מיד עם היוודע דבר הפלישה דרשו קנדה, דנמרק, צרפת, פרגואי וארצות הברית כינוס דחוף של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות. אחר הצהריים באותו היום התכנסה מועצת הביטחון כדי לשמוע את השגריר הצ'כוסלובקי לאו"ם, יאן מוזיק, כשהוא מגנה את הפלישה. השגריר הסובייטי, יעקב מאליק, עמד על כך כי פעולות ברית ורשה היו בגדר הושטת עזרה למדינה אחות כנגד כוחות אנטי-סוציאליים. למחרת, מספר מדינות החברות באו"ם הציעו הצעת החלטה המגנה את הפלישה וקוראת לנסיגה מיידית של הכוחות הפולשים. שגריר ארצות הברית לאו"ם, ג'ורג' בול, הציע כי "אותה עזרה למדינה אחות שמושיטה ברית המועצות לצ'כוסלובקיה היא בדיוק מאותו סוג שנתן קין להבל." בול האשים את הנציגים הסובייטים בפיליבסטר במטרה לדחות את ההצבעה עד להשתלטות מלאה של הכוחות הפולשים על המדינה. מאליק המשיך את נאומו, כשהוא סוקר נושאים מגוונים, החל ממדיניותה הנצלנית של ארצות הברית ביבוא חומרי גלם מאמריקה הלטינית וכלה בנתונים סטטיסטיים על מאזן הסחר הצ'כוסלובקי. לבסוף נערכה הצבעה. עשרה מחברי המועצה תמכו בהצעה, אלג'יריה, הודו, ופקיסטן נמנעו, ברית המועצות (בהצבעת וטו) והונגריה התנגדו. שגריר קנדה הציע מיד הצעת החלטה אחרת הקוראת לנציג האו"ם לנסוע מיידית לפראג ולפעול לשחרורם של מנהיגי צ'כוסלובקיה שנאסרו. בתגובה האשים מאליק את המערב בצביעות ושאל "מי שטף את שדותיה, כפריה ועריה של וייטנאם בדם?" ב-26 באוגוסט נקבעה הצבעה נוספת בנושא במועצת הביטחון, אולם עד אז הופיע נציג צ'כוסלובקי חדש וביקש כי נושא הפלישה יוסר מסדר היום של מועצת הביטחון.
אף בגוש המזרחי נשמעו קולות מסתייגים מן הפלישה. כך, ניקולאה צ'אושסקו, מנהיג רומניה השמיע ביקורת נוקבת על הפלישה בנאום שנשא ב-21 באוגוסט בבוקרשט. נאומו הבליט את קולה הייחודי והעצמאי של רומניה בגוש המזרחי. תגובות חריפות נשמעו אף בפינלנד, מדינה אשר ישבה בצילה של ברית המועצות, בה המפלגה הקומוניסטית בראשות ארנה סארינן גינתה את הפלישה. למרות זאת, נשיא פינלנד אורהו קקונן היה ראש המדינה המערבית הראשונה אשר ביקר בצ'כוסלובקיה לאחר הפלישה. בעת ביקורו, ב-4 באוקטובר 1969, קיבל מידי נשיא צ'כוסלובקיה את עיטור הכבוד הצ'כוסלובקי הגבוה ביותר. מפלגות קומוניסטיות נוספות, באיטליה, וצרפת גינו אף הן את הפלישה.
מנגד, המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית הפורטוגזית, אלברו קונהל, לצד המפלגה הקומוניסטית בלוקסמבורג, היו כנראה הגופים הפוליטיים המערב אירופים היחידים אשר תמכו בפלישה.
בתרבות הפופולרית.
בפסטיבל הזמר והפזמון של שנת 1969, שר אריק איינשטיין אודות אירועי האביב של פראג והכיבוש הסובייטי שבא אחריו שיר בשם פראג אותו כתב והלחין שלום חנוך.
התייחסות נוספת היא באלבום "Scott 4" של סקוט ווקר בשיר "The Old Man’s Back Again (Dedicated to the Neo-Stalinist Regime)" שנכתב בהשראת הפלישה.
ירגן ירגנסן
ירגן ירגנסן (בדנית: Jørgen Jørgensen, באיסלנדית (כינוי): Jörundur hundadagakonungur ("מלך ימי הקיץ"), באנגלית: John Johnson; קופנהגן, 1780 - הובארט, טסמניה, 20 בינואר 1841) היה הרפתקן ומהפכן דני, שודד ים ואיש ביון בריטי, שוטר-ערבות בטסמניה שבאוסטרליה ושליט איסלנד מטעם-עצמו.
ראשית דרכו.
