הביטוי "קורנד ביף" מורכב משתי מילים- המילה Beef משמעותה באנגלית בשר בקר, והמילה קורנד מהגיע ממילה האמריקאית לגרגירי תבלין שלמים, כמו פלפל שחור הנקרא באנגלית Pepper corns וגרגירי מלח גסים הנקראים לפעמים Salt corns. שני תבלינים אלה בצורתם הגסה נמצאים בתערובת התמלחת שמשמשת לכבישת הבשר.
מקורו של המאכל באירלנד, והוא מוזכר בכתובים כבר במסמכים מהמאה ה-12. המאכל הגיע לארצות הברית ולקנדה עם המהגרים האירים, והפך למאכל פופולרי בארצות אלה, המסמל את מטבחן המקומי, כאשר המאכל נאכל בעיקר ביום פטריק הקדוש. מקורו של המנהג לאכול את המאכל ביום זה, בסוף המאה ה-19. תושבי אירלנד נהגו לאכול ביום פטריק הקדוש צלי בשר חזיר. מאחר שבשר זה היה יקר בארצות הברית, ובשל מעמדם הכלכלי הנמוך של המהגרים, הם החליפו את בשר החזיר בבשר בקר, ובישול המאכל הושפע מהמטבח היהודי של המהגרים היהודים ממזרח אירופה אשר גרו בשכנות אליהם בעיר ניו יורק.
בארצות הברית נאכל הקורנד ביף בארוחות מזנון ומוגש במעדניות כחלק מכריך רובן, שנחשב לאחד הסמלים הן של המטבח היהודי בארצות הברית והן של העיר ניו יורק. ישנה גם גרסה קצוצה המשומרת בקופסאות שימורים, עליה מבוסס הלוף הישראלי. גרסה זו נקראת בארצות הברית בּוּלי בּיף, אך בממלכה המאוחדת דווקא גרסה זו נקראת קורנד ביף והגרסה השלמה והלא משומרת נקראת בשר מומלח, או Salt beef.
קורנביף
בקר כבוש
פיקלילי
פיקלילי (באנגלית: Piccalilli) הוא מאכל נפוץ במטבח הבריטי העשוי מירקות חמוצים קצוצים בצירוף תבלינים.
במטבח הבריטי מקובל להכין את הפיקלילי מכרובית, חרדל וכורכום, ונהוג להגישו לצד נקניקים, בשר חזיר, ביצים, קלי או גבינה.
לפיקלילי טעם חמוץ מתוק ולרוב לו צבע צהוב בוהק (בשל תבלין הכורכום).
בדרום ארצות הברית נהוג לאכול פיקלילי העשוי מעגבניות ירוקות (לא בשלות). צבעו של מאכל זה ירוק.
פרפראזדוקיאן
פרפראזדוקיאן (מיוונית: כנגד הציפייה) הוא אמצעי פיגורטיבי שבו החלק הסופי של המשפט נותן מידע מפתיע ולא צפוי, כך שהוא משנה את הבנתו של הקורא על החלק הראשון של המשפט. אמצעי זה גורם לתחושה פרדוקסלית ואירונית, ומשמש לעיתים קרובות בהומור או כדי ליצור אפקט דרמטי.
מקור המילה במילים היווניות "παρά" (תעתיק: פרה), שמשמעותה "נגד", ו-"προσδοκία" (תעתיק: פרוסדוקיה), שמשמעותה "צִפִּיָה". שני המונחים שימשו בכתבי מלומדים יווניים מהמאה הראשונה לפני הספירה ומהמאות הראשונה והשנייה לספירה, כשבאו יחדיו, במשמעות "בלתי צפויה, או "בניגוד לצפוי".
דויד בלאט
טורשי
טורשי או טורשו (בפרסית: ترشى, טורקית: turşu, בולגרית: туршия, יוונית: τουρσί) הוא מאכל העשוי ירקות חמוצים המקובל במטבח הים תיכוני (וכן במטבח המזרח-תיכוני, בייחוד במטבח העיראקי ובמטבח הפרסי) ומטבחי הבלקן. מקור שמו של המאכל במילה הטורקית "טורשי" שמשמעה "חמוץ".
בבלקן הטורשי מוגש כ"מזה".
הטורשי לרוב עשוי מירקות (לרוב כרוב, כרובית, סלרי, גזר, סלק או חציל) המחומצים בשום, פלפל צ'ילי, מלח ותבלינים, וכן בחומץ.
