במרכז הקליעה שבבסיס מתקיים גביע העולם בקליעה, בו השתתפה גם נבחרת מישראל. ב-2005 זכה הקלע הישראלי גיא סטריק במדליית ארד בתחרות ירי ברובה 50 מ"מ.
בין מפקדיו הידועים בעבר של הבסיס נמצא הגנרל עומר בראדלי. גם השחקן ג'יימס ארל ג'ונס שירת כצוער וכקצין במחנה.
חיים גליקסברג
חיים גְלִיקְסְברג (ז' באדר תרס"ד, 23 בפברואר 1904 – 4 במאי 1970) היה צייר ישראלי. חתן פרס דיזנגוף לציור (1939, 1956).
ביוגרפיה.
חיים גליקסברג נולד ב-1904 בפינסק שברוסיה הלבנה במשפחת רבנים: אביו היה הרב שמעון יעקב הלוי גליקסברג, ואמו צפורה הייתה בתו של הרב מרדכי דוד אלפרט. בגיל שנתיים עברה המשפחה לאודסה, שם כיהן אביו כרב. קיבל חינוך תורני וב-1918 ואחר כך בין 1920 ו-1924 למד בישיבת שומרי תורה באודסה, שנוסדה על ידי חיים טשרנוביץ. במקביל למד באקדמיה לאמנות בעיר. ביקור במוסקבה ב-1924 השפיע עליו, והוא נחשף לאמנות הציור.
ב-1925 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. בראשית דרכו בארץ ישראל עבד כפועל בניין ובסלילת כבישים לצד העיסוק באמנות. תערוכתו הראשונה הייתה בבית הספר למל בעיר, ובה הציג ציורי נוף ודיוקנאות של אנשי היישוב. עבר לתל אביב. בתקופה זו נפגש עם המשורר חיים נחמן ביאליק, שהפך לידידו הטוב. ב-1945 פרסם את הספר "ביאליק יום יום" (הוצאת הקיבוץ המאוחד), פרי עבודה משותפת בת חמש שנים. היה מקורב גם לדמויות תרבותיות אחרות בתקופה זו ובהן המשוררת אסתר ראב.
אמנותו הושפעה מן האימפרסיוניזם הצרפתי, ומלבד ציורי נוף ודיוקנאות צייר גם ציורי טבע דומם, וכן ציורים המבטאים זיקה עמוקה לארץ ישראל ולמורשת ההיסטורית של העם היהודי.
גליקסברג גם מילא תפקידים ציבוריים בזירת האמנות הארצישראלית. הוא היה ממייסדי אגודת הציירים והפסלים וייעץ למאיר דיזנגוף בנושא הקמת מוזיאון תל אביב ב-1931. ב-1939 זכה בפרס דיזנגוף על דיוקן של חיים נחמן ביאליק, וב-תשט"ז-1956 זכה שוב בפרס דיזנגוף לציור, על ציורו "דומם".
ב-1958 ייצג את ישראל בביאנלה של ונציה. בשנת 1941 היה חבר בחבר השופטים של פרס דיזנגוף.
משנת 1930 ועד מותו היה נשוי לדבורה (דובה) לבית אוברינסקי, גננת, והיה אב לשלוש בנות.
חיים גליקסברג נפטר בשנת 1970, בגיל 66. נקבר בשדרת הסופרים והאמנים בבית העלמין קריית שאול. הותיר את אשתו, בנותיו ונכדים.
ארכיונו של גליקסברג, ובו מסמכים אישיים, קטלוגים של תערוכות, התכתבות, טיוטות של יומנים ושל ספרים, קטעי עיתונות ועוד, נמסר לספרייה הלאומית ב-1982 על ידי בתו רות .
לקריאה נוספת.
קטלוגים:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
גבעת לוסיה הקדושה
גבעת לוסיה הקדושה (בספרדית: Cerro Santa Lucía) היא גבעה קטנה במרכז העיר סנטיאגו דה צ'ילה, צ'ילה. הגבעה משמשת כפארק עירוני, כנקודת תצפית וכאתר הנצחה, ומהווה אתר תיירות פופולרי.
הגבעה מתנשאת לגובה של 629 מטרים מעל פני הים, ומשקיפה על סביבתה מגובה יחסי של 69 מטרים. שטח הגבעה הוא 65,300 מ"ר והיא תחומה בין הרחובות שדרת המשחרר ברנרדו או'היגינס (Alameda del Libertador Bernardo O'Higgins) מדרום, רחוב סנטה לוסיה (Santa Lucía) במערב ורחוב ויקטוריה סוברקאסו (Victoria Subercaseaux).
