טופוגרפית, קרסט ומערות נוצרים לעיתים קרובות באזורים המורכבים בעיקר מאבן גיר.
היווצרות אבן גיר.
אבן גיר היא ביוגנית ומורכבת משלדם של יצורים ימיים, בעיקר שוכני קרקעית, ששלדם מכיל ארגוניט או קלציט. ארגוניט הוא מינרל שזהה בהרכבו לקלציט, אך אינו יציב ועם הזמן הוא הופך לקלציט בתהליך כימי. משקעי אבן גיר צעירים מכילים לעיתים ארגוניט שטרם השתנה לקלציט. האבן נוצרת בתנאים של ים רדוד שהופך לבוצה, ומתאדה תוך כדי גיבוש הקלציט לאבן גיר.
השימוש באבן גיר.
אבן גיר משמשת לבנייה, תשתית כבישים, עיצוב נוף וייצור מלט.
אבן גיר פופולרית במיוחד באדריכלות ובהנדסאות, ומבנים ידועים רבים, בעיקר בצפון אמריקה ובאירופה נבנו מחומר זה. אבן גיר היא נפוצה למדי לכרייה וקל לסתת אותה ללבנים או עיצובים מורכבים יותר. היא גם עמידה למדי לפגעי מזג האוויר והשנים. עם זאת, אבן גיר היא חומר כבד למדי, ולא פרקטי לבנות ממנה מבנים גבוהים; גם מחירה לא זול. אבן הגיר הייתה פופולרית במיוחד בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. תחנות רכבת, בנקים, ומבנים אחרים מאותה תקופה נבנו מאבן גיר. גיר שימש גם לבניית החזית של מספר גורדי שחקים, אולם רק ביריעות דקות ולא בלבנים גדולות. בארצות הברית נכרית רוב אבן הגיר לבנייה במדינת אינדיאנה.
אף על פי שאבן גיר המשמשת לבנייה עמידה באקלים לח, היא פגיעה לחומציות, ולכן גשם חומצי מהווה בעיה במקומות בהם היה שימוש רב בה, והוא שוחק את הפרטים בפסלים ויצירות אומנות אחרות העשויות מאבן גיר וחשופות לפגעי הסביבה.
בניגוד לשם המטעה, ה"גיר" אשר משמש לכתיבה על לוחות בית הספר הוא למעשה סידן גופרתי (CaSO4).
תכונות אבן הגיר והזיהוי בשטח.
את אבן הגיר קל מאוד לזהות בשטח מכמה סיבות:
אבן גיר ורודה מאסיזי.
אבן גיר ורודה מאסיזי המכונה בשם: pietra rosa di Assisi משמשת כסמל למבני הפרנציסקנים ברחבי העולם. היא נחצבת בהר מונטה סובסיו, ליד העיר. האבן נוצרה ממשקעים גירניים, אשר המסו בתוכם חומרים בצבע חום. התצורה הגאולוגית של האבן, כמו סלעי המשקע אחרים, נוצרה בתקופה בה הרי האפנינים היו מכוסים במי ים. צבע האבנים נע מלבן-אפרפר עד לוורוד עמוק. לאבנים אלה שימוש רב בבניית הבתים בערים אסיזי וספלו. באזור זה מרבית הבתים בנויים מאבנים מסוג זה. מחצבות רבות באזור עוסקות בחציבת אבנים אלה המהוות מקור פרנסה חשוב.
אבן גיר בישראל.
הסלע הנפוץ ביותר על פני השטח בישראל הוא הגיר, וניתן לראותו כמעט בכל רחבי הארץ. מחשופים גדולים של גיר נמצאים בהרי יהודה ושומרון ובנגב.
עקב כמות הגיר הנמצא בארץ ישראל, בתים רבים מאוד צופו וגם מצופים כיום בלבנים מגיר, בעיקר ליופי. ירושלים לדוגמה, היא עיר שמחייבת ציפוי בתים בגיר.
הגל החדש הצרפתי
הגל החדש (בצרפתית: נוּבֵל וָאג Nouvelle vague) של הקולנוע הצרפתי היה תנועה קולנועית בשנות השישים של המאה ה-20. הכותבים במגזין "מחברות הקולנוע" (Cahiers du cinéma) החליטו להציג את תאוריית האוטר (auteur) שלהם – הבמאי כמרכז העשייה בסרט – על ידי בימוי סרטים בעצמם. הם היללו את סרטיהם של ז'אן רנואר וז'אן ויגו. כותבים לשעבר של המגזין כמו פרנסואה טריפו עם סרטו "400 המלקות" (1959) וז'אן-לוק גודאר עם סרטו "עד כלות הנשימה" (1960) סימנו את תחילת עידן זה. במאים אחרים מהזרם הם קלוד שברול, ז'אק ריווט, אריק רוהמר ולואי מאל.
