הגדרה זאת כוללת מצד אחד עולים חדשים, שלאחר כמה חודשים או שנים החליטו לעזוב את ישראל, ומצד שני היא כוללת ישראלים השוהים מחוץ לישראל מספר שנים לצורך עבודתם, דוגמת אקדמאים, עובדים בתעשיית ההיי-טק, או ספורטאים המשחקים מחוץ לישראל.
לפי אומדן של הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD) משנת 2005 כמות היורדים המשכילים אשר יורדים מישראל הוערכה על 5.3 מהגרים משכילים על כל אלף ישראלים משכילים. הערכה זו למעשה ממקמת את ישראל בשליש התחתון מתוך השוואה של 103 מדינות אותם השווה ארגון ה-OECD בהם הממוצע היה 14 מהגרים משכילים על כל אלף איש משכילים. בישראל שבה קיימת תשתית חינוכית וטכנולוגית מפותחת ובסיס איתן של אזרחים משכילים, המדינה מצליחה לשמור בתוכה כמות גדולה יחסית של משכילים לעומת מדינות כמו בלגיה, הולנד, פינלנד, דנמרק, ניו זילנד ואוסטרליה. במחקר שפרסם דן בן דוד בשנת 2019 עולה שככל שישראלי משכיל כך עולה ההסתברות שהוא יהגר. כרבע מאנשי הסגל האקדמי הישראלים נמצאים באוניברסיטאות המובילות בארצות הברית.
מניעי הירידה.
הספרות המקצועית מתייחסת למספר גורמים שדרבנו הגירה של ישראלים ממדינתם:
גלובליזציה: הגלובליזציה הביאה להרחבת והעמקת הקשרים הפוליטיים, התרבותיים והכלכליים בין המדינות, ויצרה תנועה ערה של מהגרי עבודה בעלי מגוון רחב של מאפיינים אישיים ומיומנויות מקצועיות.
הסרת החרם הערבי, שפתחה את המשק הישראלי לעולם הרחב ואפשרה לחברות ישראליות ורב לאומיות לנוע אל ישראל וממנה, מה שהביא לניידות גם של עובדים ישראלים.
ההקשר הגאופוליטי-ביטחוני של ישראל: עומר מואב ויואב גולד סברו במחקר שפרסמו בשנת 2007 כי הגירת ישראלים למדינות המערב נובעת מהעובדה שמדינת ישראל קטנה בממדיה, וגובלת במדינות מתפתחות שהיחסים עמן לא מאפשרים ניידות תעסוקתית ומיצוי פוטנציאל תעסוקתי של ישראלים משכילים בסביבתם הגאוגרפית הקרובה, מצב המאפשר ניידות תעסוקתית קיצרת מועד. עובדה זו, גם ללא קשר למצב הגאופוליטי-ביטחוני השורר בה, מהווה גורם דחיפה משמעותי להגירה של ישראלים משכילים, בעיקר לארצות המערב.
שינוי בין-דורי: הדור הצעיר במדינת ישראל אימץ תפיסות וערכים לצד רכישת כישורים המקלים על הגירתו בין היתר: נכונות לניידות גבוהה, ראיית העצמי על חשבון לכידות חברתית ואימוץ תפיסות של חיפוש אחרי טובת האינדיבידואל וכישורים טכנולוגיים מפותחים. שינויים אלו, המלווים בהבנה הולכת וגוברת מצד הוריהם, מכשירים את הקרקע להגירתם של צעירים אלו מישראל.
