כל הנהרות בפרובינציה זורמים מהרי האנדים לכיוון מזרח, והם נשפכים בסופו של דבר לאוקיינוס האטלנטי, למעט נחל אוּאָאוּם, הזורם מערבה לכיוון צ'ילה והאוקיינוס השקט. הנהרות הבולטים הם ריו קולורדו בצפון, אליו נשפך גם נהר ברנקאס; נהר נאוקן במרכז, אליו נשפכים גם נהרות פִּיצִ'י נאוקן ואָגְרִיוֹ; נהר לימאי בדרום, אליו נשפך גם נהר קוֹז'וֹן קוּרָה, שנוצר ממפגש הנהרות קטן ליל ואלומינה.
האגמים הגדולים בפרובינציה הם נאוול ואפי (550 קמ"ר, חלקו בשטחה של פרובינציית ריו נגרו), אגם וֶצ'וּלָאוּפְקֶן (110 קמ"ר), אלומינה (58 קמ"ר), אגם לאקר (49 קמ"ר), ואגם לולוג (35 קמ"ר). מספר מאגרים מלאכותיים נוצרו לאורך הנהרות ליקאי ונאוקן, בשל הקמת סכרים, המשמשים תחנות כוח הידרואלקטריות: אָלִיקוּרָה, פְּיֶידְרָה דֶל אָגִילָה ואֶסֶקְיֶיל רָאמוֹס מֶקְסִייָה (לאורך נהר לימאי) ולוס בָּרֶאָלֶס ומארי-מֶנוּקוֹ (לאורך נהר נאוקן).
בתחומי הפרובינציה ארבעה פארקים לאומיים: נאוול ואפי (במשותף עם ריו נגרו), לָנין, לגונה בלאנקה ולוס אראז'אנס.
בשנת 2000 התגלו בפרובינציה מאובנים ראשונים של פוטאלונגקוזאורוס.
היסטוריה.
עד המאה ה-19 אוכלס האזור בו משתרעת היום הפרובינציה בבני עמים שונים - פֶּוֶונְצֶ'ה, טֶוֶולְצֶ'ה ומפוצ'ה. הספרדים ויורשיהם הארגנטינאים הגיעו לאזור רק לעיתים רחוקות, ולא התבססו בו באופן משמעותי.
ב-1551 הגיעו לאזור אגם וצ'ולאופקן ראשוני הספרדים, בהנהגתו של חרונימו דה אלדרטה, במהלך חיפושיהם אחר "עיר הקיסרים", גרסה פטגונית לאל דוראדו. ב-1553 סייר פרנסיסקו דה ויאגרה באזור נהר קוז'ון קורה. התיישבות ראשונה הייתה רק ב-1670, עת ניקולאס מסקארדי הקים מיסיון ישועי בסמוך לאגם נאוול ואפי. ב-1782 יצא בסיליו ויז'ארינו מקרמן דה פטגונס, והפליג במעלה הריו נגרו, נהר לימאי ולבסוף נהר קוז'ון קורה. בעקבות מסעו, החלה התיישבות באזור נהר לימאי, ובמהלך המאה ה-19 הפך למרכז חשוב לגידול תפוחים.
מערכה צבאית ראשונה לכיבוש האזור התנהלה בין 1788 ל-1792. פרנסיסקו אסקיוול אי אלדאו יצא ממנדוסה דרומה, והגיע עד פיקון לאופו של ימינו, לגדות נהר לימאי. ב-1833 יצא כוח צבאי נוסף, הפעם מבואנוס איירס, והגיע לאזור מפגש הנהרות לימאי ונאוקן. ב-1854 סופח צפון-מזרחה של הפרובינציה של ימינו, עד נהר נאוקן, לפרובינציית מנדוסה.
ב-1878 כוננה פרובינציה חדשה, פרובינציית פטגוניה, ונקבע כי השטח שמדרום לנהר קולורדו, כולל השטח שסופח למנדוסה, יהיה חלק מפרובינציה זו. בפועל, רוב השטח לא היה נתון עדיין לשליטתה של ארגנטינה, ורק לאחר סיום "כיבוש המדבר", בפיקודו של חוליו ארחנטינו רוקה ב-1884, ודחיקתם של מרבית בני העמים המקומיים לצ'ילה, הייתה להכרזה משמעות מעשית. הפרובינציה החדשה השתרעה על פני שטח הכולל את פרובינציות נאוקן, ריו נגרו, צ'ובוט, סנטה קרוס וטיירה דל פואגו של ימינו. היא חולקה לטריטוריות משנה, והעיר נורקין נקבעה כבירתה של טריטוריית נאוקן. בהמשך הועברה הבירה ללונקופואה (1885), צ'וס מלל (1888) וקונפלואנסיה (העיר נאוקן בשמה דאז, 1901).
הטריטוריה החדשה הייתה עדיין מיושבת בדלילות (כ-60 אלף תושבים בסוף המאה ה-19), וממשלת ארגנטינה הייתה מעוניינת לחזק את אחיזתה בה, בטרם ייקבע הגבול בינה לבין צ'ילה. כבר בשנות ה-80 של המאה ה-19 הוחל בהקמת מסילת ברזל, וב-1902 החלה לפעול רכבת בין קונפלואנסיה לבין באיה בלנקה. הממשלה החלה למכור אדמות בטריטוריה, אך התנופה הגיעה רק עם גילויו של נפט בפלאסה וינקיל ב-1918. בשנות ה-60 התגלה נפט גם בסמוך לעיר נאוקן, ופיתוחה הואץ.
ב-1955 פוצלה פרובינציית פטגוניה לארבע פרובינציות, ובהן פרובינציית נאוקן. ב-1957 השלים הקונגרס הפרובינציאלי את ניסוחה של חוקה. בארבעת העשורים הראשונים לקיומה של הפרובינציה, שלט בה לסירוגין פליפה סָפָּג. ספג, בן למשפחת מהגרים לבנונית שהתיישבה בפרובינציה ב-1910 וחבר המפלגה הפרוניסטית, נבחר לראשונה למושל ב-1963, אך הודח בידי הצבא ב-1966. כעבור ארבע שנים מונה בידי הצבא עצמו למושל בפועל של הפרובינציה, עד 1972. ב-1973 נבחר פעם נוספת למשרה, אך הודח לאחר הפיכה צבאית נוספת, ב-1976. עם קץ שלטונה של הכת הצבאית בארגנטינה, ב-1983 נבחר לתפקיד בשלישית, ולראשונה השלים כהונה בת ארבע שנים. הקדנציה האחרונה שלו הייתה בין השנים 1995–1999. אחיינו, חורחה ספג, נבחר למושל ב-2007.
דמוגרפיה.
לפי מפקד האוכלוסין שנערך ב-2001, מתגוררים בפרובינציה כ־474 אלף בני אדם, למעלה מ־40% מהם בעיר נאוקן. מבחינה מינהלית, מחולקת הפרובינציה ל־16 דפרטמנטוס.
הערים הגדולות בפרובינציה הן:
כלכלה.
על אף היותה פרובינציה קטנה יחסית, נאוקן היא אחת הכלכלות החזקות במדינה. התמ"ג בה נאמד בכ־7 מיליארד דולרים בשנה (השמיני בגובהו במדינה), שהם כ־14,700 דולר לנפש (השיעור הרביעי בגובהו במדינה).
כמחצית מכלכלתה של הפרובינציה מבוססת על נפט וגז טבעי המצויים בה. לאורך נהרות לימאי ונאוקן תחנות כוח הידרואלקטריות, שבהן מיוצר כמחצית מהחשמל בארגנטינה כולה. בעיירה ארוז'יטו מצוי מתקן להפקת מים כבדים. החקלאות כוללת בעיקר גידולי תפוחים, אגסים, אפרסקים, שזיפים וענבים.
תיירות מהווה אף היא גורם חשוב בהכנסות הפרובינציה, וכמה מאתרי התיירות החשובים בארגנטינה מצויים בה, בעיקר באזור הדרום-מערבי. שני פארקים לאומיים גדולים, לנין ונאוול ואפי מכסים את מרביתו של אזור זה, הכולל אגמים, יערות, נחלים והרים מושלגים. כן פועלים במקום מספר אתרי סקי. העיירות סן מרטין דה לוס אנדס וויז'ה לה אנגוסטורה הן מוקדי התיירות העיקריים, וביניהן מקשרת דרך שבעת האגמים.
פרובינציית נאוקן
דונובן (פירושונים)
אפוד
אֵפוֹד (רבים: אֲפוֹדִים) הוא פריט לבוש שהיה אחד משמונת בגדי הכהונה של הכהן הגדול. אפודים היוו חלק חשוב בפולחן הדתי בתקופת התנ"ך.
צורת האפוד של הכהן הגדול.
