בדרכם צץ שועל צעיר משחר לטרף. במתק שפתיו סח השועל אל התרנגולת המאספת ושואל אותה לקורותיהם ומוצאיהם. בתושייתה כי רבה ממציאה השנונה סיפור ובו היא מקלסת מעלליהם במלחמות מול שועלים, כשיד הלהקה על העליונה. עוד הוסיפה שהשיבולים במקוריהם הם זנבות שועלים, מזכרת מהניצחון. וכשהשועל שואל אותה היכן זנב השועל המעיד על ניצחונה בקרב, היא משיבה:
שמע השועל ונס על נפשו.
פרשנות.
בסיפור רמיזות להתרחשויות מקראיות מוכרות, הירידה למצרים בשנת הרעב, יציאת מצרים והמלחמה בעמלק שפגע בזנב שיירת בני ישראל במדבר. התרנגולת מייצגת גם את מלחמתו של החלש מול החזק, כדוגמת סיפור דוד וגלית.
השימוש בזנב נקשר למקורות נוספים כדוגמת מסכת אבות: המשפט מתייחס ברמיזה לזנבו הקטן של האריה ביחס לראשו המהווה את כבודו, בעוד שזנבו של השועל גדול ביחס לראשו הקטן. כך עדיף להיות האריה האחרון, מאשר מנהיג השועלים. השועל רצה לפגוע בתרנגולת המזדנבת, המהווה את "זנב" המחנה, אולם בחכמתה ותושייתה היא מאיימת עליו כי הוא זה שיאבד את זנבו. כך התרנגולת מראה לו שהיא אמנם הזנב, אך זהו זנב האריות. וכיאה לאריה היא נטולת מורא ופיקחית.
מקרא משל: תרנגולת פיסחת נדמית טרף קל, אולם חוכמתה עומדת לה ולבני סיעתה בעת מצוק להערים על הערום מכל חיית השדה.
חירבת יארדה
בני השרון
התרנגלים והשועל
RQ-1 פרדטור
מיסו
מיסוֹ (ביפנית: 味噌) הוא מוצר תיבול יפני מסורתי שמיוצר על ידי התססת פולי סויה באמצעות פטריה בשם קוג'י ומלח. צבעו נע בין צהבהב (״מיסו לבן״, ביפנית: שירומיסו, 白味噌) המאפיין מיסו מופחת מלח עם זמן תסיסה קצר שמקובל באזור קיוטו, ועד לחום (״מיסו אדום״, ביפנית: אקאמיסו, 赤味噌) עבור מיסו שעבר תסיסה ארוכה עם אחוז מלח גבוה יותר.
טעמו החזק והייחודי נוצר בתהליך ההתססה, בה מתפתחות חומצות אמינו כתוצאה מפירוק חלבוני הסויה ע״י האנזימים של הקוג׳י.
המיסו משמש לתיבול רטבים, שימור ירקות ודגים (Misozuke), השריית בשר וירקות לפני אפייה, ובעיקר למרק מיסו שמלווה כל ארוחה יפנית מסורתית. היותו עשיר בחלבונים, ויטמינים ומינרלים מעניקה לו חשיבות תזונתית במטבח היפני. המיסו משמש להכנת מאכלים במטבח היפני המסורתי כמו גם בבישולים מודרניים ואף זכה להכרה עולמית. טעמו מלוח בעיקרו, אך מרכיבים וזמני תסיסה שונים, עשויים להשפיע על טעמו ועל צבעו. צבעו וטעמו של המיסו שלא עבר פסטור ממשיכים להתחזק גם כשהוא שמור במקרר.
מיסו ביפן מקוטלג לפי הדגן עליו מונבג הקוג׳י - kome לאורז, mugi לשעורה ו-mame לסויה.
ביפן מקובלת גם החלוקה החציונית למיסו לבן לאדום.
היסטוריה.
שורשיו של המיסו נעוצים ככל הנראה בסין, בה מוזכר המיסו בכתבים מהמאה ה-3 לפנה"ס והוא שימש בין השאר כמרכיב עיקרי בתזונתם של הבודהיסטים הצמחוניים. במאה ה-6 הגיע המיסו ליפן יחד עם הבודהיזם, ונקרא אז "הישִיו" או "שי". עם השנים התפתחו שיטות הייצור ונוצרו סוגים שונים שנועדו למטרות שונות.
המיסו משמש גם כרכיב תרבותי חשוב בתרבות היפנית. על פי המסורת, בליל הכלולות, החתן מזמין את הכלה למרק מיסו, מה שמסמל הזמנה ליחסי מין. כיום,המנהג אינו נהוג, והוא התפתח לגרסה שונה שהעיקר בה הוא הגשת המרק בחתונות.
