עם מותו של הנביא מוחמד, התעוררה בקרב הקהילה המוסלמית דילמה אודות ה'ח'ליף' (ממלא מקום) שינהיג את המוסלמים ויכנס לנעליו של הנביא. כיוון שהנביא עצמו לא קבע בימי חייו מי יהיה יורשו, וכיוון שבשעת מותו לא היו לו בנים, התקשתה קהילת המאמינים לקבוע מי יהיה המנהיג הבא.
מיעוט מאמינים טען שעל הח'ליף להיות ממשפחת הנביא, ועל כן הם ראו בעלי אבן אבו טאלב, בן דודו וחתנו של הנביא, כיורשו הטבעי. אולם רוב המאמינים ראו בזקני השבטים, שהיו קרובים לנביא בימי חייו, כממשיכים הראויים. לאחר מאבק כוחות קצר נתמנה אבו בכר, לאחריו עומר אבן אלח'טאב ועות'מן אבן עפאן, ורק לאחר רצח האחרון התמנה עלי לח'ליף.
מינויו של עלי לא היה מקובל על כלל המאמינים ולאחר מספר קרבות בתוך הקהילה המוסלמית בין תומכיו ומתנגדיו, נרצח עלי. תומכיו של עלי תבעו את עלבונו ופרשו מהקהילה המוסלמית. לטענתם, הנביא מוחמד ביקש מפורשות מעלי, שחי איתו בביתו של הנביא מספר שנים, שיהיה היורש שלו. טענות אלו נדחו על ידי הקהילה המוסלמית, ומעתה תומכיו של עלי החלו לבסס את מעמדם כאופוזיציה מקופחת בדת המוסלמית השואפת להחזרת המנהיגות לאחד מצאצאיו של הנביא. לימים נקראו אותם פורשים "שיעים" ("שיעה" בעברית: סיעה - סיעת עלי) ואילו שאר המאמינים, הזרם המרכזי באסלאם- 'סונים'.
מעתה, היו הסונים לזרם המרכזי באסלאם. במרבית ארצות האסלאם קיבל השלטון את האסלאם הסוני כתפיסה המקובלת, בעוד שהשיעים התבססו כמיעוט דתי אופוזיציוני ומרדני. למעשה, מלבד השנים 945–1055 בהן שלטה בארצות האסלאם השושלת הבויהית אשר נודעה ביחסה האוהד לשיעה, האסלאם הסוני שלט ברובן המוחלט של ארצות האסלאם הן מבחינה פוליטית והן מבחינה דתית.
תפוצה.
ישנן מחלוקות רבות בנוגע לאומדן המדויק של המוסלמים בעולם ומוסלמים סונים בפרט. מחקר דמוגרפי מקיף קבע כי בשנת 2009 חיו בעולם 1.57 מיליארד מוסלמים, המהווים כ-23% מאוכלוסיית העולם כולו. המחקר מעלה כי האסלאם הסוני מהווה 87-90% ואילו האסלאם השיעי מהווה 10-13%. בנוסף, מהמחקר עולה כי ישנן 54 מדינות וטריטוריות בהן חיים מוסלמים, כאשר מלבד המדינות איראן, אזרבייג'ן, בחריין ועיראק, בהן רוב המוסלמים הם שיעים, ביתר המקומות מהווים הסונים רוב בקרב האוכלוסייה המוסלמית. בדומה לתפרוסת האוכלוסייה המוסלמית הכללית, רוב הסונים בעולם מתגוררים באסיה, ורק כ-20% חיים במזרח התיכון.
תאולוגיה.
התאולוגיה האסלאמית בכלל, וזו הסונית בפרט, התפתחה במשך מאות שנים ועברה תהליכים רבים עד להתגבשותה. כיבושי המוסלמים חשפו את המוסלמים לפילוסופיה היוונית, וכך צמחה ה'מועתזילה'- התנועה התאולוגית הרציונליסטית ששמה לה למטרה לגשר בין עיקרי האמונה המוסלמית לבין השכל. מולם, עמדו אנשי 'אהל אל-חדית' אשר דבקו במסורת האורתודוקסית והתנגדו בכל תוקף להכנסת דיאלקטיקה רציונליסטית.
עיקרי המחלוקות נסבו סביב דרכי הבנת הקוראן, קיומה או אי קיומה של בחירה חופשית, האנשת האל ונצחיות הקוראן או היותו נברא. בראשית המאה העשירית ייסד אבו אלחסן אלאשערי אסכולה שגיבשה דרך ביניים אשר מהווה עד היום את עיקרי התאולוגיה הסונית.
משיחיות באסלאם הסוני.
