לולה שנצר נולדה ביוני 1903 בסופיה שבבולגריה, במשפחה וינאית עשירה ושוחרת מוזיקה. בגיל 8 החלה ללמוד נגינה על פסנתר, ולאחר מלחמת העולם הראשונה, המשיכה את לימודיה באקדמיה למוזיקה של וינה. במשך שנתיים למדה פסיכיאטריה בבית החולים האוניברסיטאי בסופיה, והשתלמה בזמרה, במחול ובפונטיקה בברלין.
בגיל צעיר נישאה למרצה לאמנות ופילוסופיה ועברה להתגורר עמו בבלגרד. כשהייתה בת 27 נפטר בעלה מסרטן, היא נישאה שוב לצייר יוגוסלבי, אך התגרשה ממנו לאחר שנתיים וחצי. נסעה ללמוד קלינאות תקשורת ופיתוח קול בלונדון ובקופנהגן. כשהחלה מלחמת העולם השנייה ברחה מבלגרד ושבה לסופיה, שם העבירה את כל שנות המלחמה. לאחר סיומה שבה לבלגרד ושמשה כפרופסור כבוד באקדמיה למוזיקה.
ב-1951 עלתה שנצר לישראל, התיישבה בתל אביב והחלה ללמד פיתוח קול. היכרות עם משה פלדנקרייז, הביאה לשיתוף פעולה הדוק ביניהם, ולביסוס שיטתה המיוחדת לשיפור ולפיתוח הביקורת העצמית והגופנית, ולהגדלת יכולתם הקולית והאמנותית של תלמידיה. שמה של לולה שנצר התפרסם בתעשיית הבידור הישראלית של שנות ה-60 וה-70, ואמנים בתחילת דרכם נהרו לביתה, בו ניהלה סטודיו לפיתוח קול. רבים מהם המשיכו לפקוד את ביתה ולעבוד יחד עימה במשך שנים ארוכות תוך כדי עבודתם והופעותיהם.
עם האמנים המפורסמים שלמדו אצלה נמנים אורי זוהר, חוה אלברשטיין, אורה זיטנר, רבקה רז, חיים טופול, נורית גלרון, שלמה וישינסקי, דורית ראובני, נירה גל, נתנאלה, נחמה הנדל ועפרה חזה.
שנצר לימדה בבית צבי ובסמינר הקיבוצים.
בשנות חייה האחרונות עברה לולה שנצר להתגורר בבית אבות בתל אביב, שם נפטרה ב-1998, בגיל 94, כשהיא ערירית וללא קרובי משפחה בארץ.
ב-2003 יצא לאור הספר "קולי זה אני", מדריך לפיתוח קול ודיבור המבוסס על שיטתה של שנצר, שנערך על ידי תלמידתה נירה גל. הספר נלמד עד היום במוסדות לימוד אקדמיים.
תצורת טורוויפ
תצורת טורוויפ (באנגלית: Toroweap Formation) היא תצורה גאולוגית של סלעי משקע קשים יוצרת מדרונות וצוקים בגוון אפור או אדמדם משלהי הפרם התחתון (לפני 270-273 מיליון שנים), שהורבדה בים רדוד. התצורה נחשפת בשלוש ממדינות ארצות הברית: במזרח מרכז נבדה, בצפון אריזונה ובדרום יוטה, כחלק מהאזור הפיזיוגרפי של רמת קולורדו בארצות הברית. תצורה זו יוצרת את המדרון בגוון כהה בין הצוקים הבהירים אבן חול קוקונינו שמתחתיה והצוקים בגוון שמנת מעליה של אבן גיר קאיבאב, שכבת הסלע העליונה בשתי הגדות של הגרנד קניון.
היסטוריה של המחקר.
השם נקבע על ידי הגאולוג האמריקני אדווין מקיי (Edwin Dinwiddie McKee; 1984-1908) ב-1938 במונוגרפיה "הסביבה וההיסטוריה של תצורת טורוויפ ותצורות קאיבאב של צפון אריזונה ודרום יוטה" על שם עמק טורווויפ (Toroweap valley) שבו זורם ערוץ טורוויפ (Toroweap Creek), ערוץ נחל הנשפך לקולורדו, במחוז קוקונינו באריזונה. מקור שם העמק בשפת בני הפאיוט ופירושו "עמק צחיח או עקר". השם התקבע כאשר חוקר הארצות ג'ון וסלי פאוול, שכינה לראשונה מקומות רבים לאורך הגרנד קניון, שמע כינוי זה מהם.
