במחצית המאה ה-19 החלה התעניינות מחודשת ביצירה, בייחוד לאחר שהמשורר ומבקר האמנות שארל בודלר כתב על הציור. עדות להתעניינות זו ניתן למצוא בציור "שארלוט קורדה" (1860) מאת הצייר הצרפתי פול ז'אק אמי בודרי (Paul-Jacques-Aimé Baudry), המתאר את מחזה המוות מציורו של דויד מזווית ראייה שונה, החושפת את דמותה של קורדה.
במהלך המאה ה-20 שימש הציור השראה לציירים שונים, כדוגמת פבלו פיקאסו, אדוארד מונק והאמן הברזילאי ויק מוניז שצילם בשנת 2008 בהר הזבל הגדול שבריו את סנטוס מראשי מלקטי הזבל כשהוא שוכב בג'קוזי מקולקל שמצא במזבלה. היצירה "מות מארה" בגרסה של ויק מוניז נמכרה במכירה פומבית בלונדון ב-28 אלף דולר לשיקום תנאי העסקתם של מלקטי הזבל בריו דה ז'ניירו.
בספרות בולט מחזהו של פטר וייס (Peter Weiss) - "מארה סאד" (1963), המשתמש בציור כבסיס מרכזי לעלילת המחזה.
להקת הדומגייז האמריקאית "Have A Nice Life" השתמשה בציור זה לעטיפתו של אלבומם משנת 2008 "Deathconsciousness ", אלבום שנהפך לקאלט בקרב חובבי מוזיקה אינדית.
תיאור.
בתיאור מותו של מארה יצר דויד שילוב בין תיאור ריאליסטי לבין אידיאליזציה של הדמות. מארה יושב באמבט המכוסה בסדין לבן ובשמיכה ירוקה המסתירים לוח כתיבה מעץ, חפצים אותם ראה דויד בביקור בחדרו של מארה ביום שלפני הרצח. בידו האחת הוא מחזיק דף נייר ועליו מכתב ואילו ידו האחרת שמוטה על הרצפה ומחזיקה בנוצה. לצד האמבט, שמימיו אדומים מדם, ניצבת שידה עשויה עץ ועליה קסת דיו, נוצה ונייר כתיבה. פלג גופו העליון של מארה בולט מן האמבט וראשו העטוף בבד לבן שמוט לאחור.
דויד בחר לא להדגיש את הזוועה שברצח. פצעי העור של מארה אינם מתוארים ואף חתך הסכין מתואר בצורה מזערית. גם פניה של הדמות מביעים שלווה, המועצמת על ידי הרקע השטוח של הציור ועל ידי הבדים הלבנים המבודדים את הדמות. תנוחת הגוף של מארה מזכירה את דמותו של ישו ביצירות כגון פסל ה"פייטה" (1499) של מיכלאנג'לו או הציור "ההורדה מן הצלב" (1602-1603) מאת קאראווג'ו. בציור דוד מכניס את המכתב שמארה קרא בזמן ששארלוט קורדה התגנבה לבית ובעצם כך יכלה לרצוח אותו. בנוסף, בגלל שדוד הכיר את מארה לפני המוות וחש זעזוע מהמוות הלא צפוי, הוא הקדיש לו את הציור וכך אפשר לראות שבשולחן שבתמונה רשום "למארה מדוד".
לא בד&quot;ו פסח
כובע נזיר
יצחק שד''ר
בניין עיריית לונדון
בניין עיריית לונדון (באנגלית: City Hall) משמש את רשות לונדון רבתי ואת ראש עיריית לונדון. המבנה נמצא על גדתו הדרומית של נהר התמזה באזור סאות' בנק, ברובע סאת'ק של העיר לונדון, בסמוך לגשר טאוור. המבנה תוכנן על ידי האדריכל נורמן פוסטר, ונפתח לציבור ביולי 2002.
על אף שהמבנה מכונה באנגלית "City Hall" - מילולית: "בניין הסיטי", אין קשר בינו לבין הסיטי של לונדון שבניין העירייה שלה הוא בניין הגילדהול.
הקמת המבנה.
הרשויות שקדמו לרשות לונדון רבתי - מועצת לונדון רבתי ומועצת מחוז לונדון השתמשו בבניין המחוז הממוקם במעלה הנהר באזור סאות' בנק. מאז שפורקה מועצת לונדון רבתי משמש מבנה זה כמלון, כאתר תערוכות וכאקווריום, ולכן נאלצה רשות לונדון רבתי למצוא בניין חדש לצרכיה.
