ישנם הבדלים רבים בין שחייה תחרותית בבריכה לשחייה במים פתוחים. ההבדל העיקרי הוא המרחק. בשחייה בבריכה המשחים הפופולריים הם ל-100 ול-200 מטר והמשחה למרחק המקסימלי הוא ל-1500 מטר, שברמה מקצוענית לוקח כ-15 דקות. בשחייה במים פתוחים לעומת זאת המרחק המינימלי הוא 5 ק"מ והמשחה הפופולרי ביותר, ל-10 ק"מ, לוקח כ-1:45-2:00 שעות (כתלות בתנאי המים). משחי המים פתוחים דורשים סיבולת לב ריאה גדולה בהרבה. במובן הזה היחס בין שחייה בבריכה לשחייה במים פתוחים דומה ליחס בין תחרויות ריצה באצטדיון למרתון. רבים משחייני המים פתוחים החלו את דרכם כשחייני 1500 מטר חופשי בבריכה.
הבדלים רבים נוספים מתבטאים בתנאים השונים. שחייני מים פתוחים נדרשים לעיתים להתמודד עם תנאי חום וקור קיצוניים, בניגוד לבריכה שם הטמפרטורה קבועה ונוחה. כמו כן שחייני מים פתוחים נדרשים לנווט ממצוף למצוף, שהמרחק ביניהם הוא לרוב מאות מטרים. זאת תוך כדי להתמודדות עם גלי הים וסחף. מה שגם דורש מהם להרים את הראש מעל המים, דבר שאינו מקובל בתחרויות בבריכה.
בניגוד לבריכה, שם כל שחיין שוחה במסלול משלו ומבודד משאר השחיינים, בשחייה במים פתוחים המגע הפיזי בין השחיינים הוא רב. השחיינים שוחים בדבוקות צפופות שכוללות לעיתים עשרות שחיינים. ההתחלה והסיום של המשחה נוטים להיות אלימים במיוחד.
האיסורים על חליפות שחייה מתקדמות בשחייה תחרותית שנכנסו לתוקף ב-2010 לא חלים על שחייה במים פתוחים. שחייני מים פתוחים רשאים לשחות עם חליפות שחייה מלאות המכסות את כל הגוף ואינן עשויות מבד.
בניגוד לבריכה, שם התנאים שווים בכל העולם, התנאים בשחייה במים פתוחים משתנים מתחרות לתחרות ומרגע לרגע. לכן אין בשחייה במים פתוחים שיאי עולם רשמיים.
טקטיקה.
בשחייה במים פתוחים חשיבות רבה לטקטיקה ותכנון נכון של המשחה.
האלמנט הטקטי הנפוץ ביותר הוא "דראפטינג". השחיין נצמד לשחיין אחר ממאחור ומשתמש בו כ"מגן" שמפלס את הדרך. השחיין מאחור נהנה מהתנגדות מים פחותה ונדרש לפחות מאמץ בשביל לשחות במהירות של השחיין מלפנים. ניתן גם לבצע דראפטינג כשהשחיין מתמקם לצידו של המוביל ולא מאחוריו, כשראשו נמצא באזור המתניים של המוביל. דראפטינג כזה פחות יעיל, אך הוא מבטל את הצורך להרים את הראש כדי לעקוב אחרי השחיין המוביל והוא מהווה עמדה יותר נוחה לעקיפת השחיין המוביל. כמו כן במקרה כזה ניתן להשתמש בשחיין עליו עושים דראפטינג כ"שובר גלים" המגיעים מצידו השני.
יתרונות הדראפטינג גורמים לשחיינים להתקבץ בדבוקות. דבוקה יכולה לכלול שני שחיינים, שלעיתים מתחלפים ביניהם בנטל ההובלה. אבל לרוב דבוקות כוללות שחיינים רבים, לעיתים עשרות. קשה מאוד לפרוץ קדימה ולהתנתק מדבוקה, שכן המאמץ הנדרש לשם כך גבוה בהרבה מהמאמץ המושקע על ידי שחיינים בדבוקה. מהסיבה הזו שחיינים משקיעים מאמץ רב בתחילת המשחה במטרה להיכנס לדבוקה הראשונה. יתרון נוסף של הדבוקה הוא ניצול חוכמת ההמונים לצורך ניווט. נטל הניווט פחות והאחריות מתפזרת על פני שחיינים רבים, שיחדיו מבצעים את המשימה טוב יותר.
