מלחמות הקרקעות (באנגלית: New Zealand land wars ולעיתים מכונות Māori Wars - מלחמות המאורים), היו סדרה של מלחמות שהתנהלו בין שבטים מאורים מצד אחד לבין איחוד של מתיישבים חמושים, כוחות צבאיים אימפריאליים ושבטים מאורים אחרים, מצד שני. הסיבה לפרוץ מלחמות אלה שנויה במחלוקת בין ההיסטוריונים. קית' סינקלייר (Keith Sinclair) טוען שהם נסובו סביב סכסוכי קרקעות וג'יימס בליץ' גורס שלמרות שקרקע הייתה הסיבה העיקרית לפרוץ המלחמות, למעשה הם היו מאבק על ריבונות. ויכוח זה משתקף בחוסר הקונצנזוס על שמם של המלחמות. במאורית שמם של המלחמות הוא Te Riri Pākehā ("כעסו של האדם הלבן"). בעוד שלמעשה העימותים החלו ב-1843 וניתן לטעון שהם נמשכו לתוך ראשית המאה ה-20, רוב רובה של הלחימה התרחשה בשנות השישים של המאה ה-19.
ההתנקשות הראשונה של סדרת מלחמות זו התרחשה ב-1843 בתקרית (או טבח) וואיראו (Wairau Affray) בקצהו הצפוני של האי הדרומי. היה זה מקרה אזוטרי שנגרם על ידי מתיישבים בנלסון שניסו לתפוס קרקעות שלא היו שייכות להם, פעולה של כוח צבאי בלתי חוקי שכתוצאה ממנה נהרגו 22 מתיישבים. בהמשך, בין מרץ 1845 לינואר 1846 התנהלה "מלחמת תורן הדגל" (או המלחמה הצפונית) במפרץ האיים (Bay of Islands) בקצהו הצפוני של האי הצפוני שנסובה סביב יוקרה שבטית (במאורית: mana) ותפקידים שבטיים. למעשה הייתה זו מלחמה בין ראשי שבטים מאורים יריבים כאשר הבריטים הצטרפו לאחד הצדדים למען יוקרתה של האימפריה הבריטית. מיד לאחר עימות זה התנהלה המערכה בהאט וואלי (Hutt Valley Campaign), ליד ולינגטון, במרץ עד אוגוסט 1846 והמערכה בונגנאוי בין אפריל ליולי 1847, בדרום מערב האי הצפוני. שני עימותים אלה נסובו סביב מקרים של הסגת גבול של מתיישבים אירופאים לאדמה מאורית. בשלוש המלחמות הראשונות נלחמו המאורים בבריטים עד אשר בכל פעם הלחימה נכנסה למצב של קיפאון. ועם סיומן הושגו הבנות בין הצדדים: החוק האנגלי יחול בערים וביישובים והחוק והמנהגים המאורים בשאר המקומות. לאחר מכן החל תקופה של שקט יחסי ושל שיתוף פעולה כלכלי שנמשכה מ-1848 ועד 1860.
במשך כל תקופה זו התרחבה ההתיישבות האירופאית ובערך בשנת 1859 הושג שוויון בין גודל האוכלוסייה האירופאית לבין זו המאורית, עם כ-60,000 איש בכל אחת מהן. בנקודת זמן זו כבר שכחו המתיישבים את הלקח הכואב של העימותים הקודמים. הם ניסו להשתמש בכוח צבאי כדי לדחוף לביצועה של עסקת מקרקעין מפוקפקת שמאוחר יותר סירב בית המשפט להכיר בה. כתוצאה מכך פרצה מלחמת טראנאקי הראשונה (First Taranaki War). ושוב נוצר מצב של תיקו בין הכוחות הבריטים לבין המאורים ולאחר שנים עשר חודשי לחימה שמחו שני הצדדים ליישב ביניהם את הסכסוך.
