לאחר דו"ח וינשטיין, ועם סיום העלייה ההמונית התנגדה ישראל לעליית בני הקהילה ולהכרה ביהדותם, משום שאינה מעוניינת ליצור "בעיות גזע", בנוסף להבדלי תרבויות שהתקיימו כבר בחברה הישראלית. יועציו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון התנגדו לעליה מאתיופיה, ולאחר מכן, התנגד לכך גם ראש הממשלה משה שרת, שסבר שאנשי הקהילה אינם יהודים. בתקופה זו הגיעו ארצה מספר משפחות מביתא ישראל וכן משפחות מעורבות תימניות-אתיופיות, שחיו במחוז בגמדר ובאריתריאה.
העלייה הבלתי חוקית.
בתקופת לוי אשכול התנגד ראש הממשלה לעלייה המונית ולאחריו התנגדה גולדה מאיר כנגד כל רעיון הכרה ועלייה. מתנגדי העלייה טענו כי אי התמיכה בעלייה נובע מהמעמד ההלכתי של הקהילה.
בשנות ה-60 פנו ראשי הקהילה לקונגרס היהודי העולמי ואלו הקימו את האגודה לרווחת הפלאשים שהחלה בפעילות בתוך אתיופיה. הפעילות הייתה בראש ובראשונה חינוכית שהובילה לשינויים בתוך דתה של ביתא ישראל. במקביל לכך החלו צעירים מהקהילה לעלות לישראל דבר אשר הוביל ב-1971 לניסוח של נוהל קונסולרי השלול כניסה של אדם מהקהילה ללא אישור מראש של משרד הפנים בישראל. אך העלייה לישראל נמשכה ויהודים המשיכו להגיע במסווה של נוצרים.
ב-1973 החל להוציא שר הפנים צווי גירוש לבני הקהילה ששהו בישראל ושלפי טענתו חוק השבות לא חל עליהם. יהודים אלו התחבאו במקומות מחבוא שסופקו על ידי הועד הציבורי למען יהודי אתיופיה. על מנת למנוע את גירושם פנה חזי עובדיה לראשון לציון הרב עובדיה יוסף, שהביע את עמדתו שבני הקהילה הם יהודים ויש להעלותם לישראל, אולם עליהם לעבור גיור לחומרה מחשש שהתערבו בהם גויים. בתגובה לעמדתו של הרב עובדיה ניסחו מתנגדי העלייה וההכרה ובראשם שר הפנים, יוסף בורג ושר הקליטה שלמה רוזן את דו"ח ליטבק המביא את כל הנימוקים כנגד הכרה ועלייה. למרות עמדתו הרשמית של הרב, לא שינתה ממשלת ישראל את יחסה לביתא ישראל ושר הפנים המשיך להוציא צווי גירוש.
המאבק להכרה ועלייה.
ב-1974, עם החלפת הממשלה, פרש בורג מתפקידו כשר הפנים, למשך חצי שנה. מחליפו, שלמה הלל, כנס ועדת שרים אשר החליטה ב-10 באפריל 1975 כי השבות תוחל על ביתא ישראל. החלטה זו בוטלה ב-25 ביולי, עת שב בורג לתפקידו.
באוקטובר 1975 החלו לצאת הוראות מישראל להברחת יהודים מאתיופיה, כאשר במקביל התרחשו דיונים רשמיים בדבר איחוד משפחות תמורת נשק. זאת, על אף שהחלת השבות בוטלה. רבים קושרים את שינוי העמדה של ישראל בדבר עליית הקהילה למצבה הבינלאומי ובעיקר להחלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם שקבעה כי ציונות היא צורה של גזענות.
ב-14 במרץ 1977, חוק השבות הוחל שוב על ביתא ישראל וזאת לאחר פרישת המפד"ל מהממשלה וחזרת הלל למשרד הפנים. אתיופיה וישראל הגיעו להסכמה בדבר איחוד משפחות, ונערכה רשימה של 150 יהודים שיעזבו את המדינה בשלוש קבוצות. איחוד המשפחות נעצר בעקבות דבריו של שר הביטחון, משה דיין שאמר במסיבת עיתונאים שישראל מחמשת את אתיופיה. לאחר הדברים ניתקה אתיופיה את קשריה עם ישראל תוך שהקבוצה האחרונה נותרת במדינה.
