בשילוב העבודה עם האינקר קלאוס ג'נסון, מילר צבר לעצמו מספר גדול של מעריצים וכבוד מחלוצי התעשייה. במשך הזמן שמילר עבד על דרדוויל הוא יצר דמות שהיא מתנקשת-נינג'ה בשם אלקטרה, אחת מהדמויות המזוהות ביותר עם דרדוויל ועבודתו של פרנק מילר. מילר נחשב כמהפכן בכך שהרג דמות ראשית בסדרת הקומיקס והפר נורמה בתעשיית הקומיקס. עבודתו של מילר על דרדוויל נחשבת כאחת המוערכות ביותר. בסרטי הקולנוע "דרדוויל" (2003) ו"אלקטרה" (2005) באו לידי ביטוי מוטיבים ואלמנטים רבים מעבודתו של מילר.
מילר השפיע רבות בכך שהראה לקוראי קומיקס אמריקאיים רבים את סגנון המאנגה היפני בפעם הראשונה. הוא כתב הקדמות וצייר קאברים לקומיקס של קאזו קויק וגוסקי קוג'ימה בשם "Lone Wolf and Cub" כשזה הודפס לראשונה באנגלית בהפצה ראשונה (1990).
במשך השנים שעבד כשכיר בתעשיית הקומיקס, הפך מילר לקול מרכזי וחשוב בחזית תנועת היוצרים החופשית כשעבודתו של מילר נעה רבות בין יצירה במרכז התעשייה בעבדותו על אייקוני ענק כגון "באטמן" ו"דרדוויל" לבין יצירה עצמאית על דמויות פרי יצירתו. כתוצאה מכך, החל מתחילת שנות ה-80 עבר מילר ליצירה עצמאית. הקומיקס "רונין" הוא אחת מעבודותיו העצמאיות הידועות ביותר, קומיקס זה הוא סיפור מדע בדיוני על סמוראי שנכתב עבור חברת הקומיקס הגדולה DC קומיקס. זו הייתה אחת מן העבודות הראשונות שלו כשהוא שיתף פעולה עם אשתו לין וארלי שהמשיכה לעבוד איתו בעיקר בצביעה של הקומיקסים "" ו-"300". אחת מעבודותיו האישיות הוא הקומיקס "Give Me Liberty" אותו יצר יחד עם דייב גיבונס ו"Hard Boiled" שיצר עם ג'ף דארו. עיר החטאים הייתה העבודה הראשונה שלו שעשה לגמרי לבד. הסדרה הייתה מאוירת אך ורק בגוני שחור-לבן והביאה את סיפורי הפשע המתרחשים בעיר הדמיונית. סין סיטי פורסמה על ידי חברת ההפצה דארק הורס.
יצירתו המוכרת ביותר של פרנק מילר מחוץ ובתוך תעשיית הקומיקס היא כנראה עדיין "", יצירה העומדת בפני עצמה ומספרת על באטמן בעתיד, כגבר בגיל העמידה. הסיפור מציג את באטמן באופן קודר במיוחד, וכולל תיאורים של אלימות קשה, בניגוד לאופן הקליל שבו הוצגה דמותו באותה תקופה. בסיפור זה באטמן שב לתפקיד לאחר פרישה של עשר שנים, בעקבות כנופיות בריונים שמטילות את חתיתן על גות'אם סיטי. גות'אם העתידית היא חברה פוסט-מודרניסטית המאמינה בשיקום רוצחים פסיכופתים ומתייחסת בשלילה לפעילותו של באטמן הנוטל את החוק לידיו. נראה שבעתיד זה גם גיבורי-על נוספים פרשו מפעילות בנסיבות דומות, ורק סופרמן ממשיך לפעול, כשהוא כפוף לשליטת הממשלה.
הניסוח המחודש של מילר לבאטמן שלט למשך כשני עשורים והוביל ליצירת הסרט "באטמן" שיצא בשנת 1989, אותו ביים טים ברטון בצורה אפלה במיוחד. הקומיקס והסרט הובילו ליצירת סדרות קומיקס ואנימציה לבאטמן בהן שלט הסגנון האפל.
