כהנוב האמינה כי הספרות עשויה להוות כלי חשוב ומהותי לשימור הייחוד התרבותי של כותביה, ועל כן הקדישה חלק מכתביה לבחינת הזהויות המפוצלות המשתקפות בתופעה שהיא כינתה "ספרות של מוטציה תרבותית". זוהי ספרות העוסקת בחיפוש זהות, ושמתבטא בה יחס עיקש ונאמן לשלל הגורמים המעצבים את הזהות הזו, וחוסר נכונות להכפיף אותם בפני הזרם המרכזי או ההגמוניה המערבית השלטת. על השאלה: "מי אתה", לשיטתה, ישיב סופר שכזה: "אני צירוף מסוים של א, ב, ו-ג, ואני מסרב להקריב אפילו אחד מיסודות אלה."
כהנוב התפלמסה עם תפיסת "כור ההיתוך" ששלטה בחברה בישראל בשנות ה-50 והציעה לה אלטרנטיבה מקורית. היא ראתה בשילוב בין עלייה מארצות אירופה לבין מיקום גאוגרפי בלב המזרח התיכון מקור פורה להתפתחות אינטלקטואלית ולהזנה הדדית, ושאפה ליצירת קרקע חברתית מאפשרת שתעודד את גוני הזהות השונים לבהוק בעוצמה ולהעשיר את המארג התרבותי המשותף. המודרניות, לתפיסתה, עשויה לתקן עוולות חברתיות שפשו בלבנט, כדוגמת השליטה הפטריארכלית במשפחה ובחברה; אך שומה עליה להיזהר ולא להכחיד את הייחוד התרבותי – המוזיקלי, הספרותי, האינטלקטואלי ואף הדתי – ששורר בסביבה גאו-פוליטית זו.
היא ראתה בקשר העתיק והעמוק בין העמים היהודי והערבי קשר ששורשיו נעוצים עוד בסיפורי המקרא – מקור אפשרי ואופטימי לדיאלוג ולקרבה ופתח אופציונלי לסיום הסכסוך של ישראל עם שכנותיה. לתפיסתה, ההתכחשות הישראלית למקורותיה הלבנטיניים היא אחד הגורמים להיקבעות הפער והשנאה שבין העמים, ואילו ההכרה במקורות אלה עשויה לשאת פרי: "במידה שלא תפחד מפני ה'לבנטיניזציה' שלה, אפשר שתסלול את הדרך לאיזה שלום לעתיד-לבוא." באחת ממסותיה התפלמסה עם הפילוסוף היהודי-צרפתי עמנואל לוינס, שראה בעולם הנוצרי את מקור העימות וההזנה ההדדית העיקרי של העולם היהודי המודרני. לדעתה, לאסלאם יש מקום מרכזי הרבה יותר בחיי העם היהודי במאה ה-20 ושומה על היהודים לזהות את הקודים התרבותיים האסלאמיים ולדבר באותה שפה מזרח-תיכונית ולא לנהל את הקשרים עם שכניהם על בסיס עולם מושגים אירופי ואידאולוגיות מערביות לא-רלוונטיות. זווית אפשרית נוספת שהעלתה כבסיס לפתרון הסכסוך קשורה לעמדתה הפמיניסטית וברעיון שהעלתה לפיו נשים יהיו דמויות בעלות עוצמה ורבות השפעה במשחק הפוליטי, ובכך יזכירו לשני העמים שמקורם ההיסטורי ברחם אחד.
"לכל עם יש דת משלו", ציטטה את אביה באחת ממסותיה האוטוביוגרפיות, "ממש כמו שלכל ציפור יש שיר משלה. האלוהים הוא שבראם והוא אוהב ומבין את כולם". תפיסה מכילה ושוויונית זו נטבעה בתודעתה והנחתה את דרכה כל ימיה.
השקפתה הפמיניסטית.
עמידתה הגאה על שורשיה המצריים והתעקשותה להימנע מביטול וצמצום ההשפעה המזרחית בציבוריות הישראלית, לא מנעו מכהנוב לראות את העוול והסבל שהם מנת חלקן של הנשים בחברה הערבית, בארץ מוצאה ובחברות שמרניות ופטריארכליות בכלל.
