כשכווית קבלה את עצמאותה ב-1961, התפטר אל-מובארכ מתפקידו, והזוג עבר לגור בלבנון. סבאח עברה אז תקופה קשה כאשר נפטרו שני הוריה וכן סבתה ודוד כולם תוך שנה, והרגישה בודדה. בעלה עודד אותה לכתוב ופרסם את עבודתה, והוא גם הזמין אותה להיות לקחת חלק בדיוואן שלו (מפגש גברים) כדי להכיר מגוון אנשים חדשים. היא פרסמה אז את ספר שיריה הראשון, "זוהר מוקדם" (1961). היה זה הספר הראשון שפורסם על ידי אישה במדינות המפרץ הפרסי. בזמן שחייתה בביירות, פרסמה סבאח עוד שני אוספים, "רגעים מחיי" (1961), ו"מחיי" (1964), ושיריה הגיעו לכדי פרסום בינלאומי.
ב-1965, הזמין אותם נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר לבוא לקהיר, והם עברו לשם עם בנם מובארכ. בקהיר סבאח המשיכה לכתוב, וגם המשיכה את לימודיה. ב-1973 סיימה תואר ראשון בכלכלה ומדעי המדינה בהצטיינות באוניברסיטת קהיר, ותואר שני ב-1975. ב-1981 נסעה סבאח עם משפחתה - כעת עם שלושה ילדים - לבריטניה, היא סיימה את הדוקטורט במדעי מדינה וכלכלה באוניברסיטת סארי בעיר גילפורד בבריטניה. נושא הדוקטורט שלה היה "תכנון ופיתוח במדינת כווית ומעמד האישה". היא האישה הכוויתית הראשונה שקיבלה דוקטורט בכלכלה בשפה האנגלית.
משם חזרה המשפחה לכווית, שם פרסמה ספר שירים נוסף ב-1982, שכלל שירים לזכר בנה שנפטר, ונקרא "לך, בני". אוסף שירים פמיניסטים בשם "פירורי אישה" יצא ב-1985, אך הוחרם על ידי ממשלת כווית וברחבי מדינות המפרץ. סבאח פתחה במלחמה משפטית נגד משרד המידע ולבסוף ספרה פורסם בארצה. באותה שנה, הקימה את בית הדפוס "דאר סועאד סבאח", אשר מוציא ספרים במגוון סוגות ונושאים, וכן את פרס ג'איזט א-סבאח, פרס ספרותי שמטרתו לתמוך בסופרים צעירים מהעולם הערבי.
ספרה "ובראשית הייתה האישה" יצא ב-1988, והאוסף "שיח בין הוורדים לרובים" ב-1989. ב-1990, כשעיראק פלשה לכווית, יצא ספרה מטעם ממשלת כווית, "מברקים דחופים אל מולדתי", שכלל שמונה שירים לאומניים שכתבה מלונדון, שם פעלה בתמיכה לבני עמה ולמען שחרור כווית. שיריה פורסמו גם בעיתונים של גולים כוויתים, ונקראו בתחנות רדיו.
עם שחרור כווית ב-1991, נפטר בעלה. סבאח פרסמה עוד ספר של שירי אבל לזכרו, בשם "אחרון החרבות", ב-1992, ובאותה שנה פרסמה גם את הספר "שירי אהבה". בשנים הבאות פרסמה עוד מספר אוספי שירה: "אישה ללא חוף" ב-1994, "קח אותי לגבולות השמש" ב-1997, "השיר הוא אישה והאישה היא שיר" ב-1999, "גם הפרחים כועסים" ב-2005, אוסף שירה דתית ב-2006, "אגרות מהתקופה היפה". האוסף האחרון שיצא הוא "שירה ופרוזה רק לך" מ-2016.
סך הכל, לסבאח 17 ספרי שירה, ביניהם שירים ליריים, שירים לאומניים, שירים פמיניסטיים, שירי קינה ושירי אהבה במגוון סגנונות, הכתובים בערבית כוויתית וכן בערבית סטנדרטית. מספר משיריה המפורסמים יותר הולחנו, וזמרים מובילים בעולם הערבי הופיעו עמם. חלקם פורסמו בכתבי עת ספרותיים בינלאומיים ובאנתולוגיות, ויצירותיה תורגמו ללפחות 15 שפות, ביניהן קוריאנית, סינית, פרסית, בולגרית, אלבנית, גרוזית, סרבית, בוסנית, שוודית, רומנית, גרמנית, ספרדית, צרפתית, אנגלית ואיטלקית. שיריה נלמדים בבתי ספר ובאקדמיה והוגשו עליהן תזות לתארים מתקדמים ודוקטורט בירדן, מצרים, ערב הסעודית, לבנון, בחרין, צרפת, סין ואיראן.
