ביוני 1920 הגיש פנחס רוטנברג לוועד הצירים תוכנית כוללת למפעל חשמל והשקיה בארץ ישראל, בה הדגיש את חשיבותה של העבודה העברית: "פועלים עבריים בא"י נכונים וגם מוכשרים הם לפנות לכל עבודה... א"י תהא עברית אך ורק כשכל העבודה שדבר לה עם בניין החיים תצא לפעולות על ידי פועלים עבריים... בנין הארץ על ידי עבודה ערבית יביא לידי יצירת פלשתינא ערבית ולא א"י עברית למרות כל סכומי ההון היהודי שישקיעו בה".
ההתיישבות הפכה למרכזית בפעולות ההסתדרות הציונית בארץ, והיה נדמה כי העלייה השלישית תפתור את סוגיית היחסים עם הערבים. אך התקווה לרוב יהודי גרמה לירידה בחשיבות כיבוש העבודה במושבות.
גל העלייה הרביעית בשנת 1924 אופיין בעליית בעלי משפחה שהיו שייכים למעמד הבינוני הבורגני. תנועת הפועלים הבינה כי על מנת ליצור משק גדול ויציב, על בעלי ההון הפרטי לקחת על עצמם תפקידים למען הלאומיות, תוך ויתור על האינטרסים המעמדיים. אך המעמד הבורגני לא הראה נכונות לשאת את האחריות למשימה.
המאבק ל'עבודה עברית' היה מאבק לאומי וכן בעיה לאומית, שכן רק עבודה עברית הבטיחה קליטת עלייה בארץ ישראל. מאבק זה יצר הזדהות מעמדית עמוקה בקרב הפועלים, שנבעה מהצורך להגן על מעמד הפועלים.
שנות ה-30.
בהתאם למדיניות שנקבעה בספר הלבן הראשון (1922) ובספר הלבן של פאספילד (1930), נקבעה מכסת העלייה היהודית לארץ ישראל על פי כושר הקליטה הכלכלי של הארץ. הגבלה זו של ההגירה היהודית אלצה את הגופים הציוניים להבטיח שכל מקום עבודה שנוצר במשק היהודי יהיה פנוי לקליטת מהגר יהודי. מאחר שהסקטור הערבי של המשק הארץ-ישראלי היה סגור בפני הפועלים היהודים (הן מטעמים כלכליים והן מטעמים פוליטיים), מדיניות "העבודה העברית" הייתה הדרך היחידה למניעת אבטלה רחבה בקרב הפועלים היהודים, שהייתה מביאה לצמצום העלייה בהתאם למדיניות ממשלת המנדט. בנוסף על כך, מאחר שהפועל היהודי היה יקר יותר משמעותית מהפועל הערבי והיהודים היו מאורגנים ברובם הגדול בהסתדרות עובדים, העדיפו המעסיקים הלא-יהודים (גם במחלקות השונות של משרדי הממשלה) את הפועלים הערבים. מצב זה גרם בשנים 1935-1932, בהן היה גידול עצום בעלייה היהודית, למאבק עיקש מצד הרשויות היהודיות, ובראשן ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, על הגשמת עקרון העבודה העברית במשק היהודי.
ההתנגדות הערבית להגירה היהודית לארץ ישראל הייתה מלווה בטענה נגד המדיניות הציונית של העבודה העברית. טענה זו הוחרפה כאשר משמרות הפועלים היהודים, שהתנגשו במעסיקים היהודים שניסו להתחמק מהעסקת יהודים, התנגשו גם בפועלים הערבים שעבדו אצלם. הערבים דרשו מהממשלה למנוע את מה שנראה מצדם כחרם כלכלי, כפי שפעלה נגד החרם הערבי על המשק היהודי בעקבות מאורעות תרפ"ט. המאבק בין הפועלים היהודים והערבים החריף מאוד בסתיו 1934 ולקראת סוף אותה שנה החל פח'רי אל-נשאשיבי לארגן אגודות מקצועיות של פועלים ערבים ולהציב משמרות מטעמן כנגד משמרות "העבודה העברית".
במדינת ישראל: הוצאת המושג אל מחוץ לחוק.
