ילידת חולון, פרנק היא בוגרת מגמת התיאטרון בתיכון תלמה ילין. בהמשך למדה משחק בבית צבי וסיימה את לימודיה בשנת 1982. כבר באותה שנה השתתפה בסרטו של ג'אד נאמן "מגש הכסף" ובדרמת הטלוויזיה האמריקאית, "זיכרון אהבה", של NBC, בכיכובו של קירק דגלאס, תפקיד שעליו הייתה מועמדת לפרס אמי האמריקאי.
בשנת 1983 לוהקה לתפקיד הראשי בסרט "בחינת בגרות", שם גילמה את אורנה, תלמידת תיכון המנהלת רומן עם בן שכבתה (דן תורן) ונכנסת להיריון.
בשנת 1984 שיחקה בסרט "עדות מאונס" לצד מוסקו אלקלעי, ענת עצמון, נתן דטנר, אורי גבריאל, אושיק לוי ודליק ווליניץ ובאותה שנה השתתפה בסרט הקצר "קירות עץ דקים" לצד אבי קושניר.
בשנת 1985 השתתפה בסרטו של נדב לויתן "בנות" לצד חנה אזולאי הספרי, ענת טופול, חלי גולדנברג, קרוליין לנגפורד ואחרים. באותה שנה השתתפה גם בדרמה האמריקאית "עדיין לא גן עדן" לצד קווין מק'ינלי ואחרים.
בתחילת שנות השמונים עסקה פרנק גם בהוראת משחק בעיר לוד ובכלא הנשים נווה תרצה, הקימה את אחד הבוטיקים הראשונים ברחוב שינקין בתל אביב ועסקה בפעילות ציבורית. לאחר שנישאה וילדה את בתה ובנה עסקה בהפקה ושיווק הצגות, ערכה וביימה הצגות ילדים ("עלילות מיקי מהו", "פיט-פט-טו") ושימשה כעוזרת הפקה.
בשנת 1993 גילמה את ליאורה בסרטו עטור הפרסים של אסי דיין "החיים על פי אגפא".
בהמשך השתתפה בסרט הווידאו "המהפכה" (1995), בסרט הקצר "זכרונות מאפריקה" ובמספר סדרות טלוויזיה, בהן "החבר'ה הטובים", "טיפול נמרץ" ו"סיטי טאוור".
משנת 1998 ועד שנת 2008 שימשה פרנק כמנכ"לית וכמנהלת אמנותית של תיאטרון הסמטה.
בשנת 2007 מונתה לתפקיד מנכ"לית האוניברסיטה העממית בתל אביב, ממנו פרשה כעבור שלוש שנים ושבה אל ניהול תיאטרון הסמטה.
מכהנת בנוסף כחברת הנהלת אמ"י וכחברה בפורומים שונים המייצגים את מוסדות התרבות בישראל.
פאן-אפריקאיות
פאן אפריקאיות
פאן אפריקניות
ישראל זמיר
ישראל זָמיר (15 ביוני 1929 – 22 בנובמבר 2014) היה סופר, עיתונאי ומתרגם ישראלי, איש קיבוץ בית אלפא, בנו היחיד של הסופר היידי יצחק בשביס-זינגר.
ביוגרפיה.
זמיר נולד בוורשה בירת פולין להוריו רחל (רוניה) שפירא ויצחק, שניהם היו ילדי רבנים. הוריו, שמעולם לא נישאו, נפרדו כשהיה בן חמש. לאחר הפרדה היגר אביו לארצות הברית. הוא נשאר עם אמו, שהאמינה באידאולוגיה הקומוניסטית, ועבר איתה למוסקבה, ומשם עלו לארץ ישראל בשנת 1938.
במהלך מלחמת העצמאות שירת זמיר בגדוד 13 של חטיבת גולני כלוחם בפלוגה המסייעת. בספרו "לכבות את השמש", הוא מתאר את הלילה בו נערך הקרב על מוצב 86 המצרי ליד ח'אן יונס במסגרת מבצע חורב.
בישראל הצטרף לקיבוץ בית אלפא ומשנת 1972 ערך את המוסף השבועי "חותם" בעיתון "על המשמר". בין היתר הקים את המוספים "הדף הירוק" ו"קו למושב", שעברו מאוחר יותר לעיתון "מעריב". עד לסגירתו של העיתון שימש בו ככתב ועורך משנה.
