בשנת 2008 שיחקה בסרט "מגניבות בע"מ" את הדמות הראשית לצד ג'ואל מור. בשנה זו שיחקה גם בתפקיד משני בסרט "ריפו! האופרה התורשתית", כזמרת אופרה כושלת המכורה לניתוחים.
ב-14 ביוני 2013 יצא לאור הסרט בלינג רינג המבוסס על אירועים אמיתיים בהם נשדד ביתה של הילטון. היא השתתפה בתפקיד אורח בסרט.
ב-2019, השתתפה כשופטת אורחת בתוכנית המציאות "הטופ מודל הבאה של גרמניה". והתארחה בשני פרקים בתוכנית "משפחת קרדשיאן".
בשנת 2021, הוציאה הילטון סדרה בת 6 פרקים בשם "לבשל עם פריס" על ידי נטפליקס. בכל פרק בסדרה הילטון מארחת שותפה לבישול שעוזרת לה לנסות לבשל מאכלים חדשים.
קריירה מוזיקלית.
ב-5 ביוני 2006, יצא לאור הסינגל הראשון של הילטון שנקרא: "Stars Are Blind"
ב-22 באוגוסט, יצא לאור אלבום הבכורה של הילטון שנקרא על שמה: "Paris". האלבום הגיע למקום 6 במצעד בילבורד הוט 200.
ב-28 באוגוסט, יצא לאור הסינגל השני שנקרא: "Nothing in This World".
ב-8 באוקטובר 2013, יצא לאור הסינגל: "Good Time", בשיתוף ליל ויין.
בשנת 2019, השתתפה בשיר "".
חיים אישיים.
על פי מגזין פורבס הונו של אביה ריצ'רד הילטון מוערך בכ-850 מיליון דולר, הון שצבר בזכות עצמו מחברת הנדל"ן שבבעלותו הממוקמת בבוורלי הילס, ללא עזרה מאביו המיליארדר ששולט ברשת הילטון העולמית.
בשנת 2000, יצאה עם השחקן אדוארד פרלונג. ב-2004, יצאה עם זמר ה"בקסטריט בויז", ניק קרטר. נטען שסימני חבלות שנראו על גופה היו תוצאה של אלימות מצידו, אך היא לא אישרה או הכחישה את ההאשמות. מאוחר יותר טענה כי "סימני החבלות" נגרמו בעת צילומים למגזין.
במאי 2007 גזר עליה בית משפט בארצות הברית 45 ימי מאסר על נהיגה בשכרות. אך מאסרה קוצר ל-23 יום. לאחר סיום תקופת מאסרה, ב-27 ביוני 2007, הופיעה בתוכניתו של לארי קינג והביעה חרטה על זלזולה בחוק. כמו כן טענה, כי החוויה גרמה לה לשינוי נפשי עמוק וסיפרה על רצונה להקדיש את זמנה לתרומות למען האנושות. על פי דיווחים ממקורות שונים הילטון קיבלה מקדמה של כמיליון דולר עבור כתיבת יומן תיעודי בזמן המעצר וסכום גבוה יותר מ-CNN תמורת הראיון הבלעדי.
ב-4 בינואר 2018 פורסם כי הילטון התארסה לשחקן בעיירת הסקי אספן (קולורדו, ארצות הברית), אולם בנובמבר באותה שנה דווח כי השניים נפרדו.
בדצמבר 2019, החלה לצאת עם איש העסקים קרטר ראום. הם התארסו בפברואר 2021 והתחתנו ב-11 בנובמבר אותה שנה.
זיל
זיל (ברוסית: ЗИЛ) היה מפעל רוסי לייצור כלי רכב, שהוקם ב-18 במאי 1916 בשם "חברת כלי הרכב המוסקבאית" (Автомобильное московское общество) והתקיים במשך 100 שנה.
השם הוא ראשי תיבות ברוסית של "זאבוד אימיני ליחאצ'וֹבה" (ברוסית: Завод имени Лихачёва) שפירושו "מפעל על שם ליחאצ'וֹב", המנהל של מפעלי זיל/זיס משנת 1927. בתחילה נקרא המפעל בשם "זיס" על שם סטלין, אך לאחר מות הרודן שמו שונה במגמה לבער את פולחן האישיות שלו. השם "זיל" נקשר עם מכוניות מפוארות וחזקות לבכירי המשטר הסובייטי, שיוצרו בסדרות קטנות מאד.
היסטוריה.
