שירה בסגנון הגראולינג מתאפיינת בקולות נמוכים, הנשמעים כמו גרגור גרוני. מדובר בשירה "בדרך כלל עמוקה מאוד, גרונית ובלתי מובנת". למעשה, הגראולינג בא מהסרעפת, בתוספת של נהמות גרוניות, אחרת היה עלול לגרום לפגיעות במיתרי הקול. זמרים מסוימים שרים במתכוון באופן חסר פשר, ואילו אחרים שרים באופן המאפשר את הבנת המילים עד כמה שניתן. חלק מסולני הגראולינג המוערכים ביותר מסוגלים להפיק קולות בהמיים, אשר בקושי מזוהים כאנושיים.
חשוב להפריד בין הגראולינג והשירה הנוהמת והעמוקה המאפיינת בעיקר את הדת' מטאל, לבין הצווחות הגבוהות והחורקות (לא גראולינג) המאפיינות בעיקר את הבלאק מטאל.
היסטוריה.
העקבות הראשונים.
שירה נוהמת אולי הייתה חלק מהמוזיקה הוויקינגית. במאה ה-10 ביקר בדנמרק הסוחר אברהם בן יעקב והתייחס למוזיקה המקומית כך: "מעולם לא שמעתי שירים מכוערים יותר מאלה של הוויקינגים בסלסוויג [שם לשעבר של הדבי, מרכז מסחר מהתקופה הוויקינגית, במקור העיר הגדולה ביותר במדינות הנורדיות]. צליל הנהמה המגיע מגרונם מזכיר לי כלבים מייללים, רק יותר לא מאולפים".
ב-1966, להקת The Who הוציאה את השיר "Boris the Spider", שהציג נהמות. זה עשוי להיחשב לאחד השימושים הראשונים בגראולינג במוזיקה פופולרית.
את העקבות הראשונים של שימוש בשירה נוהמת ו"מפלצתית" אפשר היה לשמוע עוד בשיר "I Put a Spell on You" מאת סקרימינג ג'יי הוקינס ב-1956. "Tubular Bells, Part Two" של מייק אולדפילד, מ-1973, מכיל קטע מ-11:55 עד 16:30 הכולל שימוש נרחב בשירה גרונית שקרובה מאוד בסגנון לגראולינג המודרני; עם זאת, אפקט זה נוצר על ידי מניפולציה של מהירות הקלטת.
ב-1969 ובתחילת שנות ה-70, השיר "21st Century Schizoid Man" של קינג קרימזון בולט בשירה המעוותת שלו ששר גרג לייק. השירים "Iron Man" של בלאק סבאת' ו-"One of These Days" של פינק פלויד, בין היתר, מכילים שניהם קטעים קצרים של שירה מעוותת ונמוכה (בשני המקרים מניפולציות באולפן) על רקע כבד של ריפים רוקיים.
מקורות בהבי מטאל.
תחילתו של הגראולינג, כפי שהוא מוכר כיום, היא בשנות ה-80 של המאה ה-20, עם לידת הדת' מטאל. לא ניתן להצביע על אדם מסוים אשר המציא את השיטה, וסביר מאוד להניח כי אנשים רבים פיתחו אותה בהדרגה. הזמרת סבינה קלסן מלהקת האקסטרים מטאל הגרמנית Holy Moses מופיעה עם שירה נוהמת בדמו "Satan's Angel" משנת 1982. סולני להקות הדת' מטאל החלוצות והראשונות נחשבים לרוב לחלוצי הגראולינג: דת', פוזסט, מורביד אנג'ל, דייסייד, נקרופאג'יה ועוד.
הד באנגינג
הד באנגינג (אנגלית: Headbanging) או הד באנג, מעין סוג של ריקוד מקובל בתרבות המטאל, המבוסס על מגוון תנועות כוחניות ואגרסיביות בו לצלילי המוזיקה. האיברים העיקרים שמעורבים בריקוד זה הם הצוואר והראש. איכותו הוויזואלית של הריקוד מגיעה לכדי מיצוי כאשר למבצעו שיער ארוך. התנועות מתבצעות הן על ידי המוזיקאים בהופעות חיות וקליפים והן על ידי קהל השומעים.
מקורות.
תנועות עם הראש לצלילי המוזיקה מופעים במקומות רבים, גם מחוץ לסצנות הרוק והמטאל. אך תנועות אגרסיביות שכוללות הנעה של השיער החלו להיות פופולריות במטאל בשנות ה-70 של המאה ה-20. ככל הנראה הראשונים שהביאו אלמנט זה למטאל הם לד זפלין, בהופעה חיה בארצות הברית ב-1969. מקור נוסף הוא הופעה חיה של בלאק סבאת' בפריז ב-1970.
