צד"ל אורגן בארבעה גדודים (מרחביים) ו-15 מפקדות פלוגתיות, מגדוד שריון וגדוד תותחנים, גדוד נוסף שירת במובלעת.
לצד"ל היו שתי חטיבות מרחביות חטיבה מזרחית שישבה במפקדת צד"ל במרג' עיון וחטיבה מערבית שישבה בבינת ג'ביל. מפקדת החטיבה המזרחית של נביה אבו ראפע ישבה בתל נחאס.
גדוד 30 ישב בחצביא - פלוגות זומריא (כולל מעבר זומריא) שוויא (כולל מוצב מגל) כאוכבא והכוננות (כולל מוצב אבו קמחא)- הגדוד היה מורכב מדרוזים וסונים מהערקוב.
גדוד 90 ישב בדמשקיה עם פלוגות ערב סלים (מוצבים ברוש וגמבה) נבי טהר (הדס ולנסיה ומעבר תבנית) והכוננות (כולל מחסום תל נחאס) חיילי הגדוד היו בעיקר מפקדים נוצרים חיילים סונים ושיעים
הגדוד היה אחראי על מוצבי רכס עלי טהר - ברוש, גמבה, הדר וולנסיה.
גדוד 10 ישב בריחן וכלל את פלוגת סוג׳וד (מוצבים סוג'וד וע׳זלאן) וערמתא (מוצבים חונה וערמתא) ומעבר חונה. הגדוד היה גדוד מעורב נוצרי וסוני.
לכל גדוד היה סדר כוחות של טנקים ומרגמות 120.
גדוד ייחודי היה גדוד 20 שישב במובלעת ג'זין והיה כפוף למפקדת צד"ל במרג' עיון.
החטיבה המערבית כללה את רכס הסילבסטר (שנקרא שקיף א-נימל), הכפרים א-טירי, כונין, עין אבל, חנין, רמיש, מארון א-ראס, ירון עינתא ובינת ג'בייל. גזרת רכס רמים עד הסלוקי כללה את הכפרים אל קוציר, דיר סיריאן, טייבה, קנטרה, תלוסה, רב א תלתין, מרכבה, חולה, מיס אל ג'ביל, מוחבייב, עיתרון ובלידא, ובמערב הגזרה את עייתא א-שעב, ראמיה, הגוש הסוני/בדואי, עלמא א-שעב, נקורה, ביאדה, שיחין, טיר חרפא, אל ג'בין, מרווחין.
היו שלושה גדודים: גדוד 70 שישב תחילה במוצב טייבה ולאחר מכן בתל קבעה ליד מרכבה. הגדוד היה ברובו גדוד שיעי.
גדוד 80 ישב בג'מוס וגזרתו הייתה מברעשית ועד בית ליף. (החונך הגדודי ישב בבינת ג'בייל). גדוד 80 היה נוצרי ברובו, ותפס את מוצבים 705 ו-718 (בית יהון וראשף).
גדוד 81 הסוני-שיעי-נוצרי שהמפקדה שלו הייתה בשקיף אל חרדון והחונך בראש הנקרה, מג'בל בלאט ועד ראס באיאדה-ראש הנקרה.
בנוסף היה לצד"ל עוד גדוד טנקים ועוד גדוד ארטילריה שהיה פרוס בסוללות תותחים בחטיבה המערבית והמזרחית וגם במובלעת ג'זין.
בסיס ההדרכה והאימונים שכו במג'דייה ליד הכפר אלמארי למרגלות הר דב, שער טוליפ. בתחילת מבצע של"ג השתלט צה"ל על המקום והעביר אותו לצד"ל. בבסיס זה התאמנו גם הכוחות הסדירים של צד"ל, למשל כוחות השריון. מפקדת הארטילריה ישבה במרג' עיון עם סוללות ארטילריה בתל שרפה.
כלא אל-ח'יאם.
בתחילה הוקם בדרום לבנון מחנה מעצר באל-מג'ידיה, בדומה למחנה המעצר אל-נצאר, אבל לאחר מכן הוחלף המחנה בכלא אל-חיאם שנוהל על ידי שירות הביטחון של צד"ל. הכלא הוקם במצודה צרפתית ישנה. חלק מארגוני זכויות האדם ראו בישראל כאחראית על בית הכלא, אולם ישראל ראתה בצד"ל אחראי על הכלא. בכלא שהו כ-100 אסירים ואסירות, רובם נשפטו לתקופות מאסר ארוכות. האסירה המפורסמת ביותר בכלא הייתה סוהא בשארה שניסתה להתנקש במפקד צד"ל, אנטואן לאחד.
