חלק מן המחקרים החשיבו כחרטה רק ניתוחים להתאמה מגדרית חזרה, ואחרים הסתפקו בהצהרה על חרטה, בחזרה בפועל לתפקיד המגדר הקודם, או אף בדיווח על הרהורי חרטה מזדמנים. כך או אחרת, מקרי החרטה הם מעטים ביותר בעיקר עקב היותה של ההתאמה המגדרית נדירה כשלעצמה, אם כי היא נמצאת במגמת עלייה, אך שיעור מקרי החרטה הוא עדיין נמוך ביותר, ומספר מחקרים מראים כי שיעור מועט זה נמצא במגמת ירידה.
מחקר.
סקירה שיטתית ומטא-אנליזה של תוצאות טיפולים להתאמה מגדרית, שנערכה על ידי חוקרי מאיו קליניק בשנת 2010, מצאה שמרבית המחקר שנערך בנושא ברחבי העולם הוא באיכות נמוכה מאוד, עקב מספר מגבלות מתודולוגיות: הוא אינו מוגן מנטאים אפשריים בשל העדר קבוצות ביקורת והקצאה אקראית; פרטים כמו הטיפול ההורמונלי תכופות מתועדים רק לפי דיווח המטופלים עצמם; חלק מן המחקרים אף לא דיווחו כלל על הטיפול ההורמונלי, ואלו לא נחשבו בתוצאות המטא-אנליזה. מספר מחקרים שתוצאותיהם פורסמו לאחר סקירה זו ולא נכללו בה עשויים לתקן חלק מן הבעיות.
סקירות מחקרים.
סקירה שיטתית ומטא-אנליזה שנערכה בשנת 2021 בחנה את שיעור החרטה בקרב מי שעברו ניתוח להתאמה מגדרית. בהתבסס על 27 מחקרים שהתפרסמו וכללו 7928 משתתפים שעברו סוג כלשהו של ניתוח להתאמה מגדרית, נמצא כי שיעור החרטה הוא נמוך ביותר (1%). הסיבה השכיחה ביותר לחרטה הייתה נסיבות פסיכו-סוציאליות, במיוחד עקב קשיים שנוצרו כתוצאה מהחזרה לחברה עם המגדר החדש בסביבות חברתיות ומשפחתיות. סיבות אחרות פחות נפוצות היו שהניתוח לא השיג את המטרות הכירורגיות ברמה אסתטית ופסיכולוגית.
המטא-אנליזה שנערכה על ידי חוקרי מאיו קליניק ב-2010 עסקה באיכות החיים ובתוצאות הפסיכו-סוציאליות של הליכי התאמה מגדרית, בהתבסס על 28 מחקרים קודמים שהתפרסמו בנושא, וכללו יחד 1833 משתתפים עם דיספוריה מגדרית אשר עברו ניתוח להתאמה מגדרית הכולל טיפול הורמונלי. הממצאים העיקריים מתוך חישוב המטא-אנליזה היו כי 80% מן המשתתפים דיווחו על שיפור משמעותי בדיספוריה מגדרית ובאיכות החיים שלהם; 78% דיווחו על שיפור בתסמינים הפסיכולוגיים של דיספוריה; ו-72% דיווחו על שיפור בתפקוד המיני. מקצת המחקרים שהשתתפו בסקירה בדקו גם את שיעור החרטה. הממצא העיקרי בנושא זה היה כי רוב הנבדקים לא דיווחו על חרטה על ההתאמה המגדרית. במחקר אחד מ-1998, 3 מתוך 17 טרנסקסואלים שעברו התאמה מגדרית בשנים 1970–1990 הביעו חרטה, ושניים מהם בקשו לעבור הליך לחזור למגדרם הקודם. במחקר נוסף משנת 2006, בטווח של שלוש שנים בממוצע לאחר הניתוח, אף טרנסקסואל מבין 232 שעברו ניתוח להתאמה מגדרית (היפוך פין) לא הביע חרטה עקבית, ושישה אחוזים הביעו חרטה מזדמנת. שיעור המענה היה 32%.
בשנת 2012, דו"ח של האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה על הטיפול בדיספוריה מגדרית ציין שסקירת הספרות מתעדת מגמת ירידה באחוזי חרטה על ניתוחים להתאמה מגדרית במהלך שלושת העשורים הקודמים; בעוד ששביעות רצון מההליך נחשבת לנורמה בשנים האחרונות, כמה מחקרים משנות ה-70 וה-80 מצאו שיעורי חרטה בסביבות 30%, ואף בשנת 1997 מחקר אחד עדיין מצא שיעור חרטה של 6%. הסיבות להשתפרות אינן ברורות לחלוטין, אך נמצאות במתאם עם קריטריונים גמישים אך עם זאת אחידים יותר להפניה לניתוח, עם השתפרות בטכניקה ובתוצאות הניתוחים, ועם אקלים חברתי נוח יותר כלפי מיעוטים מיניים ומגדריים.
