ההבחנה בין שירי עגבים לשירה תמימה אינה מפורשת אצל הפוסקים הראשונים, אך משתמעת מהלשון 'ערווה' המופיעה בביטוי 'קול באשה ערוה'. על פי זה פסק רבי חיים חזקיהו מדיני כי מותר לשמוע זימרת אישה אם אינו מתכוון ליהנות מקולה. אולם הוא ציין כי לכתחילה ראוי להחמיר גם במקרה זה. ראש ישיבת הקיבוץ הדתי הרב דוד ביגמן, כתב כי ניתן להבחין בין שירה אסורה למותרת על פי המילים, הלחן, הסגנון המוזיקלי, הלבוש ושפת הגוף.
הרב אהרון סולובייצ'יק פסק כי אין איסור לשיר בציבור כשהבנים שרים יחד עם הבנות, משום שמדובר בשירה "תמימה" שלא לשם פריצות, והשווה זאת להסתכלות באישה שלא לשם זנות. הרב משה פיינשטיין, שפסק שאין איסור הלכתי בהנאה מקולה של פנויה טהורה, אלא הבעיה היא בהרהור, התיר בהקשר מקהלת בית ספר לשמוע קול של בנות מגיל 11 ומטה, כי במקרה כזה לא מצוי הרהור עבירה, אך היו שהסתייגו מהקלה זו כמו הגרא"ד הורוויץ.
לכאורה, ניתן היה להוכיח שמותר לאישה לשיר שיר בפני גברים מהדוגמה של מרים הנביאה, ששרה לפני עם ישראל לאחר קריעת ים סוף. אולם, הפרשנים לא ראו במעשיה של מרים תקדים הלכתי להתנהגות בתנאים רגילים. הסבר אחד הוא שההתעלות הרוחנית של שירת הים הייתה מעין עולם הבא, בו אין חשש יצר הרע. כך הבין רבי מנחם עזריה מפאנו (1548–1620): (תרגום: שהרי לשירה כיוונה היא [=מרים] ואין להקפיד [=לאסור זאת] בכל מקרה, כיוון שיצר הרע איננו [קיים] באותו עולם [=העולם הרוחני]).
מעבר לכך, יש מפרשים הטוענים כי מאחר שמרים השתמשה בתופים, כנאמר בפסוק, קולן של הנשים עומעם ונבלע בקול התופים, והגברים לא שמעו אותו.
קול משודר או מוקלט.
הרב מרדכי יעקב ברייש אסר גם לשמוע קול שירת אשה ברדיו או בהקלטה. הוא נימק זאת בכך שהאיסור הוא על עצם ההנאה מקול אשה זרה ומוכיח זאת מגמרא במסכת ברכות המספרת על רב ששת שנהג איסור בדבר למרות עיוורונו. לעומת זאת, מהר"ם שיק פסק כי אין איסור לשמוע קול שירת אשה שאינו רואהּ ואינו מכירהּ, כיון ששירה כזו לא תעורר הרהורי עבירה "מטעם דאין יצה"ר שולט, אלא במה שעיניו רואות". על פי דבריו, הרב עובדיה יוסף פוסק שראײת תמונת הזמרת בעיתון נחשבת להכרות, וממילא יש לאסור לשמוע את קול שירתה ברדיו או בהקלטה; אולם במקום אחר חזר בו והתיר להאזין לשירת נשים גם כאשר ראה המאזין את תמונת הזמרת.
לעניין זמרת מתה פסק הרב עובדיה יוסף שעדיין יש איסור בשמיעת קולה.
הרב ולדנברג כתב על פי הראבי"ה וספר "מטה משה", כי ברדיו מותר אפילו לשמוע קול זמרת אשה מוכרת. הוא מסביר כי לשיטתם, השמיעה האסורה היא רק כזו שיכולה להביא לקירוב מײדי. בנוסף כתב, כי קול העובר דרך הרדיו אינו קול האשה המקורי וממילא אינו נכלל באיסור.
שמיעת קול איש לאישה.
בספר חסידים מובא שאסור לאישה לשמוע קול שירה של גבר. כמעט כל הפוסקים דוחים דעה זאת ואומרים שאינה להלכה, עם זאת בשו"ת שבט הלוי הרב שמואל הלוי וואזנר מביא שאסור לאישה לשמוע קול איש שר אם היא מתכוונת להנאה ייצרית.
במדינת ישראל.