החברה החלה את דרכה כמפעלי הרכב של משפחת ריאבושקינסקי העשירה, שהקימה את המפעל ב-1915 ותכננה לייצר סדרת רכבי FIAT-15 Ter, ברישיון פיאט האיטלקית, אבל התוכנית סוכלה על ידי הלאמת המפעלים בידי השלטון הסובייטי בגלל מיקומו על אי שנמצא על גדות נהר המוסקבה שבו עברו ספינות ובגלל העובדה שבתוך שטח המפעל עברו "פסי רכבת" דבר שהוא סייע לשלטונות לייצר כלי רכב עבור ראשי השלטון ועבור הצבא.
ב-1925 חברת כלי הרכב המוסקבאית הולאמה ונקראה בשם "מפעל הרכבים הממלכתי מ' 1". ב-1927 מונה איוואן אלכסייביץ' ליחאצ'וב למנהל המפעל ובתקופתו החלו התפוקה והייצור לשגשג. ב-1933, הוקמו מפעלי זיס, מאיחודן של מפעלי רכב באזור מוסקבה (כמו מפעל הרכבים של ירוסלבל) על ידי השלטון הקומוניסטי והדגם הראשון של מכונית נוסעים היה הזיס 101, בהשראת דגמי פאקרד האמריקניים.
ה-זיס 101 צויד במנוע V8 בנפח 5,800 סמ"ק, שהפיק 90 כוחות סוס, והביא את המכונית למהירות מרבית של 115 קמ"ש. גרסאות ההמשך "101A" ו-"101 ספורט" הדו מושבית הגיעו עד 162 קמ"ש, מהירות גבוהה מאוד בימים ההם.
עקב התקדמות הנאצים ב-1941, פורק המפעל והועבר בשלמותו לאוליאנובסק (שם נקרא "אוא"ז"), על מנת לבנות את רכבי השטח UAZ המפורסמים לשימוש הצבא האדום. ב-1942 חזר המפעל למוסקבה, ועסק בעיקר בייצור משאיות. מכוניות נוסעים יוצרו שוב רק ב-1946, כאשר הוצג דגם ה"110" שהועתק שוב מהפאקרד 180, עם מנוע V8 בנפח 6 ליטרים ו-140 כוחות סוס. דגם זה יוצר עד 1958, עבור בכירי המשטר הסובייטי בלבד.
מפעל זיל ייצר גם משאיות לשימושים אזרחיים וצבאיים, כגון הזיל 131 בעלת ההנעה 6*6 משנות השישים, שרבות כמותה נפלו שלל לידי צה"ל במלחמות ישראל ושרתו כחלק ממערך התובלה בו.
בשנות החמישים התחרות בין ארצות הברית לברית המועצות בכל תחום הגיעה לשיאה עם המלחמה הקרה, השפעה שהביאה לפיתוח "מכוניות קונספט" כמו הזיס 112, שהושפעה בעיצובה ממטוסי הסילון של אותה תקופה. מכונית זו הייתה דגם שיועד למטרות תעמולה בלבד ומעולם לא מצאה את דרכה אל הציבור.
לאחר מותו של סטלין בשנת 1953, שונה כאמור שם המפעל ל-"זיל". דגם ה"111" שהוצג באותה עת שוב הפגין העתקה של העיצוב והתכנון של מכוניות אמריקאיות מאותה תקופה. בשנות השישים המשיכה מגמת החיקוי האמריקאי עם דגמי ה-114, 115 ו-117 ה"מרובעים" (חלקם עם 7 מקומות) שהלכו וגדלו בנפחי המנוע עד ל-7,000 סמ"ק ו-300 כ"ס.
בשנות השמונים, עם ה "פרסטרויקה", נגלו למערב דגמי הזיל 41041 על שלל גרסאותיו, ששימש כרכב השרד של גורבצ'וב.
אב הטיפוס של זיל 4102, לראשונה עם הנעה קדמית, הוצג ב-1988, אך מעולם לא הגיע לכדי יצור, עקב שינויי המשטר בברית המועצות. כך אירע שהזיל 41041 עדיין מיוצרת למעשה (11 מכוניות בשנת 1999), עדיין עם מנוע בעל מאיידים (קרבורטורים).
הזיל כבר אינה משמשת כלימוזינה הרשמית של מנהיגי רוסיה, מאחר שכיום התכנון המיושן מתקשה להתמודד עם מכוניות הפאר מתוצרת מרצדס וב.מ.וו. היו תוכניות לפיתוחים עתידיים כמו הזיל 4112, שיצוידו בגרסה משופרת של מנוע ה-7,700 סמ"ק בעלת הזרקת דלק שאמורה לפתח מעל ל-400 כ"ס להנעת 5 הטונות של משקל הרכב, הכוללות שריון. אך תוכניות אלה נזנחו.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 המפעל היה מייצר כ-200 אלף מכוניות בכל שנה. בשנת 2008 מפס הייצור יצאו 4,000 מכוניות בלבד.
