נפוס, שעדיין קיווה להשיב לעצמו את השליטה באיטליה, קשר ב-479 להדיח את אודואקר, אך נרצח על–ידי חייליו הוא ב-25 באפריל, ב-9 במאי או ב-22 ביוני 480. התאריך הראשון הוא כנראה הנכון. ייתכן שידו של גליקריוס, שהיה עדיין בישוף סלונה, בחשה מאחורי הקלעים. אחרי רציחתו פלש אודואקר לדלמאטיה, הביס כוח של הגנרל הרומי אובידה והרג את הגנרל ואחרי כן השתלט על דלמאטיה כולה. אחרי הכיבוש מינה אודואקר את גליקריוס לבישוף העיר הגדולה מדיולאנום (מילאנו של היום), מה שחיזק את החשד לברית בין השניים להביא למותו של נפוס.
טיצ'ינו (נהר)
נהר טיצ'ינו (באיטלקית: Ticino, בגרמנית: Tessin, בלטינית: Ticinus) הוא יובל של הנהר פו. מקור הנהר במסיב סנקט גוטהרד בשווייץ והוא זורם דרך אגם מאג'ורה. הטיצ'ינו מצטרף לפו מספר קילומטרים אחרי פאביה. אורכו הוא כ־248 קילומטרים. בשווייץ בנו סכר הידרואלקטרי כדי להפיק ממנו חשמל, בעוד שבאיטליה משמש הנהר בעיקר להשקיה. סמוך לנהר התרחש קרב טיקינוס בו ניצח חניבעל את הצבא הרומי.
ערים לאורך הנהר הן:
על שם הנהר קרוי קנטון טיצ'ינו השווייצרי.
נהר הטיקינוס
סקיפיו
פובליוס קורנליוס סקיפיו
פּוּבּלִיוּס קוֹרְנֵלִיוּס סְקִיפּיוֹ (מת ב־211 לפנה"ס) היה מצביא ומדינאי בתקופת הרפובליקה הרומית. הוא השתייך לענף הסקיפיונים של בית האב של הקורנליים (gens Cornelia). נולד ללוקיוס קורנליוס סקיפיו והיה אב לפובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס.
סקיפיו כיהן כקונסול בשנת 218 לפנה"ס, השנה הראשונה למלחמה הפונית השנייה. בידיו של סקיפיו נמסרו שני לגיונות רומים, איתם יצא מפיזה למאסיליה (כיום מרסיי) במטרה להיערך לקראת פלישה לספרד. עמיתו למשרה טיבריוס סמפרוניוס לונגוס נשלח לסיציליה עם שני לגיונות נוספים לקראת פלישה לאפריקה עצמה. לאחר שלמד על תוכניתו של חניבעל לחצות את האלפים ולחדור לאיטליה, ניסה סקיפיו לעצור את התקדמות אך נכשל, ומיהר לחזור לגאליה הקיס-אלפינית, בעודו מפקיד את צבאו תחת אחיו, גנאיוס קורנליוס סקיפיו קאלבוס, במטרה להדוף תגבורת קרתגית מכיוון ספרד.
עם חזרתו לאדמה איטלקית מיהר לצאת לקרב. במאבק פרשים ליד נהר הטיקינוס (ר' קרב טיקינוס), פלג של נהר הפו, הובס המצביא הרומי ונפצע אנושות. חייו הוצלו, לטענת מספר מקורות, בידי בנו פובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס, מנצח המלחמה הפונית השנייה. בדצמבר של אותה השנה הובס סקיפיו בשנית בקרב טרביה, לאחר שעמיתו לפיקוד, טיבריוס סמפרוניוס לונגוס, שנקרא גם הוא לשוב לאיטליה לאור פלישת חניבעל, דחה את עצתו.
למרות הפסדיו, כהונתו הוארכה והוא יצא לספרד לצד אחיו. בספרד, זכו הצמד למספר ניצחונות על הקרתגים, אך סקיפיו מצא את מותו בהפסד הרומי בקרב באיטיס (211 לפנה"ס), מול כוחותיו של עזרובעל, אחיו של חניבעל. אחיו וצבאו מצאו גורל דומה באילורקי, סמוך לקרתגו החדשה. פרטי המסעות הצבאיים אינם ידועים במלואם, אולם סביר להניח שהגורם לתבוסת האחים היה עריקת הקלטיברים לצד קרתגו.
