חוק שירותי הדת היהודיים קובע כי אחת לחמש שנים, לאחר הבחירות לרשויות המקומיות, ימונה הרכב חדש למועצה הדתית. החוק מגדיר את דרך המינוי של המועצה הדתית: הרשות המקומית ממנה 45% מחברי המועצה הדתית, השר לשירותי דת ממנה 45% והרבנים המקומיים ממנים 10%. חברי המועצה הדתית בוחרים את יו"ר המועצה הדתית שהוא המנהל בפועל של המועצה. החוק קובע כי הרכב מועצה דתית צריך לשקף את הגופים ואת העדות המעוניינים בקיומם של שירותי דת במקום, וחוזר מנכ"ל המשרד לשירותי דת בנושא זה, וכן פסיקות של בג"ץ לאורך השנים, מבהירים כי שיקוף זה צריך לבוא לידי ביטוי בהרכבהּ של המועצה הדתית, על בסיס החלוקה היחסית של הסיעות והמפלגות במועצת הרשות המקומית. הליך זה מורכב במיוחד מכיוון שכל אחד משלושת הגופים הממנים את חברי המועצה הדתית צריך לתת את הסכמתו גם למינויים של הגופים האחרים. גם רבני שכונות נחשבים לחלק מהמועצה הדתית.
בשנת 2003 פסק בג"ץ שיש למנות גם נציגים מהתנועה הרפורמית. ושר הדתות יצחק לוי החליט שכל מינוי חבר מועצה דתית ובכלל זה של רב שכונה ידרוש אישור של משרד הדתות. מספר רבני השכונה הרשומים במשרד קטן מ-258 אז ל-207 בשנת 2009 ל-120 בשנת 2016. תיקון חקיקה לחוק שירותי הדת היהודיים משנת 2004 קבע כי אם לא מונתה מועצה דתית עד שנה לאחר הבחירות לרשות המקומית ימנה השר לשירותי דת צוות בן שני חברים, שימלא את התפקידים שאותם מוסמכת המועצה הדתית למלא. נכון לנובמבר 2016, שלוש שנים לאחר הבחירות לרשויות המקומיות, ב-57% מהמועצות הדתיות עומדים ממונים שמינה השר על פי התיקון הנזכר. גם כאשר מתמנה הרכב על פי הנוהל התקין, מורכבות ההליך והעובדה שהשר לשירותי דת הוא המנהל אותו, גורמת לכף השר לשירותי דת מצליח בדרך כלל למנות את המועמדים המועדפים עליו. במענה לעתירה לבג"ץ משנת 2010 של חמי דורון נגד מינוי יושב ראש המועצה הדתית של ראשון לציון, הוסכם שהמשרד לשירותי דת יקבע לעתיד תנאי סף לגבי הכישורים המנהליים הנדרשים מיו"ר המועצה הדתית. בחוזר מנכ"ל משנת 2014 הוגדרו קריטריונים למינויים מטעם השר והוחלט על התנייתם באישור ועדת מינויים.
ניקולאי רומנוביץ' רומנוב
ניקולאי רומנוביץ' רומנוב (ברוסית: Николай Романович Романов; 26 בספטמבר 1922 - 15 בספטמבר 2014) היה נשיאה של אגודת משפחת רומנוב (Объединение Членов Рода Романовых) ואחד מהטוענים לראשות שושלת המלוכה של בית רומנוב ולכתר הצאר הרוסי. בהתאם לזאת הוא כינה את עצמו ניקולאי רומנוביץ', נסיך רוסיה.
למרות שניקולאי רומנוביץ' היה צאצא של הצאר ניקולאי הראשון, תאריו ושייכותו לבית המלוכה מוטלים בספק על ידי אלו הטוענים שנישואי הוריו הפרו את כללי בית רומנוב.
ביוגרפיה.
ילדותו.
