במועד אישור הסכם הגירוש מצויים היו בשטחי מקדוניה ותראקיה 11,343 יהודים ומשרד הפנים הבולגרי הונחה להכין רשימת מגורשים ראשונית ובה נכללו 6,365 יהודים מבני "בולגריה הישנה", כדי להשלים את המכסה שעליה סוכם. ב-2 במרץ אושר הסכם הגירוש על ידי הממשלה הבולגרית תוך קביעה שההחלטה אינה טעונה פרסום רשמי. מנוסח ההסכם בשפה הבולגרית שהובא לאישור הממשלה נמחק המשפט "מהשטחים הבולגרים החדשים, תראקיה ומקדוניה", בעוד שבנוסח הגרמני נותר המשפט והושם בסוגריים.
על אירועי גירוש יהודי "בולגריה הישנה" קיימת מחלוקת בין היסטוריונים. חלקם טוענים שפילוב וגברובסקי ביצעו מחטף ללא ידיעת הממשלה הבולגרית, שרשמית אמורה הייתה לאשר את גירושם של יהודי תראקיה ומקדוניה בלבד. חלקם הקטן טוען שפילוב, גברובסקי ובלב הוליכו את המלך שולל והוא לא היה בסוד העניינים. רובם טוענים שפילוב וגברובסקי ביקשו לנצל את מנגנון גירוש המכסה הראשונית של 6,365 יהודים מבני "בולגריה הישנה", כדי לגרש את כל 48,000 יהודי הממלכה. עוד טוענים מרבית ההיסטוריונים כי במעמד אישור ההסכם ידעו המלך הבולגרי וכל חברי ממשלתו שאישור ההסכם כולל את גירושם של אלפים מיהודי "בולגריה הישנה", שהוגדרו במסמכי הממשלה "אלמנטים בלתי רצויים".
ב-6 במרץ נודע ליהודי קיוסטנדיל על כוונת הגירוש לפולין. מנהיגי הקהילה היהודית פנו לנכבדי העיר בבקשת סיוע. ב-8 במרץ יצאה לסופיה משלחת בראשות חבר הפרלמנט פטר מיכאלב ואליו נלוו איוואן מומצ'ילוב, אסן סויצ'מזוב וולדימיר קורטב שגמרו אומר לבטל את החלטת הגירוש. עם הגיעם לסופיה פנו לדימיטר פשב סגן יושב ראש הפרלמנט ובן עירם, תיארו את המצב בקיוסטנדיל וביקשו את עזרתו. למחרת נפגשו פשב ו-4 חברי המשלחת מקיוסטנדיל עם גברובסקי. שר הפנים הכחיש את דבר הגירוש המיועד ופשב תקף אותו בחריפות ומסר לו שיש עדויות רבות שסותרות את דבריו. ולדימיר קורטב מנהיג הארגון המהפכני המקדוני איים במרומז על חייו של גברובסקי. בשלב זה הודה שר הפנים שב-10 במרץ מתוכנן מבצע גירושם של יהודי "בולגריה הישנה" ולאור הטענות החוקתיות שהעלו חברי המשלחת הוא מוכן להשעות את ביצוע צו הגירוש. גברובסקי התקשר למושל קיוסטנדיל והודיע לו על דחיית הגירוש למועד בלתי ידוע.
גירוש יהודי סופיה.
בשלהי אפריל 1943 כתב גברובסקי לבוגדאן פילוב מזכר רשמי ובו נכתב שיש להעביר את היהודים המביעים התנגדות לפעילות הממשלה ואת המובטלים מתעסוקה למחנות כליאה. לצורך כך נדרש אישור להקמת צריפי כליאה. האישור ניתן ב-17 במאי. באמצע מאי גיבשו תיאודור דנקר, גברובסקי ובלב תוכנית לגרש את כל יהודי בולגריה, להוציא נתיני המדינות הזרות שלא נכבשו על ידי גרמניה. התוכנית הובאה לאישור הממשלה ב-21 במאי, אך בישיבת הממשלה אושרה רק הגלייתם של יהודי סופיה לערי השדה, כפי הנראה בהנחייתו של המלך הבולגרי. ב-24 במאי החל מבצע גירושם של יהודי סופיה לערי השדה. לאחר הגירוש החל גל מחאות של פוליטיקאים, אישי ציבור וראשי הכנסייה הבולגרית. בפגישה בין גברובסקי לראשי איגוד עורכי הדין שהגיעו למחות על הגירוש, מסר גברובסקי "שלבני האדם ממוצא יהודי אופי חתרני והם משרים אווירת תעמולה נגד בולגריה ובשיתוף עם אויביה".
