ב-1 בנובמבר 1942 מיור דיטריך הרבאק קיבל את הפיקוד על הכנף, באותה התקופה המצב סביב סטלינגרד היה קשה מאוד והקרב החל להגיע לשיאו. להק I עזב את המערכה סביב סטלינגרד ובכך ניצל מהגורל העתיד לבוא על הארמייה השישית של פרידריך פאולוס, במקום טייסי הלהק השאירו את מטוסיהם לכנף קרב 3 והועברו לרוסטוב להתארגנות מחדש. ב-9 בנובמבר להק II הועבר חזרה למפקדת הכנף במייקופ, לאחר שהות קצרה בטרק, כאן הם היו אמונים על אבטחת שדות הנפט שנכבשו באוגוסט. בשלב זה סופחה ללהק II טייסת 13 (סלובקית) שכללה טייסים מתנדבים מסלובקיה בסיוע ללחימה בחזית המזרחית.
הנסיגה בדרום מזרח אירופה וקרים 1943-1944.
ב-19 בנובמבר 1942 המצב סביב סטלינגרד הפך לקשה הרבה יותר עם מתקפה רחבה של הצבא האדום, אשר איימה לכתר את כוחות הארמייה הששית שנלחמו על השליטה בעיר. כתוצאה מכך כוחות הכנף נשלחו בדחיפות לאזור דרום-מזרח סטלינגרד באזור הלחימה של הארמייה הרביעית (רומניה), אך היה זה מאוחר מדי והכוחות הגרמנים כבר כותרו סביב העיר. טייסי הכנף המשיכו לסייע ללחימה סביב העיר, הם סייעו לניסיון של ארמיית הפאנצר הרביעית לפריצת הכיתור שהצליחה להגיע רק עד ל-48 ק"מ מהעיר עצמה. ההתקדמות המהירה של כוחות הסובייטים בסביבת סטלינגרד ומדרום לה, הכריחו את כוחות הכנף לסגת לאחור מחשש לכיתור. כך ב-27 בנובמבר, עם טנקים סובייטים כארבעה קילומטרים ממטוסי להק II, הלהק עזב את המנחת והועבר לקרבת העיר רוסטוב על הדון, כ-240 ק"מ משם.
עם תחילת 1943 המשימה העיקרית בגזרה הייתה חילוץ קבוצת ארמיות A, להק II ו-III מבסיסם ברוסטוב סייעו לכוחות הקרקעיים הנסוגים אל מול מתקפת הנגד הסובייטית. בעת הזו להק I ביצע משימות סיוע דומות באזור חארקוב, במהלך ינואר טייסי הלהק השיגו ניצחונות רבים כנגד מטוסי חיל האוויר האדום ופעמיים מחנה הלהק כמעט נפל לידי הסובייטים. מנחת רושוב סמוך לחארקוב כותר על ידי כוחות הצבא האדום, צוותי הקרקע הצליחו להימלט וסוללות הנ"מ במנחת הצליחו לבלום את חיל הרגלים והשריון הסובייטיים. ארבעה ימים לאחר מכן סביב המנחת החדש באורסובו הופיעו פרשים סובייטים, חיילי הלהק הגנו על המחנה במהלך ארבעה ימים עד שהוחלט להימלט. צוותי הקרקע החלו לצעוד כ-120 ק"מ בשלג עד שהגיעו ליחידה הגרמנית הקרובה ביותר, בעוד שהטייסים נמלטו עם מטוסי ה-BF-109G שלהם בסיוע מטוס תובלה יחיד, גם כאן סוללות הנ"מ איפשרו לחיילי הלהק להימלט. בתחילת פברואר אוחדו מחדש חיילי הלהק ואורגנו מחדש במנחתים מצפון לחארקוב, שם נותר הלהק בלחימה קשה בשמי הגזרה עד למאי 1943.
באותה העת שאר הכנף פעלה בסיוע לארמייה ה-17, אשר החזיקה ראש גשר באזור שבין קרץ' בקצה המזרחי של חצי האי קרים ועד לנהר הקובאן. להק II ולהק III הוצבו ביחד עם מפקדת הכנף בקרץ', במרץ הם הועברו לבסיס קדמי יותר בחצי האי טאמאן. ב-16 במאי גם להק I הצטרף לשאר הכנף באנאפה בדרום חצי האי, שם נותרו כוחות הכנף בסיוע לארמייה ה-17 במהלך ששת השבועות הקרובים עד לתחילת יולי. בקרבות האוויר ב-20 באפריל הגיעו טייסי הכנף לכדי 5,000 הפלות רשמיות מאז הקמתה, אך תקופת הלחימה בגזרת טאמאן הובילה למספר רב של אבדות בקרב טייסי הכנף בהם גם מפקדים מנוסים, בין אפריל לסוף יוני נהרגו או נפלו בשבי 23 טייסים בנוסף ל-14 שנפצעו.
