אייזנברג למד בבית הספר הריאלי בחיפה, ב-1965 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם וכקצין בחיל התותחנים. בפרוץ מלחמת ששת הימים שירת כמדריך בקורס קציני תותחנים, הוא צורף לחטיבת גולני כקצין תצפית קדמי והשתתף בלחימה בגזרת רמת הגולן והחרמון. במהלך הקרבות נפצע מפגיעת רסיסי פגז ברגלו אושפז ועבר ניתוחים. לאחר שחרורו למד הנדסת אווירונאוטיקה בטכניון ועבד בתעשייה האווירית. לאחר מכן יצא ללימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס עם התמחות במערכות מידע. במהלך הלימודים פרצה מלחמת יום הכיפורים, אייזנברג חזר לישראל והצטרף ליחידת התותחנים שלו בלחימה. לאחר סיום התואר השני התנדב לקורס טיס, אותו סיים במרץ 1977 בהצטיינות במגמת קרב. הוא שירת כטייס F-4 פנטום ("קורנס") בטייסת 201 וסמ"ט ב' בטייסת. ב-1981 עבר הסבה למטוסי F-15 והשתתף בקרבות במלחמת לבנון הראשונה. בנובמבר 1982 מונה לסמ"ט א' בטייסת ובינואר 1984 לסמ"ט א' בטייסת "קורנס". במרץ 1986 מונה למפקד טייסת 119 ולאחר מכן פיקד על טייסת 106. ב-1990 מונה לראש מחלקת המבצעים של החיל וכיהן בתפקיד זה עד 1992 כולל במהלך מלחמת המפרץ. הוא פרש משירות הקבע ובשירות המילואים המשיך לשרת כטייס קרב עד 1997. בעקבות אסון צאלים ב' מונה לחבר בוועדת החקירה לבחינת האירועים.
לאחר שחרורו כיהן במגוון תפקידי ניהול בתעשיית ההיי-טק הישראלית. שימש סמנכ"ל בחברת אלביט, ב-1994 מונה למנכ"ל חברת אופטיבייס וכיהן גם כיו"ר החברה משנת 2000. ב-2001 מונה למנכ"ל חברת מיקרוסנס, ב-2004 עד 2006 כיהן כמנכ"ל חברת Wavion. ב-2009 מונה למנכ"ל אלביט מערכות ראייה וכיהן בתפקיד במשך כשנה.
שמורת עוז וגאו&quot;ן
שמורת עוז וגאו"ן היא שמורת חורש ביער אבו סודא הצופה אל צומת גוש עציון שכביש 60. השמורה חודשה והורחבה על ידי תנועת "נשים בירוק" מייד לאחר רצח שלושת הנערים, כאתר הנצחה לזכרם.
שטח השמורה הוא אדמות מדינה, וקיימת בו תב"ע מאושרת.
השמורה.
שטח השמורה סלעי. הצמחייה שבה כוללת בעיקר עצי עוזר קוצני ואלון מצוי. ניתן למצוא בשולי השמורה גם עצי שקד וכרמי גפן. כמו כן שיחי סירה קוצנית וקורנית מקורקפת. בין סלעי השמורה גדלים פרחי רקפת בחלק מעונות השנה. בעונת הפריחה צומחות בשמורה חלמוניות.
בפסגת הגבעה התגלו שרידי יישוב מהתקופה הישראלית. לצידו נמצא אתר עתיקות "חרבת אום א-טלע", בו נחשפו שרידי מצודה מהתקופה הפרסית. במזרח השמורה השתמר "בית היערן" מהתקופה העותמאנית ולצידו בור מים מתקופה זו.
היסטוריה.
בתקופת העות'מאנית שימשה הגבעה לרעיית צאן והוקם בה בית היערן אך בתחילת המאה ה-19 הגבעה ננטשה. אדמות האזור, ובכללן שטח השמורה נרכשו באמצע שנות ה-20 בידי חברת זיכרון דוד שפעלה להקמת מגדל עדר הסמוך. באותן שנים ניטעו בגבעה עצי אורנים.
במלחמת העצמאות הוצבו בפסגת הגבעה התותחים מהם הופגזו יישובי גוש עציון עד נפילתם.
בשנות ה-70 קק"ל הציבה במקום מתקנים, אך אלו הושחתו בידי פורעים מכפרי הסביבה. בסוף שנות ה-90 בית ספר שדה כפר עציון הוביל מאבק למניעת כריתת העצים מהיער, ובהמשך נאבק למנוע את הקמת גדר ההפרדה בלב השמורה.
