מאירה אשר (נולדה ב-1965) היא מלחינה, אמנית סאונד, פרפורמרית, ופעילת זכויות אדם. מחקרה האמנותי עוסק בתיעוד חברתי, סאונד-ארט ואמנות רדיו (רדיו-ארט). במהלך השנים היא פרסמה מספר אלבומים תחת הלייבלים Crammed, SubRosa, Auditorium, RaashRecords ובאופן עצמאי.
תחילת דרכה.
את דרכה המוזיקלית החלה בגיל 7 בלימודי פסנתר קלאסי, במשך כשבע שנים. בשנת-1980, החלה ללמוד כלי הקשה אפרו-קובאניים, וטאבלה, לצד לימודי צילום בקמרה אובסקורה ועבדה כאסיסטנטית של הצלם-אמן ז׳ראר אלון. בין השנים 1985–1986 למדה מוזיקה הודית קלאסית בעיר ורנאסי עם פנדיט בדרי מהרג׳ (טאבלה) וד״ר רותויק סניאל (שירת דהרפור). עם חזרתה לארץ, למדה טיפול במוזיקה ונגינה על כלי הקשה באקדמיה למוזיקה בירושלים. ב-1988 עברה אשר לארצות הברית והרחיבה את תחומי המוזיקה שלה: למדה מוזיקה אפריקאית, מוזיקה אפרו-קובנית, ומוזיקה צפון-הודית. ב-1990 חזרה ארצה ולמדה תרפיה במוזיקה, העבירה סדנאות למחול ותיפוף, עסקה בתרפיה במוזיקה עם ילדים הלוקים באוטיזם, ולימדה תנועה ומוזיקה לגיל הרך.
הפרסום.
ב-1991 השתתפה אשר בפסטיבל המחול "גוונים במחול" וזכתה במקום הראשון על יצירתה "חדיר 2". ב-1993 הקימה את "אנסמבל קלבש" עם ארבעה מוזיקאים ורקדנית במוזיקה אפריקאית מקורית, שזכה לחשיפה במסגרת בית הקונפדרציה בירושלים.
בשנת 1995 הוציאה את אלבום הבכורה שלה "Dissected" ("מבותרת"), בו כתבה, הלחינה והפיקה מוזיקלית את כל השירים. השירים באלבום עסקו בנושאים חברתיים-פוליטיים, חלקם קשים כגילוי עריות, אלוהים, אונס, התעללות בילדים, אינתיפאדה, ומחלות. רוב שירי האלבום היו בעברית, אך במבטא והגייה "מיוחדים", שפירקו את ההברות לשפה חדשה. מהאלבום הצליחו השירים "תן סלאם", "צח ואדום", "דיסקציה" בעל המילים הבוטות מאוד (העוסק באלימות פיזית קטלנית וחמורה ביותר), "Sida (איידס)" ו"אבא בא", העוסק בגילוי עריות. השמעתו של השיר הוגבלה, והוא הושמע רק בתוכניות בהקשר זה ולא כשיר סתמי. השיר דיבר על אב שאונס את בתו הקטנה, הרתיע רבים והוגדר כ"אחד השירים המזעזעים ביותר שאפשר לשמוע" ("אם אבא אומר אמא לא מסתכלת, אמא לא רואה, הפצע בבטן הקטנה ניתז על המיטה. בובה לא בובה מזוינת אבא קיבל במתנה", מתוך מילות השיר). עם זאת, השיר זכה להצלחה והיה למעשה השיר הבולט ביותר באלבום, בעיקר מפני שעורר ועודד נשים שעברו גילוי עריות להתמודד וליצור. בספטמבר 2012 אמרה הזמרת ריף כהן בריאיון ל"קפה גיברלטר": "אני חושבת שהיחידה שעשתה בארץ תרבות ישראלית אמיתית זו מאירה אשר בדיסק הראשון שלה."
הוצאת האלבום לוותה במספר הופעות בישראל. את אלבומה הבא הקליטה אשר בסלובניה, מדינה שלא ממש הייתה מקובלת למוזיקאים ישראלים, בתוספת לבישולים וכלים בברלין שבגרמניה, בבריסל שבבלגיה ולונדון שבבריטניה. אחרי הופעות אלה עברה אשר לאירופה, הפעם התגוררה בברלין ואחר כך בהאג. אחיה, אמיתי, החל באותה תקופה בקריירה מוזיקלית משלו בלהקת אמיתי והנוגעים בדבר. שלא כמו אחותו, הוא שר שירים בעלי תכנים ואווירה רכים יותר מאלה של מאירה.
