בראד'ה הופך לראש הכנסייה ולנביא השמיני. הוא מצליח למנוע את חרון אפן של המדינות השכנות אשר מאסו באומניה ופותח את אומניה למסחר, תרבות ודתות אחרות. הספר מסתיים עם פגישתו של בראד'ה בוורביס בעולם שלאחר המוות - בו נדרשות נפשות המתים לחצות מדבר בודד בדרך לגאולה אפשרית. וורביס סירב לחצות את המדבר, אך בראד'ה מסייע לו פעם נוספת.
עלילות נוספות.
הסיפור מציג עלילה נוספת - של תנועת המרד באומניה המרוממת על כס את אחד מפילוסופי אפבה - דידקטילוס, אשר כתב ספר גאוגרפיה בו הוא מתאר את הצב הנושא את העולם השטוח. המורדים רואים בזאת סמל כנגד הדיכוי הדתי וביחד עם אחיינו של דידקטילוס מתכננים הפיכה צבאית באמצעות מעין טנק פרי פיתוחו המונע על ידי קיטור.
עלילה נוספת, המהווה גם סיפור מסגרת, היא של "נזיר ההיסטוריה" לו צה (Lu-Tze)- חלק ממסדר נזירים מאריכי ימים במיוחד אשר מטרתו לוודא שכל האירועים אשר אמורים להתרחש - יתרחשו. לו צה מפר את ההוראות ומתערב מספר פעמים באירועים - מציל את אום, מעודד את בראד'ה וגורם לתקלה בטנק אשר מאפשרת למרד להכשל ולבראד'ה להפוך לנביא.
דמויות מספרים אחרים.
חלק מהדמויות המשניות בסיפור נמצאות כבר בספרים אחרים:
טריוויה.
מקודד הקול Vorbis נקרא על שם דמות מרכזית מהספר: וורביס ראש הקוויזיציה.
Small Gods
מבצע רימון 20
רימון 20 היה כינויו של מבצע שיזם חיל האוויר הישראלי, ששיאו בקרב אוויר שנערך ב-30 ביולי 1970, במהלך מלחמת ההתשה, במהלכו הפילו מטוסי חיל האוויר הישראלי בשמי מצרים חמישה מטוסי מיג-21 שהוטסו בידי טייסי חיל האוויר הסובייטי.
רקע.
במלחמת ההתשה התקשה הצבא המצרי בהתמודדותו מול חיל האוויר הישראלי שהפגין עליונות אווירית הן בתקיפות לאורך תעלת סואץ והן בפשיטות ובמבצעים בעומק מצרים כנגד יעדים צבאיים עורפיים ויעדים אסטרטגיים. בעיקר בלט חוסר יכולתו לעצור את רצף מבצעי פריחה של מטוסי חיל האוויר מדגם F-4 פנטום וA-4 סקייהוק שנכנסו לשירות מבצעי במהלך המלחמה. בגיחות חוזרות ונשנות ללב מצרים הוטלו פצצות במשקל של מאות קילוגרמים על יעדי איכות וזאת ללא נפגעים לצה"ל.
מצב דברים זה הביא את נשיא מצרים נאצר בביקורו במוסקבה בסתיו 1969 וב-24–25 בינואר 1970 לבקש הרחבה של הסיוע הצבאי לדגמים חדישים יותר של טילי קרקע-אוויר ומטוסים. כן ביקש נאצר סיוע בהגנה על שמי מצרים בעזרת חיל משלוח סובייטי שיוצב על אדמת מצרים.
הסובייטים נענו לבקשתו של נאצר והקימו חיל משלוח סובייטי גדול שכלל בין היתר דיוויזיה שלמה של טילי קרקע-אוויר חדישים, שלוש טייסות מטוסי מיג 21MF וציוד רב נוסף, וכן את כל הצוותים המקצועיים להפעלתם - טייסים, בקרים, מפעילי מכ"ם, טכנאים ועוד. חיל המשלוח נשלח בים והחל את פריסתו בינואר 1970 באזור קהיר, אסואן ובאתרים אחרים בעומק מצרים. נוכחותם של צוותים רוסיים נשמרה בסוד הן על ידי המצרים והן על ידי הסובייטים, אך יחידה 848 יירטה את תשדורותיהם ודיווחה על נוכחותם. ממשלת ישראל חששה מעימות ישיר עם ברית המועצות והורתה לחיל האוויר להימנע מתקיפתם. עקב כך, באפריל 1970 פסקו חדירות מטוסי חיל האוויר למצרים ובכך הסתיים רצף של מבצעי פריחה מוצלחים.
