הפיגוע בקו 189 הוא פיגוע משולב שהתרחש ב־16 ביולי 2002 בכניסה ליישוב עמנואל, וכלל פיגוע תופת ופיגוע ירי לעבר אוטובוס נוסעים. בפיגוע נרצחו שבעה ישראלים ונפצעו כ־20. נוסף על הנרצחים, פג שיולד לפצועה בפיגוע מת למחרת הפיגוע.
הפיגוע.
ב־16 ביולי עשה אוטובוס קו 189 של חברת דן את דרכו מבני ברק לעמנואל. בסביבות השעה 14:50, הגיעה חוליה בת שלושה או ארבעה מחבלים לבושים במדי צה"ל וחמושים ברובי M16 כ־200 מטרים לפני שער הכניסה ליישוב והציבה מטען נפץ. זמן קצר לאחר מכן הגיע האוטובוס סמוך למטען, ואז הפעילו המחבלים את המטען. האוטובוס, שהיה ממוגן ירי, ספג פגיעה בחלקו האחורי, וחלק מהתקרה קרס. דלתות האוטובוס ננעלו כתוצאה מהפיצוץ, והנוסעים לא יכלו להימלט. בשלב זה המחבלים החלו לירות לעבר יושבי האוטובוס והשליכו רימוני יד. הקליעים חצו בקלות את השמשות הממוגנות שנפגעו בפיצוץ. במקביל ירו המחבלים לעבר מכוניות נוספות שהיו בכביש, וכתוצאה מהירי התהפכו מספר מכוניות ונפגעו הנוסעים בהן. כוחות הביטחון שהגיעו למקום ניהלו עם המחבלים קרב יריות, אולם לאחר מספר דקות המחבלים הצליחו לברוח דרך אחת הגבעות. לאחר הפיגוע, גורמי ביטחון העריכו כי המחבלים הם החוליה שביצעה את הפיגוע שאירע באותו מקום, כשמונה חודשים קודם לכן. ארבעה ארגונים נטלו אחריות לאירוע: החמאס, הפת"ח, החזית העממית לשחרור פלסטין וארגון הג'יהאד האיסלאמי – ככל הנראה מחשש לפגיעה בארגון האחראי.
תגובות לפיגוע.
הרשות הפלסטינית גינתה את הפיגוע באומרה "הרשות מגנה את הפגיעה באזרחים חפים מפשע, ישראלים או פלסטינים". מועצת יש"ע קראה לאחר הפיגוע לממשלה להמשיך במבצע דרך נחושה ולהרחיבו לכפרים נוספים באזור, בקריאתה אמרה כי "יש להמשיך בלחץ על רשות הטרור של ערפאת. הפיגוע הוכיח ששיטת ההתמגנות מוגבלת, והפתרון הוא התקפה רצופה ורחבה נגד תשתית הטרור".
ויליאם כריסטופר הנדי
ויליאם כריסטופר הנדי או וו. סי. הנדי (באנגלית: William Christopher Handy or W. C. Handy; 16 בנובמבר 1873 - 28 במרץ 1958) היה מוזיקאי וכותב שירים אמריקאי. נודע כ"אבי הבלוז" (זהו גם שמה של האוטוביוגרפיה שלו מ-1941). אמנם הוא לא המציא את הסגנון, לא היה הראשון שניגן בלוז, הקליט מוזיקה בסגנון זה או פרסם אותה, אך הוא הפך אותו מסגנון מוזיקלי מקומי (דלתא בלוז) לסגנון פופולרי ומוכר בכל רחבי ארצות הברית. כמו כן, היה אחד מכותבי השירים בעלי ההשפעה הרחבה ביותר בסוגה זו והראשון ששבר את מסגרת בלוז 12 תיבות. מחברם של "ממפיס בלוז", "סיינט לואיס בלוז" ו"ביטל סטריט בלוז", קטעים שהוקלטו במאות ביצועים.
תולדות חייו.
נולד בפלורנס, אלבמה. אביו היה כומר של קהילה קטנה. הבקתה בה נולד נשמרה והיא כיום מוזיאון. הוא לימד את עצמו לנגן בגיטרה וקורנית, למורת רוחו של אביו הכומר, והצטרף בחשאי ללהקה. עם זאת, המשיך להיות דתי באופן עמוק ולבקר בכנסייה, כך שסגנונו מושפע מזימרה כנסייתית. השפעות נוספות היו קולות הטבע באזור הכפרי, צלילי סדנאות המתכת בהן עבד בצעירותו ושירי העבודה של האפרו-אמריקאים, ששרו, לדבריו באוטוביוגרפיה שלו, כל הזמן ובכל מקום.