ירגן ירגנסן נולד בקופנהגן ב-1780 לשען שעבד בחצר המלך. כיוון שלא הצליח בלימודיו התגייס לצי בהיותו בן 16 והפליג לדרום אפריקה ואוסטרליה. בשנת 1807, במסגרת קרב קופנהגן, קיבל פיקוד על ספינת מלחמה קטנה שנלחמה בקרבות הימיים עם בריטניה. באחד הקרבות נפל בשבי הבריטי וגויס כ"שודד ים ברשות הכתר" (פריבטיר או בוקאניר). ב-1809 הציע עצמו לסוחר אנגלי בשם סמואל פלפס כמתורגמן במסגרת מסע מסחרי לאיסלנד. כאשר הגיעה המשלחת הקטנה לאיסלנד, באמצע יוני 1809, התברר שהמושל המקומי מטעם דנמרק, ששלטה באיסלנד, הרוזן טמפרה, השעה כל סחר עם בריטניה. המושל לא עשה זאת רק בגלל מדיניותה של קופנהגן, שנבעה מהחרם המסחרי שהטיל נפוליאון בונפרטה על יריבתו בריטניה במלחמות הנפוליאוניות. למעשה, הספינה היחידה באיסלנד שהייתה יכולה לשוט לבריטניה הייתה ברשותו והוא רצה לממש מונופול אישי על המסחר. לירגנסן היה פתרון פשוט: לאסור את הרוזן טמפרה, לכנס מחדש את הפרלמנט האיסלנדי (האלת'ינגי, שפוזר בהוראה דנית תשע שנים קודם לכן, ב-1800) ולכונן מדינה דמוקרטית עצמאית שתבוא בברית מסחרית עם בריטניה.
שליט איסלנד.
וכך היה. המושל הדני נכלא בספינת המסחר הבריטית, ש-12 מלחיה היו ברובם יוצאי שורות הפריבטירים (שודדי ים "ברשות"). ירגנסן מינה עצמו לתואר "הוד מעלתו מגן איסלנד, מפקד בים וביבשה". הוא הניף דגל איסלנדי עתיק - שלושה דגי בקלה לבנים על רקע כחול, וצעד ברחובות הבירה, רייקיאוויק כאשר ההמון מריע לו וקורא לו בונפרטה, על שם נפוליאון. הוא היה בן 30 בלבד. רעיונותיו היו ליברלים ודמוקרטים ברוח המהפכה הצרפתית.
חודש לאחר מכן עגנה בנמל רייקיאוויק ספינת מלחמה בריטית, ה"טאלבוט", בפיקוד הקפיטן אלכסנדר ג'ונס. ג'ונס מיהר להכריז שכל מינוייו של ירגנסן בעת "שלטונו" בטלים ושכל הפעולות שעשה אינן חוקיות וקרא להחזיר את הסדר הקודם על כנו. אמנם אנגליה נלחמה בדנמרק אך הייתה זו מלחמה בין שני בתי מלוכה ומהפכנות ברוח דמוקרטית לא הייתה לרוחם. לשני הצדדים היה אינטרס לא לתת לאומות משועבדות רעיונות על עצמאות.
על הרגע שבו נכלא והובל מהאי על הספינה הבריטית כתב ירגנסן בזכרונותיו:
האיסלנדים מתייחסים לתקופת השלטון הקצרצרה הזו בחיבה. הם מכנים את התקופה "שלטון ימי הכלב" ולירגנסן הם קוראים "מלך ימי הכלב", כיוון שבמשך החודשים יוני-יולי מופיע "כוכב הכלב" (סיריוס) בשמי איסלנד ככוכב בוהק יחיד בלילות הקיץ המוארים.
מחלוקת היסטוריוגרפית.
לא ברור מה היה היקף התמיכה בירגנסן בפועל. ראשית, רק גורמים שחשו שהם חיים בעת מאורע בעל חשיבות טרחו לתעד את האירועים בזמן אמת. האדישים, מן הסתם לא תיעדו דבר. שנית, באותה תקופה הידיעה על עצם קיומו של ירגנסן ושלטונו בריקיאוויק הגיעה לחוות המבודדות במזרח איסלנד וצפונה רק כאשר הלה היה כבר חבוש בבית האסורים בלונדון. כלומר לא כל אוכלוסיית המדינה הייתה מודעת לשלטונו. שלישית, התנועה הלאומית האיסלנדית אימצה את ירגנסן כסמל ופעלה בדיעבד להפיכתו למיתוס, כך שמצב הדברים בעת המעשה נותר מעורפל. בכל מקרה אין ספק שהאיסלנדים המודרניים מתייחסים אל ירגנסן בחיבה.
שתיין, מהמר, מרגל ואסיר.