זמיר לימד עיתונאות באוניברסיטת תל אביב ועסק בכתיבה ותרגום לעברית של יצירותיו של אביו יצחק בשביס-זינגר, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1978. בתום מאבק רב שנים שניהל זמיר במטרה להנצחת שם אביו בישראל, בינואר 2008, נחנך רחוב על שם זינגר בתל אביב.
זמיר נישא לאביבה, ולזוג בת ושלושה בנים. הוא נפטר ב-22 בנובמבר 2014, בגיל 85.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
דוד בהר&quot;ן
הרב דוד בהר"ן (ב' או ג' באלול תרכ"ה, 1865 - כ"ז באב תש"ו, 24 אוגוסט 1946) היה יהודי ירושלמי, שהתפרסם כצדיק ולמדן.
תולדות חייו.
נולד לרב נחום לוי משאדק מנישואיו השניים למרת מינה-לאה, בת הרב משה ריבלין שהיה מנהיג האשכנזים בירושלים. אביו נפטר כשהיה בן חודשיים וחצי.
גדל וחונך אצל אחיו למחצה, הרב שלמה זלמן בהר"ן לעווי, שהיה בנו הגדול של הרב נחום מנישואיו הראשונים, ולבקשת אביו גם אצל הרב מאיר אוירבך (ה"אמרי בינה"), ראב"ד האשכנזים בירושלים. למד בישיבת עץ חיים. בר"ח אלול בשנת תרמ"א נשא לאישה את שרה, בת הרב עקיבה יוסף שלזינגר. לאחר נישואיו למד בישיבת "עץ חיים". למד מפי הרב משה יהושע יהודה לייב דיסקין ולאחר פטירתו למד מבנו הרב יצחק ירוחם דיסקין. היה ממייסדי ישיבת "אהל משה" ובה למד עד פטירתו.
נהג ללמוד מחצות הלילה עד תפילת ערבית למחרת. בין הרבנים שלמד עימם בחברותא: הרב שלמה אלישיב, הרב אליהו דוד סלוטקי (מחבר "יד אליהו", מפתח אנציקלופדי לקבלת האר"י ועוד) והרב מרדכי דוד לוין.
נפטר בבית החולים ביקור חולים ביום שבת, כ"ז באב ה'תש"ו. נקבר בחלקת הנביאים בהר הזיתים.
מתלמידיו: הרב אברהם חיים נאה, הרב שלמה זלמן אויערבאך, הרב שריה דבליצקי, הרב שמואל אויערבאך, ונכדו הרב שלמה יחיאל פרידמן
משפחתו.
אחד מבניו, שנפטר בחייו, היה שלמה זלמן וייספיש, אביו של לייב וייספיש. בן אחר היה נחום וייספיש, חקלאי ואחראי על קיום המצוות התלויות בארץ בשפיה ונרצח במרד הערבי הגדול. אחד מחתניו הוא הרב משה פרידמן, רב קהילת הפרושים בירושלים.
טריט וויליאמס
לונדון העליזה
מרי השנייה (מלכת אנגליה)
הפיכות
ארצות הברית של אפריקה
ארצות הברית של אפריקה הוא השם שהוצע לרעיון להקים פדרציה שתכלול את 55 מדינות יבשת אפריקה.
הרעיון.
מקורות הרעיון.
המונח "ארצות הברית של אפריקה", נטבע לראשונה בשירו של מרקוס גארבי, "הידד, ארצות הברית של אפריקה" משנת 1924. רעיונותיו של גארבי השפיעו עמוקות על לידתה של התנועה הפאן אפריקנית. בשנת 1945, התכנסה וועידה במנצ'סטר שבבריטניה, שקראה ליישום רעיונותיו של גארבי. בוועידה השתתפו גם ג'ורג' פדמור וקוואמה נקרומה. נקרומה, החל להיפגש עם אישים משמעותיים כגון קיסרה של אתיופיה היילה סילאסי ואחרים. הם גיבשו את הרעיון ליצור ארגון שבו יהיו 37 מדינות חברות מיבשת אפריקה. רעיון זה היווה את הבסיס הרעיוני להקמתו, כמה עשורים מאוחר יותר, של הארגון לאחדות אפריקה. מאוחר יותר, בשנת 1952, הפך נקרומה למייסדה ולנשיאה הראשון של גאנה המודרנית.
העלאת הרעיון באופן מעשי.
