היה בעלה לשעבר של השופטת נירה לידסקי. הוא היה גרוש פעמיים ואב לארבעה ילדים.
במקביל לעיסוקו כעורך דין כתב 26 ספרים, בהם ספרים שעסקו ביחסים בינו לבין גרושתו. פרקים מהם פורסמו בשבועון "לאשה" תחת הכותרת "סיפורים מן החיים".
פילנתרופיניזם (תנועה חינוכית)
ויצ'נצה (פירושונים)
בריסטול 401
בריסטול 401 (אנגלית: Bristol 401) היא מכונית סלון - קופה יוקרתית, 2 דלתות, מתוצרת יצרנית המכוניות הבריטית בריסטול אשר יוצרה בין השנים 1948–1953.
בסך הכל יוצרו 611 יחידות. בריסטול 401 הייתה המכונית השנייה בסדרה 400. מחיר הבריסטול 401, בעת השקתה היה 3,132 לירות שטרלינג, בבריטניה.
חברת "בריסטול" - חברה לייצור מטוסים, התחילה לבנות מכוניות יוקרה, במהדורות מאוד מוגבלות לאחר מלחמת העולם השנייה.
גריל ומנוע הבריסטול 401 היו מבוססים על דגם ה-ב.מ.וו 326.
יחיא סינואר
מכון הברמן למחקרי ספרות
מכון הברמן למחקרי ספרות הוא מכון מחקר והוצאת ספרים במעמד של עמותה השוכנת מאז 1983 בעיר לוד, המפעיל את המוזיאון למורשת עדות ישראל (ע"ש ד"ר מיכל מלאכי-שרף). מבנה המכון והמוזיאון הוקם בשנת 1983, מייסדו ומנהלו של המכון הוא ד"ר צבי מלאכי.
המכון נקרא על שמו של חוקר מדעי היהדות פרופסור אברהם מאיר הברמן שעסק בחקר השירה והפיוט ובתולדות הספר העברי. ספרייתו של פרופ׳ הברמן שימשה כבסיס לספריית המכון, וספרים שהודפסו מעזבונו אחר פטירתו יצאו לאור בהוצאת המכון. מטרת המכון היא איסוף ספרים, כתבי יד, מסמכים, שירה, סיפורים וחומר אחר הקשור למורשת יהדות צפון אפריקה ועדות המזרח ועריכת מחקרים אקדמיים בתחום.
בהוצאת הספרים של המכון יוצאים לאור מחקרים אקדמיים וספרים שונים ומחיבוריהם של החשובים בחוקרי יהדות המזרח, אירופה וארץ ישראל בימי הביניים. המכון מוציא מהדורות מדעיות של ספרות עברית מימי הביניים (פיוטים, מחזות, פרוזה וכו׳), בהם חיבורים רבים מרבני ופייטני צפון אפריקה, רבים מהם ממרוקו, תוניס וג׳רבה. המכון מוציא לאור כתב עת להגות יהודית בשם מהות, ובו חומר רב, כאשר עד כה ראו אור שלושים ושניים כרכים.
לספריית המכון נוספו עיזבונות של סופרים ואנשי רוח שונים העומדים לשימוש חוקרים, ומהם פריטים המוצגים בתערוכות שונות במוזיאון למורשת עדות ישראל.
במכון ארכיון גדול של דפוסים יהודיים מתוניס, מרוקו וטריפולי ובו חומר רב - ספרים, עיתונים, תמונות ופריטי דפוס רבים. בין אוספי המכון ישנו אוסף גדול של דפוסים בתר-שואתיים, ובו חיבורים רבים שנכתבו בצפון אפריקה אחר השואה אודות השואה. בין החיבורים קינות רבות, תפילות שונות וחיבורים כהגדת היטלר ומגילת היטלר, שנכתבו אודות הכיבוש הנאצי בצפון אפריקה.
המכון עוסק בחקר יהדות אתיופיה, היה חלוץ המחקר על מורשת ומסורות הקהילה, הוציא ספרים ומאמרים רבים על תולדות ומורשת יהדות אתיופיה, ואף הפיץ אמצעים פדגוגיים שונים (חוברות, ספרים, קלטות וכדומה) בשיתוף משרד התרבות. ברשות המכון אוסף מסמכים וכתבי יד אתיופיים, ביניהם ארכיונים של ארגונים שונים שפעלו בקרב הפלשים באתיופיה ותכתובות מהקיסר היילה סלאסי, בהתייחסו ליהודים.
