אף על פי שהרדינג רצה לרוץ לכהונה שנייה, הוא הפך למודע לבעיות הבריאות שלו. הוא הפסיק לשתות, מכר את ה"סטאר" כדי להשיג 170,000 דולר, ודרש מדוהרטי לנסח צוואה חדשה בעבורו. הרדינג, יחד עם דוקטור צ'ארלס סוייר, האמין שטיול הרחק מוושינגטון ירגיע אותו. ביולי 1923, הביקורת כלפי הממשל עלתה. לפני היציאה לטיול, דיווח הרדינג על כאבים בחזה שהקרינו אל זרועו השמאלית.
סנט לואיס, קנזס ודנוור.
במהלך טיולו של הרדינג למערב, עמדותיו הפוליטיות התרחבו והוא החל להתרחק מהעמדות הרפובליקניות. בסנט לואיס, הוא קידם את השתתפות ארצות הברית בבית המשפט העולמי. בקנזס, נאם על חקלאות ולמגינת ליבו של רופאו, רכב על קומביין בקיץ החם.
בדנוור, הסביר הרדינג על מעלותיו של התיקון ה-18 לחוקה, וטען שיש לציית לחוקי היובש, שלא יבוטלו לעולם. הרדינג עצמו לא שתה ויסקי במהלך המסע. הוא החליט לחרוג מהעמדה הבדלנית הרפובליקנית, ודרש השקעה גוברת בביטחון הלאומי למקרה של מלחמה נוספת. בנוסף נאם בזכות הפועלים להתאגד, ונאם כנגד אלו שביקשו להשמיד את תנועות העבודה. בטקומה, וושינגטון, קרא מכתב שקידם את ניסיונותיו להנהיג יום עבודה בן 12 שעות. הרדינג טען שחווה חוויה רוחנית.
טיול לאלסקה.
הנשיא הרדינג, כשלוח הזמנים המתיש שלו ממשיך, הפליג בספינה אל אלסקה. במהלך ארבעת הימים בים, לא הצליח הרדינג לנוח. השמועות על השחיתות בממשלו החלו לצוץ בוושינגטון. כשהיה באלסקה, הוא נדהם לקבל מכתב שפירט פעילויות בלתי חוקיות שלא ידע עליהן.
הרדינג הגיע לאלסקה כדי לפתוח את האדמות להפקת נפט, כרייה, פיתוח עצים ותעשייה. הוא רצה לעודד מתיישבים לעבור לשם. הוא קיווה שעם השלמת מסילת אלסקה, החיילים המשוחררים יחזרו אל ביתם באלסקה, ופועלים מובטלים יפנו לאלסקה כדי להשיג עבודה. הרדינג הביא איתו גם את מזכירי הפנים, המסחר והחקלאות, כדי שיקצצו את הביורוקרטיה במחלקותיהם.
הרדינג הגיע לאלסקה ב-7 ביולי 1923. הרדינג ביקר בכל רחבי אלסקה עד 20 ביולי.
המידע שאסף הרדינג במהלך הסיור חשף ששיפור החקלאות בדרום-מרכזה של אלסקה ידרוש השקיה, עקב רמת המשקעים הנמוכה. בנוסף, ב-1923, אוכלוסיית הסלמון הידלדלה עקב דיג-יתר. העברת פחם מאלסקה תהיה יקרה מאוד.
לאחר שעזב את אלסקה, נסע הרדינג אל ונקובר. בכך הוא הפך לנשיא הראשון שביקר בקנדה במהלך תפקידו. לאחר קבלת פנים רשמית וסיור בעיר, שיחק הרדינג גולף. הוא התעייף והתעוררו בו בחילה וכאבי בטן. דוקטור סוייר האמין שהיה מדובר בהרעלת מזון. למרות זאת, רופא אחר בחן אותו וגילה שליבו התנפח. הרדינג החליט להמשיך להיפגש עם נכבדים קנדיים ונאם בפני 50,000 איש בעזרת מיקרופונים.
לאחר מכן נסע לסיאטל. הוא נאם בפני 25,000 איש באוניברסיטת וושינגטון. הוא דיבר על אלסקה, ועל הפקת הנפט בתוכה. הרברט הובר כתב את הנאום והרדינג טען שיגן על הטריטוריה מרמאים ומחפשי רווחים. לאחר שסיים את הנאום בחופזה, עזב הרדינג במהירות, בלי לחכות לתשואות הקהל. היה זה נאומו הציבורי האחרון. לאחר מכן טייל ברכבת אל פורטלנד, אורגון. נאום שנקבע לו שם בוטל.
