דמותו של "הרוסי המיטיב" מיוצגת בנובלה על ידי פאנפילוב עצמו, שהוא גם רוסי שורשי, "מוז'יק", וגם קוסמופוליט סובייטי "המרגיש בנוח בכל מקום בברית המועצות". פאנפילוב ממלא את תפקיד האב והמורה, ומלמד את מומיש-אולי הנוקשה והפרימיטיבי כיצד להיות לקצין טוב: למעשה, שכטר אפיין את הנובלה באופן בסיסי כרומן חניכה של דמותו של מומיש-אולי. הוא הוסיף כי "אין זה בלתי מתקבל על הדעת כי פאנפילוב עצמו היה מתלונן על האופן בו תואר, אלמלא נהרג. הוא היה נושא נוח לכתיבה, ללא יכולת לקרוא תיגר על הנרטיב של המחבר." זאת בניגוד למומיש-אולי, שלא חדל מלתקוף את בק עד יום מותו של האחרון ולמחות על כך שהפך את הספר מדיווח תמציתי ומדויק על הלחימה לנובלה, על כל האמצעים הספרותיים הנלווים. לדעת שכטר, התמרמר מומיש-אולי גם על כך שעצמיותו הופקעה בידי בק ותדמיתו הציבורית שועבדה לדמות שיצר הסופר: "עם הזמן, התקשה מומיש-אולי להינתק ממקור תהילתו - גרסתו הבדיונית, הצעירה לנצח, של עצמו."
עיבודים.
ב-1968, יצא לאקרנים הסרט "מוסקבה מאחורינו", שהופק על ידי אולפני קזחפילם מאלמא אטא. רוב השחקנים היו קזחים. התסריט התבסס על "דרך וולוקולמסק". אסנבק אומוראלייב גילם את מומיש-אולי ווסבולוד סנאייב את פאנפילוב.
ב-1984, שידרה הטלוויזיה הסובייטית את "דרך וולוקולמסק", מיני-סדרה בשני חלקים בהשתתפות שחקני התיאטרון האומנותי של מוסקבה ע"ש גורקי. את מומיש-אולי שיחק בוריס שצ'רבקוב ואת פאנפילוב גילם גאורגי בורקוב.
בין 1985 ל-1987 חיבר המחזאי המזרח-גרמני היינר מילר מחזה בן ארבע מערכות, גם הוא בשם "דרך וולוקולמסק". ההצגה עסקה בהתפרקות האידיאלים של הקומוניזם. בחלק הראשון, "פתיחה רוסית" - שמושפע ממחזהו הקלאסי של היינריך פון קלייסט, "" - משחזר המפקד הסובייטי המגן על הדרך (דהיינו, מומיש-אולי) כיצד הורה להוציא להורג אחד מחייליו. הקצין מגלם כאן את תפקידו של הנסיך הבוחר צמא-הדמים ממחזהו של קלייסט.
בנובמבר 2016 יצא לאקרנים הסרט העצמאי "28 אנשי פאנפילוב", שהופק על ידי אולפני Libyan Palette Studios ואולפני לנפילם, בבימויו של קים דרוז'ינין. התסריט מתבסס על המיתוס של אנשי פאנפילוב ועל הספר על "דרך וולוקולמסק".
אאורל ולאז'קו
גאור
גאור (שם מדעי: "Bos gaurus" לפני כן "Bibos gauris"), נקרא גם סלנדנג או ביזון הודי (על אף ששם זה אינו נכון טכנית) הוא מין בסוג פר, המצוי בדרום אסיה ודרום-מזרח אסיה. האוכלוסיות הגדולות ביותר שלו מצויות כיום בהודו.
מאפיינים.
הגאור הוא המין הגדול ביותר בשבט הבקר, גדול אף מהתאו האפריקני, התאו האסייתי והביזונים. רק זנים של בקר הבית גדולים ממנו.
הם הכבדים והחזקים ביותר מכל מיני בקר הבר. לזכרים גוף שרירי ביותר עם רכס גבי המאפיין אותו ועור מדולדל גדול, המקנים לו הופעה חזקה במיוחד. הנקבות קטנות יותר, והרכס הגבי והעור המדולדל מפותחים פחות אצלן. גאורים הם חיות ענקיות, והם הפריים היחידים המצויים בבר המגיעים לגובה כתפיים של שני מטרים. משקלו של הגאור יכול להגיע ל-1,250 ק"ג.
אויבו הטבעי של הגאור הוא הטיגריס הבנגלי, המנסה לעיתים לתקוף עגלים צעירים. תועדו אף מקרים של טיגריסים שהרגו גם פרטים בוגרים. אויב טבעי נוסף של הגאור הוא תנין הים, האורב לגאור ליד מקווי מים. תניני ים גדולים מסוגלים להרוג ולטרוף גם פרטי גאור בוגרים.
