מפקד פלגת הנחתות 921, סרן יוסי לוי, ניהל במפרץ א-טור את המטווח המקדים לפעולה. בעת הפעולה, נמצאו אלמוג ולוי על גשר הנט"ק לצד מפקד הנחתת סגן דוד אייבר. הנחתת יצאה מא-טור, וחצתה את המפרץ בנתיב שמחוץ לטווח המכ"ם המצרי בראס זעפרנה. זוג דבורים בפיקוד יעקב בוגץ' שיצאו מאבו זנימה איבטחו את הפעולה. בהגיעה לחוף המצרי התקדמה הנחתת צפונה קרוב מאוד לקו החוף כדי להימנע מהתגלות. בהגיעה לטווח 3,000 מטר ממרכז מעגן מרסא תלמאת נערכה הנחתת לירי המרגמה שהותקנה לטווח זה. בכל מהלך הירי הופגז הנט"ק על ידי סוללת תותחים 25 ליטראות מצרית, שהוצבה בראס זעפרנה. בשלב זה התייצב זוג הדבורים מזרחה למעגן בניצב לקו החוף במגמה כפולה כדי לסייע בטיווח אש המרגמה ולתקוף כלי שיט מצריים שיצאו מהמעגן. אלמוג דיווח שאש המרגמה התפזרה על פני ספינות הדיג שהצטופפו במעגן והציתה רבות מהן. ואילו מפקד הדבורים שמשימתו הייתה תצפית נפילות לא ראה פגיעות.
תפיסת נמל עדביה.
בבוקר 24 באוקטובר, היום האחרון למלחמה, נכנסו לנמל עדביה, בסיס מפקדת הזירה הימית המצרית, גדוד 46 בפיקוד סא״ל עוזי לב צור, מחטיבת השריון 401 בפיקוד אל״מ דן שומרון, וכן גדוד חרמ"ש 46. השכם בבוקר החל הכיבוש על ידי מחלקת טנקים מגדוד 195 בפיקוד סג״מ אריק זטורסקי (לימים מג״ד) {הערה: מסמך זטורסקי}. בהמשך הבוקר הגיע לנמל כוח של כמה דבורים, ובהמשך הגיע על אחד הדבורים מפקד זירת ים סוף, אל"ם אלמוג, וסייע יחד עם מפקדתו לכוח מחטיבת השריון באיסוף השבויים. בעקבות הדבורים הוכנסו נחתות שפינו 1,500 שבויים מצריים ובכללם המז"ר המצרי. בנמל נתפס שלל, סירת משמר "ברטראם" וסט"ר 123-k שהועברו לבסיס חיל הים בראס סודר. בהמשך פונתה גם אסדת תדלוק.
סיכום פעילות הדבורים.
כשוך הקרבות שתוארו לעיל ולאחר מכן בכל מהלך המלחמה, סיירו הדבורים מול מבואות המעגנים שבמפרץ סואץ כדי למנוע ניסיון של המצרים לחצות את המפרץ. הדבורים גם ערכו מארבים באזור האיים שמצפון-מזרח לאי שדואן כדי למנוע מסטי"לים מצריים לתפוס אחיזה בשטח זה, וגם כהכנה לאבטחת הנחיתה במבצע "אור ירוק". באזור הצפוף של האיים נהנו הדבורים מיתרון על פני הסטי"לים המצריים. במקביל, הדבורים גם סייעו לפעולות שייטת 13 בע'רדקה.
מפקד הזירה סיכם את פעולות הדבורים:
מבצע אור ירוק.
צה"ל תכנן איגוף ימי על ידי הנחתת כוחות משוריינים בהיקף של אוגדה בחוף המערבי של מפרץ סואץ על ידי נחתות חיל הים. לשם כך יזם חיל הים את כוח הנחיתה ובוצעו תרגולים רבים. מטרת המבצע, שכונה מבצע אור ירוק, הייתה אחת מהשתיים: לחדור לעומק מצרים דרך ואדי ספגה, לאגוף את הצבא המצרי הפרוס לאורך תעלת סואץ ולתקוף אותו מעורפו ("אור ירוק" גדול) או לכבוש את הגדה המערבית של מפרץ סואץ ולתפוש את שדות הנפט מורגן ובלעים בצפון המפרץ ("אור ירוק" קטן) כדי שישמשו נושא למשא ומתן.
האלוף מנחם מרון, מפקד אוגדה 440, מונה למפקד הכוח הנוחת. בדרג התיאום מול ארצות הברית הוערך משך הפעולה של "אור ירוק" קטן ב-24 שעות ועיתויו לקראת סוף המלחמה. כוחות חיל הים נערכו למבצע בכל יכולתם. טנקים הועמסו לנחתות והכוחות עמדו בכוננות מיידית לביצוע. ספינות הקומאר המצריות שעלולות היו להפריע לתנועת הכוחות היוו יעד לתקיפה מוקדמת.
