המאיקו מתאפרת בדרך זו בשלוש השנים הראשונות של הכשרתה. תחילה היא מקבלת סיוע מהאונה-סאן שלה, או מבעלת בית התה בו היא מתגוררת, אך עם הזמן היא לומדת להתאפר בעצמה. לאחר שלוש שנים, בהן התבגרה המאיקו, מתמתן סגנון האיפור שלה על מנת להבליט את היופי הטבעי שלה. עם זאת, גיישה מבוגרת עשויה להתאפר כך באירועים מיוחדים, או בהופעות הדורשות איפור כזה.
לבוש.
גיישה תמיד לובשת קימונו. מאיקו לובשות קימונו צבעוני ואובי ראוותני, שתמיד יותר בהיר מהקימונו. המאיקו של אזור קיוטו קושרות את האובי בסגנון דָרארי, או מטלטל, בעוד שבטוקיו קיימים מספר סגנונות נוספים. הגיישות המבוגרות של קיוטו נוהגות לקשור את האובי שלהן בסגנון טאיקו מוּסוּבּי (太鼓結び; קשר תוף), קשר פשוט המקובל בקרב נשים נשואות. בטוקיו, בנוסף לטאיקו מוּסוּבּי, קושרות הגיישות המבוגרות את האובי שלהן בסגנונות היָנאגי מוסובי (柳結び; קשר ערבי) וצוּנוֹדָשי מוסובי (甬出結び)
בנוסף לאובי המטלטל, מתאפיין הקימונו של המאיקו בשרוולים ארוכים המגיעים עד לרצפה. במהלך הופעת ריקוד או נגינה על המאיקו ללפף את השרוולים סביב ידיה על מנת שלא תמעד.
הצבע, הדוגמה וסגנון הקימונו תלוי בעונות השנה ובאירוע בו משתתפת הגיישה. בחורף, למשל, לובשות הגיישות האורי - מעיל עליון עשוי משי המגיע עד למותניים או לירכיים. בקיץ הן לובשות קימונו עשוי חומר קליל ואוורירי יותר.
מאיקו לובשות קימונו בצבעי אדום ולבן, וצווארון הקימונו שלהן הוא לרוב אדום עם רקמת זהב או כסף. לאחר שלוש שנים מתחילת ההתלמדות, הצווארון האדום משלוב ברקמה לבנה, המעידה על הוותק שלהן. כשהופכת המאיקו לגיישה היא מחליפה את הצווארון שלה לצווארון לבן.
גיישות נועלות זורי, סנדלים שטוחי-סוליה, כשהן מתהלכות בחוץ, ובפנים הן נועלות טאבי בלבד. במזג אוויר סוער נועלות הגיישות קבקבי גטה, המגביהים אותן מהקרקע. מאיקו נועלות קבקבי אוקובו בעלי הסוליה העבה, המונע מהן לדרוך על שרוולי הקימונו הארוכים שלהן.
שיער.
תסרוקות הגיישה השתנו במהלך ההיסטוריה. במאה ה-17 החלו נשים לסדר את שערן גבוה על הראש, ובתקופה זו אימצו הגיישות את תסרוקת השימאדה שלהן, שהיא למעשה איסוף שיער הראש בצורת לחמנייה.
ישנן ארבעה סוגי שימאדה עיקריים: טאקא שימאדה, האופייני לרווקות צעירות, ובו יושב הקשר גבוה על הראש; צובושי שימאדה, שהוא קשר שטוח יותר, האופייני לנשים מבוגרות; אוּאיוָואטה, הדומה לטאקא שימאדה אך משלב עיטורי כותנה; ומוֹמוֹוָוארֶה, האופייני למאיקו והמזכיר בצורתו אפרסק חצוי. בנוסף, ישנם עוד סוגי תסרוקות האופייניות לאזורים מסוימים. את התסרוקות מעטרים מגוון קישוטים, סיכות ומסרקים.
הגיישות ישנות על כרית מיוחדת הנקראת טאקאמאקורה (高枕; כרית גבוהה) השומרת על שלמות התסרוקת. על מנת להטמיע את צורת השינה הזאת במאיקו נוהגות האונה-סאן לפזר אורז סביב הכרית, כך שאם יצנח ראשה של המאיקו ידבקו לשיערה גרגרי אורז. עם זאת, גם ללא תאונות נדרשת הגיישה ללכת למעצב השיער מדי שבוע. גיישות מודרניות משתמשות לעיתים בפאות נכריות, אך על המאיקו להציג את שיערה הטבעי בלבד. לאורך הקריירה, עשויות התסרוקות, המשלבות משיכת ומתיחת השיער, לגרום לקרחת קטנה בקודקוד ראשה של הגיישה, אותה הן מציגות בראווה כסימן של כבוד ושל ותק.
