באופן רשמי בלוך המשיך בצבא וישי, שהיה נאמן לגרמנים, עד שנת 1942, אך בפועל הוא הצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית והיה לאחד מראשיה הצבאיים. במסגרת עבודתו בתנועה זו הוא חי בחשש מתמיד לחייו כיוון שהיה במעקב צמוד של הגסטפו הגרמני שרדף אחריו וניסה לתופסו. עקב כך, בלוך היה חותם על ההתכתבויות שלו עם הגנרל שארל דה גול, שהיה ממתנגדיו של היטלר ומנהיגה של צרפת החופשית, בשם "גנרל טנק" (Général char d'assault). מאוחר יותר הפך שם זה לשמו הרשמי של דאסו בתוספת שמו המקורי. גם אחיו הצעיר, מרסל, אימץ את השם דאסו כביטוי של כבוד לאחיו הגדול.
בתקופת הכיבוש הנאצי הפך בלוך לאחד מהמארגנים של תנועת ההתנגדות הצרפתית שפעלה נגד הגרמנים, ואף היה חבר המטכ"ל של הפרטיזנים ו"הקלעים החופשיים" . בהיותו בתפקיד זה הוא הקים את כוחות מחתרת הלוחמים בצרפת במקרה של נחיתת בעלות הברית בכל מחוזות צרפת. בפעולה זו איחד בין כל כוחות ה-FFI וה-FTP, ובכך תרם תרומה עצומה לאחדות פלגי המחתרות השונים.
בלוך פעל בפריס לקידום פלישת בעלות הברית ולהצפת כל ביצורי הגרמנים בעיר פריז למקרה שיגלו התנגדות למתקפה של בעלות הברית. ב-1944 מונה בלוך בחשאי למושל הצבאי של פריז. בתפקיד זה הקים מחדש את המטה הכללי הצרפתי. במחצית חודש אוגוסט 1944, כאשר יצא לסיור מעבר לעמדות הגרמנים, נתפס על ידי הגרמנים אך הצליח לברוח.
סיום המלחמה.
עם כניעת הגרמנים במאי 1945 דאסו מונה בגלוי למושל הצבאי של פריז, ובעת שעיר זו שוחררה הוא הצליח להעביר את מוסדות השלטון אליה. עקב עברו במשרד ההגנה והמטכ"ל, דאסו הכיר היטב את הקצונה של צרפת החופשית וכן את זו של צבא וישי. הוא ידע מי הם בעלי תפקידי המפתח ומי משתף פעולה עם ממשלת וישי ועם הנאצים, ועל כן היה יכול להקים בסיס למטכ"ל הצרפתי בפריז.
ב-25 באוגוסט מונה דאסו לתפקיד היוקרתי ביותר, ראש מסדר לגיון הכבוד הצרפתי, המסדר החשוב והמכובד ביותר בצרפת. ב-26 במאי הוענק לדאסו "הצלב הגדול של לגיון הכבוד". דאסו קבע תחת סמכות זו את המדיניות לגבי מקבלי העיטורים מטעם ממשל וישי וצרפת החופשית.
פעולותיו של דאסו לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה מונה דאסו לנשיא המועצה לתיאום מדעי של הביטחון הלאומי. בעת הזו, בגיל 64, הוא כבר קיבל את הכוכב הרביעי (המסמל את דרגתו הגבוה) והפך לגנרל מן המניין.
בשנת 1954 פרש דאסו מכל תפקידיו הביטחוניים והקדיש את שארית חייו למחקר המדעי באקדמיה של צרפת. בשנות לימודיו עסק בנושאים הבאים: הוא היה חבר במועצה למחקרים וניסויים בתחום הכימיה ופרסם מחקר בשם "המלחמה הכימית"; הוא חקר את הגורמים ואת השפעות הלוואי של התפוצצויות גדולות והיה נציג משרד ההגנה בוועדה לאנרגיה אטומית.
גנרל דריוס פול בלוך דאסו נפטר בשנת 1969.
דוד בגין מאירי
דוד בגין מאירי (18 באוגוסט 1920 – 5 בספטמבר 1980) שכינויו המחתרתי היה "גלבוע", היה פעיל במחתרות האצ"ל והלח"י.
ביוגרפיה.
