רייביני (בלטבית: Riebiņi, בלטגלית: Ribiniški, ביידיש: ריבינישוק) הוא כפר קטן שנמצא בחבל לטגליה בלטביה. בעבר היה עיירה יהודית. הכפר ממוקם כ-56 ק"מ מצפון לדאוגבפילס, העיר השנייה בגודלה בלטביה. הכפר נוסד בסוף המאה ה-18 ככפר חקלאי קטן, והיהודים הראשונים שהגיעו אליו התיישבו בו בתחילת המאה ה-19. במאה ה-19 גדל מספר היהודים בו והם היוו כ-90% מהתושבים. במקום היו בית כנסת, בית מדרש, והשפה המדוברת בו הייתה יידיש. מקורות הפרנסה ביישוב היו מסחר וחקלאות.
בסוף אוגוסט 1941 קבוצת אנשים מן האיסזרגי (המשמר האזרחי של לטביה) וגרמנים הגיעו לעיירה ב-3 משאיות על מנת לאסוף את היהודים בה. כל 300 היהודים תושבי העיירה נעצרו ונלקחו בכוח לבתי הכנסת, ומשם הועברו ליער הסמוך, ושם נרצחו. יהודי המקום היחידים ששרדו מהטבח היו אלה שלא נמצאו בעיירה באותו יום.
נכון לשנת 2006 מונה האוכלוסייה 951 אנשים, לעומת 584 תושבים בשנת 1897.
תולדות היישוב.
העיירה רייביני החלה כיישוב חקלאי קטן בסוף המאה ה-18. היהודים החלו להתיישב בעיירה בתחילת המאה ה-19. בשנת 1843 הפך היהודי זאב וולף ציוני לרבה הראשון של העיירה. בין תפקידיו השונים הוא שימש אף כשוחט וכמורה. עד סוף המאה ה-19 היוו היהודים בעיירה כ-91% מן האוכלוסייה - 533 תושבים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, כשלטביה זכתה בעצמאותה, נבחרה מועצה לניהול ענייני העיירה. בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, היגרו חלק מיהודי העיירה אל ארץ ישראל ואל ארצות הברית. עד 1935, זמן מועט לפני מלחמת העולם השנייה, אוכלוסיית היהודים פחתה וחיו בעיירה רק 317 תושבים בלבד; כ-68% מכלל האוכלוסייה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1940 השתלטו הסובייטים על העיירה כחלק מכיבוש לטביה לאחר הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, ובשנת 1941, עם פלישת גרמניה לברית המועצות, החלו לטבים אנטי-יהודים מן האיסזרגי (משטרת ההגנה האזרחית הלטבית) לרדוף את יהודי העיירה כדי להורגם.
יהודי רייביני.
עד 1920 העיירה הייתה ממוקמת באזור מבודד והיהודים שחיו בה היו עניים. הם התפרנסו בעיקר מרוכלות וממסחר חליפין. יהודי העיירה חיו בבתי עץ עם גגות מקש שלצידם שטחי חקלאות קטנים בהם גידלו את הירקות שלהם. נשות העיירה נרתמו לעזרת הנזקקים ובימי חמישי הן נהגו לאסוף כסף עבור העניים, בנוסף, תרמו הסוחרים 10% מרווחיהם למען העניים. בשנות ה-30 היו בעיירה 17 חנויות, כאשר 16 מתוכם היו שייכות ליהודים. רבים מן היהודים הצעירים עזבו את העיירה בתקופה הזו על מנת לעבור לריגה ולעיירות אחרות, בגלל המחסור בפרנסה.
בשנת 1921 הוקם בית הספר היסודי היהודי ברייביני, ובו היו חמש כיתות לימוד. שפת ההוראה הייתה ביידיש ואף בעברית. כדי להשלים את לימודיהם לאחר בית הספר היסודי נסעו התלמידים ללמוד בעיירה הסמוכה פריילי (Preiļi).
בעיירה היו שני בתי כנסת – האחד בעל מבנה ישן (Die Alte Shul) בו התפללו עניי העיירה, והשני חדש (Die Neie Shul), בו התפללו עשירי העיירה. יש להוסיף את תנועות הנוער הציוניות.
בעיירה קיים בית עלמין יהודי, שנשמר גם כיום, בו נקברו היהודים שנרצחו בתקופת השלטון הנאצי באזור. קיימת רשימה של קורבנות העיר (קישורים חיצוניים).
אנשים מהעיירה.
