אלכסנדר יבגנייביץ' בובין (ברוסית: Александр Евгеньевич Бовин - מבוטא "בּוֹבין"; 9 באוגוסט 1930 – 29 באפריל 2004 מוסקבה) היה עיתונאי ודיפלומט רוסי, פרשן פוליטי של העיתון "איזבסטיה", כיהן ימים אחדים כשגריר האחרון של ברית המועצות ולאחר מכן כשגריר הראשון של רוסיה הפוסט-קומוניסטית (הפדרציה הרוסית) במדינת ישראל, תומך במדיניות ה"דטאנט", כמגיש תוכניות בטלוויזיה וכותב נאומים של מנהיגים בעת השלטון הקומוניסטי. בסוף ימיו היה פרופסור לעיתונאות ותמך בחופש הביטוי בתקשורת ההמונית.
ילדותו ולימודיו.
בובין נולד בסנקט פטרבורג, אז לנינגרד, בשנת 1930, בן ליבגני בובין, קצין בצבא הסובייטי, ואגנסה בוריסוב. בגלל עיסוקו של אביו בילה את שנות ילדותו באזורים שונים ברחבי ברית המועצות. בשנת 1952 התקבל למפלגה וב-1953 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת רוסטוב והתחיל את הקריירה שלו בבית המשפט בעיר הדיז'נסק באזור קרסנודר, אחר כך עבד כאחראי על תעמולה פוליטית "אגיטפרופ" במחוז נפטגורסק ובשנת 1955 כסגן מנהל תעשיית העץ בהדיז'נסק וב-1955–1956 כשופט בהדיז'נסק. הרגיש אי שביעות רצון מבחירה מקצועית זו ונרשם ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת מוסקבה. סיים לימודיו עם תואר "קנדידט למדעים פילוסופיים", השקול כנגד תואר דוקטור. נושא העבודה היה ברוח התקופה הפוסט-סטליניסטית "קומוניסטים וסוציאל-דמוקרטים: כמה סוגיות בהתפתחות תנועת הפועלים".
פעילותו בעת השלטון הקומוניסטי.
בין השנים 1960–1963 עבד בכתב העת התאורטיקני של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, "קומוניסט". בהמשך צורף לצוות היועצים של יורי אנדרופוב במחלקה של הוועד המרכזי של המפלגה, האחראית ליחסים עם שאר "העולם הקומוניסטי". בין האנשים המגויסים אז על ידי אנדרופוב נמצאו לאוניד זמייטין, גיורגי ארבטוב ופיודור בורלצקי. עלה לתפקיד ראש צוות היועצים ונותר במנגנון של הוועד המרכזי של המפלגה עד שנת 1972.
לעיתים כתב נאומים למנהיגי המפלגה - ברז'נייב ואחריו, לזמן קצר, אנדרופוב, ה'בוס' שלו לשעבר בוועד המרכזי. אף בתפקיד זה הקטעים שכתב היו בין הכי "נאורים" והפחות משעממים שנאמו מנהיגים אלו. מספרים שבאחד הימים מישהו שאל אותו אם קרא את הנאום האחרון של לאוניד איליץ' (ברז'נייב). "אם קראתי? ...הרי אני כתבתי אותו!" ענה בובין. למחרת הועבר מהתפקיד - אומרת האנקדוטה.
בשנת 1968, בימי "האביב של פראג", השתתף בובין בשיחות בצ'רנה נאד טיסו עם הנהגת המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית ובעת פלישת כוחות ברית ורשה לצ'כוסלובקיה, הביע בעניין עמדות עצמאיות למדי, ויש האומרים שעמדות אלה הביאו בסופו של דבר להעברתו בשנת 1972 אל מערכת העיתון "איזבסטיה". שם עשה חיל והתפרסם בכל ברית המועצות בזכות מאמריו כפרשן פוליטי. במגבלות הצנזורה הצליח בובין לכתוב בצורה איכותית ומסקרנת יותר מעמיתים אחרים.
הוא הביע הסתייגויות לגבי השלכות המהפכה האסלאמית באיראן, שנהנתה מאהדת מנהיגי ארצו, ועורך עיתונו הודה בדיעבד שלבושתו סירב לפרסם את המאמר שבובין כתב בזמנו בנושא זה. לעומת זאת, מאוחר יותר, כשברית המועצות פלשה לאפגניסטן, קיבל פרס על סרט תיעודי שהציג באור חיובי צעד צבאי הזה.