עקב לחץ חזק של הסובייטים בעת המשא ומתן הודיעו האמריקאים שלא ניתן יהיה לקבל 24 שעות לביצוע ויש להכריז על הפסקת אש. מבצע אור ירוק עלה על הפרק שלוש פעמים במהלך המלחמה ואף הוחל בנוהל קרב והעמסת כלי שריון אך, בסופו של דבר, הוא בוטל על ידי המטכ"ל.
מבצעי מגבית - שייטת 13 במעגן ע'רדקה.
נוכחותם של סטי"לים מצריים מדגם קומאר במעגן ע'רדקה היוותה, במחצית הראשונה של המלחמה, איום לכיבוש שארם א-שייח' ובמחצית השנייה של המלחמה היוותה איום על יכולת הביצוע של מבצע הנחיתה. לקומארים המצריים הייתה יכולת להטביע את הנחתות באמצעות טילי סטיקס ממרחק רב. הסטי"לים המצריים קיבלו את העדיפות הראשונה כיעד לתקיפה. לחיל האוויר היה אילוץ להיכנס ל ברדיוס של 40 ק"מ מע'רדקה בשל שש סוללות טק"א SA-2 ו-SA-3 שהוצבו בפאתי שדה התעופה. צירוף הטק"א וכוח הסטי"לים בזירת ע'רדקה יצר למעשה "חומת טילים" שהשתרעה מע'רדקה ועד לחוף סיני; היא חסמה את המעבר של כוחות חיל הים לתוך מפרץ סואץ וממנו. צעד זה, בעצם, ניתק פיזית את מפקדת זי"ס מכוחותיה במפרץ. על רקע מצב זה דרש המז"ר, אל"ם זאב אלמוג, לתקוף את מעגן ע'רדקה באמצעות כוחות שייטת 13 המסוגלים, להערכתו, לחדור למעגן ע'רדקה, כדי לגרום למצרים להסיט את כוחותיהם מאזור הכניסה למפרץ סואץ ולרתקם להגנת מעגן ע'רדקה.
כוח משייטת 13 שנשלח לזירה בתחילת המלחמה, תקף את הקומארים המצריים בע'רדקה בסדרת מבצעים שנקראו "מבצעי מגבית" – המטרה הייתה לפגוע בספינות הטילים המצריות שהיו עלולות לשבש את מבצע הנחיתה. בשתי הפעולות הראשונות הותקף מעגן ע'רדקה וקומאר אחד יצא מכשירות. פעולה נוספת עם סירות נפץ שהיו במצב פיתוח החטיאה את הסטי"ל אך הרסה את המזח המרכזי.
אף על פי שכבר היה ברור שמבצע הנחיתה לא יתקיים, הורה מפקד חיל הים, בנימין תלם, להטביע את הקומאר השני. בליל 21–22 באוקטובר נערך מבצע מגבית 16, שבו תקפו את הקומאר שתי סירות "סנונית" חמושות ברקטות לאו נגד טנקים. הכוח גילה את הקומאר עוגן מחוץ למזח והעלה אותו באש. מפקד הפעולה רס"ן גדי שפי קיבל על כך את עיטור המופת.
במבצעים אלו הושמדו שתי ספינות קומאר. נהרס המזח הצבאי במעגן, המעגן פונה מכלי שיט צבאיים שעברו לנמל ספאג'ה, כ-60 קילומטר דרומה יותר. באותו יום נכנסה הפסקת האש הראשונה לתוקף ולא בוצעו יותר תקיפות.
סיכום הלחימה בזירת ים סוף.
למרות נחיתותו הכמותית והטכנולוגית הבולטת, וחרף ההתקפות הרבות של המצרים בכל דרך ושיטה אפשריות, הכוח הימי הישראלי הזעיר שפעל בזירת ים סוף, והתמודד לאורך חזית בת 350 ק"מ, מול חוף עתיר מעגנים, כוחות צי וצבא, הפך לֵמשפיע המרכזי על זירת לחימה זו ועל תוצאותיה;
12 פעולות ההתקפיות התבצעו בזי"ס במהלך המלחמה, מרביתן על-פי תכנון מאולתר שבוצע במפקדת זי"ס ואושר על ידי מפקדת חיל הים, וחלק קטן מהן ניזום על ידי מפקדת חיל הים. התנהלותו ופעולותיו של חיל הים בזי"ס מנעו את כיבוש דרום סיני על ידי המצרים. הכוח הימי בזירה זו סיים את הלחימה בניצחון מוחץ, באובדן כלי-שיט רבים לאויב וללא אובדן כלי לחיל הים. הלחימה הסתיימה במיעוט נפגעים, ובסופה גדל השטח שבשליטת מפקדת זי"ס בהשוואה לגודלו בתחילתה.
