עם תחילת המלחמה פלש הצבא האוסטרו-הונגרי לסרביה בכוח של שלוש ארמיות תחת פיקודו של אוסקר פוטיורק. עם כניסת הרוסים למלחמה עברה ארמייה אוסטרו-הונגרית אחת לחזית המזרחית והותירה כוח של 270,000 חיילים מול 180,000 סרבים. על אף יתרונם המספרי, לא הצליחו האוסטרו-הונגרים להביס את הסרבים ואיבדו כ-40,000 חיילים. האוסטרו-הונגרים תגברו את הכוחות לסדר גודל של 450,000 חיילים, אולם הפסידו בקרב קולובארה ונסוגו מסרביה. באוקטובר 1915 שכנעו הגרמנים את פון הצנדורף לנסות לכבוש את סרביה פעם נוספת, ובסיוע כוחות גרמניים ובולגריים, הצליח הצבא במשימתו וכבש את סרביה. בינואר 1916 הפעיל הצבא האוסטרו-הונגרי משטר צבאי בכל שטחה של סרביה ושל מונטנגרו. הצבא הסרבי המובס נסוג לאזור מקדוניה שם סייעו כוחות אוסטרו-הונגריים לצבא הבולגרי להחזיק בקו החזית עד לסיום המלחמה.
החזית האיטלקית.
לאחר שעזבה איטליה את הברית עם גרמניה ואוסטרו-הונגריה והצטרפה למדינות ההסכמה במאי 1915, החל הצבא האיטלקי בתקיפות מקומיות נגד האוסטרו-הונגרים. תקיפות אלו התפתחו לכדי שנים עשר קרבות הנהר איזונצו ונמשכו מה-23 ביוני 1915 עד ספטמבר 1917. בכל אותה תקופה החזיק הצבא האוסטרו-הונגרי כוחות גדולים בחזית המזרחית, ולכן לא היה מסוגל להכריע את החזית.
בסוף חורף 1916 תכנן פון הצנדורף מתקפה גדולה על הצבא האיטלקי שתוציא את איטליה מהמלחמה. הוא לא הצליח לקבל סיוע גרמני למתקפה והחליט לבצע אותה בכל זאת. הקרב, שנקרא קרב אסיאגו נפתח ב-15 במאי 1916 ונראה היה שתוכניתו של הצנדורף מצליחה, אולם בתחילת יוני התעשתו האיטלקים, גרמו לאוסטרו-הונגרים לסגת מהשטחים שכבשו והחזירו את קו הגבול לקדמותו.
בספטמבר 1917 יצאה רוסיה מהמלחמה, כך שהכוחות התפנו לחזית האיטלקית. בעזרת תגבור החזית בכוחות אוסטרו-הונגריים וגרמניים מהחזית המזרחית, החל באוקטובר 1917 קרב קפורטו בו הובסו האיטלקים, נסוגו כ-100 קילומטרים ואיבדו כוח אדם רב וציוד.
ביוני 1918 ניסו האוסטרו-הונגרים להמשיך את המומנטום החיובי שנוצר בקרב קפורטו, ובקרב הנהר פיאווה תקפו את האיטלקים ואת כוחות הסיוע הבריטים והצרפתים. פון הצנדורף ביצע במהלך הקרב כמה טעויות כשפיצל את כוחותיו ולא זיהה בזמן את ההתפתחויות וכך הפסיד את כל השטח שהשיג בקרב קפורטו והוכה כל כך, עד שלא יכול היה להעמיד את הצבא להתקפות גדולות שוב.
באוקטובר 1918 פתחו האיטלקים המחוזקים בצבאות מדינות ההסכמה בקרב ויטוריו ונטו, הביסו את הצבא האוסטרו-הונגרי וגרמו לו לבקש שביתת נשק. לאחר קרב זה הפסיק הצבא האוסטרו-הונגרי לתפקד והאימפריה האוסטרו-הונגרית יצאה מהמלחמה.
החזית המערבית.
בחזית המערבית לא היה מעורב הצבא האוסטרו-הונגרי, למעט פלוגות ספורות שסייעו לגרמנים בצרפת ובבלגיה, בעיקר בארטילריה.
מייקל סטגר
מייקל מתאוס סטגר (באנגלית: Michael Mateus Steger; נולד ב-27 במאי 1980) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
ביוגרפיה.
סטגר הוא הרביעי מבין ארבעה בנים למנהלת חשבונות ומנהלת תפעול המשפחה. הוא גדל למשפחה במעמד הבינוני. הוא סיים את האוניברסיטה עם תואר ראשון בתיאטרון ובספרדית. כשהיה ילד למד אמנויות לחימה, ובגיל 18 קיבל חגורה שחורה בטאי קוון דו. הוא נישא לברנדי טאקר בנובמבר 2008.
