תמונתו של תומר בוהדנה, מפקד פלוגה בחטיבה, אשר נפצע במהלך הקרבות, הפכה לאחת מ"תמונות המלחמה" הנודעות ביותר. גדוד הצנחנים 9263, עליו פיקד סא"ל אבי לוי לחם במרכבה. בקרב על חירבת כסיף ב-12 באוגוסט נפגע הטנק של בניה ריין, מפקד כוח השריון שהתנדב להצטרף לחטיבה במשימותיה, שהיה בדרכו לחילוץ נפגעים במגנן השריון בחִרבת-כסיף מטיל נ"ט שנורה בידי החזבאללה. סגן מפקד גדוד 9263 יוסף ברגר מיהר עם כוח בפיקודו למגנן וזאת אף על פי שלא היה חלק מיחידתם של אנשי צוות הטנק שנפגע. משגילה ברגר שהלוחמים בטנק, למעט הנהג שהיה לכוד בתא הנהג, נהרגו, פעל לחילוץ הנהג הפצוע וגופות הלוחמים. ברגר ולוחמים אחרים, ובהם עמית עין-גדי, הפגינו נחישות ונכנסו לטנק מספר פעמים על מנת לחלץ את נהג הטנק למרות סכנת ירי טיל נוסף על הטנק המוגן ולמרות אדי גזים מסוכנים שהיו בטנק. על כך הוענק לאחר המלחמה צל"ש מפקד אוגדה לרס"ן ברגר ולרס"ל עין-גדי.
גדוד 7056.
גדוד אחר של החטיבה, 7056, בפקוד סא"ל עמוס בריזל, לחם ברב א-תלתין וכבש את הכפר דיר-סיריאן. בשבת, 12 באוגוסט, כאשר הסתבכו כוחות צה"ל בקרב על הסלוקי וספגו אבדות רבות פנה מפקד החטיבה, אל"ם בועז עמידרור, למג"ד, בריזל, ושאל אם הוא מסוגל בכוח העומד לרשותו להשתלט על הכפר אל-קוצייר, בו התבצרו חוליות נ"ט של החזבאללה וירו על הטנקים של צה"ל החוצים את ואדי הסלוקי. אף שלא היו בידו עזרי מודיעין ומצב האספקה היה דל השיב בריזל בחיוב. קציני המטה של הגדוד ובראשם המג"ד התכנסו בבית בדיר-סיריאן ושירטטו על מפית נייר מרשם קרב של הכפר, כפי שזכרו אותו מתצפית שערכו כמה ימים קודם לכן. המרשם הועתק למפיות נייר נוספות וחולק למפקדי הפלוגות בגדוד. הגדוד יצא למשימתו ביום ראשון לפנות בוקר. עד הצהריים השלימו הצנחנים את ההשתלטות על הכפר וסריקת השלוחה השולטת על הסלוקי.
גדוד 9255.
גדוד 9255 בפיקוד סא"ל נמרוד רגב, גויס בצו 8 ב-3 באוגוסט. ב-5 באוגוסט נכנס הגדוד ללבנון בתנועה רגלית והשתתף באחד עשר ימי לחימה בגזרות רב א-תלתין, עדשית אל-קוצר וא-טייבה. לוחמי הגדוד יצרו מגע עם לוחמי חזבאללה שעמדו מולם ופגעו בהם, ובנוסף איתרו והשמידו אמצעי לחימה רבים. בין היתר ביצעו הצנחנים ירי טילי גיל לעבר חוליית מחבלי חזבאללה בכפר יוחמור והרגום, לאחר שאלה שיגרו טילי נ"ט והכווינו ארטילריה לעבר הכפר טייבה והרגו שלושה חיילי צה"ל.
למחרת כניסת הכוח העיקרי של הגדוד ללבנון שהו הדרגים, בליווי משאיות התחמושת, סמוך לבית הקברות של קיבוץ כפר גלעדי בהמתנה להוראה להיכנס ללבנון ולהצטרף לכוח העיקרי. בבוקר 6 באוגוסט נהרגו 12 מלוחמי הגדוד שאיבטחו את משאיות התחמושת מפגיעת קטיושה שנחתה בסמוך אליהם. לוחם נוסף, מהפלוגה המסייעת, נהרג ב-9 באוגוסט בקרב בכפר עדשיית אל-קוצר שבדרום לבנון. אנדרטה לזכר חללי גדוד 9255 הוקמה בצמוד לגדר בית העלמין של כפר גלעדי במקום נפילת הקטיושה הקטלנית. גדוד 9255 מקיים אזכרה שנתית באתר.