בובין עבד ב"איזבסטיה" כמעט עשרים שנה, עד שנת 1991. בינתיים התפרסם גם כמגיש פופולרי של התוכנית "פנורמה בינלאומית" בטלוויזיה הממלכתית בשנים האחרונות של העידן הסובייטי. חוזק רוחו הביא לו מעמיתו גנריך בורוביק את הכינוי "בובין 747" מלשון "בואינג 747".
שגריר בישראל.
לאחר שבתקופת הגלאסנוסט והפרסטרויקה הפך לאחד מתומכיה הכנים של המדיניות החדשה, התחיל בובין בנובמבר 1991 בקריירה דיפלומטית בתפקיד יוצא דופן, כשגריר ראשון של רוסיה בישראל, אחרי 24 שנים שבמהלכן היו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות מנותקים, והיסטוריה ארוכה עוד יותר של מדיניות סובייטית עוינת כלפי ישראל.
בובין היה השגריר האחרון של ברית המועצות בישראל. ב-13 בדצמבר 1991 הגיש בובין את כתב האמנתו לנשיא הרצוג. היו אלה ימיה האחרונים של ברית המועצות ובובין הופיע בטקס הגשת כתב ההאמנה כשהוא לבוש במדים של שירות החוץ הסובייטי ובטקס הושמע ההמנון הסובייטי. כשבועיים לאחר הגשת כתב האמנתו, ב-25 בדצמבר 1991, חדלה ברית המועצות להתקיים ובובין הפך לשגריר הראשון של הפדרציה הרוסית בישראל.
בובין, שהיה מוכר לחלק מהציבור הישראלי (העולים מברית המועצות מתקופת פעילותו בטלוויזיה הסובייטית) נעשה לאחד השגרירים הפופולריים בישראל בכל הזמנים.
מורה לעיתונאות.
בחזרתו למולדתו ב-1997 חידש את עבודתו ב"איזבסטיה". בשנת 2000 התקבל כפרופסור ודיקן בפקולטה לעיתונאות באוניברסיטה העצמאית למדעים הומניים שהקים יורי אפנסייב במוסקבה, על יסוד המכון להיסטוריה וארכיביסטיקה לשעבר.
בשנותיו האחרונות חלה בובין ועבר ניתוח בברכיו. הוא התקשה בהליכה אך המשיך בפעילותו ב"רדיו רוסיה", בטלוויזיה (ניהל וערך תוכנית בערוץ "ט-ב-צנטר"), בעיתונים ובפאנלים שונים.
בובין נפטר מאירוע מוחי בליל 29 באפריל 2004 בביתו בבירה מוסקבה והובא לקבורה בבית הקברות טרוייקורבסקי בעיר. היה נשוי פעמיים והיו לו בן, בת ונכדה.
פליטביצה
פרא רפואי
רוני קמפלר
טארגובישטה
מס עזבון
טירת ניאסוויז'
טירת ניאסוויז (בלארוסית Нясьві́скі за́мак; רוסית Несвижский замок; ליטאית Nesvyžius pilis) הוא מתחם אדריכלי ותרבותי ששימש כמקום מגוריה של משפחת רדזיוויל בעיר ניאסוויז' שבמרכז בלארוס. שושלת רדזיוויל שבנתה והחזיקה במתחם מהמאה ה-16 ועד לשנת 1939 הייתה אחת המשפחות החשובות בתולדות אירופה ובתרבותה. המתחם והכנסייה הסמוכה השפיעו עם השנים על הסביבה האמנותית והאדריכלית של מרכז אירופה.
היסטוריה.
לאורך השנים הייתה בלארוס צומת חשוב בהיסטוריה של אירופה. השטח היה חלק מרוס של קייב, נסיכויות רוסיות של ימי הביניים, הדוכסות הגדולה של ליטא, פולין, האימפריה הרוסית, ברית המועצות ומאז 1991 היא שוכנת ברפובליקה העצמאית של בלארוס. כתוצאה מכך, המקום שכן במרכז הדרכים בין מזרח לבין מערב מההיבט ההיסטורי, התרבותי, הפוליטי, הצבאי והדתי.
