זינב פוואז נולדה בכפר תבנין (تبنين) בהר עאמל בדרום לבנון, בת למשפחה ממעמד הביניים הנמוך. הוריה לא ידעו קרוא וכתוב והחליטו לשלוח אותה לעבוד ולגור אצל משפחת ה-ואלי (الوالي - המושל). לפי גרסה אחרת הואלי עלי ביק אל אסעד, בחר בה להיות החברה והידידה של בתו זיינב, בשל היותן באותו גיל ומאחר והן למדו באותו בית ספר יסודי בכפר אל-קלעה, וגם מכיוון שאין בנות בגילה שגרות בארמון. תקופה זו בבית הואלי תרמה רבות להרחבת השכלתה והכשרתה האינטלקטואלית. היא התקרבה לאשתו של עלי פאטמה ח'ליל, שהייתה מלומדת. זאת למדה את זינב יסודות הקריאה והכתיבה בשפה הערבית, וגם למדה אותה הקוראן. כמו כן בביתו של עלי ביק הייתה ספריה גדולה של המדען האיראני Mohsen Fayz Kashani. שהכילה, וספרים בעלי ערך ספרותי גבוה. פוואז מצאה עניין רב בספרים אלו שעודד ואותה להמשיך לקרוא אפילו לקחה חלק מהספרים לביתה בתבנין לאחר עזיבת "קאשאני" את הכפר. לקראת סוף בגרותה חזרה לגור בבית משפחתה, בתקופה זו התחתנה עם איש שהיה מקורב למשפחת הואלי, שהשכלתו הייתה פחותה בהרבה משלה. הם חיו ביחד תקופה קצרה והתגרשו עקב השוני התרבותי, החברתי והמנטלי ביניהם. השייח' עארף אחמד אלזין, בעל כתב עת (אלערפאן), התייחס לנישואים הראשוניים שלה - "זה לא הכישלון שלה, זה הכישלון של החברה, איך בחורה כמוה חכמה, נבונה, פקחית, ומלומדת תחייה עם בן זוג אנאלפביתי." בערך בשנת 1870 היגרה לאלכסנדריה במצרים עם משפחתה. זאת בעקבות המלחמה בין תושבי הר עאמל לבין תושבי תבנין. הגירתה למצרים העניקה לה אפשרויות נוספות להמשיך בדרכה ללמוד ולהתפתח מה שלא נמצאו בלבנון. כמו כן המעבר למצרים אפשר לה גם להכיר סופרים, עיתונאים, ומשוררים מצריים ומכל בלאד אל-שאם. חלקם התוודעו אליה דרך הפרסומים שלה בעיתונות המצרית. על רקע פעילותה הספרותית ופרסומיה בעיתונים החלה ההכרות וההתכתבות שלה עם הסופר הסורי אדיב נזמי. התכתבות זו הובילה לנישואים לאחר שהיא חתמה על חוזה הנישואים במצרים ונסעה לסוריה לכפר ( שייח' סעד- בחוראן) איפה שגר בעלה. תקופת הנישואים שלהם נמשכה כשלוש שנים כשבסופם הם התגרשו. במהלך שהותה בחורן הכירה קצין צבא מצרי, התחתנה איתו וחזרה איתו למצרים. משלושת הנישואים שלה לא היו לה ילדים. בסוף ימיה חלתה במחלת עצבים ולא התאפשר לה לסיים כתיבת שני הספרים שלה שלא הודפסו, והלכה לעולמה ב-27 בינואר 1914.
עבודתה הספרותית.
במקביל לבת תקופתה עאישה תיימור, פוואז הייתה אחת הנשים הערביות הראשונות שכתבו ופרסמו את יצירותיהן. פעילותה הספרותית והעיתונאית נחשבה להישג נשי גדול. היא ניצלה את מעמדה והכתיבה שלה כדי להביע את דעתה לקרוא לשחרור האישה. היא הצביעה על הצורך לתת לנשים זכויות בסיסיות, וקראה בדחיפות לחקיקת חוקים שיסדרו את חיי האישה המדיניים, הפוליטיים, והחברתיים ובמיוחד הזכות ללמוד ולעבוד. פוואז החלה את דרכה הספרותית בפרסום מאמרים בכתבי עת שיצאו במצרים. תחילה כתבה בשם בדוי (דוראת אלשארק ואמרא'א מצריה). בשנת 1890, פרסמה פוואז את מאמרה הראשון בכתב עת "אלמואייד" אשר קרא למתן זכויות לנשים. כך גם המאמרים שכתבה בהמשך התייחסו לסוגיות הפוליטיות, המדיניות, והחברתיות שקשורות בנשים ערביות. בנוסף לפרסום מאמרים כתבה פוואז גם רומנים, סיפורים, שירה ומחזה, היא נחשבה לאישה הערבייה הראשונה שכתבה מחזה. זאת בנוסף לתרגומים מאנגלית וצרפתית לשפה ערבית. היא כתבה בסגנון ספרותי מסורתי שהיה מיוחס לגברים, כניסיון לבסס את המושג פמיניזם בהיבט הנשי ערבי שלו. חלק מיצירותיה הודפסו ופורסמו בכתבי עת ועיתונים מצריים כמו עיתון (אל-מואיד, אל-ניל, אל-אהלי ואל-פתא) ועוד.
