שישה מהשבויים - אבי קרוננפלד, ראובן כהן, רפי חזן, דני גלבוע, אבי מונטלביסקי ואלי אבוטבול - הוחזקו על ידי הפת"ח. בעקבות מידע מודיעיני הוחל בתכנון מבצע של סיירת מטכ"ל לשחרורם, אולם המבצע לא יצא אל הפועל. הם שוחררו לבסוף ב-23 בנובמבר 1983 בעסקת חילופי שבויים (המכונה לעיתים עסקת ג'יבריל הראשונה) שבה שחררה ישראל 4,700 עצורים לבנוניים מכלא אנצאר שבדרום לבנון, 29 קצינים של פת"ח שנתפסו מספר שבועות קודם לכן במבצע של חיל הים ו-65 אסירים ביטחוניים, שהיו כלואים בישראל. ישראל מיהרה לבצע את החילופים בגלל הקרבות בין הפת"ח לקבוצה של אבו מוסא והחשש לגורל השבויים בעקבות הקרבות הללו. מרבית העצורים הלבנונים ששוחררו נשארו בלבנון, וכאלף מתוכם ביקשו להטיסם לאלג'יריה. בין האסירים הביטחוניים ששוחררו היו מחבלים מתקופת המרדפים בבקעת הירדן, כולל אלו שהשתתפו בקרב בו נהרג צבי עופר וכן הרוצחים מבית הדסה. חלק מהאסירים הביטחוניים ששוחררו היו אזרחים ישראלים שנדרשו כתנאי לשחרורם לוותר על אזרחותם הישראלית ולעזוב את ישראל לצמיתות. אחד מהם, יוסף בן חסן אבו אלחייר (אשר בשנת 1970 נידון לחמישה מאסרי עולם), שב לישראל במאי 2017 והושב לכלא להמשך ריצוי עונשו. בדיון בבית המשפט העליון נקבע שהוא יישאר בכלא עד דצמבר 2020 ואז יגורש לצמיתות מישראל. מספר אסירים ביטחוניים שהיו ברשימת המשוחררים, בהם זיאד אבו עין, הוחלפו על ידי ישראל ברגע האחרון, ככל הנראה בגלל הקשרים שלהם עם החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית, שלא הייתה חלק מההסכם.
שני השבויים הנותרים, נסים סאלם ויוסף גרוף, הועברו לארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית של אחמד ג'יבריל, והוחזקו בשבי הארגון בדמשק. יחד עם חזי שי, שנשבה בקרב סולטאן יעקוב, שוחררו במסגרת עסקת ג'יבריל שנעשתה ב-21 במאי 1985, ותמורתם שחררה ישראל 1,150 אסירים ועצירים ביטחוניים ובהם קוזו אוקמוטו. רבים מהאסירים הפלסטינים שוחררו לבתיהם שבשטחים, וחלק גדול מהם היווה את עמוד השדרה של הנהגת האינתיפאדה הראשונה שפרצה פחות משלוש שנים לאחר מכן.
ביקורת על נסיבות נפילתם בשבי.
נפילתם בשבי של חיילי הנח"ל ללא קרב הביאה עליהם ביקורת מצד בכירים במערכת הביטחון הישראלית. יצחק רבין, שהיה שר הביטחון בעת עסקת ג'יבריל, היה שותף לביקורת אך נמנע מלהביעה באופן פומבי. הרמטכ"ל בעת ביצוע העסקה, משה לוי, אמר שנפילתם בשבי אל מול כוח קטן וללא התנגדות, אינה ראויה. אחרי שובם דובר צה"ל הוציא הודעת גינוי ראשונה מסוגה לחיילים שחזרו מהשבי ומפקד הנח"ל, יורם גלבוע, כינה אותם פחדנים.
תחום פריקות יחידה
בתורת החוגים, תחום פריקות יחידה (באנגלית נקרא בקיצור: UFD, ראשי תיבות של Unique Factorization Domain) הוא תחום שלמות, שבו לכל איבר שונה מאפס שאינו הפיך יש פירוק יחיד לגורמים אי-פריקים, כלומר מתקיים בו משפט אנלוגי למשפט היסודי של האריתמטיקה. כל תחום ראשי הוא תחום פריקות יחידה, אבל ההפך אינו נכון.
