ב מסופר כי ביום החמישי לבריאת העולם ברא אלוהים את העופות ואת מיני הדגים השורצים בים, לרבות "התנינים הגדולים": . רש"י בפירושו לפסוק זה מסביר כי "התנינים הגדולים" הם "דגים גדולים שבים, ובדברי אגדה הוא לויתן ובן זוגו שבראם זכר ונקבה והרג את הנקבה ומלחה לצדיקים לעתיד לבוא שאם יפרו וירבו לא יתקיים העולם בפניהם". בדבריו התבסס רש"י על הנאמר בתלמוד כי בעתיד לבוא, בימות המשיח, אלוהים יאכיל את הצדיקים מבשרו של לויתן, ומעורו יבנה להם סוכה. זאת כנראה משמעות התפילה שאומרים בהושענא רבה ביציאה האחרונה מהסוכה: .
המדרש התלמודי מפריז בגודלו של הלווייתן ובכוחו, ומתארו כבריה נוראה ואדירת ממדים, כדוגמת דברי רבה בר בר חנה אשר סיפר: "פעם היינו מהלכים בספינה וראינו דג שעלה חול על גבו וקנים גדלים עליו. סבורים היינו - יבשה היא, עלינו ואפינו ובישלנו על גבו. כשחם גבו של הדג התהפך, ואלמלא הייתה הספינה קרובה - היינו טובעים בים", וכדברי רבי יוחנן: "פעם היינו מהלכים בספינה וראינו דג אחד שהוציא את ראשו מתוך המים והיו עיניו דומות כשתי לבנות ומן נחיריו נזרקו מים כשני נהרות של סורא".
פעמים רבות מוזכרים בסמיכות ללווייתן שני בעלי חיים אגדתיים נוספים: "בהמות", החיה השליטה ביבשה, ו"זיז שׂדי", העוף השולט בשמים. שילוש זה של לוויתן, בהמות וזיז שדי מסמל את כוחו וגבורתו של אלוהים, שיצר את החיות הללו, והוא היחיד שמסוגל להכניען. הרמב"ם בדברו על ספר איוב מזכיר , ומובן מדבריו שהלוויתן עצמו כולל את התכונות של החיים ביבשה ובאוויר.
מקור המושג לויתן.
חוקרי המקרא רואים בלווייתן שריד למוטיב מיתי כנעני קדום. בכתבי אוגרית בסיפור עלילות בעל וענת מתוארת מלחמתו של בעל בנחש ים מפלצתי מרובה ראשים המכונה "לתן בת'ן ברח" ו"בת'ן עקלתן". כינויים אלה מקבילים במובהק לכינויים המופיעים בישעיהו כז א: "בַּיּוֹם הַהוּא יִפְקֹד ה' בְּחַרְבוֹ הַקָּשָׁה וְהַגְּדוֹלָה וְהַחֲזָקָה עַל לִוְיָתָן נָחָשׁ בָּרִחַ וְעַל לִוְיָתָן נָחָשׁ עֲקַלָּתוֹן". המילה האוגריתית בת'ן משמעותה "נחש", והיא קרובה כנראה (אם כי לא מקבילה) למילה העברית פֶּתֶן.
גם במיתולוגיה היוונית לאל הים פוסידון הנקמן יש מפלצת ימית הדומה לנחש אותה הוא שולח להילחם בטרויה.
ג'ורג' פפארד
ג'ורג' פפארד (באנגלית: George Peppard; 1 באוקטובר 1928 - 8 במאי 1994) היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
ביוגרפיה.
פפארד נולד בעיר דטרויט שבמישיגן. אביו היה קבלן בניין ואמו זמרת אופרה. הוא למד בבית הספר התיכון של דירבורן, בגיל 17 התגייס לחיל הנחתים האמריקני. לאחר מכן למד הנדסה אזרחית באוניברסיטת פרדו. בנוסף הוא למד במכון הטכנולוגי של קרנגי (המכונה היום אוניברסיטת קרנגי מלון) שבפיטסבורג.
קריירה.
הופעת הבכורה שלו הייתה ב-1949 בבית בובות בפיטסבורג. מאוחר יותר, הוא נרשם לסטודיו למשחק בניו יורק. עבודתו הראשונה בתיאטרון ברודוויי, הובילה אותו ב-1956 להופעתו הראשונה בטלוויזיה, בסדרה "The United States Steel Hour".
ב-1959 הופיע כחייל לוחם בסרט "גבעת הדמים".
