האמונה הבוגומילית היא אמונה דואליסטית. על פי אמונה זו לאל הזקן יש שני בנים, הבכור שטנאל והצעיר מיכאל. הבכור, שטנאל, הופל מהשמיים לאחר שמרד באביו ולאחר נפילתו, הוא ברא את העולם. לאחר שברא את העולם, הוא ברא את האדם אך לא הצליח להפיח בו נשמה. האל הזקן הסכים להפיח נשמה באדם בתנאי שהנשמה תהיה תמיד שייכת לאל והגוף של האדם לשטנאל. לאחר מכן הביא שטנאל את המבול על בני האדם ובשלב מאוחר יותר נתן את התורה למשה. שטנאל ברא גם את הנחש והנחש פיתה את חווה שילדה לו את קין ואת קאלומלה (Collumela) ורק הבל היה בן אדם וחווה. לאחר שקין הרג את הבל, נזרק שטנאל לטרטר (Tartar) ונקטעו משמו שתי האותיות האחרונות, ובכך הפסיק שטן להיות אל והיה רק למלאך. על פי האמונה הבוגומילית סיפור יצירתו של ישו מתחיל בכך שהאל יצר את הלוגוס, המילה האלוהית שממנה נוצר בנו הצעיר מיכאל. בראות האל את סבל האדם החליט לשלוח את בנו מיכאל לגאול את האדם וזה חדר אל מרים דרך אוזנה הימנית, כדי להיוולד בגוף מדומה הוא ישו ורוח הקודש. מרוח הקודש נולדו המלאכים והשליחים (תלמידיו של ישו, כולל יהודה איש קריות). המלאכים נישאו לנשים ונולדו הנפילים. רוח הקודש שוכנת במאמינים הבוגומילים ולאחר מותם הם לובשים את דמותו של ישו. לפי האמונה הבוגומילית ישו נצלב לפי יוזמתו של שטנאל. היות שישו היה רק רוח וגופו היה מדומה, הוא לא סבל על הצלב ולאחר שקם לתחיה ירד אל השאול, נלחם בשטנאל ונטל ממנו (כאמור) את הסיומת "אל" וכבל אותו באזיקים. השדים והרוחות שלוו את שטנאל על פני האדמה המשיכו להישאר שם, בהוראת האל הזקן.
הבוגומיליים דחו את כל התנ"ך, פרט לספר תהילים ולא האמינו בניסים, כולל הניסים המיוחסים לישו וראו את הסיפורים כמטפורות. הבוגומילים לא קיבלו את סמכות האפיפיורים או הסינודים. הם האמינו שביום הדין, באחרית הימים, השופט יהיה האל ולא ישו. הם גם דחו את עניין השילוש הקדוש. היות שהצלב הוא הכלי שעליו הועיד שטנאל את ישו למיתה, אין הבוגומילים מכבדים את סמל הצלב. הם מתנגדים גם לאיקונות ופסלים קדושים ורואים בהם מעשי תרמית ועבודה זרה של השדים. הם התנגדו לפולחן הקדושים וכן לתפילות. התפילה היחידה הנהוגה אצלם הייתה "אבינו שבשמיים". הם טענו שעקב השחיתות הנוראה במוסדות הכנסייה והמדינה אין להישמע לשני גופים אלו ויש להתנגד להם. הם גם לא קיימו את מנהג הטבילה היות שלדעתם לטבילה במים פשוטים אין שום משמעות (על כן גם לא הכירו ביוחנן המטביל) והטבילה האמיתית היא טבילה ברוח הקודש על ידי סיגופים, הימנעות מלאה מעבודה וקבלת חיי עוני מוחלט מרצון. אמנם הם דגלו בשוויון מלא בין חבריהם אך בכל זאת הבדילו בין הרוב שנקראו "מאמינים של הכנסייה האמיתית" שסיגופיהם היו פחות חמורים ואף עבדו מעט, לעומת ה"מושלמים" שהיו הקיצוניים ביותר.
הארגון והריטואל.