ב-2010 מפסי הייצור של המפעל יצאו רק קצת מעל 1,000 מכוניות. הנהלת המפעל מחפשת דרכים לכניסה לשותפות עם יצרן מכוניות ידועה מחוץ לרוסיה.
בסוף שנת 2012 בהסכם בין ראשי העיר מוסקבה לבין הנהלת המפעל סוכם שפעילות המפעל תתרכז בחלקה הדרומי ויתרת השטח של המפעל יועבר לניצול במיזמים אחרים. כתוצאה מכך לטובת המפעל נותרו רק כ-15% משטחו. במהלך שנת 2015 רוב אולמות הייצור פורקו והחלה בניית בנייני מגורים.
בשנת 2016 הופסק ייצור משאיות ומכוניות הנוסעים והמפעל במוסקבה נסגר ועבר לעיר אחרת.
פרויקט זיל.
בשנת 2017 החלה בנייה חדשה בשטחו של המפעל לטובת שכונות מגורים, אזורי תרבות, מסחר, ועסקים שמתוכנן להבנות במבנים שהיו בשימוש המפעל ואזור למרכזי תרבות. באזור מתוכנן להבנות מוזיאון שיהיה הסניף המוסקבאי של מוזיאון ארמיטאז' בסנט פטרסבורג.
לאקוניה
לאקוניה (ביוונית: Λακωνία), או לאקדיימוניה, היא יחידה אזורית וחבל ארץ היסטורי של יוון. לאקוניה המודרנית שייכת מנהלתית למחוז פלופונסוס, וממוקמת בדרום מזרח הפלופונסוס שבדרום יוון, בין ים מירטון במערב, מפרץ לאקוניה והים התיכון בדרום, מסיניאה ומפרץ מסיניאה במערב, וארקאדיה בצפון.
בתקופת יוון העתיקה, לאקוניה נשלטה על ידי הפוליס ספרטה. ספרטה הייתה הכוח הראשון במעלתו בפלופונסוס, עמדה בראש הליגה הפלופונסית, נאבקה עם אתונה העתיקה על ההגמוניה ביוון כולה, והגיעה לשיא תהילתה כאשר עמדה בראש הכוחות היווניים שהדפו את הפרסים, כשאלו ניסו לכבוש את יוון בשנת 480 לפנה"ס.
שטחה של לאקוניה המודרנית עומד על 3,636 קמ"ר, ואוכלוסייתה מונה, נכון ל-2011, 89,138 נפשות, כאשר יותר משליש האוכלוסייה מתגוררת בתחומי הרשות המונציפאלית של ספרטה המודרנית, העיר הגדולה בלאקוניה, ובירתה המנהלתית.
המושגים "דיבור לאקוני", "משפט לאקוני" או "שפה לאקונית", שואבים את שמם מחבל הארץ העתיק.
גאוגרפיה.
גבולותיה הטבעיים וההיסטוריים של לאקוניה הם הרי טייגטוס במערבה, הרי ארקאדיה בצפון, הרי הפרנוסוס במזרחה, ומפרץ לאדוניה בדרום. לאקוניה מכילה בשטחה את חצי האי מליאס במזרחה, עמק נהר אֶוּרוֹטַס, העובר במרכזה, וחלק גדול מחצי האי מאני במערבה.
חצי האי מליאס מפריד בין מפרץ לאקוניה במערב לים האגאי במזרח. הים סביב כף מליאס, בקצה חצי האי, ידוע בבוגדנותו והשיט בו מסוכן וקשה בשל מזג האוויר ההפכפך והסערות העזות והתכופות המאפיינים אותו. על הכף ניצב אחד מן המגדלורים הגדולים ביותר בים התיכון, שכיום אינו פועל יותר. ממערב לחצי האי שוכן האי אלפוניסוס (Ελαφόνησος), השייך גם הוא ליחידה האזורית המודרנית של לאקוניה, והמפורסם בחופיו החוליים והארוכים.
נהר אורוטס, העובר במרכז לאקוניה, הוא הנהר הארוך ביותר בלאקוניה ועמקו הוא האזור הכי פורה והכי מאוכלס בה. עמק האורוטס מכיל מטעי פירות הדר, מטעי זיתים, ואזורי מרעה, והוא ידוע בתעשיית התפוזים הגדולה בו - הגדולה ביותר בכל הפלופונסוס, וכנראה גם ביוון כולה.
חצי האי מאני הוא אזור הררי ומיושב בדלילות, הפריד בין המפרץ המסיני במערב לבין המפרץ הלקוני במזרח. קצו של חצי האי, כף מטפן, הוא הנקודה הדרומית ביותר של יוון היבשתית.