ביטוי לגישה הישראלית ששונה מגישת המשפט העברי, ניתן למצוא בפסק הדין של השופט מישאל חשין בעניין רצח חנית קיקוס: "ברגיל, אין אדם משים עצמו רשע; קרא: אין אדם מודה כי עבר עבירה פלונית אלא אם עבר אותה עבירה". חשין הפך לגמרי את משמעותו המקורית של הביטוי, והסביר בו שאדם על פי רוב לא מודה בכך שהוא רשע, ולכן אם אדם שם עצמו רשע, כלומר הודה באותה עבירה, הרי זו ראיה שהוא אכן עבר את העבירה.
השימוש הרב שנעשה בישראל בהודאה באשמה מעורר ביקורת, לנוכח כמה מקרים של הרשעות שווא, או הרשעות שבוטלו בהליכים משפטיים שונים מחמת הספק. מקרים של הרשעות שווא או הרשעות בספק שנפסקו בעקבות הודאת הנאשם הן, למשל: פרשת עיזאת נאפסו, כנופיית מע"צ, פרשת עמוס ברנס, וההרשעה ברצח חנית קיקוס. במקרים אלה הנאשמים חזרו בהם מהודאתם המקורית באשמה, בטענה כי ההודאה נכפתה עליהם באמצעות לחץ ואיומים מצד חוקרי המשטרה. מבקרי שיטת ההודאה כ"מלכת הראיות" מעלים מספר בעיות:
יש קולות הקוראים לאמץ את שיטת המשפט העברי השולל את ההודאה כראיה (גם אם ניתנה מרצון חופשי). אחרים אינם מציעים לבטל את ההודאה כראיה, אולם קוראים לבטל את מעמדה המיוחס כ"מלכת הראיות".
מנגד, בפסק דין משנת 2015 קבע בית המשפט העליון מפי השופט עמית בפרשת זדורוב:
בכך קיבל השופט עמית את עמדתם של פרופ' מנשה ועו"ד שי אוצרי כי אין פגם מהותי בהודאה כשלעצמה במנותק מבחינת התוכן והנסיבות של כל הודאה והודאה.
השוואה למערכות משפט אחרות.
כלל זה של "אין אדם משים עצמו רשע" יוצר הבדל מהותי בין שיטת המשפט העברי לשיטות משפט אחרות, והוא אף מנוגד לכלל שרווח בשיטת המשפט הרומי והיווני, שעל-פיו עיקר מטרת המשפט היא להשיג את הודאתו של הנאשם, כפי שעולה לדוגמה מתיעוד משפטו של סוקרטס.
שגרירות
שגרירות היא הרמה הגבוהה ביותר של נציגות דיפלומטית של מדינה אחת בשטחה הריבוני של השנייה. בהתאם לכך, השגריר שהוא המנהל של השגרירות, הוא בעל הדרגה הגבוהה ביותר של נציג דיפלומטי. קיום שגרירות מהווה הכרה מלאה במדינה המארחת.
תפקידיה של השגרירות כוללים לרוב:
שטחה של השגרירות שייך טריטוריאלית למדינה שבה היא נמצאת ולא למדינה שאותה היא מייצגת. עם זאת, לנציגות דיפלומטית יש חסינות דיפלומטית, ונוהגים בה כאילו היא שטח טריטוריאלי של המדינה המיוצגת בה ולכן לא ניתן להיכנס לשטח השגרירות ללא היתר, אך עובדיה הדיפלומטים כפופים לחוקי המדינה בה היא נמצאת.
החתים בתנ&quot;ך
התיקון השלישי לחוקת ארצות הברית
התיקון השלישי (1791) לחוקת ארצות הברית (באנגלית: Third Amendment) הוא חלק ממגילת הזכויות שבחוקת ארצות הברית. נקבע בו כי לא ניתן יהיה לכפות אכסון חיילים בבתי אזרחים בעת שלום.
תיקון זה בא כתשובה ישירה לחוק שהנהיגו הבריטים לפיו, במקרה של מחסור במקום, יוכלו חייליהם להשתכן בבתי אזרחים לא מאוכלסים או כל מבנה אחר, והאזרחים יחויבו לספק להם מזון ושתייה.
אם זמן מלחמת האזרחים האמריקנית ייחשב ל"זמן שלום" (הקונגרס לא הכריז על הקונפדרציה כמדינת אויב), יימצא שהשימוש שעשה צבא הצפון בנכסי אזרחים הפר את התיקון, אך הדבר לא עמד לבחינת בתי המשפט.