בשנת 1995 תוקן חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, ונקבע בו איסור להפלות עובדים ודורשי עבודה מחמת הלאום אליו הם משתייכים. ממועד זה, גיוס עובדים לפי האידאולוגיה של "עבודה עברית" הוא מעשה בלתי חוקי. עם זאת, העיסוק ברעיון העבודה העברית לא נעלם ואפשר לראות בעלי עסק שמצהירים בפרסומיהם שהם מעסיקים יהודים בלבד. כמו כן, קמו ארגונים הפועלים לעידוד עבודה עברית בדרכים חוקיות, למשל: ארגון להב"ה, מוקד עבודה עברית ולוח עבודה עברית. רבנים שונים התבטאו בזכות העסקת יהודים ונגד העסקת ערבים, בפרט לאחר הפיגוע בישיבת מרכז הרב, שבוצע בידי ערבי שהכיר את הישיבה בעקבות עבודתו עבורה, וחלקם נחקרו במשטרה בעקבות דבריהם.
ג'יימס גיום
ג'יימס גיום (James Guillaume; 16 בפברואר 1844 - 20 בנובמבר 1916) היה אנרכיסט בריטי. גיום נולד בלונדון, והחל לגלות עניין באנרכיזם כאשר היה סטודנט בציריך, ומאוחר יותר כעובד דפוס בניוכטל. הוא היה דמות מובילה בפדרציית יורה של האינטרנציונל הראשון, הפלג האנרכיסטי של האינטרנציונל. מאוחר יותר, חבר למיכאיל באקונין, סולק יחד איתו מהאינטרנציונל בקונגרס האג, ומילא תפקיד פעיל בייסוד האינטרנציונל האנרכיסטי סיינט אימייר.
גיום ידוע בעיקר בשל יצירתו, בת ארבעת הכרכים, המכונה "האינטרנציונל: מסמכים ומזכרות", שמתעדת את העמדה האנרכיסטית באינטרנציונל הראשון. גיום כתב גם את הביוגרפיה של מיכאיל באקונין וערך כתבים רבים שלו. כמו כן, גיום מילא תפקיד חשוב בהמרתו של פיוטר קרופוטקין לאנרכיזם.
במאמרו משנת 1876, "רעיונות על ארגון חברתי", גיום פרס את רעיונותיו לגבי ארגון חברתי בחברה פוסט-מהפכנית, והביע את העמדה האנרכיסטית הקולקטיביסטית אותה חלק עם באקונין ואנטי-סמכותניים אחרים שהיו מעורבים באינטרנציונל הראשון. הוא כתב ש"כל פריט המיוצר על ידי עבודה קולקטיבית יהיה שייך לקהילה, וכל חבר יקבל תשלום על עבודתו, אם בצורה של מצרכים (קיום, אספקה, ביגוד וכו') ואם בצורה של כסף." לדעתו, רק מאוחר יותר יהיה אפשר להתקדם למערכת קומוניסטית בה החלוקה תהיה על בסיס צורך: "כאשר, הודות להתקדמות של התעשייה המדעית והחקלאות, הייצור יעלה על הצריכה, וזה יושג מספר שנים לאחר המהפכה, לא יהיה יותר צורך לנדב בקמצנות את חלקו של כל עובד בסחורה. כל אחד ייקח את מה שהוא צריך מהמלאי החברתי העשיר של מצרכים, ללא חשש מהתרוקנות, והרגש המוסרי שיהיה מפותח יותר בקרב עובדים חופשיים ושווים ימנע, או יפחית בצורה משמעותית, ניצול ובזבוז".
ספינת דיג
מפתח שוודי
מפתח שוודי הוא כלי מתכוונן להידוק ופתיחה של ברגים ואומים בגדלים שונים. הכלי מורכב מידית ושן קבועה אחת, השן השנייה מחוברת לגלגל שיניים הניתן לעלרוד ובאמצעות כך לקבוע את המרחב שבין השיניים בהתאם לאלמנט אותו רוצים לתפוס.
שמו העברי של הכלי הוא "מפתח מתכוונן" או "מפתח מתכוונן נטוי" או "מפתח ברגים", אך בשימוש היום-יומי נהוג לכנות אותו: "מפתח שוודי".
יתרונו וחסרונו טמונים במנגנון המתכוונן - מצד אחד, מפתח אחד מתאים לפתיחה של ברגים בגדלים שונים ומן הצד השני, המנגנון עמיד פחות ממפתח ברגים סטנדרטי, שרוחבו קבוע, ולכן אינו מתאים לברגים הסגורים בצורה חזקה במיוחד. כמו כן, בגלל האפיצות של המנגנון המכני, שימוש במפתח שוודי נוטה לשחוק ו"לעגל" את ראשי הברגים או האומים יותר ממפתח בעל מִפְתַח קבוע.