היא סברה כי שורשי דיכוי הנשים במולדתה טמון באסלאם עצמו, ועסקה בנושא בכמה ממאמריה. המאבק בין רעיונות הקדמה שנשבו מאירופה ובין השמרנות שעודדה הדת, העסיק אותה בנעוריה. בכל הנוגע למעמד האישה היא הכריעה מגיל צעיר: "בקטנותי רציתי לדמות לסבתי... אף עתה, כשהקדמה בפתח, ידעתי שלעולם לא אוכל לשבת בבית כמוה". ההתוודעות לאפשרויות החדשות הנפתחות בפני נשים באירופה, עוררה בה התרגשות ותקווה והיא ייחלה להפוך בבגרותה לאישה פעילה ומשפיעה.
רעיונות אלה לא היו מקובלים כלל בחברה שבה גדלה. אפילו אמה, שייצגה את הגישה החילונית והמתקדמת במשפחתה, דחקה בה למצוא בעל במהירות לכשתגיע לפרקה וטענה כי זוהי חובתה הראשונה של האישה. כהנוב הצעירה יצאה כנגד התפיסה הזו והתמרדה כנגד העתיד שחזו לה הוריה ושראתה סביבה – של נשים צעירות הנישאות תמורת נדוניה לבעל אשר בחרו הוריהן.
עם זאת, מכתביה עולה גישה מורכבת כלפי מעמד האישה. על אף היותה בעצמה מודל של נשיות עצמאית ופעילה, על פני השטח עיגנה את הצעתה לעצב את אי-התלות הנשית בגברים בנימוקים פרגמטיים ולאו דווקא בעקרונות מוסריים. במסתה "להיות או לא להיות עצמאית" הסבירה כי במדינה כישראל, שבה תוחלת החיים של הגברים נמוכה בגלל מלחמות תכופות, שומה על האישה לפתח לעצמה זהות עצמית וחוג חברתי שאינם תלויים בבן-זוגה. נוסף על כך, היא עודדה את תכנון הילודה ויציאת נשים לעבודה לשם שיפור מצבה הכלכלי של המשפחה ומתוך חשש מפני ריבוי אוכלוסייה בעייתי, אך לכאורה לא ממניעים פמיניסטים כי אם חברתיים ולאומיים. ואולם, כל אלה, באופן טבעי, יובילו לשינוי במעמדה של האישה ולקבלת זכויות שוות: "זכויות וחובות הם שני צדדים של אותו מטבע. אם נשים עומדות לעמוס על שכמן נטל כבד ושווה של אחריות, מגיעות להן כל הזכויות – בלימודים, במקצוע, וכן בהערכת החברה כלפיהן גם כשהן נשארות ללא גברים".
פרסים, הכרה ומעמד בקהילה הספרותית.
בארצות הברית זכתה כהנוב בפרס אטלנטיק על סיפורה "כזאת רחל" (1946), ובמענק הוטון מיפין (Houghton Mifflin) על הרומן "סולם יעקב" (1951).
הגירתה לישראל הציבה בפניה אתגר מחודש. מרכז הקליטה בבאר שבע שאליו נשלחה סימל בעבורה התחלה חדשה ואפרורית של מי ששומה עליה לחתור להכרה בארץ חדשה ובשפה שלא הייתה בקיאה בה מנעוריה.
בני ציפר טוען כי אילולא אהרן אמיר לא הייתה כהנוב נודעת כלל בקרב קוראי העברית. גם אמיר עצמו, בהקדמה שכתב לספרה "ממזרח שמש", ציין כי הוא גאה להוות את הגשר בין כהנוב לבין קוראי העברית, באמצעות פרסום כתביה ברבעון "קשת" שבעריכתו. מנגד, דוד אוחנה, מגדולי חוקרי יצירתה של כהנוב, התעמת עם ניכוס זה שלה אל חיק הברנז'ה הכנענית המיוצגת על ידי אמיר וכתב העת שערך, וטען כי יש בכך משום צמצום ומזעור של פועלה וביטוי חלקי ושטחי לתפיסת עולמה. כך או כך, אין ספק כי בשנות חייה היה הרבעון "קשת" הבמה המרכזית לפרסום רשימותיה. בעקבות שתיים מהן קיבלה מכתב ארוך ממעריצה לא-אלמונית, המשוררת דליה רביקוביץ', אשר כתבה לה: "יש אצלך מזיגה יפה ביותר של רעיון מופשט עם פרטים מוחשיים", וסיפרה לה עד כמה זווית המבט הייחודית שלה על החברה הישראלית היוותה עבורה חידוש מאיר עיניים ומעורר מחשבה ולמידה.
