לאחר שזואי מבינה שצ'ייס מאוהב בה, היא חוזרת ל-PCA. מתברר שצ'ייס עזב את PCA ללונדון, על מנת להיות איתה. כעת זואי וצ'ייס התחלפו במקומותיהם: זואי ב-PCA, וצ'ייס באנגליה. בחדר ממלא את מקומו נער בלונדיני בשם ג'יימס. בהתחלה הוא לא מסתדר היטב עם מייקל ולוגן, אך עם הזמן הוא מתגלה כנער מצחיק וחמוד. הוא וזואי מתאהבים זה בזה, ותוך זמן קצר נעשים לזוג. מארק נפרד מקווין וכשלוגן מנחם אותה הם מתנשקים והופכים לזוג אבל שומרים על כך בסוד. כוכב הכדורגל וינס בלייק חוזר לPCA והוא ולולה מתאהבים והופכים לזוג. בפרקי הסיום, ג'יימס נותן לזואי במתנה שרשרת ואומר לה שהוא אוהב אותה, אבל זואי לא מרגישה אותו הדבר ומרגישה שמשהו חסר לה. הנשף מתקרב וקווין ולוגן בוחרים אחד לשנייה בני זוג, אבל בסוף מתוודים על אהבתם בפני כל בית הספר. צ'ייס מפתיע את זואי ומגיע לPCA והם הופכים לזוג. כולם מתרגשים לפגוש את צ'ייס, וזואי מזמינה אותו לטוס איתה להוואי.
בסרטון שיצא בשנת 2015 לערוץ היוטיוב של יוצר הסדרה, דן שניידר, נראה צ'ייס מציע נישואים למישהי במסעדת "Fooders" (המסעדה מהסדרה "השייקריות"), מייקל מציץ מהחלון ואז נכנס. הוא מזכיר לצ'ייס את קפסולת הזמן שבה נמצאת קלטת שזואי הקליטה ומדברת גם על צ'ייס, ומראה לו את הקלטת. צ'ייס תוהה האם מותר לו לפתוח את הקלטת ומייקל מזכיר שעברו עשר שנים ושמותר לו לראות אותה. צ'ייס שואל אם למישהו במסעדה יש נגן דיסקים, ומאחר שאין לאף אחד מייקל אומר לו את תוכן הקלטת מאחר שראה אותה. בקלטת נמצא המידע שצ'ייס חיכה כל כך הרבה שנים- מה זואי חושבת עליו? מייקל אומר שזואי אמרה שצ'ייס הוא האדם המיוחד ביותר שהיא מכירה, ושהיא יודעת שהוא אוהב אותה. צ'ייס לוקח את הטבעת שאיתה הציע נישואין לחברתו, ויוצא מהמסעדה לחפש את זואי.
ניר חפץ
ניר חפץ (נולד ב-2 ביוני 1965) הוא עורך, עיתונאי, יועץ תקשורת ועורך דין ישראלי. חפץ מילא שורת תפקידים בקבוצת התקשורת "ידיעות אחרונות", וכן תפקידי דוברות והסברה עבור בנימין נתניהו ומפלגת הליכוד. במסגרת חקירת "תיק 4000" חתם על הסכם עד מדינה.
ביוגרפיה.
חפץ נולד בחיפה, עבר עם משפחתו בגיל 16 להרצליה ושירת בצה"ל בחיל המודיעין ממנו השתחרר בדרגת רב-סרן. ב-16 במרץ 2018, כשבועיים לאחר שחתם על הסכם עד מדינה בפרשת בזק-אלוביץ', פרסם ערוץ 10 תחקיר המבוסס בחלקו על חשיפתו של העיתונאי בן כספית, המתאר את סיפור מותו של , צוער שהשתתף באותו קורס קצינים של חפץ. בספטמבר 1984 יצאו השניים לתרגיל ניווט לילי זוגי באזור ערד-תל-שוקת. לאחר שהשניים נרדמו, נדרס ילין על ידי רכבת משא שריסקה את גופו. על פי התחקיר, בשנת 1987 הגיעה למצ"ח שמועה לפיה הצוער מת מפליטת כדור במהלך מסע הניווט, וחפץ כדי להסתיר את הדבר, הציב את גופתו לרוחב פסי הרכבת. חפץ נחקר ונמצא חף מפשע.
קריירה.