ב-1979 שייכו וולש, ורדלאו וסטוקס (Welsh, J.E., Stokes, W.L. and Wardlaw) את התצורה לחבורת קאיבאב. ב-1982 בחן מקיי מחדש את התצורה והסיר אותה מ"חבורת אוברי" (Aubrey Group), יחידה סטרטיגרפית שקיומה בוטל. ב-1991 חילקו הגאולוגים ג'יימס סוראוף (James E. Sorauf) וג'ורג' בילינגסלי (George H. Billingsley) את תצורת טורוויפ מלמטה כלפי מעלה לשלושה פרטים: פרט סליגמן (Seligman Member), פרט קניון בריידי (Brady Canyon Member) ופרט וודס רנץ' (Woods Ranch Member). במחקר נוסף שביצעו אנדרסון (Anderson) והינצה (Hintze) ב-1993 נקבעו מחדש הגבולות הגאוגרפיים של תצורת טורוויפ.
תיאור.
תצורת טורוויפ בנויה מאבן חול אדומה וצהובה ואבן גיר אפורה מעורבת בשכבות של גבס. תצורה זו הורבדה בים רדוד וחמים כאשר קו החוף פלש ליבשה ונסוג. הגיל הממוצע של שכבה זו הוא כ-273 מיליון שנים. זו שכבה יוצרת צוקים ומדפי סלע המכילה מאובנים של ברכיופודים, אלמוגים ורכיכות. בין תצורה זו לתצורת אבן גיר קאיבאב מעליה קיימת אי התאמה.
תצורת טורוויפ מתחלקת לשלושת הפרטים הבאים (מלמטה כלפי מעלה):
מקומות שבהם נחשפת תצורת טורוויפ.
תצורת תצורת טורוויפ נחשפת במקומות הבאים:
אדוארד רידז-שמיגלי
משה (מויה) אפשטיין
לילי שטרסמן-לובינסקי
לילי שטרַסמן-לוּבּינסקי (לעיתים כונתה "לילקה" ובעברית, אַיָּלָה) (8 ביולי 1908 – 13 בנובמבר 1959) הייתה עורכת, מתרגמת ופעילה בתנועה (הציונית) הרוויזיוניסטית בפולין. הגתה את סמל מפת ארץ ישראל השלמה ועליה זרוע אוחזת ברובה מלווה בכתובת "רק כך" שלימים אומץ כסמל האצ"ל.
ביוגרפיה.
נולדה בוורשה ב-8 ביולי 1908 בשם אליציה פרידברג, בת למשפחה מתבוללת ובעלת אמצעים. אביה הנריק פרידברג היה איש עסקים. בבית הוריה הוצגה היהדות כמכשול שיש להסתירו בבואה להשתלב בחברה הפולנית הסובבת, והיא נשלחה ללמוד בבית ספר תיכון בו למדו יהודים מעטים. ב-1925 נסעה לצרפת ולמדה ספרות ושפות באוניברסיטה במונפלייה ובמכללת סורבון בפריז. בצרפת נחשפה לרעיונות המהפכה, הצטרפה לתנועות למען זכויות אדם והשתלבה בחיי הבוהמה. הייתה חברה בליגה לזכויות האזרח שחבריה החזיקו בתפיסת עולם סוציאליסטית וקוסמופוליטית. בתום לימודיה ב-1929 חזרה לוורשה ונישאה לידיד נעוריה ד"ר הנריק שטרסמן, בכיר במשרד המשפטים וקצין מילואים בצבא הפולני. ביתם בוורשה היה מקום מפגש תרבותי וחברתי לאנשי רוח ופקידי ממשל. נולדו להם שני בנים: אנדז'יי (לימים גבריאל) ופיוטר (לימים אבניאל).
פעילות פוליטית.
במהלך חייה הבוגרים חל שינוי בעמדותיה הפוליטיות. בימים שלמדה בצרפת הזדהתה עם אידאולוגיות קוסמופוליטיות, ובתחילת שנות השלושים, במהלך ביקור בברלין בו נחשפה להתחזקות הנאציזם בגרמניה גילתה עניין ברעיון הקומוניסטי. עם שובה לוורשה ניסתה לקשור קשרים עם הקומוניסטים בעיר. אלה חשדו בה בגלל מעמדה הכלכלי, אך לבסוף רכשה את אמונם. בפעילותה התמקדה בהסברה ובהדפסה של כתבי תעמולה ותרמה למפעלי צדקה. לנוכח גילויי אנטישמיות גם בקרב חבריה הקומוניסטיים וההבנה שגם בתנועה זו לא יתקבלו היהודים כשווים החליטה ב-1934 לפרוש.