סבאח כתבה גם ספרים היסטוריים וביוגרפיים, כולל ספרים אודות בעלה המנוח, וכן אודות אביו, אלשיח' מובארכ א-סבאח, השליט השביעי של כווית ומייסד כווית המודרנית, הידוע כ"מובארכ אלכביר" (מובארכ הגדול).
כלכלה.
סבאח פרסמה מספר ספרים כחוקרת. ספרה הראשון מ-1983, היה מבוסס על עבודת הדוקטורט שלה, The Planning and Development in the Kuwaiti Economy and the Role of Women, ולאחר מכן שורת ספרים שהתמקדו בתפקיד נשים בכלכלת כווית והמפרץ, נפט וכלכלת משאבים טבעיים, ותפקידן של כווית וערב הסעודית בכלכלה אזורית ובינלאומית.
סבאח היא אחת מנשות העסקים המובילות של כווית כיו"ר מספר חברות מסחריות בינלאומיות, כולל Action Group Holdings Company, Action Consultancy Bureau, ו-Egypt Kuwait Holding Company. היא גם שמשה כמנכ"לית הבורסה לניירות ערך הכוויתי, Kuwait Stock Exchange (KSE).
פעילות פמיניסטית והומניסטית.
הרבה משירתה של סבאח הייתה פמיניסטית. בשיריה היא ביקשה הכרה בזכויות נשים בכל העולם הערבי. בשיר אחד אף כתבה "דמוקרטיה אין פירושה שגבר יכול להביע דעתו ללא התרסה; דמוקרטיה היא כשאישה יכולה לומר את דעתה באהבה.. מבלי שתיהרג" .
בנוסף להתבטאויותיה הספרותיות ומחקריה האקדמיים בנוגע לכלכלה ונשים, סבאח, פעלה למען זכויות פוליטיות לנשים בארצה. נשים כוויתיות זכו לרוץ לבחירות ולהצביע ב-2005. מזכ"ל האו"ם בוטרוס בוטרוס ראלי בחר בסבאח להשתתף במשלחת האו"ם לכנס העולמי הרביעי בנושא נשים בבייג'ינג ב-1995, לצד נשיאת איסלנד ויגדיס פינבוגדוטיר, הגברות הראשונות של ארצות הברית (הילרי קלינטון), ניגריה (מרים אבאצ'ה) וצרפת (ברנדט שיראק).
גם כפעילת זכויות האדם סבאח היא חברה מייסדת בארגון ערבי למען זכויות אדם (AOHR), והיא פרסמה מספר ספרים בנושא.
סבאח חברה באגודת הסופרים בכווית, במועצת החינוך, ובוועדה הגבוהה לקידום החינוך, היא הקימה ועמדה בראש מרכז מידע לנשים באגודה החברתית לנשים. היא גם חברת הוועד המנהל של הארגון העולמי לנשים מוסלמיות בדרום-מזרח אסיה, ובדירקטוריון של הקרן לשיתוף פעולה בז'נבה, ושל המרכז לאנרגיה באוניברסיטת סארי, שם למדה לדוקטורט. היא גם חברה מייסדת במועצה להתפתחות ילדים בקהיר.
עבודותיה.
סבאח כתבה 25 ספרים בסך הכל, וערכה שמונה. סבאח גם עסקה באמנות פלסטית וציור. היא שילבה את יצירותיה בספרי השירים שכתבה.
הוזייר
אנדרו הוזייר-בירן (באנגלית: Andrew Hozier-Byrne, נולד ב-17 במרץ 1990), הידוע יותר בשם הבמה שלו הוזייר (Hozier), הוא מוזיקאי וזמר-יוצר אירי. ב-2013 הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, "Take Me to Church". את המיני-אלבום השני, "From Eden", הוציא ב-2014. אלבום הבכורה שלו, "Hozier", יצא באוקטובר 2014.
קריירה.
תחילת הדרך.
