המבצע הראשון ולמעשה הטיסה המבצעית הראשונה של טייסת 101, טייסת מטוסי הקרב הראשונה של חיל האוויר הישראלי, היה ב-29 במאי 1948, כאשר ארבעה מטוסי אוויה S-199 תקפו את הטור המצרי באזור אסדוד. למחרת הותקף גם הטור של הצבא העיראקי, שניסה לתקוף באזור השרון. בשירות חיל האוויר נרשמו למטוס חמש הפלות: זוג מטוסי DC-3 דקוטה של חיל האוויר המצרי שהופלו על ידי מודי אלון, מפקד הטייסת, מול עיניהם של תושבי תל אביב, ועליהן זכה מודי בתואר: "גיבור תל אביב". בנוסף הופלו גם ספיטפייר מצרי, הרוורד סורי ורפיד ירדני.
מטוס אוויה S-199 במוזיאון חיל האוויר.
מספרו המקורי של המטוס המוצב במוזיאון חיל האוויר אינו ידוע. הוא עבר בין בסיסים שונים ולבסוף הוצב על כן מול מפקדת טייסת 101 בבסיס חצור. ב-1988 הועבר המטוס למוזיאון חיל האוויר בחצרים ושופץ במפעל "סאיקלון" בכרמיאל במשך זמן רב. במהלך השיפוץ התגלה חוסר בכמה חלקים מרכזיים, בהם כני הנסע של המטוס, ולהם לא נמצא תחליף מקורי, ולכן הותקנו במטוס כני נסע ראשיים של מטוס קל מסוג "דרור" (דורנייר Do-27A).
מיום הגיעו למוזיאון נצבע המטוס פעמיים. כיוון שהוא היה מטוס הקרב האמיתי הראשון בחיל האוויר, הוא מוצג בראש שורת מטוסי מלחמת העצמאות, והסיור במוזיאון מתחיל בו.
לימן
לִימָן הוא מושב בגליל המערבי, בצפון ישראל, כ-3 ק"מ מצפון לנהריה, וכ-2.8 ק"מ מדרום ללבנון. היישוב משתייך לתנועת המושבים והוא נמצא בתחום מועצה אזורית מטה אשר.
היישוב הוקם בשנת 1949 על ידי קבוצת חיילים משוחררים שהתיישבו, זמנית, בבתי הכפר הערבי א-זיב, שתושביו הערביים עזבוהו במהלך מלחמת העצמאות. הגרעין כונה גרעין כל טוב, שכעבור חודשים ספורים התיישב על אדמות הכפר א-זיב (המזוהה עם היישוב הקדום אכזיב) ועל חלק מאדמות אל-בסה, והקים בהן את היישוב.
המושב החדש נקרא בתחילה צה"ל, מכיוון שחברי הגרעין היו משוחררי הצבא. שמו של המושב יצר בלבול במערכת הדואר, ולכן ב-28 באפריל 1959 הוסב שמו ללימָן על שם הרברט ליהמן, סנאטור יהודי-אמריקאי ומושל מדינת ניו יורק אשר באותה העת ביקר במקום.
שטח המושב כ-2,400 דונם. חלק ניכר מהתושבים עוסקים בענפי החקלאות כגון מטעים וכן בענפי תיירות כגון: מסעדות ולינה כפרית.
בקרבת היישוב שוכנת שמורת לימן, כקילומטר מצפון ליישוב וכוללת בתחומה רכס כורכר ובו ריכוזי צבעונים וכמה מיני סחלבים.
בית יתיר
בֵּית יַתִּיר (השם הרשמי: מְצָדוֹת יְהוּדָה) הוא מושב והתנחלות בדרום הר חברון, בחבל יתיר. המושב שוכן דרומית לגדר ההפרדה, מעט מצפון לקו הירוק, והוא משתייך למועצה האזורית הר חברון. נבנה על ידי תנועת אמנה.
שם המושב.
המושב הוקם בשם "בית יתיר" בשנת 1977. שמו הרשמי, "מצדות יהודה", נקבע עקב זיהוי האזור כ"מצדות" המקראית שאליה ברח דוד מפני שאול:
היסטוריה.
ההחלטה על הקמת היישוב התקבלה בוועדת השרים להתיישבות בסוף ימי ממשלת רבין הראשונה, באפריל 1977, במסגרת תוכנית אלון. ההחלטה אושררה ב-17 באוגוסט 1977. גרעין של פעילי גוש אמונים, שכלל עשרה אנשים, התיישב במצודת היערנים שביער יתיר בספטמבר 1977. הוא יועד לעבור לבניין "משטרת לציפר" הסמוכה. חברי הגרעין עסקו בשמירת היער, בינוי וגידור, הנחת קו מים, עיבוד אדמות והכשרתן. כעבור מספר חודשים ננטש המקום.
