המודלים של בוהר, זומרפלד והתאוריות השונות שהתבססו על עקרונות קוונטיים עד שנת 1925 כונו בשנים שלאחר מכן באופן קולקטיבי בשם "תיאורית הקוונטים הישנה". תאוריות אלה היו בדרך כלל מבוססות על הפיזיקה הקלאסית עם שינויים ותוספות, והתאפיינו בהצלחה גדולה בהתאמתן לתצפיות מסוימות מחד, ומאידך בקשיים להכללתן מעבר לבעיה הספציפית אליהן הותאמו. הן תוארו על ידי היסטוריונים מאוחרים יותר כ"ערבוביה מצערת של השערות, עקרונות, משפטים ומתכונים חישוביים, במקום תאוריה בעלת הגיון עקבי."
גם פיזיקאים בני הזמן חשו במשבר. ניסיונות למצוא הסבר קוונטי לבעיית הנפיצה (שהיה לה הסבר קלאסי) עוררו קשיים רבים. ב-1923 תיאר מקס בורן את תוצאות עבודתו המשותפת עם ורנר הייזנברג על אטום ההליום כ"קטסטרופה", וב-1924 צוטט "כל מערכת המושגים של הפיזיקה צריכה להיבנות מחדש מהתחלה".. וולפגנג פאולי כתב "רעיון המודל מוצא עצמו כעת במשבר עמוק וקשה, שאני מאמין יסתיים בחידוד נוסף ורדיקלי של ההבדל בין פיזיקה קלאסית וקוונטית."
היסטוריונים מסוימים חולקים על התיאור של שנים אלה כשנות משבר. לדעתם הביטויים הקשים קשורים בחלקם בתבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, וחלקם אינם מוגבלים לשנות ה-20 דווקא, או שאינם מכוונים לכלל התאוריות בתקופה זו. כמו כן לטענתם ניתן לראות בהתגבשות מכניקת הקוונטים בשנים שלאחר מכן התפתחות טבעית של התאוריות הקודמות, ולא מהפכה שנובעת מתוך משבר.
מכניקת הקוונטים.
מתוך הניתוח הביקורתי של התאוריות הישנות ובעיותיהן החלה להתפתח גישה חדשה שתבדיל את התאוריה הקוונטית החדשה מהישנה, ובהשפעת גישות פוזיטיביסטיות, תתבסס רק על מה שניתן למדידה בעקרון. על פי גישה זו יש לזנוח את הדימויים הוויזואליים השאולים מהפיזיקה הקלאסית, כגון חלקיק הנע במסלול בעל צורה גאומטרית נתונה, ובמקום יש להתמקד כבסיס במושגים המופשטים כגון מספר קוונטי והסתברות מעבר. כך למשל כתב פאולי ב-1924: "אני מאמין שערכי התנע והאנרגיה במצבים יציבים (סטציונרים) ממשיים הרבה יותר מ'מסלולים'". בד בבד הובן שהתאוריה החדשה תכלול יחסים כלשהם בין הגדלים המוכרים מהפיזיקה הקלאסית, אך לא את הגדלים עצמם.
המונח "מכניקת הקוונטים" נטבע ב-1924 על ידי בורן, אף כי תוכנה עדיין לא היה ידוע. שנה לאחר מכן פרסם יחד עם היזנברג ופסקואל יורדן תאוריה של מכניקת קוונטים המבוססת על חשבון מטריצות. במקביל פיתח פול דיראק תאוריה שקולה בשיטות מתמטיות אחרות. התאוריה החדשה נחשבה על ידי מחבריה לתיאור שלם של האטום, אף כי לא עלה בידם לפתור את הבעיות המתמטיות הנדרשות על מנת להשיג הישגים משמעותיים מעבר למה שכבר השיגו התאוריות הישנות.
בשנת 1926 פרסם ארווין שרדינגר תאוריה קוונטית מתחרה של האטום המבוססת על גלים, שבבסיסה משוואת שרדינגר. שרדינגר הושפע בעבודתו זו מהשערת דה ברויי של לואי דה ברויי משנת 1924, לפיה כל חלקיק מתנהג כגל בתנאים מסוימים, והקשר בין התנע ואורך הגל זהה לזה שגילה איינשטיין במאמרו מ-1905 אודות חלקיקי האור.
