האקוויפרים בדרום הסהרה אינם מתמלאים מחדש, אלא מכילים מים פוסיליים שנאגרו בהם בתקופות קדומות שהיה בהן אקלים לח יותר באזור, לפני כ-20,000 שנים ולפני כ-5,000 שנים. אקוויפרים אלו הזינו במשך אלפי שנים נאות מדבר ובארות ששימשו את מעט התושבים והנוודים שם, אך רק במהלך חיפושי נפט בשנות ה-70 של המאה ה-20 הסתבר גודלם העצום.
האקוויפרים הפוסיליים מפוצלים למספר אגנים, בעומקים שונים בין 100 מ' ל-800 מ' מתחת לפני השטח. הגדול בהם הוא אגן כּוּפרה בדרום-מזרח המדינה, שהוא חלק מאקוויפר אבן החול הנובי ששטחו כ-350,000 קמ"ר (הנחלקים בין לוב, מצרים, סודאן וצ'אד). האגנים האחרים הם אגן סריר במזרח המדינה ובמרכזה, אגן מורזוק בדרום-מערב ואגן חמאדה בצפון-מערב. כמות המים הזמינים לשאיבה כדאית מבחינה כלכלית בכל האגנים מוערכת בכ-10,000 - 12,000 מיליארד מ"ק.
הקמת המיזם.
לאחר השוואת עלויות בין החלופות השונות, המליצו מהנדסים על הקמת מערכת שתשאב את מי האקוויפרים במדבר ותוביל אותם צפונה. בעקבות ההמלצה, קיבלה מועצת העם הלובי באוקטובר 1983 החלטה לממן ולהקים את "הנהר המלאכותי העצום". ב-28 באוגוסט 1984 הניח מועמר קדאפי את אבן הפינה למיזם בחבל סריר. שנתיים לאחר מכן נחנך בברגה מפעל לייצור חוליות הצינור, העשויות בטון דחוס ומזוין במספר שכבות פלדה. למפעל זה, יחד עם מפעל נוסף שהוקם בסריר, כושר ייצור יומי של 200 חוליות צינור, בקוטר 4 מטר ובאורך 7.5 מטר. קוטר הצינורות במיזם נע בין 1.6 מטר ל-4 מטר.
בספטמבר 1989 נחנך השלב הראשון של המיזם, המוביל מים בגראוויטציה משדות השאיבה בסריר ותאזרבו אל מאגר ביניים באג'דביה הסמוכה לחוף הים, וממנה למאגרי קצה בסירת ובבנגזי.
במקביל לחנוכת השלב הראשון הוחל בביצוע השלב השני, מג'בל חסאונה לעיר הבירה טריפולי ולערים נוספות בסביבתה. שלב זה נחנך ב-1996. כל אחד משני השלבים הראשונים מוביל כשני מיליון מ"ק מים ביום, וכעת מוקם צינור המחבר בין שניהם. שלבים נוספים מתוכננים בצפון-מזרח ובצפון-מערב לוב, וכן מתוכננת הוספת קו אספקה מאגן כופרה הדרומי למערכת תאזרבו – אג'דביה הקיימת, על מנת להגדיל את כמות המים במערכת זו כמעט פי שניים. יעד הקיבולת של הפרויקט מתוכנן להיות 6 מיליון מ"ק ביום עם השלמת כל שלביו.
על פי דיווחי ממשלת לוב, הפרויקט כולו מבוצע ללא סיוע חיצוני, וכולו ממומן מתקציב המדינה ומהיטלים על דלק, טבק ונסיעות בינלאומיות. עד כה הושקעו במיזם למעלה מ-19 מיליארד דולר אמריקני, ומשערים כי עלות הקמתו הכוללת תהיה מעל 25 מיליארד דולר.
תהליך ההקמה - נתונים.
