בתחילת המאה הרביעית לפנה"ס, מינה המלך דָאו מצ'ו את ווּ צִ'י לראש ממשלתו. הרפורמות של ווּ החלו בשנת 389 לפנה"ס להפוך את צ'ו למדינה יעילה וחזקה באמצעות הורדת משכורות הפקידים ופיטורי פקידים מיותרים. ווּ גם חוקק תקנות בניה כך שהבירה יִינְג תיראה תרבותית יותר. על אף הסלידה מווּ צִ'י בקרב המעמד השליט בצ'ו, חיזקו הרפורמות שלו את המלך ונתנו למדינה עוצמה רבה שנשמרה עד סוף המאה הרביעית לפנה"ס, אז עלו לגדולה המדינות גָ'או וצִ'ין. גם הצבא החזק של צ'ו חזר לנצח, והביס את המדינות וֵיי ויְוֵּ'ה, אם כי האחרונה הייתה מחולקת בין צ'ו לצִ'י ב-334 או 333 לפנה"ס. ואולם נקמת הפקידים של צ'ו לא איחרה לבוא, וווּ צִ'י נרצח בהלווייתו של המלך דָאו ב-381 לפנה"ס. לפני ששימש בשירות מדינת צ'ו, חי ווּ במדינת וֵיי, שם תועד ביצירתו הגדולה "וו דזה" ניתוח צבאי של שש המדינות הלוחמות. על צ'ו הוא אמר אז:
במהלך סוף תקופת המדינות הלוחמות, צ'ו חוותה לחץ גובר ממערב לה, מצד צִ'ין, ובמיוחד לאחר שצִ'ין חוקקה ושימרה את הרפורמות הלגאליסטיות של שאנג יאנג. ב-241 לפנה"ס חמש משבע המדינות הלוחמות העיקריות: צ'ו, גָ'או, וֵיי, יֵן והָאן כרתו ברית כדי להילחם בכוחה העולה של צִ'ין. המלך קָאולְיֵה מצ'ו הוכרז מנהיג הברית ובראש הצבא עמד האדון צ'וּנְשֶׁן. לפי ההיסטוריון יָאנְג kaun, המצביא פָּאנְג נְווָאן (庞煖) מגָ'או היה המפקד בפועל בקרב. חברות הברית תקפו את צִ'ין במעבר הָאנְגוּ האסטרטגי, אולם נחלו תבוסה. המלך קָאולְיֵה האשים את האדון צ'וּנְשֶׁן בהפסד ופיתח חוסר אמון כלפיו. מאוחר יותר העבירה צ'ו את בירתה מזרחה לשׁוֹאוּצ'וּן, רחוק מהאיום של צִ'ין.
גודלה וכוחה של צ'ו הפכו אותה למדינת מפתח בברית נגד צ'ין. כאשר צ'ין כבשה חלקים מצ'ו, נאלצה צ'ו להתרחב דרומה ומזרחה תוך שהיא סופגת השפעות תרבותיות מקומיות לאורך הדרך. ועם זאת, עד סוף המאה הרביעית לפנה"ס, מעמדה הבכיר של צ'ו הידרדר, ולאחר מספר פלישות של גָ'או ושל צִ'ין, צ'ו הוכפפה לבסוף לצִ'ין.
תבוסה.
על פי "תוכניות המדינות הלוחמות", דיון בין האסטרטג הדיפלומט גָ'אנְג יִי לבין סְה-מָה צְווֹ המצביא ממדינת צִ'ין הביא לשתי מסקנות בנוגע לאיחוד סין. גָ'אנְג יִי טען כי יהיה חכם לכבוש הָאן ולקחת את מנדט השמים מידי מלך ג'וֹאוּ נטול הכוח. לעומתו טען סְה-מָה צְווֹ כי הקושי העיקרי לא היה הלגיטימציה, אלא כוחם של אויבי צִ'ין. לטענתו, "לכבוש את שׁוּ משמעו לכבוש את צ'ו." ו"מרגע שצ'ו תחוסל, הארץ תהיה מאוחדת".
החשיבותו של שׁוּ בעמק סצ'ואן הייתה טמונה בתוצרת החקלאית ובשליטה שלה במקורות היאנגצה אשר הובילו ישירות ללב שטחה של צ'ו. המלך חְווֵיְוֶן מצִ'ין בחר לתמוך בסְה-מָה צְווֹ. ב-316 לפנה"ס פלשה צִ'ין לשׁוּ וכבשה אותה, כמו גם את בָּה הסמוכה, ובעשורים שלאחר מכן המשיכה להתרחב במורד הנהר. בשנת 278 לפנה"ס בָּאי צִ'י המצביא מצִ'ין כבש לבסוף את יִינְג בירת צ'ו. בעקבות נפילת יִינְג עברה ממשלת צ'ו לשלל מקומות במזרח עד שהתיישבה סופית בשׁוֹאוּצ'וּן בשנת 241 לפנה"ס. אחרי מאבק ממושך של שנתיים, פיתה בָּאי צִ'י את הכוח המרכזי של גָ'או, שכלל 400,000 חיילים, אל השדות, הקיף אותם וכפה עליהם כניעה בצָ'אנְגְפִּינְג ב-260 לפנה"ס. צבא צ'ין טבח באסיריו והסיר את המכשול האחרון בדרך לשליטה של צִ'ין על מדינות סין.
עד 225 לפנה"ס נותרו רק ארבע ממלכות: צִ'ין, צ'וּ', יֵן וצִ'י. צ'ו התאוששה מספיק כדי להקים התנגדות משמעותית. ואולם על אף גודלה, המשאבים שלה וכוח האדם שבה, הממשל המושחת של צ'ו היה לה לרועץ. ב-224 לפנה"ס כינס יִינְג גֶ'נְג מפגש עם נתיניו על מנת לדון בתוכניותיו לפלישה לצ'ו. וָאנְג גְ'ייֵן טען כי הכוח צריך להיות לפחות בסדר גודל של 600,000 אנשים, בעוד לִי שִׂין חשב שפחות מ-200,000 יספיקו. יִינְג גֶ'נְג צידד בגישתו של לִי, והורה לו ולמֶנְג ווּ להוביל את הצבא נגד צ'ו. וָאנְג גְ'ייֵן לעומתו, אולץ לסיים את עיסוקו בענייני המדינה בתירוץ של מחלה.
צבאות צ'ין זכו לסדרת ניצחונות ראשונים כשצבאו של לִי שִׂין כבש את פִּינְגְיוּ' (平輿, צפונית לפִּינְגְיוּ' במחוז חנאן של היום) וצבאו של מֶנְג ווּ לכד את צִ'ינְצְ'יוֹ ((寢丘, כיום לִינְצְ'וֵ'אן במחוז אנחווי.) לאחר כיבוש יֵן (鄢, כיום yanling במחוז חנאן), הוביל לִי שִׂין את צבאו מערבה כדי להסתער עם מֶנְג על צָ'אנְגְפֿוּ (城父, מזרחית לבָּאופֶנְג של היום במחוז חנאן.) צבא צ'ו, בהובלת שְׂיָאנְג יֵן, נמנע משימוש בכוחו העיקרי, וחיכה להזדמנות להנחית התקפת נגד. הם עקבו בחשאי אחרי צבאו של לִי שִׂין במשך שלושה ימים ושלושה לילות לפני ששיגרו מתקפת פתע והביסו את צבא צִ'ין.
כנודע לו על תבוסתו של לִי, ביקר יִינְג גֶ'נְג אישית את וָאנְג גְ'ייֵן המגורש והזמין אותו לחזור. וָאנְג הוצב בראש צבא בן 600,000 איש, כפי שביקש מוקדם יותר, ומֶנְג ווּ הוצב תחתיו כסגנו. מחשש שהרודן של צִ'ין ייבהל מהכוח שהוענק לו ויצווה להוציאו להורג בתואנה כלשהו, הקפיד וָאנְג גְ'ייֵן לשלוח שליחים חזרה למלך כדי לשמור על קשר ולהשקיט את חשדו של המלך.
צבאו של וָאנְג גְ'ייֵן עבר דרך צֶ'ן הדרומית (陳, כיום חְווָאיְיָאנְג בחנאן) וחנה בפִּינְגְיוּ'. צבאות צ'ו תחת שְׂיָאנְג יֵן הסתערו במלוא כוחם על המחנה, אך כשלו. וָאנְג גְ'ייֵן הורה לחייליו להגן על עמדותיהם בעקשנות, אך להימנע מהתקדמות כלשהי לתוך שטחי צ'ו. לאחר שלא הצליח לפתות את צבא צִ'ין להתקפה, הורה שְׂיָאנְג יֵן על נסיגה. וָאנְג גְ'ייֵן ניצל את ההזדמנות כדי לבצע תקיפת בזק. כוחות צִ'ין רדפו אחר כוחות צ'ו הבורחים עד צִ'ינְאָן (蕲南, צפון מערבית לצִ'יצ'וּן של היום במחוז חוביי) ושְׂיָאנְג יֵן נהרג בהתקפה, או התאבד בעקבות ההפסד.
בשנה שלאחר מכן, 223 לפנה"ס, צ'ין יצאה למערכה נוספת, וכבשה את שׁוֹאוּצ'וּן בירת צ'ו. המלך פֿוּצ'וּ נלכד ומדינתו סופחה. בשנה שלאחר מכן הובילו וָאנְג גְ'ייֵן ומֶנְג ווּ את צבא צ'ין נגד ווּיְוֵּ'ה מסביב לשפך היאנגצה, ולכדו את צאצאי המשפחה המלכותית של יְוֵּ'ה. שטחים כבושים אלו הפכו למחוז קְוָאיְגִ'י של האימפריה של צִ'ין.
