במשך חודשי האיקונוקלאזם, חיללו משמרות אדומים מהאוניברסיטה הנורמלית של בייג'ינג והרסו קשות את מקום קבורתו של קונפוציוס עצמו וכן מצבות וחפצים היסטוריים רבים מאוד אחרים. גופתו של דוכס יאנשנג  מהדור ה-76 הוצאה מקברה ונתלתה ערומה על עץ מול הארמון.
ספריות מלאות בכתבים היסטוריים וזרים נהרסו וספרים נשרפו. מקדשים, כנסיות, מסגדים, מנזרים ובתי קברות נסגרו ולפעמים הומרו לשימושים אחרים, נבזזו ונחרבו. תעמולה מרקסיסטית תיארה את הבודהיזם כאמונה טפלה, ודת נחשבה כאמצעי לחדירה עוינת זרה, כמו גם כמכשיר של "המעמד השולט". אנשי דת נאסרו ונשלחו למחנות. בודהיסטים טיבטים רבים אולצו להשתתף בהרס המנזרים שלהם תחת איום בנשק.
במשך שנתיים, עד יולי 1968 (ובמקומות מסוימים הרבה יותר מכך), המשמרות האדומים הרחיבו את אזורי השליטה שלהם והאיצו את מאמציהם ל"בנייה מחדש" סוציאליסטית. הם החלו בחלוקת עלונים המסבירים את פעולותיהם לפתח ולחזק את הסוציאליזם, ובפרסום שמותיהם של "מתנגדי-מהפכה" חשודים על לוחות מודעות. הם התאספו בקבוצות גדולות, ערכו "דיונים גדולים" וכתבו מחזות חינוכיים. הם ערכו מפגשים ציבוריים כדי לבקר ולסחוט "ביקורת-עצמית" מ"מתנגדי-מהפכה" חשודים.
אחד מציטוטים רבים בספרון האדום של ציטוטיו של היושב ראש מאו דזה-דונג שהמשמרות האדומים יאמצו כמדריך, היה: "העולם הוא שלכם, כשם שהוא שלנו, אולם בסופו של דבר הוא שלכם. אתם האנשים הצעירים, מלאי מרץ וחיות, נמצאים בפריחה של החיים, כמו השמש בשמונה או תשע בבוקר. תקוותנו נתונה בכם... העולם שייך לכם. העתיד של סין שייך לכם". עד דצמבר 1967 הודפסו 350 מיליון עותקים של הספרון. זה היה המנגנון שהוביל את המשמרות האדומים להתחייב למשימתם כעתידה של סין.
אף על פי שהחלטת 16 הנקודות והצהרות אחרות של המנהיגים המאואיסטים המרכזיים אסרו על "מאבק מזוין" לטובת "מאבק מילולי", מפגשי מאבק הובילו לעיתים קרובות לאלימות פיזית. מאבקים מילוליים בין קבוצות של פעילים הפכו לאלימים אף יותר, במיוחד לאחר שפעילים החלו להשתלט על כלי נשק מהצבא ב-1967. מנהיגים המאואיסטים המרכזיים הגבילו את התערבותם באלימות של פעילים לביקורת מילולית, לפעמים אפילו נראו כמעודדים "מאבק פיזי", ורק לאחר שצבא השחרור העממי החל להתערב ב-1969, החלו השלטונות לדכא את התנועה ההמונית.
ב-22 באוגוסט 1966, הוצאה הנחיה מרכזית להפסיק את התערבות המשטרה בפעילויות המשמרות האדומים. אלה בכוחות המשטרה שקראו תגר על ההודעה הזו תויגו כ"אנטי-מהפכניים".
ב-23 באוגוסט הגיעו קבוצות של משמרות אדומים בגיל העשרה, רבות מהם בנות, לחצר אגודת הסופרים של בייג'ינג. הם הצליפו בחגורותיהם בעלות אבזם הנחושת הכבד בכמה מהסופרים המפורסמים ביותר בסין, שעל צוואריהם נתלו בחוטי ברזל שלטי עץ מעליבים. לאחר מכן הוסעו הקורבנות אל מקדש עתיק שבו שכנה הספרייה החשובה ביותר של בייג'ינג, שם אולצו סופרים חשובים, זמרי אופרה ואמנים אחרים לכרוע מול מדורה בה נשרפו אביזרים ותלבושות של האופרה, תוך שהם מוכים בבעיטות, אגרופים, מקלות וחגורות. אחד הסופרים היה לאו שה, שהטביע את עצמו למחרת באגם.
