שושלת היוחסין של אמורה אינה ידועה, פרט לעובדה שהיא נולדה באסגרד ויש לה אחות בשם לורליי. למדה את דרכי הקסם בידי מלכת הנורנות, אך גורשה והחלה לצבור ידע בעצמה דרך פיתוי קוסמים ולמידת סודותיהם. במרוצת הזמן, אמורה הפכה לאחת ממשתמשי הקסם החזקים ביותר באסגרד, כאשר לרוב היא משתמשת ביכולות הפיתוי ושליטת מחשבות שלה. בהופעתה הראשונה, אמורה נשלחה בידי אודין כדי להיפטר ממושא אהבתו של תור, אותה חשב אודין להסחת דעת על נסיך הכתר הצעיר של אסגרד. אמורה קיוותה להשיג את תור לעצמה, והשתמשה בשירותיו של סקורג', המוציא להורג. ניסיונותיהם של השניים לחתור נגד מלך אסגרד הובילו לגירושם לכדור הארץ. בהגיעם לשם, הם חברו לאדוני הרשע המקוריים של ברון היינריך זמו, יריביהם של האוונג'רס - אותה קבוצה שתור הצטרף אליה.
מכשפת (DC קומיקס)
מכשפת (באנגלית: Enchantress) היא דמות בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס ליגת הצדק האפל ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת "Strange Adventures #187" מאפריל 1966, ונוצרה על ידי הכותב בוב הייני והמאייר הווארד פרסל. דמותה שימשה גם כגיבורת-על וגם כנבלת-על.
מכשפת היא האלטר אגו של ג'וּן מוּן, אמנית עצמאית שהוזמנה למסיבת תחפושות בטירה עתיקה. היא נתקלה בחדר סודי שבו ישות קסומה ובלתי ידועה העניקה לה כוחות קסם כדי ללחום בנוכחות רעה ברחבי הטירה. באומרה את השם "מכשפת", היא עוברת שינוי צורה ומצליחה להביס מינוטאור בנבכי הטירה. אולם, בהופעתה הבאה מעל דפי הקומיקס, המכשפת מתוארת כדמות תועה הנלחמת בסופרגירל, שמנסה למנוע ממנה להשיג אומניפוטנטיות ולבטל את כוחות-העל בכדור הארץ. הצד הרשע שבה משתלט עליה, והמכשפת ממשיכה ללחום נגד הטובים בקבוצת "הנבלים הנשכחים".
בהמשך, מכשפת מגויסת ליחידת המתאבדים של אמנדה וולר. אט אט היא מאבדת שליטה על כוחות הכשף שלה, ומאדאם קסנדו עוזרת לה להשתלט עליהם חזרה. היא עוזבת את יחידת המתאבדים מסיבות שאינן ידועות, ומתגלה רק לאחר 11 שנים בבית חולים פסיכיאטרי בניו ג'רזי. היא מסרבת בתחילה לעזור לגיבורי-העל בלחימתם בכוחות השאול, אך דדמן משתלט עליה ומפעיל עליה מניפולציה כדי לעזור להם. אישיותה של המכשפת נרצחת בידי פאוסט כאמצעי אחרון להצית את להבות השאול, וכתוצאה מכך ג'ון נותרת במצב קטטוניה. פאוסט מצליח להשיב לה את אישיות המכשפת לאחר שהתברר שרצח סוקובוס שעבד עבור קבוצת שדים כדי ליצור פתח לשאול ולהקים לתחייה מכשף מטורף.
במאורעות "יום הנקמה", בהם הספקטר השתגע ויצא למסע השמדה של ישויות הקסם ביקום DC, מכשפת הצטרפה לחברי שאדופאקט במטרה להביס את הספקטר. באתחול המחודש של חברת DC קומיקס לאחר מאורעות "פלאשפוינט", מספר גיבורים על-טבעיים מתאחדים לקבוצת ליגת הצדק האפל לאחר שאישיותה של המכשפת הופרדה שוב מג'ון מון ויצאה מכלל שליטה.
את דמותה של מכשפת גילמה בסרט הלייב אקשן "יחידת המתאבדים" השחקנית קארה דלווין.
עדנאן ינוזאי
תמר אשל
תמר אשל (ט' באב ה'תר"ף, 24 ביולי 1920, לונדון, אנגליה – כ"ה בתמוז ה'תשפ"ב, 24 ביולי 2022, ירושלים, ישראל) הייתה דיפלומטית, נציגת ישראל באו"ם, חברת הכנסת (מטעם "המערך"), חברת מועצת העיר ירושלים וסגנית ראש העירייה, מזכ"לית נעמת, ופעילה למען זכויות האדם וקידום מעמד האישה.