בעשור הראשון של המאה ה-21 שימש המקום אתר השלכת פסולת של כפר בית פג'אר והתבצעה השחתה מסיבית של כריתת עצי היער העזובה וההזנחה שאפיינו את המקום, משכו אליו גורמים עברייניים.
חידוש השמורה והרחבתה.
ב-30 ביוני 2014 (ג' בתמוז ה'תשע"ד) בלילה בו נודע על רצח שלושת הנערים, הובילו מנהיגות נשים בירוק, נדיה מטר ויהודית קצובר, את פיתוח השמורה הסמוכה לתחנת ההסעה שממנה נחטפו השלושה. כבר באותו לילה החלו פעילים רבים להכשיר את השטח כשמורת תיירות וטבע. השמורה המחודשת נקראה "עוז וגאו"ן" כראשי תיבות של שמות שלושת הנערים: גיל-עד שער, אייל יפרח ונפתלי פרנקל. הבחירה במילה 'עוז' לשמה של השמורה נבעה מהסמיכות לקיבוץ מגדל עוז ונבחרה להדגשת העוז המלווה את ההיאחזות היהודית.
חידוש השמורה זכה לתמיכת שרים ואישי ציבור רבים. בפברואר 2015 הנחה שר הביטחון להסדיר את תכנון השמורה.
השמורה מתוחזקת בידי בני נוער מהארץ ומחו"ל. בני הנוער עוסקים בהנגשת המקום תוך סלילת שבילים, ניכוש וניקוי, הצבת שילוט, נטיעה וחיזוק עצי השמורה ועוד.
כיום השמורה פעילה כאתר תיירות וקמפינג הכולל חניון קרוואנים ומתקיימות סדנאות חקלאיות ופעילויות תרבותיות לבני נוער ולמבוגרים בנושאי אקולוגיה, איכות סביבה, ציונות, יהדות ומורשת. במרכז השמורה ניצבת "שדרת הציונות", לאורכה תלויים שלטים עם ציטוטים ערכיים של מנהיגי הציונות ב-120 השנים האחרונות והוצבה במקום פינת ישיבה אינטראקטיבית המאפשרת קבלת מידע ושירים אודות נקודות ציון בתולדות הציונות.
בשמורה קיים בית כנסת פעיל. במקום נערכים אירועי ברית ובר מצווה לעיתים קרובות.
פעילות בשמורה.
הפעילות בשמורה כוללת הן את הכשרתה ואחזקתה והן מיזמי תרבות ומורשת לצד הרצאות חוגים וכנסים. בחגי סוכות ופסח מקיימת נשים בירוק אירועים המוניים הכוללים קמפינג, מפגשים כנסים והרצאות עם אישי ציבור מובילים, מופעי שירה וריקודים סביב החג, דוכני מכירה, מתקני שעשועים וסדנאות יצירה לילדים.
ביום השנה השני לעלייה לעוז וגאו"ן נערך טקס הנצחה לשלושת הנערים בהשתתפות אלפי איש. ביום השנה השלישי התקיים במקום טקס חנוכת "שדרת הציונות" בהשתתפות ההסתדרות הציונית העולמית, מועצת גוש עציון והורי שלושת הנערים.
בית הכנסת שבשמורה משמש בית מדרש לגברים ובמקביל מועברות בו הרצאות תורניות ברוח ציונית לנשים מדי יום שלישי בעונת הלימודים
גדודי חללי אל-אקצה
אורוקו סאקי
מחוזות ניו יורק
משה בר-יודא
משה בר-יודא (19 באפריל 1934 - 14 ביולי 2014) היה השליח השלישי של הסוכנות היהודית לקהילת ביתא ישראל שבאתיופיה.
ביוגרפיה.
משה בר-יודא נולד בשנת 1934 בברטיסלאבה שבצ'כוסלובקיה (כיום בירת סלובקיה). ב-1942, בהיותו בן 8, הוברח מצ'כוסלובקיה שתחת הכיבוש הנאצי להונגריה. כעבור שנה עלה לארץ ישראל במסגרת "עליית הנוער", בקבוצת ילדים שקיבלו סרטיפיקטים של ילדים שנספו בשואה. הם עברו דרך טורקיה, סוריה ולבנון לראש הנקרה ומשם המשיכו ליישובים בארץ ישראל. בר-יודא נקלט במשפחת דודו בתל אביב. למד בישיבת היישוב החדש, והמשיך בישיבת מרכז הרב והוסמך לרבנות.