בשלב האחרון של המשחה, לרוב בסביבות ה-2-3 ק"מ האחרונים הדבוקות מתחילות להתפרק כשהשחיינים משתמשים בשארית הכוחות הנותרים להם. השלב הזה כולל קבלת החלטה קריטית, מתי לנסות לפרוץ קדימה ולברוח למתחרים האחרים בדבוקה. שחיין שיפרוץ מוקדם מידי יאבד מהירות לקראת הסוף ודבוקתו או חלקה ידביקו אותו, תוך כדי ניצולו לדראפטינג. שחיין שיפרוץ מאוחר מידי עשוי להישאר עם זמן מועט מידי כדי לברוח לדבוקה או לצבור פער בלתי ניתן לגישור משחיינים מובילים שפרצו מוקדם יותר. השחיין צריך לקבל את ההחלטה על סמך ניסיונו והכרת היכולות שלו, כמו גם של מתחריו. הוא צריך להיות בטוח ביכולת העדיפה שלו על חברי דבוקתו, שינצלו את פריצתו כדי לבצע עליו דראפטינג.
שחיינים שלא מצליחים להתנתק מהדבוקה בעת הסיום מגיעים כולם למשפך הסיום יחדיו ונדרשים להשתמש בספרינט בשארית כוחותיהם. סיומים שכאלו נוטים להיות אלימים וצפופים ומוכרעים על חודן של מאיות השנייה.
כל הזוכות והזוכים במדליות באליפויות העולם בשחייה במים פתוחים.
השחייניות שזכו במרב מדליות הזהב באליפויות העולם בשחייה במים פתוחים.
שחייניות שזכו בלפחות 2 מדליות זהב (כולל אליפות העולם 2019)
השחיינים שזכו במרב מדליות הזהב באליפויות העולם בשחייה במים פתוחים.
שחיינים שזכו בלפחות 2 מדליות זהב (כולל אליפות העולם 2019)
טבלת מדליות באליפויות העולם שחייה במים פתוחים.
כולל את אליפות העולם בשחייה 2019
שחייה במים פתוחים בישראל.
אליפות ישראל בשחייה במים פתוחים נערכת מדי שנה במפרץ אילת. ב-2011 נערכה באילת אליפות אירופה בשחייה במים פתוחים. כיום, מאמן הענף הלאומי הוא חנן גלעד.
אלופות ואלופי ישראל בשחייה במים פתוחים (15 ק"מ).
התחרות נערכה בנחל עמל.
גרגורי פקואוריאנוס
ז'נג חה
אוניית מערכה מסדרת איווה
ויסקונסין (פירושונים)
אנזו שיפו
וינצ'נזו "אנזו" שיפו (נולד ב-19 בפברואר 1966) הוא כדורגלן עבר בלגי ממוצא איטלקי ששיחק בעמדת הקשר. שיפו שיחק בנבחרת בלגיה, עימה השתתף בארבעה מונדיאלים, הישג שבו זכו רק עוד שני כדורגלנים בלגים.
שיפו נולד להורים איטלקים בלה לובייר. שיפו שיחק כדורגל עוד מגיל צעיר. בגיל 14 הצטרף שיפו לקבוצה מקומית. לאחר זמן קצר עבר לאנדרלכט, שבמדיה ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת בשנת 1983.
ב-1987 עבר שיפו לאינטר מילאנו, אך לא זכה להצלחה רבה. לאחר ששיחק עונה בודדת באינטר ובבורדו, עבר שיפו לאוסר. ביצועיו בקבוצה היו נאים, והוא הבקיע במדיה 25 שערים בשתי עונות. ב-1991 שב שיפו לאיטליה וחתם בטורינו, וכבר באותה העונה העפיל עמה לגמר גביע אופ"א. בתום שנתיים בקבוצה עבר למונקו. ב-1997 חזר לאנדרלכט, בה סיים את קריירת המשחק שלו ב-2000, כשאובחנה אצלו דלקת מפרקים כרונית.
נבחרת לאומית.
שיפו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה בשנת 1984 במשחק כנגד נבחרת יוגוסלביה. הוא שותף בטורנירי הגמר של המונדיאל ב-1986, ב-1990, ב-1994 וב-1998, שבהם שיחק ב-16 משחקים. בסך הכל, הופיע שיפו ב-84 משחקים של הנבחרת שבהם הבקיע 18 שערים.
קריירת אימון.
בעונת החל את קריירת האימון שלו בשרלרואה. כתוצאה מהישגים דלים בקבוצה, התפטר שיפו ביוני 2002. בהמשך אימן את קבוצת טוביז מבלגיה ואת קבוצת מוסקרון מליגת העל הבלגית. בשנת 2009 התפטר מאימון קבוצת מוסקרון.
