קפלן נולדה בשם פייגה רויטבלט (לפי מקורות אחרים "רויטמן") בגוברניית ווהלין למשפחת איכרים יהודית והייתה אחת משבעה ילדים. אביה, חיים, שימש כמנהל בית ספר יסודי יהודי והוא חינך אותה בבית. מגיל צעיר התעניינה בפוליטיקה. בשנת 1905 הצטרפה לחוגים אנרכיסטיים ופעלה תחת הכינוי "דורה". בשנת 1906 השתתפה קפלן בקייב בניסיון התנקשות באמצעות פצצה באישיות בכירה בממשלו של הצאר. ההתנקשות נכשלה וקפלן נעצרה. בעקבות ההתנקשות נפגעה ראייתה. בית המשפט גזר עליה ב־5 בינואר 1907 דין מוות, אולם עקב היותה קטינה הומר גזר הדין במאסר עולם. היא נשלחה למחנה עבודה באקאטוי אשר בסיביר. במהלך שהותה שם הופשטה והוכתה קשות במוטות עץ.
בהשפעת המהפכנית מריה ספירדונובה שינתה את השקפותיה הפוליטיות לסוציאל־רבולוציונריות. בשנת 1911 היגרה משפחתה לארצות הברית.
בעקבות מהפכת פברואר בתחילת 1917 והחלפת השלטון, שוחררה קפלן ב־3 במרץ ממאסרה. המאסר הממושך והתנאים הקשים הותירו בה צלקות רבות והיא סבלה מכאבי ראש עזים והתעוורה לפרקים. באפריל הגיעה למוסקבה וחבריה במפלגה החליטו לשלחה להחלמה בסנטוריום בחצי האי קרים. בעת מהפכת אוקטובר עברה ניתוח בעיניה בחרקוב. בעקבות הניתוח שבה לראות באופן חלקי.
ראשי המפלגה הקומוניסטית שאפו לזכות בשלטון בלעדי ברוסיה, ולכן אחרי הכישלון בבחירות שנערכו בנובמבר 1917, שבהן זכו רק ב־25% מהקולות לעומת 40% שזכו בהם הסוציאל־רבולוציונרים, פיזרו הבולשביקים את האספה המכוננת ובו־זמנית אילצו את הנשיא מטעם מפלגת הסר־ארים לוותר על תפקידו. עקב מהלכים חד־צדדיים אלו החליטה קפלן להתנקש בחייו של לנין.
ב־30 באוגוסט 1918 נאם לנין במוסקבה באחד מבתי החרושת בעיר. כשיצא מהבניין ועמד להיכנס למכוניתו, קראה לו קפלן בשמו וכשהוא הסתובב לעברה, ירתה בו שלושה כדורים. אחד מהם החטיא אותו והשניים האחרים פגעו בכתפו וריאתו השמאליים. לנין הוחש לקרמלין וסירב לצאת מהמתחם המאובטח מחשש למתנקשים נוספים. לפיכך הרופאים נאלצו לטפל בו בתוך הקרמלין. למרות הפצעים הקשים הצליח לנין לשרוד את ההתנקשות, אך לא בלי פגע.
רוב ההיסטוריונים מעריכים שהשבצים שגרמו למותו כמה שנים מאוחר יותר קשורים לפצעיו אלו. נפוצה אפילו השמועה שהכדורים היו מורעלים.
קפלן נעצרה על ידי המשטרה החשאית, הצ'קה, בקרבת מקום ההתנקשות, בחשד שהיא המתנקשת. בכליה נמצא אקדח. היא טענה בפני חוקריה, יעקב יורובסקי ויעקב סברדלוב, שהחליטה להתנקש בלנין עוד בפברואר 1918 במקום מגוריה בסימפרופול, פעלה לבד וביצעה את ההתנקשות כיוון שלנין בגד בעקרונות המהפכה. כאשר התברר שקפלן לא תעליל על יריביו הפוליטיים של לנין, היא הוצאה להורג בלא משפט בגן אלכסנדר בקרמלין ב־3 בספטמבר בהוראת סברדלוב. לאחר מותה נפטרו אנשי הצ'קה מן הגופה.
