קִצּוּר שֻלְחָן עָרוּך מְקוֹר חַיִּים הוא ספר הלכה שחיבר בשנת תשל"ה הרב חיים דוד הלוי, שהיה הרב הראשי של תל אביב. ספר זה הוא תמצית הלכתית מחמשת חלקי ספרו הקודם "מקור חיים", ובו הוצגו המנהגים על פי העדות השונות (ציון המקורות בספר הוא לספרי מקור חיים). היה בכך חידוש ביחס לקיצור שולחן ערוך, שכתב הרב שלמה גאנצפריד, אשר לא עשה כן. בשל כך, הפך הספר לפופולרי במיוחד במערכת החינוך הממלכתית-דתית בישראל. הספר בנוי כהלכות על סדר היום (מההשכמה עד השינה). הספר מחולק לעשרה שערים הכוללים 170 פרקים. ומובא הערות בהלכה לפי עדות אשכנז מהרב נתן אורטנר (רבה של לוד) במקומות שהם נוהגים אחרת ממה שהרב הביא.
תרגומים.
הספר תורגם לאיטלקית על ידי מנחם עמנואל הרטום והתרגום יצא לאור ברכסים בתשנ"ב.
יז בתמוז
עשר מכות מצרים
עשר מכות מצרים או עשר המכות הוא סיפור מקראי אודות עשרה פגעים שנתן אליהם אלוהים שניחתו על העם המצרי. המכות באו בשל סירובו של פרעה מלך מצרים להיענות לדרישתו של אלוהים, על ידי שליחו משה, לשחרר את בני ישראל. רק האחרונה שבהן, מכת בכורות, הובילה לשחרורם של בני ישראל וליציאת מצרים.
לפי הסיפור המקראי עשר המכות פגעו במצריים (האוכלוסייה המצרית) בלבד, למרות סמיכות המגורים של בני ישראל.
סיפור עשר המכות מופיע במקרא בספר שמות בפרשות וארא ובֹּא. קיימים כינויים מקובלים לכל מכה ומכה, שמקורם בהגדה של פסח, טקסט שנקרא באופן מסורתי על ידי יהודים בליל הסדר. בהגדה מופיעה רשימה של עשר המכות: דם, צפרדע, כינים, ערוב, דֶּבֶר, שחין, ברד, ארבה, חושך ומכת בכורות. בהגדה מופיע גם סימן לזכירת עשר המכות על ידי ראשי התיבות שלהן: דצ"ך עד"ש באח"ב.
הסיפור המקראי.
בעקבות הרעב שהיה בארץ כנען, היגרו בני ישראל מארץ כנען לארץ מצרים, והתיישבו באזור ארץ גושן. לאחר מספר שנים קם שליט חדש במצרים, הוא רואה בהם איום מדיני פוטנציאלי, ומחליט כצעד מונע לשעבד אותם בעבודת פרך. בנוסף הוא קובע שכל בן זכר שייוולד לבני ישראל – ייהרג. כאשר מלך מצרים מת, בני ישראל מנצלים את ההפוגה על מנת לזעוק אל אלוהים. אלוהים שומע לתפילתם, זוכר את בריתו עם האבות, ומחליט להוציא את בני ישראל ממצרים.
אלוהים פונה אל משה, ושולח אותו לפנות אל פרעה מלך מצרים בדרישה לשחרר את בני ישראל. עם זאת, אלוהים מודיע מראש למשה שהוא יקשיח את ליבו של פרעה, ופרעה יסכים לדרישה רק לאחר שמצרים תספוג מאיתו מכות רבות. מטרת המכות היא להראות לכל את שליטתו המוחלטת של אלוהים בעולם.
משה, יחד עם אהרון אחיו, פונה אל פרעה בשם אלוהים בדרישה מינימלית לאפשר לבני ישראל לצאת למדבר לכמה ימים על מנת להקריב שם קורבנות לאלוהים. כאשר פרעה מסרב לדרישה, אלוהים מנחה את משה ואהרון להביא מכה אחר מכה על מצרים, ואילו פרעה ממשיך לעמוד בסירובו פעם אחר פעם:
מכת בכורות מעוררת פאניקה במצרים, ופרעה נעתר לדרישת משה לאפשר לבני ישראל לצאת ולהקריב קורבנות במדבר. בהמשך, כשבני ישראל אינם חוזרים למצרים, מתרחש סיפור קריעת ים סוף שמסיים את מסכת הפגעים שהביא אלוהים על המצרים.
