ב-1936 אושר ייבוא מכוניות לארץ ישראל ודוד לובינסקי פתח ברחוב הגדוד העברי בתל אביב סוכנות משנה של חברת פיג'ו, אותה הכיר במהלך שהותו בצרפת, להפצת מכוניות, אופניים, אופנועים ולמכירת חלפים. זה היה למעשה ביתה הראשון של חברת דוד לובינסקי בע”מ.
זמן קצר לאחר ייסוד סוכנות המשנה של לובינסקי, החלו בחברה בתהליכי הרחבה אשר שיאם היה בפתיחת מוסך לשירות לקוחות ברחוב הגשר בתל אביב (כיום רחוב יצחק שדה), שהתפרס על שטח של 800 מ"ר. מוסך זה היה לבסיסה העיקרי של החברה מאמצע שנות ה-50 ועד אמצע שנות ה-60. בשנת 1965 עבר בסיסה של החברה לרחוב שונצינו בתל אביב, ועימו צמח השטח ל-1,500 מ"ר. המרכז החדש כלל מוסך, מרכז מכירת חלפים ואולמות תצוגה. החברה צמחה ללא הנפקת מניות. בשנת 1968 קיבל לובינסקי את הזיכיון לייבוא ושיווק בלעדי של מכוניות פיג'ו בישראל.
ב-1970 נבנה המוסך ומרכז השירות ברחוב תובל בתל אביב, על פני שטח של 3,500 מ"ר. לאור הצלחתו של לובינסקי, וכהערכה על חלקו בהאדרת שמה של צרפת ותוצרתה, ובשל פועלו בקידום הקשרים הכלכליים בין ישראל לצרפת, העניקה לו ממשלת צרפת את עיטור מסדר לגיון הכבוד. שנה לאחר מכן ייסד את חברת דוד לובינסקי בע"מ, שריכזה את פעילותו בתחום הרכב.
ב-1976 רכשה קבוצת פיג'ו כ-90% ממניות חברת סיטרואן, חברה משפחתית שהוקמה על ידי אנדרה סיטרואן בשנת 1919, והקימה את קבוצת ההחזקות PSA. על אף שדוד לא ניסה לבקש לעצמו את ייבוא מכוניות סיטרואן לארץ, העדיפה היצרנית להעניק לסוכן הוותיק בנובמבר 1976 את הזיכיון הבלעדי לייבוא ושיווק מכוניות סיטרואן ללא תמורה כלשהי, וזאת מתוך מטרה ששירותו יתרום לקידום עסקיהם בישראל. בינואר 1977 הקבוצה החלה לייבא ולשווק מכוניות סיטרואן.
באותה שנה הקימה החברה בניהולו מרכז שירות ארצי בבני ברק, המשתרע על פני שטח של 43 דונם. המרכז כולל מרכז מכירות של רכב חדש, מרכז טרייד-אין, מוסך מרכזי, מחסן חלפים ארצי ומחסן ערובה. בנוסף, הקימה החברה מרכזים דומים בירושלים ובבאר שבע. מוסכי החברה הללו היו הראשונים בישראל שזכו לתו התקן ISO 9002.
במהלך השנים התרחבו עסקיו של דוד לובינסקי, וכללו תחומים נוספים. בשנת 1979 הקים, בשיתוף רשת המכללות המקצועיות אורט, בית ספר להכשרת מכונאים. ב-1988 נוסדה חברת לובקס טריידינג - חברה ישראלית למסחר בינלאומי, שייעודה קידום הייצוא הישראלי במסגרת הסכם קניות גומלין עם פיג'ו וסיטרואן. החברה מייצאת מבחר מוצרים מהתעשייה הישראלית לתעשיית הרכב באירופה, ובבעלותה מרכז לוגיסטי ליד נמל התעופה אורלי בפאריס. במקביל נוסדה בצרפת חברת SCM MORASCO העוסקת גם היא בסחר גומלין של חלקי חילוף לתעשיית הרכב. קבוצת לובינסקי השקיעה בתחומים נוספים: במסגרת הפרטת הבנקים, רכשה ב-1993 חמישית ממניות בנק איגוד. כמו כן, הקבוצה נעשתה שותפה בחברת ההשקעות זינגר ברנע. ב-1997 חנכה חברת לובינסקי את בית צרפת ברחוב תובל בתל אביב.
