ארונופסקי העלה בפני פורטמן את הרעיון לסרט על בלט עוד בשנת 2000, והתרשם כי היא מעוניינת לגלם דמות של רקדנית בלט. בהתייחס להחלטתה להשתתף בסרט אמרה פורטמן כי "אני מנסה למצוא תפקידים שדורשים ממני יותר בגרות, כיוון שאתה יכול להיתקע במעגל נוראי של נחמדות כאישה בתעשיית הקולנוע, במיוחד כשאתה קטן-מידות. כשהבמאי סיפר לה על סצנת מעשה האהבים בין שתי בלרינות מתחרות, חשבה פורטמן "שזה מאוד מעניין מכיוון שהסרט הזה הוא בדרכים רבות מחקר של האגו של האמן ותשומת לב נרקיסיסטית לעצמך יחד עם דחייה עצמית."
פורטמן הייתה זו שהציגה את ארונופסקי לקוניס, אותה הוא הכיר מהסרט קח את זה כמו גבר משנת 2008. בהתייחס לניגוד שבין דמויותיהן של נינה ולילי, הדגישה קוניס כי "הדמות שלי מאוד משוחררת [...] יכולות הריקוד הטכניות שלה אינן טובות כמו אלה של הדמות של פורטמן, אבל יש לה יותר תשוקה באופן טבעי, וזה מה שחסר לנינה." שתי הדמויות של הרקדניות מונחות על ידי במאי הפקת הבלט, תומא לירוי, בגילומו של קאסל. הוא השווה את דמותו למנהל האומנותי של בלט הניו יורק סיטי, ג'ורג' בלנשין, שהיה "חולה שליטה, אמן אמיתי שהשתמש במיניות על מנת לביים את הרקדניות שלו."
פיתוח וצילום.
כאשר ארונופסקי הציג את הרעיון הראשוני ל"ברבור שחור" בפני סרטי יוניברסל, החליט הסטודיו להפיץ אותו במהירות בינואר 2007. אך הפרויקט לא יצא לפועל תחת הסטודיו, וארונופסקי החל במקום בצילומי סרטו "המתאבק". לאחר שהעבודה על סרט זה הסתיימה בשנת 2008, ביקש ארונופסקי ממארק היימן, שעבד איתו ב"המתאבק", שיכתוב את התסריט עבור "ברבור שחור". ביוני 2009 יוניברסל ערכו לברבור שחור "עסקת תפנית" שהתקבלה בביקוש מצד חברות אחרות, בעיקר בזכות כיכובה של נטלי פורטמן בתפקיד הראשי.
מי שהפכו למפיצי הסרט הם סטודיו "Fox Searchlight Pictures". הסטודיו העניק להפקה תקציב של 10–12 מיליון דולר, וצילומי בסיס החלו בניו יורק בסוף שנת 2009. ארונופסקי בחר לצלם את הסרט בסגנון ויזואלי שדומה לסרטו, "המתאגרף", מבחינת צבעים וסגנון צילום מגורען. חלק ניכר מהצילומים התבצעו במרכז לאומנויות הבמה בפרצ'ייס קולג' (Purchase College) שבניו יורק. כמו ב"המתאגרף", רוב הסרט צולם במצלמת סופר 16 מ"מ.
אימונים.
פורטמן וקוניס החלו באימונים חצי שנה לפני תחילת הצילומים, במטרה להשיג את מבנה הגוף ומסת השרירים האופייניים לרקדניות בלט מקצועיות. פורטמן התאמנה חמש שעות ביום בריקוד בלט, אימון משולב ושחייה. חודשים ספורים לקראת תחילה הצילומים היא החלה להתאמן על הכוריאוגרפיה. קוניס התמקדה בפעילות אירובית ובפילאטיס. על ההכנות לתפקיד אמרה: "למדתי בלט בתור ילדה כמו הרבה ילדות אחרות. את לובשת טוטו, עומדת על הבמה, נראית חמודה ומסתובבת. אבל המקרה הזה הוא מאוד שונה, כי אי אפשר לזייף את זה ולהעמיד פנים שאת יודעת מה את עושה. כל הגוף שלך צריך להיות בנוי לגמרי אחרת."
