החבורה כבר נמצאת קרוב לביתם ולאחר שהם חוצים את פסי הרכבת, שאדו עולה על קרשי עץ ישנים ונופל לתהום עמוקה, תלולה ומלאה בבוץ ושובר את רגליו. שאדו שמנסה לטפס מן התהום בעוד סאסי וצ'אנס מנסים לעזור לו, מחליק וצונח מטה. שאדו, הזקן והשבור מתייאש ונשכב על הקרקע ואומר להם שהוא זקן מדי ושהוא איננו מסוגל להמשיך את המסע הזה עוד. צ'אנס נכנס לתהום ומנסה לעזור לשאדו, אך שאדו המיואש מסרב לזוז ואומר לו שעליהם להמשיך את המסע לבדם ולא להיות תלויים בו. הוא אומר לו שהם כבר למדו מספיק ממנו ושעכשיו כל שנשאר להם הוא ללמוד איך להיפרד.
בשעת בין הערביים, כל המשפחה משחקת בחצר ביתם בכדורסל וג'יימי טוען שהוא שומע את נביחותיו של צ'אנס. בעוד כולם חושבים שג'יימי מדמיין מרוב געגועים, צ'אנס מגיח בריצה לעבר ג'יימי, "בעליו". סאסי מגיעה גם כן והיא רצה אל הופ. פיטר שמחכה לשאדו מבין ששאדו כנראה לא שרד את המסע בשל היותו זקן וחוזר לביתו. באותו הרגע, שאדו מגיח מעבר לגבעה, צולע על רגליו. פיטר מבחין בשאדו וצועק בשמחה לעברו. שאדו שדאג לשלומו של פיטר רץ אליו מאושר והשניים מתאחדים בזמן שכולם צופים בהם. צ'אנס מספר איך שאדו עזר להם לעבור את המסע. כשכולם נכנסים הביתה צ'אנס משתהה ומבין שמצא את משפחתו האמיתית ושהוא יכול לבטוח שוב בבני-אדם.
דמויות ומדבבים.
כאמור, הדיבוב העברי לסרט הופק בשנת 1993, והיה להפקת הדיבוב הראשונה בישראל לסרט לא מונפש.
את הדיבוב העברי הפיקה, תרגמה וביימה שפרירה זכאי.
ביקורת.
הסרט זכה לביקורות חיוביות רבות בשנת יציאתו ונחשב לסרטיה המצליחים של דיסני לשנת 1993. באתר "עגבניות רקובות" זוכה הסרט ל-87% של ביקורות חיוביות.
בעקבות הצלחתו יצא סרט המשך בשם "אבודים בסן פרנסיסקו" ("המסע המופלא הביתה 2").
קטעים שנגנזו.
במהלך שידורי הטלוויזיה של הסרט נוספו קטעים שנגנזו מן הסרט הסופי בגרסתו הקולנועית.
משולם
דוד דנון
דוד דנון (17 באוקטובר 1921, ט"ו בתשרי תרפ"ב - 17 באוקטובר 2015, ד' בחשון, תשע"ו) היה רופא, ביולוג וגרונטולוג ישראלי, פרופסור מן המניין במכון ויצמן למדע, חלוץ בחקר הביולוגיה של ההזדקנות, וכן צייר. ממציא שיטה ייחודית לריפוי פצעי לחץ. היה מפקד ב"חלק האדום" ויחידות מחץ (ה"ים") בהאצ"ל, היה המפקד-המייסד של יחידת הפינוי הרפואי בהיטס של חיל האוויר (ירפ"א 386), מנהל המרכז לחקר הזיקנה במכון ויצמן (1979–1987), המדען הראשי של משרד הבריאות (1979–1987) והנשיא-המייסד של האגודה הישראלית למיקרוסקופיה.
קורות חייו.
ילדות ונעורים.
דוד דנון נולד בשנת 1921 בפָּאזָארְדְזִ'יק שבבולגריה, בנם של רגינה ומשה דנון, זוג רופאים. אמו עסקה ברפואת נשים, ואביו היה רופא משפחה. הוריו היו ציונים, ובשנת 1925 עלו לארץ ישראל עם שלושת ילדיהם (נורה, דוד ואידה) והתיישבו בתל אביב. המשפחה השתייכה לזרם הרוויזיוניסטי (ובהמשך לתנועת החרות). דנון למד מכיתה א' ועד סוף לימודיו התיכוניים בארבעה בתי ספר, שהאחרון בהם היה גימנסיה בלפור בלב תל אביב. בין חבריו לכיתה היו עמיחי פאגלין (לימים קצין המבצעים של אצ"ל ויועץ ראש הממשלה לענייני טרור), אליהו בית צורי (מעולי הגרדום) ועוזי אורנן.
