החיים בקבוצה.
כאשר התחלף קולו הוא עבד במשך שנתיים כסורג, ואחרי כן חזר לשיר עבור קופר, בהיותו בן 18, בבית הכנסת כמנהל המקהלה. כמו כן שר בחתונות ומסיבות בסגנון זמרי ברודי וחיקה שחקנים ידועים.
כאשר הגיע גולדפדן באביב 1877 לבוקרשט עם להקתו, שהייתה אז בת פחות משנה, הוא בחן את מוגולסקו בסצנה שבחר המועמד עצמו מתוך המחזה הרומני "Vlăduţu Mamei" (ולדוצו של אמא), שהיה הבסיס למחזה שכתב שמענדריק, אָדער די קאָמישע חתונה. גולדפדן חיפש זמרים ללהקתו המתהווה, והתברר לו שמוגולסקו ניחן גם בכישורי משחק טובים. התפקיד הראשי, שנכתב למוגולסקו, היא של ילד של אמא, אוויל ונאיבי. גיבור זה נחשב לתפקיד הגדול הראשון בתיאטרון יידיש.
מוגולסקו שיחק תפקידים קומיים מוזיקליים אחרים אצל גולדפדן, כולל הסבתא במחזה די באבע מיט דעם אייניקל (הסבתא והנכד) ואת התפקיד הראשי בדי אינטריגע, אָדער, דװאָסיע דיא פּליאָטקעמאַכערין (הקנוניה, או, דבושה המרכלת). אחרי שמוגולסקו שיחק בתפקיד הראשי בהצגה שמנדריק ביקש ישראל גרודנר, שהקים יחד עם גולדפדן את תיאטרון יידיש, תפקיד ראשי. (באותה תקופה הדרך היחידה שהייתה לגולדפדן לגמול לשחקן הייתה לכתוב לו תפקיד ראשי בהצגה.) גולדפדן נתן לו תפקיד בהצגה שתרגם מגרמנית: די ווילדע אינזל (האי הפראי) מאת אוגוסט פון קוצבו (August von Kotzebue). אולם מוגולסקו כל כך האפיל על גרודנר בתפקיד הכושית, עד שהאחרון עזב את הלהקה וייסד להקה משלו ביאשי. למרבה האירוניה, זמן קצר לאחר מכן "חטף" גרודנר את מוגולסקו מגולדפדן. בסופו של דבר ניהל מוגולסקו את להקתו של גרודנר, שהקים להקה אחרת.
רומניה, ניו יורק ומקומות אחרים.
מוגולסקו שלט יחד עם שותפו בתיאטרון יידיש ברומניה. שיבחו את תיאטרון ז'יגניצה, התזמורת שלו ואת מוגולסקו עצמו כשווה ערך ברמה לתיאטרון הלאומי. מוגולסקו שיחק, לפעמים, גם ברומנית ובכך משך קהל מעבר לקהילה היהודית. בתקופה זאת הוא נתן לדוד קסלר את תפקידו הראשון בתיאטרון. לו ולמשה פינקל הייתה מריבה והוא בילה את הקיץ בהופעות בגנים עם רביעייה אותה הקים. להקתו של פינקל לא הצליחה בלעדיו והם הגיעו במהרה להבנה.
ב-1886 או 1887 עבר מוגולסקו לניו יורק, שם היה במהרה לאחד מכוכבי תיאטרון יידיש בעולם החדש. מאוחר יותר הוא יסד את "האופרה הרומנית" בלואר איסט סייד, מנהטן. ההצגה הראשונה שם הייתה ההופעה הראשונה, הלא מוצלחת, של אברהם גולדפדן בינואר 1888.
בתקופה זו הוא הופיע גם ברוסיה, בגליציה, כנראה בלבוב ובאנגליה.
בניו יורק הוא הביא את יעקב אדלר וקני ליפצין לבמה האמריקאית.
ב-1906 חזר מוגולסקו עטור ניצחון לרומניה, כשהוא מחדש שם את תיאטרון יידיש אחרי עשור של חוסר פעולה. הוא הביא לרומניה כמה מלהיטיו מתיאטרון היידי הניו יורקי: די עמיגראנטן (המהגרים) מאת שמ"ר ויעקל בעל־טאקסע, דאס גרויסע גליק (המזל הגדול) מאת קורנבלאט ודער אומבאקאנטער (הלא-ידוע) מאת יעקב גורדין.
מותו והמוניטין שלו.