היו שלוש דרגות של בוגומיליות, המאזינים, המאמינים והמושלמים (הקדושים) שהם למעשה הכמרים. המאזינים היו המתחילים להתקרב לדת. המאמינים היו אלה שעברו את טקס הכניסה שהתבטא בהנחת הבשורה על-פי יוחנן על ראש המאמין. המושלמים (perfecta) היו המטיפים והם היו מחויבים לוותר על אכילת הבשר לחלוטין ולהתפלל 7 פעמים ביום. גם יתר המאמינים נמנעו מאכילת בשר שלוש פעמים בשבוע, בימי שני, רביעי ושישי. הם נמנעו גם משתיית יין היות שראו בגפן את עץ הדעת של ספר בראשית שנשתל, לדעתם, על ידי השטן. הבוגומילים לא הטבילו, לא שמרו את יום המנוחה השבועי או חגים ולא קידשו איקונינים. גם הצלב ואם ישו לא זכו לכבוד אצל הבוגומילים, אך התפילה האישית הייתה בעלת חשיבות. הם דחו את כל הטקסים המקודשים, כולל הנישואים.
לדעת הבוגומיליים הכנסיות מהוות משכן לשטן ולדמונים שלו. בתי התפילה הבוגומילים פשוטים ובמרכזם יש שולחן שעליו מונחת הברית החדשה. בראש הבוגומילים עמד בישוף שנעזר ב"הבן הגדול" ו"הבן הקטן" ובאפוסטולים (מבשרים).
מקורות הדת והתפשטותה.
לפי תוכנה, האמונה הבוגומילית ינקה מהמניכאיזם, כנראה דרך האמונות הנוצריות הגנוסטיות העתיקות. המרכז הקדום של הבוגומילים היה במקדוניה ולאחר שזו הפכה לחלק מביזנטיון, התפשטו לחלקים רבים של הממלכה. בהדרגה החלו גם הרדיפות נגד הבוגומילים שנחשדו במינות. בשנת 1110 העלה הקיסר אלכסיוס הראשון את מנהיג הבוגומילים בזילאוס על המוקד לאחר שזה סירב להכיר בנצרות האורתודוקסית. הבוגומילים הגיעו לשיאם במאה ה-12 בבולגריה ובארצות הסלבים הדרומיים.
המטיפים הבוגומיליים הפיצו את אמונתם מערבה, לאורך רכסי ההרים של אירופה. יש הסבורים שהבוגומילים שימשו, בדעותיהם, מקור לקתרים של דרום צרפת וצפון איטליה. עם כיבוש בולגריה על ידי הטורקים ב-1393, הבוגומילים המירו בהדרגה את דתם לאסלאם ורובם הפכו לפומאקים , כינוי למוסלמים דוברי בולגרית, והעדויות האחרונות עליהם הן מהמאה ה-15. הבוגומילים תרמו תרומה תרבותית חשובה: היות שהם האמינו גם בחלק מהספרים החיצוניים היהודיים כגון "ספר אדם וחוה", "ספר חנוך ב'", "חזון ברוך" ועוד, נשתמרו ספרים אלו בתרגומיהם הסלביים הקדומים. הרבה מאגדות העם ושירי העם הסלביים מבוססים על מסורות בוגומיליות. לתנועה הייתה גם השפעה על התפתחות התנועות הדואליסטיות והגנוסטיות המודרניות.
הערות שוליים.
1 - סופיה מנשה - הכנסייה הקתולית בימי הביניים - כרך ג' פרק 9
פאנדום פרוותי
פאנדום פרוותי (באנגלית: Furry Fandom) הוא פאנדום (קהילת מעריצים) הסובב סביב דמויות בדיוניות על הספקטרום בין דמויות של "חצי־חצי", חצי אדם וחצי חיה; החל מחיות מדברות, כאלה המופיעות במשלי איזופוס ובספרי "גבעת ווטרשיפ", ועד לחיות אַנְתְרוֹפּוֹמוֹרְפִיוֹת המתנהגות כבני אדם לכל דבר: מדברות, מתלבשות ועומדות על שתיים. דוגמאות לדמויות בסגנון ניתן למצוא בסרטו של וולט דיסני "רובין הוד", בסדרה "נו, פוגודי!", בסדרת הקומיקס "Blacksad", בסדרת־הספרים של "רדוול", וכן באמנות ה"קֶמוֹנוֹ" היפנית. אף על פי שביצירות הפאנדום הפרוותי מתנהגות הדמויות האנתרופומורפיות כבני אדם לכל דבר כמעט, לרוב הן מתייחסות לעצמן כבעלי חיים כגון חתול, כלב או שועל.