כתביה של כהנוב פורסמו בכתבי עת נוספים, וביתה שבבת ים הפך מרכז כינוס של אינטלקטואלים וסופרים ישראלים. היא זכתה לעמדה משפיעה בציבוריות הישראלית כבעלת תוכנית רדיו בצרפתית ב"קול ישראל", כמרצה בסמינרים שונים ובבתי ספר וכחברת מליאת רשות השידור. כתביה תורגמו מאנגלית ומצרפתית, אך בעברית כמעט לא כתבה. רק שש עשרה שנה לאחר שהגיעה לארץ הרגישה בקיאה דיה בעברית כדי לכתוב בה מכתב לידידתה רבקה כצנלסון: "זה המכתב הראשון שכותבת בעברית. את הקרבן!", העירה בהומור.
שבוע לאחר מותה פרסם אהרן אמיר בעיתון ידיעות אחרונות רשימה לזכרה בשם "שתי אחיות", שתיארה את פגישתה על ערש דווי עם אחותה – ז'וֹזֶט ד'אָמָד (Josette d'Amade). חמש שנים לאחר מכן כלל אמיר את הרשימה באחד מקבצי שיריו.
רק שנים לאחר מותה החלו הגותה ותפיסות עולמה מחלחלים אל המרכז האינטלקטואלי הישראלי וכתביה זכו לתחייה מחודשת. מבקר הספרות יורם ברונובסקי והסופרות והסופרים רונית מטלון, גיל הראבן, חיים באר וא"ב יהושע גילו את תבונתו ואת יופיו של העולם המורכב, העשיר והססגוני שהציעה והשתדלו להציג אותו בפני קוראי העברית בסוף המאה ה-20. גיל הראבן כתבה כי הייתה: "אינטלקטואלית בעלת מוח עצמאי במובהק, הקדימה את זמנה. ייתכן שהיא מקדימה גם את זמננו".
מחלתה ומותה.
ב-1 בינואר 1976 גילתה כהנוב לאחר בדיקות מקיפות כי היא חולה בסרטן הרחם והרופאים הבהילוה לניתוח. במסתה "יומן מחלה" תיארה את החרדות שלפני הניתוח, את הבדידות שאופפת את החולה אל מול העולם הבריא ואת הייסורים והסבל שהיו מנת-חלקה לאחריו. במסה מתוארים חלומות ביעותים על מותה, חששות מפני נכות או סיבוך שיהפכו אותה לנטל על סביבתה, יחד עם יחס של אמון וכבוד כלפי רופאיה. היא התנגדה בנחישות להצעות לקבל ייעוץ או טיפול רפואי פרטי, מתוך עמדה של אמון בלתי מתפשר במערכת הציבורית ובמצפונם של העוסקים במקצוע הרפואה. במהלך האשפוז והמחלה, גילתה עמדות של הזדהות דווקא עם חולים שידם אינה משגת לקבל טיפול רפואי, עם חולים בארצות מתפתחות ובמקומות שאין בהם מערכת רפואה ציבורית מוצלחת וכתבה על הפריבילגיה של אזרחי מדינות מפותחות ועד כמה היא חשה מבורכת על הזכות לקבל טיפול רפואי ולהאריך את חייה.
במקביל לתחושת הבדידות תיארה בהכרת תודה את ביקוריהם של ידידיה וטענה כי המוות הקרב מאפשר גילויי אינטימיות אנושית ייחודיים, כמו גם הכרה בערכם של החיים וביופיים: "דווקא הטכנולוגיה הרפואית הבלתי-אישית היא שאפשרה לי לא רק לחיות עוד כמה שנים (נקווה), אלא לחוות דבר-מה שהוא מעין התגלות, חגיגה מיסטית כמעט של החיים. אני חשה חדווה עזה בהתבונני בעולם – אילנות, רקיע, פרחים, איוושת הרוח – בו ובכל ריחותיו, צורותיו, צבעיו".
קרוב לארבע שנים לאחר מכן, ב-24 באוקטובר 1979, נפטרה כהנוב ממחלת הסרטן בביתה שבבת ים והיא בת 62.
נקברה בבית העלמין הדרום.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטה:
אומנה
ליאו זקס
ליאו זַקְס (Leo Sachs; 14 באוקטובר 1924 – 12 בדצמבר 2013) היה פרופסור לביולוגיה מולקולרית ומראשוני חוקרי הגנטיקה בישראל.
זקס היה הראשון שהשתמש למטרות איבחון בתאים ממי שפיר סביב העובר (ביחד עם דוד מיכאל שר). השיטה קיבלה את השם אמניוסינתזה, או בדיקת מי שפיר.
קורות חיים.