רבני הקהילה הראשונים המוכרים היו רבי יוסף ישראל ב"ר אברהם וורמסר ובנו רבי יצחק אהרן וורמסר, שניהם ידידיו של רבי יאיר חיים בכרך אב"ד וורמס שהתכתב עמם. אחרי פטירת הרב וורמסר התמנה הרב אהרן לבוב, ואחריו בנו רבי יהושע השיל לבוב שהיה גם חתנו של הרב וורמסר. הוא היה שותף פעיל בפולמוס הגט מקליווא וחיבר את ספר שאלות ותשובות בשם "פני לבנה". בהמשך התמנה גם כרבה של נסיכות אנסבך ושוואבך כולה.
אחריו התמנה בנו הרב אברהם משה לבוב ועם פטירתו בשנת 1788 ירש את משרתו חתנו הרב מרדכי מרקס בעלה של בתו חיה. בנם היינריך (יהושע השיל), עסק בעריכת דין והתנצר, אך המשיך להתגורר בטריר. הוא אביו של קרל מרקס. מתבולל נוסף בן טריר הוא סבו של הבישוף העירוני מטיאס אברהרד (1815–1876).
בית הכנסת הגדול בטריר נבנה ב-1859 ובשנת 1910 מנתה הקהילה היהודית המקומית 1,000 נפשות.
בתרבות.
המשורר שאול טשרניחובסקי מזכיר את העיר בחלק השביעי של "בלדות וירמיזא" - "בלדת הזאב"
הסכם מוסקבה (1921)
הסכם מוסקבה או הסכם האחווה (ברוסית: Московский договор, בטורקית: Moskova Antlaşması) היה הסכם ידידות בין האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בהנהגתו של אטאטורק לבין רוסיה הסובייטית בהנהגתו של לנין. ההסכם נחתם ב-16 במאי 1921 והתבסס על חוזה ברסט-ליטובסק שנחתם עם האימפריה העות'מאנית במרץ 1918. בהקדמה להסכם נקבע העיקרון של "אחוות אומות בין החותמים" וכי לכל מדינה יש את הזכות לקבוע בחופשיות את עתידה שלה. במסגרת ההסכם נקבע קו הגבול בין רוסיה לבין טורקיה, וכן מוסדו יחסי הידידות בין המדינות. בעת החתימה על הסכם מוסקבה, טרם הוקמו הרפובליקה הטורקית והוא נחתם על ידי נציגי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה. הגבול הטורקי באזור לא השתנה עד היום.
ב-23 באוקטובר 1921 ההסכם אוחד עם הסכם אלכסנדרופול ואף הורחב במסגרת הסכם קארס.
יהודי האיגבו
יהודי האִיגְבּוֹ (Igbo Jews) או בשמם האחר "אִיבּוֹ בני-ישראל", הם קהילה דתית בתוך הקבוצה האתנית של בני האיגבו שבניגריה, אשר חלק מחבריה פועלים על פי הדת היהודית לאחר שאימצו את היהדות לאחרונה, וחלקם טוענים כי אבותיהם היו יהודים אשר היגרו מארץ ישראל לפני אלף וחצי שנים למערב אפריקה.
יהודי האיגבו אינם היחידים אשר טוענים לזיקה ליהדות ולהיותם צאצאים ליהודים במערב אפריקה. קיימות קהילות נוספות באזור זה המנהלות פולחן ואורח חיים יהודי. בין קהילות אלו ניתן למצוא את הקהילה היהודית ביורובאלאנד , יהודי בית ישראל מגאנה, וכן קבוצות המשלבות נצרות באמונתם כמו בני היהדות המשיחית הטוענים שהם יהודים לכל דבר אך מאמינים בישו ולכן לא מוכרים כיהודים על ידי רוב הזרמים ביהדות ובישראל.
היסטוריה.
מספר מקורות טוענים שנוכחות יהודית הייתה קיימת בניגריה עוד משנת 638 לפנה"ס. ההשערה היא שיהודים גלו לאפריקה לאחר חורבן שני בתי המקדש בירושלים והקימו קהילות בכל רחבי אפריקה. האוכלוסייה היהודית המשיכה להתפרס דרומה לאפריקה הדרומית לסהרה, ומערבה לרוחבה של צפון היבשת, ככל הנראה בעקבות הכיבושים הערביים. אחת ההשערות היא, כי מקורם של יהודי האיגבו הוא מיהודים שנדדו אל האי ג'רבה שבתוניסיה לאחר חורבן בתי המקדש ומשם לשאר צפון אפריקה.
