רצועת בקעים היא מבנה גאולוגי המופיע בכמה הרי געש, בייחוד הרי הגעש מטיפוס חרוט מגן של איי הוואי, שבהם סדרה ליניארית של מערכות סדקים במורדותיו של הר הגעש מאפשרת ללבה להתפרץ מאגפיו של הר הגעש במקום מפסגתו. לדוגמה, ההתפרצות הנוכחית של הר הגעש קילוואה בהוואי מתחוללת ברציפות מאז 1983 מחרוט האפר של פּוּ אוֹאוֹ (Puʻu ʻŌʻō) השוכן ברצועת הבקעים המזרחית של קילוואה, כ-15 קילומטרים מזרחה מלוע הר הגעש הראשי בפסגת ההר. רצועות בקעים נוטות להתפשט בקו ישר כמו קרניים היוצאות מפסגת הר הגעש. במרבית הרי הגעש של הוואי יש שתי רצועות בקעים ולפעמים שלוש. הלבה המצטברת מהתפרצויות חוזרות ונשנות מרצועת הבקעים היא הגורם לצלליתם המוארכת של הרי הגעש של הוואי (צורה המכונה "חרוט מגן"). ייתכן שהדוגמה הטובה ביותר לכך היא הר הגעש מאונה לואה. פירוש שם ההר בהוואית הוא "הר ארוך".
מקורם של ההעתקים המרכיבים את רצועת הבקעים בהתפשטות הקרום בסביבת הר הגעש. ככל שהר הגעש מטיפוס חרוט מגן צובר יותר חומר, כך הוא נעשה כבד יותר והוא מתחיל לשקוע עקב כוח המשיכה. עקב כך נמתחים פני השטח במדרונות ההר ונשברים.
הסיבה לכך שלבה מתפרצת לעיתים כה קרובות מאגפי הרי הגעש היא כוח המשיכה. קל יותר ללבה נוזלית כבדה לזרום אופקית ולהתפרץ מצדי ההר, מאשר להידחף מאות או אלפי מטרים במעלה צינור ההזנה המוביל לפסגת ההר (ראו שרטוט). מערכת של סדקים ושברים המרכיבה את רצועת הבקעים מאפשרת לתופעה זו להתרחש ביתר קלות.
איירה רעננערט
הפועל חיפה/רמת השרון
נחותאי
יבגני אונייגין (פירושונים)
טירה (מבצר)
ינקו ז'יאנו
ינקו ז'יאנו (ברומנית: Iancu Jianu), 1787 - 14 בדצמבר 1842, היה היידוק ולאכי נודע בחבל אולטניה.
ינקו ז'יאנו נולד בקרקאל, בחבל אולטניה, בנסיכות ולאכיה, למשפחת בויארים. אביו, קוסטקה ז'יאנו, היה פחרניק ואיספרבניק וינקו היה הצעיר מבין ארבעת בניו.
יון גיקה תיאר את ינקו ז'יאנו כגבר קצר קומה, מוצק, סמוק לחיים, מגולח פרט לשפם קטן וצפוף. הוא נהג לשאת באזורו שני אקדחים וסכין בעלת ידית עשויה מעצם ובידו הימנית החזיק רובה מאוזן. סיפרו שהיה רוכב מצטיין, מיומן מאוד בשימוש בכלי נשק וצלף הקולע את כדורו בחור של טבעת. הוא היה עולה על סוסו בזינוק, ללא שימוש באמצעי עזר כלשהם וגם מבלי להניח את ידו על הסוס.
ינקו ואחיו ירשו נחלות מאביהם ומצבם הכלכלי היה טוב.
המאבק נגד אוסמאן פאזוואנטואולו.
ינקו ז'יאנו מוזכר בין ההיידוקים והפנדורים מחבל אולטניה שלחמו נגד פשיטות חיילי אוסמאן פאזוואנטואולו ואף יותר מזה, מסופר שבאחד הקרבות הוא פצע את אוסמאן פאזוואנטואולו בעינו ומאז כונה "פאזוואנטה שתום העין". בפשיטות נגדיות שערכו ההיידוקים והפנדורים אל הגדה הדרומית של הדנובה הצליחו אלה, בהנהגת ינקו ז'יאנו, לעלות באש את בירת פאזוואנטואולו, וידין ואף להרוג את אוסמאן פאזוואנטואולו. על פי מקורות אחרים פאזוואנטואולו הורעל על ידי רופאו היהודי בהוראת הסולטאן.
