המאה ה-18, יִיצגה את שיאה של מערכת העבדות, ועוד לפני סיום המאה, ניכרו והיו ברורים סימני מוֹת מערכת זו. כ-60% מכלל האפריקאים שהובאו כעבדים לעולם החדש, הגיעו בין 1700 ל-1810, פרק הזמן שבמהלכו ג'מייקה, ברבדוס ואיי ליווארד הגיעו לשיא כמפיקי סוכר. תנועות נגד העבדות, החלו צצות בבריטניה וצרפת, בהשתמשן בטיעונים חילוניים ורציונליים של הנאורות (התנועה האינטלקטואלית שמרכזה היה בצרפת במאה ה-18) כדי לערער את הבסיס המוסרי והחוקי של העבדות. ניצחון מוסרי משמעותי הושג, כאשר נשיא בית המשפט העליון הבריטי, לורד מנספילד, פסק בשנת 1772 שהעבדות היא בלתי חוקית בבריטניה, ובכך שחרר שם כ-15,000 עבדים וגם סיים במפתיע את הנוהג הראוותני של אדונים המלוּוים על ידי עבדיהם השחורים, לכל מקום ברחבי הממלכה. בפרלמנט הבריטי, התחזקו הקולות נגד העבדות עד שבסופו של דבר, עברה הצעת חוק לביטול סחר העבדים, בשני בתי הפרלמנט, בשנת 1807. הבריטים, בהיותם מובילי העבדים העיקריים ולאחר שביטלו את המסחר בעצמם, יצאו במרץ לרפות את ידיהן של מדינות אחרות מלהמשיך במסחר. ביטול סחר העבדים על ידי הבריטים, היווה מכה קשה למערכת העבדים בקריביים, שממנה לא הייתה יכולה להתאושש.
לפני תום סחר העבדים, קלט האזור הקריבי כ-47% מכלל 10 מיליון העבדים האפריקאים שהובאו לאמריקות. מתוך מספר זה, כ-17% הגיעו אל האיים הקריביים הבריטיים. על אף שקבוצות האוכלוסייה הלבנות שימרו את מעמדן החברתי הנַעֲלֶה, הן הפכו למיעוט מספרי בכל האיים. בשנות המאה ה-19 המוקדמות, פחות מ-5% מכלל האוכלוסייה של ג'מייקה, גרנדה, נוויס, סנט־וינסנט, וטובגו היו לבנים, ופחות מ-10% מהאוכלוסייה של אנגווילה, מונטסראט, סנט־קיטס, סנט־לוסיה, ואיי הבתולה. רק באיי הבהאמה, ברבדוס וטרינידד, היו הלבנים יותר מ-10% מכלל האוכלוסייה. בניגוד והמחשה חדה להיקף העבדות, הייתה טרינידד המושבה היחידה בקריביים הבריטים, שבה היו משועבדים, פחות מ-80% מאוכלוסייתה. הסוכר והעבדות, הם שנתנו לאזור הקריביים, אוכלוסייה שהיא אפריקאית בעיקרה.
למהפכה דמוגרפית זו, היו השלכות חברתיות חשובות. במקום להיות קבוצה אתנית הומוגנית באופן יחסי, המחולקת לקטגוריות על פי קריטריונים כלכליים, היו בחברה הקריבית, חלוקות חופפות מורכבות לפי מעמד וקאסטה. שלוש החלוקות הבסיסיות היו: אנשים "לבנים חופשיים", אנשים "לא לבנים חופשיים", ועבדים.
הלבנים חולקו לפי קווי מעמד המבוססים על עושר. במושבות הבריטיות, הם נקראו "לבנים נַעֲלִים" ("principal whites") ו"לבנים עניים". במציאות למעשה, נוצרו שלוש דרגות. בראש, ביוצרן אליטה, היו משפחות בעלות עבדים ומטעים מצליחים. הבאים בדרגה, היו הסוחרים, אנשי המנהל ואנשי מקצוע כגון רופאים ואנשי כמורה, אשר היו במעמדם החברתי, רק כפסע מבעלי המטעים הגדולים.
