בחיבורו זה קובע הרמב"ם כי נפש האדם היא אחת והיא בעלת ביטויים רבים. לכן חיוניותה של הנפש האנושית מתפשטת על פני כל שיעור קומתו של האדם, ואפילו הכוח הביולוגי של האדם נבדל מהכוח הביולוגי של החמור (פרק א'). עוד הוא קובע עניין עקרוני, שמצוות התורה הן אמצעי שתכליתו להביא את האדם למטרה של תיקון המידות והשכל, כשהמטרה הסופית של הציוויים היא להוביל את האדם לאיזון ולדרך האמצע. האדם צריך לרכז את מרצו במטרת-על אחת: קיום רצון הבורא באמצעות הקשר המתמיד אל הבורא, בבחינת "בכל דרכיך דעהו". התנהגות זו תגרום לתיקון נפשו ומידותיו של האדם ותוביל לחיים רוויים תוכן רוחני (פרק ה'). עוד קובע הרמב"ם שכל מידה רעה שהאדם אינו עמל לתקנה מהווה מחיצה המבדילה בין האדם לבין אלוקיו ומפריעה לו בתהליך תיקון נפשו ובהתקשרות אל הבורא (פרק ז'). בפרק ח' דן הרמב"ם באריכות בשאלות פילוסופיות העוסקות בנושא הבחירה החופשית של האדם.
שמע האמת ממי שאמרה.
בהקדמה קצרה לשמונה פרקים, הרמב"ם מניח את אחד היסודות של שיטתו – על פיה האמת מוחלטת, ואין זה משנה מה מקורהּ.
בתרגומו של רבי יהודה אלחריזי:
פוטומק
נהר הַפּוֹטוֹמַק (באנגלית: Potomac River) הוא נהר אשר נשפך למפרץ צ'ספיק באוקיינוס האטלנטי, לחופה המזרחי של ארצות הברית. אורכו של הנהר כ־613 ק"מ, והוא הנהר הרביעי בגודלו בארצות הברית הנשפך לאוקיינוס האטלנטי, וה־21 בגודלו בארצות הברית כולה.
גאוגרפיה.
מקור נהר הפוטומק הוא במספר מעיינות בדרום מערב מרילנד. הנהר הוא הגבול בין מרילנד והעיר וושינגטון במחוז קולומביה מצד אחד, לבין מדינת וירג'יניה מהצד השני.
מוצא הנהר נמצא בגובה של 933 מטרים מעל פני הים, והוא נופל לגובה של 61 מטרים מעל פני הים באשדות באזור מורגנטאון במערב וירג'יניה.
הנהר מתרחב והולך ומגיע לרוחב של 17 ק"מ במוצא הנהר לים.
יובלי נהר הפוטומק כוללים את נהר שננדואה, נהר מונוקקי, נהר אנקוסטיה ונהר אוקוקואן (מפרץ בלמונט בשפך נהר הוכרז שמורת טבע).
היסטוריה.
מקור שמו של הנהר הוא שם אינדיאני של שבט האלגונקווין, שמשמעו "נהר הברבורים".
ג'ורג' וושינגטון, נשיא ארצות הברית הראשון, גדל ליד יובל של הנהר, וחי את כל חייו באזור הנהר. וושינגטון, בירתה של ארצות הברית, נבנתה על גדת הנהר. בימי מלחמת האזרחים האמריקנית נערכו בקרבת הנהר מספר קרבות.
בשל הזיהום הרב בנהר, איכות המים הדרדרה. הנשיא אברהם לינקולן נהג להתרחק בקיץ מהעיר וושינגטון בשל הסירחון שעלה מהנהר. הזיהום גבר במהלך השנים בשל התיעוש והחקלאות לאורך הנהר, עד שבשנות ה־60 של המאה ה-20 הכריז הנשיא לינדון ג'ונסון שהנהר הוא "בושה לאומה" ויצא בפרויקט לניקויו. עד סוף המאה ה-20 מצבו של הנהר השתפר, אך עדיין הוא פגיע לסיכונים כגון איטרופיקציה, זיהומים ממתכות כבדות, דיג-יתר ועוד.
מונגוליה הפרה-אימפריאלית
התקופה הפרה-אימפריאלית במונגוליה היא התקופה המקדימה את ייסודה של האימפריה המונגולית בשנת 1206. במהלך תקופה זו נשלט חבל הארץ המונגולי על ידי שבטי נוודים ובחלקו על ידי שושלות סין השונות.
מקור המונגולים.