דברי מאו בשבח המרידה היו למעשה תמיכה בפעולות המשמרות האדומים, שהפכו אלימות יותר ויותר. הביטחון הציבורי בסין הידרדר במהירות כתוצאה מכך שבכירים מרכזיים הסירו את הרסן מהתנהגות אלימה. שיה פוג'י , מפקד המשטרה הלאומית, אמר כי "זו לא בעיה גדולה" אם המשמרות האדומים מכים "אנשים רעים" למוות. המשטרה העבירה את הערתו של שי למשמרות האדומים ואלה פעלו בהתאם. במהלך שבועיים בערך הותירה האלימות כמאה מורים, פקידים בבתי ספר ואנשי סגל (קאדרים) משכילים מתים במחוז המערבי של בייג'ינג בלבד.
ההיבטים הנתעבים ביותר של המאבק כללו מקרים רבים מאוד של עינויים, רצח והשפלה פומבית. רבים מאלה שהיו קורבן של "מאבק מילולי" לא יכלו יותר לשאת את הלחץ והתאבדו. באוגוסט וספטמבר 1966 נרצחו 1772 איש בבייג'ינג בלבד. בשנגחאי היו 704 התאבדויות ו-534 מקרי מוות הקשורים למהפכה התרבותית בספטמבר. באותה תקופה היו בווהאן 62 התאבדויות ו-32 רציחות. פנג דהחואי הובא לבייג'ינג והיה למטרה של לעג פומבי.
באוקטובר מאו כינס "ועידת עבודה מרכזית", שמטרתה לשכנע את אלה שבהנהגת המפלגה שעדיין לא ישרו קו עם ה"נכונות" של המהפכה התרבותית. ליו שאוצ'י ודנג שיאופינג תויגו כחלק מ"קו ריאקציוני בורגני" ומסרו ברוגז "ביקורות-עצמיות". לאחר הוועידה, ליו, שהיה פעם האדם החזק ביותר בסין אחרי מאו, הושם במעצר בית בבייג'ינג, ואז נשלח למחנה מעצר, שם נרקב לאיטו, נמנעו ממנו תרופות, והוא מת ב-1969. דנג שיאופינג נשלח שלוש פעמים לתקופה של "חינוך מחדש", ולבסוף נשלח לעבוד במפעל מנועים בג'יאנגשי.
ב-3 בינואר 1967, לין ביאו וג'יאנג צ'ינג העסיקו כלי תקשורת וארגונים מקומיים כדי להניע את מה שנקרא "סופת ינואר", שבמהלכה הופלה הממשלה המוניציפלית של שאנגחאי. הדבר סלל את הדרך לעובד המפעל החתרני וואנג הונגוון  לקחת את השליטה על העיר כמנהיג "הקומונה העממית של שאנגחאי" , שמאוחר יותר שונה שמה ל"וועדה המהפכנית המוניציפלית". בבייג'ינג, שוב היו ליו שאוצ'י ודנג שיאופינג מטרות לביקורת; אחרים תקפו את סגן ראש מועצת המדינה  טאו ג'ו , ובכך אותתו שאפילו בכירי ממשלה מרכזיים הם מטרה לגיטימית להתקפות.
ב-8 בינואר שיבח מאו את הפעולות הללו באמצעות עיתון המפלגה "יומון העם", בעודדו את כל מנהיגי המפלגה המקומיים לקום ולמסור ביקורת-עצמית או לבקר אחרים החשודים ב"פעילות אנטי-מהפכנית". ממשלות מקומיות רבות נהגו בהתאם לדוגמת שאנגחאי, כאשר משמרות אדומים או קבוצות מהפכניות אחרות "לוקחות את השלטון" מגופי המפלגה והממשלה.
ב-21 בינואר 1967 עונה למוות שר הפחם. הוא הוצג לפני קהל בתנוחה שנודעה בשם "מטוס סילון": הקורבן מכופף קדימה כלפי מטה כשזרועותיו קשורות מאחור בחוזקה ומורמות כלפי מעלה. צורת עינוי זו נעשתה באופן קבוע באספות הגינוי. בסופו של דבר כופפו את ראשו של השר אל הרצפה ורוצצו את ראשו באמצעות אבזמי החגורות הכבדים. ההתעללות צולמה במלואה.
בפברואר, ג'יאנג צ'ינג ולין ביאו, בתמיכת מאו, התעקשו שמלחמת המעמדות תורחב לצבא. גנרלים בולטים רבים של צבא השחרור העממי, שתרמו לניצחון הקומוניסטי במלחמת האזרחים הסינית הביעו את דאגתם ואת התנגדותם למהפכה התרבותית. שר החוץ צ'ן יי וסגן ראש מועצת המדינה טאן ג'נלין גינו את מהלך האירועים בשאנגחאי, בהודיעם שהתנועה עומדת להרוס את המפלגה. קבוצה זו של מנהיגי המפלגה הוקעו לאחר מכן בכינוי "הזרם הנגדי של פברואר" . רבים מהמבקרים הללו הואשמו בניסיון לחבל במהפכה, ומאז נידונו לקלון פוליטי.
