מושב הרנגה נקרא Ba, וקבוצת המשתתפים במפגש, שמנתה 3-14 חברים, נקראה Renshu. רנשו אידיאלי הורכב מאנשים עם איכויות כתיבה דומות המיודדים זה עם זה. אחד מהמשתתפים תפקד ככתבן ואחד כמנחה המפגש. בדרך כלל היה המנחה מאסטר לרנגה או המשורר המנוסה ביותר ברנשו, אך חלק ניכר מהמפגשים התקיימו כלל ללא הנחיה. הכתבן היה בדרך כלל משורר מתחיל, שגילה בקיאות רבה בחוקי הרנגה. ברוב הפעמים, מדובר היה באדם צעיר שמתאמן להפוך למאסטר.
התודעה הקבוצתית של הז'אנר היא אחת ממעלותיו הבולטות, ואותה פעל להפיץ יוג'י יושימוטו (משורר יפני ומאסטר רנגה, 1320-1388) באמצעות הנחייתו: "עליך לפעול כדי לשמר את רוח הקהילתיות". מורי הרנגה טרחו לבסס ולהפיץ את רעיון הסולידריות הקבוצתית, תוך דיכוי מסוים של האינדיבידואליות. ברנגה נדרשה הבנה של הפסוק השירי הקודם, לפני הניסיון ליצור לו תגובה. מאמץ זה תרם להידוק הקשר בין חברי הקבוצה. גישה זו הייתה חשובה במיוחד בעיתות מחלוקת, ורנגה מסורתית הגיעה לשיא פריחתה בעת שהמדינה הייתה במלחמה. הנזיר ומאסטר הרנגה סוֹגי תיאר את הלכידות במילים: "חברים ברנגה קרבים זה לזה כמו בני דודים". הדגש על הרמוניה קבוצתית היה המניע לדרישתם של חלק ממאסטרי הרנגה להימנע מאזכור של מקומות רחוקים ומילים בסינית. העיקרון היה שמה שלא ניתן להבנה בשמיעה - אינו ראוי לקישור, והקישורים הם שאיחדו יחדיו את החברים הנפרדים שהתכנסו.
משוררי רנגה רבים היו משכילים, ובוודאי הביאו למפגש הרנגה עצמיוּת שמושפעת מטקסטים כתובים. לפיכך את המפגש בעל-פה של יצירת רנגה ניתן לתאר באופן מדויק יותר כ"חצי בעל-פה". עם עליית ז'אנר הרנגה, השירה עברה מפעילות אישית כתובה לפעילות קבוצתית בעל-פה. במושב רנגה התנדנד כל משורר בין דמיון אישי שמושפע מכתיבה לבין יצירה קבוצתית בעל-פה. המימד הקהילתי של היצירה היה אולי המאפיין הייחודי ביותר של אמנות הרנגה. יוצרי השירה במפגש הרנגה היו גם הנמענים שלה. המשוררים במפגש רנגה היו קרובים בהווייתם ל"קורא אידיאלי", משום שיצרו באותו מקום, באותו זמן ולפי אותם כללים. מקובל שכלל הקוראים יוצרים במידה מסוימת את המשמעות של הטקסט הנקרא; במפגש הרנגה זה היה בדיוק כך, משום שקריאתו של כל משורר את חוליות השירה הקודמות השפיעה ישירות על תרומתו הוא. כל חוליה הייתה בו-זמנית פרשנות של החוליה הקודמת, ובסיס לפרשנות שתינתן בחוליה הבאה. הסובייקט הפך לאובייקט, וכל פענוח הפך להצפנה חדשה שאותה יש לפענח בתורה.
רנגה במערב וברשת.
מופעיה של הרנגה במערב, לאורך מאה השנים האחרונות הם רבים אך נסתרים במידה רבה. הם נסתרים משום שהמודעות והפתיחוּת כלפי האפשרות השיתופית של השירה, היא מוגבלת מאוד במערב, וכמעט ואין כניסה של שירה ברוח הרנגה (כמובן שלא רנגה כשלעצמה) אל הקאנון הספרותי המודרני. עם זאת, בהחלט ניתן להצביע על עליה משמעותית בכמות השירים והספרים המפורסמים במערב, שחבים את צורתם לז'אנר היפני העתיק, וכן גם עליה בכמות המחקרים המתפרסמים באנגלית על הנושא. בתחום המחקרי, מי שפרץ את הדרך היה חוקר הספרות האמריקאי ארל מיינר, שמרכז עיסוקו היה שירה יפנית. הוא פרסם כמה מחקרים על שירה יפנית לאורך שנות השישים, ובסוף שנות השבעים הוציא את הספר המקיף הראשון באנגלית על הנושא. הספר מכיל עיון בהיבטים היסטוריים וספרותיים של הרנגה, וכמו כן שתי מחרוזות רנגה מאתי סוֹגי ואחרים, שתי מחרוזות האיקאי מאת באשו ואחרים, ועוד מחרוזת האיקאי של יוסה בוּסוֹן וחבר נוסף.
