בחורף 1691 חזר לאדו והתגורר בבקתת באשו השלישית שנבנתה בידי חסידיו. עם זאת, הוא לא נותר בודד, יחד איתו התגוררו אחיינו וחברה בשם ג'וּטי ששניהם לא היו בריאים, וכן זכה למבקרים רבים. באחד המכתבים התלונן כי אלה הותירוהו "בלא שלוות נפש". בסתיו 1693 הוא סירב במשך חודש לראות פני איש והפסיק התנזרות זו רק לאחר שאימץ את העיקרון של "קארוּמי" או "קלילות": מדיניות של חוסר מחויבות שאפשרה לו לחיות בעולם, אך להתעלות מעל תסכוליו. באשו נסע לקיוטו בפעם האחרונה בקיץ 1694 ובילה זמן מה באואנו ובקיוטו לפני שחזר לאוסקה. הוא מצא שם את מותו עקב מחלת קיבה, לאחר שכתב את ההייקו האחרון שלו:
עבודות.
באשו היה זה שרומם את ההייקו מחרוזים קומיים, שנכתבו לרוב למטרות שעשוע, לצורה רצינית, חדורה ברוח הזן בודהיזם. רבים משירי ההייקו שלו היו למעשה שלוש השורות הראשונות של רנגה ארוכה יותר (שמבקרים מסוימים מחשיבים כעבודתו הטובה ביותר) ולא יצירה בפני עצמה, אך הם נאספו והודפסו בנפרד פעמים כה רבות ועבודתו הייתה השראה כבירה ליוצרים מאוחרים יותר כדוגמת קובאיאשי איסה ומאסאוקה שיקי. אחד מההייקו המפורסמים המיוחסים לו, "במצושימה \ אהה במצושימה \ במצושימה (松島や　ああ松島や　松島や, matsushima-ya / aa matsushima-ya / matsushima-ya)", המהלל את היופי שלא ניתן לתאר במילים של מפרץ מצושימה, נכתב למעשה בידי טאוואראבו, משורר מתקופת אדו.
באשו העדיף כתיבה ביום השנים־עשר של החודש העשירי על פי לוח השנה המבוסס על מחזור הירח ולהשתמש ב"שיגורה" (時雨), גשם סתווי קר כ"קיגוֹ" (מונח בהייקו, מילה שיש לה קונוטציה לעונה בשנה).
באשו הרבה לטייל במהלך חייו ורבים מכתביו משקפים את חוויותיו ממסעותיו. ספרו "אוֹקוּ נוֹ הוֹסוֹמיצ'י" (奥の細道, הדרך הצרה למעמקים) שנכתב ב-1694 ונחשב כספרו הטוב ביותר הוא דוגמה נאה לכך. בספר זה, התיאורים הספרותיים של הנוף בו סייר משובצים בשירי הייקו בהם הוא כיום מפורסם.
פראנס האלס
פראנס הלס
המושבה האמריקאית בירושלים
המושבה האמריקאית או אמריקן קולוני (באנגלית: American Colony) הייתה מושבתה של קהילה אמריקאית-שוודית אוטופית שנוסדה בירושלים העות'מאנית, וכיום שמם של מתחם, מלון ושכונה במזרח ירושלים, במקום בו התגוררו בני הקהילה. הקהילה הורכבה מנוצרים פרוטסטנטים דבקי אמונה, שדגלו בערכי שיתופיות דמויי סוציאליזם, וראו את ייעודם בעיסוק בצדקה וחסד למען תושבי העיר. בני המושבה חיו ופעלו בעיר בשלהי התקופה העותמ'אנית ולאורך תקופת המנדט הבריטי, והתפזרו בשלהי תקופת המנדט וראשית ימי השלטון הירדני במזרח ירושלים.
כיום זכורה המושבה בעיקר בזכות מלון היוקרה אמריקן קולוני שבבעלות צאצאי בני המושבה, העומד במתחמה במזרח ירושלים בסמוך ל"קו התפר" של העיר, וכן בזכות הצילומים הרבים שהותירו מתיישביה, מראשוני צלמי ירושלים, המתעדים את ירושלים וארץ ישראל של אותה תקופה.
