האחרונים נחלקו האם יש בכך היתר לאשה עצמה ללמוד תורה, אם היא מניחה שתלמד את דברי התורה כראוי. הרב אלעזר שך מפרש שאמנם לאב אסור ללמד את בתו תורה, מחשש שתוציא דברי תורה לדברי הבאי, אך האישה עצמה, ביודעה שתלמד את התורה כראוי ולא מתוך עניות הדעת – מותרת ללמוד תורה, ואף נוטלת על כך שכר. לעומתו, הרב שמואל וואזנר טוען שאסור לאישה לסמוך על דעתה שתלמד כראוי, וכוונת הרמב"ם היא שבדיעבד, אם כבר למדה וזכתה ללמוד את התורה לאמיתה – יש לה שכר.
דעה ייחודית הובאה באחרונים בשם הרב שמואל ארקיוולטי, חכם בן דורו של רבי יוסף קארו, שנשאל מאשה חכמה בדבר לימוד תורה, והשיב, שמה שאמרו חכמים שהמלמד את בתו תורה כאילו לימדה תיפלות, זהו רק במלמדה בילדותה, בדומה לזה מבאר החיד"א שהסיבה שלימדו חכמים את ברוריה משום שראו שכוונתה ללמוד בכל לבה וגודל שכלה.
ביחס לתורה שבכתב פוסק הרמב"ם שאף על פי שלכתחילה לא ילמד אדם את בתו, מכל מקום אינו נחשב כאילו לימדה תיפלות.
יש שכתבו שמקור דברי הרמב"ם הוא ממצוות הקהל, בה נלמדת התורה ברוב עם במוצאי חג הסוכות שלאחר שנת השמיטה, ולגביה נאמר בתורה . בתלמוד, רבי אלעזר בן עזריה מפרש, שהגברים באים כדי "ללמוד", והנשים כדי "לשמוע". התוספות מציינים בשם הירושלמי כי דרשתו של רבי אלעזר בן עזריה חולקת על בן עזאי, ולדעת בן עזאי מקרא זה מתפרש כפשוטו – הן הגברים והן הנשים באים כדי ללמוד. את דעת רבי אלעזר בן עזריה מפרשים התוספות שהנשים באות כדי ללמוד את פרטי ההלכות בהן גם הן מחויבות, אך לא "ללמוד", כלומר לעסוק בתורה בעיון. לפי הט"ז, כוונת רבי אלעזר בן עזריה היא ש"הנשים לא ישימו לב רק בפשוטי הדברים לשמוע אותן, אבל לא בחלק הלימוד". והב"ח כתב, שממצווה זו (הקהל) למדנו שאין איסור על נשים ללמוד תורה שבכתב, וזהו המקור לדברי הרמב"ם.
בתלמוד הירושלמי מובא ביטוי חריף בגנות לימוד תורה על ידי נשים:
ברכות התורה.
ראשונים ואחרונים עסקו בשאלה מדוע נשים מברכות ברכות התורה אף על פי שהן פטורות מלימודה, וחכמים אף התבטאו בגנות לימוד התורה על ידן. המהרי"ל הציע כמה טעמים: ראשית, מאחר שלימוד תורה שבכתב איננו נחשב ל"תיפלות", ייתכן שהברכה מתייחסת ללימוד זה; שנית, מאחר שיכולה ללמוד בעצמה בלי שילמדוה אחרים, ואם כוונתה לטובה יש לה שכר על כך - נמצא שנשים שייכות עקרונית בלימוד התורה ולכן מברכות על כך; שלישית, מאחר שלכל הדעות האישה חייבת ללמוד את פרטי הדינים הנצרכים לה לשם קיומם, נמצא שהיא שייכת בלימוד התורה. הבית יוסף מביא את דבריו ופוסק כמותם.
הוראת הלכה ודיינות.
בספר החינוך כתב, שאשה חכמה ראויה להורות הלכה. על בסיס דבריו פוסק כך החיד"א. כך מניח גם המנחת חינוך. בספרו "שם הגדולים" מציין החיד"א נשים חכמות בהיסטוריה היהודית שהורו הלכה.
על בסיס שיטות אלו התעוררה בשנים האחרונות בציבור הדתי לאומי בישראל תנועה המבקשת להכשיר יועצות טהרה – נשים הבקיאות בהלכות טהרה ותוכלנה להשיב לשאלות נשים בעניינים אלה. בולטת בהקשר זה תוכנית "קרן אריאל" של מדרשת נשמת. עם זאת, קיימת התנגדות חלקית לכך, ובציבור החרדי בישראל הדבר איננו נפוץ.