ב-1999 הקליט ארקדי דוכין פרסומת לרשת ג' בטלוויזיה, שבה הוא ממליץ על מוזיקאית שהוא אוהב ומציין במיוחד את אומץ לבה האמנותי לשיר על נושאים קשים וחריפים. הזמרת שהוא המליץ עליה הייתה מאירה אשר, והתגובות היו חיוביות. באותה שנה יצא אלבומה השני "Spears Into Hooks" (בעברית: "מחניתות למזמרות"), שעסק בנושאים חברתיים, בעיקר הכיבוש (בהם השירים "שאהיד" ו"המבול"). המוזיקה ההודית והאפריקאית נטמעו במוזיקה אלקטרונית "אלימה" ופראית, ואשר נעזרה רק בקצת נגנים וניגנה על כלי הקשה וסינטיסייזרים. רוב השירים היו באנגלית בשילוב משפטים בערבית ועברית. באלבום נכללה גרסה חדשה לשיר "דיסקציה", שנקראה "Dissect Me Again" והייתה בעל אווירה קשה, חריפה ואלימה יותר. גם אלבום זה זכה להצלחה של ממש אחר-כך, ומכירותיו היו בהתאם.
בשנת 2002 הוציאה אשר את האלבום "Infantry" ("חיל הרגלים") עם המלחין-מוזיקאי גיא האריס, והם כללו בו טקסטים על קורבנות מלחמה בבורמה, אוגנדה, הפיליפינים, לבנון, ליבריה וישראל. האלבום לווה במופעים רבים ברחבי אירופה וזכה להצלחה יחסית.
בן ציון הכהן רבין
הרב בן ציון הכהן רבין (ה'תרע"א, 1911 - ב' באדר ב' ה'תשנ"ה, 4 במרץ 1995) היה רבה של העדה הבוכרית בתל אביב.
תולדותיו.
נולד בבוכרה, אביו הרב פנחס הכהן רבין, התחתן בישראל עם בת משפחת הרב יצחק ברוך, ראב"ד ירושלים, וחזר לבוכרה, שם היה לנשיא הקהילה שפעל רבות למען היהודים, ונרצח בשנת ה'תרפ"א על ידי הבולשביקים. סבו הוא הרב יצחק חיים הכהן רבין, רבה של בוכרה וגלילותיה ובנו ממלא מקומו של הרב פנחס הכהן רבין "הגדול".
למד אצל דודו, הרב חזקיה הכהן רבין שסמך אותו לרבנות, בהמשך נשא לאשה את בת דודו. כשעלה דודו-רבו לישראל דרך ערי פרס בשנת ה'תרפ"ט, מילא הוא את מקומו, עד לשנת ה'תרצ"ג, אז יצא בעצמו בדרך זו לכיוון ישראל.
בשנת ה'תרצ"ה (1935) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. למד אצל הרב שלמה יהודה ליב אליעזרוב ובישיבה בשכונת הבוכרים. הוסמך על ידי הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, הרב יצחק הלוי הרצוג והרב עובדיה הדאיה.
בשנת תש"ה (1945) התמנה כרבו של בית הכנסת "צופיוף" שבשכונת הבוכרים, ובמקביל התמנה באותה שנה על ידי הרב עוזיאל כחבר בית הדין הספרדי בירושלים. עם קום המדינה התמנה לרבה של שכונת הבוכרים, יחד עם עמיתו ורבו הרב אריה חיימוב. כיהן כרבו של בית הכנסת הגדול של קהילת הבוכרים בירושלים "בבא תמא".
למחייתו עבד כשוחט בתל אביב, ובשנת תשכ"א (1961) מונה לראש השוחטים בעיר. בשנת תשכ"ג (1983) עבר להתגורר בתל אביב, ושימש במשרתו עד פרישתו לגמלאות בשנת תשמ"ז (1987).
בשנת תשכ"ו (1966) מונה לרבה הראשי של העדה הבוכרית בתל אביב.
נפטר בשבת בב' באדר ב' תשנ"ה.
משפחתו.
בנו וממלא מקומו הרב פנחס הכהן רבין, שימש כאב"ד תל אביב (נפטר בנובמבר 2019). נכדו-הרב בן ציון, בנו של הרב פנחס הכהן רבין משמש כדיין בבית הדין הרבני פתח תקווה. בנו-נכדו מאיר רבין היה ממורשעי פרשת הולילנד. חתניו הם: הרב אליהו זירקיוף; הרב אברהם סלים, ראש ישיבת "מאור התורה" בירושלים; והרב יעקב עבאדי, ראש ישיבת "אמת ליעקב" בירושלים.
