הפריצה שלו התרחשה בעקבות התפקיד הראשי ששיחק בסדרה "בנים על פני פרחים", עיבוד קוריאני של סדרת טלוויזיה יפנית פופולרית. התחרות על התפקיד הראשי הייתה גדולה, ולי התבשר שקיבל את התפקיד על פי פרסום בעיתונות. בעקבות הסדרה הפך לי לשחקן מפורסם. בעקבות פרסומו הוא החל בשיתוף פעולה עם חברות עבור מוצרים כמו ביגוד, איפור ומזון שנושאים את שמו.
ב-2010 שיחק בסדרה הדרמה טעם אישי, בה הוא מגלם ארכיטקט שאפתני ופרפקציוניסט שמעמיד פנים שהוא הומו כדי שיוכל לשכור חדר עם אישה צעירה, מה שמוביל לתסבוכת רומנטית. ב-2011 גילם את לי יון סונג בדרמת האקשן צייד עירוני, המבוסס באופן חלקי על מאנגה של הסופר היפני טסוקאסה הוג'ו. הסרט תרם לפופולריות ההולכת וגוברת שלו ברחבי אסיה, בעיקר ביפן, הפיליפינים וסין, כמו גם חלקים מאירופה.
בשנת 2015 קיבל מועמדות לפרס גרנד בל על משחקו בסרט האקשן "גנגנאם בלוז".
בשנת 2021 לוהק לסדרת הדרמה "פצ'ינקו"" בה הוא יגלם את הדמות הראשית;" האנסו, בחור קוריאני צעיר שמאומץ על ידי משפחה יפנית עמידה. הסדרה אשר מבוססת על ספרה באותו שם של הסופרת מין ג'ין לי עלתה לשידור ברשת אפל TV פלוס ב-25 במרץ 2022.
חיים אישיים.
לי נולד בסיאול. הוא בוגר של אוניברסיטת קונקוק בקולנוע ואומנות. לי ניהל מערכת יחסים בת מספר חודשים עם פארק מין-יאנג, שכיכבה לצידו בדרמה צייד עירוני. במרץ 2015 אישר כי הוא במערכת יחסים עם השחקנית והזמרת סוזי, השניים נפרדו אחרי שנתיים וחצי של זוגיות.
אדונירן ברבוזה
אדונירן ברבוזה (פורטוגזית: Adoniran Barbosa), שם הבמה של ז'ואו רובינאטו (João Rubinato; ואליניוס ב-6 באוגוסט 1910 — סאו פאולו ב-23 בנובמבר 1982), היה פזמונאי, זמר, קומיקאי ושחקן ברזילאי.
אדונירן היה משחק בתוכניות הרדיו מספר דמויות דרכם הגיע לתודעת הציבור, ומאוחר יותר התפרסם בברזיל כ-"אבי הסמבה מסאו פאולו".
בין שיריו הידועים ביותר, נמצא "Trem das Onze" שתורגם לעברית על ידי אהוד מנור ("אפילו דקה") וגרסה אחרת על ידי יעקב שבתאי ("רכבת הלילה").
לאסן (פירושונים)
אליפות צרפת הפתוחה 1975
אליפות צרפת הפתוחה 1975 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי חימר באצטדיון רולאן גארוס בפריז. התחרויות התחילו ב-2 ביוני והסתיימו ב-15 ביוני. זו הייתה האליפות ה-74 מאז ייסודה.
התחרות.
תחרות הגברים.
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
במשחק הגמר מנצח תחרות 1974 ביורן בורג () נפגש עם גיז'רמו וילאס () וניצח ב-3 מערכות.
תחרות הנשים.
בתחרות הנשים השתתפו 64 טניסאיות שחולקו ל-4 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
1. כריס אוורט (), מנצחת תחרות 1974, ניצחה בתחרות
2. מרטינה נברטילובה (), הפסידה במשחק הגמר
3. אולגה מורוזובה (), הודחה בחצי הגמר
4. ג'ולי הלדמן (), הודחה בסיבוב הראשון
4. הלגה מסטהוף (ניסן) (), הודחה בסיבוב השני
5. גייל שריף (), הודחה בסיבוב השני
5. רקל חיסקפרה (), הודחה בסיבוב השני
5. ג'נט ניוברי (), הודחה בחצי הגמר
במשחק הגמר מנצחת תחרות 1974 כריס אוורט () נפגשה עם מרטינה נברטילובה () וניצחה ב-3 מערכות. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות זוגות גברים.