את הקריירה העיתונאית החל בשנות התשעים ככתב ברשת המקומונים "ידיעות תקשורת" מקבוצת "ידיעות אחרונות", וככתב שטח במהדורת החדשות המקומית של הטלוויזיה בכבלים באזור השרון. היה עורך המקומונים "מה בפתח" החל מיוני 1996, "על השרון" ועיתון "תל אביב" החל מנובמבר 1997. בשנת 2000 מונה לעורך הראשי של כל רשת מקומוני "ידיעות תקשורת". באוגוסט 2001 החליט ראש הממשלה, אריאל שרון, למנות את חפץ כמנכ"ל רשות השידור. אך מליאת רשות השידור וועדה בראשות השופט בדימוס יצחק רביבי, פסלה את המינוי משום שלחפץ לא היה די ניסיון בניהול גוף תקשורתי גדול באותה עת.
בשנת 2003 מונה, במקביל לתפקידו כעורך הראשי של רשת המקומונים "ידיעות תקשורת", גם לעורך אחראי על מדור הספורט ב"ידיעות אחרונות", וב-2006 התמנה לעורך המוסף "7 ימים". בתקופת כהונתו זו פורסמו במוסף תחקירים עיתונאיים רבים כגון פרשיות הכספים של שר האוצר אברהם הירשזון בעמותת "מצעד החיים", חשיפת התיאום בין הבנקים הגדולים בפרשת העלאות תעריפי העמלות, עסקי האורניום החשאיים של ארקדי גאידמק בקזחסטן, אי הסדרים בפריימריז על ראשות מפלגת העבודה בין עמי אילון לאהוד ברק, המחדלים בבנק ישראל בתקופת סטנלי פישר, ניסויים בקופים בתנאים קשים במכון ויצמן ועוד.
בשנת 2005 פרסם יחד עם העיתונאי גדי בלום את הספר "הרועה - סיפור חייו של אריאל שרון", ובשנת 2008 פרסמו את הספר "ישראל לאן - 18 שיחות עם האישים שמעצבים את פני המדינה".
ביוני 2009 עזב חפץ את "ידיעות אחרונות" ומונה לראש מערך ההסברה הלאומי במשרד ראש הממשלה, תפקיד אותו מילא עד דצמבר 2010.
במרץ 2011 החל לשמש כיועץ מיוחד לנוחי דנקנר. באוגוסט 2011 מונה על ידי דנקנר לעורך הראשי של העיתון "מעריב", תפקיד אותו מילא עד לרכישת העיתון בידי שלמה בן צבי בנובמבר 2012. לאחר העברת הבעלות על העיתון, פורסמו מספר תחקירים ועדויות של עיתונאים ב"מעריב" בתקופה זו, שבהם עלו טענות על התערבות של חפץ בתכני העיתון לטובת האינטרסים העסקיים של דנקנר.
בין השנים 2014–2017 שימש כדובר ויועץ תקשורת של שרה ובנימין נתניהו. במהלך הבחירות לכנסת ה-20 שימש כמנהל מטה ההסברה של הליכוד.
ב-6 ביולי 2016 פורסם באתר TheMarker כי חפץ יזם הקמת ערוץ טלוויזיה ועירב ביוזמה את ארנון מילצ'ן ורופרט מרדוק. ב-18 בפברואר 2018 פורסמה הקלטה של חפץ, בה הוא תוהה כיצד הגיע המידע לעיתון ומסביר לבן שיחו שמילצ'ן ומרדוק נסוגו מהיוזמה עקב הפרסום.
ב-6 ביוני 2017 הודיעה קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים, כי שכרה את שירותיו של חפץ בייעוץ אסטרטגי לקבוצה. כחלק מכך תפקידו של חפץ יהיה לגייס חסויות ופרסומות לקבוצה.
חפץ הוא יועץ בתשלום של ארבעה ארגונים וחברות מתחום הבריאות: חברת אסותא מרכזים רפואיים, איגוד חברות תיירות "המרפא", חברת "שראל" וחברת "צמל".
באוגוסט 2021 הוסמך כעורך דין והחל לעבוד במקצוע זה.
חשדות לפלילים.
ב-18 בפברואר 2018 נעצר על ידי משטרת ישראל ונחקר במסגרת חקירת פרשת בזק-אלוביץ' (הידועה כתיק 4000) בחשד לנטילת שוחד. ב-5 במרץ, לאחר כשבועיים במעצר, חתם חפץ על הסכם עד מדינה בתיק זה. במסגרת ההסכם התחייב חפץ להימנע לצמיתות מעיסוק בתפקיד ציבורי. בנוסף לעדותו, הוא סיפק דיסק און קי וטלפונים סלולריים עם מידע. בדצמבר 2021 העיד במסגרת משפט נתניהו.
