קאפו נאגאי (ביפנית: 永井 荷風, בכתב לטיני: Kafū Nagai, 3 בדצמבר 1879 טוקיו - 30 באפריל 1959 איצ'יגאווה) הוא שם העט של הסופר, המחזאי, המתרגם, המסאי וכותב הזיכרונות היפני נאגאי סוקיצ'י (ביפנית: 永井 壮吉). הוא תיאר ביצירותיו את חיי טוקיו בראשית המאה ה-20, במיוחד עולמם של הגישות, הזונות, רקדני הקברט ושל תושבים אחרים שפקדו את שכונות השעשועים התוססות של העיר. קאפו נאגאי נחשב נציג של "האסכולה האסתטיסטית" בספרות היפנית. בחלק מכתביו השתמש בשפה היפנית הקלאסית - בונגו - וחלק האחר - בשפה בת זמנו.
ילדותו וצעירותו.
סוקיצ'י נאגאי נולד ב-1879 במשפחת סוחרים אמידים ברחוב קאנטומי-צ'ו 45, בשכונת קוישיקאווה (בימינו קאסוגה-צ'ו, ברובע בונקיו) בטוקיו. אביו, קיויצ'ירו נאגאי (永井 久一郎), אז בן 28, היה מלומד ואיש עסקים, צאצא למשפחת סמוראים ומילא תפקיד מנהלי. מאוחר יותר התפרסם בעצמו על ידי שיריו בסגנון סיני. האם נקראה צונה נאגאי (永井 恆). סוקוצ'י היה בנו הבכור ואחריו נולדו עוד שלושה אחים ואחות. בגיל 4, כשנולד האח השני, נשלח סוקיצ'י למשך שנתיים למשפחת אמו והחל מ-1884 ביקר בגן הילדים שעל יד מדרשת המורות אוצ'נומיזו. אביו נסע באותן השנים לאירופה מטעם הממשלה היפנית. בינואר 1886 חזר הילד לבית הוריו ונרשם לבית הספר היסודי. החל משנת 1891 למד נאגאי בבית ספר פרטי בשפה האנגלית בשכונת קאנדה. בגיל 15 שהה למשך חודשים רבים בבית חולים של אודאווארה, קרוב לוודאי בגלל שחפת.
אחרי סיום התיכון ב-1896 נכשל בכניסה לאוניברסיטה. למד לנגן בשאקוהאצ'י והתחיל להשתלם בשירה הסינית. באותה שנה החל לפקוד תכופות את בתי הזונות בפרוור יושיווארה של טוקיו. כמו כן ביקר יחד עם אמו ואחיו אצל אביו שעבד בשאנגחאי בשביל חברת הספנות "ניפון יוסן". בחזרתו ליפן בסתיו 1896 התקבל לעבודה במחלקה לשפה הסינית של המוסדות לשפות זרות המסונפים לבית הספר למסחר, בימינו - אוניברסיטת היטוצובאשי.
החל משנת 1898 התחיל לכתוב סיפורים קצרים, כשהראשון ביניהם פורסם ב-1900. במקביל למד אצל הסופר הירוצו ריורי. ב-1899 עזב את משרתו בבית הספר לשפות והתחיל לעבוד כסופר עצמאי ובמופעי ראקוגו. ב-1901 עבד זמן קצר גם ככתב בעיתון ולמד צרפתית.
בארצות הברית ובצרפת.
בשנת 1903 נשלח על ידי אביו לארצות הברית לצורך עסקי המשפחה. אולם באמריקה לא התעניין נאגאי בעסקים כמו בצבירת חוויות אישיות ששימשו לו בעתיד הקרוב בכתיבת סיפוריו. ב-1904 התחיל לימודי ספרות במכללת קאלאמזו במדינת מישיגן אותם השלים מאוחר יותר בשנים 1908–1911. חרש את ארצות הברית - ביקר, בין השאר, בטקומה, וושינגטון, בתערוכה בסנט לואיס. בסופו של דבר ב-1905 התיישב בניו יורק ועבד שם בקונסוליה היפנית ובשלוחה המקומית של הבנק היפני "שוגין". ב-1908 אחרי שהות בליון, שבה עבד שמונה חדשים כעובד של בנק שוגין, חודשיים בפריז וביקור בלונדון, שב לזמן קצר למולדתו.
המשך פעילותו ביפן.
