רחם (במנחה: נחם) ה' אלהינו עלינו ועל ישראל עמך ועל ירושלים עירך, ועל ציון משכן כבודך, ועל העיר האבילה, החרֵבה והשוממה הנתונה ביד זרים הרמוסה בכף עריצים. ויבלעוה לגיונות, ויירשוה עובדי אלילים, ולישראל עמך נתתהּ, ולזרע יעקב ירושה הורשתהּ. נערהּ ה' אלהינו מעפרהּ, והקיצה מארץ דִּוְיהּ. נטה עליה כנהר שלום, וכנחל שוטף כבוד גוים. כי באש הצתהּ ובאש אתה עתיד לבנותהּ. כאמור: ואני אהיה לה נאם ה' חומת אש סביב ולכבוד אהיה בתוכה. ברוך אתה ה', מנחם ציון עירו ואבלי עמו ובונה ירושלים.
נוסח רומניא.
בנוסח זה נאמרת תפילת נחם בכל תפילות תשעה באב, ולא רק בתפילת מנחה, אך בתפילות ערבית ושחרית אומרים "רחם", ובמנחה "נחם":
רחם (במנחה: נחם) ה' אלהינו עלינו ועל ישראל עמך ועל ירושלים עירך, ועל ציון משכן כבודך, ועל העיר האבלה, החרֵבה והשוממה הנתונה ביד זרים הרמוסה בכף עריצים. ויבלעוה לגיונות, ויהללוה עובדי פסילים, ולעמך ישראל באהבה נתתהּ, ולזרע ישרון ירושה הורשתהּ. נערהּ ה' אלהינו מעפרהּ, והקיצה מארץ דִּוויהּ. נטה עליה סכת שלום כנהר שלום, וכנחל שוטף כבוד גוים. כי באש הצתהּ ובאש החרבתה ובאש אתה עתיד לבנותהּ ולנחמהּ. כאמור: ואני אהיה לה חומת אש סביב נאם יי ולכבוד אהיה בתוכה. ברוך אתה ה', בונה ירושלים.
באילו תפילות אומרים תפילה זו.
יש נוהגים לומר את תפילת נחם בכל שלוש התפילות של תשעה באב (תפילת ערבית, תפילת שחרית ותפילת מנחה). כך נוהגים חלק מן הספרדים (היישוב הישן הספרדי בארץ ישראל, מצרים, הקהילה הספרדית-פורטוגזית באמסטרדם ועוד), וכך גם המנהג אצל יהודי תימן ונוסח איטליה, וכן נהגו בנוסח רומניא. הנימוק לדעה זו הוא כי מקור תפילת נחם הוא בתלמוד ירושלמי (מסכת ברכות, פרק ד' הלכה ג'), שאינו מציין כי יש לאומרה רק בתפילת מנחה, אלא כותב באופן סתמי שיש להוסיף תפילה זו בתשעה באב, ומכאן הסיקו שיש לאומרה בכל התפילות.
לעומתם יש נוהגים לומר תוספת זו רק בתפילת מנחה של תשעה באב. כך נוהגים האשכנזים, וחלק מן הספרדים (בעיקר יוצאי צפון אפריקה, בבל (עיראק), גאורגיה, טורקיה, הבלקן, הודו וחלק מהספרדים במערב אירופה, למעט באמסטרדם). הטעם למנהג זה הוא שנוסח התפילה "נחם" מבטא נחמה, וציפייה לגאולה, שבמסורת היהודית שייכים אך ורק לסוף הצום של תשעה באב ולא לתחילתו. מסיבה זו בנוסח איטליה ובנוסח רומניא גורסים בתפילת ערבית ותפילת שחרית "רחם" ובתפילת מנחה "נחם", ובכך נמנעים מהזכרת נחמה בתפילת ערבית ושחרית.
הצעות לשינוי נוסח התפילה לאחר מלחמת ששת הימים.
לאחר מלחמת ששת הימים ושחרור ירושלים העתיקה הועלו הצעות בקרב הציבור הדתי לאומי לבטל את אמירת תפילת נחם או לשנות את נוסחה. לטענת התומכים בביטול או שינוי התפילה, המלים "החריבה והבזויה והשוממה" חסרות תוכן כיום, ואינן אמירת אמת. לטענתם, אין בעיה לשנות את נוסח התפילה מכיוון שממילא לברכה יש נוסחים רבים ושונים וחילופי מנהגים. חלק מהרבנים, ביניהם הרב עובדיה יוסף, הרב איסר יהודה אונטרמן, והרב יוסף דב סולובייצ'יק, התנגדו לשינוי התפילה. רוב המתנגדים שוללים שינויים בנוסח התפילה באופן גורף ומתרצים את התאמת הנוסח למציאות באופנים שונים. למשל, היו שהסבירו שירושלים במצבה הנוכחי נחשבת עדיין חריבה, כיוון שעוד לא נבנה בית המקדש. כמו כן לדעתם המצב הרוחני של ירושלים ירוד למדי, וניתן להתייחס לכך כאל "חורבן רוחני", ולפיכך המלים "החריבה והבזויה והשוממה" עדיין בעלות תוכן ומשמעות. הסבר אחר שניתן היה שעיר דוד, היא ירושלים המקורית, עדיין חריבה.
