אורכה של הקובייה יכול לעלות על 2 מטרים ומשקלה על 78 קילוגרם. היא בעלת גוף מוארך בצבע שחור, ראש רחב ושטוח בעל לסתות גדולות וסנפירי גב וחזה המזכירים סנפירי כריש. הצידיים בעלי 3 פסים כהים ו-2 פסים לבנים.
הקובייה חיה בכל האוקיינוסים בימים חמים וממוזגים שונים מחופי מזרח אמריקה, לאורך הים הקריבי, דרך האוקיינוס ההודי ועד לחופי יפן ואוסטרליה. בשונה ממרבית הדגים, הקובייה יכולה לשלוט בחום גופה וכך להימצא במגוון טמפרטורות שבין 32 ל-1.6 מעלות צלזיוס.
הקובייה חיה בבדידות בים הפתוח, אך לעיתים תתקרב לחופים, לגונות, שוניות אלמוגים ונמלים ואף תעלה לשפכי נהרות או לביצות מנגרובים בחיפוש מזון.
היא ציידת הניזונה מדגי ים אחרים, סרטנים וסילוניות. היא גם תעקוב אחרי חיות גדולות יותר כמו צבי ים, כרישים או מנטות המחפשים מזון בעצמם. לקובייה עצמה אין הרבה טורפים מלבד הרעמתן הכחלחל הצד את הצעירים ועמלץ כחול היכול לתפוס את הבוגרים.
הקובייה היא גם דג מאכל יוקרתי בעל בשר משובח שנמכר בחנויות ומסעדות רבות. עם זאת זה לא דג מסחרי שכן היא חיה באוקיינוס הפתוח בבדידות. מספר חוות דגים בעולם מגדלים קוביות ועקב הצמיחה המהירה שלה ובשרה המשובח הקובייה היא אחת מהדגים הטרופיים החשובים ביותר לחקלאות הימית.
קוביתיים
קובייתיים
קובייה כלל-ימית
לוי יצחק שניאורסון (ניל&quot;י)
לוי יצחק (ליובה) שניאורסון (26 בנובמבר 1888 – 1975) היה איש מחתרת ניל"י, בן המושבה חדרה. עמד בראש משרד שהעניק שירותי מודיעין לראשי היישוב היהודי בארץ ישראל. היה מצאצאי רבי שניאור זלמן מלאדי מייסד חסידות חב"ד.
ביוגרפיה.
נולד בטורופץ, פלך פסקוב, רוסיה. בנו של שניאור צבי, מצאצאי רבי שניאור זלמן מלאדי (היה בנו של לוי יצחק, בנו של ברוך שמואל, בנו של חיים אברהם, בנו של רבי שניאור זלמן מלאדי). אמו, אסתר, הייתה בת יעקב הינדין, שהיה עשיר בעל אחוזות ועסקן, מראשוני חובבי ציון ברוסיה.
שניאורסון למד תורה בטורופץ ולאחר מכן בדווינסק, לשם עברה משפחתו. אביו רכש על שם חותנו נחלה גדולה בקרקעות חדרה. עם ייסוד המושבה, בשנת 1891, עלה לארץ ישראל והשתקע עם ראשוני המתיישבים ב"חאן" שבמרכז המושבה. לאחר מכן חזר לרוסיה כדי להביא את משפחתו.
בשנת 1904 עלה לארץ ישראל ראש המשפחה שניאור צבי יחד עם שני בניו, ליובה ומנחם מנדל. בני המשפחה התיישבו בנחלתם בחדרה ועבדו במשק המשפחתי. בשנת 1906 יצא ליובה לרוסיה להתכונן לבחינת הבגרות. הוא למד באקדמיה לחכמת ישראל מיסודו של הברון גינצבורג, עסק גם בספרות וכתב שירים ברוסית. עקב קשריו עם פעילים אנרכיסטים נחשד בהשתתפות בפעולת טרור ונאלץ להימלט אל דודתו בקניגסברג (אז בגרמניה). משם שב ארצה ב-1910 ועבד כפועל בחדרה. שנה לאחר מכן עלו לארץ יתר בני המשפחה.
באחת התגרות שאירעו בין יהודים וצ'רקסים על גבולות חדרה, נפצע בידו ונזקק לנסוע להתרפא בביירות. בשל השתתפותו בתגרה נרדף יחד עם חבריו על ידי השלטון הטורקי, והם נאלצו לשהות למשך תקופה מחוץ לחדרה.
במלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח מטעם המושבה לשירות באזור החזית בבאר שבע. כששב לביתו נאסר באשמת בגידה, לאחר שהעלילו על קבוצת צעירים, והוא ביניהם, כי הם מסייעים לאניות מלחמה בריטיות ליד חוף חדרה. כעבור זמן קצר שוחררו ממאסרם.
לאחר שחרורו נענה לקריאת לידידו הקרוב ובן-מושבתו אבשלום פיינברג והצטרף לקבוצת המחתרת העברית ניל"י. שניאורסון נמנה עם קבוצת המייסדים של ניל"י והיה פעיל מרכזי בפעילות הרשת. גם אחיו מנחם היה פעיל בארגון.
בשנת 1916 שהה ליובה שניאורסון באיסטנבול במסגרת פעילותו המחתרתית. במהלך שהותו בעיר נפגש עם בוגרי גימנסיה הרצליה שלמדו בבית הספר הטורקי לקצינים, ובהם משה שרתוק ודוד הכהן.
בסיוע ארתור רופין, שגורש מהארץ לאיסטנבול ומשם ניהל את ענייני היישוב, התקבל שניאורסון, תחת השם הבדוי "חיים כהן", כעוזרה של אישיות גרמנית שנשלחה לארץ ישראל מטעם השלטון העות'מאני. באמצע הדרך הוא הצליח להימלט מאדונו הגרמני והגיע לחיפה ב-21 בינואר 1917, יום נפילת חברו הטוב אבשלום פיינברג.
שניאורסון הוא זה שטבע את השם ניל"י. באחת ההפלגות, ב-19 בפברואר 1917, ישב שניאורסון על הסיפון ועלעל בתנ"ך כשאהרן אהרנסון שוחח עם קצין בריטי, שהציע שבמפגש אנשי הרשת עם היורדים מהאונייה יזדהו הדדית, כדי למנוע טעויות. אהרנסון ביקש משניאורסון להציע סיסמה, ושניאורסון הציע את ראשי התיבות של הפסוק שהיה לנגד עיניו: "נצח ישראל לא ישקר" (שמואל א' טו כט). הסיסמה מצאה חן בעיני אהרנסון, והיא נקבעה להיות 'ניל"י'. מאוחר יותר הפך שם זה למזהה את הרשת כולה, אך באותו רגע לא היה לפרט זה משמעות רבה בעיני אהרן אהרנסון - הוא לא רשם זאת ביומנו, על אף שרשם תיאור של ההפלגה.
שניאורסון ריכז מידע מודיעיני שהתקבל מסוכנים שפעלו ברחבי הארץ ובארצות השכנות. המידע עסק בתנועות הצבא העות'מאני, במצבם הכלכלי והמוראלי של החיילים, וכן בתנועות של הצבאות האחרים באזור, בעיקר הצבא הגרמני. שניאורסון עסק גם בהכשרת סוכני שטח.
שניאורסון התגייס לצבא הבריטי ופעל יחד עם אלכסנדר אהרנסון ב"וועד היהודי" שפעל מטעם השלטון הצבאי, והם התגוררו יחד בתל אביב. במסדר צבאי חגיגי שנערך בחיפה הוענק לו אות כבוד של קצין מסדר האימפריה הבריטית (O.B.E).
לאחר מלחמת העולם הראשונה.
שניאורסון החל לפעול בשירות המודיעין של "ועד הצירים" של ההנהלה הציונית. לשם כך פתח משרד בתל אביב ואחר כך בירושלים. שירות הידיעות של משרדו המציא לוועד הצירים ידיעות מודיעיניות בעלות ערך רב, בעיקר מידע שעסק בתכנוני התנקשויות מצד גורמים ערביים עוינים ואיתור מצבורי נשק. בזמן פרעות 1920 היה אחראי על שמירתו האישית של ד"ר חיים ויצמן. לפי דרישת ויצמן, היה אחראי על שמירתו האישית של הרברט סמואל בראשית תקופת התמנותו כנציב העליון.
כשהתמנה מנחם אוסישקין לראש משרד ועד הצירים בירושלים החליט לחסל את שירות המשרד הזה. גורמים אחרים היו בעד המשך פעילותו, אולם בסופו של דבר גבר הלחץ הפוליטי הפנימי בהנהלה הציונית בירושלים במגמה לנטרל את אנשי ניל"י מכל שירות והשפעה ציבורית. בעקבות זאת פרש מפעילותו הציבורית ועסק בפרדסנות במשק המשפחתי בחדרה.
