ח'אן שייח'ון היא עיר הנמצאת בדרום מחוז אידליב בסמוך לצפון מחוז חמה, והיא נכבשה על ידי כוחות המורדים במהלך 2014. מאז כיבושה העיר נשלטה על ידי ג'בהת פתח א-שאם - אחד הארגונים החזקים בסוריה וסניף אל-קאעידה בסוריה לשעבר שהתאחד מאוחר יותר עם מספר ארגונים לתחריר א-שאם. ח'אן שייח'ון יושבת על הכביש הראשי המקשר בין חלב לחמה, חומס ודמשק, והיא סמוכה לזירת הלחימה בין המורדים למשטר בצפון מחוז חמה.
ב-4 באפריל, בסביבות השעה 7 בבוקר, כאשר רוב תושבי העיר טרם יצאו לעבודתם, מטוסי קרב השייכים ככל הנראה לחיל האוויר הסורי השליכו פצצות על העיר. עדי ראייה דיווחו על ריח מוזר שנישא באוויר כ-10 דקות לאחר ההתקפה, ומיד לאחר מכן עוברי אורח הציגו סימפטומים ברורים של הרעלה. עובדים רפואיים הצביעו על כך שההתקפה הייתה שונה מהתקפות גז כלור שחוו בעבר, שכן בעוד שבמתקפות קודמות גז הכלור המית אנשים בעיקר בבניינים שהופצצו, בהתקפה הנוכחית אנשים רבים מתו ברחובות. התסמינים של הנפגעים העידו על השפעה של חומרים עצביים ורעלנים אחרים, וכללו בין השאר קור בגפיים, ירידה בקצב הלב ולחץ דם נמוך; רבים מהנפגעים שהושפעו ישירות מהחומר הכימי מתו בו-במקום, וחלק חלו לאחר שבאו במגע עם הקורבנות. מקורות רפואיים באדלב דיווחו זמן קצר לאחר המתקפה שלמעלה מ-58 בני אדם, בהם 11 ילדים, נהרגו, ולמעלה מ-300 נפצעו.
בשעה 7:30 הגיעו 100 פצועים לבית חולים שדה מקומי, לאחר שבית החולים הגדול ביותר באזור הופצץ יומיים קודם לכן. שר הבריאות של אדלב מטעם המורדים, מוחמד פיראס אל-ג'ונדי, אמר כי הקורבנות חווים חנק, נוזל בריאות, קצף בפה, חוסר הכרה, התכווצות ושיתוק. שעות ספורות לאחר המתקפה, הופצצה גם מרפאה שטיפלה בנפגעים. לדברי ד"ר עבד אל טנרי, שטיפל ב-22 נפגעים של המתקפה הכימית, הסימפטומים של הקורבנות תואמים את הסימפטומים של חשיפה לסארין. מצבם של החולים שקיבלו פרלידוקסימה (תרופה נגד סארין) התייצב בתוך כשעה.
ב-5 באפריל אמרו רופאים מקומיים ועובדי הצלה במקום כי מספר הנפגעים עלה ל-74 הרוגים ול-600 פצועים, ואילו נשיא טורקיה רג'פ טייפ ארדואן והשגריר הצרפתי לאו"ם, פרנסואה דלאטר, אמרו שנהרגו למעלה מ-100 אנשים. אנשי ההצלה אספו דגימות מהקרקע באזורים המופצצים ושלחו אותן לאנשי מודיעין מערביים לניתוח.
אחריות.
מדינות רבות גינו את המתקפה, וייחסו אותה או נטו לייחס אותה לצבא סוריה. בתגובות:
טענות האופוזיציה הסורית.
על פי מרכז המדיה של אדלב, לחומר הכימי היו מאפיינים של סארין. הקואליציה הלאומית הסורית של האופוזיציה והכוחות המהפכניים האשימה את משטר הבעת' ואת הכוחות המזוינים של סוריה בביצוע המתקפה הכימית וקראה לחקירה מיידית של מועצת הביטחון של האו"ם. מפקד בצבא סוריה החופשי, סרן חאג' עלי, אמר כי טענתה של רוסיה היא "שקר", שכן המורדים אינם מסוגלים לייצר נשק כימי וכי לא הופצצו שום עמדות צבאיות באזור. לטענתו "כולם ראו את המטוס בזמן שהוא הפציץ בגז".
