בלונדון, מארק מעודד את חבריו לאמץ את שמות הגנאי שהופיעו בצהובון, והוא מארגן מסיבת התרמה במועדון מקומי, בהשתתפות ברונסקי ביט. אל המסיבה מגיעים דאי, הפינה ומספר מנשות אונולווין. מארק נתקל בטים (ראסל טובי), מאהבו לשעבר, ומגלה שהוא חולה סופני באיידס. באירוע ההתרמה "Pits and Perverts" ("כורים וסוטים") מותרמים אלפי לירות שטרלינג עבור אונולווין. עם זאת, מורין מצליחה להקדים את הצבעת האיגוד נגד קבלת תרומות מ-LGSM בשלוש שעות, וללא נוכחותם של דאי או הפינה, שעדיין נמצאים בלונדון, המחנה של מורין זוכה בהצבעה. מארק המאוכזב פורש מ-LGSM. גתין מותקף באלימות ומאושפז בבית חולים. בעל כורחו, ג'ו יוצא מהארון בפניו הוריו, לאחר שאלו מוצאים בחדרו תמונות שלו מאונלווין, והם מאלצים אותו לעזוב את LGSM.
במרץ 1985 מסתיימת שביתת הכורים. הכורים של אונלווין מתאספים יחד כדי לחזור לעבודתם. ג'ו רואה את החדשות ומתגנב לאונלווין כדי להביע את תמיכתו, שם הוא נתקל במארק. מארק מתעמת עם ג'ו הסודות ששמר מהוריו. משפחתו השמרנית של ג'ו חשה מושפלת כאשר שאן מסיעה את ג'ו הביתה, והוא מחליט לעזוב את הבית.
בבוקר מצעד הגאווה ב-1985, מארק חוזר לקבוצה ומתנצל על נטישתו. הוא מוביל את LGSM למצעד, שם מצטרפים אליהם מאות כורים במפגן של הזדהות. סצנת הסיום חושפת כי לאחר האירועים המתוארים בסרט, מפלגת הלייבור שילבה במצעה מאבק למען זכויות להומואים ולסביות, בעקבות לחץ האיחוד הלאומי של עובדי הכרייה, שאן נבחרת לאחר מכן לפרלמנט ומארק אשטון נפטר מאיידס שנתיים אחר כך.
הפצה.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הקולנוע בקאן 2014, שם זכה בפרס ה-"קוויר פאלם" ("Queer Palm"). הסרט הוקרן גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בשנת 2014, כאשר הוושינגטון פוסט מדווח כי הסרט "פופולרי מאוד בקרב צופי הקרנות הטרום-בכורה ופסטיבלי הקולנוע". הוא שוחרר לבתי קולנוע ברחבי בריטניה ב-12 בספטמבר 2014. בצרפת הסרט יצא ב-17 בספטמבר. הפצת הסרט בבריטניה ובצרפת נעשתה על ידי Pathé. חברת CBS Films רכשה את זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית.
בארצות הברית, הסרט הופץ בהקרנה מוגבלת ב-26 בספטמבר 2014, והוקרן בניו יורק, לוס אנג'לס וסן פרנסיסקו.
מחלוקות ציבוריות בנוגע להפצת הסרט בארצות הברית.
בממלכה המאוחדת, המועצה הבריטית לסיווג סרטים (British Board of Film Classification) קבעה כי הצפייה בסרט תוגבל לגילאי 15 ומעלה, בשל "שפה בוטה מדי פעם" ושתי סצנות בעלות אופי מיני, סצנה אחת במועדון גייז בו נראים גברים "לבושים בבגדי BDSM", וסצנה קומית בה חלק מהדמויות מגלות מגזין פורנוגרפי בחדר שינה. איגוד הקולנוע האמריקאי (Motion Picture Association of America, או בראשי תיבות: MPAA) העניק לסרט דירוג R (הצפייה מתחת לגיל 17 בליווי מבוגר בלבד), הדירוג הקרוב ביותר בארצות הברית להגבלת גיל 15 שבבריטניה. (הדבר משקף פרקטיקה נפוצה; מכון הסרטים הבריטי קובע כי "מרבית" הסרטים שבבריטניה מוגבלים לגילאי 15 ומעלה זוכים לדירוג R בארצות הברית). האינדפנדנט פרסם מאמר המכנה את דירוג של ה-MPAA "דרקוני", בטענה כי הדירוג R, שהוא יחסית מחמיר, הוחל ספציפית על סרט זה רק בגלל תוכנו הלהט"בי. המאמר של האינדפנדנט היווה בסיס למאמר של הגרדיאן שהרחיב את הדיון הציבורי בנושא זה עוד יותר, אם כי במאמר נפלה טעות, ונכתב כי ה-MPAA העניקה לסרט דירוג NC-17 (הצפייה לגילאי 17 ומעלה בלבד). שגיאה זו תוקנה מספר ימים לאחר מכן.