בתחרות השתתפו 47 זוגות. להלן הזוגות שקיבלו דירוג:
מזוג מנצחי תחרות 1974 דיק קרילי () ואוני פרון () השתתפו בתחרות אך עם פרטנרים חדשים. במשחק הגמר בריאן גוטפריד () וראול רמירס () נפגשו עם ג'ון אלכסנדר ופיל דנט () וניצחו ב-4 מערכות.
תחרות זוגות נשים.
בתחרות השתתפו 22 זוגות.
מזוג מנצחות תחרות 1974 כריס אוורט () ואולגה מורוזובה () השתתפו בתחרות עם פרטנרים חדשים. במשחק הגמר כריס אוורט () מרטינה נברטילובה () נפגשו עם ג'ולי אנטוני () ואולגה מורוזובה () וניצחו בשתי מערכות.
תחרות זוגות מעורבים.
בתחרות השתתפו 24 זוגות.
מנצחי תחרות 1974 מרטינה נברטילובה () ואיוואן מולינה () לא השתתפו בתחרות. במשחק הגמר פיורלה בוניצ'לי () ותומאס קוך () נפגשו עם פם טיגרדן () וחיימה פיול () וניצחו בשתי מערכות.
ישראל ברואן גארוס.
פאולינה פלד בסיבוב הראשון של תחרות נשים הודחה על ידי טניסאית הולנדית. בנוסף לכך, היא השתתפה בתחרות זוגות נשים לצד מריה ניימנובה מצ'כוסלובקיה והן הפסידו בסיבוב הראשון לזוג מספרד.
גובר
כביש בין-מדינתי 5
כביש בין-מדינתי 5 (באנגלית: Interstate 5) הוא כביש בין-מדינתי מהיר ראשי בחוף המערבי של ארצות הברית. מסלול הכביש מקביל לקו החוף של האוקיינוס השקט, לקו החוף של חברת הרכבות יוניון פסיפיק ולכביש 101 ממקסיקו לקנדה (בין קליפורניה לוושינגטון). הכביש משרת כמה מהערים הגדולות ביותר בחופה המערבי של ארצות הברית, בהן סיאטל, פורטלנד, סקרמנטו, לוס אנג'לס וסן דייגו, ומקשר בין ערי הבירה של וושינגטון (אולימפיה), אורגון (סיילם) וקליפורניה (סקרמנטו). ערים חשובות נוספות על נתיב הכביש כוללות את סנטה אנה, רדינג, מאונט שסטה בקליפורניה, אשלנד, מדפורד, גרנטס פאס, רוזברג, יוג'ין באורגון וטקומה בוושינגטון. גבול ארצות הברית–מקסיקו מהווה את הקצה הדרומי של הכביש וגבול ארצות הברית–קנדה מהווה את הגבול הצפוני. זהו הכביש הבין-מדינתי היחיד המגיע הן לגבול עם מקסיקו והן לגבול עם קנדה. לאחר שהכביש חוצה את הגבול המקסיקני בקצה הדרומי ממשיך הכביש הבין-מדינתי 5 לטיחואנה במדינת באחה קליפורניה ככביש פדרלי 1 של מקסיקו. לאחר שהכביש חוצה את הגבול הקנדי בקצה הצפוני ממשיך הכביש הבין-מדינתי 5 לוונקובר ככביש 99 של קולומביה הבריטית. זהו הכביש ה-12 באורכו במערכת הכבישים הבין-מדינתיים (לאחר כביש בין-מדינתי 15) והחמישי באורכו בין הכבישים שכיוונם צפון דרום (אחרי כביש בין-מדינתי 15).
עיר מרכזית אחת שכביש בין-מדינתי 5 אינו מגיע אליה במישרין היא סן פרנסיסקו, השוכנת כ-130 קילומטרים מערבית לכביש. מדרום מתפצל כביש 580 מכביש בין-מדינתי 5 באזור טרייסי (Tracy) כלפי סן פרנסיסקו, בעוד שבצפון קרוב לווקאוויל (Vacaville) חותך כביש 505 דרומה לכביש בין-מדינתי 80, המשרת את העיר. ניתוב זה דרך כבישים 580, 80 ו-505 תוכנן במקור להיות מכונה כביש 5W (5 מערב).
היסטוריה.