פעילותו באצ"ל.
מיד אחרי סיום לימודיו בגימנסיה הצטרף לאצ"ל, שם קיבל את הכינוי "אהוד". בזמן הפילוג בין אצ"ל ללח"י התלבט לאיזה מחנה להצטרף, פרש מפעילות, עבר לזכרון יעקב, עבד בכרם ועסק בציור, שבו ראה את מקצועו העתידי. בשנת 1942 חזר לאצ"ל ועמו הצטרפו גם חבריו עמיחי פאגלין ואליהו בית צורי. לפרנסתו עסק במכונאות רכב ואחר כך במכניקה עדינה. במסגרת פעילותו באצ"ל סיים "קורס סגנים", עסק בהדרכה בשוני ובהמשך מונה למפקד ביחידות מחץ (ה"ים"). עם הכרזת המרד על ידי מנחם בגין השתתף דנון בפעולות הראשונות נגד הבריטים, ונשלח לביירות לנסות להשיג נשק מאנשי "צרפת החופשית". באחת הנסיעות, בעיצומה של תקופת "הסזון", נעצר והועבר לבית הסוהר ביפו, ובהמשך למחנה המעצר בלטרון. מאחר שנעצר על פי הלשנה בלבד, ולא היו נגדו כל הוכחות, הצליח אביו לשחררו ממעצר כעבור שבעה חודשים על ידי כך שרשם אותו כסטודנט לרפואה באוניברסיטת ז'נבה, והוא נסע ללמוד.
בסוף שנת 1947 הפסיק את לימודיו וחזר לפעילות באצ"ל. עסק באיסוף נשק בצרפת, והיה מפקד הבסיס שהכין את הפלגתה של האונייה "אלטלנה". נשלח לתוניס לארגן הגנה עצמית בקרב הקהילה היהודית. מספר חודשים אחרי הפגזתה של "אלטלנה" בחוף תל אביב, שב ללימודיו.
לימודי רפואה.
דנון הגיע לבית הספר לרפואה בז'נבה ב-31 בדצמבר 1945, באיחור לסמסטר הראשון של שנת הלימודים, בשל הפעילות באצ"ל וללא כל ידיעה בשפה הצרפתית. למרות נתוני פתיחה אלה, כבר בשנת הלימודים השנייה התחיל לעסוק במחקר, שתוצאותיו פורסמו בכתבי עת מדעיים בין השנים 1948 ו-1950. בשובו למחקר מצא שפרטי מבנה של מערכת עצבים שחקר אינם ניתנים לזיהוי באמצעות המיקרוסקופ המקובל, עקב יכולת רזולוציה מוגבלת של המיקרוסקופ האופטי. הוא פנה למכון לפיזיקה שבו עסקו במחקר בעזרת מיקרוסקופ אלקטרוני, שם הוסבר לו כי הקושי בשימוש במיקרוסקופ אלקטרוני לצרכיו נעוץ בקושי לחתוך פרוסות דקות של רקמה. וכך החל לפתח את מיקרוטום (מכשיר לחיתוך פרוסות רקמה דקות ביותר) לשימוש במיקרוסקופ האלקטרוני. על פיתוח מכשיר זה זכה בפרס עבודת הדוקטור של אוניברסיטת ז'נבה.
היחידה לפינוי בהיטס.
עם תום לימודיו ב-1953 חזר לישראל והחל שירות חובה בחיל האוויר. בשנת 1954 קיבל ממפקד חיל האוויר, דן טולקובסקי, פקודה להקים את היחידה לפינוי רפואי בהיטס (ירפ"א 386) ומונה כמפקדהּ. במבצע קדש עסק בפינוי נפגעים בהיטס, ומיד אחר כך החל בתרגול של פינוי נפגעים במסוקים. במלחמת ששת הימים השתתף בפינוי נפגעים בהיטס בכל החזיתות; במלחמת התשה השתתף בפינוי נפגעים באזור תעלת סואץ ופיתח מכשיר המאפשר לבדוק את פעילות הלב של הפצוע בתנאי שדה כדי לגלות אם הפצוע עדיין בחיים; ובמלחמת יום הכיפורים השתתף בפינוי נפגעים בהיטס והיה במטוס הראשון שנחת מעבר לתעלה לצורך פינוי נפגעים. מיד אחרי המלחמה ביטל את תוכנית הנסיעה המתוכננת למטרות מחקר מדעי בארצות הברית והתגייס לשנת שירות בחיל האוויר במטרה לשפר את מערך פינוי הנפגעים בהיטס. על פעילותו בשנה זו הוענק לו בשנת 1978 פרס חיל האוויר.
