האלי מרטין היא נערה מתבגרת המתמודדת עם האהבה כאשר סביבה היא צריכה להתמודד עם בית הספר, עם מערכת היחסים בין הוריה שמתפוררת וכן חתונת אחות שלא נראית כי הולכת להתקיים. היא חווה מות של חבר ואת הבעיות עמם כל נערת תיכונים מתבגרת מתמודדת. במהלך כל הבלגן הזה היא מוצאת עצמה מתאהבת בנער מכיתתה ששמו מייקון וצריכה להתמודד עם אהבה והשיגעון, לטענה, שנגרם בעקבותיה.
איזביוס פמפילי
אויריפידס
שליח (הלכה)
שליח (או שליחות) בהלכה היא האפשרות של מינוי נציג - שליח, שיפעל במקום אדם אחר - השולח, ויוכל להחיל עליו תוצאות משפטיות או הלכתיות ('שלוחו של אדם כמותו'). האפשרות הזו לפעול לטובת אדם אחר, אינה מובנת מאליה, והמפרשים נחלקו בהסבר המשפטי של הכלל.
השליח פועל מכח מינוי (מילולי) שמינה אותו השולח, ומינוי זה יכול להתבטל. השליח אמור לפעול רק בהתאם להרשאת השולח, וחריגה מההרשאה מעוררת קשיים משפטיים. על השליח ליידע את צד ג, בדבר היותו פועל כשליח מטעם אדם אחר. יש ושליח יכול למנות שליח משנה, וכמו כן יש מקרים בהם יכול אדם לפעול ללא מינוי מפורש. השולח והשליח צריכים להיות בני דעת, אך יש מגבלות נוספות ייחודיות.
ישנם מקרים בהם אין אפשרות להחיל שליחות, לדוגמה 'אין שליח לדבר עבירה'.
מקור הדין.
מדרשי ההלכה מזכירים את דין "שלוחו של אדם כמותו" במספר מקומות כדבר ברור.
לדין שליחות מספר מקורות:
במשנה, מופיע הדין בהקשר של שליח ציבור שטעה, , וזהו המקור היחידי במשנה לדין זה, ובראשונים הביאו שהמקור משחיטת הפסח.
למרות ההסבר של הגמרא על הצורך בכל המקורות, רי"ף אינו מציג אלא את המקור משחיטת הפסח.
היקף הדין.
דין השליחות פורש את רשתו על פעולות רבות בהלכה אולם לא על כולן. מצד אחד, יש פעולות שניתן לבצען באמצעות אחרים, וכלל לא נזקקים בהן לדין השליחות. אלו הן פעולות שלהלכה אין הקפדה מי יבצען. ומצד שני יש פעולות שלא ניתן להיעזר בהן בדין השליחות. אלו הן פעולות שההלכה הקפידה בהן על ביצוע אישי, וחסמה את האפשרות של השליחות.
פעולות בהן לא נדרשת שליחות.
ישנן פעולות רבות בהן אין ההלכה מקפידה כיצד הן תבוצענה. התוצאה של הפעולה היא החשובה, ואילו דרך הביצוע אינה מוגדרת מבחינה הלכתית. פעולות כאלה מכונות "מעשה קוף" שכן גם קוף יכול לבצען. מקור הדברים בדיון על שליחת עירוב: אמ' ר' מאיר לא נמנעו בנות ישראל מלשלח עירוביהן ביד בניהן וביד בנותיהן הקטנים כדי לחנכן במצות... נתנו לקוף והוליכו נתנו על גבי בהמה והוליכתו עירובו עירוב.מהתוספתא עולה בבירור שהולכת העירוב למקום הנחתו, אינה מצריכה כשרות משפטית, וניתנת לביצוע אפילו על ידי בעל חיים. רש"י בסוגיה זו מגדיר הגדרה חשובה. הגמרא הקשתה סתירה, בין המשנה הפוסלת עירוב שנשלח על ידי חרש שוטה וקטן, לדברי רב הונא המכשיר זאת. ותירצה שיש הבדל בין עירובי תחומין לעירובי חצירות. רש"י שם מסביר:עירובי חצירות - דערובי רשותייהו בעלמא הוא, הלכך ממילא מיערב ואף על גב דאין מעשה הקטן כלום - לא אכפת לן כדתנן לקמן בעל הבית שהיה שותף עם שכיניו אין צריך לערב, אבל עירובי תחומין - אקנויי שביתה הוא, וקטן לא אלים למיקני.רש"י מסביר שעירוב חצירות אינו מצריך פעולה משפטית. כל הנדרש הוא רק שהאוכל של המערב יגיע למקום המשותף. אולם בעירוב תחומין, לא ניתן להסתפק בהגעת האוכל למקום העירוב. שם נדרשת פעולה משפטית - "אקנויי שביתה", וזו לא ניתנת לביצוע על ידי קטן.