ביוגרפיה.
תמר אשל נולדה בלונדון, בעת שהוריה שהו בעיר בשליחות ההנהלה הציונית. אמה הייתה צילה פיינברג, אחותו של אבשלום פיינברג, ממייסדי מחתרת ניל"י, ובתם של הביל"ויים, ממייסדי חדרה, ישראל ופניה (בלקינד) פיינברג, שהייתה דודתו של נעמן בלקינד. האם הייתה פעילה בגופים חקלאיים, חברה בהנהלת ארגון ויצו העולמית והוצבה במקום השלישי ברשימת המועמדות של התנועה לאספה המכוננת. אביה, זאב שוהם (וולף פינקלשטיין), מפעילי תנועת הציונים הכלליים א' ומראשוני עורכי הדין בארץ ומי שכיהן כנציג הסוכנות היהודית בלונדון בשנים 1918–1924.
בשנת 1923 חזרה המשפחה לארץ. תחילה הגיעו ארצה תמר ואמה, וכעבור כמה חודשים הצטרף אליהן האב. הם גרו בתל אביב. בשנת 1925 עברה המשפחה לגור בחיפה. היא למדה בבית הספר הריאלי וסיימה את לימודיה במחזור י"ח, בשנת 1937. הייתה חניכה ומדריכה בתנועת הצופים וחברה בגדוד מגיני השפה העברית, בוועד להגנה על תוצרת הארץ, ובארגון "תלמידים למען הקרן הקיימת". בשנתה הלפני-אחרונה בתיכון נבחרה ל"וועד העליון של תלמידי בית הספר" ועמדה בראשו. היא הייתה צעירה מיתר התלמידים והתלמידות בכיתתה, ולכן, בניגוד לחבריה שהתגייסו לשורות "ההגנה" בגיל 15, התגייסה בגיל 14.
שירות בהגנה ובצבא הבריטי.
במהלך מאורעות 1936–1939 מילאה תפקידי קישור בהגנה ועסקה בהכנת רימונים ובפירוק אקדחים. בשנת 1937, כשלמדה באוניברסיטה העברית בירושלים, פעלה בשכונות בית ישראל, נווה יעקב וביישובים נוספים באזור ירושלים. בדצמבר 1938 נסעה ללמוד באוניברסיטת לונדון אנטומולוגיה של צמחים כדי לסייע לחקלאות, והייתה פעילה בהסתדרות הסטודנטים הארצישראליים. כילידת אנגליה לא הייתה תחת מעקב של השלטונות הבריטיים, ולכן גויסה על ידי "ההגנה" להקים תחנת אלחוט בלתי חוקית באנגליה. מכיוון שלימודי המדעים הועברו מחוץ ללונדון, נאלצה להחליף את תחום לימודיה ללימודי ערבית, אסלאם ומזרח תיכון. היא עשתה זאת אף על פי שלימודים אלה פחות עניינו אותה, וזאת תוך ההתגייסות לצורכי היישוב: "בתקופה שהעולם עולה בלהבות, אני לא אעשה לביתי ואעשה מה שאני רוצה, אלא אני אענה לבקשת מנהיגי היישוב", אמרה. תחילה הפעילה את תחנת האלחוט עם חבר ארגון נוסף, אך רוב הזמן פעלה לבדה, גם כאשר הופצצה לונדון על ידי הנאצים בזמן מלחמת העולם השנייה. בתקופה זאת, 1939-1943, פעלה כ"גדעונית". שמה כגדעונית תועד בין שמות האנשים שבנו את תחנת הקשר הראשונה בארץ: "מאחר שלאמיתות היסטורית יש חשיבות רבה, הנני מציע לארכיון לרשום לעצמו את שמות ותפקידי האישים אשר בנו והפעילו לראשונה בתולדות ישראל תחנת קשר מחתרתית בין-ארצית. שם התחנה "שרה" [...] הגדעונית שפעלה בלונדון בקליטת מברקים - תמר אשל שוהם.
בנוסף, התגייסה למשמר האזרחי נגד התקפות אוויר, והתנדבה בבית חרושת לייצור תאי מקלענים למטוסי קרב. היא שירתה כאחראית קו הייצור, והייתה אשה יחידה בתפקיד זה. בראשית 1943 הפסיקה את לימודיה והתנדבה לצבא הבריטי, בתפקיד נהגת בסקוטלנד. באוגוסט 1944 הועברה למצרים. תחילה שובצה במרכז המודיעין של הצבא הבריטי בקהיר, אך סולקה משם כאשר נודעו קשריה עם ארץ ישראל ואז מונתה לסמלת חינוך. בנוסף, עסקה בהוראת עברית לחברי תנועת החלוץ ועזרה לנציג ההגנה בקהיר. לפי בקשתה הועברה לירושלים.