אחת התופעות הייחודיות באסלאם הסוני, היא העדר מוטיב משיחי של ציפייה לגאולה. בניגוד לאסלאם השיעי ולדתות המונותאסיטיות האחרות, הסונים לא מייחלים למשיח שיגאל אותם או למציאות האידיאלית שתופיע בעתיד. על פי התפיסה הסונית, כל עוד החברה הסונית מקיימת סדר חברתי ודתי תקין, כל עוד יש אחדות במחנה - אין צורך בשינוי, וההווה נחשב לאידיאלי.
כבר מראשיתו היה האסלאם הסוני בעמדה חזקה, הן במאבקים פנים אסלאמיים והן במאבקים חיצוניים. על פי התאולוגיה הסונית המאורעות ההיסטוריים משקפים נאמנה את רצון האל, והצלחת השלטון הסוני מבטאת את שביעות רצון האל מהמציאות הקיימת. לפיכך, החברה הסונית עשתה רבות כדי לשמור על אחדות יחסית, ועל פי רוב היא גם הצליחה.
ההלכה הסונית.
ההלכה המוסלמית (שריעה; شريعة), מקיפה את כל תחומי החיים והיא אינה עושה הבחנה בין חוקי משפט אזרחיים לבין מצוות דתיות. תוקפם של כלל החוקים הוא אלוהי והם נועדו להסדיר את חייו של המוסלמי באופן המיטבי.
החל מאמצע המאה השמינית ועד לסוף המאה התשיעית לספירה, התפתחו ונקבעו ארבעת המקורות המרכיבים את ההלכה המוסלמית:
מידת החשיבות של שני המקורות הראשונים לא הוטלה בספק, אך בנוגע למידת השימוש בשניים האחרונים התעוררה מחלוקת גדולה באסלאם הסוני. "בעלי הדעה" (אהל אל-ראי) השאירו פתח רחב לשימוש בשיקול הדעת העצמאי ועשו שימוש נרחב ב"קיאס", ואילו "בעלי המסורת" (אהל אל-חדית') העדיפו את הדבקות בטקסטים המקוריים, הקוראן והחדית'.
אסכולות ההלכה הסוניות: (מד'אהב مذاهب).
המחלוקת בין בעלי הדעה לבעלי החדית באה לידי ביטוי בייסוד ארבע אסכולות ההלכה הסוניות:
האסכולה החנפית, על שם אל-נעמאן אבן ת'אבת אבו חניפה - האסכולה שמאמצת במידה הרבה ביותר את החשיבה השכלית העצמאית. נחשבת למתונה ומתקדמת יותר ביחס לאחרות, אך מאמצת מספר תפיסות מחמירות בתחום הנישואין. נכון לכתיבת שורות אלו, זוהי האסכולה הרחבה ביותר באסלאם הסוני.
האסכולה המאלכית, על שם מאלכ אבן אנס - דוגלת בצמצום עקרון ה'איג'מאע' לחכמי אל-מדינה שבדורות הראשונים בלבד. מתירה שימוש בשכל במקרה הצורך.
האסכולה השאפעית, על שם מוחמד אבן אידריס אל שעאפי - נוטה ל"בעלי המסורת" ומסתייגת מהשימוש בשכל, אך נודעת בשימוש פשרות הלכתיות רבות.
האסכולה החנבלית, על שם אחמד אבן חנבל - האסכולה המחמירה והקיצונית ביותר. נוהגת על פי "בעלי המסורת" בלבד ומתנגדת בכל תוקף להפעלת שקול דעת בפסיקת ההלכה. עוסקת רבות בתאולוגיה, ובעלת השפעה רבה בתחום זה על התאולוגיה הסונית עד ימינו.
בקרב הסונים בישראל האסכולות הנפוצות ביותר הן החנפית והשאעפית.
עם השנים פחת כוחה של המחשבה העצמאית לטובת ההצמדות למסורת, עד שבמהלך המאה העשירית "ננעלו שערי ה'איג'תיהד'" (המאמץ השכלי)- נקבע כי אין עוד מקום לשימוש במחשבה העצמאית בפסיקת ההלכה באסלאם הסוני. במקום ה'איג'תיאד' נעשה שימוש ב'תקליד' (חיקוי) - הליכה בתלם ארבע אסכולות ההלכה האורתודוקסיות הסוניות, ללא אפשרות לחדש חידושים הלכתיים.
לקראת סוף המאה השלוש עשרה הושלם באופן מלא תהליך התגבשותן של ארבע האסכולות, נקבע כי רק הן בעלות תוקף הלכתי באסלאם הסוני והוענקה לכולן אותה מידה של לגיטימיות.