כמו כן נחשד חפץ, במסגרת תיק 1270, כי בשנת 2015 היה שותף לניסיון למנות את השופטת הילה גרסטל למשרת היועץ המשפטי לממשלה, בתמורה לסגירת תיק פרשת המעונות.
תביעות דיבה.
בנובמבר 2019 הגיש חפץ תביעות לשון הרע בסך חצי מיליון ש"ח נגד שר המשפטים, אמיר אוחנה, והפרשן יעקב ברדוגו, בטענה שהשניים פרסמו מידע מחקירתו של חפץ שעליו הוצא צו איסור פרסום, ובכך פגעו בפרטיותו. הגיש תביעות דיבה גם נגד יאיר נתניהו, יצחק מגן וגלית דיסטל-אטבריאן.
תביעתו נגד השר אוחנה נדחתה על הסף בנימוק שדברי השר חוסים תחת חסינות, אך השופטת מתחה ביקורת על אוחנה על שהפר צו איסור פרסום.
חיים אישיים.
חפץ בעל תואר ראשון במשפטים ותואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב. גרוש ואב לשניים. מתגורר ברעננה.
אברהם רונאי
אברהם רונאי (בהונגרית: Rónai András, 14 בספטמבר 1932 – 28 באפריל 2005) היה שחקן תיאטרון "הבימה" ושחקן קולנוע ישראלי.
קורות חייו.
הוא נולד בשם אנדראש רונאי (András Rónai) בבודפשט שבהונגריה. בגיל 9 התקבל לתיאטרון הילדים של הדוד לאקנר של הסופר התסריטאי והבמאי ארתור לאקנר ומגיל 10 החל להופיע שם בתפקידים ראשיים. התיאטרון נסגר בעקבות פלישת גרמניה להונגריה במרץ 1944 ורונאי הוסתר מן הנאצים על ידי הונגרים-נוצרים.
שימש כקשר בין קבוצות אנשי בית"ר במחתרת.
מאוחר יותר ניצל בזכות פועלו של האיטלקי ג'ורג'ו פרלסקה (שהתחזה למיופה הכוח הספרדי בבודפשט).
התיאטרון נפתח שוב ב-1945, לאחר שחרור הונגריה בידי הצבא האדום ורונאי שב להופיע בו. שם גם קיבל הכשרה דרמטית. בשנת 1946 נמנה עם השחקנים הראשיים בסרט הקולנוע המצליח "אי שם באירופה" (Valahol Európában) בבימויו של גזה רדבאני (Géza Radványi). הוא הופיע בעוד כמה סרטים, כשהבולט ביניהם היה "הדרך לחופש", ובמקביל המשיך להופיע גם בתיאטרון ובאופרטה.
ב-1949 עלה ארצה והתקבל לכפר החורש. כשהתגייס לצה"ל שירת בלהקת הכרמל ובהמשך שימש כקצין תרבות בקצין העיר תל אביב.
לאחר שחרורו שיחק בתיאטרון הקאמרי במשך שנה. ב-1951 עבר לתיאטרון "האוהל" שם שיחק במשך עשר שנים. ב-1961 עבר לתיאטרון הבימה שם שיחק עד שנת 1994. בשנתיים האחרונות לפני יציאתו לגמלאות, בשנת 1996, שיחק בתיאטרון חיפה. במהלך הקריירה שלו תיאטרון הופיע בעיקר בהצגות: "הכתובה", "סאלח שבתי", "פילומנה", "בית ספר לנשים", "אלדורדו", "ריצ'רד השלישי", "נשי וינדזור העליזות", "מעגל הגיר הקווקזי", "המלך מתיא הראשון", "אמא קוראז'", "גם הוא באצילים", "טרוילוס וקרסידה", "אדם הוא אדם", "דונה גרציה", "שוויק במלחמת העולם השנייה", "דרך הטבק", "רומולוס הגדול", "מארה סאד", "החתול והכנרית", "מתחת לגשר", "לעולם לא מאוחר", "האידיוטית", "עסק משפחתי", "חנות בפינת הרחוב", "בקץ הימים" (1972), "הבית" (1972).
תפקידו האחרון בתיאטרון היה בהצגה "12 המושבעים".
רונאי גם תרגם מספר מחזות והופיע בהצגות בהונגרית. במלחמת יום הכיפורים התנדב לצה"ל וצורף לצוות בידור מתנייע בו היו גם ריקי גל, מני בגר ויוני נמרי.