בעקבות הפיגוע במלון פארק בנתניה, בו נרצחו 30 אזרחים ישראלים, יצא צה"ל למבצע חומת מגן. חטיבה 500, בפיקוד עוזי מוסקוביץ', סייעה בכיבוש הערים הפלסטיניות. גדוד 195 בפיקוד גיא חסון, סייע לחטיבה 310 ולגדוד שריון 445 מחטיבת יפתח בפיקודו של חיים בר סלע בכיבוש בית לחם.
פירוק החטיבה.
ביולי 2003 פורקה החטיבה. מרבית לוחמיה הוסבו ללוחמי חי"ר ושובצו בין גדודי ה-90, ומקצתם עברו הסבה לחיל ההנדסה הקרבית. פלוגת הסיור עברה ל-פלס"ר 401 במקום פלוגת המילואים שהייתה באותו תפקיד.
כיום משמשים תג החטיבה ומספרה את אחת מיחידות ההדרכה במרכז הלאומי לאימונים ביבשה (מל"י). גדוד 195 הוקם מחדש כאחד הגדודים של בית הספר לשריון ובמסגרתו מתקיימות הטירונות וההכשרה המקצועית הבסיסית ("מקצועות") של חטיבות הטנקים ופלוגות החי"ר המסייעות של שריון. בנוסף, מתקיים בגדוד קורס המדריכות (קמ"ד) של חיל השריון.
בשנת 2004 הוקמה ביער המגינים אנדרטה ל-111 מנופלי החטיבה. שמותיהם מונצחים גם בחדר זיכרון בבסיס צאלים.
יחידות החטיבה (החל ממאי 1981).
הרכב החטיבה היה מבוסס על גדודי שריון, גור (433), סערה (430), אדם (195) ופלס"ר 500.
שארל פרו
שארל פרו (בצרפתית: Charles Perrault; 12 בינואר 1628 – 16 במאי 1703) היה סופר צרפתי שהניח את היסודות למעשיות בספרות הילדים.
ביוגרפיה.
פרו נולד בפריז למשפחה בורגנית ידועה ומכובדת (אביו היה עורך דין וחבר בפרלמנט), והיה הצעיר מבין שבעת אחיו (לשארל היה אח תאום בשם פרנסיס שמת בגיל חצי שנה). מבין אחיו הנודע ביותר היה קלוד, שהיה אדריכל משפיע. שארל פרו למד משפטים, וב-1660 קיבל תשומת לב מלכותית בשל שירי תהילה שכתב ללואי הארבעה עשר. בשנת 1671 נתמנה לחבר האקדמיה הצרפתית. התפרנס כמזכירו של השר רב ההשפעה ז'אן-בטיסט קולבר בחצרו של לואי הארבעה עשר. במהלך שנים אלה עם קולבר למד פרו באקדמיה המלכותית לציור ופיסול (Académie royale de peinture et de sculpture) וכן מוזיקה וכן באקדמיה המלכותית לארכיטקטורה. אחרי מותו של קולבר נאלץ פרו לפרוש ופנה לכתיבה.
בשנת 1687 פרסם את הפואמה "דורו של לואי הגדול" (Le Siècle de Louis le Grand), שעוררה את הוויכוח הציבורי, בניצוחו של ניקולה בואלו, בין הסופרים המודרניים לבין אוהדי הקדמונים. את דעותיו בעניין פרסם פרו בספרו "הקבלות בין הקדמונים והמודרניים" (Parallèles des anciens et des modernes).
עד 1694 פרסם פרו שלוש מעשיות בחרוזים:
סיפורי אמא אווזה.
בשנת 1697 פרסם פרו את ספרו הנודע "סיפורי אמא אווזה" (Les Contes de ma Mère l'Oye) תחת שם בנו, פייר. פרו לא המציא את כל המעשיות. רובן נשאבו ממקורות עממיים ועברו מפה לאוזן במשך דורי דורות, וחלקן התבססו על סופרים קודמים כמו בזילה , ואולם פרו הוא שקבע להן צורה ואת הנוסח הסופי, שהצטיין בכתיבה נוגה ופשוטה.