תפיסת קרקעות ביהודה ושומרון
תפיסת קרקעות ביהודה ושומרון היא שאלה המהווה סוגיה ביטחונית לאומית, משפטית, מדינית וערכית, המלווה את מדינת ישראל מאז שתפס צה"ל את שטחי יהודה ושומרון בתום מלחמת ששת הימים. הפקעת הקרקעות שימשה בהתחלה לצרכים צבאיים וביטחוניים, אולם עם חידוש מפעל ההתנחלות ביהודה ושומרון, הופקעו קרקעות גם לצרכים אזרחיים. תפיסת קרקעות זו הייתה ועודנה מוקד מחלוקת ערכית, משפטית ופוליטית ארוכת שנים.
המצב המשפטי ביו"ש.
מצבם המשפטי של שטחי יהודה ושומרון עבר תהפוכות רבות לאורך השנים. מאחר שישראל לא סיפחה את שטחי יו"ש מוגדר מעמדם המשפטי כ"שטח כבוש" ולפי החוק הבינ"ל על המדינה המחזיקה בשטח כבוש להשתדל לשמור על מערכות החוקים שהיו קיימות במקום לפני הכיבוש. אי לכך החוק המיושם בפועל על שטחי יו"ש יונק מהחוק העות'מאני, חוקי המנדט הבריטי, החוק הירדני, חוקי מדינת ישראל והמשפט הבינלאומי. שטחים אלו הם מעין "יצור כלאיים משפטי", כפי שכינה אותם אמנון רובינשטיין, ללא מערכת חוקים ברורה ומוסכמת. מצב חוקתי זה נמשך למעשה עד היום, ולמרות מספר הלכות שנקבעו על ידי בית המשפט העליון, המצב דה פקטו השתנה רבות לאורך השנים.
רוב הקרקעות ביהודה ושומרון לא רשומות בטאבו והבעלות עליהן נקבעה על פי החוק הטורקי משנת 1858. על פי חוק זה, הקרקעות ניתנו למי שעיבד אותן באופן רציף, וקרקעות שלא עובדו ולא היו קרובות לכפרים, מרחק של כ־2.5 קילומטר או מרחק בו צעקה לא נשמעת, נחשבו אדמות מדינה.
תחת השלטון הירדני.
לאחר מלחמת העצמאות, הגדה המערבית ומזרח ירושלים היו בשליטת ממלכת ירדן, ובשנת 1950 היא סיפחה שטחים אלו. סיפוח זה הוכר דה-פקטו על ידי רוב מדינות העולם, וקיבל הכרה רשמית מצד הממלכה המאוחדת. במהלך התקופה בה שלטה ירדן על שטחים אלו, האדמות שהיו רכוש יהודי לפני 1948 טופלו על פי הפקודה המנדטורית למסחר עם האויב (Trading with the Enemy Ordinance, 1939). על פי פקודה זו, על הנציב העליון למנות אפוטרופוס לנכסי נתיניו של האויב, עליו להחזיק בנכסים עד לתום המלחמה, ואסור לסחור בהם. עד למלחמת ששת הימים, בה נתפסו שטחים אלו על ידי צה"ל, הירדנים פעלו על פי פקודה זו ולא חוקקו חוקים נוספים הנוגעים לשטח. שר הפנים הירדני התמנה אפוטרופוס על הרכוש שהיה בבעלות יהודית, ומקובל על המשפטנים הישראליים שחקרו את הנושא כי מאמציו לשמור על הרכוש היהודי היו לרוב מוצלחים.
לאחר מלחמת ששת הימים.
לאחר מלחמת ששת הימים, בה כבש צה"ל את מזרח ירושלים ואת יהודה ושומרון, התבצעה הפרדה חוקתית בין שני האזורים. בתאריך 27.6.1967, חוקקה הכנסת תוספת לפקודת סדרי השלטון והמשפט. לפקודה נוסף סעיף 11ב', הקובע כי "המשפט, השיפוט והמנהל של המדינה יחולו בכל שטח של ארץ ישראל שהממשלה קבעה בצו". תיקון זה נותן למעשה לממשלה את הסמכות לספח למדינת ישראל כל שטח של ארץ ישראל המנדטורית. יום לאחר התיקון לפקודה, פרסמה הממשלה צו הקובע את גבולות ירושלים המזרחית ומספח אותה לישראל. בג"ץ נדרש מספר פעמים לשאלה האם סיפוח זה מהווה ריבונות לכל דבר ועניין, אחד מפסקי הדין גרר גם דיון בכנסת, בו אישר שר החוץ כי הכוונה הייתה לספח את ירושלים המזרחית לישראל.