הזיכרונות והלקחים ממלחמת וייטנאם הם עדיין מרכיב חשוב בפוליטיקה האמריקנית. יש הטוענים שהמלחמה הייתה חלק הכרחי בתורת הבלימה שאפשרה לאויב לבחור את המקום ואת הזמן ללחימה. אחרים טוענים שארצות הברית השיגה מטרות אסטרטגיות חשובות כשהקומוניסטים הובסו באינדונזיה וב-1972 הן מוסקבה והן בייג'ינג התחרו על התמיכה האמריקנית על חשבון בעלי בריתם בהאנוי. המבקרים רואים את "הבוץ הווייטנאמי" כרצף בלתי סופי של אובדן חיי אדם וכספים בעימות שלא היה לו דבר עם האינטרסים האמריקנים. בשנים שחלפו מאז המלחמה, החשש מכניסה ל"בוץ" נוסף הכתיב את מדיניות החוץ והביטחון האמריקנית. גיוס החובה נעשה בלתי פופולרי לחלוטין ובשנת 1973 ביטל אותו הנשיא ניקסון, כשאילץ את הכוחות המזוינים (בעיקר את הצבא), להסתמך על מתנדבים בלבד. מכאן עלתה השאלה כיצד הצבא המקצועי מהווה ראי לחברה האמריקנית בכללותה ולערכיה. בדרך כלל ראו החיילים את שירותם כמייצג את הערכים הגבוהים והטובים ביותר של אמריקה.
גרנדה (1983).
באוקטובר 1983, מאבק אלים איים על חייהם של אמריקנים במדינת האי הקטנה בקריביים של גרנדה. המדינות השכנות ביקשו מארצות הברית להתערב. הפלישה תוכננה בחופזה והכוחות שהשתתפו בה כללו צנחנים, נחתים, רינג'רים וכוחות מיוחדים במבצע זעם דחוף. מעל אלף חיילים אמריקנים כבשו את האי במהירות ושבו מאות חיילים ואזרחים, בעיקר קובנים.
ביירות (1983).
עם נסיגת ישראל מביירות לאחר מלחמת לבנון הראשונה, באוגוסט 1982, נחתו בביירות כוחות נחתים אמריקנים יחד עם כוחות איטלקים וצרפתים כדי לשמש ככוח שמירת שלום. ב-1983 התחדשה הלחימה בלבנון בין כוחות פלסטינים לבין פלגים לבנונים. ב-23 באוקטובר 1983 דהר מחבל מתאבד עם משאית עמוסה ב-6 טונות חומר נפץ והתנגש בגדר מגורי הנחתים בביירות. בפיצוץ נהרגו 241 נחתים. כמה שניות מאוחר יותר אירע פיצוץ שני במגורי הכוח הצרפתי שבו נהרגו 58 איש. כתגובה לפיצוצים הפציץ הצי האמריקני עמדות של מיליציה בתוך לבנון. למרות התנגדותו של הנשיא רונלד רייגן, לחץ ציבורי בארצות הברית אילץ את הנחתים לסגת מביירות בפברואר 1984.
לוב (1986).
מבצע קניון אל דוראדו היה מבצע משולב של חיל האוויר, הצי והנחתים של ארצות הברית שבו הופגזה לוב מן האוויר ב-15 באפריל 1986. ההתקפות בוצעו כתגובה לפיצוץ במועדון בברלין ב-4 באפריל שבו נהרגו ונפצעו חיילים אמריקנים. בהפגזות בלוב נהרגו 45 קצינים לובים ו-15 אזרחים.
פנמה (1989).
ב-20 בדצמבר 1989 החלה הפלישה האמריקאית לפנמה. בעיקרה היא יצאה מבסיסי ארצות הברית באזור תעלת פנמה ומטרתה הייתה ללכוד את שליט פנמה שעסק בסחר סמים, מנואל נורייגה. הכוחות האמריקנים הביסו במהירות את כוחות צבא פנמה וב-3 בינואר 1990 נלכד נורייגה, נכלא בארצות הברית והוקמה בפנמה ממשלה חדשה.
לאחר המלחמה הקרה (1991-2001).
מלחמת המפרץ (1991).
