בשנת 1640, אחרי הכיבוש הטורקי, התיישבו בבנגאזי יהודים נוספים מטריפולי, והקהילה גדלה והתגבשה. ב-1745 הידלדלה הקהילה במגפה קשה וב-1750 חזרו כמה משפחות וארגנו מחדש את הקהילה. הקהילה התחדשה בתחילת המאה ה-18 כאשר החלה הגירת יהודים מאיטליה וממלטה.
התגבשות הקהילה היהודית ושגשוגה.
במאות ה-18 וה-19 היו בבנגאזי כ-400 משפחות יהודיות, בשתי עדות: האחת של בני העיר המקוריים, והאחרת – ילידי טריפולי ומהגרים מאיטליה. בין חכמי הקהילה באותה התקופה היו אליהו לביא, משה חכמון, ויצחק חלפון.
היהודים לא חויבו לגור בשכונה נפרדת, ומבחינה כלכלית שפר מצבם ועשירי הקהילה תפסו עמדות חשובות בממשל הטורקי. בנגאזי נעשתה למרכז מסחרי בינלאומי חשוב בזכות פעילותם של היהודים. יהודים כיהנו במועצת העירייה, והיו בעלי תפקידים קונסולריים של צרפת, איטליה ואנגליה.
כבר ב-1906 נאלצו יהודים להתגייס לצבא העותמאני או לשלם כופר גיוס, אלה שסירבו לשלם מקצתם נעצרו. ב-1909 פרצה שרפה ובעקבותיה תקפו חיילים טורקים את האוכלוסייה היהודית ובזזו רכוש של יהודים. משפחות יהודיות רבות עזבו את בנגאזי וחזרו לטריפולי.
התפתחותה של בנגאזי בנפרד ובשונה מטריפולי נבעה לא רק מן המרחק הפיזי ממנה אלא גם משוני תרבותי ומן השוני במעמדה המנהלי.  לבנגאזי שמור מקום  של כבוד בהיותה נושאת המסורת וממשיכתה של קירני – הקהילה היהודית העתיקה ביותר בלוב. תחת שלטון היוונים והרומים הייתה בנגאזי העתיקה, ברניקי דאז, מרכז פוליטי שעלה בחשיבותו על ערי טריפוליטניה  –  אז פרובינציה של ממלכת קרתגו. אף במאה הראשונה לספירה נהנו היהודים שחיו בה מאוטונומיה רחבה, ונכבדים מבני הקהילה אף איישו תפקידים שונים במערכת השלטון של העיר. וכך העותמאנים, בדומה לשליטים הרומים והביזנטיים בימי קדם, העדיפו את בנגאזי מבחינה כלכלית ואסטרטגית על טריפולי.
באימפריה העותמאנית השתייכה בנגאזי לחבל המנהלי (ולאית) של קירנאיקה, שהודות לקרבתו למצרים נחשב בעיני איסטנבול לחיוני יותר מטריפוליטניה מבחינה אסטרטגית וכלכלית גם יחד. בנגאזי הייתה צומת מסחר ימי ויבשתי כאחד, ויהודיה, בדומה ליהודי טריפולי, שימשו נציגי אירופה במקום ותרמו להעמקת השפעתן של איטליה ומדינות אירופיות אחרות.
היהודים היו פעילים גם בפיתוח סחר השיירות הטרנס-סהארי עם אפריקה התיכונה. מסחרה של בנגאזי במאה ה-19 היה כפול בהיקפו מזה של טריפולי וכך גם המס ששילמו תושבי העיר ל"שער העליון". ואמנם מצבם הכלכלי האיתן של יהודי בנגאזי עורר עליהם את קנאת האוכלוסייה המקומית – לא רק המוסלמית אלא גם הנוצרית. ב-1862 התלהטו היצרים ובבנגאזי התחולל אירוע שלא היה לו תקדים בלוב ובתוניסיה – עלילת דם. יהודים שנעצרו בעקבותיה פנו לעזרת הקונסול הבריטי, ורק צו מלונדון הביא לשחרורם.
בימי הכיבוש האיטלקי התהפך הגלגל לטובת טריפולי. האיטלקים הפכוה לבירת לוב כולה, והעדיפוה בבירור על פני בנגאזי, שבסביבתה נמשכה ההתנגדות המזוינת לשלטון האיטלקי, התנגדות שבאה לקצה רק ב-1931. בשנה זו, מספר יהודי בנגאזי עלה על 2,000 נפש.
