תאודור (תדי) קיסֶלוֹב (20 בספטמבר 1914 – 24 במאי 1979) היה אדריכל ישראלי.
ביוגרפיה.
תאודור קיסלוב נולד ב-1914 בבואנוס איירס, בעת שהוריו שהו בארגנטינה בשליחות. בגיל שש הגיע עם המשפחה לארץ ישראל והתגורר בתל אביב. את לימודי האדריכלות התחיל בשנת 1935 בבוז אר בפריז וסיים אחרי מלחמת העולם השנייה ב-Académie Royale des Beaux-Arts בבריסל. עם שובו ארצה השתתף במלחמת העצמאות לאחר שהתגייס לחיל ההנדסה. ב-1949 נישא לציירת סופיה צוקר, בת דודתו של הרב חיים יעקב רוטנברג. עם שחרורו מצה"ל עבד באגף התכנון והבנייה הממשלתי וב-1951 פתח משרד אדריכלים ומהנדסים שנקרא "תכנון", שפעל כקואופרטיב. ב-1954 בנה המשרד את הפרויקט הראשון באילת, ומאז ועד לשנות ה-70 היה קיסלוב אדריכל פעיל בעיר. ב-1978 פתח קיסלוב משרד אדריכלים חדש ביפו העתיקה, במשותף עם שתי בנותיו, תאה קיסלוב וליאורה קיסלוב-קיי, וחתנו עולש קיי. קיסלוב נפטר ב-1979. המשרד המשפחתי, קיסלוב קיי אדריכלים פועל עד היום.
קיסלוב הגיע להישגיו הגדולים דווקא בפרויקטים ה"בנליים", העממים. עבודותיו נושאות ערך נוסף לא רק בזכות חוסר הראוותנות שבהם אלא מעצם היות בנייניו ותכנון הערים שלו מיועדים לשימוש הציבור כולו. בתי הפטיו לדוגמה היו פשוטים מבחינה הנדסית וקלים לבנייה, והוא האמין שלא צריך להיות מיומן בעבודת בניין על מנת לבנותם. הוא קיווה שכל אדם יוכל לבנות את ביתו כנשען על יסודותיו של האחר. זוהי בנייה מהסוג הצנוע והרגיש ביותר. בתכנון "הפטיו הגדל", פרי רעיונו של בית הגדל עם השוכנים בו, טמון היחס המיוחד לתא המשפחתי והקשר המשפחתי. פתרונות נוספים כדוגמת חצר המשחקים המשותפת והקרירה לתלמידי בית הספר "עציון גבר" או פריסת בתי הפטיו מנגד לשיכונים הגבוהים ליצירת יחסי הדדיות ותלות ביניהם מעידים כי לעיתים כי ניתן לזקק את האמת הארכיטקטונית לאמירה פשוטה, שקופה וחד משמעית.
בין הפרויקטים המוכרים שלו באילת ניתן למצוא את מלון אילת, מלון נפטון, שכונות בתי הפטיו, שני בתי ספר מקוררים, בית ספר שדה, תחנה מרכזית אגד, מוסך אגד, תכנון הלגונה בעיר ועוד רבים ואחרים. המרחב האילתי, הוביל אותו להשתמש באמצעים חדשניים כגון שבירת המאסות, גיוון בחומרים וניצול הצללות וכיווני רוח מקומיים. בפרויקטים אלו הציע בנייה דלת תקציב למגורים, למסחר ולציבור, התאמה חזותית ופרוגרמתית של הפרויקט למקום ואדריכלות אינטימית המקפידה על יחסי הדדיות בין רשות הרבים לרשות הפרט.
Solar Impulse
היחידות להגנת העם
היחידות להגנת העם (בכורדית: Yekîneyên Parastina Gel ומכאן הכינוי הנפוץ שלה: YPG, בערבית: وحدات حماية الشعب) הוא שמה של מיליציה סורית-כורדית המשמשת כזרוע הצבאית של המפלגה הדמוקרטית המאוחדת בסוריה. ככלל, הארגון נוקט מדיניות הגנתית ואינו מבצע פעילות תוקפנית ביוזמתו, אלא כדי להגן מפני חדירת אלימות אל אזורים שבשליטה כורדית או שכונות כורדיות. ה-YPG (כמו הפשמרגה) ידוע בנכונותו לסייע ולהגן על מיעוטים לא-כורדיים בתחומי שליטתו.
