בשנת 1959 הוחל בתכנון משגר כבד, תחת ניהולו של סרגיי קורוליוב, ראש ה־OKB-1. המשגר נועד לשיגור תחנות חלל גדולות, ומאוחר יותר התווספו דרישות להנחת אדם על הירח, ואף למשימה מאוישת למאדים, תוך שימוש בשלב עליון המונע במנועים גרעיניים.
במרץ 1961 נערכה פגישה של המתכננים הראשיים (קורוליוב, יאנגל, גלושקו, צ'לומיי, לאבוצ'קין ואחרים) בקוסמודרום בייקונור, בה נידונה תוכנית המשגר N-1. קורוליוב קיבל מימון ראשוני לעבודה על המשגר לשנים 1961–1963. ועדה מטעם הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות הכינה דין וחשבון בקשר למיזם המשגר N-1 וקבעה כי יש לבצע ניסוי ראשון במשגר בשנת 1965.
בלוק D.
בלוק D היה שלבו החמישי של N-1. הוא כלל את LK - רכב נחיתה מאויש שנועד לנחות על הירח, וכן גרסה של החללית סויוז הנקרא סויוז 7K-LOK, לצוות, שכללה תא חזרה לכדור הארץ. המנוע שלו היה RD-58.
בעיות בתוכנית N-1.
השלב הראשון של המשגר כלל 30 מנועים רקטיים (השווים בדחפם לחמשת המנועים בשלב הראשון של המשגר סאטורן 5). מתחילת המיזם והעבודה על המשגר, התגלו בעיות במערכת המשאבות והצנרת שהזרימה את הדלק אל המנועים הללו, ושני שיגורים נכשלו בעקבות בעיה זו.
גודלו העצום של המשגר ומשקלו, הקשו על השינוע ממתקני היצור לאתר ההרכבה והשיגור בקוסמודרום בייקונור. לכן, לאחר הרכבתם, הועמסו השלבים על רכבות בדרכם לקזחסטן. כתוצאה מהרעידות של הרכבת, הפירוק וההרכבה, לא התגלו פגמים שונים כמו צינורות שהתעקמו או נקרעו, אטימות לוואקום שנפרצו וכיוצא בזה.
כישלונות בטיסות הניסוי (נערכו ארבע טיסות ניסוי מתוך 12 מתוכננות, וראו להלן) הביאו לבסוף לפיטוריו של מנהל ה־OKB-1 וסילי מישין והחלפתו בידי ולנטין גלושקו בשנת 1974. שנתיים מאוחר יותר בוטל המשך הפיתוח של המשגר, שנועד להציב במסלול לווייני נמוך סביב כדור הארץ תחנת חלל, בדומה לתחנת החלל האמריקנית סקיילאב.
ניסויי הטיסה.
ארבעה שיגורי ניסיון נערכו למשגר N-1. כולם הסתיימו בכישלון, שנבע מסיבות שונות בכל שיגור.
שיגורים נוספים לא התקיימו, אף על פי ששני משגרים היו מוכנים לניסוי.
ביטול פרויקט הירח.
עם הנחיתה המאוישת הראשונה על הירח, של החללית אפולו 11 האמריקנית, והניצחון המוראלי החשוב של ארצות הברית במרוץ לחלל, ירדה המוטיבציה של הדרג הפוליטי בברית המועצות להמשיך ולממן את מיזם הירח, שמחירו הלך וגדל. עם כל כישלון בשיגור, ועם התארכות המיזם לשנים שלאחר סיום מבצע אפולו, התמיכה הפוליטית בו ירדה עוד יותר, עד שהבשילה ההחלטה לבטל לחלוטין את תוכנית הנחתת הקוסמונאוטים על הירח בשנת 1976.
שרידי המשגר.
לאחר ביטול מיזם הירח על ידי הדרג הפוליטי (ובלחצו של ולנטין גלושקו), יצאה הנחיה להשמיד את החומרה הקשורה במשגר. שני משגרים היו מוכנים לניסוי טיסה, והם פורקו לגרוטאות. במשך שנים ניתן היה לראות באזור הקוסמודרום חלקים של N-1 המשמשים כמחסנים, סככות, ואף שוקת לחזירים. אחת הסיבות לפירוק המשגרים הייתה הרצון להימנע מהודאה פומבית בקיום תוכנית מאוישת לטיסה לירח, והמיזם כולו היה מסווג עד שנת 1991. בשנת 1989 החלו להופיע בתוכניות טלוויזיה בברית המועצות תצלומים ראשונים של שרידי המשגרים. וסילי מישין התראיין לתוכנית טלוויזיה בריטית על תוכנית החלל הסובייטית, ולראשונה שרטט לעיני המצלמות שרטוט סכמטי של המשגר N-1.
