בשנת 1797, שלטון הרפובליקה הסתיים בפלישתו של נפוליאון, והועברה אל האימפריה האוסטרית (בתמורה לבלגיה). בין השנים 1805-1806, האזור נכבש שוב על ידי צבא נפוליאון ונכלל בממלכת איטליה.
בשנת 1809, התרחש מרד נגד השלטון האיטלקי צרפתי, אשר סייע להתקדמות הכוחות האוסטריים במהלך מלחמת הקואליציה החמישית. מרד זה היה בעיקרו מרד איכרים, פחות מאורגן מהמרד של ארדראס הופר, בה כוחות משמר לאומי לחמו בצד הצרפתי-איטלקי.
לאחר קונגרס וינה, 1814-1815, ונטיה הפכה לחציה המזרחי של ממלכת לומברדיה-ונטיה, ממלכה נפרדת של האימפריה האוסטרית.
במהלך מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה בשנת 1848, ונטיה התקוממה כנגד הממשלה האוסטרית המרכזית, והקימה את רפובליקת סן מרקו, אשר התקיימה כ-17 חודשים. כוונות לצרפה לממלכת סרדיניה כשלו, לאחר פרישתן של מדינות איטלקיות אחרות (מאי 1848) וכניעת סרדיניה (אוגוסט 1848). ב-24 באוגוסט 1849 נאלצה ונטיה להיכנע עם סיום המצור על ונציה.
ממשלת האימפריה האוסטרית הייתה לא אהודה בקרב המעמדות הגבוהות והביניים, בגלל מדיניותו האנטי ליברלית של קלמנס ונצל פון מטרניך, אשר מונה על ידי פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה אחרי 1848, ובגלל אי כינון אוטונומיה לומברדו-ונטיה כנדרש. באותה עת, הממשלה נחשבה מוערכת והגונה בקרב המעמד הנמוך.
העידן האיטלקי.
ונטיה נשארה תחת שליטה אוסטרית עד מלחמת שבעת השבועות בשנת 1866, כאשר ממלכת איטליה הצטרפה לצד הפרוסי עם ההבטחה למסור את ונטיה בתמורה לסיוע. אוסטריה הציעה למכור את ונטיה לאיטליה, אך אלו סירבו בראייתם את ההצעה כמבישה. הדבר הוביל לחזית נוספת לאוסטריה, מלחמת העצמאות השלישית של איטליה.
עם חתימת ברית וינה 1886, הסתיימה המלחמה בהחזרת האזור לצרפת, כאשר הטירות נשארו בידי האוסטרים למשך זמן. בעקבות מחאות ממושכות, עזבו האוסטרים והצרפתים העבירו את האזור כולו ב-20 באוקטובר לאיטלקים. משאל עם שנוי במחלוקת בו רק 30% מהאוכלוסייה הבוגרת הצביעו תחת לחץ איטלקי כבד אישרו את המהלך. תוצאות המשאל הציגו רוב של 99.99% לאיטליה.
מאז ועד היום נותרה ונטיה חלק מאיטליה מלבד פריולי ומזרח ונטו אשר היו במלחמת העולם הראשונה תחת כיבוש אוסטרי ושלטון הפשיזם של הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית משנת 1943 ועד 1945, כאשר מחוז בלונו ומחוזות אודינה-גוריציה-טריאסטה נשלטו על ידי גרמניה הנאצית למרות שייכותם לרפובליקה הסוציאלית.
במהלך 1945-1946, חטיבות הפרטיזנים של יוסיפ ברוז טיטו כבשו חלק מגוריציה ולמשך חודש את טריאסטה. חלקו המזרחי של העיר גוריציה, יחד עם חלקו העליון של עמק איזונצו וחלקו העיקרי של קראס, הועברו לידי יוגוסלביה בשנת 1947, בעוד שאזור טריאסטה הוגדר כהטריטוריה החופשית של טריאסטה, אשר סופחה חזרה לאיטליה בשנת 1954.
יוסף מולכו
רבי יוסף מולכו (ט"ו בשבט ה'תנ"ב, 1692 - ה'תקכ"ח, 1768) היה רב ודיין בעיר סלוניקי. ומחבר ספר שלחן גבוה.
תולדות חייו.