שמו ומוצאו של הכלי שונים בשפות שונות, כמו תרנגול ההודו. כך לדוגמה בעברית ובדנית הוא נקרא "מפתח שוודי" לפעמים מבולבל עם שווייצרי, בספרדית, בפורטוגזית ובגרמנית "מפתח אנגלי" ובצ'כית "מפתח צרפתי". השם "מפתח שוודי" מתייחס לחברה השוודית Bahco אשר מייצרת מפתחות מסוג זה כבר מהמאה ה-19.
אלגוריתמים גנטיים
תקשורת חלופית ותומכת
תקשורת חליפית ותומכת
תקשורת תומכת וחלופית
מיג-15
מיקויאן מיג-15 (רוסית: МиГ-15; קוד דיווח נאט"ו: Fagot - פאגוט) הוא מטוס קרב סובייטי מתוצרת משרד התכנון מיקויאן-גורביץ' ששימש כמטוס קרב עיקרי בברית המועצות, מדינות ברית ורשה ומספר מדינות אחרות, בעיקר בשנות ה-50 של המאה ה-20.
מיג-15 היה אחד ממטוסי הקרב המוצלחים הראשונים בעלי כנף משוכה לאחור, וזכה להצלחה יחסית בשמי קוריאה, בעת שבשלביה המוקדמים של מלחמת קוריאה לא הייתה לו תחרות מבחינת ביצועיו וכושר תמרונו. המיג-15 היווה גם בסיס לפיתוח המיג-17 ויוצר בכמויות גדולות מאוד, בין 12,000 ל-18,000 יחידות (כולל הגרסאות שנבנו ברישיון במדינות אחרות).
פיתוח.
עם תום מלחמת העולם השנייה הצליחו הסובייטים להניח ידיהם על מידע תכנוני של המטוס המתקדם פוקה וולף Ta-183 וממנו הושפעו מרעיון הכנף המשוכה, אך המנועים הגרמניים הציריים מסוג HeS-011 התגלו כקשים להעתקה. שר התעופה מיכאיל חרוניצ'ב והמתכנן א.ס יאקובלב הציעו לסטלין לרכוש טכנולוגיית מנועי סילון מהבריטים, אך הוא פטר אותם בתשובה "איזה שוטה ימכור לנו את סודותיו?".
עם זאת, הוא לא סירב שמתכנן המנועים של משרד מיקויאן-גורביץ', ולדימיר קלימוב, יצא לבריטניה. שר המסחר הבריטי, סר סטפורד קריפס, שהיה אוהד הסובייטים, נתן הסכמתו למסירת מידע טכני ובניית המנוע רולס-רויס "נין" ברישיון בברית המועצות. מידע זה היה חיוני והמנוע יוצר כקלימוב RD-45 שהניע את המיג-15 (המנוע היה המילה האחרונה במנועים, וניתן לסובייטים עוד בטרם הותקן במטוס מערבי כלשהו).
ב-15 באפריל 1947 פרסמה ממשלת ברית המועצות את החלטה #493-192, המנחה את המשרד לתכנון ניסויי מיקויאן-גורביץ' לבנות שני טיפוסי אב למטוס קרב סילוני חדש. הדרישה הייתה לטיסת בכורה בספטמבר, והמתכננים נאלצו לשוב לתכנון בלתי-מוצלח קודם, MiG-9, ולשפרו במהרה בתחומים בהם לקה: מנוע בלתי אמין ובעיית היגוי. את נושא המנוע פתר הקלימוב החדש, ועל-מנת לפתור את בעיות ההיגוי והשליטה נעשו ניסיונות בכנף משוכה וזנב מעוצב באופן שונה.
דגם משופר במעט, שכונה MiG-15bis נכנס לשירות בראשית 1950 עם מנוע קלימוב VK-1 שהיה גרסה משופרת של ה-RD-45/נין ושיפורים קלים כפנס על מחיצת כונס האוויר. באופן תאורטי יכול היה המיג-15 לעבור את מהירות הקול בצלילה, אך משום מבנה משטחי הייצוב שלו (חלק קבוע וחלק נייד) השליטה הייתה בלתי-אפשרית למעשה במהירויות אלו.