בשלהי המאה ה-14 נכבש האזור על האימפריה העות'מאנית ולהוציא את תקופת בין המלכים באימפריה, נותר בחזקת העות'מאנים עד המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). לאחר המלחמה הפך האזור חלק מנסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. בראשית המאה ה-20, תקופת שלטונו של פרדיננד הראשון, מלך בולגריה, חלה תנופת פיתוח כלכלי באזור בעיקר לאחר חיבורה של העיר וראצה לרשת מסילות הברזל הבולגריות ולתשתית החשמל.
כלכלה.
בבחינת תעסוקת המחוז עולה, כי למעלה ממחצית המועסקים הם במגזר השירותים, כ-40 אחוזים במגזר התעשייה ו-10 אחוזים מועסקים במגזר החקלאות. אחוז האבטלה גבוה בשיעור ניכר מהממוצע הבולגרי, עניין המסביר את שיעור הגירת העבודה הגבוה מהמחוז. המחוז מתבסס על תעשייה קלה בתחום עיבוד המזון, יקבים, טקסטיל, חמרי בניין ומוצרים אלקטרוניים. בשטח המחוז או בסמוך אליו חולפים עורקי התחבורה מספר 4, 5, 7, 8 ו-9 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים. כמו כן, חוצה הכביש המהיר הפנים בולגרי E-79 את המחוז וסמוך לעיר אוריאחובו מצוי קומפלקס נמל הדנובה המשותף לבולגריה ורומניה, אוריאחובו - בצ'ט ובו מרכז מעבורות.
דמוגרפיה.
אוכלוסיית המחוז נמצאת במגמת קיטון משמעותית בעיקר בשל הגירת עבודה ממנו, אך גם בשל שיעור תמותה הגדול משיעור הילודה. בעשור הראשון של המאה ה-21 קטנה אוכלוסיית מחוז וראצה ב-19 אחוזים. לפי נתוני מפקד 2001, 49.1% מהאוכלוסייה הם גברים ו-50.9 אחוזים הן נשים. עוד לפי נתוני המפקד עולה, כי 94.4 אחוזים מחזיקים בדת הנוצרית אורתודוקסית, 1.74 אחוזים הם מוסלמים סונים, ומחצית האחוז מן האוכלוסייה הם קתולים. 2.82 אחוזים הגדירו עצמם כאתאיסטים.
ז'וסה אדוארדו דוש סנטוש
הילנבורג
מבצע ולקירי
מצרי
Santana (אלבום, 1969)
Santana הוא אלבום הבכורה של להקת סנטנה. האלבום הוקלט במאי 1969, יצא לשווקים באוגוסט וזכה לפרסום ולהצלחה לאחר הופעתה המוצלחת של הלהקה בפסטיבל וודסטוק באמצע אוגוסט 1969. האלבום יצר סגנון חדש ברוק שכונה "רוק לטיני" וערב סגנונות מוזיקליים שונים; בהם: מוזיקה אפרו-קובנית, בלוז, רוק, ג'אז ופאנק.
בשנת 2003 דורג האלבום במקום ה-150 ברשימת האלבומים הגדולים בכל הזמנים של המגזין רולינג סטון.
אסטרטגיית העכביש
אסטרטגיית העכביש (באיטלקית: La strategia del rango) הוא סרט קולנוע מ-1970 בבימויו של ברנרדו ברטולוצ'י. התסריט שכתב ברטולוצ'י הוא על פי סיפור שכתב ח. ל. בורחס "נושא הבוגד והגיבור".
הסרט נעשה במימון חברת הטלוויזיה "RAI" הגדולה באיטליה והציג בפסטיבל הסרטים בוונציה.
עלילה.
אטוס מנייאני הבן מגיע לעיירה "טארה" שם היה אביו נהרג לפני לידתו, לבקשתה של המאהבת של אביו, דרייפה. אביו של הגיבור, אטוס מנייאני האב, נחשב לגיבור המלחמה של המורדים בעיירה כנגד הפאשיזם. הסיפור הידוע בעיירה הוא שאטוס מנייאני האב נרצח על ידי פשיסט בשנת 1936. דרייפה פותחת בפני אטוס מנייאני הבן את רשת השקרים שעולה מתוך הרצח של אביו, ואטוס מנייאני הבן מוצא את עצמו לכוד ברשת שקרים זהה.