עם חזרתו לאנגליה נכלא ירגנסן בעוון הפרת תנאיו כשבוי מלחמה, ובשנת 1811 השתחרר מן הכלא. הוא הפך למהמר כפייתי ושתיין, ומיד נכלא שנית למספר חודשים עקב חובות הימורים. הוא מעולם לא היה אזרח בריטי אלא שבוי מלחמה משוחרר ברישיון ותחת תנאים. במשך שנים נכלא, שוחרר ונכלא שוב בעוון חובות, רמאויות או הפרת צווי בית משפט ותנאי השחרור שנכפו עליו. עם זאת, במקביל, קיים סדרה של מסעות כמרגל בשירות המודיעין הבריטי בעת המלחמות הנפוליאוניות. הוא נסע לספרד ופורטוגל, צרפת וגרמניה וגם לפרס ואפגניסטן, לעיתים במסווה של צליין אירי. בשנת 1825 נידון למוות כאשר ניסה למכור את מצעי המיטה עליהם ישן באכסניה ובכך הפר צו שחרור על תנאי; עונשו הומתק לגירוש. הוא הוגלה למושבת העונשין באי טסמניה שבאוסטרליה. בטסמניה ניתנה לו מעין חנינה שאיפשרה לו לחיות כאדם חופשי באי. הוא ערך מסעות מחקר גאוגרפיים ושירת בכוח שיטור מקומי שפעל נגד האבוריג'ינים, הילידים המקומיים. ב-1831 נשא לאישה את נורה קורבט, שהוגלתה מאירלנד.
ירגנסן מת בטסמניה ב-1841.
ירגן ירגנסון
אלפא-1 אנטיטריפסין
אלפא-1 אנטיטריפסין (α1-antitrypsin, ובקיצור: A1AT) הוא גליקופרוטאין מעכב ממשפחת הסרפינים, שמעכב מגוון רב של פרוטאזות (אנזימים מפרקי חלבונים). אנטיטריפסין מגן על רקמות מפני אנזימים של תאים דלקתיים, כדוגמת האנזים אלסטאז. בדם מצוי האנטיטריפסין בריכוז הנע בין 1.5 ל-3.5 גרם לליטר, אולם הריכוז יכול לעלות במצב של דלקת חמורה. כאשר יש חוסר באנטיטריפסין, אנזים האלסטאז חופשי לפרק את חלבון האלסטין, אשר לו תפקיד באלסטיות של הריאות, התוצאה של פירוק זה היא סיבוכים נשימתיים, כדוגמת נפחת (אמפיזמה) שמובילה בסופו של דבר למחלת ריאות חסימתית כרונית.
שמו של האנטיטריפסין מתבסס על כך שבניסויי מבחנה מוקדמים על החלבון גילו שהוא קושר קוולנטית באופן בלתי־הפיך את החלבון טריפסין. חלבון הטריפסין הוא פרוטאז הפעיל בתריסריון. מקורו של הכינוי "אלפא-1" הוא בהתנהגות האנזים באלקטרופורזה, בה יש כמה סיווגים להתנהגות החלבון, ואחת מהן היא אלפא.
A1AT הוא מעכב סרין פרוטאז השוקל 52 kDa וברפואה הוא נחשב אחד הסרפינים החשובים ביותר. ככל הסרפינים, A1AT הוא בעל מבנה שניוני אופייני של משטחי בטא וסלילי אלפא. מוטציות באזורים אלו עלולות לגרום לחלבונים לא מתפקדים, אשר יכולים להצטבר בכבד.
מרבית הסרפינים מעכבים אנזימים באמצעות קשירה קוולנטית אליהם, שדורשת ריכוזים גבוהים שלהם לביצוע הפעולה. מסיבה זו נדרשים ריכוזים גבוהים יותר של אנטיטריפסין כדי "להגביל" את הפגיעה הנגרמת כתוצאה מנויטרופילים ואנזים האלסטאז שלהם, אשר מפרק את סיבי אלסטין ברקמות חיבור.
הגן לאנטיטריפסין נמצא בזרוע הארוכה של כרומוזום 14 (14q32.1). למעלה מ-80 סוגים של אנטיטריפסין זוהו באוכלוסיות שונות. אנשים מצפון-מערב אירופה הם בעלי סיכון גבוה יותר לנשיאת מוטציה באנטיטריפסין.
חוסר באלפא 1 אנטיטריפסין.
חוסר באנטיטריפסטין אלפא-1 הנגרם כתוצאה מפגם גנטי עלול להוביל לפירוק רקמות כרוני שלא מעוכב. במצב זה מפורקות בהמשך רקמות בריאות ומצב זה מתבטא בנפחת של הריאות.
אוקסאלואצטט
חומצה אוקסלואצטית