תולדות המושבה.
תחילת ההתיישבות.
בשנת 1881 הובילו אנה והוריישו ספאפורד, אמריקאים ילידי שיקגו ונוצרים אדוקים, קבוצה קטנה של אמריקאים להתיישבות בארץ הקודש והקמת מושבה אוטופית בירושלים. ההחלטה גמלה בלבם של הזוג ספאפורד בעקבות רצף של אסונות טראגיים שפקדו את המשפחה: אובדן רכושם במהלך השרפה הגדולה של שיקגו, טביעת האוניה עליה הפליגה אנה ספאפורד עם בנותיה לחופשה באירופה (אנה ניצלה אך ארבע הבנות נספו), ומות תינוקם החדש במגפת שנית (סקרלטינה) שהשתוללה בשיקגו. רצף הטרגדיות הביא את הוריישו ואנה ספאפורד לאובדן אמונתם בדוגמות של הכנסייה הפרסבטריאנית שאליה השתייכו, ובעקבות כך לסילוקם ממנה ולהחלטתם לחפש את ישועתם בהתיישבות בעיר הקודש ובעשייה חיובית למען תושביה. מסביבם קיבצו קבוצה שמנתה 13 מבוגרים ו-3 ילדים, והם יצאו לדרך להקמת קומונה דתית ההולכת בדרכי הנוצרים הראשונים.
בירושלים שכרו מבנה ברובע המוסלמי של העיר העתיקה. בקרב חברי הקומונה התפתחו כללים ואורחות חיים ייחודיים: איסור על חיי מין ונישואים, פירוק המשפחות הגרעיניות, הגבלות על קשרים עם החוץ, התכנסות יומית עם טקסי וידוי, ובהמשך ריבוד מעמדי. השיתוף ניכר בכלכלת המושבה ובסיפוק צורכיהם החומריים והרוחניים של החברים - ביגוד, מזון, חינוך הילדים, פעילויות דתיות וחברתיות, וכדומה.
חברי המושבה עסקו בפעילות פילנתרופית בקרב הקהילות השונות ששכנו בירושלים. היות שפעלו ללא הצהרת כוונות מיסיונריות, זכו לאמונם של נוצרים, מוסלמים ויהודים כאחד. קשר מיוחד יצרו עם קהילת היהודים עולי תימן בעיר, שמצוקתם בלטה ביותר, היות שלא זכו ליהנות מ"כספי החלוקה" ושאר תמיכות שאפשרו את מחייתן של הקהילות היהודיות האחרות בעיר.
יציאה מהחומות והקמת האכסניה.
בשנת 1896 הצטרפה לקהילה קבוצה של כמה עשרות איש מהקהילה השוודית האוונגלית בשיקגו, ומשוודיה עצמה, בראשות אולוף הנריק לארסן. אולוף הנריק לארסן, מראשי הקהילה השוודית בשיקגו, היה בקשר הדוק עם אנה. כאשר התוודע לרעיון העלייה לירושלים דאג להפיץ את הרעיון בכפר מולדתו בשוודיה ורבים מהם החליטו למכור את רכושם ולהצטרף. השוודים, שהיו ברובם איכרים, הביאו עימם מיומנויות חקלאיות ומקצועיות שאיפשרו לקהילה לפתח עצמה כלכלית.
עם גידולה של הקהילה ל-150 איש היה המבנה השכור בעיר העתיקה צר מהכילם, והם עברו מחוץ לחומות, אל אחוזתו של רבאח אל-חוסייני, בן עשיר למשפחת חוסייני. ביתו של חוסייני היה מרווח, והשתרע על שטח רחב ידיים. הוא הקימו עבורו ועבור ארבע נשותיו ב-1870, באזור חדש בצפון העיר, ואחריו הצטרפו בני חוסייני נוספים והקימו בתי מידות בסביבה, שנודעה לימים כ"שכונת החוסיינים". תחילה התיישבו בני המושבה בביתו של חוסייני בשכירות, ובהמשך רכשו את המתחם.