במאה ה-21 רבים מן היורדים הם חילונים, אקדמאים בסביבות שנות השלושים לחייהם, שהחליטו לעזוב את ישראל לטובת שיפור איכות החיים הכלכלית שלהם ומימוש הזדמנויות מקצועיות שלא מתאפשרות להם בישראל. על אף המציאות הביטחונית וקשיים נוספים בישראל, שיקולים אלה הם בעלי משמעות מינורית בהחלטה לעזוב. למעשה, המהגרים מישראל דומים באופן כללי למהגרים רבים ברחבי העולם המחפשים הזדמנויות כלכליות ומקצועיות במדינות עשירות ומפותחות, תוך שמירה על קשר עם המשפחה והחברה בארץ המוצא, משימה שנעשתה לפשוטה עם השימוש הנרחב באינטרנט והוזלת כרטיסי הטיסה. לפי חישוב שעשה פרופ' ינון כהן כ-55% מהיוצאים מישראל בין השנים 1948 ל-2011 הם עולים המהגרים למדינה שלישית, כמעט תמיד במערב, וחלקם חוזרים לארץ מוצאם, תופעה שמתרחבת כאשר התנאים בארץ המוצא משתפרים, כפי שאירע ברוסיה בעשור הראשון של המאה ה-21. היורדים רואים את ההגירה כחלק מתהליכים טבעיים של גלובליזציה המאפשרים להם להיות בקשר טוב יותר מאי-פעם עם הסביבה שהשאירו בישראל. כך הירידה אינה מובנת כהפניית עורף לעבר אלא כהתקדמות טבעית לעתיד כלכלי ומקצועי טוב יותר.
הגורם המניע אשר מביא לבסוף את התושבים להגר לעיתים קרובות קשור ישירות לאיכות החיים של התושבים. לפי הסקר אשר נערך בשנת 2007 הציון הממוצע בו דירגו הישראלים את איכות חייהם בסולם מאפס עד עשר, עמד על 6.84, תוצאה אשר גבוהה בהרבה מהממוצע העולמי וקרובה יחסית לדנמרק אשר נמצאת בראש הטבלה עם ציון ממוצע של 8.
העיתונאי מתן חודורוב טען בשנת 2013 כי ישראלים רבים, שלא היו מרוצים מתוצאותיה של המחאה החברתית נגד יוקר המחיה ומשבר הדיור, החליטו להגר מישראל. בנוסף להצלחה של מהגרים ישראלים להשתלב במדינות המארחות ולחיות ברמת חיים והכנסה גבוהים יחסית הוא גורם מרכזי להגירה.
סקרים רבים אשר התבצעו לאורך השנים הראו שמרבית הישראלים אשר שוקלים ברצינות לרדת מישראל או שמעוניינים שילדיהם יעזבו את ישראל לחיות במדינה אחרת, בעיקר מעוניינים להגר לארצות הברית ולקנדה. אף על פי כן, מספר הישראלים המעוניינים להגר גדול באופן רב מהמספר הממשי של הישראלים אשר מצליחים להוציא את תוכניותיהם אל הפועל בהצלחה.
במחקר איכותני שנעשה על ידי מוסד שמואל נאמן על הגירת ישראלים לברלין נמצא שאצל חלק גדול מהמהגרים הישראלים לברלין ישנו ניכור למדינת ישראל ולתרבות הישראלית, ציון יוקר המחיה כסיבה מרכזית להגירה, ותקרת זכוכית נמוכה בישראל לאומנים בתחומים שונים כמו במוזיקה קלאסית.
דפוסי החיים ותפיסת זהות של המהגרים מישראל.
במחקר שבחן את הנושא בארצות הברית, נמצא כי המהגרים הישראלים מאמצים את אורח החיים היהודי, המתבטא בשמירת כשרות וציון השבת וחגי ישראל. עם זאת, ממצאי המחקר מצביע כי הזהות הלאומית-תרבותית נחלשת במקצת בקרב הדור הצעיר המחפש להשתלב בחברה האמריקאית.
מחקר נוסף שנערך בקנדה, מלמד כי רוב המהגרים הישראלים מצליחים להשתלב בשוק העבודה המקומי אך מצליחים פחות להתערות בחברה הקנדית, מה שהביא להתחזקות הקשר עם הקהילה היהודית. נמצא כי זהותם הישראלית של המהגרים נותרה חזקה, אך תחושת האשם על עזיבת הארץ, תחושה שאפיינה בעבר מהגרים רבים מישראל, הולכת ונעלמת וההגירה מישראל הולכת ונתפסת כתופעה לגיטימית בקרב המהגרים ממנה.
במחקר שנעשה על זהות לאומית של מהגרים ישראלים באירופה, בערים לונדון ופריז. המחקר מצא כי המהגרים הישראלים שומרים על זהות טרנס-לאומית ואף מנסים לשמר זהות זו בקרב צאצאיהם. עם זאת גם באירופה נמצא כי מהגרים צעירים שומרים פחות על זהותם הישראלית.
היחס ליורדים מצד החברה הישראלית.