במרץ 1999 הגישו המוקד להגנת הפרט והאגודה לזכויות האזרח עתירת הביאס קורפוס לבג"ץ, על-מנת להורות לשר הביטחון לשחרר ארבעה עצירים מכלא אל-חיאם, או לחלופין לאפשר לעורכי דינם לבקרם בכלא. המדינה ביקשה לדחות את העתירה, והגישה לבית המשפט את תגובתה בצירוף תצהיר של האלוף דן חלוץ, ששימש באותה עת כראש אגף מבצעים. המדינה טענה כי לישראל אין שליטה אפקטיבית בדרום לבנון, מכיוון שצד"ל לא כפוף לצבא הישראלי מחד, ומאידך כלא אל-חיאם מנוהל על ידי צד"ל וחיילים ישראלים לא נמצאים בו.
משכורות.
עד שנת 1986 הייתה המשכורת הממוצעת של חיילי צד"ל כ-100 דולר בחודש, ואז הועלתה המשכורת ל-260 דולר בחודש. בהמשך השנים הועלתה המשכורת ל-600 דולר לחודש. המשכורת שולמה על ידי מערכת הביטחון הישראלית. כמו כן, העניק השירות בצד"ל למשרתים את האפשרות לקבלת אשרת עבודה בישראל עבור משפחותיהם. הטבות אלו היו מהמניעים המרכזיים להצטרפותם של השיעים לצד"ל, אף על פי שלעיתים קרובות המשכורת של אותם חיילים מהעדה השיעית התקרבה רק ל-300 דולר לחודש. ההערכה היא שבשנת 1986 כ-30% מהמשרתים בצד"ל היו שיעים. אחוז השיעים ששירתו בצד"ל עלה במהלך שנות ה-90.
משרד הביטחון היה אחראי על תקציב צד"ל. למשל, בשנת 1996 עמד התקציב על 21.5 מיליון דולר ואילו בשנת 1997, למרות הקיצוצים בתקציב הביטחון, עמד על 23 מיליון דולר.
אנדרטת זיכרון לחללי צד"ל.
בשנת 1997 אורי לוברני יצר קשר עם האדריכל יעקב רכטר ובנו אמנון רכטר, וביקש מהם להפגש בתל אביב עם הגנרל אנטואן לאחד. בפגישה התבקשו האדריכלים לסייע בהתנדבות להקמת האנדרטה לזכר חללי צד"ל. לאחר מספר ימים התקיימה פגישה נוספת במפקדת יחידת הקישור ללבנון שם נבחן שטח ליד מרג' עיון, המשקיף על הבופור. האנדרטה נבנתה מחומרים פשוטים, יציקות בטון עם טיח ועץ ארז הלבנון כסמל של לבנון. לאחר שהושלמה הבניה, נערך טקס לציון פתיחת האתר. יום לאחר נסיגת צה"ל מלבנון האנדרטה פוצצה על יד חזבאללה.
ב-4 ביולי 2021 נחנכה אנדרטת זיכרון לחללי צד"ל בסמוך למטולה.
אמצעי לחימה.
אמצעי לחימה עיקריים שהופעלו עד הקמת יק"ל:
לאחר הקמת יק"ל הוחלף נשק זה בהדרגה בנשק מקביל לו ששימש את צה"ל (בדרך כלל מדגמים נחותים מאלו שברשות צה"ל).
קע&quot;ם
יוהן קפלר
ביולוגיה מבנית
הביולוגיה המבנית היא תחום בביולוגיה אשר עוסק בחקר המבנה של מקרומולקולות – חלבונים וחומצות גרעין. מעבר למציאת המבנה עצמו, חוקרי הביולוגיה המבנית מנסים להבין את המנגנון אשר גורם לקיפול של המקרומולקולות בתא החי.
הנושא הוא בעל חשיבות רבה, שכן המקרומולקולות מבצעות את רוב התפקידים בתא, ותפקודן משתבש גם בעקבות שינויים קלים במבנה התלת-ממדי של המולקולה. בעוד שקביעת רצף ה־DNA או רצף החלבון הן משימות פשוטות יחסית בטכנולוגיה של ימינו, קביעת המבנה התלת-ממדי המדויק של החלבונים ובמיוחד של חומצות הגרעין נותרו משימות קשות המצויות בחזית המדע. בניגוד לביוכימיה, הביולוגיה המבנית אינה עוסקת באספקטים הקינטיים של התגובות הכימיות שבהן משתתפת המולקולה, אלא רק במבנה האתרים אשר מבצעים תגובות אלה.
היררכיית המבנה של המקרומולקולה.
בביוכימיה נהוג לחלק את מבנה המקרומולקולות ל-4 מבנים היררכיים:
מציאת המבנה השלישוני והרביעוני של המקרומולקולות.
