במאה ה-19 הייתה לבוב למרכז תרבותי יהודי. בשנת 1834 הודפסו בו שירי אריה לייב קינדרפרוינד שנכתבו בעברית. היה בה תיאטרון יידיש מפורסם. תיאטרון זה נודע ברבים בזכות תקליטים שהוקלטו בלמברג והופצו בכל העולם היהודי, והם מהתקליטים הקדומים ביותר, מהשנים 1906 עד 1911. לבוב הייתה גם מרכז ציוני; באביב 1920 נערכה שם ועידת השומר הצעיר. בין 1839 ל-1857 שלטו בעיר אנשי תנועת ההשכלה, וזאת על פי חוק משנת 1836 שחייב את רב העיר להיות בעל תואר אקדמי. בין החרדים למשכילים קמו מריבות רבות. המשכילים הצליחו לשלוט בוועד הקהילה, פעלו בקרב השלטונות נגד הלבוש המסורתי ובכך הצליחו להצר את רגליה של הקהילה החסידית. לאחר מהפכת מרס בשנת 1848, החלו החרדים לטעון שהוועד אינו מייצגם וכי הוא פוגע בזכויותיהם, אך לא הצליחו בכך. בשנת 1855 התחלף השלטון באזור, והוא נענה לדרישות החרדים לוותר על תואר אקדמי לרבנים וכך, כעבור שנתיים, חזרו הרבנות ווועד הקהילה לידי האורתודוקסים.
בלבוב פעל גם חוקר המדרשים והאגדה שלמה בובר.
לבוב הייתה המרכז המסחרי והאדמיניסטרטיבי של גליציה המזרחית והייתה מרכז להשכלה. ככזו הפכה העיר לאבן שואבת ליהודים מרחבי גליציה שעקרו ללבוב (בנוסף למיעוט שרכשו בה בית מגורים בנוסף על בית המגורים הקבוע שלהם). עובדה זו הביאה לעליית מספרם של יהודי העיר ועלייה בכוח הקהילה.
תקופת השואה.
יהודי העיר היוו שליש מאוכלוסיית העיר לפני השואה (יותר מ-100 אלף ערב מלחמת העולם השנייה), והתקיימו בה 97 בתי כנסת. שלושה שבועות לאחר פרוץ המלחמה, נכנסו הסובייטים ללבוב וסיפחו אותה לתחום שליטתם, יחד עם גליציה המזרחית. בעיר הצטופפו באותה השעה יותר מ-100 אלף פליטים יהודיים ממערב , אך בקיץ 1940 הוגלו רבים מהם לירכתי ברית המועצות.
עם פלישת הגרמנים לברית המועצות ביוני 1941 היה אזור העיר אחד מהראשונים שנכבשו על ידם. עם הפלישה ברחו מלבוב כעשרת אלפים יהודים בעקבות הצבא הסובייטי אל תוככי ברית המועצות. 6,000 יהודים נרצחו כבר בימים הראשונים לכיבוש העיר על ידי נאצים ומשתפי פעולה בשני פוגרומים.
בנובמבר 1941 הוקם גטו בעיר; ראש היודנרט שלו, יוסף פרנס, נרצח על ידי הנאצים, לאחר שסירב למסור לידיהם יהודים לעבודה במחנה העבודה ינובסקה. בשׁורה של גירושים להשמדה שהתרחשו במהלך השנים 1942–1943 גורשו דרך מחנה ינובסקה קרוב ל-80 אלף מיהודי גטו לבוב אל מותם במחנות השמדה, רובם בבלז'ץ ומיעוטם בסוביבור ובאושוויץ. רבבות אחרים הומתו במחנה ינובסקה או במהלך פעולות טרור בגטו. חלקים גדולים מהאוכלוסייה המקומית שיתפו פעולה בהשמדת היהודים, ולכן מעטים ביותר שרדו עד לסוף המלחמה.
ביולי 1944 שחרר הצבא האדום את העיר, והוקם בה "ועד יהודי", שהוכר על ידי השלטון הסובייטי. בשבוע הראשון נרשמו ברשומותיו 823 יהודים, ועד אמצע נובמבר הגיע מספר הנרשמים ל-2,571 מבוגרים ו-134 ילדים. רק מעטים מהנרשמים היו תושבי לבוב לפני המלחמה. בסוף יולי מסרו השלטונות לידי הרב דוד כהנא את בית הכנסת חדשים לתפילה בלבד, תוך ציון שלא ירשו פעילות יהודית אחרת ולא תוקם בעיר קהילה יהודית. בעקבות סיפוח לבוב לברית המועצות והאפשרות להגר לפולין עזבו רוב היהודים את העיר ועברו לפולין.
