בנוסף לשירתו (בקול טנור) נוהג ויינרייט לנגן בפסנתר ובגיטרה ומחליף ביניהם במהלך הופעות חיות. על אף שחלק משיריו מוקלטים בליווי נגינתו בפסנתר בלבד, אחרים הוקלטו בליווי תזמורת סימפונית ובסגנון אופראי - ויינרייט אוהב את קטעי הליד של שוברט. חלק משיריו תוארו כ"פופ אופרה" או "בארוק פופ". בימים אלו שוקד ויינרייט על כתיבת האופרה הראשונה שלו, "פרימה דונה", שהוזמנה על ידי המטרופוליטן אופרה. ויינרייט יהיה אחראי גם על הלברית בשפה הצרפתית.
חיים אישיים.
ב-23 באוגוסט 2012 התחתן ויינרייט עם בן זוגו בשנים האחרונות, מפיק התיאטרון יורן וייסברודט. בטקס השתתפו מפורסמים רבים, ביניהם יוקו אונו, ג'וליאן מור, מארק רונסון ואחרים.
לזוג ילדה בשם ויווה קתרין ויינרייט כהן, אותה הם מגדלים במשמורת משותפת עם לורקה כהן, בתו של לאונרד כהן, אמה הביולוגיה של הילדה.
בשנת 2005 שיחק בסרט הקולנוע "גבהים", לצד גלן קלוז ואליזבת' בנקס.
מחלת אגירה ליזוזומלית
מחלת אגירה ליזוזומלית היא שם קיבוצי לכ-50 מחלות תורשתיות נדירות, אשר מקורן בפגם בגן אשר אחראי על יצירה של אנזים ליזוזומלי כלשהו.
הפגם הגנטי גורם לכך שאנזים ליזוזומלי מסוים אינו מיוצר או שהאנזים שנוצר אינו פעיל או שפעילותו מועטה. כתוצאה מהחסר האנזימטי, חומר המטרה אותו צריך האנזים לפרק מצטבר בליזוזומים של התאים. דבר הפוגע בפעילות התקינה של תאים אלו ועשוי לגרום למוות של התאים ולפגיעה ברקמה ובתפקוד האיבר.
דוגמאות למחלות אגירה ליזוזומליות: מחלת גושה, מחלת אגירת גליקוגן מסוג 2 (פומפה), מחלות ממשפחת המוקופוליסכרידוזיס (לדוגמה תסמונת הרלר, תסמונת האנטר, תסמונת סנפיליפו, תסמונת מרטו-לאמי ומספר סוגים נוספים), מחלת פברי, טאי זקס, צרברוטנדינוס קסנטומטוזיס ועוד.
תקנון היהודים בצרפת
ליאופולדוויל
שוטר (פירושונים)
לאופולדוויל
ברידיי הראשון, מלך הפיקטים
ברידיי הראשון או ברידיי מק מאלכון (באנגלית: Bridei I או Bridei Mac Maelchon - "ברידיי בנו של מאלכון"; נפטר ב-584 או 586) היה מלך הפיקטים, משנת 560 ועד מותו.
קורות חיים.
ברידיי מוזכר לראשונה ב"דברי ימי אלסטר" בתיאור משנים 558–560 בו מתוארת בריחה מפני בנו של מאלכו - המלך ברויד (Bruide).
לא ברור מי ברח מפני המלך, אולם "דברי ימי טיגרנאך" מתאר את בריחת הסקוטים מ"ברויד בן מאלכו" בשנת 558.
ברידיי מתואר בספרו של אדומנאן מאיונה "חייו של קולומבה הקדוש" - אולם מתיאור הפגישה בין קולומבה לברידיי לא ברור אם ברידיי היה נוצרי בעת הפגישה או שהומר לנצרות על ידי קולומבה הקדוש. מחקרים ארכאולוגיים גילו שרידי מנזרים משלהי המאה השישית, דבר המעיד על קיום התיישבות נוצרית באזור בו מלך ברידיי, ויכול להעיד על פעילותו של קולומבה באזור, וייתכן על היותו של ברידיי נוצרי בעקבות פעילות זו.
ברידיי לא היה היחיד ממלכי הפיקטים בשלהי המאה השישית. מותו של גאלאם (המכונה "קנאלאת'" ב"דברי ימי אלסטר" וב"דברי ימי טיגרנאך"), קודמו של ברידיי, אירע בשנת 580 - כארבע שנים לפני מותו של ברידיי. מנתון זה נתן ללמוד כי ככל הנראה מלכו גאלאם וברידיי יחדיו.