עבודותיה הבולטות.
נשים וגברים מכל השכבות החברתיות קראו את יצירותיה של זינב פוואז במצרים ובלאד אל-שאם. שלוש היצירות הפופולריות ביותר שקיבלו התייחסות של המבקרים בזמנה וגם אחר כך:
כל היצירות של פוואז הודפסו במצרים. יצירותיה הודפסו מלפני כמאה שנה. חלקן הלכו לאיבוד ולא נמצאים אפילו בספריות הגדולות בעולם הערבי. ביוזמתו של יו"ר המועצה התרבותית הלבנונית (אלמגליס אלת'אקאפיא לובנאני), הסופר חביב סאדק, והסופרת פוזיאה פוואז, הודפס בחזרה הרומן חוסן אלעואקב והמחזה "אלהווא ואלופאא", בשנת 1984, לאחר שגילו שחלק ניכר מהחוקרים והסופרים הסורים שמעו על פוואז, אך לא מכירים את יצירותיה.
הוגים ואינטלקטואלים שונים בני זמננו מסבירים כי ההתעלמות מפוואז ומיצירותיה, תרומתה לחברה וקריאתה לקידום מעמד האישה, נובעת מכך שמוצאה ממשפחה משפחה ענייה. זאת לעומת ההכרה בעאישה אלתיימוריא וורדאה אליאזיגי, שהיו מהמעמד הגבוה וזכו להתייחסות חיובית והערכה גדולה יחסית.
סופרים ידועים באותה תקופה העריכו את פוואז כמו: אל-שיח' אחמד עארף אלזין, בעל כתב עת "אל-עירפאן", כתב בכרך 6 שנת 1923 שאין אדם שלא שמע עליה במצרים, סוריה וכל מדינות ערב. היא כתבה והתייחסה לנושאים שהיו מעניינים את הקוראים.
הוא מתח ביקורת עליה בזה שהיא קראה לשחרור האישה בכל התחומים ופריצת כל הגבולות וגם להשתתף בכל הפעילויות החברתיות.
בספרה רסאאיל זינאביאה, ענתה לו בטענה שהוא טעה במחשבותיו שהאישה אינה יכולה לתפקד כמו גבר בכל התחומים מאחר שנשים מערביות הוכיחו שהאישה יכולה לתפקד כמו גבר אפילו יותר טוב, החיג'אב, לא מונע אותנו מלתפקד בכל התחומים.
הסופר והפילוסוף חסן חוסני, עורך עיתון "אל ניל", העריך את הרומן הראשון שלה ואמר שזהו רומן מפורסם, בעל ערך ספרותי גבוה ונכתב ברמה גבוה.
המשורר עבד אל לאפריג כתב שיר שבח ליצירה והזכיר את הערך הספרותי של הרומן וזה התפרסם בכל מדינות ערב.
השיח מחמד עבדו (אל-שיח' מוחמד עבדו) המליץ לקרוא את היצירות שלה מאחר שזה נוגע לכל אחד מאתנו, כותבת על איך אפשר לקדם את החברה שלנו.
אישהא לתאים וריאה, כתבה שיר שבח העריכה את היצירה אלדור אלמנת'ורפי טבקאתרבאת אל ח'דור.
סופרים בני זמנינו גם כתבו על זינב פוואז, פאוזיה פוואז - סופרת, משוררת וחוקרת לבנונית כתבה שהשם של זינב פוואז נזכר על ידי היסטוריונים וסופרים גדולים בעולם הערבי. הם מסתמכים על הספרים שלה כמקורות בכתיבה שלהם. ד"ר בות'אינה שעבאן, בעלת תואר שלישי, שפה וספרות אנגלית כתבה, מה שמייחד זינב פוואז, שדרך החשיבה שלה המתמקדת בשחרור האישה קדמה אפילו למחשבתן של נשים מערביות בנושא. בנוסף להיותה הערבייה הראשונה שראתה במאבק נגד דיכוי נשים הוא מאבק עולמי ולא רק ערבי. אמייל נסר אללא סופרת לבנונית אמרה, מה שמאפיין זינב פוואז שהיא קבעה לעצמה חזון, דרך חשיבה והגיעה לאן שהיא רצתה בזכות עצמה ולבדה. העוני שהיא חוותה בילדותה לא השפיע עליה.