משנת 1523 ועד לשנת 1939 שלטה במתחם משפחת רדזיוויל שהייתה אחת ממשפחות האצילים של אירופה החל מהמאה ה-15. הם שלטו בשטחים שונים בליטא ופולין ומשנת 1518 היו נסיכי האימפריה הרומית הקדושה. המקום היה למעונה הרשמי של המשפחה החל משנת 1513. לפני הטירה, היה במקום בית-אחוזה שבו התגורר הנסיך מיקולאי רדזיוויל שהיה קנצלר ליטא ווויווד וילנה. הנסיך היה פרוטסטנטטי ולכן המתחם נחשב למרכז פרוטסטנטי חשוב בתקופת הרפורמציה. בשנים 1582-1604 החלה בניית הטירה, ובציור משנת 1604 ניתן לראות את הטירה והביצורים סביבה. הטירה שרדה עד היום בצורתה המקורית, ומבנים נוספים נוספו סביבה, כאשר בשנת 1650 התווספו הגלריות. בשנת 1706 נכבדה הטירה בידי השוודים שהרסו את הביצורים. בשנים 1732-1758 שוקם האזור על ידי אדריכלים מקומיים ומאירופה המערבית. במאה ה-19 לא הייתה הטירה מאוכלסת עד שהבעלות בה עברה לאנטוני רדזיוויל ואשתו. הם חידשו את החלקים הפנימיים של הטירה במהלך 1881-1886 והוסיפו מרפסת בסגנון נאו-גותי. הם גם תכננו ובנו פארק סביב הטירה. ב-1939 השתלטה הממשלה הסובייטית על הטירה, ובמהלך מלחמת העולם השנייה הקימו הנאצים בית חולים צבאי במתחם. החל משנת 1945 ועד לשנת 2001 פעל במקום בית-הבראה.
תיאור המתחם.
המתחם כולל את טירת מגורים ואת כנסיית הקבורה "קורפוס קריסטי" (Corpus Christy - "גוף המשיח"). הטירה כוללת עשרה בניינים קשורים שביניהם ארמון, גלריות, בית מגורים וארסנל, ואשר נבנו סביב חצר משושה. כל הבניינים קשורים זה לזה על ידי גלריות, והם שוכנים בינות לשרידי הביצורים מהמאה ה-16 שכוללים ארבעה מגדלי שמירה, חומות מגן וחפיר. הטירה מחוברת לכנסיית קורפוס קריסטי השוכנת בשטח העיר ניאסוויז' באמצעות סוללה.
כנסיית קורפוס קריסטי שוכנת בחלקה המזרחי של העיר. המבנה בנוי בצורת צלב לטיני שבצדדיו שתי קפלות רוחביות בנות חמש צלעות כל אחת הנושאות כיפות. בכנסייה שוכן קברו של קשישטוף רדזיוויל (1607) ומתחתיה נבנתה קריפטה ובה ארונותיהם של 72 מבני משפחת רדזיוויל שהוטמנו במקום בין המאה ה-16 למאה ה-20. ראויים לציון מזבח הצלב הקדוש (1583) שנבנה על ידי פסלים מוונציה, והפרסקות בכיפות הכנסייה שצוירו בשנים 1852-1853. חזית המבנה כולל עיטורים שונים. הגלריות הצדדיות מבוססות על עמודים אלכסוניים המשקפים את הקרע הדתי של המשפחה. העמודים נתמכים על ידי מלאכים המסמלים את הישועים שהחזירו את מיקולאי רדזיוויל לדת הקתולית. במרכז הכנסייה הוצב פסל של מיקולאי רדזיוויל, המתואר כאיש פשוט.
יהודים בניאסוויז'.
קיימות עדויות לכך שיהודים התגוררו בעיר שבסביבת מתחם הטירה כבר במאה ה-16. ליהודים היו זכויות זהות לאלה של יתר תושבי העיר, אך מבחינה משפטית הם היו כפופים למשפחת רדזיוויל. בשנת 1589 פרסם רדזיוויל הנחיות שביניהן הוראה כי על היהודים להתגורר במתחם מיוחד (גטו) ולסגור את שעריו בלילות. בשנת 1688 בהתאם להחלטת המלך יאן סובסקי נאסר על היהודים לשאת משרות ציבוריות ולכבות מיסים בזמן הירידים. הקהילה הייתה בין העשירות בקהילות ליטא, ובשנת 1897 התגוררו במקום 4,687 יהודים - יותר ממחצית האוכלוסייה שמנתה 8,459 תושבים. ב-30 באוקטובר 1941 נרצחו כ-4,000 יהודי העיר והנותרים רוכזו בגטו. ב-22 ביולי 1942 התקוממו היהודים ורובם נהרגו. הנותרים ברחו ליערות והמשיכו בפעילות נגד הנאצים.
ארננדו דה סוטו