התאגיד הכימי 'טנסי איסטמן' נשכר לנהל את Y-12. עובדים גויסו באזור נוקסוויל. העובדים המגויסים האופייניים היו דווקא נשים צעירות, בוגרות בית ספר תיכון מקומי. ההדרכה נערכה בתחילה באוניברסיטת טנסי, והתנסות מודרכת נערכה מאפריל עד ספטמבר 1943 בברקלי. ההכשרה בברקלי נעשתה על הקלוטרון XA ועל מודל מוקטן של מסלול המרוץ אלפא, אך כשקלוטרון XAX היה מוכן לפעולה, הפעילות כולה עברה לאוק רידג'. כשכל מסלולי אלפא 2 נכנסו גם הם לפעולה, נדרשו כ-2,500 מפעילים. באמצע 1944 הועסקו על ידי טנסי איסטמן במפעלי ההעשרה האלקטרומגנטיים כ-10,000 עובדים, ובאמצע 1945 קפץ מספרם ל-25,000. מסיבות ביטחוניות לא סופר כלל לעובדות מה מטרת הציוד שהן לומדות להפעיל.
הקלוטרון הופעל תחילה בידי מדענים מברקלי, כדי שיפתרו במקום בעיות ברגע שהן מתעוררות, וישיגו בכך שיעור תפוקה סביר. לאחר מכן הועברה ההפעלה לעובדות שגייסו טנסי איסטמן שעברו הכשרה. ניקולס השווה את נתוני התפוקה, ואמר ללורנס שהמפעילות הצעירות "הנבערות" הפיקו יותר מהדוקטורים המכובדים שלו. הם הסכימו לקיים תחרות ייצור, ולורנס הפסיד, דבר שנתן דחיפה מורלית למנהלי טנסי איסטמן לעובדותיו. הנשים הצעירות "הוכשרו כחיילים לא לשאול שאלות", ואילו "המדענים לא יכלו להימנע מחקירה ממושכת של כל תקלה זניחה, כמו אפילו תנודות קלות של חוגות".
במשך זמן מה סבלו הקלוטרונים משורה של קלקולים ותקלות בציוד, שהחריפו בשל המחסור בחלקי חילוף. התקווה שמסלולי אלפא 2 יהיו אמינים יותר דעכו במהרה, מכיוון שהם הושבתו כתוצאה מכשלים מבודדים. בעיות אלה נפתרו בהדרגה. משלוחים ראשונים של אורניום מועשר הועברו למעבדות לוס אלמוס, שהיו חלק מפרויקט מנהטן, במרץ 1944. הם יוצרו במסלולי אלפא, והגיעו לרמה של 13 עד 15 אחוז אורניום-235. הם אמנם לא יכלו לשמש בפצצה, אך ברמת העשרה כזאת הם נדרשו בדחיפות לניסויים באורניום מועשר. המשלוח האחרון של מוצר ממסלולי אלפא בוצע ב-11 במאי 1944. ב-7 ביוני 1944 העביר מפעל Y-12 משלוח ראשון של אורניום שיוצר במסלולי בטא, וכבר היה בדרגה גבוהה המתאימה לפצצה אטומית, מועשר לרמה של 89% אורניום-235.
הבעיה העיקרית הייתה אובדן של חלקים מחומר המקור ומהמוצר הסופי. רק חלק אחד מתוך 5,825 חלקים של חומר המקור הפך למוצר מוגמר. כ-90 אחוז התפזרו על בקבוקי ההזנה או על מכלי הוואקום. הבעיה הייתה חריפה במיוחד כשהוזן חומר מקור שהגיע כבר מועשר מקלוטרונים של מסלולי בטא. נעשו מאמצים כבירים לשחזר את חומר המקור, ולמרות הכול 17.4 אחוז ממוצרי אלפא ו-5.4 אחוז ממוצרי בטא אבדו. פרנק ספדינג ממעבדת איימס של פרויקט מנהטן ופיליפ בקסטר ממשלחת המדענים הבריטית נשלחו לייעץ על שיפורים בשיטות לשחזור אורניום. בנוסף, מותו של עובד שנחשף לפוסגן, הוביל גם לחיפוש תהליכי ייצור בטוחים יותר.
