במסגרת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות הוקמו ועדות שביתת הנשק לשם פתרון מחלוקות בין ישראל למדינות ערב החתומות על הסכמים אלה: מצרים, ירדן, סוריה ולבנון.
הוקמו ארבע ועדות:
בכל אחת מהוועדות השתתפו נציגים של שתי המדינות הרלוונטיות, ובראש כל ועדה עמד נציג של האו"ם.
בהסכם בין ישראל למצרים נקבע שהוועדה תהיה "מורכבת משבעה חברים, אשר כל צד להסכם זה, ימנה שלושה מהם ואשר היושב-ראש שלה יהיה ראש המטה של ארגון או"ם לפקוח על ההפוגה, או קצין גבוה מקרב משקיפי או"ם, אשר יתמנה על ידי ראש המטה לאחר התייעצות עם שני הצדדים להסכם זה. הוועדה המעורבת לשביתת הנשק תקיים את מושבה באל-עוג'ה ותכנס את ישיבותיה במקומות ובזמנים שתמצאם לנחוצים לשם ניהול יעיל של עבודתה."
בהסכם בין ישראל לירדן נקבע שהוועדה תהיה "מורכבת מחמישה חברים, אשר כל צד להסכם זה ימנה שניים מהם ואשר היושב-ראש שלה יהיה ראש המטה של ארגון האו"ם לפיקוח על ההפוגה, או קצין גבוה מקרב משקיפי או"ם, אשר יתמנה על ידי ראש המטה לאחר התייעצות עם שני הצדדים להסכם זה. הוועדה המעורבת לשביתת הנשק תקיים את מושבה בירושלים, ותכנס את ישיבותיה במקומות ובזמנים שתמצאם לנחוצים לשם ניהול יעיל של עבודתה." בהסכם בין ישראל לסוריה נקבע לוועדה הרכב דומה, ונקבע שמושבה יהיה בתחנת המכס ליד גשר בנות-יעקב ובמחניים. גם בהסכם בין ישראל ללבנון נקבע לוועדה הרכב דומה, ונקבע שמושבה יהיה בתחנת הגבול מצפון למטולה ובתחנת הגבול הלבנונית בנקורה.
החלטה 89 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-17 בנובמבר 1950, ביקשה מוועדת שביתת הנשק ישראל-מצרים להקדיש תשומת לב דחופה לתלונה על גירושם של אלפי ערבים פלסטינים מארץ ישראל. המועצה קראה לשני הצדדים להפעיל את כל יכולתה של הוועדה, ולהחזיר את כל הערבים שהוועדה סבורה כי הם זכאים לשוב.
נושא עיקרי שבו עסקו הוועדות היה תלונות על הפרה של הסכם שביתת הנשק, בעיקר בעקבות תקריות הגבול הרבות שבין ישראל לשכנותיה. תלונות אלה הסתיימו לפעמים בגינוי למדינה המפרה, ופעמים אחרות הסתיימו ללא הכרעה.
בתקרית שאירעה ב-26 במאי 1958 בהר הצופים, נהרגו ארבעה חיילים ישראלים שנתקלו במארב ירדני בגן הבוטני של מתחם האוניברסיטה העברית, ונהרג גם היושב ראש הקנדי של ועדת שביתת הנשק, לויטננט קולונל ג'ורג' פלינט, שבא לתווך בין הצדדים.
פעולת הוועדות נפסקה במלחמת ששת הימים, שבעקבותיה הודיעה ישראל על ביטול הסכמי שביתת הנשק.
Les oiseaux du bonheur
Les oiseaux du bonheur (באנגלית: The Birds of Happiness, ובעברית: ציפורי השמחה) הוא אלבום האוסף השני של הזמרת הקנדית סלין דיון. אלבום האוסף יצא לאור בשנת 1984, על ידי חברת התקליטים Pathé-Marconi.
בסמוך לצאתו של אלבום האוסף, הוציאה דיון את אלבום הלהיטים הראשון שלה, Les plus grands succès de Céline Dion.
רקע והפקה.
אלבום האוסף הופק על ידי אדי מרנאיי, רודי פסקה, והיה לאלבום הראשון של דיון אשר לא הופק על ידי רנה אנג'ליל. אלבום זה מכיל שירים שונים של דיון, אשר יצאו מתחילת הקריירה שלה, ועד אותה התקופה בה יצא. בשונה מ-Les plus grands succès de Céline Dion, אלבום אוסף זה כלל בתוכו שירים מ-Mélanie.
