בלובלין פגשו לובטקין וצוקרמן את אבא קובנר וסטפן גראייק; הארבעה נטלו על עצמם את הקמת "ועד הבריחה", ולובטקין, שכבר היה לה ניסיון רב בגיוס וניהול כספים, ארגנה תרומה גדולה מארגון הג'וינט לשם פתיחת נקודות בריחה בגבולות. בין לובטקין וצוקרמן, אנשי תנועת דרור, לבין אבא קובנר, איש השומר הצעיר, התגלעה מחלוקת באשר לאופן וללוח הזמנים של העלייה לארץ ישראל: קובנר טען כי חברי התנועות החלוציות צריכים לשאוף לעלייה מידית לארץ, ואילו נציגי תנועת דרור האמינו כי יש לארגן את כלל שארית הפליטה, ולכונן עלייה המונית, וכי לשם כך על חלק מחברי התנועות החלוציות להישאר ולפעול בקרב היהודים באירופה עד שתוכשר השעה. שררה ביניהם הסכמה על כך שאין מקום לחידוש החיים היהודיים באירופה. על אף חילוקי הדעות, ניסו מנהיגי שתי התנועות לכונן קיבוצי "החלוץ" משותפים נטולי מסגרת מפלגתית, שימשיכו את רוח הצוותא של התנועות במרד. על ידי כך קיוו להשפיע גם על הלך הרוח ביישוב המפולג. לאחר פוגרום בקרקוב ב-11 באוגוסט 1945 דרשה לובטקין מן הממשלה הפולנית לצייד את היהודים בנשק.
בפברואר 1945 נפתחו הגבולות בין פולין ורומניה. אבא קובנר גיבש אחריו קבוצה שתצא לבוקרשט כדי לארגן משם בסיס להעפלה, ולובטקין הצטרפה כנציגת "דרור". בבוקרשט פעלה לקליטת חברי תנועתה במסגרות הבריחה, ואף פעלה להשגת סרטיפיקטים לקבוצה של לוחמי מרד גטו ורשה. היה חשוב לה שלפחות חלק מהלוחמים יגיעו לארץ באופן לגאלי, על מנת שיוכלו להפיץ את סיפור המרד. בבוקרשט היו יחסיהם של לובטקין וקובנר מתוחים – ככל הנראה בשל חילוקי דעות ביחס לתנועת "הנקם" שהקים קובנר במחתרת – ולבסוף שבה לובטקין לפולין. עם הגעת שליחים מארץ ישראל לגולה התבלטו ההבדלים המפלגתיים בין התנועות השונות שפעלו במסגרת ארגון הבריחה, ונפגעה האחווה הבלתי-מפלגתית שאפיינה את רוח המרד, דבר שציער מאוד את לובטקין וצוקרמן. תנועת "דרור", בהנהגתם, חיזקה את קשריה עם הקיבוץ המאוחד ועם יצחק טבנקין (אוריינטציה שהייתה קיימת עוד לפני המלחמה). עם ההתרחקות המפלגתית בין התנועות גברה גם התחרות ביניהן על לבו של הנוער היהודי, ולובטקין ריכזה את מאמצי גיוס החברים שכללו בין השאר הצבת מדריכים בתחנות הרכבת אשר איתרו את חברי התנועה לשעבר ו"גייסו" אותם מחדש. מעמדם של לובטקין וצוקרמן בקרב חברי התנועה באותה התקופה היה בלתי מעורער, ורבים התייחסו אליהם כאל "סמלים חיים", ואל הוראותיהם – כמחייבות.
במאי 1946 עלתה צביה לובטקין לארץ ישראל, וצוקרמן נשאר בפולין להמשיך ולרכז את מאמצי "הבריחה".
בארץ ישראל.
שמה של לובטקין היה מוכר בארץ מתקופת המרד. שליחים מן הקיבוץ המאוחד לפולין שלפני המלחמה הכירוה, והיא אף עמדה בקשרי התכתבות עם דמויות מפתח ביישוב העברי, בהן טבנקין.
עוד בתקופת הלחימה, מבְרק שהועבר מן הצד הארי של ורשה ללובלין דיווח על נפילת הנהגת האי"ל וחורבן הגטו, ונמסר בו כי מנהיגי התנועה, ובהם לובטקין וטוסיה אלטמן, נהרגו. המברק הועבר להנהגת היישוב בארץ, וב-1 ביוני 1943 פרסם העיתון "דבר" ידיעה כי צביה לובטקין נספתה במרד בסוף אפריל; הידיעה הכתה את היישוב בתדהמה והגיעה גם אל יהדות התפוצות (מחתרת "החלוץ" בעיראק אף קראה על שמה מספר גרעינים). נערכו לזכרה אירועי זיכרון ונתן אלתרמן אף חיבר שיר הספד לכבודה בשם "נערה עבריה" במסגרת הטור השביעי; זמן קצר לאחר מכן התברר שהידיעה מוטעית.
