רוזאריו לאקוניס, מרצה לכלכלה וראש המכון למורשת איטליה בארצות הברית, יצא גם הוא בביקורת כנגד הסדרה וציין כי "כאשר אנשים מדברים על איטלקים הם רואים מול עיניהם מאפיה. וזה ממש לא נכון. יש לנו זוכים בפרסי נובל, אמנים גדולים, היסטוריה מפוארת - ומה הציבור שומע עלינו באמריקה? גנגסטרים, סרסורים וזונות. כן, וגם פסטה. וכל זה קורה במדינה שבה יש רגישות רבה לגילויי גזענות כלפי שחורים, יהודים, היספנים. משום מה במקרה שלנו זה הפך ללגיטימי להדביק לאיטלקים סטריאוטיפ של גנגסטרים, בעלי תרבות נחותה ולשון גסה, רמאים. זה לא הוגן". ביקורתו של לאקוניס, שאף דרש להסיר את הסדרה מלוח השידורים, מופנית גם כלפי יוצר הסדרה צ'ייס, אשר מוצאו איטלקי.
צ'ייס ניסה להתמודד עם טענות אלו באחד מפרקי הסדרה, בו כתב מונולוג לג'יימס גנדולפיני, במסגרתו הוא מתלונן על הדימוי המאפיונרי שדבק באיטלקים, תוך שהוא מספר ארוכות למשפחת אודות התרומה הרבה של האיטלקים לעולם התרבותי.
מנגד, קיימת התפיסה לפיה השפעת הסדרה על "הכתמתה" של האוכלוסייה האיטלקית בארצות הברית הייתה שולית בלבד, בשל העובדה כי "הסופרנוס" הציגה פלח קטן ושולי באוכלוסייה האיטלקית ככזאת שמעורבת בחיי הפשע המאורגן, אשר אינו מתיימר לייצג את האוכלוסייה כולה.
פרסים והוקרה.
"הסופרנוס" זכתה באינספור פרסים והייתה מועמדת פעמים רבות לזכייה במגוון קטגוריות, לאורך שנות שידורה. הסדרה זכתה ב-21 פרסי אמי, מתוכם פעמיים בקטגוריית סדרת הדרמה הטובה ביותר. כאשר זכייתה הראשונה בפרס בשנת 2004 הייתה הפעם הראשונה בה סדרת כבלים מגיעה למעמד זה וזכייתה השנייה בפרס בשנת 2007 הייתה הפעם הראשונה מאז 1977 שבה סדרת דרמה זוכה בפרס היוקרתי לאחר ירידתה מהמסכים. בנוסף, הייתה מועמדת 21 פעמים לפרס התסריט הטוב ביותר לפרק בסדרת דרמה וזכתה בו שש פעמים, מתוכם זכה צ'ייס בשלושה פרסים.
לאורך שנות שידורה, מלבד בין השנים 2006–2007, זכתה הסדרה בלפחות פרס אמי אחד מדי שנה בקטגוריות השחקנים המצטיינים, כאשר ג'יימס גנדולפיני ואידית פאלקו היו מועמדים 6 פעמים כל אחד, וזכו בו 3 פעמים. ג'ו פנטוליאנו, שגילם את דמותו של ראלף סיפורטו, זכה בפרס שחקן המשנה ב-2003 בעוד מייקל אימפריולי ודריאה דימטאו זכה בפרס על תפקידם ככריסטופר ואדריאנה ב-2004. בנוסף, היו רבים מהשחקנים מועמדים לזכייה בפרסים, בניהם לוריין בראקו, דומיניק קיינסה ואחרים.
בין השנים 1999–2000, זכתה הסדרה בפרס פיבודי, והפכה לאחת מארבע סדרות בלבד שעשו זאת שנתיים ברציפות, והן: "חשיפה לצפון", "הבית הלבן" ו"שובר שורות". בנוסף, הייתה "הסופרנוס" מועמדת לפרסים בקטגוריות רבות בפרס גלובוס הזהב, ואף זכתה בפרס סדרת הדרמה המצטיינת לשנת 2000.
בשנת 2001, הוקרנו, כמחווה ל"סופרנוס", שתי העונות הראשונות של הסדרה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, ביחד עם סרטים שונים אשר השפיעו על הסדרה. הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה בה הוקרנה סדרת דרמה אמריקאית במוזיאון.
השפעה על תעשיית הטלוויזיה.
