משווקי הפרי מפיצים את הסיפור המיתולוגי על סיני בשם לי קינג יון שאכל כל יום מהפרי וחי 256 שנה (1677- 1933).
ביקורת על משווקים בארצות הברית.
בשנת 2006 הוציא מנהל המזון והתרופות האמריקאי הודעת אזהרה לשניים ממשווקי מיץ הגוג'י שהצהירו בניגוד לחוק שהמוצר הוא "תרופה לריפוי, הפחתה, טיפול או מניעת מחלה" כשאין לזה הערכה מדעית.
בשנת 2009 הוגשה בבית משפט בארצות הברית תובענה ייצוגית נגד 'פרי לייף', משווק פרי ומיץ גוג'י. התביעה האשימה את המשווק במצגי שווא, פרסומת כוזבת ומטעה, ועוד.
בישראל.
רוב פירות הגוג'י שנמכרים בישראל הם מיובשים ומיובאים.
בשנים האחרונות (2010 בערך) התחילו כמה חוות חקלאיות (בשרון; במושב אביגדור, בצפון; חוות הגוג'י במושב ציפורי) לגדל את פרי הגוג'י למכירת הפרי הטרי. זרעים ושיחים של הפרי מזנים שונים (הימלאיה - גדול, טיבט - קטן) ניתנים לקנייה במשתלות והוא מומלץ לגידול בגינה.
בקיץ 2014 נקטף לראשונה, היבול הראשון של פרי הגוג'י בתחנת הניסיונות מרכז ופיתוח רמת הנגב. החוקרים במרכז ניסו לפתח את דרכי הגידול, קטיף, ושיפור חיי המדף של הפרי. תוך כשנה התאפשר גידולו המסחרי במשתלות וחממות מותאמות ברחבי הארץ.
כבוד המת בשבת
בהלכה, קיימת התייחסות מיוחדת להלכות כבוד המת בשבת הקובעות ומגבילות את האסור והמותר לעשות בשבת לצורך המת, כאשר צרכיו או מניעת בזיון גופו כרוכים באיסורי שבת, מהתורה או מדברי חכמים.
בהלכה קיים כלל כי "גדול כבוד הבריות שהוא דוחה לא תעשה שבתורה". בתלמוד פירשו כי הכוונה היא על המצוות לא תעשה של "לא תסור", שדחו חכמים את דבריהם ותקנותיהם מפני כבוד הבריות החשוב עד מאוד. נחלקו הפוסקים האם כלל זה קיים גם בנוגע לכבוד המת.
במקום שרפה.
איסור מוקצה הותר באופן חלקי.
המחלוקת היא בשאלה מה יעשה בגופת מת המוטלת במקום שבו היא עלולה להשרף. אף על פי שהמת הוא מוקצה ואסור בטלטול, אם הוא מוטל במקום שקיים חשש שאש הבוערת בקרבתו ועלולה לשרוף את גופתו, מותר לטלטלו כדי להצילו - אם מטלטלו על ידי דבר המותר בטלטול - כגון שיניח עליו תינוק, כיכר, מזון או דבר אחר שמלאכתו בשבת להיתר, ויטלטל שניהם כאחד, שהתירו חכמים איסור טלטול (באופן חלקי) כדי שלא יבוא לידי איסור חמור, לכבות את הדליקה כי הוא בהול על מתו שלא ישרף. הלכה זו מוסכמת על כל הפוסקים, גם על אלו שסוברים שהכלל "גדול כבוד הבריות" חל רק על כבוד הבריות החיים ולא המתים.
המקום הראשון בו מוזכר היתר זה בתלמוד הוא בנוגע לפטירתו של דוד המלך, שנפטר בעצם יום השבת, כאשר ירד ממדריגות ביתו. אודות כך מקובל, דוד המלך התבשר מפי הקדוש ברוך הוא כי יום מותו הוא בשבת. מכיוון שכך, היה נוהג ללמוד בכל משך יום השבת, כדי שלא יוכל מלאך המוות לשלוט בו. כאשר הגיע זמן מותו ומלאך המוות לא יכול היה להתקרב אליו, הוא נענע את עצי הכרם ששכן ליד ביתו של דוד, כדי לגרום לו לעצור מלימודו. דוד המלך יצא מביתו לבדו לבדוק את פשר המחזה, אך שפתיו מיללו תורה ללא הפסק. כאשר ירד מהמדרגות, נפלה אחת ממדרגות ביתו, ומחמת הבהלה הפסיק לרגע מלימודו, ואז נפטר - על מדריגות ביתו, למול השמש. דבר זה גרם למבוכה אצל שלמה המלך שחשש מפני כבוד המת, ושלח לחכמי ישראל שיורו את ההלכה. אלו הורו לו כי עליו להניח כיכר או תינוק על המת ולטלטלו באופן זה - כלומר לא התירו לו איסור טלטול באופן גמור. לעומת זאת, שאלה אותה שאל בנוגע לחתוך בשר נבילה לכלבים, נענתה בחיוב. במעמד זה אמר שלמה המלך את המשפט הידוע, .