מילר רשם גם מספר רב של תסריטים כשהנודעים מביניהם הם התסריטים לסדרת הסרטים רובוקופ ושני המשכיו. הסרט הראשון - רובוקופ (סרט, 1987), זכה להצלחה וביקורות טובות. לאחר יציאתו של "רובוקופ 3" הודיע מילר שהוא לעולם לא יאפשר להוליווד לעשות עוד סרטים בהשראת סיפוריו והקומיקסים אותם הוא יצר אולם הוא המשיך לשמור על קשר עם האולפנים השונים. מאוחר יותר, התסריט של מילר ל"רובוקופ 2" נרכש על ידי סטיבן גראנט לחברת Avatar Press לצורך הפקת קומיקסים בהתבסס על התסריט של רובוקופ. הקומיקס אויר על ידי ג'ון רוס ריפ ולסדרה קראו "Frank Miller's RoboCop" והיא הכילה אלמנטים רבים מעלילותיהם של "רובוקופ 2" ו"רובוקופ 3".
העמדה של מילר לגבי סרטים על ספרי הקומיקס שלו השתנתה לאחר שרוברט רודריגז יצר סרט קצר על אחד מסיפורי "עיר החטאים" של פרנק מילר בלי ידיעתו של מילר ולאחר מכן הראה אותו למילר.
מילר כל כך אהב את התוצאה עד שהוא נתן אישור להפקת סרט באורך מלא המתבסס על הקומיקס "עיר החטאים". הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-1 באפריל 2005. בתהליך יצירת הסרט השתמשו בפאנלים אמיתיים מתוך הקומיקס של פרנק מילר. מילר ורודריגז מצוינים בקרדיטים כבמאים שותפים להפקת הסרט דבר עליו התעקש רודריגז. אגודת הבמאים האמריקנית לא הסכימה למתן קרדיט למילר כבמאי משום שמילר לא חבר בגילדה וכתוצאה מהתנגדותם משך רודריגז את חברותו באגודה. הצלחת הסרט הביאה לחידוש תשומת הלב לעיר החטאים של מילר. סדרת סיפורי עיר החטאים מתארת עיר אפלה ומושחתת בשנות ה-30 של המאה ה-20, המלאה בטיפוסים אפלים ומוזרים, רוצחים פסיכופתיים, זונות רצחניות ופוליטיקאים מושחתים.
בשנת 2005 חזר מילר לעבוד על הדמות המועדפת עליו ביותר, באטמן, כשלקח את תפקיד הכתיבה לחוברת באטמן החדשה "All Star Batman and Robin", סדרה שיוצאת בליין הראשי של חברת הקומיקס DC קומיקס, ומספרת מחדש את סיפורו של באטמן. הסדרה מאוירת על ידי ג'ים לי.
בשנת 2007 יצא לאקרנים הסרט "300" שבוים על ידי זאק סניידר, ופרנק מילר כחלק מצוות ההפקה, שתיאר את קרב תרמופילאי בין כוחות ספרטה לבין ממלכת פרס. הסרט מבוסס על נובלה גרפית מאת פרנק מילר, שבילדותו ראה את הסרט 300 הספרטנים משנת 1962, והחוויה השפיעה מאוד על עבודתו כיוצר. הסרט הפך להצלחה אדירה, וספר קומיקס השני של פרנק מילר שהצליח במסך הגדול.
ב-2009 מילר קיבל זכות מלאה לביים את הסרט "הספיריט" שמבוסס על סדרת הקומיקס הפופולרי של וויל אייזנר, שרצה גרסה קולנועית לקומיקס כבר שנים אבל הרעיון תמיד נדחה או בוטל. לאחר מותו של אייזנר, מילר שהיה מעריץ גדול של הקומיקס הצליח לקבל את הזכויות לעשות סרט על "הספיריט", למרות זאת הסרט קיבל ביקורות מאכזבות משום חוסר נאמנות לקומיקס, ביצוע בינוני מצד השחקנים והומור יבש.
דה-ניטריפיקציה
דניטריפיקציה
איברהים פחה
סקרין סייבר
סלבדור איינדה
סלבדור גיירמו איינדה גוסנס (בספרדית: Salvador Guillermo Allende Gossens; 26 ביוני 1908 – 11 בספטמבר 1973) היה פוליטיקאי ורופא צ'יליאני. מנהיג מחנה השמאל וראש המפלגה הסוציאליסטית. נשיא צ'ילה משנת 1970 עד מותו בשנת 1973, במהלך הפיכה צבאית נגדו.
חייו.