לאחר השחרור מהצבא הבריטי.
בשנת 1946 השתחררה מהצבא הבריטי, שירתה כקצינת מודיעין בשירות הידיעות, של ההגנה, (ש"י), כממונה על הש"י המדיני בירושלים, תפקיד שבמסגרתו ריכזה גם את עבודת המעקב אחרי דיוניה הפנימיים והתקשורת בין אנשיה של ועדת אונסקו"פ, הוועדה המיוחדת שהחליטה על חלוקת הארץ, בזמן שהותה בארץ. "היה לי סיפוק גדול שהייתה לי תרומה בנושא הזה", אמרה.
בדצמבר 1947 נסעה למרסיי שבצרפת על מנת להיות אחראית על עליה ד'. אגף שהעביר ארצה עולים בניירות מזויפים כדי שלא יועברו לקפריסין. בין היתר הנפיקו דרכונים ויצרו משפחות למראית עין והדריכו אותם בסיפור כיסוי: צירפו בחור לבחורה ולשניהם ילד או ילדה יתומים. בראיון שנתנה בשנת 2010 סיפרה על איחוד משפחתי בלתי צפוי, אז מבלי דעת איחדו בין זוג הורים לבנם, אותו הפקידו בזמן המלחמה אצל איכר פולני ונעלמו עקבותיו.
בשנת 1948 חזרה ארצה ועבדה בוועדה הציבורית לבדיקת כשירותם של עובדי ממשלת המנדט היהודים בממשלת ישראל. בינואר 1951 הצטרפה למשרד החוץ.
פעילותה במשרד החוץ וכנציגה באו"ם.
בתחילת דרכה במשרד החוץ מונתה לאחראית על תפוצת החומר הסודי במחלקת החקר, שבה רוכז המודיעין המדיני טרם הקמת המוסד למודיעין. לאחר מכן שימשה כמנהלת ללשכת המנהל הכללי עד שנת 1955.
בשנת 1955 מונתה כחברה בנציגות הקבועה של ישראל באו"ם בין השנים 1955-1958. מקום מושבה היה בתחילה בין הנציג הלבנוני לבין עיראק במהלך "מבצע קדש" ריכזה את החומר הנוגע להלאמת תעלת סואץ בעבור דיוני המשלחת הישראלית במועצת הביטחון. בין הנושאים הקבועים שטיפלה בהם באו"ם היו זכויות אדם והסיוע הטכני. במשך 30 שנה המשיכה לייצג את ישראל בגופים שונים של האו"ם לאחר שסיימה את עבודה בנציגות הקבועה. היא ייצגה את ישראל בשבע עצרות כלליות ובגופים שונים של האו"ם. בשנת 1968 הוענק לה תואר שגרירה. בשנת 1958 שבה לישראל כדי לנהל את הלשכה לסיוע טכני, שעיקר עיסוקה היה הסיוע האמריקאי, במשרד ראש הממשלה.
בשנת 1960 נישאה בשנית, לעובד משרד החוץ אריה אשל (1912–1968), שהיה קונסול ישראל בארגנטינה, קונסול כללי בווינה, שגריר ישראל באורוגוואי, סגן נציג משלחת ישראל באו"ם, קונסול כללי בניו יורק, שגריר בברזיל ולבסוף שגריר ישראל בקנדה. אריה הביא את בתו מנישואיו הראשונים, והיא הפכה לבתה השנייה של תמר.
בשנת 1960, כשהתלוותה לבעלה, הקימה מטעם ממשלת ישראל את הלשכה לאקדמאים ישראלים בארצות הברית וקנדה. מטרת הלשכה הייתה גיוס סטודנטים להסברה וכן לסייע למבקשים לחזור לישראל. בין השנים 1962–1964, כשבעלה היה שגריר בברזיל, מונתה כאחראית למשלחת הסיוע הטכני של ישראל בברזיל. בשנת 1964 כשחזרו לישראל, מונתה למזכירת המועצה למחקר ופיתוח במשרד ראש הממשלה. בתפקיד זה כיהנה עד מינוי בעלה כשגריר בקנדה בשנת 1967. לאחר פטירת אריה אשל בקנדה, חזרה לישראל.
פעילותה בעיריית ירושלים.