שליים גורס כי ישראל הרבתה להתערב בענייני הפנים של מדינות האזור כמו לבנון, ולקחה חלק בניסיונות פוטש במשטרים ערביים. הוא מותח ביקורת על בן-גוריון, גולדה מאיר, שמיר, נתניהו ושרון ומשבח את משה שרת, בגין, יצחק רבין ואהוד ברק.
עמדותיו.
בהקדמה לספרו ‏"Refutations ,Revisions ,Reappraisals : ‏Israel and Palestine" (ישראל ופלסטין: הערכה מחודשת, תיקונים, שלילות, 2009), ביטא שליים את השקפתו על זכות קיומה של מדינת ישראל: "היהודים הם עם, וכמו כל עם אחר, גם להם יש זכות טבעית להגדרה עצמית לאומית [...] החלטה שהועברה בידי העצרת הכללית של האו"ם ברוב גדול אינה יכולה להיות בלתי חוקית. אולי היא אינה צודקת, אך היא אינה בלתי חוקית". על קווי שביתת הנשק שנקבעו ב-1949 (הקו הירוק), כתב, "אלה הם הגבולות היחידים שנחשבים לגיטימיים בעיניי", וסיכם: "לדעתי הקמתה של מדינת ישראל הייתה כרוכה בעוולה איומה עבור הפלסטינים [...] אני מקבל במלואה את הלגיטימיות של מדינת ישראל בתוך גבולות טרום 1967". לגבי ההתנחלויות, כתב כי הוא "מתנגד – בצורה נחרצת, מוחלטת ובלתי מתפשרת – למפעל הקולוניאלי הציוני שמעבר" (לגבולות הללו). לדעתו, "הפתרון ההוגן והסביר היחיד הוא חלוקתה של פלשתינה... פתרון שתי המדינות".
שליים, בעקבות תום שגב, טען כי תמיכת דייוויד לויד ג'ורג' בהצהרת בלפור נבעה ממניעים אנטישמיים (חששו מהשפעתם המזיקה של היהודים במהלך מלחמת העולם הראשונה, כפי שהצהיר בפני ועדת פיל). באופן דומה, טען כי תמיכתו של וינסטון צ'רצ'יל בתנועה הציונית נבעה מאסלאמופוביה. שליים ציין:
במהלך מבצע צוק איתן פרסם שליים מאמר ב"אל ג'זירה", בו כינה את פעולותיה של ישראל "טרור מדינתי".
הפולמוס סביב כתיבתו.
שליים ספג ביקורת מהיסטוריונים ישראליים המזוהים עם הזרם המרכזי ומתנגדים לגישת המחקר והמסקנות של "ההיסטוריונים החדשים". יוסף הלר ויהושע פורת כתבו על שליים, בעקבות ראיון שהעניק לעיתון "הארץ": "לצערנו הרב, מוליך אבי שליים את קוראיו שולל, בטיעוניו שישראל החמיצה את השלום, בעוד הערבים שוחרי שלום למהדרין".
לעומתם, יורם מיטל (ראש מרכז חיים הרצוג לחקר המזה"ת והדיפלומטיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב) תיאר את הספר "קיר הברזל" כספר חובה הכרחי להבנת מדיניות ישראל כלפי מדינות ערב והפלסטינים בתקופה שבה עוסק הספר. מירון רפופורט כתב על הספר: "אחרי שקוראים את 573 עמודי הספר אפשר להבין למה שרון ולבנת לא רוצים שילמדו פה את שליים: בכתיבה קולחת, מבוססת על עובדות, הוא סוקר את התגלגלות המגעים של ישראל עם העולם הערבי מ-1948 ועד 2000 ופוסק באופן נחרץ כי לסיפור הישראלי על כך שישראל תמיד הושיטה יד לשלום אבל לא היה לה עם מי לדבר - אין רגליים ואין ידיים.".
פרופ' אפרים קארש כתב בביקורת נוספת על ספרו של שליים "קנוניה מעבר לירדן: המלך עבדאללה, התנועה הציונית וחלוקת פלסטין". כי המסמכים ששימשו את שליים לביסוס תאוריית קנוניה - לפיה הושג הסכם לאיפוק הדדי בין ההאשמים והציונים, אשר נועד לסכל הקמת מדינה ערבית ממערב לנהר הירדן, ובתוך כך לחלק את השטח בין ירדן וישראל - מעידים על ההפך הגמור והעיון בהם מראה כי גולדה מאיר התנגדה לכל הסכם שיפר את תוכנית החלוקה, וכי בן-גוריון ושרת העדיפו הקמת מדינה פלסטינית על פני סיפוח האזורים הערביים בארץ ישראל לעבר הירדן.
