בתוך כך המשיכו הסורים במאמציהם לכבוש את המוצב. אנסבכר פקד על החיילים להכין רימוני-יד ואף להוציא את הנצרות, כדי להכינם להטלה מיידית ברגע שייכנסו הסורים לבונקר. החיילים חילקו ביניהם מנת מים קטנה שנותרה, כשהם שותים מתוך פקק הג'ריקן. חייל בשם שייקה שנפצע קשה ואיבד את שמיעתו דרש עוד מים ולא הגיב לבקשות חבריו שישתוק. בשל החשש כי החיילים יתגלו, פקד אנסבכר לחנוק את הפצוע. החייל אביטל שלא רצה לבצע את הפקודה כלשונה, כתב הודעה על נייר סיגריות והצית גפרור בחשכה והראה לפצוע את תוכנה: "אין מים, הסורים בחוץ, שתוק". שייקה הפצוע הפסיק את זעקותיו.
הסורים התקרבו אל הבונקר, הטילו פנימה רימוני-יד, ירו פצצות RPG וגם ירו מנשק קל. אנסבכר שהיה פצוע קשה, ביקש "מי שלא פצוע ויכול לצאת החוצה, שייצא ויגיד לסורים שאנחנו נכנעים". רב"ט יצחק נגרקר, טען-קשר מגדוד שריון של חטיבה 188, שהיה בין הבודדים שלא נפגעו, יצא החוצה. הוא ראה שני חיילים סוריים שרמזו לו בתנועות ידיים לעבר הבונקר. נגרקר סימן להם באצבעותיו שבבונקר היו רק ארבעה חיילים, שלושה מהם מתים והוא היחיד ששרד. הסורים טעו לחשוב שנגרקר הוא טייס, משום שהסרבל חסין האש שלבש דמה לסרבל טייסים. מעשה זה הציל את חייהם של החיילים בבונקר, משום שהסורים האמינו לדבריו של נגרקר שאין עוד חיילים חיים בבונקר; הם שבו אותו, ולא טרחו לבדוק את הבונקר. מכיוון שנראה היה שהסכנה חלפה, פקד אנסבכר להחזיר את הנצרות לרימונים. אולם לא כולם מצאו את הנצרות בתוך הבונקר החשוך. אנסבכר סיפר שהשתמש בסיכת הכיפה שעל ראשו כנצרה מאולתרת.
ביום השלישי של המלחמה, במקביל לירידת הסורים מהתל, נשלח, תחת אש, כוח חילוץ שלישי, אותו הוביל המג"ד, יורם יאיר. כוח זה הצליח להגיע למוצב, והופתע לגלות בו 28 לוחמים שהצליחו לשרוד לאחר ששהו במשך כ-30 שעות בבונקר
בתחקירים שנערכו לאחר המלחמה התברר כי הסורים חשבו כי בתל מוצב כוח גדול בהרבה, ולכן לא התקדמו דרומה לעבר היישובים הישראלים בדרום רמת הגולן, דבר שהשהה את הסתערות הסורים דרומה למשך של יותר מ-24 שעות.
בתל סאקי הוקם אתר הנצחה ורעות לזכר הלוחמים. את האתר הקים מכון הראל בניהולו של מאיר שוורץ. באוקטובר 2012 הקימה עמותת הרעות והמורשת אנדרטה לזכר הנופלים.
בתרבות.
הסיפור של גבעה 87 בסדרת הטלוויזיה שעת נעילה מבוסס בחלקו הגדול על קרב תל סאקי.
פונס
הפונס, שנקרא גם הגשרון או הגשר (Pons), הוא חלק מגזע המוח. הוא ממוקם מתחת למוח האמצעי, מעל המוח המוארך ולפני המוח הקטן.
אזור זה מספק מידע למבנים אחרים בגזע המוח ולמוח הקטן. כמו כן, הוא מקשר בין המוח הקטן ובין האזורים המוטוריים השונים בקליפת המוח.
הוא מעורב בוויסות המוטורי וניתוח המידע החושי.
המידע מהאוזן נכנס אל המוח דרך הפונס.
התצורה הרשתית עוברת מהמוח האמצעי עד המוח המוארך ועוברת דרך הפונס. פעילותה אחראית לתפקוד מערכת השינה. בהתאם לכך הפונס מעורב בשלבים מסוימים במחזור השינה והעירות, ובעיקר בשנת רע"מ (REM), במהלכה נחווים חלומות. הפונס אחראי על שיתוק השרירים במהלך החלומות, והוא גם זה שמייצר אותם ומשדר אותם לקליפת המוח.