בתחילת יולי הועברה מפקדת הכנף יחד עם להק I ו-III צפון-מערבה לתוך אוקראינה בהכנה למתקפת אביב גרמנית "מבצע מצודה", שכלל תקיפה לאורך גזרה מצומצמת של כ-200 ק"מ בניסיון לדחוק את הצבא האדום מחוץ לבליטה באזור קורסק. על אף שגזרת ההתקפה הייתה מצומצמת יחסית, כמות כוחות השריון שרוכזו באזור הובילו לאחד מקרבות השריון הגדולים והחשובים בהיסטוריה, הסיוע האווירי העיקרי התבסס משום כך על טייסות התקיפה הקרקעית. משימת שמונה להקי הקרב שהוצבו בגזרה הייתה להגן על הטנקים הגרמנים מפני איום מטוסי האיליושין Il-2 הסובייטים. ב-5 ביולי 1943 עם פתיחת המערכה, טייסי הלופטוואפה הפילו 432 מטוסי אויב, מה שהיה מבחינה מספרית ליום הקרב האווירי המשמעותי ביותר בכל המלחמה, מה שהוביל יממה לאחר מכן לכך שמספר ההפלות של הכנף כולה הגיע לכדי 6,000 הפלות.
אך למרות ההצלחה הרבה באוויר, הוורמאכט לא הצליח בכיתור הכוחות הסובייטים במבלט קורסק ובמקום ב-11 ביולי הצבא האדום יצא למתקפת נגד איתנה. יומיים לאחר מכן עם הצורך הגובר בכוחות גרמניים בים התיכון (לאחר שבעלות הברית פלשו לסיציליה), מבצע מצודה הופסק מבלי שהצבא הגרמני הצליח להגשים הבקעה. עם סיום הקרב נכנסו להקי הכנף לתקופה של כחודשיים בה הם הועברו מספר פעמים ממקום למקום בניסיון לסייע בבלימת הכוחות הסובייטים בגזרה המרכזית והדרומית. במהלך יולי ספג הכנף 29 אבדות בקרב טייסיו, מעל לשליש ממספר הטייסים ששירתו בכנף בתקופה זו, אך עם זאת הטייסים המשיכו להשיג עשרות הפלות כנגד טייסי האויב. אריך הרטמן הגיע ב-3 באוגוסט לכדי 50 הפלות ועד ה-20 באוגוסט הגיע לכדי 90 הפלות, באותו בוקר הוא הפיל מטוס איליושין Il-2 כשרסיסים מהמטוס פגעו במטוסו והוא נאלץ לבצע נחיתת חירום מאחורי קווי האויב, הוא נתפס על ידי הסובייטים אך הצליח לברוח חזרה.
ב-29 באוגוסט גינטר ראל המפקד הטרי של להק III היה לטייס השלישי בהיסטוריה להגיע ל-200 הפלות. כתוצאה מאבדות רבות היו מספר חילופי פיקוד במהלך תחילת ספטמבר, בין היתר אריך הרטמן קיבל את הפיקוד על טייסת 9 "קראיה" וגרהרד ברקהורן קיבל את הפיקוד על להק II שהוצא לא מכבר מאזור קובאן שם סייע לארמייה ה-17. החל ב-15 בספטמבר הארמייה ה-17 החלה לסגת לאחור לאורך מייצרי קרץ' לתוך חצי האי קרים, להק I נשלח לטאמאן לסייע למאמץ המעבר של הארמייה אשר נמשך עד ל-9 באוקטובר. בעוד הארמייה הגיעה לחצי האי קרים, הצבא האדום הצליח לכבוש את המעבר היבשתי מצפון לחצי האי. היטלר סירב לחלץ את הארמייה מקרים ושוב נשלחו טייסי כנף 52 לסייע לארמייה ה-17. בעוד להק III נותר בדניפר, מפקד הכנף יחד עם להק II הצטרפו ללהק I בסיוע לארמייה בקרים כנגד התקפות משלושה כיוונים.
למרות הלחץ שהוטל על הארמייה ה-17 בקרים, להק I נשלח ב-20 בנובמבר להצטרף ללהק III בסיוע כנגד מתקפה סובייטית בנהר הדניפר. הלחימה המאומצת כנגד התקפות הצבא האדום הובילה לעלייה מתמדת במספר ההפלות של טייסי הכנף המנוסים, ב-28 בנובמבר מיור גינטר ראל הפך לטייס השני בהיסטוריה להגיע ל-250 הפלות, 48 שעות לאחר מכן גרהרד ברקהורן הפך לטייס הרביעי בהיסטוריה להגיע ל-200 הפלות, שבועיים לאחר מכן אריך הרטמן הגיע ל-150 הפלות, בתחילת דצמבר 1943 כנף 52 הגיעה לכדי 8,000 הפלות רשמיות סך הכל מאז הקמתה.