העלייה ההמונית.
לאחר ניתוק היחסים בין המדינות, מלחמת האזרחים שפרצה באתיופיה החריפה והמצב הביטחוני של ביתא ישראל הידרדר. ארגונים בינלאומיים, פעילי עלייה ויוצאי אתיופיה בישראל לחצו על מדינת ישראל לפעול בנושא וזו החליטה ליישם את תוכנית הלפרן של האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה בדבר העלאת הקהילה דרך סודאן. בין השנים 1979 ל-1990 התרחש מבצע אחים שבו כעשרים אלף מבני הקהילה עשו דרכם למחנות הפליטים בסודאן. כ-16 אלף מהם הצליחו לעלות לישראל והשאר, כארבעת אלפים איש, נספו במחנות הפליטים בסודאן או בדרך אליהם.
עם חידוש היחסים הדיפלומטים עם ישראל החלה פעילות רבתי של AAEJ שהחלה לשכור אמצעי תחבורה ולרכז את היהודים בעזרת הוועד שנותרו באתיופיה באדיס אבבה. האגודה סברה שיש לרכז את יהודי אתיופיה במקום אחד ולהכריח את מדינת ישראל לערוך מבצע עלייה חד פעמי, וזאת בניגוד לתוכנית הישראלית שסברה שיש לערוך עלייה מדורגת. ב-1991 נחתמה עסקה עם החונטה שדרשה 35 מיליון דולר. את הכסף שילמה יהדות ארצות הברית ובכך הוצא לפועל מבצע שלמה.
בישראל.
יוצאי אתיופיה בישראל מונים כיום מעל ל-126,000 נפש. עליית ביתא ישראל לארץ ישראל ובהמשך למדינת ישראל החלה בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 תחילה כבודדים והחל משנות ה-60 בצורה בלתי חוקית. מסוף שנת 1975 ולאורך שנות ה-80 וה-90 ביצעה ישראל יחד עם ארצות הברית שני מבצעי עלייה רחבי היקף "מבצע אחים" (1990-1979) ולפני ובמהלך "מבצע שלמה" (1991-1990). העלייה נמשכת עד ימינו ובמסגרתה עולים הפלאשמורה, צאצאי יהודים שעזבו את הקהילה.
בקליטת יוצאי אתיופיה בארץ הושקעו משאבים לא מעטים, ועם זאת קליטתם אינה נחשבת למוצלחת ביותר, עובדה המתבטאת עד היום בפערים בולטים בינה לבין יתר אוכלוסיית ישראל, בעיקר מבחינת הכנסה, השכלה ותעסוקה. אופן הקליטה של אוכלוסיית יוצאי אתיופיה זכה ללא מעט ביקורות; חוסר ההבנה של השונות התרבותית בין יוצאי אתיופיה לבין החברה הישראלית הקולטת, טעויות מוסדיות בתהליך הקליטה, וקשיי החברה הישראלית להטמיע את העולים, כל אלו הביאו להחלשת הקהילה והקשו על השתלבותם בחברה הישראלית. על אלו נוספו ליקויים בהשקעת המשאבים שתוקצבו לקליטה, שהביאו להחמצת ייעודם.
לפי דו"ח מבקר המדינה לשנת 2012 "מדינת ישראל ויהדות התפוצות השקיעו ומשקיעות מאות מיליוני ש"ח ב-20 השנים האחרונות בקליטתם של יוצאי אתיופיה". ממצאי הדוח מצביעים עם זאת "כי למרות המאמצים הניכרים של משרדי הממשלה, בשיתוף המגזר השלישי, לקדם את יוצאי אתיופיה, הפערים ביניהם לבין האוכלוסייה עדיין ניכרים", כאשר הדוח מייחס פערים אלו להיעדר מימושם של "תנֵאי יסוד לפעולה אפקטיבית של משרדי הממשלה", ובראש ובראשונה "לחסרונה של פעולה מתואמת, המונהגת בידי גוף מתכלל שיפעיל ויתאם את כלל התקציבים של הממשלה ושל המגזר השלישי, כך שיענו על הצרכים של יוצאי אתיופיה." הדוח מדגיש כי לא נקבע תקציב מינימום הכרחי של הממשלה אשר יבטיח שההשקעה על פני זמן אינה יורדת לטמיון, ומעריך כי בשל ליקויים אלו "משאבים ניכרים מתפזרים על תוכניות רבות פעמים ללא בדיקת מועילותן. כך נוצר בזבוז רב, ולעיתים משאבים, שיועדו ליוצאי אתיופיה נספגים בתקורות כפולות, ולעומת זאת משאבים אחרים שיועדו לה כמעט שאינם מנוצלים."