בנוסף, ניתן לציין את תנועותיו של איאן גילן, סולן להקת דיפ פרפל, על אף שהוא טוען שתנועותיו לא נחשבים להד באנג. אנגוס יאנג מלהקת AC/DC תרם רבות לפופולריות של הד באנגינג.
למי, סולן להקת מוטורהד טען שהשם Headbang הוא השלכה לשם הלהקה שלהם, Motorheadbanger.
סוגים נפוצים.
ישנו גיוון בסוג התנועות ובצירופים שלהן היות שמדובר בריקוד חופשי אך ניתן להבחין בתנועות בסיס מסוימות:
לרוב ניתן להבחין במבצע הד באנגינג המניע יחד עם הראש והצוואר את שאר הגוף בתנועת קדימה אחורה בהתאם לקצב המוזיקה.
פוגו (ריקוד)
פּוגו (Pogo), מחול ההטחות, הוא "ריקוד" חופשי המקובל בסצינות המטאל, הפאנק והרוק. משתתפי ריקוד זה מובחנים היטב כקבוצת אנשים המקובצים בצורת מעגל והמנתרים בפראיות תוך כדי דחיפת המשתתפים האחרים לצלילי מוזיקה קצבית כבדה. הפוגו מאופיין בטבע אגרסיבי וכוחני; תנועות הריקוד, באופן כללי, מורכבות מטלטול הגפיים תוך כדי שמירת קשר אלים עם משתתפים אחרים. דרגת האלימות נעה החל מדחיפות-תקיפות עד קפיצה והטחת הגוף כולו במשתתפים אחרים. אף שהתיאור הנ"ל נראה ברוטאלי, בדרך כלל ישנם כללים משותפים ומוסכמים על כל מבצעי הריקוד, אשר כוללים, בין היתר, איסור המשך הפוגו כאשר אחד מהמשתתפים מועד ואיסור ענידה של חפצים חדים או מסוכנים.
בעברית המונח השתבש והצורה "פוגו" (ב-פ רפויה) הפכה נפוצה בקרב בני נוער.
סקירה.
הפוגו נראה לראשונה בשנות השבעים על ידי סיד וישס מלהקת הפאנק סקס פיסטולס, הפוגו שימש באותם זמנים כריקוד אנטי-דיסקו. שם הריקוד, פוגו, נובע מתוך מקל הפּוגו (Pogo stick) שכן משתתפי ריקוד הפוגו המנתרים והמטיחים עצמם אחד בשני תוך כדי נראים כאילו הם קופצים על מקל הפוגו.
מעגלי הפוגו שנוצרו תחילה מול הבמה ומאוחר יותר הפכו לתופעה נרחבת החלו להופיע בשנת 1981 בהופעות פאנק משם התפשטו לסצנת המטאל שם הוא שולב עם ההד באנגינג. ומשום שלפוגו ישנה היכולת להתפתח למהומה רבתי שולבו מאוחר יותר אמצעי בטיחות כגון "מתרס-T", מחסום המפריד את הקהל לשני חלקים ואת שניהם מהלהקה.
אף שמרבית המשתתפים תופסים את הפוגו כהנאה צרופה ותמימה, ישנה סכנה לנמצאים בתוך המעגל ובסביבתו ופציעות קלות קורות לעיתים. פציעות קשות הדורשות טיפול בהול הכרוך באשפוז הן נדירות אך עדיין סכנה שיש להתחשב בה כאשר משתתפים בפוגו או מתקרבים קרוב מדי אליו.
מבקרי הריקוד טענו כי הוא מעודד אלימות בעוד שהמצדדים טוענים כי הפוגו יכול ליצור ולבסס שותפויות וחברויות ואף למנוע אלימות מחוץ לכותלי המועדון - כי לכל מי שיש לו אגרסיות להוציא - כבר הוציא אותן בפנים בצורה מסודרת, אך אף הם מסכימים כי ישנה סכנת פציעה ממשית.
הפוגו מהווה חלק בלתי נפרד מאווירת ההופעות ומסיבות הז'אנרים בהם נהוג ומושרש עמוק בתרבויות הרוק הכבד המטאל והפאנק. דוגמה לכך ניתן לראות באחד הציטוטים המוכרים ביותר לחובבי ז'אנר המטאל של ימינו בישראל "אני רוצה לראות שלושה, לא, ארבעה, לא, חמישה - חמישה מעגלים של פוגו" השייכת לזאב טטנבאום סולן להקת סיילם הישראלית. הוא, אגב, ביטא זאת עם פּ' דגושה ולא עם פ' רפה כנהוג.
