פרנק משפיע על דוני לבצע פעולות מסוימות אשר מובילות לנקודת השיא של הסרט: בתחילה דוני גורם להצפה של בית הספר התיכון שבו הוא לומד; הפעולה נותנת לו הזדמנות לחזר אחר חברתו החדשה לכיתה ואהבתו הפוטנציאלית, גרטשן רוס. בהמשך, משום שדוני מתעניין במסע בזמן, הוא מחליט לשוחח על תאוריות מסע בזמן עם המורה שלו למדע; הלה נותן לדוני את הספר "הפילוסופיה של מסע בזמן" שכתבה רוברטה ספארו, תושבת מקומית זקנה ותמהונית הידועה בכינוי "סבתא מוות" בפי ילדי השכונה. דוני וגרטשן הולכים לקולנוע לצפות בסרטים "מוות אכזרי" (The Evil Dead) ו"הפיתוי האחרון של ישו" (The Last Temptation of Christ). לאחר שגרטשן נרדמת בהקרנה, מופיע פרנק ומראה לדוני פורטל חור תולעת דרך מסך הקולנוע. דוני מגלה שפרנק הוא נער בן גילו, בעל פצע חמור בעינו הימנית. פרנק גורם לדוני לשרוף את ביתו של ג'ים קאנינגהם, איש עשיר ואהוב בקהילה המתמחה במתן עצות לשיפור החיים, ובעקבות השריפה מתגלה ספרייה של פורנוגרפיית ילדים במרתף ביתו. המעצר של קאנינגהם גורם לכך שאמו של דוני נאלצת ללוות את אחותו הצעירה ואת חברותיה לקבוצת הרקדניות בטיסה ללוס אנג'לס לצורך השתתפותן בתחרות כישרונות צעירים טלוויזיונית.
דוני מצליח לראות את הגלים אשר משפיעים על המרחב-זמן: הם נראים כזרועות היוצאות מתוך החזה של אנשים ויוצרים מסלול אשר מסמן להיכן ינועו בעתיד הקרוב. הזרועות הללו מתוארות גם בספרה של רוברטה ספארו. זרוע נוספת היוצאת מחזהו של דוני מובילה אותו לאקדח שהוסתר בארון של הוריו, והוא גונב אותו.
בליל 29 באוקטובר, בעת שהוריו של דוני נמצאים מחוץ לעיר, דוני ואחותו אליזבת' מארגנים מסיבה גדולה בבית המשפחה כדי לחגוג את קבלתה של אליזבת' לאוניברסיטת הרווארד. דוני, אשר יודע שהזמן עד לסוף העולם עומד להסתיים בחצות, לוקח עמו את גרטשן ושני ידידים נוספים ויחדיו הם נוסעים באופניים לביתה של רוברטה ספארו. הם נתקלים שם בשני בריונים מבית הספר השודדים את ביתה של ספארו. במאבק בין דוני לאחד הבריונים הוא מצמיד סכין לצווארו של דוני. הבריון שואל את דוני: "מדוע לעזאזל אתה כאן? דוני משיב "דאוס אקס מכינה" (משמעותה המשפט הלטיני היא "אל מתוך מכונה") הבריון המבולבל שואל את דוני: "מה לעזאזל אמרת כרגע?" ודוני פשוט עונה לו: "המושיע שלנו". גרטשן נדחפת על ידי הבריונים לכביש מול ביתה של ספארו ונדרסת למוות על ידי מכונית חולפת. הבריונים המבוהלים בורחים מן הזירה. המכונית שדרסה את גרטשן נעצרת והנהג יוצא ממנה. דוני רואה שהנהג הוא חברהּ של אליזבת', פרנק, הלבוש בתלבושת של ארנב לרגל חג ליל כל הקדושים. דוני יורה בו מידית בעינו והורג אותו במקום (אירוע זה מבושר בשתי סצנות מוקדמות יותר בסרט: הראשונה כאשר דוני מדבר עם פרנק בחדר באמבטיה בביתו ומוצא עצמו דוקר את עינו הימנית של פרנק; השנייה בבית הקולנוע כאשר הוא מאלץ את פרנק לחשוף את זהותו – פרנק מסיר את המסכה ועל פניו מתגלה פצע פתוח בעינו הימנית).
