גיורגי שנגלאיה נולד בשנת 1937 במוסקבה, שהייתה אז בירת ברית המועצות; אביו, ניקוֹלוֹז (ניקולאי) שנגלאיה היה במאי קולנוע, ואילו אימו - השחקנית הגאורגית המפורסמת נאטוֹ וַצ'נַדזֵה.
בשנת 1956 שיחק שנגלאיה בתפקיד דאתוֹ בסרטו של רוואז צ'חיידזה "החצר שלנו" (לצד אשתו לעתיד, סופיקו צ'יאורלי); בשנת 1957 הוא גילם את גיוֹרגי בסרטו של מיכאיל צ'יאורלי "אלמנתו של אוֹתַרַשווילי"; בשנת 1960 השתתף שנגלאיה בסרט נוסף של הבמאי צ'יאורלי - "סיפורה של צעירה אחת" (בשלושת הסרטים האלה, הוא גילם את הדמות הגברית הצעירה המרכזית).
בשנת 1961 סיים שנגלאיה את לימודיו בפקולטה לבימוי של המכון הכלל-סובייטי הממלכתי לאמנות הקולנוע במוסקבה; בשנת 1962 הוא החל לעבוד באולפני "כַּרתוּלי פּילמי" שבגאורגיה הסובייטית; כבר באותה שנה שנגלאיה ביים את הסרט "אַלַווֵרדוֹבַּה" (כשמו של חג נוצרי-גאורגי); היה זה עיבוד לנובלה באותו שם מאת גיוֹרגי רצֵ'אוּלישווילי.
בשנת 1965 הופיע שנגלאיה כשחקן באחד מתפקידיו המפורסמים ביותר - הסנדלר התמים גוֹגיַה בקומדיה של מיכאיל צ'יאורלי "מה שראית, חלף לבלי שוב".
בשנת 1969 ביים שנגלאיה את אחד מסרטיו החשובים - "פּירוֹסמַני"; עלילתו היא סיפור חייו של הצייר הגאורגי הנאיבי ניקו פירוסמני; בשנת 1974 זכה הסרט בפרס הגדול ("הוגו הזהב") בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בשיקגו.
בשנת 1973 ביים שנגלאיה את סרטו הפופולרי ביותר - הקומדיה המוזיקלית "המנגינות של שכונת וֵרַה" (בכיכובם של סופיקו צ'יאורלי ווחטנג קיקבידזה); בשנת 1980 הוא ביים קומדיה מוזיקלית נוספת - "כולם רוצים אהבה" (בשיתוף עם במאי אחר).
בשנת 1984 ביים שנגלאיה סרט חשוב נוסף - "מסעו של מלחין צעיר"; דמותו הראשית היא מלחין גאורגי, שעורך מסע במרחבים הכפריים של ארצו כדי להעלות על תווים שירים עממיים פוליפוניים; העלילה מתרחשת בתקופת הדיכוי שבעקבות כישלון מהפכת 1905, ובן לווייתו למסע סבור שמפותיו של המלחין נועדו לתכנון התקוממות עממית; הידיעה הכוזבת מתפשטת וגורמת לתוצאות טרגיות.
בשנת 1985 זכה שנגלאיה בפרס שותא רוסתוולי ובתואר אמן העם של גאורגיה הסובייטית; בשנת 1986 זיכה אותו הסרט "מסעו של מלחין צעיר" בפרס דוב הכסף על הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
בשנת 1992 היה שנגלאיה חבר במועצת המדינה הזמנית של גאורגיה, שהוקמה בפברואר על ידי המורדים שהדיחו את הנשיא זוויאד גמסחורדיה והזמינו ממוסקבה את אדוארד שוורדנדזה לעמוד בראשה (המועצה החליפה את הפרלמנט עד הבחירות הכלליות, שנערכו באוקטובר של אותה שנה).
בשנת 1996 ביים שנגלאיה את הסרט "מותו של אורפאוס", שעלילתו מתרחשת בתקופת התפרקותה של ברית המועצות; גיבור הסרט, האנטומולוג וַחטַנג איתריאֵלי, מבקר את ההיסחפות של רוב הגאורגים על ידי התנועה הלאומית; דעותיו מוקעות בתקשורת והוא מאוים בסילוק מהאוניברסיטה; איתריאֵלי מתאהב בנינוֹ, שמועסקת בזנות על ידי המאפיה החדשה ומכורה לסמים; ניסיונותיו לחלצהּ מהעולם התחתון נדונים לכישלון ולשניהם סוף טרגי.
בשנת 2000 ביים שנגלאיה את הקומדיה הארוטית הקצרה "אהבה בכרם"; בשנת 2001 הוא היה אחד מהתסריטאים של הסרט התיעודי "תולדות היין הגאורגי".
