בגיל 17, היא הקימה את תא הנשים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הנצ'אק, שהייתה מפלגה לאומנית אשר ביקשה את עצמאות ארמניה מהאימפריה הרוסית. הקבוצה, שמנתה 18 נשים, רצתה להשתתף במאבק לשחרור ארמניה, שחלקה המזרחי היה תחת שלטון הרוסים, ואילו חלקה המערבי תחת שליטת האימפריה העות'מאנית. בגיל עשרים ואחת היא נשואה לארשאק קורגיניאן, חבר במחתרת הסוציאליסטית בקווקז. אחרי שיצאו שיריה הראשונים, התפתחה עוינות גדולה כלפיה מצד המשטר ותומכיו, ויצא צו למעצרה בשל פעילות נגד הצאר. משום כך, ב-1903 היא עברה לרוסטוב על הדון עם שני ילדיה, בעוד ארשאק נשאר באלכסנדרופול. שם היא חוותה עוני וקשיים רבים, והחלה להשקיע עצמה בסביבה המהפכנית הרוסית, וחלק מהשירים העוצמתיים והטעונים ביותר נכתבו בין 1907–1909, במהלך המעורבות שלה עם המחתרת הפרולטריאנית.
ספר השירה הראשון שלה, "צלצול השחר" (Արշալույսի ղողանջներ) פורסם, בסודיות, בשנת 1907. הספר היה תגובה ישירה למהפכה הכושלת של 1905. ספרה השני ספג ביקורת קשה ונדחה על ידי הצנזורה הצארית. שיריה העלו סוגיות כגון התנאים הכלכליים הקשים אשר מאלצים נשים עניות לפנות לזנות כדי לשרוד, ועל הניצול הנוראי שהן עוברות. מתחילת דרכה, כללה קורגיניאן רעיונות פמיניסטיים בכתיבתה, מנקודת המבט של אישה ממעמד הפועלים, וייחלה למהפכה חברתית שתיוולד באמצעות המאבק של נשים לשוויון זכויות ושחרור מדיכוי. בחלק משיריה, היא פותחת בקריאה ישירה לאחיותיה הנשים להשיל מעליהן את כבלי הפטריארכיה, ולהתאחד בסולידריות למען המטרה. בשונה ממשוררות רבות בנות זמנה, גם מבין הפמיניסטיות, קוריגיניאן לא האדירה את תפקיד האמהות או את היופי הנשי, אלא התמקדה בהדרה, ניצול, והזנחה של נשים, ובהשתקתן של אלה שנאלצות לתוך מוסד הנישואים. החל מסוף שנות ה-1910 ועד מהפכת אוקטובר, היא המשיכה לכתוב ולהשתתף במיזמים חברתיים, אבל פעילותה הוגבלה בשל בריאות לוקה. אחרי הסירוב לפרסם את ספרה השני, לא פרסמה עוד את עבודותיה בספרים עד אחר מותה, ואת ספרה השני, אוסף, ליקטה ופרסמה בשנת 1939 בתה.
בשנת 1921, שנה לאחר הסובייטיזציה של ארמניה, היא חזרה לאלכסנדרופול, עיר מולדתה, שתחת המשטר הסובייטי שונה שמה ל"לנינקאן". היא נטלה חלק פעיל בבניית המדינה מחדש, והאמינה בכוחה של רוסיה כבעלת ברית למען מולדתה המיוסרת. ב-1925 היא נסעה לחרקוב ולמוסקבה לקבלת טיפול רפואי וחזרה מאוכזבת. ב-1926, לאחר רעידת אדמה בלנינקאן, היא התיישבה בירוואן, שם התקבלה בהתלהבות רבה על ידי המעגלים הספרותיים. קורגיניאן נפטרה בגיל חמישים ואחת בירוואן, ב-24 בנובמבר 1927. היא נקברה בפרק הפנתיאון קומיטאס.
השפעה.
במהלך התקופה הסובייטית, עבודתה של קורגיניאן שימשה בעיקר למטרות פרופגנדה, דבר שבפועל מחק את תרומתה האמנותית. על פי חוקרת הספרות ויקטוריה ראו, "הביקורת הספרותית הסובייטית התעלמה מהפנים המגדריים הספציפיים של עבודתה של קורגיניאן, מכיוון שלטענתם, המפלגה הסוציאליסטית תמגר גם את בעיותיהן של נשים, וכל התייחסות ספציפית לסוגיות נשים גונתה כ'בורגנית'. בהקשר כזה, כשהיא מצוירת אך ורק בתור משוררת פרוטלריאנית, היצירה הפמיניסטית שלה נדחקה לשוליים ונותרה בלתי מוכרת. מאז נערכה הכרות מחודשת עם עבודתה, מאז שנות ה-1990, קורגיניאן נחשבת כאחת המייסדות של הספרות הפמיניסטית והפרוטלריאנית הארמנית.