ג'ובני ג'נטילה
ג'ובני ג'נטילה (באיטלקית: Giovanni Gentile) (30 במאי 1875 - 14 באפריל 1944) היה פילוסוף איטלקי. נחשב לאחד ההוגים המרכזיים של הפשיזם האיטלקי, והיה שר החינוך בקבינט הראשון של בניטו מוסוליני.
ביוגרפיה.
ג'נטילה נולד בקסטלווטרנו שבסיציליה ולמד פילוסופיה באוניברסיטת פיזה. ערך עם בנדטו קרוצ'ה את הביטאון הספרותי הביקורת. השניים נותרו ידידים קרובים לאורך שנים רבות, על אף חילוקי הדעות האידאולוגיים ביניהם.
משנת 1906 הורה פילוסופיה בפלרמו ולאחר מכן בפיזה וברומא.
משנתו הפילוסופית של ג'נטילה ממשיכה את תורתו של הגל, הקובעת כי יסודה של המציאות הוא הרוח. ואולם, שלא כהגל ג'נטילה סבר שהרוח אינה מכוונת רק למושגים אלא שביסוד כל גילוייה הפרטיקולריים של הרוח ישנן מחשבות שהן בבחינת 'פעולה טהורה', כלומר, ביטויים של הרוח המתממשים באמצעים שאינם מכוונים למושגים או לרעיונות. מכאן חשיבותן של הדת (אף שג'נטילה עצמו לא היה אדם מאמין) והאמנות כגילויים של הרוח שאינם מבטאים מושגים או רעיונות. גם "רוח האומה" היא ביטוי כזה של הרוח. המדינה, כביטוי תבוני עליון של 'רוח האומה' משמשת מסגרת פוליטית לרוח זו ולכל גילוייה. ברוח תורת הגל סבר כי הפרט אינו מתמצה באינדיבידואליות מבודדת, אלא מתממש רק כחלק מן הקולקטיב הלאומי. האחדות ה'אורגנית' של הקולקטיב הייתה בעיני ג'נטילה גם מפתח לפתרון בעיות חברתיות. מכיוון שהפרטים בחברה אינם שווים, השאיפה להחיל עליהם את השוויון הפורמלי איננה מעשית ואיננה צודקת. במקום זאת צריכות הבעיות החברתיות - במיוחד סכסוכי עבודה - להיפתר מתוך גישה "אורגנית", כלומר, מתוך סולידריות לאומית. גישה זו מושגת באמצעות מעורבות של המדינה, המייצגת את האחדות האורגנית הזאת. תפיסה זו נתנה גיבוי לרעיון המשק הקורפורטיבי שלו הטיף הפשיזם.
ג'נטילה הפך להוגה הדעות הרשמי של הלאומנות האיטלקית ומאוחר יותר לתומכו הרוחני של הפשיזם. הוא היה לסופר הצללים של חלק מכתביו הרעיוניים של מוסוליני, וזה האחרון הגדיר את ג'נטילה בתואר "הפילוסוף של הפשיזם" (יש אומרים שגם ג'נטילה הגדיר עצמו כך). הערך "פשיזם" באנציקלופדיה האיטלקית, שמוסוליני חתום עליו, ואשר נחשב להצגה השיטתית המתומצתת המוסמכת ביותר של הדוקטרינה הפשיסטית, נכתב למעשה על ידי ג'נטילה.
ג'נטילה היה גם הוגה דעות חשוב בתחום החינוך והפילוסופיה של החינוך. הוא הדגיש את חשיבות המצוינות ואת טיפוח מדעי הרוח במערכת החינוך. כשר החינוך בקבינט הראשון של מוסוליני ביצע רפורמה יסודית בבתי הספר, רפורמה שנועדה להעלות את רמת הלימודים, להחדיר גישה היסטורית לכל המקצועות ולהנהיג פיקוח מתמיד של המדינה על ההוראה.
בשנים שלאחר מכן נטל ג'נטילה חלק פעיל ביותר בפעילות האינטלקטואלית הממלכתית באיטליה הפאשיסטית. מאמצע שנות השלושים ירדה קרנו, במיוחד לנוכח נטייתו של מוסוליני לאמץ אל תוך הפשיזם יסודות של תורת הגזע ושל האנטישמיות, שהיו מנוגדים למשנתו הלאומית-מדינתית של ג'נטילה. יש עדויות על כך שבזמן מלחמת העולם השנייה סייע למלומדים יהודים לברוח דרך איטליה ואף אירח או הסתיר אותם בביתו.
