בכיכר פוטסדאם פעלה אף אחת מחנויות הכלבו הגדולות והיוקרתיות בעולם: כלבו ורטהיים. החנות נוסדה על ידי הסוחר גאורג ורטהיים (1857–1939), תוכננה על ידי האדריכל אלפרד מסל (1853–1909), ונפתחה לקהל הרחב בשנת 1897. היא הורחבה מאז פתיחתה מספר פעמים במהלך 40 שנים, עד ששטח רצפתה היה כפול משטחו של בניין הרייכסטאג. בניין כלבו ורטהיים היה באורך 330 מטר, בנוי מאבני גרניט, בעל חזיתות זכוכית ונמשך לאורך לייפציגר שטראסה. בבניין היו 83 מעליות, שלושה גרמי מדרגות נעות, 1,000 טלפונים, 10,000 נורות, חמישה קילומטר של צנרת אוויר דחוס להעברת פריטים מן המחלקות השונות לאזור האריזה, וכניסה מיוחדת היישר מתחנת הרכבת התחתית. בחנות הייתה אף גינת קיץ, גינת חורף וגינת גג, מסעדה ענקית, בנק בתוך החנות עם כספות תת-קרקעיות, וצי גדול של מכוניות שליחים. החנות קושטה כל שנה לקראת חג המולד באופן מפואר, והיוותה מוקד משיכה לילדים מכל רחבי גרמניה אשר באו לחזות בקישוטיה.
האוס פאטרלנד.
בשטראזמנשטראסה, ובמקביל לתחנת הרכבת בכיכר פוטסדאם בצידה המזרחי, פעל מוקד משיכה ענק אחר לקונים ולתיירים כאחד, האוס פאטרלנד (Haus Vaterland). היה זה אתר מסעדות ענק, רב-לאומי, אשר תוכנן במקור על ידי האדריכל פרנץ היינריך שבכטן (1841–1924). הבניין נבנה בין השנים 1911–1912 ושמו המקורי היה בית פוטסדאם (Haus Potsdam). אורך הבניין היה 93 מטר ובקצהו הצפוני של גג המבנה הייתה כיפה, בגובה 35 מטר מפני המדרכה. בבניין פעלה המסעדה הגדולה ביותר בעולם, בשם קפה פיקדילי, ובה 2,500 כיסאות, במקום פעל אף תיאטרון ובו 1,200 מושבים, וכן משרדים רבים. בין השנים 1917–1927 פעל בבניין מטה חברת הקולנוע הגדולה בגרמניה, UFA.
ב-16 באוגוסט 1914, כשלושה שבועות לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שונה שמו של קפה פיקדילי ל"קפה פאטרלנד". בין השנים 8–1927 האדריכל והיזם קארל שטהל-אורך (1879–1933) ערך שינויים מקיפים בבניין והפך אותו לגן הרפתקאות גסטרונומי, מיזם שמומן על ידי בעליו החדשים של הבניין, חברת קמפינסקי (Kempinski). הבניין נפתח מחדש ב-31 באוגוסט 1928 בשם האוס פאטרלנד, תחת ההבטחה "העולם כולו בבית אחד". בבניין יכלו להתארח 8,000 סועדים בעת ובעונה אחת. בית הקפה נותר כמעט ללא שינוי, אולם אולם התיאטרון הפך לבית קולנוע ובו 1,400 מושבים. בשאר הבניין נפתח מספר גדול של מסעדות עמים, אשר כולן הגישו אוכל שהוכן במטבח מרכזי אחד. בין המסעדות היו, מסעדת בירה בווארית של פשור, בית קפה וינאי ובר יינות, בית יין ספרדי, מסעדה הונגרית, מסעדה אמריקאית, מסעדה איטלקית, מסעדה טורקית, בית תה יפני, ועוד. בבניין פעל אף אולם ריקודים גדול. לעיתים ניגנו בחלקי הבניין השונים עד שמונה תזמורות, זמרים רבים והתקיימו הופעות של רקדנים ובדרנים אחרים. לא כל הפעילויות התקיימו בבניין, לכל אורך קיומו, בעת ובעונה אחת ולעיתים חלק מן המסעדות, או המופעים, נסגרו בגלל השינויים ביחסים המדיניים של גרמניה עם מדינות שונות, במיוחד בשנים שהובילו למלחמת העולם השנייה.