הגעתה של לובטקין לארץ הייתה אירוע מתוקשר ביותר, והיא התקבלה כגיבורה לאומית. את פניה יצאו לקבל שליחים מהתקופה שלפני המלחמה, דמויות שהדריכו בסמינריונים של תנועת דרור לפני המלחמה, חברים מן ההכשרות השונות שבהן שהתה, וחניכים רבים של לובטקין, וכן מנהיגי הקיבוץ המאוחד ובהם טבנקין. כבר בצהרי יום בואה נדרשה לובטקין לישיבה ראשונה עם אנשי אחדות העבודה בה נדרשה לעדכן במצב העניינים באירופה. עוד באותו ערב נלקחה לקיסריה לפגוש את יצחק שדה וקבוצת פלמ"חניקים, ורק לאחריה התפנתה לפגישה קצרה עם אחותה אהובה, שנותרה בחיים והתגוררה בהרצליה. למחרת היום נפגשה עם יצחק טבנקין ויוסקה רבינוביץ' בבית אורן – פגישה שנמשכה שלושה ימים, שמטרתה הייתה להכין את השטח להופעתה הציבורית בוועדת יגור. טבנקין, שהיה מודע לביקורת שהייתה ללובטקין ולצוקרמן על מיעוט המאמצים של היישוב לסייע למורדים ולחניכים שנשארו באירופה, העדיף לשמוע ראשית את הסיפור בסביבה האינטימית של הנהגת הקיבוץ המאוחד, וככל הנראה אף לתדרך את לובטקין על מנת שלא לפגוע באינטרס התנועתי. לובטקין הופיעה בפני קהלים נוספים, בהם הוועד הפועל של ההסתדרות והנהגת השומר הצעיר. הופעתה המרכזית הייתה בוועידת הקיבוץ המאוחד ביגור, ב-1946. נאומה, שנישא בפני כששת אלפים שומעים אשר הגיעו מכל רחבי הארץ, סוקר בכל העיתונים והובא במלואו. הנאום עורר הדים גדולים בציבור, והיה חוליה משמעותית בעיסוקו של היישוב במאורעות השואה. בנאומה נמנעה לובטקין מלהזכיר את תחושותיה הקשות ביחס לסיוע המועט שנתן היישוב בארץ למחתרות, ולאחר מכן לניצולי השואה, את שתיקת המנהיגים שאליהם כתבה לאורך המלחמה, ואת פלגנותם הפוליטית של השליחים שנשלחו מהיישוב לאירופה לאחר המלחמה – דברים שעליהם הרבתה לכתוב ליצחק צוקרמן.
בסוף נובמבר 1946 שימשה לובטקין כצירה מטעם סיעת "אחדות העבודה" של טבנקין בקיבוץ המאוחד בקונגרס הציוני ה-22 בבזל, יחד עם יצחק צוקרמן וחווקה פולמן-רבן חניכתם. במחווה סמלית העניק לה דוד בן-גוריון את הכבוד לפתוח את הדיונים וכן את התואר הסמלי "יו"ר הקונגרס". על תוכן הקונגרס מתחה ביקורת בתחושה שלא עסק מספיק בהשלכות השואה ובגורלם של הניצולים. בסיום הקונגרס נשארו לובטקין וצוקרמן בבזל ונישאו אצל רב העיר, אף על פי שעם שובה לארץ לא נתנה פומבי לנישואין ולא שינתה את שם משפחתה (ייתכן שהיה זה רק חידוש שבועת הנישואין, משום שבאחד ממכתביה ליצחק מ-3 בפברואר 1947, היא מזכירה תעודת נישואין מפולין).
