בטרם הקרב נחתו הנולדור הגולים מאמן, הממלכה הברוכה במפרץ דרנגיסט וחצו את שערי הנולדור לתוך היתלום. שם הם חנו לחופו הצפוני של אגם מיתרים. המולתם ושריפת ספינותיהם סייעו למורגות' לגלות על בואם, ובתקווה להביסם בטרם יספיקו להכות שורש בבלריאנד, שלח מורגות' סיעת אורקים ליפול על הנולדור. למרות נחיתותם המספרית, הנולדור המיטו מכה קשה לאורקים. האורקים השורדים ברחו לארד גלן, ואחריהם הזדנבו הנולדור במרדף.
נמלי פלס של ממלכת הפלתרים היו תחת מצור אורקי מאז הקרב הראשון של בלריאנד. מורגות' קרא לכוח הצר לתקוף את הנולדור מהעורף, אך כוח בראשות קלגרום בן פאנור ארב להם. כוחות האורקים נקלעו בין שני כוחות הנולדור בסמוך לאֵיְתִיל סיריון. האורקים לחמו ללא הפסקה במשך עשרה ימים. רק סיעה זוטא של אורקים שרדה את המארב, אך פאנור סירב לתת להם לברוח ורדף אחריהם בתקווה לנצל את ניצחונו ולהביס את מורגות'. אומנם בהגיעם לדור דידלות יצאו הבאלרוגים ממצוקי התנגורודרים ושם לחמו בפאנור. רק גות'מוג, ראש הבלרוגים, הצליח להכניע את פאנור, ועל ערש דוויו הגיעו בניו לעזרתו. בניו של פאנור איחרו את המועד, ואביהם השביעם לנקום את דמו בטרם מותו.
עם מות פאנור עלה הירח לשמים, ועם עלייתו נחת פינגולפין אחיו עם הכוח העיקרי של הנולדור בלמות. שם הותקפו על ידי כוח אורקים שמורגות' שלח להכות את פאנור. פינגולפין וסיעתו נתפסו לא מוכנים, ובנו של פינגולפין ארגון נהרג. לבסוף הייתה יד הנולדור על העליונה והם הרגו באורקים. אחר תבוסתם פתחו האורקים במנוסה למעוזו של מורגות' באנגבנד, אך נצודו על ידי אנשיו של פינגולפין. בתום קרב זה, קרב למות, עברה סיעת פינגולפין לתוך מיתרים.
כך היה דבר בוא הנולדור לבלריאנד ניצחון מזהיר אשר בו נמחקו כל כוחות מורגות', אולם במחיר הכבד של חיי מנהיגם הבולט ואחד מנסיכיהם.
ערצב הגינה
ערצב הגינה (שם מדעי: "Gryllotalpa gryllotalpa") הוא חרק ממשפחת הערצביים המהווים חלק מסדרת חגבאים. ידוע בשפת העם בכינוי "כלב מים".
אורך גוף הבוגר 40–60 מ"מ. צבעו חום, ראשו קטן, עיניו קטנות ומנוונות בחלקן. החזה הקדמי גלילי, הרגליים הקדמיות מיועדות לחפירה ומצוידות בשוקיים ובפיסות רחבות, הנושאות דורבנות לחפירה. המין מוכר ממערב האזור הפָּלֵאַרְקְטִי (אזור זואוגֵאוגרפי הכולל את אירופה, צפון אפריקה, אסיה מדרום להימלאיה והים האדום), ונמצא בכמויות קטנות באזורים מסוימים בישראל.
ערצב הגינה ניזון מהחי ומהצומח. מין זה מיטיב להלך על הקרקע, לחפור, לעוף ולשחות. הוא שוכן בקרבת מקווי מים או באדמה לחה. הוא מעדיף קומפוסט או אדמה עשירה בחומר אורגני. בקרקע שלא הושקתה הוא חופר לעומק של 30 ס"מ ואף יותר. בלילות הוא נמשך אל אור החשמל בבתים. הזכרים מחזרים אחרי הנקבות תוך כדי השמעת קולות צרצור. הנקבה מטילה כ-200 ביצים אובאליות בתוך מחילה באדמה. כעבור שבוע עד עשרה ימים אחרי הטלת הביצים הן בוקעות וכעבור 4–5 חודשים נשלמת ההתפתחות ומופיעים הבוגרים. סך כל חיי הבוגר נמשכים כשישה חודשים.
הקרב תחת הכוכבים
ערצביים
ערצביים (שם מדעי: Gryllotalpidae), הם משפחת חרקים מסדרת החגבאים. זוהי משפחה קטנה, המונה כ־60 מינים. מתוכם ניתן למצוא בארץ ישראל ארבעה:
מאפיינים.