ג'ורג'ינה פרקינסון, המאסטר-בלט של תיאטרון הבלט האמריקני בניו יורק (ABT), אימנה את השחקניות. בחלק מהסצנות החליפו הרקדניות הראשיות של התיאטרון שרה ליין ומריה ריקטו את פורטמן וקוניס. על יכולות הבלט של פורטמן אמר ארונופסקי: "היא הצליחה לעשות את זה. חוץ מכמה שוטים רחבים בהם היא הייתה צריכה להיות ב"פוינט" (En pointe) לזמן ממושך, בכל שאר הסרט זו נטלי. לא השתמשתי הרבה במחליפה שלה". רקדניות בכירות של תיאטרון הבלט האמריקני לוהקו לתפקידי הריקוד המשניים, ועבור בנג'מין מילפייד (המגלם את דייוויד) הייתה ההשתתפות בסרט הופעת הבכורה שלו הן כשחקן קולנוע והן כרקדן בלט.
דבר המבקרים והצלחה מסחרית.
ברבור שחור התקבל בביקורות אוהדות מצד מבקרי הקולנוע. אתר Rotten Tomatoes המשקלל ביקורות קולנוע ציין כי 88% מתוך 194 מבקרים העניקו לסרט ביקורת חיובית, ושישנה הסכמה בין המבקרים ש"ממריץ, מתפרץ, שוקק רגשות ומלודרמטיות פראית, דואה "ברבור שחור" על כנפי בימויו הנועז של דארן ארונופסקי והופעתה המזהירה של נטלי פורטמן".
קורט לודר ממגזין "ריזן" כינה את הסרט "מצמרר להפליא" וכתב כי הוא אינו "משביע רצון לחלוטין; אך הוא חדור בחיוניות היצירתית הרגילה של הבמאי, ויש לו סגנון נהדר של אפלוליות קורנת". מייק גודרידג' מהדיילי סקרין כינה את ברבור שחור "מטריד ומלהיב לסירוגין" ושיבח את פורטמן ה"שובה לב בתור נינה. היא מצליחה ללכוד בדייקנות מבהילה את הבלבול של אישה צעירה ועצורה הנזרקת לעולם של סכנות ופיתויים." המבקר שיבח גם את המשחק של שחקני המשנה קסל וקוניס ובמיוחד את ברברה הרשי בתפקיד ה"אמא הנואשת מקנאה".
הסרט הופץ תחילה במהדורה מוגבלת בערים נבחרות בצפון אמריקה, והכניס ביום הפתיחה 415,822 דולר. בסוף השבוע שלאחריו יצא הסרט ל-90 בתי קולנוע והרוויח 3,300,000 דולר, וכן דורג במקום השישי בקופות.
פסקול.
פסקול הסרט "ברבור שחור" הוא שיתוף הפעולה החמישי במספר בין דארן ארונופסקי למלחין הבריטי קלינט מנסל. מנסל ביסס את הפסקול על עבודתו המקורית של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי עבור אגם הברבורים, אך עם שינויים מוזיקליים מרחיקי לכת.
בסרט עצמו מופיעים גם כמה קטעים חדשים של צמד המוזיקה האלקטרונית The Chemical Brothers, אך הם אינם מופיעים בפסקול הסרט.
מרש החתונה
מארש חתונה
מרש חתונה
הרבי מאפטא
יצחק בצלאל
יצחק בצלאל (8 באוגוסט 1931 - 6 בדצמבר 2018) היה חוקר של יהדות המזרח ומראשי יד בן צבי.
ערך את מוסף הספרות והתרבות "משא" של העיתון "דבר" (1970–1977). שימש כיועץ לענייני עדות לטלוויזיה הלימודית (1977–1979). ייסד את כתב העת "פעמים" בשנת 1979 וערך אותו בפועל עד שנת 1994.
ביוגרפיה.
בצלאל נולד באפגניסטן ב-8 באוגוסט בשנת 1931 (תרצ"א) ועלה לארץ ישראל בגיל שלוש עם משפחתו. המשפחה התיישבה בשכונת "בית ישראל" בירושלים, בה השלים את לימודיו היסודיים. בצלאל יצא בשאלה בגיל ההתבגרות, סיים את התיכון בגימנסיה "הרצליה" והתגייס לחיל קרבי בצבא.
לאחר פרוץ מלחמת העצמאות במהלך שירותו בצה"ל נפצע במהלך קרב בקיבוץ מנרה והוכר כנכה צה"ל. לאחר שחרורו מהצבא הפך לחבר הקיבוץ.
כפעיל בתנועת "המחנות העולים", נשלח כמדריך מטעמה לכמה ערים, וכן שימש כעורך של ביטאונה "במבחן".
