סינקום 1 היה אמור להיות לוויין התקשורת הגיאוסינכרוני הראשון בעולם. הוא שוגר ב-14 בפברואר 1963 על גבי משגר תור-דלתא B מנמל החלל קייפ קנוורל אך בעקבות כשל אלקטרוני נכשל להגיע למסלול גיאוסינכרוני. שניות לאחר הפעלת השלב האחרון של המשגר אבד הקשר עם הלוויין. מאוחר יותר התברר מתצפיות טלסקופיות כי הלוויין נכנס למסלול LEO עם נטיית מסלול של 33° וזמן הקפה של 24 שעות.
סינקום 2.
סינקום 2 היה ללוויין התקשורת הראשון במסלול גיאוסינכרוני. הלוויין שוגר על ידי נאס"א ב-26 ביולי 1963 על גבי משגר תור-דלתא B מנמל החלל קייפ קנוורל והגיע בהצלחה למסלול המתוכנן שלו.
במהלך שנת הפעילות הראשונה של סינקום 2, נאס"א ביצעה בדיקות תקשורת שונות עם הלוויין יחד הדגמת יכולות של הלוויין לציבור הרחב וקבלת משוב ממנו. באוגוסט 1963, נשיא ארצות הברית ג'ון פ. קנדי בוושינגטון די. סי. טלפן אל ראש הממשלה הניגרי אבובכר טפאווה בלווה שהיה על גבי האונייה USNS Kingsport שעגנה בנמל לאגוס שבניגריה. שיחה זו הייתה השחה הראשונה בין שני ראשי מדינות שבוצעה באמצעות לוויין תקשורת - סינקום 2. בשיחה זו, ה-Kingsport שימשה כתחנת שליטה של הלוויין ותחנת קישור אליו.
סינקום 2 העביר גם מספר שידורי טלוויזיה ניסיוניים מפורט דיקס, ניו ג'רזי לתחנת קרקע באנדובר, מיין מ-29 בספטמבר 1963. שיגורים אלו היו לשידורי הטלוויזיה הראשונים שהועברו על ידי לוויין במסלול גיאוסינכרוני והיו באיכות נמוכה מאוד וללא שמע בכלל.
סינקום 3.
סינקום 3 שוגר ב-19 באוגוסט 1964 על גבי משגר תור-דלתא D מקייפ קנוורל. הלוויין, סמוך לקו התאריך הבינלאומי, היה בעל יכולת לשדר טלוויזיה בערוץ רחב ושימש לשידור אולימפיאדת קיץ 1964 שהתקיימה בטוקיו שביפן לארצות הברית. למרות שסינקום 3 נחשב בדרך כלל ללוויין התקשורת הראשון שהעביר שידורי טלוויזיה מעבר לאוקיינוס השקט, הלוויין ריליי 1 היה הראשון שעשה זאת כאשר שידר בין ארצות הברית ליפן ב-22 בנובמבר 1963.
סינקום IV (ליסאט).
חמשת לווייני הליסאט (Leasat - ראשי תיבות של Leased Satellite - לוויין מושכר) קיבלו את המספרים הסידוריים מ-F1 עד ל-F5 וניקראו גם בשמות סינקום IV-1 עד סינקום IV-5. לוויינים אלו היו גדולים ומשוכללים יותר מלווייני הסינקום של שנות ב-60 ושקלו כ-1.3 טון במסלול (וכ-7 טון בשיגור). קוטרם של הלוויינים היה 4.26 מטרים והיו ללוויינים הראשונים שנבנו כך שיתאימו לשיגור על גבי מעבורת חלל.
חברת יוז קיבלה חוזה לספק מערכת תקשורת כלל עולמית שתבובב על ארבעה לוויינים, אחד מעל שטחה היבשתי של ארצות הברית, ואחד מעל לאוקיינוסים האטלנטי, השקט וההודי. חמישה לוויינים הוזמנו, אחד מהם כדי לשמש מחליף במקרה הצורך. החוזה כלל גם הקמת תחנות שליטה ובקרה ללוויינים.
שיגור ליסאט-F1 בוטל ממש קודם לשיגור ו-F2 הפך לראשון שנכנס למסלול ב-30 באוגוסט 1984 מעל גבי מעבורת החלל דיסקברי במשימת STS-41-D. F1 שוגר בהצלחה ב-8 בנובמבר 1984 על גבי משימת STS-51-A ו-F3 שוגר ב-12 באפריל 1985 על גבי משימת STS-51-D. שיגור הלוויין ליסאט-F3 הוכרז ככישלון לאחר שהלוויין נכשל להתחיל את התמרון לכניסה למסלול גיאוסינכרוני אחרי שיחרורו מהמעבורת דיסקברי. ב-27 באוגוסט 1985 שוגר ליסאט-F4 שוב על גבי המעברות דיסקברי ובהלך אותה משימה (STS-51-I) נתפס הלוויין F3 שתוקן על ידי האסטרונאוטים, הפעיל את מנועיו ונכנס למסלול שיועד לו מתחילה. עם זאת ליסאט F4 הפסיק לפעול לאחר זמן והוכרז כמשימה כושלת.
