באגף השני, המוקדש לאספנים ואוספים, מוצג סלון דמשקאי משובץ בצדף ובו סמובר עם הקדשה לאחמד אל-ג'זאר, ארונות ישנים ובהם אוספים של עששיות, משקולות, כלי קודש של שלוש הדתות, כלים ארמניים, מנעולים ופעמונים. כמו כן מוצגים אוספים מיוחדים מעברה של עכו – מכתבים וגפרורים של בית החרושת "נור" שפעל בעכו בימי המנדט, ותצוגה של כלי נחושת שהיו בשימוש בחמאם של עכו, אוסף נדיר של פריטי לבוש שהיו מיוחדים לנשים בגליל, ואוסף תכשיטים גליליים.
במוזיאון אוספים מיוחדים מתקופת המנדט ומהשנים הראשונות של מדינת ישראל: שטרות כסף ומטבעות, אוסף עטים ואוסף כלי נוי ואמנות שימושית ציונית.
אגף מיוחד מוקדש לאוסף ישראליאנה המספק למבקרים המבוגרים מבט נוסטלגי מרגש אל זכרונות ילדותם, ולילדים ולנוער היכרות עם התרבות הטכנולוגית וההווי התרבותי של דור ההורים והסבים והסבתות שלהם.
תולדות המבנה.
מוזיאון "אוצרות בחומה" נמצא בבורג' אל קומנדר, בפינה הצפון מזרחית שבחומה החיצונית של עכו העתיקה. תחילת בנייתה של החומה בתקופת אחמד אל-ג'זאר, מושל צפון ארץ ישראל בשם האימפריה העות'מאנית בין השנים 1775- 1804, והשלמתה בתחילת המאה ה-19 על ידי יורשו סולימאן פאשה (1805–1818). על החומה, בחצר המעוגלת, שמונה משטחים ופתחי ירי לתותחים. חיילי עמדה, על תחמושתם, התגוררו במבנה המלבני המקומר, המשוקע בתוך החומה, ופתח מחבר בינו לבין העמדה. מתחת למבנה, בבסיס החומה, עוברת מנהרה, באורך של כ-80 מטרים ובגובה של כ-10 מטרים, ששימשה למעבר חיילים והיא מחברת את החפיר הפנימי לחפיר החיצוני.
השימוש במבנה ההיסטורי התאפשר על ידי רשות העתיקות, החברה לפיתוח עכו, עיריית עכו והרשות לפיתוח הגליל. המבנה הוכרז כמבנה לשימור.
העלמת הכנסות
התחמקות ממס
להב&quot;ה
גבעת הרואה
רחוב אתיופיה
רחוב אתיופיה (בתקופת המנדט הבריטי ואף לאחר מכן: Abyssinian street רחוב החבשים) הוא רחוב במרכז העיר ירושלים, היוצא מרחוב הנביאים, ומקביל לרחוב בני ברית הסמוך.
ייחודו של הרחוב.
רחוב אתיופיה הוא שלוחה של רחוב הנביאים ואיתו מרכיב ציר המחבר את מזרח העיר עם מערבה, את העיר העתיקה עם העיר החדשה ואת העיר החילונית עם העיר החרדית. ציר התנועה מהווה מכלול היסטורי, ארכיטקטוני ודתי בעל מאפיינים ייחודים ומגלם בתוכו חלק חשוב מהכרונולוגיה והמהות של בניית העיר.
תחילתו של ציר התנועה רחוב הנביאים בשער שכם בעיר העתיקה, משם הוא עולה מערבה, עד לחיבורו עם רחוב יפו בכיכר הדווידקה. בערך באמצעו, רחוב אתיופיה יוצא ממנו צפונה.
הולך הרגל המטייל ברחוב במעלה ציר התנועה רואה עדויות היסטוריות ייחודיות על אדריכלות המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. רחוב אתיופיה מכיל בתוכו מוסדות ומבני מגורים היוצרים יחד רקמה עירונית יוצאת דופן.
רקע היסטורי.
חיבורו של רחוב אתיופיה לרחוב הנביאים המהווה ציר תנועה מרכזי לתוך מערב העיר הפך את כל האזור באופן טבעי לאחד מאזורי הפיתוח והבנייה הראשונים מחוץ לחומות. בתקופה העות'מאנית היה הרחוב לא יותר משביל עפר אך עם הכיבוש הבריטי של ירושלים בשנת 1917 החלה תנופת פיתוח ממנה נהנה גם הרחוב הקטן.