תת-מינים.
לגאור ארבעה תת-מינים:
אלן-פורנייה
אלן-פורנייה הוא שם עט של אנרי-אלבאן פורנייה (בצרפתית: Alain-Fournier; 3 באוקטובר 1886 - 22 בספטמבר 1914), סופר צרפתי.
אלן פורנייה נולד בעיירה לה שאפל-ד'אנז'יון (במחוז שר שבחבל סאנטר-עמק הלואר בצרפת) להורים שהיו מורים. בילה את ימי ילדותו בכפר אפיניי לה פלוריאל באזור מיוער מדרום לנהר הלואר - מקום שאווירתו שימשה כרקע ("הכפר סנט אגאת") לרומן היחיד שלו "מון הגדול". מגיל 12 נרשם לתיכון וולטר בפריז, בו קטף את כל הפרסים האפשריים, ומאוחר יותר למד בבית הספר התיכון לאקאנאל בעיירה סקו שמדרום לפריז ובתיכון "לואי לה גראן" .באותה תקופה התכונן ללא הצלחה לבחינות כניסה לאקול נורמל סופרייר והתיידד עם ז'אק ריבייר, הסופר לעתיד, שמאוחר יותר נשא לאישה את אחותו הצעירה של אלן-פורנייה. אחר כך למד בבית הספר הימי בעיר הנמל ברסט שבחבל ברטאן.
ב-1905, כאשר טייל על רציפי הנהר סן בפריז, הכיר את איבון דה קייוורקור שהפכה לאהבתו הגדולה הראשונה, ואשר בהשראתה יצר את דמותה של איבון דה גאלה ברומן "מון הגדול". הייתה זו אהבה נכזבת, וכאשר פגש בה שוב שמונה שנים מאוחר יותר, הייתה נשואה והיו לה שני ילדים.
בין 1908 ו-1909 עשה את שירותו הצבאי, וב-1910 שב לפריז, הפך לכתב לענייני ספרות של העיתון "ז'ורנאל", ופגש באנדרה ז'יד ובפול קלודל. בין 1910 ו-1912, כאשר שימש כעוזרו של קלוד קזימיר-פרייה כתב את הרומן "מון הגדול" שיצא לאור ב-1913. בשל רומן זה שבו תיאר מאורעות שונים המבוססים על התנסותו האישית, היה מועמד לפרס גונקור אך לא זכה בו.
ב-1914 החל לכתוב רומן בשם "קולומב בלאנשה", אך באוגוסט של אותה שנה התגייס לצבא הצרפתי שלחם נגד הגרמנים. הוא מילא תפקיד של קצין מילואים בחיל הרגלים, ונשלח לחזית בכפר אפארז' שליד העיר ורדן (במחוז מז שבחבל לורן), שם נעלם ב-22 בספטמבר ולאחר מכן הוכרז כנעדר. רק ב-1991 זוהו עצמותיו בקבר משותף בגרמניה, ונקברו בבית הקברות הצבאי בכפר סן-רמי-לה-קולון שליד ורדן. על קירות הפנתאון בפריז חרות שמו בין הסופרים שהקריבו את חייהם למען צרפת במלחמת העולם הראשונה.
רוב כתביו של אלן-פורנייה יצאו לאור אחרי מותו:
אמן-האשליות
אלן פורנייה
שער בספורט
אנרי אלבאן-פורנייה
אזוב תרבותי
אֵזוֹב תַּרְבּוּתִי (שם מדעי: ."Origanum majorana, גם אֲזוֹבִית תַּרְבּוּתִית; רוֹוח מָיוֹרָם מָתוֹק, מָיוֹרָם") הוא שיח רב-שנתי בסוג אזובית ממשפחת השפתניים. עלי האזוב משמשים לתיבול ונפוצים מאוד במטבח הים-תיכוני בכלל והאיטלקי בפרט.
מקור והיסטוריה.
האזוב התרבותי מוצאו דרום אסיה הקטנה וקפריסין והא התאזרח באגן הים התיכון (מלבד ישראל ומזרח התיכון), באיים האזוריים, באנגליה, המדינות הבלטיות, אוקראינה, שוויץ, הודו ונצואלה. האזוב הוא תבלין נפוץ ואהוב ומגודל כגידול חקלאי חוץ מאגן הים התיכון גם במרכז ומזרח אירופה. באזורים אלה האזוב הוא לרוב גידול חד-שנתי, בגלל החורף הקר.