הלוויין ליסאט-F5, שנבנה כמחליף, שוגר לבסוף בהצלחה על גבי מעבורת החלל קולומביה במשימת STS-32 ב-9 בינואר 1990.
לוויין הליסאט האחרון "פרש" בפברואר 1998.
בלוקבסטר
בלוקבסטר (באנגלית: Blockbuster LLC; משמעות השם בעברית: 'שובר קופות') הייתה חברה אמריקאית שסיפקה שירותי השכרה של סרטי וידאו ומשחקי וידאו במקור באמצעות רשת ספריות וידאו שהפעילה, ומאוחר מכן גם באמצעות שירותי DVD בדואר, סטרימינג, וקיוסקי מידע. בשיאה, בשנת 2004 העסיקה החברה כ-60,000 עובדים והפעילה כ-4,700 סניפים בארצות הברית, וכ-2,600 סניפים נוספים ב-17 מדינות בעולם. מטה החברה היה ממוקם במקיני, טקסס. בשל התחרות עם חברות אחרות המספקות שירותי השכרת וידאו, כגון נטפליקס, בלוקבסטר ספגה הפסדים משמעותיים ונסגרה סופית ב-2014.
היסטוריה.
החנות הראשונה של בלוקבסטר נפתחה באוקטובר 1985 בדאלאס, טקסס בפינת הרחובות סקילמן ונורת'ווסט הייוואי. מייסד החברה היה דייוויד קוק, אשר פיתח את העסק והפך אותו לחברה ציבורית. החדשנת בחברה הגיע מניסיונו של קוק בניהול מסדי נתונים גדולים. לאחר פתיחתן של מספר החנויות הראשונות, הוא הקים מחסן בעלות של 6 מיליון דולר בגרלנד, טקסס, שאפשר לו לשנע את הקלטות עבור מספר חנויות ביום אחד. המפתח להצלחתה המוקדמת של בלוקבסטר היה ביכולתה להתאים את חנויותיה לפרופיל הדמוגרפי בסביבה בה הן הוקמו, בנוסף להצגת אוסף של סרטים חדשים ופופולריים, והצעה של מגוון מספק של סרטים ככלל.
בשנת 1987, זכתה החברה בתביעה כנגד חברת נינטנדו, מה שסלל את הדרך להשכרתם של משחקי וידאו. החברה גדלה במהירות מ-19 חנויות בארצות הברית ל-3,400 באמצעות זיכיונות ורכישת מתחרים. בשנת 1993, בלוקבסטר בדקה אפשרות של רכישה ומיזוג עם ויאקום, אך לאחר שמניותיהן של שתי החברות התדרדרו בשנת 1994, ויאקום לבסוף רכשה את בלוקבסטר תמורת 8.4 מיליארד דולר. באותה עת היו לבלוקבסטר 64 מיליון לקוחות בארצות הברית, עם זאת היא החלה לסבול בתחרות מול אולפני הוליווד שהורידו מחירים את מכירי קלטות הווידאו כדי לעודד מכירת קלטות, ובלוקבסטר החלה להפסיד לקוחות שהעדיפו לרכוש קלטות זולות. בלוקבסטר החלה גם למכור קלטות ומוצרים נוספים במחירים תחרותיים ברשת החנויות שלה.
בלוקבסטר הונפקה בורסה לניירות ערך בניו יורק ב-1999 על פי שווי שוק של 3.8 מיליארד דולר, אך וויאקום המשיכה להחזיק ברוב המניות. בשנת 2004, ביצעה ויאקום ספין אוף של בלוקבסטר.
התחרות מול נטפליקס.