הפולמוס סביב התפילה נמשך עד היום.
הצעות לשינוי.
הרב חיים דוד הלוי שהיה רבה הראשי של תל אביב הציע לשנות את נוסח התפילה על ידי שינוי לשון ההווה ללשון עבר כדלהלן: "נחם ה' אלהינו את אבלי ציון ואת אבלי ירושלים, ואת העיר שהיתה חרבה ובזויה ושוממה. מבלי בניה היא ישבה וראשה חפוי...". כלומר הדגשת האבלות על העבר, אך הימנעות מהזכרת החורבן שאינו תואם את המציאות, לדבריו.
הרב שלמה גורן, שהיה הרב הראשי לצה"ל בזמן שחרור ירושלים במלחמת ששת הימים ולאחר מכן הרב הראשי לישראל, הציע בתשעה באב ה'תשכ"ז (חודשיים לאחר שחרור העיר) נוסח מחודש לתפילת נחם. הנוסח, אשר לפי הכיתוב המצורף לו מבוסס על "התלמוד הירושלמי, הגאונים והראשונים", פורסם על ידי הרבנות הראשית לישראל בעיתונות ובדפי חלוקה לציבור והוא:
"נחם, ד' אלוקינו, את אבלי ציון ואת אבלי ירושלים ואת העיר האבלה. ציון במר תבכה, וירושלים תתן קולה. לבי לבי על חלליהם, מעיי, מעיי על הרוגיהם.
ולישראל עמך נתתה נחלה, ולזרע ישורון הורשתה. נערה, ד' אלוקינו, מעפרה, והקיצה מארץ דוויה, נטה אליה כנהר שלום וכנחל שוטף כבוד גויים.
כי אתה ד' באש הצתה ובאש אתה עתיד לבנותה, כאמור: "ואני אהיה לה נאום ד', חומת אש סביב ולכבוד אהיה בתוכה. ברוך אתה ד' מנחם ציון ובונה ירושלים".
נוסחים אחרים הציעו הרב דוד שלוש, פרופ' אפרים אלימלך אורבך, הרב מנחם עמנואל הרטום, הרב נחום אליעזר רבינוביץ' (שבו עיקר השינוי הוא מהעיר להר) ורבנים נוספים. גם בתנועה הרפורמית הוצעו נוסחים אחרים לתפילה, המתייחסים גם לבני דתות אחרות הקשורות בירושלים.
התרבות הנאטופית
התרבות הנָאטוּפִית היא תרבות פרהיסטורית שהתקיימה בארץ ישראל ואחר כך גם באזורים נוספים בלבנט, בסוף התקופה האפיפלאוליתית, כ-15,000 עד 11,700 שנים לפני זמננו (תיארוך פחמן 14 מכויל). זוהי תרבותם של אחרוני הציידים–לקטים באזור, המייצגת את המעבר מאורח החיים הנוודי של התקופה הפלאוליתית והאפיפלאוליתית לקהילות החקלאיות ויושבות-הקבע של התקופה הנאוליתית. הממצא הארכאולוגי העשיר מתרבות זו כולל, לראשונה באזור ארץ ישראל והלבנט בהיקף נרחב, את התכונות הבאות: בנייה נרחבת של בתים מאבן, בתי קברות מובחנים, תרבות חומרית עשירה הכוללת חפצי אמנות, וניצול אינטנסיבי של משאבי הסביבה. עם זאת, לא נמצאו עדויות ברורות לייצור מזון (ביות חיות משק וצמחים). בשל כך הוגדרה התרבות הנאטופית כחברה ייחודית ומורכבת של ציידים–לקטים יושבי קבע, שנמצאת על סף המעבר לאורח חיים חקלאי. מקומה של התרבות הנאטופית על מפתן המהפכה החקלאית ואופייה הייחודי תרמו לעניין המחקרי הכלל-עולמי סביבה.