חלבונים וחומצות הגרעין קטנים מכדי שאפשר יהיה לבחון אותם אפילו דרך מיקרוסקופ האור המשוכלל ביותר, ולכן בחינה פיזית של המבנה שלהם מתבצעת בדרך כלל על ידי גבישים המכילים אלפי מקרומולקולות. השיטות הקיימות לבחינה פיזית של המבנה הן:
החסרון בשימוש בשיטות הנ"ל הוא הצורך בקיבוע המקרומוקולות בתוך מבנה כגון גביש, דבר שמעלה את החשש שהמבנה המתקבל יהיה שונה מזה שבו החלבון מצוי בתא. הבעיה מתחדדת כאשר מדובר על חלבונים ממברנליים - חלבונים שבמצבם הרגיל בתא נמצאים על גבי קרום התא. חלבונים אלה אינם ניתנים לגיבוש ולכן עד היום ידועים רק מבנים ספורים של חלבונים אלה וקיימות מחלוקות רבות לגבי נכונותם.
על מנת להתגבר על בעיות אלה ואחרות בביולוגיה מבנית קיים שימוש רב בכלים של הביואינפורמטיקה לצורכי חיזוי מבנה החלבון. שיטות אלה מנסות לחזות מבנה של חלבונים שהמבנה שלהם אינו ידוע באמצעות חישובים המשתמשים בידע המבני הקיים על חלבונים אחרים (Homology modeling) או באמצעות שימוש ברצף המקודד בלבד. השיטות מנסות למצוא מקטעים מהרצף אשר מקודדים ליחידות מבניות מסוימות. עבור חלבונים ממברנליים, נעשה פעמים רבות שימוש במידע על מידת ההידרופוביות של חומצות האמינו בחלבון, על מנת לחזות את מקטעי החלבון שבהם הוא חוצה את קרום התא.
פצצת עטלף
פצצת עטלף (באנגלית: Bat bomb) הוא כינוי להצעה שהועלתה בארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה, להשליך מעל האימפריה היפנית עטלפים הנושאים פצצות תבערה זעירות. שמו הרשמי של הפרויקט היה "מבצע אקס־ריי" (מבצע רנטגן) שהתנהל בראשותו הזואולוג ד"ר לייטל ס' אדמס מפנסילבניה. הרעיון היה שהעטלפים ינוחו על בניינים ביפן העשויים בעיקר עץ ונייר, אז יפוצצו הפצצות בצעד שיגרום לדליקות רבות באזור.
לצורך המשימה נבחר עטלף ממין מקסיקני שמשקלו היה 14 גרם. במהלך הפיתוח, שארך כשנתיים בין 1942 ל־1944, פותחה במיוחד פצצת תבערה זעירה שהכילה נפלם (בנזין וסבון נוזלי), במשקל 30 גרם, והוצעו כמה דרכים להפעלת הפצצה. בין השאר נבחנו מרכז בקרה חיצוני שיפעיל את הפצצות מהמטוס שישליך אותם, אפשרות שנפסלה משום שהצבא חשש מתלות שכזו; מרעום שיופעל על ידי תנועת כנפי העטלף, אפשרות שנפסלה בגלל רגישות המתקן; ומנגנון השהיה פנימי, מה שנבחר בסופו של דבר. המנגנון כלל חלל בו תיל פלדה שהחזיק את פתיל ההצתה, ומעט לפני שחרור העטלפים הוזרקה לחלל תמיסת נחושת כלורית, שהמיסה את הפלדה וגרמה להפעלת הפצצה.
לבסוף התוכנית שנתקבלה הייתה לשמור את העטלפים בקירור שיגרום להם לשנת חורף, ולהטיל אותם ממטוסים במארזים שיוצנחו וייפתחו בזמן ירידתם. בזמן זה העטלפים היו אמורים להתעורר ולעוף החוצה ולנסות למצוא מחסה בבתים, ותוך כדי כך להבעיר אותם.
הוכחה ליעילותה של הפצצה התקבלה כשקבוצת עטלפים מחומשת הצליחה לברוח מהבסיס בקרלסבאד שבניו מקסיקו, והציתה שרפות רבות באזור. בעקבות תקרית זו הוחזר הפרויקט לשיפור וחשיבה מחודשת, מאחר שהוחלט שיש לעשותו לבטיחותי יותר.
בניסוי שחל ב־15 בדצמבר 1943 הפרויקט נחל הצלחה מרשימה והצליח להעלות באש כפר דמה שנבנה לצורך הניסוי.
עלותו של הפרויקט נעה בין 2 ל־4 מיליון דולר, סכום שנחשב גבוה באותה התקופה.