אברמסון היה חתן פרס ביאליק, פרס הרב מימון, פרס רוטשילד ופרס הרב קוק, ובשנת 1974 הוענק לו פרס ישראל במדעי היהדות. בשנת 1978 הוא צורף כחבר אל האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים והאקדמיה האמריקנית לחקר היהדות. כפרופסור אורח הוא חקר במסגרת בית המדרש לרבנים באמריקה, ישיבה יוניברסיטי ואוניברסיטת בר-אילן. אברמסון נמנה בין מייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
רחוב נקרא על שמו בשכונת רמות בבאר שבע.
קישורים חיצוניים.
מכתביו:
משכנתאות סאב-פריים
משבר משכנתאות הסאב-פריים
פילוגנזה
הסכם מוסקבה (1994)
הסכם מוסקבה 1994 היה הסכם הפסקת אש והפרדת כוחות שנחתם בין גאורגיה לממשל הבדלני של אבחזיה במאי 1994 במסגרת הסכסוך הגאורגי-אבחזי.
ההסכם נחתם במוסקבה ב-14 במאי 1994. העדים להסכם היו האו"ם, הפדרציה הרוסית ונציגים מהארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE). ההסכם קיבל גושפנקא רשמית בהחלטה 934 של מועצת הביטחון.
במסגרת ההסכם, שנחתם לאחר מספר סבבי שיחות משא ומתן עקרים בניהולו של שליח מיוחד של מזכ"ל האו"ם, הסכימו גאורגיה והבדלנים האבחזים על הפסקת האש ועל יצירת אזור חיץ מפורז. פריסת כוח שיפקח על קיום ההסכם הוטלה על כוח שמירת שלום של חבר המדינות בעזרתם של כוח המשקיפים של האו"ם (UNOMIG) שכבר היה מוצב בגאורגיה.
כוח שמירת השלום הרוסי היה אמור על פי ההסכם לפקח על יצירת התנאים שיביאו להחזרת הפליטים הגאורגים שגורשו מבתיהם במסגרת הטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה. אולם למרות נוכחותו של כוח שמירת השלום הרוסי, רק מספר מועט של גאורגים שבו לביתם. יחד עם זאת הייתה שיבה של גאורגים לאזור המפורז במחוז גאלי שבאבחזיה שהייתה אסורה לכניסת הצבא האבחזי. החזרה הספונטנית למחוז הגובל בגאורגיה גופא ושהיה מאוכלס ברוב מגרלי (קבוצה אתנית של גאורגים), הביאה להיווצרותם של קבוצות גרילה גאורגיות חצי-צבאיות שנועדו במקור להגנה על התושבים שחזרו להתגורר במחוז. בסופו של דבר נכנס צבא אבחזיה והביא, בשנת 1998, במלחמה האבחזית השנייה, לגירוש מחודש של הגאורגים מהמחוז, תוך הפרה של הסכם מוסקבה.
הכרזת גאורגיה על ביטול ההסכם.
בעקבות פלישת רוסיה לגאורגיה הודיע, בסוף אוגוסט 2008, השר לענייני רה-אינטגרציה של המחוזות הבדלניים של גאורגיה, תמור יעקובשווילי, בשם ממשלת גאורגיה, על . במקביל אישר הפרלמנט הגאורגי הסכם בעל שישה סעיפים שנחתם במעורבותו של נשיא צרפת ניקולא סרקוזי.
שיאוליאי
שְיַאוּלְיַאי (בליטאית: Šiauliai, ; בפי היהודים: שאבְלי; רוסית: Шяуля́й, מיושן – Шавли, פולנית: Szawle שאבלה, יידיש: שאַװל) היא העיר הרביעית בגודלה בליטא ובירתו של מחוז שיאוליאי והעיר הגדולה ביותר בחבל זאמוט. שוכנת בצפון ליטא, במרחק של 214 קילומטרים מעיר הבירה וילנה ו-142 קילומטרים מקובנה. בעברית נקראה העיר בעבר שאוולי.
היסטוריה.
העיר מוזכרת לראשונה כ-Soule בכתבי המסדר הליבוני במסגרת תיאור קרב השמש (סאולה) שנערך בקרבת מקום ב-22 בספטמבר 1236.