בינואר 2015 דווח כי על גבי העטיפה החיצונית של ה-DVD של הסרט שהופץ למכירה בארצות הברית לא מוזכר התוכן הלהט"בי של הסרט. במקום לכתוב "קבוצה של אקטיביסטים הומואים ולסביות מלונדון" נכתב רק "קבוצה של אקטיביסטים מלונדון", ודגל הגאווה הוסר מצילום שהופיע על הכריכה האחורית.
תגובות.
הכנסות.
בסוף השבוע הראשון שלו, הסרט הכניס 718,778 ליש"ט בקופות הכרטיסים בממלכה המאוחדת. הסרט היה השלישי המכניס ביותר באותו סוף השבוע, אחרי הסרטים "לוסי" (שבמקום השני) ו"הקופסונים" (שהגיע למקום הראשון בהכנסות). במהלך סוף השבוע השני שלו, הסרט שמר על מקומו במקום השלישי בטבלת ההכנסות בקופות הכרטיסים בממלכה המאוחדת, עם הכנסות של 578,794 ליש"ט. בגרדיאן דווח כי לסרט נרשמה ירידה של 12% בלבד בהכנסות בסוף השבוע השני שלו בקופות, וכי הסרט זוכה להצלחה [בהיבט מכירת כרטיסים בקופות] גם במהלך ימי אמצע השבוע, והוסיף כי "לאחר התחלה מטלטלת משהו, סרטו של מתיו וורצ'וס מציג יציבות במשיכת קהלים". בסוף השבוע השלישי בקופות בממלכה המאוחדת, הסרט ירדה למקום השישי במצעד ההכנסות, עם הכנסות של 400,247 ליש"ט במהלך סוף השבוע. בסוף השבוע הרביעי, הסרט צנח למקום העשירי בקופות, עם הכנסות של 248,654 ליש"ט וסך כולל של 3,265,317 ליש"ט בקופות הכרטיסים בממלכה המאוחדת.
בארצות הברית, הסרט הכניס 84,800 ליש"ט משישה בתי קולנוע בניו יורק במהלך סוף השבוע הראשון שלו. בסוף השבוע השני שלו הסרט הוקרן בהפצה רחבה מעט יותר, שהחל מה-10 באוקטובר התרחבה גם לערים נוספות בארצות הברית.
ביקורות.
הסרט זכה לביקורות חיוביות מצד מבקרי הקולנוע. על פי אתר האינטרנט Rotten Tomatoes, 92% מהביקורות על הסרט היו חיוביות, על פי מדגם של 127 ביקורות, עם ציון ממוצע של 7.6 מתוך 10. על פי דעת הרוב, נכתב באתר כי הסרט "כנה מבלי להיות דידקטי ומרומם בלי להיות סנטימנטלי. "גאווה" הוא סרט שנועד לרצות את הקהל, והוא באמת עובד". באתר Metacritic לסרט יש ציון של 79 מתוך 100, על סמך 36 ביקורות, מה שמעיד על "ביקורות חיוביות בדרך כלל."
ג'פרי מקנאב, מה"אינדפנדנט", כתב כי הסרט ממשיך בצעדיהם של סרטים בריטים אחרים כמו "ללכת עד הסוף", "התזמורת" ו-"בילי אליוט" כ-"סיפור שמתרחש בבריטניה, בה מעמד עובדי התעשייה מתערער". מקנאב, שהעניק לסרט ציון של חמישה כוכבים, שיבח את התסריט על שילוב "קומדיה רחבה עם התבוננות עדינה" וציין כי הבמאי מתיו וורצ'וס "מתענג על ניגודים חזותיים" לאורך כל הסרט. בסקירתו של מקנאב נכתב כי הסרט שמר על ההומור והנגישות שלו מבלי להכביד יתר על המידה בנוגע לנושאים אליהם הוא מתייחס.
