קבלת האיגרת כחלק מהברית החדשה לא עברה בלא מחלוקות. אוריגנס הביע את ספקנותו בדבר זהות מחבר האיגרת ובדבר היותה חלק מכתבי הקודש כבר בשלהי המאה השנייה. גם אוסביוס הביע את ספקותיו בדבר זהות מחבר האיגרת, אולם בתקופתו גדלה תמיכת התאולוגים באותנטיות האיגרת ובתקופת הירונימוס כבר לא היו מחלוקות בדבר היותה חלק מהברית החדשה.
תוכן.
על פי האמור באיגרת, היא נכתבה זמן קצר לפני מותו של פטרוס (א' 14) (כאשר הייתה מחלוקת אם משפט זה מהווה חלק מהטקסט המקורי - ופטרוס ידע את מועד מותו כנבואה, לבין הטוענים כי מדובר בתוספת מאוחרת).
מספר פסקאות בספר מצויות גם באיגרת יהודה.
האיגרת אינה ממוענת לקהילה נוצרית מסוימת, ומזהירה את הקהילות מפני מורי שקר שיופיעו לאחר מותו של פטרוס.
מייבש בקבוקים
שוד ימי לחופי סומליה
שוד ימי לחופי סומליה מהווה איום על נתיבי מים בינלאומיים מאז תחילת מלחמת האזרחים בסומליה ב-1991. מאז שנת 2005 הביעו ארגונים בינלאומיים רבים ובהם ארגון הימאות הבינלאומי ותוכנית המזון העולמית הפועלת במסגרת ארגון המזון והחקלאות דאגה באשר לעלייה במקרי שוד ימי באזור זה. אירועי שוד ימי הביאו לעלייה בהוצאות ההובלה הימית ועכבו משלוחי מזון במסגרת הסיוע הבינלאומי לאזורי מצוקה בסומליה. תשעים אחוז ממשלוחי המזון במסגרת הסיוע הבינלאומי, נשלחים בדרך הים וספינות אלה זקוקות לליווי צבאי.
פיראטיות ימית באזור התפתחה מאז השלב השני של מלחמת האזרחים הסומלית בשנות ה-2000, כאשר ספינות זרות ניצלו את העדרם של משמר חוף לאומי יעיל ופלשו לאזור הדייג. בכך הם איימו על מקור אספקת המזון ועל הכלכלה ובנוסף זיהמו את שטחה הימי של סומליה בצורה לא חוקית. אל מול זאת, קהילות הדיג הגיבו ביצירת קבוצות חמושות שנועדו להרתיע את הפולשים על ידי חטיפת ספינות מסחריות. בהמשך, פעולות אלו גדלו לכדי סחר רווחי עם תשלומי כופר גדולים והפכו למניע העיקרי לפירטיות. מפעולות אלו קיבלו הפיראטים יותר ממיליון דולר, סכום מאוד משמעותי בכלל ולתושבי סומליה בפרט. כך התפתחה הפירטיות בעשורים האחרונים, עקב האפשרות לרווח גדול בסיכון נמוך יחסית, שנבע מהמצב הפוליטי בסומליה (להלן, התפוררות השלטון המרכזי, התמוטטות מוסדות המדינה וחוסר סדר אזרחי) ועקב העובדה שמפקדי האוניות חששו לדווח על השוד כדי לא לקלקל את שם החברה בשוק ולהגדיל את תעריפי הביטוח שלהם. שוד ימי לחופי סומליה משבש את הסחר הבינלאומי, מממן את המלחמה בסומליה, מספק נתיב נוח לכלכלות בלתי חוקיות, עלול לגרום לנזק סביבתי חמור, מאיים על הביטחון הלאומי ועל היציבות האזורית ועשוי לפגוע ברבים שאף עשויים לחוות תת-תזונה ועינויים.
