על פי "חוק ממשלת הודו" מ-1935, הבריטים חילקו את הודו ל-11 פרובינציות, בכל פרובינציה הייתה ממשלה מקומית ובית מחוקקים שנבחר על ידי העם.
מ־1919, המנהיג ההודי מוהנדס גנדי (המכונה "מאהטמה" - נשמה גדולה) הפך את מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי לתנועת המונים להפגנה כנגד השלטון הקולוניאלי הבריטי. התנועה פעלה להבאת עצמאות על ידי פעולה פרלמנטרית, התנגדות לא אלימה ואי שיתוף פעולה עם הבריטים.
הדרישה לעצמאות לא תמיד נעשתה בדרכי שלום. בניגוד לגנדי, אחרים כגון באגט סינג ראו צורך באלימות כדרך להיפטר מן הבריטים. הוא הטמין פצצה במרכז ישיבת המחוקקים. הוא נתפס על ידי הבריטים ונתלה על מעשיו. לאחר קבלת העצמאות, רחובות רבים ברחבי הודו נקראו על שמו, ויש מוזיאון המוקדש לו במדינת פונג'ב. מנהיג אחר היה צ'אנדרה בוסה שהקים את צבא הודו החפשית ונלחם לצד היפנים במלחמת העולם השנייה כדי לשחרר את הודו מהבריטים, ועל שמו אתרים רבים וביניהם שדה התעופה של קולקטה.
לאחר 1947.
ב־15 באוגוסט 1947 נהייתה הודו לדומיניון בתוך חבר העמים הבריטי תחת הנהגתו של ראש הממשלה ג'ווהרלל נהרו. החלק המוסלמי הצפון-מערבי והצפון-מזרחי של הודו הבריטית התבדל ויצר את פקיסטן. התנגשויות אלימות בין הינדים, מוסלמים, וסיקים הביאו לחלוקה זו. אזור קשמיר בקצה הצפוני של הודו נעשה למקור של ויכוחים, והדבר הביא למלחמת הודו-פקיסטן הראשונה, שנמשכה מ־1947 ועד 1949. בסופו של דבר הוסכם על הפסקת אש שהותירה בידי הודו שני שלישים מהשטח.
האספה החוקתית של הודו קיבלה את החוקה ההודית, שנוסחה בידי ד"ר אמבדקאר, ב־26 בנובמבר 1949. הודו נהייתה לרפובליקה חילונית בחבר העמים, לאחר שאישרה את החוקה ב־26 בינואר 1950.
לאחר העצמאות שלטה בהודו מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי, מפלגתו של ג'ווהרלל נהרו, תחילה בראשותו של נהרו ואחר כך גם של בתו אינדירה גנדי ושל נכדו רג'יב גנדי, חוץ מאשר במספר תקופות בשנות השישים השבעים והשמונים. ראש הממשלה נהרו משל במדינה עד למותו ב־1964. תחת נהרו נקטה המדינה מדיניות של התרחבות תעשייתית המבוססת על תעשייה כבדה, על ידי סדרת תוכניות חומש. מדיניות החוץ של נהרו הדגישה את הנייטרליות, והודו נעשתה לחברה מובילה בתנועת הנייטרליות. היא החלה ביחסים דיפלומטיים עם ברית המועצות, כתגובה ליחסיה של ארצות הברית עם פקיסטן.
ב־1961, לאחר עצומות חוזרות להעברה שלווה, פלשה הודו אל הקולוניה הפורטוגזית בגואה, בחוף המערבי של הודו, וסיפחה אותה. ב-1971 הצטרפה מדינת סיקים להודו.
ב־1962 פלשה סין להודו לזמן קצר בשל סכסוך גבול בהימלאיה. תוצאות המלחמה היו הפסד גמור עבור ההודים והביאה להתמקדות בהתחמשות ולשיפור היחסים עם ארצות הברית. ב־1965 נלחמו הודו ופקיסטן את המלחמה הקשמירית השנייה, והודו ניצחה שוב. ב־1971 התערבה הודו במלחמת אזרחים במזרח פקיסטן הבנגלית; המאבק הביא לעצמאות של מזרח פקיסטן, מדינה ששמה היום בנגלדש.
ב־1966, השלטון עבר לידיה של אינדירה גנדי, והיא שירתה כראש ממשלה עד 1977. במשאל עם הצביעו אנשי סיקים בעד הפיכתה למדינה ה־21 של הודו, וב־26 באפריל 1975 נהייתה סיקים באופן פורמלי לחלק מהודו. ב־1975, בשל בעיות פוליטיות וכלכליות מתגברות וכן בשל איומים על כוחה, הכריזה גנדי על מצב חירום והשעתה זכויות אזרחיות רבות. היא העמידה את מדיניותה להכרעת העם בבחירות ב־1977, אך הפסידה למורג'י דסאי, ראשה של מפלגת ג'אנאטה. דסאי הפך לראש הממשלה הראשון של הודו שלא שייך למפלגת הקונגרס, אולם גנדי חזרה לשלטון ב-1980.