שרדינגר פירש את התאוריה שלו כתיאור של מערכת בעזרת גלים רציפים, שמציעה סיבתיות ומעלימה למעשה את חוסר הרציפות הקוונטית. התאוריה הגלית של שרדינגר וזו המבוססת על מטריצות התגלו כשקולות מבחינה מתמטית, אך התאוריה החדשה עוררה עניין ואפשרה פריצות דרך בפתרון הבעיות המתמטיות שניצבו בפני החוקרים, ובפרט להסביר לראשונה את אטום ההליום. זמן קצר לאחר פרסומה הציע בורן את הפרשנות לפיה גודל הגל במיקום נתון מייצג את ההסתברות למצוא את החלקיק באותו מיקום, וטען שהפיזיקה של האטום היא אינדטרמינסיטית. במאמר מאותה שנה הוא כתב "תנועת החלקיקים מצייתת לחוקי ההסתברות, אך ההסתברות עצמה מתפשטת בהתאמה לחוקי הסיבתיות".
בשנת 1927 ניסח היזנברג את עקרון האי-ודאות, הנובע מהבסיס המתמטי שהונח קודם לכן. לפי העיקרון עבור זוגות מסוימים של משתנים מדידים, כגון מיקום ותנע, לא ניתן לקבוע ערכים מדויקים בו זמנית לשניהם.
פרשנויות ראשונות לתאוריה.
בשנים שלאחר מכן התגבשו עקרונות שקבעו בוהר ואחרים ונודעו באופן קולקטיבי כפרשנות קופנהגן. על פי פרשנות זו אם לא ידוע מיקומו של חלקיק, אז בהתאם לגישה הפוזיטיביסטית, זוהי תכונה חסרת משמעות עבורו. על פי עקרון אי הוודאות תמיד תכונות מסוימות שלו יהיו בלתי מוגדרות. בוהר ראה בכך חלק מעקרון ההשלמה (Complementarity), לפיו תכונות מסוימות משלימות זו את זו, אך לא יכולים להיקבע בו זמנית. עקרון ההשלמה מתבטא גם בדואליות גל-חלקיק: כתלות באופי הניסוי אותה תופעה יכולה להיות מוסברת כגל בלבד או כחלקיק בלבד, אך לעולם לא בו זמנית גם גל וגם חלקיק.
בשנת 1927 הציע דה-ברויי פרשנות אחרת הקרויה Pilot wave theory, לפיה לחלקיקים יש תכונות הדומות לפיזיקה הקלאסית, אך הם נעים לפי צורתה של פונקציית הגל. פרשנות זו לא עוררה עניין ונזנחה, אך חזרה להתפתח בשנות ה-50 על ידי דה-ברויי ודייוויד בוהם.
מתנגד נוסף לפרשנות קופנהגן היה איינשטיין, שראה באינדטרמיניזם ואי הוודאות של מכניקת הקוונטים עדות להיותה תיאור לא שלם של הטבע, ולא תכונות של הטבע עצמו. בשנת 1926 כתב לבוהר מכתב ממנו צוטטה לאחר מכן בפרפרזה האמרה "אלוהים לא משחק בקוביות". איינשטיין הוסיף לאתגר את בוהר בניסויים מחשבתיים שונים בניסיון להוכיח את עמדתו, המפורסם שבהם הוא הפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן (פרדוקס EPR), המתאר תופעה הנדמית כפרדוקסלית, אך התבררה כבלתי אינטואיטיבית גרידא, ונקראה לאחר מכן שזירה קוונטית. ניסיונותיו של איינשטיין לערער על מעמדה הפופולרי של פרשנות קופנהגן כשלו.
בעקבות איינשטיין, ניסה גם שרדינגר להראות שפרשנות קופנהגן עלולה להוביל לאבסורד, על ידי ניסוי מחשבתי שנודע כחתול של שרדינגר. בניסוי זה חתול מוחזק בכלוב ליד חומר רדיואקטיבי, ועל פי פרשנות קופנהגן לכאורה החתול ייכנס למצב שהוא תערובת של חי ומת בו זמנית. בוהר לא התייחס לאתגר זה, וככל הנראה סבר שפרשנות קופנהגן אינה מתייחסת כלל לעצמים מקרוסקופיים (בסדרי גודל הרבה מעבר לאטום בודד). פרדוקס זה נעשה מפורסם בתרבות הפופולרית החל משנות ה-70, וניתנו לו הסברים רבים נוספים.
התפתחויות בתאוריה לאחר 1927.