מוגולסקו נפטר בניו יורק ב-1914, והשאיר אחריו את רעייתו אמלי, שתי בנות, בסי וליזה ובן – יוליוס.
ד"ר משה גסטר כתב על להקתו של מוגולסקו ברומניה ב-1884 כשביצע מחזות מאת משה הורוביץ ויוסף לטיינר. בעוד שהביצועים היו, בעיניו מעט פרימיטיביים, הרי הוא התרשם באופן כללי.
ארנסט יוסלביץ כתב מחזה על להקתו של מוגולסקו: "לווילנה יש גולם", שעלילתו מתרחשת בווילנה שבליטא בזמן הפוגרומים בשנת 1899.
מיג 1.44
מיג 1.44 (МФИ Микоян МиГ-1.44, קוד נאט"ו: פלאטפאק - Flatpack) הוא שמו של אב טיפוס רוסי למטוס קרב מהדור החמישי שיועד להיות מטוס ניסוי ומטוס קרב רב-משימתי (תקיפה ויירוט).
המטוס, בו תוכננה התקנת מנועים מדגם АЛ-41Ф, נוצר כמשקל נגד למטוס ה-F-22 האמריקאי. המטוס תוכנן להכיל יישום נרחב של טכנולוגיית החמקן. חימוש המטוס תוכנן להיות בתא פנימי מכוסה בצבע מיוחד המקשה על זיהוי המטוס באמצעות מכ"ם, המטוס עוצב בדרך מיוחדת של משטחים עקומים.
פיתוח המטוס יצא לדרך בסוף שנת 1979 במסגרת תוכנית И-90 (תוכנית "מפציץ שנות ה-90" = «истребитель 1990-х годов»). במקור תוכנן לפתח שני דגמים, מטוס קרב רב-משימתי (ראשי תיבות ברוסית МФИ, מוכר גם כ-MFI) ומטוס קרב קל (LFI), שהיו אמורים להתבסס על דגמים דומים כדי להוזיל את הפיתוח. בשנת 1981, המכון האווירודינמי המרכזי (ЦАГИ) שביצע מחקר אווירודינמי וניסויים במנהרת רוח עבור הפרויקט, המליץ לפתח משטחי קנארד משולשים, כדי לשפר את יעילותו האווירודינמית של המטוס ולאפשר לטוס בזוויות התקפה שונות.
המטוס עם המספר 1.44 מסמל את האב טיפוס עליו עבדה חברת מיקויאן גורביץ' (מיג) בפרויקט И-90. המטוס עם שם הקוד 1.42/1.44 היה אמור להיכנס לייצור סדרתי ולשרת את חיל האוויר הסובייטי.
פיתוח מטוס הקרב החל על ידי חברת מיג. בשנת 1983, אושרה "תוכנית היעד המשולבת" («Комплексная целевая программа») שאפיינה את המטוס, כוח הנעה אווירי וחימוש, כמו גם מילוי הדרישות הטקטיות והטכניות של חיל האוויר ושר ההגנה. בשנת 1987 אושר התכנון של שני הדגמים, אך עקב מגבלות תקציב בוטל הפיתוח של הדגם הקל. בשנת 1991 המטוס עבר לשלב תכנון מתקדם. אך נפילת ברית המועצות בסוף אותה שנה עצרה את המשך הפיתוח עוד לפני שבוצעה טיסת ניסוי.
מטוס ההדגמה היחיד מדגם מיג 1.44 הועבר לעיר ז'וקובסקי במחוז מוסקבה בשנת 1997 מתוך כוונה לבצע שם טיסות ניסוי, אך הממשלה הרוסית לא אישרה תקציב לכך ואף השאירה את קיום המטוס מסווג, דבר שמנע חשיפתו בתערוכות אוויריות. החשיפה הראשונה של קיום המטוס באמצעי התקשורת הרוסיים הייתה בסוף שנת 1998. בינואר 1999 הוצג מטוס ההדגמה לבכירי הצבא והממשלה הרוסית ולנציגי התקשורת הבינלאומית.
טיסת הבכורה של המטוס נערכה בפברואר 2000. טיסה שנייה בוצעה באפריל אותה שנה, ומאז לא היו דיווחים על טיסות מתוכננות נוספות. המטוס לא עבר לשלב ייצור סדרתי ונראה שהפרויקט בוטל ללא הודעה מפורשת.
