קנד היט (באנגלית: Canned Heat; בתרגום חופשי: חום משומר) הייתה להקת בלוז רוק ובוגי ווגי אמריקאית שהוקמה בלוס אנג'לס בשנת 1965. הלהקה הייתה לפופולרית בעיקר בזכות הפרשנות והניסויים המוזיקליים שלה במוזיקת הבלוז. הלהקה הוקמה על ידי שני חובבי בלוז מלוס אנג'לס, אלן וילסון ובוב הייט, שקראו ללהקה כך על שם משקה אלכוהולי חריף ומסוכן שהשחורים באמריקה של תחילת המאה העשרים היו מכינים מפאת חוסר כסף. השם "Canned Heat" (חום משומר) מיוחס לשיר מאת טומי ג'ונסון , "Canned Heat Blues" משנת 1928.
לאחר שהופיעה הלהקה בפסטיבל הפופ במונטריי, הלהקה זכתה בפרסום רב ופופולריות גדולה עם ההרכב המקורי שמורכב מבוב הייט (שירה), אלן וילסון (גיטרה, מפוחית ​​ושירה), הנרי וסטין (גיטרה מובילה) לארי טיילור (גיטרה בס), ואדולפו דה לה פארה (תופים). למעשה, ההרכב המקורי כלל גם את המתופף פרנק קוק, אך זה עזב לאחר שהוציאו את אלבומם הראשון Canned Heat. הלהקה הוציאה מספר גדול של להיטים (ביניהם "On the Road Again" ו-"Going Up the Country" שהיו ללהיטים בינלאומיים) וקיבלה פופולריות עצומה בארצות הברית, אך יותר מכך באירופה ואוסטרליה. בשנת 1969 הופיעה הלהקה בפסטיבל וודסטוק, והופעתם שם נחשבת להופעת הפריצה של הלהקה.
המוזיקה של הלהקה נחשבת לפורצת דרך ו"מודדת" את גבולות הבלוז והבוגי ווגי המסורתיים. הלחנים של הלהקה מתאפיינים בתפקידים מורכבים, הרמוניות ולעיתים סולואי גיטרה פסיכדליים ארוכים, לצד בלוז מסורתי. הלהקה הביאה את מוזיקת הבלוז והבלוז רוק לקהל ההיפים, והופיעה עם חומרים מקוריים בפסטיבלים רבים לאורך שנות השישים ושנות השבעים. שירם "Going the Country" היה לאחד מהמנוני התנועה ההיפית. ההרכב המקורי היה למצליח ביותר והיה קיים בין השנים 1966 ל-1969, אז עזב הגיטריסט הנרי וסטין את הלהקה; שנה מאוחר יותר נפטר בטרם עת הגיטרסיט, הזמר וכותב השירים העיקרי של הלהקה אלן וילסון. הלהקה אמנם המשיכה את פעילותה עד שנת 2019, אך חברי ההרכב המקורי כבר לא היו שותפים בה.
אדולפו דה לה פארה היה החבר היחיד מהרכב הלהקה של שנות ה -60 שנשאר בלהקה עד פירוקו. הוא אף כתב ספר על תולדות הלהקה, תחת הכותרת "Living the Blues", שמו של אחד האלבומים המצליחים של הלהקה.
היסטוריה.
הקמה ושנים ראשונות.
הלהקה החלה בתוך קהילת אספני תקליטים בלוס אנג'לס, ארצות הברית, בשנת 1965. בוב הייט, אז בן 20 בלבד, היה מוכר וקונה תקליטי בלוז מאספנים נוספים, וביתו שבקניון טופאנגה, קליפורניה, היה למקום מפגש ידוע באזור עבור חובבי הז'אנר. בתחילת אותה שנה התיידדו אלן וילסון ובוב הייט, שניהם מוזיקאים מלבד היותם חובבי בלוז, להקים יחד עם אספנים נוספים להקה. השניים גייסו את הנגנים מייק פרלוין כגיטריסט, סטיוארט ברוטמן כבסיסט וקית סוייר כמתופף. אלא שפרלוין וסוייר פרשו בתוך מספר ימים, ולכן קני אדוארדס שהיה חבר של וילסון התנדב להחליף את פרלוין, והמתופף החובב רון הולמס הסכים לתופף עבורם באופן זמני.
