סרביה ומונטנגרו השתתפה בתחרות האירוויזיון למוזיקאים צעירים פעם אחת בלבד, ב-2006. סרביה ומונטנגרו פרשה מהתחרות ב-2008 עקב משאל העם על עצמאותה של מונטנגרו ובאותה שנה הצטרפה סרביה לתחרות כמדינה עצמאית.
אורליוס ויקטור
סקסטוס אורליוס ויקטור (בלטינית: Sextus Aurelius Victor; 320–390 לספירה לערך) היה היסטוריון ופוליטיקאי באימפריה הרומית.
אורליוס ויקטור נולד באפריקה. הוא היה מחברו של חיבור היסטורי קצר על האימפריה הרומית בשם "הספר על הקיסרים" (Liber De Caesaribus), שמכסה את התקופה מאוגוסטוס קיסר ועד קונסטנטיוס השני.
בזמן שלטונו של הקיסר יוליאנוס הכופר (361–363), שירת ויקטור כמושל פנוניה סקונדה .
ידוע כי בשנת 389 הוא החזיק במשרת הממונה על העיר רומא (praefectus urbi Romae), – פראיפקטוס אורבי , תפקיד בכיר בקיסרות ברומא.
חיבוריו.
ארבעה חיבורים היסטוריים קצרים יוחסו לו, אולם רק ייחוס החיבור של "הקיסרים" מבוסס היטב.
ויקטור השלים את "על הקיסרים" בין השנים 359–361. הוא השתמש לצורך כתיבתו בחיבור היפותטי על ההיסטוריה של הקיסרים (ההיסטוריה של הקיסרים של אנמן ).
לאחר תיאור המלחמה בין קונסטנטיוס השני למגנטיוס, מספר ויקטור אורליוס על המרד היהודי נגד קונסטנטיוס גאלוס בשנת 351. ויקטור הוא המקור היחיד המציין את שמו של מנהיג המרד היהודי, "פטריקיוס" (Patricius), שהיהודים "העלו אותו למלכות".
ארבעת החיבורים הללו פורסמו בדרך כלל יחד בשם "היסטוריה רומאית" (Historia Romana). "על אישים מפורסמים" הודפס לראשונה בשנת 1472, בארבעה כרכים, תחת שמו של פליניוס הצעיר, ואילו "קיצור על הקיסרים" הודפס לראשונה בשטרסבורג בשנת 1505.
המהדורה הראשונה של כל ארבעת החיבורים יחד הייתה מאת אנדריאס שוטוס (שמונה כרכים, אנטוורפן, 1579). ב-1975 יצאה מהדורה של "על הקיסרים" על ידי פייר דופריין (Pierre Dufraigne).
חומות יפו
חומות יפו הן החומות שהקיפו את יפו העתיקה במהלך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל מתחילת המאה ה-19 עד לפירוקה בשנת 1868.
היסטוריה.
לאחר מינויו של מושל יפו הטורקית "מוחמד אבו נבוט" על ידי הסולטן סולימאן פאשה הוקמה חומה מערבית לאורך הים שהקיפה את העיר (כיום טיילת יפו באזור רחוב רציף העלייה השנייה) ובצידה השני הוקמה חומה מזרחית לאורך היבשה ונקבע שער יחידי בחומה המזרחית בשם: "שער ירושלים" ממנו יצאה הדרך הראשית אל ירושלים (כיום רחוב עולי ציון ואחריו דרך בן-צבי הקרוי גם: "כביש 44") ומאחוריו הוקמה: "מצודה" ומסביב לחומה המערבית הפונה אל היבשה הוקם: "חפיר" (כיום כיכר השעון ורחוב יפת). בשער חלקי החומה נפרצו פרצות עבור הולכי רגל.
בשנת 1869 נפרץ פתח חדש בחלקה הדרומי כדי לאפשר את הקמתו של: "השער החדש" מאחר שהיה בחומה רק שער יחיד שלא היה יכול לשאת בנפח התנועה שהגיעה אליו מערים אחרות. בשנת 1868, ובשנים שאחריה החלה להיהרס חומת העיר העתיקה. בתוואי שבו עברה החומה והחפיר החלו להיסלל: כיכר השעון שנקראה אז בשם: רחוב אסכנדר עוואד (אלכסנדר הווארד) ולאחר קום המדינה שונה שמו אל רחוב רזיאל. והמשכו הדרומי שנקרא בשם: דרך עזה שהובילה אל העיר עזה ולאחר מכן נקראה בשם: רחוב אל-עג'מי על שם שכונת עג'מי שהייתה בקרבת מקום ולאחר מכן ששונה שמו אל רחוב יפת לאחר קום המדינה. לאחר פירוקה של החומה הוקמו על התוואי בתים וחנויות תוך שימוש משני באבני החומה ויחד איתם נהרסו המצודות שהיו מאחורי החומה.
