שרלוט ואחיותיה הגדולות מריה ואליזבת ואחותה הצעירה אמילי, נשלחו לבית הספר קוון-ברידג'. התנאים הקשים במוסד זה קיבלו ביטוי ברומן "ג'יין אייר" בתיאור בית הספר לווד. התנאים הירודים ששררו בבית הספר, ומגפת שחפת שפרצה במקום, גרמו למותן של מריה ואליזבת. שרלוט ואמילי הוחזרו לביתן.
ילדי משפחת ברונטה טופלו בידי אחות אמן, ואביהם דאג להשכלתם ועודד אותם לקריאה מרובה. הם התחילו לגלות עניין גם בכתיבה, ויצרו סאגות רומנטיות המתרחשות בממלכה דמיונית. עולם הפנטזיה של שרלוט ואחיה ברנוול נקרא "אנגריה". האחיות הצעירות יותר אמילי ואן יצרו עולם בשם "גונדל".
בשנת 1831 נשלחה שרלוט לבית ספר רו-הד, ושנים אחדות לאחר מכן עבדה שם כמורה. במשך מספר שנים עבדה כאומנת. חוויותיה מעבודתה זו השפיעו עליה רבות, וההוראה מוזכרת לעיתים קרובות במכתביה ויומניה מאותם שנים.
שרלוט ואחיותיה רצו להקים ולנהל בית ספר משלהן. כדי להשלים את השכלתן, נסעו שרלוט ואמילי בשנת 1842 ללמוד בפנימית הג'ר בבריסל. שם התאהבה שרלוט נואשות בבעל הפנימיה, אשר היה נשוי ולא החזיר לה אהבה.
ב-1846, שרלוט ואחיותיה אמילי ואן פרסמו ספר שירים משותף בשמות עט גבריים. שרלוט נקראה קורר בל. בתקופה זו היא סיימה את הרומן הראשון שלה "הפרופסור" אך לא הצליחה לפרסמו. למרות זאת התחילה לכתוב את "ג'יין אייר" שפורסם ב-1847 וזכה להצלחה מידית.
ברנוול, אמילי ואן מתו זו אחר זו תוך חודשים מספר, והאב פטריק נותר עם שרלוט בלבד. ב-1854 היא קבלה הצעת נישואין מארתור בל ניקולס, עוזרו של אביה, ונענתה לו. היא הרתה זמן קצר אחרי החתונה, אך בריאותה הידרדרה במהירות. הסופרת אליזבת גאסקל כתבה ששרלוט "הרגישה בחילה בלתי פוסקת והתקפות של חולשה". שרלוט מתה עם העובר ב-31 במרץ 1855. סיבת המוות נכתבה כשחפת, אך יש מניחים שהיא מתה מהתייבשות ותת תזונה בשל ההקאות הבלתי פוסקות. ישנה גם השערה, על פיה שרלוט מתה מטיפוס שנדבקה בו מאחת המשרתות בבית.
שרלוט ברונטה נקברה בחצר בית הכומר בהווארת'.
לאחר מותה של ברונטה, פרסמה חברתה הסופרת אליזבת גאסקל ביוגרפיה שלה, "חיי שרלוט ברונטה" "The Life of Charlotte Brontë".
ספריה.
הספר ג'יין אייר תורגם לעברית כמה פעמים:
דייויד בקהאם
צ'רקסים
צ'רקסים, הנקראים בפי עצמם אדיגים (באדיגית: Адыгэхэ), הם עם קווקזי המורכב מ־12 שבטים שמתגוררים בעיקר בצפון הקווקז שברוסיה, בטורקיה ובשאר המזרח התיכון. בישראל (ראו הצ'רקסים בישראל) ישנה קהילה קטנה של צ'רקסים המתגוררים בעיקר בשני כפרים בגליל: כפר כמא בגליל התחתון וריחאניה בגליל העליון. רוב הצ'רקסים, לרבות אלו שבישראל, משתייכים לאסלאם הסוני.
הצ'רקסים מהווים כ־0.05% מאוכלוסיית מדינת ישראל.
מקור השם.
המונח "צ'רקס" מקורו בשפות אלטאיות וטורקיות. מעריכים שאת השם נתנו לאדיגים המונגולים שפלשו לצפון־מערב הקווקז ונלחמו בהם. בטקסט ההיסטוריה הסודית של המונגולים מופיע השם "סרקסוט" – קרוב לוודאי עיוות של המונח "צרגוט" במונגולית, שפירושו "חיילים".