מתוך אלבום האוסף יצא הסינגל "Mon rêve de toujours", אשר הצליח להגיע בשיאו אל המקום הרביעי במצעד השירים של קוויבק.
La prima cosa bella
"La prima cosa bella" (בעברית: "הדבר היפה הראשון") הוא שיר שכתבו ניקולה די בארי ומוגול. השיר הגיע למקום השני בפסטיבל סן רמו בשנת 1970, בביצוע כפול של די בארי ושל להקת ריקי אה פוברי.
הגרסה של די בארי הגיעה לראש מצעד הפזמונים האיטלקי.
הקלטה.
לוצ'ו בטיסטי שמע את השיר והציע לדי בארי להקליט גרסת דמו, בה הוא ניגן בגיטרה, בליווי פרנץ די צ'וצ'ו, דמיאנטו דאטולי, אנדראה סאקי ופלביו פרמולי, מוזיקאים ששיתפו פעולה עם בטיסטי בהקלטות. המעבד ג'אנפרנקו רברברי החליט להשתמש בגרסה זו כבסיס, והוסיף לה תזמורת מיתרים בניצוחו. בתכנון הראשוני בפסטיבל סן רמו השיר היה אמור להיות מבוצע על ידי די בארי יחד עם ג'אני מורנדי, שאחרי ההקלטה החליט לוותר על השיר.
השפעה.
ב-2008 נכלל הביצוע של ריקי אה פוברי בפסקול הסרט "Il Divo" בבימויו של פאולו סורנטינו. ב-2010 ביים פאולו וירצי סרט בשם "La prima cosa bella" כשם השיר. גרסה חדשה של השיר בביצוע הזמרת האיטלקית-מרוקאית, מליקה איאנה, נכללה בפסקול הסרט, והגיעה למקום החמישי במצעד הפזמונים האיטלקי.
פסח בורשטיין (איש ציבור)
פסח בורשטיין (3 באוקטובר 1909 – 8 באוקטובר 1977) היה איש ציבור ישראלי, פעיל מרכזי בארגונים של ניצולי השואה, יושב ראש הארגון הארצי של אסירי הנאצים לשעבר, חבר ועד הארגונים של שרידי השואה, יושב ראש המועצה של הארגון העולמי של לוחמים יהודים, פרטיזנים ואסירי המחנות, חבר הנהלת יד ושם, סגן יו"ר UIRD (איחוד בינלאומי של תנועות המרי והמגורשים). מאמריו על תקופת השואה התפרסמו במקומות שונים ובפרט בעיתון היידיש לעצטע נייעס. היה ניצול שואה מאסירי גטו ביאליסטוק והמחנות ב ובאושוויץ.
ביוגרפיה.
פסח בורשטיין, בן יהודה ופסיה, נולד בשנת 1909 בביאליסטוק, פולין.
בזמן המלחמה היה בורשטיין בגטו ביאליסטוק עד לחיסולו, ואחר כך במחנה העבודה בבליז'ין ובמחנה ההשמדה אושוויץ. באושוויץ עבד בחציבת אבנים עד לפינוי המחנה. כאשר הוצאו האסירים לצעדת המוות הצליח להסתתר באחד המבנים עד לבוא החיילים הרוסים. שם שהה עד לשחרור. בתום המלחמה חזר לביאליסטוק והיה חבר בוועדת השיקום היהודית שניסתה לשקם את הקהילה ולסייע ליהודים לשוב ולהשתקע בעיר. הניסיון לא צלח ועד ראשית 1947 עזבו כמעט כולם. בורשטיין עלה לארץ ב-1947. לאחר המלחמה העיד במשפטו של הפושע הנאצי ארתור גוזברג, מפקד מחנה בליז'ין, שנערך בגרמניה. היה נשוי למרים, אחותה של חייקה גרוסמן.
פעילות ציבורית.
בורשטיין היה פעיל ונואם מרכזי באירועים רבים שעסקו בזיכרון השואה, בעצרות ממלכתיות ובהתנגדות לפיוס עם גרמניה. הוא תיאר את המרד בגטו ביאליסטוק בספר הזיכרון שהוציאה הקהילה בניו-יורק, ואסף רשימה של מאות לוחמים שנהרגו בלחימה.
כנציג הארגון הארצי של אסירי הנאצים לשעבר שעמד בראשו היה בורשטיין חבר מרכזי בוועד הארגונים של שארית הפליטה שהתכנס בכל פעם לצורך מאבק מסוים, ולקח חלק חשוב בכל הפעולות שיזם הוועד.
