כפי שמוצג בסרט, אנשי זאב המקוריים היו חיות בלתי נשלטות, שלא מסוגלות לחזור מחדש לדמות אדם לאחר שננשכו פעם אחת. עם זאת, הייתה זאבת אדם בודדת שילדה ילד שנראה אנושי. הילד הזה נשא מוטציה של הנגיף המקורי, המאפשר לו לבחור בין האדם לדמות הזאב. שמו היה לוסיאן, שכונה על ידי ויקטור בשם "ראשון אנשי הזאב (Lycans)".
הערפדים השתמשו באנשי הזאב כעבדים וכשומרים במאורות שלהם בשעות היום והעבודה במהלך הלילה. עם זאת, בתו של ויקטור, סוניה, התאהבה בלוסיאן. לוסיאן, מנהיג אנשי הזאב, הנהיג מרד נגד ויקטור. מאוחר יותר, קרייוון מגיע להסדר עם לוסיאן, שבו לוסיאן מזייף את מותו ומאפשר בכך לקרייוון להתקדם, במטרה להביא למותם של זקני הערפדים ולסוף המלחמה. עם זאת, הם לא מצליחים בכך בשל חוסר אמון והצביעות של שניהם.
מלחמת האופל: התעוררות (2012).
הסרט הרביעי, מלחמת האופל: התעוררות, יצא לאקרנים בינואר 2012 בתלת-ממד. הסרט מספר על כך שהלוחמת סלנה, מתעוררת לאחר תרדמה עמוקה ומגלה שעליה לחיות במנוסה עם בני מינה, מאחר שלאחר שבני האדם גילו את קיומם של הערפדים ואנשי הזאב, הם מנהלים מלחמת צייד על מנת לחסל את שני העמים, בני האלמוות.
מלחמת האופל: מלחמות הדם (2016).
מלחמת האופל: מלחמות הדם (Underworld: The Wars Blood) או מלחמת האופל 5, הוא הסרט החמישי בסדרה.
באוגוסט 2014 הודיעה חברת Lakeshore Entertainment על כוונתה להפיק אתחול לזיכיון. קורי גודמן נשכר לכתוב את התסריט בעוד טום רוזנברג וגארי ללוצ'סי הצטרפו כמפיקים. שם הסרט הוכרז כ"מלחמת האופל: הדור הבא", כשקייט בקינסייל תגלם את תפקיד סלינה. אנה פורסטר נשכרה כבמאית. תיאו ג'יימס לוהק לגלם את תפקיד דייוויד, שגילם בסרט הרביעי בסדרה.
באוגוסט 2015 הודיעו אולפני סוני (Sony Pictures Entertainment) כי הסרט ייצא לאקרנים ב-21 באוקטובר 2016, כאשר טוביאס מנזיאס יגלם את מריוס, מנהיג אנשי הזאב. באוקטובר 2015 פורסם כי צוות השחקנים יכלול בנוסף לקייט בקינסייל, תיאו ג'יימס וטובי מנזיאס, יכלול גם את לארה פולבר, צ'ארלס דאנס, ג'יימס פוקנר, פיטר אנדרסון, קלמנטין ניקולסון, בראדלי ג'יימס ודייזי הד.
צילומי הסרט החלו בפראג, צ'כיה באוקטובר 2015 ונמשכו עשרה שבועות. באפריל 2016 נודע כי שם הסרט הוא "Underworld: The Wars Blood".
איב קליין
איב קליין (בצרפתית: Yves Klein; 28 באפריל 1928 - 6 ביוני 1962) היה אמן צרפתי הנחשב לאחת מהדמויות החשובות בעולם האמנות האירופאי שלאחר מלחמת העולם השנייה. הוא היה ממובילי התנועה האמנותית של הנובו ריאליזם שנוסדה בשנת 1960 על ידי המבקר פייר רסטאני . בין יצירותיו המפורסמות "המונוכרום הכחול", תמונות המורכבות מצבע בודד של כחול, וכן סדרת האנטרופומטריות, בהן השתמש בנשים עירומות כמכחולים חיים על בד.
ביוגרפיה.
קליין נולד בניס להוריו פרד קליין ומארי רמונד , אשר היו שניהם ציירים. אביו היה צייר בסגנון פוסט-אימפרסיוניסטי ואמו הייתה דמות מובילה בתנועת הטאשיזם.
