לאחר סיום לימודי תואר ראשון בפקולטה למשפטים בבר-אילן, התמחה רייך במשך שנה אצל השופט אברהם מישר בבית המשפט המחוזי בתל אביב. לאחר מכן התמחה במשרד עו"ד מירון, בן-ציון ופריבס בתל אביב, שם המשיך לעבוד כעורך-דין לאחר שעבר את בחינות לשכות עוה"ד בשנת 1987. כעבור כשנתיים, נסע רייך עם אשתו ושני ילדיו ללימודי תואר שני ודוקטורט במשפטים באוניברסיטת טורונטו, בנושא דיני סחר בינלאומי. את התיזה לתואר שני כתב בהנחיית פרופ' יעקב זיגל, ואת הדוקטורט כתב בהנחיית (Michael Trebilcock). כבר במהלך לימודיו פרסם שני מאמרים בכתב העת Canadian Business Law Journal בנושא דיני המכרזים והרכש הציבורי. בשנת 1991 הוצע לו להצטרף לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן. לאחר שחזר לישראל פרסם רייך ספר בנושא רכישות ממשלתיות ומשפט בינלאומי.
רייך מילא תפקידים רבים באוניברסיטת בר-אילן, וביניהם מנהל ויו"ר המרכז למשפט מסחרי, סגן דיקן הפקולטה למשפטים (2003-2007), דיקן הפקולטה למשפטים (2008-2012) ודיקן הסטודנטים (2018-2020) והוא משמש היום כסגן הרקטור של האוניברסיטה. הוא מחזיק בקתדרה ע"ש ז'אן מונה (Jean Monnet) למוסדות ולמשפט של האיחוד האירופי.
במהלך השנים, כיהן רייך בתפקידים ציבוריים שונים, ביניהם חבר הוועדה הבין-משרדית ליישום הסכמי גאט"ט בישראל (1995), חבר הוועדה המקצועית של לשכת עורכי הדין לעניין האיחוד האירופי (בשנים 1995-1999) ויושב ראש ועדת היטלי הסחר בישראל (שנים 1996-2002). בשנת 2003 מונה רייך כחבר ברשימת הבוררים מטעם מדינת ישראל למנגנון ליישוב סכסוכים של הסכם הסחר החופשי בין ישראל למקסיקו, ובשנת 2004 מונה כחבר פאנל הבוררים של המרכז הבינלאומי ליישוב סכסוכי השקעות בוושינגטון (ICSID) מטעם מדינת ישראל. מאז כיהן רייך פעמים רבות כבורר בסכסוכים בינלאומיים, כגון סכסוך הברגים בין סין והאיחוד האירופי בשנת 2010, וכן חבר בוועדת הבוררים בסכסוך בין ארצות הברית לאיחוד האירופי בשנת 1999. בין השנים 2003–2007 כיהן רייך כנשיא האגודה הישראלית לחקר האינטגרציה האירופית (IASEI). הוא משמש גם כיועץ במשרד עורכי-הדין וייס, פורת ושות' בתל אביב.
מלבד ההוראה באוניברסיטת בר-אילן עסק רייך בהוראת מקצוע המשפטים במוסדות שונים כמרצה אורח - בUCLA, אוניברסיטת טורונטו (2005-2006), אוניברסיטת פנסילבניה (2011), אוניברסיטת לוקסמבורג (2013) באוניברסיטה לעסקים ולכלכלה בינלאומית בבייג'ינג (2014), וכחוקר אורח באוניברסיטת קולומביה בארצות הברית (2013) ובאוניברסיטה האירופית בפירנצה (2016-2017). הוא גם לימד באוניברסיטת חיפה (1994-1995), במרכז הבינתחומי הרצליה (1995-1996), מכללת שערי משפט ומכללת נתניה.
מוזיאון שעווה
מוזיאון שעווה הוא מוזיאון המציג בובות שעווה בדמותם של דמויות היסטוריות וידוענים מודרניים, כשהם לבושים בבגדים האופייניים להם, והם ניצבים בתנוחה אמיתית במטרה לדמות אנשים חיים.
לרוב מאפשרים המוזיאונים למבקרים בהם להצטלם לצד הפסלים וכך לדמות צילום לצד הדמות האמיתית.
מוזיאוני השעווה שימשו רקע לסרט האימה "בית השעווה" שיצא לאקרנים ב-2005.
היסטוריה.
תערוכת פסלי השעווה הראשונה נערכה בשנת 1770 בעיר פריז שבצרפת, ובה הוצגו פסליו של הרופא פיליפ קורטיוס. עקב הצלחתה הרבה והתגובות החיוביות של המבקרים הועברה התערוכה לפאלה רויאל בפריז ב-1776. בשנת 1782 נפתחה תערוכה נוספת בבולוור דו טמפל.