בתחתית דרגות הלבנים, באו אלה שנקראו "לבנים עניים". קבוצה זו כללה חקלאים קטנים עצמאיים, משרתים, עובדים קשי יום, וכל אנשי השרות, משוטרים ועד נפחים, כמו גם מגוון "ספיחים" ללא תפקיד מוגדר, שנוכחותם נדרשה על פי "חוקי הכשל" ("Deficiency Laws"). היו אלה חוקים שנועדו לשמור על מספר מינימלי של לבנים בכל מטע, כדי לעמוד על המשמר מפני מרידות עבדים. חוק מסוים כזה בג'מייקה, משנת 1703, קבע כי חייב להיות אדם לבן אחד על כל 10 עבדים, עד ל-20 העבדים הראשונים, ואחד עבור כל 20 עבדים שלאחר מכן. החוק שונה בשנת 1720, בהעלותו את היחס (פחות לבנים) ובהורידו את הקנסות על אי הציות לחוק. אולם נראה היה שבעלי המטעים היו יותר מוכנים לשלם קנסות על אי ציות מאשר לגייס ולהחזיק משרתים "לבנים", כך שהחוק התנוון לכדי אמצעי הכנסה פשוט נוסף, עבור המדינה. מצב זה היה נכון בכל רחבי האיים הבריטיים במאה ה-18.
ללא קשר לדרג או מעמד, צבע העור נתן לכל אדם ממוצא אירופאי, מעמד מיוחס בתוך חברת המטעים. חשיבות הגזע וצבע העור היוו שוני משמעותי מן הנורמות של החברה האירופאית הטיפוסית והדגישו את הבידול והשוני בין החברה "בבית" וזו שמעבר לים בניכר.
לכל אחת מחברות העבדים במושבות, הייתה קבוצת ביניים שכונתה "אנשים צבעוניים חופשיים" ("free persons of color"), מעמד שנוי במחלוקת המורכב מאפריקאים ומעורבי גזע. קבוצה זו, מקורה בנישואי תערובת וזיווגים של אדונים אירופאים ועבדיהם האפריקאים. עד למאה ה-19, היה ניתן לחלק את הקבוצה לשחורים שהרוויחו את החופש שלהם או היו צאצאיהם של עבדים; ומעורבים או מולאטים, שהיו צאצאיהם של התחברויות בין אירופאים ושאינם אירופאים. עד לעת ביטול העבדות במושבות הקריביות בשנת 1833, יִיצגה האוכלוסייה ההטרוגנית החופשית הלא לבנה, כ-10% מכלל האוכלוסייה של ג'מייקה, 12% מהאוכלוסייה של ברבדוס, וכ-20% מכלל האוכלוסייה של טרינידד. מספר לא קטן מה"לא לבנים החופשיים" האלה, היה חופשי כבר במשך דורות, וחלקו אף במשך מאות שנים, ויצר נישה בחברות המקומיות כסוחרים מצליחים, בעלי מטעים, אנשי מקצוע, ואף בעלי עבדים.
בכל האיים הקריביים הבריטים, באוכלוסיית ה"לא לבנים החופשיים", באו לידי ביטוי מספר מאפיינים משותפים. הם היו בעיקר נשים, עירוניות בעיקר, ונבדלות באופן ברור מן העבדים, הן על ידי החוק והן על ידי הנוֹהַג הלא רשמי. אף על פי שמספר הנשים הבוגרות, עלה על מספר הגברים, נטתה אוכלוסיית ה"לא לבנים החופשיים" להיות הַיותר מאוזנת מבחינה מינית כוללת, והייתה הקבוצה היחידה שגדלה והתרבתה בעקביות, במושבות הבריטיות בתקופת סחר העבדים. יתר על כן, ה"לא לבנים החופשיים" היו עירוניים באופן מובהק, למעט טרינידד שבה חיו "לא לבנים חופשיים" בקהילות כפריות באותה מידה שחיו בערים.
אוכלוסיית ה"לא לבנים החופשיים" ניצבה בפני תחרות מצד שני קצוות הספקטרום הכלכלי. בקצה התחתון של הסולם הכלכלי, נאלצו להתחרות עם פועלים עבדים, שעבדו לעִתים קרובות קשה מאוד ותוך ייסורים, כדי להשיג מספיק כסף לרכישת החופש שלהם ובכך להצטרף לקבוצת החופשיים. בקצה העליון, הם התחרו עם הפועלים המיומנים, אנשי המסחר, ומגזר השירותים המיומן למחצה של המעמדות הנמוכים ה"לבנים". ה"לבנים" השתמשו לעִתים קרובות בכוחם הפוליטי, או במקרים מסוימים, ביכולת הגישה שלהם אל כוח פוליטי בבריטניה, כדי להגביל את ה"לא לבנים החופשיים" ככל האפשר. חוקי הפליית התנהגות, לבוש ומגורים, מניעה מעיסוק במקצועות מסוימים, הגבלת ירושה חומרית, ואפילו מניעת העברת שם המשפחה לצאצאיהם, היו נפוצים בכל רחבי האיים הקריביים. אולם בעת ביטול העבדות, החלו ה"לא לבנים החופשיים" קוראים תיגר באגרסיביות, על ההגמוניה הפוליטית של ה"לבנים", והצלחותיהם היו חשובות מאוד בחברה הקריבית הבריטית, שהתפתחה כתוצאה מכך.