בשנת 2005 ביים שנגלאיה את סרטו האחרון - הקומדיה "הרכבת המשיכה בנסיעתה"; גיבוריו, דמויות מפוקפקות שמנסות לשרוד ולהתעשר בגאורגיה העצמאית, נוסעים ברכבת שסוטה ממסלולה.
שנגלאיה היה שותף בכתיבת התסריטים של כל הסרטים שביים; לאחד מהם, סרט קצר משנת 1965, הוא כתב את התסריט לבדו.
חיים אישיים.
גיורגי שנגלאיה היה נשוי לשחקנית הגאורגית המפורסמת סופיקו צ'יאורלי (בעלה הראשון); נולדו להם שני בנים: ניקוֹ (ניקוֹלוֹז) - צייר, וסַנדרוֹ (אלֵכּסַנדרֵה) - שחקן.
נפטר ב-17 בפברואר 2020.
דהמש
דהמש (בערבית: دهمش) הוא כפר ערבי בלתי מוכר שנמצא בתחום המועצה האזורית שדות דן בסמוך ללוד ורמלה.
הכפר אינו מוכר ולכן תושביו אינם זוכים לשירותים ציבוריים כגון פינוי אשפה, תחבורה ציבורית, ביוב ותברואה. המועצה האזורית מעניקה לתושבים שירותים מינימליים של חינוך ורווחה כמתחייב בחוק. בשנת 2018 גרו בדהמש כ-1,000 תושבים בכ-80 בתי אב.
תולדות הכפר.
לטענת נציגות תושבי הכפר, בעתירה לבג"ץ, הבתים הראשונים נבנו עוד בשנות ה-40 של המאה העשרים, מרביתם לאחר שנת 1948, לאחר שמדינת ישראל יישבה בכפר תושבים ערבים שלא יכלו לחזור לכפריהם בתום קרבות מלחמת העצמאות.
רוב תושבי הכפר קיבלו את אדמותיהם בו לאחר מלחמת העצמאות, כפיצוי לאדמות שאיבדו במלחמה. אדמות הכפר הן אדמות חקלאיות המצויות בבעלות פרטית של תושבי הכפר והבנייה עליהן אסורה. עיקר הבנייה בכפר החלה לאחר אמצע שנות ה־90 של המאה העשרים. לאחר מספר שנים החלו פעולות אכיפה שונות נגד הבתים: הריסת בתים והגשת כתבי אישום. בשנת 2015 נהרסו שלושה בתים בכפר.
בשנת 2007 הגישו תושבי הכפר בקשה להכרה בתוכנית מתאר שתסדיר את הבנייה בכפר, אולם בקשתם נדחתה בהיעדר החלטת ממשלה על הכרה ביישוב. בנוסף ביקשו התושבים לקבל שירותים מוניציפליים עד להסדרת מעמד היישוב.
ביולי 2016 הוציא בג"ץ צו על תנאי המורה למדינה לנמק בתוך 90 יום מדוע אינה מסדירה את מעמדו של הכפר כשכונה של לוד או רמלה או כיישוב עצמאי.
במשך מספר שנים בחנו רשויות המדינה את האפשרויות השונות להתמודדות עם הבעיה של הכפר אך לא הצליחו להגיע להסכמות. ועדה שבדקה את הנושא ציינה ארבע חלופות:
באפריל 2021 ניתן פסק הדין של בג"ץ בו נאמר כי על מדינת ישראל לקבל החלטה בעניין הכפר. פסק הדין קבע כי עד סוף שנת 2021 מתבקשת ועדת גבולות לתת את המלצותיה באשר למעמד היישוב. בדצמבר אותה שנה החליטה ועדת הגבולות של משרד הפנים כי הכפר לא יסופח לעיר לוד, והמליצה לספח את הכפר למועצה מקומית שדות דן.
במאי 2021, במסגרת מבצע שומר החומות, פגעה בכפר רקטה ששוגרה מרצועת עזה. שני תושבים, אב ובתו, נהרגו.
במאי 2022 החליטה שרת הפנים איילת שקד שהכפר יסופח לרמלה.
פינוי פסולת והטמנת פסולת לא חוקית.
בנושא הסדרת פינוי הפסולת מהכפר, התקיימה פגישה ב־21 בינואר 2018 במשרד להגנת הסביבה מחוז מרכז בהשתתפות ראשי הערים והמועצות באזור, בה הוחלט כי המועצה האזורית שדות דן תפנה את הפסולת של 600 הבתים בכפר, ועיריית לוד תיקח את האחריות על 280 הדונמים הגובלים עם שטח שיפוטה.