פעילות מדעית.
בעודו בשירות החובה פנה אליו פרופ' אהרון קצ'לסקי (קציר) ממכון ויצמן למדע בבקשה לנסות לשקם את המיקרוסקופ האלקטרוני של המכון, שניזוק תוך כדי ניסיונות להפעילו. במשך חודשים אחדים היה דנון חוזר אחרי יום עבודה כרופא צבאי למכון ויצמן והיה עובד לתוך הלילה בניסיון לשקם את המיקרוסקופ. ב-1 בינואר 1955, עם גמר שירותו הצבאי, התקבל למחלקה לפולימרים במכון ויצמן. בנוסף לשיקום המיקרוסקופ האלקטרוני פיתח והכין את המיקרוטום ומכשירים נוספים הדרושים להפעלתו של המיקרוסקופ, וכך הקים מעבדה למיקרוסקופיה אלקטרונית. מחקריו הראשונים במעבדה זו עסקו בקרום של תאי דם אדומים והיצמדות תאי הדם האדומים וטסיות הדם (תרומבוציטים).
בשנת 1957, תוך כדי עבודתו במכון ויצמן, הקים עם ד"ר קלמן פרק את המחלקה לפיזיולוגיה ואנטומיה של בעלי חיים בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות, ולימד בה עד 1962.
במחקריו בתקופה זו המשיך לעסוק בתאי דם אדומים וטסיות הדם, וכן באינטראקציה בין תאים אלה לבין נגיף השפעת. בשנת 1964 מונה לראש המדור החדש לאולטרא-סטרוקטורה ביולוגית (מבנים זעירים) במכון ויצמן (משנת 1966 הקתדרה ע"ש פטריק גורמן), ובשנת 1967 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
היה מייסד ונשיא ראשון של האגודה הישראלית למיקרוסקופיה, ונשיא האגודה הישראלית להמטולוגיה ועירוי דם. תוך כדי עיסוקו בתאי הדם האדומים פיתח ובנה את הפרג'יליגרף (fragiligraph) - מכשיר המאפשר רישום אוטומטי של עקום שבירות אוסמוטית של כדוריות אדומות, שיוצר אחר כך על ידי חברת "אלרון" בתחילת דרכה.
בתקופה זו החל להתעניין בהזדקנות התאים האדומים, ועקב עבודותיו בשטח זה הצטרף לאגודה לגרונטולוגיה. בשנת 1975 נבחר לנשיא האגודה הבינלאומית לגרונטולוגיה והיה הישראלי הראשון (והיחיד עד כה) שכיהן בתפקיד זה (1975-78).
מ-1 באפריל 1979 ועד 1987 כיהן כמדען הראשי של משרד הבריאות.
ב-1979 מונה למנהל המרכז לחקר הזיקנה במכון ויצמן, תפקיד שמילא עד פרישתו לגמלאות בשנת 1987 כפרופסור אמריטוס.
בשנת השבתון 85–1984 עסק ברפואה גריאטרית בבית החולים ע"ש מונטיפיורי בניו יורק, אז החליט להקדיש מאמצים עיקריים לחקר אפשרויות להקלת סבלם של חולים עם פצעי לחץ.
בין השנים 98–1991 שימש כיועץ מדעי של משרד העבודה והרווחה.
עם פרישתו לגמלאות ממכון ויצמן ניהל בשנים 1987–1992 את המרכז למחקר גרונטולוגי ע"ש וולדנברג בניו אורלינס שבלואיזיאנה. כהמשך למחקר בפצעי לחץ, נסע למכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית, שם גילה את תפקיד המקרופאגים (סוג מיוחד של תאי דם לבנים) בריפוי פצעים, עם דגש על ריפוי פצעים בעכברים זקנים. הסתבר, כי הזרקת מקרופאגים שנלקחו מעכברים צעירים, מזרזת את ריפוי הפצעים של עכברים זקנים.