"השטן" היא נובלה שכתב לב טולסטוי בשנת 1889 (עם סוף חלופי שנכתב בשנת 1909), אך היא יצאה לאור רק בשנת 1911, מספר חודשים לאחר מותו של טולסטוי. בדומה לסונאטת קרויצר מאת טולסטוי, אשר נכתבה באותו הזמן, נובלת "השטן" עוסקת אף היא בהשלכותיה של משיכה מינית עזה.
בראש הסיפור הוסיף טולסטוי את האפיגרמה מהברית החדשה: "כל-המסתכל באשה לחמוד אותה - נאף נאפה בלבו: ואם תכשילך עין ימינך - נקר אותה והשלך ממך, כי טוב לך אשר יאבד אחד מאבריך מרדת כל-גופך אל-גיהנם"
עלילה.
הנובלה מספרת על צעיר רוסי בן 26 בשם יבגני אירטנוב, שירש מאביו אחוזה גדולה השקועה בחובות. הוא החל להשקיע את כל מאודו בשיקום האחוזה, אך פרישותו המינית בכפר הציקה לו והוא החליט "למען בריאותו" לקיים יחסים אינטימיים עם סטיפנידה, כפרית "רעננה, צעירה ויפה" שבעלה נמצא בעיר. "רגש הבושה היה בו רק בתחילת המעשה. אחר כך פג וחלף והכל היה טוב. עיקר הטוב היה בזה, שעתה הוקל לו, נרגעה רוחו, אף התבדרה". יבגני נפגש עם הנערה כעשר פעמים, שילם לה על "שירותיה", אך לא נתן את דעתו עליה.
זמן מה לאחר מכן, פגש יבגני את ליזה אננסקיה, התאהב בה ונישא לה. מאז פסקו פגישותיו עם סטיפנידה.
בעזרת כספה של רעייתו ותודות לעבודתו הקשה, הצליח יבגני להשתחרר מהחובות, וחיי הנישואים התנהלו על מי מנוחות. בשנה השנייה לנישואיהם, עת הייתה בהריון, העסיקה ליזה בביתם מספר נשים מקומיות, וביניהן סטיפנידה. כשיבגני ראה אותה, עלתה בו תשוקתו הישנה אליה. אשתו נראתה לו פתאום "חיורת-מה, צהבהבת וחלושה ביותר". מחשבות זימה עלו בראשו, הוא נתקף בבהלה וניסה למצוא דרך להרחיקה ממנו. יבגני אף ביקש מהפקיד וסילי לפטר אותה מהעבודה בביתם, אך ללא הועיל; היא נקרית בדרכו פעמים רבות ומחשבותיו סבות עליה. לאחר שכמעט התייחד עימה שוב, ורק יד המקרה מנעה זאת ממנו, הוא היה כל כך מוטרד שהוא אף ביקש מווסילי לגרש את כל משפחתה מהכפר, אך האחרון לא נענה.
סטיפנידה חשה בהתלבטויותיו והיא משתדלת להיקרות בדרכו מעבר למה שנחוץ. יבגני מצדו "הרגיש שכוחו פג, שפגה שליטתו על עצמו, ושדעתו נטרפת עליו".
בעקבות התייעצות עם קרוב משפחה, הוא נסע עם ליזה לחופשה בת חודשיים בחצי האי קרים. הזוג הצעיר בילה את זמנו בנעימים, ושם אף נולדה בתם. יבגני האמין שפגה תשוקתו לסטפנידה, שתפקידו החדש במחוז ומשפחתו שהתרחבה יוציאו את תאוותו מקרבו, אך לאחר זמן מה, פגש בה ותשוקתו חזרה לבעור כשהייתה.
עד מהרה הגיע יבגני למסקנה כי חייו כך אינם חיים, ועליו לרצוח את סטיפנידה. "הרי היא שטן. שטן, ותו לא. הרי השתלטה עלי למרות רצוני". אפשרות שנייה שעלתה במוחו היא לרצוח את ליזה, אך הוא פסל אותה מיד, והחליט שרק אם יתאבד יהיה פטור מלרצוח את אשתו או את פילגשו.
מכאן יש שני סיומים לספר: המקורי, שבו לוקח יבגני אקדח ויורה בעצמו, והסיום החלופי, שכתב טולסטוי בשנת 1909, שבו יוצא יבגני ויורה בסטפנידה, נכלא, וחוזר מהכלא כשהוא מכור לאלכוהול. בשני הסיומים מסתיים הספר במשפט -
על הנובלה.