בשונה מהוראת הלכה, ההלכה פוסלת אישה מלשבת בדין.
גישות אוהדות ללימוד תורה על ידי נשים.
בספרות הפוסקים כמעט ואין למצוא יחס אוהד ללימוד תורה על ידי נשים, אפילו באופן פרטני, למעט התייחסות מכבדת לנשים שהתפרסמו בגדולתן התורנית.
בין היתר, הנחת היסוד הרווחת גרסה שעיקר תפקיד האישה הוא הטיפול בבית, בלידת ילדים וגידולם, כך שזמנה לא אמור להיות פנוי ללימוד תורה עיוני הדורש זמן ומאמץ רבים. בסיפור שמספר הבן איש חי מתואר ויכוח בין אב לביתו הלמדנית, כאשר האב טוען שאין טעם בלימודיה של הבת כאשר לאחר נישואיה לא יהיה לה פנאי לעסוק בתורה, ומה שכבר למדה ישכח ממנה; לעומתו הבת שנפשה חשקה בתורה מוסיפה לעמוד על רצונה להוסיף בלימודיה. לאורך הסיפור נוקט הבן איש חי גישה אוהדת לבת.
ייתכן כי את הרקע לסיפור שאב הבן איש חי מהנוכחות של נשים למדניות בבגדאד עיר מגוריו. על פי מספר עדויות: . אף הבן איש חי עצמו מספר כי הנשים בביתו נהגו להשכים מדי יום קודם עלות השחר ללמוד פתח אליהו ולימודים נוספים, וסבתו הייתה לומדת שמונה עשר פרקי משנה מדי יום. בליל הושענה רבה היו הנשים בביתו נשארות אף הן ערות, ולומדות ספר דברים וספר תהילים כמנהג. עדות נוספת אודות לימוד תורה לנשים בבגדד בתקופה קודמת לר' יוסף חיים ניתן למצוא בתשובת הרב צדקה חוצין שם מסופר על חתן שהיה צריך לבחור אישה בין שתי אחיות, והעדיף להינשא לזו "היודעת ללמוד תורה".
בין הפוסקים בדורות האחרונים מתבלט הרב עובדיה יוסף בגישתו האוהדת לנשים שנפשן חשקה בתורה. כך למשל, בעוד שכמה מגדולי הפוסקים כתבו שלאשה גדולה בתורה אין דין תלמיד חכם, שמצווה לתמוך בו ולהקדימו לאחרים בצדקה, או לקום מפניו, וכיוצא בזה, הרב עובדיה יוסף כתב שמאחר שיש מעלה בלימודה אם לומדת כראוי, אף שאינה מצווה בכך, ומצווה היא, ויש לה שכר, פשוט הדבר שיש לה דין תלמיד חכם לכל דבר.
בכמה מדרשותיו תיאר הרב יוסף את הנשים שנדבה רוחן לעסוק בתורה כ"נשים יקרות רוח שזכו להיות גדולות בתורה". על פי עדות בתו, עדינה בר שלום, הוא היה מעודד את בנותיו בילדותן להפוך לנשים מלומדות כמו נחמה ליבוביץ'. למרות היחס האוהד, הרב יוסף ציין שאין זו הדרך הסלולה עבור רוב הנשים.
הרב עדין שטיינזלץ יצר את פירוש שטיינזלץ לתלמוד ובכך עודד משמעותית את לימודי הגמרא בקרב נשים. ובכלל הרב שטיינזלץ לימד נשים בשיעורים קבועים בבית מדרשו וזאת בהשראת רבו רבי מנחם מנדל שניאורסון מליובאוויטש.
הרב אהרן ליכטנשטיין, ראש ישיבת הר עציון, נהג ללמוד תורה עם בנותיו באופן קבוע. ביתו, הרבנית אסתי רוזנברג, היא מחלוצות מקימי המדרשות ללימוד תורה לנשים והיא עומדת כיום בראשות מדרשת מגדל עוז שבגוש-עציון.
נשים כתומכות למידה של הגברים.
הגישה המסורתית ברוב הדורות בעם ישראל ראתה את תפקידה המרכזי של האישה ביחס ללימוד תורה, מעבר לידיעת ההלכות הדרושות לה, בתמיכה בלימוד התורה של בעלה, ובעידוד וחינוך בניה ללימוד התורה. נשים הודרכו ליטול עליהן את עול הבית, לקבל עליהן חיי דחק, ולשאת תפילה בכל עת על בעליהן ובניהן, שיצליחו בלימודם. חכמים הדגישו כי זו היא הדרך שתביא אותן לחיי העולם הבא.
