מלחמת העולם הראשונה גרמה לגל הגירה יהודית למוסקבה שעזר להחיות את הקהילה היהודית למצב של פריחה שוב. בנוסף, במשך שנים יותר סטודנטים יהודים הגיעו לעיר ללמוד באוניברסיטה. מספר מהיהודים שזה עתה התיישבו השתתפו גם בתעשיית המלחמה וצברו הון קטן. מוסקבה הפכה למרכז של התרבות היהודית והציונית ובתי הדפוס היהודיים והעבריים, בתיאטרון, וגורמים חברתיים ופוליטיים שגשגו. יהודים במוסקבה היו פעילים בכל צדדי המהפכה הרוסית וחלקם נלחמו בעד וחלקם נגד הבולשביקים.
לאחר המהפכה ובעידן ברית המועצות.
בעוד שפעילות התרבות העברית נמשכה לאורך כל המהפכה, כאשר הלחימה על השלטון הסובייטי החדש כיבתה את מרבית מוסדות התרבות הללו בשנים שלאחר מכן, למעט הבולט בתיאטרון הבימה. באותה עת הפעילות הציונית הייתה מדוכאת מאוד, בשנות העשרים ועד אמצע שנות השלושים של המאה העשרים הייתה מוסקבה מרכז התרבות והפעילות החברתית הסובייטית. החלק היהודי של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, היבסקציה שבסיסה במוסקבה, ופרסם ביידיש את העיתון, "דער עמעס" (האמת) מ-1920 עד 1938. בתקופה זו היה בעיר תיאטרון ממלכתי יהודי ותיאטרון יידישאי ממלכתי. לאחר שהאוכלוסייה קטנה במהלך מלחמת האזרחים היא גדלה במהירות - ועברה מ-28,000 בשנת 1920 ל-86,000 בשנת 1923 ל-131,000 עד 1926 (6.5% מכלל האוכלוסייה בעיר).
הפריחה התרבותית הסתיימה באמצע שנות השלושים של המאה העשרים, לאחר השקת קמפיין ממלכתי אנטי-דתי חדש בשנת 1929. עד שנת 1936 בוטל בית הספר היהודי האחרון ובשנת 1937 ובשנת 1938 נסגרו גם רוב בתי הספר היידיים ומוסדות התרבות. הטיהור הגדול גם סחף עמו מספר אישים מהאליטה יהודית במוסקבה והוביל למעצרם. בשנת 1940 הוערכה האוכלוסייה היהודית בעיר בכ-400,000.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוקם הוועד היהודי האנטי-פשיסטי במוסקבה בשנת 1943. הוועדה אספה דמויות יהודיות סובייטיות מרכזיות כדי לסייע במאמץ המלחמתי הסובייטי נגד גרמניה הנאצית ולנסות לגייס את יהדות העולם, הן בדעה והן בסיוע והם פרסמו את העיתון "אייניקייט". לאחר המלחמה נעצרו מספר מחברי הוועדה באשמות שווא בהוראת סטלין, ובסופו של דבר הוצאו להורג 10 מהם.
לאחר המלחמה יצא סטלין במספר צעדים שכללו עלילות אנטישמיות. רבים מאלה השפיעו ישירות על הקהילה היהודית במוסקבה, ויהודי מוסקבה רבים פוטרו מאוניברסיטאות, מבתי חולים, מהעיתונות ומהממשלה או נעצרו ואף הוצאו להורג כתוצאה מהאשמות כוזבות של סטלין והממשלה בשנים האחרונות לחייו. מניע מיוחד אחד לסטלין היה התגובה היהודית לביקורה של גולדה מאיר במוסקבה בשנת 1948 כנציגה הדיפלומטית הראשונה של מדינת ישראל במוסקבה. התקהלות המונית ספונטנית לכבודה התרחשה בסמוך לבית הכנסת הכוראלי במהלך ביקורה בראש השנה, למורת רוחו של סטלין. לאחר מכן, היו כמה מאמצים לעקוב אחר התרבות היהודית והרגש ולעודד את האנטישמיות בגוש הסובייטי.
בעוד שמפקד האוכלוסין משנת 1959 הראה כי 239,246 יהודים (4.7% מהאוכלוסייה) רשומים במוסקבה, רבים סבורים כי המספר הזה אינו אמיתי ויש המשערים כי האוכלוסייה היהודית במוסקבה באותה תקופה הייתה גבוהה והגיעה לכדי 500,000.