בחודש אוגוסט 2008 החל כוח משימה משולב מספר 150 - כוח ימי רב לאומי המהווה חלק מכוחות הקואליציה שהתארגנה למלחמת עיראק - לקיים פעילות נרחבת למלחמה בשוד הימי לחופי סומליה, וזאת על ידי הקמת אזור סיור ימי ביטחוני במפרץ עדן. עליית תופעת השוד הימי לחופי סומליה אף עוררה חששות בהודו כיוון שרוב נתיבי הספנות לנמלי הודו חוצים את מפרץ עדן. ב-23 באוקטובר 2008, בתגובה לחששות אלה, הציב הצי ההודי ספינת מלחמה באזור מפרץ עדן. בספטמבר 2008 הכריזה רוסיה כי היא תצטרף למאמצים הבינלאומיים למלחמה בתופעת השוד הימי, אולם ספינות המלחמה הרוסיות תפעלנה באופן עצמאי ולא כחלק מכוח המשימה הפועל כבר באזור. ב-7 באוקטובר 2008, לאחר עלייה במקרי חטיפת אוניות, אימצה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 1838 הקוראת להילחם בשוד הימי לחופי סומליה על ידי משלוח ספינות מלחמה ומטוסים לאזור. בכינוס ה-101 של ארגון הימאות הבינלאומי קראה הודו להקמת כוח לשמירת שלום של האומות המאוחדות שמטרתו תהא להילחם בשוד הימי בסומליה.
בנובמבר 2008 החלו שודדי ים סומלים לתקוף אף אוניות ששייטו הרחק מחוץ לתחומי מפרץ עדן.
היסטוריה.
שוד ימי לחופי סומליה תועד כבר לפני כשנים רבות, אך כאמור, צבר תאוצה בשנות ה-2000. החל מהעת העתיקה, פיראטים שדדו רכוש שנמצא על הספינות וחטפו אנשים חשובים או עשירים ששוחררו תמורת תשלום כופר-נפש. בתקופת האימפריה הרומית, פעילות הפיראטים גברה מאוד עד כדי כך שפגעה במשלוח הרומי ועל כן הם נאלצו להגיב. הרומאים פתחו בפעילות צבאית אשר במהלכה נהרגו כ-10,000 פיראטים ונהרסו כ-500 ספינות. כתוצאה מכך, עד לנפילתה של רומא הפיראטיות לא הרימה ראש.
שורשיה של הבעיה הנוכחית לעומת זאת, טמונים בקריסתה של המדינה הסומלית בשנת 1991, כאשר המאבקים להשפעה פוליטית ולעליונות שבטית התפתחו למלחמת אזרחים.
מלחמת האזרחים הסומלית היא מלחמת אזרחים מתמשכת, שצמחה מתוך התנגדות לחונטה הצבאית בהנהגתו של סיאד בארה, בשנות השמונים (1986–1989). הרקע להתנגדות נבע מערעור שלטונו של בארה, לאור מצבו הרפואי, שהוחמר עקב תאונת דרכים קשה וגילו המתקדם. אל מול ערעור זה, כמאמץ להיאחז בשלטון, הפכה המועצה המהפכנית העליונה של בארה (SRC) לטוטליטארית ושרירותית, מה שעורר את אותה התנגדות שהובילה למלחמת האזרחים בהמשך. כך, אל מול התנגדות זו החלו לפעול מספר קבוצות מורדים חמושות, מול כוחות מזוינים של סומליה. בשנת 1991 ארגוני האופוזיציה המזוינים הצליחו בסופו של דבר להפיל את ממשלת בארה. שיטות הלחימה והטקטיקה של בארה לחיזוק שלטונו חיזקו עוד יותר את ערעורן של תנועות המורדים השונות על שלטונו, אם כי המטרה המשותפת היחידה של הקבוצות הללו הייתה הפלת ממשלתו של בארה. מטרה זו מילאה תפקיד מרכזי גם בהתפתחות הפיראטיות בסומליה.
בהיעדר שלטון, פלגים חמושים שונים החלו להתחרות על השפעה בתוך הוואקום שנוצר, בעיקר בדרום סומליה. בשנים אלו גם התמוטטה מערכת המשפט באופן זמני. בשל לחימה בהיעדר ממשלה מרכזית, הפכה סומליה ל"מדינה כושלת". מצב זה עורר את בואם של משקיפי צבא האו"ם ב-1992, ואחריהם כוחות שלום גדולים יותר. הלחימה נמשכה למרות זאת. האו"ם נסוג ב-1995, עם נפגעים משמעותיים. אף רשות מרכזית לא הוקמה מחדש במדינה באותה העת.