כיום.
כיום ניתן למצוא שרידים מן החומה בחלקו המזרחי של רחוב יפת בקטע שבין כיכר השעון עד לרחוב לואי פסטר. ישנם "סימטאות מקורות" כגון: רחוב רבקה ושלמה אבולעפיה ששימשו בעבר בתור פרצה עבור הולכי רגל.
מבנים שהוקמו על תוואי החומה.
מבנים שהוקמו על החפיר ועל תוואי החומה: (כיום באזור של חלקו הדרומי של רחוב רזיאל וחלקו הצפוני של רחוב יפת)
פסטיבל הסרטים השחורים בסן דייגו
פסטיבל הסרטים השחורים בסן דייגו הוא אחד מהפסטיבלים השחורים הגדולים בארצות הברית. הוא נוסדה בשנת 2003 בשם פסטיבל הסרטים נואר, והוא מתקיים מדי שנה בסן דייגו שבדרום קליפורניה, במטרה להכיר בסרטים ובהפקות אפריקאיות-אמריקאיות. המוטו של הפסטיבל הוא "זרקור על קולנוע אפריקאי-אמריקאי ושל התפוצה האפריקאית".
היסטוריה.
פסטיבל הסרטים השחורים בסן דייגו, שהיה ידוע במקור פסטיבל הסרטים נואר, החל בשנת 2003 בחדר בית מלון בGaslamp Quarter. הוקרנו אז שלושה סרטים, והשתתפו כ-20 אנשים. ב-2006 שונה השם של הפסטיבל, כי המארגנים הבינו שנוצר בלבול עם "פילם נואר". עד ל-2011, הפסטיבל גדל לממדים לא צפויים, עם הקרנות של 120 סרטים ובין 15,000 ל-30,000 משתתפים. הפסטיבל הפך לאחד הפסטיבלים השחורים הגדולים ביותר בארצות הברית, ולאחד הפסטיבלים החשובים הנערכים בסן דייגו.
הפסטיבל נמשך ארבעה ימים, בהם מוקרנים סרטים במגוון קטגוריות, כולל: קומדיה, דרמה, סרטי תעודה, אנימציה, להט"ב, אימה, דת, זרים/התפוצה האפריקאית, סרטים קצרים, סרטים נבחרים, וקטעי וידאו ומוזיקה. כל פעם שהפסטיבל גדל, הוא עבר מקולנוע לקולנוע, עד שנערך במולטיפלקס. ב-2017 הפסטיבל נערך בשלושה בתי קולנוע שונים, והחל פיתוח של מרכז לקולנוע שחור, אשר בסופו של דבר יארח את הפסטיבל ויחזיק בארכיון קולנוע שחור.
הפסטיבל, בראשותה של קארן ויליס, כולל פאנלים כחלק ממטרתו לקדם עשייה קולנועית במחוז סן דייגו.
תרועה לישראל
תרועה לישראל היא יצירה קצרה שכתב המלחין הישראלי פאול בן-חיים בשנת 1950. לדברי יהואש הירשברג היצירה היא "המנון מפואר להגשמה הציונית המדינית".
היצירה נכתבה בתחילה עבור תזמורת צה"ל על פי הזמנת מנצחה דאז שלום רונלי-ריקליס ועובדה מיד אחר כך לתזמורת סימפונית מלאה. בשל היותה יצירה קצרה המתאימה לפתיחת אירועים לאומיים חגיגיים זכתה "תרועה לישראל" למספר גדול של ביצועים ואף הייתה היצירה הראשונה של בן חיים שהוקלטה על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית. האווירה הכללית בארץ בשנת 1950 התאימה לחיבור יצירה חגיגית בסגנון המארש. הניצחון הצבאי במלחמת העצמאות הקשה, הביא להרגשת גאווה ברוחו ובכוחו של צה"ל והאירוע המרכזי בימי העצמאות הראשונים של המדינה היה מצעד צבאי. אלא שבן חיים לא חיבר שיר לכת אלא המנון.
מבנה היצירה.