פטריק סוויזי
שפת תיכנות
ויקטוריה הנסיכה המלכותית
אלכסנדרה מדנמרק
יוסף תקוע
יוסף תקוע (4 במרץ 1925 - 14 באפריל 1991) היה דיפלומט ישראלי, שגריר ישראל באו"ם בשנים 1968–1975, והנשיא השני של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1975–1981).
ביוגרפיה.
תקוע נולד בשם יוסף טוקצ'ינסקי בעיר לחוביץ' שבפולין (לחוביצ'ה אשר בבלארוס המודרנית). עקב עליית הפשיזם בפולין היגרה משפחתו, בהיותו בן חמש, לחרבין, שם הפעילה עסק מצליח לסחר בינלאומי. לאחר השתלטות הקומוניסטים על חרבין עבר עם משפחתו למנצ'וריה, שם המשיכו לפעול במסחר בינלאומי. לימים עברו לשאנגחאי, מסיבות עסקיות. טרם עלייתו ארצה למד לתואר במשפטים באוניברסיטת ל'אורור (Université l'Aurore) בשאנגחאי ותואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת הרווארד, בה גם לימד. בשנת 1948 עלה לישראל, שינה את שם משפחתו ל"תקוע" והחל לעבוד במשרד החוץ, שם גם הכיר את אשתו, רות וידנפלד.
במשרד החוץ שימש בתפקידים שונים:
בשנת 1953 היה לראש משלחת הפסקת האש והמשא ומתן עם מצרים, ירדן, סוריה ולבנון. באותה שנה מונה למחזיק משרד החוץ לחמש שנים. במהלך כהונתו כסגן המנהל הכללי במשרד החוץ, נשלח כראש המשלחת לדיוני מאורעות מלחמת יום הכיפורים באו"ם, שם נאם נאומים קשים על התנהלויות מדינות ערב במלחמה.
בשנת 1974 תקף בחריפות בעצרת האו"ם את יאסר ערפאת, בעקבות נאומו במליאת העצרת וקריאתו להקמת מדינה פלסטינית.
ב-1976 יצא לאור ספרו של תקוע: "In the face of the nations: Israel's struggle for peace". אחרי צאת הספר, החליט תקוע לכתוב ספרים נוספים ועד מותו כתב כ-7 ספרים אשר נמכרו בכל רחבי העולם. ספריו, לרוב, סקרו את רצונה של ישראל לשלום. אחרי מותו, אוניברסיטת קליפורניה הוציאה ספר אוטוביוגרפי שלו, אשר סוקר את נאומיו הרבים ואף מציג אותם בספר.
במהלך תקופת עבודתו במשרד החוץ עמד תקוע בראש התאחדות עולי ברית המועצות.
לאחר שובו לישראל פרש משירות החוץ, עבר להתגורר בעומר והתמנה לנשיא אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. לאחר סיום תפקידו, בשנת 1981, מונה לנגיד האוניברסיטה.
תקוע שלט בשש שפות: אנגלית, צרפתית, עברית, רוסית, סינית ופורטוגזית.
ב-1991, בגיל 66, נפטר בניו יורק מהתקף לב, בזמן שעבד שם על פיתוחים ופרויקטים עתידיים לאוניברסיטת בן-גוריון. נקבר בהר המנוחות.
זלמן שובל אמר בדברים שנשא לאחר מותו: "אין ספק שתקוע היה אחד הנואמים המבריקים והחזקים ביותר שהיו לנו באו"ם. תקוע האנרגטי אמור לשמש דוגמה לכל בעל תפקיד במשרד החוץ. תקוע ביטל באופן משמעותי את הסטריאוטיפ בו דיפלומט ישראלי לא יכול לדבר בשפה יומיומית ופשוטה. נאומיו היו אנרגטיים, ברורים, סוחפים ואולי גם אגרסיביים".
לאחר פטירתו נקרא על שמו רחוב בבאר שבע, ולצד אחד משערי הכניסה לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ניצב קיר המנציח את פועלו.
היה נשוי לרות תקוע לבית וידנפלד (נפטרה ב-19 באוגוסט 2013), אשר שימשה יו"ר ויצו ישראל בשנים 1984-1991, ולהם בת ושני בנים.
