על מנת שהסיפורים יהיו אמיתיים כמה שאפשר, וילברט קיבל השראה רבה בעת הכתיבה ממספר ספרים בספרייה הפרטית שלו, בנוסף לטור "scrapheap" בעיתון "Railway Gazette" שהיה שימושי במיוחד עבור אודרי כמקור לתקריות רכבות יוצאות דופן שאותן שילב אודרי בסדרת הספרים. וילברט המשיך לעבוד על סדרת הספרים עד שנת 1972 שבה פרסם את הספר העשרים ושישה בסדרה - "Tramway Engines". אודרי, שהחל להתקשות להמציא רעיונות לסיפורים חדשים בסדרה, החליט בעקבות כך כי הגיע הזמן לפרוש. אף שווילברט אודרי לא כתב ספרים חדשים נוספים בסדרה לאחר 1972, הוא כן כתב בהמשך סיפור ספין-אוף לסדרת הטלוויזיה בשם "מסיבת חג המולד של תומס" ויצר גם מספר מהדורות מורחבות לחלק מהספרים הישנים בסדרה. כמו כן כתב גם את הספר "האי סודור: העם, ההיסטוריה והרכבות" (The Island of Sodor: Its People, History and Railways). בנוסף לכך הוא כתב גם מספר סיפורים קצרים ומאמרים שפורסמו בשנתונים של הזיכיון (Thomas and Friends annuals).
סדרת ספרי ההמשך של כריסטופר אודרי.
כריסטופר אודרי, בנו של וילברט, המשיך לכתוב את סיפורי הסדרה החל משנת 1983. את ההשראה לסיפור הראשון שיצר קיבל כשביקר בקו הרכבת Nene Valley Railway שבקיימברידג', אנגליה. בהמשך יצר ארבעה סיפורים חדשים נוספים: "Triple Header" ,"Stop Thief!" ,"Mind That Bike" ו-"Fish". כריסטופר הראה את כל הסיפורים לאביו, שהציע לו לשלוח את הסיפורים לחברת ההוצאה לאור. באותה העת עבדה חברת ההפקות Clearwater Features על הפקת העיבוד לטלוויזיה, ובשל כך הסכימה חברת ההוצאה לאור קיי וורד לפרסם סיפורים חדשים ב"סדרת הרַכבות" פרי עטו של כריסטופר אודרי. הספר "Really Useful Engines" יצא לאור בשנת 1983.
כריסטופר אודרי הוציא לשווקים שישה עשר ספרים נוספים ב"סדרת הרַכבות", בהם הספר השלושים ותשעה בסדרה - "Thomas and The Fat Controller's Engines". חלק מהסיפורים שכתב שימשו גם כבסיס לעלילה של סדרת הטלוויזיה.
אף על פי כן, לאורך השנים נוצרה אי התאמה בין החזון של כריסטופר אודרי לבין הבקשות שהציב המוציא לאור - ניגוד אינטרסים שנבע באופן אירוני דווקא בשל ההצלחה של סדרת הטלוויזיה. סדרת הטלוויזיה הפכה את תומס לדמות המרכזית והפופולרית ביותר ב"סדרת הרַכבות" וכתוצאה מכך, המוציא לאור החל לדרוש בהדרגה יותר ויותר סיפורים שעלילתם תתמקד בתומס. כפשרה פורסמו כרכים רבים בהם שולב שמו של תומס, אף כשעלילות הסיפורים לא התמקדו בו. הספר "Thomas and The Fat Controller's Engines" הכיל רק סיפור אחד שעלילתו התמקדה בתומס. בספר "Thomas Comes Home" הופיע תומס בעמוד האחרון בלבד. הספר "New Little Engine", הספר הארבעים בסדרת הספרים, יצא לאור בשנת 1996. חברת אגמונט, חברת ההוצאה לאור של הזיכיון באותה העת, החליטה להפסיק להפיץ ספרים חדשים בסדרה ואיפשרה לקטלוג הקיים לצאת מהדפוס.