דוני נושא את גופתה של גרטשן ומניח אותה במכוניתו. לאחר שדוני מאתר פורטל חור תולעת אשר נפתח ישירות מעל ביתו הוא נוסע לעבר הגבעה המשקיפה על העיירה בזמן שניידות המשטרה עוצרות מול ביתו. מפסגת הגבעה הוא מבחין בפורטל דמוי טורנדו ובמטוס הטס ישירות מעל למקום. אמו של דוני ואחותו הקטנה נמצאות במטוס זה בדרכן חזרה מתחרות הכישרונות, ומטוסן נקלע לעין הסערה. אחד ממנועיו של מטוס הסילון מתפרק ונופל מהמטוס. המנוע נופל ישירות לתוך פורטל הזמן, חוזר בזמן 28 ימים לאחור ומתרסק היישר לתוך חדר השינה של דוני, אך הפעם דוני בוחר להישאר במיטתו ולהיהרג.
הסיפור מסתיים בבוקר למחרת התאונה המקורית של מנוע של הסילון. דוני, שנהרג כתוצאה מהתרסקות מנוע הסילון, מפונה מהבית לעיני בני משפחתו האבלים. גרטשן, שלא פגשה מעולם את דוני בקו זמן זה, רוכבת מול ביתו על אופנייה ונעצרת למראה הבית ההרוס והמשפחה המתאבלת. היא מדברת עם ילד על התאונה שאירעה ומנפנפת שלום לאימו של דוני.
פסקול.
מכיוון שעלילת הסרט מתרחשת בשנות ה-80 פסקול הסרט מכיל רפרנסים רבים לעשור זה. ומלבד קאבר של מייקל אנדרוז לשיר Mad world של להקת Tears for Fears הוא מכיל שירים מהגל החדש, בין השאר של ג'וי דיויזן, אקו והבאנימן ועוד.
גרסת הבמאי משנת 2004.
סופו של הסרט המקורי מ-2001 לא היה ברור והשאיר פרשנויות רבות שרובן פורסמו באינטרנט. ההתעסקות הרבה בסרט העניקה לו מעמד של סרט פולחן.
בעריכה המחודשת של הסרט (גרסת הבמאי מ-2004) ניסו יוצריו לספק פרשנות רשמית להתרחשויות בגרסה המקורית: הם הוסיפו קטעים חדשים לסרט, וכן קטעים נבחרים מהספר הבדיוני "הפילוסופיה של המסע בזמן" מאת רוברטה ספארו, שאף מאוזכר מספר פעמים בסרט המקורי. קטעים אלו מוצגים תוך כדי הסרט בגרסה המחודשת, וכמו כן ניתן לקרוא אותם באתר הסרט.
קישורים חיצוניים.
פרשנויות ורמזים לסיומו התמוה של הסרט ניתן למצוא ב:
מובלעת צופר
מובלעת צופר (בערבית: الغمر אל-ע'מר) הייתה מובלעת ישראלית בשטח בריבונות ירדנית. לפי הסכם השלום בין ישראל לירדן שנחתם באוקטובר 1994, הקרקע הועברה לריבונות ירדנית והוחכרה למדינת ישראל למשך 25 שנה, עד 2019.
המובלעת נמצאת בסמוך למושב צופר בערבה, ומכאן שמה. היא כוללת 4,500 דונם, שמתוכם 1,500 דונמים מעובדים כשטח חקלאי, בו מצויים בתי רשת חקלאיים וחממות ובהם גידולים חקלאיים של חקלאים ממושב צופר. בפועל זה היה שטח מפורז שאפשר לתושבי מושב צופר לעבדו חקלאית ולשהות בו משעות הבוקר ועד רדת החשיכה.
על מנת לעבור מישראל לשטחי המובלעת, היה צורך לעבור נקודת ביקורת של צה"ל ולאחר מכן הכניסה לשטח הירדני הייתה באמצעות כרטיסי כניסה בלבד.
באוקטובר 2018 הודיעה ממלכת ירדן כי היא לא מאריכה את סעיף החכירה של השטח על ידי ישראל הכלול במסגרת הסכם השלום עם ירדן, ובמלאת 25 שנה לחתימת ההסכם על ישראל יהיה להעביר את שטח המובלעת לירדן.
ב-10 בנובמבר 2019 הודיע צה"ל שהחכרת השטח לישראל הוארכה עד אפריל 2020, תוך הגבלות מסוימות על הכניסה לשטח. בסוף אפריל 2020 הוחזרה המובלעת לשליטה מלאה של ירדן.
המובלעת.
35 חקלאים מצופר עִבְּדוּ במובלעת קרקעות בשטח של כ־1,100 דונמים. השטחים עובדו בידי ישראלים שנים רבות בטרם הועברו לידי ירדן. מרבית החקלאים גידלו פלפלים, אך במובלעת הייתה קיימת גם חלקה אחת של פרחים. גודל החלקות היה מגוון, ומתוך 35 החקלאים שעבדו במובלעת, כ–20 החזיקו בשטחים של 20 דונם או יותר.