ב-1892 עבר לברמינגהאם שם קיבל משרת הוראה ועבד במקביל במפעל, שם גיבש להקה ולימד את חבריה קריאת תווים. הלהקה ביקשה להופיע בתערוכה העולמית של שיקגו (1893) וערכה מסע הופעות בסנט לואיס. הנדי הופיע כנגן בתערוכה בשיקגו, שר כטנור במופע מינסטרל, ניגן כחצוצרן וגיבש להקה מקצועית. ב-1896, בגיל 23, היה למוביל הרכב. הלהקה יצאה לארבע שנות הופעות בטקסס, טנסי, ג'ורג'יה, פלורידה וקובה. בתום הסיבוב שב הנדי לביתו בפלורנס, יחד עם אשתו אליזבת, אותה פגש ולה נישא במהלך סיבוב ההופעות. ב-1900 קיבל משרת הוראת מוזיקה בקולג' לחקלאות ומלאכה של אלבמה.
ב-1902 יצא למסע היכרות עם המוזיקה העממית. הוא עבר ברחבי מיסיסיפי ובפרט במטעי הכותנה של הדלתא של מיסיסיפי, האזין לסוגי מוזיקה כפרית ועממית שונים ורשם אותם. בהמשך עבר עם משפחתו לקלרקסדייל, מיסיסיפי, בלב הדלתא של מימיסיפי וב-1908 עבר לעיר ממפיס. ב-1912 הקליט את "ממפיס בלוז", שיר שחובר כחלק מתעמולת בחירות של מועמד מקומי, אותו הפך הנדי לשיר שהביא לידי ביטוי את כל העקרונות הסגנוניים שספג הנדי במהלך השנים בהן חקר את המוזיקה העממית של דרום ארצות הברית. השיר הוקלט בתחילה עם תזמורת ריקודים. באותה עת ייסד הנדי יחד עם הבנקאי והפעיל האפרו-אמריקאי הארי פייס את חברת Pace and Handy Sheet Music - דפי התווים של הנדי ופייס. להפתעתו של הנדי, קצרו דפי התווים של המוזיקה העממית הדרומית הצלחה דווקא בקרב מובילי להקות לבנים.
ב-1917 עבר הנדי והעביר את עסקי הפצת המוזיקה שלו, לניו יורק, שם התמקם בטיימס סקוור. גם בניו יורק ביצעו את שיריו בעיקר לבנים. ב-1919 חתם הנדי הסכם עם חברת התקליטים ויקטור, שהפיקה את תקליט הבלוז הפופולרי הראשון, "Yellow Dog Blues" בביצוע התזמורת של ג'וזף סי. סמית'. ב-1920 פרש פייס מהשותפות על מנת לייסד את חברת התקליטים האפרו-אמריקאית הראשונה, Black Swan Records. הנדי נותר לנהל את חברת דפי התווים לבדו, בהמשך הפכה החברה לחברת תקליטים בשם Handy Record Company. החברה הפיקה למעלה מ-200 שירים, רבים מהם שירים דתיים ועממיים וכ-60 בלוזים, רובם מאת הנדי וחלקם מאת יוצרים אפרו-אמריקאים אחרים, וזכתה להצלחה מסחרית גדולה. ב-1926 חיבר הנדי את הספר "Blues: An Anthology—Complete Words and Music of 53 Great Songs" ספר ראשון מסוגו, בו מנתח ומגדיר הנדי את סוגת הבלוז, כחלק מההיסטוריה של דרום ארצות הברית. ב-1929 הפיקה RCA סרט קולנוע בשם "סיינט לואיס בלוז", בשיתוף פעולה עם הנדי. את שיר הנושא שרה הזמרת בסי סמית.
בשיאו, בשנת 1941, בגיל 68, הוציא את ספרו האוטוביוגרפי "Father of the Blues" ("אבי הבלוז"). לאחר מכן חלה התדרדרות במצבו. ב-1943 נפל בנפילה מרציף הרכבת התחתית ואיבד את מאור עיניו. לאחר מות אשתו ב-1954 נשא לאשה את מזכירתו אירמה לואיס מורגן. ב-1955 סבל משבץ מוחי, בעקבותיו רותק לכסא גלגלים. מסיבת יום הולדתו ה-84 נערכה בהשתתפות-800 ידידים ותומכים במלון וולדורף אסטוריה.
