הירגזי המצוי דומה מאוד לירגזי הכחול, מלבד שכיפתו וכנפיו כהות בהרבה, הפס השחור עבה יותר בירגזי המצוי, והוא חסר את הגבה הלבנה של הירגזי הכחול. הירגזי המצוי דומה בנוסף לירגזי החרמון ולירגזי השחור, אבל גדול מהם, וניתן להבדיל ביניהם בקלות על פי הגחון: לירגזי המצוי בטן וחזה צהובים ולירגזי החרמון ולירגזי השחור בטן וחזה בצבע בז' חיוור והם חסרים את פס הגחון השחור.
הירגזי מצוי הוא עוף מאוד ווקאלי עם מגוון קריאות רחב מאוד, רובן שריקות, ציוצים וגרגורים. שיר הירגזי נשמע כרצף 2–3 הברות בתדר גבוה ובעוצמה חזקה, אחת מהן יותר גבוהה מהאחרות, והוא נשמע מעט כמו הקולות הנוצרים ממשאבת אופניים ידנית, או מחריקת מריצה, כמו "טי–צ'ו, טי–צ'ו". לרוב השיר איטי ונמוך מזה של הירגזי השחור. הירגזי המצוי נוטה לשיר בקול גבוה יותר באזורים עירוניים, ככל הנראה על מנת להישמע על רקע רעשי העיר. הירגזי שר לכל אורך השנה, אך תדירות שירתו גבוהה במיוחד לקראת עונת הקינון.
נמצאה קורלציה בין הרווייה של צבע החזה בירגזים מצויים זכרים לבין איכות הזרע, כך שצבע החזה משמש למעשה כסמל לעליונות רבייתית בקרב זכרים. רמות גבוהות יותר של קרוטנואידים מגבירות את עוצמת הצבע הצהוב של החזה, וגם מאפשרות לזרע לעמוד טוב יותר מול רדיקלים חופשיים. הירגזי לא יכול לסנתז קרוטנואידים בכוחות עצמו אלא מקבל אותם מהמזון, כך שצבע חזק מצביע על יכולת להשיג תזונה טובה. עם זאת, נמצאה גם השפעה של גורמים סביבתיים כטמפרטורה ולחות בתקופת החלפת הנוצות, על עוצמת הצבע. נקבות מעדיפות להזדווג עם זכרים בעלי פס רחב, וכך, עובי הפס השחור מושפע מברירה זוויגית.
בחורף, תאי הדם האדומים של הירגזי מכילים יותר מיטוכונדריה, הצורכות חמצן ומייצרות חום. נוסף על כך, חל שינוי בתהליך הנשימה המיטוכונדריאלית. דם הציפור היה תרמוגני יותר בחורף על חשבון ייצור ATP. זה נעשה על מנת לשמור על טמפרטורת גוף גבוהה באזורים קרים. נוסף על כך, בעת מחסור במזון, הירגזי מצר את כלי הדם ההיקפיים שלו ליד המקור וברגליים כדי להקטין את איבוד החום.
התנהגות ואקולוגיה.
יחסי גומלין.
הירגזים תוקפניים כאשר הם חשים מאוימים או בעת חיפוש אחר מזון. הם עשויים להיות תוקפניים כלפי ציפורים אחרות, אפילו גדולות יותר, ואף לגרש אותן ולמנוע גישתן למתקני האכלה. לירגזי מעוף גלי, והוא מקפץ בזריזות בין ענפים. טורפים נפוצים של הירגזי הם נצים וחתולים. כמו כן תועדו מקרים של נקרים, סנאים וחמוסים שפושטים על קניהם ואוכלים את ביצי הירגזי, ולעיתים נדירות גם טורפים פרטים בוגרים. לפי נילסון (1984), נקרים אחראיים לכמחצית מבזיזות קיני הירגזים שקיננו בתיבות קינון, ולכ–17% מבזיזות של קיני ירגזי בחללים טבעיים. מחקרים נוספים הראו שהנקרים הם הטורפים העיקריים של ביצים וגוזלים בקינים שהוקמו בחללים טבעיים בעצים. נקרים עקודים תוקפים במיוחד תיבות קינון עשויות עץ שבהן רווחים, אותם הם יכולים להרחיב. הירגזי מתחרה עם החטפית שחורת העורף על תיבות קינון, תחרות שעלולה להגיע להריגת החטפית על ידי הירגזי. מקרים של תחרות כזו שעשויה להסתיים במות החטפית, שכיחים יותר בעת זמני קינון חופפים, ושינויי האקלים הובילו לסנכרון רב יותר של הקינון בין שני המינים. לעיתים הירגזי יאכל את מוחה של החטפית.