מוטי קירשנבאום
מרדכי (מוטי) קירשנבאום (24 בספטמבר 1939 – 25 בספטמבר 2015) היה עיתונאי, במאי טלוויזיה ותיאטרון, מפיק, איש טלוויזיה, סאטיריקן ומנחה טלוויזיה ישראלי. מנכ"ל רשות השידור בשנים 1993–1997. חתן פרס ישראל לאמנות הרדיו, הטלוויזיה והקולנוע לשנת 1976 וזוכה בפרס האקדמיה לטלוויזיה על מפעל חיים.
ביוגרפיה.
קירשנבאום נולד בשנת 1939 במושבה כפר סבא, בנם של זוג עולים מפולין, בת-שבע הברברג ואברהם קירשנבאום, ואח צעיר לרותי. אביו, בן למשפחה קשת-יום מלודז', עלה לארץ ישראל ב-1932, ואמו, בת למשפחה ורשאית מבוססת, עלתה זמן קצר אחריו. השניים, שהכירו עוד בוורשה ועלו לארץ עם סרטיפיקטים, נישאו בכפר סבא. האב פתח במושבה חנות לממכר בגדי מפעל אתא.
קירשנבאום למד בבית הספר היסודי "ביאליק" בנתניה ואחר כך בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה. היה בשבט "בזק" בצופי נתניה. בשנת 1958 התגייס לצה"ל ושירת בגדוד הנח"ל המוצנח. בתחילת שנות ה-60 למד קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA). בשהותו בלוס אנג'לס שימש נציג העיתון "ידיעות אחרונות" בתעשיית הקולנוע של הוליווד ותיאר את הנעשה שם בכתבות למוסף "7 ימים" של העיתון. עוד במהלך לימודיו לתואר שני, נתבקש בשנת 1966 לשוב לישראל ולסייע בהקמתה של הטלוויזיה הישראלית. במסגרת זו היה בין היתר העורך הראשי של תוכנית החדשות, "מבט", ולאחר מכן הפיק את תוכנית הטלוויזיה הסאטירית, "ניקוי ראש", עליה זכה בשנת 1976 בפרס ישראל לאמנות הרדיו, הטלוויזיה והקולנוע.
ערך סרטים דוקומנטריים וכתבות טלוויזיה רבות. זכורים במיוחד סרטו "רימון בעזה" על נקודת המפנה ביחסים עם עזה, סרטיו על קו הפסקת האש לאחר מלחמת יום הכיפורים, הסדרה התיעודית "אל בורות המים" וכן כתבותיו למגזין "יומן" של הערוץ הראשון, בהן הרבה לחשוף את חיי הטבע בישראל ולגלות אנשים שונים מאזורי הפריפריה. אחד האנשים שקירשנבאום גילה בכתבותיו הוא ז'וז'ו אבוטבול, שהפך בעקבות חשיפתו זו לשדרן רדיו ידוע.
ב-1976 מונה קירשנבאום למנהל מחלקת התוכניות של הטלוויזיה הישראלית.
במהלך שנות ה-80 עבד כעצמאי בתחום ההפקה ובימוי סרטים וכן ביים תוכניות בידור, שהידועה שבהן הייתה התוכנית התשיעית של להקת הגשש החיוור, "בעבור חוקן דולרים" (1985). מדי כמה שנים ערך ביחד עם ב. מיכאל ואפרים סידון קברט סאטירי פוליטי – את "תולדות עם ישראל: תיקונים והשלמות" (1986), ולימים את "נפגעי חרדה" ("הבימה", 2010) ו"רואים ת'סוף" (2015).
בשנת 1993 מונה למנכ"ל רשות השידור על ידי שרת התקשורת שולמית אלוני. במהלך כהונתו נאלץ להתמודד עם ירידה חדה בצפייה בערוץ הראשון עם פריצת הערוץ המסחרי, ערוץ 2 לאוויר. אחד מהישגיו כמנכ"ל היה העלאת הסדרה התיעודית "תקומה". בעת כניסתו לתפקיד ספג קירשנבאום ביקורת מצד ארגוני נשים על שימוש בלשון מיזוגנית בערוץ הראשון ועל היעדרן של נשים שדרניות. קירשנבאום סיים את תפקידו כמנכ"ל רשות השידור בשנת 1997.
קירשנבאום הגיש ב"ערוץ 10" את תוכנית האקטואליה "לונדון את קירשנבאום", יחד עם ירון לונדון (מ-2002), והפיק סרטי טבע שצולמו באפריקה. הוא הנחה עם ירון לונדון גם את התוכנית "המועמד", תוכנית טלוויזיה לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה.