ממצאים ארכאולוגים מראים כי ההתיישבות בדרום מדבר גובי החלה בתקופת האבן, לפני כ-100,000–200,000 שנים. תקופת הברונזה החלה באזור מונגוליה באלף הראשון לפני הספירה. במאה השלישית לפני הספירה, עם תחילתה של תקופת הברזל, החלו השבטים המונגולים להתאגד, ולאיים על סין. מקורותיהם של מתיישבים מודרניים יותר מצויים בשבטי נוודים וציידים ממרכז אסיה, שהתיישבו בחבל ארץ הנפרש מחצי האי הקוריאני ועד לקזחסטן של ימינו. בתקופה זו אירעו הגירות רבות ומסעי כיבוש - לדרום מזרח (סין), דרום מערב (איראן, הודו ואוזבקיסטן של ימינו) ועד לסקיתיה ואירופה. כתוצאה מכך, במאה השמינית לפנה"ס היו מרבית תושבי האזור נוודים דוברי שפות הודו אירופיות.
שבטי השיאונגנו והיואצ'י.
שבטי השיאונגנו, המזוהים כיום עם המונגולים, ניסו לכבוש את סין במאה ה-3 לפנה"ס דרך נהר החואנג חא (הנהר הצהוב). הצבא הסיני, בראשות הקיסר וו בן שושלת האן, הביס את השיאונגנו והגלה אותם אל מעבר למדבר גובי, ובכך סיפח לסין את שטחיהם ואת הקשר עם דרך המשי. בעקבות תבוסתם, איבדו השיאונגנו עניין בכיבוש סין ופנו למלחמה בשבטי היואצ'י, שבטים נודדים דוברי הודו-אירופית שחיו בהרי האלטאי. ניצחונם של השיאונגנו בתחילת המאה ה-2 לפנה"ס הוביל להגלייתם של היואצ'י דרום מערבה, אל עבר הודו ואיראן של ימינו.
השיאונגנו חזרו לניסיונות כיבוש סין בשנת 200 לפנה"ס, והצליחו להשתלט על סין מצפון לחואנג חא באמצע המאה ה-2 לפנה"ס. איום מחודש זה גרם לסינים לשדרג את יחידות הצבא שלהם - בעיקר את חיל הפרשים - ולערוך תוכנית מתקפה וכיבוש של מונגוליה. בשנת 121 לפנה"ס הדפו הסינים את השיואנגנו אל מעבר לחומה הסינית ומדבר גובי, אל תוך מרכז מונגוליה. בעקבות ניצחון זה, הרחיבו הסינים את שליטתם על חצי האי הקוריאני, מרכז אסיה וחבל הארץ הידוע כיום כמנצ'וריה.
השיאונגנו חזרו להפנות את תשומת לבם לכיבושים ממערב, וניסו להשתלט על עמק אוקסוס ב-73 לפנה"ס, שם שכנו צאצאי היואצ'י. לרוע מזלם, ערכו היואצ'י והסינים ברית ביניהם לנוכח האיום, והביסו את השיואנגנו ב-44 לפנה"ס. לבסוף, עם עלייתה המחודשת של שושלת האן והתפשטותן של הטריטוריות הסיניות, נהדפו השיואנגנו צפונה אל הרי האלטאי.
שבטי הדונגהו, הטובה והרורואן.
לאחר הגלייתם של השיאונגנו בשנת 48 לספירה, תפסו את מקומם שבטי ההסיינפיי, שהיוו שלוחה צפונית של שבטי הדונגהו. הדונגהו היו בין השבטים הראשונים שנכבשו על ידי השיאונגנו, ועם החלשותם של האחרונים, פרצו הדונגהו במרד והצליחו להקים שתי מדינות שבטיות במאה הראשונה - ההסיינפיי בצפון והווהאן בדרום.
ההסיינפיי היו הדומיננטיים יותר, ועד סוף המאה השנייה נטמעו בהם שבטי הווהאן.
עם נפילתה של שושלת האן בסין במאה השלישית, השתלטו ההסיינפיי ושבטים נוספים על צפון סין. בשנת 317 הייתה כל סין שמצפון ליאנגצה בשליטת שבטי נוודים.
בסוף המאה הרביעית, היו צפון סין ומדבר גובי בשליטת הטובה, תת-שבט של ההסיינפיי, שהתקרא "שושלת ויי הצפונית" (386–533). צבאות הטובה הביסו את הרורואן - שבטים מונגולים מהרי האלטאי - ושיקמו את חומת סין. הרורואן שנהדפו צפונה הקימו אימפריה משלהם צפונית לשטחי הטובה, ודחקו את השיואנגנו אל עבר הים הכספי והרי אורל.
עליית הטורק.
