נראה כי ריבויו הגבוה בשבי הביא לשחרור מספר פריטים לטבע. לחקלאים המקומיים נראה הדבר באותו זמן הגיוני ולא בעייתי, אולם בדיעבד, חלה פגיעה קשה לצמיתות באקולוגיה הייחודית של אוסטרליה. טורפי הבר הטבעיים של הארנבון המצוי לא היו בנמצא, ולא היה דבר שיעצור את הריבוי הטבעי, דבר שגרם לפגיעה הרסנית בפלורה ובפאונה הייחודית של אוסטרליה. צריכת היתר של חומר צמחי פגעה הן בצמחיית היבשת, והן במינים רבים של חיות כיס שהגיעו עד סף הכחדה בהיעדר מזון. בנוסף, גרמה לאיבוד שטחי מרעה רבים והביאה להאצת תהליך המידבור.
במאמר שפורסם בעיתון מקומי בטסמניה בשנת 1827 כבר צוין כי , ובסביבות 1850 לא ניתן היה שלא להבחין ב"פלישה הגדולה" ובסכנה האקולוגית שבריבויים והתפשטותם. מספר הפריטים בשנת 1900 עמד על 20 מיליון, ותפוצתם (שצומצמה רק בגלל היעדר מים באזורים המדבריים) הייתה 1,600 ק"מ מהחווה בה גודלו לראשונה. לאחר 50 שנה נוספות, בשנת 1950, נמצאו באוסטרליה כבר למעלה מ-600 מיליון ארנבים.
במאמץ לבלום את ההתפשטות המהירה ונזקיה, נבנתה לרוחבה של אוסטרליה גדר הארנבים האוסטרלית, שנועדה לעצור אותם מלעבור לשטחים אחרים של אוסטרליה.
בניית הגדר.
עמודי התמך של הגדר היו עשויים עץ, מוצבים במרחק של 3.7 מטרים אחד מהשני וקוטרם הוא 10 סנטימטרים לפחות. בתחילה נמתחו שלושה חוטים בגובה 10, 51 ו-91 ס"מ מעל הקרקע, כשמאוחר יותר נוסף תיל דוקרני בגובה 101.6 ס"מ וחוט נוסף בגובה 109.2 ס"מ, כדי לחסום כלבי דינגו ושועלים. נוסף על כך, נוספה רשת חוטים על הגדר שחודרת 15 ס"מ לתוך הקרקע.
תחזוקה.
על תחזוקת הגדר היה אחראי צוות פיקוח ממשלתי שהוקם במיוחד לשם כך. לאורך הגדר נסלל שביל סיור ששימש את צוות הפיקוח לרכיבה על אופניים ומאוחר יותר לסיור בעזרת גמלים. ב-1910 עברו הפקחים לרכבי סיור מאחר שהגמלים היו גבוהים מדי להשגחה נוחה על הגדר. משהתברר שגלגלי הרכבים נוטים לקבל תקרים, גיבשו הסיירים את הפתרון האידיאלי בדמות כרכרה פתוחה שנמשכה בעזרת זוג גמלים. הגמלים היו נפוצים אז באוסטרליה כבהמות משא ויעילותם הייתה גבוהה במשימות ההשגחה על הגדר.
צוות הפיקוח היה מורכב ממפקח-על, מארבעה סגני מפקח שתחום האחריות של כל אחד היה באורך 800 ק"מ, ו-25 סיירים שפטרלו בדרך כלל לאורך 160 ק"מ. לאור אלימות מסוימת בצפון המדינה, פטרלו שם הסיירים בזוגות. משימתו של מפקח-העל הראשון הייתה לחסל את הארנבים שהצליחו לחדור לשטח המוגן.
לאחר שהתגלתה מחלת המיקסומטוזיס כדרך נוחה להדברת ארנבים בשנות ה-50, פחתה חשיבותה של הגדר.
הגדר במאה ה-21.
קטעים נרחבים מגדר הארנבים ההיסטורית עדיין נמצאים בשימוש עד ימינו, אף שייעודם המקורי שונה. הגדר משמשת היום בעיקר כמחסום לשליטה בנדידת עופות אמו וכן לשליטה בנדידת כלבי בר ועיזי בר. הדרך שלאורך הגדר משמשת כשביל אש ברוחב 20 מטר המפרידה בין שטחים חקלאיים ושטחי בתה.
במסגרת עבודות תחזוקת הגדר, המבוצעות על ידי משרד החקלאות האוסטרלי, מוחלפים עמודי העץ בעמודי מתכת וגדר רשת תעשייתית מותקנת בין העמודים. מדי שנה מוחלף קטע של 30–35 ק"מ מן הגדר, כשלושה אחוזים מאורכה הכולל הקיים עדיין.