ההיידוק ינקו ז'יאנו.
ב-1810, מסיבה לא ברורה, הרג ז'יאנו את חוכר האחוזה של ברנקובן (Brâncoveni) ומאז ועד 1817 התנהל, יחד עם חבורתו, כהיידוק. ב-1812 נלכדו ינקו ז'יאנו וחבורתו על ידי השלטונות ונכלאו בקרקאל. מקרקאל הועברו לקראיובה ומשם למשפט בבוקרשט. במשפט נידונו לשישה חודשי מאסר ונשלחו לעבודות כפייה במכרה המלח בטלגה (Telega). הימלטותו משם בחברת כנופייתו הביאה לפרסום הראשוני שלו.
בשנים 1813 - 1814 ז'יאנו שדד במחוז גורז' כמרים, בויארים ופקידי ממשל, רומנים ויוונים, ללא אפליה. ב-1814 שוב נתפס על ידי השלטונות והובא לבוקרשט, למשפט בפני השליט. השליט חנן אותו לאחר שהתחייב לפצות את הנשדדים ורכושו נתפס כערבון. לאחר שאחיו של ינקו, אמזה, שילם סכום גדול לכיסוי נזקי מעשי השוד, הושבו לינקו אחוזותיו.
לפרסום רב נוסף זכה ז'יאנו ב-1815 בעקבות שוד מרכבת הדואר של השליט, שוד בו זכה בסכומים גדולים מאוד. השלטונות הקצו כוח קבוע של 120 שכירים שנשלחו בעקבותיו, אך ינקו ז'יאנו חמק מהם בהצלחה. בנובמבר 1816, לקראת החורף, פיזר ז'יאנו את חבורתו ובעצמו מצא לו מקום מקלט. ב-17 באפריל 1817 השלטונות גילו את מקלטו, עצרו אותו והביאו אותו לבוקרשט למשפט. ז'יאנו נידון לעונש מוות, אך לפני הוצאתו להורג נמצאה צעירה, סולטאנה גלציאנו (Sultana Gălăţeanu), מהמלוות של בת השליט, שהביעה את רצונה להינשא לנידון למוות ולפי המנהג העתיק נישואים כאלה זיכו את הנידון בחנינה.
ז'יאנו התחייב להפסיק את פעילותו כהיידוק וכך עשה. הוא נשא את סולטאנה וחי חיים שקטים באחוזותיו. תשלום הנזקים לנשדדים לא יצא לפועל, כי השליט ברח ובכך נפסקו המשפטים שנערכו נגדו אצל השליט.
המהפכה של טודור ולדימירסקו.
עם פרוץ המהפכה של טודור ולדימירסקו השאיר ז'יאנו את רעייתו ואת ילדיו באחת מאחוזותיו והתייצב בפני ולדימירסקו כלוחם מתנדב. ולדימירסקו מינה אותו קפטן של פנדורים ושלח אותו לנהל משא ומתן עם הפאשה של סיליסטרה. באוגוסט 1821, לאחר דיכוי המהפכה, נעצר על ידי הפאשה. לאחר שחרורו מהכלא הטורקי עבר לגור בבית קטן שהיה לו בבוסתן בכפר קילי (Chilii), כי על אחוזותיו הייתה השגחה.
הוא נעצר שוב ב-1823, בחשד שניסה להוליך מהפכה חדשה, אך החשדות הופרכו והוא שוחרר וחי חיים שקטים עד מותו ב-1842.
ינקו ז'יאנו בתרבות הפופולרית.
ז'יאנו נתפס בעיני העם הוולאכי כגיבור שלחם במדכאים וסייע לחלשים. על עלילותיו נכתבו בלדות ומאוחר יותר נכתבו ספרים ואף הוסרט סרט קולנוע.
ברומניה, במחוז אולט, יש מועצה אזורית הנושאת את השם ינקו ז'יאנו, אך אין שום קשר בין ההיידוק ובינה, פרט לכך שפעם שדד את המנזר המקומי.
