בימת הקריאה בתורה שנמצאת במרכז בית הכנסת הונמכה כשהגיעה לירושלים: בפאדובה הייתה הבימה גבוהה מאוד, וכדי לעלות אליה היו שבע מדרגות תלולות מכל צד. בניגוד לדעת אחדים שסברו שבית הכנסת חייב להיות זהה לזה שבפאדובה, הוחלט שבית הכנסת ייבנה באופן מודרני לחלוטין, ולצורך זה הונמכה הבימה.
חזנות.
אף על פי שמידותיו של בית הכנסת היו קטנות יחסית, ביקשו מנהלי היכל שלמה, ובראשם ד"ר משה יפה, שבית הכנסת ישמש אות ומופת לבתי כנסת אחרים בישראל. הם החליטו, בין השאר, כי בבית הכנסת יהיה חזן קבוע שינהיג את הציבור בתפילה יחד עם מקהלה מקצועית בהרכב מלא. החל מסוף המאה התשע עשרה הועסקו חזנים קבועים בבתי כנסת שונים בירושלים, ביניהם בית כנסת החורבה, בית הכנסת ישורון ובית הכנסת הנשיא. אך עד אז מעולם לא פעלה בירושלים מקהלה מקצועית בהרכב מלא.
החזן שהוזמן לעבור לפני התיבה בהיכל שלמה היה משה שטרן, בן למשפחת עולים מבודפשט שעלתה ארצה והתיישבה במעברת תלפיות. אבי המשפחה, ישראל שטרן, הוזמן להיות החזן של בית כנסת שהוקם אז בהר ציון, והבן משה זכה להיות חזן בית הכנסת המרכזי בהיכל שלמה. בעת מינויו לתפקיד היה שטרן רווק צעיר בן 23. הוא שימש בתפקיד חמש שנים. לאחר החזן שטרן, מונה החזן זאב תורן, בנו של מנחם מנדל טירנובר (חזן בית הכנסת תחכמוני) ובשנים לאחר מכן עבר לפני התיבה החזן מנחם-מוני בלבן. בשנת 1976 לאחר תחרות של 56 חזנים (בה התמודד בין השאר החזן שלמה מנדל מגדולי החזנים באותה התקופה) נבחר שלמה אייזנבך כחזן ראשי בבית הכנסת. אייזנבך שימש בתפקיד זה עד שנת תש"מ.
על ניצוח המקהלה, שערכה בבית הכנסת היה לא פחות מזה של החזן, הופקד מנצח המקהלות צבי טלמון. טלמון ניצח על המקהלה, שהורכבה גם מילדים צעירים, במשך כעשר שנים. המקהלה השתתפה בטקסים חשובים כגון בטקס הדלקת המשואות של יום השואה ביד ושם.
החזן הראשי האחרון של היכל שלמה היה החזן נפתלי הרשטיק. באותו זמן בית הכנסת הגדול הלך ונבנה עד שכשנה לאחר מכן, בשנת 1982, כשהוקם בית הכנסת, נפתלי עבר לשם והיה לחזן הראשי הראשון של בית הכנסת הגדול במשך שלושים שנה.
עם הקמת בית הכנסת הגדול בשנת 1982, שהחליף בתפקידו ובייעודו את בית הכנסת שנבנה בהיכל שלמה, הוקמה בבית הכנסת בהיכל שלמה קהילת מתפללים בשם "רננים". בין מתפללי רננים היו ד"ר יוסף בורג והשופט מנחם אלון.
מוזיאון לאמנות יהודית ע"ש וולפסון בהיכל שלמה.
המוזיאון ב"היכל שלמה" מציע דרך ייחודית וחווייתית לעיסוק בזהות היהודית ובמורשת העם היהודי. האוסף הגדול כולל חפצים מקהילות יהודיות רבות בארץ ובעולם מימי "תקופת בית ראשון" ועד לימים אלה. הוא נחשב לאחד האוספים החשובים בעולם.
התצוגה, המשלבת בין חפצי יודאיקה בעלי סיפורים מרתקים, ציורים ופסלים, עוסקת בשאלת הקיום היהודי. זהות יהודית, ירושלים והשואה הם חלק מהמוטיבים החשובים העולים מתוך החפצים.
אוספים.
אוסף השיל גולניצקי, אוסף נהר- ברנהיים, אוסף מקס גרונדט
אוסף מיוחד במוזיאון הוא ספרי התורה הגווילים והמגילות, ששרדו את תקופת השואה והובאו לישראל ב-2002 מווילנה במשלחת בראשותו של משה מושקוביץ, ובהשתתפות הרב הראשי ישראל מאיר לאו, נציגי תנועות הנוער ועוד.
