תוצאות הבחירות הוכרזו ב-26 ביולי 1945, כשלושה שבועות לאחר הבחירות, עקב הצורך לספור את קולות החיילים שהיו עדיין פזורים ברחבי העולם. מעטים ציפו לניצחון הלייבור, וצ'רצ'יל עצמו יצא לייצג את בריטניה בוועידת פוטסדאם, שם שהה בעת שהוכרזה התוצאה. התוצאות היו ניצחון סוחף ללייבור בראשות אטלי, שקיבלו מעט פחות מחמישים אחוז מהקולות, לעומת 36% שקיבלו השמרנים בראשות צ'רצ'יל. שיטת הבחירות בבריטניה העניקה ללייבור 393 מושבים מתוך 640 המושבים בפרלמנט, רוב מכריע שאיפשר ללייבור, לראשונה בתולדותיו, להקים ממשלה מבלי להזדקק לשותפים קואליציוניים.
סיפור ידוע מתייחס לפגישה הטקסית בין אטלי והמלך ג'ורג ה-VI, לאחר ניצחונו בבחירות ב-1945: שניהם (הן אטלי והן המלך) היו ידועים כטיפוסים שתקנים ועצורים (המלך ג'ורג השישי סבל אף מגמגום), ושניהם עמדו שותקים זה לצד זה זמן מה, עד שאטלי העיר את ההערה הבאה: "ניצחתי בבחירות". המלך ענה לו: "אני יודע. שמעתי על כך בחדשות השעה שש".
ראש הממשלה.
בפני ראש הממשלה החדש, המנצח בבחירות, עמדו אתגרים כבירים, הן בתחום הפנים והן בתחום יחסי החוץ. מבחינת יחסי החוץ התנהלה ועידת פוטסדאם בעת שאטלי נכנס לתפקידו. הצדדים בוועידת פוטסדאם נדרשו להכריע בשאלות מהותיות הנוגעות להמשך המלחמה, השתתפות ברית המועצות בלחימה נגד יפן, הסדרי הכיבוש בגרמניה וקווי הגבול העתידיים באירופה. שאלות הנוגעות לעתידן של פולין ושל יוגוסלביה הראו כי לאחר הניצחון על היטלר רחוקים הצדדים מהרמוניה, וכי בשאלות אלו נזרעים זרעיו של עימות קרב ובא.
בריטניה הייתה אימפריה המטופלת בנכסים קולוניאליים, ובהם מאות מיליוני בני אדם נטולי שלטון עצמי, החפצים בהגדרה עצמית ובעצמאות, ואינם חוששים מעימות על מנת לממש את רצונם זה.
בתחום הפנים היה על בריטניה לשקם את ההרס והחורבן שהביאה המלחמה, להבטיח דיור ותעסוקה לחיילים המשוחררים ולשקם את כלכלתה, כשהיא חבה חוב חיצוני אדיר כתוצאה מהמלחמה, במיוחד לארצות הברית. אל מול כל אלו היה הלייבור בראשות אטלי מחויב לתוכנית שאפתנית של דיור, תעסוקה ורפורמה בנושא הביטוח הלאומי, שאמורה הייתה לדרוש משאבים גדולים, שלא עמדו לרשות המדינה עם סיום המלחמה.
אטלי יצר ממשלה הנשענת על מפלגת הלייבור בלבד, ואליה הכניס אישים שכבר הוכיחו את כישוריהם המיניסטריאליים בימי המלחמה, ואשר סבר כי יוכלו לקדם היטב את תוכניותיו. ארנסט בווין מונה לשר החוץ, יו דאלטון לשר האוצר (על אף ההשערה הרווחת כי המינוי יהיה הפוך), סטפורד קריפס מונה ל"נשיא מועצת המסחר", תפקיד כלכלי חשוב, והרברט מוריסון מונה לסגן ראש הממשלה והממונה על תוכנית ההלאמה. אניירין בוואן מונה לשר הבריאות, מתוך הנחה כי יפעל בתקיפות ליישום תוכנית הקמת שירותי הבריאות הלאומיים, ואלן וילקינסון, האישה היחידה בממשלה, מונתה לשרת החינוך.
מדיניות הפנים.
רווחה ובריאות.
