דוד קוריאל ידוע בכינויו לופו רמירז (Lopo Ramires (1594 - 4/10/1666 - נולד בליסבון, פורטוגל. התגורר ומת באמשטרדם, הולנד. אחיו של יעקב קוריאל II. מרישומי האוכלוסין באמשטרדם עולה שדוד העיד בשנת 1617 על רווקותו של משה מונטאלטו, בנם של רחל ואליהו מונטאלטו.
דוד נישא לרחל דה-פינה בשנת 1617, שנפטרה בשנת 1622. נישא בשנית לרחל אבואב בשנת 1653 והיו להם 3 צאצאים: עמנואל (נולד ב-1654), יצחק (נולד ב-1662) ואסתר (נולדה ב-1666).
דוד קוריאל היה ידוע כפורץ גדירות והקהילה היהודית באמשטרדם הטילה עליו חרם מכ"ב בטבת תי"ד (10 באוגוסט 1651) עד ט"ו בסיוון תכ"ו (18 ביוני 1666) רק לאחר ששילם 1000 גילדן הולנדי לקופת הצדקה של הקהילה. בשנת 1658 עבר להתגורר באנטוורפן וניסה להקים שם קהילה יהודית.
מסופר עליו שהותקף על ידי מהגר גרמני, ניצל בזכות שכניו הנוצרים, אולם נפצע אנושות. השודד נתפס ונשפט. ממשלת הולנד התנצלה בפני קוריאל והוא אפילו הוזמן לצפות בניתוח גופתו באוניברסיטת ליידן.
משה קוריאל.
משה קוריאל (1619-1697), הידוע בכינוייו חרונימו נוניס ד'אקושטא (Jeronimo Nunes da Costa) וג'יולו בנטיוגליו. היה בנו הבכור של יעקב קוריאל II, משה היה מיופה הכח של מלך פורטוגל באמשטרדם במאה ה-17 וחבר ב"אקדמיה של המחוננים". ב-5 בנובמבר 1654 נשא לאשה את רבקה עבאס. נפטר בכ"ד שבט תנ"ז ונקבר בבית הקברות הספרדי-פורטוגלי "בית חיים" באדורקרק ליד אמשטרדם, הולנד.כתב האמנה של משה קוריאל נשמר עד היום על ידי צאצאו מוריס קוריאל בקורסאו שבאמריקה הדרומית. מסופר על משה קוריאל, שהוא תרם את עץ הג'קרנדה הברזילאי(סיגלון חד-עלים) ממנו גילפו את ארון הקודש (ההיכל) והבימה (התיבה), שהוצבו בבית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם.
שלמה קוריאל.
שלמה קוריאל הידוע בכינויו מנואל נוניס ד'אקושטא, בנו של יעקב קוריאל II. ירש את משרתו של אביו כמיופה הכח של מלך פורטוגל בהמבורג. נפטר בשנת 1679.
לימים, חלק מבני משפחת קוריאל עברו לסלוניקי, יוון, ולאחר מכן היגרו אל עבר ארצות צפון אפריקה.
שהותם שם הייתה קצרה מאחר שנאלצו לברוח מבני האומות הערביות שבתוניס ולוב שאיימו על חייהם, והחרימו את כל רכושם. גם שם נחשבה משפחת קוריאל למשפחה מכובדת ועשירה. משם, עברה המשפחה להתגורר ברחבי אירופה. רובם בחרו בפריז, בירת צרפת על מנת להתחיל את חייהם מחדש.
בית התפילה הבהאי בשיקגו
בית התפילה הבהאי בשיקגו הוא אחד משמונת בתי התפילה הבהאים ברחבי העולם, והוא מוגדר כ"מקדש האם של צפון אמריקה". בית התפילה שוכן לחופי ימת מישיגן בווילמט, פרבר של העיר שיקגו בארצות הברית. בית התפילה הוא הוותיק מבין כל בתי התפילה הבהאים הקיימים כיום בעולם.
היסטוריה.
