ב־27 באפריל 1920 התקיימה בלונדון הפגנת מחאה המונית שאורגנה במשותף על ידי כל הקבוצות הפמיניסטיות הבריטיות העיקריות, דהיינו הליגה הבינלאומית לנשים לשלום ולחופש, הפדרציה הלאומית של עובדות נשים, הפדרציה למורות הנשים, הגילדה השיתופית לנשים, איגוד פקידות והמזכירות ועוד. ההתכנסות הייתה כדי לגנות את צרפת בגין פשעי המלחמה לכאורה שביצעו הסנגלים. בפגישה אמר מורל: כי לטובת תחושת אחווה בין הגזעים בעולם וביטחונן של כל הנשים, פגישה זו קוראת לחבר הלאומים לאסור את היבוא לאירופה למטרות מלחמה חיילים השייכים לעמים פרימיטיביים.
מאמרו של מורל זכה לתשומת לב רבה וחמישים אלף נשים שוודיות חתמו על עצומה שהוגשה בשגרירות צרפת בסטוקהולם שבקשה מהצרפתים להוציא את החיילים הסנגלים "הפראים" שלהם מהריינלנד.
גנרל תומסון מהצבא הבריטי פרסם מאמר ב"דיילי הראלד ", בו נאמר כי בהתבסס על שירותו הנרחב באפריקה, הוא ידע על "הנטייה המינית "של אפריקאים אשר כברירת מחדל בגזע שלהם חייבים לקיים יחסי מין עם נשים אירופיות". באביב ובקיץ 1920, חברי פרלמנט של הלייבור העלו שוב ושוב את סוגיית "האימה השחורה" בריינלנד ודרשו מהממשלה לעשות משהו כדי לאלץ את הצרפתים להוציא את חייליהם האפריקנים.
ב -10 במאי 1920 הצהיר ראש ממשלת שוודיה, הלמר בראנטינג, בנאום את אמונתו באמיתות טענותיו של מורל, באומרו שכאדם לבן זעם כי הצרפתים פרסו כוחות סנגלים בריין. באוגוסט 1920, מורל השתמש לראשונה בביטוי "האימה השחורה על הריין" באחת החוברות שלו כדי לתאר את הזוועות לכאורה. מורל קבע כי "האימה השחורה" תגרום למלחמת עולם נוספת.
ההדים של "האימה השחורה על הריין", חצו את האוקיינוס האטלנטי. אזרחים רבים בארצות הברית שלחו מכתבים זועמים לבית הלבן. הנשיא וילסון, ביוני 1920, ביקש ממזכיר המדינה ביינברידג' קולבי, לחקור את הסיפורים הללו. הגנרל הנרי ט. אלן, מפקד כוח הכיבוש האמריקני בקובלנץ יחד עם הדיפלומט אל דרסל ביצעו את החקירה ודיווחו ב־25 ביוני 1920 כי כמעט כל הסיפורים מופרכים. הגנרל אלן הוסיף ושיבח את המשמעת הטובה של הסנגלים. שני החוקרים הגיעו למסקנה כי הסיפורים על "האימה השחורה על הריין" נעשו כדי להשפיע על דעת הקהל בארצות הברית.
בקיץ 1919, הייתה אלימות רחבה בארצות הברית, בעיקר מהומות גזע, שגרמו למאות מקרי מוות. דעת הקהל הלבנה האמריקאית, הייתה רגישה מאוד לסיפורים על שחורים אלימים. האהדתם נטתה לאלה שטענו כי הם מאוימים על ידי שחורים. ממשלת ארצות הברית לא בחרה לפרסם דוחות אלה באותה עת.
העיתונאי לואיס גאנט, שנסע לריינלנד כדי לחקור את ההאשמות מצא כי ברובם הן שקריות. גאנט גילה כי היו מקרים של אונס של נשים ונערות גרמניות על ידי הסנגלים, אך המספר הכולל היה קטן בהרבה ממה שנטען על ידי מורל. הוא גילה שגם חיילים צרפתים לבנים אנסו נשים גרמניות, מה שלא עניין את מורל במיוחד. ועוד הוסיף גאנט כי בתיקי אונס "הצרפתים הטילו עונש חמור על כל החיילים האשמים בפגיעה באוכלוסייה האזרחית."