קרם אירי
נשיקות הרשי
נשיקות הרשי (באנגלית: Hershey's Kisses) הם מותג של ממתקי שוקולד המיוצר על ידי חברת הרשי האמריקאית.
לממתק שוקולד זה צורה ייחודית דמוית דמעה הפוגעת במשטח (חלקה התחתון של הדמעה שטוח, ומאפשר העמדת הממתקים). הממתק עטוף בנייר כסף וקשור בסרט נייר.
נשיקות הרשי הם אחד ממותגי הממתקים הפופולריים ביותר בארצות הברית. בשנת 1989 היו הנשיקות מותג השוקולד החמישי הנמכר ביותר בארצות הברית, והממתק נמכר בשווי כולל של 400 מיליוני דולרים בשנה.
כיום, כ-80 מיליון נשיקות מיוצרות במפעל הרשי מדי יום.
היסטוריה.
נשיקות הרשי הומצאו בשנת 1907. לא ידוע כיצד קיבל הממתק את שמו. אגדה אורבנית מספרת כי מקור השם בקול שנשמע מהמכונות שייצרו את הממתק, שהזכיר לעובדים קול נשיקה.
בשנות הייצור הראשונות כל נשיקה ונשיקה נעטפה ידנית על ידי עובדי המפעל. מכונה המאפשרת עטיפת הנשיקות באופן אוטומטי הומצאה בשנת 1921. בתקופה זו נוספה פתקית הנייר לכל נשיקה, כחלק מאמצעי מניעת זיופי המוצר (הפיתקית מוגנת כסימן מסחר שמספרו 186,828).
ייצור הנשיקות נמשך באופן רציף מאז שנת 1907 ועד היום, למעט בין השנים 1942–1949 בהן החילה מועצת הייצור המלחמתית קיצוב במוצרים בשל מלחמת העולם השנייה שמנע את ייצור המוצר בהיעדר אלומיניום לייצור נייר הכסף העוטף את הממתק.
בשנת 2001 נרשם הסימן המסחרי KISSES (מספר רישום 2,416,701)
טעמי המוצר.
המוצר המקורי היה עשוי שוקולד חלב בלבד. עם השנים נוספו טעמים שונים, שחלקם זמינים רק באזורים מסוימים ברחבי העולם.
סוגי עטיפות.
העטיפה המקורית של הנשיקות הייתה נייר בצבע כסף. בשנת 1962 הופיעו לראשונה עטיפות בצבעים נוספים: אדום, ירוק וכסף - צבעי חג המולד - במהדורה מיוחדת לתקופת החגים. בשנת 1968 נעטפו הנשיקות בצבעים כחול פסטלי, ורוד וירוק לרגל חג הפסחא. בשנת 1986 לרגל יום ולנטיין יצאה מהדורה בעטיפות אדומות. בשנת 1991 הופיעו עטיפות בצבעי סתיו (כתום וחום).
המדורה מיוחדת לרגל יום העצמאות של ארצות הברית כללה עטיפה מוכספת עם פסים אדומים וכוכבים כחולים. כמו כן מהדורה מיוחד לתמיכה במלחמה בסרטן השד יצאה ובה העטיפה הייתה בצבע ורוד.
מהדורה מיוחדת להאלווין כללה עטיפה בצבעי צהוב, לבן וכתום.
סרט הנייר.
סרט הנייר נוסף לעטיפה בשנת 1929 על מנת למנוע זיופי הנשיקה. על סרט זה מופיע סימן המסחר הרשום: "נשיקות" - "Kisses®".
בחגים מופיעים על הסרטים כיתובים מיוחדים כגון:
כמו כן ישנן מהדורות המיועדות לאירועים מיוחדים:
נשיקה של הרשי
האחיות הבורומאיות
מסדר אחיות החסד של הקדוש בורומאו (באיטלקית: Le Suore della Carità di San Carlo, בצרפתית: Sœurs de la Charité de Saint-Charles, בגרמנית: Die Borromäerinnen oder Barmherzige Schwestern vom hl. Karl Borromäus) הוא מסדר נזירות - אחיות שמקורו בעיר נאנסי בצרפת הנקרא על שם פטרון המסדר מן המאה ה-16, הקדוש קארלו בורומאו. המסדר קיים עד ימינו כאיגוד של מסדרים שונים במספר מדינות, הפועלים לפי אותו תקנון נזורה.
היסטוריה.
