-מעוז), במסגרת פלוגה יוד, בקיבוץ יגור. בינואר 1948 צורפה ליחידת מלווי שיירות לירושלים, "הפוּרְמָנִים" . היא סיימה קורס באלחוטנות ושימשה כקשרית בתוך המשוריינים שפרצו דרכם בשער הגיא (באב אל וואד). בחודש מאי 1948 סופחה למפל לחטיבה שבע שהוקמה במטרה להתגבר על המצור לירושלים ולכבוש את לטרון; היא הוצבה בגדוד 73 של חיים לסקוב. לסקוב לא הסכים שהיא, כאשה, תצא לקרב, אך היא שיבצה את עצמה ללא ידיעתו כקשרית בזחל"ם של מפקד פלוגת החרמ"ש יעקב (יקי) ואג (מפקד צוות הקרב לכיבוש משטרת לטרון).
הקרב על משטרת לטרון.
בלילה שבין ה-30 ל-31 במאי 1948 יצא הגדוד המשוריין 73 בו שירתה למפל למבצע בן נון ב', כשמטרתו לתקוף את הגזרה המערבית של לטרון. חמישה זחל"מים פנו לכבוש את מצודת המשטרה שהייתה אז בידי הירדנים, ועל החבלנים שצורפו לזחל"מים הוטל לפרוץ פתח לתוך המצודה, כדי לאפשר כניסה לחיל הרגלים.
הקרב החל סמוך לחצות, ואמור היה להסתיים לפני עלות השחר. הזחל"מים הצליחו לפרוץ, אך אש להביור שירו כדי לשתק את חיילי האויב, האירה את החצר ואפשרה לאחרונים לפגוע באופן מדויק בכוח הפורץ. חיל הרגלים שאמור היה לפרוץ בעקבות הזחל"מים התעכב, וכשהגיע היו כבר כל המשוריינים הרוסים, ורוב לוחמיהם פצועים או הרוגים.
במהלך הקרב דיווחה למפל בקור רוח על המתרחש, והיא זו שקיבלה את פקודת הנסיגה במכשיר הקשר. היא העבירה אותה למפקד בשטח, אך עקב מצב המשוריינים והלוחמים, הנסיגה כמעט ולא הייתה אפשרית. המפקד עוד הספיק להורות למי שיכול להציל את נפשו, אך נהרג בעצמו לפני שהספיק לעשות כן. תחת מטר אש צולבת המשיכה למפל לדווח במדויק על האירועים, קראה לתגבורת ועודדה את החיילים הפצועים. כשהמשוריין בו הייתה החל לבעור, היא קפצה החוצה, והמשיכה לשדר. השדר האחרון שלה, על פי עדותו של עמירם ישפן, היה: “אלה כנראה הרגעים האחרונים שלנו. לא נשאר פה כמעט אף אחד. מסור דרישת שלום לחבר'ה”.
היא המשיכה לירות במוסקט שלה, תוך כדי שהיא מטיחה בירדנים קריאות זעם בערבית וקוראת להם להיכנע. היא נהרגה מאש שנורתה עליה זמן קצר לאחר מכן. מעשה גבורתה לזכה להערכה רבה מצד הירדנים. בתום מלחמת העצמאות הדסה למפל הייתה מועמדת לקבל את 'אות הגבורה', אך בסופו של דבר לא עוטרה.
לאחר מותה.
למפל ועוד 30 לוחמים מצאו את מותם בניסיון הפריצה הכושל למצודת המשטרה בלטרון במבצע בן נון ב'. היא נטמנה בקבר אחים בהר הרצל בחלקת חללי לטרון, שנה לאחר מותה.