Ras הוא חלבון G או חלבון קושר נוקלאוטיד גואנין. הוא מורכב מתת יחידה של small GTPase, שלה דמיון לתת היחידה Gα בחלבוני G הטרוטרימרים (large GTPase). חלבוני G מתפקדים כמתגים איתות בינאריים ולהם מצב "מופעל" ו"כבוי". במצב "כבוי" הוא קשור ל-GDP, ואילו במצב "מופעל" Ras קשור ל-GTP, שביחס ל-GDP מכיל קבוצת זרחה נוספת. קבוצת הזרחה הנוספת מפעילה את החלבון, וכשהיא משתחררת החלבון חוזר למצב כבוי (באמצעות שינוי קונפורמציה).
התהליך של החלפת הנוקלאוטיד הקשור מזורז על ידי חלבוני GAP (GTPase activating protein) ו-GEF (guanine nucleotide exchange factor). החלבון Ras מקדם פעילות GTPase, כלומר הוא בעצמו הופך מולקולת GTP ל-GDP, אולם תהליך זה איטי מכדי לפעול באופן יעיל, ולכן חלבון GAP יכול להיקשר אליו ולייצב המנגנון הקטליטי של Ras, באמצעות הספקת שיירים קטליטיים כך שמולקולת מים תמוקם באופן אופטימלי להתקפה נוקלאופילית של הגמא-פוספט של GTP. כשקבוצת הפוספט משתחררת מולקולת ה-Ras קשורה ל-GDP, ובצורה זו פעילות האיתות של Ras "נכבית". כיוון שבצורה זו Ras עובר למצב כבוי, חלבוני GAP מאיצים את האינאקטיבציה של Ras. לעומתם, GEF מזרז את התגובה של שחרור GDP מ-Ras, ולאחר שזה משוחרר נקשרת ל-Ras מולקולה חדשה של GTP, ולפיכך GEF מזרז אקטיבציה של Ras. חלבוני GEF מוכרים לדוגמה הם Sos (Son of Sevenless) ו-Cdc25.
חסידות קליבלנד (רעננה)
גיורא גמרמן
גיורא גמרמן (18 בנובמבר 1927 - 3 באפריל 2015) היה אדריכל ישראלי שהתמחה בתכנון מוסדות ציבור, ספורט חינוך ומגורים.
גמרמן נולד בעיר פרגמינו (Pergamino) שבארגנטינה ובהיותו בן 6 עלה עם אביו לארץ ישראל. למד במקוה ישראל ולאחר מכן למד אדריכלות בטכניון שם הכיר את שותפו לדרך למשך 40 שנה - משה לופנפלד. בשנת 1961 פתח משרד אדריכלים בשיתוף לופנפלד שפעל עד לאמצע שנות התשעים. המשרד זכה בעשרות תחרויות אדריכלים לאורך 30 שנות פעילותו. בשנת 2021 עתידה להתפרסם מונוגרפיה מקצועית המסכמת את יצירתו.
מאשאדו די-אסיס
מאשאדו די-אסיס (בפורטוגזית: Joaquim Maria Machado de Assis; 21 ביוני 1839 - 29 בספטמבר 1908) היה סופר, משורר, מחזאי ואינטלקטואל ברזילאי. הוא נחשב בעיני רבים גדול סופרי ברזיל במאה ה-19 ובכיר אנשי הרוח שלה. הוא היה ממייסדי האקדמיה הלאומית בברזיל בשנת 1897, וכיהן כנשיאה הראשון עד מותו ב-1908. בימי חייו לא זכה הסופר לפופולריות מחוץ לארצו, אך לאחר מותו ובמהלך המאה ה-20 תורגמו ספריו לשפות רבות ובהן עברית, והם נושא למחקרים רבים.
ביוגרפיה.
מאשאדו די-אסיס נולד בריו דה ז'ניירו לאב מולאטי שהיה צייר ובנם של עבדים משוחררים, ולאם לבנה שבמקצועה הייתה כובסת. הבית בו נולד הסופר היה בבעלות דונה מריה חוסה אשר הייתה אלמנת סנאטור ברזילאי והיא העניקה חסות והגנה למשפחת די-אסיס. בשנת 1849 מתה אם המשפחה, והאב והבן עזבו את ביתם ואת נותנת החסות שלהם. ב-1854 נישא אביו של מאשאדו בשנית למריה אינס דה סילבה שהייתה מולאטית ברזילאית. אמו החורגת היא זו שלימדה את מאשאדו קרוא וכתוב, ואופה אשר גר בשכנות הוא אשר הקנה למאשאדו את יסודות השפה הצרפתית.