במאי 1932 נפטר אביו, שניאור צבי שניאורסון, ונקבר בבית הקברות הישן בחדרה.
בשנת 1967 הוציא לאור את ספרו "מיומנו של איש ניל"י", המתבסס על יומניו.
היה נשוי לזינה, בת יעקב שטיינמן. בנותיו: אראלה ועכסה.
ארכיונו של שניאורסון.
שניאורסון תיעד ביומניו, בזמן אמיתי, את האירועים שהיו שותף להם. יש בהם מידע מודיעיני שריכז מסוכנים שפעלו ברחבי הארץ ובארצות השכנות, רישום הוצאות כספיות, מיקום של סוכנים תצפיתנים ועוד.
הוא תיעד את תחושותיו ורגשותיו, לרוב בלשון פיוטית. הוא מתאר את יחסיו עם האישים שפעלו עימו בניל"י. הוא מתאר את אהבתו העזה לשרה אהרנסון. הוא כותב עליה: "יש עולם גדול בתוך נפשך, יש יופי כזה, יש שבלול שאין את יודעת בעצמך – אנוכי אבוא ואגלה לך את זה. כבר גיליתיך, כבר יצרתיך, את סמל האמונה שלי, את האלילה של בית-המקדש שלי".
הוא נושא קינה מרה על חברו אבשלום פיינברג, לאחר שנודע לו על מותו. הוא כותב: "למה חרג הרוח המזרחי וניתק את הקשרים בינינו?"; "הידיד הטוב והאהוב, בחיר האנשים, איננו, איננו".
שניאורסון מביע ביומניו את שנאתו לטורקים ומבטא את תסכולו לנוכח התנכרות הנהגת היישוב לאנשי ניל"י הפרו-בריטיים.
שנה לאחר מותו הופקד הארכיון במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים
גומבר טורף
גּוּמְבָּר טוֹרֵף (שם מדעי: Pomatomus saltatrix) הוא מין של דג גרם מסדרת הדקראים ומתת-סדרת דמויי-דקר והוא המין היחיד במשפחת הגּוּמְבָּרִיִּים (Pomatomidae). הגומבר הוא דג הנפוץ לאורך כל האוקיינוסים הממוזגים והסובטרופיים, למעט בצפון האוקיינוס השקט. הגומבר מגיע גם לחופי ישראל.
מאפיינים.
הדג מגיע לאורך של 20–60 סנטימטר בבגרותו ולמשקל של 9 קילוגרם. הפרטים הגדולים ביותר שנתפסו שלו הגיע לאורך 120 סנטימטר ושקלו מעל 18 קילוגרם. במראהו הוא מזכיר דג בס והוא בעל זנב רחב מאוד, סנפיר גב קוצני נמוך וסנפירי חזה קצרים אך סנפירי שת חדים וגדולים המתעקלים אחורה ודומים לסנפירי הטונה. הראש גדול עם עיניים צהובות ולסתות גדולות. צבע הדג אפור-כחלחל עם קשקשים כסופים ובטן לבנה. משך חייו של הגומבר הוא תשע שנים.
הגומבר הוא טורף הניזון בקבוצה מלהקות דגים שונים כמו סרדיניים, קולייסיים, מסריים וגממיתיים. הוא יטרוף גם חסילונים, דיונונים ואפילו פרטי גומברים קטנים יותר. להקת דגים רעבה יכולה להוביל את טרפה לאזורי מים רדודים ואז להסתער על הטרף ביחד.
הם עצמם נטרפים בידי כרישים, בטאים, דולפינים, פוקניים, דגי טונה, מפרשניים, טורפים ימיים ובצעירותם גם מדגי לברק, מסריים גדולים ואף גומברים אחרים. גם דייגים חובבים נוהגים לצוד אותם אך הם יכולים לגרום לפציעות חמורות ותקפו אנשים שהאכילו אותם.
גומבריים
מלכת היופי 1980
MG ZR היא מכונית סופרמיני, מקבוצת המכוניות "MG Cars" מתוצרת MG Rover Group הבריטית אשר יוצרה בין השנים 2001–2005.
יוצרו 74,136 יחידות בנוסף ל-315 יחידות מדגם "Express vans".
דגם ה-"MG ZR" דומה מאוד לדגם ה-"רובר 25" ("Rover 200 / 25" ).
דגמי "MG ZR" השתתפו במרוצי מכוניות כגון מרוץ: "MG Trophy Championship 2018".
הדיוויזיה ה-243 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-243 (בגרמנית: 243. Infanterie-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.