טענות הממשלה הסורית.
ביום המתקפה, בכיר בממשלת סוריה אמר לסוכנות הידיעות "רויטרס" כי "הממשלה לא השתמשה ולא תשתמש בנשק כימי, לא בעבר ולא בעתיד". על פי ספקית החדשות הערבית "אל-מסדר" מאיחוד האמירויות הערביות, צבא סוריה טען כי תקף בית חרושת לטילים בח'אן שייח'ון באמצעות מפציצי סוחוי Su-22 שאת פצצותיהם לא ניתן למלא בחומרים כימיים כלשהם, וכי לא היה ידוע להם שמפעל התחמושת של המורדים כלל כימיקלים רעילים. השימוש במטוסי הקרב הללו במתקפה הכימית צוין גם על ידי מקורות תומכי מורדים כמו המרכז הסורי לזכויות אדם. מאוחר יותר, משרד ההגנה הרוסי חזר על טענת הכוחות המזוינים של סוריה, אך טען כי ההתקפה על מחסן התחמושת של המורדים התרחשה בין 11:30 ל-12:30. שר החוץ הסורי, ואליד אל-מועלם, אמר במסיבת עיתונאים בדמשק כי כוחותיהם המזוינים "לא השתמשו ולא ישתמשו בנשק כימי, גם לא נגד קבוצות טרור הנלחמות נגד משטר אסד". הוא הבטיח למסור מידע לארגון למניעת הפצת נשק כימי (OPCW) ולאו"ם בנוגע להעברת חומרים כימיים מעיראק לסוריה או מטורקיה לסוריה על ידי ארגוני המורדים.
דובר משרד החוץ האיראני, בהראם קאסמי, גינה כל שימוש בנשק כימי בסוריה, אך הציע שהאשמים במתקפה הכימית הם "קבוצות טרור" ולא ממשלת סוריה.
התגובה האמריקאית.
נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, האשים את המשטר הסורי בביצוע המתקפה הכימית, ואמר כי העולם המתורבת לא יכול להתעלם מן המעשה. טראמפ גם הטיל את האחריות להתקפה הכימית על הממשל של קודמו, ברק אובמה שהתחייב לתקוף את סוריה אם תשתמש בנשק כימי וחזר בו לאחר המתקפה הכימית בע'וטה. שר החוץ האמריקני, רקס טילרסון, אמר כי "כל מי שמשתמש בנשק כימי כדי לתקוף את בני עמו מראה התעלמות בסיסית מההגינות האנושית והוא חייב לתת דין וחשבון".
יומיים לאחר המתקפה הכימית, ב-7 באפריל 2017, בסביבות השעה 4:00 לפנות בוקר תקף צי ארצות הברית במזרח הים התיכון את בסיס חיל האוויר הסורי בחומס, שממנו המריאו יומיים קודם לכן המטוסים שביצעו את המתקפה הכימית. זו הייתה הפעם הראשונה שהבית הלבן הורה בגלוי ובפומבי על מתקפה צבאית נגד כוחות של צבא אסד.
יוליה ליווילה
יוליה ליווילה (בלטינית: Julia Livilla; תחילת שנת 18 לספירה – סוף 41 או תחילת 42) הייתה אצילה רומאית מהשושלת היוליו-קלאודית. היא הייתה בתו של גרמניקוס, נכדתו המאומצת של טיבריוס, נינתו של אוגוסטוס, אחותו של קליגולה, אחייניתו של קלאודיוס ודודתו של נירון.
ביוגרפיה.
יוליה ליווילה נולדה בשנת 18. היא הייתה בתם של המצביא גרמאניקוס יוליוס קלאודיאנוס קיסר, שהיה נכון לאותה תקופה יורש העצר של הקיסר טיבריוס, ושל אגריפינה הזקנה. אביה היה בנם של נירון קלאודיוס דרוסוס ושל אנטוניה הצעירה, ונכדם של מרקוס אנטוניוס, אוקטביה וליוויה. אמה הייתה בתו של המצביא המהולל מרקוס ויפסניוס אגריפה ושל יוליה אוגוסטי פיליאה, ונכדתו של אוגוסטוס. מבין תשעת ילדיהם של גרמניקוס ואגריפינה הזקנה, רק שישה הגיעו לבגרות: שלושה בנים ושלוש בנות. יוליה הייתה הצעירה מבין הבנות. שלושת אחיה הגדולים היו נירון יוליוס קיסר (אין לבלבל עם נירון קיסר), דרוסוס קיסר ומי שהיה לימים הקיסר קליגולה. שתי אחיותיה הגדולות היו אגריפינה ודרוסילה.