קיימת גם תנועה דומה ביפן ובמדינות נוספות בשם קמונומימי - בשונה מקמונו הרגיל או מיצורים אנתרופומורפיים, מדובר על בני אדם בעלי זנב, אוזניים של חיה, כנפיים, בין אם ניתן להסירם או שהדבר מולד. בין הדוגמאות לסדרות בעלי דמויות כאלה הן סדרות אנימה כגון טוקיו מיו מיו, אינויאשה וסטרייק ויטצ'ז. לכל סוג של קמונומימי יש שם משלו - הכי פופולרי הם בת-חתול (Catgirl), וביפנית נקומימי (אוזני חתול). יש גם אינומימי (חצי כלב), קיטסומימי (חצי שועל), אוסאגימימי (חצי ארנב) וכו'. ישנם גם דמויות כאלה של בנים אף על פי שיותר מצויות בנות.
הדמויות הפופולריות ביותר בקרב קהילת הפאנדום הן דמויות ה"פרוותיים". לרוב, מאמצים חברי הפאנדום אלטר אגו של דמות שכזו, הנקראת "פֶרְסוֹנָה" (fursona, הלחם של המלים "fur", פרווה, ו־"persona", אישיות). חלקם רואים בעצמם חיות למחצה בגוף של בני אדם, ומשתמשים בדמות כביטוי לאני האמיתי שלהם. הללו ידועים בשם furries (פרוותיים), furry fans (חובבי פרוותיים) או פשוט furs (פרוות).
הפאנדום הפרוותי כולל חומרים ממדיה שונים בז'אנרים רבים, הכוללים ספרות, אמנות ויזואלית, סרטים וכו', אך הם נפוצים במיוחד בפנטזיה ומדע בדיוני. למעשה, כל יצירה הכוללת דמויות אנתרופומורפיות נחשבת לחלק מהפאנדום הפרוותי.
מאז שנות ה־80, המונח "פרוותיים" (furries) נמצא בשימוש לתאר כל דמות אנתרופומורפית, כלומר המונח כולל גם צפורים, זוחלים ויצורים ימיים, אף־על־פי שדמויות של יונקים הן הנפוצות ביותר. הלא־יונקים ידועים בשמות "קשקשיים" (scalies), "מעופפים" (avians) ו"מימיים" (aquatics) בהתאמה.
כשמדובר באינטרנט וברשתות חברתיות, מרבים אנשים להשוות בין פאנדום זה לפאנדומים אחרים, לרבות ברוניז (מעריצים בוגרים של התוכנית ) והוביאנז (מעריצי דוקטור הו).
"למען הנוחות, במאמר זה יכונו משתתפי הפאנדום "פרוותיים", והדמויות תְּכוּנֵינָה "אנתרופומורפים"."
היסטוריה.
על־פי היסטוריון הפאנדום פרד פאטן, המונח "furry" נוצר בכנס מדע בדיוני בשנת 1980. היה זה כאשר דיון בדמות מתוך "Albedo Anthromorphics" מאת סטיב גאלאצ'י התגלגל לדיון בנושא דמויות אנתרופומורפיות בנובלות מדע בדיוני, מה שהפך אחר כך לקבוצת דיון בנושא בכנסי מדע בדיוני וקומיקס. פאטן הגדיר את הפאנדום הפרוותי כ"הערכה והפצה של אמנות ופרוזה העוסקות ב'פרוותיים', או דמויות אנתרופומורפיות יונקות בדיוניות" (the organized appreciation and dissemination of art and prose regarding 'Furries', or fictional mammalian anthropomorphic characters).
המונח הספציפי "Furry Fandom" (הנכתב גם באותיות קטנות furry fandom) נכנס לשימוש בפנזינים מאז 1983 והפך לשם הסטנדרטי של הז'אנר. עם זאת, הפרוותיים טוענים כי ראשיתו מוקדמת בהרבה. יצירות כגון "קימבה האריה הלבן" (1965), "גבעת ווטרשיפ" (1972) ו"רובין הוד" (1973) נזכרות לרוב כהתחלת הפאנדום הפרוותי.
בשנות השמונים החלו להתפרסם פנזינים של הפאנדום הפרוותי, מה שגרם להתפתחות קבוצה חברתית שהחלה אף לארגן מפגשים חברתיים. בשנת 1987 כבר נצבר מספיק עניין בתופעה על מנת לארגן את כנס הפרוותיים הראשון. לאחר מכן, בשנות ה-90, הפך האינטרנט לדרך ההתקשרות המרכזית של הפרוותיים אלה עם אלה.
סגנון חיים פרוותי.