הקריירה שלו החלה בצילום לפרסומות שונות, וב-1994 הוא התארח ב"VR Troopers". ב-2005 הוא שיחק בסרט הבוליוודי העצמאי "3 Girls and the Golden Cocoon", וגילם צלף ב-"NCIS". ב-2007 היו לו תפקיד משני בסדרה "רוצה להיות ווינר". הוא לוהק על ידי טים ברטון לקליפ של הקילרס "Bones" ב-2006.
ב-2007, הוא הופיע בכמה הפקות של ערוץ דיסני. הוא שיחק באחד מפרקי הסדרה "האנה מונטנה" ו"קורי בבית הלבן", וכיכב בסרט המקורי של ערוץ דיסני "נערות הצ'יטה 3: עולם אחד" שיצא לאקרנים ב-22 באוגוסט 2008. הוא ביצע גם תפקיד אורח ב"מחשבות פליליות".
הוא ידוע מגילום דמותו של 'נביד שירזי' בסדרה "90210" מבית CW ששודר בשנים 2009–2013.
הוא ובת זוגו, ברנדי, התחרו בתוכנית טלוויזיה בשם "Lingo" שמשודרת בGSN.
היכל סן פבלו
סן פבלו (בשמו המלא: Palacio Municipal de Deportes San Pablo) הוא אולם ספורט השוכן בעיר סביליה מאנדלוסיה שבספרד. האולם נפתח ב-1988 ומשמש בעיקר למשחקי כדורסל. בשנת 1996 בעולם נערכו משחקי הגמר של אליפות אירופה בכדוריד.
תכולת האולם עומדת על כ-10,200 מקומות ישיבה ומשמש כמגרשה הביתי של קבוצת ריאל בטיס מליגת העל הספרדית.
פאוק סלוניקי (כדורגל)
מועדון הכדורגל פאוק סלוניקי (ביוונית: ΠΑΕ ΠΑΟΚ) הוא מועדון כדורגל יווני מהעיר סלוניקי, אשר מתמודד בליגת העל היוונית ונחשב למועדון האהוד ביותר בחבל מקדוניה שבצפון המדינה.
פאוק סלוניקי נוסדה ב-1926 על ידי פליטים יוונים שנמלטו מקונסטנטינופול בעקבות מלחמת יוון–טורקיה, ולזכותה 3 אליפויות ו-7 גביעים. היא אחת משלוש קבוצות שמעולם לא ירדו מהליגה הבכירה ביוון, יחד עם אולימפיאקוס ופנאתינאיקוס, ונחשבת לאחת מ"ארבע הגדולות" של יוון, הכוללות גם את א.א.ק. אתונה. יריבתה הגדולה ביותר היא אריס סלוניקי, והיריבות העירונית מושכת עניין רב בכל צפון יוון. צבעי הקבוצה הם שחור ולבן, ומאז 1959 היא משחקת באצטדיון טומבה.
היסטוריה.
קבוצת הכדורגל פאוק סלוניקי היא המחלקה הוותיקה ביותר של מועדון הספורט פ.א.ו.ק. (ראשי תיבות של "מועדון הספורט הכל-סלוניקאי של הקונסטנטינופולים"), אשר הוקם בסלוניקי ב-20 באפריל 1926 על ידי פליטים יוונים שנמלטו מקונסטנטינופול בעקבות מלחמת יוון–טורקיה, ובמהלך חילופי האוכלוסין ההמוניים התיישבו בסלוניקי ובאתונה. האוכלוסייה היוונית הגדולה בקונסטנטינופול, בניגוד לאלה בשאר אזורי האימפריה העות'מאנית, המשיכה במסורת האתלטיקה ההלניסטית ואף הקימה מספר מועדוני ספורט על מנת לקדם את האתלטיקה ואת האידיאלים התרבותיים, ופאוק סלוניקי הוקמה כהמשכה של "אגודת הספורט והתרבות הרמיס" שנוסדה בקונסטנטינופול בשנת 1875 על ידי הקהילה היוונית של פרה (כיום מחוז בייאולו בחלק האירופי של איסטנבול). סמל המועדון הראשון כלל פרסה ותלתן.