סקירה שיטתית שמוצגת באתר המכון לחקר אי-שוויון באוניברסיטת קורנל, בנושא השפעת ההתאמה המגדרית על רווחתם הנפשית של טרנסג'נדרים בוגרים, העלתה 56 מאמרים בנושא שפורסמו בין 1991 ליוני 2017. לעניין שיעור החרטה, במחקרים בהם הוא נבדק, הסקירה העלתה שהוא נע בין 0.3% ל-3.8%, שהשכיחות ירדה ככל שהשתפרו הטכניקות הכירורגיות והתמיכה החברתית, ושהחרטה לרוב נבעה מהיעדר תמיכה חברתית או מתוצאות גרועות של ניתוחים בטכניקות ישנות.
מחקרי תוצאות.
בהולנד, שבה מרכז אחד מטפל ב-95% מהאוכלוסייה הטרנסג'נדרית, פורסמו ב-2018 שני מחקרים בנושא. במחקר עוקבה נבדקה כל האוכלוסייה שטופלה במרכז מ-1972 עד 2015. במהלך תקופה זו מספר האנשים בשנה שהגיעו למרכז לצורך הערכה גדל פי 20: מ-34 בשנת 1980 ל-686 בשנת 2015. אחוז האנשים שהתחילו טיפול הורמונלי בתקופה של 5 שנים לאחר הביקור הראשון ירד עם הזמן: מכמעט 90% בשנת 1980 ל-65% בשנת 2010. אחוז האנשים שעברו ניתוח להתאמה מגדרית הכולל גם את הסרת איברי הרבייה (אשכים או שחלות) תוך 5 שנים לאחר תחילת הטיפול ההורמונלי, נשארה יציבה לאורך זמן (74.7% לנשים טרנסיות ו-83.8% לגברים טרנסים). מבין אלו שעברו את הניתוח, רק ב-0.6% מהנשים הטרנסג'נדריות וב-0.3% מהגברים הטרנסג'נדרים נצפתה חרטה על הניתוח שכללה טיפול הורמונלי במרכז לשינוי המגדר חזרה. החרטה דווחה 11 שנים בממוצע לאחר תחילת הטיפול, ולכן החוקרים כתבו שאולי מוקדם מדי לבחון את שיעור החרטה בקרב אנשים שהחלו את הטיפול בעשור האחרון. הסיבות לחרטה נחלקו ל'חרטה חברתית', 'חרטה אמיתית' והרגשה א-בינארית. המחקר השני כלל את כל מי שפנה למרכז בבקשה להליך התאמה מגדרית בין השנים 2007 ו-2009. מתוך 546 המטופלים, 201 (37%) ענו לחוקרים, בהם 136 נבדקים שעברו ניתוח להתאמה מגדרית. בטווח של 4 - 6 שנים לאחר תחילת הניתוח, אף לא אחד הביע חרטה במובן של רצון לחזור למגדר הקודם – ושמונה נבדקים (6%) הביעו אי שביעות רצון מהניתוח או חרטה עליו.
בשוודיה, המשרד הלאומי לבריאות ורווחה (NBHW) מטפל בבקשות להתאמה מגדרית, חוקית וכירורגית. במחקר שבדק את כל מי שביקש הליך התאמה מגדרית בין השנים 1960–2010, רובם בעשור האחרון, ובקשתו נענתה עד אמצע 2011, נמצא כי כ-2.2% ביקשו עד סוף 2010 לחזור למגדר הקודם. קבוצה זו כללה עשרה אנשים שזוהו כגברים בלידתם, שגילם החציוני בעת ההליך הראשון היה 35, וחציון ההליך ההפוך היה שמונה וחצי שנים מאוחר יותר, וחמישה אנשים שזוהו כנשים בלידתן, שגילן החציוני בעת ההליך הראשון היה 22, וחציון ההליך ההפוך היה שבע וחצי שנים מאוחר יותר. במחקר זה נמצא גם ששיעורי החרטה עד 2010 ירדו באופן מובהק סטטיסטית במהלך השנים, מ-27% מהטרנסקסואלים שביקשו התאמה מגדרית בשנים 1960–1971 (ארבעה מתוך 15 מקרים בלבד) ל-0.3% בלבד מהטרנסקסואלים שביקשו אותה בשנים 2001–2010 (אחד מתוך 360 מקרים).
