ד"ר שץ סיימה את לימודיה במכללת רדקליף בשנת 1969 עם תואר ראשון בכימיה, היא זכתה במלגת מרשל ללימודים במכללה האקדמית בלונדון, שם קיבלה את התואר השני שלה בפיזיולוגיה בשנת 1971. בשנת 1976, למרות קבלתה לתוכנית השלמת הדוקטורט בלונדון, היא חזרה לבי"ס לרפואה של הרווארד - שם השתלבה במעבדתם של חתני פרס נובל דייוויד הובל וטורסטון וויזל, וסיימה את לימודי הדוקטורט שלה בנוירוביולוגיה שם.
בתקופה זו היא התמנתה כעמיתת ג'וניור בהרווארד, ובין השנים 1976 ל -1977 היא קיבלה הכשרה פוסט-דוקטורנטית עם ד"ר פאסקו ראיק במחלקה למדעי המוח בבית הספר לרפואה של הרווארד. בשנת 1978 עברה ד"ר שץ לאוניברסיטת סטנפורד, שם החלה את מחקרה על מערכת הראייה של היונקים במחלקה לנוירוביולוגיה ובשנת 1989 היא קיבלה תואר פרופסור לנוירוביולוגיה גם שם.
בשנת 1992 היא העבירה את המעבדה שלה לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם הייתה פרופסור לנוירוביולוגיה וחוקרת של המכון הרפואי הרווארד יוז. בין השנים 1994-1995היא הייתה נשיאה לאגודת מדעי המוח ובין השנים 1998–2001 שירתה במועצת האקדמיה הלאומית למדעים. בשנים 2000–2007 שימשה כראש המחלקה לנוירוביולוגיה בבית הספר לרפואה של הרווארד וכפרופסור לנוירוביולוגיה של נתן מארש פוסי. היא האישה הראשונה שמילאה תפקיד זה. שץ טענה שהיא אהבה את סטנפורד "אבל לא יכולתי לסרב {למשרה בהרווארד} כי אני מרגישה שאני מייצגת נשים מכל העולם ברמה הזו".
שץ גם עזרה לפתח את מרכז הרווארד לניוון ותיקון (שנקרא כיום NeuroDiscovery Center) והובילה את מרכז הרווארד להדמיה מוחית. משנת 2007 היא המנהלת של תוכנית Bio-X בבית הספר לרפואה של סטנפורד.
מחקר.
עיקר מחקרה של ד"ר שץ במעבדתה (Shatz Lab) הוא הקשר בין מערכת הראייה של היונקים לבין פעילות עצבית מפתיעה של נוירונים במוח. שץ גילתה שחיווט המערכת הזו אצל מבוגרים מגיע מאינטראקציות דינמיות של נוירונים המערבים תפקוד עצבי וגמישות סינפטית. התברר שאפילו לפני הלידה, והרבה לפני הראייה, העין של העובר ברחם מייצרת ושולחת באופן ספונטני דפוסים מתואמים של פעילות עצבית למוח (שץ מגדירה את הגילוי הזה כגילוי החשוב ביותר שלה עד היום). חסימת הפעילות הזו ברחם או מניעת הראייה לאחר הלידה, מובילה לשיבוש של כוונון תקין במעגלים והחיווטים במוח. כשמגיע הזמן, פעילות עצבית מסוימת מסדירה את הביטוי של הגנים המעורבים בתהליך של כוונון המעגלים.
כדי לגלות את התא והבסיס המולקולרי שמעורב בכוונון המעגלים במוח, שץ וחבריה במעבדה ערכו צילום פונקציונלי של הגנים המווסתים על ידי הפעילות העצבית. הם גילו דבר מפתיע ביותר - מולקולות מסוג MHC Class I היו חלק מהגנים האלה. אותם המולקולות שבעבר חשבו שמעורבות רק בתפקוד במערכת החיסונית ובכלל לא יכולות להתבטא על ידי נוירונים.
על ידי לימוד או יצירת עכברי נוקאאוט, המעבדה של ד"ר שץ לומדת את תפקידן של המולקולות האלו ב: גמישות סינפטית, למידה, זיכרון והפרעות נוירולוגיות.
מקור ההשראה למחקר והקשיים שבדרך.