בשנות החמישים והשישים קיבל בית הכנסת הכוראלי אישור להפיץ את לוח השנה היהודי לבתי כנסת אחרים בברית המועצות. החל משנת 1961 הוקמה הפרדה בבית כנסת הכוראלי כדי למנוע ממבקרים זרים, כמו גם דיפלומטים ישראלים, לקיים אינטראקציה עם הקהילה המקומית. בשנת 1962 הוגבלה אפייה והפצה של מצות במוסקבה ובשטחים גדולים של ברית המועצות. אנסמבל הדרמה היהודי במוסקבה הוקם בשנת 1962 והחל למשוך קהל רב שהופיע בהצגות פולקלור יידיש, כמו אלה של שלום עליכם.
לאחר מלחמת ששת הימים בישראל, מספר יהודים הגישו בקשה להגר מברית המועצות למדינת היהודים וחלק גדול מהם נדחו, הם כונו מסורבי עלייה. בינתיים, קבוצות יהודיות לאומניות סבלו מדיכוי בעת שעבדו במחתרת באווירת הדיכוי. הם מחו, פרסמו כתבים בסמיזדאט, ערכו ימי עיון על ההיסטוריה היהודית וניהלו אולפנים לעברית. חלק מהפעילים הללו, כמו נתן שרנסקי, יוסף בגון ואידה נודל נעצרו כתוצאה מכך.
במהלך גלסנוסט ופרסטרויקה התרחבו החיים היהודיים במוסקבה והתגבשו ארגוני תרבות חדשים. במקביל, ארגונים אנטישמיים הלכו והתגברו והיו שמועות כי פוגרום יכול להתרחש במהלך חגיגות האלף של הנצרות ברוסיה. בשנת 1992 הושלכו פצצות תבערה לבית הכנסת "מרינה רושצ'ה" במוסקבה, ובשנת 1999 אירע פיגוע כושל בבית הכנסת בולשאיה ברונאיה בעיר.
אחרי התפרקות ברית המועצות.
בעוד שחלק נכבד מהיהודים עזב את ברית המועצות בסוף שנות השמונים ושנות התשעים לישראל וארצות הברית, הקהילה היהודית במוסקבה נותרה גדולה. מוסדות דת, בתי ספר ובתי כנסת נוספים נפתחו במוסקבה מאז פירוק ברית המועצות.
האוכלוסייה היהודית במוסקבה גדלה גם היא בעקבות הגעת יהודים ממחוזות ומדינות סובייטיות אחרות למוסקבה. במפקד של שנת 2002 הראה כי 148,000 יהודים חיו במוסקבה והפכו אותה לקהילה היהודית הגדולה ביותר ברוסיה. מוסקבה, כבירת הפדרציה הרוסית, מרכזת את הארגונים היהודיים הגדולים ביותר במדינה: הקונגרס היהודי-רוסי ופדרציית הקהילות היהודיות ובה שוכנים גם משרדי הרבנות הראשית לרוסיה.
דוד לובינסקי (חברה)
דניאל לאמונט
דניאל סקוט לאמונט (באנגלית: Daniel Scott Lamont; 9 בפברואר 1851 – 23 ביולי 1905) היה מזכיר המלחמה של ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד בתקופת כהונתו השנייה.
ראשית חייו.
דניאל לאמונט נולד ב-9 בפברואר 1851 בחווה של משפחתו בכפר מקגרו, ניו יורק. הוא היה בנם של ג'ון ב. לאמונט, סוחר מהעיירה קורטלנדוויל שבמדינת ניו יורק ושל אליזבת (לבית סקוט) לאמונט. משפחת לאמונט הייתה משפחה ממוצא סקוטי וניתן להתחקות אחרי שורשיה עד לשנת 1250. הוא למד בקולג' יוניון שבסקנקטדי, ניו יורק ובתקופת לימודיו הצטרף לאחוות הסטודנטים דלתא-אפסילון.
קריירה.
לאמונט הועסק כפקיד לניסוח מסמכים וכעוזר פקיד העיתונות בקפיטול של בירת מדינת ניו יורק אולבני. ב-1872 הוא היה עובד במטה של הוועדה המרכזית של המפלגה הדמוקרטית במדינת ניו יורק והפקיד הראשי של מחלקת המדינה של מדינת ניו יורק בין השנים 1875 – 1882.
ב-1883, צורף לאמונט, באמצעות פטרונו, דניאל מנינג, למטהו של מושל ניו יורק, גרובר קליבלנד. באותה שנה הוא מונה כמזכיר אישי וצבאי, עם דרגת כבוד של קולונל במטהו של קליבלנד והמשיך להיות חלק מצוותו של קליבלנד לאחר שזה נכנס לתפקידו כנשיא ב-1885.
