בנובמבר 1942 כבשו חיילי הוורמאכט את צרפת של וישי לאחר שהתחיל מבצע לפיד של בעלות הברית לכיבוש צפון אפריקה מידי הגרמנים. זה נתן לגרמנים ולגסטפו גישה בלתי מוגבלת לכל אזור 'צרפת של וישי' והפך את החיים שם למסוכנים מדי עבור וויק. כשנחשפה רשת ההברחה באותה שנה היא החליטה לברוח מצרפת. בעלה, אנרי פיוקה, נשאר מאחור. מאוחר יותר הוא נתפס, עונה והוצא להורג על ידי הגסטפו.
וויק תיארה את הטקטיקות שלה: "הייתי לוקחת קצת וויסקי וטבק לדרך, קורצת לחיילי המחסומים הגרמניים ושואלת 'אתה רוצה לערוך עלי חיפוש?' אלוהים, איזו פלרטטנית הייתי ".
בתחילת 1943, תוך כדי בריחתה מצרפת, נעצרה וייק יחד עם כל יושבי הרכבת בו נסעה ונלקחה לטולוז, אך שוחררה כעבור ארבעה ימים. , מנהיג הרשת 'פאט או'לירי' הצליח לשחרר אותה בטענה שהיא פילגשו, ושהוא מנסה להסתיר את בגידתה מבעלה (דבר שהיה לחלוטין לא נכון). לאחר מכן הצליחה לחצות את הרי הפירנאים לספרד. עד לסיום המלחמה היא לא הייתה מודעת למותו של בעלה, ולאחר מכן האשימה את עצמה בכך.
מנהלת המבצעים המיוחדים - SOE.
לאחר שהגיעה לבריטניה, הצטרפה וויק למנהלת המבצעים המיוחדים והוכשרה במספר תוכניות אימונים. ורה אטקינס, שהייתה האישה הבכירה ב- SOE שפיקחה על הסוכנים שנשלחו לצרפת, זכרה את ננסי כאישה "בעלת חיוניות אדירה, ועיניים מבריקות. כל מה שהיא עשתה, היא עשתה מצוין ". דוחות האימון מתעדים שהיא הייתה "קלעית טובה מאוד ומהירה" ובעלת יכולות מחנאות מעולים. היא ציינה שהיא "מביישת את הגברים ברוחה העליזה ובכוח האופי שלה." ".
ב־29–30 באפריל 1944 כחלק משלישיית ה"פרילאנס" בראשות (בשם הקוד "הוברט"), צנחה ווייק למחוז אוברן, צרפת. דניס רייק, מפעיל האלחוט, היה החבר השלישי בצוות.
הצוות אמור היה להוות חוליית הקישור בין המפקדה בלונדון לבין המאקי'ז בראשות אמיל קולודון (בכינוי 'גספר'). היחסים הראשוניים של הצוות היו יחסים קרים. הוא דרש כסף וחימוש מבעלות הברית, אך לא הסכים לשתף איתם פעולה בתמורה לכך. לבסוף בלונדון, ארגון הגג של קבוצות ההתנגדות הבדלניות בצרפת, הורו לו לשתף פעולה, ואז ה-SOE התחילו לשלוח לצרפת כמויות גדולות של נשק, ציוד וכסף. תפקידיה של וייק היו לאתר את המיקומים בהם הוצנחו החומר והכסף, לאסוף אותם ולחלקם בין קבוצות המאקי'ז. לעיתים היה עליה לשלם בעצמה לחיילים ספציפיים. וייק נשאה איתה את רשימת היעדים שהמאקי'ז היו צריכים להשמיד לפני פלישת בעלות הברית לצרפת (שהייתה עתידה להתרחש ב -6 ביוני). מטרת הרס קווי תקשורת והמתקנים האחרים ברחבי צרפת הייתה להפריע לתגובת הגרמנים לפלישה.
ב-20 במאי הכריז קולודון על גיוס כללי של לוחמי ההתנגדות, ואסף בסך הכל כ־7,000 גברים המחולקים לשלוש קבוצות. מטרתו הייתה להפגין כי ההתנגדות הצליחה לשחרר אזורים מהגרמנים בכוחותיה. ב-2 ביוני פתחו הגרמנים במתקפת בדיקה על בסיס קולודון ב ב-10 ביוני הגרמנים פתחו במתקפה גדולה יותר, וב־20 ביוני הקיפו את עמדות קולודון ואילצו את לוחמי ההתנגדות לברוח לאחר שספגו נפגעים כבדים. וויק וחברי הצוות שלה ליוו קבוצות של מאקיזים במשך 150 יום של שלושה ימים (93 מייל), נסוגים מערבה לכפר סנט סנטין.
