תחילתה של התוכנית ביוזמה של כמה סטודנטים בירושלים, ובראשם לירן ג'רסי (יליד 1985), שעבדו בהתנדבות עם ילדים בשכונות החלשות בעיר. ג'רסי ביקש להעסיק ילדים בשכונות בשעות אחר הצוהריים, כדי למנוע מהם להשתעמם ולהסתבך בצרות. נוסף על כך, הוא ביקש להפגישם עם ילדים מרקע שונה כדי לקדם סובלנות לתרבות שונה ולהיאבק בגזענות ובאלימות. ג'רסי החליט שספורט, ובייחוד כדורגל, יכול לשמש עניין משותף לילדים מרקע תרבותי שונה. הוא הגה רעיון לאמן ילדים בכדורגל, והתנאי להשתתפות הוא שהילדים יקבלו שיעורי תגבור לימודים מסטודנטים מתנדבים, ויפגשו קבוצות משכונות ומיישובים אחרים בטורנירים משותפים.
התוכנית החלה ב-2009 עם שבע קבוצות כדורגל, משבעה בתי ספר, ומאז צמחה במהירות. תחילתה בבתי ספר יסודיים, ובשנת 2014 הורחבה גם לתיכונים. הילדים ששיחקו בשנות הפרויקט הראשונות, משמשים – בהגיעם לכיתות י"א וי"ב – מדריכים לילדים הצעירים, כחלק מהמחויבות שלהם במסגרת בית הספר.
עד שנת 2020 השתתפו בתוכנית 300 קבוצות מכל רחבי ישראל, ובהן כ-4,500 ילדים ונערים בני 9–16. התוכנית פועלת בכ-100 יישובים, ממג'דל שמס בצפון ועד אילת בדרום, ומשתתפים בה בנים ובנות; יהודים, מוסלמים, דרוזים ועוד; קבוצות של חירשים ולקויי שמיעה; וכן קבוצות מעורבות – יהודים וערבים, ילדי עולים חדשים לצד ילידי ישראל.
בחודש מאי 2018 זכתה התוכנית בפרס ובמענק בסך 50 אלף אירו מקרן הילדים של אופ"א.
הפורמט.
הילדים פעילים בתוכנית ארבע פעמים בשבוע. שני מפגשים מוקדשים לאימון כדורגל, והשניים האחרים – ללימודים עיוניים, להכנת שיעורי בית ולהכנה לבחינות. פעם בחודש לערך מתקיימים טורנירים מחוזיים, שבהם נפגשות קבוצות ממגוון יישובים ושכונות. בטורנירים המחוזיים מושם דגש רב במשחק ההוגן ובאווירה הספורטיבית, והגביע החשוב ביותר המחולק בהם הוא גביע הקבוצה ההוגנת, הניתן לקבוצה שצברה את המספר הגבוה ביותר של כרטיסים ירוקים בטורניר. הכרטיס הירוק, בניגוד לכרטיס האדום והצהוב שבהם נהוג להשתמש במסגרות הכדורגל האחרות, אינו כרטיס ענישה, אלא מוענק כתגמול על התנהגות ספורטיבית.
השתתפות הילדים בפעילויות הכדורגל מותנית בהשתתפותם במרכזי הלמידה ובהתנהגות תקינה בבתי הספר.
רכזי הקבוצות, עובדי המטה, החונכים והשופטים בתוכנית עובדים בהתנדבות, ובסך הכול פעילים בו כ-1,000 מתנדבים. לעמותה יש ועד מנהל, ובו חברים ספורטאי עבר ואישים מתחום הספורט, התקשורת והעסקים, כמו מודי בר-און, שרון תוסייה-כהן (יו"ר הוועד), אפי רוזנהויז, ולפנים גם זוהיר בהלול.
עם התוצרים של התוכנית נמנים:
שמה של התוכנית הוא משחק מילים, על מצב שבו שער שמובקע במשחק מוביל לשוויון בתוצאה; והוא גם מבטא את הרעיון שהתוכנית עשויה להיות ה"שער" להגברת השוויון בין בני אדם מרקע שונה, ובין הפריפריה החברתית למרכז.
השותפים.