גוף בני-המשפחה מכוסה מעטה קטיפתי, הגפיים הקדמיות רחבות ומותאמות לחפירה. במשפחה זו, לנקבה חסר צינור הטלה.
הערצב הוא אוכל-כול - הוא ניזון מחי ומצומח. הוא פעיל בלילה. בעת שיחורו אחר מזון הוא חופר מחילות ארוכות וניתן לזהות את הימצאו באדמה לפי השברים בקרום האדמה בנתיב חפירתו. הערצב פוגע בעיקר בשורשים של שתילי מטע וירקות, על ידי כרסום צוואר השורש. בשל כך, הוא מזיק מאוד לחקלאות, ובייחוד לגידולי תפוחי אדמה, תות שדה ובצלים. הוא פוגע במנבטות ובגינות-ירק, כאשר תוך כדי חפירה הוא מזיז נבטים ושתילים רכים, וגם יטרוף שלשולים הנקרים בדרכו.
הקרב השני של בלריאנד
ויולה דה-גמבה
חומיני
ויולה דה גאמבה
ויולה דה-גאמבה
סן-לואי
סן-לואי (צרפתית Saint-Louis) או סן-לואי די סנגל (Saint-Louis du Sénégal) או נדאר בשפת וולוף (Ndar) היא עיר בצפון סנגל, השוכנת על גבול מאוריטניה. העיר ממוקמת בליבו של שפך נהר סנגל אל האוקיינוס האטלנטי, בתחומו של הסאהל. אקלימה טרופי ובו עונה גשומה בין יולי לאוקטובר, המתאפיינת במזג אוויר חם, לח וסוער.
אוכלוסיית סן-לואי מנתה 171,263 תושבים בשנת 2007 והיא הייתה העיר השנייה בגודלה במדינה לאחר דקר הבירה. סן-לואי היא בירתו של מחוז הנושא את אותו שם והוא אחד מ-11 מחוזותיה של סנגל. כלכלת העיר נסמכת על דיג, טבק, אריגים, וכן על התיירות.
העיר שמרה במידה רבה על אופייה הקולוניאלי ועל המבנים והרחובות שנבנו בה לפי תוכנית מתאר של שתי וערב במשך המאה ה-19. אלה, יחד עם רציפיה ומיקומה על אי בשפכו של נהר, הביאו את ארגון אונסק"ו להכריז עליה בשנת 2000 כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
האי של סן-לואי לא היה נושב לפני הגעת האירופים, והחל במאה ה-15 פקדו אותו מגלי ארצות פורטוגזים, ונציאנים והולנדים. אלה עשו מספר ניסיונות להקים יישוב בסביבה, בעיקר במאה ה-17, וב-1659 בחר לואי קולייה (Louis Caullier) את האי כאתר להקמת מעוזה המבוצר של חברת הסחר "קאפ ור" (compagnie du Cap-Vert) הצרפתית. הוא קרה לאי "סן-לואי די פורט" (Saint-Louis-du-Fort) לכבודו של לואי ה-14, מלך צרפת.
הבריטים כבשו את סן-לואי בשלוש הזדמנויות, ב-1693, ב-1779 ומ-1809 עד 1817, אך מחוץ לתקופות אלה שמרו הצרפתים על שליטתם באזור. היישוב הלך והתפתח אף על פי שחברות המסחר שניהלו אותו התחלפו מפעם לפעם. סן-לואי רכשה לעצמה מעמד של מרכז לסחר בגומי, עור, זהב, שנהב, דגנים וכן הייתה מרכז לסחר עבדים בדרכם לאמריקה.
בתחילת המאה ה-19 התגוררו בסן-לואי כ-8,000 איש, וב-1828 גובשה תוכנית מתאר לבינויה של העיר בצורת רחובות הערוכים בשתי וערב. אולם העיר זכתה לתנופת פיתוח חסרת תקדים עם מינויו של לואי פדרב (Louis Faidherbe) למושל המושבה ב-1854.
פדרב יזם מפעלי בנייה בהיקף גדול, ובין היתר נחנך קו טלגרף בין סן-לואי לדקר, הוקמו מערכת לאספקת מים וגשרים, ונוסדו מוזיאון להיסטוריה, לאתנוגרפיה ולתעשייה, בית דין שרעי, בתי ספר ומוסדות ציבור נוספים. ב-1872 הייתה העיר לבירת המושבה של סנגל, והגיעה לשיאה ב-1895 כאשר הפכה לבירת אפריקה המערבית הצרפתית. בתקופה זו הייתה סן-לואי לעיר המובילה באפריקה שמדרום לסהרה ולמרכז של אומנות ושל תרבות.
