סטיבן קפלן (נולד ב-5 באוקטובר 1953 בניו יורק, ארצות הברית) הוא פרופסור בחוג לימודי אפריקה ובחוג למדע הדתות באוניברסיטה העברית בירושלים, עמד בראש בית הספר לתלמידים מחו"ל ע"ש רוטברג באוניברסיטה העברית, והיה יו"ר הוועדה האקדמית המרכז לחקר ארץ ישראל ויישובה של יד בן-צבי והאוניברסיטה העברית בירושלים.
קפלן סיים את לימודי התואר הראשון במדעי היהדות באוניברסיטת ברנדייס (1975), את התואר השני בלימודי דתות באוניברסיטת הרווארד (1977) ואת הדוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים (1982).
מתמחה בהיסטוריה של אתיופיה, יהודי אתיופיה גזע וגזענות ונצרות באפריקה, והוא אחד החוקרים המובילים בשאלת מוצא הקהילה היהודית באתיופיה, ביתא ישראל.
היה דיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית בשנים 2004 - 2006 וכן שימש כרכז התוכנית הבין-אוניברסיטאית ללימודי אפריקה באוניברסיטה העברית בירושלים. בתפקידו האחרון עמד בראש המכון למחקר על שם הרי ס. טרומן למען קידום השלום באוניברסיטה העברית. פרופ' קפלן כתב מספר ספרים עם ד"ר רות וסטהיימר.
שימש יועץ לוועדות הכנסת, למשרד העלייה והקליטה ולגורמים נוספים בנושא קהילת יוצאי אתיופיה. כמו כן, מכהן בתפקידים מרכזיים בשורה של מוסדות אקדמיים מחוץ לישראל, ביניהם בולט מינויו כעורך בכיר באנציקלופדיה המדעית "Encyclopaedia Aethiopica" .
דודו של אימו של קפלן הוא שלום בארון, פרופ' להיסטוריה וללימודי יהדות.
קישורים חיצוניים.
מאמריו
אזהרת מירנדה
אזהרת מירנדה (באנגלית: Miranda warning) היא אזהרה הניתנת בעת מעצר או בעת חקירה על ידי שוטרים בארצות הברית. אין חובה להשתמש באזהרה זו כלפי חשודים לפני חקירתם, אך כאשר האזהרה אינה מושמעת לחשוד, יכול בית המשפט לפסול את הדברים שאמר בחקירתו, ובכלל זה את הודאתו בפשע, כראיות קבילות במשפט שבו הוא נאשם. עם זאת, הדברים עדיין יהיו קבילים כראיה במשפטים אחרים, שבהם העצור אינו הנאשם. האזהרה נועדה ליידע את החשוד כי עומדות לו זכות השתיקה והזכות להימנע מהפללה עצמית. מערכת אכיפת החוק בארצות הברית החלה להשמיע את האזהרה לחשודים, אחרי שב-1966 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין מירנדה נגד אריזונה, שהודאת החשוד אינה קבילה כראיה, משום שלא הובהר לו שדבריו יכולים לשמש נגדו בבית משפט. ההחלטה נועדה לשמור על זכויות החשוד בהתאם ל.
אזהרת מירנדה מוכרת בתרבות הפופולרית מחוץ לארצות הברית, בזכות השימוש התכוף בה בסדרות טלוויזיה אמריקאיות, אולם בנוסחה זה (ראה בהמשך נוסח האזהרה) לאו דווקא נהוגה במדינות אחרות. יש במדינות שונות צורות של אזהרת נחקר, עצור או חשוד.
בישראל קובע שבעת מעצרו של אדם יש להזהירו כי "אינו חייב לומר דבר העלול להפלילו, כי כל דבר שיאמר עשוי לשמש ראיה נגדו וכן כי הימנעותו מלהשיב על שאלות עשויה לחזק את הראיות נגדו". לפקודת הפרוצידורה הפלילית (עדות) אימץ את העיקרון שעל-פיו אסור להכריח אדם להעיד נגד עצמו, אך הוא מקבל עדות כזו אם היא ניתנה בהסכמת הנחקר (פירוט נוסף בערך זכות השתיקה).
נוסח האזהרה.
אזהרת מירנדה מושמעת לחשודים רק לפני חקירה שבה הם נשאלים שאלות הקשורות לחשד לגבי ביצוע פשע, ואינה מושמעת בכל מעצר. כלומר, בעת מעצר שאינו מלווה בחקירה שהחשוד עלול להפליל בה את עצמו, אין צורך להקריא את האזהרה.