אחת הנפקויות החשובות ובעלת השלכה מעשית של הגדרה זו היא האפשרות לשלח גט ללא שליח כשר. כבר בתקופת הגאונים עלתה השאלה האם ניתן להיעזר בגויים לצורך שליחת גט. מדובר על העברת הגט ממקום מושבו של הבעל למקום האשה, כאשר את המסירה לאשה יבצע שליח כשר. כך הגיב הרא"ש על תשובת הגאון שאסרה אפשרות זו: ודברי תימה הם דודאי אם עשה הבעל את העובד כוכבים שליח ואמר לו שימנה הוא את הישראל במקומו הוי פסול דאין שליחות לעובד כוכבים וגם אינו בר כריתות אבל הכא כיון דלא עשה העובד כוכבים אלא מעשה קוף בעלמא ומינה הבעל בכתבו את ישראל שבאותו מקום שליח למה יפסל הגט וכן נוהגין באשכנז ובצרפת ע"פ דברי ר"ת לשלוח גט וקידושין על ידי עובד כוכביםלמעשה בעקבות פסיקה זו, רווח השימוש בשליחים ובן בדואר לצורך הבאת גיטין.
יש פעולות שאינן מוגדרות כמעשה קוף, אולם אין בהן הקפדה על ביצוע אישי. במקרה כזה לא נדרשת הלכת השליחות, כי לא נדרש שהעושה את הפעולה ייחשב כמותו - כמו השולח. הרשב"א פסק שניתן לבצע עונש של בית דין ואפילו עונש מיתה באמצעות גוי: חיי דמר שכך אני סבור שיכולין בית דין לצוות לגוי לזרוק פתילה לתוך פיו. שאין הגוי אלא שלוחו של בית דין ואין מיתת בית דין צריך גופו של בית דין.  ישנן פעולות הקשורות לתהליך הקנין שחלקו אחרונים אם ניתן לבצען ללא דין השליחות. כגון מסירת החפץ הנקנה מידי המוכר לקונה, על מנת שהקונה יעשה קנין. וכן העברת תשלום למוכר על מנת שמוכר ימכור לקונה.
פעולות בהן לא ניתן להיעזר בדין שליחות.
ישנן פעולות שברור לכל אחד שלא ניתן לבצען באמצעות שליח. אולם קולמוסים רבים נשתברו על הגדרה מדויקת של הדברים. המקור המפורסם ביותר בנושא זה הוא התוספות רי"ד: יש מקשים א"כ לכל דבר מצווה יועיל השליח ויאמר אדם לחבירו שב בסוכה בעבורי הנח תפילין בעבורי. ולאו מילתא היא שהמצוה שחייבו המקום לעשות בגופו האיך יפטר הוא על ידי שלוחו והוא לא יעשה כלום בוודאי בגירושין ובקדושין מהני כי הוא המגרש ולא השליח שמה כתב בגט אנא פלוני פטרית פלונית וכן נמי האשה למי היא מקודשת כי אם לו והיא אשתו וכן בתרומה הוא נותן התרומה מפירותיו וכן בפסח הוא אוכלו ועל שמו ישחט ויזרק הדם אבל בסוכה הכי נמי יכול לומר לשליחו עשה לי סוכה והוא יושב בה אבל אם ישב בה חבירו לא קיים הוא כלום וכן לולב וציצית וכל המצותהמפרשים נחלקו כיצד יש להבין את תשובתו של הרי"ד.
