תוספות שיער (שיטה להארכת שיער) הן קווצות שיער בכמויות משתנות, טבעיות או סינתטיות המתחברות לשיער הטבעי או מחליפות אותו. תוספות אלו משמשות להארכת השיער והוספת נפח, ולעיתים לקישוט השיער. תוספות שיער משמשות לעיתים כאביזר קבוע ולעיתים לאירוע חד פעמי, כמו הופעה/צילומים או חתונה. עד לשנות ה-2000 נהוג היה להשתמש בפאות וסיכות לצרכים אלו, אך בשנים האחרונות גובר השימוש בתוספות השיער במקומן, מאחר שהן מעניקות מראה יותר טבעי.
מאחר שהחיבור צריך להיות מוצמד לקרקפת, כל תוספות השיער הקבועות דורשות תחזוק ושיקום תקופתי, בהתאם לקצב צמיחת השיער.
שיטות להוספת שיער.
קיימות שיטות מגוונות להארכת שיער וסוגים רבים של תוספות שיער. עד שלהי המאה ה-20 היה נפוץ השימוש בשיטת חיבור טראסים, שהם קווצות שיער המוצמדות לפיסת בד, אשר חוברו לשיער בסיכות ותופסנים (קליפסים). בהמשך התפתחו תוספות שיער קבועות יותר, הסיכות הוחלפו בדבק והטראס נגזר לחתיכות קטנות וחובר לשורש השיערה באמצעות דבקים למיניהם. שיטה זו ספגה ביקורת בשל היותה לא מספיק נסתרת ואסתטית, ואף מזיקה לשיער הטבעי. החיסרון של שיטה זו הוא החיבור המלא בדבקים שונים שהיה קשה עד בלתי אפשרי להסרה, ופגע בקווצת השיער הטבעי אליהן הודבק.
לפיכך, התפתחו שיטות אחרות להארכת שיער, כמו השחלת קווצת שיער טבעי לתוך חרוז מתכת, (לרוב אלומיניום), ובתוכו דבק מסיליקון או חומר כימי אחר. החרוז, שבתוכו נמצאה גם תוספת השיער, מושחל אל קווצת השיער הטבעי. מעצב השיער לוחץ עליו בעזרת פלייר וכך מצמיד את תוספת השיער לשיער הטבעי. החרוז קטן יותר בגודלו מחיבור הטראס בדבקים, והנזק קטן יותר מהנזק שמסב הטראס. עם זאת, החסרון של שיטת תוספות שיער זו הוא הלחץ שמפעיל החרוז על השיער הטבעי וכתוצאה מכך שובר את קווצות השיער. המשקל שלו מכביד על שורשי השיער וגורם לנשירת שיער, מה שמעלה את הצורך בחידוש תכוף של תוספות השיער.
שיטה חדישה יותר שפותחה בשנים האחרונות היא חיבורי הלחמת הקראטין. בשיטה זו החיבור הוא הקטן ביותר מבין שאר שיטות תוספות השיער, והוא מתחבר בהלחמה קרה או חמה לשיער הטבעי. חיבור הלחמת הקראטין מורכב מחלבונים ופולימרים, שאינם נושרים במגע עם מים חמים או במהלך שימוש במייבש שיער (פן). תוספות שיער אלו מוסרות רק כאשר הן באות במגע עם חומר מנטרל אשר מותז עליהן לפני הסרתן.
שיטה נוספת להוספת שיער מלאכותי היא סריגה שלו אל ראסטה. זוהי דרך טבעית שאינה כרוכה בשימוש בעזרים מלאכותיים ודבקים. הנזק היחיד לשיער הוא השבירה של השיערה במהלך הסריגה, וכמו בכל שאר השיטות, משקל התוספת המכביד על שורש השיערה ומחליש אותה.
חידוש נוסף בעולם תוספות השיער נקרא הדמיית שיער בה מחדירים לשכבת העור העליונה (אפידרמיס) פיגמנטים מדמים זקיקי שיער ובכך יוצרים אפקט מלא יותר בקרקפת דלילה.
מלון עדן
מלון עדן הוא בניין לשימור - דוגמה לסגנון הבינלאומי באדריכלות הארץ-ישראלית בתקופת המנדט - הנמצא בפינת הרחובות הלל וההסתדרות (בניין מספר 26 ברחוב) בירושלים. בתקופת המנדט הבריטי היה "מלון עדן" אחד מבתי המלון המוכרים בעיר, וכך גם בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל, ולאחר מכן הפך לבניין משרדים בשימוש משרדי הממשלה.