אנרי טרויה, שכתב את הביוגרפיה הידועה על טולסטוי, אומר שהרעיון המרכזי ברוב היצירות של טולסטוי הוא שהחיים האמיתיים של האדם מתחילים בעת שכוחותיו הרוחניים גוברים על יצריו הבהמיים. אלא, מוסיף טרויה, שביצירותיו המוקדמות והידועות, כמו "מלחמה ושלום" ו"אנה קארנינה" אין רעיון זה המוקד של הסיפור. העלילה, מבנה היצירה, התפתחות האהבה - גוברים על המאבק הקשה הזה. ביצירותיו המאוחרות של טולסטוי, כמו "סונטת קרויצר" "התחייה" ו"השטן" המאבק מתרחש במלוא עוצמתו. טרויה מייחס את היסוד הזה ביצירותיו של טולסטוי כהשתקפות מאבקו האישי של היוצר. מיומניו ויומניה של אשתו, ניתן להתרשם שהוא היה שרוי במאבק זה כל ימיו. ביומניה של רעיתו, סופיה טולסטוי, יש התייחסויות רבות לצד זה בחייו. לקראת סוף חייו הוא ניסה לחיות כנזיר ולא נטה חיבה יתירה למין הנשי.
בתחילת הסיפור מתרשם הקורא המודרני שהמחבר כאילו מתלוצץ עמו בתיאורו את יבגני המשוכנע שהוא זקוק למין לצורך בריאותו. אך עם התפתחות הסיפור, ובעיקר בעונש הנורא שמפיל טולסטוי על הגיבור, מקבלת הנובלה אפיון קיצוני שמתיישב עם התפתחותו הרוחנית של טולסטוי, אך לא עם הקורא המודרני.
הלל בירגר
הלל בירגר (1902–1987) היה יוזם רעיון סימון השבילים בישראל; מהנדס בניין במקצועו.
קורות חיים.
בירגר התפרסם כמדריך טופוגרפיה וניווט בקורסים של ההגנה וצה"ל ועסק בכתיבה של ספרי הדרכה בנושא הניווט: "טופוגרפיה", "מפה ומצפן", "טופוגרפיה שימושית". הוא שימש, בין היתר, גם כמדריכו של יצחק רבין בארגון ההגנה.
סימן את השביל הראשון בארץ במדבר יהודה בשנת 1947, שבעקבותיו סומנו שבילים נוספים במדבר יהודה בשנות ה-50.
בירגר התגורר בתל אביב.
ההשראה לסימון השביל הראשון בישראל.
הלל בירגר שאב את השראתו לסימון שבילים מטיוליו באירופה. סימון השבילים באירופה שהחל במאה ה-19. בתחילה, הסימון נועד למנוע מאנשים לעבור בשוגג גבולות בין מדינות, אך בהמשך שימש גם בשבילי טיול.
בירגר סייר באירופה ואף הזמין תקנוני סימון בהרים מארבע מדינות: שווייץ, צ'כוסלובקיה, פולין וצרפת, ולאחר שבחן את השיטות השונות אימץ בסופו של דבר את השיטה הצ'כית. צורת הסימון שנלקחה מצ'כיה הייתה מה שמכנים "מלבן הסימון" - פס צבע בעובי 5 סנטימטרים ומצדדיו שני פסים לבנים. הצבעים שנבחרו לסימון הם צבעים עזים הנראים למרחוק ושני הפסים הלבנים שמצדם מדגישים ומבליטים את הצבע המרכזי. זוהי שיטת סימון השבילים המקובלת בישראל עד היום.
הרקע המעשי לסימון במדבר יהודה - תאונות מטיילים.
מטרתו של הלל בירגר בסימון השבילים בארץ הייתה להגביר את הבטיחות במסעות האימונים של "ההגנה" במדבר יהודה, חבל הארץ שהיה בעיניו בראש סדר העדיפויות לסימון. מדבר יהודה היה ללא כבישים, כמעט ללא דרכי עפר, ולהוציא את בית הערבה ומפעלי ים-המלח, גם ללא כל יישוב יהודי.
מדבר יהודה היה המקום שבו צעדו מי שרצו להגיע למצדה. באותה תקופה ים המלח הגיע עד לבסיס מצוק ההעתקים כך שכדי להגיע למצדה שבדרום, עמדו בפני הצועדים שתי אפשרויות: לשוט בסירה או לטפס על המצוק ולעקוף קטע זה, עד לירידה ממנו, באזור עין גדי. בירגר סימן את השביל. וכך הבטיח נתיב בו המטיילים טיפסו על המצוק בביטחה.
