היחס של הנצרות הקתולית לא היה אחיד. הסופר הקנדי מייקל ד. אובריאן הביע במגזין "Catholic World Report" ביקורת על היעדר הכבוד של הארי כלפי חוקים וסמכות, ובנוגע לעירוב בין קסם לחיי שגרה שהתרחש בסדרה טען כי מדובר ב"דחייה פונדמנטלית של הסדר האלוהי בבריאה". בשנת 2005 טען הקרדינל יוזף רצינגר, לימים האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר, כי בסדרה יש "פיתויים עדינים, שפועלים בסתר ובכך מפריעים לנצרות שבנשמה לפני שהיא מצליחה להתפתח כראוי". דובר מטעם הארכיבישוף של וסטמינסטר טען כי מילותיו של קרדינל רצינגר אינן מחייבות, כיוון שלא נאמרו בתוקף תפקידו כראש הקונגרגציה של דוקטרינת האמונה. מונסיניור פיטר פליטווד, חבר הכנסייה שעסק בחקר תופעת העידן החדש, טען כי סיפורי הארי פוטר "אינם רעים ולא מנסים לקדם תאולוגיה אנטי-נוצרית. הם מסייעים לילדים להבין את ההבדל בין טוב לרע", שגישתה של רולינג הייתה נוצרית, וכי הספרים מדגישים את הצורך להקריב קורבנות על מנת להביס את הרשע.
רולינג הגיבה לביקורות הללו ואמרה "אף על פי שהם הותקפו ממספר נקודות מבט תאולוגיות, הספרים זכו לשבחים והועלו על דוכן המטיף, והדבר המעניין והמספק ביותר עבורי היה שזה נעשה על ידי מספר דתות שונות". אמילי גרייזינגר כתבה שספרות הפנטזיה סייעה לילדים לשרוד במציאות במשך מספיק זמן עד שיוכלו להתמודד עמה, ותיארה את מסעו הראשון של הארי דרך רציף תשע ושלושה רבעים כיישום של אמונה ותקווה, ואת המפגש שלו עם מצנפת המיון כפעם הראשונה מבין רבות שבה בחירותיו של הארי מעצבות את אישיותו. היא ציינה גם כי הקרבתה העצמית של לילי פוטר, שהגנה על הארי בספר הראשון ולאורך כל הסדרה, הייתה "הקסם העמוק" החזק ביותר הכלול ב"טכנולוגיה" הקסומה של הסדרה, וקסם שוולדמורט תאב הכוח לא מסוגל להבין כלל וכלל.
סגנון ונושאים.
פרופסור פיליפ נל מאוניברסיטת קנזס סטייט הדגיש את השפעתה של ג'יין אוסטן, שאותה העריצה רולינג מאז ילדותה. לדבריו של נל שתי הסופרות עודדו קריאה מחדש, כיוון שפרטים שנראו בלתי חשובים האפילו על האירועים החשובים או על דמויות שהחלו להשפיע רק בשלב מאוחר יותר בעלילה (דוגמת סיריוס בלק שהוזכר בקצרה בספר הראשון והופיע בעצמו רק בספר השלישי). בדומה לגיבורים של אוסטן, הארי נאלץ פעמים רבות לבחון את רעיונותיו השונים לקראת סוף הספרים. חלק מההתנהגות החברתית בספר מזכירה את ספריה של אוסטן, כגון הקריאה המשותפת של מכתבים. שתי הסופרות השתמשו בסאטירה על ההתנהגות החברתית, והעניקו לדמויות שמות המבטאים את האישיות שלהן. אולם, לדעתו של נל, ההומור של רולינג מבוסס יותר על קריקטורה והשמות שהמציאה דומים יותר לאלו שבספריו של צ'ארלס דיקנס, ואילו אמנדה קוקרל טענה שרבים מהשמות מביעים את תכונות בעליהם באמצעות ארמזים שהיו נפוצים במיתולוגיה הרומית ובספרות הגרמנית של המאה ה-18. רולינג, בדומה ל"דברי ימי נרניה" מאת ק.ס. לואיס, חשבה שאין הבדל מובהק בין ספרי ילדים לבין ספרי מבוגרים. נל טען גם, כי בדומה לסופרי ילדים אחרים רולינג שילבה בכתיבתה אלמנטים ממספר סוגות - פנטזיה, סיפורת ילדים-מבוגרים, סיפורי פנימייה, רומן חניכה וכדומה.
