אלוף פיקוד דרום, אלוף אריאל שרון ביקר בבסיס דפנה יחד עם מפקד חיל הים בנימין תלם שאירח אותו. שרון לא הסכים בשום פנים ואופן לקבל את לבוש החיילים בסנדלים ומחה באוזני מפקד חיל הים. כאשר הוסבר לו שזה לבוש מאושר על ידי חיל הים מחה על כך לרמטכ"ל. בנימין תלם מספר שהייתה לו שיחה עם הרמטכ"ל דוד אלעזר ונעילת הסנדלים קיבלה גם את אישורו.
יחסים בין אישיים היו חשובים לפתרון בעיות. מפקדי הבסיס, כל אחד בזמנו, נהלו מערכות הכרה הדדית עם "השכנים" החיילים שהוקצו לאבטחתו מפיקוד דרום. המחלוקת המתמשכת הסתיימה עם הגעתו של רס"ן עמי שר- אל. עמי יצר קשרי גומלין מצוינים עם מושל אל עריש יצחק שגב ונוצר שיתוף פעולה פורה. עמי נהג לבקר ולהיפגש את מושל אל עריש כל פעם שהיה בדרכו לבסיס וכל פעם בדרכו לחופשה צפונה, דבר שהביא להבנה הדדית טובה יותר.
תחזוקה ותנאי שירות.
התנאים בבסיס היו שונים מאלה שבכל יחידות חיל הים. צורת ההספקה העיקרית בשנותיה הראשונות של היחידה הייתה באמצעות נחתת מכוון ים התיכון וטרקטור שהיה ממתין בתחתית הבסיס על החוף והיה כלי התעבורה העיקרי גם ממקום נחיתת ה"צהובות" ועד הגעתו תוך נסיעה לא קלה על דיונות החול למרומי גבעת הבסיס. הריחוק מבסיס האם ומתשתית התחזוקתית של חיל הים דרש הרבה יזמה ואלתורים טכניים. כשירות היתושים ומכשירי המכ"ם, ה"אורנה" והקשר נעשתה במאמץ רב לנוכח תקלות וצרכים של חלקי חילוף. השאיפה להקלת תנאי השירות בבסיס חייבה אספקה טרייה יום יומית. האספקה הגיעה לבסיס באמצעות הסירות הקטנות - "צהובות" או הסירה הגדולה - "לבנה" של החוליה הטכנית שישבה בנחל ים. האספקה של מים ודלקים וצרכים כבדים כלשהם המשיכה להגיע מבסיס אשדוד אחת לשבועיים באמצעות הנחתות. למנועים החיצוניים של ה"צהובות" היו תקלות רבות וזה חייב כמעט באופן שוטף תגבור/החלפת מנועים שהיו מגיעים מבסיס האם באשדוד.
אפשרויות הרחצה - בשנותיו הראשונות של בסיס דפנה, אפשרות הרחצה הייתה רק במי הים. מיכל המים המתוקים בנפח 5 מ"ק שימש לשתייה. צינור פולאתילן בקוטר 3 אינץ' הונח מחוף הים אל מעלה הגבעה והנחתת שהייתה מגיעה פעם בשבוע העבירה את המים למעלה הגבעה באמצעות משאבה שבנחתת. רחצה במים מתוקים הייתה מזערית. משמעת מים הונהגה מעת לעת עקב קיבולת מים נמוכה של מיכלי המים בבסיס. בימי החורף כאשר הנחתת לא הייתה יכולה להגיע לבסיס עקב תנאי ים קשים היו מצבים שמשמעת המים הייתה עוד יותר קשוחה.
רפואה - בתחילה לא שובץ רופא וגם מסדרי חולים לא התקיימו. בעת מלחמת יום הכיפורים סופחו רופאים במילואים: ד"ר יורם בייט וד"ר אריה שוורץ. ונוצרו עמם יחסי חברות וקרבה. לאחר המלחמה אויש הרופא באופן קבוע. לא היו הרבה חולים יחסית לתנאי התברואה הנמוכים. מקרה פציעה אחת של המכונאי שנפל מגנרטור ונחתך קלות בצידו הימני. המפקד והרופא החליטו אז להזעיק מסוק מחמ"ל נחל ים ששלח מסוק. לאחר כשבועיים חזר הפצוע בריא.