אחריתו.
ב-9 בספטמבר 1944 כבש הצבא האדום את סופיה וברחבי הממלכה התחוללה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת. קימון גאורגייב התמנה לראש הממשלה והוקם בית דין מיוחד לשפיטת חברי מנגנון המשטר הקודם ומשתפי הפעולה עם הנאצים. באוקטובר 1944 נעצר גברובסקי ובהמשך נשפט, הורשע בפשעים נגד העם הבולגרי ונידון למוות. ב-1 בפברואר 1945 הוצא גברובסקי להורג בידי כיתת יורים בשטח בית העלמין המרכזי בסופיה. ביוני 1996, בהחלטה שעוררה מחלוקת קשה בבולגריה ומחוצה לה, ביטל בית המשפט העליון הבולגרי את הרשעתו של גברובסקי וזיכה אותו מכל סעיפי האישום.
משולש משוכלל
יואב אבן
יואב אבן (נולד ב-18 בפברואר 1974) הוא עיתונאי וכתב ישראלי בחברת החדשות של ערוץ קשת 12.
ביוגרפיה.
אבן החל את דרכו העיתונאית בשנת 1999 כתחקירן בתוכנית "חמש עם גדי סוקניק", ואחר כך מונה לכתב כללי בתוכנית.
בשנת 2002 יצא לאור ספרו "ברווזים" - קובץ של שש נובלות, בהוצאת "אסטרולוג".
משנת 2005 הוא משמש ככתב הבריאות של חדשות 2 לאחר שהחליף בתפקיד את צ'יקו מנשה.
בשנת 2011 נעצר בחשד לאונס ונחקר במשטרה. התיק נסגר מחוסר ראיות. לבקשת המשטרה ולבקשת אבן, הוטל צו איסור פרסום, על פרטי המקרה, כולל זהות החשוד, עצם החקירה ואף עצם קיומו של הצו, אך גרסת המתלונן (גבר טרנסג'נדר שהזדהה כאישה באותה תקופה), כולל זיהויו של אבן כאנס, פורסמה בבלוג "תיקון עולם". ביוני 2015, ביקש אבן להסיר את צו איסור הפרסום, והוא פרסם ספר אלקטרוני בשם "הצד שלו", שבו גולל את הפרשה מנקודת מבטו. הספר הופץ בחינם, ולמעלה ממאה ושבעים אלף איש הורידו אותו. ריאיון עם המתלונן ובו גרסתו לאירועים פורסם בעיתון "ידיעות אחרונות" ב-26 ביוני 2015.
מתגורר בתל אביב-יפו.
בשר קפוא
פדרצית הכוכבים המאוחדת
מירוץ כלבים
מירוץ
מירוץ אופניים
מירוץ קטעים
מירוץ סוסים
מירוץ אופנועים
מירוץ מכוניות
ז'וזה סרניי
ז'וזה סרניי דה אראוז'ו קוסטה (פורטוגזית: José Sarney de Araújo Costa; נולד ב-24 באפריל 1930, פיניירו שבמרניאו, ברזיל) הוא פוליטיקאי ועורך דין ברזילאי. לשעבר כיהן בתפקיד נשיא ברזיל לאחר סיום הדיקטטורה הצבאית בברזיל עם משטרו של ז'ואאו פיגיירדו.
סרניי כיהן כנשיא ברזיל בין השנים 1985-1990. הוא היה האזרח הראשון שכהן כנשיא המדינה לאחר 21 שנים של בברזיל והאחרון שעלה לשלטון בתהליך לא דמוקרטי. סרניי הפך לנשיא בעקבות מותו של הנשיא הנבחר (על ידי הקונגרס) טנקרדו נווס, אשר לא הספיק לכהן. סרניי החליף את טנקרדו מאחר שהוא היה סגן-הנשיא הנבחר. שלטונו של סרניי סבב בעיקר סביב השבתה של הדמוקרטיה לברזיל, השמת דגש רב על זכויות האדם, הסדר בחירות ישירות לנשיאות, ביטול שינויים משפטיים מתקופת הדיקטטורה ועוד.