נל טען גם כי המאפיינים השליליים של משפחת דרסלי השגרתית והמודעת למעמדה הם דרכה של רולינג להגיב למדיניות של הממשלה הבריטית בסוגיית המשפחה בתחילת שנות ה-90, שלפיה זוגות נשואים הטרוסקסואלים הם "הנורמה המועדפת", בעוד שרולינג עצמה הייתה אז אם חד-הורית. מערכת היחסים של הארי עם קוסמים מבוגרים וצעירים הייתה מבוססת על חיבה ועל נאמנות. דבר זה השתקף בשמחה שלו כשהוא מבקר אצל משפחת ויזלי, ויחסו אל רובאוס האגריד ומאוחר יותר אל רמוס לופין וסיריוס בלק כתחליפי אב.
מספר מבקרים השוו בין הספר לבין סיפוריו של רואלד דאל, שמת ב-1990. חלק מהאלמנטים הסיפוריים בספר דומים לחלקים מסיפוריו של דאל, כגון דודותיו המרושעות (אחת רזה ואחת שמנה) של ג'יימס הנרי טרוטר בספר "ג'יימס והאפרסק הענק", שבדומה לוורנון ולפטוניה דרסלי מתייחסות לג'יימס כאל משרת.
טד ברנאן כתב כי כתיבתה של רולינג דומה לזו של הומרוס: "מהירה, פשוטה, וישירה בביטויים שלה". סטיבן קינג העריץ את "הפרטים השובבים שנראה כי רק הפנטזיות הבריטיות יכולות להם" ובסיכומו אמר כי הצלחתה של רולינג נובעת מיכולתה לצחוק בקצרה ולהמשיך הלאה בנחישות.
ניקולאס טאקר תיאר את הספרים הראשונים בסדרה כבעלי מבט על התקופה הוויקטוריאנית והאדוארדיאנית: הוגוורטס היה בית ספר פנימייתי בסגנון מיושן שבו המורים פונים ברשמיות אל תלמידיהם באמצעות שימוש בשם משפחה, והיו מודאגים מאוד מהמוניטין של הבתים אליהם הם היו קשורים; התכונות האישיות של הדמויות הוצגו באמצעות המראה החיצוני שלהן, בהן משפחת דרסלי; דמויות מרושעות או זדוניות הובסו ולא השתנו, כולל חתולתו של השרת ארגוס פילץ'. הגיבור, שהוא יתום הזוכה ליחס לא צודק שמצא את מקומו האמיתי בחיים, היה כריזמטי ומצטיין בענף ספורט כלשהו, אך מתחשב ומגונן כלפי חלשים ממנו. אולם, קארין וסטרמן השוותה את הספר לבריטניה של שנות ה-90 של המאה ה-20: מערכת מעמדית על סף שבירה, המוגנת על ידי אלו שזכו לשדרוג במעמדם ובכוחם, ההרכב הרב-אתני של תלמידי הוגוורטס, המתחים הגזעיים בין המינים התבוניים השונים, ובריונות בבית הספר.
סוזן הול כתבה כי בספרים אין קיום לשלטון החוק, כיוון שפעולותיהם של אנשי משרד הקסמים לא מבוקרות על ידי חוקים כלשהם, חובת דיווח או מגבלה חוקית כלשהי. מצב זה איפשר לוולדמורט להציע את גרסתו האימתנית לסדר בסוף הספר הרביעי. לדברי הול אחת מההשלכות של מצב זה היא שהארי והרמיוני, שגדלו בעולם המוגלגי עם מערכת כללים מוגדרת, מוצאים פתרונות באמצעות דרכים שאינן מוכרות לקוסמים. לדוגמה, בסוף הספר מצליחה הרמיוני להתגבר על אחד המכשולים בדרך לאבן החכמים, ומציינת כי כיוון שלפתרון החידה דרושה יכולת חשיבה לוגית, רוב הקוסמים אינם מסוגלים להתמודד עמה.
שימוש בחינוך.
