תומכי החוזה טענו כי החוקה חלה רק על אזרחי ארצות הברית. רעיון זה אומץ מאוחר יותר על ידי בית המשפט העליון בפסיקותיו, כשעלו שאלות בנושא מעמדם וזכויותיהם של התושבים בטריטוריות שנכבשו במלחמה.
בעוד הדיון נמשך, עתרו אנדרו קרנגי והנשיא הקודם גרובר קליבלנד לבית הנבחרים בדרישה לדחות את החוזה. העותרים התייחסו בנוקשות לכל מדיניות אימפריאליסטית מסוג זה, והשתייכו לליגה האנטי-אימפריאליסטית האמריקאית, יחד עם אנשים נודעים אחרים כגון מארק טוויין וסמואל גומפרס.
החוזה השנוי במחלוקת אושר לבסוף ב-6 בפברואר 1899 ברוב של 57 לעומת 27, קול אחד בלבד מעבר לרוב הדרוש של שני-שלישים. רק שני רפובליקנים הצביעו נגד האשרור, ג'ורג' פריסבי הואר ממסצ'וסטס ויוג'ין פריור הייל ממיין. לסנאטור נלסון אולדריץ', אשר התנגד לכניסת ארצות הברית למלחמה אך תמך בנשיא כאשר החלה, היה חלק חשוב בהבטחת הרוב הדרוש של שני-שלישים לאשרור חוזה פריז.
תנאי החוזה.
חוזה פריז קבע כי קובה תזכה בעצמאות מספרד, אך הקונגרס וידא כי תישאר תחת שלטון אמריקאי עקיף באמצעות השימוש בתיקון פלאט. בפרוטרוט, ספרד תוותר על כל דרישותיה לריבונות, ועם עזיבתה, יעבור האי לחזקתה של ארצות הברית, אשר תקבל עליה ותמלא את כל החובות, העשויות לנבוע מעובדת הכיבוש בהתאם לחוק הבינלאומי.
בנוסף, קבע החוזה כי ספרד תמסור את פוארטו ריקו, יחד עם איים נוספים בים הקריבי, לידי ארצות הברית, כמו גם את גואם ואיי מריאנה, אשר היו חלק מטריטוריית איי הודו המזרחית הספרדיים.
החוזה קבע שספרד תמסור לידי ארצות הברית את ארכיפלג הפיליפינים וכללו את האיים שהיו בתוך קו מוגדר.
בהתאם לחוזה, נקבע כי ספרד:
פרטים נוספים בנוגע למסירת הפיליפינים הוסדרו מאוחר יותר באמצעות חוזה וושינגטון בשנת 1900. קו הגבול עם שטח החסות הבריטי של צפון בורנאו הוסדר לאחר ועידה בין ארצות הברית לבריטניה ב-1930.
תוצאות החוזה.
הניצחון במלחמה הפך את ארצות הברית לכוח עולמי, לאחר שהשליטה על פוארטו ריקו, גואם והפיליפינים הרחיבה את הדומיננטיות הכלכלית האמריקאית באזורי הים הקריבי והאוקיינוס השקט. התרחבות טריטוריאלית זו המשיכה להשפיע על מדיניות החוץ והמדיניות הכלכלית האמריקאית עמוק אל תוך המאה הבאה. בנוסף, תפקידו המשמעותי של הנשיא מקינלי בקידום החוק בבית הנבחרים הפך את מוסד הנשיאות למודרני יותר, והמצב המוחלש בו היה לפני תקופת כהונתו הוחלף באב הטיפוס של הנשיאות החזקה יותר המאפיינת את ימינו.
לכיבוש הצבאי האמריקאי הייתה השפעה מתמשכת על המשך האירועים. בפיליפינים פרץ מרד כנגד האמריקאים ב-4 בפברואר 1899, אשר במהרה עלה בהיקפו ובעוצמתו על הקרבות שהתחוללו לפני כן כנגד הספרדים, כפי שתיאר זאת כותב פיליפיני:
על פי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, גרמה מלחמת ארצות הברית-מקסיקו ותוצאותיה לעיכוב עצמאות הפיליפינים עד לאחר מלחמת העולם השנייה, אך גם ייסדה מערכת יחסים אשר טיפחה אוכלוסייה פיליפינית משמעותית בתוך גבולות ארצות הברית.