שירת בצה"ל כקצין בחטיבת הצנחנים.
ב-1957 פנה אליו פרופ' חיים גבריהו וביקש ממנו להיות שליחה לאתיופיה של המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה בסוכנות היהודית. בר-יודא לא ידע דבר על עדת ביתא ישראל, ולכן נפגש עם הרבנים הראשיים. הרב הראשי האשכנזי יצחק אייזיק הלוי הרצוג דן איתו על מצב הקהילה וחיזק את ידו. לא כך היה עם הראשון לציון הרב יצחק נסים שהתפרץ אליו באמצע הדיון ועזב בזעם באומרו "מי צריך את השחורים האלה?". בר-יודא לא ידע האם להענות בחיוב לפרופ' גבריהו ולכן פנה לרבו, הרב צבי יהודה קוק, שדרבן אותו לנסוע וכך בר יודא הגיע לאתיופיה ב-28 בינואר 1958, זמן-מה לאחר שחרורו משירות סדיר בצה"ל. מעט לפני הגעתו נשלחה ההוראה להפסיק את העסקת המורים בכפרים. במשך שלושה חודשים לא קיבל כל תמיכה כספית. תוכנית העבודה שלו מעולם לא הגיעה מירושלים ורק בקיץ הגיע כתב המינוי לשליחות. ב-4 באפריל 1958 פנה בר-יודא לנשיא מדינת ישראל, יצחק בן-צבי:
לאחר עשרה חודשים באתיופיה חזר לישראל, אך המשיך לשמור על קשר עם יהודי אתיופיה. בין השאר יזם הקלטה של 25 קסים, לשם שימור התפילות והניגונים שלהם.
בר-יודא העיד שיהודי אתיופיה חשדו בו כי הוא מתחזה ליהודי, כפי שנהגו מיסיונרים פרוטסטנטיים מאירופה שהגיעו לכפרי היהודים לפניו. לכן, לצד הכבוד הרב שחלקו לו כשליח מירושלים הקדושה, נהגו לחומרה בהתאם להלכות אטאנקון. באחד הכפרים ערכו לבר-יודא קבלת פנים חגיגית, ואחד היהודים קד לפניו ארצה, כנהוג לכבוד מלכים. ליתר ביטחון, מיהר האיש לטבול בנהר לפני שובו לכפר.
בר-יודא היה יו"ר עמותת "אמנות לעם", יו"ר המחלקה למורשת היהדות של ההסתדרות, יו"ר המחלקה לתרבות ולאמנות של ההסתדרות ואוצר האמנות שלה.
בשנת 2007 יצא לאור ספרו בעל האופי האוטוביוגרפי, "צל עובר", במסגרת "ספריה לעם" של הוצאת עם עובד.
מנישואיו הראשונים היו לו שני בנים ובת. נישא בשנית לסופרת יהודית רותם.
נפטר ביולי 2014 ונקבר בבית העלמין במודיעין.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
על ספרו:
משה בר יודא
אנצאר א-שריעה
אנסאר א-שריעה
זאפ גרופ
בוקקה
בּוּקָקֶה (ביפנית: ぶっかけ) הוא מונח השאול מן השפה היפנית המתאר אקט מיני בו מספר גברים שופכים את זרעם על פני אישה או (במקרה של יחסי מין הומוסקסואליים או דו-מיניים) על פני גבר. אקט זה מופיע בסרטי פורנו מודרניים מסוימים, ונפוץ יחסית בסרטי פורנו יפניים.
אטימולוגיה.
מקורה של המילה בוקקה בשם העצם של הפועל היפני "בוקקרו" (bukkakeru, ぶっ掛ける, להתיז מים), ומשמעותו "להתיז" או "להשפריץ". על כן המילה "בוקקה" ביפנית משמשת גם לתיאור מונחים שלא קשורים במין, כמו תבשילים שעליהם נשפך ציר חם, כדוגמת בוקקה אודון או בוקקה סובה.
היסטוריה.
בוקקה הוצגה לראשונה בסרטי פורנו יפניים באמצע שנות השמונים. החוק היפני מחייב לצנזר את איברי המין בסרטים פורנוגרפיים באמצעות פיקסליזציה, ולכן לא היה ניתן להראות יחסי מין מלאים. הבמאים היפנים ניסו למצוא דרך להמשיך לצלם את הסרטים מבלי להפר את החוק, ומכיוון שלא הייתה חובה לצנזר נוזל זרע, נוצרה פרצה שאפשרה לבמאים להציג אקטים כמו בוקקה.