הקמת הפרויקט דרשה השקעות עצומות בפיתוח תעשיות ותשתיות התומכות בייצורו. שני מפעלים גדולים הוקמו לייצור חוליות צינורות הבטון הדחוס. משאיות ענק יוצרו במיוחד להובלת חוליות אלה מהמפעלים למקומות הנחתן. מאחר שמשאיות אלה אינן יכולות לנסוע בכבישים רגילים, נסללה רשת של דרכי הובלה במיוחד למיזם, באורך כולל של למעלה מ-3,700 ק"מ. עבודות עפר נרחבות, בנפח כולל של כ-250 מיליון מ"ק עד כה, נעשות בעת הנחת הצינורות, בשוחות שעומקן 7 מ' ורוחבן 10 מ'. לאורך תווי הצינור הוקמו מספר מאגרים בנפח כולל של כ-55 מיליון מ"ק. בבנייתו נעשה שימוש בכ-30 מיליון טונות חול וחצץ, כמות המספיק לבניית 20 פירמידות בגודל הפירמידה הגדולה של ח'ופו.
ספר השיאים של גינס מהדורת 2008 הכיר במיזם כמערכת ההשקיה הגדולה ביותר בעולם.
ביקורת על המיזם.
המיזם, המבוסס על שאיבת מים ממאגרים תת-קרקעיים לא מתחדשים, אינו עומד בעקרונות של פיתוח בר קיימא. הביקורת מנקודת מבט זו נשענת על שתי טענות: המיזם גורם לאובדן משאב מתכלה, והוא מעתיק משאב ממקום אחד לאחר, ללא פיצוי סביבתי הולם.
ההחלטה להקים את המיזם התבססה על תחשיבי כדאיות כלכלית שלו בהשוואה להתפלת מי ים, וללא התייחסות להיבטים הסביבתיים. בעת שנערכו התחשיבים היה הפרש העלויות גבוה מאוד, אולם מתחילת שנות ה-2000 חלה ירידה משמעותית בעלויות התפלה, וההפרש הולך ומצטמצם. בעקבות זאת יצא ב-2003 מומחה לובי להנדסת מים בקריאה להפסיק את ההשקעה בנהר המלאכותי הגדול ולהשקיע במקום זאת בפיתוח מערכות התפלה. לדבריו, בעוד כמה עשרות שנים, כשמאגרי המים יאזלו, יהיה ממילא צורך בפתרונות חדשים להספקת מים, ואז לא יהיה מנוס מהקמת מתקני התפלה בכל מקרה. לפי "הרשות לניהול הנהר המלאכותי העצום" (GMRA), ניתן יהיה להפיק מים מהמאגרים עוד כ-225 שנים. הרשות אינה פוסלת תכנון מפעלי התפלה חדשים, אולם עליהם לכלול פתרונות הולמים לבעיות הסביבתיות שהם יוצרים, הכוללות הצטברות פסולת של תמלחות, פליטות חום וזיהום אוויר.
יש הטוענים שהוויכוח הפנימי בלוב מתחשב בנזקים סביבתיים רק אם הם מתרחשים סמוך לריכוז בני אדם, בעוד שנזקים לסביבה מדברית שוממה אינם חשובים בעיניה. כך למשל, היא אינה נותנת דעתה לכך שריקון האקוויפרים הפוסיליים ייבש נאות מדבר ובארות, ויחסל את חיי הבר באזורים צחיחים אלו.
אהמט השלישי
אהמט השלישי (טורקית III. Ahmet; טורקית עות'מאנית احمد ثالث, 30 בדצמבר 1673 עד 1 ביולי 1736) היה הסולטאן העשרים-ושלושה של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה מ-22 באוגוסט 1703 עד 1 באוקטובר 1730. הוא היה בנו של הסולטאן מהמט הרביעי ועלה לשלטון לאחר שאחיו מוסטפא השני ויתר עליו.
בתקופתו שררו יחסים טובים בין האימפריה העות'מאנית לאנגליה ואהמט השלישי העניק מקלט מדיני למלך שוודיה קרל השנים עשר, לאחר שזה הובס ב-1709 על ידי פיוטר הגדול במלחמה הצפונית הגדולה. קרל שכנע את אהמט השלישי לצאת למלחמה נגד האימפריה הרוסית, ובמלחמה שנפתחה כתוצאה מכך ניצחו העות'מאנים בקרב פרוט במולדובה. תוצאות המלחמה שהיו הישג פוליטי וצבאי עצום, הביאו את הרוסים להשיב את אזוב לטורקים, לחדול מהתערבותם בענייני האיחוד הפולני-ליטאי ולהרוס מספר מצודות. לו רצה אהמט השלישי, יכול היה להמשיך את התקדמותו לתוככי רוסיה במצב שנוצר, אך שמועות על פלישה פרסית במזרח הביאו אותו להסב את תשומת לבו לחזית זו שגם בה הגיע להישגים טריטוריאליים.