ל"סופרנוס" נודעה השפעה רבה על תעשיית הטלוויזיה ועיצובה במהלך שנות ה-2000. מלבד התפקיד המשמעותי שמילאה, ביחד עם הסדרה "סקס והעיר הגדולה", בנסיקתה והצלחתה של רשת הכבלים HBO, הייתה מזוהה "הסופרנוס" עם פיתוח סוגת הדרמה הכוללת פרקים ארוכים של כשעה, סצנות צילום גרפיות המתאימות לעולם הקולנוע ובנייה איטית ומתמשכת של דרמה ללא מוסר השכל מיידי וסוף מפתיע בכל פרק. בהתאם לכך, שינתה הסופרנוס את התפיסה המקובלת עד אותה תקופה כי הקולנוע הוא המדיום היחיד המאפשר לספר סיפור רחב יריעה.
ה"סופרנוס" הייתה הסדרה הראשונה שהביאה את סיפור המאפיה לטלוויזיה, שעד אותו זמן סופר רק בקולנוע, בין היתר בטרילוגיית "הסנדק", "החברה הטובים" ועוד. בהקשר זה, התרחקה "הסופרנוס" מהצגת המאפיונר כדמות הסטראוטיפית כפי שהייתה מקובלת בסרטי הקולנוע בנושא, אלא בחרה להציגו כדמות בשר ודם הנאבק בקשיי השגרה היומיומיים, באיזון בין משפחתו למקום עבודתו ובוידוי שבועי אודות צרותיו על ספת הפסיכיאטרית, ובניהם יחסים מתוחים עם אם ביקורתית, נישואים חסרי תקשורת וילדים מנוכרים.
בומביי (חתול)
בומביי הוא גזע של חתול הבית. הגזע פותח על ידי ניקי הורנר מקנטקי שבארצות הברית, במטרה לפתח גזע של חתול שיראה בדיוק כמו הפנתר השחור. לצורך זה הכליאה הורנר את הגזע הבורמזי עם גזע אמריקאי קצר שיער בצבע שחור, ולאחר חמש שנים של ניסויים, בשנת 1958, הגיעה לבסוף לתוצאה המבוקשת. בשנת 1976 הוכר לראשונה גזע זה.
שמו של הגזע ניתן לו על שם העיר בומביי (כיום מומבאי) שבהודו, מאחר שהוא דומה מאוד לנמר השחור המופיע במקרים רבים בהודו (וידוע בתרבות מדמותו של הנמר ההודי בגירה).
גופו של חתול בומביי שרירי וחזק, פרוותו קצרה, צמודה לגופו ונוצצת כסטן וצבעה שחור פחם. עיניו עגולות בצבע נחושת או זהוב, אוזניו מעוגלות נוטות מעט קדימה, עור האף שחור וכך גם ריפוד הכפות. למרות חזותו הפראית, גזע זה הוא רגוע וחברותי, ומתאים לגידול בבית עם חיות אחרות.
צבי ארץ-ישראלי
צבי ארץ-ישראלי (שם מדעי: Gazella gazella gazella) הוא תת-מין של המין צבי מצוי. הצבי הוא אחד מסמליה של ארץ ישראל הנקראת בתנ"ך גם ארץ הצבי. הצבי הארץ-ישראלי הוא אוכל העשב הגדול היחיד שנותר בישראל בתפוצה רחבה, והוא נתון בסכנת הכחדה.
תיאור.
פרוות הצבי היא ברובה חומה-אפורה. גון הצבאים משתנה בין האוכלוסיות, והצבאים הדרומיים נוטים להיות בהירים יותר. לכל הצבאים יש כסות חורף כהה וצפופה יותר אותה הם משירים באביב. צבעם החום של הצבאים מותאם להסוואה ומכסה את רוב גופם. הבטן והאחוריים מתאפיינים בצבע לבן, ובהם ממוקם הזנב, שצבעו שחור. לאורך צידי הגוף נמתח לרוב פס כהה, בצידי הפנים עוברים כתמים לבנים ששוליהם כהים-שחורים. בעת מנוחה, הצבאים יושבים בתנוחה המכסה את בטנם ואחוריהם הצבועים בצבעים בולטים וכך חשופים רק צבעי ההסוואה, וקרוב לבלתי אפשרי להבחין בהם ממרחק. מלבד תפקיד ההסוואה המובהק של הצבעים המאפיינים את הגב הראש והרגליים, קיימות השערות שונות לגבי תפקיד הצבעים השונים, והטענת נוגעות בתפקידים כגון וויסות חום ותקשורת חזותית.