כיום המיסו נפוץ מאוד במטבח היפני, אך גם בארצות אסיה סמוכות כמו קוריאה וסין, ובשנים האחרונות הפך לפופולרי ברחבי העולם.
רבי תחליפא בר מערבא
רב תחליפא בר מערבא היה אמורא ארצישראלי מראשוני הדור השלישי. הוא זכה לשנות ברייתות לפני רבי יוחנן כמובא במסכת מנחות: "בעי רבי יוחנן, תנא ליה רב תחליפא ממערבא (ויש גורסים בר מערבא)...", אך עיקר ישיבתו הייתה לפני רבי אבהו.
היה נוסע באופן תדיר לבבל. על פי הרב אהרן היימן נקרא בשם "בר מערבא" ("בן ארץ ישראל", שכונתה כך בפי אמוראי בבל, משום שמיקומה ממערב לבבל) כדי להבדילו מרב תחליפא הבבלי.
אהרון סורקין
ארון סורקין
מטבעה
מִטְבָּעָה היא מתקן תעשייתי המייצר מטבעות למסחר.
ההיסטוריה של המִטבָעות קשורה באופן ישיר להיסטוריה של המַטבֵּעות. עם זאת, ההיסטוריה של המִטבעות הושפעה גם מהמצב הפוליטי של התקופה. לדוגמה, העבר של המטבעה של ניו אורלינס, כולל בעיקר שימוש של קונפדרציית המדינות של אמריקה שהחל ב-1861. בנוסף, המקורות של מטבעת פילדלפיה, אשר החלה לפעול ב-1792 והחלה במחזור המטבעות הראשון שלה ב-1793, שזורים בתחילתו של העידן הפדרלי בארצות הברית.
בתחילה, הטבעת מטבעות נעשתה בעיקר על ידי ריקוע או יציקה. בהתאם לכך, בשוק היה קיים מספר קטן יחסית של מטבעות (כמאות או אלפים). כיום, מבלטים (מעין תבניות ה"מחתימות" תמונות על מטבעות) מיוצרים בכמויות גדולות ובעזרתם הופכים דיסקיות מחוממות פשוטות לביליוני מטבעות.
עלות הנפקת המטבעות נמוכה מערכם בפועל (למשל, עלות הייצור של שקל אחד תהיה פחותה משקל אחד), וזאת על מנת להפוך את הליך ההטבעה לרווחי.
מִטבעות עתיקים.
מספר ערי-מדינה ברומא העתיקה החזיקו במִטבעות משל עצמן. כמו כן, מטבעות רומאיות היו נפוצות ברחבי האימפריה, ולעיתים שימשו לצורכי תעמולה. המַטבעות לימדו את תושבי האימפריה מיהו הקיסר שלהם (באמצעות דיוקנו שהוטבע על המַטבעות), ואפילו קיסרים ששלטו לזמן קצר דאגו שדיוקנם יופיע על המַטבעות. קוויטוס, למשל, שלט רק על חלק מהאימפריה מ-260-261 לספירה ועם זאת הוציא שני מַטבעות הנושאים את דיוקנו.
כמה מִטבעות יווניות קדומות נתגלו על איי יוון כמו כרתים (שם קיימת מטבעה עתיקה, בעיר קידוניה, עוד מאז המאה החמישית לפנה"ס).
דולפין וילסון
דולפין וילסון (שם מדעי: "Lagenorhynchus cruciger") הוא מין קטן של דולפין מהסוג דולפין בקבוקי. נפוץ בעיקר בקוטב הדרומי ואנטארקטיקה, אך נצפה על ידי האדם לעיתים נדירות. השם "העברי" נגזר ככל הנראה מאחד הסינונימים האחרונים: "Lagenorhynchus wilsoni".
תולדות המחקר אודותיו.
דולפין וילסון סווג לראשונה ב-1824 על ידי Qouy ו-Galmard, על סמך איור שבוצע בדרום האוקיינוס השקט ב-1820. זהו הליוויתנאי היחיד שסווג על סמך עדות ראייה בלבד, ותיאורו התקבל באופן רחב בקהילה המדעית. עד 1960, למרות שנים רבות של ציד לווייתנים, זוהה ונבדק מין זה רק שלוש פעמים. עד 2010 נבדקו באופן מלא רק שישה פרטים ממין זה, ו-14 פרטים נבדקו באופן חלקי. מידע נוסף אודות המין נאסף באמצעות ארבע עמדות או סירות, שהוצבו בקוטב הדרומי בחיפוש אחר הדולפין, באזורים אליהם ספינה לא יכולה להגיע.
