ככל שחלף הזמן, באטה צמחה והתפתחה במהירות. בשנת 2001, בגביע אופ"א, לאחר שגברה בהצלחה על דינמו טביליסי, עלתה לסיבוב הראשון, שם חיכתה לה מילאנו האיטלקית. פגישה עם אחד ממובילי הכדורגל העולמי עשו רושם מתמשך על צוות המועדון, שבילה כמה ימים בחוגי היריבה המכובדת, תוך אספת מידע רב ושימושי. כתוצאה מכך החלו להתגלות קווי המתאר של ההתפתחות העתידית של המועדון. המטרה העיקרית הייתה שאפתנית למדי וראתה את ההכרח להוציא את ברטה מהמרחב הבלארוסי הסגור למסלול אירופי. לפיכך, באביב 2002 החלו לעבוד על מיתוג מחדש של המועדון. אחד הביטויים למיתוג היה שינוי הלוגו, המותאם לרוח התקופה. סוגיה זו טופלה ישירות על ידי סגן נשיא המועדון, גנאדי יאקובובסקי.
ראשית, היה צורך להימנע מהחסרונות הקודמים. הבסיס הוא צבעי המועדון. מכאן הצבע הצהוב-כחול של הסמל השני. היה חשוב לשקף את הרצון לנצח ולהיות הראשון בלוגו עצמו. כתוצאה מכך הופיע אלמנט של דגל. הרעיון להשתמש בדגל הושאל מפ.ס.וו איינדהובן ההולנדית. מבין האופציות הרבות שהוצעו, הוחלט על הגרסה העגולה של הסמל וקרוב יותר לסתיו 2002 אושר הלוגו החדש.
שש שנים לאחר מכן, בסתיו 2008, לרשות באטה כבר חמש זכיות באליפות בלארוס. נסיבות אלה איפשרו למועדון להוסיף הבחנה בדמות כוכב לסמל. בשנת 2009, "כוכב" זה היה שולב בלוגו ובמקביל, ערכת הצבעים של הלוגו החדש השתנתה מעט - הצבעים הפכו לעזים יותר.
בסתיו 2013 באטה הפכה למועדון הבלארוסי הראשון שזכה באליפות בלארוס עשר פעמים. כתוצאה מכך התווסף לסמל כוכב שני בעל חמש קודקודים.
בעונת 2017 המועדון השתמש בסמל בעל קישוט מהמוטיבים הלאומיים, בדומה לעיטורים המופיעים על דגל בלארוס ובסוף עונת 2018 לאחר שזכתה באטה בתואר האליפות ה-15 היא קיבלה את הזכות להשתמש בסמל עם שלושה כוכבי זהב.
ב-17 במרץ 2020 באטה הציגה לוגו חדש: בעקבות תוצאות עונת 2019 שבה באטה הפסידה את האליפות, הוחלט לערוך מיתוג מחדש – היה צורך לבחון ולבצע ניתוח רציני של תהליכים פנימיים על מנת להתקדם בהצלחה לקראת הגשמת יעדים שאפתניים. השינויים השפיעו גם על הזהות הצהובה-כחולה של הקבוצה.
אחרי שהלוגו הקודם שימש את הקבוצה נאמנה במשך 17 וחצי שנים, לעיתים עבר תיקונים קוסמטיים בשל רגעים נעימים שהביאו לעלייה במספר כוכבי האלופות, היה צורך בשינוי. הוחלט ליצור סמל שיתאים לעידן המודרני, שלא רק יישמר את כל הפרטים החשובים, אלא גם יוסיף מרכיב היסטורי. הוחלט "לרענן" את הדגל. זה הושג באמצעות שימוש בברק בבסיס הדגל - כהתייחסות לעברו ההיסטורי של המועדון. וזה מתחיל בבניית מפעל באטה. בנוסף, הדגל בעיצובו החדש נראה הרבה יותר גדול, חופשי יותר, נחוש יותר. כך הדגל עצמו יהפוך למרכיב המזוהה ביותר של הלוגו. האותיות החדשות בלוגו מבוססות על אסתטיקה תעשייתית: אותיות מאסיביות נראות באופן קטגורי ומקרינות למפעל המייסד של הקבוצה. שמו כתוב באותו גופן בלוגו החדש.
סגל הקבוצה.