ה-YPG מורכב מלוחמים מקהילות ברחבי אזורים כורדיים בסוריה. המיליציה מחשיבה עצמה למיליציית עם דמוקרטית, עם בחירות פנימיות כאמצעי למינוי קצינים. למרות שחברי המיליציה הם ברובם כורדים, זו משכה גם לוחמים ערביים אשר נאמנים לאידאולוגיה שלו וכן לוחמים שערקו מארגוני לוחמה שונים כגון כוחות אופוזיציה במהלך מלחמת האזרחים הרואים בארגון את המנגנון היעיל ביותר התורם לשמירת ביטחון אזרחי, וכן את המועצה הצבאית האשורית (כוחות הביטחון של המיעוט האשורי בצפון סוריה) הפועלת תחת פיקוד ה-YPG במלחמת האזרחים.
ה-YPG לוחם לצד ארגון האח (ות) שלו, YPJ, המורכב מנשים בלבד. ככלל, שני הארגונים תומכים בתורתו הפמיניסטית של עבדוללה אג'לאן בשוויון בין גברים לנשים, ואכן הנשים נלחמות לצד הגברים בחזיתות הפעילות ביותר. כזרוע הצבאית של המפלגה הדמוקרטית המאוחדת בסוריה (PYD), YPJ ו-YPG נוטלים יחד חלק במלחמת האזרחים בסוריה בניסיון להגן על עצמאות כורדיסטן הסורית, ועל כן נלחמים הן במשטרו של בשאר אל-אסד המנסה לספח בחזרה את האזור והן בקבוצות המזוהות עם המדינה האסלאמית.
ככוח צבאי כפופות כיום שתי היחידות לארגון הגג הכוחות הסוריים הדמוקרטיים.
היסטוריה של ה-YPG.
YPG טוען שהוקם כבר בשנת 2004. קשה להצביע על התאריך המדויק בו הוקמה המיליציה מכיוון שפעולה זו מעולם לא נעשתה באופן רשמי, אך הצורך בכוח כורדי צבאי מאורגן בסוריה החל רק עם פרוץ מלחמת האזרחים ב-2011.
ביולי 2012, לאחר משא ומתן עם אסד שהוביל לכך שיפנה את צבאו מחלק מהאזורים הכורדיים בצפון המדינה לידי שלטון המפלגה הכורדית הדמוקרטית, האחריות על הגנת המחוזות עברה לידי ה-YPG. המתיחות בין הכורדים לאסד אמנם הצלה על המשא ומתן, אך לא התפרצה לכדי לחימה של ממש ביניהם. האזורים החדשים תחת שליטת הכורדים נקראו בפיהם - "רוג'בה".
בשלבים הראשונים של הקמת רוג'בה, משימת ה-YPG הייתה רק להגן על המאחזים הקיימים מפני פלישה של כוחות אחרים בסוריה, והם לא היו מעוניינים לבצע פעילויות התקפיות. המצב השתנה בנובמבר 2012, כשארגון ג'בהת א-נוסרה המזוהה עם אל-קאעידה החל בכיבוש העיר הכורדית "ראס אל-עין" (בכורדית: "סריקאני") מידי אסד. העיר אמנם לא הייתה תחת שליטת ה-YPG, אך מכיוון שרוב אוכלוסייתה כורדית, מנהיגי רוג'בה בחרו להיחלץ לעזרת אחיהם ופתחו במתקפה נגד הארגון הג'יהאדיסטי שהסתיימה בניצחון הכורדים ובסיפוח העיר והשטח הסובב אותה לרוג'בה ביולי 2013.
הקרב על ראס אל-עין היה למעשה הקרב הראשון של ה-YPG בסוריה, והניצחון על א-נוסרה הביא לתמיכה רחבה של העם הכורדי במפלגה הכורדית הדמוקרטית וב-YPG, למרות חילוקי הדעות הפוליטיים הרבים עם מפלגות כורדיות אחרות באזור.
ב-2014 נלחמו ה-YPG לצד צבא סוריה החופשי נגד ארגון המדינה האיסלאמית (דאעש) במחוז א-ראקה. הלחימה הביאה לכך שהמדינה האסלאמית הצליחה לבודד את המחוזות של רוג'בה מהשטח של צבא סוריה החופשי, כשמחוז כובאני נותר נצור בין טורקיה למדינה האסלאמית. ההצלחה של המדינה האסלאמית נגד הכוחות הפועלים בסוריה ועיראק בקיץ 2014 הביאה אותם לפתוח במתקפה גם על העיר הכורדית כובאני שעל גבול טורקיה.
הקרב על כובאני.