ממשלתו של אטלי העמידה את הבסיס למדינת הרווחה הבריטית, שנותרה בעינה גם לאחר נפילת ממשלתו ועליית ממשלות שמרניות שלאחריו, עד לעלייתה של מרגרט תאצ'ר בסוף שנות ה-70. גם כיום ישנם מאפיינים של מדינת הרווחה הבריטית שנוצרה בסוף שנות ה-40, המקובלים כקונצנזוס. כך, לדוגמה, שירותי הבריאות הלאומיים נחשבים כנכס, ושתי המפלגות הגדולות מחויבות לשמירתם. מדינת הרווחה עמדה על שני יסודות - האחד, שירותי רווחה ראויים ומערכת של ביטוח לאומי המלווה את האזרח "מעריסה ועד קבר", והשני, מערכת של שירותי בריאות מולאמים הניתנים לאזרח בחינם.
דו"ח בוורידג' הציג מספר עקרונות אשר יושמו במדיניות הרווחה של אטלי; מערכת של ביטוח לאומי, המתבססת על היקף חובק כל כך שאין אזרח שאינו מבוטח, לרבות שכירים, עצמאים, גמלאים ועקרות בית; תשלום אחיד מצד האזרח, ובתמורה קבלת גמלה אחידה, המבוססת על שיעור מינימלי הנדרש לקיום בכבוד, ומלווה את האזרח במגוון מצבים שבהם אינו יכול להשתכר למחייתו - פציעה, מחלה, זקנה, אבטלה וכדומה. בעקבות חקיקת שורת חוקים עד ל-1949 המערכת החלה לפעול והוקמה על בסיס מערכת הביטוח הלאומי המצומצמת הקודמת, שנוצרה על ידי דייוויד לויד ג'ורג' בשנת 1911.
בתחום הבריאות הופקד אניירין בוואן על תוכנית שאפתנית ליצירת שירותי בריאות שעיקריה היו הלאמת בתי החולים, ניהולם באמצעות ועדות מקומיות, יצירת מרכזי בריאות מקומיים חדשים, פיזור גדול יותר של שירותי הרפואה בפריפריה, איסור מכירת שירותים רפואיים ומימון התוכנית כולה מאוצר המדינה. בוואן נאבק נגד התנגדות של האגודה הרפואית הבריטית, אך בסופו של דבר התקבלה התוכנית והחלה להיות מיושמת ב-5 ביולי 1948, עת הולאמו 2,688 בתי חולים בבריטניה ועברו לשליטת משרד הבריאות.
הלאמה.
ממשלתו של אטלי הייתה מחויבת להלאמה נרחבת של תעשיות המפתח, וזאת מכמה סיבות. ראשית, תוכנית הרווחה והבריאות השאפתנית שאותה יישמה הניחה כהנחת בסיס קיומה של תעסוקה מלאה, אידיאל שניתן להשגה קלה יותר במשק מתוכנן, שבו מולאמות תעשיות המפתח. מבחינה אידאולוגית הייתה הממשלה מחויבת למשק מעורב, שבו המדינה יוזמת ומתערבת, בנוסח משנתו של ג'ון מיינרד קיינס. אישים כבווין ובוואן, שהגיעו מרקע של איגודי עובדים, מאבקי עבודה ושביתות, ראו בהלאמה דרך להשיג שוויון חברתי, שליטה טובה יותר בכלכלה ויחסי עבודה תקינים, המקרינים גם על המגזר הפרטי של המשק.
ההלאמה לא בוצעה באמצעות הפקעת הרכוש המולאם. בעליו של הרכוש פוצו באיגרות חוב ממשלתיות נושאות ריבית.
ההלאמה התבצעה בשלבים, שנה אחר שנה, החל ב-1946, הולאמו גופים ותעשיות שונים. ראשית הולאמו בנק אנגליה והתעופה האזרחית, לאחריהם תעשיות הפחם, הרכבות, התעלות ושירותי הטלפון והרדיו, ולאחר מכן שירותי החשמל והגז. ההלאמה הגיעה לשיאה בשנת 1951, עם הלאמת תעשיות הפלדה. הנהלת המפעלים המולאמים נמסרה לתאגיד ציבורי או לרשות ציבורית שמטרתם הייתה ניהול רווחי וכלכלי של העסק המולאם. בשנת 1951 היו עשרים אחוז מהמשק הבריטי בבעלות ציבורית. במסגרת זו נוצרו גם רשויות חדשות כרשות הגנים הלאומית, ומערכת התכנון והבנייה.
הכלכלה.
