ציד והתנהגות מודרנית בתקופה הפלאוליתית.
במערות ובאתרים פתוחים של האדם הקדמון מתגלים לעיתים קרובות שרידים ארכאוזואולוגיים רבים, אשר משמשים לחקר האינטראקציה בין האדם הקדמון, הטורפים הגדולים שחיו בפלייסטוקן ובעלי הפרסות ששימשו להם כטרף. מטרת הניתוח לשחזר את אופן הצטברות שרידי בעלי החיים, להבין את תהליכי ההרס שעברו עליהם ולהשליך מכך על אורח החיים של האדם בתקופות קדומות.
האתגר המרכזי הוא להפריד את שרידי מזונו של האדם משרידי מזון של שוכני מערות אחרים, למשל צבועים, שייתכן וחיו במערה בתקופות אחרות, ומשרידים של בעלי חיים שמתו באתר באופן טבעי. בנוסף, המחקר מנסה לגלות, ובמידת האפשר לכמת, את שורת התהליכים שהובילו מבעל חיים בטבע בעבר לפריט ארכאולוגי בהווה. בחירת ציד של מינים מסוימים ופרטים מסוימים בעדר, דפוסי נשיאה שונים של בעלי חיים לאתר המגורים הנחפר, שיטות עיבוד וצריכה ותלאות הזמן גרמו לשורה של שינויים במאסף השרידים שיש להביאם בחשבון.
מאז סוף המאה ה-20 הצטברו עדויות טפונומיות רבות לכך שהאדם הפלאוליתי היה מסוגל לצוד בעלי-פרסות בוגרים באופן שיטתי ואף עסק בכך כדפוס מחייה מרכזי (לצד ליקוט צמחי מאכל). במערות מסוף התקופה הפלאוליתית התחתונה, ובעיקר מהתקופה הפלאוליתית התיכונה ואילך (החל מכ־400 - 250 אלפי שנים לפני זמננו) נמצאו כמות גדולה של שרידי בעלי-פרסות שעליהם סימני חיתוך, הפקת מח-עצם וצלייה. הפרטים שנבחרו היו בעיקר בוגרים וכל חלקי הגוף המזינים הובאו לאתר - בהתאמה עם ציד אנושי מכוון ושיטתי, ובניגוד לדפוס המצופה מאסטרטגיית קיום המסתמכת על איסוף חלקי נבלות שהותירו טורפים, או הסתמכות מועטה על מזון מן החי. ציד, נשיאה, עיבוד וצריכה של בעלי חיים גדולים חייבו תקשורת בין חברי הקבוצה וייתכן שתרמו משמעותית לאבולוציה הביולוגית והתרבותית של האדם.
ביות בעלי-חיים.
הופעתן של חיות המשק (עז, כבש, בקר וחזיר) החל מהתקופה הנאוליתית (בין 9000 ל-5000 לפנה"ס בקירוב), היא נושא מחקר מרכזי בארכאוזואולוגיה. ביות בעלי חיים וצמחים שינה ללא היכר את פני החברה האנושית, שכן תוצרת משק החי והשדות אפשרה גידול אוכלוסין וצבירת עודפי ייצור. אלו בתורן היוו את המצע הכלכלי והחברתי לצמיחת חברות מעמדיות גדולות ומורכבות.
תחום הארכאוזואולוגיה נוגע ישירות בממצא בעלי-החיים מהתקופה הנאוליתית, ומאפשר לאתר בדיוק רב מוקדי ביות בזמן ובמרחב. מאחר שמוקדי ביות בעלי-החיים הראשונים מצויים סביב הסהר הפורה, לממצא הארכאוזואולוגי מישראל נגיעה ישירה להבנת התהליכים שהובילו לביות ומיקומם. ביות בעלי החיים החל עוד לפני התקופה הנאוליתית. הכלב בוית בסוף התקופה האפיפלאוליתית (התרבות הנאטופית), ככל הנראה מהזאב. לאחר התקופה הנאוליתית בויתו, בין השאר, החתול, החמור והגמל החד-דבשתי (שלושתם במזרח התיכון), הסוס והגמל הדו-דבשתי במרכז אסיה והתרנגול בדרום אסיה.