הנוסח המקובל של אזהרת מירנדה הוא:
ובתרגום לעברית:
נוסחה המדויק של ההצהרה אינו מחייב. כל נוסח שהוא שבו הובהר לחשוד שזכותו לשמור על שתיקה, ושדבריו עלולים לשמש כעדות נגדו במשפט, מבטיח שדבריו של החשוד יוכלו לשמש כראיה נגדו. אלא, שבכל נוסח אחר עלול להתעורר הספק האם אכן הובהרו לחשוד הזכויות שפורטו בהצהרה, ואילו לגבי נוסח ההצהרה הוסכם שלא יתעורר ספק כזה.
הזכויות המוקראות באזהרת מירנדה מכונות זכויות מירנדה (Miranda rights). בעגה האנגלית אף נוצר הפועל mirandize, שפירושו להודיע לחשוד על זכויותיו במסגרת אזהרת מירנדה.
ארנסטו מירנדה.
ארנסטו מירנדה, יליד 1941, נעצר במרץ 1963 בעיר פיניקס שבאריזונה בחשד למספר עבירות של חטיפה, שוד ואונס. מירנדה לא ידע על זכותו לשמור על שתיקה ובכך להימנע מהפללה עצמית, משום שזכות זו לא הובהרה לו. לאחר חקירה קצרה הוא הודה בעבירות שיוחסו לו. מירנדה הורשע בעבירות של אונס ושל חטיפה במשפט שנערך באותה שנה. ההרשעה ניתנה בעיקר על סמך הודאתו בעת חקירתו. ערעורו לבית המשפט העליון של אריזונה נדחה.
בשנת 1966 ערער מירנדה על ההחלטה בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית. בית המשפט העליון, שבראשו עמד ארל וורן, ניצל את ההזדמנות על מנת להבהיר את הצורך לאפשר לחשודים את זכות השתיקה בהתאם לתיקון החמישי לחוקת ארצות הברית ואת הזכות למשפט הוגן בהתאם ל. בעקבות ההחלטה נערך משפט חוזר שבו הוא הורשע שוב באשמת האונס, הפעם בעזרת עדויות אחרות, ונידון ל-11 שנות מאסר. ארנסטו מירנדה שוחרר בסוף שנת 1972. במשך תקופה קצרה הוא עסק במכירת כרטיסים בחתימתו שעליהם מודפס נוסח "אזהרת מירנדה".
פסק דין מירנדה נגד אריזונה
מירנדה נגד אריזונה (באנגלית: Miranda v. Arizona) הוא פסק דין תקדימי של בית המשפט העליון של ארצות הברית הקובע שחשודים בפלילים חייבים לקבל מידע על זכותם להתייעץ עם עורך דין ועל זכותם להימנע מהפללה עצמית באמצעות שמירה על זכות השתיקה, כל זאת לפני שהם נחקרים על ידי המשטרה. אזהרת מירנדה קרויה על שם פסק דין זה, שהשפיע רבות על הליכים פליליים ומשפטיים גם בישראל ובמדינות נוספות.
פסק הדין חוזק על ידי וסטובר נגד ארצות הברית, ויגנרה נגד ניו יורק, וקליפורניה נגד סטיוארט. פסק הדין התקבל ברוב של חמישה כנגד ארבעה. הטיעונים נשמעו בתאריכים 28 בפברואר עד 1 במרץ 1966, וההחלטה ניתנה ב-13 ביוני של אותה שנה.
רקע.
תנועת הסיוע המשפטי.
בשנות ה-60 התאגדו מספר עורכי דין אמריקנים במסגרת תנועה שסיפקה סיוע משפטי לנאשמים. במישור האזרחי מגמה זו הובילה להקמת איגוד השירותים המשפטיים לפי תוכנית החברה הגדולה של הנשיא לינדון ג'ונסון. בפסק דין אסקובדו נגד אילינוי (1964) נקבע כי עורך דינו של החשוד צריך להיות נוכח במהלך החקירה המשטרתית. הרפורמה הזו התרחבה לכדי דאגה באשר לשיטות החקירה המשטרתיות, שנחשבו על ידי רבים ללא הוגנות. שיטות חקירה הכוללות כפייה היו ידועות באותה תקופה בסלנג "דרגה שלישית".
מעצר והרשעה.
