המחזה, שכולו פלאש בק, נפתח בעיתונאי אדם ברוך הבא לראיין את גורודיש במקום גלותו ונע בין תחנות חייו של גורודיש, מילדותו בירושלים כנער חרדי בישיבת עץ חיים, דרך מסלולו הצבאי בו נסק במהירות לתפקיד מפקד חטיבה 7 בגיל 36, ערב מלחמת ששת הימים ומעללי גבורתו ומנהיגותו במלחמה זו (כפי שגם הועלו על נס בספרו של שבתי טבת "חשופים בצריח"), ההסתאבות שבאה כתוצאה משנות שלטון הכיבוש ביהודה ושומרון ועד לימי מלחמת יום הכיפורים, בה כיהן כאלוף פיקוד הדרום בגיל 41, האלוף הצעיר ביותר בצה"ל. כל העת נע הציר העלילתי בין אפיזודות מהעבר לבין תיאור ריאליסטי של הווה המחזה העגום של גורודיש כמנהלו של עסק יהלומים כושל באפריקה. המחזה רצוף ציטוטים מנאומיו הידועים של גורודיש, המוצגים באור אירוני (למשל: "אל המוות הישרנו מבט והוא השפיל את עיניו").
באחת הסצנות מובא לעימות עם גורודיש גנרל הוורמאכט היינץ גודריאן, ממפקדי השריון המהוללים בהיסטוריה, על מנת לדון עמו בטקטיקה של קרבות שריון, אך אינו מסתפק בביקורת צבאית מקצועית ומחווה את דעתו על מדינת ישראל ושאיפותיה האימפריאליסטיות המגוחכות ביחס לגודלה הזעיר.
הפקות.
המחזה הועלה לראשונה בהפקת התיאטרון הקאמרי בעונת 1993, בבימויו של מיטלפונקט, בשם "גורודיש: היום השביעי". בעונת 2014/2015 הועלה המחזה מחדש, גם הפעם בקאמרי ובבימויו של מיטלפונקט, בשם "גורודיש: גרסת 2015", תוך רענון של עיצוב הבמה.
ביקורת.
אדם ברוך כתב על ההצגה מ-1993 שהיא "הוצאה להורג" נוספת של גורודיש שמניעיה הם שנאה ורצון להתנקם. לדברי ברוך "מיטלפונקט כתב את "גורודיש" גם על סמך השיחות שלי עם גורודיש ב-87', ברפובליקה המרכז אפריקאית. נתתי לו רשות לכך... לאחר אחת הצגות ההרצה השתתפתי בפאנל תגובות, בתיאטרון עצמו. כשנשאלתי עניתי: מיטלפונקט חד צדדי, חד ממדי, וסיפור גורודיש לא הסתיים בזה. לא הצטערתי על הרשות שנתתי למיטלפונקט. לא הייתי תמים: ידעתי שיש בו אגרסיה של תיאטרון פוליטי מיידי. אבל קיוויתי שבכל זאת "גורודיש" יהיה מחזה על כל-אדם."
לגבי ההצגה בגרסת 2015 היו הדעות חלוקות. שני הצדדים ראו בה בה אירוע פוליטי, כתב אישום נגד החברה הישראלית. הביקורת מימין ראתה בהצגה שימוש בפרשת גורודיש על מנת לחבוט בחברה הישראלית משמאל באורח פלקטי וצעקני: "היא מאכילה את הקהל לא בכפית אלא בצינור פיטום לגרון, ובסופו של דבר לא מעבירה מסר חתרני אלא מטיחה מסר פלקטי". ומטרתה להציג נרטיב לפיו "אילו לא היינו כולנו רוצחים, אנסים ושודדים, אולי לא היו הדברים מעולם". מבקרים מן הצד השמאלי של המפה הפוליטית ראו בהצגה חשיבות בתור מראה וקריאת אזהרה לחברה הישראלית המיוצגת על ידי אותו גורודיש. עם זאת, רבים משחקני ההצגה והצוות הטכני זכו לשבחים מצד רוב המבקרים, ללא קשר לחוות דעתם הפוליטית על תוכן המחזה.
המחזה זכה לניתוח מעמיק בעבודת הדוקטורט של נורית נתנאל שראתה אור בספר "מראות נשברות: ייצוג הישראליות ועיצובה במחזותיהם של יהושע סובול והלל מיטלפונקט".