המחקר הארכאוזואולוגי מבדיל בין מין בר למין מבוית לפי שורה של מדדים, כגון: הופעת מין שלא היה ידוע קודם באותו מקום כמין בר (למשל - הופעת הכבש בארץ-ישראל בראשית התקופה הנאוליתית, לאחר שלא היה ידוע מקודם כמין בר באזור זה); הקטנת גודל הגוף (ביונקים) ביחס למין הבר (כגון ההקטנה בגודל הזאבים שמרמז על ביות הכלב, והקטנת גודל דרסטית במעבר מבקר-בר לבקר-בית); ושינויים מורפולוגיים בשלד כגון הצטופפות השיניים בלסת חזיר הבית, יחסית לזרבובית הארוכה של חזיר הבר.
היבטים חברתיים, דתיים ופוליטיים.
בתחילת המאה ה-21 גדל העניין בשרידים ארכאוזואולוגיים כאמצעי לחקירת אתניות, ריבוד חברתי, השפעה פוליטית-חברתית ומנהגים דתיים, גישה שכונתה "ארכאוזואולוגיה של החברה". מנהגי צריכת המזון מן החי קשורים באופן הדוק לזהות אתנית, דתית וחברתית. בשל כך, שרידי המזון הבשרי באתר ארכאולוגי עשויים לשמש כאמצעי להבחין בין קבוצות אתניות שונות בחברה מגוונת.
דוגמה ידועה היא צריכת החזיר בארץ ישראל. התקיימו דיונים רבים סביב תקופת הברזל א' (מאות 12 - 11 לפנה"ס בקירוב), בה הופיע לראשונה ישראל כקבוצה מובחנת מהכנענים ומגויי הים (ובהם הפלשתים) בארץ ישראל. הועלתה ההצעה כי העדרן של עצמות חזיר מאתרים בני-התקופה יכולה לציין אותם כאתרים ישראליים, בניגוד לקבוצות אחרות בהן הייתה אכילת בשר חזיר מקובלת, למשל בקרב הפלשתים. המחקר הארכאוזואולוגי משמש כלי מרכזי בדיון זה, ומסייע בזיהוי שרידי חזירים באתרים, בקביעת היותם חיות משק או חיות ציד, ובמקורם כבעלי-חיים מקומיים או מיובאים.
התפתחות של דגמי שחיטה ייחודיים בשלהי ימי הבית השני (בתקופה הרומית), משמשת אמצעי נוסף להבחנה בין קבוצות אתניות שונות בחברה. טביעת האצבע היהודית מתבטאת גם בטאבו לאכילת בשר מיני בעלי חיים נוספים מחזיר (מיני דגה שאינם טהורים) והימנעות מאכילה של חלקי גוף מסוימים (כמו איסור אכילת גיד הנשה בקרב יהודים).
שינויים תרבותיים באים לידי ביטוי גם באופני הניצול של בעל חיים מסוים. דוגמה לכך הוא התרנגול, אשר במשך אלפי שנים נוצל לשימושים מגוונים (פולחן, כמנחת קבורה ולקרבות תרנגולים), אך לא נוצל למטרות מאכל וביצים. העדויות הארכיאוזאולוגיות הקדומות ביותר לניצול התרנגול למאכל אינן קודמות לתקופה ההלניסטית בדרום הלבנט (ישראל), תקופה המתאפיינת בגלובליזציה, פתיחות וחדשנות, אשר איפשרה את חדירת התרנגול לדיאטה המקומית.
הפיזור של שרידים ארכאוזואולוגיים באתר מורכב עשוי ללמד היכן צרכו נתחים מובחרים או מזון יוקרתי, ולעומת זאת היכן הסתפקו בכמויות קטנות יותר של בשר או בחלקי גוף פחות נחשבים, וכך לשמש סמן למעמד חברתי-כלכלי בארכאולוגיה. בנוסף, ניתן לפעמים להבחין בצריכת מזון "מיוחדת", שרידי אירועים כמשתאות או הקרבה פולחנית, לפי מאפיינים בלתי רגילים (בהשוואה לאשפת שחיטה יומיומית). סמנים מקובלים הם כמויות יוצאות דופן של שרידי בעלי חיים שחוטים, דגש על חיות גדולות ומרשימות במיוחד או על קבוצת גיל מסוימת, הטמנת השיירים בתשומת לב מיוחדת, וצריכה או שרפה של חלקי גוף מסוימים.
מוקדי מחקר ארכאוזואולוגי בישראל.
תחום המחקר הארכאוזואולוגי האקדמי בישראל נוסד על ידי פרופ' איתן צ'רנוב באוניברסיטה העברית. נכון להיום מתנהל המחקר הארכאוזואולוגי במספר מוסדות אקדמיים.
