בשנות החמישים מונה לתפקיד סגן ראש עיריית ירושלים מטעם אגודת ישראל. לאחר קדנציה אחת פרש מן העירייה, אולם המשיך בפעילות משפטית וציבורית נרחבת. בין השאר ייצג את עצורי הפגנות החרדים השונות, בעיקר הפגנות על רקע חילולי שבת.
בוקסבוים שהיה מקורב לחסידי ברסלב בירושלים מימן את הקמת בית הכנסת "ברסלב – אוהל אסתר" (שנקרא ע"ש אמו של בוקסבוים) בשכונת שערי חסד.
נפטר ב-1959 ונטמן בהר המנוחות.
בשנת 1989 קראה עיריית ירושלים רחוב על שמו.
משפחתו וחייו האישיים.
בשנת 1927 התחתן עם רבקה אמדורסקי. לרבקה ומרדכי בוקסבוים שלוש בנות ובן. בתו רות הייתה נשואה לשופט מנחם אלון עד למותו ב-2013 ולהם חמישה ילדים. בנו הוא הרב יוסף בוקסבוים, חוקר ועורך, מייסד וראש מכון ירושלים וכן הבנות מלכה, אתי וציפורה, הנשואה למרדכי אנסבכר, המנהל הראשון של מוזיאון יד ושם.
בוקסבוים בנה בגבול שכונת רחביה-שערי חסד בירושלים בית רב-מידות שתוכנן על ידי האדריכל והצייר ליאופולד קרקאור, ובו התגורר. בסוף שנות הארבעים, כאשר הגיע לישראל הרב דב בריש ווידנפלד, שיכנו בוקסבוים באחד מאגפי הבית. במשך השנים התגוררו בבניין גם משפחות שלושת ילדיו ובהן משפחתו של בנו יוסף ומשפחת אלון.
על מה אני מדבר כשאני מדבר על ריצה
על מה אני מדבר כשאני מדבר על ריצה (ביפנית: 走ることについて語るときに僕の語ること) הוא שמו של ספר זיכרונות מאת הסופר היפני הרוקי מורקמי. הספר נכתב ביפנית ותורגם לעברית בידי עינת קופר.
בספר מתאר מורקמי את זיכרונותיו וחוויותיו כסופר מקצועי וכאצן חובב למרחקים ארוכים. הוא החל לכתוב בשנות השבעים המאוחרות ולרוץ ב-1982. מאז שהתחיל לרוץ הספיק להשתתף ביותר מעשרים ריצות מרתון, ריצת אולטרה מרתון (מאה קילומטרים) אחת ובמספר תחרויות טריאתלון.
הספר מורכב מתשעה פרקים שנכתבו בגוף ראשון וכיומן המתאר בסדר כרונולוגי תקופות בחייו, כשעיקר הספר מוקדש לתקופה של אמצע העשור הראשון של המאה העשרים ואחת, פרק אחד מוקדש לריצת האולטרה מרתון בה לקח חלק ב-1996 באי הוקאידו שבצפון יפן ושאר התקופות משורבבות בין לבין.
לאורך כל הספר דן מורקמי בהשפעת הריצה על כתיבתו ומתייחס לריצה כגורם המשפיע על כלל התחומים בחייו, בין היתר הוא מספר כיצד חדל לעשן כשהתחיל לרוץ.
שם הספר לקוח משמו של קובץ סיפורים קצרים מאת ריימונד קארבר, שפורסם בשם "על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על אהבה".
גינאה המשוונית במשחקים האולימפיים
גינאה המשוונית משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). הישגיהם של הספורטאים מגינאה המשוונית היו נמוכים למדי, ועד כה, איש מהם לא זכה במדליה אולימפית. למעשה, הספורטאי המזוהה ביותר עם המשלחת של גינאה המשוונית, השחיין אריק מוסמבאני, מוכר דווקא בשל הישגיו הנמוכים. מוסמבאני התחרה במשחה ל-100 מטר חופשי באולימפיאדת סידני (2000), ומשך את תשומת הלב העולמית לאחר שסיים בתוצאה 1:52.72 דקות, זמן איטי כמעט פי שניים וחצי משיא העולם.