אנשי חינוך גילו כי מידת האוריינות של ילדים קשורה למספר המילים שהם קוראים בכל שנה, וכי הם קוראים יותר אם הם מוצאים חומר שהם אוהבים. בשנת 2001 נערך סקר מטעם הניו יורק טיימס שלפיו כ-60% מילדי ארצות הברית בגילאי 6 עד 17 קראו לפחות ספר אחד מהסדרה. בסקרים שנערכו במדינות אחרות, בהן דרום אפריקה והודו, התברר כי ילדים היו נלהבים ביחס לסדרה. בסקר אחר שהנשאלים בו היו ילדים ומבוגרים השיבו מחצית מתוכם כי הם קראו את הספר, וכי רוב מוחלט מבין הקוראים גם אהבו אותו. כיוון ששני הספרים הראשונים היו ארוכים יחסית, אזי ילד שקרא את הארבעה הראשונים קרא מספר עמודים גבוה פי ארבעה בשנה מכמות הטקסט הממוצעת בספרי קריאה הנלמדים בבית הספר, והדבר שיפר במידה רבה את המוטיבציה של הילדים לקרוא, ומורים מספרים שהקראת פרק אחד מ"הארי פוטר" יכולה להשתיק את הרועשות שבכיתות.
כותבים בתחום החינוך והעסקים השתמשו בספר כנושא לשיעור או הרצאה. ג'ניפר קון, שכתבה על שיטות לימוד קליניות בבית ספר לרפואה, השוותה בין ניסיונו הלימודי של סנייפ לבין התנהגותו מעוררת האימה כלפי תלמידיו; המורה לתעופה מאדאם הוץ' שימשה על מנת להדגים כיצד ללמד כישורים טכניים, כולל פירוק פעולות מורכבות לרצף של פעולות פשוטות והדרכת תלמידים כיצד להימנע מטעויות. ג'ויס פילדס כתבה שהספרים מדגימים ארבעה מתוך חמשת הנושאים העיקריים בשנה הראשונה ללימודי סוציולוגיה: מושגים סוציולוגיים כולל תרבות, חברה וסוציאליזציה; ריבוד חברתי ושוויון; ארגון חברתי; ותאוריה חברתית.
הראי של ינפתא, המציג את מה שהמתבונן משתוקק לו יותר מכול, שימש מטפורה לתיאור התופעה שבה פרסומות לתרופות מנצלות את שאיפתם של רופאים להציל חיים ולהיאבק בסבל.
לקריאה נוספת.
ספרים
מאמרים
Felis margarita
Felis silvestris
Caracal
Acinonyx
Panthera tigris
Panthera leo
פיד&quot;ה
פיד"ה (מצרפתית: Fédération Internationale des Échecs, בראשי תיבות: FIDE, בתרגום לעברית: איגוד השחמט העולמי) הוא ארגון בינלאומי שנוסד כדי לאחד מספר איגודים לאומיים של שחמט שהיו בעולם. נוסד בפריז, צרפת ב-24 ביולי 1924.
פיד"ה מגדירה את מד הכושר של השחקנים. מזמן לזמן מתפרסם אלבום תמונות של בעיות השחמט הטובות ביותר, וכן מוענקים תארים של אמן הפיד"ה (FIDE Master או בקיצור FM), אמן בינלאומי (International Master או בקיצור IM) ורב-אמן בינלאומי (Grand Master או בקיצור GM) - דרגות כלליות (הפתוחות לגברים ונשים) ודרגות לנשים בלבד.
ב-1993 פרש אלוף העולם גארי קספרוב מהאיגוד והקים ארגון מתחרה - PCA (Professional Chess Association). כך נוצר מצב שבו היו שני אלופי עולם - אחד של פיד"ה ואחד של PCA. הארגון קרס לאחר זמן לא רב, וגם ארגון שהקים קספרוב לאחר מכן, WCA, לא החזיק מעמד כלכלית, וכיום פיד"ה הוא עדיין האיגוד המרכזי לשחמט בעולם.
חברים מייסדים.
חברים מייסדים היו: אישטוואן אבוני (הונגריה), רוברטו גראו (ארגנטינה), יון גודז'ו (רומניה), פלורנציאנו מארוסי (איטליה), מארק ניקולט (שווייץ), יעקב מ. אובדיה (יוגוסלביה), פנלבר אי זמורה (ספרד), פרנסיס הובר רולינס (בריטניה הגדולה), אלכסנדר רואב (הולנד), קרל סקאליצ'קה (צ'כוסלובקיה), סטיבן פרנסיס סמית (קנדה), איזאק טובין (פולין), אנטול טשפורנוף (פינלנד), פייר וינסנט (צרפת), ליאון וולטנס (בלגיה). אלכסנדר רואב מהולנד נבחר לנשיא הראשון.
Panthera onca
Panthera pardus
Tremarctos
Ursus americanus
Lama guanicoe
קולימה (נהר)