בתנועה הרוויזיוניסטית בוורשה.
גילויי האנטישמיות בפולין והיכרותה עם זאב ז'בוטינסקי חוללו שינוי בתפיסת עולמה והיא הזדהתה עם הרעיון הציוני ועם התנועה הרוויזיוניסטית. קשריה עם אברהם שטרן (יאיר), דוד רזיאל ונציגים אחרים של התנועה בוורשה חיזקו הזדהות זו. ביתם של לילי והנריק שטרסמן הפך לבית ועד לשליחי האצ"ל בפולין, והזוג פעל ליצירת קשר בין ממשלת פולין לבין אנשי האצ"ל שהגיעו לוורשה. הבית שימש גם מקום התכנסות ליהודים מקרב האינטליגנציה היהודית הפולנית שהחלו לאהוד את האצ"ל. בפעילותו בפולין למען הארגון נעזר אברהם שטרן רבות בבני הזוג, שפתחו בפניו דלתות בקרב חוגי השלטון לרכישת נשק ותחמושת, שבקיץ 1939 עמדה על אלפי רובים, מכונות ירייה וחומרי חבלה. לימים סיפרה על הרושם העז שהותיר עליה שטרן כ"חייל עברי" שפקודיו נכונים ללחום בעד החרות כשהם אוחזים בנשקם.
בהשפעת הרעיונות הציוניים הרוויזיוניסטים יזמה את הקמת ביטאון הארגון בוורשה, '"ירושלים המשוחררת" ("Jerozolima wyzwolona", ירוזולימה ויזוולונה), שהיה לשבועון האצ"ל בפולין. היא הייתה העורכת, מזכירת המערכת, כותבת ומתרגמת בו. היא הגתה את הסמל שהופיע בראש העיתון: מפת ארץ ישראל השלמה ועליה זרוע אוחזת ברובה מלווה בכתובת "רק כך". הציור הופיע לראשונה בגיליון השלישי. לימים ציור זה אומץ כסמל הארגון הצבאי הלאומי. סגנון הכתיבה בביטאון היה דרמטי ושילב ייאוש מגילויי האנטישמיות לצד ותקווה לגבי הסיכויים למימוש דרכו האידאולוגית של האצ"ל שתביא להקמת מדינה ליהודים.
במקביל לביטאון, הקימה את מועדון "ירדן" שהיה למרכז ליהודים בוורשה והרחיב את מעגל התומכים בתפיסת העולם הרוויזיוניסטית. בשלהי שנות השלושים פקדו את בית שטרסמן שליחי הארגון ובעזרתם נפתחו מחנות אימונים לחניכים, נרכש נשק בשביל הארגון בארץ.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
באוגוסט 1939 נסעה לז'נבה, שווייץ כחברה במשלחת האצ"ל במטרה לעשות נפשות לאידאולוגיה זו בקרב הבאים לקונגרס הציוני הכ"א שדן במאבק נגד מדיניות בריטניה במנדט על ארץ ישראל, והשתתפה במסיבת עיתונאים שהציגה את מטרות הארגון. הופעתה הייתה מרשימה, ומקרב חברי המשלחת נבחרה לשאת את מסר הארגון בצרפתית. לימים סיפרה כי העמדות שהציגו זכו להערכה בקרב עיתונאים זרים שכן הוצגו כיהודים שאינם מבליגים ומטיפים להתנגדות פעילה כנגד שלטון המנדט הבריטי. בדרכה לז'נבה פגשה את זאב ז'בוטינסקי בעיירה ואל לה ביין בה נפש. היא הביעה באזניו את חששה שאם תפרוץ מלחמה לא תוכל לשוב למשפחתה בוורשה, אך הוא אמר לה כי לא תהיה מלחמה והבטיח שבעוד כמה ימים יתראו בפריז.
היא חזרה לוורשה יומיים לפני פרוץ המלחמה וגילתה שבעלה גויס לצבא הפולני. מאוחר יותר נפל הנריק שטרסמן בשבי הרוסים ומצא את מותו עם אלפי קצינים פולנים אחרים בטבח יער קאטין. עם חזרתה, כינסה את חברי המועדון ודיווחה על פעילותה של משלחת הארגון בז'נבה, והוציאה לאור גיליון חדש של "ירושלים המשוחררת" שבדיעבד היה לגיליון האחרון של העיתון.