בסוף המאה ה-19 התפשטה הדת הבהאית ברחבי צפון אמריקה, וקהילה גדולה במיוחד, אשר מנתה למעלה מאלף מאמינים, התרכזה באזור שיקגו. עם תחילת הקמתו של בית התפילה הבהאי באשגבאט שבטורקמניסטן ב-1902, העניק מנהיג התנועה הבהאית באותה עת, עבד אל-בהאא', את ברכתו להקמת בית תפילה גם בשיקגו. ב-1908 החלה רכישת השטח להקמת המבנה, ובמרץ 1909 הוקמה "וועדה מתאמת" (Executive Committee) ובה תשעה חברים, שבידיהם הופקדה הקמתו. בעת ביקורו של עבדול בהאא במקום ב-1 במאי 1912 הוא הניח את אבן הפינה לבית התפילה, וזו מוצגת כיום במרכז המבקרים באתר. התוכנית למבנה נבחרה מבין 15 תוכניות ב-1920, וב-21 במרץ 1921 החלה הבנייה. זו נמשכה באיטיות אגב הפסקות בשל קשיים פיננסיים, אך משך כל השנים עשתה הקהילה הבהאית שימוש במבנה כמקום כינוס. ב-1930 החלה הקמת השלד ועם סיומו לאחר כשנה, נוצקו לוחות הבטון המעוטרים לציפויו. מלאכת התקנת הלוחות נמשכה עד 1943, ומשך עשר השנים הבאות נערכו העבודות לעיצובו הפנימי של המבנה, ולהקמת הגנים ובריכות הנוי המקיפות אותו. ב-2 במאי 1953, כחמישים שנה לאחר תחילת הפרויקט, הוקדש המקדש ונחנך. בית התפילה שופץ בין 1983 ל-1996.
המבנה.
למבנה תשע צלעות שבכל אחת מהן קבועה דלת. הוא עשוי משלוש קומות, כל אחת מהן קטנה מקודמתה, והוא נישא לגובה כולל של 42 מטר. סביב הקומות הראשונה והשנייה ניצבים תשעה עמודים דמויי צריחים, ואילו הקומה השלישית נושאת את הכיפה. ציפוי המבנה עשוי מלוחות יצוקים מבטון ומקוורץ, והם מעוטרים בעושר רב, וכוללים סמלים דתיים שונים כמו צלב, סהר, מגן דוד וצלב קרס. האדריכל הקפיד שצלבי הקרס שעל המבנה יהיו הפוכים בכיוונם לאלה שמסמלים את התנועה הנאצית. קוטרה של הכיפה הוא 27.5 מטר בבסיסה, ובה פתחים רבים המאפשרים כניסת אור אל חלל המבנה. במרכזה קבוע עיטור קליגרפי של "השם הגדול". האולם יכול להכיל 1,192 איש, ומתחתיו שוכן מרכז מבקרים שבו משרדים, חנות ספרים, ספרייה, חדר מחקר, חדר צפייה בסרטים ואולם כנסים. את המקום פוקדים יותר מרבע מיליון מבקרים בשנה.
צבי מזא&quot;ה
צבי מזא"ה (נולד ב־1946) הוא אסטרופיזיקאי ישראלי ופרופסור אמריטוס בבית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב.
קורות חיים.
נולד בירושלים וגדל במושב חמ"ד. בשנים 1979-1967 למד באוניברסיטה העברית בירושלים. היה חוקר אורח באוניברסיטת הרווארד, במוזיאון הלאומי לחלל ותעופה, במצפה הכוכבים של ז'נבה ובאוניברסיטת אמסטרדם. את עבודת הדוקטורט שלו עשה על מערכות של כוכבים משולשים.
פרופ' מזא"ה השתתף בצוות שגילה ב-1989 את האקזופלנטה הראשונה, כלומר כוכב לכת שמקיף כוכב אחר מהשמש. היה ראש הצוות שגילה את כוכב הלכת, המקיף את כוכב האם 114762 HD.
לאחר מכן, בשיתוף פעולה אמריקאי ישראלי בעזרת הטלסקופ שבמצפה הכוכבים קק בהוואי גילה מזא"ה עדויות לקיומם של כוכבי לכת חוץ שמשיים, במרחק של כ-200 שנות אור ממערכת השמש. הראשון התגלה סביב הכוכב HD80606, הנצפה ליד הדובה הגדולה, בסמוך לכוכב טליטה. השני התגלה סביב הכוכב HD178911, הנמצא בקבוצת הכוכבים נבל.
בשיתוף פעולה עם צוות שווייצרי, עמד בראשות צוות שגילה שני כוכבי לכת המקיפים כוכב כפול, סביב הכוכב HD41004. את הכוכב הקטן יותר מקיף ננס חום, המבצע הקפה אחת כל כ-30 שעות. כוכב-לכת נוסף, מקיף את הכוכב הגדול יותר, ומבצע הקפה בכל כ-600 יום.