בתוכניתו "לונדון את קירשנבאום" ביטא קירשנבאום בגלוי את עמדותיו השמאלניות, ואף התפרסם בעימות חריף עם סילבן שלום, שבו הטיח בשלום דברים קשים על חוסר נכונותו לסגת מרמת הגולן בהסכם עם סוריה למרות הצהרות התמיכה שלו בשלום, עמדה שנראתה לקירשנבאום כצבועה.
באוקטובר 2009 הוענק לקירשנבאום פרס על מפעל חיים מטעם אגודת העיתונאים בתל אביב, ביחד עם ירון לונדון וסבר פלוצקר, על תרומתם לתקשורת הישראלית.
באותה שנה הופיע בסדרה "קופיקו".
בשנת 2010 גילם קירשנבאום את אברהם בסרט "זוהי סדום", יחד עם שחקני הסדרה הסאטירית "ארץ נהדרת". במקביל, הרבה להתארח בתוכניות הסאטירה שהוביל ליאור שליין - משחק מכור, עד הבחירות זה יעבור וגב האומה.
ב-2012 ביים את ההצגה "שרי המלחמה" שכתב שי גולדשטיין בתיאטרון הבימה. באותה שנה זכה קירשנבאום בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה. בריאיון לנדב בורנשטיין סיכם 50 שנות קריירה והצהיר ש"ימשיך לשדר עד הרגע האחרון".
בשנת 2014 הוענק לקירשנבאום אות "עמית כבוד" של המרכז האקדמי רופין. האות הוענק על הובלתו את התקשורת הישראלית והשיח הביקורתי בחברה הישראלית, ועל כך שהעלה אל מרקע הטלוויזיה ואל התודעה הציבורית נושאי דאגה לסביבה ולטבע באמצעות סרטי הטבע שהפיק.
קירשנבאום היה חובב ספורט מושבע. ב-15 השנים האחרונות לחייו הגיש פינת ספורט בתוכנית הבידור השבועית "בילוי נעים" בהגשת מולי שפירא בגלי צה"ל.
התגורר במכמורת. היה נשוי ליונה עד מותה ב-2006 מסרטן, ואב לשלושה בנים ובת: כנען, נועם, ענת ואביב.
ב-25 בספטמבר 2015 נפטר מדום לב בביתו במכמורת. היה זה אך יום לאחר שבמהלך שידור התוכנית "לונדון את קירשנבאום" ציין נדב אייל, שהגיש לצדו באותו יום, את יום הולדתו ה-76 של קירשנבאום. קירשנבאום היה חתום על כרטיס עמותת אדי וקרניותיו נתרמו להשתלה ביוזמת משפחתו. הותיר אחריו את ארבעת ילדיו, נכדים ואת בת-זוגו, חני אילן. לאחר מותו פרץ מאבק משפטי בין ילדיו לבין בת-זוגו בשאלת הצוואה שהשאיר.
בדצמבר 2018 עלתה לשידור בערוץ 8 הסדרה "יומני קירשנבאום" של בן שני, העוסקת ביצירותיו הגדולות של מוטי קירשנבאום.
העיר
"העיר" היה מקומון תל אביבי של רשת שוקן, שיצא לאור אחת לשבוע בשנים 1980–2010. בימי חמישי צורף לעיתון "הארץ" עבור מנויי העיתון באזור תל אביב, ובימי שישי הופץ לחנויות. תפוצתו בשיאה הייתה 115,000 עותקים. ב-16 בדצמבר 2010 מוזג "העיר" לתוך מוספו "עכבר העיר". באוגוסט 2017 החליטה קבוצת "הארץ" להפסיק את הדפסת "עכבר העיר".
העיר.
המקומון הוקם באוקטובר 1980 בניהולו של רוני ארן, שהקים שנה קודם לכן את "כל העיר" הירושלמי, ובעריכת חנוך מרמרי. יציאתו לאור לוותה בשביתה והפגנות של עובדי הדפוס של העיתונים היומיים כיוון שהודפס בשיטת סדר צילום ולא בשיטה של סידור אותיות ידני שהייתה נהוגה עד אז. בשנותיו הראשונות חולק "העיר" בחינם, אף על פי שלעיתים התנו מוכרי העיתונים את קבלת "העיר" בקניית עיתון אחר. לאחר מספר שנים החלו לגבות כסף עבור "העיר". עם השנים ערכו את העיתון גם יואל אסתרון, גל אוחובסקי, מאיר שניצר, דוני ענבר, אמנון רבי ואיתן מרקוביץ'. בשנת 2005 עבר המקומון שינוי מקיף בתכניו ובעיצובו, וחזר להיות מופץ בחינם. לאחר שערך אותו מספר חודשים, הוחלף באותה שנה העורך יוסי קליין באורי שאלתיאל.