נולד בסלוניקי לגביר אברהם מולכו נצר למגורשי ספרד. היה תלמידו המובהק של ראש רבני סלוניקי באותה העת, רבי יוסף דוד בעל ספר "בית דוד" (שנדפס בסלוניקי בשנת ת"צ). בגיל שמונה עשרה נישא לקרובתו שילדה לו לפחות שלשה בנים. הוא נחשב למומחה במלאכת השחיטה ושימש כרב ושוחט בקהילות רבות בטורקיה וביון. בבגרותו נתמנה לראש שוחטי סלוניקי והיה לפוסק ראשי בעניינים אלה בתקופתו. בזקנותו (שנת תק"ח) עזב את בניו ואת אחיו אשר בסלוניקי, ועלה יחד עם אביו לארץ ישראל, ישב בה בישיבת "יפאר ענוים" בירושלים, התרועע בה עם חכמיה וגידל בה דור של תלמידים. נפטר בה כבן שבעים ושמונה בשנת תקכ"ח.
אחיו.
אחיו של רבי יוסף מולכו, היה רבי שלמה מולכו אשר עלה לארץ ישראל והתיישב בה, ומונה בה מטעם הקהילה בירושלים לשליחות דרבנן לארץ מוצאו.
אח צעיר יותר היה רבי יצחק מולכו, מחבר הספר אורחות יושר אשר נדפס בשנת תקכ"ט.
בניו.
אחד מבניו הוא רבי יעקב מולכו. במשך הדורות נמצאו עוד רבנים בירושלים העונים לשם מולכו, וסביר להניח שהיו צאצאיו של רבי יוסף מולכו.
מתוקף תפקידו כרב במקומות שונים וגם כמי שהיה בקי במלאכת השחיטה השתדל להוכיח במקומות שהיו פרצות לדעתו, וכך כותב החוקר אברהם יערי:
ספריו.
ספרו המוכר והנפוץ ביותר הוא הספר "שלחן גבוה"; ספר זה מכיל פירושים והערות על ספר השולחן ערוך בחלקים אורח חיים ויורה דעה. יצירה זו נדפסה לראשונה בסלוניקי בשנת תקט"ז וכללה חמישה כרכים, ממנה הכרכים השייכים לחלק אורח חיים נדפס בשנת תקט"ז, והכרכים השייכים לחלק יורה דעה נדפסו בין השנים תקכ"ד (1764) לתקמ"ד (1784).
העתק המלל בשער הדפוס הראשון של הספר "שלחן גבוה":
לספר שלחן גבוה ערך היסטורי-יהודי גדול, משום שיש בו תיעוד של מנהגים ומסורות שרווחו בתקופתו של המחבר באזור סלוניקי.
אנדרטת המייסדים
הבכור לבית אב&quot;י
הבכור לבית אב"י (הבכור לבית אליעזר בן-יהודה) הוא ספר מאת הסופרת דבורה עומר שיצא לאור בשנת 1967, עיבוד ספרותי להתרחשות אמיתית שנכתב בעקבות מחקר מעמיק בשיתוף משפחת בן יהודה. הספר מתאר את סיפור חייו של איתמר בן-אב"י (1882–1943), בנו של מחיה השפה העברית, אליעזר בן-יהודה. ספר ההמשך נקרא "אהבת איתמר".
בשנת 1968 זיכה הספר את דבורה עומר בפרס למדן.
הספר תורגם לאנגלית, יפנית, ורוסית.
עלילת הספר.
עיבוד ספרותי של קורות איתמר בן-אב"י, אז בן-ציון (הוא שינה את שמו בבגרותו), אשר למד את השפה העברית כשפת אם. אביו אליעזר בן-יהודה שקד באותם הימים על הוצאת עיתון בעברית עם דעות משכילות, שנחשבו קיצוניות ביישוב הישן בירושלים. על הפעוט נאסר לתקשר עם כל הדובר שפת נכר. עם כל הקשיים למד בן ציון את השפה העברית. יום אחד יצא בן ציון לראשונה לרחוב למרות האיסור של אביו אליעזר, ומצא כלב; כאשר הסתובב עמו ברחובות העיר נסקל הכלב למוות. בן ציון שרד את הסקילה.
החיים לא הטיבו עם משפחת בן יהודה ומצבה הידרדר לעוני. הציבור החרדי בירושלים חש כלפיהם עוינות אחרי כתיבת מאמרים חריפים של אליעזר בן-יהודה על פולמוס השמיטה. בסופו של דבר החליט אביו של בן ציון לנסוע לרוסיה לגייס כספים, וכמו כן לשלוח את בן ציון לבית ספר בירושלים, שם יפגוש חברה בת גילו לראשונה. בבית הספר, בן ציון לא מצליח להסתגל לכיתה הראשונה, וגם לא לשנייה, ובסופו של דבר מנהל בית הספר, ניסים בכר מחליט להעבירו לכיתה השלישית שם הוא לומד בהנאה, מסתגל לשפה המדוברת שם, צרפתית. יום יום למד בן ציון מילים חדשות בצרפתית והעברית נזנחה.