קטע גדול מכביש זה (קרוב ל-1,000 קילומטרים), בין סטוקטון בקליפורניה לפורטלנד באורגון, עוקב כמעט לחלוטין אחרי המסלול של שביל סיסקיו (Siskiyou Trail). שביל זה מבוסס על רשת שבילים אינדיאנית עתיקה שחיברה בין אזור הפסיפיק נורת' ווסט עם העמק המרכזי של קליפורניה. סביב שנות ה-20 במאה ה-19 היו ציידי פרוות מחברת מפרץ הדסון האירופאים הראשונים שהשתמשו בנתיב בו עובר כביש בין-מדינתי 5 כיום על מנת לעבור בין אזור מדינת וושינגטון של ימינו וקליפורניה. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 החלו להשתמש בנתיב של שביל סיסקיו שיירות הפרדות, כרכרות נוסעים וקו הרכבת סנטרל פסיפיק (Central Pacific Railroad). בתחילת המאה ה-20 נבנו כבישים ראשונים עבור מכוניות לאורך הנתיב של שביל סיסקיו, בייחוד כביש הפסיפי של ארצות הברית (Pacific Highway) שקישר בין קולומביה הבריטית לסן דייגו, והיה הכביש שקדם במישרין לכביש 99 (U.S. Route 99). המסלול של כביש 99 שימש בתורו כבסיס למרבית המסלול של כביש בין-מדינתי 5.
סטייה גדולה מכביש 99 הוא הקטע של כביש 5 המכונה וסטסייד פריווי (Westside Freeway) בעמק המרכזי של קליפורניה. על מנת לספק את הנתיב הקצר והמהיר ביותר בין דרום לצפון התקבלה החלטה לבנות את הכביש מערבית לנתיב של כביש 99 ולדלג על פרזנו ובייקרספילד ומרכזי האוכלוסייה האחרים באזור במקום לשדרג את הכביש הקיים (שצורף לכביש 99 של קליפורניה). ניתוב מחדש זה דרך העמק המרכזי של קליפורניה היה החלק האחרון של הכביש הבין-מדינתי 5 שנבנה. הקטע האחרון בחלק זה נחנך ונפתח לתנועה ב-12 באוקטובר 1979 ליד סטוקטון. נציגים מקנדה וממקסיקו נכחו בטקס להנציח את הכביש הרצוף הראשון המקשר בין מדינות אמריקה הצפונית.
מסלול ישר זה גם דילג על סן פרנסיסקו ועל מרכזי האוכלוסייה שסביב אזור מפרץ סן פרנסיסקו. התוכניות המקוריות כללו הקמת לולאה של הכביש הבין-מדינתי עם נספח כיווני (directional suffix) המכונה כביש בין-מדינתי 5W. מסלול זה מקביל בקווים כללים לכביש בין-מדינתי 580 מכביש בין-מדינתי 5 דרומית לטרייסי ועד אוקלנד, מאוקלנד מוביל כביש בין-מדינתי 80 עד ואקאוויל, ומוואקוויל מוביל כביש בין-מדינתי 505 לכביש בין-מדינתי 5 בסמוך לדוניגן (Dunnigan). I-5W ומרבית הכבישים הבין-מדינתיים בארצות הברית שלהם היו נספחים כיווניים קיבלו בסופו של דבר מספרים אחרים ובוטלו, למעט כבישים 35E ו-35W בטקסס ובמינסוטה. למרות זאת מופיעים שלטים המפנים לסן פרנסיסקו (Control city במונחים של מערכת הכבישים בארצות הברית) בקטע של כביש 5 כלפי צפון בין כביש 99 לכביש בין-מדינתי 580.
ב-23 במאי 2013 התמוטט קטע מהגשר על נהר סקאגיט, חלק מכביש בין-מדינתי 5, במדינת וושינגטון בסמוך למאונט ורנון (Mount Vernon) בין סיאטל לגבול עם קנדה. בהתמוטטות נפלו שתי מכוניות למים הקפואים של הנהר, אבל איש לא נפגע. ההתמוטטות חייבה את התנועה בשני הכיוונים לחפש נתיב אחר. מחלקת התעבורה של מדינת וושינגטון בנתה מבנה זמני לאפשר חציה של הנהר בזמן שנבנה גשר תחליפי קבוע. תהליך זה הושלם ב-15 בספטמבר 2013.
תיאור המסלול.
קליפורניה.