לזגים יש חשיבות בעת הכנת היין: בעת הכנת היין האדום, הצבע מתקבל כתוצאה ממיצוי הפיגמנטים המצויים בזג במהלך תסיסת התירוש. לעומת זאת, בעת הכנת היין הלבן התירוש נסחט בעדינות, ללא לחץ על הזגים והם מופרדים מהתירוש. התירוש צבעו עכור-בהיר ולא אדום בלי קשר מחייב לצבע הענבים ממנו הופק. ניתן לכן להפיק יינות אדומים מענבים ירוקים/צהבהבים ויינות לבנים מענבים אדומים. למשל שמפניה צרפתית אמיתית, שהיא צהבהבה ושקופה מכינים מענבי פינו נואר שהם אדומים שחורים, רק סוחטים ולא משרים עם הקליפות.
ענבים
גליל התחתון
מעבר סנט ברנרד הגדול
מעבר סן ברנרד הגדול
סנטה קלאוס
סנטה קלאוס הוא דמות בדיונית המקושרת לחג המולד, המבוססת על מסורת שהביאו לארצות הברית מתיישבים מהולנד.
לפי המסורת, מדובר בזקן חביב וטוב לב, המגיע בלבוש סגלגל (כחול לפי האגדה הסקנדינבית וירוק לפי האמריקאית) מחבל לפלנד שבצפון פנוסקנדיה ומסתובב ברחבי העולם על גבי מזחלת רתומה לאיילים מעופפים. תפקידו של סנטה קלאוס לפקוד את בתי הילדים הטובים, להביא להם מתנות ולהגשים משאלות.
הדימוי המודרני של סנטה קלאוס הוא של אדם גדול ועליז בחליפה אדומה-לבנה. קיימת אגדה אורבנית שחברת קוקה-קולה המציאה את העיצוב הזה, אך הוא היה הסטנדרט הרבה לפני שהחברה השתמשה בו בפרסומות שלה.
הדמות במשמעותה הנוכחית קיימת מסוף המאה ה-19. סנטה קלאוס התגלגל לאמריקה דרך דמותו האגדית של סינטרקלאס (Sinterklaas), שהובאה על ידי המתיישבים הראשונים מהולנד לניו אמסטרדם, שהיא ניו יורק של היום. בהמשך היא הופצה ברחבי ארצות הברית של אמריקה, ובהמשך בעולם כולו. משמעות השם "סינטרקלאס" בהולנדית היא "ניקולאס הקדוש" (סיינט ניקולאס), שהיה בישוף באסיה הקטנה, הוכרז כקדוש על ידי הכנסייה הנוצרית וכפטרונם של הילדים, וב-1087 הועברו שרידיו לבארי.
קיימת מסורת בה מבוגרים מתחפשים לסנטה קלאוס לקראת החג לצורך שעשוע ילדים. בובות של סנטה קלאוס מקשטות את הבית בחג.
בארצות שונות מכונה סנטה קלאוס בשמות שונים, כגון "אבא חג המולד" (קוויבק ואירלנד), איש חג המולד(גרמניה) בארצות הלטיניות ואצל הערבים הנוצרים מכונה "פפה נואל". במדינות ברית המועצות לשעבר קיימת דמות בעלת מאפיינים דומים, המכונה "סבא כפור" המלווה ב"סנגורוצ'קה", דמות זו היא חדשה והיא מקושרת עם חג הנובי גוד יותר מאשר עם חג המולד.
בתרבות קיימים ייצוגים שונים לסנטה קלאוס. נעשו סרטים, לרוב לילדים ונוער, על מאורעות מיוחדים שהתרחשו בחג המולד ובהם הוצגה דמותו של סנטה קלאוס. סרטים לדוגמה הם רכבת לקוטב, הסיוט שלפני חג המולד, ועוד.
בני החירות
בני החירות (באנגלית: Sons of Liberty) היו קבוצה פטריוטית בשלוש עשרה המושבות האמריקניות בתקופה שקדמה למלחמת העצמאות של ארצות הברית. בעיני השלטון הבריטי, הייתה הקבוצה ארגון טרור מהפכני ורדיקלי. מטרת הקבוצה, שהייתה מורכבת בעיקר מצעירים נלהבים, הייתה לעצור את אכיפת חוק הבולים של 1765 בכל האמצעים האפשריים ("אין מיסוי ללא ייצוג"). משמעות הדבר למעשה הייתה נקיטת אלימות ואיומים לעיתים קרובות כנגד גורמים שונים בשלטון הבריטי ובתומכיו. אף ראשי המהפכה רבי ההשפעה, דוגמת בני הדודים השניים סמואל וג'ון אדמס, תמכו בפעילות הארגון.