בחקירה שערך העיתונאי הבריטי ג'יי אליס בייקר שפורסמה ביולי 1921 במהדורה של Current History הוא מצא כי בין השנים 1918–1921 היו בסך הכל 72 תלונות על התנהגות פלילית שהועלו נגד "חיילים צבעוניים" בריין. מתוכם רק 9 נגעו להאשמות על אונס.
העיתונאית הגרמנית מקסימיליאן הארדן כתבה כי יחסי המין בין חיילים "צבעוניים" בצבא הצרפתי לבין נשים גרמניות בריינלנד היו ברובם בהסכמה: "נשים גרמניות היו האחראיות העיקריות להתערבות של דם צבעוני ולבן שהתרחש באזור הריין".
ההיסטוריון הגרמני כריסטיאן קולר במחקר ממצה של תלונות שהגישו תושבי הריין נגד כוחות הכיבוש הצרפתים "הצבעוניים" גילה שרוב התלונות היו בעלות אופי קטנוני, כמו - הם משחקים כדורגל בפארקים ציבוריים. במרבית התלונות על אלימות מצד חיילים בעיר וורמס, היו מעורבים החיילים מרוקאים. בדרך כלל היו אלה קטטות ברחובות, ותלונות על אלימות מינית כלפי הסנגלים היו נדירות. בוויסבאדן היחסים בין התושבים לכוחות הכיבוש הצרפתים היו מתוחים יותר עם התייחסות לקטטות, נזקי רכוש ו"ארבעה מקרי מוות שנגרמו על ידי הכוחות הצבעוניים". סך הכל פחות מאלה שהאשימו בהם את הכוחות הצרפתיים הלבנים. בסך הכל מצא קולר כי היו מקרים בודדים של אונס על ידי חיילים "צבעוניים". אך לא מצא עובדות שיתמכו בטענת שלטון טרור בריין על ידי כוחות "צבעוניים".
בקיץ 1920 ביקר מורל בריינלנד כדי לחקור את העניין בעצמו, ובאוגוסט 1920 פרסם את העלון "האימה על הריין". תוך חודש אזלו כל 5,000 העותקים של הספר ועד אפריל 1921 הודפסו שמונה מהדורות נוספות.
הטענות של ממשלת גרמניה אכן השפיעו על דעת הקהל האמריקאית. דודלי פילד מאלון, מנהיג מפלגת האיכרים כתב לנשיא וילסון כי: "אנשים באמריקה ובעולם כולו נחרדים מהקורבנות של נשים ונערות גרמניות בידי כוחות אפריקאים פראיים למחצה".
נושא חוזר ונשנה של תלונות גרמניות נגד הסנגלים היה כי גרמניה "נעשתה עכשיו" מושבה של אפריקאים. במהלך מלחמת העולם הראשונה, נוכחותם של אפריקאים, במילים של ההיסטוריונית הבריטית ברברה בוש, הפכה את "סקס בין נשים לבנות לגברים שחורים מכל המעמדות לאובססיה לגברים לבנים".
גזענות בשמאל.
נראה כי מורל היה אנטי-גזעני שנלחם למען האפריקאים. עם זאת, צריך להבין שמורל האמין כי אפריקאים היו קרובים לטבע הרבה יותר מאירופאים ואינם עומדים בדרישות החברה התעשייתית המודרנית. הוא האמין כי שחורים הם אנשים עם "רגשות עזים" והיה צורך להגן עליהם מפני "תרבויות מודרניות" שלכאורה הם לא היו מסוגלים להתמודד איתן. אמונותיו אלה מסבירות את הקמפיין שלו נגד מדינת קונגו החופשית, כשניסתה להביא את משמעת העבודה המודרנית לקונגו בראשית המאה העשרים.
מורל האמין באימפריאליזם, אבל לא באימפריאליזם הנצלני האכזרי של חברת קונגו החופשית. הוא כתב שחובתם של הלבנים לשמש "נאמנים" לשחורים ולשמור על "זכויות האדם הבסיסיות" של האפריקנים. במקביל, צריך לקבל את "הטבע הילדותי" של האנשים השחורים שאינם שווים בשום דרך ללבנים.