אנשים מהעיירה שניתן לציין הם שלושת הרבנים שהיו בה, רבי זאב וולף ציוני (-1843), רבי אברהם בנימין טייץ (1922 1925), ורבי אליעזר זאב שיץ (1925 1941), שלמד בישיבת לומז'ה.
גם מאיר אור, הוגה דעות ציוני דתי הגיע מהעיירה. הוא עלה לארץ ישראל בתחילת שנות ה-30, ובכך ניצלו חייו. משפחתו נספתה בשואה כשאר תושבי העיירה.
העיירה כיום.
כיום, רייביני הוא כפר, ועל שמו נקראה קהילת רייביני , וב-2004 הוקמה מחוז רייביני, בו נמצאות קהילת רייביני וקהילות נוספות. הכפר מונה 951 תושבים (נכון ל-2006).
רוזאלימס
רוזאלימס (בליטאית: Rozalimas) היא עיירה קטנה במחוז המשנה פאקרואוייס במחוז שאולאי שהוא אחד מעשרת מחוזות ליטא בצפון-מרכז ליטא. העיירה ממוקמת כתשעה ק"מ מהעיר פאקרואוייס ולידה זורם נהר דאוגיוונה. מקור השם אינו ברור, אך יש הסוברים כי העיירה נקראה על שם אשתו של בעל האחוזה המרכזית באזור, רוזאליג'ה וכך נקראת משנת 1755. העיירה מאופיינת במבני העץ המיוחדים שבה. עד יוני 1941 התגוררו בעיירה כ-800 יהודים. בתאריך ה-4 באוגוסט 1941 התקיים פוגרום בכל יהודי האזור על ידי תושבי המקום הליטאים במהלכו נרצחו רוב היהודים.
מספר התושבים בעיירה נכון לשנת 2011 הוא 746 תושבים, כאשר לא נותר אף יהודי בעיירה.
היסטוריה כללית של המקום.
העיירה רוזאלימס צוינה לראשונה במהלך המאה ה-17 בכתבי רוזאלימס וספרי המורשת של כנסיית קלובינאיו. היא התפתחה לצד אחוזת פאדובוסוס שבעליה היו בני משפחת דראביסמאס אשר עזרו לה בתחום הכלכלה. העיירה ממוקמת מדרום לנהר דאוגיוונה ובחלקה המערבי היא נמצאת ליד נהר דוביסה אשר שימש כמקום מפגש לסוחרים עוד מהתקופה הנאוליתית. בעיירה קיים מוזיאון לאומי בו מוצגים חפצים מהיישובים הסמוכים מתקופות קדומות.
בסוף המאה ה-18 נמכרה אחוזת פאדובוסוס לפליטארס והפכה למרכז קהילתי ובו שוק. מיקום האחוזה שימש כצומת דרכים לסוחרים רבים, ובאחוזה עצמה התקיימו ישיבות רבות שעסקו בעתיד העיירה. בשנת 1790 נבנו בעיירה שבעה משקי בית, ובמהלך שמונה השנים שאחרי נוספו לעיירה עוד ארבעה משקי בית. העיירה הוכתרה כקדושה, הוקם בה מרכז דתי שבו התקיימו אירועים מגוונים, כנסייה על שמה של מריה הקדושה שהיוותה אבן דרך מרכזית בפיתוח העיירה. הכנסייה נבנתה על אזור אדמה יבש ששימש מקום לאורוות. האירוע הראשון שהועבר בכנסייה היה חתונתם של בני משפחת דראביסימאס בהנחיית הכומר המקומי. הכנסייה הייתה עשויה מעץ יציב עם כיפה גדולה ומעליה מגדל גבוה בו נתלו שלושה פעמונים. בשנת 1796 שופץ מגדל הפעמונים מעל הכנסייה שהוסיף לחזות המרהיבה של העיירה.
רוזאלימס מאופיינת בעיקר בזכות ארכיטקטורת עץ שמתבטאת במבניה המיוחדים, בקפלת העץ שנבנתה לצד הכנסייה ובבית הקברות. בשנת 1800 החלה העיירה להופיע על המפות הטופוגרפיות של ליטא ולאחר כ-12 שנים הוצגה כמחוז כפרי קטן. בתקופה זו כבר חיו בעיירה 122 אנשים ומהם 26 ילדים אשר למדו בבית הספר המקומי. עד סוף המאה ה-18 העיירה לא הצליחה להתפתח ולהפוך לעיר, מכיוון שהייתה קרובה אל ערים גדולות וחשובות. למרות זאת העיירה התפרסמה בזכות מרכז המלאכה הכלכלי והאחוזה הקטנה שבה.