בקרב ניצחו פאגאנים סמוגיטים את האבירים הליבונים. העיר הוקמה בתור עמדת הגנה אסטרטגית כנגד פשיטות המסדר הליבוני והמסדר הטבטוני. לאחר תבוסת הטבטונים בקרב גרונוולד, ב-1410 נפסקו פשיטותיהם והעיר החלה להתפתח כיישוב חקלאי. ב-1445 הוקם מבנה כנסייה מעץ שהוחלפה במבנה עשוי לבנים ב-1634. הכנסייה עומדת על תילה במרכז העיר גם כיום.
במאה ה-16 הפכה למרכז מנהלי של האזור ואת הזכויות העירוניות זכויות מגדבורג קיבלה העיר ב-1589.
ב-1665 נפתחה מבשלת הבירה 'גובֵּרנייה' (Gubernija) בעיר.
העיר נפגעה וחשיבותה ירדה בעקבות פלישות השוודים לאיחוד הפולני ליטאי בשנים 1660–1655 ומגפת דבר במאה ה-18.
בחלוקה השלישית של פולין ב-1795 עברה שיאוליאי לשליטת האימפריה הרוסית.
האימפריה הרוסית.
אנתוני טיזנהאוס (Antoni Tyzenhaus), גזבר האיחוד הפולני-ליטאי ותעשיין, החליט לשקם את העיר בשנת 1769 ולבנותה בסגנון הנאו קלאסי (בניית מבני אבן מרשימים ורחובות מקבילים). בזכותו זכתה העיר לתנופת פיתוח משמעותית.
במאה ה-19 העיר גדלה והפכה למרכז תרבותי וחינוכי. בשנת 1858 הסתיימה סלילתו של כביש מריגה לטילזיט שבפרוסיה המזרחית וב-1871 הושלמה מסילת ברזל שחיברה בין ליפאיה לעיר רומני באוקראינה, שתיהן עברו בעיר.
בזכות מיקומה בצומת דרכי מסחר וחיבורה לדרכים ראשיות הפכה העיר למרכז תעשייתי בעיקר בתחום עיבוד העור.
בשנת 1872 כילתה שרפה גדולה כשליש מבתי העיר, אך העיר שוקמה ומפעלים לעיבוד צמר, משי, עור ולייצור שוקולד, סיגריות ובירה הוקמו.
חיים פרנקל (בליטאית: Chaimas Frenkelis) הקים בעיר ב-1879 את מפעל העור הגדול ביותר באימפריה הרוסית. מבנה המפעל מ-1889 שרד עד היום.
בשנת 1897 הייתה העיר השלישית בגודלה בליטא והתגוררו בה כ-16,000 תושבים.
הגירת יהודים מואצת לעיר שינתה את הדמוגרפיה בה ובשנת 1902 היו 58% מאוכלוסיית העיר יהודים.
במלחמת העולם הראשונה גורשו רוב היהודים לרוסיה בתואנה שהם עלולים לשתף פעולה עם הצבא הגרמני. בעת נסיגת הצבא הרוסי נשרפו ונהרסו 2/3 מהמבנים בעיר כולל מרכז העיר.
ליטא העצמאית.
בתום המלחמה עם כינון הרפובליקה הליטאית הראשונה הפכה העיר לזמן קצר לשנייה בגודלה במדינה (עקב סיפוח ליטא המרכזית ווילנה בידי פולין ב-1922) עד לסיפוח חבל ממל והעיר קלייפדה ב-1923. באותה שנה נפתח בעיר מוזיאון 'השחר' (Aušra).
בשנים הראשונות לאחר עצמאות ליטא סבלה העיר מאובדן השווקים ברוסיה ונאלצה לחפש שווקים חלופיים במערב אירופה.
עד לשנת 1929 הושלם שיקום מרכז העיר שכלל תחבורה ציבורית, תאורת רחוב, צנרת מים וביוב וכן קווי טלפון וטלגרף.
ב-1932 הושלמה מסילת הרכבת לקלייפדה ובכך נפתחה הדרך לשווקים חדשים במערב.
ב-1938 עיבדה העיר 85% מן העורות, 75% מסיבי הפשתן וייצרה 60% מן הנעליים במדינה.
העיר זכתה לפריחה תרבותית עם פתיחת ספריה, תיאטרון, מוזיאון ובתי ספר חדשים.
ביוני 1940 פלשו הסובייטים לליטא והיא סופחה לברית המועצות.
מיד לאחר הפלישה הולאמו מפעלים גדולים (כמו מפעליו של חיים פרנקל), פעילות הארגונים היהודיים ובתי הספר בעברית נאסרה.