בנוסף, אפשר תיקון פלאט את המשך הכיבוש האמריקאי של קובה ללא צורך בסיפוח, זאת על אף הבטחות במהלך המלחמה והמשא ומתן שלאחריה על הענקת עצמאות. במטרה לשמור על השליטה בקובה, צידדה ממשלת ארצות הברית ברעיון שתושבי האי אינם מסוגלים לקיים שלטון עצמי. כפי שציין הסנאטור סטיבן אלקינס:
באופן כללי, תרמו אחזקות אלה בצורה ניכרת לעלייה בכוחה הכלכלי של ארצות הברית שהושגה במהלך תקופה זו.
נשר רופל
חרות טקלה
חרות טקלה לגסה (נולדה ב-1938) היא פעילת עלייה ישראלית מקהילת יהודי אתיופיה, עסקה בשנות ה-80 של המאה ה-20 בפעילות מחתרתית לקידום העלייה לישראל. היא נעצרה על ידי השלטונות באתיופיה, נכלאה למשך כשנתיים, ולאחר עלייתה הוכרה בישראל כאסירת ציון.
קורות חיים.
תחילת דרכה.
טקלה נולדה בקווארה שבאתיופיה. אביה, אלקה טקלה, שהיה מורה לעברית, חינך את ילדיו ברוח הציונות ואהבת ישראל. בשנת 1942 התמנה האב למזכירו של מושל העיר אזזו הסמוכה לגונדר, והמשפחה עברה להתגורר שם. בגיל 16 עברה טקלה לגונדר יחד עם אחיה, על מנת שתוכל לרכוש השכלה, צעד נדיר באותם ימים באתיופיה. היא סיימה לימודים יסודיים ותיכוניים, המשיכה ללמוד בבית הספר לאחיות וסיימה בהצטיינות. טקלה נשלחה על ידי משרד הבריאות האתיופי לעבוד במחלקת ילדים בבית חולים באדיס אבבה. שם פגשה רופא צעיר בשם שיברו לגסה, והשניים נישאו. בני הזוג גרו בשכנות ליונה בוגלה, איש חינוך שפעל למען עליית יהודי אתיופיה. בשנים הבאות עבדו בבתי חולים בערים שונות באתיופיה. שמונה ילדים נולדו להם בתקופה זו. בשנת 1977 נהרג בעלה בתאונת דרכים, וטקלה שבה להתגורר באדיס אבבה ולגדל בעצמה את ילדיה. היא התמנתה למיילדת הראשית, יועצת לתכנון המשפחה ומנהלת טיפת חלב בבית החולים האמריקני בעיר. במקביל שימשה גם כיו"ר ארגון נשים מקומי.
פעילת עלייה.
במהלך שנות ה-70 פגשה טקלה את פעילת העלייה יאמטו נגוס עזרה. עזרה הכירה לה פעילי עלייה נוספים, ביניהם גדליה איילין ודוד שמעון. בשנת 1982 גויסה טקלה על ידי הנרי רוזנברג מהאגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה (AAEJ) לפעול למען העלייה לישראל. כך החלה טקלה בפעילות ציונית מחתרתית, בתקופה שבה פעילות זו נחשבה בלתי חוקית. תוך סיכון חייה סייעה בהסתרת עולים, הענקת טיפול רפואי, הוצאת דרכונים, העברת כספים ואיתור מקומות מסתור. בין השיטות לחילוץ יהודים מאתיופיה בהן עסקה: חוזי עבודה פיקטיביים עם חברות בחו"ל, מלגות לימודים בחו"ל ותשלום ערבות תמורת אישור יציאה. לעיתים טיפלה טקלה בביתה בעולים ובפעילי עלייה, שנזקקו לטיפול רפואי, על מנת להסתירם מעיני השלטונות. בתקופה זו עלו חמישה מילדיה לישראל, ושלושת הצעירים נותרו עימה.
בכלא האתיופי.
ב-1986, בדרכה לעלות לישראל, נתפסה קבוצת יהודים על ידי השלטונות, אנשיה נחקרו תחת עינויים קשים ולבסוף נשברו והסגירו את טקלה כמי שסייעה להם. היא נעצרה על ידי המשטרה ונכלאה בבית הסוהר המרכזי באדיס אבבה. היא הושמה במאסר בניתוק מוחלט מילדיה ובני משפחתה, נכלאה בצינוק, עברה עינויים והתעללות, סבלה מקור ומרעב, נחקרה באכזריות, אבל סירבה להסגיר את שותפיה לפעילות העלייה. לאחר חצי שנה בצינוק הועברה לתא גדול יותר עם אסירות נוספות. בנה הבכור פסיל שב מישראל לאתיופיה, כדי לסייע בגידול אחיו הקטנים. רק בחלוף יותר משנה מאז שנכלאה אימו הצליח להיפגש עימה בכלא. ב-20 ביוני 1988 שוחררה טקלה מהכלא והתאחדה עם ילדיה. מוסדות רפואיים באתיופיה סירבו להעסיק אותה בעקבות מאסרה.