בשנת 2005 הפיצה לראשונה חברת Sodor Enterprises, בבעלותו של כריסטופר אודרי, ספר בשם "סודור: קריאה בין השורות" (גם: "בין הפסים" או "בין הקווים"; Sodor: Reading Between the Lines). ספר זה סיפק הצצה רחבה יותר לעולמו של האי סודור. דרך חברת ההפצה Sodor Enterprises כתב והפיץ כריסטופר אודרי מספר ספרים נוספים לילדים שעלילתם עוסקת ברכבות, שרובם מתרחשים בקווי רכבת אמיתיים בבריטניה. כמו כן המשיך כריסטופר לפרסם באמצעות חברת ההפצה שלו את הסיפורים ב"סדרת הרַכבות" המקורית ולנכוח באירועים שונים שהיו קשורים לסדרה.
בשנת 2006 החלו המוציאים לאור להחזיר לשוק את הספרים בפורמט המקורי. כמו כן, 14 הספרים שנכתבו על ידי כריסטופר הופצו מחדש באוגוסט 2007.
ב-3 בספטמבר 2007 הוציא כריסטופר ספר חדש, "Thomas and Victoria", והסדרה הגיעה לארבעים ואחד כרכים. הספר אויר על ידי קלייב ספונג. ספר זה טיפל בבעיות בקשר לתנועת שימור קווי הרכבת.
העבודה הטובה ביותר בעולם
רוסיה במלחמת העולם הראשונה
יפן במלחמת העולם הראשונה
אוסטרו-הונגריה במלחמת העולם הראשונה
אוסטריה במלחמת העולם הראשונה
הספרייה במרכז פליציה בלומנטל למוזיקה
הספרייה במרכז פליציה בלומנטל למוזיקה היא ספריית המוזיקה הציבורית הגדולה ביותר בישראל. נוסדה בשנת 1951, בחסותם של משרד החינוך והתרבות ועיריית תל אביב-יפו, כספרייה מיוחדת עבור מוזיקאים מקצועיים ולמען שוחרי המוזיקה בישראל. על מייסדיה נמנו מוזיקאים ידועי שם כפרנק פלג, פרופ' אסתר גרזון-קיוי והמלחין רומן האובנשטוק-רמתי. אגודת א.מ.ל.י. שהוקמה בארצות הברית על ידי מקס ופאני טארג, תמכה במשך שנים רבות בספרייה ותרמה לפיתוחה.
היסטוריה.
הספרייה פתחה את שעריה לראשונה בשנת 1953 ובשנת 1954 התקבלה כחברה באיגוד הספריות למוזיקה הבינלאומי (IAML). בשנת 1974 עברה הספרייה מהיכל התרבות לבית שנקר הסמוך לכיכר ביאליק. הבית נתרם לעירייה על ידי משפחת שנקר.
ב-1994 נהרס הבניין הישן שלא תאם יותר את אוספיה הגדלים של הספרייה, ובמקומו הוקם ביתה החדש והמהודר, לזכרה של הפסנתרנית הידועה פליציה בלומנטל. הבניין תוכנן על ידי האדריכלית נילי פורטוגלי.
עבודות הבנייה של המרכז למוזיקה והספרייה ע"ש פליציה בלומנטל, הושלמו בשנת 1996 כפרויקט של קרן תל אביב לפיתוח. בחודש יוני 1997, נפתח המרכז למוזיקה מחדש לקהל הרחב.
הספרייה אוצרת בתוכה כ-85,000 כותרים: ספרים בכל נושאי המוזיקה – ספרות מקצועית ופופולרית, כל-כתבי מלחינים, תווים, מוזיקה קאמרית ותזמורתית וכדומה. אוספים גדולים ורבי ערך של מוזיקה ישראלית, זמר עברי ומוזיקה יהודית, אוסף ספרים נדירים והוצאות מוקדמות מעזבונות שונים.
אוסף הספרייה מכיל גם כ-13,000 תקליטורים, כ-1,100 תקליטורי DVD וכ־18,000 תקליטים (ביניהם הקלטות נדירות שלא הועתקו לתקליטורים). 65 סוגים של כתבי עת מקצועיים, קלטות וידאו, קלטות שמע ואוסף של כלי נגינה אתניים מתרומתם של פרופ' אסתר גרזון-קיוי ובונה הכינורות משה וינשטיין.