אחד מחבריו של הייט שהכיר בכנס אספנות בשם הנרי וסטין (שפרש מלהקתו של פרנק זאפה, "מאד'רס אוף אינבנשן") ביקש להצטרף ללהקה, והתקבל כגיטרה תומכת לזאת של אדוארדס. עד מהרה עזב אדוארדס את הלהקה והותיר את וסטין להיות הגיטרסיט המוביל בהרכב, תפקיד שהתברר כי התאים לו עד מאוד; במקביל הצטרף פרנק קוק ללהקה ובכך החליף את הולמס כמתופף. קוק כבר היה בעל ניסיון מקצועי משמעותי הרבה יותר מלכל אחד אחר בהרכב, לאחר שהופיע עם אמני ג'אז כמו הבסיסט צ'ארלי היידן, החצוצרן צ'ט בייקר והפסנתרן אלמו הופ. הוא אף שיתף פעולה עם אמני מוזיקת נשמה שחורים כמו שירלי אלי ודובי גריי.
המפיק ג'וני אוטיס הקליט את האלבום הראשון בפועל של הלהקה בשנת 1966 עם ההרכב של הייט, ווילסון, קוק, וסטין וברוטמן; אך התקליט לא שוחרר עד 1970, אז הופיע בשם "Vintage". במהלך קיץ 1966 עזב סטיוארט ברוטמן את הלהקה לאחר שחתם על חוזה הקלטות עם להקת ריקודי בטן ארמנית. שאר החברים ניסו לתקשר עם ברוטמן, וזה הסביר להם כי מצא עבודה טובה יותר. לצערו, הם כבר מצאו לו מחליף כשהתברר לו שהחוזה שעליו חתם לא יתממש לבסוף, ובכך מצא את עצמו בחוץ. במקומו של ברוטמן בלהקה צורף מארק אנדס, שהיה חבר בלהקה באופן זמני כמה חודשים, ולבסוף הוחלף על ידי הבסיסט לארי טיילור, שהצטרף במרץ 1967.
טיילור היה חבר לשעבר בלהקת The Moondogs ואחיו של המתופף של מל טיילור, וכבר בהופעות והקלטות עם The Moondogs. במתכונת זו (הייט, וילסון, וסטין, טיילור, קוק) הלהקה החלה להקליט באפריל 1967 עבור ליברטי רקורדס הם הקליטו את השיר "Rollin' and Tumblin'" באותו החודש, שלימים הפך לסינגל הראשון של Canned Heat. האלבום הרשמי הראשון, Canned Heat, שוחרר כעבור שלושה חודשים בלבד ביולי 1967. האלבום היה מורכב כולו מגרסאות כיסוי, בשונה מאלבומיהם הבאים שכללו קטעים מקוריים רבים. האלבום היה פופולרי מאוד והגיע למקום 76 במצעד בילבורד הוט 100 של אותה שנה.
פריצה (סוף שנות השישים).
הופעת הפריצה של הלהקה הייתה בפסטיבל הפופ של מונטריי ב־17 ביוני 1967. ההופעה נחשבת לאחד הביצועים המעולים ביותר של הלהקה בהופעה חיה, ובה הקהל הרחב נחשף להרכב הבלוז. תמונתם של חברי הלהקה בהופעה הופיעה אף על שער מגזין ה"דאון ביט", יחד עם ביקורת חיובית מאוד: "וסטין ווילסון הם אולי הצוות הטוב ביותר בעולם הגיטרות, ווילסון בהחלט הפך לנגן מפוחית-הבלוז האהוב על הקהל. יחד עם הסולן החזק בוב הייט, הם ביצעו את שירי הבלוז בצורה כל כך נהדרת עד כי נראה ששאלת הגזע לא רלוונטית".
ד.א נבאקר צילם את הביצועים שלהם לשירים "Rollin and Tumblin", "Bullfrog Blues" ו-" Dust My Broom", וכלל אותם בסרט תיעודי שיצא שנים רבות אחר כך, בשנת 1992. הלהקה אף החלו ליצור תדמית של "ילדים רעים" בעקבות פרשיות סמים רבות שאליהן נקלעו. מנהל הלהקה, סקיפ טיילור, נאלץ לשלם ערבות בסך 10,000 דולר מכספו האישי על מנת לשחרר אותם ממעצר. תקריות אלו העלו את המודעות ללהקה בציבור הרחב, אך גם גו מחיר מחברי הלהקה. לאחר שנתפס מזריק סמים קשים, הודח מתופף הלהקה פרנק קוק ובמקומו התווסף אדולפו דה לה פארה, שכבר צבר ניסיון בלהקות בלוז מקומיות. כחבר רשמי בלהקה הופיע דה לה פארה לראשונה ב־1 בדצמבר 1967, בהופעה משותפת עם הדלתות. לאחר צירופו של דה לה פארה ללהקה, החלו הקבוצה לתת זה לזה כינוים שעד מהרה הפכו לשמות הבמה שלהם (גם חברי הלהקה שצורפו מאוחר יותר זכו לכינויים): בוב "הדוב" הייט, אלן "הינשוף העיוור" וילסון, הנרי "החמנית" וסטין, לארי "השומה" טיילורו אדולפו "פיטו" דה לה פארה.