בינואר 2018, בעקבות פעילות עבריינית של הטמנת פסולת יבשה בכמויות גדולות ושריפות בשטחים פתוחים בכפר, יזמה עיריית לוד הפגנה נגד זיהום האוויר כתוצאה משריפת הזבל, וחייבה את עובדי העירייה להצטרף להפגנה. ב-6 באוקטובר 2018 משטרת לוד בשיתוף עיריית לוד הגישו כתב אישום כנגד בעלי תחנת מעבר ומטמנה לא חוקית לפסולת וחילטו כלים. באוגוסט 2021 חייב בג"ץ את הממשלה לספק שירותי תברואה וסילוק פסולת לכפר.
חינוך.
בכפר אין בתי ספר או מוסדות חינוך אחרים וילדי הכפר לומדים בבתי ספר ברמלה.
חנוך קון
חנוך (הֶנֶך) (הנריק) קוֹן (ביידיש: הענעך קאָן; בפולנית: Henryk Kon; 1890, לודז' - 1972, ניו יורק) היה מלחין יהודי פולני.
קורות חיים.
קון נולד למשפחה חסידית. בגיל 12 נשלח לקוטנו שליד לודז' להתחנך אצל סבו. בקוטנו הוא למד תורה וגם למד עם כליזמרים מקומיים. כשמשפחתו הבינה שלא יהפוך לרב הוא נשלח לבית ספר גבוה למוזיקה בברלין. הוא חזר לפולין ב-1912 והתחבר עם חוגים אמנותיים ותרבותיים של ורשה. הוא היה מבקר בסלון של השחקנית תיאה ארטישבסקי (מרים ישראליס). שם הוא הכיר את בעלה לשעבר של ישראליס, פסל ב. קרטקה. קרטקה בתורו הפגיש את קון עם י"ל פרץ, שהשפיע רבות על קון.
בתחילת 1922 הוא חבר אל שני הצייר יצחק ברוינר ואל המשורר, העיתונאי ובמאי התיאטרון משה ברודרזון בפיתוח וקידום תיאטרון היידיש בלודז'.
הוא עזב את פולין לצרפת ושיתף פעולה עם תיאטרון יידיש מקומי. הוא כתב על מוזיקה יהודית בשביל אנציקלופדיית "יידן", שהתפרסמה בצרפת ב-1940. לאחר מכן היגר לארצות הברית והשתקע בניו יורק, שם המשיך לכתוב מוזיקה, אך באמריקה הוא לא זכה לאותה תהילה לה זכה בפולין.
הוא נפטר בניו יורק ב-1972.
עבודותיו.
חנוך קון כתב מוזיקה למספר סרטים ביידיש:
ספוק (פירושונים)
אברם דוידסון
אברם דוידסון (באנגלית: Avram James Davidson, 23 באפריל 1923 - 8 במאי 1993) היה סופר ועורך ספרותי יהודי אמריקאי, שכתב יותר ממאתיים סיפורי מדע בדיוני, פנטסיה ומתח ו-18 ספרים מסוגות אלה. זכה בפרס אדגר, פרס הוגו ופרסים רבים נוספים בשל כתיבתו.
קורות חיים.
יהודי אורתודוקסי.
דוידסון נולד ב-1923 בשכונה היהודית הוג היל, בעיר יונקרס (ניו יורק), ארצות הברית, להורים יהודים דתיים אורתודוקסיים, הארי דוידסון וליליאן (לבית אדלר). למד בבית ספר ציבורי בהוג היל ואחר כך הספיק ללמוד שנה אחת אנתרופולוגיה באוניברסיטת ניו יורק בטרם התגייס ב-1942 לצי האמריקאי במלחמת העולם השנייה. שירת במארינס האמריקאי (הרגימנט החמישי, דיוויזיית המארינס הראשונה), כחובש, בקרבות כנגד היפנים בזירת האוקיינוס השקט והיה החייל היחידי בכל הדיוויזיה שקיבל אישור לגדל זקן.
לאחר המלחמה טייל בעולם ולמד, בין השאר גם בישיבה יוניברסיטי, אף כי לא השלים תואר ראשון. ב-1948 הגיע למדינת ישראל הצעירה שקמה זה עתה והתנדב לשרת בצה"ל כחובש במלחמת הקוממיות. נשאר בארץ כמה חודשים בלבד ואחר כך חזר לארצות הברית.
סופר וחוקר תלמוד.
סמוך לאחר חזרתו החל לפרסם סיפורים קצרים תחת שם העט א. א. דוידסון ובמהלך הקריירה הספרותית שלו השתמש בשמות עט נוספים, בהם השם אלרי קווין, שהיה שם העט המקורי של שני הסופרים דנהי ולי, אך היו גם סופרים אחרים, שהשתמשו בו כמו ג'ק ואנס, תאודור סטרג'ן ואחרים.