שושלת ווי הצפונית החלה לקרוס בעקבות מרידות שבטיות של אנשי הטובה שהתנגדו לאימוץ המסורת והמנהגים הסיניים בידי מנהיגי השושלת. האימפריה הרורואנית קרסה בשנת 546 בעקבות מרד של שבטי הטורק בהרי האלטאי. הטורק השתלטו על מקורות הכוח של האימפריה וביססו את עצמם כעם השולט בצפון ומרכז אסיה, וכבשו שטחים נרחבים ברחבי היבשת. לא עבר זמן רב עד לניסיון הכיבוש הראשון של הטורק בסין - בדומה לקודמיהם השיואנגנו, ההסיינפיי, הטובה והרורואן. כיבושיהם של הטורק נחלו הצלחה למאה השישית, ואז הובסו בידי הכוחות הסינים שהחלו מתאחדים מחדש. אימפריית הטורק פוצלה למזרח ומערב, כשהחלק המזרחי היה נתון לשלטונם של הסינים. בשנת 601 ניסו הטורק המערביים, מונהגים בידי טארדו, לכבוש את בירת סין צ'נגאן (שיאן של ימינו).
שושלת טאנג, שושלת ליאו.
שושלת טאנג הסינית (618–906) הביסה את הטורק המזרחיים מצפון למדבר גובי, וכבשה את שטחי הטורק המערביים. שלטון אימפריית הטורק הסתיים סופית בשנת 744. במאה השנים הבאות השתלטה השושלת על מזרח ומרכז אסיה. בני חסותם של שושלת טאנג, שבטי נוודים טורקיים שנקראו אויגורים, השתלטו על מונגוליה והקימו את האימפריה האויגורית, אשר השתרעה בין ימת באיקל לימת בלחש במאה השמינית.
באותה תקופה הגיע גל הכיבושים הערבי אל מרכז אסיה, והטאנג נאלצו לנטוש את עמק אוקסוס. עם זאת, בסיועם של האויגורים, הצליחה שושלת טאנג למנוע מהמוסלמים לכבוש את סין. שבט החיטאיים של מנצ'וריה ניצלו את המצב על מנת להתנער מהשלטון הסיני, והתחילו להניע את כוחותיהם אל צפון סין.
על אף תבוסותיה, הצליחה שושלת טאנג לשמור על גבולותיה, הודות לסיוע האויגורי. התלות באויגורים היוותה ככל הנראה מקור למבוכה עבור הסינים, שעודדו את הקירגיזים לתקוף את בני בריתם הצפוניים. מתקפת הקירגיזים גרמה לקריסת האימפריה האויגורית ב-846.
חופשיים משלטון האויגורים, החלו החיטאיים ואנשי ג'ורצ'ד להרחיב את כיבושיהם בתחילת המאה העשירית. בשנת 925 שלטו החיטאיים על מנצ'וריה, מזרח מונגוליה, ומרביתה של צפון סין. באמצע המאה הכריזו על עצמם החיטאיים כשליטי צפון סין ושלטונם נודע כשושלת ליאו (916–1125).
במהלך המאה ה-11 הרחיבה שושלת ליאו את שלטונה בצפון סין ונלחמה בממלכת מונגולית נוספת, ממלכת שישיה (Hsi Hsia) המערבית, (שבטי טאנגוט מטיבט) שבניגוד לחיטאיים הייתה מושפעת מהתרבות הסינית. בסופו של דבר נפלה שושלת ליאו בידי אנשי ג'ורצ'ד שהקימו את שושלת ג'ין. החיטאיים נסוגו מערבה ושם הקימו את ממלכת קארה חיטאי, שעתידה להיות יריבתה של ג'ינגיס חאן.
ג'ינג'יס חאן
מפרץ צ'ספיק
מפרץ צ'ספיק (באנגלית: Chesapeake Bay) הוא המפרץ המצוי בשפך נהר הגדול ביותר בארצות הברית.
המפרץ שוכן בחופה המזרחי של ארצות הברית, בין המדינות וירג'יניה ומרילנד.
גאוגרפיה.
למעלה מ-150 נחלים ונהרות נשפכים למפרץ הזה. אורכו של המפרץ 304 ק"מ, ממוצא נהר הססקוהנה בצפון ועד פתח המפרץ לאוקיינוס האטלנטי בדרום. בחלקו הצר ביותר של המפרץ, ליד אנאפוליס, מרילנד, רוחבו של המפרץ 6.9 ק"מ, ובנקודה זו חוצה את המפרץ גשר ויליאם פרסטון ליין. במוצאו לים, רוחב המפרץ 37 ק"מ. באזור נקודת המוצא לים נמצאת מנהרת מפרץ צ'ספיק.