קשרים אינטלקטואליים וספרותיים.
פוואז הייתה מבין הדמויות הבולטות של תקופת התחייה הערבית (אלנהדה אלערביה אלחדית'ה), ואף תרמה לבניית יסודות אלנהדה אלפקריה, עם שאר האינטלקטואלים והסופרים שחיו בתקופתה כמו: בוטרוס אלבוסתאני, פארס אלשידיק, גמאל אלדין אל-אפג'אני, מוחמד עבדו, קאסם אמין, מוסטפא כאמל, עאישה אלתיימוריה, לביבה האשם, עפיפה קרם, ג'אדא עמשית ומאי זיאדה, ועוד.
מימי ילדותה עד לבגרותה זכתה פוואז לחיות בביתו של עלי אל אסעד ולהיות שותפה פסיבית בוויכוחים, הדיונים וחילוקי דעות שהתרחשו בסלון הספרותי של עלי אל אסעד אשר הגיעו אליו אינטלקטואלים מכל אזור הר עאמל ובלאד אל שאם.
אחרי שהיגרה עם משפחתה למצרים, היא הכירה את הסופר חסן טובראני, בעל כתב העת אל-ניל, ממנו למדה את יסודות הדקדוק והתחביר. כמו כן גם הכרותה עם השיח' מוחמד שיבלי שהוא סופר ידוע המפורסם בהפצת השפה הערבית והספרות שלה, ומוחיי אלדין אלנבהאני שהיה אחת מבין סוגי האנשים שהשפיעו בצורה גדולה מאוד על השפה הערבית ואשר לימד את פוואז את הדקדוק והחיבור, העשירה את ידיעותיה ומיומנותה בתחום זה. שלושתם תמכו בה ועודדו אותה לכתוב על בעיות נשים ועזרו לה בפרסום המאמרים שכתבה.
כאשר פוואז חזרה לסוריה והתחתנה עם הסופר אדיב נזמי, גרו בכפר שיח'סעד עד שהבין שקשה לה בכפר, הוא דאג לעבור לדמשק על מנת שיעזור לאשתו להתאקלם ולהתקדם. עם המעבר לדמשק ניהלה מדי שבוע סלון ספרותי בביתה שבו השתתפו סופרים ואינטלקטואלים סורים, חסן אל-דומאני, אבו סעוד מוראד, עבד אלקאדר בדראן, סלים ענחורי, רשיד אלחמישי, סייד אלסלבטי, מחמוד חמדי, אסעד אלחמסי, חסין חסני, עומר נחולי (סיידא), סאלח ואהבי אלבג'דאדי, סאלח טאהא, ומוחמד עבד אלמגיד אלדומאני, בנוסף לסופרים אחרים שחיו באותה תקופה. ההשתתפות שלה הייתה מאחורי הקלעים, מתוך כבוד למוסכמות והמנהגים החברתיים באותה תקופה.
עמדותיה.
פוואז ניצלה את מעמדה בקהילה הספרותית ואת פרסומיה בעיתונות כדי להביע את דעותיה בנושאים שונים, בעיקר בנוגע לשיפור מעמד האישה מבחינה חברתית, פוליטית בכל העולם הערבי. היא טענה שהתקדמות החברה תלויה בחינוך והתקדמות האישה בהיותה המחנכת של הדור הבא, לפיכך היא נדרשה לסוגיות המרכזיות:
פעילות פוליטית-לאומית.
פעילותה ותרומתה לחברה של פוואז לא הסתכמה בפעילותה הספרותית ותמיכתה בשינוי מעמד האישה. היא גם הייתה מעורבת במאבק הלאומי. פוואז תמכה במפלגת המולדת, אלחיזב אלואטני, ושמרה על קשר טוב עם מנהיגה מוסטפא כאמל. בכתיבתה התנגדה לקולוניאליזם הבריטי וקראה לבני האומה להתנגד לבריטים ולסלק אותם מארץ המולדת לצורך קבלת העצמאות. זאת נחשבה לקריאה הראשונה מאישה ערבייה באותה תקופה.
המושג גבירותיי ורבותי (סיידאתי וסאדתי), נאמר פעם ראשונה בהיסטוריה על ידי מוסטפא כאמל באחד הכנסים של המפלגה בגלל נוכחותה של פוואז ואחרות.