אזכור נוסף בתנ"ך לחלק ממכות מצרים נמצא בתהילים ע"ח: דם, ערוב וצפרדע, ארבה, ברד, דבר בבהמה ומכת בכורות באדם. ב מוזכרות: חושך, דם, צפרדע, ערוב וכינים, ברד, ארבה ומכת בכורות באדם. שמואל לוינשטם ראה בכך תיעוד של מסורת שונה לגבי יציאת מצרים.
סדר המכות.
רש"י בפירושו על המקרא, מביא את דברי המדרש, כי סדר המכות הוא כסדרן של לוחמים היוצאים למלחמה - למשל: ראשית המלחמה היא בסתימת מעיינות האויב - מכת דם. לאחר מכן היו המלכים מרעישים מחוץ לעיר כדי להביא מורך בליבות האויבים - מכת צפרדע, שהרי הצפרדעים מרבים לקרקר ולהרעיש - וכן הלאה.
סימנים.
בהגדת פסח כתוב: "רבי יהודה היה נותן בהם סימנים: דצ"ך עד"ש באח"ב". פרשנים ניסו להסביר מה פשר הסימנים.
על פי פרשנות מקובלת, המכות מסודרות בסדר של שלוש, כאשר כל שלוש מכות היו בסדר שהוא ביחס לאופן ההתראה, שניים בהתראה, והשלישית בלי התראה, וחוזר חלילה. לדוגמה, על מכות דם וצפרדע התרה משה לפני פרעה ואילו על מכת כינים לא התרה.
על פי פרשנותו של האבן עזרא, דצ"ך הן המכות שנעשו על ידי אהרן, עד"ש על ידי משה מבלי שהשתמש במטה שלו ובאח"ב כאשר הטה אותו לשמים. יש הסבר מקובל לפיו מכות דצ"ך נעשו על ידי אהרן כדי ללמדנו "בור ששתית ממנו אל תזרק בו אבן". היאור הגן על משה כאשר התחבא שם בתור תינוק והקרקע הגנה עליו כאשר טמן בה את המצרי שהרג. לכן כאשר היה צורך להכות ביאור (דם וצפרדע) או באדמה (כנים) עשה זאת אהרן ולא משה.
ראשי התיבות הנ"ל אף שימשו אנטישמים להעללת עלילות דם. המפורסמים שבהם היו הפרנקיסטים, אשר 'העידו' שמשמעות ראשי התיבות היא לא אחרת מ-"דם צריכים כולנו על דרך שעשו באותו איש חכמים בירושלים".
עינפז רקום-כנף
עינפז רקום-כנף (שם מדעי: "Chrysoperla rufilabris") הוא מין של ארינמל המשמש בצורה נרחבת להדברת זנים שונים של כנימות בגידולי שדה, מטעי הדרים וחממות.
הזבוב מטיל את ביציו על עלי הצמח. עם הבשלת הביצים, בוקעים מהן זחלים זעירים ורעבים, הגדלים לאורך של 3/8 אינץ' ומוכנים לטרוף כנימות. הזחלים תוקפים את הכנימות באמצעות לסתות המזריקות ארס משתק. לאחר מכן הם יונקים את לשד גופן של הכנימות.
נקבה בודדת מסוגלת להטיל כ-200 ביצים, זחל בודד יכול לטרוף כ-200 ויותר כנימות או ביצי כנימות לשבוע. כאשר שלב הזחל מגיע לסופו הוא מתגלם, ותוך חמישה ימים יבקעו הבוגרים מן הגולם.
מנוע ארבע פעימות
מנוע שתי פעימות
תרבות חופשית
תרבות חופשית הוא ספרו השלישי של לורנס לסיג, העוסק בחוקי זכויות היוצרים בארצות הברית ובמדינות אחרות במערב. על פי ספרו, המדובר בחוקים נוקשים, שחלים אוטומטית על כל יצירה, וכך נוצר מצב שבו פחות ופחות יצירות נשארות בנחלת הכלל מפני שכל מילה מדוברת וצליל מושמע מופרט לכסף וממון ונהיה נשוא של רגולציה. מצב כזה גורם לנזקים לתרבות עצמה ולציבור שצורך אותה - אובדן של יצירות בשל הזנחה במאגרים, הפללה דרקונית ומוגזמת של אנשים שהעתיקו מוזיקה או ספרים, חסימת האפשרות להשתמש בספרים אף על פי שזכויות היוצרים עליהם פגו, ועוד.
הספר מציע לערוך רפורמות בחוקי זכויות היוצרים ולאמץ מערכת שונה של רישוי זכויות יוצרים.
ספר זה הוא אחד הטקסטים העיקריים של אידאולוגיית התוכן החופשי ושל ארגון Creative Commons שלסיג הוא המייסד שלה.