איסור כרמלית שנוי במחלוקת.
לעומת זאת, אם כאשר כדי להוציא את המת יש לעבור מלבד על איסור מוקצה גם על איסור טלטול בכרמלית נחלקו הפוסקים האם התירו את איסור הכרמלית מפני כבוד המת. הרמב"ם סבור שהכלל תקף רק על אנשים חיים, אך אחרים מתירים משום בזיון המת שלא ישרף, לדחות את איסור כרמלית שהוא מדברי חכמים. למרות זאת, יש למעט ככל האפשר באיסורי שבת, וכאן תקף הכלל ההלכתי כי מוטב להרבות באיסור אחד מאשר לעשות שני איסורים. מכיוון שכך, יוציא את המת על ידי כיכר או תינוק, שהוא טלטול דבר האסור על ידי דבר המותר, כך שהוא מרבה באיסור טלטול בכרמלית בהוצאת הכיכר או התינוק על המת, אך ממעט באיסור נוסף - מוקצה.
התרת אופן מוקצה באופן כללי.
בנוסף, לא התירו לכבוד המת איסור מוקצה לגמרי, כך שאם מת מוטל מול השמש ועלול להסריח בשרו, אם יש לו דבר המוטל בטלטול יטלטלו על ידו מחמה לצל - אך אם לא לא יטלטלו כלל אפילו להפכו ממיטה למיטה, כי טלטול מן הצד (טלטול באופן עקיף ללא נגיעה בגוף המוקצה) הותר רק לצורך דבר המותר ולא לצורך דבר האסור, כך שמדובר באיסור מוקצה גמור שלא התירו אותו לכבוד המת, אלא רק כדי שלא יבוא לכבות.
התרת איסור מהתורה.
לעומת זאת, לא התירו מפני כבוד המת איסור טלטול לרשות הרבים שהוא איסור מהתורה. ואפילו לפי הדעה שמלאכה שאינה צריכה לגופה פטור עליה, וכמובן שהוצאת המת כדי שלא יהיה במקום הקודם (ולא כדי שיהיה במקום מסוים), אך מלאכה שאינה צריכה לגופה, לא התירו חז"ל איסור זה שהוא חמור יותר משאר איסורי חכמים, כי עיקרה של מלאכה זו אסורה מהתורה, כלומר: אם יעשה פעולה זו ממש לצורך אחד יעבור על איסור מהתורה, וקרבה זו לאיסור מהתורה נותנת חומרה מיוחדת לאיסור זה, מאשר לאיסורים שכל עצמם אינם אלא איסורים מדברי חכמים.
טלטול על ידי גוי.
הראשונים דנו האם מותר להוציא מת על ידי גוי לרשות הרבים, ופוסקים הלכה שבה קיים חידוש מיוחד בהלכות כבוד המת, כמו גם בהלכות חילול שבת. הם פוסקים, כי מכיוון שפעולה זו הותרה רק לצורך המת ולכבוד המת, במקרה כזה כבוד המת הוא דווקא שלא יגרם על ידו חילול שבת, גם כזה הנגרם על ידי גוי, כך שמעשית אין כאן איסור. בכך מסבירים גם הראשונים כי חילול שבת נחשב לכזה גם אם נעשה על ידי אדם שלא נאמרה עבורו מצוות שבת כלל ולא אך, אלא אם שבת חייב מיתה, בכל זאת נחשבת זו לחילול שבת.
כדי שלא יסריח.
כמו כן, לפי הדעה האומרת שהתירו איסורים מדברי חכמים לכבוד המת, מותר להוציא את המת המונח במקום שעלול בשרו להסריח שם לכרמלית משום כבודו, אם אין שום אפשרות אחרת למנוע זאת (כמו לפרוס מחצלת על המת).
הערמה.