בידוד מהעולם - לא ניתן היה לפגוש מישהו ולא לצאת מהבסיס המנותק, סדר החופשות היה שלושה שבועות בתפקיד ושבוע חופש.
שותפים לא רצויים – עכברי המדבר, זבובים, נמלים וצרעות היו חלק מהווי החיים. התגברו על אמצעי ההדברה. עכברי המדבר אכלו את הבגדים בארונות.
תספורת - ספר לא היה ביחידה ומצב התספורת היה שונה מהתקן הצבאי.
תברואה - הייתה הקפדה גם כשיש משמעת מים תמיד להשאיר מעט מים למטבח. בעת סערות כשלא הגיעו מים על ידי הנחתת אזי הטרקטור היה מוריד את כלי המטבח לחוף הים ושם היו שוטפים אותם במי ים. הרופא ביצע ביקורת תברואה יומית במטבח ובדיקת ניקיון ונטילת צפרניים של הטבח. עובדת הביקורת ותוצאותיה נרשמו ביומן התברואה.
שירותים - רס"ר היחידה היה אחראי על חפירת בור שירותים חדש כשהבור הישן היה מתמלא וכן היה מטיל סיד לתוך הבורות.
תנאי סיירת היתושים.
תנאי אנשי הסיירת היו יותר משונים. בתחילה מזרנים על סיפון הספינה המצרית העוגנת. שיפור ממזרנים ובהמשך למיטות מתקפלות מוצבות בשורה אחת לפי הסדר והוותק: מפקד, מפקדי ספינות עד הימאי האחרון.
כשהגיעה דוברת המגורים כתוספת לדוברת העגינה, שודרגו התנאים במקצת. היתושים הפכו לחלק מהנוף הקבוע בימה. לאחר כחצי שנה הדוברה חזרה לשדרוג נוסף. על סיפונה נבנתה מחומר פלסטי מוקצף מבנה שכלל שלושה חדרים: מטבח, חדר מפקדים, וחדר חיילים. מקלחות לרחצה לא היו.
הדוברות המחוברות יחדיו היו מסתובבות עם כיוון הרוח בימת ברדוויל, ועליהן עשרה חיילים. מרוחקים מהציוויליזציה ומתמודדים עם אתגרים של הישרדות. כל ארוחה, או טלפון למשפחה ולחברה או הרחצה במקלחת חייבה הפלגה לחוף בסירה ואחר כך נסיעה למוצב בקומנדקר ועם הזמן בטרקטור. ואחרי המקלחת חזרה לדוברות. החול מנצח והגוף מתכסה גרגרי חול קטנים ודוקרים. כל זאת רק כאשר לא הוכרזה משמעת מים תעבורת הקשר בין הבסיס לדוברות ודרך מרכזיית הבסיס אל מחוצה לו היה באמצעות קו נל"ן שהיה פרוס ממרומי הגבעה מטה ללשונית החול בימה וממנה במים עד הדוברות עצמן, קו זה היה נקרע לעיתים קרובות ושוב היו נאלצים לפרוס קו חדש, מצב זה מאוד הקשה על צוות היתושים.
התחבורה לבסיס האם.
כאמור הגישה למוצב הייתה בדרך הים התיכון בכלי שיט מבסיס אשדוד, או בסירות מתוך ימת ברדוויל דרך החוליה בנחל ים או במסוקים. יציאה לחופשות היו חיילי הבסיס יוצאים בסירה מבסיס דפנה לקיבוץ נחל ים, המרחק היה גדול, הראות לעיתים קרובות לקויה, הניווט היה בעזרת עמודים ונצנצים שהיו מסמנים את הנתיב לדפנה. המנועים החיצוניים של ה"צהובות" נשחקו ויצאו מכלל שימוש לעיתים קרובות, לעיתים היה נשכר דייג מקומי שיסייע ויבצע את ההובלה של החזרת החיילים מחופשה והוצאת חיילים לחופשה.. הדרך בים ארכה כשעתיים וחצי. גם כאשר כבר הגיעו החיילים לנחל ים, היה עליהם לחכות להזדמנות של טרמפ או לאוטובוס שעבר בימי ראשון וחמישי בלבד. כתוצאה מכך, היו מגיעים לביתם באיחור גדול. לא מעט מקרים שה"צהובות" היו מתיישבות בימה, והיה צורך לרדת למים ולדחוף אותם, העיכובים הללו גרמו למורת רוח אצל החיילים בבסיס שהמתינו בקוצר רוח להגעת ה"צהובות" על מנת להוציאם לחופשה אחרי 3 שבועות בבסיס המבודד.