תיאור המבנה.
למבנה צורה מעגלית אשר נועדה להפחית את שטחי הפנים של המבנה ולמנוע אובדן אנרגיה במבנה (למעשה לחימום המבנה דרושה רבע מכמות האנרגיה הנדרשת למבנה בגודל זה). בשל צורתו, קרא לו ראש עיריית לונדון, קן ליווינגסטון "אשך הזכוכית" (glass testicle).
המבנה מעגלי, ובמרכזו מעבר ספירלי שאורכו כ-500 מטרים (המזכיר את מבנה מוזיאון סולומון ר. גוגנהיים שבעיר ניו יורק. בראש המבנה אולם שמכונה "חדר המגורים של לונדון" (London's Living Room) המשמש לתערוכות.
המעבר הספירלי נועד לסמל את שקיפות השלטון בפני אזרחי העיר, ומזכיר מבנה נוסף שתוכנן על ידי פוסטר - כיפת הרייכסטאג שבברלין.
המבנה הוקם באתר ששימש את הרציפים של הבריכה של לונדון. המבנה אינו נמצא בבעלות רשות העיר לונדון, ומוחכר על ידי הרשות לתקופה של 25 שנים.
ג'ון ראטלדג'
ג'ון ראטלדג' (אנגלית: John Rutledge; 17 בספטמבר 1739 - 18 ביולי 1800) היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי בן המאה ה-18. ראטלדג' כיהן כמושלה הראשון של קרוליינה הדרומית וכנשיאו השני של בית המשפט העליון של ארצות הברית, והוא נמנה עם החותמים על חוקת ארצות הברית.
חייו.
נעוריו ותחילת דרכו.
ג'ון ראטלדג' נולד בעיר צ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית. את חינוכו הבסיסי קיבל מאביו, מהגר ממוצא סקוטי-אירי, ומכומר אנגליקני. בשנת 1760 הוא למד משפטים במידל טמפל שבלונדון, ולאחר מכן חזר לצ'ארלסטון ופתח בקריירה משפטית.
שלוש שנים לאחר מכן נישא ראטלדג' לאליזבת' גרימקי, ממנה נולדו לו 10 ילדים.
קריירה פוליטית.
ב-1761 החל ראטלדג' להיות פעיל פוליטית. באותה שנה נבחר לאספה המחוזית, בה כיהן עד למלחמת העצמאות של ארצות הברית. במשך כעשרה חודשים בשנת 1764 שירת זמנית כפרקליט המדינה.
עם כניסת חוק הבולים לתוקף בשנת 1765, כשהקרע עם ממלכת בריטניה הגדולה הלך והתרחב, ביקש ראטלדג' להימנע מניתוק מהשלטון הבריטי ושמר על מתינות בתקווה להמשיך את השלטון העצמי בשלוש עשרה המושבות. אף על פי כן, עמד ראטלדג' בראש ועדה במסגרת קונגרס חוק הבולים, אליו לא שלחה מושבתו נציגים, אשר ניסחה עצומה שנשלחה לבית הלורדים הבריטי.
ב-1774 נשלח ראטלדג' לקונגרס הקונטיננטלי הראשון, שם הוביל קו מתון יחסית. בשנה שלאחר מכן ישב בקונגרס הקונטיננטלי השני, ולאחריה חזרה לקרוליינה הדרומית ועזר לארגן מחדש את הממשל בה. ב-1776 שירת בוועדת הביטחון ולקח חלק בכתיבת חוקת המדינה. באותה שנה גם הפך לנשיא הבית התחתון בפרלמנט המדינה, תואר אותו נשא עד לשנת 1778.
ב-1778 התפטר מתפקידו במחאה על שינויים שנעשו בחוקת המדינה. אף על פי כן, שנה לאחר מכן נבחר ראטלדג' למושל המדינה. הייתה זו תקופה קשה: הבריטים פלשו לקרוליינה הדרומית והצבא היה חלש. בתחילת 1780 הטילו הכוחות האמריקניים מצור על העיר צ'ארלסטון, במאי הצליחו הבריטים להפיל את המצור. בעקבות כך החיילים האמריקאים נשבו ורכושו של ראטלדג' הוחרם. ראטלדג' עצמו הצליח להימלט לקרוליינה הצפונית, שם החל לגייס כוחות לכיבוש מחדש של קרוליינה הדרומית. ב-1781, בסיוע הגנרל נתנאל גרין והצבא הקונטיננטלי, הוחל החוק האמריקאי על המדינה וראטלדג' חזר למשרת המושל, ממנה פרש בינואר 1782, אז חזר לכהן בבית התחתון.