החיים בישראל.
בינואר 1990 עלתה טקלה לישראל עם שלושת ילדיה הקטנים. היא הוכרה כאסירת ציון, התגוררה בחולון ועבדה בבית היולדות הקריה בתל אביב. לאחר מכן עברה לחדרה ושימשה עד לפרישתה כמורה לעולים חדשים, מגשרת המסייעת לעולים בהשתלבותם בישראל ורכזת במעון קשישים.
משפחתה.
לטקלה שבעה ילדים ונכדים. אחת מבנותיה היא מסקי שיברו, שחקנית, במאית ומנהלת בית ספר למשחק על שמה. אחד מבניה הוא פסיל לגסה, עיתונאי והבעלים של ערוץ הטלוויזיה המיועד לקהילת יוצאי אתיופיה בישראל, IETV.
מוצ'י
מוצ׳י (ביפנית: 餅, もち) הוא חשוב עשוי מזן אורז עמילני בשם .
בתהליך הייצור מבשלים את האורז עד ריכוך מוחלט, ואז חובטים בו עד שהופך לבצק אלסטי. מוצ׳י יכול להגיע במגוון דרגות רכות, והוא בסיס להכנת קינוחים ומאכלים רבים במטבח היפני. המוצ'י יכול להיות מבוסס על טעמים מלוחים ומתוקים כאחד.
מוצ'י טרי הוא רך אבל הוא מתקשה מהר מאוד. המוצ'י שנמכר בחנויות מגיע ארוז ושטוח חתוך לקוביות או לעגולים. רצוי מאוד לבשל אותו תוך טווח קצר מהקנייה כי הוא מתקלקל מאוד מהר.
לעומת יפן, במערב מקובל לאכול מוצ'י כבצק שעוטף מילוי מתוק, בדרך כלל גלידה. הקינוח המסורתי מוגש לבדו או עם אנקו, ממרח שעועית אזוקי אבל בגרסה הפופולרית בארצות הברית לרוב הגלידה משמשת כמילוי יחיד.
להבדיל מדנגו, מוצ׳י נוצר רק מאורז מבושל וחבוט, ולא מקמח אורז. הבדל נוסף הוא שהמוצ׳י מבושל לפני ההפיכה לבצק, ואילו הדנגו הן כופתאות בצק שרק לאחר הכנתן עוברות בישול.  ההבדל מתבטא בעיקר בטקסטורה שמעניקה למוצ׳י את הדביקות והאלסטיות האופיינית.
בתחילת שנת 2018 שני אנשים ביפן מתו בחגיגות השנה החדשה וכמה אחרים נמצאו במצב קריטי לאחר שאכלו את כדורי המוצ'י. המאכל היה הגורם למותם של כמה אנשים בחגיגת תחילת שנה, שכן הוא נחשב למאכל מסורתי בביתם של היפנים לחגיגות תחילת השנה. המוצ'י הוא לרוב בצורת לחמניות עגולות, דביקות וצמיגיות ללעיסה. מאחר שגודל המאכל גדול יותר מביס אחד יש ללעוס אותן היטב לפני שבולעים. מי שלא יכול ללעוס היטב, כמו מבוגרים או ילדים, עלול לבלוע את המוצ'י כך שהוא ייתקע בגרון ויגרום לסכנת חנק. על פי התקשורת ביפן, 90 אחוזים ממקרי החנק שמגיעים בעקבות אכילת המאכל המסורתי הם של בני 65 ומעלה. הדרך הבטוחה לאכול מוצ'י היא להקפיד על לעיסה מקסימלית או לחתוך את המוצ'י לחתיכות קטנות יותר. בכל שנה, הרשויות ביפן מפרסמות אזהרה לציבור לקראת השנה החדשה המייעצת לאנשים (במיוחד צעירים וקשישים) לאכול את המוצ'י בחתיכות קטנות יותר. למרות האזהרות, בשנים 2017-2014 מתו 12 אנשים כתוצאה מאכילת מוצ'י.
פופולריות במטבח היפני.
מוצ׳י הוא חטיף יומיומי מקובל, ומשולב גם במאכלים מלוחים שונים כמו בדייסת אזוקי, אבל מזוהה במיוחד עם ראש השנה היפני, בזמן פריחת הדובדבן, ביום הילדים היפני וביום הבנות היפני.
הכנת מוצ׳י.
לתהליך קוראים "Mochitsuki" (ביפנית 餅つき).