הפיגוע בקו 189 לעמנואל
הפיגוע בעמנואל
קוראים לי שמיל
קוראים לי שמיל הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1973, בבימויו של ג'ורג' עובדיה עם תסריט של יגאל לב, ובכיכובם של אורי זוהר ופול סמית.
הסרט נוצר בהשפעת מערבוני הספגטי של טריניטי (טרנס היל) ובמבינו (באד ספנסר). המערבונים האלה מתארים את הרפתקותיהם של טריניטי הרזה והחכם ובמבינו השמן והמגושם. הם נלחמים בפושעים ומצליחים לנצח אותם אף על פי שהם רק זוג.
הסרט הוא קומדית פשע מסוגת סרטי בורקס ומבקרי הסרטים קטלו אותו אך הקהל הצביע ברגלים. הסרט משופע בקרבות אגרוף ומכות של צמד נוודים נגד רבים מהם כשבסוף הקטטה הם יוצאים ללא פגע בעוד שיריביהם מוטלים חבולים על הקרקע.
בסרט מופיעים הזמרים ששי קשת ובועז שרעבי, שמבצעים את השירים ללחן של שייקה פייקוב, ולמילים של דודו ברק.
הסרט הופץ גם בחו"ל, בדיבוב השפה האנגלית.
תקציר העלילה.
ג'ו (אורי זוהר) ושמיל (פול סמית) הם צמד נוודים המתנדבים בקיבוץ. ג'ו הוא בעל המוח ושמיל הוא שמן ומגושם ובעל הכוח. בחדר האוכל שמיל זולל כמויות עצומות של אוכל. הדבר מעורר את חמת החברים ומתפתח לקטטה המונית בה הורסים ג'ו ושמיל את חדר האוכל ופוצעים את רוב החברים. מזכיר הקיבוץ זורק אותם מהקיבוץ ורק רחל (רחל פורמן) שמחבבת את שמיל, מצטערת על כך. היא מצטרפת אליהם אחר כך לדירתם בתל אביב.
שני החברים מחליטים לנסוע לתל אביב. בדרך הם נתקלים בעגלה כבדה הפוכה שמתחתיה שוכב אדם. שמיל מרים אותה בכוחו העצום ומציל אותו.
ג'ו מקבל עבודה כנהג משאית. הם נוסעים ברחבי הארץ, ומובילים סחורה ובין לבין הם עורכים קרב מכות ואגרופים עם בעל מסעדה ואנשיו, שמנסים לפגוע בהם, ויוצאים כשידם על העליונה.
בתל אביב הם פוגשים בחורה יפהפייה בשם מירה (יונה אליאן), שמנסה לתקן את רכבה. הם מתקנים את הרכב והיא מזמינה אותם לנשף מסכות בביתה.
בנשף המסכות הם מכירים את דני (ג'ו ג'אפרי) וחבורתו. דני הוא מנכ"ל מפעל לטלוויזיות של אביה של מירה (זישא גולד). הוא גונב סחורה מהמפעל בעזרת חבריו וזומם להביא את המפעל לפשיטת רגל ואז לקנות אותו בפרוטות.
ג'ו ושמיל מתקבלים לעבודה במפעל. הם מגלים את הגנבות של דני, ומיידעים את מירה שמתעמתת עם דני.
דני וחבריו חוטפים את מירה ומביאים אותה לחווה נטושה (חוות חפציבה) והיא נכלאת בחדר. אחד מהשומרים הוא הומוסקסואל בשם דורה לולו (משה סולו). הוא מרחם עליה ונענה לבקשתה להעביר ידיעה על חטיפתה לג'ו ושמיל. הוא מתחמק מחבריו ומגיע לדירתם של השניים ומנהל שם דו-שיח ביידיש עם שתי שכנותיהם. בדירה הוא מוצא את רחל ומעביר לה את הידיעה.
ג'ו ושמיל מגיעים לחווה על וספה, פורצים עם השער ומפליאים מכותיהם בחבורת הפושעים. בחדר מנסה דני לכפות את עצמו על מירה אך היא הודפת אותו. כשהוא מבחין בקטטה הוא חוטף את מירה ועוזב את המקום במהירות כשג'ו ושמיל בעקבותיו.
המרדף מסתיים בחוף אפולוניה. דני בורח אל הצוק אך ג'ו רודף אחריו ומתכתש איתו עד שבאים השוטרים שהוזעקו ואוזקים את דני.
ג'ו, מירה, שמיל ורחל מתהלכים מחובקים לאורך החוף בסיום הסרט.
Bad Liar (שיר של סלינה גומז)