לעיתים נדירות, נולדים צבאים בעלי צביעה חריגה: בעמק הצבאים בירושלים נולדה ב 2016 עופרה בעלת כתמים לבנים בולטים על הגב, וברמות יששכר נצפו ב-2013 שתי צביות לבנות לחלוטין. ישנם הבדלים מורפולוגיים בין הזוויגים: הזכרים גדולים יותר, משקלם הממוצע 22 ק"ג וצווארם עבה יותר. משקל הנקבות הממוצע הוא 18 ק"ג, וגופן עדין יותר. לשני הזוויגים יש קרניים, אך קרני הזכר גדולות יותר באופן משמעותי, מכוסות בליטות עבות, מפושקות מעט בחלקן העליון ונוטות לאחור. בניגוד לקרני הזכרים, שאינן משתנות באופן ניכר בין פרטים שונים וכמעט תמיד סימטריות, קרני הנקבות קטנות משמעותית מקרני הזכרים, מלבד זאת הן דקות יותר, ובמקרים רבים עקומות, לא סימטריות ואף מעוותות.
תפוצה.
הצבי הארץ-ישראלי היה נפוץ בעבר בכל החבל הים-תיכוני של ארץ ישראל, ובמדינות השכנות לה, אבל התפשטות היישוב החקלאי, המודרניזציה והנשק החם החל מסוף המאה ה-19 המיטו אסון על אוכלוסיות הצבאים, כמו גם על יונקים גדולים אחרים. תרמה לכך גם העובדה כי בשר הצבי הוא חלאל ולכן ציד הצבאים, נוסף על היותו נחשב כמאפיין "גבריות" ו"גבורה" במזרח, היה יעיל כלכלית לצייד (זאת בניגוד לחזירי הבר שאינם חלאל ולכן הונחו לנפשם).
עם קום המדינה נותרו בשטח ישראל אוכלוסיות שרידיות בלבד של צבאים.
מאמצי המדינה לאכוף את חוקי שמירת הטבע, בשילוב עם צמצום הנשק החם בכפרי המיעוטים והחלת המשטר הצבאי שם הביאו להתאוששות הדרגתית באוכלוסיית הצבאים. קפיצת מדרגה משמעותית חלה לאחר הרעלת הטורפים הגדולה ב-1964 שהביאה לחיסולם הכמעט מלא של אוכלוסיות הטורפים הטבעיים (תנים, זאבים) וסייעה בשיקום האוכלוסייה.
בשנות ה-80 נמצאה אוכלוסיית הצבאים בשיאה, וכך הפך הצבי נפוץ בחלקה הצפוני של ישראל, החל מצפון הנגב, הרי יהודה, מדבר יהודה, הרי ירושלים, שפלת יהודה, דרום מישור החוף, הגליל העליון, הגליל התחתון והגולן (לאחר מלחמת ששת הימים לא התגלו בגולן צבאים שכן הם חוסלו, בדומה ליונקים אחרים, על ידי האוכלוסייה המקומית ועל ידי חיילים ממחנות הצבא הסורי שהתקיימו ברמה. לאחר המלחמה הועברו לגולן כ-20 צבאים מהאוכלוסייה שהתקיימה ברמות יששכר ואלה היוו את גרעין השיקום של האוכלוסייה באותו אזור).
בשנות ה-80 דווח על קיומן של אוכלוסיות צפופות של צבי ארץ-ישראלי ברמת יששכר, בקדש נפתלי ובדרום רמת הגולן, ובשלב מסוים אף היה צורך בציד מבוקר על מנת לצמצם אוכלוסיות אלה שהתרבו יתר על המידה.
מאז שנות ה-80 אוכלוסיות הצבי הארץ-ישראלי מצטמצמות בהדרגה עקב שילוב של גורמים:
אוכלוסיית הצבאים בארץ, נכון לדצמבר 2021 היא 4,300 פרטים לעומת 2017 שבה האוכלוסייה הוערכה בכ-3,000 פרטים המרוכזים בעיקר בגולן, בגליל, ובהרי יהודה. להלן תוצאות הספירה של השנים האחרונות:
תזונה ובתי גידול.
הצבאים הם צמחוניים, וניזונים ממגוון רב של צמחים, לרוב מעלווה וצמחים חד שנתיים. הצבאים נצפו בנוסף אוכלים מגוון רב של מזונות מן הצומח, החל בבלוטי אלון, ועד לפקעות אשר נחפרו מן הקרקע. הצבאים לומדים מאימותיהן אילו צמחים כדאי לאכול, וצבאים שלא גדלו בטבע או התייתמו מאם חסרים את הידע הזה. תופעה זו הודגמה בניסוי שבוצע ברמות יששכר, במהלכו צבייה יתומה שגודלה בשבי שוחררה בשדה פתוח, והחוקרים גילו שהיא אוכלת כל מה שעומד בדרכה, בין השאר קופסת סיגריות שהייתה מונחת על הרצפה.