תחום אטומי שבו לכל שני פירוקים של אותו איבר לגורמים אי-פריקים יש אותו אורך, נקרא תחום פריקות למחצה (Half-factorial domain); כל תחום פריקות יחידה הוא בפרט תחום פריקות למחצה. קארליץ הראה שחוג שלמים של שדה מספרים הוא תחום פריקות למחצה אם ורק אם חבורת המחלקות שלו בת שני איברים לכל היותר. למשל, formula_1 הוא תחום פריקות למחצה, שאינו תחום פריקות יחידה.
תאין
ויליאם הוגארת
ויליאם הוגארת' (אנגלית: William Hogarth; 10 בנובמבר 1697 - 26 באוקטובר 1764) היה צייר, תחריטן וקריקטוריסט אנגלי. יצירותיו, המאופיינות בביקורת חברתית ואירוניה נושכת, הקדימו את הקריקטורה הפוליטית ואמנות הקומיקס. יצר מתמונות ריאליסטיות ועד לסדרות של ציורים, הדפסים ותחריטים ברצף, בעלי "נושאים מוסריים מודרניים", כהגדרתו. בעקבות איוריו הסאטיריים-פוליטיים נטבע המושג "סגנון הוגארת'י".
משפחתו ושנות צעירותו.
ויליאם הוגארת' נולד בברת'ולומיו קלוס (Bartholomew Close) ברובע וסט סמית'פילד (Smithfield) בלונדון, הבכור מבין שלושת ילדיהם של ריצ'רד הוגארת' (נפטר ב-1718), מורה ללטינית וליוונית ומחבר ספרי לימוד, שמוצאו מוסטמורלנד, ושל אן, בת לבית גיבונס (נפטרה ב-1735).
בתקופת נערותו, פתח אביו, ריצ'רד הוגארת' בית קפה לחובבי לטינית בשכונת קלארקנוול (Clerkenwell), קרוב לשער סנט ג'ון (St.John's Gate), בין השנים 1703–1708. העסק לא עלה יפה, ובגלל חובות שלא היה מסוגל לשלם נשלח האב לחמש שנים למתחם בית הסוהר לחייבים Fleet Prison. בימי מאסרו המשפחה התגוררה בסמוך לכלא. לאחר שחרורו עסק האב בביקורת ובהגהה בבית דפוס על מנת להבטיח את קיום משפחתו. ניסיונותיו לפרסם מילון ללטינית שחיבר נכשלו. בנסיבות עגומות אלו לא התאפשר לבן ויליאם לקבל השכלה מקצועית או אקדמית.
בגיל 16, התקבל ויליאם כשוליה בסדנתו של צורף בכסף ובזהב, בשם אליס גמבל, בלסטר פילדס (Leicester Fields) ולמד לצירוף בעצמו סמלים מסחריים ותחריטים. הוא עבד שם בערך בשנים 1714–1720 ובאותה תקופה עקב אחרי המתרחש ברחובות לונדון ובירידיה והשתעשע בשרבוט הדמויות שראה סביבו. הוא התחיל לפקוד את המועדון "רוז אנד קראון", לצידם של פיטר טילמאנס, ג'ורג' ורטיו, מיקאל דאהל ושוחרי אמנות אחרים.
דרכו של אומן.
התחלת הקריירה. לימודיו ונישואיו.
באפריל 1720 פתח הוגארת' הבן עסק משלו לתחריטי נחושת ליצור סמלי חנויות, שלטים, תוויות למוכרי ספרים, ועוד. בהמשך עבד אצל אומן הגובלנים ג'ושואה מוריס, על מנת להכין לו ציור לגובלן "יסוד האדמה" (1727), אלא שמוריס לא רצה לקנות את העבודה בטענה ששמע כי הוגארת' אינו צייר, אלא תחריטן. בתביעה שהוגשה נגד מוריס, בית משפט בוסטמינסטר הכריע לטובת הוגארת' ב-28 במאי 1728.
באותו זמן התחיל הוגארת לצייר איורים לכתביהם של ויליאם קינג, צ'ארלס גילדון ואוברי דה לה מוטריי, מבלי לוותר על שאיפתו להיות צייר ממש. תחילה למד באקדמיה לאמנות שהקימו לואי שרון וג'ון ונדרבאנק בסנט מרטינ'ס ליין (St.Martin's Lane Academy) (1720-1725). בנסיבות אלה התוודע לציירים ההולנדים, אבל לא רווה נחת משיטת ההוראה המיושנת וב-1725 נרשם לאקדמיה לציור שהקים סר ג'יימס ת'ורנהיל בקובנט גארדן.