מותו בסן פרנסיסקו, לוויה ומצבות זיכרון.
הרכבת הנשיאותית המשיכה אל סן פרנסיסקו. מזכיר המסחר הובר שלח מברק לחברו הרופא בקליפורניה וביקש ממנו לבוא לבדוק את הנשיא. במלון, פיתח הרדינג דלקת ריאות. הרדינג, מותש לחלוטין, ציווה שנאומו יודפס בעיתונות כדי לתקשר עם הציבור. ניתנו לו תרופות כדי להרגיע את ליבו בטווח הקצר. ביום חמישי, נראה היה שמצבו השתפר, אז רופאיו הלכו לארוחת ערב. הדופק שלו היה רגיל, והזיהום בריאות פחת. באופן בלתי צפוי באותו הערב, נחנק הרדינג ומת במהלך שיחה עם אשתו בסוויטה הנשיאותית במלון, ב-7:35 בערב ב-2 באוגוסט 1923. דוקטור סוייר טען שהרדינג חווה שבץ, אולם הרופאים לא הסכימו. הם טענו שהבעיה הייתה בלב. גברת הרדינג סירבה לאשר נתיחה שלאחר המוות. רבים טוענים שהסממנים של הרדינג העידו על אי-ספיקת לב. רופאים אחרים טענו להתקף לב. הרדינג הוחלף בתפקידו בידי סגנו, קלווין קולידג'.
הרכבת נסעה מזרחה במשך ארבעה ימים- הפעם הראשונה מאז שגופתו של לינקולן הוסעה ברכבת. מיליונים הלכו אליה כדי לחלוק לו כבוד אחרון. ארון הקבורה של הרדינג הוצב באגף המזרחי בבית הלבן, והלוויה הממלכתית התרחשה ב-8 באוגוסט. האומה והאזרחים התאבלו עליו. הרדינג נחנט בבית הקברות במריון. לאחר מותה ב-21 בנובמבר 1924, נקברה פלורנס ליד בעלה. שארית גופותיהם נטמנו מחדש ב-20 בדצמבר 1927, בקבר הרדינג במריון. הרדינג היה אחד מהנשיאים היחידים שאביו עוד היה בחיים כשמת (השני היה ג'ון קנדי).
תאוריות על הגורם למותו.
מותו הפתאומי של הרדינג הוביל לשמועות שהורעל או התאבד. ההתאבדות נראית לא סבירה, כיוון שתכנן לרוץ לכהונה שנייה ב-1924. השמועות על ההרעלה הוזנו בגלל ספר, שבו נטען שפלורנס הרעילה את בעלה.
סירובה של הגברת הרדינג לנתיחה שלאחר המוות הוסיפה לתאוריה. אולם לפי הרופאים שביקרו את הרדינג, כל הסימנים העידו על אי-ספיקת לב.
המסמכים הנשיאותיים.
מיד לאחר מותו של הרדינג, חזרה הגברת הרדינג אל וושינגטון ונשארה בבית הלבן לזמן מה עם משפחת קולידג'. ב-1963, נטען שהיא אספה ושרפה מכתבים ומסמכים רבים של הרדינג, רשמיים ולא רשמיים. נטען ששכרה מזכירות בביתה שיעזרו לה לאסוף את מכתביו של הרדינג ולשרוף אותם.
למרות זאת, כך נטען, מזכירו האישי של הרדינג שלח לה קופסאות מעטות מתוך החומר הנשיאותי. המסמכים אוחסנו במרתף הבית הלבן ונמצאו רק ב-1929. בנוסף, נשמרו במרתף ביתו של המזכיר מסמכים מתקופת הרדינג בסנאט, ותיעוד של מסע הבחירות שלו.
עד 1935, המסמכים הנשיאותיים הגיעו אל האגודה לזכר הרדינג, וב-1963 עברו אל מדינת אוהיו ונפתחו לציבור באפריל 1964.
הרדינג והציונות.
הרדינג היה תומך נלהב של התנועה הציונית ובמהלך כהונתו הכירה ארצות הברית בהצהרת בלפור ובזכות העם היהודי ל"בית לאומי" בארץ ישראל. תחילה, הרדינג לא היסס להביע בפומבי אהדה לציונות ול'מטרותיה הנעלות' כפי שכינה אותן. ב-1 ביוני 1921, פחות משלושה חודשים לאחר נאום השבעתו, ציין הרדינג ביוזמה, "לא ייתכן שמישהו שלמד את כלל שירותו של העם העברי יימנע מהאמונה שיום אחד יוחזר לו הבית הלאומי ההיסטורי שלו אשר בו יכנסו לשלב חדש וגדול יותר בתרומתם לקידום האנושות."