מחקר שנערך בגרמניה בשנת 2014, מצא כי בטווח של חמש שנים בממוצע לאחר ניתוח בחלק הגוף התחתון מזכר לנקבה, 2.9% רואים את עצמם יותר כגבר מאשר כאישה, ואחוז נוסף רואים את עצמם כגבר. הרוב הביע שביעות רצון מהניתוח. 53% מהנשאלים לא השיבו את השאלונים.
מחקר שבוצע בקנדה ופורסם בשנת 1989 מצא קשר בין שיעור החרטה לנטייה מינית. 111 טרנסקסואלים שעברו ניתוח להתאמה מגדרית לפחות שנה לפני כן השיבו לשאלון על תחושותיהם לגבי הניתוח. מתוכם 97 היו גברים ונשים שנטייתם המינית לפני השינוי הייתה הומוסקסואלית, ו-14 גברים שהיו הטרוסקסואלים. מבין 97 הראשונים אף אחד לא הביע חרטה לגבי הניתוח, אך מבין ה-14 שהיו הטרוסקסואלים ארבעה (28.6% מכלל ההטרוסקסואלים, שהם 3.6% מכלל המדגם) הביעו חרטה. מחקר מ-2005 שנעשה בהולנד תומך במסקנה ששיעור החרטה של טרנסקסואלים שהיו הטרוסקסואלים גבוה יותר: מבין 126 טרנסקסואלים, רק שתי נשים טרנסג'נדריות עם נטייה לא-הומוסקסואליות (3.6% מהלא-הומוסקסואלים שהם 1.6% מכלל המדגם) הביעו חרטה בריאיון שנערך בממוצע 21 חודשים לאחר גמר ההליך.
חוקרים מהמחלקה לכירורגיה כללית באוניברסיטת אורגון שלחו שאלון למנתחים פלסטיים שהשתתפו בכנסים לבריאות טרנסג'נדרים בשנים 2016 ו-2017. לשאלון השיבו 46 מנתחים. המשיבים נתבקשו להעריך, לפי טווחים, את מספר המטופלים שניתחו. מספר המטופלים בתשובות הסתכם לכ-22,275. 49% מהמשיבים דיווחו שמעולם לא נתקלו במנותח שהתחרט על שינוי המגדר או ביקש טיפול לשנותו חזרה. שאר המשיבים דיווחו ביחד על 62 מקרים כאלו, כולל 13 מקרי חרטה על ניתוח חזה ו-45 מקרי חרטה על ניתוח באיברי המין. בין המתחרטים היו 37 נשים טרנסג'נדריות, 16 גברים טרנסג'נדרים, ושישה אינטרסקסים. הנימוקים שהוצגו להתאמה המגדרית חזרה, היו שינוי בזהות המגדרית (22 מטופלים), דחייה או ניכור חברתי (שמונה מטופלים) וקושי במערכות יחסים רומנטיות (שבעה מטופלים). 91% מהמשיבים השיבו שידרשו בדיקה נפשית לפני התאמה מגדרית חזרה, ו-88% מהמשיבים השיבו שלתחושתם המדריך לטיפול בטרנסג'נדרים (WPATH SoC) צריך לכלול פרק על הליך התאמה מגדרית חזרה. 70% מהנשאלים לא השיבו את השאלונים.
מחקר עוקבה משנת 2022 שעקב אחרי 317 ילדים שהזדהו כטרנסג'נדרים וטרנסג'נדריות מצא כי רק 8 מהם (2.5%) חזרו להזדהות כסיסג'נדרים לאחר 5 שנים, וכי אף אחד מבין ה-8 לא החל טיפול בלתי-הפיך במהלך תקופת המחקר. מבין השמונה, שבעה חזרו להזדהות כסיסג'נדרים לפני גיל 9, ואחד בגיל 11. החוקרים טענו כי התוצאות שלהם עקביות עם הספרות המדעית הקיימת.
מחלוקות.
במבוא לאותו מאמר שנכתב במחלקה לכירורגיה כללית באוניברסיטת אורגון בשנת 2018, נכתב שיש מחסור בספרות הבוחנת את שכיחות מקרי היפוך ההתאמה המגדרית וביצועה מחדש ואת ההסברים להם, ושבשילוב הבעיות הנוגעות לנגישות לניתוחים להתאמה מגדרית, המחקר בתחום מעורר מחלוקת קיצונית.