ב־17 באוגוסט התנקשו בחייו של הקומיסר העממי (שר בטרמינולוגיה הסובייטית) לענייני פנים של אזור הצפון ששימש גם כראש הצ'קה בפטרוגרד, מויסיי אוריצקי. אף על פי שלא היה קשר בין שתי ההתנקשויות, הבולשביקים השתמשו בהן כתירוץ לרציחתם של מתנגדים פוליטיים. הצו הרשמי על כינונו של "הטרור האדום" הוצא שעות ספורות אחרי ניסיון ההתנקשות בחייו של לנין וקרא ל"טרור חסר רחמים נגד אויבי המהפכה". במהלך החודשים הבאים כ־800 חברי המפלגה הסוציאל־רבולוציונרית ויריבים פוליטיים נוספים של הבולשביקים הוצאו להורג ללא משפט.
במהלך השנה הראשונה של הטרור האדום גדל מאוד מעגל הדמים והקורבנות נערמו באלפיהם, אפילו לפי הסטטיסטיקה הרשמית, שנטתה להמעיט במספרם. יש היסטוריונים שרואים ב"טיהורים" אלו את מבשרי הטיהורים הגדולים בתקופתו של סטלין.
חייל אוסטרי, שהיה שבוי בברית המועצות ושוחרר ב־1953, טען שפגש את קפלן במקום מאסרו, שבו הייתה אחראית לספרייה, ושהיא אף נפטרה שם בגיל 70.
פניה קפלן
אלוף הפלות
אלוף הפלות הוא טייס קרב שיירט ("הפיל") מספר רב של מטוסים בקרבות אוויר. מספר המטוסים המקנה את הכינוי "אלוף" משתנה ממדינה למדינה, אך מקובל שהתואר ניתן למי שהפיל חמישה כלי טיס של האויב או יותר.
התפתחות המונח.
מקור הכינוי בצרפת, במהלך מלחמת העולם הראשונה, כאשר הלוחמה האווירית החלה להתפתח. אלופי ההפלות של מלחמת העולם הראשונה זכו לפרסום רב והפכו לגיבורים לאומיים. גם במלחמות מאוחרות יותר זכו אלופי הפלות לתהילה.
הטייס הראשון שזכה לתואר "אלוף הפלות" היה הטייס הצרפתי אדולף פֶּגוּ (Adolphe Pegoud). העיתונות הצרפתית כינתה אותו l'as, "האייס" או "האלוף", לאחר שהפיל בקרבות אוויר חמישה מטוסים גרמניים. המונח l'as היה מקובל בעיתונות הצרפתית שלפני המלחמה ככינוי לכוכבי ספורט, כגון שחקני כדורגל או רוכבי אופניים מפורסמים. בשל כך ניתן הכינוי l'as גם למי שזכו בהצלחות בתחומים אחרים במלחמה, כמו מי שהטביעו ספינות או השמידו טנקים.
בקיסרות הגרמנית התמסד הנוהג להעניק את העיטור "פור לה מריט" (שנודע בשמו הלא-רשמי "מקס הכחול", Der blaue Max) לטייסים שהפילו שמונה מטוסי אויב. עיטור זה היה העיטור הצבאי הגבוה ביותר שניתן בפרוסיה, ומאוחר יותר בגרמניה, עד תום מלחמת העולם הראשונה. הגרמנים לא השתמשו במונח "אייס" – טייסים שהפילו עשרה מטוסי אויב כונו "Überkanonen", "תותחי-על". שמם ומספר הניצחונות שלהם פורסמו ברבים, כדי להעלות את מוראל האוכלוסייה. עם התקדמות המלחמה, עלה יותר ויותר הרף שזיכה את הטייסים בעיטור.
בניגוד לקיסרות הגרמנית, באימפריה הבריטית עד 1916 לא היה רישום מסודר של ניצחונות בקרבות אוויריים, אם כי רישום כזה התבצע בטייסות. בשל כך, לא היה פרסום רשמי על טייסים שהיו אלופי הפלות, אך טייסים מסוימים זכו לפרסום כזה הודות לדיווח עיתונאי.
קביעת הפלת מטוס אויב.
קרב אוויר, מטבעו, מתנהל במהירות רבה ובשלושה ממדים. בשל כך, קשה לטייס לוודא שהמטוס עליו ירה בתותח או שיגר טיל אכן הופל. לעיתים יראה הטייס שמטוס האויב צולל או פולט עשן, אך אין בכך ראייה שהופל, וייתכן שמטוס האויב יצליח להגיע בכל זאת לנחיתה. בשל כך, אין די בטענתו של הטייס על הצלחתו בקרב אוויר כדי לזכותו באישור על הפלת מטוס אויב. עם זאת, יש חשיבות רבה למידע על הפלה כזו, הן בשל התועלת שבה למורל והן בשל חשיבותו המודיעינית - כדי לדעת אודות סדר הכוחות של האויב. בשל כך, עושים הצבאות השונים מאמץ כדי לוודא את נכונות הדיווח של הטייסים.