בשנת 2005 היו לרשת 9,000 חנויות, והיקף המכירות שלה היה 5.86 מיליארד דולר, אך היא החלה להיפגע בתחרות מול חברת הזנק חדשה - נטפליקס, שבתחילת דרכה סיפקה שירות מתחרה של השכרת תקליטורי סרטים באמצעות משלוחים לבית. נטפליקס נוסדה על ידי יזם הייטק מקליפורניה בשם ריד הייסטינגס, ששכח להחזיר את הסרט ששאל מבלוקבסטר כעבור שלושה ימים ונאלץ לשלם קנס. הקנס שנדרש לשלם גרם לו להקים רשת מתחרה ב-1997, עם תנאי השכרה טובים יותר ושירות באמצעות הדואר, וללא צורך לפתוח חנויות פיזיות. עשר שנים לאחר הקמתה, ב-2007, החלה נטפליקס באספקת שירות וידאו על פי דרישה באינטרנט. שירות הווידאו על פי דרישה של נטפליקס פעל בהפסדים כבדים בשנים הראשונות, אך פגע אנושות בבלוקבסטר שהיה לה הוצאות קבועות רבות והיא החלה לסגור סניפים.
בלוקבסטר הגיבה לתחרות מאוחר מדי. היא השיקה שירות שחיקה את השירות של נטפליקס באתר החברה Blockbuster.com רק ב-2006; השיקה שירות להורדות סרטים ב-2008; והחלה לפרוש מכונות אוטומטיות, על חשבון הסניפים. החברה גם חתמה על שיתוף פעולה עם TiVo ב-2009 להשכרת סרטים ב-VOD.
פירוק וסגירה.
ב-23 בספטמבר 2010, בלוקבסטר הגישה בקשה לארגון מחדש לפי פרק 11 לחוק פשיטת הרגל האמריקאי בשל ההפסדים שספגה, ו-1.4 מיליארד דולר שצברה בחובות, והתחרות העזה מצד נטפליקס, רדבוקס ושירותי VOD. בלוקבסטר פיגרה מאחורי מתחרים אלו בהשכרות ברשת, בקיוסקי מידע ובסטרימינג. ב-28 במרץ 2011, ענקית התקשורת הדרום קוריאנית SK טלקום הפתיעה בהצעתה לרכוש את רשת בלוקבסטר, כחלק ממכרז למכירת החברה. חברת Dish Network הביעה גם היא עניין ברכישה, והיא גם זו שזכתה לבסוף במכרז ב-6 באפריל 2011 בתמורה ל-233 מיליון דולר בנוסף ללקיחת חובות העבר של בלוקבסטר בסך 87 מיליון דולר. ב-19 באפריל 2011 הוכרז ש- Dish Network תשמור רק על 500 מסניפי הרשת, וזאת לעומת 4,700 סניפים שהחזיקה הרשת בימי הזוהר שלה.
בנובמבר 2013 הודיעה החברה על כוונתה לסגור את כל סניפיה בארצות הברית.
החברה נסגרה רשמית בשנת 2014 לאחר הודעה על הליך פירוק. לאחר הסגירה, המשיכו 12 חנויות לפעול בארצות הברית בידי מספר זכיינים, רובם באלסקה. כל החנויות הללו לבסוף נסגרו במהלך שנת 2018, והחנות האחרונה מחוץ לארצות הברית (הייתה ממוקמת באוסטרליה המערבית) נסגרה במרץ 2019.
נכון לשנת 2022 פועל עדיין רק סניף אחד, הממוקם בבנד, מדינת אורגון, ארצות הברית.
בלוקבסטר ישראל.
זיכיון בלוקבסטר בישראל הוחזק בידי ליאון קופלר, בעלי רשת סופר-פארם. הרשת בישראל החלה לפעול ב-1995, ותוך חמש שנים הפעילה 13 חנויות ו-170 וידאומטים, ומחזור המכירות שלה הגיעה לכ-65 מיליון שקל. ב-1998 צורפה הרשת למועדון הלקוחות "לייף-סטייל" של רשת סופר-פארם. בדצמבר 2005, הודעה על מיזוג עם רשת "ענק הווידאו". לבלוקבסטר היו באותה עת 12 סניפים ו-236 וידאומטים, ולענק הווידאו היו 23 סניפים ו-56 וידאומטים. רשת "ענק הווידאו" נוסדה ב-1989 והייתה הגדולה בישראל. היא הייתה בבעלות משותפת של חברת "פורום-פילם" (חברה להפצת סרטים, השייכת לקבוצת תיאטראות ישראל) וחברת ידיעות תקשורת מקבוצת "ידיעות אחרונות". המיזוג אושר על ידי הממונה על ההגבלים העסקיים רונית קן באפריל 2006, למרות שיחד החזיקו שתי הרשתות כ-80% משוק השכרת הסרטים בישראל. זאת מאחר שתחום השכרת הסרטים לצפייה ביתית סבל אז מירידה משמעותית בביקוש בשל כניסת שירות ה-VOD של HOT ושירות הזמנת הסרטים של yes, ועם התגברות תופעת הורדת התכנים באופן בלתי חוקי באינטרנט.