האסלאם הסוני הפונדמנטליסטי.
החל משלהי המאה ה-19 ועד היום עובר עולם ההלכה הסוני שינויים משמעותיים. בעקבות כניסתם של שלטונות זרים והיחשפות מוגברת לעולם מערבי, ה'שריעה' המוסלמית הולכת ונדחקת בפני חקיקה מערבית-חילונית. בשלב הראשון החקיקה החילונית נועדה כדי להשלים את ה'שריעה' בנושאים כגון מסחר ופלילים, ולא לבוא על חשבון ההלכה המסורתית. אולם, עם השנים גבר כוחה של זו החילונית עד כדי השפעה על תחומי יסוד באסלאם כשבראשם דיני נישואין וגירושין.
השינויים הללו בתחום המשפט המוסלמי היו בעודן אחד הגורמים המשמעותיים ביותר לעלייתן של תנועות סוניות קיצוניות במאה השנים האחרונות. לטענתם, מקום ההלכה המוסלמית הסונית נמצא כיום בשפל חסר תקדים. הם קוראים לשיבה אל האסלאם הקדום וחותרים להקמת שלטון הלכתי טהור. הארגונים הפונדמנטליסטים, כגון האחים המוסלמים ואל-קאעידה, צמחו במדינות רבות בעולם המוסלמי בדגש על מדינות המזרח התיכון. על אף היותם מיעוט, נחלו הארגונים לא מעט הצלחות פוליטיות ודתיות בקרב הקהילות הסוניות, לא פעם תוך הפעלת אלימות רבה. ניכר כי לאחר מאות שנים של יציבות שלטונית ודתית, האסלאם הסוני נמצא כיום בעיצומה של התעוררות דתית וחברתית שתוצאותיה יתגלו רק בעתיד.
פסק דין קורמאצו נגד ארצות הברית
פסק דין קורמאצו
פסק דין קורמאטסו
קוראם נוביס
צו קוראם נוביס (בלטינית: Coram Nobis שמשמעו "בפנינו") הוא צו בבקשה לעיון חוזר בהחלטה קודמת של בית המשפט, כסעד מן היושר בפני בית משפט של יושר, כדי לתקן טעות שנפלה בבסיס ההחלטה הקודמת, ועל מנת להביא להגשמת הצדק, בהיעדר דרך אחרת לקבל סעד מלפני בית המשפט.
שימוש.
בקשה זו מוגשת על ידי אדם אשר מיצה את כל הזכויות הדיוניות שיש לו, ועבר את כל ערכאות הערעור, וכעת מבקש מבית המשפט לברר את עניינו מחדש כדי למנוע עיוות דין.
לא ניתן לפנות לבית המשפט בבקשה זו כאשר יש סעד אחר בפני בית המשפט העומד בפני הפונה.
במשפט הישראלי.
במשפט הישראלי ההליך המקביל לסעד זה מוסדר בחוק הפלילי, ומתקיים מכוח הלכה של בית-המשפט העליון בהליכים אחרים.
בפלילים, קיימת אפשרות של משפט חוזר, בתנאים שנקבעו בחוק ובעילות שנקבעו בחוק. בעבר היו המבחנים לכך נוקשים מאוד, והיו מוגבלים לשימוש בעדות שקר או בראיה מזויפת, אולם לאחרונה הוגמש המבחן. כאמור, עניינים אלו מוסדרים בחוק של הכנסת.
בהליכים אחרים, ניתן להגיש תובענה לביטול פסק-דין שהושג במרמה (ראיה מזויפת וכיוצא בזה). לפני מספר שנים הוחלט באופן תקדימי, שניתן להגיש תובענה לביטול פס"ד שניתן כתוצאה מאובדן ראיה חשובה, שבעל-הדין המפסיד לא יכול להשיגה בשום אופן (באותו מקרה נעלם תיק במשרד האפוטרופוס הכללי). שני אלו הם מקרים נדירים ביותר. כאמור, עניינים אלו מוסדרים בהלכות של בית-המשפט העליון, ולא בחוקי הכנסת (הגם שנמצא להם רמז בסעיף 24(10) לחוק הבוררות).
דוגמאות.
דוגמה לבקשת סעד מסוג זה היא פנייתו של פרד קורמאטסו בשנת 1983 לבית המשפט העליון של ארצות הברית, בבקשה להפוך את ההחלטה הקודמת של בית המשפט העליון בפסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית משנת 1944. בית המשפט הפדרלי המחוזי במחוז הצפוני של קליפורניה העניק סעד זה לקורמאטסו וביטל את החלטת בית המשפט העליון מטעמים של צדק.