כל קבוצה מכילה נקבה וזכר שליטים ורק הם מתרבים. נקבה יכולה ללדת פעם או פעמיים בשנה כאשר הלידה הראשונה מתרחשת בחודש ינואר והלידה השנייה בחודש יוני. לאחר היריון שנמשך בין 130 ל-170 יום, נולדים תאומים לא זהים במשקל 50 גרם. לאחר 21 יום הגורים מתחילים לחקור את סביבתם אך עדיין חוזרים ומטופלים על ידי ההורים עד ל-7 שבועות מהלידה. בגיל זה הם מתחילים לאכול מזון רך ועלים. בגיל 10 שבועות הגורים הופכים להיות עצמאיים לחלוטין. הצעירים מגיעים לבגרות מינית בגיל 12–18 חודשים
מין זה חי עד 16 שנה בשבי.
תפוצתו בין נהר פוטומיו בצפון ונהר נאפו בדרום במדינות אקוודור, פרו וקולומביה.
הוא חי ביערות גשם ובסביבה של מים. שטח תפוצתו הוא 562 דונם בעונה היבשה ו-471 בעונה הרטובה. הם חיים בלהקות של בין 3 ל-9 פרטים וצפיפות המין בין 22 ל-33 פרטים לק"מ2.
טמרין זה כמו שאר מיני הטמרין אוכל חרקים, פירות ותפליטי עצים.
בקע כושל
בגאולוגיה, בקע כושל הוא שלוחה לא פעילה של צומת משולש, בקע שלא התפתח ליצירת אוקיינוס. המונח הלועזי לבקע כושל, Aulacogen, מקורו ביוונית: αυλάκι – תעלה, אפיק, תלם, והוצע לראשונה על ידי הגאולוג הרוסי ניקולאי שטסקי (Николай Сергеевич Шатский) בשנת 1946.
היווצרות.
צומת משולש הוא בקע תלת-זרועי של קרום יבשתי המצוי מעל תימרת מעטפת, הנוצר כתוצאה מהתרוממות, מתיחה, והידקקות של הקרום המסתיימת בהיווצרות סדקים.
בשלבים מתקדמים של התפרקות היבשת מתחברות שתיים מן הזרועות הפעילות בצומת ליצירת עמק ביקוע – עמק צר וארוך הנוצר לאורך בקע, בעוד השלישית חדלה להתפשט והופכת לבקע כושל. הבקע הכושל הופך לגראבן – גוש סלע השקוע בין שני העתקים בתחומי היבשת.
דוגמאות לבקעים כושלים הם עמק הריין במערב אירופה, עמק הריו גראנדה בניו מקסיקו והעתק ניו מדריד במיזורי. האחרון הוא בקע כושל שנוצר בעת התפרקות יבשת-העל רודיניה. עדות למבני החולשה שלו ניכרת בסדרת רעידות האדמה העזות, המוערכות בעוצמה של 8.0 בסולם ריכטר, שהתרחשו בשנים 1811-1812.
התחדשות.
הקרום בבקע כושל נותר חלש בשל הביקועים, ועשוי להיות פעיל מבחינה סייסמית וגעשית. פעילות זו עשויה לחדש את הביקוע ולהפוך את הבקע הכושל לבקע פעיל. התחדשות כזו חלה בגראבן אוטווה בקנדה, שנוצר לפני כ-565 מיליון שנים סמוך לשלהי הפרקמבריון או בתחילת הקמבריון, פעילותו נפסקה והוא הפך לגראבן והתחדשה במהלך התפרקות פנגיאה .
לואיז אלברטו סוארז
טמרין זהוב-אדרת
טמרין זהוב-אדרת (שם מדעי: "Leontocebus tripartitus") הוא מין של פרימט מסוג טמרין גב-אוכף. תפוצתו במזרח אקוודור וצפון פרו וכמו שאר הטמרינים הוא שוכן עצים ופעיל יום.
מין זה נחשב כמין נפרד של טמרין, אולם מספר חוקרים משייכים אותו כתת-מין של טמרין חום-ראש.
למין זה שלושה אזורי צבעים ומכאן שמו הלטיני. פניו שחורות, קדמת גופו זהובה, גבו ותחתית גופו אפורים וזנבו שחור.
כל קבוצה מכילה נקבה וזכר שליטים ורק הם מתרבים. לא ידועים עובדות על היריון של מין זה אולם מעריכים כי הוא זהה להיריון של מיני טמרין דומים. הלידה מתרחשת בחודש ינואר לאחר היריון שנמשך בין 140 לבין 180 יום שלאחריו נולדים תאומים לא זהים. לאחר 21 יום הגורים מתחילים לחקור את סביבתם אך עדיין חוזרים להיות מטופלים על ידי ההורים עד ל-7 שבועות מהלידה. בגיל זה הם מתחילים לאכול מזון רך ועלים. בגיל 10 שבועות הגורים הופכים להיות עצמאיים לחלוטין. הצעירים מגיעים לבגרות מינית בגיל 12–18 חודשים.
