התפיסה שנוצרה בשנות החמישים המוקדמות, לפיה על צה"ל לתת פתרון הגנתיים ל-100% מהאיומים על מדינת ישראל, כולל הגנה מוחלטת על סל הנכסים שנוסף ב-1967, הייתה בלתי ניתנת למימוש ואף על פי כן היה המטכ"ל מוכן להשקיע בה "כל מחיר", אך למחירו של "ביטחון מוחלט" אין שום שיעור אובייקטיבי מדיד. לכן הועדפו מפרטים יומרניים לפיתוח אמל"ח ופתרונות מורכבים ובלתי אפשריים. כך התנפח מחירם של אמצעי הלחימה מייצור עצמי והוקמו עוד ועוד מסגרות לוחמות, גם על חשבון האיכות שלהן, שכן רמת האימונים של כל המסגרות החדשות הייתה ירודה. הניסיון "להגן על הכל מפני כל סיכון" הוביל לפיצול המאמץ לאין סוף כיוונים ולהשקעה של "קצת" בכל אחד מהם וכך נוצר "ארסנל ברזלים" גדול ומגוון ללא מאסה קריטית, המתיישן מהר ומשעבד את עיקר התקציב השוטף לאחזקה. בנוסף, הניסיון "להגן על הכל מפני כל סיכון" שחרר את המטכ"ל מהטרדה הכרוכה בהגדרת מטרות וניתוח סיכונים. ההבנה שייעודו של צה"ל הוא רק להגן גרמה לזניחת ההבנה כי ייעוד הצבא הוא להכריע במלחמה תוך לחימה בשתי צורות הקרב הבסיסיות: הגנה והתקפה.
העדר חשיבה שיטתית (רציונליזם) כמכניזם בסיסי של התפתחות צה"ל ותפיסת הביטחון לטווח הארוך, תבהלת ההישרדות וההליכה שבי אחר מאגיית הכוח, הטיפוח של כוח צבאי מוחלט והסגידה לו, הובילו לתסמונת בירוקרטית ולהסתאבות, המבינה ביטחון בצורה חד ממדית, כהגנה צבאית על הקיום ועל סל הנכסים והמזניחה את הממדים האסטרטגיים-מדיניים והכלכליים החברתיים.
ביקורות על הדו"ח וכותבו.
כבר בשלבי עבודתו של עמנואל ולד על הדו"ח וכן עם הצגת הדו"ח בפני המטה הכללי תקפו את ולד אישים שונים שהדו"ח ביקר. דוברים שונים מתחו ביקורת על ולד, שלא הבין את המציאות הצבאית, שפרסם דברים שכבר היו ידועים ולא היה בהם חידוש ושהמלצותיו אינן יישומיות.
רפאל איתן, שהיה הרמטכ"ל במלחמת שלום הגליל צוטט בכותרת הראשית של העיתון מעריב ב-20 במאי 1986 כאומר: באותו גיליון צוטט גם האלוף במיל אביגדור בן-גל: .
בדיון שהיה באותו יום בוועדת חוץ וביטחון, בראשות חבר הכנסת אבא אבן אמר שר הביטחון יצחק רבין: . גם בדיון עצמו טען רבין כי דבריו של ולד נכונים בחלקם.
בדיון בכנסת ב-30 בנובמבר 1987, בדיון על "הודעת הממשלה בנושא פיגוע המחבלים בצפון" דרש חבר הכנסת מתתיהו פלד משר הביטחון יצחק רבין שצה"ל ינתח את דו"ח ולד, יסיק ממנו מסקנות ויפיק ממנו לקחים.
אזכורים מאוחרים.
הספר הועלה מדי פעם על ידי כותבים שונים ובהקשרים שונים כדוגמה לביקורת מקיפה על צה"ל ונגזרה ממנו ביקורת גם על משטרת ישראל.
פרוטוקול שיתוף מפתח
בקריפטוגרפיה, פרוטוקול שיתוף מפתח (באנגלית: key exchange protocol) או יסוד מפתח (באנגלית key establishment) הוא פרוטוקול קריפטוגרפי שנועד להכנה ושיתוף של מפתחות הצפנה סודיים בין שתי ישויות או יותר ברשת תקשורת פתוחה הנגישה לציתות. בדרך כלל לאחר סיום הפרוטוקול המשתתפים משתמשים במפתח שהשיגו על מנת להצפין מסרים כלשהם שהם מעוניינים להעביר אחד לשני, לרוב בהצפנה סימטרית.
בעיית הפצת מפתחות.