החברוֹת הקריביות שלאחר ביטול העבדות.
נקודת המפנה הגדולה השנייה בתולדות הקריביים, נבעה מביטול העבדות במאה ה-19. בקריביים הבריטיים, היא התרחשה בין 1833 (כאשר הועבר החוק לביטול העבדות בקריביים) ל-1838, כאשר "מערכת־החניכוּת" התמוטטה בטרם עת. מערכת־החניכוּת ("Apprenticeship System") נועדה להקל על המעבר מעבדות לחירות על ידי אילוץ העבדים־לשעבר להישאר במטעים שבהם עבדו, למשך שש שנים נוספות. המטרה העיקרית שלה הייתה מניעת נטישה מיידית בקנה מידה גדול, של אחוזות ומטעים על ידי העובדים, אם כי במקביל, היו אלה האדונים ולא עבדיהם, אשר להם הוענקו פיצויים על אובדן "רכושם" (ב"רכושם", הכוונה היא לעבדיהם). המערכת הוכחה כמסורבלת מכדי לנהלה והופסקה בטרם עת בשנת 1838. ברבדוס ואנטיגואה, ביטלו את העבדות בשנת 1834 ללא הפעלת מערכת־חניכוּת.
ביטול העבדות היה קשה למושבות, אשר נאלצו להסתגל לקבוצות־רוב של אזרחים חדשים בתוכן. כאלה שלא ניתן היה עוד למנוע מהם זכויות אזרח, שזה עתה הורחבו בעל כורחו ולמורת רוחו של המיעוט ה"לבן" המיוחס. הרחבת זכויות אזרח אלו, לא התרחשה בקלות, וזאת היות שהמערכות הפוליטיות והשלטוניות היו קיימות כבר במשך מאות שנים, כמכשירה הבלעדי של אליטת בעלי הקרקעות הקטנה והלבנה, שחבריה היו מאוימים כעת, על ידי ההסרה של מעמדם המועדף. מעל לכל, נוצרו קשיים כלכליים. מחירי הסוכר נפלו, ויצרני הודו־המערבית החלו עומדים בפני תחרות קשה, לא רק מצד יצרנים אחרים באימפריה הבריטית (כמו הודו, דרום אפריקה ואוסטרליה, וכן יצרני סוכר שאינם מתוך האימפריה, כמו קובה וברזיל) אלא גם מצד יצרני סוכר הסלק באירופה ובארצות הברית. ירידת המחירים התרחשה בד בבד עם עליית עלויות העבודה, מצב שסוּבך אף יותר, בשל הצורך המיידי להתייחס לעבדים־לשעבר כפועלים בשכר המסוגלים ורוצים להתמקח על שכרם.
כדי להקל על קשיי העבודה, עוּדדוּ המועצות המקומיות לייבא פועלים חופשיים מהודו, סין ואפריקה, תחת חוזי התקשרות. מלבד המצב, שבו היה לפועלים אסייתים אלה, טווח זמן מוגדר מבחינה חוקית כנותני שרות (על פי החוזה איתם) והובטח להם שכר, הם קיבלו את אותו היחס שקיבלו העבדים האפריקאים שאותם החליפו חלקית בשדות ובבתי החרושת. בין השנים 1838 ל-1917, כמעט חצי מיליון הודים (מהודו הבריטית) באו לעבוד במטעי הסוכר של איי הודו המערביים הבריטיים. טרינידד ייבאה 145,000; ג'מייקה 21,500; גרנדה 2,570; סנט וינסנט 1,820; וסנט לוסיה 1,550. בין השנים 1853 ל-1879, ייבאה גויאנה הבריטית יותר מ-14,000 עובדים סינים, שמקצתם הלכו למושבות האחרות. בין השנים 1841 ל-1867, כ-32,000 עובדים אפריקאים בחוזה התקשרות, הגיעו לאיי הודו המערביים הבריטיים, ורובם הלכו לג'מייקה ולגויאנה הבריטית. עם פוליטיקאים חשובים, כראש הממשלה הבריטי ויליאם גלאדסטון, כבעלי אחוזות ומטעי סוכר, תפסה גויאנה הבריטית (שנוהלה ישירות על ידי הכתר הבריטי) מקום בעל חשיבות גדולה מאוד בקריביים.