תפוצתו בין נהר נאפו בצפון לנהר קורריו בדרום בשטח מדינות אקוודור, ופרו. הוא חי ביערות גשם טרופיים באזור המוצף על ידי האמזונאס (שטח המכונה terra firme) עד לגובה 400 מטר מעל לפני הים. על העצים, הטמרין נמצא בגובה של 4–10 מטר מפני הקרקע. הם חיים בלהקות של בין 4 ל-9 פרטים וצפיפות המין 13.5 פרטים לק"מ2.
טמרין זה כמו שאר מיני הטמרין אוכל חרקים, פירות ותפליטי עצים בין השאר הוא אוכל נקטר הניגר מהעץ בחורים טבעיים או בחורים שנעשו על ידי מרמוסט פיגמי.
דרוביצקי יאר
דרוביצקי יאר (באוקראינית: Дробицький Яр, ברוסית: Дробицкий Яр) הוא גיא הנמצא בקצה המזרחי של העיר חרקוב, שבו רצחו הנאצים כ-20,000 איש, רובם יהודים, בשנים 1941-1942.
מעשי הרצח.
לפני הפלישה הנאצית לברית המועצות התגוררו בעיר חרקוב כ-135 אלף יהודים. עם התקרבות הצבא הגרמני לעיר, עזבו מרבית היהודים את חרקוב והתפנו מזרחה. לפי הערכות שונות, בעת כיבוש העיר ב-24 באוקטובר 1941, נותרו בה כ-11,000 יהודים.
ב-14 בדצמבר פרסם המושל הצבאי של העיר, גנרל פוטקמר, פקודה ליהודי העיר לעזוב את בתיהם ולהתייצב ליד המפעל לייצור טרקטורים בעיר. בקרבת המפעל נותרו צריפים זמניים, בהם התגוררו הפועלים שבנו את המפעל. במתחם הצריפים הוקם גטו ליהודי העיר. כל יום הוצאו מהגטו כ-200-300 יהודים. הם הובלו לדרוביצקי יאר ושם הוצאו להורג ביריות. כבר בתחילת פברואר 1942 חדל הגטו מלהתקיים – כל יושביו הוצאו להורג ביאר.
גם לאחר חיסול הגטו נמשכו מעשי הרצח בדרוביצקי יאר – הנאצים הרגו בו שבויי מלחמה סובייטים וחולים מבתי חולים פסיכיאטריים. לפי הערכת ההיסטוריונים הסובייטים, במהלך המלחמה נרצחו בדרוביצקי יאר 16-20 אלף בני אדם – יותר ממחצית מהנרצחים היו יהודים.
הנצחת זכר הנספים.
בשנת 1954, לאחר מאבק ארוך, התירו השלטונות הסובייטים לחברי הקהילה היהודית להקים במקום לוח זיכרון. לפי דרישת השלטונות על הלוח נחרט כי הוא הוקם לזכר קורבנות הנאצים. אבל נאסר לציין כי רוב הנרצחים היו יהודים.
לאחר התפרקות ברית המועצות וכינון אוקראינה העצמאית החליטה עיריית חרקוב (בלחץ הקהילה היהודית) להקים במקום אתר הנצחה. בשנת 1994 התקיים טקס הנחת אבן פינה לאתר, בנוכחותם של ראש העיר וראשי הקהילה היהודית של חרקוב. עבודות לבניית האתר הופסקו בשנת 1995, בשל בעיות כספיות. העבודות התחדשו בשנת 2000. ב-13 בדצמבר 2002 הסתיים השלב הראשון בבניית האתר - הקמת אנדרטת הזיכרון הראשית ואנדרטה בצורת מנורה, לזכר היהודים שנרצחו במקום. באוגוסט 2005 הושלמה בניית האתר לאחר הקמת אולם זיכרון ובו לוחות עם שמות הנספים.
במרץ 2022 כלי תקשורת אוקראיניים דיווחו שאנדרטת המנורה ניזוקה במהלך הקרב על חרקוב במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.
אופירה אסייג
אופירה אסייג (נולדה ב-6 באוקטובר 1973) היא מנחת טלוויזיה, מגישת רדיו, עיתונאית, וכתבת ספורט ישראלית. שימשה בעבר גם כמגישת תוכניות ספורט בטלוויזיה.
ביוגרפיה.