במקרים רבים גם סר חינה מפני הגורמים המשפיעים הסובייטים, מכיוון שהיא הייתה בוטה מאוד באמונתה אך ורק בכוחו של העם, ובבוז שרחשה למפקדים ומנהלים ובעלי הכוח.
עבודותיה המקוריות שמורות במוזיאון לאמנות וספרות של ארמניה – 59 כתבי יד, כולל מחזות ופרוזה.
ביבליוגרפיה.
עבודות של שושניק קורגיניאן:
עבודות שנכתבו על שושניק קורגיניאן:
המתרגמת העכשווית העיקרית של קורגיניאן, אשר גם כותבת עליה ומכירה אותה לציבורים חדשים מודרניים, היא שושן אוואגיאן, שהיא סופרת בעצמה, מתרגמת, וחוקרת ספרות. אוואגיאן כתבה שהשכלתה הספרותית תחת המערכת בברית המועצות הגבילה את הידע הספרותי-היסטורי שלה, והיה זה רק כשנסעה ללמוד בארצות הברית שגילתה את קורגיניאן, והפכה את לימוד עבודתה לחלק ממפעל חייה.
טוניו קרגר
טוניו קרגר היא נובלה שנכתבה על ידי תומאס מאן מוקדם בשנת 1901 בהיותו כבן 25 שנה. פורסמה לראשונה בשנת 1903.
א' א' קנוף בניו יורק פרסם את המהדורה האמריקאית הראשונה בשנת 1936 בתרגום הלן טרייסי לואר-פוטר.
תמצית העלילה.
העלילה עוקבת אחר מהלך חייו של אדם מימי בית הספר שלו לימי בגרותו. הבן של סוחר צפון גרמני ואם "דרומית" (קונסואלו) בעלת כישרונות אמנותיים. טוניו ירש תכונות משני צידי משפחתו.
כילד הוא חווה רגשות מנוגדים של הבורגנים שבסביבתו. הוא חש גם נעלה עליהם בראייתו וגם קנאה בחיוניותם התמה.
קונפליקט זה ממשיך גם לימי בגרותו של טוניו, כאשר נהיה לסופר מפורסם החי בדרום גרמניה. "כדי להיות לאמן" הוא מאמין, "על האדם למות מפני חיי היום-יום". נושאים אלה נפתרים רק בחלקם כאשר טוניו נוסע צפונה לבקר בעיר הולדתו. בעודו שם, טוניו נחשד בטעות כעבריין נמלט, דבר המחזק את חשדו הפנימי כי על האמן להיות יוצא דופן ביחס לחברה המהוגנת.
כפי שאריך הלר – אשר הכיר את תומאס מאן באופן אישי – ציין, כי הנושא של טוניו קרגר הוא של "האמן כגולה מן המציאות", עם טרקוואדו טאסו של גתה (1790) וסאפפו של גרילפרצר (1818) כבני לוויה. ועדיין היה זה אריך הלר אשר, קודם לכן, בנעוריו הוא, אבחן את הנושא הראשי של טוניו קרגר כהתאהבויותיו והסתבכויותיו של לב נלהב, כדי לתת להן ביטוי אינטלקטואלי במונחים אמנותיים.
קשר ליצירות אחרות של תומאס מאן.
טוניו קריגר יוצר צמד עם סיפור מפורסם יותר: "מוות בוונציה" (Der Tod in Venedig).
שתי היצירות מתארות את חייו של אמן ומבטאות את עמדותיו של תומאס מאן על האמנות. בסיפור אחד האמן נוסע מדרום לצפון, בשני מצפון לדרום. אחד המסע מסתיים בפיוס קלוש והשני במוות.
אך, כשם ש-ט' ג' רייד ציין:
"ב'מוות בוונציה' תומאס מאן חוזר ממסע ומגיע לאלגוריה ושוב כותב ישירות על אמן-הכתיבה. אבל הישירות אינה של טוניו קרגר. שם הוא הביע בצורה לירית את חוויותיו המיידיות, כשהוא מגבש ומתפייס עם מה שעבר עליו."
החשיבות של היצירה מונחת, ביסודה, באופיה האוטוביוגרפי, ובה במידה בתרומתה, דרך תיאור ידידות מיוחדת (amitié particulière) כתאוריה של האהבה.
