הצלבנים, מתוך הבנה כי הניצחון לא יביא להקלה בלחץ המוסלמי חתמו על הסכם שביתת נשק עם צלאח א-דין ופנו לנצל את ההפוגה לביצור נקודות מפתח בממלכה. ירושלים זכתה לטיפול יסודי בביצוריה שהוזנחו במהלך השנים וחלקם עמדו על סף התפוררות. מאמץ נוסף הוקדש לצפון ארץ ישראל שהתגבשות השליטה האיובית בסוריה יצרה איום מיידי וברור על ממלכת ירושלים מכוון דמשק. מבצר שטונף (הונין) ששימש כתחליף למבצר הבניאס ומבצר תבנין חלשו על הדרך המובילה מדמשק לבניאס ומשם לאזור סולם צור. הטמפלרים, בעלי מצודת צפת הציעו לבנות מבצר על מעברות הירדן בנקודה החולשת על אזור גשר בנות יעקב של ימינו. המעבר הוא חלק מ"דרך הים" אשר הובילה ממצרים לסוריה. הצלבנים נתנו למקום את השם הלטיני Vadum Jacob (ואדום יעקב - "מעבר יעקב"). מתוך סברה שזהו המקום בו חצה יעקב את הירדן בדרכו למפגש עם אחיו עשו. גם המסורת המוסלמית מקשרת בין מקום זה לבין חייו של יעקב, אם כי לחלק אחר מהם. שמו ערבי של המקום מחדת אל אחזן ("מעבר הצער") נגזר מהאמונה כי במקום זה נודע ליעקב על מכירת בנו האהוב יוסף.
באוקטובר 1178 החלה בניית המבצר שזכה לשם שסטלה (המבצר הקטן), מלאכה שלא הושלמה סופית, מאחר שבאוגוסט 1179 עלה צבא מוסלמי על המבצר וכבש אותו. באופן סכימתי, דמה מבצר שסטלה בצורתו לשלב הראשון של מבצר קראק דה שבלייה, וככל הנראה נבנו שניהם בסמיכות זמנים על ידי מסדר הטמפלרים ועל פי תוכנית דומה. צורתו של המבצר מלבנית ומידותיו 140 על 65 מטרים. בכל אחת מפינות החומה הוקם מגדל רבוע, כאשר רק המגדל הדרום-מערבי בולט אל מחוץ לחומות. קראק דה שבלייה של המאה ה-12 נבנה עם גלריות מקמרונות חבית לאורך חומותיו, וסביר להניח כי קמרונות דומים תוכננו להיבנות בשסטלה, וסימנים של התחלת בנייתם אכן נחשפו. קמרונות אלו היו מחזקים באופן משמעותי את חומות המבצר ואת שטח האחסון והמגורים לשירות חיל המצב. בפאות הדרומית, המערבית והצפונית אף נכרה חפיר עמוק, המקשה על הגישה אל החומה. בצדו המזרחי של המצד לא היה צורך בחפיר, וזאת בשל הסמיכות לנהר הירדן. המבצר נבנה מאבני בזלת לא מסותתות, ועליהן חיפוי של אבני גיר גדולות ומסותתות. על פי ההיסטוריונים הצלבניים עלות הסיתות בלבד הייתה 80,000 דינרי זהב. העבודות התבצעו תחת אבטחה כבדה שהעניק צבא המלך לבנאים. בלדווין הרביעי עצמו הגיע למקום באוקטובר 1178 ופיקח אישית על עבודות הבנייה ובמקביל פעל לאבטח את הדרכים אל המבצר מפני כנופיות שודדים מוסלמיות.
עימותים ראשונים.
ההתנגשות הראשונה אירעה ביום 21 במרץ 1178 כאשר הצלבנים הצליחו לתפוס את אחת מהכנופיות במארב שהונח בסביבות פקיעין. במקביל פעילות הצבא הצלבני הביאה ליציאת גדוד מוסלמי מדמשק בפיקודו של פֵרֻח'-שַאהְ אחיינו של צלאח א-דין והגוף העיקרי של הצבא האיובי חנה בסמוך לעיירה אל כיסווה שברמת הגולן.
קרב יער הבניאס.