באוגוסט 1979, שוב עלה גרעין של גוש אמונים להתיישב סמוך למצודת היערנים. הפעם הובאו מראש מבניים טרומיים והתיישבו במקום משפחות. מטרתו של הגרעין הייתה להקים מושב חקלאי שיעבד אדמות בבקעת ערד. באוקטובר 1979 נערך טקס חנוכת המושב הרשמי, והוא קיבל את השם "בית יתיר". על פי התכנון, היה אמור היישוב לעבור לנקודה חדשה כ-3 ק"מ צפונית מערבית מהיישוב הזמני, מעבר לקו הירוק.
בשנת 1983 עברו המתיישבים למבנים זמניים על גבעת "משטרת לציפר" ובסביבתה, ובשנת 1988 עברו לבתי קבע. בשנות התשעים הצטרפו למושב עולים מברזיל וממדינות דוברות אנגלית, אולם היישוב נותר דל אוכלוסין ונכלל ברשימת היישובים בתת-אכלוס של משרד החקלאות. בתחילת 2013, עם הגעתו לגודל של 80 חברים ב-52 בתי אב, הומלץ להסירו מהרשימה. ב-2019 הוקמה שכונה חדשה בדרום היישוב המונה כ-110 משפחות.
בשנת 1996 הוקם, כקילומטר ממזרח לבית יתיר, מאחז המכונה "חוות יעקב" או "חוות יתיר" או "חוות טליה". בשנת 2006 שונה תוואי גדר ההפרדה באזור, כדי לכלול את המאחז בצד "הישראלי" של הגדר. ב-2008 נהרסו שני מבנים במאחז על ידי המנהל האזרחי.
מוסדות וענפי משק.
במושב שני בתי כנסת וכן מוסדות חינוך, בהם מכינה קדם-צבאית יתיר.
פרנסת המושב מתבססת על רפת ובה כ-500 פרות, לולים, מטעים של דובדבנים ואדמוניות וכרמי יין ומאכל. המושב שותף בגד"ש הר חברון שבבקעת ערד בשיתוף עם המושבים מעון וכרמל. במושב גם יקב וחוות סוסים.
ביישוב פועלת "חוות תחיה"- חוות סוסים הפועלת על פי עקרונות החינוך המונטוסורי בניהולה של אריאלה בר.
בשנת 2018, יזם המושב את הקמתה של חוות טורבינות רוח על השטחים החקלאיים שלו ביער יתיר.
נצר חזני (גוש קטיף)
נֵצֶר חַזָּנִי (נצ"ח) הייתה התנחלות ומושב חקלאי בעל אופי ציוני דתי שהוקם בצפון גוש קטיף. המושב שכן צפונית למחנה הפליטים של ח'אן יונס ולדרום העיירה דיר אל-בלח ונשק בצידו המזרחי לכפר הבדואי גררה. נחשב לבכור המושבים ברצועת עזה.
היישוב פונה ב־18 באוגוסט 2005 במסגרת תוכנית ההתנתקות. בעת הפינוי התגוררו בו 84 משפחות.
יישוב חדש הנושא את השם נצר חזני הוקם סמוך למושב יסודות שבשטח המועצה האזורית נחל שורק, ומתגוררות בו כ-50 משפחות שהתגוררו במושב נצר חזני שבגוש קטיף.
שם היישוב ותחילתו.
היישוב החל את דרכו בסוף מאי 1973 (כ"ז באייר תשל"ג) כהיאחזות נח"ל בשם "גדיש", ששמו הוסב לאחר מספר שבועות ל"קטיף". היאחזות קטיף הייתה היישוב הראשון בגוש קטיף והראשון להתאזרח ברצועת עזה בכלל לאחר מלחמת ששת הימים.
בינתיים תוכנן להקים במקום יישוב אזרחי שנקרא בשם הזמני קטיף א'. גרעין שהתכונן לאכלס יישוב זה, התיישב בחורף תשל"ו בכפר דרום, שהתפנה מגרעין הנח"ל שישב בו עד אז.
בכ"ב בשבט תשל"ז (פברואר 1977) עלה הגרעין בן 12 המשפחות חברי תנועת עזרא, לקרקע בקטיף א'.
לקראת אזרוח ההיאחזות הוחלט לקרוא ליישוב הקבע בשם "נצר חזני", על שמו של שר הסעד מיכאל חזני שהיה מראשי ההתיישבות הדתית בארץ.