מ-5 במרץ 1893 ועד 5 במרץ 1897 כיהן לאמונט כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בממשלו של הנשיא קליבלנד. במשך כל תקופת כהונתו הוא דחף לאימוץ הדגם של רגימנט חיל רגלים שיכלול שלושה גדודים כחלק מתהליך מודרניזציה וחיזוק של צבא ארצות הברית. יותר מכך, לאמונט המליץ על בניית מבנה מרכזי לארכיון של הצבא ודחק בקונגרס לאשר את ציון שדות הקרב החשובים באופן שבו צוין קרב אנטיאטם. הוא גם המליץ שהקרקעות שבהן נעשה שימוש על ידי השבויים האינדיאנים משבט האפאצ'י בפורט סיל, יועברו לשימושם הקבוע ושהם ישוחררו משביים.
שנותיו האחרונות.
לאחר סיום כהונתו כמזכיר המלחמה שימש לאמונט כסגן נשיא חברת הרכבות הצפון-פסיפית בין השנים 1898 – 1904. הוא גם שימש כחבר דירקטוריון במגוון של בנקים וחברות. ב-1889 הוא נכנס לעסקים עם ויליאם ויטני (מזכיר הצי בממשל קליבלנד) ועם אוליבר הזרד פיין (מייסד חברת הטבק האמריקאית).
באוגוסט 1904 הוא שקל להציג את מועמדותו למשרת מושל ניו יורק. הניו יורק טיימס כתב: "ניסיון רחב במגוון של עסקים ציבוריים ופרטיים, מיומנות ויכולת ניהולית שהוכחה במשרות רמות, ואופי אישי ברמה מעל לכל ספק של המועמד דניאל ס. לאמונט כמי שמתאים להיות מועמד הדמוקרטים בניו יורק לתפקיד המושל".
חיים אישיים.
לאמונט היה נשוי לג'וליה קיני ולשניים נולדו שתי בנות, פרנסס ובסי. לאמונט בילה את חופשות הקיץ בשכונת גריי גייבלס שבבורן, מסצ'וסטס, בקייפ קוד, בקרבת הבית שהיה בבעלותו של גרובר קליבלנד. בעונות הקיץ נהגו קליבלנד ולאמונט לערוך מסיבות רבות יחדיו. ביתו הישן של לאמונט עדיין קיים.
דניאל לאמונט נפטר בבית הקיץ שלו, אלטמונט, שבמילברוק, ניו יורק, ב-23 ביולי 1905, בגיל 54. הוא נטמן בבית הקברות וודלאון, הברונקס, ניו יורק. לאחר מותו המשיכה אלמנתו לשמור על קשר עם משפחת קליבלנד.
הית'ם בן טארק אל סעיד
יעקב פישמן
יעקב ליבוביץ' פישמן (20 במרץ 1913, סלוצק – 4 ביוני 1983, מוסקבה) היה הרב הראשי של בית הכנסת הכוראלי במוסקבה בשנים 1972–1983, ששימש בפועל כרבה של יהדות מוסקבה.
ביוגרפיה.
יליד סלוצק. הוא למד בבית המדרש לרבנים במוסקבה. אשתו וילדיו מתו במהלך מלחמת העולם השנייה בידי הנאצים. עד 1964 שימש כרב בבתי כנסת שונים בברית המועצות. במוסקבה הוא עבד במפעל הרכב ליחאצ'וב. בשנת 1972, לאחר מותו של הרב יהודה לייב לוין, הוא נבחר לרב הראשי של מוסקבה ורב בית הכנסת הכוראלי.
בשנת 1976 הוא ביקר בארצות הברית במשלחת בראשות המטרופוליטן יבנאליוס בהזמנתו של ארתור שנייר, רב בית הכנסת איסט פארק במנהטן. בריאיון לעיתונות האמריקאית אולץ לציין פישמן כי היהודים אינם נרדפים בברית המועצות. הודות לביקור זה, כמה צעירים יהודים (כולל למשל אדולף שייביץ') הצליחו להתחיל את לימודיהם בבית המדרש לרבנים בבודפשט. בשנת 1977 הוא נפגש עם ליאוניד ברז'נייב והפטריארך של מוסקבה ורוסיה פימן בקבלת פנים שנערכה בקרמלין לרגל חגיגות השישים למהפכת אוקטובר.