יוליה נולדה בלסבוס במהלך סיור של הוריה באיי יוון, וגדלה באנטיוכיה במשפחה חמה ואוהבת. בשנת 19 התהפך המזל על משפחתה, כאשר אביה נפטר והועלו שמועות על פיהן נרצח. אמה האשימה את הקיסר טיבריוס שלא עשה די להעמדת הרוצחים למשפט, ובתגובה גירש אותה טיבריוס לאי נידח ושם מתה מרעב. שני אחיה הגדולים אומצו בידי טיבריוס (ומאוחר יותר הוצאו להורג במצותו), ויחד עם שתי אחיותיה ואחיה קליגולה, נשלחה לגור עם סבתא רבתא שלהם, ליוויה, אמו של טיבריוס. בשנת 27 מתה ליוויה, והם עברו לביתה של סבתם אנטוניה הצעירה. הן ליוויה והן אנטוניה היו נשים חזקות בעלות מעמד ועמדה בחברה הרומית, ושתיהן לא יכלו להקדיש זמן רב לגידול נכדים אלו. כתוצאה מכך, גדלו הארבעה פרא ללא השגחה.
יוליה הייתה מאורסת לדודן רחוק שלה, קווינקטיליוס וארוס, אשר היה בנם של פובליוס קווינקטיליוס וארוס ושל קלאודיה פולכרה. אלא שבשנת 27 נפל וארוס קורבן לאחד מתככיו של סיאנוס והואשם בבגידה. לפיכך האירוסין בוטלו. גורלו של וארוס לא ידוע. בשנת 31 מת סיאנוס, וטיבריוס הכריז על קליגולה כיורשו המיועד. בשנת 33, השיא טיבריוס את יוליה למרקוס ויניקיוס, אשר טקיטוס כותב עליו: "מזגו היה נוח ודיבורו נמלץ". בתחילת 37 מינה טיבריוס את ויניקיוס למושל הפרובינקיה אסיה, ויש סימנים שיוליה התלוותה אליו לשם. בהמשך אותה שנה, וקליגולה ירש אותו כקיסר. באותה תקופה טרם התפרסם קליגולה כאכזרי ומטורף, והיה קיסר אהוב, אהוד וצודק.
בשנה הראשונה לשלטונו, היחסים בין קליגולה ושלוש אחיותיו, היו כמעט תמיד טובים וחמים. באירועים רשמיים היה קליגולה מופיע עמן, והן גם הופיעו לצדו במטבעות. הוא היה מושיב לצדו כל פעם אחת מהן, במקום שבאופן מסורתי היה שמור לאשתו. הוא אף הורה ששבועת הנאמנות לקיסר תהיה בנוסח "ולא ייקר בעיני לא אני עצמי ולא בני מגאיוס [שמו הפרטי של קליגולה] ואחיותיו", וכן הורה שבכל פעם שאחד הקונסולים מתחיל דבריו במושב של הסנאט הרומי, עליו להתחיל בנוסח: "כל טוב ואושר על גאיוס קיסר ועל אחיותיו." דרוסילה הייתה על פי המקורות האהובה עליו ביותר. הוא נהג בה כבאשתו החוקית, ומינה אותה ליורשת נכסיו. סווטוניוס מאשים את קליגולה ש"עם כל אחיותיו חי חיי-זימה מתמידים". אולם חלק מהחוקרים בני זמננו סוברים שסווטוניוס (ורבים אחרים) פירש בצורה חמורה מדי את קרבתו של קליגולה לאחיותיו. שמועות אלו ככל הנראה נבעו מן השקפת העולם שלעריצים אין שום התחשבות בטאבואים חברתיים ומן העובדה שמכיוון שקליגולה היה רווק רוב שנות שלטונו אחיותיו מילאו את התפקיד שבאופן מסורתי היה שמור לאשת הקיסר. הסבר רחוק יותר שהוצע הוא שקליגולה ניסה לחדש את המנהג ההלניסטי על פיו המלכים נישאים לאחיותיהם, מה שמסביר את הזעם הרב שבו התקבלו יחסיו עם אחיותיו.