אמה של מארי טוסו הייתה סוכנת הבית בביתו של קורטיוס, והוא לימד את מארי טוסו את אמנות הפיסול בשעווה. טוסו יצרה את פסלה הראשון בשנת 1778 - פסלו של ז'אן-ז'אק רוסו. בעקבות פסל מוצלח זה ביקשו מפורסמים נוספים כי תפסל אותם - ובהם בנג'מין פרנקלין ווולטר. לאחר מותו של קורטיוס ירשה טוסו את אוסף פסליו, ונדדה עם האוסף תוך שהיא מציגה אותו בתערוכה נודדת. לימים, בשנת 1835, הקימה מאדאם טוסו מוזיאון של קבע ברחוב בייקר שבלונדון הנקרא על שמה מאדאם טוסו. הצלחתו של מוזיאון זה הביאה לפתיחת סניפים נוספים בכל רחבי העולם (בכיכר דאם שבאמסטרדם; בברלין; הונג קונג; שאנגחאי; בנגקוק; ובארצות הברית: בניו יורק, לאס וגאס ובוושינגטון די. סי.) וכן מוזיאוני שעווה שאינם שייכים לרשת טוסו.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, הוקמו מוזיאוני שעווה תמטיים המוקדשים לנושאים מסוימים כגון מוזאון השעווה מובילנד בפארק בואנה שבקליפורניה שנפתח בשנת 1962 ומוקדש לתעשיית הקולנוע, ונסגר בשנת 2005; ומוזיאון השעווה של הוליווד הממוקם בהוליווד ומוקדש אף הוא לשחקני קולנוע. תמה אופיינית נוספת היא ההיסטוריה של האתר בו ממוקם המוזיאון, כך לדוגמה מוזיאון השעווה בניו אורלינז שבלואיזיאנה מוקדש להיסטוריה של העיר, וכך גם מוזיאון השעווה ברציף הדייגים שבסן פרנסיסקו בקליפורניה; מוזיאון השעווה לונדון המלכותית בוויקטוריה שבקולומביה הבריטית קנדה מוקדש לבני משפחות מלוכה.
בישראל.
ב-7 ביוני 1973 נפתח במגדל שלום בתל אביב "מוזיאון השעווה הישראלי" שהקים שי מאיר עם תצוגה של 100 בובות שעווה, והיה מוזיאון השעווה היחידי בישראל. המוזיאון נסגר בשנת 1995 עקב בעיות כלכליות.
ב-2011 נפתח מוזיאון שעווה במתחם The MAX באילת. ב-2015 נסגר המוזיאון.
דיאמטר
פתילה
פתילה היא רצועת חוט או בד קלוע בסיבים מפותלים הנתון בתוך נר, כלי שמן, מנורת נפט, תנור חימום או בכלי נשק ישנים בתור מנגנון השהייה.
הפתילה מודלקת בקצה לאחר שהיא מיוצבת מעל חומר הבעירה, כאשר הלהבה האוחזת בה שואבת מהסיבים כמות קבועה של שמן, באמצעות דיפוזיה כנגד כוח המשיכה.
החומרים הנפוצים ליצירת פתילה הם סיבי זכוכית או כותנה (סיבי הזכוכית נפוצים יותר משום יתרונם על פני הכותנה שמתכלה בתהליך הבעירה), ובנוסף מכילה הפתילה גרעין נוקשה שבאופן מסורתי היה עשוי עופרת או אזבסט, אך עקב איסור השימוש בעופרת בארצות הברית מחשש להרעלה ועקב סכנותיו הרפואיות של האזבסט הם הוחלפו באבץ הבטיחותי יותר לשימוש.
הראשון שהתקין פתילה גלילית היה הפיזיקאי והכימאי השווייצרי עמי ארגנד, שהחליף בה את המנורה המוצקה שהפיצה עשן רב והפיקה אור מועט.
פתילות בעלות קוטר גדול דולקות מהר יותר וגם מפיקות בדרך כלל להבה גדולה יותר, אך גם חומר שטוח יכול לשמש כפתילה.
הפרק "במה מדליקין" במסכת שבת עוסק בין היתר בסוגי הפתילות הכשרים להדלקת נרות שבת ונרות חנוכה.
רבע לשבע
רבע לשבע היא להקת רוק יהודית, המנגנת מוזיקה יהודית אלטרנטיבית, ובה רוק, קאנטרי ורגאיי. הלהקה משלבת מוזיקה חסידית עם מוזיקה עכשווית בסגנונות שונים. הטקסטים נכתבו חלקם על ידי חברי הלהקה, חלקם האחר הם מן המקורות, ובהם שיריו של ר' שלמה קרליבך.