הוזייר נולד בבריי, מחוז ויקלו, בנו של מוזיקאי. הוא החל ללמוד לתואר במוזיקה בטריניטי קולג', דבלין, אך נשר מהלימודים באמצע שנת הלימודים הראשונה שלו כדי להקליט דמואים עבור יוניברסל מיוזיק גרופ. בזמן שלמד בטריניטי, הפך לחלק מהתזמורת של טריניטי. הוא היה חבר בקבוצה Anúna בין השנים 2008 ל-2012, וקיבל תפקיד סולו בתקליט של הקבוצה משנת 2012 "Illumination", כששר את "La Chanson de Mardi Gras". הוא השתתף בסיבוב ההופעות הבינלאומי של הקבוצה כולל הופעות בנורווגיה והולנד.
2013-14 - "Take Me to Church" ו-"Hozier".
ב-2013, הוציא הוזייר את המיני אלבום "Take Me to Church" (שמכיל גם את השירים "Like Real People Do, Angel Of Small Death and The Codein Scene" וגרסה חיה של "Cherry Wine"). השיר שאת שמו נושא האלבום, Take Me to Church, הפך לסינגל הפריצה של הוזייר לאחר שהפך לוויראלי ביוטיוב. הסינגל הגיע למקום הראשון בטבלת הסינגלים של אייטונס האירי ולמקום השני בטבלה הרשמית ב-25 באוקטובר 2013. לאחר Take Me to Church הוציא את המיני אלבום "From Eden" (שמכיל גם את השירים "Work Song", "Arsonist's Lullabye" וגרסה חיה של השיר "To Be Alone"), והופיע בכמה פסטיבלים ובטלוויזיה בארצות הברית. הוזייר הוציא את אלבומו הנקרא על שמו, "Hozier", ב-19 בספטמבר 2014. מהאלבום יצאו חמישה סינגלים, ביניהם "Take Me to Church", "Work Song" ו-"From Eden", שהיו להיטים במיני-אלבומים הקודמים שלו. ב-5 בדצמבר 2014, הוכרז ש-"Take Me to Church" מועמד לפרס "שיר השנה" בטקס פרסי גראמי ה-57 של שנת 2015.
פאט פרקר
גרהרד ברקהורן
גרהרד ברקהורן (בגרמנית: Gerhard Barkhorn; 20 במרץ 1919 - 8 בינואר 1983) היה טייס בלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה ואלוף ההפלות השני הכי מוצלח בהיסטוריה (אחרי עמיתו אריך הרטמן). לאחר המלחמה חזר לשרת בבונדסוור של גרמניה המערבית עד לשיחרורו בדרגת גנרל-לויטננט בשנת 1975.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
ברקהורן נולד ב-20 במרץ 1919 בקניגסברג והתגייס ללופטוואפה של הורמאכט בנובמבר 1937.
מלחמת העולם השנייה.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה הוצב ברקהורן כטייס קרב במטוס Bf 109 בכנף קרב 2 ובאוגוסט 1940 הועבר לטייסת 6 של כנף קרב 52. בחודשים הבאים במהלך המערכה על צרפת והקרב על בריטניה, ברקהורן טס בעשרות טיסות מבצעיות עם הטייסת שלו אך לא הצליח להפיל אף מטוס אויב והוא עצמו הופל מעל לתעלת למאנש ב-29 באוקטובר 1940.
ביוני 1941 עם הפלישה הגרמנית לברית המעוצות, נשלח ברקהורן ביחד עם טייסות הכנף לחזית המזרחית. ב-2 ביולי בטיסתו ה-120, הפיל ברקהורן את הפלתו הראשונה; מפציץ סובייטי מסוג DB-3. בנובמבר מספר ההפלות שלו הגיע לכדי עשר ובנובמבר הוא קודם לדרגת אובר-לויטננט. במאי 1942 קיבל ברקהורן את הפיקוד על הטייסת הרביעית, ב-25 ביולי נפצע ברקהורן והוא החלים במהלך חודשים, לאחר שבמהלך יולי הפיל 30 מטוסים נוספים מה שהביא את מספר ההפלות שלו לכדי 59, על כך הוענק לו צלב האבירים של צלב הברזל ב-23 באוגוסט. לאחר חזרתו לטיסה בתחילת אוקטובר, הגיע ברקהורן להפלתו ה-101 ב-19 בדצמבר. ב-9 בינואר 1942 הוא הגיע להפלתו ה-105 כאשר הפיל את מטוס היאק-1 של גיבור ברית המועצות לב שסטקוב אשר שרד את הקרב, יומיים לאחר מכן הוספו 'עלי אלון' לעיטור צלב האבירים שלו.