יותר מכך, הפופולריות של משקאות חריפים חזקים יותר זינקה בשל עוצמתם שעשתה אותם רווחיים יותר להברחה. כדי למנוע ממבריחי משקאות את השימוש בכוהל תעשייתי לצורך ייצור משקאות בלתי חוקיים, הורתה הממשלה הפדרלית על הפיכתו של הכוהל התעשייתי לרעיל. בתגובה, שכרו מבריחי המשקאות כימאים, שהצליחו להחזיר את הכוהל למצב שבו הוא ראוי לשתייה. בתגובה לכך, הורה משרד האוצר ליצרני הכוהל להוסיף לו רעלים חזקים יותר, כולל את הרעל החזק במיוחד, מתנול. חוקרי מקרי המוות בניו יורק התנגדו בחריפות למדיניות זו בשל הסכנה שהיוותה לחיי אדם. כ-10,000 בני אדם מתו משתיית כוהל מפוגל עד לסוף תקופת היובש. חוקר מקרי המוות של העיר ניו יורק, צ'ארלס נוריס האמין שהממשלה לקחה על עצמה את האחריות לרצח כאשר היא ידעה שהרעלת הכוהל לא תרתיע אנשים מלשתות אותו ולמרות זאת היא המשיכה להרעיל כוהל תעשייתי. נוריס העיר: " הממשלה ידעה שזה לא יעצור אנשים משתייה... עם זאת היא המשיכה בתהליך ההרעלה, מבלי לשים לב לכך שהאנשים הנחושים לשתות, צורכים על בסיס יומי את הרעל. בידיעתה שזוהי האמת, ממשלת ארצות הברית חייבת להיות מואשמת באחריות המוסרית למותם של מקרי מוות אלה, אף על פי שמבחינה משפטית היא לא אשמה בכך".
חומר קטלני נוסף שלעיתים קרובות החליף את מקומו של האלכוהול היה ג'ל בערה לחימום מזון שנקרא Sterno. כאשר היו מסננים את החומר הזה דרך מסנן מאולתר, כמו מטפחת, היה נוצר תחליף גס לליקר. עם זאת, התוצאה הייתה רעילה, אך לא תמיד הייתה קטלנית. רבים מאלה שהורעלו מחומר זה התארגנו לתביעת פיצויים מהממשלה לאחר סיום תקופת היובש.
הכנת משקאות חריפים בבית הייתה תופעה נפוצה מאוד בתקופת היובש. בחנויות נמכר תרכיז ענבים שעליו תוויות "אזהרה", שבהן פורטו הצעדים שיש לנקוט כדי להימנע מהפיכת המיץ ליין. בחלק מבתי המרקחת נמכר "יין רפואי" עם ריכוז של 22% אלכוהול. כדי להצדיק את המכירה, היה ליין טעם של תרופה. מאחר שמכירת אלכוהול תוצרת בית הייתה בלתי חוקית וכן היוותה השתמטות ממס, כוחות אכיפת החוק רדפו ללא הרף את היצרנים. בתגובה, התאימו מבריחי המשקאות את המכוניות והמשאיות שלהם על ידי שיפור המנועים והמתלים שלהם כדי שהרכבים יהיו מהירים יותר ובכך הניחו שהם יוכלו להגדיל את סיכוייהם מול סוכני אכיפת חוק היובש. חנויות שיתפו גם הן פעולה עם שוק האלכוהול המחתרתי על ידי מילוי המחסנים שלהם בחומרים שניתן היה לרכוש אותם באופן חוקי, אך יכלו להוות מרכיבים לייצור משקאות חריפים.
לחוק היובש הייתה גם השפעה על תעשיית המוזיקה בארצות הברית, במיוחד הג'אז. מסבאות ספיק איזי נעשו פופולריות מאוד באותה תקופה והשפעת השפל הכלכלי גרמה לנדידה שהובילה להפצת מוזיקת הג'אז. תנועת הנדידה החלה מניו אורלינס והגיע עד לשיקגו ולניו יורק. תופעה זו הובילה להתפתחותם של סגנונות שונים בערים שונות. בשל הפופולריות שלו במסבאות הספיק איזי, ובשל התפתחותם של אמצעי הקלטה מתקדמים יותר, נעשה הג'אז פופולרי עד מהרה. מוזיקת הג'אז קירבה בין המוזיקאים, שהיו שחורים ברובם, לבין הקהל הלבן ברובו.