בריאיון עם יהודה כץ, מקים הלהקה, בשנת 2009, הסביר כי מקור שמה של הלהקה הוא לפי הקבלה, ש"כל יום של הבריאה הוא שווה לאלף שנים ואני התחלתי את הלהקה ב-ה'תש"ן, סוף המִילֶנִיוּם השישי. אז אנחנו באמת 'רבע לשבע' – רבע למילניום השביעי, שהוא שבת – מלא אור".
היסטוריה.
יהודה כץ, מייסד הלהקה, עסק 25 שנה במוזיקה בחו"ל והיה מתלמידיו של רבי שלמה קרליבך במשך 23 שנים. בשנת 1993 עלה לארץ מלוס אנג'לס, ולאחר תקופה קצרה ייסד את הלהקה.
הלהקה הופיעה במאות הופעות בכל רחבי העולם. נקודת המפנה הכי חשובה בהתפתחותה של הלהקה הייתה ביום ירושלים תשנ״ח, הלהקה הופיעה בבית אורות בפני למעלה מ-10,000 בני נוער. את ההופעה המוצלחת תיאר העיתונאי ניצן חן מהערוץ הראשון: ״רבע לשבע עלו על הבמה, והפכו את המקום לוודסטק קדוש וטהור״. בקיץ 2001 ערכה הלהקה פסטיבל בשם "עם ישראל חי", במטרה להביא מוזיקה טובה ושמחה לכל רחבי הארץ. הפסטיבל כלל סדרה של 18 הופעות במרכז הארץ, בפריפריה וביישובי יש״ע, והתארחו בו כ-40 אמנים, ביניהם אהוד בנאי, שלמה גרוניך, אריאל זילבר ומאיר בנאי.
בשנת 2000 לערך, נטש דוד אברהמסון את הלהקה, לטובת קריירת סולו (תחת המותג "הרפו והנשמות"), וממלאי מקומו היו גיטריסט הבלוז לייזר לויד והקלידן חנן אליאס. הרכב זה כלל את המתופף דני רוט. הלהקה המשיכה לנגן עד 2008.
בערב חג הסוכות תשע"א, 2010, נפטר מדום לב חבר הלהקה דוד אברהמסון, והוא בגיל 50.
חברי הלהקה.
נגנים נוספים שנגנו בלהקה במהלך השנים:
נבחרת וויילס בכדורגל
כוורת בפארק
כוורת בפארק הוא שמו של אלבום הופעה של להקת "כוורת" משנת 1998.
ב-28 במאי 1998, לכבוד שנת היובל למדינת ישראל וחצי היובל לצאת אלבום הבכורה של "כוורת", "סיפורי פוגי", התאחדה הלהקה למופע ענק חד-פעמי בפארק הירקון. האיחוד לווה בהוצאת שני שירים חדשים שנכתבו במשותף על ידי מספר חברים בלהקה - "זוכר, לא זוכר" בהשתתפות DJ צ'ופי, ו"מחפש דרך חזרה". במופע בוצעו מבחר שירים מהרפרטואר העשיר של הלהקה, מספר שירים מקריירות הסולו של כל אחד מחבריה וכן שני השירים החדשים. המופע יצא על גבי אלבום משולש: שני התקליטורים הראשונים כוללים שירים ומערכונים מתוך המופע, והתקליטור השלישי משלב מספר שירים מההופעה, יחד עם קטעים מאולפן ההקלטות, וקטעי איגיון שהוקלטו במהלך החזרות ובנסיעה למופע עצמו.
כמו כן הופק סרט טלוויזיוני באותו שם, בבימוי אבישי גולדשטיין, שליווה את המופע וההכנות אליו ושודר בערוץ 2 אצל הזכיינית טלעד בחודש יולי באותה שנה
רשימת השירים במהדורת התקליטור.
דיסק 2.
מקורות למחרוזת האקוסטית (שיר מספר 5):
דיסק 3.
מקורות למחרוזת "כוורת און 45" (שיר מספר 13):
הנסיך הקטן (בית קפה)
הנסיך הקטן הוא בית קפה וחנות לספרי יד שנייה שנקרא על שם ספרו של אנטואן דה סנט-אכזופרי, "הנסיך הקטן". בית הקפה פעל בסמטה פלונית בתל אביב ומשך אליו סופרים, משוררים ואנשי רוח רבים והיה למוקד של חיי תרבות בתל אביב.
היסטוריה.