בזיליקה
בזיליקה או בסילקי (מיוונית: βασιλικὴ στοά - בסיליקה סטואה), סטיו מלכותי. היא: א. טיפוס מבנה וחלל שמקורו באדריכלות הרומית, שבה שימש כמבנה הציבור החשוב בעיר. &lt;br&gt;
ב. בראשית הנצרות אומצה הבזיליקה והתמסדה כמבנה הפולחן המרכזי של הדת החדשה. ג. בנצרות הקתולית המונח בזיליקה הוא חלק מההיררכיה הרשמית של חשיבות כנסיות שזכו לזכויות פולחניות מיוחדות מטעם האפיפיור, גם בלי קשר לסגנון האדריכלי. בנצרות הקתולית מוכרות ארבע בזיליקות הנקראות בכורות (basilica major) הממוקמות ברומא וכן, נכון לשנת 2017, 1,757 "בזיליקות זוטרות" (basilica minor) ברחבי העולם.
חלל הבזיליקה.
חלל הבזיליקה הוא מלבני, מחולק ל-3 חללי אורך (ספינות/סיטראות) מסדרי גודל שונים, כאשר החלל המרכזי - הספינה הראשית (לטינית: Navis, אנגלית: Nave) גבוהה והחללים הצדיים (ספינות צדדיות/סיטראות) נמוכים יותר. הפרש הגובה בין הספינות מנוצל להחדרת תאורה למבנה, והוא נקרא קומת אור (clearstory, clerestory). החללים מופרדים וממוזגים בו זמנית באמצעות שורות עמודים. החלל הבסיליקני הוא בעל ציר אורך, שהוא גם ציר הסימטריה הראשי של הבניין, שלאורכו מאורגנות יחידות חלליות ומבניות חזרתיות. בקצה הספינה הראשית - אפסיס (לפחות אחד), מעין גומחה חצי עגולה.
מאז מיסוד החלל הבסיליקני כחלל הכנסייתי בנצרות הקדומה (מאה 4), הוא ממשיך להיבנות כטיפוס החללי המוביל באדריכלות הכנסיות בעיקר של הנצרות הקתולית, גם בתקופות סגנון שונות וגם במהפכות טכנולוגיות (למשל במעבר מתקרות עץ לקמרונות אבן, ואפילו תקרות בטון במאה ה-20).
בתרבות הרומית.
בתרבות הרומית שימשה הבזיליקה כמבנה הציבור הראשון במעלה בעיר הרומית, המקום שבו התבצעו עסקים או נדונו עניינים משפטיים. והיא הייתה אחד מבנייני הפורום הרומי. היו בסיליקות ששמשו כבית-משפט, למסחר, כקסרקטין, כמשרדים. הכניסה אל הבזיליקה הייתה מתוך הפורום ודרך קיר האורך של המבנה. הבזיליקה העתיקה ביותר הידועה כיום היא בזיליקה פורקיה, אשר נבנתה ברומא, לצד בית הסנאט, על ידי מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס, בשנת 184 לפניה"ס, בתקופה בה שימש כקנסור. בזיליקה זו שימשה כמקום מושבם הרשמי של הטריבונים מטעם הפלבאים. עוד היו בפורום הרומי בזיליקה אמיליה (נבנתה ב-179 לפניה״ס), בזיליקה יוליה, שנבנתה על ידי יוליוס קיסר ב-46 לפניה״ס והושלמה על ידי אוגוסטוס ב-14–27 לפניה״ס, והבזיליקה של מקסנציוס (בזיליקה נובה) שנבנתה בין 308–312 לסה״נ.
באדריכלות הנוצרית.
עם הכרזת הסובלנות הדתית כלפי הנצרות על ידי קונסטנטינוס באדיקט מילאנו ב-313, אומצה הבסיליקה כחלל הכנסייה הרווח לפולחן הנוצרי. הכנסייה הראשונה שנבנתה בדגם זה היא בזיליקת הלאטרן. לאחר מכן נבנתה בזיליקת פטרוס הקדוש אשר בוותיקן (324), שהיא כפי הנראה הבזיליקה המפורסמת ביותר. החל מהמאה ה-4 ב, משמשת הבזיליקה ככנסייה באדריכלות הנוצרית במבנה ארוך, הבנוי בדרך כלל בציר מזרח-מערב, עם אולם תווך (ספינה) ושתי סיטראות המופרדים זה מזה בטורי עמודים. הכניסה אל המבנה היא דרך קיר הרוחב המערבי של המבנה בדרך כלל, ובו שלושה שערי-כניסה, האמצעי ל'ספינה' והצדדיים לסיטראות. ממול לכניסה, בצד המזרחי, נמצא בדרך כלל ה"אפסיס". זהו חלל חצי עגול שבו מותקן מזבח הכנסייה. מזבח זה מחליף את פסלו של הקיסר שהיה מוצב כאן במבנה הבזיליקה הרומית המקורית; יש בזיליקות בהן נוספו קפלות (גומחות) שונות במבנה. לעיתים, נוספה לבזיליקה גם קומה שנייה (קומת תאורה, clear-story), המאפשרת כניסת יותר אור לחלל הפנימי של ה'ספינה'.
