המפלגה התחזקה בין השנים 1936-1937 הודות להגברת האנטי קומוניזם. בשנת 1937 דוריו ניסה להקים את עצמו כמנהיג לאומני מוביל בהקמת חזית של חירות כדי להתנגד לחזית העממית, עם המפלגה הרפובליקנית הלאומית והחברתית, בראשותו של פייר טטנז'ה (גלגול של הארגון "הנוער הצרפתי", שהתפרק גם כן ביוני 1936) מפלגת האיכרים החקלאית של פלראן אגריקולה והפדרציה הרפובליקנית, אחת משתי מפלגות הימין הגדולות באותה תקופה.
ב-1938 נמנעה מנהיגות ה-PPF מלהכניס את נושא היהודים והאנטישמיות למצעה ולהשקפת עולמה, והסבירה שלמפלגה יש דברים חשובים יותר לעשות מאשר לתקוף את היהודים, ובוודאי שלא להגן עליהם. בשנת 1938, פוסטר של PPF קורא לאזרחים אשר תומכים בו, כדי להמשיך את "פירוק המפלגה הקומוניסטית".
הירדן (כתב עת)
הירדן היה עיתון (יומון/שבועון) שהוציאה לאור התנועה הרוויזיוניסטית בשנים 1934 עד 1939, תחילה בירושלים ולאחר מכן בתל אביב.
תולדותיו.
הקמה, תכנים וקהל יעד.
הירדן יצא לאור כשופר של התנועה הרוויזיוניסטית ובתגובה למעצרם והעמדתם לדין של חברי ברית הבריונים, בהם אב"א אחימאיר ואברהם סטבסקי, שהואשמו ברצח ארלוזורוב. קודם לכן הוצגו רעיונות הציונות הרוויזיוניסטית בעיתון דאר היום (עיתונם של איתמר בן-אב"י וזלמן וויט), אך ניסיון זה לא צלח בשל חילוקי דעות בין השניים לבין אנשיו של מנהיג התנועה זאב ז'בוטינסקי בעת שבתו של האחרון בכלא. העיתון החל לצאת ב-24 באפריל 1934 למחרת ישיבת בית המשפט הראשונה והעורך האחראי היה מרדכי אבניאל. מלבד חדשות ומאמרים על ענייני השעה, מילא ה"הירדן" תפקיד של במה רעיונית והסברתית. התפרסמו בו הקולות הראשונים בזכות חפותם של הנאשמים ברצח ארלוזורוב ונגד העמדתם לדין, ובהם כרוז של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב הראשי האשכנזי, לטובת הנאשמים, ברכות עם זיכוים, והפצרתו באב"א אחימאיר שיחדל משביתת רעב, והובאו בו סקירות על כנסים רעיוניים של התנועה הרוויזיוניסטית. העיתון המשיך במאבק נגד הסכם העברה ששימש, על פי הנחה אחת, גם לרקע של רצח ארלוזורוב והוא פרסם בפומבי את פרטי ההסכם.
שמו של העיתון וסמלו היה נהר הירדן על שתי גדותיו, עוצבו על פי חזונה של התנועה הרוויזיוניסטית, שלא השלימה עם חלוקת ארץ ישראל המנדטורית לשניים: עבר הירדן המזרחי וארץ ישראל המערבית, על ידי שלטונות המנדט הבריטי, ובדומה לסמלו של הארגון הצבאי הלאומי (אצ"ל).
הקמתו של העיתון לוותה בתחרות עם עיתונים אחרים שייצגו לכאורה את התנועה הרוויזיוניסטית; במיוחד אמורים הדברים לגבי חזית העם שהיה עיתון פרטי בבעלות בנימין זאב פון וייזל אך עם אוריינטציה תנועתית והתאפיין בקו מחאתי, מתריס וחד, ללא כפיפות ברורה למוסדות התנועה הרוויזיוניסטית. הירדן פנה לציבור הרוויזיניסטי אך גם לזרמים אחרים וציבורים נוספים ביישוב כגון הציונים הכלליים.
גליונות, הפסקות וסגירה.
הירדן הודפס תחילה בדפוס של יחיאל ורקר, בירושלים ובהמשך בדפוס הסולל שהיה שייך לבן אב"י ולזלמן וויט, והגיליונות חולקו על ידי בני נוער, בהם חניכי תנועת הנוער בית"ר. העיתון נתמך על ידי ארגוני התנועה הרוויזיניסטית, הצה"ר והצ"ח, וכן על ידי תומכים פרטיים של התנועה אשר פרסמו בו מודעות.