בפברואר 1945 החל להגיע למפעל Y-12 חומר מעט מועשר, עם 1.4 אחוז אורניום-235 ממפעל הדיפוזיה התרמית S-50. משלוחים אלו מ-S-50 הופסקו באפריל, ובמקום זאת, הועברו ממפעל S-50 למפעל הדיפוזיה הגזית K-25. במרץ 1945 החל Y-12 לקבל חומר המועשר ל-5 אחוז מ-K-25. תפוקתם של מפעלים אלו הייתה בצורת אורניום הקספלואורידי (UF6). חומר זה הומר לאורניום טריאוקסידי, שלאחר מכן נכנס לתהליך ההמרה הרגיל לאורניום טטרכלורידי. ב-5 באוגוסט 1945 החל מפעל K-25 לייצר אורניום המועשר ל-23 אחוז, שניתן היה להזינו ישירות למסלולי בטא במפעל Y-12. בספטמבר 1945 ייצרו הקלוטרונים 88 ק"ג של אורניום עם ממוצע העשרה של 84.5 אחוז. מסלולי בטא ייצרו עד סוף השנה 953 ק"ג אורניום שהועשר ל-95 אחוז. האורניום המועשר מהקלוטרונים של מפעל Y-12 היה עיקר החומר הבקיע של הפצצה הגרעינית "ילד קטן" שהוטלה על הירושימה ב-6 באוגוסט 1945.
עם תום המלחמה הוחלט לעצור את עבודתם של מסלולי אלפא החל מ-4 בספטמבר 1945, ופעילותם הופסקה כליל ב-22 בספטמבר. שני מסלולי הבטא האחרונים נכנסו לפעילות מלאה בנובמבר ובדצמבר 1945, ועיבדו אורניום שהועשר ב-K-25 ובמפעל הדיפוזיה הגזית החדש K-27. עד מאי 1946 העלו מחקרים כי מפעלי הדיפוזיה הגזית יוכלו להעשיר את האורניום באופן מלא בעצמם, בלי צורך בהעשרה מקדימה או אחרת במפעלי העשרה אחרים, ומבלי ליצור בטעות מסה קריטית מסוכנת. לאחר שניסוי הוכיח שכך אומנם המצב, הורה גרובס בדצמבר 1946 על סגירת כל מסלולי הבטא שנותרו במפעל Y-12, פרט למסלול אחד.
העלות הכוללת של פרויקט ההפרדה האלקטרומגנטית עד סיומו של פרויקט מנהטן ב-31 בדצמבר 1946, הייתה 673 מיליון דולר (שווי ערך ל-8.64 מיליארד דולר של שנת 2018).
לאחר המלחמה.
כוח העבודה ב-Y-12 צנח מהשיא של 22,482 עובדים במלחמה, ב-21 באוגוסט 1945, לפחות מ-1,700 בשנת 1949. כל הקלוטרונים הוסרו ופורקו, למעט מסלולי XAX ו-XBX בבניין 9731 שיועדו להכשרת עובדים, ומסלולי המרוץ בטא 3 בבניין 9204-3.
בשנת 1947, יוג'ין ויגנר, מנהל המעבדה הלאומית של אוק רידג' (ORNL), קיבל מהוועדה לאנרגיה אטומית רשות להשתמש בקלוטרונים בטא לייצור איזוטופים לניסויים בפיזיקה, והפיק מגוון רחב של איזוטופים. האיזוטופ ליתיום-6, שנוצר בקלוטרון בטא, שימש למחקר על נשק תרמו-גרעיני. איזוטופים רבים אחרים שימשו למטרות לא-צבאיות, מדעיות ורפואיות. מסלולי המרוץ בטא 3 הועברו ל-ORNL במרץ 1950. באמצע שנות ה-50 ייצרו קלוטרוני בטא את כל האיזוטופים היציבים הטבעיים, למעט אלה של אוסמיום, שיוצרו רק באפריל 1960. הקלוטרונים באוק רידג' המשיכו לייצר איזוטופים עד 1998, ונכון לשנת 2015 הם עדיין במצב המתנה.
גם ברית המועצות, בדומה לארצות הברית, ביצעה מחקר על מספר טכנולוגיות העשרה עבור פרויקט הגרעין הסובייטי. ניסוי בטכנולוגיה אלקטרומגנטית בוצע בשנת 1946 באמצעות קלוטרון שצויד במגנט שנלקח בתום המלחמה מגרמניה. בשנת 1946 נבחר אתר למפעל אלקטרומגנטי בעיר הסגורה הסובייטית לסנוי, שנקראה סברדלובסק-45. מפעל ניסויי, שכונה מפעל 418, הושלם בשנת 1948. פותח קלוטרון יעיל יותר שבו אלומות החלקיקים הוטו ב-225 מעלות במקום ב-180 מעלות כבקלוטרון האמריקאי. הוא שימש להשלמת תהליך העשרת האורניום לאחר שהתגלו קשיים טכניים בהעשרה שבוצעה בטכנולוגיה של דיפוזיה גזית. אורניום מועשר לכ-40 אחוז אורניום-235 הובא לסברדלובסק להעשרה סופית עד רמה של 92–98 אחוז. לאחר שנפתרו הבעיות בתהליך הדיפוזיה הגזית בשנת 1950, הוחלט שלא להמשיך במפעל האלקטרומגנטי בהיקף מלא, אך נכון ל-2009 הוא עדיין נותר מבצעי. בשנת 1969 נבנה בארזאמאס-16 שבמחוז ניז'ני נובגורוד, קלוטרון מחקר המכונה S-2, לצורך הפרדה ביעילות גבוהה של איזוטופים של יסודות כבדים כדוגמת פלוטוניום.