על הצורך בסימון השבילים במדבר כתב בירגר במאמר שפרסם ביוני 1949 בכתב העת "מערכות": "בשנים האחרונות התפתחה תנועת משוטטים במדבר יהודה: הוד ההרים והנוף הפראי ורוח הגבורה השורה במבצר מצדה, שני אלה משכו את הנוער המאורגן. אם כי התנועה הלכה וגברה הרי לא קם כל מוסד שיטול על עצמו להיות המארגן, מורה הדרך והמפקח על הטיולים באזור מסוכן זה. ואמנם רבים האסונות שנגרמו ורק מזל הוא שלא נגרמו אסונות חמורים יותר". בהמשך המאמר מפרט בירגר שהמניע לסימון השביל היה ששתי קבוצות גדולות של מטיילים איבדו את דרכן במדבר יהודה.
הסימון בשטח.
ב-22 בנובמבר 1947, ארגן בירגר משלחת שבה לקחו חלק סיירים של הפלמ"ח, תלמידים מסמינר הקיבוצים וגם חברים מבית הערבה. המשלחת סימנה את השביל, שאמור היה לשמש כראשיתו של פרויקט סימון מאסיבי במדבר יהודה. טכניקת הסימון של בירגר הייתה שונה מזו של ימינו: בירגר וצוותו השתמשו בסולמות, כדי לסמן גם במקומות גבוהים, שבהם אי אפשר יהיה לפגוע בסימון או למחוק אותו. כיום לא משתמשים בסולמות. עניין נוסף הוא מיקום הסימון: בירגר סימן לצד נתיב ההליכה, בעוד שכיום מסמנים ממש מול עיניו של המטייל, בחזית. עם פרוץ מלחמת העצמאות הופסק הסימון, ומאוחר יותר, סומן קטע קצר נוסף סמוך למצדה. הסימון המקיף הראשון של דרום מדבר יהודה נעשה בשנות החמישים, עם הקמתו של בית ספר שדה עין גדי. בעקבות מלאכת הסימון בראשית שנות ה-60 יצאה לאור מפת סימון השבילים הראשונה, בקנה מידה של 100,000:1. אז קמה המועצה הציבורית לסימון שבילים, שלאחר גלגולי שמות נקראת כיום הוועדה לשבילי ישראל.
בירגר המשיך להיות פעיל מרכזי בסימון השבילים במדבר יהודה גם בהמשך השנים. באותה תקופה ההגעה למדבר יהודה הייתה מבצע מסובך, ולכן גייס בירגר את אנשי תנועת "החוג לידיעת הארץ" לקידום הסימון במדבר יהודה. בשנת 1956 הוא הצטרף לטיול המוני של אותה תנועה, ובמהלך הטיול בירגר שילט וסימן, באמצעות מטיילים מתנדבים, את "שביל הנחש" ו"שביל הסוללה" שבקרבת מצדה. בעקבות פעילותו הענפה של בירגר, אנשי בית ספר שדה עין גדי, בראשות יוסי פלדמן, המשיכו במבצע סימון שבילי מדבר יהודה.
בשנת 1963 ביקש פלדמן מיוסף אלסטר, מנהל מחלקת המדידות להכין מפת סימון שבילים מפורטת על אזור מדבר יהודה. לצורך הוצאת המפות הוקם צוות שבראשו עמד בירגר, הוא ליווה את המפות הראשונות, והאישור האחרון להדפסתן היה תמיד שלו.
כדי לקבל גיבוי רחב יותר לפעילות הסימון של בית הספר, פלדמן הקים את המועצה הציבורית לסימון שבילים שבפניה הועלו כל הנושאים המקצועיים. מתוך המועצה נבחרה וועדה טכנית לניהול בפועל. לוועדה הטכנית נבחרו מטיילים ותיקים ויודעי שבילי הארץ וביניהם הלל בירגר.
גרנד סלאם תל אביב
גרנד סלאם תל אביב (באנגלית: IJF World Tour Tel Aviv) היא תחרות ג'ודו שנתית, הנערכת בהיכל קבוצת שלמה שבתל אביב כחלק מסדרת תחרויות הגראנד סלאם בסבב העולמי.
תחרות הגרנד סלאם בתל אביב היא חלק מסדרת תחרויות הגרנד סלאם של איגוד הג'ודו הבינלאומי. ב-7 בנובמבר 2018, אישר איגוד הג'ודו העולמי את קיומן של לפחות שתי תחרויות גרנד פרי בתל אביב. בשנתיים הראשונות נערכה התחרות כגרנד פרי, ובשנה השלישית הוחלט לשדרג את התחרות לאחת מתחרויות הגרנד סלאם של הסבב העולמי; תחרות יוקרתית יותר אשר מעניקה ניקוד גבוה יותר.
סקירה.