בתקופה שהחצר הצרפתית העריכה קישוט וליטוש התאים פרו עלילות פשוטות, ייפה את הלשון וקהל היעד שלו היה האצולה והאריסטוקרטיה. מבחינת נושאים תומכים הסיפורים באמונתו של פרו שהאצולה עליונה על מעמד האיכרים. רבים מהסיפורים מראים על דבקות באמונות קתוליות כמו זה שאישה חייבת לעבור טיהור מחטא ולהתחרט לפני שהיא חוזרת לחברה. המעשיות תורגמו לכל שפות התרבות ונעשו אהובות עד מאוד על ילדי העולם.
בקובץ המעשיות כלולים:
קרל פון פריש
קרל ריטר פון פריש (בגרמנית: Karl Ritter von Frisch, 20 בנובמבר 1886 - 12 ביוני 1982) היה זואולוג אוסטרי. זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1973 על פענוח שפת הדבורים.
ביוגרפיה.
פריש נולד בווינה שבאוסטרו-הונגריה כבן צעיר בין ארבעה בנים של אב שהיה פרופסור לרפואה באוניברסיטת וינה. בצעירותו גילה עניין רב בבעלי חיים וניהל אוסף של חרקים. בשנת 1905 החל, בהשפעת אביו, ללמוד רפואה באוניברסיטת וינה. בשנתיים הראשונות, שהוקדשו בעיקר למדעי הטבע, הצטיין פריש בלימודיו. אולם לאחר השנה השלישית שהתמקדה יותר ברפואה, עזב את לימודי הרפואה ועבר ללמוד זואולוגיה במכון הזואולוגי של אוניברסיטת מינכן, בה השלים דוקטורט בשנת 1910 בהנחייתו של הנס ליאו פשיברם. בשנת 1911 החל לעבוד במכון הזואולוגי כעוזר הוראה של אוסקר הרטוויג. במסגרת זאת הוא חקר את הראייה של דגים וניהל פולמוס עם קרל פון הס על יכולת ראיית הצבעים של דגים. במרץ 1912 קיבל משרה באוניברסיטת מינכן ובקיץ 1912 החל לחקור דבורים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התנדב בבית חולים שנוהל בידי אחיו ולאחר שנתיים התנדב במסגרת הצלב האדום.
בשנת 1921 מונה למנהל המכון הזואולוגי של אוניברסיטת רוסטוק בגרמניה ובשנת 1923 עבר לנהל את המכון הזואולוגי בברסלאו. בשנת 1925 עבר לאוניברסיטת מינכן כמחליפו של אוסקר הרטוויג שנפטר. בסיוע קרן רוקפלר הוא הקים מבנה חדיש למכון הזואולוגי שהושלם בשנת 1932 וכלל בית חרקים, אקווריום, בית טרופי ועוד מעונות בעלי חיים חדישים. הבניין כולו נחרב בהפצצות במלחמת העולם השנייה, וב-1946 פריש עבר לגראץ שבאוסטריה.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, וחקיקת החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, לפיו נדרשו נושאי משרות ציבוריות להוכיח את המוצא הארי של ארבעה הסבים והסבתות שלהם, פריש לא הצליח לספק נתונים לגבי סבתו מצד אמו. למרות זאת, סווג כשמינית יהודי בלבד, דבר שאיפשר לו להמשיך במשרתו. אולם יריביו, וארגוני סטודנטים נאציים פעלו להביא לפיטוריו והחלפתו באדם ממוצא ארי. אלו טענו נגדו שהוא רבע יהודי, אוהב יהודים, מתנכל לחברי המפלגה הנאצית ועיסוקיו המדעים תואמים מדע יהודי ולא ארי.
בגלל חשיבות מחקרו, הוא הורשה להישאר בעבודתו עד תום מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1950 נתמנה לפרופסור באוניברסיטת מינכן ופרש ממשרתו כעבור שמונה שנים.
בשנת 1958 זכה בפרס קלינגה. בשנת 1965 פרסם את עבודתו הידועה "שפת המחול וההתמצאות אצל דבורים", ועליה זכה בפרס נובל ביחד עם שני זואולוגים אחרים: ניקולאס טינברגן וקונראד לורנץ.
מסכת קידושין
מַסֶּכֶת קִדּוּשִׁין היא המסכת האחרונה בסדר נשים, במשנה ובתלמוד. עוסקת בדיני פעולת הקידושין - שלב קודם לנישואין, שבו בני הזוג עדיין לא נשואים ואסורים אחד לשני, אבל הם כבר קשורים אחד לשני וצריכים גט כדי להיפרד. על-פי התורה, הקידושין הם "קניין" של הבעל באשתו, והמילים הראשונות בהן פותחת המסכת הן: "האשה נקנית בשלוש דרכים...".
