ביטי עזב את "ליון" הפגועה, ועבר למשחתת אטאק (Attack), כדי לפקד ממנה על המשך הקרב. המשחתת הניפה את נס האדמירל ופנתה במהירות אל סיירות המערכה, שסיימו זה עתה את הטבעתה של "בליכר". ביטי קיווה שיוכל להמשיך את הקרב; הוא פגש את סיירות המערכה תוך כמה דקות ועבר ל"פרינסס רויאל", שם קיווה לשמוע על הטבעת שתיים או שלוש מן האוניות הגרמניות. לאכזבתו ולכעסו הבין שרק "בליכר" הוטבעה, ואילו שלוש האחרות חמקו. באכזבה עמוקה הורה ביטי בשעה 12:45 על הפסקת הקרב, לאחר שהבין שהמרחק הגדול שנוצר אל אוניות האויב הופך את המשך הקרב לבלתי אפשרי.
"ליון" ספגה נזקים כבדים, טונות רבות של מים חדרו לאונייה, מערכות החשמל בה לא פעלו, ומנועיה כמעט ולא הצליחו להניע אותה. בשעה 15:00 החלה "אינדומיטבל" לגרור את האונייה הפגועה, ומסע הגרירה נמשך שני לילות; שתי סיירות המערכה היו מלוות בעשרות משחתות, כדי להגן עליהן ממתקפה אפשרית של צוללות או משחתות אויב. בחצות הלילה השני הוחלפה "אינדומיטבל" בגוררות, ובבוקר נכנסה לנמל רוזית' (Rosyth).
תגובות בבריטניה.
דעת הקהל הבריטית ראתה בקרב הישג גדול, ונקמה על הפגזת סקרבורו בחודש שלפני כן. התעמולה הגרמנית טענה בחודשים שלפני כן שהצי הבריטי חושש להתעמת עם הצי הגרמני, ולדעת העיתונות הבריטית היה קרב שרטון דוגר הוכחה ניצחת לעליונותו של הצי הבריטי.
פיקוד הצי הבריטי חש אחרת; ביטי עצמו היה מאוכזב מאוד מתוצאות הקרב, ולורד הים הראשון, אדמירל ג'קי פישר, התבטא בחריפות רבה: "מדוע לא לכדתם את כולן?". הכישלון היה מהדהד: המודיעין הבריטי הצליח לספק מידע מדויק, והאדמירליות תכננה היטב את תנועת הכוחות והצליחה להביא לזירה כוחות עדיפים, ובזמן. למרות תנאי הפתיחה המעולים, לא הצליחו הבריטים להשמיד את הגרמנים.
עיקר הביקורת הופנתה לאדמירל משנה מור, שפעל על פי פקודתו הלא מובנת של ביטי. אך למרות ביקורת זו לא נשפט מור. נראה שביטי חש שחלק מהאשמה נבע מתנאי האיתות הגרועים. מור הועבר בשקט לפיקוד על שייטת סיירות באזור האיים הקנריים, שם לא היה חשש להופעת אוניות גרמניות כבדות.
הביקורת הקשה ביותר הוטחה בקפטן פלי, מפקד "טייגר", על שלא הבין את פקודותיו של ביטי ולא ירה על "מולטקה". פישר מתח ביקורת חריפה גם על כך שלא המשיך במרדף אחרי האוניות הגרמניות לאחר ש"ליון" נפגעה והתנתקה מהטור הבריטי, ו"טייגר" הפכה למובילה. פישר טען שהיה על פלי לנהוג על פי המסורת של הוריישו נלסון, לנקוט יוזמה ולהמשיך במרדף פישר טען בחריפות: "הכלל הראשון במלחמה הוא לא למלא הוראות. כל טיפש יכול למלא פקודות!". ביטי הגן על פלי: צוותה של טייגר היה בעייתי, ורמתו הייתה נמוכה מאוד.
גם על ביטי עצמו מתח פישר ביקורת. פישר טען, בחריפות האופיינית לו, כי לא הייתה אף צוללת באזור. החלטתו של ביטי התקבלה תוך שבריר שנייה, מעמדתו בגשר הפיקוד, תחת אש כבדה, וכאשר האונייה הייתה פגועה ונטתה הצידה. ואולם, למרות ביקורת זו זכה ביטי לאהדה גדולה, ולאחר מספר שבועות שב וזכה באמונם של ג'ליקו, פישר וצ'רצ'יל, הלורד הראשון של האדמירליות. הפופולריות של ביטי בציבור הרחב נסקה לשיאים חדשים.
