כאשר המלכה ויקטוריה נפטרה ב-22 בינואר 1901, הנסיך אדוארד הפך למלך הממלכה המאוחדת, קיסר הודו, ובפעם הראשונה, מלך המושבות הבריטיות. אדוארד, שהיה אז בן 59, היה יורש העצר שהחזיק בתואר זה למשך הזמן הארוך ביותר עד אז בהיסטוריה הבריטית. למרבה ההפתעה הוא בחר למלוך בשם אדוארד השביעי ולא בשם אלברט אדוארד, השם בו בחרה בשבילו ויקטוריה. המלך החדש הצהיר כי בחר בשם אדוארד בשל הכבוד הרב הטמון בו, כשמם של שישה מקודמיו, וכן כי רצה שהשם אלברט ימשיך להיות מקושר עם אביו. היו שחשבו כי ויתורו על השם אלברט נבע מרצונו לברוח סוף סוף מהצל של הוריו.
הוא תרם למדינה את בית הוריו שבאי וייט, בית אוסבורן, והמשיך לגור בבית סאנדרינגהאם. הוא היה יכול להרשות לעצמו להיות נדיב, שכן נטען כי הוא היה המונרך הבריטי הראשון שעלה לשלטון בלי חובות. ענייני הכספים של המלך נוהלו על ידי חבריו המומחים לכספים, כמו משפחת רוטשילד.
אדוארד השביעי והמלכה אלכסנדרה הוכתרו במנזר וסטמינסטר ב-9 באוגוסט 1902. ענייניו העיקריים של המלך היו קשורים ליחסים בינלאומיים ולצבא. אדוארד, שדיבר צרפתית וגרמנית שוטפות, ביקר בחו"ל פעמים רבות. אחת מנסיעותיו החשובות ביותר הייתה ביקור רשמי לצרפת בשנת 1903, כאורחו של הנשיא אמיל לובה. נסיעה זו הייתה צעד חשוב לכיוון ההסכמה הלבבית של 1904, הסכם בו הוגדרו הקולוניות הבריטיות והצרפתיות בצפון אפריקה במטרה למנוע מלחמות קולוניאליות באזור. ההסכם סימל את סופן של מאות שנות יריבות בין שתי המדינות הגדולות וכן את סופו של הבידוד הבריטי מענייני היבשת. הוא גם היה ניסיון ליצור איזון כנגד כוחן הגדל של האימפריה הגרמנית ובת בריתה, האימפריה האוסטרו-הונגרית. המלך אדוארד היה גם המלך הבריטי הראשון שביקר באימפריה הרוסית בשנת 1908.
אדוארד התערב בדיונים לגבי הרפורמה בצבא לאחר כישלון מלחמת הבורים. הוא תמך בארגון מחדש של הפיקוד הצבאי, ביצירתו של הצבא הטריטוריאלי ובהחלטה לתמוך בצרפת במקרה שתותקף על ידי גרמניה.
המלך אדוארד התעניין רק לעיתים רחוקות בפוליטיקה, אולם דעותיו בעניינים רבים היו מאוד ליברליות לזמנן. לדוגמה, במהלך שלטונו הוא טען כי השימוש במילה "ניגר" לתיאור אנשים שחורים היה מחפיר, זאת למרות היות המילה מקובלת בדיבור היומיומי. בעניינים אחרים הוא היה שמרן יותר. הוא התנגד, לדוגמה, לשלטון הבית באירלנד או למתן זכות בחירה לנשים.
אדוארד חי חיי נוחות, שהיו רחוקים מאוד מחייהם של רוב נתיניו. אולם קסמו האישי בהלכותיו עם אנשים מכל שכבות החברה והתנגדותו החזקה לדעות קדומות מנעו את התחזקות התנועה הרפובליקאית.
"דודה של אירופה".
אדוארד השביעי, דרך אמו וחמיו, מלך דנמרק, היה קרוב משפחה של כמעט כל שאר המונרכים האירופים, ולכן קיבל את הכינוי "דודה של אירופה". בין אחייניו היו וילהלם השני, קיסר גרמניה וניקולאי השני, קיסר רוסיה, ובין אחייניותיו היו ויקטוריה, מלכת ספרד, מרגרט, נסיכת הכתר של שוודיה, מריה, מלכת רומניה ואלכסנדרה, קיסרית רוסיה. מלך נורווגיה הוקון השביעי היה אחיינו דרך נישואיו וכן חתנו, גאורגיוס הראשון, מלך יוון ופרדריק השמיני, מלך דנמרק היו גיסיו. בין דודניו היו קרלוש, מלך פורטוגל, מנואל השני, מלך פורטוגל, פרדיננד הראשון, מלך בולגריה, וילהלמינה, מלכת הולנד ואלברט הראשון, מלך הבלגים.