בנוסף מצויים בספרייה ארכיונים אישיים שהחשובים מביניהם: ארכיון הכנר ברוניסלב הוברמן - מייסד התזמורת הפילהרמונית ומיוזמי תנועת פאן-אירופה. ארכיון זה מכיל כתבי יד נדירים, תעודות, הקדשות והתכתבויות עם גדולי המוזיקאים, אנשי רוח ומדינאים בני זמנו. ארכיון יהויכין סטוצ'בסקי – צ'לן, מלחין וחוקר מוזיקה יהודית. ארכיון מנשה רבינא המתעד את חיי המוזיקה בישראל מראשיתם, ארכיון בית לויים (בית הספר הראשון למוזיקה בתל- אביב/ישראל), אוסף התווים של הכנר היהודי-הולנדי סאם סוואפ וארכיונים קטנים נוספים כביה"ס הראשון למוזיקה בארץ - "שולמית".
לארכיונים אלה חשיבות רבה בקרב אנשי מחקר ומוסדות מחקר בישראל ומחוצה לה. כל אלה מעניקים לספרייה למוזיקה בתל אביב מעמד ייחודי וחשיבות אוניברסלית.
הספרייה למוזיקה היא הספרייה הציבורית הגדולה ביותר למוזיקה בארץ ומשרתת קהל רב של מבקרים תושבי תל אביב ושאינם תושבי העיר: מוזיקאים, שוחרי מוזיקה, תלמידים, סטודנטים, מרצים, מנצחי תזמורות ומקהלות, האופרה הישראלית החדשה, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, קונסרבטוריונים ומוסדות למוזיקה.
השירות השוטף ניתן גם למבקרים במקום וגם טלפונית וכולל ייעוץ ביבליוגרפי ועזרה בחיפוש במאגרי מידע בישראל ומחוצה לה.
בספרייה מתקיימים ימי עיון, סדנאות, הרצאות ותערוכות בנושאי מוזיקה וכן סדרה מיוחדת לילדים.
חור שחור אקוסטי
חור שחור אקוסטי (או חור שחור קולי) הוא תופעה שבה גלי קול אינם מסוגלים לברוח מזורם שנע מהר יותר ממהירות הקול המקומית. החור השחור האקוסטי מכונה כך מכיוון שהוא כולא פונונים (קוונטות של גלי קול) באופן דומה לכליאה של פוטונים (קוונטות של גלי אור) על ידי חור שחור אסטרונומי (כבידתי), הידוע בכך שאור שעובר במרחק מספיק קרוב אליו אינו מסוגל לברוח ממנו.
לחור השחור האקוסטי יש נקודות דמיון רבות לחור השחור האסטרונומי, ובפרט הצפי התאורטי לכך שיפלוט את הגרסה הפונונית (קולית) של קרינת הוקינג. קרינה זו היא תופעה קוונטית, וצופים שהיא תיפלט מהגבול של החור השחור האקוסטי (אשר מכונה אופק האירועים האקוסטי), בו מהירות הזרימה משתנה ממהירות הקטנה ממהירות הקול למהירות הגדולה ממהירות הקול.
ישנן מערכות שונות שיכולות לשמש ליצירת חורים שחורים אקוסטיים, והעובדה שמערכות רבות כל כך מחקות כבידה מהווה מעין ראיה לתאוריה של כבידה מתהווה ספונטנית שיכולה לעזור לחבר את תורת היחסות עם מכניקת הקוונטים, בעיה עמוקה בפיזיקה שעדיין לא נפתרה.
ב-2019, לראשונה נמצא אישוש לקרינת הוקינג על ידי יצירת חור שחור קולי. את המדידה ביצע החוקר הישראלי פרופ' ג'ף סטיינהאור מהטכניון על ידי כך שיצר מודל במעבדה המדמה את הקרינה הנפלטת מחור שחור
היסטוריה.
קרינת הוקינג.
הפיזיקאי סטיבן הוקינג הגה ב-1975 את הרעיון שחורים שחורים הם לא לחלוטין "שחורים", אלא פולטים קרינה אלקטרומגנטית לכל הכיוונים - קרינה המכונה קרינת הוקינג. קרינה זו ניתנת להסקה מהחלת כלים מתורת השדות הקוונטית על אופק האירועים של החור השחור היחסותי. בגלל אופייה של הקרינה, שהיא חלשה יותר ככל שמסת החור השחור גדולה יותר, והמרחקים העצומים בין כדור הארץ לחורים שחורים אסטרונומיים בחלל, קרינה זו חלשה מאוד בהגיעה לכדור הארץ ולכן טרם נמדדה באופן ניסויי.
אנלוגיית כבידה.