לאור כל זאת, סומליה נחשבת אחת מהמדינות הפחות מפותחות באפריקה: שלטון מפורר, חוסר סדר אזרחי, מחסור חמור במזון. כל אלו היוו קרקע לעליית מקרי השוד הימיים באזור. על מנת להתמודד עם המחסור החמור במזון, בשנת 1980 משרד הדיג הסומלי והסוכנות לפיתוח החוף (CDA) השיקו תוכנית קואופרטיבית לפיתוח החקלאות והדגה. כחלק מכך, הממשלה התירה לדייגים זרים לדוג באזור באמצעות רישיונות רשמיים או הסכמי מיזמים משותפים ויצרה שני מיזמים כאלו - העיראקי-סומלי נקרא Siadco והאיטלקי-סומלי נקרא Somital.
לאחר התמוטטות השלטון במלחמת האזרחים, גם חיל הים הסומלי התפרק. בעקבות כך, החל דיג לא חוקי בחופי סומליה וספינות זרות אלו החלו להשליך פסולת תעשייתית מזהמת מול חופי סומליה. הדבר הוביל לתמותה של דגה רבה ודייגים מקומיים החלו להתאגד ולנסות להגן על המשאבים שלהם. עניינם הראשוני של שודדי הים הסומלים היה בסילוק ספינות אלה מאזורי הדגה הסומלים, זאת בטרם החלה מעורבות של אנשי עסקים ואנשי מיליציות חמושות בפעילות השוד הימי. בהמשך, החלה הסלמה שהובילה לשימוש בנשק ובטקטיקות פיראטיות (כגון השתלטות על ספינות זרות עד שישלמו כופר).
כך, חלק משודדי הים הם דייגים לשעבר הטוענים כי אניות דיג זרות מאיימות על מקור מחייתם בכך שהן דגות במימי סומליה. עם זאת, לאחר שאלו ראו את הרווחים הקלים הבאים ממעשי שוד ימי, בדמות דמי כופר המשולמים לידי השודדים, הם החלו להיעזר בראשי כנופיות עברייניות, כשהם חולקים ברווחי השוד עמם. ברוב מקרי חטיפת האניות לא פגעו השודדים באנשי הצוות, זאת כדי שלא לפגוע בסיכוי לגבייה מהירה של דמי כופר בתמורה לשחרורם.
מצב זה התקיים כמעט 15 שנה, עד שבשנת 2006 הייתה רגיעה זמנית במקרי השוד הימי. זאת לאור יסודם של בתי הדין האסלאמים על פי השריעה. דרוש הסבר אולם, לאחר פלישת אתיופיה לתחומי סומליה, בדצמבר 2006, חלה עלייה מחודשת במקרי השוד כיוון שבעקבות הפלישה מרבית מהאוכלוסייה נותרה ללא מקורות הכנסה.
ממשלת המעבר הפדרלית של סומליה עשתה מאמצים רבים להילחם בתופעת השוד הימי, והתירה לעיתים לאניות מלחמה זרות להיכנס לתחום המים הטריטוריאליים של סומליה על מנת לסייע למניעתה. אולם, לעיתים קרובות, אניות מלחמה זרות המנהלות מרדף אחר שודדי ים נאלצו בכל זאת להפסיק את המרדף בעיצומו כאשר השודדים נכנסו לתחום המים הטריטוריאליים של סומליה. במשימת הגנה זו התערבו ציי המערב המרכיבים את כוח המשימה המשולב 150 (CTF 150). במקור, כוח זה אמון על מעקב אחר משלוחים חשודים מהחוף הסומלי ומפרץ עדן מבסיסם בג'יבוטי מאז מאי 2002. המשימה העיקרית שלהם הייתה לתמוך בפעולות ארצות הברית בעיראק, לכן לכוח המשימה המשולב 150 לא הייתה בהתחלה משימת פיראטיות ספציפית. כאמור, ספינות מלחמה התערבו רק מדי פעם וזאת על מנת לספק סיוע לספינות שהותקפו בקרבתן. עם זאת, תפיסה זו החלה להשתנות עם התקפות פיראטיות על ספינות הסיוע של האו"ם שהגיעו לסומליה בשנת 2006 ובשנת 2007, ולאור עלייה דרסטית בחטיפות בשנת 2008. אלו הובילו ליישום שטח הסיור הימי באוגוסט 2008 על ידי ה-CTF 150