ב־31 באוקטובר 1984, נרצחה אינדירה גנדי בידי מתנקשים, ומפלגת הקונגרס בחרה בבנה רג'יב גנדי כיורש. ממשלתו נפלה ב־1989 תוך האשמות בשחיתות. ו"פ סינג ולאחר מכן צ'נדרה שק'הר נהיו לראשי ממשלה.
לאחר הבחירות ב־1989 הג'נאטה דאל, איחוד של מפלגות אופוזיציה, יצרה ממשל בעזרת המפלגה ההינדו־לאומית מפלגת בהאראטיה ג'נאטה (BJP) מימין והקומוניסטים משמאל. קואליציה זו התפרקה בנובמבר 1990, ולזמן קצר פלג של ג'אנאטה דאל שנתמך בידי מפלגת הקונגרס שלט בממשלה, עם צ'נדרה שק'הר כראש ממשלה. גם ברית זו התפרקה, והדבר הביא לבחירות לאומיות ביוני 1991.
ב־27 במאי 1991 נרצח רג'יב גנדי, כנראה על ידי קיצונים טמילים. בבחירות זכתה מפלגת הקונגרס, שחזרה לשלטון תחת הנהגתו של פ"ו נרסימחה ראו. ממשלה זו שרדה את הכהונה של חמש שנים והחלה במהלך של ליברליזציה ורפורמה כלכלית, שפתחה את הכלכלה ההודית לסחר עולמי ולהשקעות עולמיות. הפוליטיקה הפנימית של הודו עוצבה גם היא מחדש, כשנאמנויות ישנות על פי קאסטה, אמונה ואתניות פינו את מקומן למפלגות אזוריות קטנות רבות.
בחודשים האחרונים של ממשלתו באביב 1996, הממשלה סבלה מכמה סקנדלים בשל שחיתות, שהביאו לתוצאות הגרועות ביותר עבור מפלגת הקונגרס בבחירות מעולם. המפלגה ההינדו־לאומית BJP נעשתה לאחר הבחירות במאי 1996 למפלגה הגדולה ביותר בלוק סאבאה (הבית התחתון של הפרלמנט), אך ללא הכוח המספיק להביא לרוב. תחת ראש הממשלה אטאל ביהרי ווג'פאיי, הקואליציה שלהם שרדה ל־13 ימים. כשכל המפלגות שואפות להימנע מבחירות חוזרות, קואליציה בת 14 מפלגות מונהגת בידי הג'אנאטה דאל קמה ויצרה ממשלה הידועה כחזית המאוחדת, תחת השר הראשי של קארנאטאקה, ה. ד. דווה גוודה. ממשלתו החזיקה שנה, עד שמנהיגה של מפלגת הקונגרס הפסיק את תמיכתו במרץ 1997. אינדר קומאר גוג'ראל נעשה לראש ממשלה תחת קואליציה רחבה מעט יותר.
בחירות חדשות הביאו ל־BJP את מספר המושבים הגדול ביותר בפרלמנט, והיא הצליחה להקים קואליציה. ב־11 במאי וב־13 במאי 1998, ממשלה זו עשתה מספר ניסויים בנשק גרעיני תת-קרקעיים, דבר שגרר אחריו סנקציות כלכליות יפניות ואמריקאיות, על פי החוק נגד התפשטות גרעינית. לאחר מכן הקואליציה התפרקה, ונערכו בחירות חדשות, אך התוצאה הייתה דומה לבחירות הקודמות.
בין מאי ויוני 1999 אירעה בחבל קשמיר מלחמת קרגיל בין הודו לפקיסטן, לאחר שחיילים ופעילים פקיסטנים חמושים עברו את קו הפסקת האש בין המדינות. בקרבות נהרגו מאות חיילים פקיסטנים והודים ובסיומם נסוגו הפקיסטנים בלחץ אמריקני לגבול הבינלאומי, והצדדים חתמו על הפסקת אש.
בינואר 2004 ראש הממשלה ואג'פאיי תמך בפירוק הפרלמנט ובבחירות. מפלגת הקונגרס זכתה ברוב המושבים בבחירות שנערכו במאי 2004, ומאנמוהאן סינג נעשה לראש ממשלה.
