לטענת סקוטוס, ה"שלמויות הטהורות" הן דבר שנודע לנו לראשונה מהידע שלנו לגבי עולם הניסיון. כיוצא בכך, ה"שלמויות הטהורות" הן משהו שנודע לנו בתהליך אבסטרקציה מהניסיון שלנו וההבדל בין השלמויות שאנחנו מייחסים לישים שאינם אלוהים לבין השלמויות שאנחנו מיחסים לאלוהים הוא הבדל שבדרגה בלבד. באופן זה אנחנו מגיעים לפרדיקטים שניתן להסב על אלוהים באופן לא אנלוגי, אלא יוניקי ובכך לייצר לעצמנו מושג כללי של אלוהים.
ג'ון דונס סקוטוס
סקוטוס
אופירה
אופירה היא עיר ישראלית לשעבר, אשר נקבעה כבירת מרחב שלמה (מרש"ל) בדרום חצי האי סיני.
אופירה נבנתה על מצוק "ראס אום סיד" המשקיף דרומה על מפרץ שארם אל-מויה (בעברית מפרץ שלמה), על חולות שארם א-שייח'. 6 ק"מ צפונה מבתי העיר, הוקם כפר הנופש של העיר שנשא את השם "נעמה", ממול למפרץ "מרסא אל עיט", בעברית "מפרץ נעמה".
השם אופירה נלקח מהמקרא, שכן זהו היה המקום ממנו יובאו לארץ ישראל זהב ואוצרות טבע אחרים: מלכים א פרק ט פסוק כ"ח:
היסטוריה.
כבר ב-1956 נכבש המקום על ידי ישראל, והוקמה בו על ידי הרמטכ"ל משה דיין ההיאחזות "אופיר" (ששמה השני היה "תרשיש"), במטרה ליצור התיישבות שתייצב גבולות חדשים ותמנע את הנסיגה. בהיאחזות הקימו בין היתר צריפי דייגים ובית כנסת, אך היא החזיקה מעמד זמן מאוד קצר, וכעבור ארבעה חודשים, השלים צה"ל את הנסיגה מסיני ומההיאחזות "אופיר".
לאחר מלחמת ששת הימים נכבש המקום בשנית על ידי צה"ל לטווח ארוך. כחלק מפיתוח האזור הוקם בתחילה שנית פיקוד מרחב שלמה שהתפרס על כל דרום סיני לאחר שפורק ב-1957. המטרה העיקרית אחרי המלחמה הייתה לפתח את האזור, שהיה מרוחק מרחק גאוגרפי ניכר מיישובים ישראלים וממוקדי רשויות השלטון. התפיסה המרכזית הייתה כי יש לפתח את אופירה כמוקד התיישבות ישראלי, שממנה תסתעף הפעילות המרכזית לשאר האזורים. החשיבות לנוכחות אזרחית במקום נבעה מהצורך לפתח תחבורה ימית בדרום הארץ, חקלאות וחקלאות ימית, וכמו כן מהימצאותה בין החוף המערבי של סיני שעל מפרץ סואץ ושדות הנפט שבו, לבין החוף המזרחי שעל מפרץ אילת והתיירות.
כבר בסוף 1968 העריך צוות בדיקה של החטיבה להתיישבות בהסתדרות הציונית שניתן להקים בשארם א-שייח' עיירה שתאכלס 10,000 נפשות, כשבשוליה נמל תעופה שיאפשר משלוח חקלאות ותחבורה נוחה לתיירים ותושבים. העיר תוכננה להיות עיר ראשונה בחשיבותה במרחב שלמה (מרש"ל), ושנייה לאילת במערך האזורי הכולל. לימים היא נקבעה להיות בירת מרש"ל.
תחילה, הוקם כ-20 קילומטר צפונית-מזרחית לעיר העתידית (על חולות ראס נצרני) שדה תעופה. שדה התעופה שדה אופיר נחנך ב-14 במאי 1968, ושימש גם למסלולים של חיל האוויר, וגם לטיסות לאומיות ששירתו אזרחים. השדה תוכנן לשמש בעתיד הרחוק יותר גם לתנועה אווירית בינלאומית.