אף ששגשוגה של העיר נמשך, ב-1902 היא חדלה מלשמש כבירת אפריקה המערבית הצרפתית וחשיבותה ירדה. הקמת מסילת רכבת בין העיר לדקר ב-1885, גרמה לירידת חשיבותו של נמל סן-לואי, אשר בלאו הכי התקשה להתמודד עם גודלן של ספינות הקיטור המודרניות. ב-1957 איבדה סן-לואי את מעמדה כבירת המושבה, ודקר זכתה בתפקיד. עקב כך, נסגרו מוסדות שלטוניים רבים בעיר והאוכלוסייה הצרפתית פחתה באופן משמעותי, במיוחד לאחר שסנגל זכתה לעצמאותה ב-1960. אף שמספר התושבים הכללי המשיך לגדול, העיר הפכה לעיר ספר ונקלעה לקיפאון כלכלי ותרבותי. ב-1983 נוסחה תוכנית מתאר עירונית חדשה במטרה לשמר את חזותה הקולוניאלית של העיר ולהעניק הגנה לאתריה ההיסטוריים. בשנות ה-90 שבה סן-לואי לבסס את כלכלתה על הדיג, החקלאות והתיירות, וב-1992 נחנכה בה אוניברסיטת גסטון ברז'ה (Gaston Berger).
מבנה העיר.
העיר מחולקת למספר חלקים השוכנים על איים בנהר סנגל ועל גדותיו. החלק העתיק של העיר שוכן על האי סן-לואי הממוקם בנהר סנגל, כ-6 ק"מ צפונית לשפכו אל הים. צורת האי היא כשל מלבן כמעט מושלם באורך של 2.5 ק"מ וברוחב של 350 מטר.
חלקה העיקרי של העיר הוא רובע "סור" (Sor) הנמצא על אי אחר בנהר, ממזרח לאי סן-לואי. אורכו שבעה ק"מ ורוחבו עומד על שני ק"מ לכל היותר. בין שני האיים מחבר גשר פדרב שאורכו 506 מטר ואשר הוקם בסוף המאה ה-19. מעבר לסור, על היבשת, שוכנים רובעיה המרוחקים של סן-לואי ושדה התעופה. אזור זה מוקף בביצות המוצפות במהלך העונה הגשומה ובהן גדלים מנגרובים המושכים אוכלוסייה של עופות ימיים, דוגמת פלמינגו, קורמורנים, אנפתיים, ברווזים ועוד (ראו גם דג'ודג').
ממערב לאי סן-לואי משתרעת לשון יבשה ארוכה ברוחב של כ-300 מטר בלבד המכונה "לשון ברברי" (Langue de Barbarie). זו חוצצת בין נהר סנגל לבין האוקיינוס האטלנטי והיא מכוסה בדיונות למעט האזורים הבנויים. חלק מהלשון מוכרז כפארק לאומי (Parc National de la Langue de Barbarie), החביב גם הוא על עופות ימיים. בין לשון יבשה זו לאי סן-לואי מחבר גשר מוסטפא מליכ גאי (Moustapha Malick Gaye). הלשון היא המשכו של מעין "חצי אי" באורך של 60 ק"מ, החוצץ בין הנהר לאוקיינוס, אם כי הוא רחב בהרבה מצפון לעיר.
בקרבת העיר ממקומת שמורת הטבע גאמבול.
האי סן-לואי.
האי של סן-לואי מחולק לשלושה חלקים - אזור הממשל (Gouvernance) שוכן במרכז האי על ציר הרוחב החוצה את הנהר דרך שני הגשרים שמשני צדדיו. מצפון לאזור זה שוכן הרובע הצפוני הגדול הקרוי "לודו" (Lodo), ומדרום לו הרובע הדרומי הקטן יחסית המכונה "סינדון" (Sindone). השטח המוכרז כאתר מורשת עולמית מקיף את מרכזו של האי, אורכו 1,300 מטר ורוחבו 350 מטר. המתאר העירוני של האי הוא של רחובות שתי וערב כפי שנוסח בתוכנית מ-1828. ארבעה רחובות עוברים לאורך האי מצפון לדרום, והם נחצים על ידי סמטאות קצרות רבות המוליכות ממזרח למערב ומקשרות בין הרציפים שלאורך שני יובליו של הנהר. המבנים באי הם מבנים קולוניאליים בני שתיים או שלוש קומות, ומתאפיינים במרפסות עץ ובמעקות ברזל. הגגות עשויים מרעפים אדומים, ולחלונות ולדלתות מסכי עץ.