בריגן (בנורווגית: Bryggen - "המזח" ובעבר Tyskebryggen - "המזח הגרמני") הוא רובע המשתרע בסמוך לרציף הצפון-מזרחי של נמל ברגן בנורווגיה (Vågen) והמתאפיין בבתי עץ שנבנו בתקופה בה הייתה העיר חברה בברית ערי ההנזה. הרובע שאורכו כ-150 מטר משתרע בין מזח הנמל לאוורגאטן (Øvergaten - "הרחוב העילי"), ושטחו 13,000 מ"ר. ברובע 61 בתי עץ שביניהם מעברים צרים וארוכים, חלקם מקורה. בריגן הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1979, וכיום הוא אזור בילוי שוקק חיים בעיר ואחד ממוקדי המשיכה שלה.
היסטוריה.
ברגן נוסדה בשנת 1070 וב-1343 הקימה ברית ערי הנזה עמדת סחר בבריגן (Kontor - קונטור) ששימשה לאחסון סחורות, בעיקר דגים מצפון נורווגיה ודגנים מרחבי אירופה, אך גם למגורים וכבתי מלאכה. בשיא פעילותו פקדו את בריגן כשישים ספינות בשנה, ולרובע היה מונופול על הסחר בחופיה הצפוניים והמזרחיים של נורווגיה, והוא שלט גם על הסחר באיי צפון האוקיינוס האטלנטי ובהם: גרינלנד, איסלנד, איי אורקני, איי שטלנד ואיי פארו.
בבתי הרובע שנבנו מעץ לא הותקן חימום כדי למנוע אפשרות של פריצת שריפות. חימום הותקן רק בבתים האחוריים שהיו עשויים מאבן ושימשו כמשרדים וכמקום מפגש לסוחרים. למרות זאת פרצו במקום מספר שריפות ובשנת 1702 כילתה שרפה חלק גדול מהרובע. למרות זאת הבתים שופצו בכל פעם מחדש, וחלקם הגדול נצבע בצבעי אוכרה אופייניים המדמים את צבעם של בתי לבנים מאבן אדומה.
לאחר מלחמת העולם השנייה ועם סיום הכיבוש הגרמני, החלו התושבים לכנות את הרובע בשם "בריגן" או "המזח" בלבד והשמיטו את שם התואר "הגרמני" שהיה צמוד לו קודם לכן. שרפה נוספת פגעה בחלקו הצפון-מערבי של הרובע ב-1955 ובאזור זה הוקם מוזיאון בריגן (Bryggens Museum) המציג שרידי מבנים מהמאה הראשונה לקיומה של העיר וממצאים שונים מימי הביניים. סמוך למוזיאון ניצבת כנסיית מריה בברגן (Mariakirken i Bergen) שנבנתה לראשונה במאה ה-12. בקצהו השני של הרובע שוכן המוזיאון ההנזאטי (Hanseatisk museum) הממוקם באחד מהבתים שנבנו לאחר השרפה ב-1702 והמציג את החיים בתקופת חברותה של ברגן בברית.
הנס-מרטין לינדה
הנס-מרטין לינדה (בגרמנית: Hans-Martin Linde; 24 במאי 1930 בוורנה גרמניה) הוא חלילן ונגן חלילית וירטואוז גרמני, המנגן בעיקר מוזיקה מתקופת הבארוק ומוזיקה עתיקה.
לינדה כתב מספר ספרי הדרכה לחלילית ולחליל צד:
כן ייסד ייסד את "לינדה קונסורט" (תזמורת בארוק) והוציא הקלטות רבות.
מלכיאל מני
יצחק מלכיאל מני (כ"ה בכסלו תרכ"א, דצמבר 1860, חברון – ה' בכסלו תרצ"ג, 1932, תל אביב) היה ראשון השופטים היהודים בבית המשפט העליון תחת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
קורות חיים.
נולד בשנת 1860 בחברון, בנו הרביעי של הרב אליהו מני. משנותיו המוקדמות היה תלמיד של אביו בישיבתו בעיר חברון, והירבה מיוזמתו ללמוד מהמופתי והקאדי המקומיים. עניינו בדת המוסלמית הביאו בגיל צעיר לערוך השוואות הדדיות בין המשפט העברי לבין חוקי הדת המוסלמית.
מטעם אגודת "למען ציון" התמנה בצעירותו לשמש מורה לשפה הערבית ולספרותה.