תגובות בגרמניה.
כאשר נודע לגרמנים ש"טייגר" לא טבעה, ושהאונייה היחידה שטובעה בקרב הייתה "בליכר", הסתבר להם כי הם המובסים בקרב. הגרמנים התנחמו ברמת התותחנות הגבוהה שגילו, במקצועיות ובמשמעת של צוותיהם. למרות האש הכבדה והנזק הכבד שספגה "זיידליץ" המשיכו התותחנים הגרמניים בירי יעיל ומהיר, והאוניות תפקדו היטב. ניהול הקרב בידי היפר זכה להערכה, ולא היה מי שביקר אותו על ההחלטה הקשה להותיר את "בליכר" לגורלה. מי ששילם את המחיר על הכישלון היה מפקד צי הים הפתוח, אדמירל פרידריך פון אינגנול. אינגנול נתפס כאחראי לתבוסה בקרב מפרץ הלגולנד ולכך שבפשיטות על ירמות' וסקרבורו נחלצו הגרמנים רק הודות למזלם הטוב. אינגנול נאלץ לפרוש מתפקידו ב-2 בפברואר.
לקחים.
קרב שרטון דוגר היה הקרב הראשון בין סיירות מערכה מודרניות, ובכלל בין אוניות מלחמה של עידן הדרדנוט. הקרב נערך בטווחים ארוכים בהרבה מכל מה שתוכנן ותורגל לפני המלחמה. גם תכנון האוניות היה בהתאם; מתכנני האוניות בנו כלי שיט שנועדו לעמוד מול אש בטווחים של כ-10,000 מטרים. מסלולם של פגזים הנורים בטווח כזה הוא שטוח יחסית, והיה צפוי שיפגעו באוניות בזווית ישרה יחסית לדפנות, ובשל כך תוכנן המיגון בספינות בהתאם. ואולם, בקרב שרטון דוגר היה מסלולם של הפגזים שונה, בשל הטווח הארוך, והם פגעו בספינות האויב בזווית גבוהה בהרבה. שריון האוניות לא היה בנוי כדי לעמוד בפגיעות כאלו.
רמת דיוק הירי בשני הצדדים הייתה נמוכה מאוד. התותחים הראשיים בספינות הגרמניות (בקטרי 11 ו-12 אינץ') ירו 976 פגזים, ש-22 מהם פגעו באוניות בריטיות (16 פגזים פגעו ב"ליון" ו-6 ב"טייגר"), כ-2.25%. הבריטים ירו 1,150 מתותחיהם הראשיים (בקטרי 12 ו-13.5 אינץ'), מהם פגעו 7 בלבד באוניות הגרמניות (3 פגעו ב"זיידליץ" ו-4 ב"דרפלינגר"). עם זאת, "בליכר" ספגה מספר רב של פגיעות מטווח קרוב. היה זה, כאמור, הקרב הראשון בין אוניות שטח גדולות, ושני הצדדים סבלו מהעשן הכבד, המהירות הרבה, והטווח הארוך. עם זאת, היה ברור גם לבריטים שהתותחנים הגרמניים נהנים ממערכות תצפית ובקרת אש טובות יותר, ושיש להם עליונות בתחום זה.
הגרמנים למדו לקח נוסף מן הקרב, לקח שהחמיצו הבריטים. שני הצדדים לא היו מודעים לסכנה שבהימצאות המטענים ההודפים בצריח, אך רק הגרמנים למדו היטב את נזקי הפגיעה ב"זיידליץ", פגיעה שעלולה הייתה להביא להשמדת האונייה כולה. הצי הגרמני הנהיג שורה של צעדים שנועדו למנוע הימצאות מספר רב של מטענים כאלה באותו זמן בצריח, והתקינו מחיצות רבות שנועדו לבודד את חלקי הצריח השונים. הבריטים לא למדו את הלקח, ולמעשה הבינו אותו הפוך: הם ראו בהישרדותה של "ליון" אות לרמת הבנייה הגבוהה שלה. בקרב יוטלנד שילמו הבריטים ביוקר על טעות זו, בהטבעתן של שלוש סיירות מערכה.
כתב פרוטו-סינאי
תמר אלאור
תמר אלאור (נולדה ב-1955) היא פרופסור לאנתרופולוגיה במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה.