בשפה הטורקית המודרנית "צ'ר" פירושו חייל (במונגולית – "צריג") ו"קס" פירושו "חותך" או "קוטע", כלומר תרגום אפשרי של "צ'רקס" הוא "חותך החיילים".
יש גם סברה שהמילה "צ'ר" פירושה "דרך", כך שהשם "צ'רקס" פירושו "חותך דרך" או "קוטע דרך".
השם המקורי שבו הצ'רקסים מכנים את עצמם הוא אדיגים. משמעותו של השם "אדיגה" היא איש שלם ואציל, כליל השלמות. אדיגה הוא שמו של העם הכולל את כל 12 השבטים, שם המסמל את שאיפתם התמידית למצוינות ולשלמות בכל דרכיהם. המונח "צ'רקסים" מזוהה עם האדיגים והאבחזים, שניהם עמים צפון קווקזיים.
היסטוריה.
ארץ מוצא.
מוצאם של הצ'רקסים מן האזור הצפון מערבי בקווקז, המישור ובו עמק הנהר קובאן, הזורם שם. הצ'רקסים שייכים לקבוצת העמים הקווקזים הצפון־מערביים לצד האבחזים, האבזים והאוביחים, קבוצה אשר התפתחה מן העם ה"חאתי" הקדום אשר חי אלפי שנים לפני הופעת הנצרות במישור קובאן; הצ'רקסים חיו בקווקז עוד לפני כ־3000 שנה. רובם התפרנסו מרעיית צאן ומענפים שונים של החקלאות. תקופה זאת ידועה כתקופת הדולמנים, מין מערות קבורה ששימשו אותם באותה תקופה. ניתן למצוא דולמנים אף ברמת הגולן. הצ'רקסים היו אחד העמים הגדולים והחשובים בצפון הקווקז, ונחשבים למתיישבים הראשונים הידועים באזור זה.
הקווקז היה מיושב כבר בתקופת האבן. כ־6,000 שנה לפני זמננו התקיימה בצפון הקווקז תרבות המייקופ, שהשפיעה על כל התרבויות המאוחרות יותר בצפון הקווקז ואף בחלקים אחרים של דרום רוסיה. ממצאים ארכאולוגיים, בעיקר של דולמנים בצפון־מערב הקווקז, מעידים על תרבות מלינרית. בשנת 400 לפנה"ס לערך נוסדה הממלכה האדיגית בשם "סינד מאוטייר". במאה התשיעית לפנה"ס, כשהתגלה הברזל, באה תקופה פריחה חדשה לשבטים הצ'רקסיים, שהתחילו ליצור כלים חדשים ולפתח טכניקות מודרניות לזמנם. בתקופה זו התגוררו הצ'רקסים לחופי הים השחור וים אזוב, עד למורדות הרי קווקז. בעולם היווני התפרסמו הצ'רקסים במאה החמישית לפנה"ס. בתקופה זאת הקימו הסינדים ממלכה עצמאית, שקשרה קשרי מסחר עם ממלכת הבוספורוס. יש אף הטוענים כי שושלת ספרטסיד, ששלטה בבוספורוס 150 שנה, הייתה ממוצא צ'רקסי. במאה השישית לספירה החל האזור להיות מושפע מאוד מהקיסרות הביזנטית. זו הביאה לאזור את הדת הנוצרית, שאותה קיבל בעיקר שבט הזיכים, אשר במקום מושבם אף הוקמה פטריארכיה מקומית. בשנת 944 כבשה רוס של קייב את ממלכת הכוזרים והפכה לכוח המשפיע באזור. ב־1022 צורפה צ'רקסיה לנסיכות טמוטרקן של הנסיך מסטיסלב. מיסיונרים יוונים הגיעו אל הקווקז ועמי הקווקז התנצרו בהדרגה, ובמאה השישית עשה זאת גם העם האדיגי, באופן סלקטיבי. האסלאם הגיע אחר כך אל הקווקז וחלק מעמי הקווקז התאסלמו. אל העם האדיגי הגיע האסלאם במאה ה־16, וקבלתו התארכה עד מחצית המאה ה־19. מאז העם האדיגי הוא מוסלמי־סוני.
תקופת הממלוכים.