מלחמת המפרץ הייתה עימות בין עיראק לבין קואליציה של 34 מדינות בהנהגת ארצות הברית. האירועים שהובילו למלחמה החלו עם פלישתה של עיראק לכווית באוגוסט 1990 שגרמו להטלת עיצומים על עיראק על ידי האו"ם. הקואליציה החלה בלחימה בינואר 1991 שכתוצאה ממנה הושג ניצחון החלטי על עיראק וכוחותיה נסוגו מכווית עם מספר קטן של הרוגים לכוחות הקואליציה. למרות מחיר הדמים הנמוך, מעל 180,000 לוחמים אמריקנים יוגדרו בהמשך כנכים לצמיתות ויאובחנו כלוקים ב"סינדרום מלחמת המפרץ". הקרבות העיקריים היו קרבות אוויר וקרקע שהתנהלו בעיראק, בכווית ובאזורי הגבול של ערב הסעודית. קרבות הקרקע לא חרגו בהרבה ממרחב הגבול של עיראק-סעודיה-כווית, אף על פי שכוחות הקואליציה הפציצו ערים ומטרות אסטרטגיות ברחבי עיראק והעיראקים שיגרו טילים לעבר ערים בישראל ובערב הסעודית.
לפני תחילת המלחמה העריכו הרבה פרשנים כי ארצות הברית ובעלות בריתה לא יוכלו לנצח במלחמה בלי לספוג כמות ניכרת של אבדות (לפחות בצורה ניכרת יותר מאשר כל עימות בו ארצות הברית הייתה מעורבת מאז מלחמת וייטנאם) ושקרבות השריון באזורי המדבר הקשים ידמו לאלה שנערכו בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה. לאחר כמעט 50 שנות מלחמות פרוקסי ולאחר חששות תמידיים ממלחמה בין כוחות נאט"ו לבין כוחות ברית ורשה על אדמת אירופה, היו כאלה שסברו שמלחמת המפרץ תספק סוף סוף את התשובה איזו חשיבה צבאית תשלוט בכיפה. הכוחות העיראקים חושלו בקרבות במשך 8 שנות מלחמת איראן–עיראק והם היו מצוידים היטב עם טנקים ומטוסים סובייטים מהדגמים החדישים ביותר, אך הנשק האנטי-אווירי שלהם היה מוגבל. לשם ההשוואה, לאמריקנים לא הייתה התנסות קרבית רחבת היקף מאז פינתה את וייטנאם 18 שנים קודם לכן ושינויים משמעותיים שהתרחשו מאז בתורת הלחימה, בציוד ובטכנולוגיה של הכוחות האמריקנים, לא נוסו עדיין תחת אש.
עם זאת, הלחימה הייתה כמעט כולה חד צדדית מראשיתה. הסיבות לכך מהוות נושא למחקר מתמשך של אסטרטגים וחוקרים צבאיים. קיימת הסכמה כללית שעליונות הטכנולוגיה האמריקנית הייתה גורם מכריע, אך המהירות והיקף הקריסה העיראקית מיוחסות גם לקיומה של מנהיגות אסטרטגית וטקטית ברמה נמוכה ולמורל נמוך בקרב הכוחות העיראקים, שנבעו ממנהיגות כושלת לאורך השנים. לאחר שהחלו בהתקפות הרסניות על מערך ההגנה האווירית ועל מתקני פיקוד ושליטה עיראקים ב-17 בינואר 1991, כוחות הקואליציה השיגו עד מהרה עליונות אווירית. חיל האוויר העיראקי הושמד תוך כמה ימים, להוציא כמה מטוסים שנמלטו לאיראן ונשארו שם עד לסוף המלחמה. היתרונות הטכנולוגיים של ארצות הברית, כמו המפציץ החמקן ואמצעי ראיית הלילה, הפכו עד מהרה את המלחמה באוויר ל"ציד ברווזים". חתימת החום של כל טנק שהניע את מנועיו הפכה אותו למטרה קלה. מכשירי המכ"ם של מערכת ההגנה האווירית הושמדו במהירות הודות לטילים מונחי חתימת מכ"ם ששוגרו ממטוסי ויילד ויזל. סרטוני וידאו, שצולמו ממצלמותיהן של הטילים שנורו לעבר מטרות קטנות ממדים, הוקרנו ברשתות הטלוויזיה וחשפו בפני כל העולם סוג חדש של מלחמה, שניתן היה להשוות אותה למשחקי מחשב. במשך 6 שבועות של כתישה חסרת רחמים על ידי מטוסים ומסוקים, הצבא העיראקי כמעט והוכה כולו אך לא נסוג, על פי הוראתו של נשיא עיראק סדאם חוסיין וכאשר החלה הפעולה הקרקעית ב-24 בפברואר, נכנעו כוחות עיראקים רבים במהירות בפני כוחות קטנים מהם. ברגע מסוים ניסו כוחות עיראקים להיכנע בפני צוות טלוויזיה שהתלווה לכוחות הקואליציה.
