במרץ 1945 בני המשפחה עלו לארץ ישראל בעליית פרינסס קאתלין. גורלה של אנה לא היה ידוע להם באותו זמן, אך היא ניצלה ועלתה לארץ ישראל. מאוחר יותר עבדה במעבדה בבית חולים הדסה בהר הצופים. ב-13 באפריל 1948 (ד' בניסן ה'תש"ח), נספתה בטבח "שיירת הדסה". שמה חרוט על מצבה בגן לפני בית הכנסת הגדול של פירנצה יחד עם עוד שני בני העיר שנפלו במלחמת העצמאות.
ממלכת יוון
ממלכת יוון (ביוונית: Βασίλειον τῆς Ἑλλάδος) הייתה מדינה שהוקמה ב-1832, בוועידת לונדון, על ידי המעצמות הגדולות (בריטניה, צרפת ורוסיה). היא קיבלה הכרה בינלאומית באמנת קונסטנטינופול, שנחתמה באותה שנה ובה הובטחה עצמאותה המלאה מן האימפריה העות'מאנית.
המונרכיה קמה על יסודותיהן של הממשלות הזמניות שפעלו במהלך מלחמת העצמאות היוונית, והתקיימה עד 1924, אז בוטלה והוכרז על כינונה של הרפובליקה ההלנית השנייה. ב-1935 הוקמה הממלכה מחדש, והיא הוסיפה להתקיים עד 1974. באותה שנה, לאחר שבע שנות דיקטטורה צבאית, בוטל המשטר המלוכני ונוסדה הרפובליקה ההלנית השלישית של ימינו.
רקע.
במאה ה-15 נכבשה יוון על ידי האימפריה העות'מאנית, לפני כיבוש זה הייתה יוון חלק מהאימפריה הביזנטית, הגוף הממשיך הישיר של האימפריה הרומית, ששלטה ברוב האזורים דוברי היוונית במשך יותר מ-1,100 שנים. הכיבוש התאפשר עקב היחלשות האימפריה הביזנטית כתוצאה מבזיזת קונסטנטינופול על ידי צלבנים.
הכיבוש העות'מאני ביוון התרחש לאחר הכיבוש השטחים הסרבים מצפון לה. בשנת 1371 ניצחו העות'מאנים את הכוחות הסרבים בקרב בנהר המריצה. לאחר מכן, בשנת 1389, ניצחו העות'מאנים בקרב קוסובו.
ללא כל התנגדות מהסרבים, ועקב מלחמות האזרחים באימפריה הביזנטית, בשנת 1453 נכבשה קונסטנטינופול על ידי העות'מאנים. לאחר כיבוש קונסטנטינופול פלשו העות'מאנים דרומה ליוון, ובשנת 1458 כבשו את אתונה. עד שנת 1460, הצליחו היוונים להחזיק בפלופונסוס, ואילו הוונציאנים והג'נובאנים שלטו בחלק מהאיים, אך עד שנת 1500, רוב יוון הייתה בשלטון עות'מאני.
בשנת 1571 נכבשה קפריסין בידי העות'מאנים, ובשנת 1670 נכבשה כרתים. האיים היוניים היו השטח היחיד שלא נכבש ונשאר בשליטת הוונציאנים
בשנת 1821, תושבי יוון התקוממו נגד השלטון העות'מאני. ובשנת 1829 הוצעה לראשונה הקמת מדינה יוונית עצמאית. הרוזן יואניס קפודיסטריאס נבחר להיות ראש הממשלה הראשון של יוון, אבל בשנת 1831 הוא נרצח.
בנוכחות נציגי המעצמות, בשנת 1832 התקיימה בלונדון ועידה שבה הוכרזה יוון כמונרכיה. בהתחלה דרש פדרו הראשון, קיסר ברזיל את המלוכה, אבל הוחלט לתת אותה לאותון, מלך יוון.
היסטוריה.
שלטון אותון.
במהלך שנותיו הראשונות בתפקיד, ועקב גילו הצעיר, קבוצה של עוצרים בווארים שלטה בשמו. העוצרים הבווארים ניסו להחדיר ליוון רעיונות גרמניים, כגון ממשלה היררכית נוקשה שתשלוט על יוון, תוך כדי שמירת משרדי הממשלה החשובים ביותר הרחק מהם. אף על פי התנהלותם הפוליטית, הם תרמו את אבני היסוד למערכות הצבא, הממשל, מערכות המשפט והחינוך היווניות. בשנת 1837 נפסק שלטונם של העוצרים הבווארים, ואותון מינה ממשלה יוונית, אפילו שרוב הצבא והממשל עדיין היה בשליטה בווארית.