בין השנים 1969–1975 יושבה אופירה. כוונת משרד השיכון הייתה לאכלס באופירה בשלב הראשון כ-500 משפחות (כ-2,000 נפש). היישוב הוקם כחלק מהתפיסה שמפרץ אילת ומצרי טיראן יישארו תחת שליטה ישראלית בכל הסדר עתידי בין ישראל למצרים. העיר נבנתה על מצוק ראס אום סיד שמשקיף דרומה על מפרץ שלמה. בעיר לא הייתה קליטה לתחנות טלוויזיה כלל, וקליטת תחנות רדיו מאוד מצומצמת. בשנים הראשונות לא היה כביש ישיר שחיבר את העיר למרכז הארץ, והדרך לאופירה עברה בחוף המערבי של סיני, דבר שהאריך את הדרך בכ-250 ק"מ לפחות. רק ב-1971 נסלל כביש אילת-אופירה, שרוב דרכו במקביל לקו החוף של מפרץ אילת.
על מפרץ נעמה, 6 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר, הוקם אזור תיירות ונופש שקרוי "נעמה". בצד הדרומי של נעמה, הוקמו שני בתי מלון, ובצד הצפוני בית ספר שדה "נעמה". לאורך המפרץ כולו נבנתה טיילת ונפתחו שני מועדוני צלילה. באמצע הדרך בין אזור נעמה לעיר אופירה נבנה אתר לתחנת כוח להפקת חשמל ומים על החוף. 2 ק"מ מצפון לעיר הוקם אזור תעשייה. מצד מערב של העיר, בצמוד, הוקם בסיס מפרץ שלמה של חיל הים על חוף מפרץ שלמה, שנעזב ב-1982.
בשנת 1981 נערכה במקום פגישת פסגה אשר כונתה "פסגת אופירה", בה השתתפו נשיא מצרים אנואר סאדאת וראש ממשלת ישראל מנחם בגין. השניים נפגשו בעת יישום תהליך השלום, שנתיים לאחר שחתמו על הסכם השלום בין המדינות.
במהלך חורף תשמ"ב (1982) הצטרפו לתושבי אופירה קבוצה ממתנגדי הנסיגה מסיני שנתמכו על ידי "התנועה לעצירת הנסיגה מסיני". רובם המכריע נמנה עם גוש אמונים והללו ארגנו את קהילתם כיישוב לכל דבר, כולל מזכירות, בית כנסת, ישיבה (בראשות הרב איתן שנדורפי), ישיבה תיכונית, בי"ס יסודי, מעון וגן ילדים.
ערב חופשת פסח 1982 נעזבה אופירה מיושביה בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים. בשונה מגורלם של בתי העיר ימית, לא נהרסו בתי אופירה. העיר נמכרה למצרים, ואת המקום יישבו תושבי סיני.
בשונה משאר היישובים הישראלים שהוקמו בסיני, אופירה הייתה בבעלות הממשלה, ותושבי המקום חיו בשכירות ממשרד השיכון. לאחר עזיבתם קבוצת גוש אמונים המשיכה במאבקה כנגד הנסיגה עד לפינוייה בידי צה"ל.
שדה אופיר הפך להיות נמל התעופה הבינלאומי שארם א-שייח'.
גָּד הוא דמות מקראית, בנו של יעקב מזלפה, שפחת לאה, ולכן היא סו שהעניקה לו את שמו. צאצאיו היו שבט גד. מקור שמו מוסבר ב: .
על פי סדר עולם רבה נולד בשנת ב'קצ"ח.
לפי ילקוט שמעוני גד נולד בי' בחשוון. לפי מדרש תדשא גד נולד בי' בתשרי. גד נפטר בגיל 125.
מדרש שמו.
פירוש המילה גד הוא 'מזל' והמילה בגד (בָּא גָד) פירושה: בא המזל. ב נזכר שמו של האל הארמי גד: וְאַתֶּם עֹזְבֵי ה', הַשְּׁכֵחִים אֶת-הַר קָדְשִׁי--הַעֹרְכִים לַגַּד שֻׁלְחָן. האל הארמי גד היה מופקד על גורלות ומזלות. השם "גדיאל" - גדי בצירוף המילה אל מופיע ב.
ברכת יעקב לגד.
ברכת יעקב לבנו גד טרם מותו: .
בברכת יעקב לגד הפעולה נגזרת משמו של השבט. אם יותקף גד, יתגודד לקבוצה ובזה טמון כוחו. בברכת יעקב לגד ניכר דמיון בתוכן הברכה, בלשונות דומים, ובאמצעי האמנותי לשון נופל על לשון לדן, אשר בורך גם הוא בפעולה אשר נובעת משמו וגם עליו נאמר כי יתקיף את אויביו מאחור. המילה "עָקֵב" מופיעה בשתי הברכות.