בני מוריס כתב על הספר: "שם הספר עצמו מסגיר הרבה. כשאדם רואה בעין יפה את מדיניותן ומנהיגיהן של שתי מדינות, כל שיתוף פעולה שלהן כנגד גורם שלישי יתואר בדרך כלל כברית או כשותפות. "קנוניה", לעומת זאת, היא מילת גנאי". מוריס טען שבספרו של שליים "רק אחד משני הצדדים השותפים ל'קנוניה' מועלה אל עמוד הקלון: היישוב ומנהיגיו, בעיקר דוד בן-גוריון", ואילו את הצד השני באותה "קנוניה", ירדן, שליים פוטר "בנזיפה קלה בלבד". עוד טען כי בזכות תיאורו החיובי של עבדאללה, "התחבב שליים מאוד על הנסיכים ההאשמים, והם פתחו עבורו דלתות רבות ברבת עמון" לקראת פרסום ספרו על המלך חוסיין. לדבריו, העובדה שעבדאללה כבש את ליבת השטח שהוקצה למדינה הפלסטינית בהחלטת החלוקה של האו"ם ב-‏1947, "ובשנים שלאחר מכן תרם לא מעט להחנקת הלאומנות הפלסטינית", הצליחה "לחמוק מן הלהט המוסרי שמאפיין את עיסוקו של שליים בישראל".
מוריס ביקר גם את גישתו של שליים כי היסטוריונים אינם אמורים רק לתאר ולנתח אלא גם לשמש "שופט וחבר מושבעים", וכי באחריותם להביע שיפוט מוסרי כלפי מעשיהם של גיבוריהם. לדעתו, יש להשאיר את ההכרעה בידי הקוראים.
על בחירתו בהצהרת בלפור כ"משגה הדיפלומטי הבריטי החמור ביותר במחצית הראשונה של המאה ה-20" כתב אהוד מנור: "לקרוא ולא להאמין. לא 'הסכם מינכן', לא מדיניות בריטניה בהודו, כל אלו מתגמדים לנוכח הצהרת בלפור."
קישורים חיצוניים.
על הספר המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית
על הספר קיר הברזל: ישראל והעולם הערבי
ההיסטוריונים החדשים
"ההיסטוריונים החדשים" הוא כינוי למספר היסטוריונים ישראלים, מחברי היסטוריוגרפיה של תולדות היישוב במאה ה-20, שעבודתם עוסקת בסוגיות הציונות והסכסוך היהודי-ערבי, חלקן מנקודת מבט פוסט-ציונית, וכולן ביקורתיות כלפי ישראל ומלוות בהצעות ערעור על מוסכמות בהיסטוריוגרפיה ובציבוריות בישראל.
היווצרות המושג.
המושגים "ההיסטוריונים החדשים" ו"היסטוריוגרפיה חדשה" נטבעו על ידי בני מוריס במאמר שכתב בשנת 1988 בכתב העת היהודי הרדיקלי "תיקון", הרואה אור בארצות הברית. באותה השנה יצאו לאור, ללא תיאום מוקדם, ספרו של שמחה פלפן "לידתה של ישראל: מיתוסים ומציאויות", ספרו של אילן פפה "בריטניה והסכסוך היהודי-ערבי", ספרו של בני מוריס "לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949", וספרו של אבי שליים "קנוניה מעבר לירדן: המלך עבדאללה, התנועה הציונית וחלוקת פלשתינה", כולם אנשי אקדמיה שתויגו כ"היסטוריונים חדשים".
על פי פרופ' דן מכמן: "מוריס השתמש במושג זה כדי לציין קבוצת חוקרים חדשה, שהוא נמנה עמם, הבוחנים מחדש את ההיסטוריוגרפיה של שלהי שנות ה-40 וראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, על סמך תיעוד שנחשף בשנים האחרונות בארכיונים, בלי כל כוונה "לטייח" את הדברים מבחינה אידאולוגית, ומתוך פתיחות רעיונית שמוכנה להתנער מהקו של ההיסטוריוגרפיה הישראלית ה"ישנה".
מכמן משייך את ה'היסטוריונים החדשים' לזרם הפוסט-ציוני המערער אידאולוגית על הקיום היהודי הלאומי, ועל הלגיטימיות של הציונות ומדינת ישראל כמייצגי הלאומיות היהודית.
