ב-28 באוגוסט אישרה הממשלה הסכם לפרישת 750 חיילים מצריים, המצוידים בנשק כבד (כולל מטולי RPG-7), ב 30 שריוניות, 4 ספינות סיור ומספר מסוקים. ההסכם אושר בכנסת ב-31 באוגוסט 2005. כוחות צה"ל פינו את ציר פילדלפי ב-12 בספטמבר במסגרת "מבצע אשמורת אחרונה".
מבצע "אשמורת אחרונה".
במבצע אשמורת אחרונה התפנו כוחות צה"ל מהרצועה ובכך סיימו 38 שנים של שליטה ונוכחות ישראלית ברצועת עזה.
ב-11 בספטמבר 2005 נערך במחנה אוגדת עזה טקס פרידה מרצועת עזה במעמד הרמטכ"ל דן חלוץ. חלוץ נאם נאום פרידה בו אמר כי "אנו יוצאים מהרצועה בראש מורם", דגל ישראל קופל והטקס הסתיים בשירת התקווה.
אחרי הטקס החלה נסיגה של כוחות צה"ל, דרך שני צירים עיקריים: ציר כיסופים וציר פילדלפי-כרם שלום. הנסיגה הסתיימה בשעה 7:00 בבוקר ב-12 בספטמבר אחרי ששני שופלים של חיל ההנדסה הערימו סוללת עפר והג'יפ של מפקד אוגדת עזה תת-אלוף אביב כוכבי יצא אחרון דרך השער שנסגר. דגל ישראל שקופל מבסיס אוגדת עזה הונף מחדש בצדו המזרחי של מחסום כיסופים, היכן שקמה המפקדה החדשה של אוגדת עזה.
ההערכות בתום ההתנתקות.
צה"ל נערך מסביב לרצועת עזה ופרש את כוחותיו ב"ציר הוברס" סביב גדר המערכת עם הרצועה. הגדר תוגברה באמצעי התרעה אלקטרונים, עמדות מכ"ם, תצפיות ומוצבים על מנת לאתר ולסכל הסתננויות של מחבלים. כטב"מים של חיל האוויר הישראלי השלימו את מעגל האבטחה על ידי תצפיות מלמעלה. צה"ל שקל גם להקים גדר שנייה סביב הרצועה.
ליד מעבר כיסופים נבנתה המפקדה החדשה של אוגדת עזה.
הרמטכ"ל דן חלוץ וראש אג"מ האלוף ישראל זיו הבטיחו בראיונות לתקשורת ונאומים ממלכתיים שהתקפות טרור מכיוון רצועת עזה, ולא משנה מהי היא חומרתן, תגרורנה תגובה קשה וחסרת פרופורציה על מנת ליצור תג מחיר שיבהיר לפלסטינים שהטרור לא משתלם ולא מקובל. חלוץ אף רמז לכך שלראשונה מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה, ישראל תעשה שימוש בארטילריה על מנת להגיב על הטרור הפלסטיני.
נתונים.
רצועת עזה.
גוש קטיף
סה"כ: 9,300 תושבים, 5000 מסתננים = 14,300 נפש.
צפון השומרון.
סה"כ: 680 תושבים
סך הכול תושבים.
הערכה: כ-10,000 - 15,000 נפש
קישורים חיצוניים.
ידיעות, כתבות ומאמרים.
דיווחים על ביצוע ההתנתקות:
כתבות, מאמרים וסיכומים:
לה קורביזייה
עדן נתן-זאדה
כהנא חי
כהנא חי הייתה תנועה פוליטית שהוקמה על ידי פורשים מתנועת כך, לאחר רציחתו של מנהיג כך, הרב מאיר כהנא, בשנת 1990. בראש הפורשים עמד בנו של הרב מאיר כהנא, הרב בנימין זאב כהנא. אליו הצטרפו, בין השאר, יקותיאל בן יעקב (מייק גוזובסקי) ודוד אקסלרוד. מרכז התנועה היה בהתנחלות כפר תפוח שם הוקמה ישיבה של "הרעיון היהודי". פעילות מרכזית נוספת של תנועת "כהנא חי" הייתה הוצאת עלון פרשת השבוע "דרכה של תורה" ברוח התנועה.