נכון ל-21 ביולי 2021
מצודת צפת
מצודת צפת היא מצודה עתיקת יומין, הממוקמת על גבעה נישאה במרכז העיר צפת. במקום שרידים של יישוב מהתקופה הכנענית, וככל הנראה התקיימה בו מצודה בתקופה האחרונה של בית המקדש השני, אך רוב השרידים שנותרו במקום הם מהתקופה הצלבנית, הממלוכית והעות'מאנית. המצודה נפגעה קשות ברעידת האדמה החזקה שפקדה את צפת ב-1837. בעשרות השנים האחרונות התבצעו במקום חפירות ארכאולוגיות נרחבות, שחשפו שרידים וממצאים עתיקים מכל תקופות קיומה של המצודה. כיום נחשבת המצודה לאתר תיירות ונוף, שכן עקב מיקומה הגבוה ניתן לצפות ממנה על סביבותיה של צפת, למן גוש הרי מירון במערב, הכנרת במזרח, הגליל התחתון בדרום, ועד הרי נפתלי והחרמון בצפון. סביב המצודה הוקם בשנת 1950 גן המצודה בשנת 1950 שתוכנן על ידי אדריכל הגנים שלמה אורן ויינברג ובו הוקמה מצבת זיכרון לחללי צפת במלחמת העצמאות.
היסטוריה.
היסטוריה קדומה.
בחפירות שנערכו באזור גבעת המצודה נתגלו סימנים לקיומו של יישוב כנעני מתקופת הברונזה. במקום נחשפו מערות קבורה אופייניות לתקופה, ונקבע שהקבורה במקום נמשכה כשמונה מאות שנה. כמו כן נתגלו שרידים מתקופת הברזל, המקבילה לתקופת התנחלותם של בני ישראל, לאחר שנכנסו לארץ לפי הסיפור המקראי. העיר צפת נכללת בתוך גבולות נחלת שבט נפתלי, אך אינה נזכרת בתנ"ך, לפחות לא בשם זה.
תקופת המרד הגדול.
לקראת המרד הגדול החליט מפקד הגליל יוסף בן מתתיהו לבנות מספר מבצרים חזקים במקומות אסטרטגיים בגליל. בחיבורו "מלחמות היהודים" מספר יוסף, כי הוא ביצר את "סלע עכבּרה ואת ספף ואת ימנית ואת מירון". ספף היא ככל הנראה מצודת צפת. יוסף בחר לבנות את המצודה בהר הסמוך לצפת, הר שגובהו 834 מטר מעל פני הים, מתנשא על פני סביבתו ומדרונותיו משופעים בתלילות. בדרך זו הוא קיווה להגן על היישוב היהודי מפני חיילי רומא, שצפויים היו לנסות לכבוש את הגליל תחילה.
התקופה הצלבנית.
טרם התקופה הצלבנית, היה קיים במקום המצודה מגדל בודד, שכונה על ידי הערבים "בורג' אל יתים". לאחר כיבושה של ארץ ישראל מידי המוסלמים, הקימו בה הצלבנים שורה של מבצרים ומצודות, על מנת לבסס ולשמר את שליטתם בארץ. הצלבנים, שראו בצפת את "מפתח הגליל", השולט על דרכי ההר הראשיות ועל העמקים הסמוכים, הקימו בשנת 1102 על שרידי מצודתו של יוסף בן מתתיהו מבצר ענק. בשנת 1140 הורחב המבצר על פי הוראתו של פולק מאנז'ו, מלך ירושלים. המבצר נשאר ברשות הלוחמים עד שנת 1168. באותה שנה הורה המלך אמלריך הראשון להעביר את המצודה לידי מסדר אבירי היכל שלמה (הטמפלרים), שהוסיפו וביצרו אותו והחזיקו בו כעשרים שנה.
ב-1187 עלה צלאח א-דין על הגליל והשמיד את הצבא הצלבני בקרב קרני חיטין. למרות זאת המשיכו הטמפלרים להחזיק במצודה במשך כשנה וחצי נוספות, עד שבדצמבר 1188, לאחר מצור ממושך של המוסלמים ונסיגת הנוצרים, נפלה המצודה לידי המוסלמים. אלו החזיקו במצודה כחמישים שנה, למעט תקופת ביניים קצרה שהחזיקו בה אנשי המסדר הטבטוני.
בסוף שנות העשרה של המאה השלוש עשרה, כשגבר חששם של המוסלמים משובם של הצלבנים, הורה אמיר דמשק אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא, בן השושלת האיובית, לפרק את המצודה. מסיבה זו לא שרדו מבנים רבים שהיו אז במצודה.