בעבר השתייכו שניהם לסוג (Majorana) ושמו היה Majorana Hortensis, אולם משנת 1980 נכללו בסוג אזובית (Origanum). לסוג זה משתייכת גם האזובית הפשוטה (אורגנו) הדומה מאוד לאזוב בצורתה ובריחה וגם היא ממלאת תפקיד חשוב כתבלין. כיום סבורים שהשם התנכ"י אזוב מתייחס לאזוב המצוי בעוד התרגום הלטיני Ysop מתייחס בטעות לצמח בן האזוב ("Hyssopus officinalis") שגם הוא ממשפחת השפתניים אך אינו נפוץ בארץ. בעלי האזוב משתמשים לתיבול נקניקים מאז תקופת הרומאים. אפרודיטה, אלת האהבה והיופי, תיארה את האזוב כסמל האושר. ביוון העתיקה נהוג היה לשזור מקלעת מענפי האזוב ולהניח סביב צווארם של בני זוג בעת נישואיהם.
תיאור ומאפיינים.
האזוב צומח לגובה של 40 עד 50 ס"מ, בקרקעות עשירות (רצוי גיריות), מנוקזות היטב ובתנאי שמש מלאה עד חצי-צל. הוא אינו צומח בר בארץ. מין אחר הדורש פחות מים וגדל בר בארץ הוא האזוב המצוי (זעתר). גבעוליו זקופים ומתעגלים, העלים נגדיים, פשוטים, תמימים בעלי פטוטרת, שעירים משני צידיהם, צורתם דמוית ביצה וצבעם ירוק בהיר. לעלים טעם מתוק-מריר וריחם עדין ומכילים בלוטות שמן אתרי.
לתפרחת שיבולת קצרה ופרחים קטנים, דו-מיניים, בעלי כותרת דו-שפתנית בצבע ורוד. לכל פרח ארבעה אבקנים מפושקים לצדדים ועמוד עלי אחד. עונת הפריחה בישראל היא מאפריל עד ספטמבר.
את האזוב ניתן להרבות על ידי זרעים, ייחורים או חלוקת שורשים. קיטום האזוב מעל הסתעפות העלים השנייה תביא לקבלת יבול טוב יותר. גידול סרפדים בקרבתו יביא לכמות שמן גבוהה יותר בו.
האזוב הוא צמח בעל תכולה גבוהה של שמנים אתריים ולכן ארומטי מאוד. המרכיבים העיקריים בשמו האתרי הם אלכוהול חד-טרפאלי דו-מחזורי, ציאנול אלפא-טרפינים וטרפינאול. חוץ משמנים אתריים הוא מכיל פלבונואידים, חומרי ברסוק (tannic acid), גליקוזידים, חומרים מרים וחומצה אסקורבית. תכולת השמן האתרי משתנה התאם לסוג הקרקע, האקלים, עונת הגידול ונעה בין 0.7% ל-%3.5. תכולת השמן הגבוהה ביותר היא בין תחילת הפריחה לשיאה.
הפנול האופייני לאזובית הפשוטה לא מצוי כלל באזוב.
שימושים כתבלין.
בעלים (טריים או מיובשים) משתמשים לתיבול מאכלי בשר ודגים, לסלטים, למרקים, לרטבים, למאכלי ביצים ותפוחי אדמה, לגבינות ולמילוי תרנגול הודו. הוא משמש גם כתבלין לפיצה וניתן להוסיפו לבצק הלחם ולשמן, לקבלת ארומה עדינה. האזוב המיובש הנמכר כתבלין מכיל גם ענפים דקים ותפרחות. האזוב הוא מרכיב בתערובת התבלינים הצרפתית הרב דה פרובאנס.
שימושים פארה-רפואיים.
על פי הרפואה העממית לאזוב תכונות אנטיספטיות, וממשככות כאבים ולחליטת עלי האזוב שימושים רבים:
על פי הרפואה העממית מוסיפים את העלים גם כמרכיב בתערובות תה מרפא, למשל בתה המשמש להגברת יצור החלב בנשים מניקות.
על פי הרפואה העממית השמן האתרי המופק מן האזוב יעיל נגד כאבי פרקים ושרירים, שיגרון ולריפוי פצעים וחבורות. על פי הרפואה העממית השמן גם משמש לטיפול בפסוריאזיס על רקע נפשי.
שימושים אחרים.
השמן האתרי משמש בתעשיית הבשמים והקוסמטיקה. ניתן להכניס עלי מיורן לתוך הכרית לשינה טובה ורגועה יותר. במיץ האזוב ניתן להשתמש להברקת רהיטים.
מיורן
ספינולוג
דובר (ספרות)
פאקרד בל
CAN'T BUY MY LOVE
קרב יה דראנג