דוד בגין היה הצעיר מבין שלושת ילדיהם של שרה ויעקב בגין, ובן דודו של מנחם בגין. הוא למד בגימנסיית "תרבות", בעירו, ובגיל צעיר הצטרף לתנועת בית"ר. לאחר מכן הצטרף לתא החשאי של האצ"ל שהוקם בבריסק (בפולין). בשנת 1938 הוא השתתף בקורס צבאי של הארגון ופעל להקמת תאים חדשים בבריסק. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ברח לרוסיה דרך ליטא, והחל לחפש דרך להגיע לארץ ישראל.
בשנת 1941 הגיע ארצה כחייל בצבא אנדרס – הצבא פולני, ומיד עזב כדי להצטרף לשורות הלוחמים בבריטים. הוא מצא דרך אל חבריו במחתרת, והתחיל את חייו בארץ ישראל ובמחתרת לח"י כדוד מאירי. דוד היה אחד מהאנשים שהקימו את המודיעין בלח"י, ואחר כך המשיך להיות איש מחלקה ו' במחלקת המודיעין.
פעולותיו במחתרת.
ב-16 מרץ 1944 הבריטים ערכו הבריטים מרדף אחרי דוד משום שהיה בן דודו של מנחם בגין – מפקד מבוקש בארגון האצ"ל בתקופת המאבק במנדט הבריטי. במהלך המרדף ירו לכיוונו כדורים שלא פגעו בו. בסוף המרדף הוא נתפס בתל אביב על ידי הבריטים. בעת חקירתו בניסיון להוציא ממנו מידע דוד הוכה ועונה, ולמרות זאת לא נתן להם את כתובת חדרו, שם היה החומר על מחלקה ו'. דוד היה עצור בחדר אנשי לח"י, במגרש הרוסים בירושלים בחדר 18.
במהלך משפטו ביוני, דוד הודה במעשיו בניגוד להמלצותיו של עורך דינו, מכיוון שרצה להשמיע את קו ההגנה שלו. דוד בחן את עורכי דינו בקפידה, האם הם מספיק מגויסים למטרה של המאבק בבריטים. הוא ביקש מעורך דינו להסכים לקו הגנה זה, המייצג אותו כחייל של תנועת המחתרת העברית. דוד רצה להסביר בבית המשפט שהנשק שנמצא בידו היה מיועד למלחמה בבריטים. עורך דינו לא יכול היה להסכים לקו הגנה כזה והתפטר.
דוד ביקש למסור הצהרה בה אמר שהוא שולל את זכותו של בית דין זה לשפוט אותו. הוא טען כי "ברור היום שאנגליה לא באה לכאן כדי להגשים את המנדט, אלא יצרה את המנדט כדי להגשים את מטרותיה שלה. לוחמי חרות ישראל אינם משתתפים במשחק של אזרחות הגונה ובוויכוח על החוקים שלכם, ואני, כחייל בשירותיהם עומד בפניכם בפנים גלויות. הפסיקו את המשחק. אני רוצה מכם שביחס אלינו, תפסיקו גם אתם את העמדת הפנים של אובייקטיביות וחוקיות. נהיה אויבים גלויים עם כל היחסים הנובעים מכך. וראשית כול נובע מזה יחס אלינו לא כאל פושעים פליליים, כי אם יחס הניתן לשבויי מלחמה".
בבית־הדין הצבאי הבריטי בירושלים נידון דוד ל-12 שנות מאסר ונכלא בכלא עכו. הוא נמנה עם הבורחים בפריצה לכלא עכו, ב־4 במאי 1947, והוסיף לפעול במסגרת הלח"י. עם קום המדינה ב-14 במאי 1948, התגייס דוד לצה"ל ושירת כקצין עד לשחרורו. הוא עבד בעיריית תל אביב, והיה פעיל בהסתדרות העובדים הלאומית בתנועת החירות, ובאגודה להנצחת חללי לח"י.
מותו.
דוד בגין נפטר ב־5 בספטמבר 1980, כ"ד באלול תש"ם, בגיל 60. הותיר אישה ושני ילדים.
שואת יהודי תוניסיה
בתקופת השואה בין השנים 1940–1943 סבלו יהודי תוניסיה מהשלטון הנאצי באופן ישיר ועקיף. חוקי הגזע של גרמניה הנאצית חלו גם עליהם, אולם יישומם של חוקים אלו היה תלוי ברצונו של המושל הכללי, ובשיתוף פעולה של פקידי הממשל שסרו למרותו. אף על פי כן, הם נאלצו לענוד את הטלאי הצהוב, ורבים מהם אף גורשו למחנות כפייה ועבודה.
