התעשייה פותחה מאוחר יותר, אך תוכננה בעיקר לעבד חומרי גלם לשימוש מקומי או לייצוא. כפי שנעשה בבורמה ובמלאיה על ידי הבריטים. זרים שלטו בכוח העבודה במשק בקמבודיה, עקב אפליה צרפתית נגד הקמבודים באיוש תפקידים כלכליים חשובים. וייטנאמים רבים גויסו לעבוד במטעי גומי ולאחר מכן מילאו תפקידים מרכזיים בכלכלה הקולוניאלית כמו בעסקים. הקמבודים הסינים המשיכו להיות מעורבים במידה רבה במסחר, אך תפקידים גבוהים יותר הועברו לידי הצרפתים.
הופעתה של הלאומיות הקמארית.
שלא כמו בווייטנאם, הלאומיות הקמבודית נותרה שקטה יחסית במהלך רוב שלטון צרפת בעיקר בשל השפעה פחותה בתחום החינוך, שעזרה לשיעורי האוריינות בקמבודיה להישאר נמוכה ומנעה תנועות לאומניות כמו אלה שהתרחשו בווייטנאם. עם זאת, בקרב האליטה הקמבודית המשכילה הרעיונות המערביים של דמוקרטיה ושלטון עצמי, גם שחזור של שרידים כמו באנגקור ואט יצרו תחושה של גאווה ומודעות למעמד החזק של קמבודיה בעבר. גם בקרב הסטודנטים הקמבודיים למיעוט הווייטנאמים היה מעמד מועדף. בשנת 1936, הופיע עיתון שהטיף נגד צרפת, והקולוניאליזם. כמו כן רעיונות שדגלו בעצמאות החלו להתפתח ב־1940 בקרב הקמבודים בתאילנד, שחששו כי מעשיהם יובילו לעונש אם יפעלו במולדתם.
מלחמת העולם השנייה בקמבודיה.
לאחר נפילת צרפת ב-1940 נשלטה קמבודיה ושאר הודו-סין הצרפתית על ידי ממשלת וישי הצרפתית, ולמרות הפלישה להודו-סין הצרפתית, איפשרה יפן לפקידים קולוניאליים צרפתים להישאר במושבותיהם תחת פיקוח יפני. בדצמבר 1940 פרצה המלחמה הצרפתית-תאילנדית ולמרות ההתנגדות הצרפתית לכוחות התאילנדים המגובים ביפן, אילצה יפן את השלטונות הצרפתיים לוותר על כמה מחוזות שהיו ברשותם לתאילנד.
התעמולה היפנית של "אסיה לאסיאתים" מצאה קהל אוהד בקרב הלאומנים הקמבודים, אף על פי שמדיניותה של טוקיו בהודו סין הייתה להשאיר את הממשלה הקולוניאלית אחראית. כאשר נעצר נזיר בודהיסטי בולט, פעיל פוליטי, על ידי השלטונות הצרפתיים ביולי 1942, נערכו הפגנות שדורבנו על ידי העיתון נגרוואטה, בדרישה לשחרורו. הם, כמו גם לאומנים אחרים, העריכו ככל הנראה את נכונותם של היפנים לתמוך בהם, משום ששלטונות וישי עצרו במהירות את המפגינים ונתנו לפאץ צ'ון, אחד מעורכי העיתון נגרוואטה, מאסר עולם. העורך השני, בן נגוק ת'אנה, נמלט מפנום פן לטוקיו.
נושא המושבות האירופיות באסיה היה בין הנושאים שנדונו במהלך המלחמה על ידי שלושת מנהיגי כוחות הברית: רוזוולט, סטלין וצ'רצ'יל בשלוש ישיבות הפסגה שהתקיימו בקהיר, בטהראן וביאלטה. בהתייחסות למושבה הגדולה ביותר בהודו, לחץ רוזוולט בחוזקה על הענקת עצמאות עד תום המלחמה, לחץ שהתנגד לו בתוקף צ'רצ'יל. לגבי מושבות לא בריטיות באסיה, רוזוולט וסטלין החליטו בטהראן שהצרפתים וההולנדים לא יחזרו לאסיה לאחר המלחמה. מותו של רוזוולט בטרם עת, עוד לפני סוף המלחמה, הביא להתפתחויות שונות מאוד ממה שרוזוולט ראה. הבריטים תמכו בהחזרת השלטון הצרפתי וההולנדי באסיה ואף ארגנו משלוח חיילים הודים תחת פיקוד בריטי למטרה זו.