למרות זאת, היה זה רק הסדר זמני. המתיישבים הבריטים לא היו מוכנים להסכים לשליטה מאורית ברוב השטחים שבאי הצפוני ושוב פרצה מלחמה ב-1863 כאשר החלה הפלישה לוואיקטו (Invasion of Waikato). כדי לסייע לצד הבריטי במלחמה הוקם באופן זמני צי מלחמתי, שייטת וואיקטו (Waikato Flotilla), שהייתה למעשה הצי הראשון של ניו זילנד וכללה 8 סירות נהר, 4 דוברות משוריינות, 5 סירות חוף ומספנה. מלחמת וואיקטו, כולל המערכה בטאורנגה (Tauranga Campaign) הייתה הגדולה שבמלחמות הקרקעות. התוצאה של מלחמה זו הייתה החרמה רבתי של קרקע בבעלות המאורים, שעד מהרה הובילה לפרוץ מלחמת טראנאקי השנייה (Second Taranaki War). עד אמצע שנות השישים של המאה ה-19 העימות גרם לסגירתם של בתי הספר שהממשלה החלה להקים עבור המאורים עשרים שנה קודם לכן.
התקופה שבין אמצע שנת 1864 ועד ראשית 1868 הייתה יחסית שקטה. התקרית הכי ידועה לשמצה בתקופה זו היית רצח המיסיונר קארל פולקנר (Carl Volkner). כמו כן התרחשו שני עימותים בין-שבטיים רציניים, מלחמות אזרחים בקרב השבטים המאורים בין חסידי השילוב התרבותי והדתי מאורי-אירופאי לבין מתנגדיו. סדרת עימותים אלה נקראת לעיתים מלחמת הכף המזרחי (East Cape War). הייתה זו האחרונה בסדרה ארוכה ואלימה של מלחמות ועימותים בין המאורים לבין הממשל הקולוניאלי.
בהמשך התחוללו עימותים ותקריות נוספים שהיו חלק ממלחמות הקרקעות, אך בדרך כלל לא נהוג לראות אותם כחלק מאותו ההקשר. אירועי הפלישה לפריהאקה (Parihaka) במערב האי הצפוני ב-1881 הייתה אחת מעימותים אלה. בשנות התשעים התרחשה תקרית שידועה כ"מלחמת מס הכלבים" (Dog Tax War), סכסוך שבסופו של דבר לא היה מלווה בשפיכות דמים מרובה, שהתרחשה על רקע רצונם של השלטונות הבריטים להטיל מס על כל החזקת כלב, כוונה שפגעה בעיקר במאורים וגרמה להתנגדותם. תקרית נוספת שניתן לייחס לסדרת עימותים זו הייתה מעצרו בשנת 1916 של המנהיג הדתי ופעיל זכויות הקרקעות המאורי רואה קנאנה (Rua Kenana). יש הטוענים שלסכסוך הקרקעות בבסטיון פוינט (Bastion Point) בשנות השבעים של המאה ה-20 יש גם קו ישיר למלחמות הקרקעות.
מלחמת הבורים 1899-1902.
מלחמת הבורים התנהלה בין ה-11 באוקטובר 1899 ועד 31 במאי 1902 בין האימפריה הבריטית לבין שתי הרפובליקות הבוריות העצמאיות של מדינת אורנג' החופשית והרפובליקה של דרום אפריקה (South African Republic), או רפובליקת טרנסוואל, כתוצאה מהיסטוריה של פלישות בריטיות או מעורבות בריטית באזורים שהיו מיושבים באפריקאנרים אשר קראו לעצמם בשפתם בורים (Boers), איכרים, שמוצאם במתיישבים ההולנדים המקוריים של דרום אפריקה. משקעים שליליים אלה החריפו עם גילוים של מרבצי זהב ויהלומים ברפובליקה של דרום אפריקה, שמשכו אליהם המוני מחפשי זהב ויהלומים מכל רחבי האימפריה הבריטית.
ממשלת ניו זילנד החליטה לסייע לבריטניה בלחימה ושלחה 6500 אנשי כוחות פרשים וזו הייתה הראשונה במלחמותיה של ניו זילנד מעבר לים. כמעט כל גבר בניו זילנד רצה להשתתף בלחימה, כך שהמגויסים הראשונים נבחרו על סמך יכולתם הכלכלית לקחת חלק במלחמה. מי שיכול היה להרשות לעצמו להוציא את הסכום של 25 ליש"ט על רכישת סוס, רובה וציוד, נשלח להילחם. שני חילות המשלוח הראשונים מבין כל העשרה שגויסו, מומנו בצורה זו. ההצעה לשלוח את חיל המשלוח הראשון של 200 רובאים רכובים, אושרה על ידי הפרלמנט של ניו זילנד ב-28 בספטמבר 1899, עוד לפני פרוץ המלחמה. הצעתו זו של ראש ממשלת ניו זילנד, ריצ'רד סדון זכתה לרוב סוחף בפרלמנט עם רק חמישה מתנגדים.