יחד עם ההשפעות הכלכליות, הנהגתו ואכיפתו של חוק היובש גרם לגידול בהוצאות הממשלתיות. במהלך שנות העשרים גדל התקציב השנתי של הסוכנות לאכיפת חוק היובש (Bureau of Prohibition) מ-4.4 מיליון דולר ל-13.4 מיליון דולר. בנוסף, משמר החופים של ארצות הברית הוציא 13 מיליון דולר מדי שנה על אכיפת חוק היובש. מספרים אלה לא כוללים את הוצאותיהם של גופי הממשל המקומי והמדינתי.
עם ביטול חוק היובש ב-1933, איבדו ארגוני הפשע כמעט את כל הרווחים שלהם מהמסחר במשקאות חריפים בשוק השחור ברוב המדינות, זאת בשל התחרות עם חנויות חוקיות שמכרו משקאות במחיר זול יותר.
השפעות נוספות.
כתוצאה מחוק היובש, חלה נסיגה בתהליך ההתפתחות של תעשיית ייצור המשקאות החריפים. יצרנים בקנה מידה גדול סגרו ברובם את שעריהם ומנגד ייצרו אזרחים פרטיים משקאות באופן בלתי חוקי. סגירת המפעלים לייצור המשקאות והעסקים למכירתם הביאו לידי שקיעתו של ענף כלכלי זה.
ב-1930 העריך הנציב לחוק היובש שב-1919, השנה לפני חקיקתו של חוק וולסטאד, הוציא האמריקאי הממוצע 17 דולר לשנה על משקאות חריפים. ב-1930, בשל צמצום מקורות האספקה עקב אכיפת החוק, חל גידול בהוצאה על משקאות ל-35 דולר לשנה (האינפלציה הייתה אפסית בתקופה זו). כתוצאה מכך התפתחה תעשיית משקאות בלתי חוקית שגלגלה 3 מיליארד דולר לשנה, שעליהם לא שולם כל מס.
שתיינים כבדים ומכורים לאלכוהול היו בין אלה שהושפעו בצורה הרחבה ביותר במהלך תקופת היובש. אלה שהיו נחושים בדעתם להשיג את המשקה, יכלו לעשות זאת, אך לאלה שהבינו שהרגלי השתייה שלהם הם הרסניים, היו קשיים למצוא את המשקאות. קבוצות סיוע למכורים לאלכוהול נעלמו יחד עם מפעלי הייצור למשקאות. ב-1935 הוקם גוף סיוע חדש למכורים, אלכוהוליסטים אנונימיים.
עם סיום תקופת היובש שבו רק כמחצית ממבשלות הבירה שפעלו קודם לכן לפעילות. כותבי דברי הימים של תעשיית היין מציינים שחוק היובש הרס את תעשיית היין של ארצות הברית. יקבים איכותיים פינו את מקומם ליצרני יין מאיכות ירודה שהשתמשו בגפנים שהענבים שלהם היו בעלי קליפה עבה יותר הניתנים להובלה באופן קל יותר. גם חלק ניכר מהידע שנאגר על ייצור יין אבד, בין אם עקב הגירתם של יצרני יין לארצות אחרות או עקב הנטישה שלהם את הענף. משקאות מזוקקים הפכו לפופולריים יותר במהלך תקופת היובש. בשל תכולת האלכוהול הגבוהה שלהם בהשוואה ליינות מותססים ולבירה, החל להיות מקובל הערבוב של משקאות אלה ודילולם.
ייצור יין במהלך תקופת היובש.
חוק וולסטאד אפשר באופן מפורש לחקלאים לייצר יינות מסוימים לצריכה ביתית, ואכן רבים ניצלו אפשרות זו. מגדלי גפנים ייצרו תרכיזי ענבים שנקראו לעיתים "לבני יין" (wine bricks או wine blocks). שיטה זו אילצה את מגדלי היין המובילים בקליפורניה להגדיל את שטחי הגידול שלהם בכ-700 אחוזים במהלך חמש השנים הראשונות של תקופת היובש. תרכיז הענבים נמכר כשעליו מצוינת אזהרה: "לאחר המסתה של הלבנה עם גלון מים, אין לאחסן את הנוזל בכלי למשך 20 ימים, שכן הוא עלול להפוך ליין". יצרני לבנות היין מכרו אותן במגוון של תשעה זנים של גפנים.