יצחק צוקרמן עלה לארץ ב-29 באפריל 1947, והשניים קבעו את מקום מושבם בקיבוץ יגור, שבו התגוררה כבר לובטקין, שהייתה בהיריון עם בנה שמעון. שני בני הזוג השתלבו במשק הקיבוץ. ביתם היה מקור משיכה לחברי תנועה ולניצולים, שנזקקו לעצה או לסיוע. התקשורת עקבה אחריהם וביקשה את מוצא פיהם בנושאים השונים. בתקופה זו החלה לובטקין בהנחת הבסיס להקמת קיבוץ חדש עבור לוחמי הגטאות ולהנצחת החברים שנפלו ונרצחו. גרעינים של לוחמים אשר הגיעו לארץ מאורגנים, התמקמו ביגור, ליצירת הקבוצה שלימים הקימה את קיבוץ לוחמי הגטאות. לובטקין יצרה קשר עם אנשי קרן קיימת לישראל, ובסיועו של אברהם הרצפלד קיבל גרעין ההתיישבות אדמות באזור עמק יזרעאל שכבר היו מיושבות במספר גרעינים (אז נווה יער, כיום אלוני אבא). השילוב בין הצברים ללוחמים בקיבוץ לא עלה יפה; הצברים התנשאו מעליהם וראו בהם "דיכאוניים", וחלוקת המשאבים הייתה בלתי הוגנת. הוחלט לחפש אדמה אחרת, ולבסוף קיבל לידיו הגרעין את אדמות הכפר הערבי א-סמריה , שתושביו ברחו במלחמת העצמאות. ב-15 באוקטובר נבחרה הנהגה זמנית לקיבוץ החדש שמנה כ-140 איש, ולובטקין נבחרה כיושבת ראש ההנהלה. ב-1 בפברואר החלה העבודה בשטח. ב-18 באפריל 1949 עלו כלל החברים על קרקע הקיבוץ החדש, שנקרא "קיבוץ לוחמי הגטאות". לובטקין עבדה בענפי המשק השונים בקיבוץ החדש – בלול, במכבסה, במטבח בית הילדים וכו' – ואף כיהנה שלוש פעמים כמזכירת המשק (ב-1948 עוד בנווה יער, ב-1956–1957 וב-1963–1965) – תפקיד שרוב המחזיקים בו היו גברים. באביב 1950 השתתפו בני הזוג בפגישה של נציגי הקיבוץ עם מזכירות הקיבוץ המאוחד וסוכם להגשים את חלומו של צוקרמן להקמת "בית לוחמי הגטאות למורשת השואה ע"ש יצחק קצנלסון" בסיוע כספי של הקיבוץ המאוחד. "מוזיאון" זמני כבר היה קיים באחד ממבני הקיבוץ, ובו רוכזו שלל המסמכים, התעודות והצילומים ששמרו והביאו איתם חברי הקיבוץ. לובטקין ניצלה את כישוריה בהשגת כספים ותרומות, ובמרץ 1953, כשהנשיא יצחק בן-צבי סירב לקחת את המוזיאון תחת חסותו, פנתה לרעייתו רחל ינאית, ובסיועה הוקם ועד ציבורי לגיוס כספים למוזיאון "שוחרי בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון למורשת השואה והגבורה". לובטקין שימשה כמזכירה האגודה. במסגרת תפקידה זה יצרה קשרים עם מספר ארגונים נוספים, כדוגמת הסתדרות המורים, וניסתה לרתום את חבריהם להיות חברי האגודה בדמי חברות של שלוש לירות בשנה. גם כלל קיבוצי הקיבוץ המאוחד התחייבו להיות חברים באגודה ולהעביר מסי חבר כמספר החברים.
בפרשת השילומים היו לובטקין וצוקרמן שותפים למחאה הציבורית נגד מדיניות הממשלה לקבלת הפיצויים מגרמניה המערבית, לצד חבריה מאחדות העבודה, וכן חברי תנועת השומר הצעיר ותנועות שעמדתן הפוליטית הייתה מנוגדת, כתנועת החרות. הם האשימו את הממשלה בהליכה "בדרכי היודנראט" והתנגדו לנירמול היחסים עם גרמניה. הם ראו בקבלת הפיצויים עדות ל"זיכרון לאומי קצר" ופגיעה בזכר ובכבוד הלוחמים הנופלים והנספים. אף על פי כן, עם קבלת החלטת הממשלה ותחילת השיח על קבלת הפיצויים האישיים מגרמניה, בתקופה שבה הייתה מזכירת הקיבוץ, קראה לובטקין לחברים לממש את זכותם ולדרוש את פיצוייהם "לטובת המשק" (ברוח החלטת הקיבוץ המאוחד) ולהפקידם בקופת המשק השיתופית, זאת על אף שהיא וצוקרמן בחרו שלא לעשות כן (דבר שהכעיס עד מאוד חלק מחברי הקיבוץ).