בשנים 1782–1783 כיהן ראטלדג' כציר בקונגרס הקונטיננטלי. ב-1784 ישב בבית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית, ובשש השנים הבאות, עד לשנת 1790 כיהן פעם נוספת בבית התחתון.
בשנת 1789 ישב ראטלדג' בחבר האלקטורים, ועם בחירתו המחודשת של ג'ורג' וושינגטון לנשיא ארצות הברית מינה אותו האחרון לשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, תפקיד בו כיהן כשנתיים בלבד, שלאחריהם, בשנת 1791, מונה לנשיא בית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית.
נשיא בית המשפט העליון.
ב-1 ביולי 1795 מינה אותו וושינגטון לנשיאו השני של בית המשפט העליון האמריקני, כמחליפו של ג'ון ג'יי. זמן קצר לאחר מכן, ב-16 ביולי, נאם ראטלדג' נאום שנוי במחלוקת, בו הוקיע את "חוזה ג'יי" שנחתם עם בריטניה הגדולה. בנאומו אמר כי היה מעדיף שהנשיא ימות ולא יחתום על החוזה, ושהוא מעדיף מלחמה על פני אימוץ החוזה.
התנגדותו הפומבית של ראטלדג' לחוזה ג'יי, כמו גם השמועות שלקה בהפרעה נפשית לאחר מותה של אשתו ב-1792, הובילו לכך שהסנאט האמריקני דחה את מינויו ב-15 בדצמבר 1795. בכך היה ראטלדג' לנשיא בית המשפט העליון היחידי בהיסטוריה של ארצות הברית שמינויו נדחה על ידי הסנאט. כשבועיים לאחר מכן, ב-28 בדצמבר, ביצע ראטלדג' ניסיון התאבדות כושל.
ג'ון ראטלדג' מת בשנת 1800, בן 60 במותו, ונקבר בכנסייה האפיסקופלית סנט מייקל שבצ'ארלסטון.
ג'ון רטלדג'
מלחמת השפות הפינית
מלחמת השפות הפינית הוא כינוי למאבק ציבורי שהתחולל בפינלנד במהלך כמה עשרות שנים, מסוף המאה ה-19 ועד שנות ה-30 של המאה ה-20, על מעמדה של השפה הפינית לעומת השפה השוודית. בעקבות המאבק הציבורי התחזק מעמדה של השפה הפינית, והיא הפכה לשפה העיקרית של פינלנד, אך התגבשה מדיניות דו-לשונית שבה לשפה השוודית יש מעמד רשמי והיא מקצוע לימוד חובה במערכת החינוך הפינית. השריד היחיד שנותר למלחמת השפות הוא הוויכוח שמתעורר מדי פעם האם להוסיף ולחייב לימודי שוודית בבתי ספר שבהם לומדים דוברי פינית.
רקע.
השפה הפינית היא שפתם של רוב אזרחי פינלנד, אך יש במדינה מיעוט לא מבוטל של דוברי שוודית. שתי השפות שונות מאוד זו מזו ושייכות למשפחות שונות בסיווג המקובל בבלשנות היסטורית, אך דוברי שתי השפות מקיימים קשרים הדוקים מזה מאות שנים. במאה ה-13 הפכה פינלנד לחלק מממלכת שוודיה. בעקבות זאת, הפכה שוודית לשפת הממשל והחינוך הגבוה לצד הלטינית. בנוסף, החלה הגירה של איכרים שוודים אל אזור החוף של פינלנד. מרבית האוכלוסייה הוסיפה לדבר פינית, אך האליטה הפינית השתמשה בשוודית כשפה גבוהה, וכמו כן נוצר בתוך האוכלוסייה הפינית מיעוט גדול ששפת אמו שוודית. בשנת 1809 נאלצה שוודיה לוותר על פינלנד, ולהעביר את השלטון בה לרוסיה בעקבות מלחמת פינלנד שהתחוללה באותה שנה בין שוודיה לרוסיה. פינלנד קיבלה מעמד של דוכסות גדולה בתוך האימפריה הרוסית.
התחזקות התנועה הלאומית הפינית.