אחרי חודשיים של הכנות הוחלט כי הקבוצה צריכה להתחרות נגד קבוצות אחרות בסלוניקי, ומשחקה הראשון נערך מול היראקליס ב-26 ביולי 1926, בו ניצחה בתוצאה 2–1. לאחר מכן צורפה לליגה השנייה של מחוז מקדוניה, וכעבור שנה עלתה לליגה הבכירה של המחוז. מראשיתה הייתה הקבוצה פתוחה לכל אזרחי סלוניקי, מה שגרם למתיחות מול קבוצת המהגרים השנייה שהוקמה בעיר, א.א.ק. סלוניקי, שדגלה בשיתוף הפליטים מקונסטנטינופול בלבד. בשנת 1929 התאחדו המועדונים, כאשר א.א.ק. מוזגה לתוך פאוק, וסמל המועדון שונה לעיט דו ראשי (אשר מופיע בסמל הכנסייה היוונית-אורתודוקסית שבסיסה בקונסטנטינופול, והוא מסמל עבור הפליטים את האימפריה הביזנטית).
בעונת 1930/1931 השתתפה הקבוצה לראשונה בליגת העל היוונית. משחקה הראשון היה מול אולימפיאקוס, והיא סיימה את העונה במקום החמישי. ב-5 ביוני 1932 נחנך בעיר אצטדיון סינטריוואני, ששימש את הקבוצה במשך 27 שנים. ב-1937 זכתה הקבוצה בתואר הראשון שלה, אליפות מחוז מקדוניה, ובליגה היוונית סיימה את העונה במקום השני. ב-1939 העפילה לראשונה לגמר הגביע היווני, והפסידה 1–2 לא.א.ק. אתונה. עם תחילת מלחמת איטליה–יוון צורפו כדורגלנים רבים לצבא ונשלחו לחזית, ושניים משחקני פאוק נהרגו בקרבות. בעקבות הפלישה הנאצית ליוון הופסקה הפעילות הספורטיבית במדינה, ולאחר שחודשה נערכו רק אליפויות מחוזיות עד תום מלחמת העולם השנייה ב-1945.
בשנות ה-50 הוקמה אקדמיית הנוער של פאוק סלוניקי, בה גדלו כמה מהשחקנים הבולטים ביותר בתולדות המועדון, והיא הפכה לקבוצה הדומיננטית ביותר בצפון יוון כאשר זכתה ארבע פעמים ברציפות באליפות מחוז מקדוניה, ובמקביל שיחקה בליגה היוונית והגיעה פעמיים נוספות לגמר הגביע היווני. ב-6 בספטמבר 1959 נחנך מגרשה הביתה החדש של הקבוצה, אצטדיון טומבה, במשחק ידידות נגד א.א.ק. אתונה.
בשנות ה-70 הפכה פאוק סלוניקי לחברה קבועה בצמרת הליגה היוונית, ובשנת 1972 זכתה בתואר הארצי הראשון שלה, הגביע היווני, לאחר שניצחה 2–1 את פנאתינאיקוס במשחק הגמר. ב-1974 הגיעה הקבוצה לרבע גמר גביע המחזיקות, שם נוצחה על ידי מילאן, ובתום העונה זכתה בגביע השני שלה, לאחר שניצחה את אולימפיאקוס בפנדלים. בשנת 1976 זכתה הקבוצה באליפות יוון לראשונה בתולדותיה, ובעונת 1976/1977 השתתפה לראשונה בגביע אירופה לאלופות והגיעה עד שמינית הגמר, שם הודחה על ידי דינמו קייב.
הקבוצה המשיכה להיות מהבולטות בליגה היוונית בשנות ה-80 המוקדמות, ובשנת 1985 זכתה באליפות השנייה בתולדותיה. שנות ה-90 התחילו טוב עבור פאוק שהייתה בין שלוש הקבוצות המובילות ביוון, אך האוהדים הציגו מעשי בריונות חמורים במהלך משחק מול פריז סן-ז'רמן בצרפת במסגרת גביע אופ"א, אשר הובילו להרחקתה של הקבוצה ממפעל זה למשך חמש שנים ולנזק כלכלי רב. בשנת 1997, לאחר תום ההשעיה, חזרה הקבוצה למפעל ובסיבוב הראשון הדיחה את ארסנל, אך בסיבוב השני הודחה על ידי אתלטיקו מדריד.
בשנת 2001 זכתה הקבוצה בגביע השלישי בתולדותיה, 27 שנים אחרי הגביע הקודם ולאחר 16 שנים ללא תואר, כאשר ניצחה 4–2 את אולימפיאקוס במשחק הגמר. בשנת 2003 זכתה בגביע נוסף, לאחר שניצחה במשחק הגמר 1–0 את יריבתה העירונית אריס סלוניקי. בעונת 2003/2004 נקלעה הקבוצה לקשיים כלכליים ושחררה שחקנים מובילים רבים על מנת להקטין את החובות, אך הצליחה לסיים את העונה במקום השלישי ולהבטיח את השתתפותה במוקדמות ליגת האלופות. פאוק לא הצליחה להעפיל לשלב הבתים לאחר שהפסידה למכבי תל אביב בסיבוב המוקדמות השלישי.