אחרי המלחמה חרמץ הפך לחלק מ"נקם" (מלשון נקמה), קבוצה של 50 לוחמי מחתרת לשעבר, ובראשם עמד מנהיג הפרטיזנים, אבא קובנר, שהקדיש את חייו למאמץ לנקום את מותם של ששת מיליוני הקורבנות היהודיים שנרצחו על ידי מכונת ההשמדה הנאצית. חרמץ סיפר לעיתון ה-"observer" ב-1998 שמטרתו של הארגון הייתה "מותם של גרמנים רבים ככל האפשר, כאשר הקבוצה מתכוונת להרוג שישה מיליון גרמנים, אחד לכל יהודי שנרצח על ידי הגרמנים". הוא אף הודה כי "המאמץ די פשוט. האם אנו לא ראויים לנקום את נקמתנו?".
פעילות הקבוצה.
חרמץ ומקורביו התמקדו ב"Stalag XIII-D", מחנה שבויים שנבנה על מה שהיה בעבר שטח המפלגה הנאצית בנירנברג. השטח שימש להתמחותם ולהכשרתם של 12,000 אנשי אס-אס, שרבים מהם היו מעורבים בניהול מחנות הריכוז ובמציאת הפתרון הסופי, מדיניות ההשמדה המכוונת והשיטתית של גרמניה הנאצית ברחבי אירופה הכבושה בידי הגרמנים. באפריל 1946 חבר מהקבוצה קיבל עבודה כאופה והשתמש ברעל הארסן כדי להרעיל 3,000 כיכרות לחם שהיו מיועדות לאסירים. כ-2,000 אסירים חלו בשל כך. הם תוארו בעיתון "The New York Times" כ"חולים אנושות", אם כי הרשויות האמריקאיות חשבו שרעל הארסן נמצא על קרום הלחם בטעות, והשתמשו בו כחומר קוטל חרקים. חוקרי צבא ארצות הברית גילו מספיק ארסן שיכול היה להרוג 60,000 בני אדם, ואילו ארגון "נקם" טען שכמות הארסן יכולה הייתה להרוג רק כמה מאות אנשים. במסמכים שקיבלו "Associated Press" בשנת 2016 נאמר כי לא היו נפגעים.
פעילותו בישראל ברשת אורט.
לאחר מלחמת העצמאות נוסדה רשת אורט, ארגון יהודי שלא למטרת רווח אשר מטרתו הייתה לקדם את החינוך וההכשרה של קהילות ברחבי העולם.
בין השנים 1967 - 1979 כיהן כמנהל הכללי של רשת אורט ישראל. הרשת שנוסדה כחלק מארגון אורט העולמי, כללה עם הקמתה שני בתי ספר בסך הכול: הראשון הוא בית הספר ביפו, והשני הוא בית הספר המקצועי בירושלים ברחוב הנביאים. תודות לפועלו הנמרץ של חרמץ התפתחה הרשת מהתחלה צנועה זו לרשת החינוך הגדולה בישראל, המהווה מודל חיקוי בעולם ליוזמות חינוכיות חדשות. בסוף שנות ה-60 פנה חרמץ אל ארגונים חברתיים בבקשה לתרום מחשב מרכזי לאורט, תרומה שהזניקה את בתי הספר של אורט לעבר העידן הממוחשב הרבה לפני יציאת המחשב האישי הראשון לשוק. ראייה לעתיד של ימים מיקמה את הרשת בחזית החינוך הטכנולוגי. בימיו של חרמץ הוקם המרכז הפדגוגי על שם מושינסקי, שהפך לדגם עבור מרכזי הכשרה וידע אחרים בכל העולם, הוקמו מכללת הרמלין ומכללת אורט בירושלים.
בין השנים 1979 - 1993 כיהן בתפקיד מנכ"ל אורט העולמי.
בזמן תקופתו של כמנכ"ל אורט, הייתה הפריחה הגדולה של רשת אורט. בעקבות העלייה הגדולה, מ-12,000 - 13,000 תלמידים בהתחלה, הגיעו בתקופת ההנהלה של חרמץ ל-70,000 תלמידים. עבורו נתון זה נחשב להישג עצום.
ליזה פיטקו
ליזה פיטקו (23 באוגוסט 1909 - 12 מרץ 2005) היא יהודייה קומוניסטית שעזרה לרבים לברוח מצרפת שנכבשה על ידי הנאצים. סופרת, הוציאה לאור ספר המתאר את מסעה בזמן מלחמת העולם השנייה ועל הברחות הפליטים.