ת'ורנהיל התרשם מסדרת התמונות הראשונה של הוגארת "דרכה של זונה" ("A Harlot's Progress") והסכים, אחרי משבר קשה ביחסיהם, לתת לו את יד בתו, באומרו ש"מי שמסוגל לצייר כך יכול לפרנס אשה".
בשנת 1725 יצר הוגארת' 17 תחריטים בשביל הספר "הדיבראס" מאת הסופר סמואל בטלר (1612-1680), שסיפק לו גם את הנושאים ל-12 הדפסים שפורסמו בנפרד.
מתחילת הקריירה האמנותית שלו התנגד הוגארת לזרם הנאו-קלאסי ולאדריכלות הנאו-פאלדיאנית, הנערץ בעיני רבים מהאצילים, ושנושאי הדגל העיקריים שלה היו הלורד ברליגטון והצייר ויליאם קנט, ויצר תחריטים סאטיריים על חיי האמנים, הפוליטיקאים והבנקאים.
קרבתו של תורנהל, שהיה גם חבר בפרלמנט, מחסידי הורס וולפול, סייע בהרחבת קשריו של האומן, כולל בהשגת הזמנות לעבודות מצד מוסדות ואנשים פרטיים רמי-מעלה. אם כי הלורד ברלינגטון מנע ממנו את הפריבילגיה לצייר תמונות בשרות משפחת המלוכה.
קרבתו לעולם התיאטרון.
כבר מימיו הראשונים גילה הוגארת' כישרון כסאטיריקן. בהמשך נמשך גם לז'אנר הדרמטי ואייר את "אופרת הקבצנים" של ג'ון גיי (1728), ו"סצנה מן הסערה" מאת שייקספיר "Scene from The Tempest" (1736-1738) וכן צייר את השחקן דייוויד גריק בתפקיד ריצ'רד השלישי. הוגארת נהג לומר:"הציור שלי הוא במתי וגיבורי הם שחקנים המשחקים פנטומימה שקטה".
סיפורי מוסר.
הוגארת הצטיין בתיאור אקספרסיבי של אנשים פשוטים ושל נציגי הבורגנות העולה אולם הוא הגיע לווירטואוזיות בתמונות שקרא להן "קטעים מוסריים" שנושאיהם סוגיות מוסריות ובנות זמנו. כפי שהסופר ג'ונתן סוויפט עשה בכתביו, כך הצליף הוגארת הצייר במנהגי החברה בריטית בציוריו ואיוריו.
הוגארת התעניין ברפורמות חברתיות, והתיידד עם סופרים כמו טוביאס סמולט והנרי פילדינג, איתם חלק את המיאוס מהשחיתות הפוליטית. על מנת להגיע לציבור רחב ככל הניתן, שאף האמן לגוון את סגנון עבודותיו. ב"עידן הרציו" אודות ניצחון הדת הפרוטסטנטית באנגליה, חשב לעורר את עניין הקהל אל האמנות העכשווית המקומית על ידי בחירת נושאים חינוכיים ומוסריים. ולפיכך, אף על פי שזכה להצלחה על ידי תמונות הדיוקן שצייר, פנה הוגארת בהתלהבות אל הז'אנר החדש והמקורי שיזכה אותו בתהילה - הציורים והתחריטים בנושאים מוסריים בני זמנו.
אחרי שהראה לידידיו תמונה שהציגה השכמתה של זונה, ייתכן בהשפעת רומן מאת דניאל דפו, החליט הוגארת לשלב תמונה זו בסדרה של שש תמונות שתתארנה את גלגוליה האומללים של נערה כפרית: "דרכה של זונה" הושלמה בסוף שנת 1731 והצלחתה דחפה את האמן להביא לעולם סדרה נוספת "דרכו של הולל" ("A Rake's Progress"), שאותה סיים ב-1735 . הוא תיאר בה את הצרות שמביאה לגבר ההתמכרות לאלכוהול ולנשים. באותה רוח יצר הוגארת את ששת התחריטים בנחושת "נישואים אופנתיים" (1745-1743), תיאור סאטירי, אך מתוחכם, של "הרפתקה מודרנית בחברה הגבוהה".