השתתף בצוות אסטרונומים בינלאומי, שהצליח למדוד את המסה של חור שחור (שהיה בעבר חלק ממערכת כוכבים כפולים) הנע סביב בן הזוג שלו, בגלקסיה השכנה M33, הנמצאת במרחק של כ-3 מיליון שנות אור מכדור הארץ. על פי המדידה, M33 X-7 הוא החור השחור הכבד ביותר הידוע עד כה, במערכת כפולה.
נמנה עם צוות (שכלל גם את פרופסור שי צוקר ואת דוקטור אבי שפורר), אשר גילה את כוכב הלכת CoRot 7b, הסובב סביב הכוכב COROT-7 המרוחק כ-490 שנות אור מכדור הארץ.
מזא"ה הוא אביו של המשפטן יואב מזא"ה.
על דת ומדע.
צבי מזא"ה הוא יהודי דתי לאומי. כיהן כחבר הנהלה בתנועת "נתיבות שלום", והיה פעיל במפלגת מימד.
לתפיסתו של פרופסור מזא"ה סיפור בריאת העולם בספר בראשית אינו תואם את הידוע לנו מבחינה אסטרונומית כיום ואף לא לתורת המפץ הגדול. לטענתו, מקור הסיפור בליבה תאולוגית קמאית העוסקת ביחסים בין האדם לאלוהים, אשר לה ניתנה קליפה קוסמולוגית התואמת את התקופה שבה נכתב. לדוגמה הוא מסביר כי הרקיע המתואר בספר בראשית כמבדיל בין המים התחתונים למים העליונים, היה, על פי התפיסה האסטרונומית העתיקה, מעין חופה המסתובבת סביב הארץ, ואשר בה משובצים כוכבי הלכת.
תקפות התורה, לסברתו של מזא"ה, בעקבות ישעיהו ליבוביץ, אינה נובעת מקדושתה העצמית, אלא מהקדושה שחז"ל העניקו לה. לתפיסתו, חז"ל היו אלו שקבעו את סגנון וצורת היהדות, והם אלו שקבעו אלו כתבים יהפכו קאנוניים, ולפיכך, הפכו אלה לכתבי הקודש; וכן, מהן המצוות שיקודשו לעומת מצוות אחרות שידחקו או יבוטלו.
יעקב סלע (מגדל נחשים)
יעקב פסח סלע (31 בדצמבר 1960 – 16 באפריל 1996) היה מגדל נחשים ולוכד נחשים ישראלי שנרצח.
ביוגרפיה.
סלע נולד בשנת 1960 בחיפה כ"יעקב פסח". הוא החל בתחביב איסוף וגידול נחשים כשהיה בן 9, לאחר שראה ילדה מסתובבת עם נחש צפע ברחוב. הוא למד בבית הספר הניסיוני הפתוח בחיפה, שם המורה לטבע תמך בתחביב שלו, והותר לו להחזיק כמה נחשים וזוחלים בכלובי זכוכית. אחר כך עבר ללמוד בפנימייה בכפר הילדים והנוער ויצו קנדה הדסים, והוא פנה למנהל המכון הביולוגי - בית פנחס, שיאפשר לו להעביר את האוסף שלו לשם (כשבגר עבד במכון). בגיל 14 הוכש על ידי נחש צפע, ומאז נהג להזריק לעצמו מדי פעם קצת ארס כדי לפתח לעצמו נוגדנים. בצבא שירת כמדריך ידיעת הארץ. לאחר השירות הצבאי החל להתפרנס כלוכד נחשים, עסק בגידול ובהכלאת נחשים, והדריך חובבי נחשים וזוחלים אחרים.
ברשות הטבע והגנים, שמופקדת על הטיפול בבעלי חיים מוגנים, התעורר חשש ששני נחשים ארסיים מהזן צפע חול מזרחי שסלע הבריח שוחררו, והם עשויים להתרבות כמין פולש. לבסוף אותרו הנחשים ביישוב בצפון. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 צבר מוניטין בינלאומי של מומחה לנחשים, לאחר שביצע מאות הכלאות של מיני נחשים שונים, ויצר זנים חדשים של נחשים שלא היו קיימים בטבע. אותם היה מוכר בישראל ובעולם. סלע החזיק נחשים בדירתו, וב-1992 החרימה רשות שמורת הטבע את האוסף שלו, אך בית המשפט הורה להחזיר לו אותו. סלע נהג להתגרות בשכניו באמצעות נחשים, וכנגדו הוגשו תלונות במשטרת ישראל.
הרצח.