ביוני 1929 יצא לורקה לארצות הברית בלוויית המרצה הוותיק שלו, פרננדו דה לוס ריוס, על גבי אוניית הענק אד"ם אולימפיק, אשר נוצרה באותו קו הייצור בו נוצרה הטיטניק. הם שהו בעיקר בניו יורק, ובזמן שלוס ריוס הרצה בכנסים שונים ברחבי העיר, לורקה נרשם לאוניברסיטת קולומביה ללימודי ספרות אנגלית, אך כמו בעבר, הרבה להתעסק בכתיבה יותר מאשר בלימודיו. בחלק מזמנו הפנוי גם נסע לבקר בוורמונט, במקסיקו ובהוואנה. קובץ השירים שכתב במהלך הביקור, "משורר בניו יורק" (בספרדית: Poeta en Nueva York), פורסם רק לאחר מותו בשנת 1942, ועסק בעיקרו בניכור ובבדידות שחש לורקה, וכלל רמיזות מפורשות בנוגע לנטיותיו המיניות, והם נוסחו בטכניקות ציוריות בהן לא התנסה קודם לכן. שיריו ותחושותיו הושפעו עמוקות מאירועי יום חמישי השחור ומהיחס הגזעני והמפלה כלפי קהילת האפרו-אמריקאים להם לורקה היה עד. לורקה מצא דמיון רב בין התרבות האפרו-אמריקאית, ממנה התרשם עמוקות, לבין תרבות אנדלוסיה של ילדותו, ואהב להסתובב בשכונות השחורות של הארלם בניו יורק. שירתו הביקורתית כלפי הקפיטליזם העירוני האמריקאי והמודרניזם החומרני הייתה שונה במהותה מעבודותיו המוקדמות ומתיוגו הפולקלוריסטי, ממנו כל כך ניסה להשתחרר, והיא חידדה את תפיסותיו הסוציאליסטיות. המחזה שכתב באותם הימים, "הקהל" (בספרדית: El público), לא פורסם עד שלהי שנות ה-70 ומעולם לא פורסם בשלמותו, מאחר שכתב היד המקורי ככל הנראה אבד. אולם, מספר ממכתביו האישיים מאותם הימים נשמרו בידי האגודה ההיספנית של אמריקה בניו יורק. בשנת 1930, מספר משיריו הופיעו לראשונה בשפה האנגלית במגזין "אלהמברה", וזכו לביקורות חיוביות בקרב הקהל האמריקאי. במהלך שהותו בניו יורק כתב לורקה תסריט לסרט אילם בשם "מסע על הירח" (בספרדית: Viaje a la luna), בהשראת ביקורו בקוני איילנד.
תקופת הרפובליקה השנייה.
לורקה שב לספרד בשנת 1930, במקביל לנפילת משטרו הדיקטטורי של מיגל פרימו דה ריברה ועליית משטר השמאל הליברלי של הרפובליקה הספרדית השנייה. ב-1931 מונה לורקה למנהל תיאטרון אוניברסיטאי במדריד שנקרא "Teatro Universitario La Barraca", שהוקם ומומן על ידי משרד החינוך של הרפובליקה. התיאטרון העלה מופעים ברחבי הכפרים וערי השדה בספרד, במטרה לאפשר צפייה בתיאטרון לקהלים חדשים, שמעולם לא הייתה להם את האפשרות הזו, ובחינם. ברשות התיאטרון היו במה ניידת ומעט מאוד ציוד, ולורקה גם ביים וגם שיחק בהצגות, ועליו הוא אמר: "התיאטרון, שהוא חלק בסיסי בחייו של אדם, כמעט ומת מחוץ למדריד, והאנשים סובלים מכך. הם סובלים כאילו אבדו להם שתי עיניהם, או שתי אוזניהם, או חוש טעמם. אנחנו הולכים להשיב להם את הזכות הזו". חוויותיו באזורים הדלים של ספרד ובשכונות האפרו-אמריקאיות בניו יורק פיתחו את זיקתו לזכויות אדם ולזכויות חברתיות ורצון לפעול בנושא.