הסיפור של בורחס מסופר בצורה כרונולוגית – חוקר צעיר, ראין, שהוא נינו של הגיבור, מגיע לכתוב ביוגרפיה על הגיבור פרגוס קילפאטריק. אטוס מנייאני הבן מגיע לעיירה הציורית "טארה" לבקשתה של המאהבת של אביו, דרייפה. מרגע הגעתו הוא שוקע, כמו כל העיירה, בתוך נוכחותו של אביו המת – הוא הולך בדרך אטוס מנייאני, חולף על פני תיאטרון אטוס מנייאני וחוזה בפסל אביו, הזהה לו לחלוטין, במרכז העיר.
אטוס מנייאני הבן מעוניין לברוח מהחקירה מהגע שהיא מתחילה בביתה של דרייפה – הוא חוזר ואומר כל הזמן שיש לו רכבת עוד שעה, או מחר, שאולי הוא יספיק לתפוס. אך הוא נשאב לתוך החקירה ולתוך רשת קורי העכביש שהיא מכילה.
הסיפור נחשף דרך חקירתו של הבן את המעורבים באירוע של רציחתו של האב. את מהלך החקירה מציג ברטולוצ'י בצורה חדשנית – הפלאשבק לעבר, לזיכרון של הנחקרים (חבריו של האב והמאהבת) עובר בצורה שמתעתעת ומערערת את תפיסת הזמן בסרט: הנחקרים נראים ב"שחזור" אותו דבר כפי שהם נראים בהווה של הסרט, על אף שחלפו 30 שנה מאז אירועי העבר, אין כל ניסיון להראותם צעירים ב 30 שנים. בנוסף, אטוס מנייאני הבן מגלם באותם שחזורים את אביו.
דרך נוספת של הבמאי להנכיח את שאלת הזמן היא בסיום – אטוס מנייאני הבן מחכה לרכבת לצאת מטארה, אך היא מאחרת, פעם הכרוז אומר שתאחר ב 20 דקות, אחר כך ב 35 דקות. כשהבן מבקש לקרוא את העיתון היומי, נאמר לו שהעיתון לא הגיע היום משום ש"לפעמים שוכחים שאנחנו קיימים". בתמונה הבאה אנו רואים צמחיית בר על המסילה כזו שמציגה שאלה שאולי כבר שנים לא עברה הרכבת בטארה, כנראה שמאז תקופת הפאשיזם. טארה, שהיא מיקרוקוסמוס לאיטליה לא השתקמה מאז מותו של אטוס מנייאני והפאשיזם, לא עברה בה הרכבת והיא תקועה במעין לימבו מאז אותן השנים הנעלמות של הפאשיזם.
בנוסף, חדשנותו של הסרט היא חדשנות של הגל החדש והקולנוע המודרני האירופאי – המדיום הקולנועי מודע לעצמו ושואל שאלות על עצמו: מי הוא המספר הקולנועי? מי גיבור הסיפור? לסיפור של מי המספר מחויב? ישנו המספר, שרוצה להגיד משהו ביוגרפי על אטוס מנייאני האב, שהעיר טארה רוויה בנוכחותו וישנו הסיפור של אטוס מנייאני הבן – ניכרות שתי ישויות נפרדות של המספר הקולנועי המכין אותנו לקראת האי-התאמה שבין הזיכרון על האב ובין הנוכחות של הבן.
שחקנים.
אטוס מנייאני (האב והבן): ג'וליו ברוגי
דרייפה: אלידה ואלי
גייבאזי: פיפו קמפניני
ראזורי: פרנקו ג'יובאנלי
קוסטה: טינו סקוטי
הורודנה
Abraxas
Abraxas (אברקסס) הוא אלבומם השני של להקת סנטנה. האלבום הוקלט בין 17 באפריל ל-2 במאי 1970, ויצא לשווקים בספטמבר 1970. באלבום בא לידי ביטוי סגנון המוזיקה הייחודי של סנטנה שהיה שילוב של רוק, בלוז, ג'אז, סלסה, ועוד.
שם האלבום נלקח מספרו של הרמן הסה "דמיאן". את הציור שעל עטיפת האלבום, צייר הצייר היהודי מתי קלארווין. באפריל 1998 פורסמה גרסה מחודשת לאלבום, והיא כללה שלושה שירים שלא היו באלבום המקורי.
הלהיט שבלט באלבום היה "Black Magic Woman" (בישראל התפרסם כ"אשת הקסם השחור"), שהיה גרסת כיסוי לשירם של להקת פליטווד מק והגיע למקום הרביעי במצעד הלהיטים האמריקאי. כמו כן יצאו כסינגלים גם השירים "Oye Como Va" ו-"Hope You're Feeling Better". הקטע האינסטרומנטלי השקט "Samba Pa Ti" הפך ברבות השנים לקטע פופולרי וזכה גם לגרסאות כיסוי של חוזה פליסיאנו וניק הורנסבי.