חסימת השיט הישראלי דרך מצר באב אל מנדב.
ישראל נזקקה לנפט, אשר יובא אז מאיראן, שהייתה אז בקשרים טובים עם ישראל. חלק מנפט זה יוצא לאירופה, באמצעות קו צינור אילת-אשקלון, שהיווה תחליף לתעלת סואץ, אשר נחסמה מאז מלחמת ששת הימים. הנפט האיראני הועבר לישראל במכליות שהקיפו את חצי האי ערב נכנסו לים סוף והגיעו לנמל אילת. הנתיב עבר ליד חופים של מדינות עוינות לישראל. בשל כך, כלי השיט הנעים בו היו פגיעים וניתן היה להשית הסגר ימי בצורה קלה יחסית.
מיד עם פרוץ המלחמה חסמו שתי משחתות ושתי צוללות את מצר באב אל-מנדב. שליטת מצרים ובעלות בריתה בחופי ים סוף הייתה ברורה. המכליות מאיראן נאלצו להפסיק לחלוטין את השיט לאילת. לחיל הים הישראלי לא היו ספינות סער או צוללות בים סוף, ולא היה ביכולתו למנוע את ההסגר הימי בגזרה זו.
המכלית "סמסון" של חברת אל-ים הייתה מוחכרת לחברת "שירותי טנקרים" והובילה 36 אלף טון מהמפרץ הפרסי לאילת בדגל ליבריה. המכלית עברה את מצרי באב אל מנדב בבוקר יום שישי, 5 באוקטובר. בערב קיבל קברניטה זאב תירוש מברק ממפקדת חיל הים, המורה לו להתקרב לחוף הסעודי ולהפליג ללא אורות. להוראה לא ניתן הסבר נוסף. בשבת בבוקר נצפתה מהמכלית משחתת מצרית ובצהריים נצפתה צוללת מצרית שתיהן בנתוני תנועה דרומה. באותה עת התנועה בים סוף הייתה דלילה, המלחמה טרם פרצה ולכן תירוש לא גילה עניין מיוחד במשחתת ובצוללת.
ביום המחרת, 7 באוקטובר, בשעה 11:20, בהיותה מול נמל ג'ידה בסעודיה, ארבה לה צוללת מצרית שנייה שתקפה את ה"סמסון" בשלושה טורפדות. למכלית הייתה באותה עת בעיה עם אחד משני הדוודים, ובשל כך נעה רק בכשני שלישים ממהירותה הרגילה. כך יצא שהטורפדות שכוונו למכלית עברו לפני החרטום ולא פגעו. רב החובל זאב תירוש, שהיה בגשר באותה עת, כשראה את הטורפדות, יישם את מה שזכר מתיאורי הקרבות באוקיינוס האטלנטי במלחמת העולם השנייה בספר "הים האכזר", התרחק מהצוללת לכיוון צפון-מערב ונקט בתמרוני התחמקות. שלושה טורפדות נוספים שנורו מהצוללת עברו מאחורי הירכתיים ולא פגעו.
מברק דיווח נשלח למפקדת חיל הים. בתשובה הועברה הוראה שלא לדווח על הנושא והעניין נשמר בסודיות אפילו אחרי המלחמה. המצרים בסיפוריהם תיארו תקיפה והטבעה של אוניית קירור אך לא הזכירו את ההתקפה הכושלת על המכלית.
במהלך המלחמה אילתר חיל הים אונייה חמושה בטילי גבריאל שיצאה בפיקוד צבי גבעתי ופגשה משחתת מצרית בקרבת פורט סודאן. אך הדיונים על הפסקת אש היו בשלב מתקדם וראש הממשלה הורתה על החזרתה. במשך כל תקופת המלחמה, וגם בחודש שלאחריה, לא הגיע דלק מאיראן ומסיני למסוף באילת. דלק ממקורות אחרים הגיע לנמלי הים התיכון של ישראל ללא הפרעה.
ההסגר המצרי בים סוף הסתיים לאחר שישראל הסכימה להעביר שיירות הספקה לארמייה השלישית של צבא מצרים שהייתה מכותרת בסיני. לא הוכרז סיום רשמי אך המשחתות והצוללות המצריות שביצעו את ההסגר קיבלו הוראה לחזור לנמלי מצרים. ההכרזה הרשמית נדחתה למסגרת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים שנחתם ב-18 בינואר 1974.
השיט במפרץ סואץ.