שנות מלכותו הראשונות של אותון התבלטו בהקמת בתי ספר ובתי חולים ובכלל זה בית הספר המלכותי לאומנויות. במקביל הכנסייה האורתודוקסית של יוון אשר הייתה תחת הפטריארכיה האקומנית של קונסטנטינופול הכריזה עצמאות. היא קיבלה הכרה כ"אוטוקפלית" ב-29 ביוני 1850.
אותון ניסה לתפקד כמלך אבסולוטי אך כפי שכתב תומאס גלנט, "הוא לא היה אכזר דיו כדי שיחששו מפניו, לא רחמן דיו כדי שיאהבו אותו ולא מוכשר מספיק כדי שיכבדוהו." בשנת 1843 הגיע חוסר שביעות הרצון של הציבור ממנו לדרגת משבר, ונשמעו קריאות להנהגת חוקה. אוטו סירב בתחילה להעניק חוקה, אך מיד עם עזיבת החיילים הגרמנים את הממלכה, התחולל מרד. ב-3 בספטמבר 1843, פרץ מרד עממי וצבאי בכיכר שלפני הארמון באתונה. חיילים ואזרחים תבעו כי חברי מועצת המלך יהיו יוונים וכי תוקם אספה לאומית שתתכנס במועדים קבועים. מכיוון שנותר ללא חייליו הגרמנים, נענה אותון לדרישות ההמון, חרף התנגדותה העיקשת של המלכה אמליה מאולדנבורג. כך הוקם הפרלמנט ההלני. כדי להנציח לדורות את אירועי ספטמבר 1843, הוחלף שמה של הכיכר ל"כיכר החוקה".
כהונת אותון תמה לאחר שהתיר לבריטניה וצרפת להשתלט על נמל פיראוס בזמן מלחמת קרים (1853-1856), משום שהמעצמות הגדולות רצו למנוע שיתוף פעולה בין יוון לרוסיה. כניעה זו גרמה לצבא היווני להדיח את אותון בהפיכה צבאית בשנת 1862, והמלך והמלכה שבו לבוואריה על גבי ספינת מלחמה בריטית.
לאחר מכן, במשאל בחרו היוונים את אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסוניה-קובורג-גותה כמלך החדש שלהם, אך מועמדותו נדחתה על ידי המעצמות הגדולות, שסירבו לאפשר לאחד מחברי משפחות המלוכה שלהם לעלות לשלטון היווני. לבסוף הומלך גאורגיוס הראשון, מלך היוונים, בשנת 1863. צאצאיו של גאורגיוס הראשון מלכו ביוון עד שנת 1974, אולם המלוכה לא הייתה רצופה ונקטעה פעמים רבות בשל אירועים שונים.
התרחבות.
על פי דרישת בריטניה והמלך גאורגיוס הראשון, יוון אימצה חוקה דמוקרטית הרבה יותר בשנת 1864. סמכויות המלך צומצמו ומועצת המלך בוטלה, וזכות ההצבעה הורחבה לכל הגברים הבוגרים (בשנת 1952 ניתנה זכות בחירה לנשים). מימי חרילאוס טריקופיס, ראש ממשלת יוון מונה רק לאחר הצבעת אמון. הצעד סייע להגדיל את היציבות הפוליטית אבל תהפכות אלקטורליות תכופות נשארו נורמה בפוליטיקה היוונית. החוקה של שנת 1911 חיזקה את המודרניזציה של הפרלמנט, עיקרון שלטון החוק ואת זכויות האדם, תוך הגנה של הביטחון האישי, יצירת חינוך חינם לכלל הציבור, הפקעת אדמות למען חקלאים עניים וכיבוד זכות הקניין.
יוון נותרה מדינה ענייה למדי לאורך כל המאה ה-19. במדינה חסרו חומרי גלם, תשתיות והון. החקלאות הייתה בעיקר ברמת הקיום, ומוצרי הייצוא החשובים היחידים היו דומדמניות, צימוקים וטבק. חלק מהיוונים התעשרו כסוחרים ובעלי ספינות, ופיראוס הפך לנמל מרכזי, אך מעט מעושר זה מצא את דרכו לאיכרים היוונים. הממשלה יזמה רפורמת קרקעות . יוון נותרה ללא תקנה בחובות לנושים בלונדון.