ב-1961 כיכב בסרט "ארוחת בוקר בטיפאני". ב-1964 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "השאפתנים" לפי ספרו של הרולד רובינס וב-1965 שיחק בתפקיד ראשי בסרט המלחמה "מבצע חץ מקשת".
ב-1967 שיחק בסרט טוברוק.
מוכר במיוחד בשל תפקידו בסדרת הקאלט "צוות לעניין" (1983–1987), בה גילם את קולונל ג'ון "חניבעל" סמית'. לאחר מכן, שיחק בסדרה "יוצאים מהפשע" (1990–1992).
חייו האישיים.
הוא היה נשוי 5 פעמים והביא לעולם שני ילדים מאשתו הראשונה, וילד נוסף מאשתו השנייה. פפארד התמודד עם בעיית אלכוהוליזם במשך שנים ארוכות, עד שנגמל סופית ב-1978. בשנים הבאות השקיע זמן רב לאלכוהוליסטים בתהליכי גמילה.
פפארד היה מעשן כבד, וב-1992 אובחן כחולה בסרטן הריאה, ושנתיים לאחר מכן נפטר, בלוס אנג'לס, קליפורניה, בגיל 65. הוא נקבר במדינת הולדתו מישיגן.
טווס
טווס (שם מדעי: Pavo) הוא סוג של עוף במשפחת הפסיוניים. הוא מוכר בשל זנבו ההדור של הזכר שמציג אותו לראווה בפני הנקבה בתקופת הרבייה.
מיני הטווס הם:
המין הנקרא בעברית "טווס קונגו" אינו שייך לסוג "טווס", אלא לסוג אחר בתת-משפחת הפסיונים, ושמו המדעי "Afropavo congensis".
סקירה.
הטווס האסייתי הטיפוסי השייך לסוג "pavo" כולל את הטווס המצוי המוכר ואת הטווס הירוק. אורך גוף הטווס הוא כמטר אחד; גם מניפת נוצות הטווס מגיעה לאורך זה.
בטבע הטווס הוא אוכל-כול; הוא ניזון מחלקי צמחים: עלי כותרת של פרחים וראשי זרעים; עם זאת מזונו המועדף הוא חרקים ופרוקי-רגליים אחרים. הטווס צד בעלי חיים קטנים, דגים קטנים, ופרוקי-רגליים על הקרקע, בנחלים רדודים ובאזורים עשביים. נחשים קטנים וזוחלים אחרים חביבים על הטווס החי באזורי פרא. הרכב הירקות מעניק לטווס את הסיבים התזונתיים הנחוצים לו.
הטווס הירוק הורג את הזוחלים הקטנים שמהם הוא ניזון על ידי גירויים לתקיפה חוזרת ונשנית, עד שהם מותשים. אז מצליף הטווס בטרפו ברגליו וכנפיו הקשים. טפרי רגליו משמשות גם כהגנה מפני טורפים.
טווסים מאכלסים אזורי ערבה טרופית ויערות השוכנים בקרבת חופים.
טווסים ירוקים צעירים דומים לאמם.
לטווס הירוק יש חיים חברתיים מורכבים אשר עשויים לכלול את אימוצם של טווסים צעירים בני שנה ושנתיים בידי אחיהם בני השלוש והארבע.
הקשר בין הטווס האב לבין צאצאיו עשוי לארוך זמן רב. טווסים בני שנה הנגמלים מטיפול אימם מצטרפים לרוב לתא החברתי של אביהם.
לטווסים יכולת תעופה. טווסים ירוקים בג'אווה נצפו לעיתים מתעופפים באזור הים אל איים קטנים בהם שוכנות ציפורים. עם זאת באופן כללי נמנעים הטווסים מתעופה פרט לצורך הגעה לענפי עצים, שעליהם הם נחים.
כל מיני הטווסים נוהגים לשבת על ענפי עצים החוסים על אזור מחייתם.
נוצות הטווס.
לטווס הזכר יש נוצות זנב ססגוניות ירוקות-כחולות או ירוקות. בנוצות יש סדרות "עיניים" הנראות בצורה מיטבית כאשר הטווס פורס את זנבו. לכל מיני הטווס יש ציצת נוצות בראשם. נוצות זנבו הן הנוצות הארוכות מבין כל בעלי חיים. הצבע של הנוצות נובע מצבעוניות מבנית.
לנקבה תערובת של נוצות בצבעי ירוק דהוי, חום ואפור. היא חסרת הזנב הארוך שיש לזכר אך בעלת ציצה. הנקבות יכולות אף הן להציג את נוצותיהן כדי להדוף סכנות או נקבות מתחרות מפני צאצאיהן.