כיום קיימת ביקורת בתוך חברת האיגבו הלא-יהודית על יהודי האיגבו. חוקרים מסוימים בני האיגבו טוענים שעל האיגבו להיות גאים במוצאם הניגרי המקומי ולא לייחס לעצמם מוצא זר מכיוון שמוצאם הוא משבטים שחיו בניגריה לפני כ-5000 שנה ולא מגולי ישראל ויהודה. לדבריהם, הקשר הראשוני בין בני האיגבו לסיפורי המקרא ולעם ישראל נוצר עם הגעת המיסיון הנוצרי שהמיר את דת המקומיים לנצרות, וש"כיום רבים רוצים לטעון לקשר לעם ישראל בגלל שהתנ"ך הוא ב"אופנה".
בני האיגבו מייחסים את עצמם לשלושה מתוך שנים עשר שבטי ישראל והם: שבט גד, שבט זבולון, ושבט מנשה. ההיסטוריה שבעל פה של בני השבט מדברת על לוחם אגדי בשם עֵרִי שהגיע מארץ ישראל. יהודי איגבו מייחסים זאת לעיתים לערי, בנו של גד ונכדו של יעקב, כפי שכתוב בספר בראשית, פרק מ"ו, פסוק ט"ז.
חלק מהאיגבו טוענים שישנן משפחות בקרב יהודי האיגבו שהן צאצאים של משפחות הכהנים והלווים.
זיקה ליהדות - אמונות ומנהגים.
המנהגים הדתיים של יהודי האיגבו כוללים:
האיגבו היום.
כיום ישנם 26 בתי כנסת ברחבי ניגריה ויהודי האיגבו מונים בהערכה בין 3,000 ל-40,000 איש, מתוך כ-210 מיליון אזרחי המדינה. ריכוזי היהודים הגדולים בניגריה נמצאים במרכז גיחון באבוג'ה, ובדרום המדינה - בעיקר בפורט הרקורט. המנהיג המוביל את יהודי האיגבו הוא רבי הווארד גורין הקונסרבטיבי, בוגר הסמינר היהודי לתאולוגיה בשנת 1976.
קשר עם ישראל.
הקשר הראשון של יהדות ניגריה עם שאר העולם היהודי קיבל מעמד רשמי בין השנים 1995 ל- 1997, לאחר שראש ממשלת ישראל, יצחק רבין שלח צוות חוקרים לניגריה בחיפוש אחר עשרת השבטים האבודים.
מדינת ישראל ובג"ץ לא הכירו בקהילת יהודי האיגבו כצאצאי השבטים האבודים, הרבנות לא הכירה בהם כיהודים, ועל כן לא-חל עליהם חוק השבות.
קשר עם יהדות התפוצות.
רבנים ומחנכים מארצות הברית ביקרו לעיתים את הקהילה וקהילות יהודיות רבות תומכות ביהדות ניגריה על ידי שליחת ספרים, מחשבים ומאמרים יהודיים.
יהודי האיגבו פועלים לחיזוק קשרים עם הקהילה היהודית בבוסטון ונהנים מתמיכתה בהם.
כיכר החירות (טביליסי)
כיכר החירות (בגאורגית: თავისუფლების მოედანი, תָוויסוּפּלוֹבּיס מוֹאֶדָני) היא הכיכר המרכזית של טביליסי בירת גאורגיה, בקצהו המזרחי של שדרות רוסתוולי. בין יתר המבנים הממוקמים בכיכר נמנים: בית עיריית טביליסי, הסניף הראשי של הבנק של גאורגיה וסניף של מלון היוקרה מריוט. כמו כן ממוקם בכיכר משרד הממשל של רובע טביליסי העתיקה.
מאז בניית הכיכר, בתקופת האימפריה הרוסית, יחד עם שדרות רוסתוולי, התרחשו בכיכר זו ציוני דרך חשובים שעיצבו את ההיסטוריה של גאורגיה, ביניהם: ההפגנות שהביאו להחלטה של הממשל הסובייטי בגאורגיה להכריז על עצמאותה של גאורגיה, אירועי מהפכת הוורדים שהביאו להפיכה בשלטון ללא שפיכות דמים, הפגנות האופוזיציה בגאורגיה בשנת 2007 שהביאו לבחירות חדשות בינואר 2008 ועוד.