תרבות גרמניה
התרבות הגרמנית החלה הרבה לפני צמיחתה של גרמניה כמדינת לאום. בשל ההיסטוריה התרבותית העשירה שלה, המדינה מוזכרת לעיתים קרובות בתור das Land der Dichter und Denker ("ארץ המשוררים וההוגים"). גרמניה, במשך מאות שנים, הניבה מספר רב של אישי אשכולות, גאונים ואנשים בולטים במיוחד בכל תחומי התרבות; ביניהם: איינשטיין, בטהובן, קפלר, גתה, קאנט, באך, מרקס, וגנר, לותר, ניטשה, בנץ, אוהם, דיזל, לייבניץ, גוטנברג, שטראוס ועוד רבים אחרים שעיצבו את התרבות הגרמנית לדורות.
אישים היסטוריים רבים, אף שלא היו אזרחי גרמניה במובן המודרני, נתפסו בכל זאת כ"גרמנים" כיוון שהיו לחלק בלתי נפרד מהמורשת התרבותית של גרמניה. דוגמאות לאישים מעין אלה הן וולפגנג אמדאוס מוצרט, פרנץ קפקא ושטפן צווייג.
ההתייחסות הספציפית ל"גרמנים", המציינת היווצרותה של אומה גרמנית כלשהי, הופיעה רק אחרי המאה ה-11. גרמניה אוחדה ב-1871 בהנהגתו של ביסמרק, ורק מעתה ניתן היה להגדיר את תרומותיהם של הגרמנים תחת גבולותיה הרשמיים של גרמניה. אף שהמורשת התרבותית ארוכת שנים וקרובה לאלף שנות קיום, במאה ה-18 חלה פריחה תרבותית מקיפה, שהפכה את הגרמנים משבט נרדף של חנוונים וסוחרים לקהילה משגשגת של סופרים, משוררים, מחזאים, מוזיקאים, מדענים ופילוסופים שמובילים את התרבות האירופית. עם היווסדה הפכה גרמניה למעצמה אירופית שצמחה ושגשגה עד לתבוסתה במלחמת העולם הראשונה.
הגוף הממלכתי לייצוג השפה והתרבות הגרמנית ברחבי העולם והפצתם קרוי "מכון גתה" (Goethe-Institut). בגרמניה קיימים ששה־עשר סניפים, ובשאר העולם – בכ־93 מדינות – 149 נוספים.
רקע.
גרמניה היא המדינה המתועשת המאוכלסת ביותר באירופה, הנודעת, בין היתר, בזכות ההישגים הטכנולוגיים אותם פיתחה. גרמניה הניבה מהמלחינים, הפילוסופים והמשוררים המפורסמים ביותר באירופה. עד היום, כמה מן האמנים המשפיעים ביותר שצמחו בגרמניה הם מהגיבורים של תרבות העולם המערבי.
גרמניה מצויה על פרשת דרכים בלב אירופה. המדינה היא פדרציה, המורכבת מ-16 מדינות, שכל אחת מהן מספקת את חלקה בהיסטוריה התרבותית של הגרמנים עוד מימי קדם.
התרבות הגרמנית עוצבה על ידי זרמים אינטלקטואלים ופופולריים עיקריים באירופה, דתיים וחילונים כאחד. כתוצאה מכך, הישגיה האומנותיים צריכים להיראות במסגרת רחבה יותר של תרבות אירופאית גבוהה, תרבות פופולרית מערבית ותת התרבות הגלובלית.
רק במהלך המאה ה-19, עם איחוד גרמניה, ניתן היה לבסס את המונח על התרבות של הגרמנים ועל תרומתם בתוך שטחיה המוגדרים. עם התפשטות תקשורת ההמונים במאה ה-20 המדינה זכתה להכרה בתרבות הפופולרית של החברה הגרמנית מחדש. חדירת האינטרנט במאה ה-21 הובילה הבחנה של הנוף התרבותי של האומה בתרבויות השונות של אפריקה ואת השינויים בזירת התרבות שלהם.
כחוק, על כל אחת ממדינות גרמניה מוטלת האחריות לדאוג לתרבות – המגוון התרבותי והזהות האזורית צריכה להיות מובטחת. הממשלה הפדרלית ממונה על התרבות ואמצעי התקשורת אחראיים על מוסדות תרבות ופרויקטים בעלי חשיבות לאומית. במדינה 240 בתי קולנוע מסובסדים, מאות , אלפי ולמעלה מ-25,000 ספריות הפרושות על פני 16 מדינות פדרליות. מגוון תרבותי זה מספק את צורכיהם של מיליוני גרמנים מדי שנה; כ-91 מיליון מבקרים פוקדים את המוזיאונים הגרמנים וכ-20 מיליון נהנים מבתי הקולנוע ומהאופרות הגרמניות; 3.6 מיליון צופים ומאזינים לתזמורות הגרמניות על רובדיהן.