למרות שדולפין וילסון מסווג לסוג Lagenorhynchus, בדיקות מולקולריות שנערכו לאחרונה מצביעות על כך שייתכן כי הוא קרוב יותר אל הסוג Cephalorhynchus.
מאפיינים פיזיים.
צבעו של דולפין וילסון הוא שחור ולבן; לכן הוא כונה בקרב ציידי לווייתנים בשם "פרת הים". בכל צד בגופו קיים כתם לבן מלפנים, לאורך המקור והעין ועד הסנפיר, וכתם נוסף קיים בפלג גופו האחורי. כתמים אלו מחוברים באמצעות פס לבן דק, כך שנוצרת מעין צורת שעון חול (באנגלית: Hourglass), שבגללה ניתן לדולפין זה כינויו באנגלית - Hourglass dolphin. משמעות השם המדעי הלטיני של הדולפין, cruciger, היא "נושא הצלב" (cross-carrier); כינוי זה מתייחס לצורתם של החלקים השחורים בגוף הדולפין, שבמבט מלמעלה דומים לצורת צלב מלטה או צלב פאטה.
אורכו של דולפין וילסון נע בין 1.6 ל-1.8 מטרים, ומשקלו בין 90 ל-120 ק"ג. הזכרים קטנים מעט מהנקבות בגודלם, אם כי קשה להסיק זאת בהתבסס על מיעוט הפרטים שנמצאו ונבדקו על ידי בני אדם לאורך השנים.
תפוצה.
הדולפין נפוץ באזור הקוטב הדרומי, מאנטארקטיקה ועד קו הרוחב 45 דרום. המקומות הצפוניים ביותר בהם הוא נצפה היו קו הרוחב 36 בדרום האוקיינוס האטלנטי, וקו הרוחב 33 בדרום האוקיינוס השקט, ליד העיר ולפראיסו שבצ'ילה. הוא נצפה בעבר בעיקר בדרום ניו זילנד, ליד איי שטלנד הדרומיים וליד ארץ האש בדרום ארגנטינה.
התנהגות.
דולפיני וילסון נוטים לנוע בלהקות של 5–10 פרטים. באחד המחקרים דווח על קבוצה אחת של כ-60 פרטים שנעה יחדיו. הם חולקים באזורי האכילה עם יונקים ימיים אחרים, דוגמת גלובי שחור ולווייתן מינקי. הם מסתובבים לעיתים קרובות בחברת לווייתנים מצויים; ציידי לווייתנים מצויים אף נהגו להיעזר בנוכחותם של דולפיני וילסון כסימן להימצאות לווייתנים אלו בסביבה הקרובה.
בדיקות שנערכו לתכולת קיבתם של דולפיני וילסון, העלו כי הם ניזונים מדיונונים ומדגים קטנים.
חסא דאשתמוע
חסא דאשתמוע היה אמורא שפעל באשתמוע שבארץ ישראל בסוף המאה השלישית או תחילת המאה הרביעית לספירה. הוא מוזכר פעם אחת בתלמוד הירושלמי בהקשר לביקור של רבי יסא אצלו.
היידו
כוח המגן של חצי האי ערב
כוח המגן של חצי האי ערב (בערבית: قوات درع الجزيرة المشتركة, באנגלית: Peninsula Shield Force), הוא כוח צבאי משותף של הארצות החברות במועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ (GCC). מטרתו להרתיע ולהגיב כנגד כל איום צבאי חיצוני המופנה לעבר אחת מחברות המועצה: כווית, קטר, בחריין, ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות ועומאן.
הקמה.
המועצה לשיתוף פעולה של מדינות המפרץ (GCC) החליטה ב-1982 על הקמת כוח צבאי משותף בסדר גודל של 10,000 חיילים. על פי ההחלטה הכוח יחולק לשתי אוגדות ויקרא "כוח המגן של חצי האי ערב", בסיסו נקבע בצפון ערב הסעודית סמוך לגבול הכוויתי והעיראקי. הכוח מורכב מיחידות רגלים, שריון, ארטילריה ויחידות עתודה מהחברות השונות. במהלך השנים כוח המגן גדל בהתמדה בעיקר כתוצאה מלחץ סעודי. תפקידו המרכזי של הכוח היה הגנה על הגבול של ערב הסעודית וכווית עם עיראק.