במהלך מסעותיו עם התיאטרון האוניברסיטאי, כתב לורקה את מחזותיו הנודעים ביותר - "חתונת הדמים", "ירמה" ו"בית ברנרדה אלבה" - כולם מבטאים את מרידתו בנורמות הבורגניות של החברה בספרד. המחזות ערערו על תפקידה המסורתי של האישה בחברה ועסקו בנושאים שנחשבו לטאבו באירופה הקלאסית של אותה התקופה כמו הומו-ארוטיות ומעמדיות. לורקה כתב מעט מאוד שירה בתקופה זו בחייו, שהייתה האחרונה שבהן, והכריז בשנת 1936 כי: "התיאטרון הוא שירה שיוצאת מתוך דפי הספר והופכת לאנושית מספיק על מנת לדבר ולצעוק, לבכות ולהתייאש".
בשנת 1933 לורקה טס לארגנטינה על מנת להרצות, להקריא שירה ולביים את הצגת הבכורה של חתונת הדמים בבואנוס איירס. בהרצאותיו בארגנטינה ובאורוגוואי דיבר לורקה על השראותיו האומנותיות, וטען כי: "אומנות אמיתית תלויה במודעות חדה למוות, חיבור אמת לאדמת המדינה, והכרה בגבולותיו של ההיגיון". באותה השנה, עלה לבמות ספרד מחזהו "דון פרלימפלין ואהבתו לבליסה בגן ביתו" (בספרדית: Amor de Don Perlimplín con Belisa en su jardín), אשר היה להצלחה כבירה.
את עבודת השירה האחרונה שלו כתב לורקה בשנת 1936 והיא נקראה "סונטות האהבה החשוכה" (בספרדית: Sonetos de amor oscuro). בעבר, המחשבה הייתה כי ההשראה לשיר הייתה אהבתו של לורקה לרפאל רודריגז ראפון, מזכיר התיאטרון האוניברסיטאי. אולם, מסמכים ותיעודים חשפו בשנת 2012 כי ההשראה האמיתית הייתה דווקא אהבתו לחואן רמירז דה לוקאס, נער בן 19 איתו תכנן להגר למקסיקו. השראה נוספת לסונטות היו שיריו של הכומר והקדוש הנוצרי בן המאה ה-16, סאן חואן דה לה קרוז. עם עליית הממשלה הימנית בספרד בשנת 1934, תקציב התיאטרון קוצץ במחצית, והופעתו האחרונה עלתה באפריל 1936.
לורקה בילה את תקופות הקיץ בין השנים 1926 ו-1936 בבית משפחתו בגרנדה - הוראטה דה סן ויסנטה, שם חיבר במלואן או בחלקן כמה מהיצירות הידועות ביותר שלו, וביניהן "ככלות חמש שנים" (בספרדית: Así que pasen cinco años) שכתב בשנת 1931, "הדיוואן של תמרית" (בספרדית: Diván del Tamarit) שכתב בשנת 1934 אך לא ראה אור בימי חייו ו"הקינה לאיגנסיוֹ סנצ'ס מחיאס" (בספרדית: Llanto por Ignacio Sánchez Mejías) שכתב בשנת 1935. לורקה שהה בהוראטה דה סן ויסנטה גם בימים שלפני מעצרו ורציחתו באוגוסט 1936.
רציחתו.
המתחים הפוליטיים והחברתיים בספרד התעצמו לאחר הירצחו של אחד מדוברי המונרכיסטים ומתנגדי החזית העממית הגדולים, חוזה קאלבו סוטלו, על ידי משמרות ההסתערות. הרוחות הרעות שנשבו במדינה סירבו לשכוך, ועתידה לא היה ברור. לורקה ידע שיהיה חשוד מידי של הצד הפשיסטי-ימני במלחמת האזרחים המתגלעת בספרד בשל דעותיו הסוציאליסטיות המוצהרות, אך בכל זאת החליט לעזוב את מדריד לכיוון גרנדה, שם המצב היה כאוטי במיוחד. המצב הפוליטי בגרנדה היה כה סוער, עד שלא מונה לה ראש עיר כבר מספר חודשים - אף לא אחד מתושביה או מהפוליטיקאים בספרד הסכים לקבל על עצמו את התפקיד. לאחר שגיסו של לורקה, מנואל פרננדז מונטסינוס, הסכים לקבל את התפקיד, הוא נרצח בתוך שבוע. באותו היום בו הוא נורה, ה-18 באוגוסט 1936, לורקה נעצר על ידי הפשיסטים.