בתחום ספרות המקור, העדות הראשונה למפגש של הרנגה עם השירה המערבית הוא הספר "רנגה: שרשרת שירים", שפורסם בתחילת שנות השבעים. הספר מכיל 27 שירים, שנכתבו בשיתוף על ידי ארבעה משוררים: אוקטביו פס המקסיקני, ז'ק רובו הצרפתי, אדוארד סנגינטי האיטלקי וצ'ארלס תומלינסון האנגלי. ארבעת המשוררים נפגשו בחודש אפריל 1969 במרתף של בית מלון בפריז, ונשארו שם למשך שבוע. במהלך השבוע הזה כתבו 27 שירים.
קיימים שני אלמנטים פורצי דרך בספר הזה. הראשון נוגע לאדפטציה הסגנונית שהעבירו המשוררים את הרנגה. והשני נוגע לזהות המשוררים – ויותר מכך – לשפות אמם השונות. הספר אמנם נקרא "רנגה: שרשרת שירים", אך השירים המופיעים בספר אינם רנגה, ואינם דומים לרנגה. המאפיין המשמעותי שקושר אותם לז'אנר השירה היפני, הוא העובדה שכל השירים בספר נכתבו בשיתוף של ארבעת המשוררים. ואכן, במערב, זהו החידוש הגדול שיכולה להציע רנגה. אך השירים בספר אינם סתם שירים שנכתבו בקבוצה, המבנה שלהם דווקא מאוד ספציפי.
במקום להשתמש במבנה הבסיס של הטנקה היפנית (חוליות של 3/2/3/2/3/2 שורות, ולמחמירים רצף הברות של 5/7/5 7/7), הם בחרו לעשות הסבה לצורה השירית המערבית הקלאסית הבולטת ביותר ששרדה עד ימינו: הסונטה. מעשה זה הוא ביטוי של התפישה שמפגש הענקים הזה, בין מסורת השירה היפנית, למסורת השירה המערבית, חייב לכלול בתוכו אי אילו התאמות ספרותיות ואחרות. הסונטה, שהמבנה הקלאסי שלה הוא של 14 שורות המחולקות לארבעה בתים/חוליות (בדרך כלל בחלוקה של 3/3/4/4 שורות) התאימה במיוחד לרביעיית המשוררים, משום שאפשרה לכל אחד מהם להשתתף בכל אחד מהשירים. החידוש השני של הספר, הוא בכך שכל אחד מהמשתתפים בו מגיע מארץ אחרת. את הבתים הם כתבו – כל אחד בשפת אמו - ותוך כדי כך תרגמו את השיר לאנגלית (המתרגם העיקרי היה צ'ארלס תומלינסון האנגלי). בספר כל שיר מופיע פעמיים: פעם אחת בארבע שפות המקור (כל שפה – בית), ופעם שנייה כולו באנגלית. מאפיין זה של רב-לשוניות, ואף רב-תרבותיות, כבר מרמז על הכוח הפוליטי של הרנגה במערב כמקום של מפגש והתנגדות בין קולות שונים.
כיום ישנן כמה במות לפרסום של רנגה (כמו "מגזין הרנגה והרנקו" שהחל לצאת בשנת 2010), וגם במות בפועל – כלומר מקומות בהם מתכנסים משוררים לשם כתיבת רנגה. דבר זה מתרחש גם מדי פעם בארץ. כך למשל התכנסו באוקטובר 2010 ארבעה משוררים (בני בשן, ערן הדס, רוני הירש ויונתן לוי) בגלריה "החללית" בירקון 70 בתל אביב וכתבו יחד מחרוזת רנגה שהוקרנה "חי" על מסך, בנוכחות קהל. במקביל לכתיבה, קבוצה של מוזיקאים סיפקה פס-קול לשיר, כאשר הנגינה נבעה מתוך השיר המתהווה על המסך. מי שהפיק את הערב וכן הוביל את הלהקה הוא המוזיקאי והאקטיביסט ערן בריל.