השותפים המרכזיים בתוכנית הם הרשויות המקומיות והמתנ"סים שבתחומן. כמו כן, עסקים מקומיים וחברות נותנים את חסותם לפעילות ומעניקים תמיכה כלכלית. שותפים נוספים הם פר"ח והמוסדות האקדמיים, והם מספקים את הסטודנטים המתנדבים והמתמחים בתפקידים חינוכיים, לצד תפקידי מטה ניהוליים. עם המוסדות האקדמיים נמנים: האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בר-אילן, המכללה האקדמית תל-חי, המכללה האקדמית בית ברל, המכללה למינהל, מכללת אוהלו, מכללת אורנים, האקדמית גליל מערבי ועוד.
נוסף על כך, בשנים האחרונות גדלה תמיכת הממשלה בתוכנית, ובעיקר תמיכתם של המשרד לפיתוח הפריפריה, הנגב והגליל, משרד החינוך ומשרד התרבות והספורט. התוכנית אף נכללת במאגר התוכניות החינוכיות של משרד החינוך, ובכך מורשית להיכנס לבתי הספר ולפעול בהם.
התוכנית זוכה גם לתמיכת ההתאחדות לכדורגל בישראל. בשנת 2013 הצטרפו לתמיכה שגרירות בריטניה בישראל וסניף המגבית היהודית המאוחדת בבריטניה.
האחים מזארקי
האחים מזארָקי (ביוונית: Μαζαράκης = מזאראקיס ; הצורה "מזארקי" מופיעה במקורות שונים בעברית, גם: "מאזוריקי", "מאזאריקה", "מזוריקה") היו שני אחים רופאים ממוצא יווני, שהתגוררו בירושלים, וניהלו בין היתר את הרפואה בבית החולים משגב לדך. שמותיהם בעברית ידועים לפי היגוי משובש:
1825 - ירושלים 14 בנובמבר 1892) נולד באחד מאיי יוון ולמד רפואה באתונה. הגיע לירושלים באמצע המאה ה-19. התמחה במחלות מידבקות ובפרט נודע כמומחה למלריה. עקב המוניטין הרב שלו, נהג לגבות מהמטופלים סכום גבוה פי ארבעה מהשכר שגבו אז רופאי ירושלים. עבד בבית החולים משגב לדך מהיווסדו בשנת 1889, ובשנים הראשונות היה הרופא היחידי בבית החולים, עד שהצטרפו רופאים נוספים. חרלמבוס מזאראקיס עשה חיל בעבודתו וזכה להוקרת הציבור היהודי. במקביל ניהל גם את בית החולים היווני בירושלים.
בנוסף בשנת 1870 מילא את התפקיד של ממלא מקום קונסול יוון בירושלים.
חרלמבוס היה בעל אזרחות בריטית, נודע כאדם אמיד, ובשנת 1860 נשא לאישה רוסיה ממוסקבה בחתונה מפוארת בירושלים. הוא לא דיבר בשפות שהיו מדוברות אז בארץ ישראל, ולכן היה לו מתורגמן צמוד, איתו דיבר באיטלקית.
הסיורים באדמות אומלבס.
בשנת תרל"ו (1876) נודע לעסקנים מירושלים, שאדמות הכפר אומלבס עומדות למכירה, על מנת לסקור את הנחלה יצאו מירושלים ארבעה: דוד גוטמן, יואל משה סלומון, יהושע שטמפפר וזרח ברנט. מראה הנחלה מצא חן בעיני המסיירים, אולם הם הזדעזעו ממראה הפלאחים, אשר נראו חולים וצהובי פנים. סלומון חקר ומצא, שהסיבה למחלות של תושבי הכפר היו מי הירקון אשר אליהם היו מושלכות נבלות צאן ובקר, והביצות הסמוכות לכפר. על מנת להפיג את החששות לגבי המחלות השוררות במקום, פנו סלומון וגוטמן לרופא היווני אשר היה מפורסם מאוד באותה תקופה, ד"ר מזארקי, וביקשו ממנו לסקור את המקום.
סיורים אלו הובילו בסופו של דבר לרכישת הקרקע, ולייסודה של המושבה פתח תקווה, ועליהם נכתבה הבלדה על יואל משה סלומון מאת יורם טהרלב.