בירושלים, בשכונת תלפיות פועל מלון בוטיק קטן בשם "מלון עדן" שאין לו קשר למלון ההיסטורי שבמרכז העיר.
היסטוריה.
בשנות העשרים של המאה ה-20 הפעילו בני הזוג אברהם ורוזה ליפשיץ מלון בשם "מלון מרשק" בשכונת נחלת שבעה ברחוב יפו, בבניין שנודע לאחר מכן כ"בית גורל" מול קולנוע ציון. משראו ברכה בעמלם בנו בניין ייעודי למלון ברחוב בן-יהודה 5, על פי תוכנית של יוחנן רטנר והמלון עבר אליו באמצע שנת 1929. עם המעבר הוסב שם המלון ל"מלון עדן". בהמשך רכשו בני הזוג חלקת אדמה במרכז העיר החדש והמתפתח של אותם שנים - המרכז שסביב רחוב המלך ג'ורג החמישי.
המבנה ברחוב המלך ג'ורג'.
המלון נפתח לקהל ב-10 באפריל 1938, בלב המע"ר החדש של העיר. בעת המנדט הבריטי, בזכות קרבתו לבית המוסדות הלאומיים, שימש המלון למקום מפגש בין מדינאים ועסקנים ציוניים ומקום בו ניתן לערוך מפגשים עם העיתונות.
בשנות הארבעים של המאה ה-20, בסמוך להכרזת העצמאות, שימש המלון כבסיס לפעילות מדינית וכמרכז לפגישה עם העיתונות, כך מדווח השבועון האמריקני "טיים מגזין" בגיליון מיום 12 במאי 1947 על ראיון שנערך עם ליאונרד ברנשטיין לאחר הופעה. הראיון נערך על רקע נוף ירושלים הנשקף מחלון "מלון עדן המודרני", ובו חלק המנצח הצעיר שבחים לתזמורת הסימפונית המקומית. בראיון אחר המפורסם בגיליון מיום 26 בדצמבר 1949 של המגזין מדווח הכתב על פגישה עם דוד בן-גוריון "במפקדתו במלון עדן" לראיון שנוגע לעתיד ירושלים.
עם הקמת המדינה נהנה המלון מקרבה לכנסת הראשונה ששכנה בבית פרומין. חברי כנסת שבתיהם היו מחוץ לירושלים, עיתונאים ושאר מכובדים נהגו ללון במלון שהיה ידוע באופיו הביתי והאינטימי. הגדיל לעשות דוד בן-גוריון שהפך את המלון לביתו, הלכה למעשה, כאשר התגורר בו במשך 18 חודשים רצופים. המלון היווה אטרקציה לילדי הסביבה, שנהגו להתגודד בפתחו כדי לחזות בבן-גוריון ובאח"מים אחרים ולבקש את חתימותיהם.
ב-30 באוגוסט 1966, בעת כהונת הכנסת השישית, עברה הכנסת למשכנה החדש בגבעת רם. וחשיבות בית המלון ירדה, ובאמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 הוא נמכר על ידי משפחת ליפשיץ לבנק ישראל שהפעיל בבניין משרדים. לאחר מכן הועבר הבניין למשרד הקליטה.
בשנת 1997 נמכר הבניין, ששטחו כ-2,000 מ"ר, ליזמים פרטיים - משפחת אליאס - משקיעים מאנגליה ומהודו, תמורת כ-3.5 מיליון דולר. בשנת 2003 קיבלו היזמים אישור של הוועדה המקומית לבניין להחזיר את המבנה לתפקידו המקורי כבית מלון. התוכנית שאושרה כוללת הריסה ובניה מחדש של פנים המלון והוספת קומות תוך שמירה על חזות המבנה המקורי. נכון לסוף שנת 2008 טרם בוצעו עבודות כלשהן בבניין ועל חזית הכניסה עדיין התנוסס שלט של משרד הקליטה.
המבנה.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל יוחנן רטנר ועוצב בתבנית הסגנון הבינלאומי שהוא סגנון באדריכלות שהושפע רבות מבית ספר הבאוהאוס שפעל בגרמניה. למרות העיצוב בסגנון הבינלאומי, חורג הבניין מעקרונותיו בקשתות שנוספו לו בחזית, המהוות מאפיין קישוטי ולא פונקציונלי שנועד להקנות לבניין אופי מקומי.