העיתון נאסר לפרסום פעמים אחדות על ידי השלטונות הבריטיים; זאת ובשילוב קשיים כלכליים, שבניגוד למתחרה דבר (עיתון) שהיה לו גב כלכלי איתן, הכריעו לבסוף את מוציאי העיתון והם החליטו לסגרו ב-24 במאי 1935.
חודשיים מאוחר יותר ב-25 ביולי 1935 החל להופיע שוב; הפעם בהנהלתה של מערכת שישבה בתל אביב עם העורך הראשי אליהו בן-חורין. אולם קשיים כלכליים המשיכו להעיב על הוצאתו והוא נסגר שוב ב-16 בדצמבר 1935.
מ-24 בינואר 1936 הוחלט להוציאו כשבועון. למשימה מונה עו"ד אברהם וינשל אשר היה בבעלותו עיתון בעל השקפה רוויזיוניסטית, "הצפון", שראה אור בחיפה עשר שנים קודם לכן. גם השבועון נסגר לעיתים על ידי הרשויות ומפאת קשיים כלכליים. המוציאים לאור הדפיסו גיליונות אחדים בשמות אחרים (אמצעי מקובל בשלל עיתונים ציונים שראו אור בתקופת המנדט כדוגמת קונטרס), או אף כעיתון מודעות בלבד. וכן כתבו בשמות עט אך הקשיים הרבים, מנעו את הוצאותו לאור הסדירה.
ב-1937 מונה אוריאל היילפרין (יונתן רטוש) לעורך. גם דבר זה לא צלח.
בשלהי 1938, החל לצאת לאור עיתון המשקיף, שהיה לעיתון מרכזי של התנועה הרוויזיוניסטית. הירדן נסגר לבסוף בשנת 1939.
בשנת 1985 נעשה ניסיון להוציא עיתון חדש בעל אותו שם בידי תנועת גוש אמונים.
ארכיון מערכת "הירדן" נמצא בארכיון מכון ז'בוטינסקי בתל אביב.
עורכים וכותבים.
כיאה לעיתונה של התנועה הרוויזיוניסטית, ובהתאם לכותרת המשנה של העיתון "בהשתתפותו הקבועה של זאב ז'בוטינסקי", פורסמו בעיתון מאמריו ומסותיו. תחילה הופקד על עריכת העיתון בן-ציון נתניהו, ואחר כך מונה פרופ' יוסף קלוזנר לעורך האחראי.
חברי המערכת ופעילי העיתון במרוצת קיומו היו, בין השאר, אוריאל הלפרין, קלמן כצנלסון, יוסף אור ואליהו בן-חורין, יהושע ייבין (שהיה גם עורכו של חזית העם) ושלום רוזנפלד.
מנהלי החברה שניהלה את העיתון היו: נחום לוין, יוסף כצנלסון, בן-ציון נתניהו, מרדכי אבניאל, אברהם וינשל, ד"ר משה כהן וש. מאירוביץ.
הירדן (עיתון)
הפיגוע באוניברסיטה העברית (2002)
הפיגוע באוניברסיטה העברית הוא פיגוע טרור שאירע ב-31 ביולי 2002 (כ"ב באב ה'תשס"ב), בקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית בירושלים. הפיגוע התרחש בקפטריית "פרנק סינטרה" בזמן ארוחת הצהריים, בעת שסעדו במקום עשרות סטודנטים, מרצים ואורחים. בפיגוע נרצחו תשעה אנשים, חמש עובדות האוניברסיטה וארבעה סטודנטים ממדינות שונות, ונפצעו כ-100 אנשים נוספים.
הפיגוע בוצע על ידי חוליית סילואן ממזרח ירושלים שפעלה תחת חסות חמאס. חבריה נתפסו ונשפטו למאסר עולם בכלא הישראלי בעקבות ביצוע פיגוע זה ובעקבות ביצוע פיגועים אחרים נוספים. אבראהים חאמד, שהיה בין האחראים לתכנון פיגוע זה ואחרים, נתפס, הועמד לדין ונדון בשנת 2012 ל-54 מאסרי עולם.
פיגוע זה היה אחד מגל פיגועי הטרור של פלסטינים נגד מדינת ישראל במהלך האינתיפאדה השנייה.
הפיגוע.
הפיצוץ התרחש בסביבות השעה 13:30 בקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית, בקפטריית "פרנק סינטרה", בעת שסעדו במקום עשרות סטודנטים, מרצים ואורחים.