ילדותה.
ליזה פיטקו נולדה שם אליזבת אקשטיין (בהונגרית :Eckstein (Ekstein) Erzsébet) למשפחה יהודית משכילה באוגוסט 1909 כאליזבת אקשטיין באוז'גורוד, עיירה קטנה הנמצאת בגבול המזרחי של המונרכיה אוסטרו-הונגריה (אוקראינה של ימינו). אביה, איגנץ אקשטיין, היה פולטיקאי, דבר שהשפיע רבות על עמדותיה של פיטקו. ב-1916 פיטקו ומשפחתה עברו לווינה לאחר שאביה הוציא לאור ספר ובו ביקורת פוליטית על מלחמת העולם הראשונה הנקרא "האיזון" (מאוחר יותר שונה ל"תעז").בשנת 1922 עברה משפחת אקשטיין לברלין, שם עסק אביה בסחר בינלאומי.
פעילותה המחתרתית.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 כשהיטלר הפך לקנצלר החליטו הוריה של פיטקו לעזוב את הארץ בטענה כי אינם יכולים להישאר במדינה אשר מחרימה יהודים. אך למרות שכנועי הוריה, פיטקו החליטה להישאר בהונגריה מתוך אמונה כי יש בכוחו של הנוער השמאלני הגרמני לשכנע את הגרמנים להתנגד לשלטון הנאצי. פיטקו הייתה פעילה בהונגריה בפעילות אנטי-נאצית, היא התגוררה בחדר אחורי זעיר באופן בלתי חוקי בחנות ממתקים בעיר, הכינה עלוני תעמולה נגד היטלר בעת שהושמע תקליט של "אאידה" בעוצמה גבוהה כדי להסוות את קול ההקלדה. בעקבות כך, הייתה פיטקו מבוקשת על ידי הגסטפו. כמו כן, פעלה פיטקו גם במחתרת. כתוצאה מכך החליטה להגר לצ'כיה, שם המשיכה לפעול במחתרת. בפראג הכירה ליזה את בעלה לעתיד, פעיל אנטי נאצי, האנס פיטקו. האנס, שהואשם בירי על פעיל נאצי, היה במנוסה מתמדת מהמשטר הגרמני. עם זאת, האנס ארגן פעילויות פוליטיות שתכליתן התנגדות למשטר הנאצי בגבול הצ'כי גרמני. דבר פעילותו החתרנית נודע לגרמנים ואילץ את האנס לעזוב את צ'כיה. ליזה החליטה לעזוב יחד איתו, והשניים, בעזרת קשרי חברות שיצרו בפראג, היגרו לשווייץ .
בשווייץ עסקו האנס ופיטקו בהברחת חוברות אנטי-נאציות לגרמניה כשהמטרה הייתה לשכנע את הגרמנים כי יש להילחם בדיקטטורה של היטלר. בנוסף, הם אספו מידע על גרמניה באופן מתמיד שנכלל בחוברות שנשלחו לגרמניה. גם בשווייץ היה האנס מבוקש על ידי הרשויות ולבסוף קיבל צו מעצר. השניים החליטו לברוח שוב. הם חצו את הגבול דרך צרפת ולאחר מכן הגיעו להולנד. בהולנד הם המשיכו את עיסוקיהם בהברחת החוברות, אך לאחר שמספר אנשי קשר שלהם נעצרו מעבר לגבול, הם נאלצו לברוח שוב. בשנת 1939 היגרה פיטקו לצרפת, שם פגשה את משפחתה. לאחר פרוץ המלחמה ליזה נשלחה לגריס בעזרת מסמכים מזויפים, למחנה מעצר לנשים בדרום צרפת אשר נמצא ליד הרי הפירנאים. היא יחד עם אסירות נוספות הצליחו למצוא את דרכן אל מחוץ למחנה.
תרומתה בהברחת יהודים.
פיטקו ידועה בעזרתה להגירתו מצרפת של הפילוסוף הגרמני היהודי ולטר בנימין, זאת כדי שיוכל לברוח מכיבוש הנאצים בשנת 1940.