פיטר ברדשאו, שכתב עבור "הגרדיאן" ביקורת על הסרט, תיאר אותו כ-"אמפתי וחביב". ברדשאו שיבח את הופעותיהם של השחקנים, לרבות את "ביישנותו השקטה" של ביל ניי‎ שגילם את קליף ואת "ההופעה המכובדת והאינטליגנטית" של פאדי קונסידיין בתפקיד דאי. הופעתה של אימלדה סטונטון בתפקיד הפינה הידון, שנפטרה באוקטובר 2013, נתקבלה בצורה חיובית מצד המבקרים. ג'ופרי מקנאב כתב כי הופעתה של סטונטון בתפקיד הפינה המטריארכלית הייתה "קצת אמא קוראז' וקצת הילדה אוגדן". הופעתו של בן שנצר בתפקיד מרק אשטון גם כן זכתה לביקורות חיוביות. שרלוט או'סאליבן, מבקרת עבור הלונדון איבנינג סטנדרט, כתבה: "שנצר הוא ניו יורקר עם רזומה בלתי מתפשר (הוא היה אחד הדברים הטובים הבודדים שהיו בגנבת הספרים) והוא פנטסטי כאן".
פול בירנס (The Sydney Morning Herald) תיאר את הסרט כ-"יבש, מפתיע, רחום, מפוקח פוליטית, מתגמל רגשית וגדוש בשחקנים גדולים שעושים עבודה טובה".
נייג'ל אנדרוס, שכתב לפייננשל טיימס, העניק לסרט כוכב אחד מתוך חמישה, ותיאר אותו כ"מצעד של טריקים וקלישאות, שנועד לשמור במשך שעתיים על שיווי משקלו על גבי חד-אופן של תקינות פוליטית". בסקירתו של אנדרוס נכתב כי "שום דבר בהיסטוריה המודרנית אינו מדהים יותר מהמיתוג מחדש של שביתת הכורים בבריטניה כמסע צלב הירואי, במקום מאבק אחרון בעד דמגוגיה של איגודי עובדים, גזי חממה ומחלות ריאות". במכתב תגובה שנשלח לפייננשל טיימס נטען כי הסרט מדגיש את "העקשנות" של ארתור סקארגיל במהלך השביתה.
קישורים חיצוניים.
ביקורות
קארל ריכטר
קארל ריכטר (בגרמנית: Karl Richter; 15 באוקטובר 1926 - 15 בפברואר 1981) היה מנצח, מנצח מקהלה, נגן עוגב וצ'מבליסט גרמני.
ביוגרפיה.
קארל ריכטר נולד בפלאואן והחל את לימודי המוזיקה בדרזדן, שם היה חבר במקהלת הצלב של דרזדן, והמשיכם בלייפציג, שם סיים בתואר בשנת 1949. הוא למד אצל גונתר ראמין, קארל שטראובה ורודולף מאוארסברגר. באותה שנה התקבל למשרת נגן עוגב בכנסיית סנט תומאס בלייפציג, שם כיהן יוהאן סבסטיאן באך כמנהל מוזיקלי במשך 27 שנים. בתקופת כהונתו שם נחנך קברו החדש של באך בכנסייה וריכטר הכין ביצוע מיוחד של הפרלוד ופוגה סנט אן במי במול מאת באך לאירוע.
ב-1951 עבר ריכטר למינכן, שם לימד בקונסרבטוריון וכיהן כמנצח מקהלה ובנגן עוגב כנסיית סנט מארק. כמו כן ניצח מ-1954 על מקהלת באך של מינכן ועל תזמורת באך של מינכן. בשנות ה-60' וה-70' של המאה ה-20 הרבה להקליט ויצא למסעות קונצרטים ביפן, ארצות הברית, קנדה, אמריקה הלטינית, מזרח אירופה וברית המועצות.
ריכטר ניגן וניצח על מגוון רחב של מוזיקה (מוזיקת קודש מהיינריך שיץ עד מקס רגר, כמו גם רפרטואר סימפוני וקונצרטנטי מן התקופה הקלאסית והרומנטית - כולל סימפוניות של ברוקנר), אך הוא זכור בעיקר בפרשנויותיו לבאך והנדל. ביצועיו של ריכטר נודעו באופיים המעמיק, הדרוך והחגיגי. הוא נמנע משינויי המפעם שאפיינו בעבר את הסגנון הרומנטי, שהיה מקובל בניצוח יצירות באך, והקדיש תשומת לב רבה לכלי הנשיפה מעץ ולאיזון. הקלטותיו מן השנים 1958–1970 מצטיינות ב"משמעת, מיקוד רתמי ועוצמת הבעה."