קריאטיב קומונס
חרסון
חֶרסוֹן (באוקראינית: Херсо́н) היא עיר בדרום אוקראינה, מרכז מחוז חרסון. חרסון היא עיר נמל חשובה לחופי הים השחור ונהר הדנייפר. בשנת 2008 חיו בעיר 335,000 תושבים. החל מ-2 במרץ 2022, העיר נמצאת תחת משטר צבאי רוסי בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה ותוצאות קרב חרסון. עם זאת, לא הוקם שלטון רוסי בעיר.
היסטוריה.
עד 1774 האזור של חרסון היה שייך לחאנות קרים. במלחמה העות'מאנית-רוסית של 1735–1739 הקימו הרוסים במקום מבצר בשם אלכסנדר-שנץ. לאחר המלחמה האזור חזר לח'אנות. במלחמה העות'מאנית-רוסית של 1768–1774 האזור עבר לשליטת רוסיה סופית, וכדי לחזק את השלטון הרוסי ב-1778 הקים המרשל גריגורי אלכסנדרוביץ' פוטיומקין בהוראתה של יקתרינה הגדולה במקום עיר. שמה של חרסון נגזר משמה של עיר יוונית עתיקה על חצי האי קרים בשם חרסונסוס. מ-19 באוגוסט 1941 עד 13 במרץ 1944 העיר הייתה בכיבוש גרמני. בתקופה זו התפתח בה תא של לאומנים אוקראינים בהנהגתו של סטפן בנדרה, שנלחמו בגרמנים למען עצמאות אוקראינה.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, ב-24 בפברואר 2022 החל קרב חרסון, שבזכותו הוכרזה העיר כעיר גיבורה. ב-2 במרץ 2022 הכריז צבא רוסיה שהשלים את כיבוש העיר. מאוחר יותר, ממשלת אוקראינה הכריזה גם היא כי העיר נכבשה במלואה על ידי רוסיה. עם זאת, המודיעין הבריטי פרסם ב-3 במרץ 2022 שהמצב בחרסון "עדיין לא ברור". ראש העיר לא התחלף ודגל אוקראינה לא הורד מביין העירייה. ב-5 במרץ התקיימה בעיר הפגנה מול כוחות הצבא הרוסי, בה האזרחים נשאו את דגלי אוקראינה וקראו קריאות "חרסון היא אוקראינה". ב-8 במרץ מסר ראש העיר הודעה דרך פייסבוק, בה הוא מבקש מעסקים ותושבי העיר לחזור למקום עבודתם ובכך לעזור לחזור לשגרה.
תחבורה.
בעיר יש קווי אוטובוסים וטרולייבוסים רבים, וכן תחנת רכבת אחת. נמל התעופה הבינלאומי של חרסון ממוקם בקרבת העיר.
יהודי חרסון.
הקהילה היהודית בחרסון נוסדה עם הקמת העיר, בשנת 1774. במשך השנים שימשה העיר כמרכז כלכלי ליהודי המושבות החקלאיות שהוקמו בדרומה של אוקראינה. בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-16,000 יהודים, ובתקופה הסובייטית פעלו בה מספר בתי ספר ביידיש.
טרם כיבוש העיר בידי הגרמנים באוגוסט 1941, הספיקו להימלט ממנה כמה אלפי יהודים מזרחה. לאחר הכיבוש נצטוו יהודי העיר לענוד טלאי צהוב, למסור דברי ערך לשלטונות ולהתייצב לעבודות כפייה. עד תחילת ספטמבר רצחו הגרמנים כ-600 מיהודי העיר. ב-7 בספטמבר 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו מגודר שהוקם בה, לאחר שהופצו בקרבם שמועות כי הם עתידים להיות מועברים לארץ ישראל. בשבועות הבאים, הם הוכרחו לעבוד בפרך והושפלו על בסיס יומי. מתחילת הכיבוש, כוחות גרמנים הוציאו להורג בכמה הזדמנויות קבוצות של יותר ממאה יהודים. ב-24 עד ה-25 בספטמבר 1941 הובלו כ-8,500 יהודי הגטו לכפר הסמוך זלנובקה, ובו נרצחו כולם. בינואר 1942 רצחו הגרמנים כ-400 בני משפחות מעורבות מהעיר.
בתחילת שנות ה-90 חודשה פעילות הקהילה הדתית, בתחילה על ידי הרב אברהם וולף ובהמשך על ידי רב העיר המכהן גם כשליח חב"ד הרב יוסף יצחק וולף.
משה שרת, ראש הממשלה השני של מדינת ישראל, נולד בחרסון.
רבי הלל מפאריץ' קבור בחרסון.
רבני העיר.