יוחאי בן אבי
My Heart Will Go On
My Heart Will Go On (בעברית: לבי ימשיך לפעום) הוא שיר הנושא של הסרט "טיטניק" (1997), שהקליטה הזמרת-יוצרת הקנדית סלין דיון. השיר יצא לאור ב-8 בדצמבר 1997, כסינגל הרביעי מתוך אלבומה החמישי של דיון בשפה האנגלית, "Let's Talk About Love", וכסינגל הראשון והיחיד מתוך הפסקול, "Titanic: Music from the Motion Picture".
השיר הפך ללהיט וזכה בהצלחה בינלאומית: הוא הגיע למקום הראשון ב-30 מצעדי פזמונים, נמכר בלמעלה מ-18 מיליון עותקים, זכה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר, בארבעה פרסי גראמי, בפרס המוזיקה של בילבורד, בפרס המוזיקה הלטינית של בילבורד ובפרסים נוספים. בנוסף לכך, הפך לשיר השני הנמכר ביותר בכל הזמנים בביצוע זמרת, לשיר השמיני הנמכר ביותר בכל הזמנים ולשיר הנמכר ביותר בשנת 1998.
במרוצת השנים הפך השיר למצליח ביותר של דיון, ולשיר המזוהה ביותר עמה. ב-2001 נכלל השיר ברשימת "שירי המאה" , רשימת השירים המצליחים ביותר של המאה ה-20, שערכו איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA) והקרן הלאומית לאמנויות. לכבוד חגיגות ה-20 ל"טיטניק" הופיעה דיון עם השיר בטקס פרסי המוזיקה של בילבורד, שנערך ב-21 במאי 2017. את הווידאו קליפ של השיר ביים ביל וודראף, והוא פורסם בסוף שנת 1997.
כתיבת השיר.
ג'יימס הורנר הלחין במקור את הנעימה המלווה את השיר כדי שתשמש מוטיב אינסטרומנטלי חוזר במספר סצנות במהלך הסרט "טיטניק". לאחר מכן רצה לחבר גרסה מלאה, כולל מילים, לצורך השמעה ברקע כתוביות הסיום של הסרט. לשם כך נשכר ויל ג'נינגס , שכתב את מילות השיר "מנקודת מבטו של אדם מבוגר, המביט אחורה על מהלך חייו".
במאי הסרט "טיטניק", ג'יימס קמרון, לא רצה ששיר בסגנון זה ייכלל בסרט, אך ויל ג'נינגס המשיך בתהליכי כתיבתו כפי שתוכנן במקור. כאשר שמעה דיון את השיר לראשונה, לא רצתה להקליטו, מכיוון שחשבה שתתגרה במזלה אם תשיר עוד שיר נושא קולנועי לאחר ההצלחה של "Beauty and the Beast" מהסרט שובר הקופות "היפה והחיה" ששרה שש שנים לפני כן.
בסופו של דבר השמיע הורנר את השיר למפיק המוזיקלי סיימון פרנגלן , שעבד איתו כמה פעמים בעבר. פרנגלן, שהפיק ועבד עם דיון על כמה משיריה המוכרים ביותר, שמע את לחן השיר והחליט לתכנן ולנהל את כל מהלך הקלטתו, ולבסוף ביקש מדיון לבצע אותו והיא נענתה לבקשתו.
הקלטה.
טומי מוטולה , שעמד באותה תקופה בראש סוני מיוזיק אנטרטיינמנט, טען שסלין דיון הקליטה את השיר פעם אחת, וגרסת הדמו היא זו שלבסוף פורסמה. אף שג'יימס קמרון חש שיהיה זה הכרחי להקליט שיר נושא שישמש לקידום הסרט, טען גלן ברונמן כי בהתחלה, אלבום הפסקול היה אמור להיות נעימתי בלבד, "בלי שיר, ובלי סלין".
מנהלה של דיון, שהיה אז גם בעלה, רנה אנז'ליל , שכנע אותה לשיר את גרסת הדמו של השיר. ג'יימס הורנר המתין עד שקמרון היה במצב הרוח המתאים לפני שהשמיע לו את השיר בביצועה של דיון. לאחר ששמע את השיר מספר פעמים, נתן קמרון את הסכמתו להוצאת השיר כסינגל היחיד וכשיר הנושא מתוך הפסקול, על אף שחשש לסיים את הסרט עם שיר פופ. קמרון אף ניסה להרגיע את תחושת החרדה שאפפה את צוות הניהול של הסרט, לאחר שהבין כי "להיט מתוך הפסקול של הסרט יכול רק לעזור להבטיח את השלמתו".