בשנות התשעים של המאה ה-19, יוון הייתה כמעט פושטת רגל, וחדלות פירעון ציבורית הוכרזה בשנת 1893. העוני היה רב באזורים הכפריים ובאיים והוקל רק על ידי הגירה רחבת היקף לארצות הברית. אף על פי כן חלה התקדמות בבניית תקשורת ותשתיות, ובאתונה הוקמו מבני ציבור אלגנטיים. למרות המצב הכלכלי הגרוע, אתונה ערכה את תחיית המשחקים האולימפיים בשנת 1896, שהייתה הצלחה גדולה.
חזון שהוביל את הפוליטיקה היוונית הפנימית במאת שנות העצמאות הראשונות שלה היה רעיון יוון הגדולה, מֶגָלִי אִידֶאָה (ביוונית: Μεγάλη Ιδέα, "הרעיון הגדול" או "רעיון הגדוּלה"). הרעיון היה חזון אירדנטי לאומי יווני להחזיר את האימפריה הביזנטית לגדולתה, ולכונן מדינה בשליטת יוון שתכלול את כל האוכלוסייה היוונית הנוצרית, כולל זו שנותרה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית לאחר מלחמת העצמאות של יוון, ובירתה תהיה קונסטנטינופול.
את הביטוי יוון הגדולה טבע ראש ממשלת יוון, יואניס קולטיס, בנאום שנשא ב-11 בינואר 1844 בו טען שכל היוונים נולדו חופשיים ושווים בין אם הם חיים בטריטוריה שבשליטת יוון ובין אם מחוץ לה. הביטוי היה חדש אבל המושג היה נטוע עמוק בנפש היוונית וטופח במשך השלטון הטורקי.
החזון שימש את יוון בזירה הבינלאומית על מנת להגדיר את שאיפותיה במרחב. ברוח החזון, השטח המצומצם של יוון בעת קבלת העצמאות הורחב בעקבות מאבקים, מלחמות והסכמים. הרעיון דעך בציבוריות היוונית לאחר "הקטסטרופה באסיה הקטנה", כפי שמכונה ביוון התבוסה בשנת 1922 במלחמת יוון–טורקיה, וחילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה, במסגרתם התכנסה רוב האוכלוסייה היוונית-נוצרית בשטח יוון הריבונית.
המלך בגלות.
קונסטנטינוס הראשון עלה לשלטון במרץ 1913 לאחר שאביו גאורגיוס הראשון נרצח בחוצות סלוניקי. קונסטנטינוס היה המלך הראשון שנולד ביוון והראשון שהאמין בנצרות יוונית-אורתודוקסית. שמו נבחר ברוח הלאומיות היוונית הרומנטית והרעיון של יוון הגדולה. אף כונה "קונסטנטינוס השנים עשר", בטענה להיותו יורשו של הקיסר הביזנטי האחרון. כמפקד הראשי של צבא יוון במהלך מלחמות הבלקן, הפופולריות שלו הייתה עצומה, ומתחרה רק בזו של אלפתריוס וניזלוס, ראש ממשלתו. המלך נטה לתמוך במדיניותה של הקיסרות הגרמנית, אך בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הכריז על נייטרליות. אלפתריוס וניזלוס התפטר באוקטובר 1915 על רקע התנגדותו להמשך מצב זה.
בין ה-17 וה-23 באוגוסט 1916 כבשו הבולגרים שטח ממזרח לנהר סטרומה. אזלת היד שנקט המלך לנוכח כיבוש השטחים היווניים על ידי צבא ממלכת בולגריה, הובילה לאי שקט ביוון והפגנות המונים. וניזלוס חבר לאדמירל פבלוס קונטוריוטיס ולגנרל פנאיוטיס דנגליס וב-29 בספטמבר הכריזו השלושה על הקמת מדינה עצמאית לאומית שכללה את צפון יוון, כרתים וחלק מאיי הים האגאי ובראשה "הממשלה הזמנית להגנה לאומית", כממשלה מקבילה לממשלת המלך באתונה. היה זה למעשה מרד גלוי במלך. פעולתה הראשונה של הממשלה הייתה גיוס צבא. הכוח נלחם בקרבות החזית המקדונית נגד ממלכת בולגריה לצד חיילים מצרפת ובריטניה.