יזרעאלי למדה תואר ראשון במדעי המדינה ופילוסופיה, ותואר שני בעבודה סוציאלית באוניברסיטת מקגיל. בנוסף, למדה גם לתואר שני במדעי המדינה והיסטוריה יהודית באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1958 עלתה לישראל. את עבודת הדוקטורט עשתה באוניברסיטת מנצ'סטר שבאנגליה בלימודי עבודה (1972). לאחר מכן עשתה שנת פוסט-דוקטורט באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה. בזמן שהותה בברקלי נחשפה ללימודי המגדר והביאה אותם איתה ארצה. תחומי המחקר של יזרעאלי היו: נשים בעולם העבודה, נשים בין משפחה ועבודה ונשים בצבא. יזרעאלי הייתה בין החוקרים הראשונים בישראל שהצביעו על הקשר בין מבנה הכוח המגדרי בצה"ל לבין מבנה הכוח המגדרי בחברה הישראלית. היא טענה שלקצינים בכירים בדימוס יש מונופול על תפקידים בכירים במשרדי ממשלה, מפלגות פוליטיות וארגונים ציבוריים בישראל. ההילה הצבאית והרשתות החברתיות שלהם מעניקים להם יתרון שנשים לא יכולות להתחרות בו.
בשנותיה האחרונות פעלה נמרצות להקמת חוג ללימודי מגדר לתואר שני באוניברסיטת בר-אילן, שבראשו גם עמדה, כמו גם בראש מרכז רחל וי.ל. גבירץ לחקר המגדר, שהקימה לזכר הוריה. יזרעאלי הייתה ממקימות האגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים.
פעילות ציבורית.
בנוסף לפעילותה באקדמיה, יזרעאלי הייתה מעורבת בפעילות חברתית בארגונים שונים. היא הייתה ממייסדות שדולת הנשים ועמדה בראש מרכז המחקר של השדולה החל מ-1985. כן כיהנה כסגנית נשיאת הקרן החדשה לישראל והייתה דמות מרכזית בפעילות לקידום נשים באקדמיה ופעילויות נוספות של תנועת הנשים בישראל, כולל מפגשים בין ישראליות לפלסטיניות. יזרעאלי תרמה מהונה הפרטי לקידום ארגונים פמיניסטיים בישראל ופתחה את ביתה לסטודנטיות, קולגות ופעילות פמיניסטיות.
בין השנים 1976–1978 יזרעאלי שימשה כיועצת של ועדת ראש הממשלה למעמד האישה. עד פטירתה ייעצה לוועדות המשנה לקידום נשים בשוק העבודה בוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת.
בשנת 1960 נישאה לדב יזרעאלי. הם נפגשו באוניברסיטה העברית שם למדו שניהם. דב יזרעאלי היה פרופסור לשיווק בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב שהתמחה באתיקה שיווקית ועסקית. הוא נפטר בינואר 2003. לזוג שלושה ילדים: ליאורה, שרונה וחיים.
דפנה יזרעאלי נפטרה בפברואר 2003 ממחלת הסרטן. ב-2003 הוקמה קרן דפנה - נשים משתפות פעולה לשינוי. הקרן תומכות בתוכניות מנהיגות לנשים ופמיניזם. ב-2015 נחנך באוניברסיטת בר-אילן גן לזכרה.
כיכר איטליה
כיכר איטליה (בצרפתית: Place d'Italie) היא כיכר ברובע השלושה-עשר של פריז של פריז. שמה של הכיכר ניתן לה כיוון שבקרבתה שכנו בעבר "שדרות איטליה", הדרך שהובילה מפריז לאיטליה.
לפני שהחלה תוכנית ההרחבה של ז'ורז'-אז'ן אוסמן בפריז, עברו דרך המקום בו נמצאת הכיכר חלק מחומות העיר של פריז. עם הריסת החומות בשנת 1860, נבנתה במקום כיכר גדולה. בשנת 1960 נבנה במקום פרויקט "איטלי 13" - בנייה נרחבת של מגדלים באזור. באזור חנויות רבות וסופרמרקטים המתמחים בתוצרת מן המזרח הרחוק.
בכיכר תחנת מטרו הנושאת את שם הכיכר, ועוברים בה קווים 5, 6 ו-7.