בשנת 1954 פנה כנציג ארגוני הפרטיזנים אל נשיא המדינה בבקשה לפעול להפיכתו של יום השואה ליום אבל לאומי. בשנת 1958 היה בין נציגי ועד ארגוני הניצולים שהשתתפו בישיבה הראשונה של ועדת הכנסת בנושא כינון יום השואה והגבורה כיום ממלכתי.
בשנת 1965 היה חבר במטה הפעולה המיוחד למאבק בחוק ההתיישנות על פשעי הנאצים בגרמניה. חברי המטה הובילו הפגנה בת אלפי משתתפים שצעדה ברחוב דיזנגוף בתל אביב. בחודש אוגוסט באותה שנה ארגן וועד הארגונים עצרת המונים ליד מצבת טרבלינקה בבית הקברות נחלת יצחק נגד בואו של השגריר הגרמני. במסגרת המחאות נגד גרמניה, ארגן הוועד בדצמבר 1966 הפגנת אלפים בתל אביב נגד תחיית הנאציזם. בכל הפעולות היה בורשטיין בין ראשי המארגנים והנואמים. עוד הופיע והשתתף באירועים רבים.
בורשטיין היה בין הדוברים הבולטים בנושא היחסים עם גרמניה, וממארגני המחאה נגד השמעת יצירות של ואגנר בתזמורת הפילהרמונית. בימיה הראשונים של הטלוויזיה הישראלית הוזמן לדיון על גרמניה בתוכנית "בומרנג".
ב-1974 הופיע בראש משלחת בפני יו"ר ועדת הפנים של הכנסת, בתביעה לפעול לשחרורה של ביאטה קלארספלד שנעצרה בגרמניה.
היה חבר ועדת השיפוט של עירית תל אביב לבחירת האנדרטה לשואה ולתקומה בכיכר מלכי ישראל אך לא תמך בדגם שנבחר.
היה פעיל הבונד בישראל ובשנת 1959 היה ראש רשימת איגוד סוציאליסטי "בונד" ובלתי מפלגתיים שהתמודדה לראשונה בבחירות לכנסת הרביעית, אך לא עברה את אחוז החסימה.
בארץ, כחבר "הבונד" ניהל קואופרטיב לתעשיית טקסטיל. בנוסף לפעילותו לשימור זיכרון השואה השתתף גם בפעילות ציבורית הומניטרית כגון בוועד להצלת ילדי ביאפרה.
התבלט במיוחד באירועי תרבות בשפת היידיש. בשנות ה-70 השתתף והנחה ערבי תרבות רבים בשפה היידית בבית לייוויק. כתב ופרסם מאמרים בעיתונות היידית.
בשנת 1977 נפטר ונקבר בבית העלמין הדרום, על מצבתו נכתב : "...האיש שלא שכח ולא נתן לשכוח".
הותיר אחריו את רעייתו, מרים.
המטרה מקדשת
המטרה מקדשת הוא ספר מתח מאת הסופר יריב ענבר (שם עט), איש קהיליית המודיעין הישראלית, שיצא לאור בשנת 2016 בהוצאת ידיעות ספרים. הספר הוא הראשון מבין שני ספרים מאת הסופר, אשר זהותו האמיתית נאסרה לפרסום לאחר דיון שנערך בוועדת השרים למתן היתר לפרסומים.
עלילת הספר.
גיבור הספר הוא אורי ורד, איש שב"כ בעברו, ומפקד יחידת הפעלת הסוכנים של חיל המודיעין. הודעת פקס אנונימית מתקבלת בלשכת ראש הממשלה ובה איום לפרסם את שמו של סוכן בכיר של מדינת ישראל המכונה 'טבסקו', אלא אם יענה ראש הממשלה להצעת חמאס לעסקת חילופי שבויים להחזרת חייל חטוף בשם אליעד שגיא. ורד, הפועל תוך מידור מפרטי האיום המלאים מנסה להציל את חייו של הסוכן, אשר מהווה מקור אסטרטגי ייחודי לכיסוי פרויקט 'סהרה' במדינת אויב ערבית המכונה 'אכדיה'.
בספר מוצגים לבטיהם של בכירי המערכת המדינית בשאלת שחרור האסירים מחד והגנה על חייו של הסוכן האסטרטגי מנגד. הספר עוסק בחקירת זהות שולח הפקס המסתורי אשר נערכת במקביל בישראל על ידי שירות הביטחון הכללי ובאירופה על ידי "המוסד".
ריצ'רד ג'וול