לאחר מכן, ב-13 בינואר 1922, אירח הרדינג את נחום סוקולוב, נשיא הוועד הפועל של הקונגרס הציוני העולמי, בבית הלבן במשך כמעט שעה והביע "אהדה לציונות" תוך שהוא מבטיח "תמיכה נוספת של ממשלת ארצות הברית." הפגישה הייתה עבור המשלחת של סוקולוב הישג חשוב במאמציהם להשיג את התמיכה האמריקאית במדינה היהודית המיועדת. במסר שנשלח להסתדרות הציונית באמריקה ב-25 ביוני אותה שנה, הרדינג כתב כי הביע: "התעניינות ארוכת שנים, סנטימנטלית ומעשית, בתנועה הציונית הגורמת לי לאחל לפגוש את חברי הארגון ולהביע את ההערכה שאני מרגיש בשם התנועה הגדולה."
ב-21 בספטמבר 1922 חתם הרדינג על החלטת לודג'-פיש, החלטה משותפת שהתקבלה פה אחד על ידי שני בתי הקונגרס שאישרה את התמיכה האמריקאית בהצהרת בלפור מ-1917 שבה ממשלת בריטניה הביעה את תמיכתה ביצירת בית לאומי יהודי בארץ ישראל. ההחלטה הוצגה ביוני 1922 על ידי שני רפובליקנים, חבר בית הנבחרים המילטון פיש השלישי והסנאטור הנרי קאבוט לודג', אך זכתה במהירות לתמיכה דו-מפלגתית נרחבת. מחלקת המדינה האמריקאית והניו יורק טיימס הביעו את עמדתם נגד ההחלטה, אך הנשיא התעלם מההפגנתיות שלהם והתעקש לתת להחלטה את החותמת הנשיאותית שלו. על ידי הוספת חתימתו להחלטה, העניק הרדינג גיבוי רשמי של ארצות הברית למטרות התנועה הציונית, והעניק לה לגיטימציה נוספת בעיני אמריקאים רבים וכן יהודים רבים.
שבועות ספורים קודם לחתימה על ההחלטה, ב-21 באוגוסט 1922, כששלח ברכת ראש השנה לקהילת יהודי ארצות הברית, כתב הרדינג: "השנה הזאת, הנצחת ראש השנה, יום השנה החדשה של העם היהודי, תציין את סופה של שנה בולטת באופן מיוחד בדברי הימים של היהודיים. זו נראתה כשנה בעלת הבטחה מובהקת לעם היהודי כי השאיפה הארוכה שלו לבסס מחדש את הלאום היהודי במולדתו של העם הגדול הזה אמורה להתממש בהחלט. זהו אירוע בעל משמעות לא רק לעם היהודי, אלא גם לשורות חבריו ולמעריכי ומותכי רצונו בכל מקום, שהאומה האמריקאית תמיד הייתה גאה להימנות שבושורת אלו".
רומנים מחוץ לנישואין.
היה להרדינג רומן מחוץ לנישואין עם קרי פיליפס, אישה ממריון, שנמשך חמש-עשרה שנה והסתיים ב-1920. המכתבים ביניהם התגלו אצל עורך דין ממריון, בזמן איסוף חומר לספר על הרדינג. חלק מאנשי אוהיו רצו להשמיד את המכתבים כדי לשמור על המוניטין של הרדינג. יורשיו של הרדינג טענו לבעלות על המכתבים. ב-1971, נתרמו המכתבים לספריית הקונגרס, ונפתחו לציבור רק ב-2014.
האישומים בנוגע לפילגש של הרדינג, נן בריטון, נשארו לא ידועים. ב-1927, פרסמה בריטון ספר שבו טענה שבתה היא בתו של הרדינג. הספר נמכר כספר פורנוגרפי. מאז מותו ב-1923, המוניטין שלו צנח, ורבים האמינו לבריטון. הציבור נדהם מהפרטים של בריטון, כמו טענתה שקיימו יחסים בארון הבית הלבן, כשסוכנים מהשירות החשאי מוצבים כדי למנוע פולשים לפרטיות. חבר המושבעים פסק נגדה כשהואשמה בהוצאת דיבה. לפי משפחת הרדינג, הנשיא היה עקר. בריטון טענה שהרדינג שילם לה 500 דולר בחודש כמזונות לילדה, אולם שהשמידה כל מכתב ממנו לבקשתו.