תרגום השבעים שונה במעט בפסוקים אלו: "גד גדוד יגודנו והוא יגוד עקב. מאשר שמנה לחמו והוא יתן מעדני מלך"(מ"ט יט-כ): האות מ"ם המופיעה בנוסח המסורה במילה "מאשר" נראית שלא במקומה, מלבד העובדה שלשאר השבטים הפניה אינה כוללת אותיות השימוש. בתרגום השבעים לעומת זאת נכתב "גד... עקבים. אשר שמנה..." – כלומר, האות מ"ם שייכת למילה עקבם (כתיב חסר) ובנוסח המסורה היא עברה אל המילה הבאה.
ברכת משה לגד.
ברכת משה לשבט גד: .
גבורתו של גד מתבטאת בברכת משה. דימוי כוחו של ה' לאריה הרובץ על טרפו ואינו ירא מאויביו מצוי גם ב. הגבורה שהיא אחד מאפיוניו של גד באה לידי ביטוי גם בספר צוואת גד א', ב' :'ואהי גיבור בין המשפתים. ולכן שמרתי בלילה על העדרים והיה כי בא הארי או הזאב או כל חיה רעה אל העדר ואוץ אחריו ואתפשהו ואחזיק בידי ברגלו ואקלעהו כאבן הקלע וככה הרגתיו'. בברכת משה הטורף הוא גד ואילו בצוואה, החיות מנסות לטרוף את העדר וגד עוצר בעדן.
צאצאי גד.
בני גד היו צִפְיוֹן, חַגִּי, שׁוּנִי, אֶצְבֹּן, עֵרִי, אֲרוֹדִי וְאַרְאֵלִי. צאצאיו של גד נזכרים גם במצבת מישע כ"איש גד" אשר התיישבו בארץ עטרות. בין הגולים בגלות אשור הם מצאצאי גד אשר הוגלו על ידי תגלת פלאסר.
ילקוט שמעוני, ויצא, דורש את מוצאו של אליהו הנביא בגד: אליהו הנביא משל מי? רב נהוראי אומר מגד היה, מתושבי גלעד.
קברו של גד.
בספר הישר מסופר:
צריף בן-גוריון
צריף בן-גוריון הוא צריף המגורים בקיבוץ שדה בוקר, אשר שימש את דוד בן-גוריון ואשתו פולה בשנים 1953 - 1973, ואשר הפך לאחר מותו למוזיאון, העומד לרשות הציבור. החל משנת 1976 מנוהל הצריף בידי המכון למורשת בן-גוריון המקיים בו סיורים מודרכים ועורך בשטחו תערוכות ואירועים.
עלייתו של בן-גוריון לשדה בוקר.
במאי 1953, בדרכו חזרה מתמרון של צה"ל בנגב, ראה בן-גוריון צריף ומספר אוהלים. הוא עצר את הרכב, ירד ושוחח עם תושבי המקום. הם סיפרו לו כי הם קבוצה של צעירים אשר נלחמו על המקום במלחמת העצמאות, והם סבורים כי לא די להילחם עליו אלא יש להתיישב בו. בן-גוריון התרשם מאוד גם מהעובדה כי התושבים אינם שייכים לתנועה התיישבותית מסוימת ואינם מזוהים מפלגתית. לאחר מספר ימים התקבל בשדה בוקר מכתב מראש הממשלה ובו כתב:
לאחר זמן הגיע בן-גוריון לשדה בוקר וביקש להצטרף אל היישוב. ב-1953 התפטר מתפקידיו כראש ממשלה ושר ביטחון והצטרף עם רעייתו לשדה בוקר. בן-גוריון לא פרט את הסיבות לעלייתו (כפי שהקפיד לומר, בניגוד ל"ירידתו") לשדה בוקר. בין הסיבות שהועלו: הצורך להשתחרר מהמתח העצום שהיה כרוך בתפקידו כראש ממשלה בשנותיה הראשונות; או שמא אדרבה, דווקא חוסר המתח וההתעסקות בעניינים פוליטיים במקום במלחמות ומבצעים גדולים שבן-גוריון נאלץ להתמודד עמם בתקופה זו; הרצון לקדם את ההתיישבות בנגב על ידי דוגמה אישית; צעד דרמטי אחרון לסחוף המונים לנגב לאחר שנסיונותיו הקודמים, כגון הניסיון להקים תנועת המונים שתפריח את השממה, נכשלו; וגעגועיו לתקופת עבודתו בחווה בסג'רה בצעירותו.
ועדת הקבלה.
פרוטוקול ועדת הקבלה של בן-גוריון לשדה בוקר:
החיים בשדה בוקר.