המרד הערבי בקירנאיקה וההזדהות של תושבי בנגאזי עם התרבות הערבית והמורשת האיסלאמית, זירזו הקמת תשתית לאומית מקומית עוד בטרם קמה תשתית כזאת בטריפוליטניה. אשיותיה היו במסדר המיסטיקנים (הצוּפים) סנוסיה, שעתיד היה לפעול למען הבנה טובה יותר עם היהודים. לעומת זאת, סבלו יהודי בנגאזי יותר מיהודי טריפולי מגזרות ומפעולות עונשין של האיטלקים, הן בשנות העשרים והן בימי מלחמת העולם השנייה.
למרות  שבבנגאזי הייתה שכבה יהודית מעורבת ומעורה בתרבות איטליה, והיא שסייעה לאיטלקים להשתלט על האזור, הקפידו יהודי העיר הזאת לאורך כל ימי השלטון האיטלקי לשמור על האוטונומיה שלהם. ועד הקהילה של בנגאזי שמר על מעמדו במשך כל תקופת הכיבוש האיטלקי, גם בעת שבטריפולי מינו הפשיסטים נציב לא יהודי לראש קהילה. יהודי בנגאזי עמדו בתוקף על זכותם להתכתב ישירות עם "איגוד הקהילות של איטליה" ועם כי"ח בצרפת, מבלי לקבל את מרות טריפולי.
קהילת בנגאזי היוותה תמריץ להתפתחותם ולצמיחתם של יישובים יהודיים נוספים בסביבתה – כמו דרנה, ומאוחר יותר, בתקופה האיטלקית, להקמת תוברוך ולחידוש היישוב היהודי בפולוניה וברקה העתיקות. לכל הקהילות האלה שימשה בנגאזי מרכז כלכלי, מנהלי ורוחני; היא התערבה במינוי ועדי קהילה וגבתה את המיסים לאיגוד הקהילות באיטליה.
אישים בולטים בקהילה.
בקהילת בנגאזי פעלו חכמים רבים במשך הדורות, ותרמו ליצירת המורשת העתיקה והמפוארת של יהדות לוב. בתקופה לא ידועה ר‘ אברהם חביב שמש כדיין בבית הדין בבנגאזי במשך כחמש שנים. בשנת התרמ"ו (1886) לאחר מותו של ר‘ חי מימון, התמנה ר‘ אברהם חביב כדיין בבית הדין בטריפולי ושרת בקודש יחד עם ראשי אב בית הדין, חיים הכהן, ולאחריו ר‘ כמוס אג‘רבי, ועם הדיינים רבי יוסף רחום, רבי יוסף ג‘יעאן, ר‘ רחמים חביב, ר‘ שלום תשובה ור‘ חיים רבה.
רנאטו תשובה – נשיא הקהילה היהודית.
רנאטו תשובה נולד ב-25 בדצמבר 1894. הוא גדל למשפחה יהודית ציונית והיה אדם מסורתי, דתי.  כשהיה בן 25 יסד את האגודה הציונית "הרצל", האגודה פעלה למען לימודי השפה העברית והתנ"ך, קיימו כנסים, שמרו על יהודים בפני פגיעות ואספו צדקה לקהילה. בתקופת השלטון הפשיסטי נדרש ממנו למסור רשימות של יהודי הקהילה אשר יישלחו למחנות. רנאטו סירב לדרישת השלטון האיטלקי. הוא טען כי הכנת הרשימות הללו הוא עניין דמוגרפי מסובך ועלול לקחת זמן רב. לאחר המלחמה רנאטו חזר לכהן על יהודי בנגאזי שנשארו חיים. הוא החל בתהליכי שיקום והתחדשות של הקהילה ואף חידש את בית הספר העברי בבנגאזי, שהמשיך ללמד את השפה העברית ואת לימודי התורה. לאחר שנים רבות קיבל אות הערכה ממלך לוב והוצע לו תפקיד שר האוצר, בקשה שנדחתה על ידי תשובה.
ר' שמעון לביא – ממנהיגיה הרוחניים של קהילת בנגאזי.
באחת התקופות הנוראות ביותר ליהדות לוב, הגיע ללוב החכם, הדיין והמקובל ר' שמעון לביא. בתקופה זו נכבשה לוב על ידי הספרדים הנוצרים ולאחר מכן על ידי העותמאנים. היהודים נרדפו עד חורמה ודוכאו עד עפר על ידי הנוצרים, ואף על ידי העותמאנים, ונמכרו לעבדים ושפחות.