בין מיני הטפילים של הירגזי הם הכינה מהמין "Rostrinirmus hudeci" שנמצאה בראשונה על ירגזי מצוי ב-1981, והפרעוש "Ceratophyllus gallinae", הנפוץ מאוד בלולי תרנגולות ולכן נקרא באנגלית Hen flee. מחקר שנערך בקנטון וו שבשווייץ בשנים 2009–2011 מצא טפילי דם חד-תאיים מסדרת Haemosporida בכ–90% מהאוכלוסייה הנחקרת. נוסף על כך, נמצא קשר בין גובה המקום בו נמצא הירגזי לסוג הטפיל, כאשר טפילי פלסמודיום היו נפוצים במיוחד באזורים הנמוכים יותר, טפילי לאוקוציטוזואון ("Leucocytozoon") היו נפוצים בכל האזורים ובמיוחד באזורים הגבוהים יותר, וטפילי המופרוטאוס ("Haemoproteus") הפכו נפוצים יותר עם הגובה. מחלת העופות הוויראלית אבעבועות העופות תועדה בירגזים ב–2006 בדרום אנגליה ומאז, נכון לשנת 2010, כמות המקרים המתועדים גדלה כל שנה. המחלה נמצאה בירגזי המצוי גם באוסטריה (2005), בהונגריה (2007), בצ'כיה, בסלובקיה ובגרמניה. בבריטניה, המחלה פוגעת בעיקר בירגזיים בכלל ובירגזי המצוי בפרט, מועברת על ידי יתושים, וההתפרצות השנתית שלה היא בתחילת הסתיו. בניגוד לעופות אחרים, בירגזים האבעבועות לרוב גדולות, על הראש, ועם כיבים ונמק גבינתי במרכז. אבעבועות אלו מפריעות לירגזי לנוע, לראות ולאכול והופכות אותו ליותר פגיע לטורפים. המחלה תועדה לפני כן בירגזי הדו־גוני בארצות הברית ב–1960, בירגזי המצוי בנורווגיה ב–1970, ולאחר מכן בירגזי הקנרי באיים הקנריים ב–2008.
תזונה.
הירגזי ניזון בקיץ בעיקר מחרקים (במיוחד חיפושיות ופרפראים) ופרוקי-רגליים קטנים, ובחורף תזונתו כוללת גם פירות, בלוטים, אגוזים וערמונים, והציד אחר חרקים פעיל יותר. החיפוש אחר החרקים בחורף, הוא אקטיבי מאוד מצדו של הירגזי אשר מרבה לחטט ולנקר בקליפות עצים, בענפים ובין עלים יבשים. אז הוא גם נצפה פעמים רבות כשהוא תלוי במהופך, בוחן ובודק את הסביבה מכל זווית אפשרית. בקיץ, כאשר החרקים מצויים בשפע וזחלים רבים מצויים על העלים, עולה גובה החיפוש אחר מזון ל-9 מטרים ומעלה.
הירגזי הוא עוף אינטליגנטי ויכול לפתור בעיות מורכבות ומסובכות. הוא מכה במקורו על כל חפץ שעשוי להיאכל, מחטט בקליפות עצים, ומרבים לטפס על ענפים אנכיים. הירגזי מסוגל למשוך ולהרים בוטן הקשור בקצה חוט, כדי לאכול אותו. בבריטניה, הירגזים למדו לפתוח את מכסה האלומיניום של בקבוקי החלב שנהגו החלבנים להשאיר ליד דלתות הצרכנים, ולאכול את השמנת שהצטברה בהם. התיעוד הראשון לתופעה זו היה ב-1921.
ב–2009, פטר אשטוק, שאנדור ז'בק וביורן סימרס דיווחו כי ירגזים מצויים נצפו תוקפים וטורפים עטלפונים אירופיים במערת אישטאלוש-קיי במחוז הווש, הונגריה. הירגזים זיהו את קריאות העטלפים, ניקרו והרגו אותם, ואז אכלו אותם, החל מהראש, הגב או הבטן. הירגזים טרפו עטלפונים רק בחורף, כשהעטלפים שרויים בשנת חורף ויש חוסר במקורות מזון אחרים.
רבייה.