מהרישא של דבריו ניתן להתרשם שהעיקרון הוא הבחנה בין פעולות שמצריכות פעולה גופנית, לפעולות שאינן כאלה. אולם מאחר שכל פעולה שאדם עושה מתבצעת באמצעות גופו, חידדו האחרונים את ההגדרה. פעולות בהן גופו אינו רק מבצע הפעולה אלא גם נשוא הפעולה. הסבר זה לוקה בחיסרון שאין לנו כלל או הגדרה אילו מצוות נכללות תחת דרישה זו. האם למשל מצות נטילת לולב היא מצווה שבגופו? ומה לגבי מצוות התפילה?
מהסיפא של דברי הרי"ד, ניתן להבין שרק מצוות שבהן ברור שהפעולה נעשית עבור השולח, ניתן לבצע באמצעות שליח. מצוות כמו קידושין וגירושין הרי ברור שמדובר באשת השולח, ולא ניתן לייחס את הפעולה לשליח. אבל כל פעולה אחרת שניתן ליחסה לשליח, לא ניתן לבצעה אלא באופן אישי.
תשובה שונה לבעיה זו הציג האור זרוע: מאי שנא הפרשת חלה שיכול לקיים מצותו על ידי שליח מכל המצות תפילין וציצית סוכה ולולב ואכילת מצה? ושמא שחיטה והפרשת חלה אין מצוותן אלא שתתקן העיסה מדכתיב גבי תרומה גם אתם אשמעינן שעיקר מצותה רק לתקן העיסה וליתן חלה לכהן. וכן שישחט הנשחט וכן קידושין עיקר המצוה שתהא לו אשה מקודשת. וכן בגירושין ובהפרשת תרומה ושחיטת קדשים ובקביעת מזוזה ועשיית מעקה. אבל בתפילין וציצית ואכילת מצה וסוכה ולולב אין שייך שליחות. לפי זה ההבחנה היא בין מצוות שמטרתן הפעולה עצמה, למצוות בהן המטרה היא התוצאה של הפעולה. אין צורך להגדיר איזו מצווה היא בגוף. כל מצווה שאין לה תוצאה, מטרתה היא הפעולה ולא ניתן לבצעה על ידי שליח.
ה'קצות החושן' (קפב,א) מתרץ שאפשר לחלק בין מצוות פעילות לסבילות, כאשר המשלח שולח את השליח לעשות פעולה שהתכונה שלה פעילה כגון שחיטת פסח, מייחסים את המעשה שלו לבעלים, אך במצוות תפילין שצריך שהאדם יניח על הראש של עצמו,פה לא שייך לומר שהראש של השליח יחשב לראש של המשלח משום שעצם זה שהראש מונח בתפילין זו מצווה סבילה ועל זה אי אפשר למנות שליח.
חליצה.
מצוות חליצה מעוררת עניין מיוחד. לכאורה החליצה היא פעולה משפטית כמו גירושין ולפי זה אמורה הייתה להיעשות על ידי שליח. אולם בגמרא נאמר שחליצה אינה ניתנת לביצוע באמצעות שליח. לפי האמור לעיל, ניתן להסיק מכאן שחליצה אינה פעולה משפטית רגילה. בחליצה יש להלכה מגמה שבפעולת החליצה כשלעצמה, ולא רק בשביל התוצאה של שחרור האשה.
הגמרא שם יוצרת זיקה בין שליחות לתנאי. פעולות הניתנות לביצוע על ידי שליח, הן גם הניתנות להתנאה. הראשונים הסבירו זיקה זו: וי"ל דהיינו טעמא דהואיל והמעשה כל כך בידו שיכול לקיימו על ידי שליח סברא הוא שיהא כמו כן בידו לשוויי ביה תנאה אבל חליצה שאין בידו לקיימה על ידי שליח לא הוי בידו נמי למירמי ביה תנאה ואפילו לא יתקיים התנאי יהיה המעשה קיים וביאר זאת רבי מאיר משמחה מדווינסק: "והגדר, דדברים שנמסרין לשליח עיקרן הכוונה והרצון. ועל זה שפיר מהני תנאי, אבל בחליצה שאינו נמסר לשליח, א"כ הוא עיקרו המעשה בגוף, לכן לא נמסר על ידי שליח, ולכן לא מהני תנאי". גם מכאן עולה שחליצה אינה פעולה משפטית רגילה.
הפרת נדרים.