הפינוי.
באוקטובר 2018 הודיעה ממלכת ירדן כי היא לא מאריכה את סעיף החכירה של השטח על ידי ישראל הכלול במסגרת הסכם השלום עם ירדן, ובמלאת 25 שנה לחתימת ההסכם על ישראל יהיה להעביר את שטח המובלעת לירדן.
ישראל פתחה במאמצים דיפלומטיים על מנת למנוע את הפינוי אך עבדאללה מלך ירדן התעקש והקרקע הוחזרה לירדן, ולאחר כ-4 חודשים קיבלו החקלאים פיצויים מהמדינה וקרקע חלופית לפרנסתם.
עיקור כפוי
עיקור כפוי הוא עיקור שהיה נהוג במדינות רבות בתחילת המאה ה-20, בדרך כלל כחלק מתוכנית אאוגנית שמטרתה למנוע מ"חברים בלתי רצויים בחברה" להתרבות.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 נעשה שימוש מסיבי בעיקור במדינות מסוימות באירופה ובצפון אמריקה. תומכי העיקור הציגו זאת כניסיון לפטור את החברה ממחלות גנטיות ובהן מחלות נפש מסוימות או הפרעות התנהגותיות מסוימות. היסטוריונים של המדע טוענים שמחלות כאלו שיש להן רקע גנטי הן נדירות יחסית ועל כן עיקור המוני אינו נחוץ לשם מניעתן ואינו אפקטיבי, והעיקור לא היה אלא ניסיון לעצב את החברה באופן שיסלק ממנה יסודות שהוגדרו כא-סוציאליים, כדי לשמור על סדר חברתי ספציפי או לעצב סדר חברתי רצוי.
לרוב הוסמך מוסד רפואי או גוף חוקי אחר להורות שאדם ינותח למטרת מניעת התרבותו, לרוב כנגד רצונו, ולעיתים ללא ידיעתו.
תוכניות מסוג זה עודדו עיקור באמצעות חיתוך צינור הזרע ("וסקטומיה") בגברים וקשירת חצוצרות בנשים. ניתוחים אלו לא פגעו ביצר המין, או באישיותו של המנותח (להבדיל מניתוח סירוס). עובדה זו לא התקבלה כהסבר ראוי על ידי חלק מהקבוצות והאנשים אשר תומכים בזכויות אדם.
ארצות הברית.
המדינה הראשונה החשובה בה החלה תוכנית של עיקור כפוי למטרה אאוגנית היא ארצות הברית. העיקור הכפוי נועד למנוע את התרבות המפגרים בשכלם וחולי הנפש. לעיתים עוקרו שוכני בתי כלא ומוסדות ענישה אחרים, בהנחה כי הנטייה לפשיעה עוברת בתורשה, אך מקרים אלו היו נדירים יחסית.
המדינה הראשונה שקיבלה חקיקה המאפשרת עיקור כפוי הייתה פנסילבניה בשנת 1905, אך מושל המדינה השתמש בזכותו והטיל וטו על החקיקה. אינדיאנה הייתה המדינה הראשונה בה נחקק חוק פעיל של עיקור כפוי בשנת 1907, ומיד לאחריה באו וושינגטון וקליפורניה בשנת 1909. תוך מספר שנים היו בארצות הברית כשלושים מדינות בהן התקבל חוק המאפשר עיקור כפוי.
בתחילה היה השימוש בעיקור הכפוי נדיר, אך בשנת 1927 ניתנה פסיקתו של בית המשפט העליון של ארצות הברית בעניין באק נגד בל. קארי באק הייתה אישה צעירה, אשר אמה אושפזה במוסד, והיא עצמה נאנסה וילדה בת מחוץ לנישואים. על פי החוק שהתקבל בווירג'יניה היה די בכך כדי להורות על עיקורה הכפוי. באק לא קיבלה את הדין וערערה לבית המשפט העליון של ארצות הברית. בית המשפט דחה את ערעורה ברוב של שמונה מול אחד. השופט אוליבר ונדל הולמס כתב בפסק הדין:
בדיעבד התברר כי למעשה אף אחד משלושת הדורות לא היה אימבציל. אמא של בק הושמה במוסד עקב "התנהגות מינית מופקרת". בק, שעוקרה, ששוחררה מהמוסד זמן קצר מאוד לאחר עיקורה, וחייתה שנים רבות אחר-כך, הייתה בעלת אינטֶליגנציה ממוצעת, כמו גם בתה.