במהלך הבריחה מהגרמנים, רייק, מפעיל הרדיו, השאיר את הרדיו והקודים שלו מאחור, ומאחר שצוות ה- SOE היו חייבים להיות בקשר עם לונדון. והרדיו והמפעיל של SOE הקרובים ביותר היו בשאטורו. ווייק (לטענתה) לוותה אופניים ורכבה עליהם לשאטורו, מצאה רדיו בסמוך לה, עדכנה את לונדון על המצב ולאחר מכן חזרה על אופניים לסנט-סנטין ונסעה 500 ק"מ (310 מייל). תוך 72 שעות. לדבריה היו מעט גרמנים באזורים שדרכם רכבה על אופניים.
לאחר אירועי ה-20 ביוני, צוות הפרילנסרים, עם מפעיל אחר שהגיע לאחרונה בשם רוג'ר, ימאי אמריקאי בן 19, חזרו למחלקת אלייר כדי להצטרף לקבוצת ההתנגדות של אנרי טרדיבט. ביולי שני אמריקאים נוספים, ריב שלי וג'ון דקובן אלסופ, הצטרפו אל צוות שלהם כמדריכים. אף אחד מהם לא דיבר הרבה צרפתית ו״שלי״ היה כמעט עיוור אם לא הרכיב את משקפי הראייה העבים שלו, אבל הוא הרשים את המרקיזים במדים הצבאיים הנקיים ללא רבב. שניהם הוכיחו שהם מדריכים יעילים. ווייק אמרה כי היא וטרדיווט יזמו סדרה של התקפות על שיירות גרמניות ונלחמו בהתקפה על ידי הגרמנים על מחנהם, בו נהרגו שבעה מכפיות צרפתיות. אולם תפקידה העיקרי המשיך לארגן קבלת פנים והפצת נשק וחומר לקבוצות ההתנגדות שהוצנחו לאלייר כמעט כל לילה אחר.
וויק השתתפה בפשיטה שהרסה את מטה הגסטפו ב, שתוצאה ממנה מתו 38 גרמנים. לדבריה בשלב מסוים היא גילתה שהגברים משתמשים בשלוש בנות כזונות. היא אילצה את המאקיז לשחרר את הנשים, וסיפקה להן בגדים חדשים. היא שחררה שתיים מהנערות לחופשי, אך חשדה כי השלישית ריגלה עבור הגרמנים. לאחר שחשפה אותה, הורתה וויק לקבוצת ההתנגדות לירות במרגלת. לא היה להם לב להרוג אותה בדם קר, אבל כשווייק התעקשה שהיא תבצע את ההוצאה להורג, הם הסכימו.
וייק גם טענה שהיא הרגה זקיף של האס-אס בידיה החשופות כדי למנוע ממנו להפעיל אזעקה במהלך פשיטה. במהלך ראיון טלוויזיה משנות התשעים, כשנשאלה מה עלה בגורלו של הזקיף שזיהה אותה, וויק פשוט משכה את אצבעה על גרונה כסימון למוות. "הם לימדו ב- SOE להכות במכת סכין-יד (Knifehand strike), והתאמנתי בזה. אבל זו הייתה הפעם היחידה שהשתמשתי בזה- וזה הרג אותו. הייתי ממש מופתעת. "
לאחר פלישת כוחות הצבא האמריקניים לדרום צרפת ב-15 באוגוסט, קבוצות ההתנגדות פגעו בגרמנים הנסוגים. חברתה טרדיווט נפצעה קשה ואיבדה רגל לאחר קטיעה. ווייק גילתה את מות בעלה במהלך חגיגת ניצחון בווישי. באמצע ספטמבר, היא וחברים אחרים בצוות הפרילנסרים, שעבודתם הושלמה, חזרו לבריטניה.
לאחר המלחמה.
מיד לאחר המלחמה הוענק לווייק מדליית ג'ורג', מדליית החירות של ארצות הברית, מדליית הרזיסטנס, ושלוש מדליות קרואה דה גררה . היא עבדה במחלקת המודיעין במשרד האוויר הבריטי, צמודה לשגרירויות בפריס ובפראג.
וייק התמודדה כמועמדת ליברלית בבחירות הפדרליות באוסטרליה ב-1949 למושב ברטון בסידני, מול ד"ר הרברט אוואט. וייק התמודדה שוב מול אוואט בבחירות הפדרליות ב-1951. בשלב זה היה אוואט סגן מנהיג האופוזיציה. התוצאה הייתה קרובה ביותר; עם זאת, אוואט שמר על המושב בהפרש של פחות מ-250 קולות.