מקור השם.
שמה המקורי של הגבעה בפי תושבי האזור שקדמו לכיבוש הספרדי היה "ואלן" (Huelén), שפירושו בשפת המפודונג הוא כאב, מרה שחורה או עצבות. מקור שמה הספרדי של הגבעה נעוץ ביום כיבושה בידי פדרו דה ואלדיביה, 13 בדצמבר 1541 בו חוגגים הנוצרים הקתוליים את "יום לוסיה הקדושה".
היסטוריה.
השימוש הראשון שעשו הקונקיסטאדורים בגבעה היה כנקודת תצפית לאיסוף מידע במהלך תקופת הכיבוש במחצית המאה ה-16. על הגבעה ייסד פדרו דה ואלדיביה את העיר סנטיאגו דה נואבה אקסטראמאדורה (שמה הראשון של סנטיאגו דה צ'ילה) ב-12 בפברואר 1541. על המדרון המערבי הוקמה טחנת הקמח הראשונה של העיר וכן היקב הראשון. אחד ממדרונות הגבעה שימש את המושבה הצעירה כבית קברות למי שסטו מהדוקטרינה הדתית המקובלת באותו הזמן, כגון אתאיסטים ופרוטסטנטים וכן למתאבדים. מאוחר יותר הועבר בית הקברות לבית הקברות הכללי. על המורדות המזרחיים של הגבעה הוקמו שתי חלקות חקלאיות, האחת של ברתולמאו בלומנטל (Blumenthal) בשנת 1541 והשנייה של חואן גומס (Gómez) בשנת 1557. בשתי החלקות נטעו גפנים, שהיו הראשונות בעמק המרכזי של צ'ילה. חלוקת החלקות לחמישה חלקים כל אחת לקראת סוף המאה ה-18 היוותה את הבסיס לסמטאות שנבנו באזור בראשית המאה ה-19. כיום שוכן על אזור זה רובע לסטריה (Barrio Lastarria).
במהלך שנות הכיבוש מחדש (1814–1817 של צ'ילה בידי כוחות נאמני המלך החל המושל, קסימירו מרקו דל פונט (Marcó del Pont) בהקמת שתי סוללות תותחים להגנה על העיר: "לה מרקו" (la Marcó) ו"מבצר אידלגו" (Fort Hidalgo). בנייתו של מבצר אידלגו הושלמה בשנת 1820, שנים אחדות לאחר .
בשנת 1872 החליט בנחמין ויקוניה מקנה (Vicuña Mackenna) לחולל שינויים נרחבים במרחב העירוני ואחד מהם הביא לתנופת בנייה על הגבעה. באותה השנה החלו עבודות לסלילת דרך שחצתה את הגבעה ואשר הגיע בראשה לכנסייה שנבנתה במקום, ואשר הוארה באמצעות גז, אמצעי חדשני באותם הימים. שאר שטח הגבעה הוסב לפארק ובו שבילים מתפתלים בין עצים, מזרקות ונקודות תצפית.
בראשית המאה ה-21 שופרה מערכת התאורה על הגבעה, ומבצר אידלגו שוקם ונפתח מחדש לקהל.
באופן מסורתי יורה תותח המוצב בראש הגבעה כל יום בשעה 12 בצהריים בדיוק, וכלי רכב בסביבה מצטרפים לקול הירי בצופרי רכבם.
ב-16 בדצמבר 1983 הוכרזה גבעת סנטה לוסיה כאתר הנצחה לאומי של צ'ילה.
משה עמאר
משה עמאר (21 במאי 1922 - 29 בנובמבר 2015) היה חבר הכנסת בכנסת התשיעית מטעם מפ"ם (במסגרת המערך השני).
עמאר נולד בצפת ולמד בבית ספר התיכון "סקוט'ש קולג'" בצפת ובבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים והוסמך כעורך דין. בנעוריו היה חבר תנועת הנוער "השומר הצעיר".
ב-1951 הצטרף למפ"ם. במסגרת חברותו, שימש מזכיר ויו"ר סניף חיפה של המפלגה. כמו כן כיהן עמאר כחבר מרכז המפלגה ומזכירותה. שימש גם כחבר מועצת העיר חיפה. ב-1977 נבחר לכנסת התשיעית כנציג מפ"ם ברשימת המערך והיה חבר בוועדות חוקה, חוק ומשפט והפנים ואיכות הסביבה.