מלחמה נוספת שהתרחשה בזמנו הייתה נגד אוסטריה, בשנים 1716 עד 1718, במהלכה הובסו הטורקים ואיבדו את השליטה בבלגרד. ב-21 ביולי 1718 נחתם שלום פוז'ארוואץ עם אוסטריה וונציה, אשר הסדיר את הדרישות הטריטוריאליות של שלוש המדינות. למרות שהאימפריה הפסידה שטחים בצפון הבלקן, היא השיבה לעצמה את פלופונסוס ואת כרתים, וההסכם הביא לכך שהשנים שלאחר מכן היו שקטות.
התקופה שבין 1718 ל-1730 ידועה כ"תקופת הצבעונים" (Lâle Devri) וזכתה לשמה בשל כך שצבעונים היו חביבים על הסולטאן ושלטו באופנה באימפריה, ולמעשה באירופה כולה ("שיגעון הצבעונים"). אהמט השלישי השקיע מאמצים בשיפור מצבה של המדינה - הוא הורה על הורדת מיסים, אִפשר השקעה פרטית ושיפר את ביצוריהן של ערי הבלקן. עם זאת, שליטתה של האימפריה במחוזותיה הייתה מוגבלת, ומספר אזורים כמו מצרים ואלג'יריה תפקדו כישויות ריבוניות לכל דבר, למעט שמותיהם.
לקראת סוף תקופת שלטונו פחתה האהדה הציבורית כלפיו בשל אורח חייו הראוותני והבזבזני. מרד של חיל היניצ'רים אשר לווה בתמיכה אזרחית אילץ אותו לוותר על השלטון ולהמליך תחתיו את אחיינו מהמוט הראשון. הוא הסתגר בארמון ומת לאחר שש שנים. תקופתו נחשבת לתקופת שגשוג.
מים פוסיליים
מים פוסיליים הם מי תהום האגורים באקוויפר מתקופות קדומות, ומנותקים ממקור ההזנה שלהם.
התופעה מתרחשת כאשר לפחות אחד משני התנאים הבאים מתקיים: האקוויפר מנותק מפני השטח על ידי שכבה אטומה למים (אקוויקלוד), או שתנאי האקלים השתנו ומקורות ההזנה של האקוויפר – המשקעים – פחתו במידה ניכרת או חדלו לגמרי.
מהמוט הראשון
מהמוט הראשון (טורקית I. Mahmut; טורקית עות'מאנית محمود اول, 2 באוגוסט 1696 – 13 בדצמבר 1754) היה הסולטאן העשרים-וארבעה של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה מ-1 באוקטובר 1730 ועד יום מותו. הוא היה בנו של הסולטאן מוסטפא השני ואחיינו של הסולטאן שקדם לו ואשר המליכו תחתיו, אהמט השלישי.
שני החודשים הראשונים של תקופת שלטונו היו סוערים והושפעו ממרד היניצ'רים אשר הביא לויתורו של אהמט השלישי על השלטון ולהמלכתו של מהמוט הראשון, אך זה דוכא לבסוף.
השנים הבאות חלפו בצילן של מלחמות כנגד רוסיה והספווים. במזרח הצליחו הטורקים לשמר את אחזיתם בבגדאד, אך הקווקז עבר לתחום ההשפעה הפרסית. המלחמה העות'מאנית-רוסית בה ניצבה אוסטריה לצד הרוסים, פרצה עקב חילוקי דעות לגבי תוצאות מלחמת רוסיה-פולין של 1733-1735 ועקב פשיטות הולכות ונשנות של הטטרים מקרים. לאחר הצלחות וכשלונות של שני הצדדים גם יחד, חתמו האוסטרים והרוסים על הסכמי שלום נפרדים עם הטורקים. במסגרת הסכם ניסה בין האימפריה העות'מאנית ורוסיה, קיבלה האחרונה את העיר אזוב אבל נשללה ממנה הזכות להשאיר את הצי הרוסי הקיסרי בים אזוב או לבנות שם ביצורים.
מהמוט הראשון הפקיד את השלטון במידה רבה בידי שריו והתמסר לכתיבת שירה.