היעד לפיגוע הוצע בידי חבר חוליית סילואן, מוחמד עודה, שהכיר את האוניברסיטה מעבודות השיפוץ באוניברסיטה שבהן השתתף. הקפטריה צמודה לבניין שבו ממוקמת המזכירות לענייני תלמידים. במזכירות נרשמים תלמידים חדשים לקראת השנה הבאה, ולכן האזור שוקק חיים גם בימי הקיץ. כמו כן, באותו היום הייתה במקום קבוצת עולים גדולה, סטודנטים זרים ומבקרים בתערוכת אמנות שהוצגה במקום.
לפיגוע קדם ניסיון כושל שלושה ימים קודם. מטען החבלה שכלל טלפון נייד להפעלה מרחוק הושם בתיק ונזרק מעבר לגדר האוניברסיטה. התיק נאסף בידי עודה והושאר על ידו בקפטריה. לאחר שניסה להפעיל את המטען ללא הצלחה, שב עודה לקפטריה, אסף את התיק עם המטען והחזיר אותו למעבדת החמאס. הניסיון השני שהתרחש שלושה ימים לאחר מכן בוצע באופן דומה.
הפיצוץ העז הרס את הקפטריה לחלוטין – חלקים מהתקרה קרסו, כל החלונות נופצו והקירות רוססו בדם. ההדף בחלל הסגור הוא שגרם לתוצאות הקשות. בפיגוע נהרגו תשעה אנשים. שבעה מהם מתו במקום והשניים האחרים מתו מפצעיהם בשבועות שלאחר הפיגוע. כמאה בני אדם נפצעו בפיגוע. בין הפצועים היו אזרחים ישראלים, ערבים, אמריקאים ומבקרים דרום-קוריאנים.
תגובת החמאס לפיגוע.
ארגון החמאס נטל אחריות על ביצוע הפיגוע. דובר מטעם הארגון הודיע ברשת "אל ג'זירה" כי מדובר בתגובה לחיסולו של ראש הזרוע הצבאית של החמאס בעזה, סאלח שחאדה, שהתרחש בשבוע הקודם, ושהם ימשיכו בהתנגדות.
עבד אל-עזיז א-רנתיסי, מדוברי החמאס בעזה, אמר: "אני אומר לציונים כי זוהי רק תגובה ראשונה ואם הם לא רוצים להיפגע הרבה יותר עליהם לשוב למדינות מהן הגיעו".
מחמוד א-זהאר, דובר החמאס, אמר ש"זו הוכחה טובה לממשלה הישראלית שמבצעת פשעים נגד הפלסטינים. היא תיתקל בהתנגדות בכל מקום ובכל זמן. אני מציע לממשלת ישראל לחשוב ביסודיות אם היא מתכוונת להמשיך ולתקוף, מכיוון שאם היא תעשה זאת היא תמשיך להיתקל בכזו התנגדות עד לסיום הכיבוש. אם הממשלה הישראלית מתכוונת לתקוף אזרחים מהצד הפלסטיני היא תיתקל בתגובה זהה".
יו"ר הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת, אמר בתגובה לפיגוע כי "הרשות הפלסטינית מגנה את הפיגועים ואת האלימות כלפי אזרחים ישראלים ופלסטינים" ערפאת אמר את הדברים בתום פגישתו ברמאללה עם הכומר האמריקני, ג'סי ג'קסון.
מאוחר יותר באותו היום מאות תומכים של תנועת החמאס נהרו ברחובות העיר עזה כדי לחגוג את ההתקפה והבטיחו שזו רק ההתחלה מתוך שרשרת של פיגועים שעתידה לבוא. בכיר החמאס, אסמאעיל הנייה, לימים ראש הממשלה בפועל של רצועת עזה, אמר: "אם הם מתכוונים לתקוף את ילדינו, הם צריכים להיות מוכנים לשתות את אותו כוס הדמים".
תגובת ישראל.
תגובת הממשלה.
שר החוץ, שמעון פרס, אמר בראיונות שנתן לתקשורת בארצות הברית כי הפיגוע בירושלים איננו בגדר שום תגובה לפעולת סיכול ישראלית. לדבריו "החמאס רצח ישראלים עוד לפני פרשת שחאדה וימשיך לעשות זאת גם אחריה, כי זוהי מטרתו. הגיע הזמן שהפלסטינים יהפכו את ארגוני הרצח האלה לבלתי לגיטימיים בחברה. הם פוגעים לא רק בנו אלא הורסים גם את עתידו של העם הפלסטיני".