לאחר 100 שעות של לחימה קרקעית, וכשכל שטחה של כווית וחלק גדול מדרום עיראק היו תחת שליטת כוחות הקואליציה, הורה נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש, על הפסקת אש והחל משא ומתן שבסופו הוסכם על הפסקת מעשי האיבה. צעד זה אכזב כמה פוליטיקאים אמריקנים, שהאמינו שבוש יכול היה להמשיך עד לבגדאד ולהפיל את משטרו של סדאם חוסיין. יש המטילים ספקות ביכולתם של כוחות הקואליציה להשלים משימה כזאת. אך עדיין, ההשלכות הפוליטיות של הפלת המשטר היו עלולות להרחיב את היקף העימות בצורה משמעותית, וחברות רבות בקואליציה סירבו להשתתף במהלך כזה, בהאמינם כי כך ייווצרו ואקום שלטוני וחוסר יציבות באזור.
לאחר מלחמת המפרץ, כדי להגן על מיעוטים אתניים, ארצות הברית, בריטניה וצרפת הכריזו על צפון ודרום עיראק כאזורים אסורים לטיסה ותקפותה של הכרזה זו נבדקה מעת לעת על ידי העיראקים. האזורים האסורים בטיסה היו בתוקף עד לפלישה לעיראק בשנת 2003, על אף שצרפת פרשה מהכוח שסייר באזורים אלה ב-1996, בציינה שהמבצע לוקה בחוסר הומניטריות.
סומליה (1992-1993).
כוחות אמריקנים השתתפו בכוח שמירת השלום של האו"ם בסומליה שהחל את משימתו ב-1992. בשנת 1993 כבר היו הכוחות מתוגברים בסיירים ובכוחות מיוחדים במטרה ללכוד את מוחמד פארח איידיד (Mohamed Farrah Hassan Aidid), שכוחותיו טבחו בכוחות שמירת שלום שהגיעו מפקיסטן. במהלך הפשיטה במרכז הבירה מוגדישו, נלכדו כוחות אמריקנים למשך הלילה עקב התקוממות כללית בקרב מוגדישו.19 חיילים אמריקנים נהרגו וצוות טלוויזיה אמריקני צילם תמונות של גרירת גופתו של חייל אמריקני ברחובות על ידי המון זועם. כוחות הגרילה הסומלים ספגו מחיר דמים של 1000–5000 הרוגים במהלך כל העימות. עקב התנגדות ציבורית נרחבת, הכוחות האמריקנים התפנו במהירות בהוראתו של הנשיא ביל קלינטון. המקרה השפיע עמוקות על החשיבה האמריקנית על משימות שמירת שלום ועל מעורבות צבאית. הספר "בלאק הוק דאון" (Black Hawk Down) נכתב על אירועי קרב מוגדישו והיה הבסיס לסרט באותו שם.
האיטי (1994-1995).
"מבצע תמיכת הדמוקרטיה" (Operation Uphold Democracy) שהתנהל מספטמבר 1994 ועד מרץ 1995, היה התערבות שמטרתה הייתה להשיב לתפקידו את הנשיא הנבחר ז'אן-ברטראן אריסטיד שעל פי הדיווחים הוא נהרג במהלך פיצוץ ארמון הנשיאות. המבצע התקיים על פי החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 940.
יוגוסלביה (שנות התשעים).
במהלך המלחמה ביוגוסלביה בראשית שנות התשעים, פעלה ארצות הברית בבוסניה והרצגובינה כחלק מהכוח הרב לאומי של נאט"ו (IFOR). ארצות הברית הייתה אחת מחברות נאט"ו שהפציצו את יוגוסלביה בין ה-24 במרץ ועד ה-9 ביוני 1999 במהלך מלחמת קוסובו ובהמשך השתתפה בכוח קוסובו (KFOR).
המלחמה בטרור (2001 עד היום).
המלחמה העולמית בטרור היא מאמץ עולמי של ממשלותיהן של כמה מדינות (בעיקר ארצות הברית ובעלות בריתה), לנטרל את ארגוני הטרור הבינלאומיים (בעיקר הארגונים האסלאמיים הקיצוניים ובראשם אל-קאעידה) ולהבטיח שהמדינות שנחשבות על ידי ארצות הברית ובעלות בריתה כ"מדינות תומכות טרור", לא יתמכו יותר בארגוני טרור. המאמץ החל בעיקר כתגובה לפיגועי 11 בספטמבר 2001 על ארצות הברית.
אפגניסטן (2001 עד היום).