מבצע "צוק איתן".
בשלב השני של המבצע גויס גדוד 9263 ונפרס והחזיק את גבול מצרים ו"ציר פילדלפי" הידוע. הגדוד ביצע משימות בט"ש מגוונות תוך שמירת סטריליות הגזרה, אימונים אינטנסיביים ומניעת הברחות של אמל"ח וסמים. הגדוד זכה לתשבחות ולהערכה רבה על תפקודו.
מטעי הקפה בדרום-מזרח קובה
הנוף הארכאולוגי של מטעי הקפה הראשונים בדרום-מזרח קובה (בספרדית: Paisaje arqueológico de los primeros cafetales en el sureste de Cuba ) הוא שמו של אתר מורשת עולמית הכולל את שרידיהם של מטעי הקפה שהוקמו באזור הסיירה מאסטרה, במחוזות גואנטנמו וסנטיאגו דה קובה של ימינו, במהלך המאה ה-19.
היסטוריה.
בראשית ההתיישבות הספרדית בקובה, העדיפו הספרדים את הקקאו על הקפה. משלוחי הקפה הראשונים הגיעו לקובה ב-1748, על ידי סוחרים מסנטו דומינגו. גידול קפה החל רק בסוף המאה ה-18, לאחר שמשפחות צרפתיות שנמלטו מהאיטי בשל מרד העבדים החלו להקים מטעים באי.
עד 1827 כבר היו בקובה 2,000 מטעי קפה, רובם למרגלות הסיירה מאסטרה, ותעשיית הקפה במדינה שגשגה כמו תעשיית הסוכר. לקראת סוף המאה ה-19 דעכה תעשיית הקפה בשל תחרות קשה מצדן של ברזיל, ונצואלה וקוסטה ריקה, ורווחים קטנים יותר ביחס להשקעה, לעומת הרווחים שהניבו גידולי הסוכר, צמצמו בהדרגה את מספר המטעים. מלחמת עשר השנים בשנים 1878-1868, במהלכה ניסתה קובה להשיג עצמאות מספרד, זרעה הרס רב במזרחה של קובה, ולמעשה המיטה חורבן על גידולי הקפה בסיירה מאסטרה. המטעים ננטשו, וצמחייה טבעית החלה לגדול במקומם.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 הטילה ממשלת קובה מכסים גבוהים על ייבוא, מה שעורר מחדש את גידולי הקפה במדינה. גידולים אלה החלו במטעים חדשים, ולא במטעים שהוקמו בסיירה מאסטרה.
בשנת 2000 הכריז ארגון אונסק"ו על אזור בשטח של 814.75 קמ"ר ובו שרידיהם של 171 מטעי קפה כאתר מורשת עולמית. בהחלטה צוין כי המטעים מהווים עדות ייחודית לצורה חלוצית של חקלאות בתנאי שטח קשים, וכי הם שופכים אור על ההיסטוריה הכלכלית, החברתית והטכנולוגית של אמריקה הלטינית ושל האיים הקריביים.
המטעים.
במרכזו של המטע ניצבים מגורי בעליו וסביבו בתיהם הצנועים של העבדים שעבדו במטעים ובאחוזה עצמה. בית הבעלים נבנה מעץ או אבן בסגנון בסקי שהותאם לאקלים הטרופי, והוקף לעיתים קרובות בתעלה שנועדה להעניק לו הגנה. המטבח שכן בבית נפרד. בתי העבדים היו עלובים ועשויים מעץ ומענפים, וכוסו בגג מענפים ועלים.
בית הבעלים השקיף על משטח ייבוש פולי הקפה (secadero), שהוקף בתעלות ובבארות, ובסמוך לו ניצבו מבני הייצור האחרים בהם נטחנו ונקלו פולי הקפה. במטעים הגדולים ביותר היו גם בתי מלאכה לעיבוד עץ ומתכות. בין המטעים קישרו דרכים שתוחזקו היטב בתחומי האחוזות עצמן. הדרכים שמחוץ למטעים לא תוחזקו באותה מידה, אך איפשרו את משלוח הקפה על פרדות אל סנטיאגו דה קובה לשם המשך עיבודו או לשם יצואו. גשרי אבן ועץ נבנו מעל יובלי הנחלים ותעלות השקיה, שנסללו לעיתים קרובות בצורת אמות מים, הובילו מים אל המטעים לשם השקיה ולשם תהליכי הייצור. בשטחים פנויים במטעים נטעו עצי הדרים, גויאבה ופירות טרופיים ואחרים, ואלה שימשו את צורכיהם של דיירי המטע. בחלקות סמוכות לבתים גידלו גם ירקות ובחלק מהמטעים השתרעו שדות תירס. לעיתים נשתלו במטעים גני פרחים בסגנון צרפתי ששימשו כמקום מנוחה והתרגעות לבעלי המטעים ולבני משפחותיהם.