הארגון נוסד בבוסטון (כיום במדינת מסצ'וסטס) ב-1765, ועד מהרה התפשט לרחבי כל המושבות האמריקניות. בחירת שם הקבוצה בא כתגובה לדבריו של צ'ארלס טאונסנד, שהגדיר את בני המושבות כ"ילדים שהושתלו בטיפולנו, הוזנו בפייסנותנו... והוגנו בזרועותנו" ולתגובתו של אייזיק בר, תומך עצמאות אמריקנית, שתיאר את האמריקאים כ"בני החירות הללו".
הבעת פנים
הבעת פנים היא תנועה או תנוחה של השרירים הנמצאים מתחת לעור הפנים המעבירה את המצב הרגשי של האדם. הבעות פנים משמשות כערוץ תקשורת בלתי מילולית. הן האמצעי העיקרי להעברת מידע חברתי בין בני אדם, אך מופיעות גם אצל רוב היונקים האחרים ובמינים נוספים של בעלי חיים.
תקשורת באמצעות הבעות פנים.
הבעות פנים משמשות כאחד מהערוצים של תקשורת בלתי מילולית. ערוצי תקשורת לא-מילוליים אחרים הם קשר-עין, מגע, תנועות גוף ויציבה, ויש המוסיפים לכך גם תקשורת באמצעות ריחות.
לעיתים קרובות ניתן ללמוד על רגשותיו ומצב רוחו של האדם דרך הבעת פניו. הרגשות הבולטים בסוג תקשורת זה הם עצב-שמחה, ציפייה-הפתעה, קבלה-דחייה, כעס-פחד. יש המוסיפים לכך בוז.
משום שמספר רגשות יכולים להתקיים במקביל ובעוצמות שונות, הם יכולים לעורר מגוון עצום של הבעות פנים. בני אדם יכולים לאמץ הבעת פנים מרצון או שלא מרצון והמנגנונים העצביים האחראיים לשליטה על ההבעה שונים בין מקרה אחד למשנהו. זיהוי הבעות פנים נעשה על ידי המוח, והאמיגדלה מעורבת בתהליך זה.
ישנם מקרים בהם נפגעת היכולת לזהות הבעות פנים.
למשל, הפרעת התנהגות מקושרת לפגיעה ביכולת לזהות את רגשותיו של הזולת מתוך הבעת הפנים שלו.
האם הבעות פנים הן אוניברסליות.
מחקרים רבים שבוצעו כדי לענות על שאלה זו הראו כי קיים דמיון רב בין הבעות הפנים ופירושן בתרבויות שונות. בשנות ה-70' של המאה העשרים, הפסיכולוג פול אקמן בחן אנשים מתרבויות שונות בכל רחבי העולם ומצא כי בני- אדם, אפילו מן השבטים והתרבויות המבודדים ביותר, חולקים לפחות שבע הבעות פנים עיקריות בעלות משמעויות זהות: שמחה, עצב, פחד, כעס, גועל, הפתעה וזלזול. מחקר אחר התומך בטענה שהבעות פנים רגשיות הן מולדות ולא תוצר של למידה תרבותית התבסס על המשחקים האולימפיים ביוון בשנת 2004 ומצא כי הבעות פניהם של ג'ודאים אולימפיים עיוורים מלידה היו זהות להבעות פניהם של לא-עיוורים, בין אם נצחו או הפסידו.
בניגוד לעמדה האוניברסלית ניצבת הגישה הטוענת שהבעות הפנים נרכשות על ידי למידה חברתית, שבה אנו לומדים לקשר בין הבעת פנים נתונה לרגש מסוים באמצעות צפייה, חיקוי הזולת ובעזרת חיזוקים חיוביים ושליליים. במחקר שכלל משתתפים משתי תרבויות (אסייתית ומערבית) הוצגו לכל משתתף אלפי הבעות ייחודיות במשך שנייה. התוצאות הראו כי בקרב חברי הקבוצה האסייתית הבעות רבות שויכו ליותר מרגש אחד ולא ניתן היה לזהות הבעה אופיינית עבור כל החברים בקבוצה. לפי מחקר זה, הבעות פנים אינן אוניברסליות באופן מוחלט מכיוון שהפרשנות שלהן תלויה בתרבות ובהקשר שבו הן מופיעות.
התאוריה האבולוציונית.