הקרב על העיר כובאני בין ה-YPG למדינה האסלאמית נמשך כמה חודשים, תחילתו מאופיינת בהתקדמות איטית של המדינה האסלאמית וכיבוש שכונות שונות בעיר, עד לנקודה בה כמעט כולה נכבשה. ההתנגדות הכורדית למדינה האסלאמית, והפחד מכך שעלול להתבצע בעיר טבח אם אכן תיפול בידיהם הובילה להתערבות הקואליציה הבינלאומית בראשות ארצות הברית והירתמותה לעזרת הכורדים. תוך כמה חודשים הצליחו הכוחות הכורדים בעזרת הסיוע האווירי לכבוש מחדש את העיר ולסלק ממנה את הג'יהאדיסטים. הכורדים ניצלו את הניצחון כדי להמשיך ולשחרר כפרים כורדיים נוספים באזור וליצור רצועת ביטחון מסביב לכובאני. הקרב זכה לסיקור נרחב במדיה העולמית עקב ההבדלים העמוקים בין הצדדים הלוחמים, האחד, ארגון טרור אכזרי המעוניין לכבוש את העולם וטובח במיעוטים, והשני, ארגון דמוקרטי חילוני וליברלי התומך בזכויות אדם, זכויות מיעוטים ושוויון מגדרי.
רצח העם היזידי.
באוגוסט 2014 כבשה המדינה האסלאמית שטחים רבים בסוריה ובעיראק, בין השאר את אזור סינג'אר (בכורדית - שינגאל) שבצפון עיראק ליד הגבול עם סוריה, בו מתגוררים בעיקר יזידים. העיר סינג'אר עצמה, הממוקמת על ההר סינג'אר, נותרה נצורה בידי כוחות המדינה האסלאמית כשאינה יכולה להתנגד להם עקב כך שכוחות הביטחון שהגנו על העיר נטשו אותה בזמן המתקפה. פעילי המדינה האסלאמית החלו לבצע טבח המוני בכפרים היזידים שבסביבת העיר והתקדם לאט לאט אל עבר כיבוש העיר עצמה, ההערכות הן כי מדובר על כ-5,000 יזידים שנטבחו ואלפים אחרים שנאנסו לקבל עליהם את דת האסלאם, בעיר עצמה היו נצורים כ-50,000 יזידים. כמה ימים לאחר המתקפה של המדינה האסלאמית החל לחץ בינלאומי לעצור את מעשי הטבח ולהציל את היזידים, לשם כך ארצות הברית חברה לארגון ה-YPG כך שהוא יפתח דרך בטוחה מהעיר סינג'אר אל שטח רוג'בה שבסוריה ויקבל סיוע אווירי מהאמריקאים. לאחר שכוחות ה-YPG פתחו את הדרך, נכנסו כוחות הPKK (המחתרת הכורדית בטורקיה) והחלו להעמיס את האזרחים על משאיות לתוך רוג'בה ובכך פינו 50,000 יזידים מסכנת ההשמדה של המדינה האסלאמית. מעט לאחר מכן הכורדים כבשו מחדש את האזור מידי המדינה האסלאמית בעזרת סיוע אווירי וקרקעי של ארצות הברית ובריטניה. יש לזכור שהיזידים הם אינם כורדים, ואזור סינג'אר נמצא בעיראק ולא בסוריה, ולמרות זאת ה-YPG התגייסו לעזרתם והיו הכוח העיקרי במבצע, כשלוחמים רבים נהרגו ונפצעו במהלכו.
הכוחות הסוריים הדמוקרטיים.
לאחר הקרב על כובאני, הכורדים המשיכו בכיבוש השטח של המדינה האסלאמית, כשהם ממשיכים לקבל סיוע אווירי מהקואליציה הבינלאומית, ובין היתר שחררו מידי המדינה האסלאמית את העיר הכורדית אל-חסכה, והצליחו לחבר בין המחוזות ג'זירה וכובאני כך שלא נותרו שטחים ברוג'בה שנצורים בין המדינה האסלאמית לטורקיה, וכך גם נסגר אחד משני מעברי הגבול בין המדינה האסלאמית לטורקיה. על מנת לחבר בין המחוזות ה-YPG היו מוכרחים לכבוש גם אזורים שאוכלוסייתם לא כורדית, אלא ערבית, ועל כך קיבלו ביקורת רבה בעיקר מצד טורקיה. הכורדים טענו בתגובה כי גם לאוכלוסייה זו עדיף שלטון כורדי משלטון המדינה האסלאמית, וכי הם נותנים חופש דת מלא לכל תושבי האזור, כך שהעובדה שהשלטון הוא כורדי אינה רלוונטית.