אני אתגבר
אני אתגבר (1970) הוא ספר מאת הסופרת הישראלית דבורה עומר, עם איורים מאת אלישבע לנדאו. הספר מתאר את ניסיון השתלבותה של גילה, ילדה בעלת שיתוק מוחין מלידתה, בחברת בני נוער רגילים. הספר כתוב בגוף ראשון, כמו ספרים נוספים של דבורה עומר. הספר מבוסס על סיפורה האמיתי של חוה לנדאו. . בשנת 2006 עובד הספר למחזה שהוצג בתיאטרון הנפש.
הספר נבחר למצעד הספרים של שנת 2015 של כיתות ד-ו.
עלילה.
בתחילת הסיפור מסופר על לידתה של גילה. לכאורה היא נולדה כילדה רגילה אך הוריה שמים לב לאי תזוזה, אפילו לא זחילה, אחרי חצי שנה מלידתה.
מתברר שגילה סובלת משיתוק מוחין והיא לעולם לא תוכל להיות כמו כל שאר הילדים.
גילה גדלה, אך לא נוהגת לצאת מהבית רוב הזמן. היא נראתה שונה, התנהגה שונה ודיברה שונה.
הספר מתאר את הקשיים של גילה החל מהילדות - לא היו לה חברים, ילדים אמנם רצו לשחק איתה אבל האמהות נרתעו ממנה והרחיקו את ילדיהן ממנה.
בגן הילדים - הגננת לא רצתה אותה. לאחר שאמא שלה התנדבה בגן, הסכימה הגננת להשאיר אותה שם וגם אז לא לזמן רב.
בפסח, הגננת אמרה שחייבים להוציא אותה מהגן כי הורי הגן מוציאים את הילדים בגלל שהיא שם.
בבית הספר- המורה לא הסכימה להכניס אותה לכיתה ולאחר התערבות המנהל גילה נשארה בכיתה.
במשך הזמן המורה גילתה שגילה ילדה מיוחדת וחכמה והחלה לטפח אותה באופן אישי. המחנכת לימדה את הכיתה במשך 5 שנים רק כדי שגילה לא תחווה טראומה ממורה חדש.
משפחתה של גילה תמכה בה באהבה רבה למרות הקשיים הפיזיים והכלכליים שנבעו מטיפול בילד נכה בעל צרכים מיוחדים.
בהמשך מסופר על התמודדותה של גילה עם השוני שלה בתיכון, ביצירת קשרים עם אחרים - בנות ובנים.
ככל נערה בגיל ההתבגרות גילה מתאהבת ומתאכזבת.
גילה מתחילה ללמוד יחד עם יורם. לימים, הם הופכים לחברים ואז נפרדת גילה ממנו בטענה שנכותה מגבילה אותו.
על מנת לעזור למשפחתה גילה מתחילה להעביר שעורים פרטיים לילדים ומגלה, שהיא- מנקודת המבט של הנכה יכולה לעזור לאחרים.
בסוף הספר גילה מציינת שתתגבר על כל קשייה.
כיום היא מלמדת בבית ספר מיוחד ותלמידיה מתקדמים ומאוד נקשרים אליה.
גילה רק בת 22 ומתחילה ללמוד באוניברסיטה פסיכולוגיה.
סטפה וילצ'ינסקה
האביר האפל חוזר
אהרון הכהן מלוניל
רבי אהרון הכהן מלוניל או אהרון בן יעקב הכהן הוא ראשון פרובאנסלי שפעל בסוף המאה ה-13 ובתחילת המאה ה-14, מחבר הספר ארחות חיים.
תולדותיו.
נולד למשפחת רבנים שישבה דורות רבים בפרובאנס. הרב אהרן הכהן מזכיר בספרו פעמים רבות את סבו מצד אביו, ר' דוד בר' יצחק הכהן, ופעמים מזכיר גם הלכות בשם אבי סבו, רבי יצחק הכהן, שהיה תלמיד של הראב"ד. אבותיו התגוררו ככל הנראה בנרבון, והדעות חלוקות בשאלה האם הוא עצמו היה מלוניל או מנרבון, ובהתאם לכך האם בכלל יש מקום לכינוי "מלוניל". שנות לידתו ומותו אינם ידועים, אולם יש בספרו ארחות חיים כמה רמזים על פיהם ניתן להעריך את זמן כתיבת הספר ושנות חייו. בהלכות קידושין הוא מספר על מקרה שאירע באוניון בשנת נ"ה (1295) ובשני מקומות הוא מתייחס לרבי אשר אשכנזי, הרא"ש, תוך ציון ז"ל אחרי שמו, דבר המעיד שהספר נחתם לאחר שנת 1327.