סוגיית האקראיות בעולם הקוונטים והדיון עליה הובילה למשפט בל. את המשפט הגה והוכיח הפיזיקאי ג'ון סטיוארט בל במאמר משנת 1964. זהו למעשה מאמר תשובה לפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן שתקפו את הפרשנות ההסתברותית למכניקת הקוונטים באמצעות ההנחה הזו של עקרון המקומיות, ובקשו להוכיח את קיומה של תאוריית משתנים חבויים המשלימה את תורת הקוונטים. תשובתו של בל היא שמכניקת הקוונטים סותרת באופן מהותי את הנחת היסוד של איינשטיין, פודולסקי ורוזן, ולפיכך הקושי שהם הצביעו עליו לא נוגע דווקא לפרשנות ההסתברותית.
המחקר בנוגע לעיבוד אינפורמציה ולמחשבים קוונטיים החל בשנות השבעים של המאה העשרים. מחשב קוונטי הוא מכונה המעבדת נתונים תוך שימוש ישיר בתכונות של מכניקת הקוונטים כגון סופרפוזיציה קוונטית ושזירה קוונטית. מחשב קוונטי שונה ממחשב רגיל, בכך שהוא משתמש בקיוביט (ביט קוונטי) במקום ביט כיחידת המידע הבסיסית, והפעולות הבסיסיות שניתן לבצע על קיוביטים שונות מהשערים הלוגיים העומדים בבסיסו של מחשב קלאסי. הטכנולוגיה הקיימת היום עדיין אינה מאפשרת בניית מחשב קוונטי בקנה מידה סביר.
בשנת 2021, מחקר תיעד לראשונה מפגש בין פוטון לאלקטרון. הוא גילה כי בעת מפגש הופכים שני החלקיקים למערכת מאוחדת, "שזורה", אלקטרון-אור. לממצאים היו השלכות על הבנת תופעת האקראיות, שעל פי התיאוריה המקובלת שולטת בעולם הקוונטי.
דימיטרי טיומקין (שחמטאי)
דימיטרי טיומקין (ברוסית: Дмитрий Тёмкин) (נולד ב-25 במרץ 1977 בריאזן, אז בברית המועצות) הוא שחמטאי יהודי סובייטי-ישראלי-קנדי בדרגת רב אמן.
נכון לאוקטובר 2018, מדורג במקום ה-12 בקנדה לפי מד כושר.
קורות חיים.
דימיטרי טיומקין נולד בריאזן. הוא עלה לישראל מברית המועצות לשעבר בשנת 1991. בשנת 1997 הוא זכה באליפות ישראל לנוער ובאליפות אירופה לנוער.
בשנת 1998 הוא הגיע לשלב חצי גמר באליפות ישראל.
בתחילת המאה ה-21 הוא היגר לקנדה. בשנת 2004 הוא חלק את המקום ה-3–6 באליפות קנדה.
דימיטרי טיומקין באולימפיאדת השחמט.
בשנת 2004 השתתף טיומקין באולימפיאדת שחמט:
Otra Cosa
Otra Cosa (באנגלית: Another Thing, ובעברית: עוד דבר) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר דדי יאנקי, וזמרת הרגאטון הדומיניקנית נאטי נטשה. השיר יצא לאור ב-6 בדצמבר 2016. הוא היה צריך לצאת כסינגל הרביעי מתוך האלבום, "El Disco Duro", אך בשנת 2022 נודע כי האלבום נגנז והוא הופץ כסינגל שלא מתוך אלבום.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד שברפובליקה הדומיניקנית, ה-17 במצעד השירים הטרופיים, וה-21 במצעד השירים הלטיניים.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב על ידי דדי יאנקי, נאטי נטשה ואגברט "הייז" רוזה, והוא הופק על ידי מפיק המוזיקה זוכה פרס גראמי הלטיני הייז. השיר יצא לאור ב-9 בדצמבר 2016, והיה זמין לקנייה ולהורדה דיגיטלית ברשתות הזרמות המדיה השונות.
במקור, היה השיר צריך להיכלל באלבום "La Súper Fórmula" בלבד, אך בסופו של דבר צורף גם לאלבום "El Disco Duro", של דדי יאנקי.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ הנלווה שיצא עבור השיר בוים וצולם על ידי לואיוויל וחברת התקליטים של השניים, ופורסם ב-27 בינואר 2017. הקליפ צולם במיאמי שבפלורידה, באמצע החודש לאחר שיצא כסינגל רשמי. את הקליפ העלה דדי יאנקי לערוץ היוטיוב הרשמי שלו.
נכון למאי 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-115 מיליון צפיות.
אליפות ישראל בשחמט 2000