בתקופתו של ראוף פאשה כמושל ירושלים הועמד לבחירה בין המועמדים לבית המשפט המחוזי בחברון. באותה עת נבחרו השופטים בידי הציבור, אחת לשנתיים, ומני נבחר מספר פעמים לכהונות שופט ושופט חוקר. בתפקידיו כיהן למעלה מעשר שנים רצופות, חלקן כיו"ר בית הדין, והיה לשופט הראשון מבין יהודי ארץ ישראל.
בשנת תרס"א (1901) עבר לירושלים ופתח משרד עצמאי לעריכת דין. תחילה היו לקוחותיו אנשי חברון והכפרים הסמוכים, אך תוך זמן קצר נבחר לייצג רבות מהנציגויות הזרות בארץ ישראל ואת ועד הכוללים של האשכנזים בירושלים.
בשנת תרס"ה היה בוועד של חברת זיכרון משה שקנו את המגרש הראשון של שכונת זיכרון משה.
שמו וידענותו נפוצו ברחבי האימפריה העות'מאנית. הסולטאן עבדול חמיד השני הציע למנותו לשופט, אך מני דחה את הצעתו. לאחר מכן נבחר על ידי הסולטאן לייצגו בכל הנוגע להגנה על אדמותיו ("ג'יפטליק"). מינויו נתמך על ידי הרב הראשי לטורקיה ומושל ירושלים, למורת רוחם של אנשי דת מוסלמיים.
מני נמנה בין חשובי הספרדים בארץ ישראל שהצטרפו לתנועה הציונית. בביקורו של תיאודור הרצל בארץ ישראל (1898) נפגש עמו לצורך מענה על שאלותיו בנושא קרקעות ארץ ישראל. לאחר מכן ייצג את פיק"א ואת מנהלה, אלברט ענתבי. לאחר פטירתו של משה מונטיפיורי בלא יורשים מדרגה ראשונה דחף לנטיעות המוניות בקרקעות העזבון, ביודעו שאדמה נטועה דינה להימסר לקרובי משפחה רחוקים על פני מסירתה לרשויות השלטון. בשנים מאוחרות יותר סייע לתנועות הפועלים בחכירת אדמות.
לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים, ובתקופת השלטון הצבאי הבריטי, מונה בשנת 1918 לבית הדין העליון של הממשלה המנדטורית. בתחילת 1922 עבר מבחירה לכהן עד שנת 1929 כשופט בבית המשפט המחוזי תל אביב-יפו. בשנותיו בתל אביב ייעץ לרבנות הראשית.
לאחר פרישתו לגמלאות התכבד בתואר הכבוד OBE מטעם הממשלה הבריטית.
בשנת 1930 רכש מאפ"ק את הבית הדו-קומתי ברחוב יהודה הלוי, 36 בתל אביב. למרות שהתגורר בבית זה כשלוש שנים בלבד, הבית נקרא על שמו: בית מני. בשנת 1978 נמכר הבית על ידי יורשיו לבנק לאומי.
נפטר בתל אביב בשנת 1932, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור. רחוב מני במרכז ירושלים נקרא על שמו ועל שם אביו הרב אליהו מני.
משפחתו.
נישא לחנה בת ר' שלמה יחזקאל יהודה (ממשפחתם של יצחק יחזקאל יהודה, אברהם שלום יהודה ודוד ילין). לאחר פטירתה, נישא בשנת תרמ"ד לרחל בת אברהם לוי בן טובו מירושלים, אחייניתו של הרב רפאל אלעזר בן טובו. היה אב לארבע בנות ושני בנים.
רבים מאחיו ואחייניו גם כן החזיקו בתפקידים בכירים ביישוב היהודי ובפרט בתחום המשפט. אחיינו (בן אחיו הבכור ר' שלמה יחזקאל מני) ד"ר ישראל מני, היה שופט מחוזי בימי המנדט הבריטי. אהרן מני (בן אחיו הבכור, הרב סלימאן מנחם מני) היה אף הוא שופט בתקופת טרום הקמת המדינה, עורך דין ואיש ציבור.
אזור השרון
תחרותיות (רגש)
המושג תחרותיות מתייחס ליצר הניצחון וההישגיות המלווה את האדם בהימצאו בתחרות.
מספר צורות גילוייה של התשוקה להיות ראשון במעלה הן כמספר הדרכים שהחברה מזמנת לאדם לשם כך.
לכן, אין זה משנה באיזה סוג של תחרות מדובר. כלומר, הן תחרות מעולם הספורט והן התמודדות על תפקיד נחשק בעולם העבודה ילוו בתחרותיות. שכן, תחרותיות היא אותו קטליזטור שדוחף את המתמודד לנצח, או לשאוף לנצח.