גינאה המשוונית מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
שמן קיק
גבון במשחקים האולימפיים
גבון השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מינכן (1972). היא נעדרה משתי האולימפיאדות הבאות. את אולימפיאדת מונטריאול (1976) החרימה, כמרבית מדינות אפריקה, במחאה על סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד בעקבות משחק שקיימה נבחרת הרוגבי שלה עם נבחרת דרום אפריקה. ב-1980 השתתפה בחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן. מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) משתתפת גבון במשחקים ברציפות. היא מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
לאורך השנים רשמו הספורטאים הגבונים הישגים נמוכים יחסית, שהטוב שבהם היה המקום ה-13 אליו הגיעה אודט מיסטול בהדיפת כדור ברזל באולימפיאדת לוס אנג'לס. באולימפיאדת לונדון (2012) זכה לראשונה ספורטאי גבוני במדליה אולימפית, לוחם הטאקוונדו אנתוני אובאמה, שזכה במדליית כסף.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
עולם אחר
עולם אחר (באנגלית: A Different World) היא קומדיית מצבים אמריקאית ששודרה ברשת NBC בין השנים 1987–1993, ספין אוף של הסיטקום משפחת קוסבי. הסדרה מתרחשת בקולג' הפיקטיבי הילמן, קולג' שבו רוב התלמידים אפרו-אמריקאים.
עלילה.
העונה ראשונה עוסקת בעיקר בדניס הקסטבל, בחייה החברתיים והאקדמיים, הצלחותיה וכשלונותיה בלימודים ובחברה. בקיץ 1988, לאחר העונה הראשונה, הודיעה השחקנית הראשית בסדרה, ליסה בונה, שהיא ובעלה לני קרביץ מצפים לתינוק. יוצרי הסדרה הרגישו כי הצופים לא יקבלו את דמותה של דניס בהריון כיוון שדניס נחשבה לסוג של "ילדה טובה". בעקבות כך, בתוך הסדרה, מחליטה דמותה של דניס לעזוב את הילמן. לאחר עזיבתה של דניס עוסקת הסדרה בשאר הדמויות הראשיות בסדרה חבריה וחברותיה של דניס ובפרט דוויין, וויטלי, ג'ליסה מאגי ואחרים.
רייטינג.
"עולם אחר" שודרה מיד לאחר הסדרה משפחת קוסבי, בימי חמישי, מה שהעלה את הרייטינג של הסדרה.
סיעה פנים מפלגתית
יובל נריה
יובל נריה (נולד ב-9 ביולי 1952 בישראל) הוא מנהל התוכנית לטראומה נפשית ולהפרעת דחק פוסט-טראומטית בבית החולים הפסיכיאטרי של ניו יורק ואוניברסיטת קולומביה, שם הוא מכהן כפרופסור לפסיכולוגיה קלינית במחלקה לפסיכיאטריה. זכה לעיטור הגבורה על פועלו במלחמת יום הכיפורים.
חיים פרטיים.
יובל נריה נולד לצפורה לבית גרליץ וליעקב נריה, יוצאי חטיבת הראל של הפלמ"ח, וגדל בחולון.
היה נשוי ליולי תמיר ובהמשך נישא למריאנה. הוא אב לשלושה ילדים.
שירות צבאי במלחמת יום הכיפורים ולאחריו.
התגייס לצה"ל בנובמבר 1970 ושירת בחיל השריון. במהלך מלחמת יום הכיפורים השתתף כסגן מפקד פלוגת טנקים בגדוד 9 של חטיבה 14 שתפס את הגזרה הצפונית של תעלת סואץ והוכחד בימי הקרבות הראשונים. לאחר מכן הצטרף לגדוד אחר והיה חלק מ"טנק הקצינים", ובהמשך מונה למפקד פלוגה מאולתרת בגדוד 79. נריה נלחם במספר קרבות קשים, בהם בקנטרה ובחווה הסינית, ונפגע בעת הלחימה. על לחימתו הוענק לו עיטור הגבורה, האות הגבוה ביותר הניתן בצה"ל.