אסייג נולדה ב-6 באוקטובר 1973 (יומה הראשון של מלחמת יום הכיפורים) בדימונה. היא רביעית בין שישה אחים ואחיות להורים שעלו ממרוקו. למדה בבית ספר הממלכתי-דתי "אפלמן". והתגייסה לצה"ל.
את עבודתה החלה במספרה. לאחר מכן עבדה במשרד הרישוי בבאר שבע.
אסייג החלה את הקריירה שלה בתקשורת הספורט בישראל כשדרנית קווים ברשות השידור, שם עבדה בין השנים 1996–2002, בעיקר בתוכנית הרדיו "שירים ושערים" ושידורי טלוויזה של משחקי כדורגל וכדורסל. באוקטובר 2002 החלה לעבוד בשידורי הספורט של ערוץ 2, היא ביקשה מרשות השידור להמשיך לעבוד במקביל, אך סורבה. היא הפסידה בתביעה משפטית נגד הרשות בבית הדין לעבודה, מאחר שנקבע כי עבדה כפרילנסרית ולא היו לה יחסי עובד-מעביד עם הרשות. בערוץ 2 הגישה, בין השאר, את פינת הספורט בתוכנית הבוקר "קפה טלעד" של ירדנה ארזי ודב גילהר.
בשנת 2000 הצטרפה אסייג לאתר הספורט ONE ככתבת מבזקים ואחראית על מדור "גליצ'ים", העוסק ברכילות ספורט. עד מהרה הפכה לרכזת הכתבים ואחר כך מנהלת התוכן של האתר. תפקיד אותו היא ממלאת מאז, במקביל לעיסוקיה האחרים.
בתחילת 2004 יצרה והגישה את הסרט התיעודי "ההחמצה הגדולה", על שחקן הכדורגל שהורשע בפלילים פליקס חלפון.
בשנת 2006 גייס איש העסקים ארקדי גאידמק את אסייג כמנהלת מחלקת הספורט ומגישה בתחנת הרדיו רדיו 99, אותה רכש באותה עת. אסייג החלה להגיש תוכנית יחד עם אייל ברקוביץ'. בנוסף החלה להגיש תוכנית בערוץ הטלוויזיה של קבוצת בית"ר ירושלים (שגם הייתה בבעלות גאידמק) והפיקה סרט תיעודי על הקבוצה. אולם אחרי כשנתיים רדיו 99 נקלע לקשיים כלכליים ונמכר ל"רדיו ללא הפסקה". ב"רדיו ללא הפסקה" המשיכה להגיש בהצלחה את תוכנית רדיו יחד עם ברקוביץ'. אולם באוגוסט 2010 עזבו השניים, עקב חילוקי דעות עם הנהלת התחנה.
בפברואר 2010, יצרה והגישה סרט תיעודי על מוני פנאן, ששודר בערוץ 2.
ביוני 2011 החלה להגיש תוכנית יחד עם ברקוביץ' ב"רדיו תל אביב". בהמשך החלה התוכנית להיות משודרת בסינדיקציה ארצית מורחבת גם בתחנות גלי ישראל, רדיו דרום, רדיו חיפה רדיו ירושלים ועוד.
בפברואר 2015 זכתה בתביעת לשון הרע שהגישה נגד העיתונאים שלמה מן, עודד קרמר ורביב שכטר, ונפסק שקרמר ושכטר יחדיו ישלמו לה פיצוי של 30 אלף ש"ח בתוספת 10,000 ש"ח הוצאות משפט, ומן ישלם פיצוי של 75 אלף ש"ח בתוספת 15 אלף ש"ח הוצאות. בעקבות תביעת דיבה שהוגשה נגדה ונגד אייל ברקוביץ' נפסק שעל השניים לפצות בעשרות אלפי ש"ח שני שופטי כדורגל בליגת הנוער עקב ביזויים בשידור חי ברדיו.
ב-2016 הצטרפה לפאנל השופטים של העונה הרביעית של התוכנית אייל גולן קורא לך.
בנובמבר 2017 החלה להגיש יחד עם אייל ברקוביץ' תוכנית טלוויזיה שבועית בימי שישי, "אופירה וברקוביץ'", בערוץ קשת 12. במהלך מונדיאל 2018 הנחתה יחד עם ברקוביץ' את התוכנית "לילה חם" באותו ערוץ, בימי ראשון עד חמישי.
משנת 2018 משמשת כפרזנטורית של רשת הסופרמרקטים "מחסני השוק".
בשנת 2020 החלה לשמש כשופטת בתוכנית הריאליטי "הזמר במסכה" בערוץ קשת 12.
בשנת 2021 השתתפה במסע פרסום של בנק הפועלים.
חיים אישיים.