סבתא של שץ חלתה בשבץ מוחי ושץ מספרת שזה מה שהוביל אותה לחקור את המוח. "סבתא שלי הייתה האדם הראשון במשפחה שלנו שהתחילה ללמוד בקולג'. היא הייתה אתלטית מדהימה ואישה מבריקה", אמרה במהלך אחת מההרצאות שאוניברסיטת סטנפורד ערכה ושבה הרצתה. "אחרי השבץ, סבתי הייתה אומללה. כל האבחונים האלה ידעו בדיוק היכן נמצא השבץ, אבל לא היו לו אפשרויות טיפול רבות." המקרה עורר את סקרנותה של שץ והביא אותה לחשוב על חקר מדעי המוח ועל נוירוביולוגיה.
שץ תיארה שני קשיים עיקריים בעבודתה:
1.הקושי בעבודה ללא מנטוריות נשיות שידריכו אותה ויעזרו לה עם ההחלטה הקשה שכל אישה עומדת בה - קריירה או ילדים. שץ הסבירה שאף על פי שבילדותה ציפתה מאוד שיהיו לה ילדים, ולמרות נישואיה, היא דחתה את הרצון הזה עוד ועוד במהלך הקריירה שלה ובמהלך הקריירה של בעלה עד שכבר היה לה קשה מדי להרות.
2.הקושי במציאת מימון לרעיונותיה למחקר: כשחיפשה מימון בשביל לעשות צילום לתא כולו ולגלות אילו עוד מולקולות אחראיות לפעילות העצבית במוח, היא נתקלה בסירובים חוזרים ובאמירות חוזרות ונשנות לכך שזה "פשוט לא יעבוד". היא לא התייאשה ולבסוף שמחה לקבל תמיכה ומימון מ-NSF ומענק מקרן McKnight .
פרסים.
ד"ר שץ זכתה בפרסים רבים, ביניהם פרס גיל בתחום מדעי המוח בשנת 2006 ובפרס ג'ררד בתחום מדעי המוח - מבין 4000 חברי האגודה לחקר מדעי המוח. בשנת 2015 זכתה בפרס גרובר למדעי המוח , בשנת 2016 זכתה בפרס החזון של שאמלימבוד ובפרס קוולי למדעי המוח, על גילוי מנגנונים המאפשרים פעילות עצבית ושיפוץ מעגלים במוח. בשנת 2018 קיבלה ד"ר שץ את פרס הארווי למדע וטכנולוגיה.
בשנת 1992 היא נבחרה כחברה לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, בשנת 1995 לאקדמיה הלאומית למדעים, בשנת 1997 לחברה האמריקאית לפילוסופיה, בשנת 1999 למכון לרפואה, ובשנת 2011 נבחרה כחברה זרה בחברה המלכותית של לונדון.
מרי דל צ'ילטון
מרי-דל צ'ילטון (אנגלית: Mary-Dell Chilton; נולדה ב-2 בפברואר 1939) היא ממייסדות הביוטכנולוגיה המודרנית של הצמחים.
בשנת 2002, זכתה צ'ילטון במדליית בנג'מין פרנקלין בתחום מדעי החיים.
קורות חיים.
מרי-דל צ'ילטון נולדה באינדיאנפוליס, אינדיאנה. לאחר קבלת תואר ראשון מאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. צ'ילטון המשיכה ללימודי דוקטורט בכימיה אותו סיימה בשנת 1967 בנושא "Transforming Activity in Single Stranded DNA from Bacillus Subtilis". לאחר מכן, סיימה את הפוסט-דוקטורט באוניברסיטת וושינגטון, סיטאל.
ב-1971, קיבלה משרה באותה אוניברסיטה, בה נשארה עד שנת 1979, כאשר היא התקבלה לסגל באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
בשנת 1983 עזבה מרי את אוניברסיטת סנט לואיס וקיבלה משרה במגזר הפרטי בחברת CIBA_GEIGY CORPORATION, שהפכה מאוחר יותר ל-SYNGENT BIOTECHNOLOGY. בתקופת כהונתה, עסקה מרי הן בתפקידי מחקר והן בתפקידים מנהלתיים, כולל סגן נשיא לביוטכנולוגיה חקלאית, עמית מדע מכובד ומדענית ראשית. בשנת 2002, זכתה מרי במדליית בנג'מין פרנקלין במדעי החיים ממכון פרנקלין. בשנת 2011 קיבלה מרי את הפרס הנשיאותי של חברת CROP SCIENCE SOCIETY OF AMERICA.