בשנת 1989 יצא לאור בהוצאת זמורה-ביתן ספרו "אש", המביא את סיפורו של קצין שריון צעיר ותיאור עלילותיו בגזרת תעלת סואץ במלחמת יום הכיפורים.
בשנת 2002 פורסמה כתבה ובה הביע אל"ם (מיל') רמי מתן ביקורת על התנהלותו של נריה במהלך מלחמת יום הכיפורים ועל יחסו הפומבי לעיטור שקיבל מצה"ל.
בשירות מילואים פיקד על גדוד 708 בעוצבת עשת במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
נריה נמנה עם מקימי ארגון השמאל "שלום עכשיו" וחותמי מכתב הקצינים ב-1978. ב-1992 הוצב במקום ה-108 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת השלוש עשרה.
עיסוק בפוסט-טראומה.
הוא סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1977, תואר שני ב-1982 ודוקטורט בפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה בשנת 1994. לימד עד שנת 1999 באוניברסיטת תל אביב. באותה שנה החל ללמד באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בין מחקריו הבולטים, היה המחקר על שבויי צה"ל שפרסם ב-1995 יחד עם פרופסור זהבה סולומון, ובו הראו כי נפילה בשבי כרוכה בטראומה, שתוצאותיה מחייבות טיפול מקצועי ייחודי לפדויי השבי, זאת בניגוד לעמדת משרד הביטחון.
ריימונד וויל
כתובת תאודוטוס
זבס
צאוס
צבי לוז
צבי לוּז (10 בינואר 1930 – 1 בנובמבר 2020) היה סופר וחוקר ספרות ישראלי, פרופסור באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה.
לוז נולד בדגניה ב', בנם של שניים ממייסדי הקבוצה, רחל וקדיש לוז (לוּזִ'ינְסקי), איש מפא"י ויו"ר הכנסת. גדל והתחנך במוסדות החינוך הקיבוציים של עמק הירדן בתיכון בית ירח.
במלחמת העצמאות נלחם כקצין בחטיבת גולני. לאחר המלחמה עבד בחקלאות בדגניה ב', ואחר כך היה מחלוצי ההתיישבות בערבה בהיאחזות יטבתה. למד ספרות עברית ומדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן. אחר-כך שימש כמורה בבית הספר המשותף בבית ירח. בשנת 1968 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת בר-אילן, ואחר-כך לימד בה ספרות עברית עד ליציאתו לגמלאות בשנת 1998. בנוסף לעבודתו באוניברסיטת בר-אילן לימד ספרות עברית במכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן.
בשנת 1965 ראה אור ספרו הראשון, "מקום שהנחלים הולכים", שזיכה אותו בפרס קוגל לספרות יפה. מאז הוציא עוד ספרים רבים.
בשנת 2011 זכה בפרס רמת גן לספרות על מפעל חיים.
ללוז שלושה אחים: אסתר דינר, אהוד לוז, פרופסור אמריטוס בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטת חיפה, וחנה ברקן.
היה נשוי לאהובה עד פטירתה בשנת 2010, ואב לשני בנים ושלוש בנות (בהם הסופרת תהילה לוז גלמן, אשתו של אלי גלמן המנכ"ל לשעבר של חברת אמדוקס). בתו שירה נשואה לפרופסור יואב צ'פמן, מנהל מחלקה נוירולוגית במרכז רפואי שיבא.
נפטר ב-1 בנובמבר 2020 ונקבר בקיבוצו.
סמוך לפטירתו הוגש לו ספר מאמרי-מחקר המוקדש לו:
זיוה שמיר, אבידב ליפסקר (עורכים), ארצות הצבי: מחקרים על נוף ואדם בספרות העברית מוגשים לצבי לוז, ירושלים: כרמל, תשפ"ב.
זווס
אהוד לוז
אהוד לוּז (נולד ב-2 בספטמבר 1936 בדגניה ב) הוא פרופסור אמריטוס בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטת חיפה ובסמינר אורנים. מחקריו עוסקים בהגות היהודית בעת החדשה, בהגות ציונות ובשאלות של זהות הזהות יהודית ולאומית.
ביוגרפיה.