למרות שמלבד הרב בנימין זאב כהנא לא היה בין הפורשים אף פעיל בולט מתנועת כך, הציבור היה מודע לה ובעטיה היה מודע לפילוג שחל בין ממשיכי דרכו של מאיר כהנא. זאת משום ששתי המפלגות, כך וכהנא חי, ניסו להתמודד בבחירות לכנסת. המפלגה ניסתה להתמודד בבחירות לכנסת השלוש עשרה ב-1992 אך נפסלה, יחד עם כך, על ידי ועדת הבחירות המרכזית. כך נפסלה עקב תיקון מס' 9 ל משנת 1985 שהתיר פסילת רשימה שהמצע שלה מהווה הסתה לגזענות, ו"כהנא חי", שהגישה את ספר התנ"ך בתור מצע, נפסלה משום שהמצע שלה אינו קונקרטי.
ביום השנה הראשון להרצחו של הרב מאיר כהנא, בנובמבר 1991, זרקו שלושה מפעילי התנועה רימון רסס אל שוק הקצבים שבעיר העתיקה בירושלים, רצחו פלסטיני ופצעו שבעה אחרים.
באפריל 1992 דובר התנועה קיבל אחריות על תקיפת מסגד בכפר פלסטיני.
שתי התנועות, כך, בראשותו של ברוך מרזל ותנועת 'כהנא חי', בראשותו של בנימין זאב כהנא, הוגדרו בישראל כארגון טרור והוצאו אל מחוץ לחוק בשנת 1994 בעקבות טבח מערת המכפלה בידי ברוך גולדשטיין שהיה פעיל כך. פעילי התנועות המשיכו מאז בהפצת רעיונותיהם בלא מסגרת מפלגתית מסודרת, כך שהפילוג ביניהם הלך והיטשטש. ב-31 בדצמבר 2000, נרצחו הרב בנימין זאב כהנא ואשתו בפיגוע ירי על ידי מחבלים ובעקבות הרצח היטשטש הסממן האחרון לפילוג בין ממשיכי דרכו של הרב מאיר כהנא.
ביסלמ&quot;ח
השיטה הגאוצנטרית
ספרי הסיבילות
ספרי הסיבילות (בלטינית: sibyllini libri) היו אסופה של ספרי אמירות האוראקל ברומא העתיקה, אשר אבדו עם הזמן.
נטען כי הספרים הושגו בזמן שלטונו של המלך האגדי לוקיוס טארקוויניוס פריסקוס או לפי דיווחים אחרים בזמן המלך טרקוויניוס סופרבוס כאשר סיבילה, אשה שנחה עליה הרוח הנבואית, הציגה עצמה בפני המלך והציעה לו תשעה ספרים למכירה. כאשר המלך סירב לרכוש אותם היא שרפה שלושה מהם וחזרה ודרשה אותו מחיר עבור השישה שנותרו. המלך סירב שוב והסיבילה שרפה שלושה נוספים ודרשה אותו מחיר עבור אלו שנותרו. סקרנותו של המלך התעוררה והוא רכש את הספרים ואז נעלמה הסיבילה.
הספרים נכתבו ככל הנראה ביוונית, כפי שהיו המאוחרים יותר ומכך נובע ככל הנראה שמקורם היה יווני, אם כי אין הסכמה בין החוקרים מהיכן ביוון הגיעו. ספרי הסיבילות נשמרו בארון אבן תחת הקרקע במקדש יופיטר קפיטולינוס תחת שמירה של פקידים שמספרם עלה עם הזמן ונמנו עם הדקמוירי. לציבור לא הייתה רשות לעיין בספרים, אך לסנט הייתה הזכות להורות לדקמוירים לעיין בהם.
הספרים שימשו במקרים של אסונות או נבואות שחורות, אך קשה לדעת אם הכילו נבואות או פשוט הכוונות מה לעשות כדי לפייס את דעתם של האלים, מסתורין שהתעצם כאשר אחד משומרי הספרים גילה את תוכנם והוצא להורג. לפי ליוויוס, הספרים המקוריים לא שימשו כמו האוראקל ביוון כדי להבין את העתיד אלא כדי ללמוד מה יש לעשות מבחינה פולחנית כדי למנוע מן האלים לכלות זעמם באדם. ככל הנראה, נשלף אחד הקלפים עליו היו רשומים הדברים לפי הגרלה מסוימת והפעולה שהייתה כתובה בו היא זו שבוצעה.