דחיית הירידה מארץ ישראל וההעדפה של יהודים לחיות בגלות הייתה הנחה מרכזית של כל הזרמים בציונות כאשר "שלילת הגלות" הייתה אמונה מרכזית של החינוך הציוני הישראלי עד לשנות השבעים כאשר מדינת ישראל הייתה חייבת לקבל את האוכלוסייה היהודית הגדולה אשר חיה מחוץ לישראל, בעיקר לנוכח התמיכה הענקית לה זכתה ישראל מאוכלוסייה זו בעקבות במלחמת ששת הימים.
בימי העליות הראשונות הייתה הירידה גורם לפסימיות לגבי הצלחת המפעל הציוני. על הירידה כתב נח שפירא את השיר "עת לבכות", בשנת 1902. בריאיון עיתונאי ב-1976 כינה יצחק רבין את היורדים "נפולת של נמושות". ומנחם בגין חישב את חומרת הבעיה בהקשר הצבאי וטען שמאז קום המדינה ישראל איבדה כתוצאה מהירידה "ארבע אוגדות ושתים עשרה חטיבות". יותר מכל, הפריעה אז להנהגה הציונית במדינת ישראל העובדה שילידי הארץ שנולדו בה, הפנו עורף לחלום הציוני וירדו מישראל. זאת לעומת עולים חדשים שלא נקלטו וירדו, תופעה שתמיד הייתה קיימת באחוזים ניכרים. בריאיון עיתונאי אשר נערך עם שר הביטחון, אהוד ברק, בשנת 2008, הוא ציין כי "היהודים יודעים שהם יכולים להסתדר בכל פינה בעולם. המבחן האמיתי בשבילנו הוא להפוך את מדינת ישראל למקום כל כך אטרקטיבי בתחומי המדע, החינוך, התרבות ואיכות החיים שאפילו בני הנוער היהודיים האמריקנים ירצו להגר לישראל. אם אנחנו לא נצליח לעשות זאת, אפילו מי שנולד כאן יחליט לבסוף להגר למקומות אחרים, זוהי בעיה אמיתית".
בשנת 2013 שר האוצר ודור שני לשואה, יאיר לפיד, יצא בחריפות נגד היורדים: "מילה לכל אלה שנמאס להם והם עוזבים לאירופה. אתם תופסים אותי במקרה בבודפשט. באתי לכאן לנאום בפרלמנט נגד האנטישמיות ולהזכיר להם איך ניסו לרצוח כאן את אבא שלי רק מפני שליהודים לא הייתה מדינה משלהם, איך הרגו את סבא שלי במחנה הריכוז, איך הרעיבו את הדודים, איך ניצלה סבתא ברגע האחרון מצעדת המוות. אז תסלחו אם אני קצת חסר סבלנות לאנשים שמוכנים לזרוק לפח את הארץ היחידה שיש ליהודים כי בברלין נוח יותר".
נושא הירידה עולה לעיתים רבות במהלך הקמפיינים הפוליטיים בישראל. מפלגות שונות מציעים צעדים שיחלישו את הירידה מישראל. לעיתים רבות הצעות חוק רבות אשר עולות בכנסת גורמות לחילוקי דעות רבים על הבסיס האם הם יצליחו למנוע או שמא יגרמו להגירה מישראל.
במאה ה-21 השתנה היחס כלפי היורדים. הירידה החלה להיות מקושרת לשכבות מובילות בחברה הישראלית, וחלק מהישראלים מקשרים בין משברים כלכלים ופוליטיים בישראל ובין הגירה. לעיתים כוללת הירידה אמירה פוליטית, המאשימה את המדינה ב"בגידה" באזרחיה. עם זאת, יש הרואים באופן חיובי שהייה זמנית מחוץ לישראל, בנימוק שהדבר מאפשר לצבור ידע וניסיון המשמש את האדם לאחר חזרתו לישראל.
בשנת 2008 בשל המשברים האידאולוגיים בחברה הישראלית ובשל הכמות הקטנה והמצטמצמת של העולים המגיעים לישראל, משרד הקליטה הישראלי החל במשימה חדשה אשר מכוונת לאוכלוסיית היורדים הישראליים בנוסף לקהילות היהודיות הלא-ישראליות תחת הכותרת "חוזרים הביתה ב-60 לישראל".