בשנת 1964 נעשה סרט על פי הנובלה בבימויו של Rolf Thiele.
ראו גם.
אימו של תומאס מאן שימשה השראה לקונסולאו, אימו של טוניו
יחסי מוזמביק–פורטוגל
יחסי מוזמביק-פורטוגל הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת מוזמביק לבין הרפובליקה הפורטוגלית. שתי המדינות הן חברות מלאות בקהילת המדינות הדוברות פורטוגזית. מוזמביק הייתה מושבה פורטוגזית עד המאה ה-20. לאחר קריסת השלטון הקולוניאליזם הפורטוגזי, המדינה זכתה בעצמאותה מפורטוגל בשנת 1975.
יחסים כלכליים.
סיוע כלכלי.
פורטוגל היא המשקיעה השנייה בגודלה במוזמביק. ביולי 2008, שתי הממשלות חתמו על הסכם בדבר הקמת קרן לתמיכה בהשקעות בשווי 124 מיליון דולר אמריקאי במגזר האנרגיה של מוזמביק. באותה החודש, פורטוגל ביטלה את יתרת חובותיה של מוזמביק לפורטוגל, שנאמדים ב-393.4 מיליון דולר שנצברו מהכרזת עצמאותה של מוזמביק עד שנת 2005.
אפאטיה
אלה טומניאן
אלה טומניאן (בארמנית: Ալլա Թումանյան; נולדה ב-17 במרץ 1950) היא שחקנית תיאטרון וקולנוע ארמנית.
ביוגרפיה.
אלה טומניאן נולדה ב-1950 בירוואן. ב-1971 היא סיימה את לימודיה במכון הממלכתי לתיאטרון ואמנות, בחוג למשחק. בין השנים 1971–1990 היא עבדה בתיאטרון האקדמי הממלכתי סונדוקיאן של ירוואן, ובשנים 1990–1991 בתיאטרון "מטרו".
אחרי שהתאלמנה, עזבה את ירוואן ועקרה לגלנדייל, קליפורניה, שבארצות הברית, לדבריה, מכיוון שסבלה מחוסר הערכה בביתה.
מדרגות דקאן
מדרגות דקאן הן משטח בזלת נרחב בצפון מערב רמת דקאן אשר בהודו. משטח בזלת זה הוא אחד מהאזורים הגעשיים הגדולים בעולם, הכולל משטח בזלת ששטחו כ-500,000 קמ"ר ועוביו כ-2,000 מטרים. כיום נראה משטח הבזלת בצורה של מדרגות גדולות, בדומה למשטחי בזלת דומים ברחבי העולם, ומכאן שמו.
גאולוגיה.
מדרגות דקאן נוצרו לפני כ-66 מיליוני שנים, בסוף תקופת הקרטיקון. מעריכים כי הלבה כיסתה שטח של כ-1.5 מיליון קמ"ר, פי שלושה משטח הבזלת כיום, וכמחצית מגודלה של הודו. במרוצת הזמן הצטמצם שטח הבזלת על ידי סחיפה ותנועת הלוחות הטקטוניים. כ-95% מהסלעים באזור המדרגות הם מסוג בזלת תולאיטית.
ההשערה המקובלת ביותר להסברת הגעשיות באזור זה היא השערת הנקודה החמה. לפי תאוריה זו, תת-היבשת ההודית חצתה בתנועתה צפון-מזרחה את הנקודה החמה של ראוניון. לפיכך, לפני 66 מיליון שנה היה אזור מערב הודו בדיוק מעל הנקודה החמה, והאזור חווה התפרצויות געשיות נרחבות תוך כדי שתת-היבשת ממשיכה בתנועתה צפונה. כיום נמצאת הנקודה החמה של ראוניון מתחת לאי ראוניון באוקיינוס ההודי, מדרום מערב לתת היבשת ההודית.
הכחדת קרטיקון-פלאוגן.
התקופה הגעשית אשר יצרה את מדרגות דקאן נקשרה בעבר להכחדת קרטיקון-פלאוגן. אירוע הכחדה זה אירע לפני 66 מיליון שנים ונכחדו בו כ-50% מן המינים שחיו על כדור הארץ באותה תקופה, בהם הדינוזאורים, ויותר מ-80% מכלל היצורים. הסברה היא שההתפרצויות העזות הביאו לעליה חדה ברמות הפחמן הדו-חמצני והגופרית הדו-חמצנית באטמוספירה, למעבר של אירידיום לקרום כדור הארץ באמצעות מאגמה העולה מן המעטפת, ולהיווצרות אפקט חממה אשר יצרו את התנאים להכחדה המונית.