האלבום השני של הלהקה, Boogie with Canned Heat, יצא בשנת 1968 וכלל את הסינגל "On the Road Again", שיר מחווה לשיר של פלויד ג'ונס משנות החמישים. "On the Road Again" הפך לשיר הפריצה של הלהקה וזכה להצלחה עולמית, והיה בצמרות המצעדים במדינות רבות. האלבום כלל גם שיר באורך 12 דקות שנקרא "Fried Hockey Boogie", (נכתב על ידי לארי טיילור, אך מקורו בשיר "Boogie Chillen" של ג'ון לי הוקר) ובו כל אחד מחברי הלהקה הראה את יכולותיו עם סולו ארוך וממושך. השיר "Amphetamine Annie" שכתב בוב הייט היה גם הוא ללהיט, והיה לאחד השירים הראשונים שהתנגדו לסמים בעשות של שנות השישים.
בשנת 1968, לאחר ההצלחה המסחררת של אלבומם השני, יצאו הלהקה לסיבוב ההופעות האירופאי הראשון שלהם. במהלך סיבוב ההופעות באירופה, שערך למעלה מחודש, הופיעה הלהקה בקונצרטים, הופעות חיות, פסטיבלים ותוכניות טלוויזיה, כשהמוכרת ביניהן היא התוכנית הבריטית Top of the Pops, שם הופיעו Canned Heat בשידור חי. הם הופיעו גם בתוכנית האירוח הגרמנית ביט קלאב, שם הם רואיינו וניגנו את השיר "On the Road Again", שהיה במקום ה-13 במצעדי המכירות של גרמניה המערבית.
ההצלחה ופסטיבל וודסטוק.
באוקטובר 1968 הוציאה הלהקה את אלבומה השלישי, Living the Blues, שכלל בתוכו את הסינגל "Going Up the Country", שירם הידוע ביותר של הקבוצה. השיר, שהולחן בהשראה מהלחן של השיר "Bull Doze Blues", שהוקלט בשנת 1928 על ידי אמן הבלוז הנרי תומאס, שונה ונכתב מחדש על ידי וילסון כך שכלל יותר קטעים אינסטרומנטליים, כלי נשיפה, מורכבויות הרמוניות וסולואים. השיר יצא גם כסינגל והיה להצלחה ענקית בכל העולם – השיר היה במקום הראשון של מצעדי המכירות ב-25 מדינות ברחבי העולם (ובמספר 11 בתרשים הלאומי של ארצות הברית) ואף היה לשיר הנושא של הסרט התיעודי "וודסטוק" שחיבר מייקל וודלי בשנת 1970.
האלבום השלישי כלל גם שיר אחד בן 19 דקות בשם "Parthenogenesis", שהיה מעיין ניסוי מוזיקלי – השיר כלל צלילי נבל, קולות סטטיים, אלמנטים פסיכדליים ועוד; יתרה מכך הוא השיר "Boogie Refried", שחולק לשני חלקים שיחד אורכם עולה על 40 דקות – השיר הוא הקלטה חיה מהופעה.
ביולי 1969, קצת לפני וודסטוק יצא אלבומם הרביעי, 'Hallelujah'. מגזין "The Melody Maker" כתב: "אמנם האלבום פחות אמוציונלי משאר עבודותיהם, אך זהו אלבום בלוז מצוין והם [הלהקה] עדיין להקת הבלוז הלבנה הטובה ביותר". אלבום זה נכתב בצורה הרבה יותר "אנושית", עם שירים עצובים או רציניים כדוגמת "Time Was" של אלן וילסון, שעוסק בהתפוגגות האהבה, וכמה גרסאות כיסוי לשירי בלוז רציניים כגון "Sic 'em Pigs" של בוקה וייט.
מספר ימים לאחר צאת האלבום עזב הגיטריסט הראשי הנרי וסטין את הלהקה לאחר חיכוכים בינו לבין בסיסט הלהקה, לארי טיילור, בזמן הופעה בפילמור וסט. למחרת בלילה הציעו מייק בלומפילד והארווי מנדל להצטרף במקום וסטין, ולאחר אודישן קצר מנדל נבחר. הוא זכה לכינוי "הנחש".