זהו אחד הסעיפים האנכרוניסטיים ביותר בחוקה. נעשה בו שימוש משפטי רק פעם אחת. בעת שביתת סוהרים ב-1979, החליפו אותם אנשי המשמר הלאומי. הללו קיבלו גם את אזורי המגורים שלהם. בית משפט פדרלי פירש את התיקון השלישי בהרחבה וקבע כי לא ניתן להוציא את הסוהרים ממגוריהם לשם שיכון מחליפיהם. בית המשפט העליון של ארצות הברית מעולם לא ביסס פסיקה על סמך התיקון השלישי. פרקליטים ניסו לעשות בה שימוש החורג בהרבה ממשמעות המקורית, למשל איסור להטמנת האזנות, אך ללא הועיל.
תוכן התיקון.
מקור.
"No Soldier shall, in time of peace be quartered in any house, without the consent of the Owner, nor in time of war, but in a manner to be prescribed by law."
קיסרות אוסטריה
מעשה סדום
מעשה סדום הוא המונח המשפטי בו נוקטים על מנת לתאר מין אנאלי או אוראלי.
מקור המונח.
למונח שורשים דתיים יהודיים, נוצריים וטרום-מודרניים. בתנ"ך נכתב שהעיר סדום הוחרבה על ידי האל מאחר שאנשיה היו "רעים וחטאים לה' מאד". במקרא מתואר מקרה חמור אחד בהקשר זה, ובו התקבצו אנשים לביתו של לוט, דרשו לאנוס את אורחיו - "וַיִּקְרְאוּ אֶל-לוֹט וַיֹּאמְרוּ לוֹ אַיֵּה הָאֲנָשִׁים אֲשֶׁר-בָּאוּ אֵלֶיךָ הַלָּיְלָה הוֹצִיאֵם אֵלֵינוּ וְנֵדְעָה אֹתָם" וסירבו לקבל את בנותיו כתחליף. (במקרא משמשת לפעמים לשון 'ידיעה' לתיאור יחסי מין, כמו -"והאדם ידע את חוה אשתו") חז"ל, בפרשנותם לסיפור סדום, כתבו שהתנהלותה הכללית של העיר אופיינה בשחיתות מוסרית וחברתית (ראו מיטת סדום, זה נהנה וזה לא חסר - סיבת הפטור).
מהמאה החמישית נקשר המונח "מעשה סדום" לתיאור כל התנהגות מינית שאינה משגל וגינלי, ובפרט ליחסים הומוסקסואליים. יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, התייחס למונח בספר החוקים שלו, ופירש כי מעשי סדום היו יחסי מין בין גברים, או אף התשוקה להם, וכי הם מביאים לרעב, לרעידות אדמה ולמגפות. הקישור בין העיר סדום התנ"כית לבין יחסי מין הומוסקסואליים הפך רווח בחברה האירופית - הן הנוצרית והן היהודית.
במשפט.
ישראל.
בישראל, לפי , מעשה סדום הוא "החדרת איבר מאברי הגוף או חפץ לפי הטבעת של אדם או החדרת איבר מין לפיו של אדם". החוק קובע כי "העושה מעשה סדום באדם באחת הנסיבות המנויות ב, בשינויים המחויבים, דינו כדין אונס". לפי אותו סעיף, כאשר הדבר נעשה בקטין מתחת לגיל 16, או תוך ניצול יחסי מרות, הדבר מהווה עבירה פלילית שעונשה בחוק הישראלי בין 3 ל-5 שנים. כאשר הדבר נעשה שלא בהסכמה – העונש, לפי , יכול להגיע ל-20 שנות מאסר, בכפוף לנסיבות האירוע. עד 1988 היו אסורים בישראל מעשי סדום אנאליים גם אם נעשו בהסכמה. תיקון חוק העונשין באותה שנה, ביוזמת שולמית אלוני, שינה את החוק, אולם גם קודם לכן הייתה בתוקף החלטתו משנת 1953 של היועץ המשפטי לממשלה חיים כהן שלא להעמיד לדין על ביצוע מעשי סדום בהסכמה.
ארצות הברית.
בכמה ממדינות ארצות הברית היו נהוגים חוקים האוסרים על מין אנאלי בין בוגרים עד 2003, אז החליט בית המשפט העליון של ארצות הברית, בפסק דין לורנס נגד טקסס, כי האיסור סותר את החוקה, מכיוון שיחסי מין בהסכמה בין בוגרים בפרטיות ביתם הם חלק מההגנה על הפרטיות המוקנה מכוח התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, ולכן דינם של חוקים אלו להתבטל.