לאחר תקופה נוראה העוברת על יהודי לוב, מצליח ר' שמעון לביא במאמצים אדירים לשקם את חיי הרוח של יהודי לוב, ולהשיב עטרה ליושנה. יש לשים לב כי חרף פועלו האדיר הוא מוציא, בהיותו בלוב, מתחת ידיו יצירות קבליות רוחניות גדולות ועצומות ששמן הולך מקצה אחד של העולם לקצהו השני. בוודאי שאי אפשר לכך אלא אם כן מצוי בלוב עולם רוחני פעיל ותוסס. ר' שמעון לביא לא מסתפק בכך ומנחיל מורשתו זאת גם לצאצאיו הבאים אחריו, שמושכים בגאון את נטל המשא הרוחני ליהדות לוב, ומשמשים כדיינים ורבנים, כדוגמת הבן ר' יוסף לביא, הנכד ר' שמעון לביא, והצאצאים בדורות מאוחרים יותר, כדוגמת ר' יהודה לביא וכדוגמת הקונסול בלוב שאול לביא המביא לידי סיום טוב את עלילת הדם אשר בבנגאזי.
שאול בדוסה – הצלם מבנגאזי.
שאול בדוסה נולד ליד העיר בנגאזי בשנת 1923 להורים מרים ויצחק בדוסה. עוד כנער החל לעבוד בסטודיו לצילום בבנגאזי. גם אהבתו הרבה של שאול בדוסה לסרטי קולנוע ולהקרנת סרטים החלה בעיר בנגאזי, שם עבד כמסריט. הוא היה בין האנשים היחידים שצילמו בתוך מחנה הריכוז ג'אדו בתקופה שבה שהתה שם המשפחה. שאול ידע לכתוב באיטלקית וניחן בכישרון גרפי ושרטוטי רב. הוא כתב את השלטים במחנה, וגם היה זה שכתב את האותיות באנגלית על גבי הביתנים במחנה ג'אדו. לימים, כאשר הקימו במוזאון יהדות לוב את הדגם של מחנה ג'אדו, ביקש שאול לכתוב את האותיות על גבי הביתנים, וכך כשדמעות בעיניו שוב שרטט וכתב על גבי הביתנים של הדגם את האותיות בלועזית. מכיוון שהיה מאוד מקצועי בכל מה שעשה, התחבב מאוד על איטלקים. זה הקנה לו את הזכות להסתובב במחנה עם המצלמה שלו, מה שהיה בניגוד לחוקים הנוקשים של האיטלקים והגרמנים שהקפידו על תיעוד המחנה רק באמצעות צלמים שלהם. לא הרבה הונצח מאז, מאחר שתמונות רבות ופילמים נרטבו ונהרסו בימים סוערים של גשמים באוהל שבמעברה באור-יהודה לשם הגיעה משפחתו בשנת 1949 מבנגאזי. בזכות השפות הרבות סייע בקליטת העלייה ממזרח אירופה. שאול בדוסה היה אדם מיוחד, איש אשכולות, מוכשר מאוד בתחומו.
גורל יהודי הקהילה בשואה.
שואת יהודי לוב החלה בשנת 1938 עם פרסום חוקי הגזע ונסתיימה בדצמבר 1942, כשבריטניה כבשה את לוב מידי איטליה הפשיסטית.
בלוב התקיימו שתי קהילות יהודיות גדולות, האחת במחוז טריפוליטניה המערבי הגובל בתוניסיה, ובעיקר בבירתו טריפולי. והשנייה במחוז קירינאיקה המזרחי הגובל במצרים ובעיקר בבירתו בנגאזי.
במהלך השואה נספו יהודים רבים, החמרה במעמד היהודים עת הגעת חוקי הגזע ופרוץ המלחמה מדיניותה האגרסיבית של איטליה הביאו אותה למצב מבודד באירופה, ותחושת המלחמה המתקרבת הביאה אותה לכרות ברית עם גרמניה הנאצית בשנת 1936.
הציר "רומי-ברלין" חייב את המדינות לפעול על-פי עקרונות משותפים, וכך חוקי הגזע הגרמניים חלו גם על איטליה ומושבותיה. ב"מנשר הגזע" שפורסם ביולי 1938 באיטליה הופיעו חוקים גזעניים ואנטישמיים שייצגו את עמדת המפלגה הפשיסטית. עיקרי החוקים היו:
על יהודים בעלי נתינות זרה לעזוב את שטח הממלכה. תלמידים יהודיים יורחקו ממוסדות השכלה תיכונית ומעלה. כל יהודי המחזיק במשרה ממשלתית יפוטר. הורדת של דרגותיהם של החיילים היהודים בצבא איטליה ואיסור על יהודים להשתתף במכרזי הממשלה.