שם הכיכר.
בתקופת קיומה של הכיכר שונה שמה מספר פעמים. עם הקמתו במחצית הראשונה של המאה ה-19 נקראה הכיכר כיכר ירוואנסקי (כיכר ירוואן) או כיכר ירמולוב-ירוואנסקי. אלכסיי ירמולוב (Алексей Петрович Ермолов) היה הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז, שיזם את הקמת הכיכר. מאוחר יותר, בשנת 1829, לאחר התמנותו של איוון פסקביץ' לנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז הוחלף שם הכיכר לכיכר פסקביץ'-ירוואנסקי. פסקביץ' היה הגנרל שכבש את ירוואן.
בשנת 1851 נוסד בסמוך לכיכר תיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי ועל כן נקראה הכיכר לעיתים קרובות תאטרוֹסוּלס מילולית: "בקרבת התיאטרון"). בשנת 1918, עם כינונה של הרפובליקה הגאורגית קיצרת המועד, הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, שונה שם הכיכר לשמה הנוכחי תָוויסוּפּלוֹבּיס מוֹאֶדָני ("כיכר החירות"). לאחר פלישת הצבא האדום לגאורגיה והקמתה של הרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז שונה שם הכיכר לזאקפֶּדֶראצייסָה (ზაკფედერაციისა) עם שם הפדרציה החדשה, ומאוחר יותר, בתקופת גאורגיה הסובייטית, שונה שמם הכיכר לכיכר לנין (ლენინის მოედანი, לֶניניס מוֹאֶדָני). מאוחר יותר לקראת תום השלטון הסובייטי הוחלף שם הכיכר לכיכר בריה (ბერიას მოედნი, בֶּריאס מוֹאֶדָני) על שם לברנטי בריה. אולם היה זה לתקופה קצרה בלבד. בשנת 1991, לאחר הכרזת העצמאות של גאורגיה, החזיר נשיא גאורגיה הראשון, זוויאד גמסחורדיה את שם הכיכר לשמה בתקופה העצמאות המוקדמת של גאורגיה, כיכר החירות.
היסטוריה.
הכיכר נוסדה במחצית הראשונה של המאה ה-19 על ידי אלכסיי ירמולוב (Алексей Петрович Ермолов), שהיה הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז בשנים 1816–1827. הוא החליט לבנות שכונה חדשה מחוץ לטביליסי של אותם הימים, כיום צפונית לטביליסי העתיקה.
בשנת 1820 נבנתה המפקדה הראשית של משטרת טביליסי באזור. בין השנים 1882-1886 נבנה בית עיריית טביליסי. בין השנים 1847-1851 נבנה תיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי על ידי הארכיטקט האיטלקי ג'ובאני סקודיארי בהוראת הנציב העליון מיכאיל סיומונביץ' וורונצוב. המבנה נשרף בשנת 1847 ונבנה מחדש.
בתקופת השלטון הסובייטי נקרא הכיכר, כיכר לנין ועמד במרכזו פסל של לנין. מאוחר יותר הוחלף הפסל במזרקה. בנובמבר 2006 נבנה פסל מוזהב של גיאורגי הקדוש, הקדוש המגן של גאורגיה, הורג את הדרקון.
ב-9 במרץ 1956 טבחו חיילים סובייטים בסטודנטים שהפגינו בכיכר כבר מספר ימים. ההפגנות שדוכאו ביד קשה הביאה לכך כי במשך 20 השנים הבאות לא נרשם שום עימות, עד שקם דור חדש של גאורגים צעירים.
בשנת 1967 נחנכה תחנת מטרו בכיכר שנקראת על שם הכיכר.
בשנת 2005 חגגו בכיכר, יחד עם נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש שביקר בגאורגיה ונשיא גאורגיה, מיכאיל סאקשווילי, כ-100,000 איש על פי ההערכה, 60 השנים לתום מלחמת העולם השנייה.
Philosophia
Philosophia, הרבעון הישראלי לפילוסופיה, הוא כתב עת המתפרסם בשפה האנגלית ויוצא לאור בהוצאת שפרינגר.