הפסטיבל הבין-לאומי למוזיקה, אמנות וריקוד
הפסטיבל הבין-לאומי למוזיקה, אמנות וריקוד (באנגלית: World of Music, Arts and Dance - WOMAD) הוא פסטיבל בינלאומי למוזיקת עולם אשר נוסד בשנת 1980 על ידי פיטר גבריאל.
הפסטיבל הראשון התרחש בבריטניה ב-Shepton Mallet באנגליה. השני התקיים בשנת 1982 ומאז התקיימו יותר מ-160 פסטיבלים ב-27 מדינות בהן: אבו דאבי, אוסטרליה, אוסטריה, קנדה, דנמרק, אנגליה, אסטוניה, פינלנד, צרפת, גרמניה, יוון, אירלנד, איטליה, יפן, ניו זילנד, פורטוגל, סרדיניה, סיציליה, סינגפור, דרום אפריקה, ספרד, טורקיה, וארצות הברית.
בין האמנים הישראלים שהופיעו בפסטיבל: אחינועם ניני, חוה אלברשטיין, יאיר דלאל, עידן רייכל, יסמין לוי, דוד ד'אור, בלקן ביט בוקס, התפוחים, מור קרבסי ואמל מורקוס.
קורות האמנות
קורות האמנות (באנגלית: The Story of Art) הוא ספר מבוא לתולדות האמנות מאת ארנסט גומבריך, שיצא לאור בשנת 1950. הספר נמכר בשבעה מיליון עותקים, ובכך היה לספר האמנות הנמכר ביותר בכל הזמנים. הספר מתאר את האמנות מנקודת מבט מערבית, ושם דגש על תרומתה של קבוצה קטנה יחסית של אמנים בולטים.
בישראל יצא הספר במהדורות רבות במשך השנים.
כיום יוצא הספר במהדורה ה-16 ותורגם ל-30 שפות. בשנת 1996 נוסף לספר פרק בשם "ניצחון המודרניזם", אשר עסק בהתפתחות האמנות במחצית השנייה של המאה ה-20 ובאמנים כמו ג'קסון פולוק ופרנץ קליין.
Journal of Palestine Studies
Journal of Palestine Studies (אנגלית: כתב העת ללימודים פלסטיניים) הוא כתב עת אקדמי אשר נוסד בשנת 1971 ויוצא לאור על ידי הוצאת אוניברסיטת קליפורניה והמכון ללימודים פלסטינים בביירות. עורכו הוא פרופ' רשיד ח'אלידי מאוניברסיטת קולומביה. כתב העת עוסק בנושאים הקשורים לפלסטינים ולערביי ארץ ישראל ולסכסוך הישראלי-ערבי.
נביל ברבור
נביל ברבור (Nevill Barbour; 17 בפברואר 1895–דצמבר 1972) היה עיתונאי וכתב ה-BBC אשר כתב אודות העולם הערבי.
נולד באיסטבורן שבאנגליה. בנו של סיר דייוויד מילר, אשר עבד בפקידות הבריטית בהודו וקאתרין ברבור. שימש ככתב ה-BBC בארץ ישראל במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה חזר לאנגליה שם מונה לראש המחלקה הערבית ב-BBC. הוא שימש כעורך של "the Arab Listener" בהוצאת ה-BBC.
בשנת 1945 הוא היה חבר בצוות 3 נוצרים, 3 יהודים (כולל אלברט היימסון) ו-3 מוסלמים שכתבו A Constitution for Palestine בה הם התנגדו להקמת מדינה יהודית בשטח המנדט הבריטי.
במהלך מלחמת האזרחים באלג'יר הוא פעל למעבר בטוח של הכתבים מהגבול של תוניסיה לאזורי הלחימה.
אובדורמישן
פוגה (בניין)
שרלוטה ביהלר
שרלוטֶה בִּיהלֶר (בגרמנית: Charlotte Bühler; 20 בדצמבר 1893, ברלין – 3 בפברואר 1974, שטוטגרט) הייתה פסיכולוגית התפתחותית והומניסטית יהודייה-גרמנייה.
קורות חיים.