הלכות "קול באישה ערווה" הגיעו אל הציבוריות הישראלית כאשר חיילים חרדים לאומיים עזבו טקסים צבאיים בשל שירת חיילות בטקסים. בתגובה לחלק מהמגמות החיילים נענשו בדין משמעתי.
קול באישה ערוה
קול באשה ערוה
אוגוניוק
אוגוניוק (ברוסית: Огонёк) הוא שבועון רוסי, שמופיע ברציפות (למעט הפסקה בימי מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים) זה שלוש תקופות היסטוריות: בשלהי תקופת האימפריה הרוסית, תקופת ברית המועצות ותקופת הפדרציה הרוסית שלאחר פירוק ברית המועצות.
השבועון אוגניוק, שמשמעות שמו ברוסית הוא "להבה קטנה", החל להופיע ב-21 בדצמבר 1899. השבועון זכה לפופולריות רבה ברוסיה בשל צילומי הצבע, הכתבות וכן דברי השירה והספרות שהתפרסמו בו.
בימי מהפכת אוקטובר נסגר השבועון, כעיתונים וכתבי עת אחרים ברוסיה באותה עת. אף על פי שבראשית שנות העשרים הייתה תחייה לעיתונות הרוסית, לא היו הביטאונים החדשים שנוסדו באותה עת יכולים להיות תחליף לאוגוניוק הפופולרי מתקופת המשטר הישן, כך שבשנת 1923 נקבצו מספר עיתונאים וכותבי מאמרים, בראשותו של עיתונאי נודע בשם מיכאיל קולטסוב והחליטו להחיות את אוגוניוק, שהחל להופיע מחדש ב-1 באפריל 1923.
קוסטלוב אמר: "החלטנו לעשות ניסיון ולבחון האם נוכל לייסד כתב עת סובייטי תחת השם הישן". הניסיון הצליח. דחוקים בחדר קטן במוסקבה, הצליחו אנשי צוות ההפקה לחדש את הופעת אוגוניוק, שהודפס על נייר פשוט והופיע פעם בשבוע או בעשרה ימים. בסוף שנת 1923 הגיעה תפוצת השבועון ל-42,000 עותקים. שנה לאחר מכן גדלה התפוצה ל-125,000, ובשנת 1925 הגיעה לחצי מיליון עותקים.
באותה תקופה התגבש הקו של השבועון: שימוש בשפה הרוסית ברמה ספרותית, בשילוב עם דרגה מסוימת של חצי רשמיות סובייטית. גם תבניתו של השבועון התגבשה: תמונת שער של אישיות מפורסמת וקטעי ספרות ושירה בכל גיליון, לעיתים סיפור בלשי בהמשכים ותמונות צבע ברמה אמנותית. באמצעות רפרודוקציות צבעוניות של תמונות אמנות שהופיעו בו הביא השבועון מספר רב של אנשים למגע עם תרבות העולם והתרבות הרוסית, יחד עם ציורים סובייטים רשמיים למחצה. השבועון היה אחד הגורמים לעליית הרמה התרבותית של העם הרוסי.
בימי מלחמת העולם השנייה הביא השבועון כתבות מצולמות מכל החזיתות, וגיליונותיו מאותה תקופה מהווים תעודה היסטורית על מהלך המלחמה. בזמן המלחמה הופצו גיליונות השבועון באופן סדיר בארץ ישראל. ככל הנראה הגיע השבועון לארץ ישראל דרך פרס. השבועון זכה אז לתפוצה רבה ביישוב, שרבים מאנשיו שלטו בשפה הרוסית.
לאחר הקמת מדינת ישראל המשיך השבועון להיות נפוץ במדינה, ביחד עם פרסומים אחרים מברית המועצות שהופצו בארץ באמצעות "סוכנות לפק".
בשנות ה-70 תפוצת השבועון הגיע ל-2 מיליון עותקים ובשנת 1990 אף ל-4 מיליון.
בתקופת שלטונו של ליאוניד ברז'נייב, שבה חלה נסיגה במהלך לקראת יתר חופש בברית המועצות, חלה גם נסיגה בפתיחות של השבועון. בתקופת הפרסטרויקה שהונהגה בימי שלטונו של מיכאיל גורבאצ'וב חזר השבועון להיות המוביל בדרך לדמוקרטיה והוא פתח שעריו לדור חדש של כותבים ואמנים והיו אלה ימי הזוהר שלו.