בשנת 2009 החלה לשווק את רכבי התאגיד הסיני SAIC בישראל. הדגמים הראשונים שייבאו כללו את מכונית הספורט הדו-מושבית MGT-F ואת מכונית המנהלים MG 550.
בשנת 2019 עבר זיכיון היבוא של רכבי אופל מקבוצת שלמה לקבוצת לובינסקי, יבואנית פיז'ו סיטרואן. לאחר שבאוגוסט 2017 נמכרה אופל לקבוצת PSA, קיבלה PSA את ההחלטה על העברת הזיכיון בישראל במסגרת תהליך ארגון מחדש של מערך השיווק הבין לאומי של הקבוצה.
נכון לשנת 2020 מנכ"ל החברה הוא דן שביט, ומשרדיה הראשיים של החברה שוכנים בעיר ראשון לציון.
בעלי עניין.
בעל השליטה בחברה הוא איש העסקים הישראלי יצחק מנור, חתנו של דוד לובינסקי, ובעלה של רות מנור-לובינסקי.
וילמוש בהם
וילמוש בהם (בהונגרית: Böhm Vilmos; בודפשט, 20 בינואר 1880 – סטוקהולם, 28 באוקטובר 1949) היה פוליטיקאי הונגרי-יהודי סוציאל-דמוקרטי, מזכיר מדיני (סגן שר) לענייני צבא (1918–1919), שר המלחמה וקומיסר העם לענייני צבא (1919).
ביוגרפיה.
וילמוש בהם נולד במשפחה יהודית לליפוט בהם ולרוזליה רוזנצווייג. הוא סיים בגרויות בתיכון והשיג תעודת מכשירן מוסמך. הוא דיבר היטב גרמנית ועבד כקצין טכני בתחילת שנות המאה העשרים. ב-26 בדצמבר 1905 נשא לאישה בבודפשט את מריה שטיינר, יהודייה אף היא, בתם של איגנץ שטיינר ופרנצישקה שוורץ. כעובד צעיר הצטרף לתנועת הפועלים ובמשך הזמן הפך למזכיר של האיגוד הלאומי של עובדי הברזל והמתכת. בשנת 1911 נבחר למועצת האיגוד המקצועי. באוקטובר 1913 בקונגרס ה-20 של המפלגה נבחר להנהגת ה- MSZDP המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית. הוא השתייך למרכז ה- MSZDP. במהלך מלחמת העולם הראשונה הגיע לדרגת סגן. הוא נעצר בשנת 1918 במהלך השביתה הכללית.
הוא השתתף באופן פעיל במהפיכת החרציות בשנת 1918. התמנה למזכיר מדיני בממשלת ברינקי בינואר 1919. הוא צירף אליו את גיבור המלחמה אאורל שטרומפלד ((1878 - 1927) אלוף-משנה במטה הכללי של האימפריה האוסטרו-הונגרית, ראש המטה הכללי של הצבא האדום ההונגרי בתקופת הרפובליקה הסובייטי) כמזכיר מדיני שני לצדו. הנאום של בהם מול חיילים הונגרים ממוצא סקיי בסאטו מארה היה מדהים, בו הצהיר: "הם רוצים לפצל את הונגריה. (...) אני מזהיר את אלה שדנים בשלום בפריס כי (...) פירוק הונגריה פירושו (...) לאבד את פרנסתנו, ואז לא יהיה לנו מה להפסיד ורק שאלת החיים והמוות נותרה לנו": העיתון נפסווה, 4 במרץ 1919). מהפציפיזם המופרז של מהפכת החרציות עד מרץ 1919, הוא הגיע לרעיון ההגנה המזוינת של הונגריה. בצד הסוציאל-דמוקרטי השתתף במשא ומתן עם KMP על איחוד המפלגות. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה קומיסר העם החברתי של הצבא האדום ולאחר מכן קומיסר העם לענייני הגנה. אחר-כך המפקד העליון של 'הצבא האדום' הגיס המזרחי, ולאחר מכן המפקד העליון של 'הצבא האדום' כולו. הוא התפטר במאי 1919, אך הדבר לא התקבל והוא נשאר בתפקידו. עם זאת, הוא נשאר גם חבר בהנהגה הפוליטית. ביולי 1919 נשלח כשגריר לווינה. לאחר קריסת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית נאלץ להגר והפך למנהיג קבוצה של מהגרים סוציאל-דמוקרטים ("קבוצת האור"), יחד עם ז'יגמונד קונפי ושאנדור גרבאי.