בתלמוד בבלי יש למסכת זו פ"ב דפים (כולל השער, 81 דפי תוכן).
מיקומה של המסכת בסדר נשים.
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, מיקומה של המסכת בסוף סדר נשים מעורר תמיהה: הרי היה ראוי להקדים את המסכת כך שתופיע לפני מסכת כתובות (שכן הקידושין הן השלב הראשון במיסוד הנישואים) ואם לא לפני מסכת כתובות (על מנת שלא נפריד בין מסכתות יבמות לכתובות שעניינם אחד - מעשה ביאה), לכל הפחות היה עליה להופיע לפני מסכת גיטין, שכן זו דרכו של עולם - קודם נעשים הנישואים ואחר כך הגירושים. מדוע אם כך ממוקמת המסכת בסוף סדר נשים?
את תהיה זו הוא מתרץ בכך שרצה עורך המשנה ללכת על פי סדר העניינים כמו שהוא מופיע בתורה שבה מופיע מעשה הגירושים לפני מעשה הנישואים, כמו שנאמר: . ומתוך סוף הפסוק שבו נאמר: "וְהָיְתָה לְאִישׁ-אַחֵר", למדנו את מעשה הקידושין, כמו שנתבאר בתלמוד: "מקיש הויה ליציאה".
תשובה עממית נפוצה נוספת היא: להקדים תרופה (גיטין - גירושין) למכה (קידושין).
פרקי המסכת.
בסך הכל יש במסכת 47 משניות.
תוכן המסכת.
אגב הדיון בפרק הראשון במסכת קידושין עוסקת המסכת גם בקנין הנגדי, שהוא ביטול הקידושין, על ידיו אשה קונה את עצמה מרשות הבעל - גירושין, מיתת הבעל, יבום וחליצה. כמו כן עוסקת המסכת בקניינים ממוניים, קנייני עבד עברי ועבד כנעני, קנייני קרקעות וקנייני נכסים ניידים ("מטלטלין").
בפרק השני ישנה התמקדות בקידושי שליחות ובשאר דיני שליחות.
בפרק השלישי ההתמקדות היא בסוגי קידושין.
בפרק הרביעי הבירורים נוגעים לדיני יוחסין.
מפרשים.
למסכת קידושין ישנה התייחסות מיוחדת בין הלומדים וכמה מפרשים (ראשונים ואחרונים) חשובים כתבו חידושי תורה ועיון על מסכת זו בפירוט רב, מה שלא עשו על מסכתות אחרות. בין המפרשים הייחודיים:
אתיקה רפואית
אתיקה רפואית היא תחום ידע פילוסופי, יישום מעשי של אתיקה, העוסק בניסוח ובניתוח העקרונות המוסריים המנחים את מקצוע הרפואה והמערכת הרפואית.
הקשר בין מטפל לבין מטופל העסיק את האנושות עוד בעידן העתיק. עמים שונים עסקו בנושא, בהם חוקי חמורבי בבבל, פפירוסים מצריים, תרבויות הודיות וסיניות, והיוונים הקדמונים, ובראשם היפוקרטס. כל אלו התייחסו בצורה כלשהי לבעיות רפואיות-מוסריות בצורת חוקים, תקנות, הנחיות ו'שבועות', שנוסחו עבור רופאים, או על ידי רופאים.
הקודים האתיים-רפואיים הקדומים נוסחו בדרך כלל על ידי אדם בודד, או קבוצה קטנה של אנשים, ובדרך כלל היו אלו רופאים. במשך תקופת ימי הביניים נוסחו עוד שבועות שונות שהוטמעו בהן כללים אתיים-רפואיים. בתקופה החדשה יש הרואים בעבודותיו וכתביו של תומאס פרסיוואל (Thomas Percival), שפורסמו בשנת 1803, את הבסיס האתי-רפואי הראשון, שעליו נבנו הקודים האתיים המקצועיים בארצות הברית ובעולם המערבי.
מן הראוי להבדיל בין כללים אתיים שיונקים את עוצמתם ממערכות מוסר בלבד, לבין "קודים אתיים" שנוצרו, בין היתר, כדי להסדיר יחסי עבודה ולשמור על אינטרסים של חברים בגילדות מקצועיות שונות.