פרוטוקול שיתוף מפתח נועד להתמודד עם בעיית הפצת המפתחות. בשיטת הצפנה סימטרית, כל זוג מתקשרים המעוניין להעביר מידע סודי ביניהם חייבים תחילה לשתף מפתח הצפנה. הבעיה היא כיצד להעביר את מפתח ההצפנה מאחד לשני ללא מפגש אישי באופן כזה שאף מצותת לא יצליח ליירט אותו ולעשות בו שימוש כדי לפענח את כל המסרים הסודיים שלהם. סיטואציה זו מציבה פרדוקס מסוים, אם ברשותם דרך בטוחה להעברת המפתח באופן סודי למה שלא ישתמשו בדרך זו כדי להעביר את המסרים עצמם ואז אין צורך בהצפנה כלל. במציאות, לא תמיד מתאפשר בידי המשתתפים בתקשורת ברשת האינטרנט, מסחר אלקטרוני או בתוך ארגון גדול, לשתף מראש מפתחות הצפנה באמצעות ערוץ תקשורת מאובטח כמו מפגש אישי או שירות שליחויות נאמן. למשל לא מעשי לדרוש מלקוח המעוניין לרכוש מוצר באתר מכירות הנמצא במדינה אחרת כמו EBay להיפגש פיזית עם מנהל האתר כדי להחליף עמו מפתח הצפנה.
אפילו ברמה ארגונית, אם כל החברים בארגון יאלצו לשמור מפתחות סודיים בנפרד כדי שיוכלו להתקשר עם כל אחד מחברי הארגון בדיסקרטיות, מספר המפתחות הכולל שיזדקקו לו יגדל באופן מעריכי עם כמות החברים בארגון. עבור formula_1 חברים נדרשים בסך הכול formula_2 מפתחות וכל חבר נדרש להחזיק בלא פחות מ-formula_3 מפתחות סודיים. שלא להזכיר מפתחות נוספים שהוא צריך לשמור במקרה שהוא מתקשר עם גורמים מחוץ לארגון כמו שרתים, מסדי נתונים וכדומה. במקרה של ארגון גדול ניהול המפתחות הופך לנטל של ממש, ככל שקיימים יותר מפתחות כך קשה יותר לאחסן אותם בצורה בטוחה, במיוחד לאור העובדה שכל סביבה ממוחשבת המקושרת לרשת האינטרנט נתונה מעצם טבעה באופן מתמיד לאיומים חיצוניים מצד גורמים עוינים או מצד מתחרים.
ברמה צבאית או ממשלתית אפשר לתחזק רשימה מוגבלת של מפתחות סודיים לצורך התקשרויות בין עובדי הארגון או בין דיפלומטים ובעלי תפקידים (דבר שנעשה בפועל אם כי בצורה די מסורבלת). אבל שכשמדובר ברשת האינטרנט, המשתמש הפרטי שרוצה להתקשר בדיסקרטיות עם אדם זר שאיתו מעולם לא נפגש שיתוף מפתחות מראש אינו מעשי כלל. לכן הצפנה סימטרית לבדה אינה יכולה לספק פתרון מעשי לבעיית הפצת המפתחות.
פתרון חלקי הוא להשתמש ב"צד שלישי" נאמן בתור מתווך. המתווך משתף מפתח סודי עם כל חבר המצטרף לארגון או לרשת, באמצעים לא קריפטוגרפיים כמו במפגש אישי והוא אחראי לספק מפתחות שיחה סודיים לכל זוג מתקשרים אפשרי לפי דרישה. בשיטה זו החברים בארגון נדרשים לזכור רק מפתח סודי אחד. לפני כל התקשרות המתקשרים פונים תחילה לצד השלישי בסודיות באמצעות מפתחות ההצפנה שהם משתפים עמו כל אחד בנפרד כדי לקבל ממנו מפתח שיחה זמני מוצפן המתאים להתקשרות אחת. פתרון זה מלבד היותו מסורבל אינו מלא, כי הנחת היסוד היא שאפשר לסמוך על הצד השלישי (הנחה שלא תמיד נכונה) מלבד זאת ההנחה היא שלחברים ברשת או הארגון קיימת דרך פרטית בטוחה להתקשר עם הצד השלישי לפחות פעם אחת על מנת לשתף עמו מפתחות סודיים (למשל במפגש אישי אם מנהל הרשת עם קבלתם לעבודה או עם הרשמם). גוף כזה נקרא "מרכז הפצת מפתחות" (key distribution center) בקיצור KDC והוא פתרון מקובל מעשית חרף הקשיים המתוארים. לדוגמה מערכת ההפעלה חלונות של מיקרוסופט ומערכת ההפעלה OS X של אפל כוללים במנגנון האימות שלהם בין היתר את פרוטוקול קרברוס שמבוסס על פרוטוקול נידהם-שרודר שבעיקרון עושה שימוש בשרת הפצת מפתחות ייעודי. לשרת הפצת מפתחות מספר חסרונות מהותיים:
פרוטוקול דיפי-הלמן.