במאמץ לגייס תמיכה מקומית בחודשים האחרונים של המלחמה, היפנים פיזרו את הממשל הקולוניאלי הצרפתי ב-9 במרץ 1945, וקראו לקמבודיה להכריז על עצמאותה בתוך אזור הפוליטי שלהם במזרח אסיה רבתי. ארבעה ימים לאחר מכן, המלך סיהנוק הכריז עצמאות לקמבודיה. בן נגוק תאן חזר מטוקיו במאי, והתמנה לשר החוץ. ב-15 באוגוסט 1945, ביום שבו נכנעה יפן, הוקמה ממשלה חדשה עם בן נגוק ת'אך המכהן כראש ממשלה. כאשר כוח של בעלות הברית תפס את פנום פן באוקטובר, תאנה נעצר על שיתוף פעולה עם היפנים ונשלח לגלות בצרפת. חלק מתומכיו עברו למערב קמבודיה, שהייתה תחת שליטה תאילנדית. שם הם התאגדו כפלג בתנועת הקמאר.
המאבק על אחדות הקמאר.
מצבה של קמבודיה בסוף המלחמה היה תוהו ובוהו. צרפת החופשית, בפיקודו של הגנרל שארל דה גול, רצו לחזור לשלוט בהודו-סין, אם כי הם הציעו לקמבודיה ולפרוטקטורטים אחרים בהודו סין, מידה גדולה של שלטון עצמי. בהיותם משוכנעים שיש להם תפקיד תרבותי, הם ראו בעיני רוחם את השתתפותה של הודו-סין באיחוד הצרפתי של המושבות לשעבר. השתתפות בחוויה של האיחוד התרבותי הצרפתי. אולם לא האליטות המקצועיות העירוניות ולא האנשים הפשוטים נמשכו להסדר זה. עבור הקמבודים תקופת העצמאות הקצרה, ממרץ עד אוקטובר 1945, הייתה חשובה.
בפאנום פן, סיהאנוק, שפעל כראש המדינה, הועמד בעמדה עדינה של משא ומתן עם הצרפתים על עצמאות מלאה תוך כדי ניטרול פוליטיקאים ותומכי תנועת הגרילה קמאר איסארק ושל הקומוניסטים מתנועת וייט מין, שראו בו משתף פעולה צרפתי. בתקופה הסוערת בין השנים 1946 ו-1953, סיהאנוק הפגין כישרון מדהים של הישרדות פוליטית שקידמה אותו לפני ואחרי נפילתו מהשלטון במרץ 1970.
הקמאר איסראק הייתה תנועת גרילה הטרוגנית מאוד, שפעלה באזורי הגבול. הקבוצה כללה ילידים שמאלנים, שמאלנים וייטנאמים, לאומנים לא-מלוכניים (קמאר סרי) נאמנים לבן נגוק ת'אנג, ושודדים פשוטים שנצלו את הכאוס כדי להטיל אימה על תושבי הכפרים. אף על פי שמספרם עלה וירד בתקופה שלאחר המלחמה (מכה קשה הייתה הפלת ממשלה ידידותית של השמאל בבנגקוק ב-1947), ב-1954 שלט הקמאר איסראק, עם הוייט מין, על פי כמה הערכות, במחצית שטחה של קמבודיה.
ב-1946 אפשרה צרפת לקמבודים להקים מפלגות פוליטיות ולקיים בחירות לאספה מייעצת שתמליץ למלך על ניסוח חוקת המדינה. בשתי המפלגות הגדולות עמדו בראשותן נסיכים מלכותיים. המפלגה הדמוקרטית, בראשות הנסיך סיסוואט יוטבונג, דגלה בעצמאות מיידית, רפורמות דמוקרטיות, בממשלה ובפרלמנט. תומכיו היו מורים, עובדי מדינה, חברים פעילים פוליטית, הכהונה הבודהיסטית, ואחרים שדעותיהם הושפעו מאוד מהערעורים הלאומניים של נגארוואטה לפני סגירתה בידי הצרפתים ב-1942. דמוקרטים רבים הביעו אהדה לשיטות האלימות של תנועת הקמאר. המפלגה הליברלית, בראשות הנסיך נורודום נוריינד, ייצגה את האינטרסים של האליטות הכפריות הישנות, כולל בעלי קרקעות גדולים. הם העדיפו להמשיך בצורה כלשהי את היחסים הקולוניאליים עם צרפת, וקראו לרפורמה דמוקרטית הדרגתית. בבחירות האספה המייעצת שנערכה בספטמבר 1946, הדמוקרטים זכו ב-50 מתוך 67 מושבים.