במעונם החדש והמרווח עסקו באריגה, אפייה ובחקלאות לסיפוק צורכיהם ולמכירה, וכן הפעילו משק חי, איטליז, נגריה ומסגריה. חלק מהבניין הראשי הסבו לאכסניה למבקרים ולצליינים. לפעילות האיכסון והאירוח קיבלו חברי המושבה עידוד רציני מהברון פלטון פון אוסטינוב, בעליו של מלון הפארק ביפו (וסבו של השחקן פיטר יוסטינוב), שנהג לשלוח לאכסניית "אמריקן קולוני" את אורחיו להמשך מסעם בירושלים.
הסטודיו לצילום.
בשנת 1898 הקימו חברי המושבה סטודיו לצילום, תוך שימוש בציוד ובחומרים שהביאו איתם מארצות הברית ואשר כמעט לא היו מוכרים בירושלים של אותה תקופה, והצלמים היו אלייז'ה מאיירס ופרדריק וסטר. באותה שנה תיעדו בצילומים רבים את מסע וילהלם השני לארץ ישראל, והתמונות, שעוררו עניין רב, נמכרו וסייעו בכלכלת המושבה.
בעקבות זאת הוקמה מחלקת הצילום של המושבה האמריקאית ובמהלך חצי המאה הבאה המשיכו צלמי המושבה לצלם את ירושלים ואת ארץ ישראל. צילומיהם נמצאים היום ברשות ספריית הקונגרס ומהווים מקור ייחודי וחשוב לתיעוד ירושלים לאורך המחצית הראשונה של המאה ה-20, על התהפוכות הרבות שעברה.
היחסים עם הקונסוליה האמריקאית.
עד 1906 שרר סכסוך מתמשך בין אנשי המושבה לבין הקונסולים האמריקאים בירושלים (פרט לתקופה קצרה בה כיהן הנרי גילמן כקונסול), ובעיקר עם ד"ר סלה מריל ואדווין וולאס. הקונסולים ראו במושבה כת דתית אשר פעילותה לא בהכרח עולה בקנה אחד עם האינטרסים האמריקאים. סכסוך זה הקשה מאוד על הקהילה שכן בשיטת הקפיטולציות שהייתה נהוגה בארץ ישראל באותה תקופה הייתה לקונסול סמכות שיפוטית על אזרחי ארצו, וחברי המושבה היו תלויים בחסדי הקונסול בכל הקשור לרישום לידות, נישואים, פטירות, הסדרי קבורה, העברות כספים וכו'. התנכלות הקונסולים באה גם בהתבטאויות כנגד הקהילה בעיתונות האמריקאית ובמשפטים שהתנהלו בארצות הברית כנגד חברי הקהילה. הסכסוך הסלים עד שבנקודת השיא הוצאו קברי אנשי המושבה מבית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון בהוראת הקונסול.
סלמה לגרלף.
בשנת 1900 הגיעה לירושלים הסופרת השוודית סלמה לגרלף, לימים כלת פרס נובל לספרות. היא מצאה מיד שפה משותפת עם חבריה השוודיים של קהילת המושבה, והתיידדה מאוד עם אנה ספאפורד, מנהיגת הקהילה. ביקורה בארץ ישראל ושהותה במחיצת חברי המושבה היוו את ההשראה והרקע לנובלה הרומנטית שלה "ירושלים", שפורסמה בשני כרכים בשנים 1901–1902. עלילת הספר עוסקת בקבוצת האיכרים השוודים שעזבו את מחוז הולדתם הפסטורלי והגיעו לירושלים חדורי אמונה משיחית, ומנסה לתהות אחר מניעיהם. הספר חושף גם לא מעט קשיי קיום, תיסכולים ואכזבות בקרב חברי המושבה.
מלחמת העולם הראשונה.