היצירה בנויה על נושא מלודי ארוך החוזר על עצמו שוב ושוב מתוך הגברה מתמדת בעוצמה ובמתח עד לשיא נרגש. הנושא כתוב במשקל זוגי, במבנה ריתמי-סימטרי ומאורגן על פי דגם של מוזיקה גרמנית רומנטית. בגרסה התזמורתית מבוסס התזמור בעיקר על כלי קשת במרקם עשיר ומלא ואופייה החגיגי של היצירה שומר על הוד והדר, ללא כל רעשנות חיצונית העלולה לחדור ליצירות מסוג זה, כמו למשל בפתיחה 1812 מאת צ'ייקובסקי. ביטוי לכוחה הישיר של היצירה ניתן כאשר ניגנה תזמורת הגדנ"ע בשעתה את היצירה בתחרות תזמורות נוער בעיר קרקראדה שבדרום מזרח הולנד - וזכתה שם בפרס הראשון ברציפות במשך שנים אחדות. תושבי קרקראדה קיבלו את היצירה בהתרגשות והתזמורת שבה וניגנה את היצירה לבקשת הקהל המקומי שנה אחרי שנה, גם כאשר היצירה לא נכללה התוכנית הרשמית של התחרות.
דלקת ריאות מרגישות יתר
דלקת ריאות מרגישות יתר (hypersensitivity pneumonitis), הנקראת גם דלקת נאדיות אלרגית חוצית (extrinsic allergic alveolitis) היא מחלה דלקתית ריאתית הנגרמת מתגובה דלקתית לשאיפת אנטיגנים בנאדיות ובדרכי האוויר הקטנות.
אפידמיולוגיה.
המחלה תוארה לראשונה בשנת 1700 על ידי הרופא האיטלקי ברנרדינו רמציני, שהבחין בתגובה חריפה לאחר חשיפה נשנית לאבק דגן בקרב חקלאים. לימים תופעה זו נצפתה באופן בלתי תלוי על ידי רופאים נוספים.
שיעור ההימצאות של המחלה אינו ידוע במדויק, והוא משתנה באזורים גאוגרפיים שונים וכתלות בגורם החשיפה.
אטיולוגיה.
אנטיגנים רבים עלולים לגרום לדלקת ריאות מרגישות יתר, ומקורם בחיידקים, פטריות, עופות וכימיקלים. חלקם מפורטים בטבלה להלן:
מנגד, נמצא שעישון הוא דווקא גורם מגן מפני פיתוח דלקת ריאות מרגישות יתר.
פתוגנזה.
אנטיגנים נשאפים, שגודלם בדרך כלל פחות מ-5 מיקרון, והם קטנים דיים כדי להגיע לדרכי האוויר הקטנות ולנאדיות, משרים תגובה דלקתית המתווכת בידי מערכת החיסון. באנשים בריאים תיתכן תגובה דלקתית קלה בנאדיות, שמדוכאת על ידי תאי T רגולטוריים, אך באנשים עם נטייה גנטית, או כתוצאה מחשיפה מתמשכת לאנטיגן זה, עלולה להתפתח דלקת החורגת מגבולות התגובה הדלקתית הקלה.
מערכת החיסון הנרכשת ממלאת את התפקיד העיקרי במחלה, בדגש על תאי T מסייע מסוג TH1, אם כי לתאי T מסייע מסוג TH17 ישנו תפקיד בהתפתחות המחלה. בנוסף, לזרוע ההומוראלית תפקיד ביצירת נוגדנים מסוג IgG נגד האנטיגנים הנשאפים. מערכת החיסון המולדת נצפתה כממלאת תפקיד אף היא במחלה, דבר שמוביל בפועל לגיוס נויטרופילים לאזור הדלקת.
המנגנון העיקרי המתווך את המהלך החריף הוא תגובת רגישות יתר מסוג III, בעוד המהלכים התת-חריף והכרוני מתווכים על ידי תגובת רגישות יתר מסוג IV.
מאפיין היסטולוגי נפוץ בדלקת ריאות מרגישות יתר הוא גרנולומות לא גבינתיות, סמוך לדרכי האוויר הקטנות, שאינן מתוחמות היטב. עוד נצפים תסנינים, לימפוציטריים ברובם, בפיזור כתמי בנאדיות וברקמת החיבור (אינטרסטיציום). בדלקת כרונית מופיעים שינויים לייפתיים מקומיים, כאשר במחלה מתקדמת הם הופכים להיות נרחבים וחמורים עם מאפייני חלת דבש.
תסמינים וסימנים.