סיאט איביזה
סיאט איביזה (באנגלית: SEAT Ibiza) היא מכונית סופרמיני המיוצרת על ידי חברת סיאט הספרדית (חלק מקבוצת פולקסווגן). המכונית מיוצרת משנת 1985 עד היום ולאחרונה הוצגה גרסתה הרביעית. המכונית מוצעת כיום עם שלוש או חמש דלתות האצ'בק ובגרסת 4 דלתות סדאן (תחת השם "קורדובה").
דגם ה-סיאט אינקה (מכונית מסחרית אשר יוצרה בין השנים 1995–2004) התבסס על דגם ה"סיאט איביזה", דור 2 (SEAT Ibiza Mark 2).
היסטוריה.
דור ראשון (1985 - 1993).
האיביזה הראשונה הייתה מבוססת על הפיאט 127/ריטמו/רגטה והיא השתמשה ביחידת כוח שפותחה בשיתוף עם פורשה. הייתה זו הסיאט הראשונה שלא השתמשה באף חלק גוף חיצוני המשותף לדיגמי פיאט. המכונית עוצבה על ידי המעצב האיטלקי, גיורגטו גיוגיארו והיא פורסמה כמכונית בעלת עיצוב איטלקי עם מנועים גרמניים.
במונחים של גודל, היא הייתה גדולה יותר מרוב מכוניות הסופר מיני כמו פורד פיאסטה ופיאט אונו אך קטנה יותר ממכוניות משפחתיות קטנות כמו פורד אסקורט ופולקסווגן גולף. העיצוב נחשב בזמנו למעורר השראה, ומרווח הפנים היה נאה. אך האיביזה סבלה מאיכות בניה ירודה, היגוי כבד, ואמינות מפוקפקת.
ב־1999 עיצוב המכונית נמכר ליצרנית הרכב הסינית, נאנז'ינג והיא פותחה מחדש כ"נאנז'ינג יואז'ין סויאט".
דור שני (1993 - 1999).
בשנת 1991 קבוצת פולקסווגן רכשה את סיאט במלואה, והדור היה הזה הראשון שהתבסס על דגמי פולקסווגן. האיביזה סימן II נבנתה על פלטפורמה A03 של פולקסווגן (המשותפת גם לפולקסווגן פולו). המכונית הוצעה עם 3 או 5 דלתות. גרסת 4 דלתות עם תא מטען נפרד ובולט נקראה קורדובה, והוצעה גם בגרסת 5 דלתות סטיישן (נקראה קורדובה וירו).
ב-1996 עברה מתיחת פנים חיצונית קלה שכללה פגושים חלקים יותר, שינויים בסורג ובפנסים. הוצעו שתי גרסאות עם מנועים חזקים שנלקחו מהפוקסווגן גולף.
דור שני (מתיחת פנים 1999 - 2002).
עם הזכיות של דגמי איביזה משופרים בתחרויות הראלי העולמי (WRC) סיאט השיקה ליין של מכוניות ספורטיביות בשם קופרה. אלו חיזקו את התדמית של סיאט כספרדייה החמה של קבוצת פולקסווגן העניקה לה זהות חזקה וספורטיבית יותר ומיצבה אותה כמותג הספורטיבי של הקבוצה. קמפיין עולמי שבישראל התבטא בסלוגן "ילדה רעה מבית טוב" חיזק את התדמית. באותה תקופה הקבוצה שלטה גם בסקודה שמוצבה כמותג הפשוט והזול יותר.
היצע מנועי הבנזין היה 1.0, 1.4, 1.6 ו- 1.8 ליטר ובמנועי הדיזל 1.9 ליטר TDI (הזרקה ישירה) ו- SDI הזהים לאלה של הפולקסווגן פולו.
תחת הבעלות של פולקסווגן, האיביזה שווקה כמכונית ספורטיבית המיועדת לצעירים ונמכרה במחירים תחרותיים. בעיות האיכות והאמינות הירודות, שמהן סבלה האיביזה מהדור הראשון, תוקנו והיא הוכיחה עצמה כאחת המכוניות האכותיות והאמינות באירופה.
האיביזה שווקה בדרום אפריקה ובארגנטינה כפולקסווגן פולו פליה. בשווקים מסוימים דגם זה נחשב לדור השלישי.
דור שלישי (2002 - 2008).