ספרי הסיבילות הושמדו בשריפה במקדש יופיטר בשנת 82 לפנה"ס וכדי לשחזרם נשלחו שליחים לערים באיטליה, יוון ואסיה הקטנה כדי ליצור אוספים חדשים, שהופקדו באותו מקום במקדש שנבנה מחדש. מאחר שספרי נבואה רבים, שחלקם התיימרו להיות מפי האוראקל הסיביליני נפוצו ברומא, הורה אוגוסטוס להביא את כולם לפראיטור העיר (praetor urbanus) ביום מסוים ולשרפם, וכן הורה כי איש לא ישמור ספרי נבואה באופן פרטי. כאלפיים ספרי נבואה נשרפו בעקבות זאת ואלו שנחשבו אמיתיים הופקדו בשתי תיבות מצופות זהב בבסיס פסל אפולו במקדש אפולו בפלטין והופקדו עליהם הקוינדקמוירי. אוגוסטוס גם הורה לכתוב מחדש חלק מהנבואות שדהו. הקיסר טיבריוס בחן שוב את הספרים ודחה רבים מהם כמיותרים ומספר שנים אחר כך הוצע להוסיף כרך חדש לספרי הנבואות.
כותבים נוצרים טענו פעמים רבות כי בספרי הסיבילות ישנה התייחסות לבואו של המשיח ישו, אך בכל המקרים היו הטענות מבוססות על זיופים שונים. לא ידוע באיזה משקל בדיוק היו כתובות הנבואות הראשונות, אך אלו שנאספו אחרי שריפת הקפיטול הן ללא ספק בחרוז יווני (הקסמטר) ובאקרוסטיכון. יחד עם הספרים נשמרו גם הספרים של האחים המנבאים מרקיוס, הנבואות האטרוסקיות של הנימפה ביגואה ואלו של אלבונה מטיבור.
ספרי הסיבילות נותרו במקדש אפולו עד שנת 405 לספירה, ואז נטען כי נשרפו על ידי המצביא הונדלי סטיליקו, שהיה שליטה בפועל של רומא משנת 395.
תעשייה ביטחונית בישראל
בישראל פועלת תעשייה ביטחונית ענפה, שהחלה להתפתח עוד טרם הקמת המדינה, ובמשך השנים הפכה למרכיב בולט בתעשייה בישראל. תעשייה זו נועדה לתת מענה לצרכיה הביטחוניים הייחודים של מערכת הביטחון בישראל, ובעיקר של צה"ל. חרמות נשק שהוטלו על ישראל בתקופות שונות בעקבות לחץ כלכלי של מדינות ערב היו אחד המניעים העיקריים להשקעה הרבה של ישראל בפיתוח אמצעי לחימה מתוצרתה.
רבים מאמצעי הלחימה המיוצרים בישראל מיועדים לייצוא, שעליו מפקח סיב"ט - האגף לייצוא ביטחוני במשרד הביטחון. החל משנות ה-80 היה היצוא הביטחוני, ענף היצוא התעשייתי הגדול ביותר של מדינת ישראל. בשנת 1988 הגיע היקף הייצוא הביטחוני לכ-1.5 מיליארד דולר. בשנת 2017 הגיע הייצוא הביטחוני לשיא של 9.2 מיליארד דולר, וכבר בשנת 2015 דורגו ארבע חברות ישראליות בין מאה החברות הביטחוניות הגדולות בעולם. חלק קטן מהאמל"ח שמיוצר בישראל מיועד לצה"ל בלבד, והוא בגדר "נשק הפתעה" שנועד לתת לישראל יתרון טכנולוגי איכותי על יריביה.
היסטוריה.
התעשייה הצבאית - תעש מערכות.
שורשיה של תעש מערכות היא בימים של טרם קום המדינה, אז נקראה התעשייה הצבאית, וייצרה נשק ותחמושת עבור המחתרות העבריות, ובראשותן "ההגנה". עם קום מדינת ישראל החלה לייצר נשק ותחמושת עבור צה"ל. בהמשך החלה לייצא נשק ותחמושת.