בגרמניה 33 אתרי מורשת עולמית שהוגדרו ככאלה בידי ארגון אונסק"ו.
משחתומה גרמניה על אמנת מאסטריכט משנת 1993, לעובדי האיחוד האירופי כוחות משמעותיים בתחום זכויות היוצרים. הפצת השפה והתרבות הגרמנית בעולם שרויה באחריותו של מכון גתה, עם כ־130 סניפים ב־90 מדינות.
היסטוריה תרבותית של גרמניה.
לפני גרמניה המאוחדת.
אף שהשפה והתרבות הגרמניות ותחושת ה"גרמניות" קיימות כבר יותר מאלף שנים, המדינה הידועה כיום כגרמניה אוחדה כמדינת לאום מודרנית רק בשנת 1871, עם כינון הקיסרות הגרמנית ביוזמתה של המדינה הדומיננטית דאז, ממלכת פרוסיה.
הגרמאנים הובחנו כישות מובחנת מבחינה אתנית ולשונית כבר החל מ-1000-500 לפנה"ס. מושבות הגרמאנים היו בדרך כלל ביחידות קטנות יחסית, המבוססות על קלאנים – חמולות משפחתיות. קבוצות של קלאנים אורגנו במחוזות (גָאוּ), שהופרדו זה מזה באמצעות שטחים לא מעובדים. בראש השבט הגרמאני עמד מלך, בן אצולה שטען למוצא מפואר המתייחס אל האלים. טענות דומות היו למשפחות האצולה, שגם שימשו במשרות הבולטות ביותר בשבט: מנהיגי צבא, בעלי רכוש, כוהנים לקיום פולחן וענישה. הגרמאנים האמינו במספר רב של אלים, שמשכנם נקבע על – ידיהם במקומות מקודשים כמו חורשות מקודשות, מעיינות, אבנים ועצים. מקדשים פרימיטיביים שבהם פסילי עץ או מתכת התקיימו גם כן, בעיקר בתקופות מאוחרות יותר. האלים כובדו בחגיגות פולחן בתקופות מסוימות בשנה או אחרי ניצחונות גדולים. בחגיגות הוקרבו בעלי חיים ולעיתים, לפי טקיטוס, גם בני אדם.
בין המאה ה-4 למאה ה-9 לספירה נדדו הגרמאנים באירופה.
בימי הקיסרות הגרמנית.
בימי הקיסרות הגרמנית (1871 – 1918) המדיניות הפנימית שהנהיג ביסמרק בגרמניה שיחקה תפקיד חשוב ביצירת התרבות הפוליטית האוטוריטרית של הרייך השני. לאחר האיחוד ב-1871 פחת העיסוק הגרמני בפוליטיקה היבשתית, במה שאפשר לממשלה הפרלמנטרית-למחצה להעביר באופן חלק למדי שורת רפורמות מדיניות וכלכליות – בבחינת "מהפכה מגבוה" – אשר הפכו את המדינה החדשה למעצמה התעשייתית המובילה בעולם בן הזמן.
לא זו בלבד שהתוצרת המקומית הגרמנית דחקה את מוצרי הייבוא הבריטיים מהשווקים הגרמניים - בשנות השבעים של המאה ה-19, היצרנים הבריטים כבר חוו תחרות ממשית מול מוצרים גרמניים בשווקים בינלאומיים. התיעוש התפשט במהירות בגרמניה כמו גם בארצות הברית, ואפשר להן לגבור על כלכלותיהן המיושנות של צרפת ובריטניה. לאחר שהשיג את האיחוד הרשמי ב-1871, הקדיש ביסמרק את עיקר מאמציו לשימור האחדות הלאומית, וזאת עשה באמצעות טיפוח אידאולוגיית הפרוסיאניזם.
האימפריה הגרמנית חוקקה מספר תקדימים מתקדמים, כגון הקמת מערכת הרווחה החברתית הראשונה באירופה (עדיין במקומה היום), רפורמות חברתיות אחרות, וכן הבטחת חופש העיתונות. תופעלה מערכת בחירות מודרנית לפרלמנט הפדרלי, הרייכסטאג, אשר ייצגה כל אדם מבוגר על חודו של קול. זה איפשר לסוציאליסטים ולמפלגת המרכז הקתולית למלא תפקידים רבים בחיים הפוליטיים של האימפריה למרות העוינות התכופה של האצולה הפרוסית.