את לימודי התואר הראשון עשה באוניברסיטה העברית, בחוגים לתולדות עם ישראל וסוציולוגיה, והשלים תואר שני ושלישי בחוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטת תל אביב. בשנות ה-60 היה מהעיתונאים הישראלים הראשונים שנסעו לאפריקה וסיקרו את שחרורן של ארצות רבות ביבשת מעול האימפריאליזם המערבי. מאמריו פורסמו ב"למרחב" וב"דבר". כעורך המוסף הספרותי "למרחב" גילה וטיפח יוצרים צעירים וחדשים, ביניהם ז'קלין כהנוב, דן שביט, מנחם בן ונסים קלדרון.
מחקריו ופועלו.
בצלאל היה עורכו של המוסף הספרותי משא ובשנת 1979 ייסד את הרבעון "פעמים" לחקר יהדות המזרח וערך אותו במשך 15 שנה. במהלך חייו פרסם למעלה מאלף מאמרים (שחלקם התפרסמו ב"פעמים") שעסקו בתולדות יהודי ספרד והמזרח ובתרבותם.
בספרו "לבדם במבצר הקץ" תיאר את סופה של יהדות עיראק בסוף שנות ה-60 על רקע הרדיפות שחוו דרך קורותיה של אודיל דלאל שבעלה נלקח לכלא ב-1969 ונרצח על ידי השלטונות. דלאל עצמה ברחה מעיראק כעבור שנה ועלתה לישראל.
ספרו "נולדתם ציונים" שיצא בשנת 2008 הוא פרי מחקריו במשך השנים ובו הוא טוען כי בניגוד לתפישה המקובלת לספרדים בארץ ישראל העות'מאנית הייתה תרומה משמעותית לציונות החדשה ולתחיית השפה העברית. מסקנתו של ד"ר בצלאל הייתה שיש להרחיב את ההגדרה המקובלת לציונות ולהכליל בה גם תפישות מסורתיות המתייחסות אל הלאומיות שלא מן ההיבט המודרני. לדבריו, "הציונות היא בוודאי גם תנועה פוליטית, אבל לא רק. הציונות היא התנועה להחזרת העם היהודי לציון. בוודאי שלא אכלול בה את כל היהודים שעלו בתקופות העתיקות לארץ כדי ללמוד תורה ולהיקבר בה, אבל אני כן רואה את כל מי שפעל להקמת יישוב יהודי תוסס בארץ כציוני, גם אם לא דיבר על מדינה". שם הספר לקוח מדבריו של נחום סוקולוב: "אנחנו נעשינו ציונים, אתם נולדתם ציונים".
בצלאל זכה בפרס יצחק בן-צבי לשנת תשס"ח, ובפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת תשס"ט.
כמו כן זכה בפרס ירושלים ובפרס ע"ש נסים גאון, בפרס נשיא המדינה להנצחת זכרו של יצחק בן-צבי בשנת 1997, בפרס יצחק בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח תשס"ח על ספרו "נולדתם ציונים", בפרס היצירה לסופרים עבריים 2009 מטעם משרד ראש הממשלה ופרס הכט 2010 מטעם מכון הרצל באוניברסיטת חיפה על "נולדתם ציונים".
בין יתר פעילויותיו בשנותיו האחרונות ניהל חוגי בית ספרותיים, בהם אירח סופרים ומשוררים לשיחות על יצירתם.
הוא נפטר בביתו שבחדרה ב-6 בדצמבר 2018 והוא בן 87. ספרייתו נתרמה למדרשת השילוב נטור שבדרום רמת הגולן.
מכון יד בן-צבי
קתדרה לתולדות ארץ ישראל וישובה
הביאליסטוקאים
הביאליסטוקאים היה כינויה של קבוצה בת כ-60 חלוצים מהעיר ביאליסטוק שבצפון-מזרח פולין שעלו לארץ ישראל בשנת תרמ"ג 1883 והתיישבו על אדמות יהודייה והקימו את המושבה יהוד. לאחר מכן השתקעו בפתח תקווה.
היסטוריה.
עלייה לארץ והתיישבות ביהוד.
בראשית שנות השמונים של המאה ה-19 התגבשה בעיר ביאליסטוק שבפולין קבוצה בת כ-40 משפחות (60 בני אדם) שתכננה לעלות לארץ ישראל. הקבוצה, שכונתה מאוחר יותר "הביאליסטוקאים" בפי מתיישבי פתח תקווה, רכשה אדמות מבני המושבה יהודיה אדמות במרחק 7 ק"מ מפתח תקווה (בתחום סביון של ימינו) כדי להקים שם בתי מגורים ולעבוד את אדמות פתח תקווה שננטשו רק ביום.