בהשראת שהותו בחו"ל והשפעות ממופסאן ואלפרד דה מיסה פרסם שני קובצי סיפורים ורשימות - "סיפורים אמריקאים" (あめりか物語 - Amerika monogatari) ו"סיפורים צרפתיים" (Furansu monogatari ふらんす物語).
היה נשוי פעמיים ב-1912 וב-1914 והתגרש כל פעם, אחר כך חי עם מספר מאהבות. ב-1916 הקים את המגזין ספרותי "מיטה בונגאקו". כרך ראשון ליצירותיו הופיע ב-1918. עוד שני כרכים התווספו בעקבותיו ב-1919. ב-1920 הוצג מחזה שלו בתיאטרון הקיסרי ובשנים הבאות הוצגו מחזות נוספים.
התמנה בהמשך פרופסור לספרות באוניברסיטת קייו. בשנים 1921–1937 פרסם יצירות מועטות. בעת מלחמת העולם השנייה כשהשלטונות ביפן דרשו מהאמנים להתמקד ביצירותיהם במאמץ המלחמתי, נאגאי לא שמע בקולם והמשיך לכתוב לפי רצונו ושמר את הפופולריות שלו כמחבר רומנים גם בתקופה קשה זו. עם זאת, מרבית כתביו, שלא יכלו להתפרסם בימי המלחמה, יצאו לאור רק אחרי תבוסת יפן. ביתו בטוקיו ואחר כך דירה נוספת שלו נהרסו בעת ההפגזות האוויריות על טוקיו בשנת 1945.
קאפו נאגאי הלך לעולמו באפריל 1959 בגלל סיבוכים של כיב קיבה. קברו נמצא בבית הקברות זושיגאיה ריין (Zoshigaya Reien) בטוקיו בשכונת Minami-Ikebukuro, Toshima-ku.
בשנות ה-90 הוציא איוונאמי שוטן לאור את יצירותיו ב-30 כרכים.
סגנון כתיבתו.
נאגאי היה שונה את סגנונו בהתאם לסוגה ולקהל קוראיו. יומניו וכמה ממסותיו כתובים ביפנית ספרותית גבוהה - בונגו, שהסופר שלט בה גם הודות להיכרותו המעמיקה עם הספרות הסינית הקלאסית והטקסטים היפניים הישנים. לעומת זאת רוב מחזותיו והרומנים שלו נכתבו בשפת זמנו, והדיאלוגים בהם נראים טבעיים ביותר.
מיליה פלזנשטיין
ירחמיאל פלזנשטיין (ברוסית: Миля (Рахмиел) Лазаревич Фельзенштейн, מיליה (רחמיאל) לזרביץ' פלזנשטיין, 18 באוגוסט 1921 - 14 באוקטובר 2006) היה מפקד פלוגה יהודי-סובייטי, גיבור ברית המועצות, הראשון שעלה לישראל תוך מאבק בשלטונות ברית המועצות בשנות השבעים של המאה העשרים.
קורות חיים.
נולד ב-1923 (במסמכים סובייטיים רשמיים מופיעה השנה השגויה 1924) בחרקוב, אוקראינה למשפחה של חסידי חב"ד וזכה לחינוך כללי ולחינוך יהודי בסתר. ב-1941 גויס עם כל הנערים בני גילו לעבוד בחפירות, ולאחר מכן נשלח להכשרה בבית הספר לקציני תותחנים בטרמז, בגבול אוזבקיסטן-טג'יקיסטן. משפחתו פונתה לסמרקנד עם רוב אזרחי חרקוב.
החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
בסוף 1942 נלחם לראשונה בחזית קובאן. באביב 1943 לחם בחזית אוקראינה בקרבות קשים בדרגת סג"ם בפיקוד על המחלקה המסייעת שהייתה חמושה במקלעים. בקיץ 1943 נלחם בקרבות קרסנודאר. יחידתו השתתפה בנחיתת סער ביחד עם גדוד נחתים וגדוד נ.ק.ו.ד. באזור נובורוסיסק. ב-1 בנובמבר 1943 נשלח עם יחידתו למשימת כיבוש חצי האי אלטיגיין בקרץ' שנחשבה לפעולה חסרת סיכוי. היחידות שטו בלילה הסוער באסדות נגררות לרוחב מיצר קרץ' בן 35 הקילומטרים. הכוח התגלה והופגז קשות על ידי כלי שיט גרמניים וכן מכיוון החוף, גם מזג האוויר הסוער הביא לטביעת מספר סירות על אנשיהן. פלזנשטיין פרץ עם מחלקתו מהמים הרדודים אל החוף המבוצר בהסתערות רימונים ומקלעים והצליח לכבוש חלק של כק"מ מהחוף ולהחזיק בו מעמד במשך שבוע כנגד 12 מתקפות נגד מאסיביות ללא תגבורת וללא אספקה, כאשר הוא אישית הרג למעלה מחמישים חיילים נאצים והיווה דמות מופת פיקודית לחייליו.