אף על פי שידע על הסכנה הטמונה לו בהישארותו בגרנדה בשל דעותיו ונטיותיו המיניות, החליט להישאר בעיר. לורקה נעצר כששהה מחוץ לביתו על ידי חיילים שהיו נאמנים לגנרל פרנקו והושם במעצר בבית העירייה. לאחר מספר לא ברור של ימים שבהם שהה במעצר, יש המשערים שרק יום אחד, לורקה נלקח על ידי חיילי הפשיסטים "לבקר את גיסו", ראש העיר גרנדה, שנרצח זה מכבר - עובדה אותה לורקה לא ידע. החיילים ככל הנראה לקחו אותו ברכבם, יחד עם עוד שלושה עצורים, לכביש שומם המחבר בין הכפרים ויזנר ואלפקר, שניהם במחוז גרנדה, הוציאו אותם מהרכב, הכו אותם עד אובדן הכרה וירו בהם למוות. הדוח המשטרתי מתקופת פרנקו, המתוארך ל-9 ביולי 1965, כ-29 שנים לאחר הרצח, מתאר את לורקה כסוציאליסט שהשתייך ללשכת אלהמברה של הבונים החופשיים ועסק בפעולות הומוסקסואליות וסוטות.
ישנה מחלוקת משמעותית על הפרטים והמניעים לרציחתו של לורקה. הוצעו מניעים אישיים, שאינם פוליטיים. הביוגרף של לורקה טען שרוצחיו שוחחו בדבר נטיותיו המיניות, ושהיו להן חלק ברציחתו. הסופר איאן גיבסון, שכתב ספר על מותו של לורקה, טוען שהרצח היה כחלק ממסע רצח המוני של הפשיסטים על מנת למחוק את התמיכה בחזית העממית המרקסיסטית. הוא גם טוען שייתכן שהרצח התבצע כחלק מהסכסוך שהתרחש בין הקונפדרציה הספרדית של הימין האוטונומי לבין הפלנחה על השלטון בגרנדה. לאחר שאנשי הקונפדרציה גינו את פועלו של לורקה, החליטו בפלנחה להוציא את צו המעצר כנגדו, שאפילו שהה באותו הזמן אצל אחד ממנהיגיהם.
היו שטענו שלורקה לא תמך באף מחנה במלחמת האזרחים ושהיו לו חברים מכל המחנות. אולם, הסופר איאן גיבסון טען בספרו שלא כך היה הדבר - הוא טען שלורקה חתם על המניפסט של העיתון הקומוניסטי הספרדי "עובדי העולם" (בספרדית: Mundo Obrero) והיה מתומכיה הפעילים של החזית העממית. לורקה אף קרא את המניפסט במסיבה לכבוד חברו הטוב, המשורר רפאל אלברטי רק חצי שנה לפני מותו. מתנגדי קומוניסטים וסוציאליסטים רבים תמכו מאוד בלורקה או סייעו לו. בימים שלפני מעצרו, הוא התחבא בבית חברו שמכבר, האמן לואיס רוזלס, שהיה מראשי הפלנחה. על פי העדויות, רוזלס כמעט ונורה בידי המושל הפשיסטי של גרנדה בשל הסיוע ללורקה. המשורר גבריאל סלאיה כתב בספר זכרונותיו שלא אחת ראה את לורקה בחברת חברי הפלנחה, ושלורקה אף סעד בכל יום שישי עם מנהיג ומייסד הפלנחה שנרצח במלחמה, חוסה אנטוניו פרימו דה ריברה. ב-11 במרץ 1937, כשבעה חודשים לאחר הרצח, מאמר שהופיע בעיתונות הפשיסטית גינה את הרצח ודיבר בשבחו של לורקה. ב-1940 הממשל ניסה לטייח את הרצח וטען כי "לורקה נהרג בחודש אוגוסט 1936 כתוצאה מפצעי מלחמה". עד היום לא ידוע בדיוק היכן לורקה קבור, או מי היו רוצחיו. סרט דוקומנטרי שנעשה ב-2006 מעלה את האפשרות שגם למשפחתו הייתה יד בדבר.
צנזורה.