במשך חייו שלט מאשאדו, מלבד בפורטוגזית ובצרפתית, גם באנגלית, גרמנית ויוונית. השליטה בשפות אלו חשפה אותו למגוון תרבויות וצורות כתיבה אשר העשירו את יצירתו. בהיותו בן 15 החל מאשאדו ללמוד בבית ספר שהיה מיועד לבנות בלבד, גם זאת בהשפעת אמו החורגת שעבדה שם. בשנת 1855 התפרסם לראשונה שיר פרי עטו של מאשאדו בעיתון הברזילאי Marmota Fluminense וזאת בזכותו של פרנסיסקו דה פאולה, שהיה מולאטי בעל חנות ספרים ועיתונים אשר התיידד עם מאשאדו והבחין בכישרונותיו. בשנת 1856 החל לעבוד מאשאדו כשוליה של טיפוגרף בעיתון Imprensa Oficial ושם התוודע אל הסופר הברזילאי מנואל אנטוניו דה אלמיידה שעודדו לפתח עוד יותר כישרונותיו הספרותיים.
החל מ-1858 עבד במספר עיתונים במקביל, כמגיה וככותב. בתקופה זו הוא התיידד עם הסופר והפוליטיקאי הברזילאי חוסה דה אלנסר, ובזכותו הכיר את התרבות האנגלית ונחשף בין היתר ליצירותיהם של ויליאם שייקספיר, ג'ונתן סוויפט, לורד ביירון אשר השפיעו על יצירתו. החל משנות השישים של המאה ה-19 החל מאשאדו גם לכתוב מחזות, בנוסף לשירים שהחל לכתוב עוד בהיותו בן 15. ב-1864 מת אביו של מאשאדו, והוא הקדיש את ספר שיריו הראשון Crisálidas לזכרו. החל משנות השבעים של המאה ה-19 הפך מאשאדו גם לסופר בזכות ספריו סיפורים על ריו (1870), היד והכפפה (1874), זיכרונותיו של מת (1881).
מאשאדו התנגד לעבדות במשך כל חייו, אך לא הביע את דעתו בנושא למרות שהיה צאצא לעבדים משוחררים, וגם לא הדגיש את עובדת היותו מולאטי. בשנת 1868 נישא הסופר לאישה לבנה פורטוגזית בשם אוגסטה חוויאר דה נוביוס. מבחינה פוליטית, למרות שרוב חבריו השתייכו למחנה הליברלי בברזיל, השתדל הסופר לא להביע את עמדותיו הפוליטיות בפומבי. הוא זכה להכרה ולסיוע מהקיסר דום פדרו השני אשר גם העניק לו תואר אבירות. גם אנשי הרוח והאינטלקטואלים של ברזיל ראו בו דמות מופת, ואין מחלוקת על כך שהיה בכיר אנשי הרוח של ברזיל.
מאשאדו סבל ממחלת האפילפסיה והתקפי המחלה גברו במיוחד לאחר מות ידידו, הסופר והפוליטיקאי חוזה דה אלנסר. בשנת 1904 מתה רעייתו האהובה של מאשאדו, וכעבור ארבע שנים, בשנת 1908, מת מאשאדו עצמו. בימיו האחרונים ניכרו עליו ביתר שאת המאפיינים שליוו אותו ואת יצירתו במשך כל חייו - בדידות ומלנכוליה.
קריסטינה דה-קירשנר
כריסטינה פרננדז דה-קירשנר
קריסטינה פרננדז דה-קירשנר
רסס והתפלל
לרסס ולהתפלל (במקור באנגלית המונח יוצר חרוז: "Spray and pray") הוא מונח מלגלג על ירי מנשק אוטומטי לעבר אויב בצרורות ארוכים, ללא ניסיון לכוון כל ירייה או צרור יריות. פעולה זו רווחת במיוחד בקרב אלה שהם חסרי הכשרה מתאימה לירי. פעולה זו שונה מאש רתק מכיוון שמדובר בירי שמכוון ברישול או שאינו מכוון כלל. מונח זה אינו חל על ירי אוטומטי המתמקד כראוי או אש רתק אמיתית, שהן פעולות מקובלות עבור לוחם מאומן כראוי.
שימוש היסטורי.
במלחמת הסבך הרודזי ובמקומות אחרים, המונח לרסס ולהתפלל שימש כדי לתאר ירי בנשק לא מדויק יחסית.