מטוטלת פשוטה
גוברין
הרווי קראמפט
הרווי קראמפט (אנגלית: Harvie Krumpet) הוא סרט קומי-חינוכי, מונפש באנימציית פלסטלינה, משנת 2003. הסרט זכה להפצה מסחרית (למשל דרך נטפליקס) ובפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר לשנת 2003. במאי ותסריטאי הסרט הוא אדם אליוט האוסטרלי. אורך הסרט הוא כעשרים דקות.
הסרט מספר את סיפור חייו הבדיוני של אדם, ששמו כשם הסרט, שבמהלך חייו צובר עוד ועוד לקויות, אולם נשאר אופטימי ומאושר.
עלילה.
הרווי נולד עם תסמונת טורט לאב חוטב עצים ואם אנאלפביתית וסכיזופרנית בכפר נידח בפולין, בין שתי מלחמות העולם. הרווי אינו מאובחן כבעל תסמונת טורט בשל המודעות הנמוכה לתופעה זו במקום מגוריו וסובביו מחשיבים אותו למפגר. אולם, גם בהמשך חייו, כשהוא מתגורר במקומות מפותחים ותרבותיים שבהם תסמונת זו כן מאובחנת, הוא מופיע מדי פעם בעיתונים בתור קוריוז המהגר המפגר.
הרווי מנודה בבית ספרו ולכן מבלה את כל ההפסקות עם הילד המגמגם שגם הוא מנודה. השניים סובלים מהתעללויות מצד הילדים האחרים, אשר משליכים עליהם אבנים. בעקבות זאת מחליטה אמו של הרווי להוציאו מבית הספר ולתת לו חינוך ביתי, למרות היותה אנאלפביתית. הרווי כבר שולט ברזי הכתב והאם קונה לו פנקס שבו יכתוב עובדות שהיא מכתיבה לו. פנקס זה מלווה אותו כל חייו והוא מוסיף לו עוד ועוד עובדות חשובות שהוא מכיר בהן. העובדה הראשונה שנכתבת בפנקס היא: העובדות אינן נעלמות כשמתעלמים מהן.
החיים בבית נמשכים עד מות הוריו בתאונה ותחילת מלחמת העולם השנייה, אשר מאלצים אותו לעזוב, והוא מגיע לאוסטרליה כפליט. האסונות והצרות ממשיכים להכות בהרווי אך הוא נשאר אופטימי, מלא שמחת חיים ובעל גישה אקטיביסטית. הוא הופך לצמחוני ולפעיל זכויות בעלי חיים, וכן לנודיסט.
התסמונת של הרווי אינה מאפשרת לו להתעלם מדחפים שונים והעובדה שהוא נוגע באנשים שמדברים איתו גורמת לו לעימותים אלימים. הרווי שובר את ראשו בעימותים אלה וחלק מגג הגולגולת שלו מוחלף במתכת, שהופכת מאוחר יותר למגנטית. בהמשך חייו הרווי נפגע מפגיעת ברק ומאבד אשך.
הרווי מתחתן עם אחת האחיות בבית החולים. השניים מאמצים ילדת תלידומיד, שאותה מחנך הרווי בביתו על פי ערכיו. כעבור זמן מה הרווי מתאלמן, ובתו עוברת ללמוד בארצות הברית, שם הופכת לעורכת דין לזכויות נכים. ללא אשתו ובתו, הרווי מוצא עצמו זקן גלמוד ונכה. הוא עובר לבית אבות ולוקה באלצהיימר קל. בדומה לחולי אלצהיימר אחרים, הוא נוטה לברוח ממקום מגוריו אל תחנת האוטובוס הקרובה כדי לקחת קו אוטובוס דמיוני אל כפר הולדתו שמעבר לים. מסיבה זו ישנה בחצר בית האבות תחנת אוטובוס מזויפת שבה מתגודדים בכל יום רבים מיושבי בית האבות. כך נחסך הצורך לחפש אחריהם ברחבי העיר.
בלילה אחד, מתוך ייאוש, לוקח הרווי מארון התרופות כדורי מורפין במטרה לשים קץ לחייו. בדרך לתחנה הוא פוגש תושבת של בית האבות, שהוא לא הכיר כלל כי היא התביישה לצאת מחדרה משום שמחלת הסרטן עיוותה את פניה. הם יושבים ומשוחחים כל הלילה, ולמחרת מתגלה שהתושבת התאבדה.
בסצנה האחרונה בסרט יוצא הרווי אל תחנת האוטובוס, כשלגופו רק ספר העובדות תלוי בחוט על צווארו. הוא מתיישב בתחנה, על אף שהוא יודע שהאוטובוס לא יבוא, ומחייך בפעם הראשונה מזה זמן רב.