כך אמרו בתלמוד:
חז"ל שיבחו את הנשים המשקיעות את כוחותיהן בהכוונת בעליהן וילדיהן ללימוד התורה. כך למשל מספרים חז"ל על אימו של רבי יהושע בן חנניה, שבעודו תינוק הייתה נוהגת להוליך את עריסתו לבית המדרש "בשביל שיתדבקו אזניו בדברי תורה". על כך שיבחה רבו, רבן יוחנן בן זכאי "אשרי יולדתו".
רש"י מפרש "לפי שאימו גרמה לו שיהיה חכם, שכל הימים שעיברתו אמו, הייתה מחזרת בכל יום על כל בתי מדרשות שהיו בעיר, ואומרת להם: בבקשה מכם, בקשו רחמים על העובר הזה שיהיה חכם".
ואכן עיקר ההדרכה לנשים בספרות הראשונים היא בתחומים אלו. כך למשל כותב רבינו יונה: . במקום אחר הוא כותב: . הדרכות מסוג זה נפוצות בספרות הראשונים והאחרונים.
שכר הנשים בלימוד התורה של הגברים.
בתלמוד, רבינא אמר, שבשכר פעולותיהן אלה הנשים חולקות עם הגברים את שכר לימוד התורה שלהם. מפורסם גם המעשה ברבי עקיבא, שנישא לרחל בתו של כלבא שבוע, והיא שעודדה אותו ללכת ללמוד תורה, ולבסוף, כאשר חזר לביתו עם אלפי תלמידיו, ביקש רבי עקיבא לכבדה משום "ששלי ושלכם – שלה", ומפרש הר"ן, שמפני שהיא שייעצה לו ללכת ללמוד תורה – תורתו שייכת לה. עוד אמרו בתלמוד, שנשותיהן של תלמידי חכמים, שמנדדות שינה מעיניהן בעולם הזה כדי לאפשר לבעליהן ללמוד תורה, נקראות "ידידו" של הקדוש ברוך הוא, וזוכות בשכר עמלן לחיי העולם הבא.
האור החיים בספרו חפץ ה' מפרש את הדברים, שמאחר "שהם סיבה ללומדים, כאילו הם עצמם לומדים". על פי מהרי"ט אלגזי, שכרן של הנשים גדול יותר משל הגברים, משום שכאשר הן שולחות את בעליהן ללמוד תורה, יש להן שכר מושלם גם אם הבעל למעשה התבטל מלימודו.
יש אומרים, שאשה המסייעת לבעלה שיוכל ללמוד תורה יש לה מחמת כך דין תלמיד חכם, הן לגבי שיעור הכבוד שמחויב להינתן לה בהלווייתה, והן לעניין החובה לקום מפניה כדין קימה מפני תלמיד חכם.
גישה זו הרואה את עיקר תפקידן של הנשים בחינוך בניהן לתורה ובתמיכה בלימוד התורה של הבעל משמשת גם בימינו כבסיס החינוך לבנות בציבור החרדי. בציבור הדתי-לאומי בישראל התפתחו גישות מורכבות יותר, המחנכות לצד גישה זו גם התפתחות אישית בלימוד התורה.
נשים למדניות.
למרות המבט העקרוני הרואה בשלילה לימוד תורה לנשים, ישנם מקרים רבים של נשים חכמות שעסקו בתורה ובדרך כלל היחס כלפיהן הוא אוהד ומכבד. על בנות צלפחד, שנשאו ונתנו עם משה על זכותן לירושה עם מות אביהן ללא בנים, אמרו חז"ל . שבע נשים, שרה, מרים, דבורה, חנה, אביגיל, חולדה ואסתר, זכו לנבואה, אף שתנאי לנבואה הוא השגת חכמת התורה. דבורה אף שפטה את ישראל, והייתה מלמדת את העם דינים.
ברוריה.
בספרות חז"ל מתבלטת ברוריה, בתו של התנא רבי חנינא בן תרדיון, ואשתו של רבי מאיר, שהייתה בקיאה בהלכה, ניהלה דיונים הלכתיים עם התנאים, ואף נפסקה הלכה כדעתה כנגד דעתם.
הגמרא מספרת על האמורא רבי יוחנן, שבא לפניו רב שמלאי בבקשה ללמוד ממנו את ספר יוחסין בתוך שלשה חודשים. רבי יוחנן השליך עליו גוש עפר ואמר לו: "אם ברוריה, שהייתה מסוגלת ללמוד שלש מאות הלכות ביום מפי שלש מאות חכמים שונים, נזקקה ליותר משלש שנים כדי ללמוד ספר יוחסין, אתה רוצה ללמדו בשלשה חודשים?".