ביום 10 באפריל, ככל הנראה תוך הסתמכות על מידע מוקדם יצאה יחידת פשיטה צלבנית בראשות המלך בלדווין הרביעי וקונטאבל הממלכה אונפרואה השני, רוזן טורון אל עומק השטח המוסלמי מתוך כוונה להפתיע קבוצות של נוודים - בדואים וטורקמנים שניצלו את שפע הצמחייה של אגן הזרימה של נחל החרמון באזור הבניאס. בהתנגשות הופתעו דווקא הצלבנים שלא היו מוכנים כלל להתנגדות ולטופוגרפיה הסלעית הקשה של האזור שהקשתה על תמרון סוסי הפרשים. מנגד הפעילו הטורקמנים את הקשתים הקלים ביעילות קטלנית שהרגה בסוסים הצלבניים חסרי המיגון וזרעה תוהו בשורות הצלבנים. בשלב זה של הקרב הופיעו גדודים מוסלמים מכוח החלוץ והשלימו את תבוסתם המוחלטת של הצלבנים. המלך בלדווין הרביעי ניצל את הקונטאבל שהמוסלמים ראו בו דמות מעוררת יראה אך נפצע קשה פונה משדה הקרב ומת מפצעיו במבצר הונין.
שרידי הצבא הצלבני בפיקודו של בלדווין שניצל בעור שיניו נסוגו לירושלים מותירים מאחור את הטמפלרים להשלים את מלאכת בניית מבצר שסטלה. הניצחון המוסלמי הביא לפתיחת מערכה של צלאח א-דין כנגד ממלכת ירושלים שנמשכה 4 חודשים במהלכם נמצאו הצבאות היריבים כל הזמן בזירת הקרבות - שטחים בשליטת ממלכת ירושלים שהוחרבו והטילו עומס כלכלי על הצלבנים.
תחילת המערכה.
המטה המוסלמי נקבע בתל אל-קאדי, במקום היה שפע מים והוא שכן קרוב לנתיבי אספקה מוסלמים שמקורם בדמשק ואיים על אזור הגליל העליון. פעולתו הראשונה של הצבא המוסלמי הייתה התקפה על מבצר הונין ביום 25 במאי שנהדפה בקלות יחסית. ב-27 במאי הותקף מבצר שסטלה שביצוריו טרם הושלמו. חיל המצב התנגד בעוז ואחד האבירים, רנייה דה מרון שמו, אף הצליח לפלח בירית חץ את ליבו של אחד משרי הצבא המוסלמים, והצבא הצלבני נטש את המצור. החוקר הישראלי דוקטור רוני אלנבלום מציין בספרו "מבצרי הצלבנים וההיסטוריה המודרנית" כי טווח ההתקפות ומשכן נקבע על פי חששו של צלאח א-דין מצבא ממלכת ירושלים שיכול היה להגיע לשדה הקרב תוך שבוע.
כישלון ההתקפות על המבצרים הצלבניים הביא את צלאח א-דין להקים את מפקדתו הקדמית דרומה מתל דן, ככל הנראה בסמוך לנחל סער וממקום זה יצאו גדודים מוסלמים לפשיטות על הגליל ומערבה לכוון צור וביירות וחוזרים לבסיסם במהירות כשהם עמוסי שלל וביזה תוך שהם משמידים את כל יבולי שנת 1179 בכל החלק הצפוני של ממלכת ירושלים. לאור המצב הקשה לא יכלו הצלבנים לשבת בחיבוק ידיים. מירושלים יצאו המלך בלדווין הרביעי עם עוצר הממלכה רמון השלישי מטריפולי ואיתם הצלב האמיתי ואליהם הצטרפו אבירי מסדר אבירי היכל שלמה (טמפלרים) בראשות ראש המסדר הגראנד מאסטר אד דה סנט אמאן וצעדו מטבריה לצפת ותבנין משם יכלו הצלבנים להמתין לשעת כושר ולקבל ידיעות מדויקות על תנועת הצבא המוסלמי.
קרב מרג' עיון.