חוק וולסטאד אפשר מכירתו של יין לצורכי פולחן. כמרים יכלו לרכוש יין לצורכי המיסה ורבנים יכלו למכור יין ליחידים לשימוש ביתי בשבתות ובחגי ישראל. רשות מס ההכנסה החזיקה רשימות של ארגונים דתיים שהורשו לרכוש יין. בקרב היהודים היו כאלה שניצלו את ההיתר לסחר ביינות לרעה תחת מסווה של סחר ביין לצרכים דתיים.
דמה סטויואי
גיבון מזוקן
גיבון מזוקן (שם מדעי: "Hylobates albibarbis") הוא תת-מין בסוג גיבון גיבון, השייך למשפחת הגיבונים. בעבר היה נחשב תת-מין של גיבון גמיש, יותר מאוחר סווג כתת-מין של גיבון אפור-פרווה בשל האזור הגאוגרפי אותו הם חולקים ואף בשל שירתם הדומה. אולם בשנת 2001 עם המחקר הגנטי המקיף על המשפחה בכללותה, נמצאו הבדלים רבים שהכירו בו כמין נפרד.
המין נמצא בחלקו הדרום מערבי של האי בורנאו, באזור בשליטת אינדונזיה המתפרש על יער טרופי של 1600 מטרים לערך. נקרא בשפת הילידים אונגקו ויאהו-יאהו. עד לשנות ה-80, היה בסכנת הכחדה ממשית בשל כריתת היערות המסיבית (1/6 מעצי הגשם לתעשייה באים מאי זה) ואף בשל חוסר המועדות לשימור המין. מאז הוכר כמין מוגן, בעיקר בשל לחצים בינלאומיים, התאוששה האוכלוסייה וכיום הוא בסיכון מועט.
צבע הפרווה חום בהיר עם חלקים כהים באזורים התחתונים בגפיים ובכיפת הראש. הגבות לבנות. שיריו של גיבון זה ארוכים ואיטיים בהשוואה לגיבון גמיש, ואף סייעו בהבחנה בין שני המינים.
המין מעדיף את צמרות העצים ומבלה בהם את חיו, הוא נח וישן בעצים רחבים בעלי ענפים מתפרסים. המין אוכל בעיקר פירות אך לא יבחל גם בפרחים ובחרקים. פירות בעלי תכולת סוכר גבוהה חביבים עליו במיוחד. הגיבון נע על האדמה למרחקים קצרים בלבד, הוא מטפס רק בעת עייפות ואחרי אכילה, רוב תנועתו היא על ידי קפיצות ארוכות מרחק (10 מטרים) בין ענפי העצים. גיבון מזוקן הוא מונוגמי, הקבוצה מורכבת מזוג ומצאצאיהם. המין טריטוריאלי ופריטים מתבגרים ובוגרים מספקים הגנה מפני טורפים וגיבונים אחרים. בתקופת הייחום מתקשרים בני הזוג על ידי קולות וצווחות מרובות, הדבר תורם לחיזוק הקשר ומרחיק טורפים ושכנים לא רצויים מהטריטוריה החדשה שנבנית. הגיבון מוליד צאצא אחד להריון.
שחבור
שחבור (באנגלית: Splicing) הוא מונח בגנטיקה מולקולארית, המתאר תהליך בתא אאוקריוטי בו מולקולת RNA המתועתקת לפי רצף DNA עוברת עיבוד ליצירת RNA שליח (mRNA) המכיל את הרצף המתורגם לחלבון, או במקרה של RNA שאינו מקודד לחלבון (non-coding RNA) שעובר עיבוד עד ליצירת מולקולת ה־RNA הבשלה. בתהליך השחבור, מקטעים המכונים אינטרונים שאינם מקודדים לחלבון או ל־RNA פעיל, נחתכים ממולקולת ה־RNA המשועתקת בגרעין, כך שהרצפים המרכיבים את ה־RNA שליח, המכונים אקסונים, מחוברים לפי הסדר ליצירת רצף חומצות גרעין ב־RNA הבשל. האינטרונים נחתכים על ידי מכלול חלבוני הנקרא "ספלייסוזום". בגנים מסוימים, ישנם אינטרונים המקיימים שחבור עצמי.
מקור השחבור.