באפריל 1944 נרצח ג'נטילה על ידי אנשי מחתרת קומוניסטים כאשר עמד לשוב מנסיעה לפירנצה שבה ביקש לשכנע את השלטונות לשחרר ממאסר כמה אינטלקטואלים אנטי-פשיסטיים.
לאחר המלחמה הושכח ג'נטילה כליל, ומעטים עסקו במשנתו ובכתביו. הסיבה העיקרית לכך הייתה ההסתייגות המקיפה מן הפשיזם ומכל מי שזוהה איתו. כמו כן, דמותו ומשנתו של ג'נטילה עמדו בסתירה למאמץ התעמולתי להסתיר את היסודות ההומניסטיים של הפשיזם ולהציגו כדוקטרינה חסרת עומק פילוסופי, המתמצה בעידוד אלימות לאומנית פרועה ובפולחן המנהיג. סיבה נוספת להתעלמות ממנו הייתה נעוצה בירידת קרנה של הפילוסופיה ההגליאנית בכללה במחצית השנייה של המאה העשרים.
מספריו.
כמו כן חיבר ג'נטילה כמה מכתבי היסוד של המשטר הפשיסטי ומונוגרפיות רבות על תולדות הפילוסופיה, המרכזי שבהם היה מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים.
מנחם פרוש
מנחם פֹּרוּשׁ (כ"ח באדר ב' תרע"ו, 2 באפריל 1916 - ח' באדר תש"ע, 22 בפברואר 2010) היה חבר הכנסת מטעם יהדות התורה ויושב-ראש אגודת ישראל בירושלים.
חייו האישיים.
מנחם גליקמן־פרוש נולד בירושלים לשפרה ומשה פרוש. למד בישיבת עץ חיים. ב-1932, כשהיה בן 16, סולק מהישיבה בהוראת בית הדין של הרבנות הראשית, לאחר שגילם את הרב הראשי לישראל דאז, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, במשפט פורימי מבוים. בריאיון עיתונאי עם חגי סגל אמר, כי הוא לא ידע כי המיצג הפורימי, שפורסם כ"ליצנותא דעבודה זרה" יבזה את הרב קוק, וכי צורף להצגה בניגוד לרצונו.
רעייתו הראשונה הייתה ליבא לבית גלבשטיין, והשנייה - ברכה לבית פקשר. בניו: מאיר פרוש, אליהו הלל, שנפטר בחיי אביו, ונפתלי צבי, יו"ר תנועת הנוער פרחי הדגל וקרן התרבות דגל ירושלים. חתנו הוא הרב אשר טננבוים, מנהל ועד הישיבות לשעבר. הרב פרוש גידל בביתו גם את שני ילדיה של רעייתו השנייה. אביהם היה ידידו יהושע ליב לוי (נפטר בגיל 27).
פרוש נפטר בביתו בירושלים בח' באדר ה'תש"ע 22 בפברואר 2010.
פעילות ציבורית.
בשנים 1932–1938 כיהן ככתב-חוץ של עיתונים חרדים, ובשנת 1949 מונה לעורך העיתון "קול ישראל". בשנת 1950 הוציא לאור וערך את ביטאון אגודת ישראל - "המבשר". בשנת 1951 ייסד רשת מעונות ילדים, וב-1953 היה ממייסדי מערכת החינוך העצמאי, ושהה בארצות הברית במסעות גיוס כספים עבורה. ב-1973 ייסד את רשת המעונות "קריית הילד". היה נשיא חברה קדישא של "הפרושים" בירושלים.
בנערותו היה מקורב לרב יוסף חיים זוננפלד, ובהמשך לרב יצחק זאב סולובייצ'יק מבריסק ולרבנים נוספים.
בכמה מקרים ארגן הפגנות גדולות ונאם בהן. פעל במאבקים נגד גיוס בנות, נגד הבריכה המעורבת בירושלים ונגד הקמת אצטדיון בסמוך להר חוצבים (כתב על כך ספר בשם מרומא עד ירושלים). בשנת 1999 ארגן גם את הפגנת החרדים נגד בית המשפט העליון.
פרוש הקים ארכיון גדול ומסודר לתולדות היהדות החרדית בישראל. חלק מהאוסף בא לידי ביטוי בספרו האוטוביוגרפי "שרשרת הדורות בתקופות הסוערות" (שישה כרכים).