הבנייה ברחוב אתיופיה החלה במאה ה-19 על ידי נציגי הקיסר האתיופי מנליק השני. אשתו של מנליק, טיטו בטול, ובכיר שריו, ראס מקונן, בנו יותר מתריסר בניינים במה שהחל להיקרא "רחוב החבשים". שני בניינים המהווים סימני דרך בבנייה האתיופית ברחוב אתיופיה והאזור כולו, הם הכנסייה האתיופית, ובנין הקונסוליה האתיופית ברחוב הנביאים שהוקם בשנת 1928.
הקהילה האתיופית.
לאתיופים הנוצרים זיקה עמוקה לירושלים. הכנסייה הנוצרית משתייכת לזרם הנצרות האוריינטלית. על פי האמונה של אנשי הכנסייה האתיופית, אתיופיה היא ארץ ציון החדשה, ובית המלוכה האתיופי, על פי האתוס הלאומי, משתייך לזרע שלמה המלך.
נזירים אתיופים ישבו בירושלים כנראה עוד מן המאה החמישית. בתחילה הם ישבו בתוך כנסיית הקבר, אך גורשו משם וייסדו את המנזר דיר אל סולטאן הצמוד לכנסיית הקבר. בשנת 1884 החלה ביוזמת הקיסר יוהנס בניית כנסיית קִידאנה מִהְרַת (בעברית: ברית הרחמים) על שטח שנקרא דֶבְּרַה גֶנֶת (בעברית: הר גן העדן), במרכז המתחם האתיופי הצמוד לרחוב הנביאים.
בשנת 1930, משהוכתר ראס טפרי היילה סלאסי, קיסר אתיופיה, התהדקו קשרי המלוכה האתיופית עם ירושלים. ב-1936 נכבשה אתיופיה על ידי צבאו של מוסוליני, והייתה בשליטה איטלקית עד לשנת 1941.
סלאסי עצמו נמלט עם הכיבוש, והגיע לירושלים, וכן לז'נבה, לנאום בפני חבר הלאומים. לאחר כשלושה חודשים בירושלים עבר לאנגליה.
הקהילה האתיופית בירושלים הייתה קהילה מושפלת ומדוכאת במשך מאות שנים. יציאתה אל מחוץ לחומות, ודריסת הרגל שקנתה בעיר החדשה וברחוב אתיופיה, סימנה את התעצמות הרגשות הדתיים באתיופיה המתחדשת ובקרב נציגי הקהילה בארץ. מפעל הבנייה של הקהילה האתיופית חורג בהרבה מעבר לגודלה בפועל של הכנסייה האתיופית.
שם הרחוב.
תחילה נקרא האזור כולו על שם הקהילה - שכונת החבשים. שם הרחוב נקבע בסוף המאה ה-19, כאשר ברחוב נבנתה הכנסייה האתיופית, ובתקופת המנדט היה שם הרחוב Abyssinian street, השם הלטיני של הארץ שהייתה ידועה בשם חבש (ובשיבוש אבּס).
מאחר שהשם חבש - שמקורו בערבית ומשמעותו "ערב-רב של שבטים" - נחשב לשם אשר אינו מכליל את כלל אזרחי אתיופיה אלא רק את האזרחים דוברי השפות השמיות, שונה שם הרחוב לרחוב אתיופיה.
מבנים ידועים ברחוב.
אתיופיה 8 - בית הקיסר מנליק השני.
בית מספר 8 נבנה ביזמת קיסר אתיופיה מנליק השני כבית דירות להשכרה שהכנסותיו ישמשו למימון הכנסייה והפעילות האתיופית בירושלים. בשנת 1907 הוקם במבנה מעון לנערות יהודיות עניות שהיה הראשון מסוגו בירושלים, לפני כן היה מצבן של נערות עניות קשה ביותר, חלקן ירדו לזנות וחלקן פנו למיסיון הנוצרי לבקשת סיוע חומרי. בשנות ה-50 של המאה ה-20 שכרה משפחת המשורר יהודה עמיחי דירה בבניין.
אתיופיה 10 - הכנסייה האתיופית.
בית מספר 10 ברחוב הוא כנסייה עגולה הנקראת כנסיית קִידאנה מִהְרַת, בעברית: ברית הרחמים. לאחר גיוס כספים מקיסר אתיופיה יוהנס הרביעי וקבלת אישור טורקי החלה בניית הכנסייה בשנת 1882. בשנת 1893 התקיים טקס חנוכת הבית. הכנסייה בנויה על פי דוגמת כנסיות באתיופיה צורתה עגולה וקודש הקודשים נמצא במבנה נפרד במרכז הכנסייה. גג הכנסייה מכוסה בכיפה שחורה ועליה צלב אתיופי במרכזה. הכניסה לגברים ממוקמת בצידה הצפון מערבי וכניסת הנשים בצד הדרום מערבי. וכן מותקנת בה דלת שלישית.