הפלגה בימה בשעות החשיכה נעשתה רק במקרים חריגים ביותר. רכישת הרחפות אפשרה תנועה מהירה וקלה יותר. הקמת יחידת הרחפות נעשתה בטקס עם מפקד חיל הים בנימין תלם נכחו חמישה אורחים וארבעה אנשי צוות.
חולית נחל-ים.
חולית נחל ים הייתה מרכיב חשוב בתפקוד בסיס דפנה. דרכה עברו פריטי ציוד רגילים וגם מיוחדים ולא מוכרים. השטה בכלי שיט קטנים חייבה בקרה קפדנית לפני שהם עולים סירות. לפעמים היה צורך להשאיר ציוד בחוליה בנחל ים עקב משקל או עקב סוג החומר שלא אפשר הובלתו ביחד עם אנשים. .על חולית נחל ים פיקד רס"ר בקשי שעליו ואנשיו הוטלה אחריות והקפדה על בטיחותם של הנוסעים בהם היו כאלה שאינם יודעים להתנהג בים. מפקד החוליה בקשי מימש את אחריותו התעמת לפעמים עם בכירים ממנו ולא נתן לחרוג מהוראות הבטיחות. עקב ההקפדה על בטיחות והשירות המסור הופעל מערך הסעות יעיל בים וביבשה. אנשי החוליה ידעו מתי ואיך להפחית במשקל הסירות הקטנות, מתי להוריד אנשים מהסירות, מתי להגיד לנוסעים שהציוד המיוחד שיש להם בחגור לא מאפשר להם הובלה בהישט.
מפקד החוליה בקשי השגיח גם על ה"לבנה" שלא תערבב חומרים מיוחדים עם אנשים ושלא תעמיס יתר על המידה. נושא הפלגות לילה נידון רבות בין מפקד החוליה ומפקדי הבסיס, והוחלט להעדיף בטיחות לא להפליג בלילה . עם זאת נעשתה הכנה לצורך אילוץ להפליג בלילה. גם ביבשה בקשי ווידא מפקד חולית נחל ים תנועה בטוחה. באחת מסבבי היציאה לחופשה בקשי עצר בנחל ים את האוטובוס הצבאי כשהתברר לו שהנהג איננו כשיר.
הבקורות והביקורים.
בנוסף לביקורים הרבים מאוד של גורמי חיל הים הגיעו לבסיס דפנה גם משלחות רבות מכלל צה"ל. היו אלה גורמי מטה וגורמים מקצועיים של פקוד דרום, גורמי ביקורת של פקוד דרום, גורמי ביקורת של צה"ל, קצין רפואה ראשי, מקצין חימוש ותחזוקה ראשי, בודקי מים, בודקי מזון, בודקי תחמושת וכיוצא בזה.
הביקורים הקשו מאוד על מפקד הבסיס, שהיה צריך להיות דרוך, לתת מענה לשאלות חלקן מטרידות, ולרצות את כולם.
המבקרים רצו לראות ללמוד לשאול ולבדוק את הפלא במדבר- איך מנהלים בסיס קטן ששולט על זירה ימית בתוך הימה ובכוון תצפית לים התיכון. יחד עם חוליה תעבורה עורפית בנחל ים. . אי המקבל את המזון, חלקי חילוף ותספוקת תחזוקה כאמור מקיבוץ נחל ים, דרך הימה. ואספקת המים והדלק דרך הים התיכון. הבסיס הממשיך להתקיים ולתפקד גם שיש סערת חול או סערת חורף. בסערות שלא מאפשרות תנועת סירות תספוקת ממעגן נחל ים וכשלפעמים גם לא מתאפשר לקבל מים מהנחתת.
תחנת מכ"ם אל עריש.
בבנין הממשל באל עריש התמקמה תחנת מכ"ם של בסיס אשדוד. התחנה אוישה ב-12 מפעילות מכ"ם שני נגדים וארבעה תצפיתנים במילואים.
הפעילות.
מייד עם התבססות ספינות היתוש בבסיס בתחילת שנת 1973 נשלחו לסיורים בימה בואכה דרך היציאה "בבועז 1" עד לקו הפסקת האש מול פורט סעיד.
בסיס דפנה במלחמת יום הכיפורים.
התארגנות