למרות העדפה זו, לאה זכתה כפיצוי משמים בפוריות ובבנים. הסימנים מראים שאכן לאה הייתה ראויה יותר מרחל: רחל קנאה באחותה ומכרה את יעקב בעד דודאים (מכירה שמקבילה למכירת הבכורה בעד נזיד עדשים), לכן ה' בחר בלאה. מדרשי חז"ל מציגים את שבחה של לאה, את אמונתה ואת דבקותה בבעלה. אלו זיכו אותה בקרבת נצח ליעקב אחרי מותה, שביקש להיקבר במערת המכפלה אשר בה קבורים אבותיו ושם גם קבר את לאה.
ילדיה של לאה.
לאה ראתה בהולדת ילדים מטרה חשובה, ושמותיהם מבטאים את צערה על יחסו של יעקב אליה ואת שמחתה על הולדתם. בין לאה לבין רחל הייתה תחרות על לבו של יעקב (או על עיצוב עתיד האומה), שהתבטאה בין השאר ברצון ללדת ילדים. כשראתה שרחל חשוכת הילדים נותנת את שפחתה בלהה ליעקב לאישה, נתנה לו לאה את שפחתה זלפה, ואף קראה בשם לילדיה של זלפה, גד ואשר. לפי פרשנות נוספת, לאה פוחדת שהיא תועבר לעשיו. לכן היא מעוניינת בילדים אשר יבססו את מעמדה.
הקב"ה ער לאופייה האצילי של לאה ונותן לה את שכרה: חז"ל הדגישו את תרומתם לדורות של בני לאה בבניית עם ישראל בהשוואה לתרומתם הזמנית של בני רחל. בני לאה זכו בכהונה לעולם (לוי) ובמלכות לעולם (יהודה, בנה הרביעי של לאה - עם ישראל של ימינו הוא בעיקרו מצאצאיו): "ויהודה לעולם תשב", בעוד בני רחל, יוסף ובנימין, זכו לתפקידי מנהיגות רק באופן זמני.
בנצרות.
בנצרות הקדומה דמותה של לאה פורשה כסמל ליהדות ועיניה הרכות כסמל לעיוורונם של היהודים שלא קיבלו את ישו כמשיח בניגוד לאחות הצעירה רחל המסמלת את הכנסייה הנוצרית. בהתאם, מוצגת לאה באמנות כדמות שפופה, מכוסת עיניים האוחזת בשרביט שבור או שלוחות הברית נופלים מידיה.
בתרבות.
ייצוגים ספרותיים.
הסופר המקראי כמעט ואינו מציג את תחושותיה של לאה כאישה שנואה על ידי בעלה, רק באופן עקיף במשמעות שמות ילדיה. לכן ברבות השנים "השלימו" המשוררים פערי מידע בהצגת תחושותיה של לאה המקראית.
בשירו של יונתן רטוש, "בוקר", משתמש המשורר בציטוטים מן הסיפור המקראי (בראשית כ"ט) על שבע השנים הנוספות שעבד יעקב עבור רחל "ויהיו בעיניו כימים אחדים", אך בשירו, נקודת מבטו של יעקב משתנה:
בשירו של יהודה עמיחי "בוקר עכשיו" בליל נחשבת לאה לרחל האישה הנחשקת, אולם עם בוקר מגיעה ההתפכחות:
בשירו של אהוד מנור, זוכה לאה המקראית להעצמה ולמימוש כמיהתה לאהבה מצד בעלה "אני אוהב אותך לאה".
גם על פי נויה שגיב, מוזיקאית ויוצרת ישראלית, לאה שלמה עם עצמה ללא הלקאה עצמית. כאישה שנכפתה ביחסים שכלל לא הייתה מעוניינת בהם, וסבלה זהה לסבלה של רחל והיא אף מצהירה באהבתה לאחותה ומוצאת את האשם דווקא ביעקב הגבר.
Lagomorpha
ג'ים מוריסון
ג'יימס דאגלס מוריסון (באנגלית: James Douglas Morrison; 8 בדצמבר 1943 – 3 ביולי 1971) היה מוזיקאי, משורר, זמר, סופר ובמאי קולנוע אמריקאי. מוריסון ידוע בעיקר כסולן וככותב השירים של להקת "הדלתות". בזכות יכולות הכתיבה שלו, התנהגותו ואישיותו הפרועה ויוצאת הדופן והכריזמה שבאה לידי ביטוי, בין היתר, בהופעותיו במסגרת הלהקה, נחשב מוריסון לאחד מהזמרים המשפיעים בתולדות הרוק.