בשיאן, החזיקו צ'ו וצִ'ין ביחד מעל מיליון חיילים, יותר מקרב צָ'אנְגְפִּינְג הגדול בין צִ'ין לגָ'או 35 שנים לפני כן. מכתביהם האישיים של שני חיילים פשוטים, חֵיי פֿוּ (黑夫) וגִ'ינְג (惊), אשר נמצאו בחפירות ארכאולוגיות, מספרים על מערכה ארוכה בחְווָאיְיָאנְג בהובלת וָאנְג גְ'ייֵן. שני החיילים כתבו מכתבים בהם ביקשו אספקת בגדים וכסף מהבית כדי להחזיק מעמד במערכה הארוכה שלפניהם.
שושלות צ'ין והאן.
ממלכת צ'ו בשיא כוחה הייתה ממלכה נרחבת עם עמים רבים ומנהגים מגוונים. אך על אף הגיוון, אנשי צ'ו היו מאוחדים בכבוד שרחשו לטבע, לעל טבעי ולמורשתם, ובנאמנותם לבית השולט ולאצולה, והדבר ניכר אצל המשורר המדינאי המפורסם של צ'ו, qu yuan, ובספר השירים של צ'ו. אוכלוסיית צ'ו באזורים שנכבשו על יד צִ'ין התעלמה במופגן מהחוקים והממשל הנוקשים של צִ'ין, כפי שתועד בפיסות הבמבוק של צ'ין מshuihudi, טקסט אשר כתב פקיד של צ'ין בחוביי ונמצא בחפירות ארכאולוגיות באזור. צ'ו הייתה אחת המדינות האחרונות להיכבש, ואנשיה שאפו להתנער מעולו הכואב של שלטון צִ'ין ולהקים מחדש מדינה עצמאית. גישה זו הונצחה בביטוי סיני המבטא עוינות בלתי ניתנת לכיבוש: "אף על פי שלצ'ו יש רק שלושה שבטים, מי שיביס את צ'ין היא צ'ו" ().
לאחר שיִינְג גֶ'נְג הכריז על עצמו הקיסר הראשון ושלט תקופה קצרה, אנשי צ'ו ובית המלוכה המקורי שלה ארגנו את ההתקוממות האלימה הראשונה נגד ממשל צִ'ין החדש. הם התרעמו במיוחד על עבודות הכפיה של צִ'ין. שירי עם מן התקופה מבטאים את העצב והיגון של משפחות צ'ו שהגברים בהן הועסקו בצפון הקפוא בבניית החומה הגדולה של סין.
התקוממות דָאדְזֶשְׂיָאנְג התרחשה ב-209 לפנה"ס תחת הנהגתו של צֶ'ן שֶׁנְג, איכר מצ'ו שקרא לעצמו "המלך של צ'ו העולה" ההתקוממות דוכאה על ידי צבא צִ'ין, אך היא סיפקה השראה לגל חדש של מרידות אחרות. אחד המנהיגים, גִ'ינְג ג'וּ' מצ'ו, הכתיר את עצמו למלך החדש של צ'ו. את גִ'ינְג ג'וּ' הביס בסופו של דבר כוח מורדים אחר בהנהגת שְׂיָאנְג לְיָאנְג, אשר הושיב על כיסא המלוכה את שְׂיונְ'ג שִׂין, נצר לבית המלוכה המסורתי של צ'ו, תחת השם המלך חְווָאי השני. בשנת 206 לפנה"ס, לאחר נפילת אמפריית צִ'ין, הכתיר שְׂיָאנְג יוּ', אחיינו של שְׂיָאנְג לְיָאנְג, את עצמו בתואר "המלך-ההגמון של צ'ו המערבית" והעלה את המלך חְווָאי השני לעמדת "הקיסר יִי. לאחר מכן דאג שיִי יירצח בהתנקשות. אז נכנס שְׂיָאנְג יוּ' למאבק ארוך מול לְיוֹ בָּאנְג, מורד בולט אחר נגד צִ'ין, על השליטה באדמות האימפריה-לשעבר של צ'ין. מאבק זה נודע בשם "עימות צ'ו-האן". ההתנגשות הסתיימה בניצחונו של לְיוֹ בָּאנְג, והוא הקים את שושלת הָאן, וקיבל בשלב מאוחר יותר את כינוי הכבוד גָאודְזוּ. שְׂיָאנְג יוּ' המובס התאבד.
האנשים והמנהגים של צ'ו השפיעו בצורה משמעותית על העידן החדש של האן. ליו באנג ציווה מיידית על ממשל יותר מסורתי ופחות פולשני מזה שהיה בצ'ין, הביא לשלום עם השיונגנו באמצעות קשרי נישואים פוליטיים, תגמל את בעלי בריתו בנחלות גדולות ואיפשר לאוכלוסייה לנוח אחרי מאות שנים של לוחמה. עד זמנו של הקיסר ווּ מהאן, כבר נעשו התרבות העממית והאסתטיקה העממית של צ'ו למשולבות במסורת הקונפוציאנית בחסותה של האן, ובממשל המרכזי המושפע מצ'ין עד לכדי יצירת תרבות "סינית" ייחודית.
תרבות.