בתחילת המאה ה-19 הלכה לעולמה אשתו של בעל האחוזה רוזאליג'ה והיא נקברה בקפלת העץ המרהיבה שנבנתה בקצה שטח הכנסייה. לאחר מותה קצב התפתחות העיירה הואט והמסחר התמעט, העיירה הפכה לענייה וסבלה ממשברים כלכליים ומרעב כתוצאה ממלחמות באזור בזמן ניסיונות הצאר ניקולאי הראשון לכבוש את ליטא.
בין השנים 1830-1831 פרץ מרד בעיירה בראשות קורדזיקוביקס ובעקבותיו מת בעל האחוזה. שטחי האחוזה חולקו בין בניו ותפקידים מרכזיים בעיירה אוישו על ידי אנשי המרד. כל אחד מבני בעל האחוזה התיישב בחלק שקיבל והחל לפעול לשיפור הפעילות באזורו. מאוחר יותר העיירה החלה להשתקם ולהתרחב והתיישבו בה 110 יהודים.
בשנת 1868 ישבו בעיירה 299 תושבים, שבנו בה שתי חנויות, שני פונדקים, מסבאה, פונדק יין, תחנת משטרה ובית ספר עממי רוסי.
בשנת 1897 נמשכה ההתרחבות של העיירה ומספר התושבים עלה ל-549 ביניהם 265 יהודים, בתקופה זו נוספו לעיירה טחנת קמח ועשרים ושלוש חנויות מסחר.
בתחילת המאה ה-20 הפכה העיירה למוקד עניין לאנשי מסחר, בישופים, כמרים וראשי ערים סמוכות. כמו כן התקבלה החלטה לשפץ את המבנים הישנים בעיירה מחדש. כתוצאה מכך הוקמו בניינים חדשים, שופצו הרחובות ושערי העיר. הרחוב הראשי הוסב לאזור מסחרי כלכלי.
בשנת 1912 חיו בעיירה כ-700 תושבים, והיא עברה שיפוץ נוסף, נוספו מבנים ציבוריים חדשים כדוגמת בית הכנסת, חנויות ובית מרקחת.
באזור העיירה התנהלו קרבות רבים ביניהם הקרב על עצמאות ליטא שנערך בשנת 1919. ליטא לא קיבלה עצמאות ולכן העיירה נשארה עצמאית, המשיכה להתפתח ואף נבנו בה חמישה בתי ספר תיכוניים בעקבות גדול במספר התושבים. לאחר סוף המלחמה על עצמאותה של ליטא העיירה החלה להשתקם ומספר שנים שרר בה שקט, ובשנת 1938 מנתה האוכלוסייה 800 תושבים.
ב-16 ביוני 1940 במהלך התקופה הסובייטית נכבשה רוזאלימס על ידי הצבא האדום. בתקופה זו שגשגה העיירה מבחינה כלכלית, חברתית ותרבותית בהשפעת הרוסים הסובייטים ששלטו באזור מחוז רוזאלימס. שגשוג זה הביא להקמת מוסדות ציבוריים רבים, כגון: תיכונים, גנים, בתי מרקחת, בתי חולים, ביתן שירות ציבורי, סניפי דואר, סניף בנק, ספרייה, חנויות ומוסך.
ב-22 ביוני 1941 נפתחה החזית במלחמת העולם השנייה בין ברית המועצות ובין גרמניה, וחלק מהעיירה נכבש על ידי הגרמנים הנאצים.
תושבי העיירה והפרטיזנים התקוממו כדי להגן על העיירה. באזור זה התאספו ביחידות קרביות. הייתה לחימה באזור ובשנת 1944 הוחלט להקים את "גדודי ההשמדה", שאלו היו גדודי חיילים מהמדינות האויבות שמטרתם הייתה לחסל את כל היהודים בעיירה ובאזור. בסוף המלחמה, העיירה לא נכבשה ונשארה עצמאית.
ב-11 במרץ 1990 הוכרז על עצמאות ליטא והוקם בעיירה מוזיאון לאומי. כמו כן, נשארו בעיירה מבנים היסטוריים עד היום כמו בתים ששרדו מאז מלחמת העולם הראשונה ומתקופת הרפובליקה הליטאית הראשונה.
יהודי רוזאלימס.
תולדות הקהילה היהודית.