הבניין מהווה דוגמה לסגנון הבינלאומי ומשקף את מאפייני הסגנון, עם חריגות קלות:
לבניין נקבעה מבואת כניסה הנסוגה אל תוך גוף המבנה בפינתו המזרחית. כניסה זו מודגשת על ידי שלוש קשתות הפונות למזרח (אל רחוב ההסתדרות) וקשת אחת אל הצד הדרומי (רחוב הלל), קשתות אלו מוסיפות נופך מקומי "אוריינטלי" לבניין ומקשרת את הסגנון האוניברסלי עם המקום והזמן בו הוצב המבנה. הכניסה לבניין מוסתרת בפינה הצפונית של מבואת הכניסה.
בתוך הבניין, מקומת הכניסה, שבה שכן דלפק הקבלה, מוביל גרם מדרגות אלגנטי לקומה הראשונה, שבה פעלו בית קפה ומסעדה, וממנה ניתן היה לעלות ל-40 חדרי המלון. בחלקו האחורי של בית המלון, נסתרת מהרחוב, הוקמה גינה.
קרטר
קרטר (בכתיב לועזי: Carter) הוא שם משפחה אנגלי שמקורו במילה הצרפתית "caretier", ופירושו עגלון.
רוברטו אלאניה
רוברטו אלאנְיָה (צרפתית: Roberto Alagna; נולד ב-7 ביוני 1963) הוא זמר אופרה צרפתי ממוצא סיציליאני בעל קול טנור.
שנים מוקדמות.
אלאניה נולד בפרברי פריז ב-1963 למשפחת מהגרים מסיציליה. בתור נער בגיל העשרה נהג אלאניה לשיר מוזיקת פופ במופעי קברט בפריז תמורת תשר. בהשפעת סרטיו של מריו לנצה, והאזנה להקלטות של גדולי הטנורים, החליט להשקיע בתחום האופרה, אך רוב הידע שלו הוא מלימוד עצמי.
קריירה.
לאחר שזכה בתחרות לזמרים ע"ש לוצ'אנו פבארוטי הופיע בשנת 1988 בהופעת בכורה מקצועית עם חברת גליינדבורן בתפקיד אלפרדו באופרה לה טרוויאטה של ורדי. הופעה זו הובילה להתקשרויות עם בתי אופרה בערים קטנות בצרפת ובאיטליה לרוב בתפקיד אלפרדו, תפקיד אותו שר מאז כבר מעל ל-150 פעם. הוא הרחיב את הרפרטואר שלו, והוזמן גם לבתי אופרה חשובים כלה סקאלה במילאנו בשנת 1990, בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון בשנת 1992, ובמטרופוליטן אופרה בניו יורק ב-1996 בתפקיד רודולפו בלה בוהם של פוצ'יני. אחת מהפריצות שלו לתודעה העולמית, הייתה הופעתו בקובנט גארדן בתפקיד רומיאו ברומיאו ויוליה של גונו בשנת 1994.
שערוריות.
את עונת 2006-2007 פתח אלאניה בלה סקאלה, בתפקיד רדמס בהפקה חדשה של אאידה בבימוי פרנקו זפירלי. בהופעה השנייה, ב-10 בספטמבר, לאחר האריה הראשונה, נקראו לעברו קריאות בוז מהלוג'ונה, היציע המפורסם של הסקאלה, בו עומדים חסידי האופרה המושבעים אשר לא פעם קוראים קריאות בוז לזמר שלא עומד בקריטריונים המחמירים. (אלאניה אינו הראשון ש"זכה" לקריאות בוז לאחר ביצוע האריה הזו בסקאלה, גם הטנור קרלו ברגונצי עבר חוויה דומה בשלהי הקריירה שלו). אלאניה נעלב, הניף את ידיו ברוגז ויצא בהפגנתיות מהבמה. מיד נשלח הזמר המחליף, אנטונלו פלומבי, שעלה לבמה עם מכנסי ג'ינס וחולצת T עד לסיום המערכה. פלומבי שר את התפקיד עד סוף הערב. הנהלת לה סקאלה פיטרה מיידית את אלאניה מכל ההופעות של אאידה, וכן ביטלה התקשרויות אחרות שלו עם בית האופרה, בטענה כי זוהי התנהגות כזו ילדותית ולא מקצועית. אלאניה טען מאוחר יותר כי התכוון רק לרדת מהבמה לכמה דקות בשביל להתרענן מפני שלא חש בטוב, אך טענה זו אינה עולה בקנה אחד עם תגובותיו הראשוניות לאחר האירוע.