עם תחילת 1944 הצבא האדום יצא במתקפה נוספת במטרה לחצוץ בין קבוצת ארמיות מרכז ודרום באזור ז'יטומיר סמוך לנהר הדניפר (כ-120 ק"מ מערבית לקייב). לאחר שהכוחות הסובייטים הצליחו להתקדם לעומק הגזרה, לפנות בוקר ה-9 בינואר יחידות שריון ורגלים הגיעו למחנה של להק I ו-III, בקרב שהתנהל במחנה נפגעו חיילי צוותי הקרקע של הכנף ונפגע ציוד רב. מרכז המבצעים והקשר של הלהקים נפגע, להק III שאיבד רק שני מטוסים בחודשיים הקודמים דיווח על שבעה מטוסי Bf-109 שנפגעו מההתקפה (רובם נפגעו מהתנגשות הטנקים בהם). עם אור ראשון מטוסי תקיפה קרקעית פוקה וולף 190 Fw ששהו באזור, בסיוע סוללות הנ"ט של המחנה, הצליחו לבסוף להדוף את ההתקפה.
בתחילת מרץ 1944 הצבא האדום החל במתקפת אביב רחבה, על אף שחיילי הכנף לא ספגו אבדות רבות בתקופה זו, ניתן להבין משהו על חוסר הסדר במערכה לאור זאת שלהק I ו-III עברו ממחנה למחנה 15 פעמים במהלך חודש מרץ (בממוצע כל להק נאלץ לעבור למיקום חדש פעם בארבעה ימים). עם זאת, המשיכו הישגי הכנף לעלות, להק III שהוביל בניצחונות אוויריים הגיע לרף ה-3,500 הפלות ב-21 במרץ 1944, בשבועיים שלאחר מכן חולקו שבעה צלבי ברזל לטייסים מצטיינים בכנף עבור גבורה ומספר הפלות הולך וגדל. בזמן שלהק I ו-III תמכו במאמצי ההגנה הגרמניים לאורך החזית האוקראינית המתפוררת, הלהק ה-II בפיקוד ברקהורן המשיך לסייע לארמייה ה-17 המכותרת בחצי האי קרים ובשבוע השני של אפריל להק III נשלח לתגבר את להק II באזור סבסטופול בדרום-מערב חצי האי קרים.
רומניה, פולין וגרמניה יוני 1944 - מאי 1945.
הנסיגה לרומניה.
ב-8 במאי 1944 החל פינוי הכוחות הגרמניים, שכללו כ-150,000 חיילים של הארמייה ה-17, מחצי האי קרים לרומניה דרך הים השחור. במהלך פינוי קרים נאלצו הגרמנים להותיר מאחור ציוד כבד ורק"ם רב. בשבועות הלחימה האחרונים בקרים טייסי להק II ו-III טסו בממוצע 4 גיחות מבצעיות ביום בניסיון לסייע לכוחות הקרקעיים, טייסי להק II השיגו בממוצע 12 הפלות יומיות במהלך אפריל בלבד. יום לפני השלמת הפינוי של מטוסי הכנף מקרים, ביצע חיל האוויר הסובייטי שש תקיפות על הבסיסים של להק II ו-III, כתוצאה מכך נפגעו מספר מטוסים על הקרקע, וטייסת 6 איבדה את כל המטוסים הכשירים שלה. מטוסי הכנף פונו בטיסה לרומניה, כשכל מטוס לקח איתו עוד שני אנשי צוות (ציוד הקשר והשריון הכבד הוצאו מתא הטייס). ביוני להק I ומפקדת הכנף נסוגו אף הם לרומניה וכך חזרו יחידות הכנף פחות או יותר לנקודת ההתחלה מלפני שלוש שנים, כאשר כל הכנף הוצבה במנחתים ברחבי רומניה. ברומניה טייסי הכנף יצאו לפעולות הן כנגד מטוסים סובייטים והן כנגד מפציצים אמריקאיים מחיל האוויר ה-15 שיצאו מבסיסים באיטליה להפצצת שדות נפט ומטרות נוספות ברומניה, לטייסי הקרב היה קשה לחדור את מעטפת ההגנה של מטוסי הקרב האמריקאיים ובתקופה זו הצליחו להפיל רק שלושה מפציצים ו-12 מטוסי קרב אמריקאים (P-51 מוסטנג ו-P-38).