לכן, לאחר התלבטות, אליעזר החליט לא לשלוח יותר את בנו, בן ציון, לבית הספר. דבורה, אשתו של בן יהודה, חלתה בשחפת, ומתה. אליעזר נישא לאחות אשתו, פולה, ושמה בעברית חמדה. צרות רבות פקדו את משפחת בן יהודה- רוב הילדים, למעט הבת ימימה, חלו במחלה קשה, בן ציון שרד ושאר האחים מתו. לאחר מספר שנים, בן-ציון הופך לעלם, מתאהב בעלמה בשם לאה, ונשלח ללמוד בצרפת.
זכויות שמש
זכויות שמש היא הזכות לגישה ישירה לשמש והזכות לשימוש באנרגיית השמש הן בעלות חשיבות מרובה. זכויות אלו קובעות כיצד ניתן לנצל את אנרגיית השמש למאור, חימום, ולהפקת אנרגיה, והן בעלות חשיבות כלכלית מרובה.
זכויות שמש ומערכות סולאריות.
כדי לנצל את אנרגיית השמש בתוך מרחב עירוני דרושה חשיפה מספקת לשמש עבור המערכות הסולארית של המבנים ועבור השטחים הפתוחים שביניהם לשיפור תנאי הנוחות בהם. יש למנוע מצב שהשגת גישה לשמש (solar access) תהיה תוצאה מקרית התלויה במציאות משתנה.
גישה לשמש צריכה להיות מובנת כזכות לשמש (solar rights). תכנון סביבתי נכון חייב להבטיח מספר מינימלי של שעות חשיפה לקרני השמש של השטחים הפתוחים, של חלונות הבניין, ושל המשטחים עליהם ממוקמות מערכות סולאריות, על מנת שהן תהיינה יעילות. כדי לשפר את יעילותן שעות אלו חייבות להיות בזמן שבו קרני השמש ניצבות למישור הקולט ככל האפשר. עבור מערכות סולאריות רצוי לקחת חלון סולארי של 6 שעות שמש ישירה ליממה כתקופת חשיפה שימושית, בין השעות 9 בבוקר ועד שעה 3 אחה"צ. שעות מחוץ לטווח זה, בחודשי החורף, אינן נחשבות כיעילות לניצול על ידי המערכות הסולריות, מכיוון שקרני השמש בשעות הסמוכות לזריחה ולשקיעה הן בזווית נמוכה ועוצמתן קטנה מאוד כתוצאה מכך.
היסטוריה.
דוגמאות של תכנון מגורי האדם המשקפות הבנה של תנועת ועוצמת השמש לשיפור תנאי הנוחות בנוסף לשימושה המובן מאליו כתאורה טבעית קיים במסורת של הארכיטקטורה בתרבויות רבות. הדוגמאות הקדומות ביותר מגיעות עד המאה ה-7 לפנה"ס בסין וביוון, שם נבנו הבתים כאשר החזית או החצר המשותפת פונה לדרום כדי להגדיל את החשיפה לאור וחום השמש.
במאות 1-4 לספירה נבנו בתי מרחץ רומיים רבים כאשר פתחיהם פונים לדרום, ועד המאה ה-6 לספירה הפכה הבניה של חדר שמש (sun room) לנפוצה עד כדי כך שהקיסר יוסטיניאנוס הראשון חוקק חוק להבטחת זכויות שמש (solar rights) לתושבי הערים.
גם הספרדים שכבשו את אמריקה אימצו את "החוקים האינדיאנים" (Leyes de Indias) שהכתיבו את כיווני הבניה של מבנים ואוריינטציית הרחובות בעיירות כדי לאפשר גישה ישירה לקרינת שמש.
בבריטניה של המאה ה-19 הגנו חוקים קדומים (Doctrine of Ancient light) על זכויות הגישה לשמש של בעלי הבתים.
ראו גם.
הפרעה לאור שמש ומניעת תמיכה
פרוייקט טרבור
בריסקמן
מינהל החלל הלאומי של סין העממית
סוכנות החלל הסינית
סוכנות החלל של סין
המהפכה הרוסית 1917
מעלות (חברת דירוג)
אלכסנדר גרימסקי
איגנצי אלכסנדר גֶרימסקי (פולנית: Ignacy Aleksander Gierymski, 30 בינואר 1850 – בין 6 ו-8 במרץ 1901) היה צייר פולני.
חייו.