מחרוזות רנגה עכשוויות נכתבות בשלל מקומות והקשרים, אך ככל הנראה, המקום השוקק ביותר בכל הנוגע לרנגה בימינו, הוא הרשת: עליית האינטרנט הביאה לעליית הרנגה. אנשים מכל העולם, בכל זמן, יכולים כעת לתרום לעבודות ספרותיות שיתופיות. אחד הפרויקטים הראשונים של רנגה באינטרנט הוא "כבישים לבנים" שהובילה ג'יין רייכהולד בשנת 1996. מושב רנגה כזה, המתקיים מרחוק, ובלי נוכחות של המשוררים באותו חלל/זמן, נקרא ביפנית "בוּנין". היתרון המרכזי של הבונין הוא בכך שכל כותב מוסיף חוליה בזמנו הפנוי, ובנוחות הלא מלחיצה (לכאורה) של הלבד; החסרון המרכזי של הבונין הוא שהרנגה, ובזאת יתמכו כל המאסטרים היפנים, היא הרבה יותר משיר, והיא דורשת נוכחות משותפת וחוויה משותפת – לא רק כתיבה משותפת. בישראל נכתבה רנגה (בוּנין) באתר "חלל", פעמיים: באביב ובקיץ 2007. הרנגה נכתבה כל פעם במשך שבוע, על ידי מספר כותבים וכותבות קבוע מראש, ועל פי סדר מסוים. הרנגה הזו היא מסוג רנקו-קאזן, של 36 חוליות. מאז 2007 לא ידוע על עוד מחרוזות רנגה שפורסמו בעברית.
המדיום האינטרנטי מאפשר גם לחרוג מהמבנה הליניארי של מחרוזת הרנגה, ולהגיע למצב של "עץ רנגה". כך למשל באתר החדש "הנקו" שהקימה המשוררת הקנדית סצ'יקו מורקאמי. באתר זה, הפתוח לכל מי שרוצה לתרום לשיר המתהווה, ניתן להמשיך כל חוליה: אם אחת החוליות אינה מוצאת חן בעינך, ולדעתך ניתן להמשיך את החוליה הקודמת באופן מוצלח ומעניין יותר - אתה מוזמן להוסיף חוליה משלך, וכך לפתוח עוד ענף של השיר. באופן זה, הרנגה הופכת למעין "גן שבילים מתפצלים" - שבו כל שביל מביא עמו שיר חדש ושונה.
דליה אטלס
דליה אטלס (נולדה ב-17 בנובמבר 1933) היא מנצחת ישראלית בינלאומית, פרופסור אמריטוס במחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות בטכניון.
ביוגרפיה.
דליה שטרנברג נולדה בחיפה. כנערה למדה באקדמיה למוזיקה בירושלים עד 1952. למדה ניצוח אצל מנטורים ידועים ברחבי העולם.
אטלס הייתה האישה הראשונה שזכתה ב-7 פרסים בתחרויות בינלאומיות חשובות לניצוח באיטליה, ארצות הברית, בריטניה וברזיל, בשנות ה-60 וה-70.
בעקבות זכיותיה הוזמנה אטלס לנצח על תזמורות ידועות רבות בעולם; היא ניצחה לאורך השנים על 82 תזמורות במסגרת קונצרטים, פסטיבלים והקלטות אולפן, רדיו וטלוויזיה, ב-29 מדינות. בין השאר ניצחה על התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הפילהרמונית המלכותית, התזמורות הפילהרמוניות של הלסינקי ושל סטוקהולם, התזמורת הסימפונית של ברלין, ועוד.
אטלס הקליטה יותר מ-20 תקליטורים, אותם גם ביצעה במסגרת קונצרטים ופסטיבלים בינלאומיים.
בשנות ה-40 וה-60 הייתה מנהלת מוזיקלית של התזמורת הקאמרית חיפה.
החל משנת 1963 לימדה במחלקה ללימודים הומניסטים ואמנויות בטכניון סטודנטים מצטיינים למוזיקה ולנגינה. באותה שנה הקימה את התזמורת הסימפונית ומקהלת הטכניון. בנוסף הייתה מנצחת ראשית ומנהלת מוזיקלית של מספר תזמורות מקצועיות וחינוכיות נוספות בישראל. שימשה כמרצה אורחת במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
במהלך מלחמת המפרץ (1991), כאשר לא ניתן היה לקיים קונצרטים באולמות ברחבי הארץ, הקימה את תזמורת ה"קאמרטה אטלס", שכללה עולים מברית המועצות לשעבר. התזמורת הקליטה והופיעה בסיורים ברחבי הארץ.