השבועון המשיך להופיע לאחר פירוק ברית המועצות. בשנת 1995 הונהגו בעיתון שיטות הדפסה חדשניות ושימוש בגרפיקה ממוחשבת והוא התקרב ברמתו לעיתונות המערב. תפוצת השבועון בשנת 2010 הייתה קצת מעל 60 אלף עותקים.
השבועון מהווה לנותן החסות של פרס שוער השנה ברוסיה.
קול באשה ערווה
ראובן אברג'יל
אוגניוק
The Jazz Messengers
זעזוע מח
קרדוזו
וילי ג'ונסון העיוור
וילי ג'ונסון העיוור (באנגלית: Blind Willie Johnson; 1897–1945) היה זמר וגיטריסט אמריקאי רב השפעה, אשר המוזיקה שלו נעה בין הבלוז לספיריטואלז. בעוד המילים לכל שיריו היו בעלות אופי דתי, המוזיקה שלו שאבה ממסורות בלוז ומסורות סקרליות גם יחד. נחשב אחד מגדולי נגני גיטרת הסלייד, וכאחת מהדמויות הנערצות ביותר ממוזיקות הגוספל של תקופת השפל הגדול. המוזיקה שלו מאופיינת בפריטת-בוהן בס חזקה ושירתו המחוספסת בטכניקת בס שגוי, ולעיתים בקול טנור.
חיים.
וילי ג'ונסון נולד בשנת 1897 בברנהם, טקסס (לפני גילויה של תעודת פטירתו, האמונה הייתה שג'ונסון נולד בטמפל, טקסס). כאשר היה בן חמש, אמר לאביו שהוא רוצה להיות מטיף, ויצר לעצמו גיטרה מקופסאות סיגר ישנות. אמו נפטרה כשהיה צעיר ואביו נישא שוב זמן לא רב לאחר מותה.
ככל הידוע, ג'ונסון היה נשוי פעמיים. בפעם הראשונה נשא אישה בשם וילי ב. האריס, ומאוחר יתר זמרת צעירה בשם אנג'לין, שהייתה אחותו של גיטריסט הבלוז ל.ס. רובינסון. עד כה, לא נמצאו תעודות נישואין המאמתות מידע זה. מכיוון שאנג'לין שרה והופיעה עם ג'ונסון לעיתים קרובות, הבן-אדם הראשון שניסה לחקור את הביוגרפיה שלו, סמואל צ'רטרס, הניח בטעות שזו היא ששרה במספר מתקליטיו של ג'ונסון. למרות זאת, מחקר מאוחר יותר גילה שזו הייתה דווקא אשתו הראשונה.
ג'ונסון לא נולד עיוור, ואף על פי שאין זה ידוע כיצד איבד את ראייתו, אנג'לין ג'ונסון סיפקה את ההסבר הבא לסמואל צ'רטרס. לטענתה, כשוילי היה בן 7, אבא שלו הכה את אמו החורגת לאחר שתפס אותה יוצאת עם גבר אחר. האם החורגת זרקה בתגובה תמיסת נתרן הידרוקסידי, לא על אביו של וילי, אלא לתוך פרצופו של וילי הצעיר.
ג'ונסון נותר עני עד תום חייו, אותם העביר בהטפה ושירה ברחובות העיר בואומונט, טקסס לכל מי שהיה מוכן להקשיב. רשימה עירונית מראה שב-1944, כומר ו.ג. ג'ונסון, ללא ספק וילי העיוור, ניהל את בית התפילה ברחוב פורסט 1440, בואומונט, טקסס. זוהי אותה הכתובת המצוינת על תעודת הפטירה של ג'ונסון. ב-1945, ביתו נשרף כליל. ללא מקום אחרת לפנות אליו, ג'ונסון חי בשאריות השרופות של ביתו, במיטה רטובה. הוא חי כך עד שהחל לסבול מדלקת ריאות שבועיים לאחר מכן, ונפטר (תעודת הפטירה מציינת את סיבת המוות כקדחת מלריה, ובנוסף לכך עגבת). בריאיון עם אשתו, טענה אנג'לין שניסתה לקחת אותו לבית-חולים, אך סירבו לקבל אותו עקב היותו שחור, בעוד מקורות אחרים טוענים שאנג'לין טענה שסיבת הסירוב הייתה דווקא היותו עיוור. למרות שיש מחלוקת לגבי מקום קבורתו, חברים בקהילת בואומונט התחייבו למצוא את האתר ולשמר אותו.
קריירה מוזיקלית.