מוצאו של איינדה היה מעורב: משפחת אביו הייתה ממוצא בסקי, בעוד אמו הייתה מצד אביה ממוצא בלגי ושם משפחתה גוסנס. סלבדור איינדה למד רפואה באוניברסיטת סנטיאגו דה צ'ילה, ובשנת 1933 פרסם את עבודת הגמר שלו כדוקטור לרפואה. איינדה התעניין במיוחד ברפואה חברתית ועבודת הדוקטור שלו, שכותרתה הייתה "ההיגיינה הנפשית והעבריינות", מתחה ביקורת על התאוריה הקרימינולוגית של צ'זארה לומברוזו. מצד שני ניכרת בה השפעת תאוריות אוגניסטיות שנויות במחלוקת שהיו נפוצות באותה תקופה, אך נזנחו לאחר מלחמת העולם השנייה.
איינדה עבד בכמה בתי חולים עד שמונה לסגן מנהל במחלקה לאנטומיה פתולוגית בבית החולים ואן בורן. בשנת 1937 פרסם את העבודה "על המציאות החברתית והרפואית בצ'ילה".
פעילותו הפוליטית.
בשנת 1938 ניהל את מערכת הבחירות של מפלגת "החזית העממית" של צ'ילה, ולאחר ניצחונה בבחירות היה שר הבריאות, בשנים 1940-1938, בממשלה שהקימה. כשר פעל להדברת הטיפוס, לייצור ולהפצת תרופות נגד מחלות מין מדבקות, לתקצוב מרכזים להיגיינה ציבורית, להרחבת שרותי רפואת שיניים בבתי הספר ולהקמת קנטינות לסטודנטים באוניברסיטאות.
במקביל לפעילותו הפוליטית, ובמסגרת הבונים החופשים, ערך איינדה את כתב העת של ארגון הרופאים של צ'ילה, Boletino medico de Chile, וכמו כן את כתב העת הצ'יליאני לרפואה חברתית Revista de medicina social, שיצא לאור בעיר הולדתו ולפראיסו.
במשך כמעט ארבעים שנות פעילות פוליטית, שימש איינדה כנציג המפלגה הסוציאליסטית, גם כסנאטור וכשר. הוא התמודד, ללא הצלחה, בבחירות לנשיאות בשנים 1953, 1958 ו-1964. ב-1970, לאחר מערכת בחירות דרמטית, נבחר לנשיא צ'ילה בראשות המפלגה הסוציאליסטית. הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של אמריקה הלטינית שנשיא בעל השקפות מרקסיסטיות נבחר בבחירות דמוקרטיות. איינדה ביקש ליישם את הסוציאליזם בדרכי שלום ובאופן דמוקרטי.
נשיאותו ומותו.
קואליציית השמאל של איינדה ערכה רפורמות חברתיות חשובות, אך נתקלה גם בהתנגדות עזה. כהונתו כנשיא התאפיינה באי שקט, שביתות, סנקציות מצד ארצות הברית, ביקורת של בית המשפט העליון של צ'ילה, ואף נשמעו קריאות מפורשות מחברי אופוזיציה בבית המחוקקים לצבא הצ'יליאני להתערב ולהשיב את הסדר במדינה. ארצות הברית מימנה פעולות גלויות וסמויות נגד איינדה כדי להפיל את משטרו.
ב־11 בספטמבר 1973 בוצעה נגדו הפיכה צבאית אלימה בהנהגת כת צבאית (חונטה) בראשותו של הגנרל אוגוסטו פינושה ובתמיכת ארצות הברית, שחששה ממדיניותו הסוציאליסטית של איינדה. הצבא כיתר את ארמון הנשיאות והפציץ אותו, ואלפים נרצחו ועונו. בעקבות ההפיכה תפס פינושה את השלטון.
בזמן שכוחותיו של פינושה הפציצו את ארמון הנשיאות, איינדה נשא ברדיו נאום פרידה, ושם אמר: "אלה מילותיי האחרונות, ובטוחני כי הקורבן שלי לא הוקרב לשווא. אני בטוח שהוא, לכל הפחות, ישמש כעונש לעבריינות, לפחדנות ולבגידה." איינדה מת במהלך ההפיכה, ובמשך שנים רבות היו שטענו בצ'ילה שהוא נרצח על ידי הכת הצבאית, אף על פי שרופאו ומשפחתו העידו כי הוא התאבד. רק בשנת 2011 הוכח סופית, על סמך נתיחה שלאחר המוות, שאיינדה התאבד באמצעות רובה AK-47 שקיבל במתנה מפידל קסטרו.
איינדה נקבר לאחר ההפיכה בקבר ללא סימני זיהוי. רק לאחר נפילת משטרו הדיקטטורי של פינושה, בשנת 1990, נערכה לאיינדה הלוויה ממלכתית.
אסון אולמי ורסאי