וויק עזבה את אוסטרליה ממש לאחר הבחירות ב-1951 וחזרה לאנגליה. היא עבדה כקצינת מודיעין במחלקה של עוזר ראש מטה האוויר במשרד האוויר בווייטהול. היא התפטרה ב-1957 לאחר שהתחתנה עם קצין חיל האוויר המלכותי, ג'ון פורוורד, בדצמבר אותה שנה. הם עברו להתגורר באוסטרליה בראשית שנות השישים. היא שמרה על עניינה בפוליטיקה, ואושרה כמועמדת ליברלית בבחירות הפדרליות ב-1966 למושב סידני של קינגספורד סמית'. למרות שהחזיקה בפער תמיכה בסקרים של 6.9 אחוזים נגד חבר מפלגת הלייבור המכהן דניאל קרטין, וייק שוב לא הצליחה להיבחר. בסביבות 1985, וייק וג'ון פורוורד עזבו את סידני ועברו לעיירת פורט מקווארי.
בשנת 1985 פרסמה וייק את האוטוביוגרפיה שלה, "העכבר הלבן". מאוחר יותר, לאחר 40 שנות נישואין, בעלה ג'ון פורוורד נפטר בפורט מקווארי ב-19 באוגוסט 1997. לבני הזוג לא היו ילדים. היא מכרה את המדליות שלה כדי לממן את עצמה ואמרה "לא היה שום טעם לשמור עליהן, כנראה שאגיע לגיהנום והן יימסו בחום." בשנת 2001 וייק עזבה את אוסטרליה בפעם האחרונה והיגרה ללונדון. היא התגוררה במלון סטפורד בסנט ג'יימס פלייס, ליד "פיקדילי", לשעבר מועדון כוחות צבא בריטיים ואמריקאיים במהלך המלחמה. וייק הייתה מבלה את בקריה בבר המלון, מספרת סיפורי מלחמה. היא התקבלה בברכה במלון, וחגגה שם את יום הולדת התשעים שלה. בעלי המלונות ספגו את רוב עלויות השהייה שלה. בשנת 2003, ווייק בחרה לעבור לבית "Royal Star and Garter", בית הבראה עבור גברים ונשים יוצאי צבא שנפצעו בקרב, הנמצא בריצ'מונד, לונדון. היא התגוררה שם עד מותה.
ווייק נפטרה ב-7 באוגוסט 2011, בגיל 98, בבית החולים קינגסטון לאחר שאושפזה עם זיהום בחזה. היא ביקשה לפזר את אפרה במונטלוזון שבמרכז צרפת. אפרה פוזר ליד הכפר ורניקס, שנמצא בסמוך למונטלוסון, ב-11 במרץ 2013. ההספד שלה נכלל באוסף הספדים של הניו יורק טיימס שפורסם בשנת 2012.
תוארי כבוד.
וויק מונתה לשבליאר (אביר) של לגיון הכבוד בשנת 1970 והועלתה לקצונה של לגיון הכבוד בשנת 1988. זמן קצר לאחר המלחמה, הומלץ להעניק לה פרסי כבוד באוסטרליה אך הרעיון נדחה. עשרות שנים לאחר מכן, אוסטרליה הציעה להעניק לה מדליות אך היא סירבה ואמרה: "בפעם הקודמת שזה הוצע, אמרתי לממשלה שהם יכולים לתקוע את המדליות שלהם במקום שהקוף תקע את האגוזים שלו. אבל אם יתנו לי מדליה עכשיו, זה לא יהיה מאהבה, לכן אני לא רוצה שום דבר מהם." רק בפברואר 2004 קיבלה וויק את אות מסדר אוסטרליה.
באפריל 2006 הוענק לה הכבוד הגבוה ביותר של אגודת השיבה והשירותים המלכותית של ניו זילנד, תג RSA בזהב. המדליות של וויק מוצגות בגלריה של מלחמת העולם השנייה במוזיאון האנדרטה לזכר המלחמה באוסטרליה בקנברה. ב-3 ביוני 2010, הוצג במצעד המזרחי בוולינגטון, ניו זילנד, סמוך למקום לידתה, "פילון מורשת" המוקיר את וייק.
ביוגרפיות.
בשנת 1956 כתב הסופר האוסטרלי ראסל בראדון את "ננסי וויק: סיפורה של אישה אמיצה".
ננסי וויק כתבה אוטוביוגרפיה שפורסמה לראשונה בשנת 1985 בשם "העכבר הלבן".