כתוצאה מכך, החלו הסובייטים לקדם בהדרגה סוללות טילים מאוישות על ידי מפעילים רוסיים לכיוון תעלת סואץ. שינוי זה גרם למגבלה משמעותית בחופש פעולתו של חיל האוויר הישראלי. הרעה נוספת מבחינתה של ישראל אירעה כאשר בחודשים יוני ויולי באותה השנה הצליחו מפעילי סוללות הטילים להפיל מספר מטוסי פנטום ישראליים. הצלחותיהם של המפעילים הרוסים עודדה הסלמה של פעילות חיל המשלוח, שהתבטאה במשטר הטיסות של טייסיהם תוך ניסיון ליצור מגע עם מטוסי חיל האוויר במטרה להפיל אותם. ב-25 ביולי נצפתה הסלמה נוספת כאשר מטוסי מיג 21 מוטסים על ידי טייסים רוסיים רדפו אחר מטוס סקייהוק אל תוך סיני, שיגרו לעברו טיל אוויר אוויר אטול, פגעו בו ואילצו אותו לנחות נחיתת חירום ברפידים. ביטחונם של הטייסים הרוסים ניכר גם בתעבורת הקשר בין הטייסים הרוסים שנקלטה ביחידה 848.
בשלב זה התעורר בישראל חשש ממשי כי העליונות האווירית של חיל האוויר תאבד אל מול הכוחות הרוסיים במצרים. בממשלת ישראל התגבשה התובנה כי מדיניות ההבלגה התפרשה כחולשה והביאה להתגרות הולכת וגוברת מצד הסובייטים, וכי על ישראל לנקוט פעולה שתבהיר לסובייטים את מחירה הגבוה של ההסלמה. לנוכח התנהגות הבוטחת של הרוסים הוחלט לתכנן קרב אווירי יזום שבו הרוסים יתפתו לרדוף אחר מטוסי חיל האוויר שיחדרו לשטח מצרים ושם יופלו על ידי מטוסים אחרים שיירטו אותם בתכנון מוקפד, ובכך לנצל את יתרונם היחסי של טייסי חיל האוויר הישראלי על מקביליהם הסובייטים.
את תכנון המבצע הטיל ראש מחלקת מבצעים, יעקב אגסי, על רס"ן דוד פורת, ראש מדור הגנה בענף המבצעים. המבצע אושר על ידי מפקד חיל האוויר אלוף מוטי הוד והרמטכ"ל רא"ל חיים בר-לב וב-25 ביולי הובא המבצע לאישור הממשלה בראשות גולדה מאיר. למבצע נבחרו אנשי צוות אוויר בעלי ניסיון קרבי רב ונבחר התאריך 29 ביולי. לאחר מכן נדחה ביום אחד לתאריך 30 ביולי.
תכנון המארב.
המבצע תוכנן כמארב שבו יחדרו מטוסי חיל האוויר לשטח מצרים כשהם חמושים וערוכים לניהול קרבות אוויר אך מדמים את עצמם למטוסי תקיפה או צילום חסרי הגנה מפני מיירטים. צפוי היה שהסובייטים שהתנהלו בתקופה זו בצורה תוקפנית ובוטחת יתפתו להזניק כנגד המטוסים הישראלים מטוסי יירוט מדגם מיג 21, ובעודם מצפים לרדוף מזרחה אחר מטוסי הפצצה וצילום ישראלים הנסים לעבר התעלה, יופתעו מהיותם מותקפים על ידי רביעיית פנטום ורביעיית מיראז' 3, והם ייאלצו לנהל קרב אוויר בלתי מתוכנן עם טייסים ישראלים מנוסים בעלי היסטוריה של הפלות רבות. שלביו הראשונים של הקרב תוכננו כך שיתרונות יחסיים של מטוסי חיל האוויר הישראלי יבואו לידי ביטוי בקרב.
עוד תוכנן שרביעיית מיירטים נוספת תסייר במערב סיני באזור שאינו מכוסה מכ"מים מצריים ורביעייה נוספת תמתין בכוננות על המסלול. שתי הרביעיות נועדו לשמש עתודה ולהתווסף למיירטים הישראלים במידת הצורך.