במקורות לא מוזכר שמו הפרטי של הרופא מזארקי, לכן לא ברור מי מהאחים היה זה. אולם בשנת 1876, קלרמו הבכור היה בן 51, ואילו אחיו הצעיר ניקאפורי היה אז בן 21 בלבד, ולכן ההנחה הרווחת שהכוונה לקלרמו הבכור. מצד שני, קלרמו היה מלווה תמיד במתורגמן, ולא מוזכר אף מתורגמן שהתלווה לאותו סיור.
מזארקי, לאחר שבחן את המקום המליץ שלא להתיישב במקום, עקב איכות סביבה ירודה, שאיננה מתאימה לדעתו למגורי אדם. מיוחסים לו הדברים הבאים (הדברים השתמרו על פי זכרונו של יואל משה סלומון, וייתכן שאינם מדויקים):
אזכורים בתרבות.
בבלדה על יואל משה סלומון (מילים: יורם טהרלב, לחן: שלום חנוך) מופיעה דמותו של ד"ר מזארקי כאנטי-גיבור בניגוד לדמותו של גיבור הבלדה יואל משה סלומון. סלומון האמיץ איננו ירא מתנאי המקום, לעומת מזארקי שמתואר כך:
בתוכנית הסאטירה "החמישייה הקאמרית" מופיעה דמותו של מזרקי (מנשה נוי) במערכון המתאר את יואל משה סלומון מגיע אל חלונו כציפור. המערכון מציג את מטאפורת הכנפיים שבשיר "הבלדה על יואל משה סלומון" מאת יורם טהרלב כמאורע ממשי שהתרחש כביכול בשל הזיהום באזור אומלבס. במערכון מצוטטים קטעים רבים מ"הבלדה על יואל משה סלומון".
בסדרת הטלוויזיה הסאטירית היהודים באים, מופיעה דמותו של מזרקי (יוסי מרשק) בסדרת מערכונים על ראשית פתח תקווה, בהן הוא כביכול מתגורר במקום, ואף מנצל לרעה את ערביי אומלבס - אף על פי שבמציאות, מזרקי לא התגורר בפתח תקווה מעולם.
גראנד ביי
גראנד ביי (באנגלית: Grand Bay, או בשם הרשמי ברקואה – Berekua, או בריקואה – Berricoa) היא בירת מחוז סנט פטריק שבדומיניקה. העיירה שוכנת בדרומו של האי והיא היישוב הגדול ביותר במחוז.
גראנד ביי, או כפי שהיא מכונה "העיר הדרומית" (South City), הבירה התרבותית של דומיניקה, היא קהילה תוססת השוכנת לאורך חוף האוקיינוס האטלנטי בחלקה הדרום-מזרחי של דומיניקה. בשכנות לה, מעבר למיצר המפריד ביניהם, שוכן האי מרטיניק.
העיירה מוקפת בכמה רכסי הרים, כולל בואה דן מדרום, פלמיסטה ממערב, מורן פלה פאיי מצפון-מערב, מורן אנגליז ומורן וואט מצפון, ורכס פאונדלנד מצפון-מזרח וממזרח. במורד המדרונות של הרכסים הללו שוכנים כפרים שונים. חלקה העיקרי של גראנד ביי מתאפיין ברחוב ארוך ומפותל הקרוי לאלי, ולאורכו מתגוררים רוב תושבי העיר. בנוסף קיימים רחובות שבהם מתגוררת האוכלוסייה המבוגרת של העיירה. לאחר סופה טרופית שאירעה בשנת 1979 התמזגו לגראנד ביי יישובים נוספים מהסביבה.
גראנד ביי הייתה היישוב הראשון בדומינקה שהוקמו בו תחנת רדיו משל עצמו, המשדרת מאז אמצע שנות השמונים. תושבי גראנד ביי ידועים בתור אלה שמשמרים את המורשת התרבותית של דומיניקה בתחומי המחול, המוזיקה, האומנות, מלאכת היד והשפה.
כלכלת העיירה מבוססת בעיקר על ענפי החקלאות כמו שורשים, בננות וירקות ופירות אחרים לשיווק מקומי ולייצוא. תעשיית ייצור רהיטים קטנה קיימת במקום ופועלות בו חנויות קטנות רבות. חלק מכוח העבודה מועסק בייצור מזכרות לתיירים.
כנסיית התחיה
פלישת רוסיה לחצי האי קרים
למידה לאורך החיים