בשנת 1963 נעצר אזרח בשם ארנסטו מירנדה באשמת אונס, שוד וחטיפה. הוא הודה, במסגרת החקירה המשטרתית, בביצוע שוד ובניסיון לאונס. התובע במשפטו הביא כראיה רק את ההודאה. מירנדה הורשע באונס ובחטיפה, ודינו היה 20 עד 30 שנים בעבור כל אישום, וריצוי שתי תקופות המאסר במקביל (כלומר 30 שנים ולא 50). אלווין מור, עורך דינו של מירנדה מטעם בית המשפט, הגיש ערעור בפני בית המשפט העליון של אריזונה שבו אושרה החלטת בית המשפט הראשונה. בית המשפט העליון של אריזונה הדגיש בפסק הדין כי מירנדה לא ביקש באופן מפורש להתייעץ עם עורך דין.
פרקליטו של מירנדה החליט לערער על ההחלטה בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית.
השופט ארל וורן, שבעברו היה תובע, הקריא את החלטת בית המשפט שבה נפסק כי בגלל מאפייני הכפייה של החקירה המשטרתית (וורן ציטט מספר חוברות הדרכה משטרתיות על מנת לחזק את דבריו) הודאתו של נאשם איננה קבילה בגלל הסעיף המגן מפני הפללה עצמית בתיקון החמישי, ובגלל הזכות לעורך דין המעוגנת בתיקון השישי, אלא אם החשוד קיבל מידע על זכויותיו ובחר לוותר עליהן. מסיבה זו בוטלה הרשעתו של מירנדה.
כמו כן, בית המשפט הבהיר מה אמור לקרות כאשר החשוד בוחר לממש את זכויותיו:
אף על פי שהאיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות דחק בבית המשפט לקבוע כי בכל תחנת משטרה יוצב עורך דין באופן קבוע, וורן סירב לכתוב זאת בפסק הדין, או אפילו לכלול הצעה כי דרישה מיידית של עורך דין תהיה לטובת החשוד. וורן סבר כי נקיטת אמצעים כאלה תהפוך את החקירות לחסרות תועלת, כיוון שאפילו סניגור מתחיל ייעץ למרשו לא לומר דבר למשטרה.
וורן ציין את הפרקטיקות הקיימות של ה-FBI והכללים של החוק הצבאי האמריקני, שבשניהם כתוב כי יש להודיע לחשוד על כך שהוא רשאי לשמור על זכות השתיקה; באזהרה של ה-FBI מוזכרת גם הזכות להתייעץ עם עורך דין.
אולם, השופטים שהיו בדעת מיעוט סברו שהאזהרה המוצעת תגרום להשפעה דרסטית מדי - ככל הנראה הם סברו כי ברגע שחשוד יקבל מידע על זכויותיו הוא ידרוש להתייעץ עם עורך דין וימנע מהמשטרה את האפשרות לחלץ ממנו הודאה - וטענו כי שופטי דעת הרוב מגיבים בצורה מוגזמת לבעיית מאפייני החקירה שיש בהם אלמנט כפייתי.
דעת המיעוט של הרלן.
השופט הרלן כתב בדעת המיעוט כי
הרלן סיכם את דבריו בציטוט של השופט בדימוס רוברט ה. ג'קסון:
דעת המיעוט של קלארק.
השופט טום קלארק כתב בדעת מיעוט נפרדת כי לדעתו בית המשפט של וורן הוא "יותר מדי נמהר". קלארק העדיף את מבחן "סכום הנסיבות" שנקבע על ידי השופט ארתור גולדברג בפסק דין היינס נגד וושינגטון. לפי המבחן הזה בית המשפט יכול:
השפעות ההחלטה.
מירנדה נשפט מחדש, ובמשפט זה התביעה לא עשתה שימוש בהודאתו, ובמקום זאת הציגה עדויות אחרות וקראה לעדים שלא העידו במשפט הראשון. מירנדה הורשע פעם נוספת, וריצה 11 שנים בבית הכלא. לאחר שחרורו הוא חזר לשכונה שבה התגורר, התקיים בדוחק ונהרג בקטטה שנערכה בבר ב-31 בינואר 1976.
בעקבות פסיקת מירנדה נדרשו מחלקות המשטרה ברחבי ארצות הברית להודיע לחשודים על זכויותיהם לפי הפסיקה, במה שזכה לכינוי אזהרת מירנדה.