בבריטניה נבנה בשנת 1945, במסגרת בפרויקט הגרעין הבריטי, קלוטרון 180 מעלות, הדומה בתכנונו לקלוטרון בטא האמריקני. הוא נבנה במפעל המחקר לאנרגיה אטומית בהארוול שבאוקספורדשייר. בגלל הצלחתו של מפעל הדיפוזיה הגזית בקאפנהרסט, החליטה בריטניה שלא להשקיע בשיטת ההפרדה האלקטרומגנטית, והקלוטרון שנבנה שימש להפרדת איזוטופים לצורכי מחקר. התכנון של 180 מעלות לא היה אידיאלי למטרה זו, ולכן נבנה בהארוול קלוטרון 90 מעלות, בהשראת קלוטרונים דומים שנבנו בצרפת, שכונה HERMES.
בצרפת נבנו הקלוטרונים SIDONIE ו-PARIS במעבדת רנה ברנאס מאוניברסיטת פריז IX שבאורסיי, ו-PARSIFAL שנבנה במעבדת המחקר הצבאית של הוועדה הצרפתית לאנרגיה אטומית ולאנרגיות חלופיות ("Commissariat à l'énergie atomique et aux énergies alternatives") שבברוייר-לה-שאטל. גם ישראל ויפן בנו מספר קלוטרונים מחקריים, כולל המפרידים SOLIS ו-MEIRA שנבנו במרכז למחקר גרעיני שׂורק בישראל. גם במרכז המחקר האירופי CERN נבנה בשנת 1967 מפריד האיזוטופים ISOLDE. במסגרת פרויקט הגרעין הסיני נבנו בבייג'ינג ארבעה קלוטרונים למחקר ולייצור, בתכנון זהה לאלו שנבנו בברית המועצות בתחילת שנות השישים. בהודו, במכון סאה לפיזיקה גרעינית שבבידאן נגר, נבנה קלוטרון ששימש לייצור פלוטוניום לניסוי הגרעיני הראשון של הודו שהתבצע ב-18 במאי 1974.
לאחר מלחמת המפרץ ב-1991-1990, קבעה ועדת האו"ם לפירוק הנשק העיראקי (UNSCOM, אונסקו"ם), שעיראק עסקה בפיתוח קלוטרון להעשרת האורניום. עיראק העדיפה את השיטה האלקטרומגנטית על פני שיטות העשרה מודרניות, כלכליות ויעילות יותר, מכיוון שהיה לה קל יותר לבנות קלוטרון, המרכיבים והחומרים הדרושים לבנייתו לא היו כפופים לבקרת ייצוא, והבנייה בשיטה זו נחשבה על ידה כפשוטה יותר ועם פחות אתגרים מדעיים וטכניים. בזמן חשיפת התוכנית, העריכו כי עיראק רחוקה שנתיים או שלוש מייצור כמות מספיקה של חומר לנשק גרעיני. הפרויקט נהרס במלחמת המפרץ. כתוצאה מכך, הוסיף ארגון המדינות המספקות מוצרים גרעיניים את ציוד ההפרדה האלקטרומגנטית להנחיותיו לגבי מגבלות העברת ציוד, חומר וטכנולוגיה הקשורים לשימוש גרעיני.
יצאת כוכב
יצאת כוכב (באנגלית: Postman Pat: The Movie, "פט [דן] דוור: הסרט") הוא סרט קולנוע בהנפשה ממוחשבת אמריקאי-בריטי לילדים משנת 2014, מסוגת קומדיה, הרפתקאות ומוזיקה, המבוסס על סדרת הטלוויזיה "דר דוור" שנוצרה על ידי ג'ון קאנליף ואייבור ווד. הסרט בוים על ידי מייק דיסה, נכתב על ידי ניקול דובוק, והופק על ידי רוברט אניך קול. חברות ההפקה של הסרט הן DreamWorks Classics, Rubicon Group Holding ו-Timeless Films.