בשנת 2003 דורג האלבום במקום ה-205 ברשימת האלבומים הגדולים בכל הזמנים של המגזין רולינג סטון.
טוהרת המת
שרה שענירער
מחוז ורצה
שפיץ (כתב עת)
שפיץ הוא כתב עת של איגוד הקריקטוריסטים הישראלי.
היסטוריה.
"שפיץ" החל לצאת לאור בחודש ספטמבר 1992, בעקבות הקמתו של תא הקריקטוריסטים הישראלי באגודת העיתונאים בתל אביב. הגיליון הראשון היה עלון בן 8 עמודים, שעיקרו חדשות מעולמם של חברי התא, שבהן שולבו קריקטורות פרי עטם. הגיליון השני, שיצא לאור בפברואר 1993, גדל ל-24 עמודים. הגיליון השלישי, שיצא לאור בחודש יוני 1993, גדל ל-40 עמודים, והחל לשאת אופי של מגזין.
החל מהגיליון הרביעי, שיצא לאור באוקטובר 1993, הפך כתב העת למגזין בן 80 עמודים, המתמקד בקריקטורה, הומור, קומיקס וסאטירה (נושאים אלה צוינו בעמוד השער שלו), ורק בסופו נכללו עמודים מעטים העוסקים בחדשות מעולמם של חברי התא. בכך שינה כתב העת את אופיו, מכתב עת פנימי של חברי התא, לכתב עת הפונה לציבור הרחב. החל מהגיליון החמישי המו"ל של כתב העת הפך לאיגוד הקריקטוריסטים הישראלי. מ-2003 (גיליון 18) עד 2006 (גיליון 19) כתב העת לא יצא לאור. החל מהגיליון ה-21 הוא מוגדר כ"פרויקט קריקטורה וקומיקס ישראלי".
כל גיליון מוקדש לנושא מסוים:
מאמר המערכת בפתח כל גיליון הוא רצועת קומיקס מאת העורך, ניסים חזקיהו.
עם המשתתפים בכתב העת נמנו הקריקטוריסטים דוש, זאב, מייק ג'גו, יעקב שילה, שלמה כהן ושמוליק כץ, הקומיקסאים אורי פינק ויעקב קירשן, והסאטיריקן אורי אורבך, וכן מישל קישקה, טל אביב, ארנון אבני, עמוס אלנבוגן, מושיק לין, פרידל שטרן, אבי כץ, צילה ודידי מנוסי, שחר נבות ושי צ'רקה.
גיליון 5, שעסק בחרדים, עורר את זעמו של ח"כ מנחם פרוש, שפנה ליועץ המשפטי לממשלה, מיכאל בן יאיר, בדרישה לפתוח בהליכים פליליים נגד "שפיץ". בן יאיר דחה דרישה זו, אך במכתב מטעמו לעורך "שפיץ" ציין: "היועץ המשפטי לממשלה רואה באי-נחת פרסומים אלה, הנמצאים על הקו הדק, התוחם בין חופש הביטוי המותר והסביר, לבין התחום בו יש לאכוף את החוק הפלילי, ולהגיש כתבי אישום בגין חשד לעבירות על פי חוק העונשין".
שפיץ
אוגדה 143 במלחמת יום הכיפורים
אוגדה 143 היא אוגדת שריון במילואים שפעלה תחת פיקודו של אריאל שרון בחזית הדרומית במלחמת יום הכיפורים, מרגע שהגיעה בליל ה-8 באוקטובר 1973 ועד להסכם הפרדת הכוחות בפברואר 1974.
הרכב האוגדה במלחמה.
האוגדה, על שלוש חטיבות השריון שלה, נערכה בגזרה המרכזית על רכסים שולטים במרחק של 8-12 ק"מ מהתעלה: חטיבה 421 בחלק הצפוני בגזרת הפירדאן, חטיבה 14 בחלק המרכזי של האוגדה מול אגם תמסח (באזור "נוזל", "חמוטל" ו"מכשיר"), וחטיבה 600, יחד עם גדס"ר 87, בגזרה הדרומית, באזור "חמדיה" ו"כישוף".
7 באוקטובר.
עם פרוץ המלחמה החלה כוחות המילואים של האוגדה בגיוס והצטיידות בימ"חים, ולאחריהן נעו על זחלים לסיני בציר המרכזי: באר שבע-ניצנה-רפידים. לאורך 7 באוקטובר החלו להצטבר טנקי האוגדה באזור רפידים. יחידות האגד הארטילרי נעו לאט יותר והגיעו לחזית עד 8 באוקטובר.