חתול רוסי כחול
רוסי כחול הוא גזע של חתול הבית.
היסטוריה של הגזע.
גזע זה הוא בין הבודדים שנוצרו ללא מגע אדם. הסברה הרווחת היא שהגזע הזה הגיע מערבות רוסיה, שכן חתולים דומים נמצאים גם כיום באזורים הקרים של רוסיה. הדעה המקובלת היא שחתולים אלו הובאו לאירופה באמצע המאה ה-19 על ידי מלחים רוסיים מנמל ארכנגלסק שבחופה הצפוני של רוסיה.
בעבר שרר בלבול באשר למוצאו של גזע זה, ובתחילה הוא נקרא בשם "כחול ארכנגלסק". רק בשנות ה-40 של המאה ה-20 קיבל הגזע את שמו הנוכחי. החתול הרוסי הכחול הפך להיות פופולרי בבריטניה, והחל מ-1912 התקבל גם כגזע מוכר לתערוכות. הרוסי הכחול היה ידוע גם בארצות הברית, והחל משנת 1900 הוא מופיע שם בתערוכות תחת השם "חתול מלטזי".
בזמן מלחמת העולם השנייה נכחד הגזע בבריטניה כמעט לחלוטין, וכתוצאה מחוסר בחתולים טהורים מגזע זה השתמשו המגדלים לרבייה גם בחתולים בריטיים קצרי שיער כחולים, ובחתולים סיאמיים, בעלי מאפיינים דומים.
מ-1966 ואילך, התהפכה המגמה, והמגדלים חזרו לגדל את הגזע במתכונתו הטהורה. החל מראשית בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוכר החתול גם בארצות הברית בשם "רוסי כחול". העניין בחתול הרוסי הכחול גבר, ובשל חזותו המרשימה ואופיו הנוח במיוחד, הוא הפך לגזע מבוקש, וגידולו בכל העולם, נעשה כיום על ידי מגדלים רבים.
מבנה כללי.
מבנה הגוף - ראש קצר בצורת יתד (ראש משולש), האף באורך בינוני. העיניים שקדיות בצבע ירוק בהיר, והן מרוחקות האחת מרעותה. גוף החתול ארוך ודק בעל מבנה קל אך שרירי, וזנב ארוך. הרגלים ארוכות ודקות, עם כפות רגלים קטנות ומעוגלות, כאשר הרגליים האחוריות, ארוכות מעט מהקדמיות. בנוסף ישנם חתולים אשר עיניהם זהובות, וראשם עגלגל יותר, אך הם עדיין נחשבים כרוסי כחול.
פרווה - קצרה, קטיפתית, וכפולה, רכה מאוד, ובעלת גוון אחיד ללא כל דיגום.
לחתולים נדירים מגזע זה יכולה להיות פרווה ארוכה יותר.
צבע הפרווה - אפור תכלת, ולעיתים גם קצות השער בוהקים בגוון כסוף.
אופי.
חתול רוסי כחול ידוע כשקט, ביישן, פעלתן ועדין. חתולים מגזע זה מסתדרים על פי רוב היטב בחברת בני אדם. הם אינם משירים פרווה ומעדיפים על פי רוב מקומות ביתיים על פני שוטטות בחוץ.
גארפילד
רוברט פיצג'רלד קנדי
בית הספר למל
בית הספר למל הוא בית ספר שהוקם בירושלים בשנת 1856 על ידי משפחת למל האמידה מאוסטריה במטרה לעזור לתושבי "היישוב הישן" בירושלים. בית הספר הוקם בתחילה ברובע היהודי בעיר העתיקה, אך עבר למבנה קבע בשכונת זיכרון משה בשנת 1903. משפחת למל הייתה משפחה פילנתרופית ידועה אשר מספר מוסדות נתמכו בה, בעיקר בתחום החינוך. בית הספר הוקם לזכר שמעון אדלר למל.
אופי בית הספר.
בית הספר תוכנן לשמש כמעין בית מחסה לילדים יתומים ועניים, המספק בצד הלימודים גם ארוחות חמות ובגדים. בית הספר פעל בשיטת הוראת גן ילדים - "המצאה" חדשה שעדיין הייתה בחיתוליה בגרמניה. תוכנית הלימודים כללה לראשונה הוראה מתודית לילדים, תוך שירה וריקודים, משחקים והפעלות. האופי של המקום היה מסורתי וסדר היום כלל לימוד סיפורי התנ"ך, משלים תוך אהבה וחינוך מסורתי יהודי. עם האופי הדתי שולב הפן הכללי של לימודים על טבע, בעלי חיים וכן ציור ומלאכה.