רבני לבוב.
ברבנות הקהילה שימשו גדולי האחרונים. להלן רשימה חלקית:
לאחר פטירת הרב אורנשטיין, נתמנה המטיף הרב אברהם כהן לרב המחוז בידי המחנה הפרוגרסיבי בעיר. ב-1848 נפטר כהן לאחר שארסניק נמסך למרק שאותו לגם, החשוד ברצח שהשתייך לשמרנים בעיר זוכה בידי בית המשפט האוסטרו הונגרי לאחר שהעדים היחידים לא זיהו אותו במסדר זיהוי.
הספרייה.
בתחילת המאה ה-20 נוסדה בלבוב ספרייה יהודית, בשם בית הספרים של עדת ישראל בלבוב, והיא הייתה לאחת הספריות הגדולות ביותר מסוגה בגליציה. הספרייה קיבלה משלמה בובר את אוספיו הפרטיים. היא כללה כמעט כל ספר בתחום היהדות שראה אור במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 וכללה אוסף מיוחד של ספרי שאלות ותשובות. עד לשואה ניהל את הספרייה יהודה כהן. במהלך הכיבוש הנאצי של העיר הם חתמו את פתח הספרייה ולא פגעו בה. עם כניסת הסובייטים לעיר הם מינו את דוד כהנא לספרן, והוא העביר את הספרים ממבנה הספרייה הישן ברחוב זיזניצקה למבנה אחר ברחוב סיקסטוסקי. בסוף 1946 הועברה תכולת הספרייה לקייב.
כיום.
בשנת 1969 לקהילה הוחזר בניין בית הכנסת חדשים, לאחר שפעל מספר שנים כמועדון ספורט.
בשנת 1970 חיו בעיר כ-30 אלף יהודים (1.6% מהאוכלוסייה). כיום הצטמקה האוכלוסייה היהודית באופן ניכר כתוצאה מהגירה, ובמידה מועטה גם בגלל התבוללות. מספר היהודים כיום מוערך בין 1000 ל-2000. מספר ארגונים מוסיפים לפעול בו.
כרב העיר מכהן כיום הרב מרדכי שלמה בולד, נציג חסידי סטולין קרלין.
הקהילה היהודית בלמברג
יהדות לבוב
יהדות למברג
מסילת אזור החוף הצפוני של שיקגו ומילווקי
מסילת אזור החוף הצפוני של שיקגו ומילווקי (באנגלית: Chicago North Shore and Milwaukee Railroad) הוא קו רכבת בארצות הברית שהופעל בין השנים 1916 עד 1963 וחיבר בין העיר שיקגו שבמדינת אילינוי לעיר מילווקי שבמדינת ויסקונסין, דרך פרוורי החוף הצפוני של שיקגו.
היסטוריה.
היישובים שבאזור בו עוברת מסילתו של הקו הוקמו ברובם בקרבת התחנות שנקבעו במסילה זו, לאחר שהיא הוקמה. הקמת המסילה הוותיקה ביותר באזור החלה בשנת 1853 על ידי וולטר גורני, לאחר שפרש מכהונת ראש עיריית שיקגו. גורני הפעיל עליה קו רכבת שהיה בבעלותו, בין שיקגו לבין מילווקי שבויסקונסין. הוא גם מיקם את תחנותיה של המסילה כך שיהיו בשטחים שבבעלותו ושהוא תכנן להקים עליהם פרוורים עבור העיר שיקגו. מסיבה זו נחשב גורני לאבי החוף הצפוני של שיקגו.
ב-1891 נוסדה חברת Waukegan &amp; North Shore Rapid Transit אשר הפעילה בתחילה קו של חשמליות ברחובות של העיר ואקיגן שבאילינוי. עם השנים, החברה גדלה ושינתה את שמה ל-Chicago and Milwaukee Electric Railroad. החברה השתלטה גם על קווי הרכבת האחרים באזור פרוורי החוף הצפוני של שיקגו ושילבה אותם בקו שלה.