הירגזים הם מונוגמיים. הירגזי מקנן באביב, בקיץ, ולפרקים בסתיו. הזכר מחזר אחרי הנקבה תוך שירה ממקומות גבוהים. את הקן בונה הנקבה והזכר מסייע לה בדגירה ובגידול הצאצאים. הירגזים נוהגים לקנן מחדש בטריטוריות קינון בהם היה קינון מוצלח, גם אם אחד מבני הזוג מת. עם זאת, תופעה של גירושין מוכרת בירגזי המצוי. כשזוג מתגרש, הציפורים יתפזרו, כאשר הנקבה תעוף רחוק יותר מהזכר בכדי להקים זוג חדש. לרוב, נקבות שביציהם או גוזליהם נטרפו מתרחקות מטריטוריית הקינון הקודמת, ונמנעות מלקנן באתר הקינון הקודם אם נשארו באותה הטריטוריה. על אף המונוגמיות, הורות חוץ-זוגית נפוצה בירגזים. מחקר משנת 1998 מצא שב–40% מהקינים היה לפחות צאצא אחד שאביו אינו בן הזוג המקנן וש–8.5% מכל הגוזלים היו ממזרים.
הקנים נבנים בחללים חשוכים בעצים, בקירות, ובחפצים כמו כדים. הקן הוא כוס עשויה טחב, עשב, וסיבים רכים לריפוד. הנקבה מטילה עד 18, לרוב 5–10 ביצים לבנות ומנוקדות בצבע חום. הדגירה אורכת לרוב כשבועיים. נקבות צעירות נוטות להטיל מוקדם יותר תטולה קטנה יותר בהשוואה לנקבות בוגרות. נוסף על כך, באוכלוסיות מבודדות באיים התטולה קטנה יותר והביצים גדולות יותר מביצים שהוטלו ביבשת. מועד הבקיעה של הירגזים מושפע מכמות הזחלים שניתן למצוא לאורך השנה, שמושפעת בתורה מהטמפרטורה. כאשר תנאי הסביבה משתנים לאחר הטלת הביצה הראשונה, הנקבה תטיל יותר ביצים או תשהה את הדגירה בכדי שהגוזלים יבקעו בזמן המתאים.
הגוזלים בוקעים עיוורים ומכוסים בפלומה אפורה על חלקם העליון. צבע הפלומה על גחון הגוזל הוא צהוב בוהק ועל עורף הגוזלים יש כתם צהוב בוהק ומחזיר אור אולטרה-סגול. הכתם מושך את תשומת לב ההורים. ייתכן שהסיבה לקיום הכתם היא בשביל להקל על ההורים למצוא את הגוזל בקנים חשוכים, או על מנת להעריך את כושר הישרדותו. הכתם הופך לבן אחרי השרת הנוצות הראשונה וקטן עם הזמן. גוזלים צאצאי נישואי קרובים לרוב מפגינים שרידות קטנה יותר, ולכן, הפרחונים מתרחקים מהקן, דבר שמקטין את הסיכוי לרבייה עם פרט קרוב.
שני ההורים מאכילים את הגוזלים, שפורחים בגיל שלושה שבועות. לאחר הפריחה, הפרחונים עדיין תלויים בהוריהם לפרק זמן של שבוע–שלושה שבועות. לפעמים הירגזים מקיימים מחזור קינון שני לאחר צאת הגוזלים מהקן. מספר הביצים בקן קטן ככל שהן הוטלו מאוחר יותר וככל שתנאי הסביבה קשים יותר. הירגזים נצפו מקננים בחפצים מעשי ידי־אדם פעמים רבות, ביניהן בכדים, תיבות דואר, עמודים חלולים ותיבות קינון. בשל הסתגלותו לקינון בתיבות מעשה ידי־אדם, הפך לציפור מחקר מרכזית באירופה ובישראל.
בין השנים 1967–2018, מחד, מספר הפרחונים בכל מחזור קינון, מספר הביצים בקן, מספר הגוזלים בקן, ומאידך, תמותה בשלב הביצה, ומועד התטולה נמצאים בירידה ליניארית. כתוצאה מכך, הצלחת הרבייה אינה תורמת במידה ניכרת לשינוי האוכלוסייה, ושיעור ההישרדות של בוגרים היא הגורם העיקרי לשינוי האוכלוסייה. לפי מחקר משנת 2006, ההתחממות הגלובלית ועליית הטמפרטורה הממוצעת באביב גרמו להפחתת כמות המזון הזמין עבור גוזלי הירגזי שבתורה הובילה לירידה בשיעורי הצלחת הרבייה באירופה.
בית גידול ותפוצה.