אוספים זואולוגיים משמעותיים קיימים באוניברסיטה העברית (אוספי הטבע הלאומיים בקמפוס גבעת-רם, אוצרת האוסף: ד"ר רבקה רבינוביץ'), במוזיאון הזואולוגי באוניברסיטת תל אביב (אוצר האוסף: ד"ר שי מאירי), ובמעבדה לארכאוזואולוגיה באוניברסיטת חיפה.
בנימין מעוז
בנימין מעוֹז (31 באוקטובר 1929 – 28 באוגוסט 2014) היה פסיכיאטר ישראלי, פרופסור באוניברסיטת בן-גוריון ומנהל המחלקה לפסיכיאטריה בבית החולים סורוקה.
ביוגרפיה.
מעוז נולד בשנת 1929 בשם בנימין מוֹסבָכֶר (Mosbacher) בקאסל שבגרמניה. בילדותו, בשנת 1937, עלה לארץ ישראל והתגורר תחילה בחיפה. למד רפואה באוניברסיטת אמסטרדם, והתמחה בפסיכיאטריה בבית החולים גהה. בנוסף קיבל בשנת 1973 תואר דוקטור לפילוסופיה (PhD) בפסיכיאטריה חברתית מאוניברסיטת ליידן שבהולנד, על מחקר בנושא תפיסת גיל המעבר בקרב נשים מחמש עדות בישראל.
מעוז היה מהראשונים שהנחו קבוצות באלינט טיפוליות בישראל. הדריך והכשיר מנחים רבים של קבוצות באלינט. מעוז משמש כיו"ר כבוד של חוג באלינט בישראל וסגן יו"ר פדרציית באלינט הבינלאומית (The International Balint Federation).
בשנות ה-70 ניהל את המרפאה הפסיכיאטרית בבית החולים גהה. בין השנים 1979–1995 ניהל את השירות הפסיכיאטרי במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה. ניהל במשך שנים רבות את התוכנית לפסיכותרפיה באוניברסיטת בן-גוריון. חוקר ומקדם שיתוף פעולה בממשק שבין הרפואה הראשונית לפסיכיאטריה, רפואת "ליאזון" פסיכיאטרית.
פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
בשנת 2009 נערך לכבודו כנס על ידי איגוד הפסיכיאטריה בישראל.
חיים אישיים.
בהולנד הכיר מעוז את אלי (נולדה ב-1934), שנישאה לו ובשנת 1959 עלתה עמו לישראל. לבני הזוג שלוש בנות וכן נכדים. משנת 1994 התגורר באבן יהודה. נפטר באוגוסט 2014, בגיל 85. נקבר בקיבוץ הזורע.
רפרם חדד
רפרם (רפאל) חדד (נולד ב-26 ביוני 1976) הוא אמן וצלם ישראלי, מתאם תנועת מזון איטי (סלואו פוד, Slow Food) בישראל משנת 2005.
אומנות ותרבות.
רפרם חדד נולד ב-26 ביוני 1976 באי ג'רבה שבתוניסיה. סיים את לימודיו במוסררה שבירושלים בשנת 2004 ונסע לעבוד באיטליה אצל האמן מיקלנג'לו פיסטולטו , כחלק ממיזם UNIDEE העוסק בשינוי חברתי ומממן שהות באיטליה לאמנים צעירים. האמנות שלו סבה סביב תורת הפיסול החברתי, מונח שטבע האמן יוזף בויס.
בין השנים 2004 ל-2010 השתתף בתערוכות צילום ופיסול רבות. בין השאר עבד עם פרופ' אומברטו אקו על המיצב "מכונה אריסטוטלית", שהוצג בתערוכה "Arting Jerusalem". הציג שתי עבודות וידאו ארט, illusions ו-triadic memories, במסגרת הביאנלה של ונציה 2005 ב-Isola di San Servolo.
בשנת 2006, בשיתוף עם UNIDEE, יזם "Artist in residence" ראשון מסוגו בישראל במצפה רמון ואצר אותו. על פעילות זו זכה בפרס "אמן בקהילה" מטעם משרד החינוך והתרבות לשנת 2005. בשנת 2007 הציג מיצג ווידאו ארט בתערוכה ב-la corbiere בשווייץ. ב-2008 הציג במוזיאון CAMeC בלה ספציה.
בין השנים 2005 ל-2010 כתב לעיתונים גלובס, כל העיר ולה סטמפה בענייני אוכל ותרבות.
המסע ללוב.