הצלבנים שבו לצפת ב-1240, על פי הסכמים מדיניים בינם לבין המוסלמים. הם שבו ובנו את המצודה, והפכו אותה לאחת המצודות הצלבניות הגדולות ביותר במזרח התיכון. בישוף מרסיי בנואה ד'אליניאן (Benoît d'Alignan) שכתב ב-1264 דו"ח מפורט על המצודה וביצוריה ("De Constructione Castri Saphet"), תיאר מצודה המשתרעת על שטח של כארבעים דונם, אורכה 252 מטר, רוחבה 112 מטר והיא מוקפת חומה כפולה להגנה מושלמת. היקפה של החומה הפנימית הגיע לכדי 580 מטר, וגובהה היה 28 מטר. היקף החומה החיצונית היה כ-850 מטר וגובהה היה אף הוא 28 מטר. בין החומות נחפר חפיר בעומק של 15-18 מטר וברוחב של 13 מטר. (בתוואי החפיר החיצוני עובר כיום רחוב ירושלים). בחומה החיצונית נבנו שבעה מגדלים מבוצרים בגובה 26 מטר, שהגנו על המצודה. המבצר עצמו כלל מבנים רבים, ביניהם קירות שקבועים בהם חרכי ירי, מגדל שער נישא, אולמות מקומרים, חדרים רבים ובורות מים.
בניית המצודה המבוצרת על ידי הטמפלרים ארכה כשנתיים וחצי ועלתה יותר ממיליון מטבעות זהב. אין פלא שהבישוף ד'אליניון מסכם את תיאורו במילים הבאות:
המצודה נוצלה היטב על ידי הטמפלרים. ההיסטוריון אבו אל-פידאא מדווח בספרו "קיצור תולדות האנושות או דברי הימים", כי בחיל המצב ששהה במצודה היו שמונים אבירים ומשרתים וחמישה עשר מפקדים. לכל אחד מהם היו חמישים פקודים וכן בעלי מלאכה. עם כיבוש המבצר נמנו בו אלף שריונות. מעריכים כי בזמן שלום שהו בו כ-1,700 איש ובעתות מלחמה - כ-2,200 איש.
ההיסטוריון שאמס א-דין אל-עות'מאני כתב בשנת 1372: "מצודת צפת הייתה מן האיתנים שבמבצרי הפרנקים ומאלה שהזיקו ביותר למוסלמים. בתוכה ישבו הטמפלרים, פרשים כעורבים ממש, נכונים לפשיטות על הערים מדמשק ועד דאריא (כנראה דהריה - בדרום הרי חברון) וסביבותיה, ומירושלים ועד כרך (בעבר הירדן) ואזורה".
מתקופת הצלבנים נחשפו לאחרונה שרידים מרשימים: אולם בעל קמרון גותי מחודד, הדומה לאלו שנמצאו במבצר המונפורט ובמקומות נוספים; עמודים בעלי עיטורים פרחוניים, הדומים לאלו שנמצאו במצודות צלבניות אחרות במזרח התיכון; קיר ישר מאבני גזית, באורך 25 מטר וברוחב 2 מטר, שקבועים בו חרכי ירי וגומחות; קיר עקלתוני באורך 6 מטר וברוחב 3.2 מטר; קורות רוחב ובהן חריטות דמויות גרזן ושעון חול; מעברים מרוצפים ובהם תעלות ניקוז למים; בור מים מחופה טיח למניעת דליפת מים, ועוד.
התקופה הממלוכית.
בשנת 1266 צר צבאו של הסולטאן הממלוכי ביברס על מצודת צפת. ב-23 ביולי, לאחר ששה שבועות של מצור, הצליחו הממלוכים להשתלט בעורמה על המצודה ולטבוח את מגיניה. הכובשים, שהפכו את צפת לבירת מחוז הגליל, חששו משרידי הצלבנים שנותרו בעכו וכן מהמונגולים שהלכו והשתלטו בעת ההיא על חלקים עצומים מאסיה. חששות אלו הניעו את הממלוכים לפתוח בתנופת בינוי מרשימה במצודה.
תוספות הבנייה של הממלוכים מתוארים בהרחבה בספרו של אל-עות'מאני. לדבריו, נוספו למצודה שני מגדלי ענק; האחד הוא מגדל ניצחון עגול, דמוי חילזון, בדרומה של המצודה. מידותיו היו עצומות לפי כל קנה מידה: 60 מטר גובה ו-35 מטר קוטר. בתוך המגדל נחצב בור מים ענק, שסיפק מי שתייה לאלפי חיילי המצודה. שרידי המגדל ובור המים נמצאים כיום מתחת לאנדרטה שבפסגת גן המצודה.
המגדל השני שבנה ביברס הוא מגדל שער מוצק, שמידותיו הן 15 על 20 מטר, בדרום מערב המצודה. גם שרידי מגדל זה קיימים עד ימינו.