עמאר היה חבר ועד העדה הספרדית בחיפה וכיהן כראש הוועד. הוא יזם הקמת בית אבות ספרדי לגיל הזהב ושימש כחבר הנשיאות העולמית של הפדרציה הספרדית.
בשנת 2006 הוענק לו אות יקיר העיר חיפה, על פעילותו הציבורית בחיפה ובכנסת, וכן על פעילותו כראש ועד העדה הספרדית בחיפה וכיו"ר החברה העירונית "שקמונה" והפיכתה לחברה ממשלתית-עירונית מצליחה המשכנת נזקקים רבים לדיור מכובד.
פקטור לורנץ
בתורת היחסות הפרטית, פקטור לורנץ הוא הביטוי הבא:
formula_1
כאשר formula_2 היא המהירות וformula_3 מהירות האור.
הפקטור formula_4 מופיע בהקשרים רבים ביחסות פרטית, ויש לו חשיבות רבה בטרנספורמציית לורנץ.
ספר (פוליטיקה)
סְפַר הוא מונח פוליטי וגאוגרפי המציין אזור בסמוך לגבול או מעבר לו, אשר רמת השליטה או ההשפעה התרבותית, החברתית והפוליטית בו, שונה מאשר באזורים אחרים. החברות המתפתחות באזורים אלה קרויות חברות ספר.
בהיסטוריה של כיבוש וההתיישבות בארצות הברית ובמדינות אחרות, קיים פרק של התיישבות וכיבוש הספר, או האזור אשר עדיין לא יוּשַׁב על ידי מתיישבים ממוצא אירופי.
הספר בארצות הברית.
בארצות הברית השימוש במונח (באנגלית: Frontier) התייחס להשפעת האזור שבו עדיין לא התיישבו תושבים ממוצא אירופי על ההתיישבות. ככל שהחלוצים נעו אל תוך אזור הספר הם השתנו בצורה משמעותית כתוצאה מהמפגש. ההיסטוריון פרדריק ג'קסון טרנר קרא לתהליך זה "חשיבות הספר" (1893) וטען כי התחושה כי קיימת אדמה בלתי מוגבלת באזור הספר הובילה לתחושה פסיכולוגית של אפשרויות בלתי מוגבלות, שהשפיעו על אופטימיות, תחושת כיוון, השלת המגבלות שנוצרו בחברות אחרות בשל המחסור באדמות ובזבוז משאבי טבע.
מאז ניתוחו של טרנר נתפס הספר כמעצב תרבות חדשה, ובמסגרתה הטיפוס האנושי ששם התואר "אמריקני" נגזר ממנו: אינדיבידואליסט, דמוקרטי, בעל יוזמה, תחרותי, הרפתקן. את העימותים התרבותיים שהתחוללו בספר ראה טרנר כגורם עיקרי בעיצוב דפוסי הממשל, בחיזוק הפדרליזם, ביחס לשאלת העבדות, ויותר מכך - ביצירת אתוסים, דמויות והלכי רוח המהווים את יסודות התרבות האמריקנית. חוקרים והוגים רבים חיזקו את עמדתו, ולעומתם ביטאו רבים אחרים גישות מאזנות, המפחיתות מחשיבות הספר בעיצוב תהליכים ומוסדות אלו. נטען כי למוסדות הפוליטיים, הכלכליים והחברתיים המבוססים במזרח הייתה השפעה רבה על עיצוב מקביליהם במערב, והשפעתה של חוויית הספר על עיצוב מוסדותיהם של המתיישבים לא הייתה כה רבה. טענה נוספת, הנגזרת מהראשונה, היא שהעימות בין שתי התרבויות שהתקיימו במקביל בברית - תרבות הצפון ותרבות הדרום - השפיע באופן מכריע על התפתחות התרבות בספר והכתיב את אימוץ שתי התרבויות המזרחיות האלו בספר.
לעומת טענות אלו, טוענים המצדדים בתאוריה של טרנר שאמנם תושבים מהמזרח הביאו את מוסדותיהם החברתיים איתם מערבה, אך תהליך זה נמשך בהסתגלות והתאמה של אותם תושבים לתנאי המחיה במערב. הסתגלות זו יצרה את אותו טיפוס אנושי חדש שמתאר טרנר, ובהדרגה הביאה התעצמותו הדמוגרפית לדומיננטיות שלו גם בפוליטיקה של הברית.