באותו הזמן, מספר ארגוני משמר אדום קמו למחות כנגד ארגוני משמר אדום אחרים, שהעבירו מסרים מהפכניים שונים משלהם, ובכך סיבכו עוד יותר את המצב והחמירו את האנדרלמוסיה. באפריל, על פי מצוות מאו, ניסתה ג'יאנג צ'ינג לרסן קבוצות של משמר אדום בהוציאה פקודה לעצור כל "פעילות חולה".
ב-1 באפריל 1967 האשים מאו ב"יומון העם" את ליו שאוצ'י שהוא "הנגוע בקפיטליזם" הגדול ביותר. מיד לאחר מכן אורגנה עצרת של 300 אלף איש, להשפלת אשתו, ואנג גואנג-מיי . העצרת צולמה בשלמותה. מאדאם מאו סיפרה למארגן העצרת שגואנג-מיי לבשה שמלות סיניות מסורתיות כשביקרה עם בעלה הנשיא באינדונזיה. גואנג-מיי אולצה בעצרת ללבוש שמלה כזאת מעל בגדיה וסביב צווארה נתלתה מחרוזת כדורי פינג פונג לבנים במקום מחרוזת הפנינים שענדה בחו"ל.
ב-6 באפריל 1967 ליו שאוצ'י הוקע בפומבי על ידי סיעה שבין חבריה נכללו ג'יאנג צ'ינג וקאנג שנג.
ב-5 באוגוסט נערך לבני הזוג משפט-שדה בג'ונגנאנחאי , שגם הוא צולם והוסרט. השניים ספגו מכות ונקשרו בתנוחת "מטוס סילון", כששערותיהם נמשכות בכוח לאחור כדי לחשוף את פניהם אל המצלמות. בשלב מסוים נרמס ליו על הקרקע על ידי המתאספים. כעבור כחודש, הואשמה גואנג-מיי בריגול ונכלאה במשך 12 שנים.
המצב נכנס לסחרור מהיר ללא שליטה. לא היו כל איזונים ובלמים על הפעילויות המהפכניות המקומיות. עם התפרקותם של ארגוני הממשלה והמפלגה בכל רחבי המדינה, כבר לא היה ברור מי שותף לחזון המהפכני של מאו ומי רוכב על גלי האנדרלמוסיה לתועלתו האישית. ביולי אלימות סיעתית הפכה נפוצה ברחבי הארץ. ב-22 ביולי ג'יאנג צ'ינג הורה למשמרות האדומים להחליף את צבא השחרור העממי אם יש צורך, מאחר שנאמנותן של יחידות צבא מקומיות ל"עניין המהפכני" כבר לא הייתה מובטחת. לאחר דברי השבח הראשונים של ג'יאנג צ'ינג, החלו המשמרות האדומים לבזוז מחנות צבאיים. פעילות זו, שמפקדי הצבא לא יכלו להפסיקה, המשיכה אל תוך סתיו 1968.
בעיר המרכזית ווהאן, כמו בערים רבות אחרות, הופיעו שני ארגונים מהפכניים חשובים, האחד תומך בממסד והאחר מתנגד לו. שתי הקבוצות נאבקו באלימות על השליטה על העיר. צ'ן זאידאו , הגנרל האחראי על האזור, עזר לדכא את המפגינים האנטי-ממסדיים. אולם בתוך ההמולה, מאו עצמו טס לווהאן עם פמליה גדולה של בכירים מרכזיים בניסיון להבטיח נאמנות צבאית באזור. בתגובה, מסיתים מקומיים חטפו את שליחו של מאו, וואנג לי , באירוע שנודע בשם "תקרית ווהאן" . לאחר מכן הגנרל צ'ן זאידאו נלקח לבייג'ינג והוקע על ידי ג'יאנג צ'ינג ושאר חברי "קבוצת המהפכה התרבותית".
החיים בסין השתנו גם מחוץ למקום העבודה. הפנאי נעלם ואת מקומו תפסו אספות מורטות עצבים, שבהן קראו את כתביו של מאו ואת המאמרים ביומון העם. אנשים אולצו להשתתף באספות הגינוי האלימות. לא נותרו דרכים להפגת מתח, מכיוון שכבר לא היו ספרים, עיתונים, סרטים והצגות, וברדיו כבר לא הושמעה מוזיקה קלה.