פרוטוקול קרברוס אכן יעיל ונמצא בשימוש מעשי נרחב אך אינו פותר לחלוטין את בעיית הפצת המפתחות ברשת האינטרנט. בפרוטוקול מסוג זה מסתמכים על ההנחה המרומזת שקיימת דרך בטוחה למשתמשים ליצירת קשר ראשוני עם שרת המפתחות, מה שלא תמיד נכון. במאמר המפורסם מ-1976 פתרו ויטפילד דיפי ומרטין הלמן ויש אומרים גם רלף מרקל את הבעיה הלכה למעשה. הם המציאו פרוטוקול אינטראקטיבי שבאמצעותו שני משתתפים יכולים לשתף ביניהם מפתח הצפנה סודי מעל גבי ערוץ פתוח הנגיש לכול אף שמעולם לא נפגשו. למעשה הפרוטוקול הנקרא על שמם פרוטוקול דיפי-הלמן מהווה את ראשית דרכה של ההצפנה האסימטרית הנקראת גם הצפנת מפתח ציבורי וסימן את תחילת המהפך שחוותה תורת הקריפטוגרפיה מאז. הרעיון שלהם מסתמך על פונקציה חד-כיוונית, בדומה לתופעות טבעיות רבות, פונקציה חד-כיוונית היא פונקציה שקל לחשבה בכיוון אחד אך קשה מאוד לבצע את הפעולה ההופכית ולשחזר את המהלך למצבו הקודם. באנלוגיה קל לנפץ לרסיסים אגרטל מזכוכית אך מאוד קשה להחזיר את השברים למקומם כך שהאגרטל יחזור להראות כמו שהיה. או למשל קל מאוד לערבב שני גוונים של צבע אך קשה להפריד ביניהם. הרעיון של פונקציה חד כיוונית הוליד מושג חדש בקריפטוגרפיה הנקרא הצפנה אסימטרית, כי כעת אפשר להצפין מסר מבלי לשתף מפתח סודי מראש. כל משתמש מכין לעצמו זוג מפתחות, אחד סודי המשמש לפענוח ואחד גלוי המשמש רק להצפנה. השולח מצפין עם המפתח הגלוי והמקבל מפענח עם המפתח הסודי. היות שמפתח ההצפנה גלוי אין צורך שהמתקשרים יפגשו, הם יכולים לשתף את מפתח ההצפנה באותו ערוץ שבו הם שולחים את המסרים המוצפנים. אבל, היות שההצפנה האסימטרית מעצם טבעה איטית ודורשת כוח מחשוב ניכר בהשוואה להצפנה סימטרית, המשתתפים מעדיפים להצפין כמות רבה של מידע עם אלגוריתם מהיר כמו AES, מזה נולד הרעיון של פרוטוקול שיתוף מפתח. המשתתפים בפרוטוקול משתפים ביניהם מידע סודי מבלי שיפגשו, כאשר המידע הסודי הוא בעצם מפתח הצפנה סימטרי איתו הם ישתמשו לאחר מכן להצפנת המסרים עצמם. באופן זה אפשר ליהנות משני העולמות יחדיו. השילוב בין הצפנה סימטרית והצפנה אסימטרית באופן זה נקרא גם מערכת היברידית. בתרשים משמאל מומחש פרוטוקול דיפי הלמן לשיתוף מפתח סודי באמצעות צבעים.
מאפיינים כלליים.
מאז המצאת המפתח הציבורי ופתרון בעיית הפצת המפתחות פותחו מספר פרוטוקולים קריפטוגרפיים להעברת מפתח סודי המבוססים על הצפנה אסימטרית.
באופן כללי קיימים שני סוגי פרוטוקולים של שיתוף או הקמה (Key establishment) של מפתחות הצפנה:
בפרוטוקול מודרני נוסף מרכיב אימות זהויות כדי למנוע התקפת אדם באמצע על הפרוטוקול. אפשר להוסיף אימות על ידי חתימה דיגיטלית ותעודות מפתח ציבורי (certificate) החתומות על ידי רשות מאשרת. אולם העדיפות היא לאימות עקיף כחלק אינטרגלי ללא צורך בתהליכים נפרדים או בסיוע צד שלישי. אפשר לחלק את מרכיב האימות לשני סוגים: