המירכאות הכפולות מהוות חלק משם האלבום ומשמו של שיר הנושא שלו. בריאיון לכתב העת NME בשנת 1977 בואי הסביר שקיבל את ההשראה לכתיבת השיר מזוג אוהבים שנפגש מספר פעמים ליד מגדלי השמירה של חומת ברלין, שלידם נמצא גם אולפן ההקלטות. מכיוון ש"סיפור הגבורה" שלהם נראה לו אירוני, הוא הוסיף לשם השיר את המירכאות. השיר נחשב לאחד מהשירים המזוהים ביותר עם בואי.
אלבום זה קרוב בסגנונו לאלבום הראשון בטרילוגיה Low, בשונה מהאלבום Lodger. מבין השלושה זהו האלבום המושפע ביותר מהאווירה הברלינאית של אותה העת, והיחיד שהוקלט כולו בעיר ברלין עצמה.
האלבום נחשב לאחד מהאלבומים הטובים ביותר שהוציא בואי במהלך הקריירה שלו, לא מעט הודות לעבודת נגן הגיטרה באלבום, רוברט פריפ, שהקליט את חלקו לאלבום במהלך יום הקלטות אחד בלבד. ג'ון לנון טען כי כשהקליט את אלבומו Double Fantasy, כוונתו הייתה ליצור אלבום שיהיה טוב לפחות כמו "Heroes".
הפקת האלבום.
האלבום הוקלט באולפני הנזה בצמוד לחומת ברלין בצידה המערבי של העיר ברלין. "Heroes" מאפיין את רוח תקופת המלחמה הקרה והרוח ששררה בברלין החצויה. השותף של בואי להפקת האלבום, טוני ויסקונטי, ראה בהפקת האלבום את פסגת יצירתו, וזאת הודות לשילוב טכניקות הקלטה ייחודיות במטרה להשיג איכויות צליל רצויות.
שם האלבום ושיר הנושא הם גם מחווה לשיר Hero של הלהקה הגרמנית Neu!. שם השיר V-2 Schneider, הוא מחווה לחבר להקת קרפטוורק פלוריאן שניידר, וזאת בעקבות הכללת שמו של בואי בלהיטה של הלהקה Trans-Europe Express מאותה שנה.
עטיפת האלבום צולמה בהשראת עבודתו של הצייר הגרמני מייסד תנועת "הגשר", אריק הקל. עטיפה דומה נוצרה באותה שנה גם לאלבומו של איגי פופ The Idiot, אותו הפיק בואי בברלין.
על אף שהאלבום כולל מספר קטעים בעלי אווירה קודרת ואפלה, נחשב האלבום ליצירה בעלת אמירה חיובית, זאת הודות לשיר הפתיחה של האלבום Joe the Lion, והשיר החותם את האלבום, The Secret Life of Arabia.
עם יציאתו לווה האלבום במסע יחסי ציבור ייחודי, שכותרתו הייתה: "There’s Old Wave. There’s New Wave. And there's David Bowie..." ("יש גל ישן. יש גל חדש. ויש דייוויד בואי..."). האלבום זכה לביקורות משבחות, והגיע למקום השלישי במצעדי המכירות בבריטניה בו נשאר במשך 26 שבועות. בארצות הברית זכה האלבום להצלחה מועטה יחסית והגיע למקום ה-35 בלבד.
שירי האלבום הופיעו במסע ההופעות שקיים בואי באותו זמן, ונכללו באלבום Stage שהוקלט בארצות הברית בשנה לאחר מכן. בשנת 1996 הקליט המלחין האמריקאי פיליפ גלאס עיבוד משלו למספר קטעים מהאלבום, בביצוע תזמורתי. היצירה הוקלטה לאלבום Heroes" Symphony". שיר הנושא של האלבום זכה לגרסאות כיסוי רבות. בואי עצמו שר את השיר במופע המחווה וההתרמה לכבאי העיר ניו יורק בשנת 2001.
עג'מאן (עיר)
עג'מאן (בערבית: عجمان) היא עיר הבירה של האמירות עג'מאן, הקטנה מבין האמירויות באיחוד האמירויות הערביות. לעיר אוכלוסייה של כ-225,000 תושבים (נכון לשנת 2003). האזור העירוני נכנס אל תוך העיר שארג'ה לאורך החוף מדרום-מערב, וזו סמוכה לדובאי סיטי, ובכך יוצר רצף עירוני גדול.
היסטוריה.
העיר נוסדה ב-1816, כאשר רשיד בן חמיד אל-נועיימי מהשושלת הנועיימית וחמישים מחסידיו כבשו את עג'מאן משבט אאל בו שאמס בתום קרב קצר. בהמשך תמך בשלטון עג'מאן השייח' של שארג'ה וראס אל-ח'ימה, סולטאן בן קסר אל-קאסמי . ב-1820 חתמו שליטי האמרויות על האמנה הימית הכללית . כמו ערים רבות לאורך מה שהיה לחוף שביתת הנשק, הייתה האוכלוסייה נוודית, בהתאם לעונה. במהלך תקופת שליית הפנינים התגוררו במקום מעל אלף איש משבט המהמי, שעברו למקומות אחרים בתקופת גדילת התמרים. לדברי סקר בריטי מ-1822, בעוד אל-נועיימי ראה בעג'מאן שטח עצמאי, שלא בשליטת שארג'ה, לא כך ראו את הדברים שליטי שארג'ה, אף על פי שלא הייתה להם שליטה על המקום. הסקר מציין שמרבית התושבים הם ואהבים אדוקים.
ב-1831 בזזו בני שבט מאבו דאבי את עג'מאן ואת עצי התמרים שלה, וכנקמה פשטו כוחות עג'מאן על סוחאר ומסקט. אמירות שארג'ה התנערה מפעילויות מדינת החסות שלה, וכדי להעניק למותקפים פיצויים נשלח כוח צבאי ימי. ב-1835 נחתמה אמנה שסיימה מחלוקת ארוכת שנים בין אמירויות המפרץ הפרסי השונות. ב-1840 פלשו תושבי אל-הירה לעג'מאן. אף על פי שנרתע בתחילה מלסייע לעג'מאן, שלח שליט שארג'ה סולטן בן סקר את בנו סקר בסיוע דובאי, והם הניסו את הפולשים ובזזו את מקום מושבם. ב-1843 נחתמה אמנה ימית נוספת בין השייח'ים של ערי החוף לבריטים, ב-1853 נחתם הסכם שלום "תמידי". אמנה נוספת ב-1892 כבלה את מדינות החוף לבריטניה הגדולה. סקר לורמייר באנציקלופדיה "Gazetteer of the Persian Gulf, Oman and Central Arabia" מראשית המאה ה-20 העיד שבעג'מאן 750 תושבים.
תחבורה.
בעיר נבנה כיום נמל תעופה, הצפוי להפתח בהמשך שנת 2020.
סינפוניה
סינפוניה (באיטלקית: Sinfonia) היא גם ההגיה האיטלקית, הספרדית והפורטוגזית לסימפוניה, אך כשהיא מופיעה בהקשר מוזיקלי בשפה שאיננה מבוססת על הלטינית, יש לה משמעות שונה.
שלהי הרנסאנס - הבארוק המוקדם.
בשנים האחרונות של תקופת הרנסאנס ובראשית תקופת הבארוק, סינפוניה היה שם אחר לקנצונה, פנטזיה או ריצ'רקר. אלה היו כמעט תמיד צורות אינסטרומנטליות, ששורשיהן נעוצים במסורת הפוליפונית. בשנים מאוחרות יותר בתקופת הבארוק הסינפוניה צפויה יותר להופיע כסוג של סונאטה, בייחוד טריו סונאטה או סונאטה להרכב גדול יותר. עוד בהמשך הבארוק שימשה המילה להגדיר פרלוד אינסטרומנטלי, כמפורט בסעיף הבא.
אוברטורה ו/או סימפוניה מוקדמת.
בצורות הגדולות, האינסטרומנטליות-ווקאליות של המאות ה-17 וה-18, כגון אופרה ואורטוריה, הסינפוניה הייתה בדרך כלל פרלוד אינסטרומנטלי ולעיתים גם אינטרלוד/אינטרמצו (פרק ביניים) או פוסטלוד (פרק סיום), שסיפק ניגוד לפרקים סמוכים, ווקאליים או שונים מבחינה אחרת.
צורה ספציפית של מבוא מסוג זה, בראשית המאה ה-18, הייתה הסינפוניה בעלת שלושת הפרקים שהייתה לאוברטורה המקובלת לאופרה איטלקית. ברוב המקרים נכתבו קטעים אלה ברה מז'ור (להשגת תהודה מקסימלית במיתרים פתוחים בכלי מיתר), עם פרקי פתיחה וסיום מהירים ופרק איטי ביניהם. דוגמאות לסוג זה של סינפוניה איטלקית הן הפתיחות הרבות לאופרות של אלסנדרו סקרלטי, כולן אבטיפוס של אוברטורות איטלקיות.
בצרפת, לעומת זאת, היו האוברטורות תמיד פרקים מקדימים בני פרק אחד, על פי רוב בצורת A-B-A. קטעי-A היו בעלי קצב איטי במקצב מנוקד (כפול) מתון ואילו קטע B האמצעי היה זורם ומהיר יחסית. הצורה המוזיקלית הזו נודעה עם הזמן בשם "אוברטורה צרפתית". כאשר מלחינים גרמנים כמו באך והנדל אימצו להם סוג זה של פתיחה, מראשית המאה ה-18 ואילך, היא יכלה להופיע בה במידה כפרק הפותח של סוויטת מחולות, ובמקרה זה אוברטורה יכולה להיות מילה נרדפת לסוויטה כולה (למשל, האוברטורה הצרפתית של באך, 831 רי"ב).
רוב האופרות והאורטוריות של הנדל נפתחות בפרק אוברטורה מן הטיפוס הצרפתי, גם אם הנדל בוחר לקרוא לו לעיתים סינפוניה (כמו במשיח, שם קרא לו Sinfony), אבל הנדל השתמש גם בטיפוס האיטלקי של פרלוד/אינטרלוד תזמורתי, למשל, ה"אינטרודוציונה" לקנטטה "דליריו אמורוזו", 99 ברשימת יצירות הנדל. גם מקור ה"Pifa" המופיעה ב"משיח" איננו בדוגמאות צרפתיות דווקא. אנקדוטה מעניינת אומרת, שכאשר מוצרט התקין גרסה גרמנית ל"משיח", כשלושים שנה אחרי מות הנדל, הוא שינה את שם הסינפוניה הפותחת לאוברטורה, אבל סילק, פחות או יותר, את מאפייניה הצרפתיים: הוא ריכך את המקצב המנוקד של קטע A בכמה מלודיות קרן זורמות, ובכך שהגביר במידת מה את מהירותו, טשטש את ההבדל בינו לבין קטע B: התוצאה היא, שחלק A נראה כלא הרבה יותר ממודראטו מקדים לפרק סימפוני מהיר, שהוא קטע B
בינתיים, גם הפעם מראשית המאה ה-18 ואילך, החלה הסינפוניה בת שלושת הפרקים, מן הטיפוס האיטלקי, בחיים משלה: אפשר היה לחבר אותה כיצירה עצמאית דמוית-קונצ'רטו (אף כי ללא סולנים). לדוגמה, ויוואלדי חיבר סינפוניות עצמאיות תלת-פרקיות, שלא היו שונות בהרבה מכמה מן הקונצ'רטי שלו לכלי קשת, וגם סינפוניה-פרלודים לאופרות שלו.
באך השתמש לעיתים במונח סינפוניה במשמעות, שכבר התיישנה אז, של יצירה כלית בפרק אחד, לדוגמה, האינוונציות וסינפוניות לכלי מקלדת 787-801 רי"ב, בסגנון פוליפוני בשלושה קולות. במאה ה-20 החלו המוציאים לאור לפרסם את הסינפוניות האלה כ"אינוונציות בשלושה קולות", שבהן כל "קול" הוא מלודיה הנעה באופן חופשי (קול במובן האינסטרומנטלי, לא הווקאלי) ביצירה בת פרק יחיד.
אם באך פתח יצירה ווקאלית בפרק אינסטרומנטלי נפרד, אחד או יותר (נוהג לא תדיר ביותר, בסך הכל), הוא קרא על פי רוב ליצירה כזאת בשם סינפוניה. הסגנון נטה יותר לאיטלקי (גם לגבי הפרקים היחידים) מאשר לצרפתי:
הן הנדל והן באך השתמשו באוברטורה מן הטיפוס הצרפתי לפתיחת הסוויטות התזמורתיות שלהם. לסוויטות שחיברו לכלי סולו לא היה, במקרים רבים, פרק מקדים. באותם מקרים שפרק כזה נכתב, הוא היה או אוברטורה Overture/Ouverture (תמיד בסגנון הצרפתי), או פרלוד/פרלודיום Prelude/Praeludium. סגנונם של פרלודים כאלה היה מוגדר פחות, אבל לעיתים קרובות חיקה את סגנון הפרק המהיר של סינפוניה איטלקית.