מאפיינים.
סרטי הגל החדש הצרפתי נשאו לרוב אופי אקזיסטנציאליסטי ועסקו בנושאים כמו הדגשת תפקידו של היחיד בקבלת האבסורדיות שבקיום האנושי. המסרים עצמם לא הועברו רק בעזרת תוכן הסרטים ועלילתם, אלא גם בעזרת טכניקות בימוי וצילום שונות וחריגות יחסית (למשל, צילום מעקב בשוט רציף שנמשך שבע דקות) ששימשו כאמצעי אמנותי להעברת מסרי היצירה המוסרטת. הבמאים צילמו ברחובות, כשהם דוחים את רעיון הצילום באולפן. אמצעי תאורה והקלטה היו המצאות ששימשו את הבמאים בהצלחה יתרה, ביניהן מצלמות קלות משקל (או 'מצלמות עט' - ביטוי הנטבע על ידי אלכסנדר אסטרוק. מבחינתו המצלמה היא כמו עט: הן בנוחיות ובקלות השימוש בה, והן בהיותה כלי ביטוי אישי לבעליה). סרטי גל חדש רבים מתאפיינים בתנועות הזורמות שבהם, אשר בדרך כלל עוקבות אחר דמויות הסרט לאורך רחובות פריז.
רבים מסרטי הגל החדש הופקו בתקציבים מצומצמים מאד; בדרך כלל צולמו בבתי חברים של יוצרי הסרט. אותם חברים שימשו במקרים רבים כשחקנים וכצוות צילום, ואילתרו בעזרת מה שהיה נגיש במקום (למשל, השתמשו בעגלת קניות כבסיס למצלמה נעה). גם מחירו של סרט הצילום היווה שיקול, שהניב תוצאות ייחודיות: בסרטו של גודאר "עד כלות הנשימה", לדוגמה, קיימת תחושה של "קפיצות", מעין הפרעות ברציפות, בחלק מהסצנות בשל העובדה שהן אמנם צולמו כרצף אחד, אבל על שולחן העריכה פשוט נחתכו חלקי סצנות שלא התאימו, לעיתים אף מאמצע סצנה.
לסגנון הגל החדש הייתה השפעה על הקולנוע האמריקאי. לאחר סרטו של ארתור פן "בוני וקלייד" (1967) החלו במאי "הוליווד החדשה" ("New Hollywood") כמו רוברט אלטמן, פרנסיס פורד קופולה, בריאן דה פלמה, ומרטין סקורסזה לביים בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים סרטים שהושפעו מעמיתיהם האירופים. גם הבמאי האמריקאי הבולט, קוונטין טרנטינו, הודה שהושפע מהגל החדש הצרפתי וכינה את חברת ההפקה שלו A Band Apart על שם סרטו של גודאר משנת 1964.
פיג'ו
פיג'ו (בצרפתית: Peugeot, מבוטא פֶּז'וֹ) היא חברה צרפתית גדולה לייצור רכב, המהווה חלק מקבוצת PSA. ראשיתה בסוף המאה ה-19 כחברה לייצור אופניים, ובתחילת המאה ה-21 היא יצרנית הרכב הגדולה ביותר בצרפת.
היסטוריה.
פיג'ו החלה את דרכה ב-1810 כמפעל משפחתי קטן לייצור מטחנות קפה בעיירה הרמניקור. מפעל זה עבר בהמשך לייצור להבי מסורים והתגלגל לייצור אופניים. ארמאן פז'ו הציג את דגם ה"לה גראנד בי" של אופני "גרוש ולירה" ב-1882. מאז ייצרה החברה טווח נרחב של דגמי אופניים, עד אשר עסקי הרכב והאופניים פוצלו ב-1926.
לאחר שארמאן פז'ו נפגש עם גוטליב דיימלר וחלוצי רכב אחרים, הוא שוכנע כי יש ביכולתו להיכנס לעסקי המכוניות. הדגם הראשון מתוצרתו, שהייתה מכונית תלת-אופנית ממונעת קיטור, הוצגה ב-1886, והייתה קרויה פיג'ו סוג 1. דגם זה היה דגם הרכב הראשון שייצרה פיג'ו.
מסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 ייצרה ברישיון את דגם דה דיון בוטון תלת-אופן שהיה כלי תחבורה בתצורת תלת-אופן ממונע שנבנה בצרפת על ידי "De Dion-Bouton"
ההנעה בקיטור חייבה מנוע כבד וגדול, ודרשה הכנה ממושכת לחימום המים בטרם הנסיעה, ועד מהרה נזנחה לטובת מנוע בעירה פנימית. בשנת 1890 הוצג דגם הפיג'ו הראשון עם מנוע בעירה פנימית מתוצרת דיימלר וארבעה גלגלים.
ב-1892 כבר בנה פיג'ו 92 מכוניות, מספר מכובד באותם ימים. בשנה זו היה פיג'ו הראשון שהרכיב צמיגי גומי למכוניות ממונעות בנזין. אלו היו צמיגים ממקשה אחת; צמיגים מנופחי אוויר הגיעו ב-1895. עם זאת, המכוניות עדיין הזכירו בצורתן ובאופן ניהוגן כרכרות ללא סוסים.
בשנת 1896 כבר השתמש פיג'ו במנועים מתוצרתו, שהוכנסו תחת מכסה המנוע בקדמת הרכב כמקובל מאז אמצע המאה ה-20. כמו כן המכונית נשלטה באמצעות גלגל הגה והחלה להידמות למכוניות של ימינו.
בשנת 1897 ייצרה פיג'ו את דגם פיג'ו סוג 15. עד שנת 1901 בנתה "פיג'ו" 276 יחידות.
בשנת 1899, בנוסף לדגם ה"פיג'ו סוג 27", בנתה "פיג'ו" שמונה דגמים : "פיג'ו סוג 14 ("Peugeot Type 14" ), פיג'ו סוג 15, פיג'ו סוג 16, "פיג'ו סוג 21 ("Peugeot Type 21" ),פיג'ו סוג 24, "פיג'ו סוג 26 ופיג'ו סוג 28
בסך הכל יוצרו על ידי "פיג'ו" בשנת 1899 300 כלי רכב.
ב-1903 החלה פיג'ו לייצר גם אופנועים, ב-1913 הושק פיג'ו 500 M, ומאז היא ממשיכה לייצר אופנועים וקטנועים.
במרוץ אינדיאנפוליס 500 של 1913 זכתה מכונית פיג'ו נהוגה בידי ז'ול גו. מכונית זו הונעה במנוע בן ארבעה צילינדרים בטור שתוכנן על ידי ארנסט הנרי. לזכייה של מכונית מתכנון שכזה הייתה משמעות רבה על התפתחות מנועי המרוץ, שכן זה היה המנוע הראשון בעל גל זיזים עילי כפול וארבעה שסתומים לצילינדר (תצורה שהייתה מקובלת בתחילת המאה ה-21 במנועי מכוניות רבים). בשנה זו כבר ייצרה פיג'ו כמחצית מכלל המכוניות שיוצרו בצרפת והמשיכה בניצחונותיה באינדיאנפוליס גם ב-1916 וב-1919, השנה בה נפתח מפעל פיג'ו בעיר סושו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עסקה פיג'ו בעיקר בייצור מלחמתי - תחמושת, וכלי רכב מאופניים ועד טנקים. עם תום המלחמה התחדש היצור האזרחי וב-1926 נפרדה חטיבת האופניים מחטיבת הרכב.
הפיג'ו 201, שהוצגה בשנת 1929, הייתה המכונית הראשונה שסומנה בשיטת הסימון של פיג'ו: שלוש ספרות כשם הדגם, כאשר הספרה האמצעית היא אפס (סימן רשום של פיג'ו). זו הייתה גם המכונית הראשונה בייצור המוני עם מתלים קדמיים נפרדים.
מעט לאחר הצגתה החל השפל הכלכלי הגדול, שפגע קשות במכירות. בתקופת מלחמת העולם השנייה השתלטו הנאצים על מפעלי החברה והסבו אותם לייצור צבאי. המפעלים הופצצו כבדות בידי בעלות הברית. הייצור האזרחי חודש בשנת 1948 עם דגם ה-203, שאחריו באו דגמים נוספים שהתאפיינו בקו אלגנטי של המעצב האיטלקי פינינפארינה. פיג'ו החלה במכירות בארצות הברית ב-1958 ושיתפה פעולה עם רנו ווולוו בתכנון דגמים שונים.
בשנת 1974 רכשה פיג'ו 30% מחברת סיטרואן, והשתלטה עליה כליל ב-1976. חובבי סיטרואן המושבעים טענו מאז, כי חדשנותה ונועזותה של סיטרואן נפגעו בשל השתלטות זו. החברה המאוחדת נקראה PSA (Peugeot Société Anonyme), ושמרה על שני שמות המותג החולקים ביניהם מכללים שונים ומשאבים טכניים.