ניקולאי רומנוביץ' נולד ב-26 בספטמבר 1922 ליד עיירת הנופש אנטיב (Antibes) שבריביירה הצרפתית. הוא היה בנם הבכור של רומן פטרוביץ', נסיך רוסיה ושל הדוכסית פרסקוביה שרמטייבה (Прасковья Шереметева). אביו של ניקולאי היה בנם של פיוטר ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ושל מיליצה, נסיכת מונטנגרו, ונכדם של ניקולאי ניקולאייביץ' האב ושל אלכסנדרה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג. ניקולאי ניקולאייביץ' (סבו של אביו של ניקולאי רומנוביץ') היה בנם של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ושל הקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה.
השכלתו.
הנסיך ניקולאי למד והתחנך בצרפת. הוא שאף להיות קצין ימי, אולם כיוון שלא היה צי רוסי באותה העת אלא צי סובייטי, ניקולאי החליט לפנות אל הצי המלכותי האיטלקי. רומנוב נעזר בקשרי המשפחה ההדוקים שלו עם משפחת המלוכה האיטלקית בית סבויה (סבתו, מיליצה, הייתה אחותה של המלכה אלנה, אשתו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה) כדי להתקבל לצי האיטלקי. הקריירה הימית של רומנוב נפסקה באיבה כאשר התגלו אצלו סימנים של קוצר ראייה. בשנת 1936 משפחתו עברה לאיטליה.
חייו בזמן המלחמה.
בזמן מלחמת העולם השנייה, הנסיך ניקולאי ומשפחתו התגוררו אצל המלך ויטוריו אמנואלה השלישי. כאשר המלך נמלט מהצבאות הגרמניים, משפחתו של הנסיך התחבאה למשך תשעה חודשים במקלט. סבתו של ניקולאי הייתה בסכנה בעת הכיבוש הגרמני (בהיותה אחות המלכה), ונאלצה אף היא להסתתר בקריית הוותיקן. בתום המלחמה הנסיך ניקולאי עסק במספר מלאכות אזרחיות, ואף התגורר מספר שנים במצרים.
הצעת הכתר של מונטנגרו.
בשנת 1942 המפלגה הפשיסטית ששלטה אז באיטליה, פנתה לניקולאי והציעה לו להיות מלך מונטנגרו, בה שלטה אז ממשלת בובות בחסות האיטלקים. ניקולאי סירב להצעה.
עסקיו ועיסוקיו.
הנסיך ניקולאי רומנוב ייסד את אגודת בית רומנוב בשנת 1979 ונבחר לשמש כנשיאה של האגודה ב-1989, בעקבות מותו של וסילי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה. האגודה מקבלת את כל צאצאיו הזכרים של ניקולאי הראשון. החברות באגודה לא מומשה באופן פעיל על ידי חלק מחבריה. לדוגמה, מריה ולדימירובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה ואביה ולדימיר קירילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה לא השתתפו בפעולות האגודה, אך למרות זאת היו רשומים כחברים בה.
טענותיו לכתר הצאר.
עמדתה הרשמית של משפחת רומנוב היא שזכויותיה של המשפחה לכתר הצאר התבטלו כאשר הצאר ניקולאי השני ויתר על כסאו לטובת אחיו, מיכאיל השני, שלא עלה על כס המלוכה עד אישורה של מועצת החוקה, אישור שלא התקבל מעולם. "מלכותו" הסתיימה כאשר הוא הוצא להורג ב-1918. אגודת משפחת רומנוב אינה מקבלת את הטענה של הנסיכה מריה ולדימירובנה רומנובה לכתר הרוסי, בגלל מחלוקת לגבי כללי הירושה וכללי הנישואין המותרים (נישואים מורגנטיים). טענה זו היא גם טענתה של הנסיכה מריה כלפי ניקולאי רומנוב.
הנסיך ניקולאי הפך לטוען לכתר הצאר עם מותו בשנת 1992 של הדוכס ולדימיר, אביה של הנסיכה מריה ולדימירובנה רומנובה. לאחר מותו של ניקולאי, ירש אחיו דמיטרי את מקומו, אך גם הוא מת ללא בנים זכרים, כך שמריה ולדימירובנה רומנובה נותרה הטוענת היחידה לכתר הצאר הרוסי.
משפחתו.