המסדר צמח ב-1626 על רקע הקונטרה-רפורמציה הקתולית לשם סיוע לחולים בבית החולים (הנקרא כיום) סן-שארל בנאנסי. בסביבות 1650 נטל הקרדינל קארלו בורומאו חסות על המסדר. במקביל לטיפול בחולים סיפקו האחיות גם חינוך לילדים, בפרט יתומי המגפות. על אף שמדובר במנזר קתולי, מבני המסדר מצטיינים בצניעות העיטורים ובארכיטקטורה פשוטה.
בתקופת המהפכה הצרפתית נרדף המסדר אך המשיך בפעילות ועם עליית נפוליאון בונפרטה זכה להכרה רשמית בפעילותו.
בשנת 1859 נקבע תקנון המסדר, המבוסס על התקנון של אוגוסטינוס. התקנון זכה לאשרור אפיפיורי מאת האפיפיור לאו השלושה-עשר ב-1892. במהלך המאה ה-19 נפתחו תתי-מסדרים רבים של בורומאיות בבוהמיה, מוראביה, אוסטריה, שלזיה, (מחוז המשתרע סביב משולש הגבולות בלגיה-הולנד-גרמניה) ועוד.
הענף הגרמני של המסדר (שמרכזו במדינת סקסוניה-אנהלט) החל לפעול במזרח התיכון ב-1884 במנזר שנפתח באלכסנדריה. בהמשך נפתחו מנזרים בורומאים בירושלים (מנזר האחיות הבורומאיות; 1886), חיפה (1888), קהיר (1904) ואמאוס ניקופוליס (ליד לטרון).
הבשורה הקדושה על-פי יוחנן
אגם מאג'ורה
אגם מאג'ורה (באיטלקית: Lago Maggiore) הוא האגם השני בגודלו באיטליה (לאחר אגם גארדה). האגם מוארך ומשתרע לאורך 70 ק"מ בין לוקרנו, שווייץ בצפון לבין ארונה, איטליה. רוחבו הממוצע של האגם 3–5 ק"מ ובנקודה הרחבה ביותר רוחבו 10 ק"מ. האגם עמוק מאוד, עומקו הממוצע 177 מ' ועומק הנקודה העמוקה ביותר בו הוא 372 מ'.
נוף האגם ואקלימו בצפונו הוא אלפיני ובדרומו הוא משתרע באזור גבעות ומישור לומברדיה. האגם משרה בסביבתו אקלים ים-תיכוני. ליד העיירה סטרזה (Stresa) שעל גדות האגם נמצא גן בוטני גדול.
בזמן מלחמת העולם השנייה בוצע טבח ביהודים אשר נמלטו לאזור מיוון ואזורים שונים באיטליה.
פיגועים בלונדון (2005)
בן ציון תומר
פרגאבאלין
פְרֶגַאבּאַלין או "פּריגאבאלין" (Pregabalin, ידוע בישראל בשם המסחרי: "ליריקה" Lyrica)
הוא תכשיר מקבוצת התרופות נוגדות פרכוסים (אנטיאפילפטיות) המשמש:
כתוצרת חברת "פייזר" באירופה הונהגה לשימוש בשנת 2004.
פותח על ידי חברת "פייזר" תחת השם "ליריקה", כיורש פוטנטי יותר של התרופה "גאבאפנטין" (נוירונטין), עם התוויות לאפילפסיה, נויראלגיה פוסט הרפטית ונוירופתיה פריפרית סוכרתית, פיברומיאלגיה וכו'.
מכירות התרופה הסתכמו בשנת 2010 לסכום שיא של 3,063 מיליון דולר אמריקאי.
פרגאבאלין זמין בכמוסות של 25,50,75, 100, 150, 200, 225 ו-300 מ"ג. קיימת גם תמיסה אורלית עם טעם תותים ותוספת סוכרוז להסוואת הטעם המר.
המינון המרבי המומלץ הוא 600 מ"ג. המינונים צריכים להיות במעקב ועליות במינון צריכות להתחשב בסיבולת של המטופל.
כימיה.
פרגאבאלין הוא אנלוג של החומצה גאמא-אמינובוטירית "גאבא" (GABA). למרות זאת פעילותו הביולוגית היא שונה. הוא פועל גם כאגוניסט וגם כאנטגוניסט לקולטני-גאבא, כשהפעילות דמוית גאבא מופעלת במנגנונים אחרים.
היסטוריה.
פְרגאבּאלין הומצא על ידי הביוכימאי ריצ'רד ברוס סילברמן מאוניברסיטת נורתווסטרן בארצות הברית. הוא אושר באיגוד האירופי בשנת 2004 ועל ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי FDA בדצמבר 2004. שווק בארצות הברית החל משנת 2005.
אושר לשימוש בטיפול בכאבים נוירופאתיים וביוני 2007 אושר על ידי FDA גם במחלת פיברומיאלגיה והיה לתרופה הראשונה שאושרה עם התוויה זאת.