נולדה בשם שרלוטה מלכובסקי (Malachowski) למשפחה ממוצא יהודי-פולני בברלין בשנת 1893, והייתה אחות בכורה לאח. אביה ואלטר היה מהנדס ואדריכל מצליח ואמה רוז הייתה מוזיקאית ואינטלקטואלית, אשר הייתה מתוסכלת עקב חוסר היכולת של נשים להתקדם באותה תקופה. בנעורה הוטבלה לפרוטסטנטיות, כפי שהיה מקובל אצל היהודים מהמעמד העליון באותה תקופה. אולם לאחר תקופה ארוכה של לימודים וקריאת טקסטים דתיים, הגיעה למסקנה כי הדת אינה יכולה לענות על שאלותיה המטאפיזיות, ולכן פנתה לפסיכולוגיה. בשנת 1913 החלה ללמוד באוניברסיטת פרייבורג פילוסופיה, רפואה ופסיכולוגיה.
אחר כך למדה באוניברסיטת ברלין אצל קארל שטומפף (Carl Stumpf), מבכירי הפסיכולוגים באותה תקופה, וכתבה בהנחייתו את הדיסרטציה (1914-15). שטומפף הפנה אותה ללימודים אצל אוסוואלד קִילְפֶּה (Oswald Külpe) במינכן, שם פתחה מעבדת מחקר. לאחר מותו המפתיע כשנה לאחר מכן, החליף אותו בתפקיד קארל ביהלר. בין שרלוטה וקארל נוצרה מערכת יחסים רומנטית, ובשנת 1916 נישאו. ב-1918 סיימה ביהלר את הדוקטורט שלה והייתה לדוקטור הצעירה ביותר והאישה הראשונה בעלת תואר זה בסקסוניה.
הזוג קיבל הצעה לעבור לאוניברסיטת וינה, שם שהו במשך 16 שנה. הם הקימו במקום את המכון הפסיכולוגי של וינה. מחקריה של ביהלר עסקו בהתפתחות הפסיכולוגית מגיל הילדות לנעורים, וזכו לעניין רב. הזוג שימש למוקד משיכה לפסיכולוגים מכל רחבי היבשת.
עם סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית ברחה ביהלר לאנגליה, בעוד בעלה, שהיה קתולי, נשאר ונאסר על ידי הנאצים עקב דעותיו הליברליות, אולם בזכות מכרים הצליח להימלט. הזוג היגר לארצות הברית בשנת 1940, ולבסוף התיישבו בקליפורניה. משנת 1945 החלה ביהלר לעבוד בעיקר כפסיכולוגית קלינית בלוס אנג'לס. היא החלה להיות מעורבת בזרם הפסיכולוגיה ההומניסטית, ואף שימשה כראש האגודה לפסיכולוגיה הומניסטית (The Association for Humanistic Psychology) לאחר מותו של אברהם מאסלו בשנת 1970. כן הייתה נשיאת הכנס הבינלאומי הראשון לפסיכולוגיה הומניסטית באמסטרדם בשנת 1970.
הייתה אם לבן ובת. את שנותיה האחרונות בילתה בשטוטגרט, שם התגורר בנה.
Dun and Bradstreet
המרכז המסחרי הישן בחיפה
המרכז המסחרי הישן הוא מרכז מסחרי שהוקם בעיר התחתית בחיפה בשנת 1927. זה היה המתחם הראשון בחיפה שיועד מלכתחילה למסחר. המרכז היה האזור המתוכנן הראשון בעל ייעוד ותפקוד מוגדרים בעיר התחתית, והכניס את חיפה לעידן מודרני מבחינת תכנון עיר. המרכז נבנה מצפון ובסמוך לכיכר חמרה והוא שוכן כיום בין הרחובות דרך העצמאות ורחוב נתנזון (בזמנו דרך יפו), והוא כולל בתוכו את הרחובות: נחום דוברין, משה אהרון, נתן (קייזרמן) וקהילת סלוניקי. לימים הפך רחוב נחום דוברין למשכנו של "השוק הטורקי" שנסגר בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21. לאחר שנבנה מרכז מסחרי נוסף בעיר התחתית, באזור רחוב הבנקים, נוסף לשמו של המרכז התואר "הישן". מרכז זה היה חלק ממרכז העסקים הראשי של חיפה בתקופת המנדט, שכלל גם את דרך יפו, את דרך המלכים (דרך העצמאות) ואת המרכז המסחרי החדש.
הרקע להקמת המרכז.