בפעולה זו פלזנשטיין נפצע קשות מקליע שפילח את לסתו ולשונו בעת שהשליך רימון נגד טנקים. הוא נחשב כמת אך בהתעקשות של ידידו קייסין קולייב פונה לתחנת איסוף פצועים ושם נתברר כי הוא חי אך במצב קשה. הוא הועבר לבית חולים צבאי בסוצ'י שבו שהה 4 חודשים. במהלך הקרב אבדו מסמכיו וקולייב זיהה אותו בכינוי "מיליה", שנרשם בתיעוד הרפואי וכך הפך לשמו הרשמי. הוא שלח מכתב מבית החולים לאביו שהוא פצוע אך במקביל קיבל אביו מכתב מהצבא שבנו נהרג. אחר כך הסתבר כי משנודע לפקיד האחראי שהכדור פילח את הראש, הוא הפעיל את שיקול דעתו והחליט כי החייל לא יחיה ולכן הודיע לאביו על מותו.
פלזנשטיין שב ליחידתו וגילה שנותרו מהרכבה המקורי רק 2 חיילים חיים. הוא הועלה לדרגת סגן ומונה למפקד פלוגה, נשלח לסבסטופול ובקרבות שם באביב 1944 נורה שוב בידו וברגלו ופונה לבית חולים בקיסלובודסק שם אושפז למעלה משנה בניסיון להשיב לו יכולת הליכה. במרץ 1945 שוחרר משירות צבאי עקב נכות.
בהוראת הפרסידיום של ברית המועצות מיום 17 בנובמבר 1943, בעבור פיקוד למופת וגילוי גבורה כנגד הפולש הנאצי הוענקה לפלזנשטיין מדליית הזהב של גיבור ברית המועצות ועיטור לנין.
מאבקו לעלייה לישראל ושלילת העיטור.
לאחר המלחמה שב ב-1946 לחרקוב, סיים לימודים במכללה תעשייתית ועבד כמנהל מחלקה במפעל טקסטיל. בסתר שמר על מצוות היהדות כל העת, אף על פי שבאופן פורמלי היה חבר המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בתחילת 1974 הגיש בקשה להגירה לישראל לאיחוד משפחות עם אביו הקשיש שעלה שנתיים קודם לכן. היה זה המקרה הראשון של גיבור ברית המועצות המבקש להגר ממנה לישראל, ואירוע זה גרם מבוכה בינלאומית לא מבוטלת לברית המועצות. הוא זומן למספר שיחות הבהרה בקייב והופעלו עליו לחצים ניכרים לחזור בו מבקשתו. בהתערבות גורמים בינלאומיים ובהפגנות מתמידות של בני משפחתו ומכריו הוא קיבל את האשרה לעלייה לישראל בדצמבר 1974, אך ב-29 באפריל 1974 נדרש ממנו להפקיד את העיטור במשרד ההגנה בקייב כתנאי לקבלת האשרה.
פלזנשטיין התיישב בעיר לוד, ועבד במפעל "ליר" ובתע"ש.
הוא היה בין מדליקי המשואות ביום העצמאות הל"ה למדינת ישראל, וביום הזיכרון לשואה ולגבורה התשס"ה.
עם חידוש היחסים הדיפלומטיים בין ישראל ומדינות חבר העמים ב-1992, הושב לו העיטור בטקס רשמי בשגרירות רוסיה בתל אביב על ידי השגריר אלכסנדר בובין. בשנת 2005 הוזמן לפגוש את ולדימיר פוטין בעת ביקורו בישראל.
הוא נפטר בשמחת תורה, 14 באוקטובר 2006.
וילהלם ריטר פון גוטמן
וילהלם יצחק וולף ריטר פון גוטמן (בגרמנית: Ritter Von Gutmann; 18 באוגוסט 1826, לייפניק, מוראביה - 17 במאי 1895, וינה) היה סוחר ונדבן יהודי אוסטרי, נשיא הקהילה היהודית וינה בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית, מייסד וראש ועד בית המדרש לרבנים בווינה. פון גוטמן היה אביה של אליזבת פון גוטמן, נסיכת ליכטנשטיין.
רקע.