לחן.
השיר נכתב בסולם מי מז'ור. המהלך ההרמוני של הבתים הוא E–Bsus4–Aadd9–E–B, המהלך ההרמוני בפזמון הוא C♯m–B–A–B, כאשר בהמשך השיר מתבצעת מודולציה לסולם לה במול מז'ור. השיר מכיל בתוכו מספר קטעים אינסטרומנטליים. בשיר יש שימוש בולט בחליל, המגובה בכלי מיתר שונים. השיר כולל בתוכו שימוש בכלי נגינה אקוסטיים ואלקטרוניים. הביצועים הקוליים של דיון בשיר תוארו כ"רגשיים" ו"תובעניים" ברדיו פנדורה.
גרסאות.
גרסת הדמו הראשונית שהופקה על ידי סיימון פרנגלן וג'יימס הורנר הייתה באורך של למעלה מחמש דקות. במקור, היא הכילה לקראת סופה כמה קטעים ווקאליים נוספים של דיון. לבסוף, פרנגלן ביצע עריכה לדמו שהוקלט על ידי דיון. הוא אף הוסיף לקראת סופו קולות רקע שבוצעו על ידי מקהלה. זו הגרסה אשר נכללה בפסקול "Titanic", ובכתוביות סיום הסרט "טיטניק".
גרסת הסינגל שנשלחה אל הרדיו באותו הזמן הופקה בחלקה מחדש על ידי וולטר אפנסייף , שהוסיף כמה קטעי גיטרה חשמלית וכלי מיתר, ואף שינה את סדרם של כמה מבתי השיר. גרסה זו, שאורכה ארבע וחצי דקות, מופיעה גם בגרסת התקליטור שיצאה עבור הסינגל, וגם באלבומה של דיון, "Let's Talk About Love".
הקלטתה של סיסל.
הזמרת הנורווגית סיסל הקליטה את השיר עבור פסקול הסרט "טיטניק" כבר בשנת 1997, אך ג'יימס הורנר העדיף להעניק אותו לסלין דיון, כדי לתמוך בקריירה שלה. בראיון שנערך בשנת 2014, אמר הורנר: "כשסיימתי להלחין את שיר הנושא "My Heart Will Go On", עבור "טיטניק", הייתי צריך לבחור מישהי שתשיר אותו. ההחלטה הייתה בין סלין לסיסל. סיסל הייתה מאוד קרובה אליי, ואילו את דיון הכרתי עוד כשהייתה בת 18, וכבר הספקתי לכתוב עבורה שלושה שירים לסרטים, אך זה היה עוד לפני שהתפרסמה, ובמאים ואנשי שיווק לא עשו את מה שהיה עליהם לעשות עבור סלין ועבור שיריה. אז הרגשתי שאני חייב לתת לה הזדמנות ב"טיטניק", אבל יכולתי להשתמש בסיסל שם". בסופו של דבר שרה סיסל רבות מהנעימות שבפסקול הסרט.
ביקורות.
הת'ר פארס מ-"AllMusic" העניקה לשיר ציון של ארבעה כוכבים מתוך חמישה, ואמרה שהוא תמצית הסגנון הרומנטי והסוחף של דיון. אתר האינטרנט "" תיאר את השיר כ"בלדה רומנטית עוצמתית התואמת לאווירת הסרט". במגזין "ניו יורק" נכתב כי זהו שיר רב-עוצמה שהשפיע רבות על תעשיית המוזיקה, וכי בהשוואה לשירים אחרים מסרטי קולנוע, רק השיר "I Will Always Love You" של ויטני יוסטון מאפיל עליו מבחינת המורשת וההשפעה. בוושינגטון פוסט העריכו הכותבים את העובדה שהשיר אינו מופיע רק בסופו של הסרט, אלא מייצר מוטיב חוזר משום שכבר הוצב לאורך רגעי המפתח של סיפור האהבה של הסרט, כדי ליצור נרטיב מוזיקלי לאורך כל הסרט. בשנת 2004 פורסמה הרשימה "מאה שנים... מאה שירים", שבה דורג השיר במקום ה-14.