מסביבות המאות ה-11 וה-12, נוסף לבזיליקה מבנה רוחב - טרנספט, בכיוון צפון-דרום, כך שנוצרה תבנית של צלב, וכן מגדל שנבנה בדרך כלל מעל הצטלבות אולם האורך (הספינה) והטרנספט.
בתי כנסת עתיקים בארץ ישראל.
מבנה הבזיליקה אומץ גם באדריכלות של בתי-הכנסת הקדומים בארץ ישראל. לקבוצה זו המכונה בתי כנסת המאוחרים שייכים בתי-כנסת מן התקופה הביזנטית, שהפאר העיקרי שלהן הוא כלפי פנים בעיקר בצורת שטיח פסיפס. ה"אפסיס" של הבזיליקה מכוון לרוב לירושלים. דוגמאות לכך הם בית הכנסת בבית אלפא ובית הכנסת בחמת טבריה.
טאפוס
סביל
סַבִּיל (בערבית: سَبِيل; בטורקית: Sebil; בעברית: רהט) הוא מבנה בו מצוי מתקן מים ציבורי המיועד לשתייה של בני אדם ולעיתים גם: "בהמות משא" או "בהמות דרכים". בעבר נהוג היה למקם את הסביל בצומת דרכים ובמקומות בהם עוברי אורח עוצרים ונזקקים למי שתייה. הסביל ממוקם גם בקירות חיצוניים של מסגדים או בחצר לשם שתייה והיטהרות טקסית לפני התפילה.
בעברית נקרא גם "מַשְׁקִית".
סביל בתרבות המוסלמית.
"סביל" בערבית פירושו "דרך" (בדומה למילה העברית "שביל"). בתרבות המוסלמית הארץ-ישראלית, בה מי שתייה אינם זמינים בכל מקום, היה נהוג שאדם שנעשה לו נס, היה מודה לאל ו"הולך בדרכו". הודיה זו נעשתה על ידי בניית ברזייה לרשות הציבור.
פירוש נוסף, המקור במילה הערבית פי סביל אללה ("מעשה בשביל האל" או "לשם שמים"). כלומר, אדם המסייע במים לעוברי אורח, מתנהג בנדיבות לשם שמיים. על פי השערה זו מובן הביטוי הערבי "אבן סביל" לאדם הנע בדרכים.
Sebil בשפה הטורקית זו דרך, מעבר, מזרקה ציבורית, אשנב או דלפק דרכו מגישים כוסות מים כמוסד צדקה (המונח הערבי "פי סביל אללה" קיים גם בשפה הטורקית). אדם המחלק מים בסביל נקרא סבילגי (Sebilci). שליטים באימפריה העות'מאנית בנו סבילים כמוסדות צדקה, כהפגנה של נדיבות, טוב-לב וסובלנות כלפי הנתינים.
ברבים מהסבילים קבועות כתובות המספרות את שמות הקבלן ועל תאריך בנייתם, מלבד הכתובות המעוטרות הם מעוטרים גם בציורים אומנותיים.
סבילים שונים התפרסמו עקב הייחודיות שלהם או מיקומם. במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב מצויים שחזורים של סבילים מתקופות שונות.
בתרבות העות'מאנית/טורקית יש הבחנה בין המקום הציבורי לחלוקת מים, הנקרא "סביל", לבין ברז ציבורי, הנקרא "צ'שמה" (). בתרבות הטורקית צ'שמה הוא ברז מים לתועלת כול, אשר ניצב לצידי הדרכים. בדרך כלל המתקן להיטהרות טקסית לפני התפילה, במסגדים רבים מורחב לבניין נפרד או למתקן במרכז החצר ונקרא אף הוא סביל. בישראל כיום אין הבחנה בין ברז ציבורי או מתקן רחצה למקום בו חילקו מים, וכל מתקני המים הציבוריים מהתקופה הערבית או העות'מאנית נקראים "סביל".
סבילים נבחרים.
סביל אבו נבוט.