פרסים.
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר לשנת 2003.
הרבי קרומפט
רכבל חיפה
רַכֶּבֶל חיפה הוא רכבל תיירותי הפועל בחיפה ומקשר בין שכונת בת גלים, שלחוף הים, ושכונת סטלה מאריס, שבקצה הצפוני של הכרמל.
רקע.
בספרו של בנימין זאב הרצל, "אלטנוילנד" (בתרגומו של נחום סוקולוב) מופיע התיאור:
תיאור זה התממש ברכבל חיפה, ואפילו הדקלים נטועים בתחנת בת גלים.
מבנה.
הרכבל בנוי משש קרוניות, הנעות שלוש לכל כיוון. הקמתו נעשתה למטרות תיירות בתקופת כהונתו של אריה גוראל כראש עיריית חיפה. בשל צורתן הכדורית של הקרוניות, זכה לעיתים הרכבל לכינוי "הביצים של גוראל" בפי חלק מתושבי האזור. המיזם, שהוקם ב-1986 על ידי "החברה הכלכלית לחיפה", הוא בשנות האלפיים עסק בבעלות פרטית של חברת "יטבתה" ("י. בעיר אחזקות 1995 בע"מ"), אשר הפעילה את רשת המסעדות "יטבתה בעיר".
בתצורתו הראשונית הרכבל היה אמור לנוע, כמעט ללא הפסק ובתוכו הנוסעים היו אמורים לשמוע הסברים על הנוף הנשקף ממנו. בשנות האלפיים, הקרוניות יוצאות לדרכן, מכל אחת מהתחנות, מדי רבע שעה. הן נוסעות כדבוקה אחת וגם מערכת השמע חדלה מלפעול.
אורכו של הרכבל הוא 355 מטרים והפרש הגבהים בין שתי תחנותיו, 130 מטרים.
במהלך מלחמת לבנון השנייה הושבת הרכבל, והוא חזר לפעול כשנה וחצי לאחר מכן.
ב-1 בינואר 2016 נקרע כבל התקשורת של הרכבל עקב הרוחות העזות, ועקב כך הושבת הרכבל. לאחר כחודשיים חזר הרכבל לפעילות.
שילוב במערך התחבורה החיפאי.
בדצמבר 2016, מעבר להיותו אטרקציה תיירותיות, החל הרכבל לשמש כאופצייה לכלי תחבורה לכל דבר, בעיקר עבור אלפי הסטודנטים ואנשי הסגל במכללה האקדמית גורדון. לאור מצוקת חנייה רבת שנים באזור המכללה, הושג הסדר, לפיו לבאי המכללה תתאפשר חנייה חופשית באזור תחנת בת גלים של הרכבל ונסיעה בו בחינם לצידו השני, המרוחק מספר דקות הליכה בודדות מהמכללה. שירות הרכבל ניתן בחינם רק עבור סטודנטים ועובדים של המכללה ואינו נכלל בהסדר עם שאר אמצעי התחבורה העירונית.
שמואל ינאי
שמואל ינאי ("סאמק") (פּוֹזנַנסקי) (25 בינואר 1921 – 26 ביוני 2011) היה המפקד האחרון של הפלי"ם, מפקד שייטת המשחתות, ראש מחלקת ים (רמ"ח ים) וסגן מפקד חיל הים בדרגת אלוף-משנה. לאחר שחרורו מצה"ל היה ממקימי ארגון גמלאי צה"ל 'צוות'.
משפחה ועלייה.
שמואל ינאי "סאמק" נולד בוורשה בירת פולין, כשמואל פוזננסקי. הוריו היו סוציאליסטים לא ציוניים שהאמינו בפולין העצמאית. דודתו אחות אמו אסתר עלתה בשנת 1925 לארץ ישראל וממנה נדבק ברעיון הציוני. בגיל חמש החל ללמוד בגן ילדים עברי בוורשה, ומשם עבר ללמוד בבית הספר העברי "תרבות" בעיר. ב-3 בספטמבר 1935 יצא בגפו, מצויד ברישיון עלייה לארץ ישראל סרטיפיקט, ברכבת מוורשה לנמל קונסטנצה שברומניה ומשם הפליג באניה "פולוניה" לחיפה.
בארץ ישראל התגורר בבית דודתו ולמד בבית הספר בסמ"ת בחיפה. בשל קשיים כלכליים הפסיק את לימודיו בבית הספר בתום שנת הלימודים ויצא לעבוד כסתת אבנים לבניין. ינאי נרשם כחבר ב"הנוער העובד" וב"הסתדרות".
שירות המדינה בדרך.