מקום מושבו של חצרו של ברידיי אינו ידוע במדויק. קולומבה פוגש את ברידיי בסמוך לנהר נס, ומצוין שחצר המלוכה שכנה בראש מצוק. מקובל להניח שמקום מושב חצר המלוכה היה בקריי פאדריג (Craig Phadrig) מערבית לאינברנס של ימינו, בסמוך לבולי פירת'.
ברידיי נהרג ככל הנראה כנגד אויבים פירטים. "דברי ימי טיגרנאך" מציינים כי ברידיי נהרג בשנת 584, ואילו "דברי ימי אלסטר" מציינים כי האירוע קרה בשנת 585.
לאחר מותו של ברידיי מלך גרטנייט השני.
ברידיי בספרות.
הטרילוגיה מאת ג'ולייט מארילייר שנקראת "דברי ימי ברידיי" היא רומן המתאר את עלייתו של ברידיי לשלטון, ואת שלטונו.
הראיה (תחרות)
הֶרַאִיָה הייתה חגיגה אתלטית ודתית שנערכה בעיר היוונית אולימפיה בעת העתיקה. החגיגה נקראת על שם האלה הרה.
ההראיה הייתה תחרות מקבילה למשחקים האולימפיים. תחרות זו נערכה לנשים בלבד כחודש לאחר תום המשחקים, מכיוון שהן לא הורשו להשתתף במשחקים המרכזיים.
על פי המסורת, התחרות נוסדה במקביל למשחקים האולימפיים, גם סיפור ייסודה מקביל לסיפור ייסוד המשחקים האולימפיים. היפודאמיה, אשת המלך פלופס, לאחר חתונתה ייסדה משחקים לכבוד האלה הרה כדי להודות לה על עזרתה בשידוך המוצלח ועל תקופת השלום שבעלה הצליח להביא לפלופונסוס. היא בחרה 16 נשים שהשתתפו בתחרות, כשכל אחת מהן מייצגת את עירה או את משפחתה.
על בסיס המסורת הזאת נבחרו 16 נשים אצילות מן העיר אליס, שעליהן הוטל לארגן ולשפוט בתחרות. המשחקים נפתחו תמיד בטקס שנערך במקדש הרה שבאולימפיה, ששיאו היה הלבשת פסלה של הרה בבגד הפפלוס שהוכן במיוחד לכבוד המאורע על ידי נשות אליס.
התחרות היחידה שהתקיימה בהראיה הייתה ריצה למרחק של כ-160 מטר. היו שלושה מקצים שאליהן הרצות היו מחולקות בהתאם לקבוצת הגיל שלהן: ילדות, בנות עשרה, ובוגרות. בניגוד לתחרות הגברים, שנערכה בעירום מלא, הרצות התחרו לבושות בטוניקה בשיער פזור, כאשר הטוניקה חושפת את השד הימני, ככל הנראה כדי שהשופטות יוכלו לוודא שהמתחרות הן באמת נשים, אולם ייתכן שהיה במנהג גם פן סמלי של חיקוי אופן הלבוש של האמזונות. רק נשים רווקות יכלו להתחרות בהראיה.
לזוכות בתחרויות הוענק זר בצורת כתר, אולם בניגוד למקביליהם הגבריים, הן לא נהגו להקים פסל בדמותן ולא חוברו עליהן שירים המהללים את הישגיהן הספורטיביים. דברים אלו הביאו את החוקרים להניח שהן לא נהנו מאותה מידת יוקרה ופרסום כמו המנצחים הגברים במשחקים האולימפיים.
גאלאם קנאלאת', מלך הפיקטים
גאלאם קנאלאת' (באנגלית: Galam Cennalath; מת ב-580) היה מלך הפיקטים, משנת 576 לערך ועד מותו.
על פי "דברי ימי הפיקטים" מלך גאלאם בין שנתיים לארבע שנים, כאשר ככל הנראה מלך במשותף עם ברידיי הראשון.
על פי "דברי ימי אלסטר" ו"דברי ימי טיגרנאך" מת "קנאלאת' מלך הפיקטים" בשנת 580.
ההתקפה על המרכז המסחרי בממילא
ההתקפה על המרכז המסחרי בשכונת ממילא שבירושלים התחוללה ב-2 בדצמבר 1947, והייתה הפעולה הגדולה הראשונה של הציבור הערבי בתגובה להחלטת החלוקה. ההתקפה הסתיימה בהרס המרכז המסחרי ונחשבת ככישלון של "ההגנה".
תולדותיה.
ב-1 בדצמבר 1947 החלה בירושלים שביתה של שלשה ימים עליה הכריז הוועד הערבי העליון בתגובה להחלטת האומות המאוחדות על חלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות.