גריגה
גוסטב דלמן
גוסטף הרמן דלמן (גרמנית: Gustaf Hermann Dalman; 9 ביוני 1855 - 19 באוגוסט 1941) היה בין השנים 1902 ל-1917 המנהל הראשון של "המכון הגרמני האוונגלי למחקר עתיקות ארץ הקודש בירושלים" (בגרמנית: Deutsches Evangelisches Institut für Altertumswissenschaft des heiligen Landes) וחוקר מובהק של התנ"ך, התלמוד, והשפות השמיות - עברית, ארמית וערבית.
חייו.
דלמן נולד בגרמניה, לאב גרמני ולאם שוודית. הוא אימץ את שם המשפחה של אמו (שם המשפחה של אביו היה "מרקס"), והיה בקשר אמיץ עם משפחתו השוודית. את ספרו "דקדוק הלשון הארמית היהודית" הקדיש למלך שוודיה אוסקר השני (נכדו של ברנדוט).
חיבורו המפורסם ביותר הוא "דקדוק הלשון הארמית היהודית" (מהדורה שנייה 1905). בנוסף על מחקריו בתחום ההיסטוריה, הארכאולוגיה והלשון של ארץ ישראל וסביבותיה, הוא התעניין בנופים, בחי ובצומח של הארץ, והשאיר אוסף צילומים נדיר של הארץ (הנגיש מאתר המכון הנקרא עכשיו על שמו – מכון גוסטאב דלמאן). בשנים שחי בירושלים קיים יחסים הדוקים עם משכילי ירושלים, ובמיוחד מסתמך על הידע שלו "הזואולוג העברי הראשון" ישראל אהרוני, המזכיר אותו רבות בזכרונותיו ונעזר בו בזיהוי בעלי חיים בשמם העברי. לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה חזר דלמן לגרמניה, ושימש פרופסור לשפות שמיות באוניברסיטת לייפציג.
בשנת 1925 פרסם (בגרמניה) את הספר "מאה צילומי אוויר של ארץ ישראל" המבוסס על צילומי אוויר של הצבא הגרמני. ב-1937 הוציא לאור סידרה של 7 ספרים בשם "מלאכות ומנהגים בארץ ישראל" (Arbeit und Sitte in Palästina).
דלמן היה יוצא דופן בזמנו מבין חוקרי הקדם הנוצרים, בכך שלא הגביל את מקורות הידע שלו לתנ"ך ולברית החדשה, אלא שלט בכל אוצר הספרות היהודית, בשני התלמודים, הבבלי והירושלמי, ובמקורות אחרים, מה שעורר עליו לא אחת ביקורת של עמיתיו, שהסתייגו מההסתמכות הרבה שלו על מקורות יהודיים כל כך מובהקים. לפי עדותו של אהרוני, הבין דלמן גם את העברית המדוברת החיה בת הזמן.
דלמן הונצח ברחוב שנקרא על שמו בשיח' ג'ראח בירושלים.
אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא
אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא שרף א-דין (בערבית: الملك المعظم عيسى شرف الدين, נהגה: אל-מַלֶכּ אלמוּעַזם עיסא שַרַף א-דין; נפטר ב-1227) היה הסולטאן האיובי ששלט בדמשק בשנים 1227-1218, בנו של אל-מלכ אל-עאדל ואחיינו של צלאח א-דין מייסד השושלת. אל-עאדל חילק את הממלכה לשניים, ובשנת 1201 מינה את אל-מעט'ם למושלה של דמשק, ואת בנו השני אל-מלכ אל-כאמל למושלה של מצרים. שני אחים נוספים שהיו פחות בולטים באישיותם קיבלו תחת שליטתם אזורים קטנים יותר. אל-אשראף קיבל את ג'זירה, ועבד אל עזיז עות'מאן קיבל את הבניאס. בשנת 1218, עם מותו של אל-עאדל, הפך אל-מעט'ם לסולטאן דמשק. לאחר פטירתו, החליף את אל-מעט'ם בנו אל-מלכ נאצר דאוד. אל-מעט'ם בנה וביצר את ארץ ישראל, אך גם הרס מבצרים וחומות רבים.
חומות וביצורים בירושלים ובגליל.