מלונות בולטים (אספלנדה, אקסלסיור, בלוויו, פלאסט, פירסטנהוף).
שניים מן המלונות הבולטים סמוך לכיכר פוטסדאם תוכננו על ידי האדריכל אוטו רהניג (1864–1925), ושניהם נפתחו בשנת 1908. האחד היה מלון אספלנדה ובו 600 חדרים, אשר שכן ברחוב בלוויושטראסה. במלון התארחו בין השאר צ'ארלי צ'פלין וגרטה גרבו ווילהלם השני, קיסר גרמניה, קיים במקום אירועים קבועים באולם שנקרא על שמו, "אולם הקיסר" (Kaisersaal). המלון השני היה מלון אקסלסיור, שאף בו היו 600 חדרים, אולם בזכות מתקני המלון הרבים, היה זה מבנה המלון הגדול ביותר באירופה הקונטיננטלית. המלון שכן מול תחנת הרכבת אנהלטר ומנהרה תת-קרקעית שלאורכה חנויות, הובילה מתחנת הרכבת ישירות אל המלון.
שני מלונות נוספים תוכננו על ידי האדריכל לודוויג היים (1844–1917), האחד מלון בלוויו ובו 68 חדרים, אשר נבנה בשנים 1887–1888, ומלון פלאסט ובו 110 חדרים, אשר נבנה בשנים 1892–1893 באתר שבו שכן מלון אחר לפני כן. שני המלונות שכנו ביציאה הצפונית מכיכר פוטסדאם, לאורך אברטשטראסה. מלון בלוויו היה ידוע במיוחד בזכות גינת החורף שבו.
מול מלון פלאסט, סמוך לאתר שער פוטסדאם, עמד מלון פירסטנהוף, שנבנה בשנים 7–1906, אף הוא באתר שבו עמד בעבר בניין אחר. חזית המלון השתרעה לאורך 200 מטר ברחוב שטרסמנשטראסה. מלון זה היה צנוע יותר מן המלונות שהוזכרו לעיל, אולם היה יעד חביב על אנשי עסקים. מנהרת הרכבת התחתית, שנבנתה בעת שהמלון הוקם, חצתה דרך מרתף המלון, אולם למלון לא הייתה כניסה נפרדת מתחנת התחתית.
ויינהאוס הות.
בניין ויינהאוס הות (Weinhaus Huth) אשר בלט בצריח פינתי, היה מבנה דמוי טריז אשר עמד בזווית שבין פוטסדאמה שטראסה ולינק שטראסה, עם כניסות לשני הרחובות. בבניין שכנה חברת מסחר ביינות בבעלות משפחת הות, שלה מסורת ארוכת שנים בתחום היין. הבניין נפתח ב-2 באוקטובר 1912 ובקומת הקרקע פעלה בו מסעדת יינות מפורסמת בה עבדו 15 שפים.
קפה יוסטי.
בית קפה יוסטי (Café Josty) פעל בפינה שבין פוטסדאמר שטראסה לבלוויושראסה. חברת יוסטי נוסדה בשנת 1793 על ידי שני אחים שווייצרים, יוהאן ודניאל, אשר היגרו לברלין משווייץ והקימו בעיר בית מאפה שלצידו החל לפעול בית קפה החל משנת 1796. לאורך השנים בית העסק פעל באתרים שונים בעיר ונחשב לאחד ממוקדי המשיכה לסופרים, אומנים, מדינאים ואורחים ממדינות זרות, כמקום שבו ניתן לראות ולהראות. בין אורחי בית הקפה היו הסופר והמשורר תאודור פונטאנה, הצייר אדולף פון מנצל, ואיש תנועת הדאדא קורט שוויטרס. המנהיג הקומוניסטי קרל ליבקנכט היה מאורחיו הקבועים ואף נשא בו נאומים פוליטיים, בעוד הסופר אריך קסטנר כתב במקום חלק מספרו אמיל והבלשים ובית הקפה מוזכר בספר באופן בולט.
אף על פי שהיה מוסד בולט בין בתי הקפה הברלינאים, המקום נסגר בשנת 1930. בשנים שלאחר מכן, שכנו במקום בתי קפה בשמות שונים, עד שהמקום הוחרב במלחמת העולם השנייה. בתחילת שנת 2001 נפתח במרכז סוני בכיכר פוטסדאמר קפה יוסטי, לא רחוק מן האתר המקורי.