הארכאולוגית הבריטית דורותי גארוד מצאה לראשונה שרידים מתרבות זו ב-1928 במערת שוקבא שבוואדי אן-נאטוף (נחל נטוף, כ-14 ק"מ מצפון מזרח ללוד, יובל של נחל איילון), והתרבות קרויה על שם הנחל. גארוד עמדה על מאפייניה וחשיבותה של התרבות הנאטופית לאחר חפירותיה במערת הנחל, בנחל מערות שבהר הכרמל, בין 1929–1934.
הכרונולוגיה הנאטופית מחולקת לשתי תקופות: הנאטופית הקדומה והנאטופית המאוחרת, כשהמעבר ביניהן אירע בערך 13,500 עד 13,000 שנה לפני זמננו, אם כי יש המגדירים שלב נוסף: הנאטופית הסופית, בשלהי התקופה. מופע נוסף של התרבות הנאטופית הסופית היא התרבות החריפאית בנגב. בשלב הקדום של התקופה הנאוליתית בארץ ישראל, התקופה הנאוליתית הקדם-קראמית א', השתמרו מסורות נאטופיות רבות אך גם הופיעו מנהגים חדשים לחלוטין.
רקע.
מודל ארכאולוגי מקובל על חלק מהחוקרים, גורס כי לתנודות אקלימיות השפעה ניכרת על דפוסי פעילות של חברות אנושיות. התקופה האפיפלאוליתית עשירה בתנודות אקלימיות, אם כי השפעתן על חברות הצומח, החי והאדם באזור אינה ברורה, ונעשו מאמצים לפרש את התפתחותה וקצה של התרבות הנאטופית לפי השינויים האקלימיים המשוערים.
בין 20,000 ל־14,500 שנה לפני תקופתנו חלה ירידה בטמפרטורות יחסית לימינו, ולצידה התרחש פיחות ניכר במשקעים. מתקופה זאת ידועות לנו מספר תרבויות ציידים–לקטים: הפְּרוֹטוֹ־כַּבַּארִית אשר נודעת עבור שכבת ישובה באתר אהלו II, הנִיצַנִית והזַרְזִית. החשובה והנחקרת ביותר בתרבויות היא התרבות הכבארית. תרבות זאת הוגבלה בעיקר למישור החוף שהתרחב ב־15 ק"מ בגלל הצטברות המים בקרחונים וירידת מפלס הים העולמי. הציד היה מקור בסיסי ומהותי למזון, אולם לקט נוצל גם כן, כפי שמלמדים עליי בזלת ומכתשים.
שיפור כללי בתנאים חל עם תום התקופה הנזכרת לעיל, כשהמשקעים הוסיפו לגדול לקראת 13,000 שנה לפני זמננו. תקופה זאת של נינוחות נחתמה, יחד עם תקופת הפליסטוקן הגאולוגית, על ידי הדריאס הצעיר, תקופה אקלימית של צינה ויובש. ארכאולוגים גילו תרבויות רבות מהתקופה הנוחה, בהן החַמְרִית, העַזְרַקִית, הקֶרֵנִית ואחרות. רוב התרבויות הללו מהוות פיתוח או פלג כלשהו של שתי התרבויות עיקריות: התרבות הכבארית הגאומטרית והתרבות המושאבית.
הכבארית הגאומטרית היא פיתוח של התרבות הכבארית שנדונה לעיל. הכבארים הגאומטריים התפרשו על אזורים נרחבים, תוך כדי ניצול הנגב וחצי האי סיני שנעשו ברי יישוב. המושאבים, כנראה בני דלתת הנילוס, חדרו לאזור סיני מאותן הסיבות. התחרות בין השתים שאולי הוגברה על רקע הדריאס הצעיר, הובילה לקיצה של התרבות הכבארית הגאומטרית בדרום, בעוד שבצפון התפתחה לתרבות הנאטופית לפני כ־15,000 או 14,500 שנים לערך.
יישובים.
יישובים נאטופיים נחשפו לכל אורך ארץ ישראל והלבנט. 'אזור הגלעין' של התרבות הנאטופית, בו נתגלו האתרים הגדולים והעשירים ביותר, נמצא בגליל (מערת היונים, מערת חילזון תחתית ועינן), בכרמל (מערת הנחל, מערת רקפת, מערת כבארה ונחל אורן), בבקע הירדן (נחל עין גב II) ובהרי יהודה (מערת שוקבא). בנוסף, האתרים הצפוניים ביותר נתגלו בלבנון ואזור הפרת (תל אבו הוריירה ומורייבת), הדרומיים בנגב וסיני (למשל ראש צין וראש חורשה) והמזרחיים בירדן (ואדי חמה 27 ורבים אחרים). האתרים החיצוניים דלים בממצאים ארכאולוגיים, קטנים בגודלם (15 עד 100 מטרים מעוקבים) ונחותים ארכיטקטונית לאתרי אזור הגרעין.