המכון הטכנולוגי ההודי
המכונים הטכנולוגיים ההודיים (אנגלית The Indian Institutes of Technology, ר"ת IITs; הינדי भारतीय प्रौद्योगिकी संस्थान), הם קבוצה של שבעה מכונים עצמאיים להשכלה גבוהה בתחומי ההנדסה והטכנולוגיה, אשר נוסדו והוכרזו כ"מוסדות בעלי חשיבות לאומית" על ידי ממשלת הודו. המכונים נוסדו כדי להכשיר מדענים ומהנדסים, במטרה לפתח כוח אדם מיומן אשר יעודד את התפתחותה הכלכלית והחברתית של הודו לאחר הכרזת עצמאותה בשנת 1947.
המכונים, לפי סדר הקמתם, נמצאים בערים: קאראגפור, מומביי, צ'נאי, קאנפור, דלהי, גובאהאטי ורורקי. ממשלת הודו הכריזה על כוונתה להקים תשעה מכונים נוספים במדינות שבהן עדיין לא קיים מכון טכנולוגי. חלק מן המכונים נוסדו באמצעות סיוע כספי וטכני של אונסק"ו, ממשלת גרמניה, ממשלת ארצות הברית וברית המועצות. כל אחד מן המכונים הוא מוסד עצמאי להשכלה גבוהה הקשור למכונים האחרים באמצעות מועצת המכונים הטכנולוגיים, המופקדת על ניהולם האדמיניסטרטיבי. לכל המכונים מנגנון קבלת תלמידים משותף ללימודי תואר ראשון אשר בבסיסו בחינת קבלה אחידה (אנגלית: Joint Entrance Examination, ר"ת JEE) באמצעותה נבחרים כ-4,000 מועמדים מדי שנה מתוך עשרות אלפי מועמדים. קבלת תלמידים לתארים מתקדמים נעשית אף היא על יסוד בחינה אחידה. בשבעה המכונים לומדים כ-15,500 סטודנטים לתואר ראשון, וכ-12,000 סטודנטים לתארים מתקדמים, זאת בנוסף לתלמידי מחקר.
המכונים זכו להצלחה בהכשרת בעלי מקצוע בתחומים מגוונים ואף להכרה בינלאומית. עצמאותם של המכונים איפשרה להם לפתח תוכניות הכשרה מיוחדות בתחומי הטכנולוגיה, ברמת התואר הראשון ולהעניק תואר "בוגר בטכנולוגיה" (אנגלית: Bachelor of Technology, ר"ת B. Tech) להבדיל מתואר "בוגר בהנדסה" (אנגלית: Bachelor of Engineering, ר"ת BE) המוענק על ידי רוב האוניברסיטאות האחרות בהודו. הצלחת המכונים הובילה להקמתם של מוסדות דומים בתחומים אחרים, כגון המכון הלאומי לטכנולוגיה וכן המכונים לטכנולוגית מידע.
שיטת מטעני דמות
שיטת מטעני דמות היא שיטה בסיסית לפתרון בעיות אלקטרוסטטיות. מקור שם השיטה הוא בהחלפה או בתוספת של אלמנטים מסוימים בתצורה המקומית באלמנטים "דמיוניים", שמקיימים את תנאי השפה במקום האלמנטים המוחלפים. השיטה מבוססת על משפט היחידות וקשורה אליו בקשר עמוק. היא משמשת לרוב בפתרון בעיות שכוללות מטענים ומוליכים מושלמים. השיטה (שיטת הדמויות) עשויה לסייע גם בפתרון בעיות מגנטוסטטיות (מגנט לצד משטח מוליך-על, למשל) או הידרודינמיות (מערבולת ליד קיר).
משפט היחידות ויסודות השיטה.