לפי חוק הארכיונים, 30 שנה לאחר המאורעות נפתחות התעודות לעיון החוקרים, ולכן במהלך שנות ה-80 עסקו חוקרים צעירים בחקר המסמכים הללו. מחקריהם התפרסמו החל מאמצע אותו עשור בכתבי העת האקדמיים הישראליים, ומאוחר יותר בהוצאות מכובדות בבריטניה.
חלק נכבד במחקר ההיסטורי של קבוצה זו עוסק בתקופת מלחמת העצמאות (ו"הנכבה" הפלסטינית) ותקופת מלחמת ששת הימים, וחלקם אף עסקו בראשית ימי הציונות, והעליות הראשונות.
לפי הגדרתו של בני מוריס, נכללו ברשימת "ההיסטוריונים החדשים" גם אורי מילשטיין, שכתב היסטוריה של מלחמת העצמאות, ותום שגב, אולם לפי הגדרתו של אילן פפה, עיתונאים שעוסקים בכתיבה היסטורית לא יכלו להיחשב חלק מקבוצה זו. פפה קבע במאמר מ-1989 שרק הכשרה אוניברסיטאית יכולה להבטיח עבודה היסטוריוגרפית רצינית, וזאת לעומת עבודותיהם של שמחה פלפן ושבתי טבת.
במבוא לספרו "תיקון טעות" (2000), כותב מוריס: "בשני העשורים האחרונים מתחוללת בארץ מהפכה היסטוריוגרפית. המחקר ההיסטורי, על נושאיו וגוניו פורח [...] הפריחה מעידה גם על מפנה מחשבתי. במהלך שנות השבעים והשמונים – כתוצאה מתהליכי התבגרות של החברה והמדינה [...] נפתחו הלבבות והמוחות, ואלה נמשכו לבחון לעומק את תולדות המפעל הציוני ומאבקו בסביבה הערבית [...] בתוך התנופה הזאת צצה וצמחה גם 'ההיסטוריוגרפיה החדשה', אותו זרם שראה לנכון לטפל בעין ביקורתית בפנים שונות של החוויה הציונית". מוריס מציין כי "זרם זה בעיקרו לא צמח בחיק המימסד האוניברסיטאי הישראלי" ובמאמר מוסגר מעיר: "יום יבוא וסוציולוגים של התרבות יצטרכו לתת דעתם לשאלה מדוע האוניברסיטאות בארץ בשלושים־ארבעים שנות קיומה הראשונות של המדינה היוו מבצר של שמרנות, של סגירות רוחנית ולמעשה של טיוח בכל הנוגע לתולדות הציונות ומדינת ישראל". לטענתו, "הופעת הספרים והמאמרים הראשונים של ההיסטוריונים החדשים השפיעה עמוקות על כלל היצירה ההיסטוריוגרפית בארץ בשנים האחרונות, וגם על כאלה שאינם מזדהים עם 'הגל החדש'", וכי "ההיסטוריוגרפיה החדשה תרמה לליבוי העניין בהיסטוריה ובוויכוח ההיסטוריוגרפי, ולהרחבה משמעותית של גבולות המותר ושל השיח בחברה הישראלית".
עם זאת, מוריס כותב במבוא ל"תיקון טעות", כי במבט לאחור "היה גם צדק מסוים בטענות הקובלים למיניהם" וכי מאמרו משנת 1988 "חילק בצורה גסה" בין "היסטוריונים חדשים" ו"היסטוריונים ישנים" ויצר הפרדה שהייתה "אכן בוטה משהו וגרמה עוול מסוים לאחדים... ששנים קודם לכן כבר ערערו על מוסכמות שונות בשיח האקדמי ובזיכרון הקולקטיבי הישראלי", אולם לא הוזכרו כלל במאמר. ב-1994 פרסם מוריס גרסה שלישית של מאמרו, בתוספת נספח שבו סקר את התפתחות הוויכוח ההיסטוריוגרפי הישראלי עד מאי 1993. בתוספת זו עסק גם בהתפלגות בקבוצת "ההיסטוריונים החדשים" לשתי קבוצות, אותן כינה אילן פפה: "פוזיטיביסטים" ו"רלטיביסטים". פפה מנה את עצמו בין הרלטיביסטים, המושפעים מרוח הפוסטמודרניזם, כלומר "פוסט-ציונות". אלא שלאחר מספר שנים בהן הציג עצמו כ"רלטיביסט" התובע זכות שווה של "הנרטיב הפלסטיני", נעשה "פוזיטיביסט", המאמין בקיומה של "אמת מוחלטת ואובייקטיבית".