השימוש הגדול באש אוטומטית חל כאשר רובי סער נכנסו לשירות נרחב בצבאות הגדולים, ובייחוד עם תפוצת ה-AK-47 הסובייטי וה-M-16 האמריקאי, שהיו מסוגלים הן לירי בבודדות (חצי-אוטומטי) והן לירי אוטומטי מלא, באמצעות נצרה בוררת.
קולונל ג'ק לואיס, חייל ותיק בדימוס בחיל הנחתים האמריקני ששירת במלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה, מלחמת וייטנאם ולאחר מכן שימש כעורך המגזין "Gun World" נפגש עם פול אקס קלי, מפקד חיל הנחתים. לואיס אמר למפקד כי התוצאה של הקידמה ברובה ה-M16 הייתה ש"ארצות הברית הייתה אמורה להיות ידועה כאומה של הקלעים, עכשיו הפכנו לאומה של מרססים".
החסרונות של ירי אוטומטי בלתי מבוקר הן סבירות נמוכה של ממש להכות ביעד האויב, בזבוז כמויות גדולות של תחמושת מכדי הצורך והסיכון המוגבר לפגיעה מאש ידידותית. בגלל נטייתם של החיילים האמריקאים לרסס ולהתפלל במהלך מלחמת וייטנאם, ארצות הברית החליפה את הגדרת האש האוטומטית הרגילה (ירי רצוף עד שנגמרים הכדורים במחסנית) ב-M16 המקורי בהגדרת אש אוטומטית מוגבלת (בצרור נורות שלוש יריות) ברובי הסער M16A2 ו-M16A4 ובקרבין M4. עם זאת, בקרבין M4A1 פלאט-טופ החזירו את אפשרות הירי האוטומטי המלא עקב שימושיותו ביישומי לוחמה בטרור כאשר נדרש כוח אש מוגבר.
חלופות.
שיטות חלופיות להשגת ירי יעיל הן להשתמש ביריות בודדות או בצרורות נשלטים ומכוונים לאחר איתור האויב. צבאות רבים מחזיקים בכלי-נשק עם שני מצבי ירי: ירי של כדור בודד במצב רגיל ובנוסף אפשרות לירות צרור כדורים (בלחיצה רצופה נורה מספר מוגבל של כדורים) או אפילו מצב אוטומטי מלא שבו הנשק מתפקד כמקלע (רובה M16, לדוגמה, הוא נשק שבו קיימים שני מצבי ירי). הצבאות השונים מחזיקים בכלי-נשק כאלה, הנקראים רובי סער, כדי לעודד חיילים להשתמש בטכניקות אש יעילה כאשר ישנה אפשרות כזו.
לרסס ולהתפלל
שראצר
שַׂרְאֶצֶר (בשמו האשורי: נַבּוּ-שַֹרוּ-אוּסוּר) היה בנו של מלך אשור סנחריב, אשר רצח יחד עם אחיו אדרמלך את אביהם סנחריב בבית האל נסרוך בנינוה. על פי חוקרים בוצע הרצח בכ' בטבת בשנת 681 לפנה"ס. לאחר הרצח ברחו אדרמלך ושראצר אל ארץ אררט. מאורע זה מוזכר גם בתנ"ך, בספר מלכים ב' בפרק י"ט:
על פי ספרות המחקר, המסופר בתנ"ך באשר לרצח סנחריב בידי שראצר ואדרמלך תואם באופן כללי את המסופר במקורות אשוריים ובבליים. המקורות הללו מספרים כי סנחריב ייעד ליורשו את בנו הצעיר יותר, אסרחדון, כנראה בשל השפעתה של אשתו נקיה-זכותו שהייתה אמו של אסרחדון ולא של אחיו האחרים. מינוי זה, שנישל למעשה את ארד-מוליסי (אדרמלך) ונבו-שרו-אוסור (שראצר) מכס המלוכה, הביא לרציחתו של סנחריב על ידי השניים. מקץ הרצח פרצו מלחמות ירושה על כס מלך אשור, ולאחר שישה שבועות הביס אסרחדון את מתחריו וזכה במלוכה.
בילקוט מעם לועז נאמר:
רבי שלמה בן שמשון שסייר בארץ ישראל במאה ה-13 תיאר מסורת לפיה בגוש חלב מצוי קברו של שראצר, סמוך לקברי שמעיה ואבטליון.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:אישים בספר מלכים]]
[[קטגוריה:אישים בתנ"ך המוזכרים במקורות חיצוניים]]
[[קטגוריה:מלכי אשור]]
אלישע אבס
אלישע אַבַּס (נולד ב-10 בדצמבר 1971 בירושלים) הוא פסנתרן, מלחין וכדורגלן עבר ישראלי.
ביוגרפיה.