ניקולאי היה נשוי לרוזנת האיטלקייה סבבה דלה גררדסקה (נולדה ב-1930). יש להם 3 בנות:
הזוג גר ברומא וברוז'מונט, שבשווייץ. הנסיך השתמש בחיי היום-יום שלו בלוח היוליאני. הוא דיבר צרפתית, רוסית, איטלקית ואנגלית.
אדמירל היפר (סיירת)
הסיירת הכבדה אדמירל היפר (בגרמנית: Admiral Hipper) הייתה אוניית מלחמה גרמנית ששירתה בקריגסמרינה, הצי הגרמני במלחמת העולם השנייה. האונייה נקראה על שם אדמירל פרנץ פון היפר, שהיה מפקד שייטת סיירות המערכה הגרמניות במלחמת העולם הראשונה, ופיקד עליה בקרב יוטלנד, ב-1916. מאוחר יותר היה ראש המטה הכללי של הצי הגרמני הקיסרי.
אדמירל היפר הייתה האונייה הראשונה בסדרת אוניות שנקראה על שמה. שתי אוניות נוספות בסדרה זו, בליכר ופרינץ אויגן, הושלמו ושירתו כחלק מהקריגסמרינה; אונייה רביעית בסדרה, ליצו, נמכרה לברית המועצות ב-1939 לפני השלמתה (אין לבלבל בין אונייה זו לבין אוניית המערכה זוטא דויטשלנד, ששמה הוסב מאוחר יותר לליצו); ואונייה חמישית, סיידליץ, הייתה אמורה להיות מוסבת לנושאת מטוסים, אך הסבה זו מעולם לא הושלמה.
אדמירל היפר השתתפה בפלישה לנורווגיה. ב-8 באפריל 1940 נתקלה אדמירל היפר במשחתת הבריטית "Glowworm" (גחלילית) מצפון מערב לטרונדהיים. המשחתת הבריטית נפגעה קשות, וכאשר ראה מפקדה שאונייתו אבודה התנגש במכוון באדמירל היפר. לאונייה הגרמנית נגרם נזק כבד, ואילו המשחתת הבריטית טבעה. המפקד הבריטי זכה, לאחר מותו, בצלב ויקטוריה; היה זה העיטור הראשון מסוג זה שהוענק במלחמת העולם השנייה, ובחלקו הוענק הודות למפקד האונייה הגרמנית, שכתב לשלטונות הבריטיים דרך הצלב האדום, וסיפר על גבורתו של אויבו.
למרות הנזק שנגרם לה, נכנסה אדמירל היפר לטרונדהיים, וסייעה בהנחתת הכוח הגרמני שכבש את העיר. לאחר שיפוצים, פעלה אדמירל היפר יחד עם סיירות המערכה שרנהורסט וגנייזנאו, כדי לנתק את נתיבי האספקה לכוחות הבריטיים שעדיין פעלו בצפון נורווגיה. באוקטובר 1940 חזרה אדמירל היפר לקיל, לטיפולים במכונותיה. עד דצמבר הייתה האונייה מושבתת.
במהלך דצמבר הצליחה אדמירל היפר לצאת אל האוקיינוס האטלנטי, ללא שנתגלתה על ידי הצי הבריטי. אדמירל היפר החלה בתקיפת השיירות שנעו אל בריטניה – מטרה מרכזית לצי הגרמני. ואולם, תקלות רבות במנועיה ומלאי מועט של אספקה הכריחו את אדמירל היפר לשוב לברסט, בצרפת הכבושה. במסעה הראשון הצליחה להטביע אוניית סוחר אחת ולגרום נזק לשתיים נוספות, כמו גם לסיירת בריטית.
ב-1 בפברואר 1941 יצאה אדמירל היפר לגיחה נוספת באוקיינוס האטלנטי. ב-7 בפברואר יירטה אדמירל היפר את השיירה SLS-64, שהפליגה ללא ליווי. האונייה הגרמנית הטביעה שבע אוניות מתוך התשע עשרה שהיו בשיירה, אך שאר האוניות התפזרו והצליחו לחמוק בחסות מזג האוויר הגרוע. מחסור בתחמושת שוב הכריח את אדמירל היפר לחזור לברסט, ב-14 בפברואר.