הפוגו מושפע רובו ככולו מהמוזיקה ומתרחש רק בקטעי הנגינה העוצמתיים במידה מספקת להיווצרו. בכל סגנון מוזיקה הפוגו שונה בגלל השפעת מקצב המוזיקה על תנועות הרוקדים. ככל שהמקצב והמנגינה עוצמתיים וקיצוניים יותר - כך גם הפוגו.
הפוגו אינו מקובל בכל הופעה או מועדון. במקרים רבים נראה רצון רב של משתתפים לבצע פוגו אך נתקל בסירוב עיקש מצד מאבטחי המועדון, המאיימים על מי שיבצע את הפוגו, משיקולי ביטחון.
פוגו בהופעות רוק (והבי מטאל).
הפוגו לסגנון מוזיקת הרוק הוא עדין יחסית ובדרך כלל מתחיל בקפיצות במקום לקצב המוזיקה של המשתתפים כאשר מדי פעם הם נתקלים בכוונה אחד בשני ודוחפים אחד את השני בידיהם.
פוגו בהופעות מטאל (דת' מטאל, בלאק מטאל).
הפוגו לסגנון המטאל מתחיל ממעגל בו המשתתפים פונים כלפי פנים המעגל בדרך כלל תוך כדי "האד בנגינג" כאשר המוזיקה נעשית "כבדה" מספיק, הראשונים פורצים לתוך המעגל ונתקלים אחד בשני. יותר ויותר נכנסים פנימה ואלו הממשיכים לעמוד מחוץ למעגל פשוט דוחפים את המתקרב לכיוונם אל כיוון מרכז המעגל.
פוגו בהופעות פאנק.
הפוגו בהופעות פאנק הוא ככל הנראה האלים ביותר בין סגנונות ריקוד הפוגו, עובדה מפתיעה בהתחשב בכך שמוזיקת הפאנק עצמה אינה ברוטלית, קיצונית או עוצמתית יותר ממוזיקת המטאל, וכנראה אף פחות. הפוגו בהופעת פאנק מתחיל בדרך כלל כמעין "ריקוד תרנגולים" משונה בו המשתתפים רודפים אחד אחרי השני בדילוגים בתנועה מעגלית כאשר הם מרימים את רגליהם לגובה ככל יכולתם. לאחר מכן מתחילים להלום אחד בשני באגרופים ובעיטות ככל יכולתם. כאשר מישהו נופל לא עוצרים אבל עוזרים לו לקום כמה שיותר מהר וממשיכים.
פוגו בסגנון פאנקרוק (circle pit, mash pit).
בדומה לפוגו בהופעות הפאנק, גם כאן ירוצו המשתתפים במעגל- כביכול במה שנראה אחד אחרי השני. לרוב הפוגו אינו אלים- בהתאם למוזיקה, אך בשיא השיר עשוי להגיע למצב בו חובטים ונתקעים אחד בשני. בסצנת הפאנקרוק לרוב יש אחווה בין המשתתפים, והקוד האתי של הפוגו נשמר. ככלל, ריקוד הפוגו משמש לפורקן של תסכולים ואגרסיות, לרוב על מצב החברה - ולרוב לא לפורקן על אדם ספציפי או בצורה ישירה.
פוגו בהופעות הארדקור פאנק.
הפוגו בהופעות ההארדקור הוא מעין שילוב של הפוגו של המטאל לפוגו של הפאנק, הוא מתחיל ממעגל עומדים כמו פוגו המטאל וכולל בעיקר דחיפות והתנגשויות אך משלב גם בעיטות ושעטות למטרת התנגשות.
Wall of Death.
הפוגו מתחיל משתי קבוצות שעומדות האחת מול השנייה, כאשר ביניהן יש מרווח גדול וריק. ברגע מסוים - בדרך כלל כאשר המוזיקה עוברת מקטע שקט יחסית לקטע אגרסיבי - שתי הקבוצות רצות האחת אל השנייה, ומתחילות פוגו 'רגיל'. הפוגו נראה לעיתים קרובות בהופעות של הלהקה Lamb of God (למרות שתופעה זו פחתה בהופעות אלה, מסיבות בטיחות).
כללים מוסכמים.
ישנו קודקס כללי כבוד, המשותף למבצעי פוגו של סגנונות הרוק והמטאל כמעט ללא יוצא מן הכלל:
לגבי סגנון הפאנק כללים כאלו אינם קיימים בדרך כלל.
קופרה