מוריסון דורג במקום ה-47 ברשימת 100 הזמרים הטובים ביותר בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון ובמקום ה-12 ברשימה דומה של אתר בילבורד.
בשנות ה-70 התמכר מוריסון לאלכוהול אשר השפיע על התנהלותו ועל ביצועיו בהופעות. הוא מת בפריז ביולי 1971, כשהוא בן 27 בלבד, ככל הנראה בשל מנת יתר של הרואין שהובילה לאי ספיקת לב.
ביוגרפיה.
נעוריו.
מוריסון נולד במלבורן, פלורידה שבארצות הברית לקלרה וירג'יניה ולג'ורג' מוריסון, קצין בכיר בצי האמריקאי, ולהם נולדו שני ילדים נוספים (קטנים מג'ים): אנה רובין ואנדרו לי. לפי הנטען, בגיל ארבע חזה מוריסון בתאונת דרכים קשה במדבר, בה היו מעורבים משפחה של אינדיאנים. מוריסון, אשר טען כי לאירוע זה הייתה השפעה גדולה על חייו, התייחס לתאונה פעמים רבות בראיונות, כמו גם בשיריו, דוגמת "Peace Frog", מאלבום האולפן החמישי של הלהקה "Morrison Hotel" משנת 1970, וכן "Dawn's Highway" ו-"Ghost Song" מאלבומם האולפן התשיעי והאחרון של הלהקה, "An American Prayer", שיצא בשנת 1978, לאחר מותו של מוריסון.
בילדותו, נדדו ג'ים ומשפחתו ברחבי המדינה עקב משרתו הצבאית של אביו. בשל כך למד מוריסון בבתי ספר שונים, בהתאם למקום בו הוצב באותו זמן אביו. ביוני 1961 סיים את לימודיו בתיכון וירג'יניה.
אחד מתחביביו הבולטים של מוריסון, כבר בתקופת נעוריו, היה קריאת ספרי פילוסופיה ושירה. מבין כל ההוגים שקרא הוא הושפע בעיקר מכתביו של ניטשה, דוגמת "הולדת הטרגדיה", מעבודותיו של הפילוסוף היווני פלוטרכוס, כמו גם משיריו של המשורר הצרפתי ארתור רמבו, אשר לו השפעה על סגנון הכתיבה בשיריו הקצרים של מוריסון. בנוסף, הושפע מוריסון רבות מכתביהם של ההוגים האקזיסטנציאליים, אך עיקר חיבתו והתבטאותו של מוריסון בכתביו מתכתבי עם רעיונות ניטשיאנים וסגנון כתיבתו הוא אף ציורי וכאוטי באופן כזה אשר מזכיר את זה של ניטשה עצמו.
מורסיון מרבה בשיריו השונים להתכתב עם הגותו של ניטשה ולהציג את אותם רעיונות ניטשיאנים מתוך האינטרפטציה שלו כלפיהם. דוגמאות לשירים כאלו, אשר מושפעים באופן ישיר מניטשה כפילוסוף וכאדם הם "The End" שמתכתב עם רעיון האינסופיות הניטשאני והמוות, "Horse Latitudes" אשר מתכתב עם סיפור התמוטטו של ניטשה עקב ראיית התעללות בסוס, וכמו כן שירים כמו "When the Music's Over" ו "Celebration Of The Lizard King"
"The Changeling" ועוד רבים אחרים, שעוסקים בניהליזם ומשמעות אל מול חווית המוות אשר מוזכרת באופן שזור ברוב השירים שמוריסון כתב, ואף מתכתבים עם רעיון ה"על אדם". נוסף לכך, מוריסון נהג פעמים רבות במהלך ההופעות של הלהקה, להתעמר עם הקהל, ואף צרח עליו להתעורר, (כמו בשיר ""Celebration of the Lizard" שבו מוריסון באמצע השיר צורח wake up.) מוריסון גירה את הקהל במהלך ההופעות והופעותיהם של הדלתות נטו להיות לא קונבנציונליות ביחס ללהקות אחרות.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים עבר מוריסון להתגורר עם סבו וסבתו בפלורידה, שם לקח קורסים בקולג' פטרסבורג ובשנת 1962 עבר לאוניברסיטת פלורידה סטייט, שם החל ללמוד קולנוע, תחום אליו נמשך כבר מילדותו. בינואר 1964 עבר ללוס אנג'לס, קליפורניה ללמוד קולנוע וצילום באוניברסיטת UCLA, וסיים את לימודי התואר בשנת 1966.