ב-1916 שונה שם החברה ל-"Chicago North Shore and Milwaukee Railroad" וסמואל אינסול (Samuel Insull), הבעלים של חברת ההחזקות "Midwest Utilities”, רכש את השליטה בחברה והחל לכהן כיושב ראש שלה. אינסול, באמצעות חברת ההחזקות שבבעלותו, שלט גם בשני קווי רכבות בינעירוניות נוספות באזור שיקגו - קו הרכבת "שיקגו, אורורה אלג'ין" (Chicago, Aurora and Elgin Railroad) אשר חיבר בין העיר שיקגו עם הפרוורים המערביים שלה ואזור הפוקס ריבר ואלי (Fox River Valley), וקו הרכבת "שיקגו סאות' שור וסאות' בנד" (Chicago South Shore and South Bend Railroad), אשר חיבר את העיר שיקגו עם האזור הבנוי שמדרום לה - האזור הצפוני של מדינת אינדיאנה.
הקו האחרון, "שיקגו סאות' שור וסאות' בנד", פעיל עד היום במתכונתו הישנה כולל אי מעבר מהנעה חשמלית לדיזל. שאר הקווים של החברה שינו מתכונות אך רוב מסלולי נסיעתם דומים לאלה הקיימים היום. כיום רוב מסלולי רכבת אלה מופעלים בשותפויות שונות של חברות שונות עם חברת מטרא המפעילה את רכבות הפרוורים של שיקגו (להבדיל מהרכבת העילית המופעלת על ידי CTA ולהבדיל מהרכבת הבין עירונית המופעלת על ידי Mtrack.
הנתיב.
בשנת 1916 עבר הקו דרך היישובים הבאים (מדרום לצפון):
בנוסף על כך, מהתחנה שבישוב לייק בלאף ניתן היה לעלות על רכבת שהמשיכה מערבה ליישוב ליברטיוויל ומהתחנה שבישוב נורת' שיקגו ניתן היה לנסוע ברכבת שעברה דרך רחובות העיר ואקיגן.
הסידור המקורי אפשר לנוסעים שנסעו באמצעות קו זה לעיר שיקגו, לנסוע לשם באמצעות קו הרכבת העילית "Northwestern Elevated Railroad" מהמסוף הדרומי באוונסטון. בעקבות רכישת הקו על ידי סמואל אינסול בשנת 1916, שונה סידור זה וניתן היה כעת רק להמשיך לשיקגו בקו אקספרס לאזור הלופ של שיקגו באמצעות קו רכבות עילית מיוחד (אשר היה גם כן בשליטת אינסול).
הקמת מסילת הרכבת "עמק סקוקי".
צמיחת יישובי אזור הנורת' שור במהלך תחילת המאה ה-20 סיפקה כמות גדולה יחסית של נוסעים בקו זה, אך בשל הצפיפות הגוברת באזורי העסקים של היישובים הללו, החברה החליטה על מנת להמשיך ולהישאר תחרותיים להקים קו רכבת נוסף באזור עמק סקוקי – אשר באותה העת היה אזור כפרי לא מפותח ושכן כ-4 עד 5 ק"מ מערבית לקו הרכבת הראשי של החברה.
במהלך השנים 1923 ו-1924 התבצעו רכישות הנדל"ן הדרושות לבניית המסילה כאשר הבנייה עצמה של הקו החדש החלה באפריל 1924. הקו החדש עבר באותה העת דרך היישובים הבאים (מדרום לצפון):
מעל רוב מסלול קו הרכבת של עמק סקוקי עבר גם קו מתח גבוה פעיל. קו מתח גבוה זה הוקם יחד עם קו הרכבת כחלק מאותו מיזם כלכלי. אינסול, אשר היה היוזם מאחורי הקמת קו הרכבת וקו המתח הגבוה, היה גם הבעלים של תחנת כוח. אינסול, אשר עבד אצל תומאס אלווה אדיסון לפני שהפך לאיש עסקים, קיווה כי יצליח למכור חשמל ביישובי אזור הנורת' שור, לגרום לסגירתן של תחנות הכוח המקומיות הקטנות ולעזור בפיתוח היישובים שקנו ממנו חשמל, על ידי מיקום תחנת רכבת בשטחם.
באותה עת הושג הסדר עם חברת הרכבות Chicago Rapid Transit Company לפיו רכבות עילית מקומיות היו אמורות לפעול במקביל לקו זה ביישוב ניילס סנטר. הסדר זה היה מבוסס על הצפי שפתיחת קווי הרכבת העילית ביישוב ניילס סנטר תסייע לצמיחת הנדל"ן באזור זה באותו האופן בו הם סייעו, עשרות שנים קודם לכן, לצמיחת הנדל"ן בחלקים אחרים של העיר שיקגו. תקופת השפל הגדול עצרה את הצמיחה של האזור, והיישוב ניילס סנטר (אשר באותה העת שינה את שמו לסקוקי) החל לחוות צמיחה משמעותית רק במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20.