בתי מרזח.
באזור כיכר פוטסדאם שכנו בתי מרזח רבים, חלקם השתרעו על שטחים גדולים והכילו חדרים ואולמות רבים. בשנת 1904 נפתח בפוטסדאמר שטראסה בית הקפה אלט-באיירן אשר נסגר בשנת 1914, עבר שיפוץ נרחב ונפתח מחדש בשם באיירהוף בשנת 1926.
ברחוב בלוויושטראסה, בין קפה יוסטי לבין מלון אספלנדה עם כניסה מרחוב פוטסדאמר, שכן בית היין ריינגולד שנפתח בשנת 1907. המקום נועד במקור להיות אולם קונצרטים, אולם ייעודו שונה. בבית היין ניתן היה לארח 4,000 אורחים בעת ובעונה אחת, 1,100 מתוכם באולם המרכזי. במקום פעלו 14 אולמות שונים, רבים מהם עוטרו בנושאים מתוך אופרות של וגנר, ואף שמו של המוסד שאול מן האופרה זהב הריין (Das Rheingold), הראשונה בטבעת הניבלונגים.
פוקס-האוס.
ב-8 באוקטובר 1923 נערך שידור הרדיו הראשון בגרמניה, באמצעות משדר רדיו בגלים בינוניים (MW) הראשון בעולם. השידור נערך מבניין פוקס-האוס (Vox-Haus) סמוך לפוטסדאמר שטראסה. הבניין בן חמש הקומות עמד בסמוך לבית המרזח ריינגולד ונבנה כבית משרדים בשנת 8–1907. בשנת 1920 קנתה קבוצת פוקס את הבניין, שיפצה אותו והקימה על גגו שתי אנטנות שידור. אולם המבנה הענק של מלון אספלנדה מנע שידור יעיל מאתר זה ובסוף שנת 1924 הועתק אתר השידור למקום אחר בעיר. בבניין המשיכה לפעול תחנת הרדיו הראשונה של גרמניה, רדיושטונדה ברלין (Radiostunde Berlin), שנוסדה בשנת 1923, שינתה את שמה לפונקשטונדה (Funkstude) בשנת 1924 ועקרה מן המקום בשנת 1931.
הרובע הדיפלומטי.
מה שהיה בעבר רובע המיליונרים, ממערב לכיכר פוטסדאם, הפך בתקופה שבין המלחמות לאתר מועדף על שגרירויות של מדינות זרות רבות. בתחילת שנות ה-30 עבדו והתגוררו באזור דיפלומטים כה רבים עד שזכה לכינוי רובע הדיפלומטים. בשנת 1938 שכנו ברובע 37 מתוך 52 הנציגויות הזרות והשגרירויות בברלין, ו-28 מתוך 29 הקונסוליות.
רמזור.
ב-20 באוקטובר 1920 הוקם בכיכר פוטסדאם אחד הרמזורים הראשונים באירופה הקונטיננטלית, שני רק לרמזור שהוקם בשטפנפלאץ שבהמבורג שנתיים קודם לכן. הרמזור הוקם במטרה לשטר את עומס התנועה האדיר שעבר במקום, ואשר הלך וגדל במהירות. כבר בשנת 1900 עברו מדי יום בכיכר פוטסדאם יותר מ-100,000 איש, למעלה מ-20,000 מכוניות, כרכרות רתומות לסוסים, עגלות נגררות בידי אדם, ואלפי אופניים. בשנות ה-20 של המאה ה-20 עלה מספר המכוניות שעברו במקום ל-60,000 מדי יום. קרוניות נוסעים (tram) שנעו ברחובות הוסיפו לעומס התנועה. החל משנת 1880 עברו בכיכר ארבעה קווי קרוניות נוסעים. בשנת 1897 עברו במקום 13 קווים, כולם נגררו על ידי סוסים. בין השנים 1898–1902 חושמלו הקווים ומספרם בכיכר עלה ל-35 בשנת 1908. בשנות ה-20 עברו במקום 40 קווי קרוניות חשמליות בהן הופעלו כ-600 קרוניות מדי שעה, יומם ולילה. תחילה הופעלו הקווים על ידי מספר חברות ואלה אוחדו תחת חברת שרותי התחבורה של ברלין (Berliner Verkehrsbetriebe) בשנת 1929, המפעילה אותם עד היום.