בין השנים 1942 ל-1946 למד ב-École Nationale de la Marine Marchande וב-École Nationale des Langues Orientales. באותה תקופה התיידד עם האמנים ארמן (Arman) וקלוד פסקל בקורס ג'ודו, אשר יהיו חבריו הקרובים בהמשך חייו. בשנת 1949 גויס לשירות צבאי בגרמניה. בשנת 1955 הציג את תערוכתו הראשונה ב-Club de Solitaire, לאחר שעבודות המונוכרום שלו נדחו על ידי Salon des réalités nouvelles.
בינואר 1962 נישא לרוטרה אוקר (Rotraut Uecker), אמנית ממוצא גרמני. כעבור מספר חודשים לקה בהתקף לב. ביוני אותה שנה נפטר מהתקף לב נוסף. לזוג נולד בן כמה חודשים לאחר מותו של קליין. הבן, שנקרא על שם אביו, איב אמו קליין (Yves Amu Klein), אמן אף הוא.
בשנת 1949 כתב קליין יצירה תזמורתית בת 40 דקות בשם Monotone-Silence Symphony (סימפוניית השקט המונוטוני). היצירה נכתבה בשני פרקים - פרק ראשון בן 20 דקות המכיל זמזום קבוע, ופרק שני בן 20 דקות הכולל שקט מוחלט.
לעיתים נוהגים לסווגו כאמן נאו-דאדא.
המרדה
הַמרָדָה היא עבירה של ארגון פעילות או הטפה נגד הסדר החברתי הקיים או השלטון החוקי במדינה.
ישראל.
חוק.
עבירת ההמרדה מופיעה בסעיפים 133–139 של חוק העונשין בפרק העוסק בפגיעות בסדרי המשטר והחברה. סעיף 133 קובע מאסר חמש שנים למי ש"עושה מעשה לשם המרדה, או מנסה, מכין עצמו או קושר קשר עם חברו לעשות מעשה כאמור". סעיף 134 מטיל את אותו עונש על מי שמדפיס או משעתק חומר ממריד. סעיף 136 מגדיר המרדה כ:
סעיף 138 מגדיר ביקורת ותעמולה חוקיות אשר אינן נחשבות להמרדה:
סעיף 135 קובע כי כתב אישום על העבירה חייב להיות מוגש תוך שנה מיום שהעבירה נעברה. בעבר תקופת ההתיישנות הייתה 6 חודשים, אולם הוא הורחב על ידי הכנסת בשנת תשס"ג, בהתאם להצעתו של אופיר פינס.
הגשת כתב אישום על המרדה דורשת אישור מוקדם של היועץ המשפטי לממשלה.
פסיקה.
באופן כללי נמנעה המדינה מלהגיש כתבי אישום על עבירת המרדה. מדיניות זאת השתנתה בשנות ה-90 של המאה ה-20.
היקף עבירת ההמרדה נדון על ידי בית המשפט העליון בדיון על פרסום של בנימין זאב כהנא שקרא להפציץ את אום אל-פחם בתגובה על הפיגוע של ליל הקילשונים שבוצע בידי ערבים ישראליים. בערעור בבית המשפט העליון זוכה כהנא מאשמת המרדה ברב דעות אולם בדיון נוסף הוא הורשע על ידי חמישה שופטים, כנגד דעתם החולקת של אהרן ברק ויעקב טירקל. בפסק הדין נדונו שני נושאים עיקריים:
מקרה נוסף בו עלה נושא ההמרדה לדיון בפני בית המשפט העליון היה בשאלה האם דבק קלון במשה פייגלין אשר הורשע בהמרדה במסגרת פעילותו בזו ארצנו. בסוגיה זו סברו השופטים טובה שטרסברג-כהן, אהרן ברק, אילה פרוקצ'יה ודורית ביניש שיש בעבירה קלון, בעוד השופטים יעקב טירקל, דליה דורנר ואדמונד לוי סברו שבפייגלין לא דבק קלון.
בעבירת המרדה הורשע גם אדם שתכנן לזרוק ראש של חזיר להר הבית בעת תפילה וכן הורשעו גם שי מלכה ואריאל ונגרובר שארגנו פעילות נגד תוכנית ההתנתקות. בתחילה הם זוכו בבית המשפט השלום בטענה של הגנה מן הצדק ואכיפה בררנית, אולם הזיכוי בוטל על ידי בית המשפט המחוזי.
באופן כללי, מקובל בנושא ההמרדה, כמו בעבירות אחרות המגבילות את חופש הביטוי שיש לעשות שימוש מצומצם בעבירת ההמרדה. כך למשל זוכו מחמת הספק אנשים שתלו בשפרעם שלטים עם הכיתוב "ישמח צדיק כי חזה נקם" שקראו למיצוי הדין עם מבצעי הלינץ' בעדן נתן זאדה, לאור חשיבות עקרון חופש הביטוי וזוכה פעיל הימין טירן פולק לאחר שהשופטת קבעה שהתבטאותו לא עולה כדי המרדה.