פיטקו החלה לעזור לפליטים יהודים להימלט מצרפת, ואת קבוצת הפליטים הראשונה היא לקחה דרך הרי הפירנאים לספרד בספטמבר 1940. בין חברי קבוצה זו נכלל הפילוסוף הגרמני-יהודי, וולטר בנימין. הקבוצה הגיעה לגבול הספרדי, אך רשויות ספרד לא אפשרו את הכניסה של הפליטים. פיטקו נאלצה לשנות את מסלול ההברחה לפורטוגל. משם המשיכה בהברחת פליטים עד נובמבר 1941 כשהיא ובעלה החליטו להגר לקובה. בשנת 1948 היא ובעלה עברו להתגורר בארצות הברית והחליטו להתגורר בשיקגו.
חייה לאחר סיום המלחמה.
פיטקו עבדה כמזכירה וכמתורגמנית בקובה ואחר כך גם בארצות הברית. לאחר מכן, עבדה כמנהלת משרד והייתה המפרנסת הראשית של משפחתה. כמו כן, פיטקו הייתה המטפלת של בעלה עד שנפטר בשנת 1960. רק ארבעים שנה לאחר מלחמת העולם פיטקו החלה לכתוב על האירועים ולהוציא לאור את ספריה האוטוביוגרפיים, המתעדים את מסעה בזמן מלחמת העולם השנייה ועל הברחות הפליטים.
יצירותיה הספרותיות.
פיטקו הוציאה לאור ספר אוטוביוגרפי מזיכרונותיה מתקופת מלחמת העולם השנייה: :"לברוח דרך הפירנאים" (באנגלית: Escape Through the Pyrenees) בשנת 1985 התפרסם ספרה של ליסה "לברוח דרך הפראנים" בגרמניה. הספר זכה להצלחה רבה ותורגם לצרפתית, אנגלית, ספרדית, יפנית, פורטוגזית ואיטלקית. הוא הוכתר כספר הפוליטי הטוב ביותר של השנה בגרמניה (1986) וקיבל את פרס המכון הפדרלי של צרפת ב-1988. בעקבות הצלחתו של ספר ראשון זה, היה ביקוש לספר זיכרונות שני. "סולידריות ובגידה" מאת רוזלין תאובאלד, בשיתוף עם המחבר (Evan Illinois הוצאת אוניברסיטת ברנרד 1933). ספר המתאר את חייה של פיטקו במחתרת ברלין אחרי 1933, מפרט את פעילות ההתנגדות בקבוצות השמאל וכמו כן את מעברה מגרמניה לפראג.
מותה של פיטקו והנצחתה.
ב-12 במרץ 2005 נפטרה פיטקו בבית חולים בשיקגו מדלקת ריאות בהיותה בת תשעים וחמש. ב-8 בפברואר 2000, שנים אחדות לפני מותה "יד ושם" הכירו בבעלה האנס כחסיד אומות העולם, בדיוק ארבעים שנה לאחר מותו. לפני מותה פיטקו השתתפה בראיונות ולקחה חלק בסרטים תיעודיים רבים בארצות הברית. אחד מהם כולל את הסרט הדוקומנטרי "But We Said We Will Not Surrender" . תרומתה הגדולה בזמן מלחמת העולם השנייה הונצחה על ידי ההצגה “The Angel of History” והרומן “Benjamin’s Crossing".
ג'ורג'ס פוליצר
ג'ורג'ס פוליצר (בצרפתית: Georges Politzer; 3 במאי 1903 - 23 במאי 1942) היה פילוסוף צרפתי ומרקסיסט תאורטיקן ממוצא יהודי הונגרי, נקרא בחיבה "הפילוסוף הג'ינג'י".
ביוגרפיה.
חייו האישיים.
נולד בעיר אוראדיה ברומניה (בעבר נגיוורד, הונגריה).
בשנת 1919 תמך במהפכה בהונגריה. כאשר היה בן 17, הודחה הרפובליקה הסובייטית-הונגרית אשר הייתה בראשות בלה קון.
פוליצר עזב את ארץ מולדתו לאחר ההפסד של מפלגתו הסובייטית של בלה קון ולפני הקמת ממשלת הימים תחת שלטונו של מיקלוש הורטי. פוליצר התיישב בצרפת בשנת 1921 וקיבל אזרחות צרפתית בסוף שנת 1924.
בשנת 1923 נישא לראשונה לאשתו קמיל, אחת מהסטודנטיות שלו, ולהם 2 ילדים. בשנת 1929 נפגש ברכבת עם אשתו השנייה מארי (מאי), אשר הייתה מיילדת. בשנת 1931 התגרש מאשתו הראשונה (קמיל) ונישא למארי, ולהם בן ושמו מישל.
פעילותו האקדמית.