סרניי היה גם מושל מדינת מרניאו בין השנים 1966 ו-1971 ונשיא הסנאט הברזילאי בין 1995-1997 ובין 2003-2005. הוא נבחר שוב לנשיא הסנאט בשנת 2009, תפקיד שממשיך למלא עד היום. בנוסף על כך סרניי ידוע בתור סופר מוכשר וחבר האקדמיה הברזילאית לשפה וספרות.
ביוגרפיה.
ז'וזה סרניי דה אראוז'ו קוסטה נולד בפיניירו, מדינת מרניאו, בצפון הרפובליקה הברזילאית הראשונה, ב-24 באפריל 1930. הוא היה בנם של השופט סרניי דה אראוז'ו קוסטה וקיולה פררייה דה אראוזו קוסטה. שנות לימודיו הראשונות היו באזורים הכפריים, שם למד בבית הספר היסודי מוטה ג'וניור, בעיר סאו בנטו. צעירותו היו בחסות משטר "המדינה החדשה", תקופת שלטון דיקטטורי בברזיל בראשותו של הנשיא ז'טוליו ורגאס. בגיל 12 הוא החל לעבוד לעריכה עיתונאית בסאו לואיס. בשנת 1945 נעצר סרניי בגין השתתפותו בהפגנות נגד הדיקטטורה של ורגאס אך שוחרר כעבור מספר חודשים עם נפילת משטר ורגאס ובחירתו של גספאר דוטרה לנשיאות. בשנת 1946 פגש סרניי את מרלי מקיירה איתה התחתן ביולי 1952. לזוג נולדו שלושה ילדים: לרוזיאנה (1953), פרננדו (1955) וז'וזה סרניי פיליו (1957). בשנת 1947, לאחר שכתב עיתון חדשותי ראשון מוצלח, הוא התקבל לעבודה ככתב עיתונות.
בשנת 1950 הצטרף סרניי לפקולטה למשפטים במרניאו, שם סיים את לימודיו במדעי המשפט והחברה בשנת 1953. בשנה שלאחר מכן הוא החל ללמד בפקולטה לחוק אזרחי של האוניברסיטה הקתולית במרניאו. בשנת 1955 הוא קיבל באופן זמני את המנדט של סגן פדרלי בלשכת הצירים ונטש את קריירת ההוראה. סרניי נבחר לסגן הסנאטור המייצג של מדינת מרניאו בבית העליון של הקונגרס הלאומי של ברזיל בשנת 1959 מטעם מפלגת האיחוד הלאומי הדמוקרטי (UDN). הייתה ההמפלגה שמרנית והתנגדה למדיניות ההלאמות של הנשיא ז'ואאו גולאר אשר העלו חשש מפני הפיכה קומוניסטית בברזיל. תחילה תמכה המפלגה לשלטון הדיקטטורה הצבאית בברזיל שהפילה את גולאר מהשלטון. סרניי נבחר למושל מדינת מרניאו בשנת 1965. הוא עזב את התפקיד במטרה להתמודד לחברות בסנאט. לאחר שנבחר נותר בתפקיד סנאטור בין השנים 1970–1985. עם הזמן המבנה האוטוקרטי של המשטר הצבאי הביא את סרניי להתנגד לו.
מפלגת החזית הליברלית (PFL), שנוסדה בשנת 1984, הוקמה לכאורה כדי להתנגד למועמדותו לנשיאות של איש הכת הצבאית השלטת פאולו מאלוף בבחירות בברזיל בשנת 1985 - הבחירות הדמוקרטיות האזרחיות הראשונות מאז 1964. לאחר מכן הצטרפה המפלגה החדשה לסיעת ברית הדמוקרטית (Aliança Democrática; AD) אשר הדגישה את תמיכתה במועמדותו של טנקרדו נווס, מראשי האופוזיציה לשעבר, לנשיאות ברזיל. ז'וזה סרניי, שהיה ממייסדי מפלגת החזית הליברלית, נבחר לתפקיד המועמד לסגן הנשיא של נווס מטעם הסיעה. מועמדותם של נווס וסרניי ניצחה בבחירות והם נבחרו להנהיג את הממשלה האזרחית הראשונה מאז 1964. למרות זאת, נווס חלה ונפטר לפני השבעתו לתפקיד הנשיא, על כן הפך סרניי לנשיא מתוקף תפקידו בתור סגנו; תפקיד אשר אותו הוא מילא עד לשנת 1990. הוא הושבע לנשיא ה-31 של ברזיל ב-15 במרץ 1985 והחליף בתפקיד של ז'ואאו פיגיירדו.