קרוב המשפחה היחיד של אדוארד איתו היו לו יחסים קשים בפומבי היה אחיינו, וילהלם השני. העוינות בין שני המונרכים הגבירה את המתח שבין בריטניה לגרמניה.
מותו.
במרץ 1910 התמוטט אדוארד בעיר ביאריץ שבצרפת, בה נפש, כתוצאה מדלקת סימפונות. הוא נשאר כחודש בצרפת כדי להחלים, ומכיוון שדבר מחלתו לא היה ידוע בבריטניה, הוא ספג ביקורות רבות על שהייתו הארוכה בחו"ל בתקופת מתח פוליטי בבית. הוא חזר לארמון בקינגהאם באפריל, והמלכה אלכסנדרה חזרה לבריטניה שבוע לאחר מכן, באמצע ביקור אצל אחיה, גאורגיוס הראשון, מלך יוון.
ב-6 במאי, יום למחרת חזרת המלכה, המלך נתקף בלבו מספר פעמים, אבל סירב להפסיק לעבוד ולנוח במיטתו. בין איבודי ההכרה בנו, נסיך ויילס, שיהפוך במהרה למלך ג'ורג' החמישי, סיפר לאביו כי סוסו זכה במירוץ באותו יום. המלך ענה כי הוא שמח ביותר, ואלו היו מילותיו האחרונות. הוא איבד את הכרתו בפעם האחרונה ב-11 וחצי בלילה, ונפטר כרבע שעה מאוחר יותר. הוא נקבר בטירת וינדזור, ולווייתו הייתה בדיעבד ההתכנסות הגדולה האחרונה של בתי המלוכה של אירופה, שכן מספר שנים מאוחר יותר התחוללה מלחמת העולם הראשונה.
עדות לזיכרון הלאומי שהטביע הוא הנוהג על פיו באנגליה נהוג שלא לרכוס את הכפתור התחתון בווסט, מנהג המיוחס לראשונה לאדוארד עוד בעת שהיה נסיך ויילס, שעשה זאת מאילוצי גזרתו.
אדוארד הצליח בתפקידו כמלך יותר מאשר שיערו, אך הוא היה כבר איש זקן בזמן הכתרתו ולא היה לו זמן רב למלוך. במהלך שלטונו הוא דאג כי בנו השני, ג'ורג', יהיה יותר מוכן ממנו למלוכה. בני תקופתם תיארו את היחסים בין האב לבן כיחסים יותר של שני אחים קרובים. עם מותו של המלך, ג'ורג' כתב ביומנו כי הוא איבד את חברו הטוב ביותר ואת האב הטוב ביותר.
ילדיו.
לאדוארד ולאלכסנדרה נולדו שישה ילדים:
לקריאה נוספת.
ברברה טוכמן, המגדל הגאה, מאנגלית: The Proud Tower, תרגם עמי שמיר, הוצאת דביר, 1998.
שחרית
אנה קארנינה
אנה קָארֵנינה (ברוסית: Анна Каренина) הוא רומן מאת לב טולסטוי שפורסם בתחילה כסיפור בהמשכים בירחון, ובשנת 1877 יצא בשלמותו כספר. הספר נחשב לאחד הרומנים הטובים ביותר שנכתבו אי פעם. דוסטויבסקי, בן זמנו של טולסטוי, אמר על הספר שהוא "יצירת אמנות חסרת פגמים". בכתבה שפורסמה במגזין טיים היוקרתי, בחודש ינואר 2007, דורג הספר במקום הראשון מתוך עשרת המקומות ברשימת הספרים הגדולים של כל הזמנים. על פי אתר האינטרנט IMDb, הופקו ליצירה לא פחות מ-24 עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה.
סיפור העלילה.
הספר מתאר שני סיפורי אהבה מנוגדים. האחד - של אנה קארנינה ומאהבה, הגראף ורונסקי, והשני של קונסטנטין לוין ואשתו קיטי.