על פי התאוריה האבולוציונית הבעות פנים נוצרו עבור האילוצים והצרכים ההישרדותיים של אבותינו בסיטואציות שונות. במחקר שבחן את תפקיד הבעות פנים נראה שתינוק הסכים לחצות מצוק וויזואלי כאשר אמו השתמשה בהבעת פנים חיובית/מחויכת לעומת כשהשתמשה בהבעת פנים מפוחדת ובכך גרמה לו להבין שחציית הצוק מסוכנת עבורו. כלומר נראה שלהבעות פנים היה שימוש להתרעה מפני סכנות בתקופה שלפני המצאת המילים והשפה. בנוסף לכך תינוקות משתמשים בהבעות פנים כרמזים לא מילוליים להבעת רגשות וזאת כדי שהמטפל יוכל להבין אותם ויסייע להם לשרוד. לדוגמה: עצב של הצאצא עלול לרמז על קור או רעב ומנגד חיוך עשוי לרמוז על עניין ושביעות רצון.
תאוריית ההתקשרות.
מזה כמה עשורים ידוע שתינוקות מתפתחים בתוך הקשר שלהם עם הדמויות המשמעותיות להם. ניסוי הפנים הקפואות הוא הליך שפותח על ידי אדוארד טרוניק בשנת 1978 בו אמא פונה אל עבר הפעוט שלה ומתבקשת להחזיק "פנים קפואות" נטולות הבעה ללא תגובה להתנהגויות שלו. לאחר מכן התגובות של התינוק נצפות ובאופן כללי הוא יהיה נסער על ידי ניסיונות כושלים לעורר תגובה אצל האם. על כן כשהאם מנותקת ומנוכרת מהתינוק הוא לא מקבל תחושת ביטחון ופניותיו לחקור את סביבתו תיפגע. לכן במקרים כמו דיכאון לאחר הלידה בה האם לא מספיק תגובתית, ייתכנו השפעות שליליות של היעדר הבעות פנים על התינוק והתפתחותו עשויה להתעכב מבחינה: קוגניטיבית, חברתית ורגשית.
כיצד מופקות הבעות הפנים.
הבעות פנים שונות מופקות על ידי כיווץ של צירופים שונים של שרירים בפנים. מדובר באותם שרירים המשמשים גם לאכילה, דיבור ופעולות אחרות. ניתן לחלק את שרירי הפנים לשתי קבוצות עיקריות: שרירים המחוברים לעור הפנים ואחראים על שינוי צורות העיניים, האף, הפה, משיכת עור הפנים ועוד. קבוצת שרירים זו מעוצבבת על ידי עצב הפנים (CN VII), שמקורו בגרעין הממוקם בגזע המוח. בתוך גרעין הפנים ניתן להבחין בהפרדה בין תאי-עצב השולטים בחלק העליון של הפנים ובחלק התחתון שלהם. הקבוצה השנייה היא שרירים, אשר מחוברים לגולגולת ומאפשרים לעיסה. קבוצה זו מעוצבבת על ידי העצב המשולש (CN V).
ישנם שני מסלולי מוח המקושרים להבעת פנים; הראשון הוא מסלול ביטוי רצוני. מסלול זה נע החל מהאזור המוטורי העיקרי בקליפת המוח. מסלול זה קשור להצגת הרגש במכוון ונורמות חברתיות משפיעות ומשנות את ביטויו. המסלול השני הוא מסלול רגשי. הבעות פנים אלו נובעות ממערכת הכוללת את הגרעינים התת-קורטיקליים. מסיבה זו, רגשות אמיתיים מוצגים לעיתים קרובות באופן לא מודע. ניתן לראות זאת אצל תינוקות מתחת לגיל שנתיים אשר מביעים מצוקה, גועל, עניין, כעס, בוז, הפתעה ופחד. מתצפית על תינוקות ניתן להסיק כי הרגשות הללו אינם נלמדים.
בני אדם מסוגלים להפיק תנועות שונות בחלק הימני והשמאלי של השפתיים באותו זמן. שליטה כזו מאפשרת מגוון רחב מאוד של הבעות פנים. מבחינה נוירולוגית רואים חלוקה זו בקליפת המוח המוטורית, אשר בה ייצוג נרחב לחלקים בפנים. מחציתם התחתונה של הפנים, לרבות השפתיים, מקבלים קלטים מהצד הנגדי של קליפת המוח. מחציתם העליונה מקבלים קלטים משני צידי קליפת המוח.
ניתוח הבעות פנים.