במלחמת העולם הראשונה הייתה הדרך לוודא הפלה ולזקוף אותה לזכות הטייס שונה בכל אחד משירותי האוויר (הגדרת היחידות האוויריות כ"חיל אוויר" עצמאי נעשתה ברוב הצבאות רק לאחר המלחמה) של הצדדים היריבים. שירות האוויר הגרמני (Luftstreitkräfte) אישר הפלה רק אם נמצאו שרידי מטוס האויב המופל, או אם טייס האויב נלכד או נמצאה גופתו. רוב הלחימה האווירית במלחמת העולם הראשונה הייתה בשטח הגרמני, ולפיכך פעלה שיטה נוקשה זו ביעילות רבה למדי.
עבור שירותי האוויר הבריטיים הייתה שיטה מעין זו הגרמנית בלתי-אפשרית. לפיכך, נדרש כל טייס למלא "דו"ח קרב" על כל מגע עם האויב. דו"ח זה עבר את מפקד הטייסת, ולאחר מכן הועבר למפקד הכנף. בז'רגון של הדו"חות, קרב שבו הייתה הפלה של מטוס אויב הוגדר "קרב מכריע" (decisive combat). בסמכות מפקד הכנף היה לקבל או לדחות טענות על הפלת מטוסי אויב, אך מפקדת הלהק בחנה גם היא את הדו"חות. לא היה מנגנון אחד שיבקר את הדו"חות ויוודא את נכונותם, ולא נעשה מאמץ מיוחד לגלות כפילויות או טעויות.
כאמור, קביעת הפלה היא מורכבת למדי בעת קרב אוויר. הטייסים הבריטיים במלחמת העולם הראשונה ראו לעיתים את מטוס האויב צולל או מתרחק כשהוא בוער, אך מכיוון שנלחמו הרחק מבסיסיהם ומעל שטח האויב, לא היו יכולים לוודא הפלה. בשל כך דיווחו שמטוס האויב "הוכרח לצלול", "הוכרח לנחות", או "איבד שליטה". במלחמת העולם הראשונה נחשבו דיווחים כאלה כהפלות ודאיות. כך, למשל, לפחות עשר מתוך 26 ההפלות של אלוף ההפלות האמריקני אדי ריקנבקר היו דיווחים מעין אלה. במלחמות הבאות החמירו חילות האוויר השונים את נוהלי הדיווח, והפלות מעין אלו היו בבחינת "מסתברות" (probable) או "בספק", ונחשבו בהתאם.
חילות אוויר מודרניים זוקפים הפלה לזכות טייס כאשר ישנה עדות של טייס או איש צוות אוויר במטוס אחר שראה את ההפלה. כמו כן, מסתמכים על תצלומים ממצלמת ירי ותיעוד נוסף, אם קיים, וכן על דו"חות מודיעיניים. ואולם גם במלחמות שהתחוללו במחצית השנייה של המאה ה-20 קיימים ויכוחים חריפים על מספר המטוסים שהופלו.
חלוקת הפלה בין כמה טייסים, ומצבי ספק.
בעיה נוספת באישור הפלה לטייס קרב היא כאשר כמה מטוסים יורים על אותו מטוס אויב: השאלה היא לזכות מי תיזקף ההפלה. חילות אוויר מסוימים זקפו את ההפלה לזכות טייס אחד בלבד, בדרך כלל מוביל המבנה. כך נהג שירות האוויר הגרמני במלחמת העולם הראשונה. שירות האוויר הצרפתי נהג באותה מלחמה לזקוף הפלה לזכות כל אחד מהטייסים או המקלענים שהשתתפו בקרב. הבריטים נהגו בדרך דומה, אך לא בעקביות: לעיתים נזקפה הפלה לזכות כל משתתף, ולפעמים חולקה ההפלה, ולכל טייס נזקפה חלקיות הפלה. כך היה מצב שבו לטייס היו ½11 הפלות, או 26.83 הפלות.