בנוסף, כחלק מהחומרה המיוחד הקיימת לכבוד וצורכי החי מאשר למת, לא התירו איסור בניית אוהל לצורך המת אלא רק צורך החי. מכיוון שכך, העצה היחידה הקיימת כדי לכסות מת המוטל בחמה כדי שלא יסריח היא לעשות הערמה. באים שני בני אדם ויושבים בצידו. חם להם מלמטה - מביא כל אחד את כסאו ויושב עליו. חם להם מלמעלה - מביא כל אחד מחצלת ופורס על גביו לצל. לאחר זמן קצר, הם יכולים ללכת משם, ואז המחצלות נופלות על המת אוטומטית. כך נמצא, שלא התירו את איסור זה מפני כבוד המת, אף שמדובר באיסור מדברי חכמים, והתירוהו לצורך מניעת צער החי בלבד, ורק אם אכן נראה וניכר שזה לצורך החי, שלכן יש להביא גם את הכיסא לשבת עליו, להוכיח שפעולה זו נעשית לצורך החי ולא לצורך המת.
נקיון הגופה.
מותר לסוך את המת ולרחוץ את גופתו, אך ורק אם לא מזיזים שום אבר ממנו, כי כל מוקצה, כשם שאסור להזיז את כולו אסור להזיז את חלקו ואפילו על ידי דבר המותר אסור לטלטלו.
האופן היחיד שבו התירו רחיצה, הוא רק אם גופו היה מטונף בצואה ולכלוך, שלצורך מניעת בזיון המת התירו איסור מוקצה באופן חלקי על ידי תינוק או כיכר המונח עליו, אך כאמור לא הותרו איסורים אלו כדי להרבות בכבודו.
אמנם הלכות החג שוות בכול להלכות שבת, חז"ל התירו את יום טוב שני של גלויות לצורכי המת וכבודו, ולא עוד אלא שקבעו שהוא חשוב כיום חול ומותר לעשות עבורו ביום זה את כל צרכיו, אפילו חיתוך תכריכיו ושחיקת בשמים לצרכיו.
גוי ששבת חייב מיתה
גוי ששבת חייב מיתה הוא כלל הלכתי שלפיו גוי (אדם שאינו נמנה עם העם היהודי) ששבת באחד ימי השבוע שביתה חייב מיתה בידי שמים, אך אין בית הדין מענישים אותו.
המקורות.
בתלמוד נפסק כי גוי ששבת חייב מיתה, כנלמד מהפסוק :
הרמב"ם העניק לפסק זה של ריש לקיש פרשנות האומרת כי איסור זה על גוי לשבות ממלאכה בשבת או באמצע השבוע, הוא חלק מאיסור כללי על הגוי לחדש מצוות לעצמו:
בקרב פוסקי ההלכה עלו תהיות בדינו של גר שמל ולא טבל, ונמצא במצב ביניים בין יהדות לגויות, אם ישבות יעבור בכך אולי על האיסור "גוי ששבת חייב מיתה", ואם לא ישבות יעבור על איסור על היהודי לחלל שבת. ה"אבני ציון" מסיק כי מכיוון ששבת ניתנה במרה - עוד לפני מתן התורה, נמצא שהיא ניתנה גם לעם ישראל לפני שטבלו - לאחר שמלו, ומכאן שגר כזה שמל ולא טבל נחשב ליהודי לעניין זה. למרות זאת הוא מסיק, כי מי שנקפו לבו יכול לחלל שבת במלאכה הנחשבת לגוי כ"מלאכה" - טרחה ועבודה יתירה, אך אינה נחשבת לכזו אצל יהודי. הוא מסביר כי שביתה גויית אינה נקבעת לפי כללי ל"ט מלאכות שבת, אלא לפי העמל והמנוחה מיום העבודה, וכפי השביתה הגויית המקובלת.
פרשנות.
בקרב פרשני התלמוד נשאלה שאלה כיצד ייתכן שגוי ששבת ביום מימי השבוע חייב מיתה, אם אין ליום זה כל קשר ליום השבת. ומכאן הרדב"ז מוכיח שיום השבת שייך בבחינה מסוימת בכל יום שביעי הנעשה אחרי ששת ימי עבודה. בזאת גם הוא מסביר את הנפסק בתלמוד, כי אדם שנמצא במדבר ואינו יודע מתי הוא יום השבת סופר ששה ימים ונח ביום השביעי, כברייתו של עולם.
בספרי החסידות.
בספרי החסידות מופיע כי מכיוון שגוי ששבת חייב מיתה, על האדם לבדוק מערב שבת ולפשפש בקרבו שלא תהיה בנפשו שום נימה גויית, שעליה נאמר "גוי ששבת חייב מיתה".
מבריק רצפות