ביום 10 ביוני 1179 החליטו הצלבנים לצאת למתקפה ולהיכנס לשטח שבין תל דן לבין שטח ההתכנסות של הצבא המוסלמי. ממרום מושבם יצא הצבא הצלבני לעמק המוביל למבואות הדרומיים של מרג' עיון. כבר בשלב זה נזרעו זרעי המפלה העתידית משנותרו גדודי חיל הרגלים מאחור בעוד הפרשים הצלבניים דוהרים קדימה. ההתנגשות הראשונה לא העידה על הבאות והפרשים הצלבניים הכו בעוצמה בגדודים שבפיקודו של פראח שאה והניחו כי הקרב הסתיים בניצחון. חיל הרגלים נעצר לאחר ירידתו לעמק ונכנס לעימות עם הגוף העיקרי של הצבא מוסלמי שהגיע לשדה הקרב התקיף את החיילים חסרי ההגנה והניצולים ברחו משדה הקרב תוך שהם יוצרים בלבול בשורות חיל הפרשים. התקפה צלבנית ראשונה של הטמפלרים נהדפה והתקפת נגד מוסלמית שברה את שורות הצבא הצלבני וגרמה לנסיגה מבוהלת. חלק מהצלבנים ובהם המלך וריימונד מטריפולי הצליחו למצוא מקלט במבצר הבופור במרחק של כ 5 מייל משדה הקרב. כל שאר החיילים הצלבניים שנלכדו בין נהר הליטאני לצבא המוסלמי נהרגו או נשבו על ידי הצבא המוסלמי.
גדוד צלבני שיצא מצידון בפיקוד ריינו מצידון נתקל בפרשים הבורחים משדה הקרב ושב על עקבותיו מבלי להשתתף בקרב.
הצבא המוסלמי לא הרגיש בטוח מספיק לתקוף את המבצרים הצלבניים העיקריים והסתפק בהשמדה שיטתית של יבולים עד למבואות צור צידון וביירות. הצלבנים יזמו עימותים קטנים על ידי גדודים שיצאו מטריפולי ואנטיוכיה ותקפו את חומס וחמאת שבסוריה אך לא הצליחו להביא לשינוי המומנטום המוסלמי או להפסקת פעולות ההרס.
ומספר ויליאם מצור
בין השבויים הצלבניים היה גם מגרנד מאסטר של המסדר הטמפלרי אד דה סנט אמאן שההיסטוריונים הצלבניים מאשימים אותו באחריות לתבוסה בטענה כי הסתערותו הפזיזה על הצבא המוסלמי הביאה לשבירת שורות הצבא הצלבני. כמו כו נישבו בלדווין מאיבלין והוגו מטבריה, נסיך הגליל. הוגו שוחרר מיידית בתשלום כופר על ידי אימו, אשתו של ריימונד מטריפולי. בלדווין מאיבלין שוחרר לאחר משא ומתן בעבור אלף שבויים מוסלמיים. המוסלמים הציעו כי ראש המסדר הטמפלרי יוחלף בעבור שבוי מוסלמי רם מעלה אך הוא סירב להצעה מאחר שטען כי אין בנמצא מוסלמי שווה ערך אליו, הוא מת בכלא המוסלמי בדמשק בשנת 1180.
כיבוש מבצר שסטלה (קרב מעבורות יעקב).
משהוסר החשש של התערבות צבא ממלכת ירושלים החליט צלאח א-דין לקטוף את פירות ניצחונו במרג' עיון ולכבוש את מבצר שסטלה. ביום 25 באוגוסט הופיע צבא מוסלמי מול חומות מבצר שסטלה בעוד גדודים מוסלמיים פושטים על הגליל על מנת למנוע הגעת תגבורות לחיל המצב. עוקץ ההתקפה המוסלמית הופנה לצפת הטמפלרית שהדרכים אליה נחסמו ומטעים שבסביבתה נעקרו. מבצר שסטלה עצמו היה עדיין בתהליכי בנייה ולאחר ההתקפה הראשונה על ביצוריו שנערכה באפריל הושלמו בחופזה טבעת הביצורים החיצונית, חפיר ומגדל בודד. במבצר היו בעת ההתקפה חיל מצב של כ 80 אבירים טמפלרים מספר מאות אנשי מקצוע - בנאים, סתתים ומספר לא ידוע של שבויים מוסלמיים ששימשו כעובדי כפייה.
כבר בשלב זה הוברר כי הצלבנים לא ייתנו לצבא המוסלמי לפעול בחופש פעולה מוחלט, צבא הממלכה הוזעק ממבצרי ממלכת ירושלים על ידי בלדווין הרביעי שישב בטבריה וזכה לתגבורת משמעותית עם נחיתתו של הנרי רוזן שאמפניה (אביו של אנרי הראשון, מלך ירושלים) בלווית אצילים צרפתיים וצבא משמעותי.