המכון שיתף פעולה עם עולים מיהודי הודו, שהוביל להקמת תערוכת קבע במוזיאון למורשת עדות ישראל, ולהשתתפות המכון בהוצאה לאור והפצת חומר רב על הקהילה.
המוזיאון למורשת עדות ישראל.
בסמוך למכון הברמן שוכן המוזיאון למורשת עדות ישראל, בו מוצגות תערוכות קבע ותערוכות מתחלפות.
במוזיאון אוסף אתנוגרפי גדול ובו מגוון חפצים מחיי היום-יום של קהילות יהודיות בצפון אפריקה, אסיה ואירופה. במוזיאון אף תצוגת יודאיקה גדולה, אוסף פרוכות ופריטי טקסטיל שונים, אוסף הגדות בן אלפי פריטים (אוסף ע"ש משה פוגל הי"ד), בית כנסת ובו ארון קודש מאיטליה וספרי תורה עתיקים מכמה מתפוצות ישראל, דגם גדול של בית הכנסת הגדול בתוניס בו מותקנת מערכת להשמעת תפילות שהוקלטו בבית הכנסת הגדול בתוניס.
במוזיאון מוצגות כמה תערוכות קבע של דגמי בתי כנסת מיניאטוריים שחרבו בשואה (אוספי ברוך מיירנץ ומשה ורבין ז״ל), ואולם ובו עשרות מיצגים מחיי העיירה באירופה, העשויים מקש. סמוך לתצוגה זו ישנם חפצים רבים ממזרח ומערב אירופה, וחדר תצוגה ליהדות בוכרה וגאורגיה.
במוזיאון נבנתה תערוכת קבע גדולה על יהדות הודו, ובה הצגה מפורטת של חיי היהודים בקהילות השונות בהודו. מספר פעמים בשנה נערכים טקסים מסורתיים של הקהילה במוזיאון, וספרי מחקר ועיון על הקהילה יוצאים בהוצאת מכון הברמן. כן מוצגות תערוכות קבע ייחודיות על יהדות אתיופיה ובה פריטים מחיי היום-יום באתיופיה, כמו גם מוצגים מחיי הקודש והמסורות היהודיות השונות.
במוזיאון מספר תערוכות העוסקות בטקסטים ובפריטי דפוס, ביניהם תצוגת אוסף חיבורים בתר-שואתיים מצפון אפריקה, ביניהם קינות ותפילות שנכתבו ואף מגילת היטלר, וקיר כתובות - ובו תצוגה קבועה-מתחלפת של עשרות כתובות חתונה, מתוך אוסף המוזיאון בו מאות כתובות, חידות חתונה, כתבי הסמכה שונים ועוד.
כמסורת, נערכת במוזיאון מדי שנה "סעודת יתרו" אליה מגיעים רבים מבני העדה התוניסאית.
הוצאת הספרים.
בהוצאת הספרים של המכון יוצאים לאור בכל שנה מספר כותרים, חלקם בשיתוף אוניברסיטאות והוצאות ספרים אחרות.
עד היום יצאו במכון מעל מאה ספרי מחקר ועיון (בעיקר בתחומי הספרות היהודית של ימי הביניים וספרות יהדות המזרח), מקבצי סיפורי עם יהודיים מארצות שונות, עבודות דוקטורט ואף ספרי שירה ופרוזה.
כן מוציא המכון כתב עת ליצירה יהודית בשם "מהות" (בין תשמ"א לתשמ"ט נקרא "זהות"), כאשר עד עתה יצאו למעלה משלושים כרכים.
יחיא סינוואר
יהדות שומקוטה מארה
הקהילה היהודית בשומקוטה מארה , עיר במחוז סאטו מארה שבאזור טראנסילבניה הצפונית ברומניה, מנתה בשנת 1941 כ-897 יהודים, והיוותה כ-28% מהאוכלוסייה המקומית. רוב המשפחות היהודיות הגיעו מאזור גאליציה, ועברו להתגורר במקום בראשית המאה ה-19. בית כנסת ראשון נבנה בעיר בשנת 1962.