מגנזיום גופרתי
מגנזיום גופרתי הוא מלח אי-אורגני שנוסחתו MgSO4. מופיע לעיתים קרובות בצורה הממויימת MgSO4·7H2O כמינרל אפסומיט. נקרא גם 'מלח אנגלי'.
שימושים.
רפואי.
מגנזיום גופרתי מופיע ברשימת התרופות הבסיסיות של ה-WHO, רשימת תרופות שנבחרה על פי יעילותן, בטיחותן ועלותן לצורך שמירה על בריאות הציבור. על פי מסמך ה-WHO, מגנזיום גופרתי נועד לטיפול במצבי פרכוס אצל נשים הסובלות מרעלת היריון ולא למצבי פרכוס אחרים.
מגנזיום גופרתי הוא תרכובת מינרלית הנמצאת בבתי מרקחת וידועה בשם המסורתי מלח אנגלי לשימוש חיצוני ופנימי. התרכובת מסיסה במים בקלות וניתן לעכב מסיסות זו במשחות המכילות ליפידים. לכן מגנזיום גופרתי במשחה אינו נספג באותה קלות בעור האדם. אף טמפרטורת התמיסה וריכוזה עשויים להשפיע על מהירות הספיגה בעור.
בשימוש חיצוני, משחת מגנזיום גופרתי משמשת לטיפול בדלקות של העור, כיבים קטנים, או זיהומים מקומיים. בבריטניה משחת מגנזיום גופרתי משמשת גם לסיוע בהוצאת כפיסים, או קוצים, הכלואים בעור. משחת מגנזיום גופרתי בריטית מכילה 47.76% מגנזיום גופרתי, פנול 0.49% וגליצרול.
מגנזיום גופרתי משמש גם כמלח אמבטיה ובמכל ציפה.
שימוש פנימי במגנזיום גופרתי כולל:
חקלאות.
בתחום החקלאות השימוש במגנזיום גופריתי הוא לצורך העלאת תכולת המגנזיום, או הגופרית, בקרקע. עיקר השימוש במלח זה הוא בצמחי עציצים, או בצמחים הזקוקים לתכולה גבוהה של מגנזיום בקרקע, כגון תפוחי אדמה, שושניים, עגבניות, עצי לימון, גזר ופלפל. היתרון של מגנזיום גופריתי על פני דשנים אחרים המכילים מגנזיום הוא במסיסות הגבוהה של החומר המאפשרת את פיזורו כדשן נוזלי בריסוס.
תעשיית המזון.
מגנזיום גופריתי משמש כמלח התססה בתהליך יצור בירה. ניתן להשתמש בו כגורם קרישה בייצור טופו.
כימיה.
בתחום הכימיה משמש המגנזיום הגופרתי כחומר סופח מים בתהליכי הפרדת חומרים אורגניים בתמיסה אורגנית.
תומאס ברולין
תומאס ברולין ("האיום"; נולד ב-29 בנובמבר 1969) הוא כדורגלן עבר שוודי. ברולין היה משחקני המפתח בנבחרת שוודיה, שסיימה במקום השלישי במונדיאל 1994.
תומאס ברולין החל את הקריירה שלו בקבוצה השוודית יה-אי-אף סונדסוואל (GIF Sundsvall) בשנת 1986. ארבע שנים לאחר מכן עבר כקשר לנורשפינג, ומשם עבר למועדון האיטלקי פארמה, שזכה בתקופתו בגביע המחזיקות לשנת 1993. בשלהי עונת 1994/95 עבר ברולין ללידס יונייטד האנגלית תמורת סכום של 4.5 מיליון ליש"ט. אלא שלאחר מעברו ללידס, דעכה יכולתו, וברולין, שנאלץ להתמודד עם בעיות משקל חוזרות ונשנות, ערך רק 19 הופעות במדי לידס בשנתיים שבהן בילה בקבוצה. הוא הושאל לפרקי זמן קצרים לפ.צ. ציריך השווייצרית, לפארמה ולקריסטל פאלאס האנגלית, עד שלבסוף פרש בשנת 1998.
ברולין הופיע 47 פעמים במדי הנבחרת השוודית וכבש 26 שערים. באליפות אירופה לאומות שנערכה בשוודיה בשנת 1992 כבש שלושה שערים, מה שזיכה אותו - יחד עם שלושה שחקנים נוספים בטורניר - בתואר מלך השערים. הוא כבש שלושה שערים נוספים במונדיאל 1994, וזכה פעמיים (ב-1990 וב-1994) ב-Goldbullen (כדור הזהב), התואר הניתן לשחקן השוודי הטוב ביותר בכל שנה.