כתבי אישום על המרדה הוגשו גם כנגד ערבים.
ביקורת.
כנגד עבירת ההמרדה הוטחה ביקורת. למשל, השופט אליעזר ריבלין כתב על "אי הנוחות הטבועה בעבירות ההמרדה" ו"ספק אם עבירת ההמרדה אצלנו מעניקה משקל מספיק לחופש הביטוי". השופט אהרן ברק כתב:
מרדכי קרמניצר וחאלד גנאים כתבו נייר עמדה של המכון הישראלי לדמוקרטיה הקורא לבטל את סעיף ההמרדה ולהמירו באיסורים מוגבלים קונקרטיים.
לעומת זאת, השופטת אילה פרוקצ'יה כתבה על הקלון שדבק במי שהורשע בהמרדה:
תיאטרון האגר פיקר
תיאטרון האגר פיקר (באמהרית: ሃገር ፍቅር ቲያትር, "תיאטרון אהבת המולדת") הוא תיאטרון השוכן באדיס אבבה שבאתיופיה. התיאטרון בעל מסורת היסטורית הנחשבת למפוארת ביותר באתיופיה, והוא תיאטרון הילידים העתיק ביותר באפריקה. התיאטרון מהווה חלק מחיי התרבות באדיס אבבה מזה למעלה מ-70 שנה, ובו נולדו וטופחו המוזיקה והדרמה האתיופית המודרנית; ורבים מכוכבי אתיופיה החלו את דרכם על בימתו. בתיאטרון הועלו מחזות מסורתיים אתיופיים ותרגומים של מחזאים אירופאים דוגמת ויליאם שייקספיר, פרידריך שילר, הנריק איבסן ומולייר.
היסטוריה.
התיאטרון הוקם בשנת 1935, בתקופה בה ייסדו באדיס אבבה את "האגודה למען אהבת המולדת" ("Hager Fikir Maheber") כדי שתעמוד אל מול הפלישה האיטלקית הקרבה ובאה. מייסד התיאטרון "מקונה הבטה-וולד", רצה לעודד את עוז הפטריוטיות של העם האתיופי, וההפקות הראשונות שהועלו באוויר הפתוח התקיימו בכיכר מנליק השני הנמצאת במרכז העיר. למרות שלא ניתן היה למנוע את הכיבוש האיטלקי, תיאטרון האגר פיקר שרד, אולם תחת הכיבוש, הובאו לבימתו מספר מחזות לא ביקורתיים שהיו ידידותיים עבור המשטר הפשיסטי.
לאחר נסיגת החיילים האיטלקיים בשנת 1941, עבר צוות התיאטרון מאזור כיכר מנליק אל המקום בו הוא ממוקם כיום ברובע ה"פיאצה". מועדון לילה איטלקי עתיק עבר שחזור והוסב לאולם תיאטרון. בשנת 1955, במלאת 25 שנה לשלטונו של היילה סלאסי, הורחבה הכניסה הראשית לאולם ונבנו מרפסת ואזור מנוחה בעלי איכות קיסרית.
בתקופת שלטונו של היילה סלאסי, התיאטרון גדל. למרות שסלאסי ייסד תיאטרון נוסף באדיס אבבה הנושא את שמו (כיום זהו התיאטרון הלאומי), המשיך תיאטרון האגר פיקר להיות פופולרי בקרב אנשי העיר מהמעמד הבינוני ומטה, בעוד שתיאטרונו של סלאסי שימש בעיקר את אנשי החברה הגבוהה.
מלבד הופעות תיאטרון, המבנה משדר תוכניות רדיו בשידור חי ברדיו אתיופיה. בנוסף, עובדי התיאטרון יוצאים לאזורי הכפר באופן קבוע, על מנת להנגיש את הפקות התיאטרון בכל רחבי אתיופיה.
לאחר תום משטרו של סלאסי, ובמהלך תקופת שלטונה של החונטה הצבאית האתיופית ("דרג"), המשיך התיאטרון להעלות הצגות ומופעים בעלי אופי סוציאליסטי, בעוד שמוזיקאים, שחקנים ובמאים נשלטו וצונזרו על יד הממשלה. בשנת 1975 נעצר הבמאי "טספאיה ג'סאס" (Tesfaye Gesesse), על כתיבת המחזה "הדבר" ("Iqaw"). נטען כי הוא יצא כנגד שלטון הדרג וכנגד המהפכה שיצר הממשל החדש.