המרכז המסחרי היה מקום מועד לפורענות. הוא השתרע בשטח מאחורי מלון המלך דוד לכיוון שער יפו. היו בו בתי מסחר סיטוניים גדולים של יהודים ועשרות בתי מסחר קטנים ומוסכים של יהודים, מוסלמים ונוצרים. בעלי המסחר היהודים לא גילו הבנה לצורכי "ההגנה" ולא שיתפו אתה פעולה, ורק לאחר מאמצים הצליחו אנשי "ההגנה" למצוא מקום שאפשר היה להחביא בו כמות נשק, שספקה את הצרכים המינימליים של כיתת הגנה אחת.
ב-30 בנובמבר 1947 נשלחה למקום חולית הגנה קטנה. מציאותם של שוטרים וחיילים בריטים, גרמה כנראה לאשליית ביטחון אצל היהודים. כמה סוחרים פנו בשאלה למפקדת ההגנה האם עליהם להוציא את רכושם מהמקום ונענו בשלילה.
העימות היה ידוע מראש לכל הצדדים. במפקדת ההגנה הוחלט להכריז על מצב כוננות בעיר, והופעל גיוס חלקי של החי"ם והחי"ש, בעקבות דיווחים מהש"י על כוונת הערבים לפגוע ביהודים באזור שער יפו.
המידע של הבריטים היה יותר ממוקד, ויומיים לפני ההתקפה, הופיעה צמד קצינים בריטיים בחנותו של אליה קאווג'יאן, ועזרו לו להעמיס את מרכולתו על משאיות ולפנות את החנות.
הסוחרים הערבים בשוק גם ידעו על ההתקפה המתקרבת, והקדימו תרופה למכה בכך שסימנו את דלתות חנויותיהם בסהרונים או בצלבים.
ב-9:30, בבוקרו של ה-2 בדצמבר, התקהלו מפגינים ערבים בסמוך לשער יפו, והחלו לצעוד לעבר רחוב הנסיכה מרי (כיום רחוב שלומציון המלכה), כשהם מצוידים במקלות וסכינים, שם החלו לבזוז חנויות יהודיות ולהעלותן באש, ואז פגשו במספר אנשי "ההגנה" שהוזעקו למקום. אנשי "ההגנה" ירו מספר יריות אקדח באוויר, וגרמו למנוסת ההמון לעבר העיר העתיקה. השוטרים הבריטיים שהיו במקום, שלא הניפו יד לעבר ההמון החמוש בנשק קר, החלו לדלוק אחרי אנשי "ההגנה".
הערבים התעודדו מפעולת הבריטים ופרצו שוב למרכז המסחרי. כעת לא נתקלו בהתנגדות, אלא להפך. השוטרים הבריטים נתנו להם יד חופשית. חנויות היהודים נפרצו, נבזזו והועלו באש. בעלי החנויות שהיו במקום הותקפו במוטות ברזל ובגרזנים. בסוף היום הועלו באש 40 חנויות. עשרים יהודים נפצעו, חלקם באופן קשה אבל הם חולצו מהמקום. רק אחד מהסוחרים, משה קן-דרור, היה חמוש, שכן הוא היה גם פעיל בהגנה ואף באצ"ל. כשהפורעים עמדו בפתח חנותו, הוא ירה עליהם ופתח בריצה החוצה תוך ירי לכל הכיוונים, וכשנגמרו לו הכדורים, הוא יידה אבנים ואף התעמת. בסופו של דבר, אחרי שנחבל קשות מאבנים שזרקו עליו, הוא פרץ בכוח למשוריין בריטי שהיה לידו, אך סירב לעזור לו, וכך ניצל.
חברי "ההגנה" נוספים שניסו להגיע למרכז ולעצור בעד ההמון נעצרו ונאסרו על ידי הבריטים.
בתגובה הציתו חברי האצ"ל את קולנוע רקס ברחוב הנסיכה מרי, שהיה בבעלות ערבית.
לפנות ערב הגיעו כמה מחברי "ההגנה" אל הרחוב במשאית, וסייעו לסוחרים להציל את הסחורות שלא נשדדו. כשהסתלקה המשאית מהמקום נפל ממנה אחד מהאנשים, . חבריו לא הבחינו בכך והוא נרצח בסכינים על ידי הערבים. הוא היה ההרוג היחידי באותו יום.
נפילת המרכז המסחרי הייתה משום פגיעה קשה ביוקרתה של "ההגנה" בירושלים. העובדה כי הארגון לא היה יכול למנוע את הרס המרכז עוררה פקפוקים בציבור היהודי לגבי יכולותיו, ועודדה את הערבים.
חי&quot;מ
רומית-קתולית
BSA (חברה)