כיום, ישנו רק דגם אחד של אב טיפוס החונה בחניית ה"מיגים" של מכון מחקר התעופה ע"ש גרומוב (Лётно-исследовательский институт имени М. М. Громова). רוב הטכנולוגיות שיושמו במטוס, הועברו לשימוש בתוכנית סוחוי T-50 - לחימוש וייצור מטוסי קרב חדישים עבור חיל האוויר הרוסי מתוצרת סוחוי.
ולטר גיזקינג
ולטר גיזֶקינְג (בגרמנית: Walter Gieseking; 5 בנובמבר 1895 - 26 באוקטובר 1956) היה פסנתרן ומלחין גרמני יליד צרפת.
חייו.
ולטר וילהלם גיזקינג נולד בליון, בנו של רופא וחוקר פרפרים. הוא החל לנגן בפסנתר בגיל ארבע, אך ללא הדרכה פורמלית. משפחתו הרבתה בנסיעות והוא למד אצל מורים פרטיים.
משנת 1911 עד ראשית 1916 למד גיזקינג בקונסרבטוריון בהנובר שבגרמניה. מורו בקונסרבטוריון היה המנהל קרל ליימר, שעמו יצר בהמשך שיטה להוראת הפסנתר. הופעתו הראשונה של גיזקינג הייתה ב-1915, אך הוא גויס לצבא בשנת 1916 ואת שארית מלחמת העולם הראשונה עשה כנגן תזמורת גדודית. רסיטל הפסנתר הראשון שלו בלונדון התקיים ב-1923 והוציא לו מוניטין של מבצע מעולה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה המשיך גיזקינג להתגורר בגרמניה ולהופיע באירופה. בגלל הופעותיו במדינות שהיו תחת כיבוש הנאצים, כמו צרפת, האשימו אותו לאחר המלחמה בשיתוף פעולה עם המפלגה הנאצית. כמו אמנים גרמנים רבים, הוכנס גיזקינג לרשימה השחורה בתקופה שמיד לאחר המלחמה. ואולם, בינואר 1947 טוהר שמו על ידי הממשל הצבאי של ארצות הברית והתאפשר לו לחדש את קריירת הופעותיו. אף על פי כן, הביקור החוזר הראשוני שלו בארצות הברית, שנקבע לינואר 1949, בוטל עקב מחאתם של מספר ארגונים כגון הליגה נגד השמצה וועדת ותיקי המלחמה האמריקאים. על אף מחאות נוספות (באוסטרליה ובפרו, למשל, סיור הקונצרטים האמריקאי שלו מ-1949 היה מקבץ הקונצרטים היחיד שבוטל בפועל בגלל ההתנגדות הציבור. גיזקינג המשיך לנגן במספר רב של ארצות אחרות, וב-1953 חזר לארצות הברית. הקונצרט שלו בקרנגי הול התקיים מול אולם מלא עד אחרון המושבים וקצר הצלחה, והפופולריות של גיזקינג הייתה רבה מתמיד.
הודות לכשרונותיו המיוחדים - הוא חונן בטכניקה טבעית, שמיעה מושלמת ויכולת חריפה במידה שאינה מצויה לשינון וזכירה - היה גיזקינג מסוגל להשתלט על רפרטואר בלתי מוכר (קשה ככל שהיה) בהשקעה קטנה יחסית של עבודה ותרגול. בהתאם לשיטת הלימוד גיזקינג-ליימר, היה לומד על פי רוב יצירות חדשות הרחק מן הפסנתר. כתוצאה מכך, זכתה לפרסום ניכר העובדה, שבמקרים רבים היה משנן יצירות חדשות בזכרונו אגב נסיעה ברכבת, הפלגה באוניה או טיסה. לפעמים, כך נאמר בספרו של הרולד ק. שנברג "גדולי הפסנתרנים" (1963), היה מצליח ללמוד קונצ'רטו שלם בעל פה תוך יום אחד.
לגיזקינג היה רפרטואר רחב מאוד, החל ביצירות שונות מאת באך ויצירות הליבה של בטהובן ועד לקונצ'רטי של רחמנינוב (המלחין התרשם מצליחתו את הקונצ'רטו השלישי) ויצירות מודרניות יותר מאת מלחינים כמו בוזוני, הינדמית, ארנולד שנברג והמלחין האיטלקי הפחות נודע פטראסי. הוא ניגן את ביצוע הבכורה של הקונצ'רטו לפסנתר מאת האנס פפיצנר ב-1923. כיום, מכל מקום, הוא זכור בעיקר כאחד מגדולי הפרשנים לשני מלחינים צרפתים: קלוד דביסי ומוריס ראוול.