ברוב מוצק באספה, הדמוקרטים ניסחו חוקה שתתבסס על נוסחה של הרפובליקה הרביעית הצרפתית. הכוח היה מרוכז בידי האספה הלאומית הנבחרת. המלך הכריז באי-רצון על החוקה החדשה ב־6 במאי 1947. אמנם הוא הוכר כ"ראש הרוחני של המדינה", אך הפחית במעמדו המלכותי. לא היה ברור עד כמה הוא יוכל לשחק תפקיד בפוליטיקה של האומה. סיהאנוק הפך את העמימות הזאת לתועלתו בשנים מאוחרות יותר.
בבחירות שהתקיימו בדצמבר 1947 לאספה הלאומית, שוב זכו הדמוקרטים ברוב גדול. למרות זאת, חלה התפוררות בתוך המפלגה. מייסדה, סיסוואט יוטבונג, מת ולא נראה יורש ברור. בתקופה שבין 1948 ל-1949, הדמוקרטים נראו מאוחדים רק בהתנגדותם לחקיקתו של המלך או למינויו. סוגיה מרכזית הייתה פתיחותו של המלך לעצמאות באיחוד הצרפתי, שהוצעה בטיוטת חוזה שהציעו הצרפתים בסוף 1948. לאחר פירוק האספה הלאומית בספטמבר 1949, הושגה הסכמה על ההסכם באמצעות חילופי מכתבים בין המלך סיהאנוק וממשלת צרפת. היא נכנסה לתוקפה חודשיים לאחר מכן, אם כי האישור הלאומי של האמנה מעולם לא הושג.
האמנה העניקה לקמבודיה את מה שסיהאנוק כינה "חמישים אחוזי עצמאות": על ידי כך, היחסים הקולוניאליים הסתיימו רשמית, והקמבודים קיבלו שליטה על רוב התפקידים המנהליים. לכוחות המזוינים הקמבודים ניתן חופש פעולה בתוך אזור אוטונומי שמנהל את המחוזות בטאמבנג וסיימרב, שהוחזרו מתאילנד לאחר מלחמת העולם השנייה. לצרפתים לא היו המשאבים לשליטה במחוזות אלה. קמבודיה עדיין נדרשה לתאם את ענייני מדיניות החוץ עם המועצה העליונה של האיחוד הצרפתי, וצרפת שמרה על מידה ניכרת של שליטה במערכת המשפט, המכס והכספים. השליטה על פעולות צבאיות מחוץ לאזור האוטונומי נותרה בידי הצרפתים. לצרפת הותר גם להחזיק בסיסים צבאיים בשטח הקמבודי. בשנת 1950 הוענקה לקמבודיה הכרה דיפלומטית על ידי ארצות הברית ועל ידי רוב המעצמות הלא קומוניסטיות, אבל באסיה רק מתאילנד ודרום קוריאה הם זכו להכרה.
הדמוקרטים זכו ברוב בבחירות האספה הלאומית השנייה בספטמבר 1951, והם המשיכו במדיניות התנגדותם למלך כמעט בכל החזיתות. במאמץ לזכות באישור פופולרי יותר, ביקש סיהאנוק מהצרפתים לשחרר את הלאומני בן נגוק ת'אנג מהגלות ולאפשר לו לחזור לארצו. הוא ערך כניסת ניצחון לפנום פן ב־29 באוקטובר 1951. זמן מה לאחר מכן הוא התחיל לדרוש נסיגה של הכוחות הצרפתיים מקמבודיה. הוא חזר על הדרישה הזאת בתחילת 1952 מעל גבי העיתון קמאר קרוק - עיתון שבועי שהקים. העיתון נאלץ להפסיק את הפרסום בחודש מרץ, ובן נגוק ת'אנה נמלט מהבירה עם כמה תומכים חמושים כדי להצטרף לתנועת המחתרת של הקמאר.
הדרך לעצמאות מדינית.
ביוני 1952 הכריז סיהאנוק על פיטורי הקבינט שלו, השהה את החוקה, והשתלט על הממשלה כראש ממשלה. לאחר מכן, ללא סנקציות חוקתיות ברורות, הוא פיזר את האספה הלאומית והכריז על חוק צבאי בינואר 1953. סיהאנוק הפעיל את השלטון הישיר במשך כמעט שלוש שנים, מיוני 1952 עד פברואר 1955. לאחר פירוק האספה, הוא הקים מועצה מייעצת שתחליף את המחוקקים ומינה את אביו, נורודום סוראמאריט, כעוצר.