מעל לכניסות מוצב תבליט של אריה וכתובת בשפות שונות:
" בניית הכנסייה הזאת מוקדשת למרים הבתולה נפתחה על ידי הוד מלכותו מלך המלכים של אתיופיה יוהנס בשנה של מרקוס הקדוש 1874 ..."
התאריכים הם על פי לוח השנה האתיופי עליו יש להוסיף 7.7 שנים להתאימו ללוח הגרגוריאני, כלומר הכנסייה הוקמה בשנת 1882.
בסמוך לכנסייה נמצא מבנה המשמש לאפיית לחם הקודש ונקרא בשם העברי בית לחם.
בסמוך לכנסייה נבנו עוד מספר בניינים למגורים ושימוש בני הקהילה ומספר מבנים המשמשים להשכרה. הכנסות שכר הדירה מהוות חלק מהכנסות הקהילה.
אתיופיה 3 - בית ד"ר פייגנבאום.
בבית מספר 3 התגורר ד"ר אריה פייגנבאום, מחלוצי רפואת העיניים בארץ ישראל. בשנת 1916 שכר פייגנבאום ממשפחת נשאשיבי בית דו-קומתי. משפחת פייגנבאום התגוררה בקומה העליונה בעוד בקומה התחתונה פעלה מרפאתו של ד"ר פייגנבאום - רוב השנים בתור מרפאה פרטית, אולם לתקופת מה היו שותפים בה ארבעה רופאי עיניים עם שם פרטי זהה - 'אריה', שזכו לכינוי "ארבעת האריות" - פייגנבאום, בעהם, גולדברג ושמעוני-מקלר. ב-1962 רכש פייגנבאום את הבית מהאפוטרופוס לנכסי נפקדים והמשיך להתגורר בו עד יום מותו.
אתיופיה 7 - בית דוד ילין.
זוג הבתים במספר 7 ו-9 הם בתים דו-קומתיים צמודים, מאחורי חומת אבן גבוהה, נבנו על ידי משפחת נשאשיבי בראשית שנות ה-20 כדירות להשכרה. בבית מספר 7 התגורר דוד ילין ובו ייסד ב-1914 את בית המדרש העברי למורים.
אתיופיה 9 - בית רופין ומרדכי בן הלל.
בבית מספר 9 התגורר ארתור רופין. כמו כן התגורר בו הסופר מרדכי בן הלל הכהן, מראשי חובבי ציון ובן משפחתה של אמו של יצחק רבין, אשר בילה את ימיו הראשונים בבית זה.
אתיופיה 11 - בית בן יהודה.
מול הכניסה למתחם הכנסייה האתיופית ניצב בית מספר 11, במקורו בתי פאר של משפחת נשאשיבי (גם בית מספר 13 ברחוב אתיופיה היה אחד מבתי נשאשיבי). בקומתו העליונה של בית מספר 11 התגורר אליעזר בן-יהודה עם משפחתו בין השנים 1909-1922, ובו כתב את המילון העברי הראשון. לדברי איתמר בן-אב"י, כמה מבני משפחת נשאשיבי, ובהם גם ראע'ב נשאשיבי, ביקרו בביתה של משפחת אליעזר בן-יהודה. בבית זה נפטר בן יהודה ממחלת השחפת בשנת 1922. לוח זיכרון שהוצב על ידי עיריית ירושלים בעבר הוסר שוב ושוב על ידי חרדים יושבי מאה שערים הסמוכה, עד שנקבע שלט קבע ב-2008 אשר עודנו במקומו (נכון ליולי 2014).
בסמוך לבית בן יהודה נמצא ביתו של מרדכי בן הלל הכהן
אחותו של חיים ויצמן, הד"ר מינה ויצמן התגוררה בשכירות בבית בן יהודה.
אתיופיה 15 - בית ועד העיר ומטה ההגנה.
בית מספר 15 ברחוב נבנה ב-1878. ובו פעלו בין היתר ועד הקהילה וועד הסיוע, שקלט עולים שבאו לעיר בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה. בשנים 1928-1930 שכן בבנין מטה ההגנה, ומכאן תואמה הגנת העיר בזמן מאורעות 1929.
אתיופיה 19 - בית חנה.