לאחר 1920 נשאר בווינה והצטרף לעבודה בתנועה הסוציאל-דמוקרטית הבינלאומית. הוא חי בצ'כוסלובקיה משנת 1934, ומשנת 1938 בשוודיה. רק בשנת 1945 חזר הביתה ב -30 בדצמבר. החל מה -1 במאי 1946 עבד שוב בשוודיה, הפך לראש שגרירות הונגריה, והוסמך מיום 31 בינואר 1948 גם בנורווגיה ודנמרק עד 29 ביוני. לאחר מיזוג ה- MSZDP ו- MKP, התפטר מתפקידו והמשיך לחיות בסטוקהולם כמהגר. בשנת 1949 נשללה ממנו אזרחותו ההונגרית, והוא נפטר ב־28 באוקטובר באותה שנה. בהונגריה אפילו לא הזכירו את מותו.
נקודת קוסאר
נקודת קוסאר (באנגלית: Kosar Point) היא לשון יבשה מכוסה שלג המהווה את הקצה המערבי של חצי האי אירואיקה, בקצה הדרום מערבי של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי הנקודה.
הנקודה צולמה מהאוויר במסגרת משלחת החקר האנטארקטית רון בשנת 1947. סקר שטחי חסות איי פוקלנד מיפה את הנקודה בהתבסס על תצלומי אוויר אלה בשנת 1960.
הנקודה מופתה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1967–1968, ועל תמונות מלוויין לנדסאט שצולמו בין השנים 1972–1973.
מקור השם.
שמה של הנקודה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הנקודה נקראת על שמו של ויליאם ס. קוסאר (William S. Kosar) מצי ארצות הברית, שהיה קצין פרויקטים אוויריים במחלקת חקר הקטבים, של הקרן הלאומית למדע של ארצות הברית, בין השנים 1975–1977.
חצי האי אירואיקה
חצי האי אירואיקה (באנגלית: Eroica Peninsula) הוא חצי אי מכוסה קרח, במערב האי אלכסנדר שבאנטארקטיקה.
חצי האי מצוי צפונית לחצי האי בטהובן, ולמפרצון מנדלסון.
הקצה של חצי האי אירואיקה, לכיוון מערב, הוא נקודת קוסאר.
היסטוריה.
גילוי ומיפוי חצי האי.
חצי האי מופה מתצלומי אוויר מסוג טרימטרוגון שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון, בין השנים 1947–1948, ובהתבסס על סקר שערך סקר שטחי חסות איי פוקלנד, בין השנים 1948 - 1950.
מקור השם.
שמו של חצי האי ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
חצי האי נקרא על שמה של סימפוניית אירואיקה (הסימפוניה השלישית של בטהובן - הסימפוניה ה"הירואית") - שם שניתן לצד שמו של חצי האי בטהובן הסמוך.
לקריאה נוספת.
• Cook, Alison &amp; Vaughan, David. (2009), Overview of areal changes of the ice shelves on the Antarctic Peninsula over the past 50 years, The Cryosphere Discussions. 4. 10.5194/tcd-3-579-2009
סטיבן אלקינס
סטיבן בנטון אלקינס (באנגלית: Stephen Benton Elkins; 26 בספטמבר 1841 – 4 בינואר 1911) היה תעשיין ופוליטיקאי אמריקאי. בין השנים 1891 – 1893 הוא כיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית. הוא כיהן גם כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם טריטוריית ניו מקסיקו וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם וירג'יניה המערבית.
ראשית חייו.
סטיבן בנטון אלקינס נולד ב-26 בספטמבר 1841 ליד ניו לקסינגטון, אוהיו לאביו פיליפ דנקן אלקינס ולאמו שרה פיקט וויתרס. באמצע שנות ה-40 עברה המשפחה לווסטפורט, שבמיזורי (כיום חלק מקנזס סיטי). בשנות ה-50 הוא למד בקולג' של הבונים החופשיים שבלקסינגטון, מיזורי וב-1860 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת מיזורי שבעיר קולומביה. לאחר סיום לימודיו הוא עסק בהוראה למשך זמן קצר במחוז קאס שבמיזורי. בין תלמידיו נמנה קול יאנגר, לימים חבר כנופיית ג'יימס-יאנגר, בהנהגתו של ג'סי ג'יימס.
מלחמת האזרחים.