תחרותיות כתכונת אופי.
תחרותיות היא תכונת אופי נרכשת שמקורה בחינוך ו/או השפעת הסביבה, לטוב ולרע. כפועל יוצא, היא לרוב תלווה בתכונות אופי מאותו ראציונאל, כגון: הישגיות, שאפתנות, כושר הישרדות ועוד.
תחרותיות, בהיותה תכונת-אופי, לרוב אינה מהווה מאפיין זמני ומזדמן, אלא סוג של קו מנחה המאפיין את שגרת חייו של המחזיק בה, והיא באה לידי ביטוי באופן רציף בחשיבתו, השקפת עולמו, תגובותיו ודרכי פעולתו. נתון זה רק מחזק את ההכרח הטמון בשליטה על יצר התחרותיות.
יתרונות מול חסרונות.
תחרותיות אינה תכונת אופי בריאה, אמנם כאשר אדם מקבל מוטיבציה להענות לאתגר אמיתי מול עצמו זה דבר מבורך, שלזכותה נזקפים הצלחותיו של אדם לאורך חייו. אך יצר התחרותיות שטבוע באדם, שהופך לתכונת אופי מתמדת, בהכרח גורם לו להשוואתיות מתמדת ומיותרת עם הסביבה שפוגת בו ובחברה, התחרותיות אינה מאפשרת לחברה להתקיים באופן בריא כי אלוף יש רק אחד, וכל השאר הם מפסידים, אין תוחלת לחברה שמטפחת אלופים.
תרבות יון היא התרבות הראשונה שראתה בתחרותיות אידיאל גבוה, בכך שיצרה תחרויות ספורטיביות שנקראות אולימפיאדה.
את ההשלכות של התרבות הזאת אפשר לראות עד היום, בכך שאנשים אינן שמחים ממה שיש להם ביחס לעצמם וחיים בתחושה מתמדת של מלחמה והישרדות.
תחרותיות במשחק.
המשחק היא אחת הפעולות שבה התחרותיות יכולה לבוא לידי ביטוי באופן המביא לידי התרתה של מתיחות מחוץ למהלכם הרגיל של החיים.
התחרותיות במשחק מתוחמת במסגרת של הסכם הדדי, המגדיר את גבולותיו של הזמן והמקום, היא נערכת לפי כללים מסוימים וצורה מסוימת.
בהינתן כל אלו ניתן לבחור בכל פעילות שהיא, שכן עבור תכלית המשחק אין חשיבות לטיבו של המעשה הספציפי והתועלת המכוונת בו.
יהושע יורטנר
יהושע יוֹרְטְנֶר (Jortner; נולד ב-14 במרץ 1933) הוא תאורטיקן בתחום פיזיקה כימית, חתן פרס ישראל בכימיה לשנת 1982 ופרס א.מ.ת לשנת 2008. לשעבר נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. יורטנר הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
יהושע יורטנר נולד בטרנוב שבפולין ב-14 במרץ 1933, ועלה לארץ ישראל כפליט השואה בשנת 1940. את לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטה העברית בירושלים, לאחריהם החל בקריירה מחקרית.
בשנת 1960 הוסמך לדוקטור בהנחיית פרופ' גבריאל שטיין. ראשית עבודתו האקדמית נעשתה כמרצה באוניברסיטה העברית (1961–1963), ולאחר מכן כעוזר מחקר באוניברסיטת שיקגו (1962–1964). בשנת 1964 הצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב.
באוניברסיטת תל אביב הקים את המחלקה לכימיה, בה שימש כיו"ר המחלקה הראשון (1966–1972). במקביל כיהן בתפקידים מנהלתיים כמשנה לרקטור (1966–1969) וכסגן נשיא האוניברסיטה (1970–1972). כפרופסור מן המניין עבד באוניברסיטת תל אביב בשנים 1973–2003, לצד היותו פרופסור אורח באוניברסיטת שיקגו (1964-1971) ופרופסור אורח באוניברסיטת קופנהגן (1974, 1978) ואוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1975).
תחומי העניין של יורטנר נרחבים בתחום עיסוקו, אך עיקר מחקריו עסקו בחקר מולקולות בודדות מעוררות, אשכולות מולקולריים ומערכות ביופיזיקליות. בין היתר פיתח את תאוריית המעברים התוך-מולקולריים ותאוריית העברת אלקטרונים.