בתרבות הפופולרית.
יוסף תקוע מוזכר בספר "מוסקבה פטשוקי" מאת ונדיקט ירופייב לצד משה דיין, בהתרסה של המחבר כנגד התמיכה של השלטון הסובייטי במדינות ערב.
מרגרט, נסיכת קונוט
מרגרט, נסיכת קונוט (Princess Margaret of Connaught, 15 בינואר 1882 - 1 במאי 1920), מאוחר יותר מרגרטה, נסיכת הכתר של שוודיה, הייתה בתו של הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן, בנה השלישי של המלכה ויקטוריה. בשנת 1905 היא נישאה לגוסטב אדולף, נסיך הכתר של שוודיה, אך היא מתה בגיל צעיר, עוד לפני שבעלה עלה על כס המלוכה.
ילדותה ונעוריה.
הנסיכה, שכינויה במשפחה היה דייזי, נולדה בטירת וינדזור. בין סנדקיה היו המלכה ויקטוריה, וילהלם הראשון, קיסר גרמניה ואשתו אוגוסטה, ויקטוריה, הנסיכה המלכותית ונסיך וויילס, לעתיד המלך אדוארד השביעי.
כשמרגרט הייתה בת 23 ואחותה הצעירה, פטרישיה הייתה בת 18, הן נחשבו לשתיים מהנסיכות היפות והפופולריות ביותר באירופה. דודן, המלך אדוארד השביעי, ביקש לחתן אותן עם מלכים או יורשי עצר. בינואר 1905 הבנות, יחד עם הוריהן, דוכס ודוכסית קונוט, ביקרו בפורטוגל אצל המלך קרלוש הראשון ורעייתו אמלי. בניהם של מלך ומלכת פורטוגל, לואיש פיליפה ומנואל אירחו חברה לנסיכות במהלך הביקור. הפורטוגלים ציפו כי אחת מבנות קונאוט תהיה בעתיד מלכת פורטוגל. לאחר ביקור זה ביקרה המשפחה בספרד, שם ציפו כי פטרישיה תנשא
למלך אלפונסו. אולם אף אחת מהציפיות הללו לא התממשה.
נישואים וילדים.
בני המשפחה המשיכו במסעם למצרים וסודאן. בקהיר הם פגשו את הנסיך השוודי גוסטב אדולף, המלך גוסטב השישי אדולף העתידי, נכדו של המלך השוודי דאז, אוסקר השני. גוסטב ומרגרט התאהבו במהרה, והנסיך הציע נישואין עוד בקהיר, במהלך סעודה שנערכה בקונסוליה הבריטית. הוריה של מרגרט היו מרוצים מאוד מהשידוך, והזוג נישא ב-15 ביוני 1905, בטירת וינדזור.
כאשר אביו של גוסטב אדולף, גוסטב החמישי, ירש את הכתר בשנת 1907 הזוג הפך לנסיך ונסיכת הכתר של שוודיה.
למרגרט, שנקראה בשוודיה "מרגרטה", וגוסטב אדולף נולדו חמישה ילדים:
מרגרט היא סבתו של מלך שוודיה הנוכחי, קארל גוסטב, וכן של מלכת דנמרק הנוכחית, מרגרטה השנייה, ושל מלכת יוון האחרונה, אן-מארי.
מלחמת העולם הראשונה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה מרגרט ייסדה עמותת תפירה בשוודיה כדי לתמוך בצלב האדום. כשאספקת הפרפין כמעט ונגמרה היא ארגנה איסוף נרות ובנובמבר 1917 היא יזמה תוכנית שהכשירה נערות לעבוד בחקלאות. בנוסף לכך, היא עזרה למשפחות ששוסעו על ידי המלחמה ליצור קשר אחד עם השני ועזרה לאתר נעדרים.
מותה.
ב-1 במאי 1920 הנסיכה מרגרט מתה בפתאומיות בגיל 38 מזיהום לאחר ניתוח באוזן. היא מתה בעודה בחודש שמיני להריונה עם ילדה השישי.
אירקוטסק (מחוז)
מחוז אירקוטסק (ברוסית: Иркутская область; בתעתיק: אירקוטסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי הסיבירי. בינואר 2008 בוצע מיזוג של מחוז אירקוטסק ומחוז אוטונומי הבוריאטי של אוסט-אורדינסקי. עם ביצוע האיחוד, מחוז אוטונומי זה מהווה חלק אוטונומי בתוך המחוז.