אלאור נולדה בתל אביב, ליונה (אופטובסקי-דאום) ודוד פריימן. גדלה בעבר הירקון המזרחי של העיר ומתגוררת שם גם כיום. את לימודיה התיכוניים עשתה ב"תיכון חדש" בעיר. למדה באוניברסיטת תל אביב לשני התארים הראשונים וכתבה את עבודת הדוקטור שלה באוניברסיטת בר-אילן בהנחיית פרופ' דפנה יזרעאלי ופרופ' חיים חזן.
החל מ-1992 היא מלמדת במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית. שימשה בתפקידים שונים במחלקה זו ובפקולטה למדעי החברה באוניברסיטה, והחל מ-2009 היא משמשת כחברה בוועד של הרשות לתלמידי מחקר של האוניברסיטה. מ-2008 מלמדת את קורס המבוא לאנתרופולוגיה באוניברסיטה, במקביל להוראה בקורסים לספרות ואנתרופולוגיה, מגדר ודת, קריאה בטקסטים תרבותיים קאנוניים בשיטת לימוד של "בית מדרש", וקורס מתקדם בשיטות מחקר איכותניות.
בין השנים 2004–2007 עמדה בראש מרכז לייפר לחקר המגדר, והייתה חברה בקבוצת מחקר על חינוך ודת במרכז סכוליון באוניברסיטה העברית. שהתה פעמיים כעמיתת מחקר במרכז לחקר היהדות באוניברסיטת פנסילבניה, CAJS, ושימשה כפרופסור אורחת במלגת גינור בבית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק.
במחצית שנות התשעים נמנתה על הצוות הרחב שהקים את מכללת עלמא לתרבות עברית.
תחומי מחקר.
אלאור מתמקדת בחקר הצומת המחבר מגדר, תרבות וידע, ועסקה בעיקר בחקר נשים חרדיות ודתיות. עבודת הדוקטור שלה הייתה מחקר חלוצי בקרב נשים חרדיות. מאז פרסום העבודה כספר ב-1992, משמש מחקר זה כנקודת מוצא והתייחסות לחקר נשים בישראל, לחקר האוכלוסייה החרדית, ולעבודה אתנוגרפית השייכת לפרק "החדש" באנתרופולוגיה. הממצאים שנגעו למחקר זה נבדקו שוב באופנים שונים בשתי אוכלוסיות נוספות השייכות לחברה הדתית בישראל: הקהילה הציונית-דתית, והמזרחית ספרדית (כולל "מתחזקים" וחוזרים בתשובה); על מחקרים אלו הוציאה אלאור שני ספרים נוספים. באופן זה נוצר מעין מחקר השוואתי, הנדיר יחסית בעבודות אתנוגרפיות בנות זמננו.
על פי דרכה של אלאור, לימוד הפן האורייני בחיי נשים חרדיות, דתיות מודרניות, וחרדיות מזרחיות וחוזרות בתשובה, נוגע בקבוצות העיקריות הרוקמות את "המגזר הדתי" ומגיע אליהן דרך הפריזמה המגדרית. משם נפתחים חלונות אל כל ההקשרים המשמעותיים לחיי נשים ואנשים דתיים ומתקבלות תובנות סוציולוגיות הקשורות לפרמטרים כלכליים, פוליטיים, אתניים, משפחתיים ואחרים.
ב-2009–2010 כתבה מחקר קטן היקף על לימוד התניא בקרב נשים בחסידות חב"ד, ועל שאלות הנוגעות לגילוי וכיסוי גופן של נשים דתיות במרחב הציבורי בישראל בהשוואה לסוגיית הרעלה בצרפת, טורקיה, בלגיה ומרוקו.
החל משנת 2008 עוסקת אלאור במחקריה בחקר תרבות חומרית בישראל, ומתמקדת באובייקט "סנדל ישראלי". זהו מחקר מרובה אתרים וגישות, החובק עבודה ארכיונית, אתנוגרפיה, ארכאולוגיה, טכנולוגיה ומיתולוגיה.
פרסמה מאמרים רבים הנובעים מתחומי המחקר העיקריים שלה, וכן מאמרים בנושאים אחרים, כגון אמהות ישראלית, מתודולוגיה אנתרופולוגית, ספרות ואמנות פלסטית בהיבטים חברתיים, כתיבה מחקרית ועוד.
קישורים חיצוניים.
מכתביה:
על כתביה:
סבון משומן אדם
בנימין מונטר
בנימין מונטר (1894 – 1 במרץ 1920) היה חלוץ ומנהיג פועלים איש העלייה השנייה, אחד מן הלוחמים לצדו של יוסף טרומפלדור בתל חי.
חייו ותפיסת עולמו.