לשם הבטחת כניסתם של הסובייטים לקרב, נבחר מיקומו בסמוך לשדות התעופה שבהם שהו בסיסי חיל האוויר המצרי, בהם גם שהו המטוסים הסובייטים. אזור זה נקרא בפי הטייסים "טקסס".
כיסוי וליווי מודיעיני של המבצע.
יחידת האזנה 848 הייתה בשיתוף פעולה צמוד עם חיל האוויר הן לפני המבצע והן במהלכו.
הכוחות המודיעיניים שהשתתפו כללו הן את בסיסי הקבע של היחידה, והן צוות שמוקם על מטוס סטרטוקרוזר ייעודי עם מערכות האזנה שהמריא ב-12:00 ושכיסה את המבצע בזמן אמת מתחילתו ועד כשעתיים לאחר סיומו.
שתי יכולות של היחידה בלטו בכיסוי המודיעיני:
התרומה המודיעינית הורכבה ממספר רבדים שנתנו לחיל האוויר יתרון משמעותי במהלך המבצע, כולל: מודיעין על סדרי הכוחות ומיקומם לפני תחילת המבצע, זיהוי ביצוע הזנקות של מטוסים בזמן אמת, וקליטת הקשר של הכוחות עם בקרי הטיסה וההוראות שניתנו להם בערוצים המבצעיים.
ביצוע המארב.
במטרה לשמור על מערכת ההגנה האווירית המצרית-סובייטית דרוכה, בוצעו החל מהשעה 08:10 בבוקר הפצצות של מטוסי תקיפה ישראלים בשטח מצרים בסמוך לתעלה ברמת אינטנסיביות נמוכה. ההפצצות בוצעו בהפרשי זמן בין הפצצה להפצצה. בכל פעם הופצץ מבנה אחד על ידי זוג או רביעיית מטוסי תקיפה. לאחר הטלת הפצצות על המטרות שבו התוקפים לשטח ישראל. מטרות ההפצצה היו מחפורות של טילי קרקע-אוויר, סוללות ארטילריה, רכבת שהובילה ציוד להקמת מחפורות לחזית התעלה ועוד. ההנחיה לטייסים הייתה שאם אינם מזהים את המטרה המיועדת להם, עליהם לתקוף מטרה מזדמנת אחרת במטרה להשיג את הדריכות הדרושה מהצד המצרי. הטייסים דווחו על פגיעות טובות במטרות. אחרון המטוסים המפציצים נחת בשעה 11:41, מבלי שהמצרים-סובייטים הספיקו להזניק מיירטים כנגדם. בשלב זה ניתן היה להוציא את המארב לטייסים הסובייטים כמתוכנן.
המארב החל כאשר רביעיית מטוסי F-4 פנטום של חיל האוויר הישראלי הוזנקו מרמת דוד ותקפו מעט אחרי השעה 14:00 תחנת מכ"ם מצרית בסוחנה, ליד מפרץ סואץ. מטוסי הפנטום הפציצו תוך ביצוע תמרונים שאופייניים למטוסי הסקייהוק כאשר הם חגים יחד מעל המטרה וכל טייס בתורו מודיע בקשר ומבצע צלילת הפצצה תלולה, בזווית של 45 מעלות ולאחריה חוזר לחוג מעל המטרה. בה בעת חדרו ארבעה מטוסי מיראז' 3 שהוזנקו מתל נוף בגובה לשמי מצרים במסלול טיסה ישר ואופקי במבנה צמוד שני מטוסים צמודים לפנים ושניים צמודים לאחור ובכך נחזים על צגי המכ"ם למטוס יחיד או לזוג המבצעים טיסת צילום שגרתית בנתיב שהיה מוכר למצרים מגיחות קודמות. טייסי המטוסים פרצו לקשר בצורה שמדמה גיחת צילום ו"דווחו" לבקרה על התחלה של צלום והפסקה של צילום. רביעייה נוספת של מיראז'ים הוזנקה לפטרול בסיני מזרחית לתעלה בגובה נמוך מעבר לרכסים מחוץ ליכולת גילוי המכ"ם המצרי. רביעייה נוספת של מיראז'ים המתינה בתחילת המסלול של שדה התעופה ביר גפגפה (רפידים) שבסיני להמראה מיידית. סך הכל השתתפו במארב 16 מטוסי ירוט ישראליים כשהם מסודרים בארבע רביעיות. שלוש רביעיות באוויר ורביעייה ערוכה להזנקה מיידית.
הקרב.