פרנציסקו ניטי, פוליטיקאי איטלקי ליברלי, שהיה ידוע בקריאותיו ליצירת "ארצות הברית של אירופה", האמין שרק כאשר כל מדינות אירופה יהפכו לאחת, ייפתרו כל הבעיות של אירופה המודרנית. בהקשר זה, ניטי התנגד נחרצות לחוזה ורסאי, אותו כינה "מכשיר הדיכוי" נגד גרמניה, "האומה הכי תרבותית" בעולם. כחלק מביקורתו על ורסאי, כתב ניטי כי הצרפתים הכניסו את "המדינות הנחשלות" ביותר לריינלנד, וכמה מהערים התרבותיות ביותר באירופה היו נתונות ל"אלימות כושית" פיזית ומוסרית.
גזענות מצד ימין.
ריי בוורידג', שחקנית אמריקאית גרמנית ושמרנית נלהבת שהייתה בין הדוברים המובילים בנושא, השתמשה ב"אימה שחורה "כקריאה לפולקסגמיינצה ימנית ("קהילת העם"). בוורידג' הייתה ידועה היטב בטענותיה המוגזמות ובסגנון דיבורה שפנה לדעות הקדומות העמוקות ביותר בקהל שלה. היא דיברה לעיתים קרובות על "השחורים חסרי השכל" עם דחפי מין עצומים ותשוקה בלתי מרוסנת "שלכאורה יתקפו נשים לבנות, ולעיתים קרובות גם זקנים ואפילו ילדים".
כחלק מהערעור שלה, בוורידג' דיברה על הצורך לשמור על טוהר הגזע הקולקטיבי של העם הגרמני. הנשים הגרמניות שנושאות את הדור הבא של הגרמנים הם החלק החשוב ביותר בטוהר הגזע. לטעמה של בוורידג', פשעי המין לכאורה נגד נשים גרמניות היו גרועים מספיק, אך חמור מכך שהדבר איים על עצם קיומו של "הגזע" הגרמני.בוורידג' אמרה בנאום כי היטלר יחד עם הגנרל אריך לודנדורף הם "גיבוריה הגרמנים" . בוורידג' מאוחר יותר בשנות השלושים ויתרה על אזרחותה בארצות הברית כדי להיות אזרחית גרמנית, הצטרפה ל- NSDAP והייתה מעריצה ידועה של היטלר".
הסופר קרויצר השתמש בספר "הבושה השחורה" כאמצעי לתקוף את רפובליקת ויימאר שהוצגה כחלשה וחסרת יעילות אל מול האימה השחורה על הריין. הוא קרא לגרמנים לתמוך במנהיג חזק שישלוט כדיקטטור. על עטיפתו של Die Schwarze Schmach מצויר גבר שחור דמוי קוף, לבוש מדי טוראי של הצבא הצרפתי, אוחז באישה לבנה עירומה למחצה עם הבעה ערמומית על פניו. גיבור הרומן שלו הוא הברון פון הירש, אריסטוקרט, גנרל צבא פרוסיה לשעבר, גיבור מלחמה וידידו של הקיסר לשעבר וילהלם השני, המתגורר באחוזתו מחוץ לעיירה ללא שם בריין יחד עם בתו היפה. את הבת רוצים הסנגלים באופן טבעי לאנוס. הירש מתלונן על הקיסר החלש שנרתע ויצא לגלות תוך שהוא משאיר את 70 מיליון נתיניו הנאמנים "בתהום".
בשקפו את דעותיו הלאומניות, הביע קרויצר, בעזרת דמות קצין צרפתי בספר: "הצבא הגרמני הוא המנצח המוסרי במלחמה. רק העליונות המספרית והרעב הכריחו אותו לבסוף לרדת על ברכיו. צרפת כשלעצמה הייתה נכבשת על ידי גרמניה בפחות מארבעה שבועות בלי להיות מסוגלת לבצע כל התנגדות רצינית". כדי להשפיל את הירש, הצרפתים דורשים שיאפשרו להם לפתוח בית זונות בשטח אחוזתו שיופעל על ידי בתו מרלן.
קרויצר השתמש בספר כדרך לחזק תפקידי מגדר מסורתיים, כאשר נשים גרמניות מוצגות כחלשות ופאסיביות, ואינן מסוגלות להגן על עצמן מפני הסנגלים והמרוקאים המשתוללים, ונזקקות לגברים הגרמנים הגבריים" כדי להגן על עצמן. קרויצר קרא לכל הגרמנים לחוש לעזרת חבריהם בריין, לגלות מחדש את"מקור הכוח הלאומי על ידי איחוד כנגד האויב המשותף, ולאפשר לניצוץ העם הגרמני להתפשט.