ב-14 ביוני 1941 החלו הסובייטים בגירוש מסיבי של 'אלמנטים מסוכנים', מקצת המגורשים היו יהודים. הגירוש נפסק ב-22 ביוני עם פלישת הצבא הגרמני לברית המועצות.
הכיבוש הנאצי.
מיד לאחר פלישת הנאצים לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 נמלטו הצבא והממשל הסובייטים, והליטאים השתלטו על העיר. רוב היהודים בעיר לא עזבו עם הסובייטים ונשארו בעיר. הליטאים הקימו מיליציה ששמרה על הסדר בעיר והייתה אנטישמית מובהקת. המיליציה החלה במעצר יהודים, מעשי השפלה פומביים ורציחות מרוכזות עוד לפני שהנאצים החלו בניהול העיר.
הצבא הגרמני הגיע לעיר ב-26 ביוני 1941. תוך ימים ספורים עברה המשטרה לפיקוח גרמני. ב-29 ביוני נורו רב העיר אהרן בקשט, חתנו הדיין אייזיק רבינוביץ' והדיין אברהם יצחק נחומובסקי ויהודים אחרים ביער קוזאי (Kuziai) שבקרבת העיר לאחר שאולצו לחפור את קבריהם בעצמם. בשבועות הראשונים לאחר הגעת הנאצים נרצחו כ-1,000 מתוך 6,000 היהודים באופן דומה.
מטרת יחידת האיינזצגרופה 3, שבראשה עמד קרל יגר (SS-Standartenführer Karl Jäger), הייתה חיסול מהיר של כל היהודים, אולם בזכות העובדה שמפעלי העור בעיר ייצרו בעיקר נעליים ומגפיים ותופעלו על ידי יהודים החליט המפקח האזורי של הממשל האזרחי הנס גווקה (Hans Gewecke) לעצור את רציחות היהודים ולהקים גטו בקרבת המפעלים.
הגטו שהוקם נסגר ב-31 באוגוסט 1941. בגטו שררה צפיפות גדולה: בשטח של כשמונה דונמים הצטופפו כ-5,500 יהודים. מחלות שונות, בעיקר דיזנטריה, גרמו לשיעור תמותה גבוה. רוב היהודים הכשירים לעבודה נשלחו לעבודה במפעלי העור הסמוכים שהיו צמודים לגטו, ומיעוטם עבדו מחוץ לגטו, בעיר או בסביבה.
מדי פעם נערכו 'אקציות' בהן נשלחו הילדים, החולים והזקנים למחנות ההשמדה.
בסתיו 1943 הוציא הימלר הוראה על חיסול כל הגטאות בחבל אוסטלנד. בעקבות זאת בוטל הגטו והפך למחנה ריכוז, וניהולו הועבר לידי האס אס.
ביולי 1944, כאשר הצבא האדום היה קרוב לעיר והחל בהפצצתה, שילחו הנאצים את תושבי המחנה לשטוטהוף שליד דַנצִיג בפרוסיה המזרחית. המשלוח האחרון עזב ב-22 ביולי.
הצבא הרוסי ערך הפצצה ארטילרית מסיבית על העיר ב-26 ביולי והצבא הגרמני הצית את רוב הבתים שנותרו כאשר נסוג מערבה.
הכיבוש הסובייטי.
בעקבות הלחימה נהרסו מעל 80 אחוזים מהעיר כאשר שוחררה בידי הצבא האדום ב-27 ביולי 1944.
הסובייטים הקימו בקרבת העיר את שדה התעופה הצבאי הגדול ביותר בחלק האירופאי של ברית המועצות.
באמצע שנות ה-70 שופץ מרכז העיר ורחוב וילניוס הפך למדרחוב שבו נבנו חנויות, בתי קפה ומסעדות.
הקהילה היהודית בעיר.
בשנת 1902 היו 58% מאוכלוסיית העיר יהודים, בשנת 1909 היה חלקם 56.4% מכלל אוכלוסיית העיר, במלחמת העולם הראשונה גורשו רוב היהודים לרוסיה בתואנה שהם עלולים לשתף פעולה עם הצבא הגרמני. הגירוש האחרון נערך במאי 1915 ובו גורשו רשמית כל שאר היהודים. מעטים הצליחו להסתתר ונותרו בעיר, שנכבשה באותו חודש בידי הצבא הגרמני. הצבא הגרמני לא רדף את יהודי העיר.
היהודים החלו לשוב מרוסיה לעיר מסוף שנת 1920, אולם חלק ניכר מן העוזבים לא שבו. במפקד האוכלוסין של 1928 נמנו בעיר 5,338 יהודים.