קהילת שומקוטה-מארה הייתה מרכז לקהילות היהודיות הקטנות יותר שהיו פזורות בלמעלה משלושים עיירות סביב העיר, ובכל אחת מהן התגוררו כמה עשרות יהודים.
בשנת 1944 רוכזו בני הקהילה והקהילות הקטנות שסבבו אותה בגטו באיה-מארה, ממנו נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ, ורוב בני הקהילה נרצחו שם.
תולדות הקהילה.
עד תום מלחמת העולם הראשונה נראה שרוב יהודי שומקוטה מארה הגיעו לעיירה בתחילת המאה ה-19, רובם מגאליציה. התושבים היו תחת חסותו של בעל הקרקעות שאנדור טלקי (Teleki Sandor), שהעסיקם באחוזתו הגדולה כמפקחים על האריסים, כסוחרי תבואה, מבשלי יין שרף ועוד. משנות ה-80 של המאה ה-19 ואילך החלו יהודי שומקוטה מארה לפעול בתחומים חדשים בכלכלת המקום. הם בנו בתי חרושת לחומץ ולשמן ואף כמה טחנות קמח גדולות היו בבעלות יהודית. יהודי המקום עסקו גם במסחר בתבואה ופירות לייצוא, במסחר סיטוני וקמעוני, במלאכה ובשירותים. הקהילה היהודית נוסדה בשנות ה-20 של המאה ה-19. ובית הכנסת הראשון נבנה בשנת 1862. החברה קדישא נוסדה כבר ב-1852 ובאותה שנה נפתח ה"חדר" הראשון בקהילה. הקהילה עמדה בסימן של הרחבה בלתי פוסקת בראשית המאה מנתה קהילת שומקוטה מארה 528 נפש, בשנת 1920 היו בה 858 נפש. בשנת 1030 חלה ירידה קלה והיו בה 799 יהודים ואילו בשנת 1941 כבר מנתה הקהילה 897 יהודית. בממוצע היו היהודים בשומקוטה כ 27- 28 אחוז מהאוכלוסייה הכללית שברובה הייתה מיושבת רומנית.
תיאור העיירה.
בעיירה היה בית ספר יסודי, בית קולנוע גן ציבורי שבימי הקיץ היו מנגנים בו בכלי נגינה וזוגות זוגות היו רוקדים. הבתים של היהודים נחשבו ליפים ביותר. לכל בית הייתה חצר פרטית ומסביבה עצי פרי ושטח גידול על מנת לגדל תירס. בחצר היה באר מים שבתוכה היו מחזיקים את הבשר או הדגים שישמרו טריים עד לשימוש. חלק מהתושבים גידלו תרנגולים או אווזים ובמשך הזמן שחטו חלק מהם לאכילה. מהנוצות היו מכינים פוך לכריות ושמיכות. על מנת לבשל השתמשו התושבים בכיריים מברזל שהדליקו אותם בעצים חתוכים. הארובה הוציאה את העשן מחוץ לבית. את האווזים היו מעשנים באמצעות הכיריים והארובה.
חיי הדת בקהילה.
בניית בית הכנסת ארכה כשלוש שנים והייתה כרוכה במחלוקת חריפה, שכן לאחר הבנייה נשארו כמה מקומות שהבעלות עליהם לא הובררה. כמה מגדולי הרבנים נזקקו לפסוק בריב זה, כגון מהר"ם שיק, ר' מנחם מנדל פאנט (Paneth) ור' משה וייס מטארגו-לאפושולוי (Targu Lapusului).לקהילת שומקוטה-מארה היו מסונפים כל היהודים שב-34 כפרים בסביבה, ובהם כפרים שהיו להם מוסדות קהילתיים משלהם - בתי כנסת, מקוואות טהרה, בתי עלמין ואף שוחטים. בכפרים הבאים התקיימו מניינים קבועים: ברכז (Berchez), בוצ'יום (Buciumi), הידיאגה (Hideagaa), מירשול-מארה (Miresul Mare), רמטיה-ציוארולוי (Remetea Chiuarului), סאקאלאשן (Sacalaseni); בכל הכפרים הללו ישבו בין 30 ל-70 נפשות וקהילותיהם היו מסונפות לשומקוטה-מארה.