מהיום הראשון לכהונתה עמדה ממשלת אטלי בפני בעיות כלכליות חמורות. מאמץ המלחמה הותיר את בריטניה מרוששת ועלה בכרבע מעושרה הלאומי. השקעותיה בחו"ל מומשו על מנת לשלם את הוצאות המלחמה. המעבר לכלכלת שלום ושמירת המחויבות הצבאית האסטרטגית ברחבי העולם, הן בשטחי הכיבוש באירופה, הן המשך המלחמה במזרח הרחוק, והן שמירתה של האימפריה הקולוניאלית ופירוקה באופן מבוקר - היו כרוכים בהוצאות כבדות ביותר. מאזן התשלומים ומאזן הסחר של בריטניה היו בגרעון משמעותי.
שרי האוצר בממשלת אטלי, יו דאלטון וסטאפורד קריפס, המשיכו את מדיניות הקיצוב והצנע של ימי המלחמה למשך תקופה ארוכה לאחריה. המטרה הייתה הפחתת הצריכה, הפחתת הייבוא והגדלת הייצוא על מנת לייצב את הלירה שטרלינג ולבסס את מאזן התשלומים כדי להוציא את המדינה מהמשבר. הדגש היה על הגברת הייצור התעשייתי, במיוחד בתעשיות המולאמות, והפנייתו לייצוא.
סיומה של תוכנית החכר והשאל האמריקאית באוגוסט 1945 תרם גם הוא למשבר הכלכלי. ההתמודדות עם המשבר חייבה קבלת הלוואה גדולה מארצות הברית, שעל תנאיה נשא ונתן ג'ון מיינרד קיינס בדצמבר 1945. ארצות הברית התנתה את מתן ההלוואה בתנאים, שאחד מהם היה הפיכת הלירה שטרלינג לניתנת להמרה לדולר באופן מלא. כאשר יושם התנאי, ביולי 1947, גרם הדבר למשבר נוסף, וההמרה הופסקה לאחר חמישה שבועות בלבד. תנאים נוספים היו שיעור ריבית גבוה והסכמת בריטניה להיכלל בהסכם ברטון-וודס. עם כל זאת, ההלוואה והסיוע שהתקבל במסגרת תוכנית מרשל, הביאו לשיפור במצבה הכספי של בריטניה. ב-1949 נקט שר האוצר קריפס בצעד דרמטי ופיחת את הלירה אל מול הדולר מ-4.03 דולר ללירה, ל-2.81 דולר ללירה.
על אף כל אלו, עמדה ממשלתו של אטלי במטרתה להשיג תעסוקה מלאה. הממשלה שמרה על מנגנוני השליטה בכלכלה שנוצרו בעת המלחמה, לרבות השליטה בהקצבת חומרי גלם וכוח אדם, ובמשך כל שנות כהונתה לא עלתה האבטלה על שיעור של למעלה מ-500,000 מובטלים, כ-3% מכוח העבודה במשק הבריטי. למעשה, הבעיה שעמה היה צריך להתמודד הייתה מחסור בכוח אדם.
בנושא הדיור לא עמדה הממשלה ביעדיה. נושא זה הוטל על בוואן, שהיה שקוע רובו ככולו בבעיות הלאמת בתי החולים ויצירת שירותי הבריאות, ולא הצליח להתמודד גם עם נושא מורכב זה. על אף ההבטחה מימי הבחירות כי מדי שנה תבנה הממשלה 300,000 בתים, נבנו בפועל 55,600 ב-1946, 139,600 ב-1947 ו-227,600 ב-1948. שיעור זה היה נמוך מהדרוש ומהציפיות. הנזק שנגרם מההפצצות במלחמה ומשכנות העוני מלפני המלחמה היו קשים מאוד לשיקום. לכך תרם המחסור בחומרי בנייה ובכוח האדם שיצרה המלחמה עקב השיעור הגדול של המגויסים שטרם שוחררו.
דמוקרטיזציה ויחסי עבודה.
ממשלתו של אטלי הייתה מחויבת לשוויון מעמדי ולדמוקרטיזציה. בממשלה ישבו ותיקי איגודים מקצועיים כבווין, בוואן ועמנואל שינוול, ששאפו לביסוס יחסי עבודה תקינים ולשוויון בחברה הבריטית המעמדית.
אחד ממעשיה החשובים של ממשלת אטלי היה ביטול חוק יישוב סכסוכי העבודה (Trade Disputes and Trade Union Act 1927), שנחקק לאחר השביתה הכללית ב-1926, הגביל את פעולות האיגודים המקצועיים, אסר על שביתות הזדהות ועצרות המונים ואסר על האיגודים של עובדי המדינה מלהצטרף לאיגוד העובדים הכללי, ה-TUC.