בטקס האזרוח שהתקיים בפברואר 1977, בו השתתפו כאלפיים איש, אמר יצחק רבין – מי שהיה ראש הממשלה באותה העת – "זהו יום גדול למדינה ולהתיישבות, יום המסמל את ביסוס אחיזתנו באזור, שמאז מלחמת ששת הימים נעשה לחלק בלתי נפרד מהמדינה וביטחונה".
אופי היישוב.
המאפיין הבולט במושב היה הרכבו המיוחד במשפחות מחמש עשרה ארצות מוצא, החיים חיי קהילה משותפים. עיקר פרנסת המשפחות במושב הייתה חקלאות: בשנות השבעים והשמונים התפרנסו החקלאים בנצר חזני מגידולי פרחים בבתי גידול (חממות), לקראת סוף שנות השמונים ובשנות התשעים הסבו את תחום הגידול לירקות ובעיקר עגבניות. בסוף שנות התשעים החלו החקלאים בנצר חזני ובכל המושבים בגוש קטיף, לגדל ירקות עלים ותבלינים נקיים מתולעים בשיטת גידול ייחודית והמושב נחשב למוביל בתחום החקלאות האורגנית שנקרא ירקות ללא חרקים.
ילדי המושב למדו בבית הספר האזורי בנוה דקלים ונהנו מפעילות חינוכית ותרבותית מגוונת באמצעות סניף בני-עקיבא.
קרבנות הטרור תושבי נצר חזני.
כמו כלל תושבי ההתנחלויות ברצועת עזה, סבלו תושבי נצר חזני מפעילות טרור מצד שכניהם הערביים, הן בניסיונות חדירת מפגעים למושב, הן בהפגזות רבות של נשק תלול מסלול (פצצות מרגמה ורקטות קסאם) אליו והן בכבישי הגישה בין היישובים ובציר כיסופים, שהיווה כביש הגישה היחידי אל היישובים מתחילת שנות התשעים. במהלך השנים נהרגו בפיגועי טרור שלושה מתושבי המושב:
נצר חזני בתוכנית ההתנתקות.
בעקבות חקיקת חוק 'יישום תוכנית ההתנתקות' וחוק פינוי-פיצוי שבמסגרתם ביקשה הממשלה בראשותו של אריאל שרון לפנות את המושב, עבר חבר הכנסת דאז אפי איתם להתגורר במושב על מנת להוביל שם את המאבק והמחאה כנגד תוכנית ההתנתקות. בין השאר, שכנע איתם את התושבים להפקיד את הנשק כשבוע לפני תחילת ביצוע התוכנית.
ב־18 באוגוסט 2005 פונה המושב, עם שאר יישובי גוש קטיף, במסגרת תוכנית ההתנתקות. שמונים המשפחות שהתגוררו בו, יחד עם עשרות משפחות ומאות צעירים שעברו להתגורר במושב חודש טרם הפינוי, נפרדו מהמושב בתפילה ונסעו לקיים תפילה מיוחדת בכותל המערבי בירושלים.
כ-40 משפחות בנות המושב מתגוררות באופן זמני באתר הקרווילות של קיבוץ עין צורים הסמוך לקריית מלאכי. כ-5 משפחות מתגוררות באתר קראוילות שהוקם במושב אבני איתן שברמת הגולן. חלק נוסף מהמשפחות עבר להתגורר זמנית באתר הקרוילות סמוך ליישוב ניצן ובהדרגה החלו האחרונים לעבור ממגורים בקרוילות לבתי הקבע ביישוב החדש באר גנים הממוקם מצפון לאשקלון. בנוסף לכל אלה, משפחות בודדות החליטו לקבוע את מושבן ביישובים שונים ברחבי הארץ.
נצר חזני החדשה.
עשרות משפחות עברו להתגורר ביישוב חדש באותו שם - נצר חזני המוקם בשטח המועצה האזורית נחל שורק הנקרא על שם המושב שהיה קיים ברצועת עזה. במושב יבנו כ-130 יחידות דיור, מתוכם 40 יחידות למשפחות חקלאיות.
אלפרדו די סטפאנו
יום קנדה
יום קנדה הוא יום העצמאות של קנדה, שנחוג ב־1 ביולי מדי שנה. ב-1 ביולי 1867 הפכה קנדה למדינה עם איחודן של ארבע הפרובינציות המייסדות: קוויבק, אונטריו, נובה סקוטיה וניו ברנזוויק.
בתחילה כונה יום העצמאות הקנדי יום הדומיניון, אך מאוחר יותר שונה שמו ליום קנדה כחלק מתהליך ההתנתקות ההדרגתי של קנדה מבריטניה.