יהודי תוניסיה ערב מלחמת העולם השנייה.
בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה ישבו בתוניסיה כ-85,000 יהודים שהיוו 2.7% מכלל התושבים. לפי ההגדרה של השלטון הצרפתי, (צרפת כבשה את תוניסיה ב-1881), היהודים חולקו לשתי קבוצות חברתיות: ה"ליוורנזים" (גראנה) שהיו בעלי זיקה תרבותית לאיטליה ונחשבו כבני חסותה וה"תואנסה" שהיוו את מרבית היהודים. אלה היו בגדר נתיני הביי, שליט תוניסיה. הם עבדו בעיקר במשי ובצמר, והיו כאלו שמונו על ידי הביי לפקידים גבוהים, לחוכרי מיסים ואפילו לרופאי החצר.
אף על פי שיהודי תוניסיה הפעילו לחצים רבים על השלטונות הצרפתיים במטרה להשיג אזרחות צרפתית ולזכות בזכויות שוות כמו שהוענקה ליהודי אלג'יריה, בקשתם לא נענתה. עם הזמן השלטונות ריככו את עמדתם בעניין והחלו לתת באופן סלקטיבי אזרחות צרפתית לאלפי יהודי תוניסיה ששירתו בצבא או במנהל הצרפתי.
בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה, יהודי תוניסיה היו מרוכזים במספר מועט של יישובים. רובם התגוררו בתוניס הבירה. ריכוז היהודים במקומות מעטים היה אחד מן הגורמים לכך שהמודרניזציה של יהדות תוניסיה הייתה יותר מקיפה ועמוקה מהמודרניזציה של שאר יהודי המגרב, המדינות המערביות של צפון אפריקה: מרוקו, תוניסיה, מאוריטניה ואלג'יריה.
יהודי תוניסיה תחת שלטון וישי.
בשנת 1940 נכבשה צרפת על ידי גרמניה. התושבים בצפונה ובמרכזה של צרפת ניסו להתנגד לשלטון הגרמני אך ללא הצלחה, ולכן נשלטו על ידי שלטון צבאי. בצרפת הוחלט לשתף פעולה עם השלטון הגרמני, וכך עלה לשלטון המרשל פיליפ פטן, שהשתכן בעיר וישי, ולכן נקרא השלטון - "שלטון וישי". מכיוון ששלטון זה היה נאמן לגרמנים, השלטון בתוניסיה נשאר בידי צרפת.
ב-3 באוקטובר 1940, ממשלת וישי חוקקה את החוק האנטי יהודי הראשון שלה. חוק זה הוחל על תוניסיה ב-30 באוקטובר 1940. הפקודה כללה 12 סעיפים, שפירטו את התקנות בשם שליט תוניסיה, הביי. תקנות אלו הגבילו את הייצוג היהודי בעיתונות, בשירות הציבורי ובמוסדות החינוך. הן קבעו כי יהודים יוכלו למלא רק תפקידים בודדים. התנאי לכך היה שיוכיחו שלושה תנאים: כי הוענק להם עיטור מטעם צרפת על שירות צבאי במלחמת העולם הראשונה, כי קיבלו אות הצטיינות במלחמת 1940 או כי הם צאצאיהם של חיילים שהקריבו את חייהם למען צרפת.
באוקטובר 1941 תוקנו תקנות בנוגע לעורכי דין יהודים, ונקבע תאריך שלאחריו הם לא יוכלו עוד לספק שירותים. אמצעים ננקטו גם כנגד רופאים יהודים, אף על פי שלפי צו מנובמבר 1941 הם הורשו לתת טיפול רפואי לאוכלוסייה היהודית. חלק מן התקנות נותרו "על הנייר בלבד", ללא מימוש. אחדות לא הוחלו כלל, ואחרות הונהגו באטיות רבה באופן חלקי בלבד הודות לגנרל אסטווה, שמדיניותו הייתה יותר ליברלית. לכן יהדות תוניסיה לא נפגעה במיוחד מן המלחמה. רק מעט מבעלי התפקידים ניזוקו בעקבות החקיקה הצרפתית החדשה ומעמדם ירד.
יהודי תוניסיה תחת כיבוש גרמני (1943).
הגעת הגרמנים לתוניסיה.