בשנת 2000, מועמר קדאפי, שליטה הדיקטטורי באותם הימים של לוב, דחף להקמתו בפגישת פסגה של מנהיגי יבשת אפריקה בלומה בירת טוגו ליצירת האיחוד האפריקאי. לאחר שבמספר הזדמנויות בשנים שלאחר מכן, תיאר קדאפי את הארגון ככישלון, הוא העלה טענה, כי רק איחוד פדרטיבי של היבשת יכול לספק יציבות ועושר לאפריקה.
בשנת 2007, במסגרת פגישת הפסגה של האיחוד האפריקאי בקונאקרי בירת גינאה, העלה מועמר קדאפי לראשונה באופן רשמי את הרעיון להקמתה של פדרציה כלל-אפריקאית. בפברואר 2009, עם היבחרו ליו"ר האיחוד האפריקאי אמר קדאפי במסגרת פגישת הפסגה של הארגון באדיס אבבה בירת אתיופיה:
מאוחר יותר, דיווח ה-BBC כי קדאפי הציע להקים "כוח צבאי אפריקאי אחיד, מטבע אחיד ודרכון אחיד עבור תושבי היבשת, על מנת שיוכלו לנוע ברחביה בחופשיות". מנהיגים אפריקאים אחרים הודיעו לאחר מכן כי גם מביעים תמיכה בהצעה.
בעוד שהוגדרו יעדים שאפתניים לפרויקט, בפועל לא נעשו צעדים ממשיים בנושא. נשיא סנגל, עבדולאי ווייד, ציין כי ארצות הברית של אפריקה תחל את קיומה מוקדם ככל האפשר בשנת 2017. האיחוד האפריקאי לעומת זאת, הציב לעצמו את המשימה של הקמת אפריקה "מאוחדת ומלוכדת" עד שנת 2025. קדאפי ציין גם כי הפדרציה שהציע תוכל לכלול גם מדינות בעלות אוכלוסייה אפריקנית מחוץ ליבשת כמו האיטי, ג'מייקה והרפובליקה הדומיניקנית.
כמה חודשים טרם ההתקוממות בלוב בראשית שנת 2011 נגד משטרו של קדאפי, הודיע קדאפי על תוכניותיו לייסד את "הדינר האפריקאי", מטבע משותף שישמש את כל מדינות היבשת בדומה לאירו באירופה, זה, על מנת להגדיל את "העושר והיציבות" באפריקה, ו"לקרוא תיגר על הדומיננטיות של הדולר האמריקני והאירו האירופאי בעולם בכלל ובאפריקה בפרט".
בכל מקרה, עד עתה, מלבד לוב הביעו מדינות ספורות תמיכה בהקמת ארצות הברית של אפריקה, בהן אריתריאה, גאנה, סנגל, זימבבווה ובהיסוס הביעה תמיכה בעניין גם כף ורדה. עם זאת, המדינות המבוססות והגדולות ביבשת כגון דרום אפריקה, קניה וניגריה, הראו פחות עניין ברעיון, וחלקן אף הביעו התנגדות כלשהי.
יעל דקלבאום
יעל דקלבאום (נולדה ב־7 ביולי 1979) היא זמרת, מוזיקאית ומלחינה ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה בירושלים לדייוויד דקלבאום מלהקת הפונדקאים. גדלה וגרה במושב עמינדב ובקנדה.
היא לסבית מוצהרת ומ-2012 חיה עם בת זוגה, ליאת אביב.
קריירה מוזיקלית.
הופעתה הראשונה מול קהל גדול התקיימה בגיל 8 בפסטיבל סולם יעקב בתור אורחת בלהקה של אביה. בילדותה שמעה מוזיקת פולקלור אנגלוסקסית מכל העולם בהשפעת אביה והופיעה על במות בישראל. בשנת 1995, זכתה בתחרות כישרונות צעירים, שבה הופיעה עם יונתן לוי מלהקת איזבו ושאול עשת. יחד עם לוי ועשת וכן עם ניר מנצור, הקימה את להקתה The Palmtrees ("הדקלים"). בהמשך דרכה הופיעה במועדונים כשהיא מבצעת קאברים לשירים של ג'ניס ג'ופלין, ג'וני מיטשל ואחרים.
בשנת 1999 השתתפה דקלבאום בהרכב של התזמורת הפילהרמונית בקונצרט הוקרה לביטלס, בהשתתפות ג'ורג' מרטין. באחת ההופעות פגשה את שלמה ארצי ומאוחר יותר שיתפה איתו פעולה באלבום "אהבתיהם", שבמסגרתו הקליטו דקלבאום וארצי בדואט גרסה מחודשת לשירו של ארצי "לא יודע מה עובר לך בראש".