נשות ניו זילנד לקחו גם הן חלק במאמץ המלחמתי. "גייסות החאקי של הנערות והגברות" (Girls' and Ladies' Khaki Corps) אורגנו בכל רחבי ניו זילנד במהלך שנת 1900 כדי לגייס תרומות כחלק מהמאמץ המלחמתי. חוסר האפשרות שלהן להתגייס ממש לשירות צבאי, גרמה לנשים להשקיע את עצמן בפעילות פטריוטית בעורף. פעילות זו התקיימה בכל הערים והעיירות בניו זילנד. נשות חברה צעירות, לבושות בחצאיות חאקי ובכובעים דומים לאלה של הלוחמים, התארגנו כמערכת ארצית עם היררכיה ארגונית שלמה ועסקו בשורה של פעולות ואירועים לגיוס כספים.
כאמור, שלחה ניו זילנד עשרה חילות משלוח שכללו 6500 איש. האבדות הסתכמו ב-71 הרוגים בקרבות, 25 הרוגים בתאונות ו-133 מתים ממחלות. לא ידוע מספרם של הניו זילנדים ששירתו במסגרת צבאות של מדינות אחרות שהשתתפו במלחמה.
מלחמת העולם הראשונה 1914-1918.
מיד לאחר הכרזת המלחמה של בריטניה על גרמניה בראשיתה של מלחמת העולם הראשונה, עשתה זאת גם ניו זילנד ללא היסוס, למרות בידודה הגאוגרפי ואוכלוסייתה הקטנה.
סך כל החיילים והאחיות ששירתו מעבר לים בשנים 1914-1918, להוציא את אלה ששירתו בצבאות אחרים של האימפריה הבריטית, הגיע ל-103,000 איש ואישה, מתוך אוכלוסייה של קצת יותר ממיליון איש. 42% מהגברים בגיל הגיוס שירתו ב-NZEF, חיל המשלוח הניו זילנדי.
16,697 ניו זילנדים נפלו בקרבות ו-41,317 נפצעו במהלך המלחמה, 58% נפגעים. עוד כאלף איש מתו בחמש השנים לאחר סיום המלחמה כתוצאה מפציעותיהם ו-507 מתו במהלך האימונים על אדמת ניו זילנד. אחוז הנופלים בקרב הגברים בגיל גיוס ביחס לגודל האוכלוסייה בניו זילנד עמד על 5% והוא הגבוה ביותר מבין כל הדומיניונים שהשתתפו במלחמה לצדה של בריטניה. בין הכוחות שהשתתפו במלחמה נמנו 2688 מאורים ו-346 תושבי איי האוקיינוס השקט.
פעולתה המלחמתית הראשונה של ניו זילנד הייתה כיבוש סמואה הגרמנית. למרות שבאופן רשמי סירבו הכוחות הגרמנים במושבה להיכנע, המקום נכבש ללא כל התנגדות. לאחר שהפליג מייגור גנרל אלכסנדר גודלי (Alexander Godley) בראש חיל המשלוח הניו זילנדי באוקטובר 1914, מילא את מקומו מייג'ור גנרל אלפרד ויליאם רובין (Alfred William Robin) כמפקד הכוחות הצבאיים בבית במשך כל המלחמה והיווה את הציר המרכזי של המערכת המשומנת שדאגה לגיוסם של כוחות תגבור.
המערכה החשובה הראשונה בה השתתפו חייליה של ניו זילנד הייתה מערכת גליפולי באפריל 1915. טעות ניווט גרמה לנחיתת כוחות אנזא"ק ( ANZAC- Australian and New Zealand Army Corps) בנקודה שגויה. 2701 ניו זילנדים נהרגו ו-4852 נפצעו במהלך מאבק מר שנכשל בהשגת מטרותיו. עם זאת, משמעותו וסמליותו של קרב גליפולי, מורגשות עד היום בניו זילנד (ובאוסטרליה) בהיותו הקרב הגדול הראשון שחוו חיילי הצבא הניו זילנדי כבנים לאומה צעירה. יום נחיתת הכוחות בגליפולי, ה-25 באפריל, מצוין עד היום בשתי המדינות כיום אנזא"ק שהוא יום זיכרון, המצוין בטקסים ובמצעדים, לכל הנופלים בקרב זה בפרט ובכל מלחמותיה של ניו זילנד בכלל.