הדלתות.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת UCLA בקיץ 1965, החל מוריסון לנהל אורח חיים בוהמייני כשהוא התגורר תקופה מסוימת על גג בניין בו התגורר חברו מתקופת הלימודים באוניברסיטה דניאל ג'קובס. במהלך תקופה זו כתב מוריסון רבים משיריה המוקדמים של להקת "הדורז", בניהם "Hello, I Love You" ו-"Moonlight Drive". על פי מנזרק, התקיים מוריסון מאכילת שעועית משומרת ומצריכת LSD למשך מספר חודשים.
במהלך אותו קיץ, החלו מוריסון וחברו מתקופת האוניברסיטה, רי מנזרק, לכתוב שירים ביחד לאחר שמנזרק, נגן קלידים ובסיסט מחונן, גילה את כישרון השירה המיוחד של מוריסון. אליהם הצטרפו בהמשך המתופף ג'ון דנסמור, וחברו הגיטריסט רובי קריגר, שאותם פגשו בחוג מדיטציה. הרביעייה נקראה "הדלתות", על שם ספרו של אלדוס האקסלי "דלתות התודעה". את שם הספר אימץ האקסלי מוויליאם בלייק שכתב "כאשר דלתות התודעה נקיות, כל הדברים נראים כפי שהם, אינסופיים."
ב-1967 החלו הדלתות לנגן במועדונים בקליפורניה, ביניהם הויסקי אה גוגו, ומעט אחר כך הוציאו את אלבומם הראשון, "The Doors", שזכה להצלחה רבה.
קלות הדעת של חברי הלהקה, ובעיקר מוריסון והצריכה הרבה שלו של אלכוהול וסמים, הביאה את הלהקה לצרות, וב-1969 הועמד מוריסון למשפט במיאמי, בעקבות תקרית בה חשף, לכאורה, את איבר מינו מול קהל מעריצים בהופעה. המשפט גבה מהלהקה סכום כסף גדול, והיה צעד ראשון בדרך להתפרקותה. בראשית שנות השבעים נטש מוריסון את הלהקה, ונסע לפריז להתייחד עם חברתו.
מוריסון ראה עצמו כמשורר אמריקני והרבה לכתוב פואמות. ובשלבים מסוימים בקריירה שלו אף שאף להציג את עצמו באופן רציני יותר מהתדמית שהייתה לו כאליל רוק ונוער. על אף היותו של מוריסון שיכור באופן קבוע בהופעותיהם של הדלתות, במהלך ראיונותיה של הלהקה, מוריסון ושאר חבריי הלהקה לקחו את עצמם באופן מאוד רציני ונהגו לספק לכתבים תשובות לא קונבנציונליות, הלהקה פעמים רבות הסתייגה מהיותה להקה והציגה את עצמה כהרכב אשר תפקידו הוא לגרות את המחשבה של השומע, בנוסף מוריסון עצמו הוצג פעמים רבות על ידי הלהקה כ"שאמן" ובשירים רבים של הדלתות במהלך ההופעות מוריסון מילא מוריסון את תפקיד זה ונהג להמחיז את שיריו, בצורה פיזית עם גופו באופן כזה שמתכתב עם התפיסה האומנותית של ניטשה בנוגע לתרבות וכאוס, ועם המחזות ביוון העתיקה, שנהגו לשלב תנועה ומשחק במקביל לשירים, כחלק מהערבוב שבין כאוס לסדר.
דוגמה מובהקת לשיר שכזה היא "the unknown soldier" שבמהלכו, מוריסון נהג להמחיז את עצמו חוטף כדור מן הגיטרה וליפול ארצה על הרצפה, ההמחזה הזו לקחה למעלה מדקה וחצי והייתה שזורה באופן אינטגרלי בשיר במקביל לאינסטורמנט מקביל ומתאים שליווה אותה.