מרי הייתה נשואה לד"ר סקוט צ'ילטון, שהיה פרופסור לבוטניקה במכללה לחקלאות ומדעי החיים באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית, בשנים 1983-2004. בשנת 2004, שבועות ספורים לפני מותו של סקוט, מרי ובעלה גייסו תרומות על מנת לתמוך באוספים בספריות NCSU.
המחקר של צ'ילטון מכוון לשיפור הטכנולוגיה להכנסת גנים חדשים לצמחים. באופן יותר ספציפי, עבודתה של מרי מעורבת ב"אריזת" גנים (שמירה על כל הגנים במקום אחד) ומיקום (קבלת גנים להכניסם למקום מסוים), גילוי ה-T-DNA והנדוס גנטי של תאי צמחים באמצעות חיידק האגרובקטריום. צ'ילטון כונתה "מלכת האגרובקטריום".
מחקר.
צ'ילטון ידועה בעיקר בזכות מחקריה בתחום הגנטיקה של צמחים, ותרומתה לגילוי ה-T-DNA.
גילוי ה-T-DNA.
חיידקי אגרובקטריה מעבירים דנ"א לתאי הצמח. במסגרת עבודתה, גילתה צ'ילטון שחלק קבוע ומסוים מן הפלסמיד מכיל את הגנים ליצירת ההורמונים הצמחיים והאופיניים וכי קטע זה של הפלסמיד הוא העובר מהחיידק אל תוך התא הצמחי ומתאחה עם הדנ"א של גרעין התא. מכיוון שזה החלק שעובר לצמח, הוא כונה בשם דנ"א מועבר T-DNA .
בהמשך התברר שקבוצת הגנים שמכתיבים את הוצאתו והעברתו של קטע זה לצמח אינם בתוך אזור ה-T-DNA אלא על גבי הפלסמיד ונקראים "אזור הוירולנטיות"(vir). מוטציה באחד מששת הגנים באזור ה-vir מונעת העברה של T-DNA אל התא הצמחי ונמנעת יצירת העפץ. בעקבות הגילוי החלו לפתח שיטות לשינוי החיידק כך שיוכל לשמש כמערכת העברה יעילה להנדסת גנים בצמחים.
הנדסה גנטית של צמחים.
צ'ילטון ושותפיה הפיקו את הצמחים הראשונים המהונדסים גנטית באמצעות האגרובקטריים. קבוצת חוקרים בראשותה של מרי-דל צ'ילטון הייתה הראשונה שהוכיחה כי הגנים האלימים ניתנים להסרה בלי להזיק ליכולתו של החיידק (האגרובקטריום) להחדיר את ה-T-DNA אל גנום הצמח. הם הנדסו את ה-T-DNA  בפלסמיד, שאמור לעבור מחיידק האגרובקטריום (חיידק היוצר את העפץ) אל תוך תא הצמח, החדירו לצמח וכך בעצם הנדסו את תא הצמח.
פרסים.
על עבודתה עם Agrobacterium tumefaciens (מין מסוים של אגרובקטריום), קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לוון בבלגיה, מדליית ג'ון סקוט מטעם העיר פילדלפיה, חברות באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית ומדליית בנג'מין פרנקלין במדעי ממכון פרנקלין.
צ'ילטון זכתה בפרס היוקרתי של פרס המזון העולמי לשנת 2013.
בשנת 2011 זכתה לכבוד על ידי האגודה לחקר המדע של אמריקה ובפרס הנשיאותי שלהם.
נעמי האלס
נעמי ג'. האלס היא פרופסורית אמריקנית להנדסת חשמל, הנדסת מחשבים, הנדסה ביו-רפואית, פיזיקה, ואסטרונומיה, ומייסדת המעבדה לננו-פוטונים באוניברסיטת רייס. מחקריה העיקריים עוסקים בשימוש בננוטכנולוגיה להריגת תאים סרטניים.
קורות חיים.
האלס נולדה בקריית ""New Eagle" שבפנסילבניה, ארצות הברית. היא סיימה את לימודיה לתואר ראשון במכללת "La Salle" בשנת 1980. את התואר השני (ב־1984) והדוקטורט (ב־1986) היא קיבלה במכללת "Bryn Mawr". היא קיבלה דוקטורט מדעי לשם כבוד (D. Sc honoris causa) בשנת 2007 באוניברסיטת "La Salle" ובשנת 2012 באוניברסיטת ויקטוריה. היא הצטרפה לפקולטת "Rice" ב־1990.