מרבית הממלוכים היו עבדים ממוצא צ'רקסי וטורקי שהובאו על ידי השליטים הערבים כדי לשמש ככוח צבאי. במאה ה־13 הצליחו הממלוכים לתפוס את השלטון בקהיר והפכו לבעלי השפעה מכריעה בעולם המוסלמי. התקופה הממלוכית מתחלקת לשתיים: תקופת השלטון הבחרי, שחלק מהסולטנים הראשונים בו היו צ'רקסים, ותקופת השלטון הבורג'י, שכמעט כל הסולטנים שלו היו ממוצא צ'רקסי.
גם לאחר כיבושה של מצרים בידי העות'מאנים הוסיפו הצ'רקסים לשלוט במצרים עד המאה ה־18. עם עלייתו לשלטון של מוחמד עלי פשה נרצחו כמעט כל הממלוכים הבכירים, והנותרים ברחו לסודאן. כמה אלפי צ'רקסים חיים במצרים, צאצאי אותם ממלוכים. עד עלייתו של גמאל עבד אל נאצר נחשבו הצ'רקסים לאליטה במצרים.
כיבוש הקווקז וגלות הצ'רקסים.
הצ'רקסים התנצרו לפני המאה החמישית אבל עדיין היו מושפעים מאלים אנמיים. במאה ה־15, בהשפעת הטטרים של קרים ואנשי דת עות'מאניים, התאסלמו הצ'רקסים.
בשנת 1864 החל גירושם של הצ'רקסים מן הקווקז. הגירוש היה חלק מרצח העם שביצעה רוסיה, שהחל במלחמת כיבוש הקווקז במאה ה־14. החתירה לכיבוש הקווקז נבעה ממדיניות ההתפשטות הרוסית, במיוחד בגלל החשיבות האסטרטגית של האזור. מייד עם סיום המלחמה, ב־1864, הנהיגו הרוסים מדיניות של "צ'רקסיה ללא צ'רקסים" ודחקו את רוב האדיגים שנותרו בחיים מן הקווקז. כיבוש הקווקז בידי האימפריה הרוסית במאה ה־19 הביא להרס והרג רב בקרב הצ'רקסים – קרוב למיליון וחצי צ'רקסים נרצחו וכמעט 90% מהם הוגלו ממולדתם. היסטוריונים מסכימים כי רצח העם הצ'רקסי הוא האסון הגדול ביותר במאה ה־19.
לאחר תבוסתם הסופית בשנת 1865, בחרו הצ'רקסים, ברובם המכריע ובעידוד רוסי, לגלות לתחום האימפריה העות'מאנית.
האימפריה העות'מאנית, ששלטה במרבית השטח שמדרום לרוסיה וראתה בהם לוחמים אמיצים ומנוסים, קלטה אותם בשטחיה ועודדה אותם להתיישב באזורי ספר בעייתיים. רבים מהצ'רקסים נמכרו בשוקי עבדים בטורקיה. האימפריה העות'מאנית נקטה צעדי קליטה נוחים, ובסך הכול כ־900,000 צ'רקסים עזבו את הקווקז אל מרחבי האימפריה העות'מאנית. הם יושבו בבלקנים, על גבול האימפריה עם העולם הנוצרי. ב־1878 זכתה בולגריה בעצמאות לאחר מרידתה בטורקים, והצ'רקסים הועתקו שוב מן הבלקנים אל תוככי האימפריה. הרוב התיישב בטורקיה, חלק מועט הצליח לחזור למולדתו צ'רקסיה, וחלק אחר הגיע אל המזרח התיכון, אל הלבנט וגם אל ארץ ישראל.
הצ'רקסים במזרח התיכון בעת החדשה.
כחלק מניסיונותיה של האימפריה העות'מאנית לחזק את גבולותיה פוזרו הצ'רקסים לאזורי סְפר.
הסולטן הטורקי עבדול חמיד השני קיבל את הצ'רקסים תחת חסותו, גם בשל היותם מוסלמים וגם משום שהיה מעוניין ליישב שכבה של אנשים נאמנים שיהיה ניתן להשתמש בהם בעת הצורך כנגד תושבי המקום.
כך הגיעו צ'רקסים רבים למזרח התיכון.
בהיותם לוחמים נועזים, הם עמדו בפני פשיטות הבדווים, וגם היטיבו לעבד את הקרקע: הם הכניסו לאזור לראשונה את המחרשה המעמיקה ואת עגלת המשא גדולת הגלגלים.
הצ'רקסים התיישבו בשטחים הכוללים היום את המדינות האלה:
התרבות הצ'רקסית.
השפה הצ'רקסית.