בשביה יש לטווס מגוון רחב של גוני נוצות. מדובר במוטציות שנשמרו בשל רבייה מכוונת ע" האדם. נכללים בהם צבעי לבן, פחם, ארד, לשם (Opal), אפרסק, סגול ושילוב בין הנ"ל.
זנבו הארוך של הטווס מהווה דוגמה קלאסית לעקרון ההכבדה.
חיזור.
טווסים יכולים להתרבות בגיל שנתיים. בגיל שנתיים נוצות הטווס עדיין לא מפותחות במלואן מבחינת האורך והצפיפות. בגיל שלוש שנים מגיעות נוצות הטווס לאורכן המקסימלי.
תקופת הייחום מתחילה בתחילת האביב ומסתיימת בתחילת הסתיו. טקסי הזיווג הנעשים בטבע בזירת החיזור כוללים את הצגת זנבו הפרוס של הזכר, הרעדת הנוצות וקריאה רמה, כזו הנשמעת דומה ל"מיאו" מודגש מאוד של חתול; בעוד קול קריאת הנקבה מזכיר במידה מסוימת קול נביחת כלב. הטווס מנער את נוצותיו בכיוון הטווסה, קרוב לוודאי כדי לזכות בתשומת לבה. טווסים הם פוליגמיים - זכרים יכולים להזדווג עם 4 או 5 נקבות במהלך עונת הייחום.
אם הצליחה ההרבעה, הטווסה תטיל בגומה בקרקע בין 4 ל-7 ביצים, הבוקעות לאחר 28 עד 30 יום בהם היא דוגרת עליהן לבדה.
תפוצה וביות.
הטווס המצוי הוא יליד תת-היבשת ההודית ומהווה בה את הציפור הלאומית. הטווס הירוק הופץ ממיאנמר ומזרחה לג'אווה. הוא מצוי בתאילנד, בקמבודיה, במיאנמר ובמלזיה. הטווס הירוק נמצא בסכנת הכחדה כתוצאה מציד ומצמצום ופגיעה בשטחי המחיה שלו. ניתן להכליא בין שני המינים. הטווס חי פרא באזורים שצוינו אך הוא בוית כבר בימי קדם. יש השערה שלפיה הובאו טווסים מהודו לאירופה בידי אלכסנדר מוקדון. הטווס המצוי נחשב עוף חסון המתרבה היטב בשבי, והוא עוף פופולרי לתצוגה בגני חיות. לעומתו הטווס הירוק חסון פחות ונחשב תוקפני ואינו גדל לרוב בשבי.
הטווס הוא הציפור הלאומית של הודו. בעיר לוס אנג'לס שבמדינת קליפורניה גדלים טווסים רבים שהתרבו בטבע, קיימת תנועה של תושבים שמאכילים אותם ומנגד רבים שמתנגדים לקיומם ברחובות העיר ומבקשים לצמצם את האוכלוסייה.
הטווס במקורות היהדות.
רוב החוקרים והפרשנים סבורים שה"תכיים" הנזכרים במקרא הם הטווסים, וכך גם מתורגם בתרגומים הקדומים של המקרא לארמית, בתרגום הפשיטתא ובוולגטה.
כמו כן ישנם פרשנים הסבורים שהטווס הוא כנף רננים המוזכר בספר איוב.
הטווס נזכר בספרות חז"ל, ביחד עם התרנגול והפסיון כעוף נאכל שטעמו משובח ובעוד הקשרים. מהמקורות עולה בבירור שמדובר בעוף כשר. בספרות ההלכה של האחרונים היו דיונים אחדים בעניין ההיתר לאכלו. בעת החדשה נותרה מסורת אכילה פעילה בידי יהודי איטליה, שפסקה כנראה במהלך המאה התשע עשרה.
הטווס בתרבות.
הטווס מופיע כסמל של רשת הטלוויזיה "NBC" וכמו כן הופיע בעבר בתור הסמל של "אולפני הרצליה".
הטווס היה נושא ליצירות אמנות, בעיקר ציור ופסיפס, עוד מימי קדם, בשל הדרו. ניתן לראות ציורים של טווס מצוי על פסיפסים מהתקופה הרומית.
הגיה צנענית
עברית צנענית
ואסילה מילאה
גנרל וָאסִילֶה מִילֵאָה (רומנית: Vasile Milea; 1 בינואר 1927 – 22 בדצמבר 1989) היה שר ההגנה וראש המטה הכללי של צבא רומניה בתקופת שלטון צ'אושסקו, ובזמן המהפכה הרומנית של 1989.