בתחילת הספר, אנה היא אשת חברה פופולרית ומכובדת, הנשואה לבירוקרט רוסי, אלכסיי אלכסנדרוביץ', איש המוסדות השלטוניים בסנט פטרסבורג, ואם לבן. קונסטנטין לוין הוא בעל אחוזה עשיר, שאינו חש בנוח בחברה הרוסית האריסטוקרטית ומעדיף את חיי הכפר. הוא מנסה לחזר אחר קיטי שצ'רבצקיאה, שאותה הוא מכיר שנים רבות, אך נדחה משום שהיא מאוהבת בגראף ורונסקי, איש צבא שאין לו כוונות של ממש כלפיה. משוורונסקי פוגש באנה, הוא מפתח כלפיה אובססיה ומתחיל לחזר אחריה, כשהוא זונח את קיטי לאנחות. לבסוף נענית אנה לחיזוריו, אך אינה מצליחה, כנשות חברה אחרות מחוגה, לשמור את הרומן לא פומבי, נכנסת להריון מוורונסקי, ולבסוף מתוודה בפני בעלה, אשר נקרע בין רגשותיו הדתיים ובין תחושות הכעס והנבגדות.
לוין, המאוכזב מדחייתו על ידי קיטי, חוזר לכפר ושוקע בחיי האיכרים. קיטי נופלת למשכב ונוסעת לבית מרפא בחוץ לארץ, שם היא מתגברת על הכאב שגרם לה ורונסקי. לאחר שובה השניים נפגשים שוב, בתיווך גיסה של קיטי, ומביעים את אהבתם זה לזו. באותו הזמן אנה יולדת בת וכמעט מתה, מה שמרכך את בעלה, המבקש לתת לה גט ולשחרר אותה, אך היא מסרבת ביודעה שאם תקבל את הגט לא תוכל לקבל חזקה על בנה, ונוסעת עם ורונסקי ובתה לחוץ לארץ.
קיטי ולוין מתחתנים ומקימים משק בית רגיל, ובאותו הזמן מנסים אנה וורונסקי למצוא אורח חיים משלהם. לאחר מספר חוויות באירופה הם חוזרים לרוסיה, ואנה נפגשת עם בנה. תוך כדי כך היא נוכחת עד כמה היא מוקצה מחמת מיאוס בחוגים החברתיים שאליהם השתייכה. היא וורונסקי עוברים להתגורר בכפר, אך שם מתחיל ורונסקי לשקוע בעבודות שונות ואנה חשה כי הוא מזניח אותה, ומתחילה לקנא. הזוג מתחיל להתקוטט ללא סיבות של ממש. ורונסקי רוצה שאנה תתגרש מבעלה, על מנת שהוא והיא יוכלו לחיות כבעל ואישה, אך הבעל מתנה את גירושיו מאנה בכך שתוותר על בנם המשותף ולכך אנה לא מסכימה.
הן לוין וקיטי והן אנה וורונסקי חוזרים לבסוף אל העיר. אנה וורונסקי על מנת לקבל גט, ואילו לוין וקיטי על מנת להתכונן ללידת בנם הבכור. אף שהחיים בעיר אינם אהובים על לוין, הוא רואה כי הוא מסוגל להשתלב בהם, ולבסוף קיטי יולדת ללא סיבוכים. לעומת זאת, מערכת היחסים בין אנה וורונסקי הולכת ומדרדרת, כאשר ורונסקי רשאי לצאת ולבוא בחברה כרצונו, בעוד אנה היא בגדר מוקצית. האהבה ביניהם הופכת למורעלת, כאשר אנה מתמלאת בחשדות, פחדים ותיעוב. לבסוף, משהיא רואה שאינה יכולה להמשיך עוד בחיים אלו, וגם אין לה איך לשנותם, ומתוך רצון לנקום בוורונסקי, היא בוחרת להתאבד ומשליכה את עצמה מתחת לגלגלי רכבת.
בסיום הספר שבים לוין וקיטי לכפר, שם הם ממשיכים את חייהם כרגיל. לוין מתחיל לקרוא ספרי פילוסופיה שונים למיניהם על מנת להקנות לחייו משמעות ואף שוקל ליטול את חייו אך בסיום הספר, הוא מוצא מזור להתחבטויותיו על משמעות החיים מתוך עקרונות הדת הנוצרית ומחליט להמשיך בחייו.
דיון.
טולסטוי פותח את ספרו "אנה קארנינה" במשפט הידוע "כל המשפחות המאושרות דומות זו לזו. אך המשפחות האומללות - אומללות הן כל אחת על פי דרכה".
אולם בניגוד למשפט הפתיחה, במהלך הרומן מפרק טולסטוי לחלקים קטנים את המושגים האלו, ומשאיר אותנו עם התמיהה - בדבר קיומן בכלל של "משפחות מאושרות", בדבר התמימות והאושר, שלא בהכרח ניתן למצוא במושג "אהבה".