בתורה מתואר האפוד מפרשי המקרא התלבטו בהבנת הפסוקים. ההנחה המקובלת היא שהאפוד היה מעין בגד מרובע, דמוי סינר ארוך, שכיסה את חלקו התחתון של גוף הכהן, מגובה המתניים ועד לעקב. על פי רש"י היה האפוד סינר אחורי, שכיסה רק את חלקו האחורי של גוף הכהן הגדול, ועל פי רשב"ם היה האפוד סינר שהקיף גם את חלקו הקדמי של גוף הכהן, מעין חצאית. בחלקו העליון של האפוד נתפר "חשב האפוד" מעין חגורה, שיוצאת אל חלקו הקדמי של הכהן ונקשרת כדי להחזיק את האפוד. בפינות החשב היו שתי טבעות זהב שנקשרו בפתילי תכלת לחלקו התחתון של החשן מהחשב יצאו "כתפות האפוד". לדעת רש"י, הכתפות היו שתי רצועות שיצאו במקביל לקצוות רחבו של האפוד והגיעו עד לכתפיו של הכהן, שם הן התחברו לשרשראות הזהב של החשן. לדעת רשב"ם כתפות האפוד היו רצועה של בד שכיסתה את גבו של הכהן, והתחברה למעלה לשרשראות החושן.
על פי פרשנות אחרת, שמקורה בכתבי יוסף בן מתתיהו, לא היה האפוד סינר אלא מעין אפודה במשמעה המודרני, דהיינו פריט לבוש מעין חולצה פתוחה מצידיה, שכתפותיה מחברות את שתי חלקיה, וה'חשב' (החגורה) קושרת אותה לגוף.
האפוד היה ארוג מחוטים הטוויים מזהב (הזהב רוקע לטס דקיק ונחתך לחוטים), תכלת, ארגמן, תולעת שני ושש
על החלק של הכתפות שהונח על הכתפיים היו משובצות שתי אבני שוהם שעליהן חקוקים שמות שבטי ישראל, ועליהן נאמר במקרא: "ונשא אהרן את שמות בני ישראל על שתי כתפיו לזיכרון".
לאפוד חובר החושן בטבעות, ובמספר מקומות במקרא נקרא החושן בשם 'אפוד', מאחר שהם זוהו כפריט לבוש אחד.
אפודים נוספים.
במקרא מתוארים כוהנים רגילים כ'לובשי אפוד בד'. גם בתיאורי עבודה זרה מתואר האפוד כפריט פולחן דתי המשמש לניבוי עתידות.
סטאלינטס לנינגרד
זניט קויבישב
יוסי בובליל
קריליה סובטוב קויבישב
רנין בולוס
ספרטק ירוואן
עינב בובליל
שחטיור סטאלינו
סדנת יזע
סדנת יזע (באנגלית: Sweatshop) היא סביבת עבודה בעלת תנאי עבודה קשים ביותר, כאשר בדרך כלל לעובדים במקומות אלו מעט מאוד זכויות או אמצעים להתמודד עם מצבם, ולפעול לשיפורו. תנאים אלו יכולים לכלול חשיפה לחומרים מסוכנים, חשיפה לסיכון פיזי, טמפרטורות גבוהות במיוחד, או יחס נוקשה מאוד מצד המעסיקים (שעות עבודה ארוכות מאוד, עונשים, עבודה ללא הפסקה, ועוד). עובדי סדנאות היזע נאלצים בדרך כלל לעבוד זמן רב עבור שכר נמוך. פעמים רבות ישנה תופעה של העסקת ילדים בסדנאות יזע.
אף על פי שמרבית סדנאות היזע נמצאות במדינות העולם השלישי ובפרט במזרח ובמרכז אסיה, הן עלולות להתקיים בכל מדינה. סדנאות יזע התקיימו במספר תרבויות, כולל בתרבות האמריקאית של תחילת שנות ה-50 של המאה ה-19. סדנאות יזע מייצרות מגוון של מוצרים, החל במוצרי טקסטיל וכלה בריהוט.
בעוד דעת הקהל בעולם המערבי נוטה להתנגד לקיומן של סדנאות יזע, ישנם כאלו התומכים בהן (כגון פול קרוגמן ויוהאן נורברג), בטענה שאנשים בוחרים לעבוד בסדנאות יזע מאחר שאלו מציעות להן שכר גבוה באופן משמעותי ותנאים טובים יותר בהשוואה לעבודתם הקודמת בחקלאות ידנית או חיפוש מזונם במטמנות, ושסדנאות יזע הן שלב מוקדם בתהליך של התפתחות טכנולוגית וכלכלית, במהלכו מדינה ענייה נהפכת למדינה עשירה.
חברות ענק כמו נייקי, ויקטוריה סיקרט, אייץ' אנד אם, וולמארט, הואשמו בניצול ילדים בעבודה בסדנאות יזע.
סווטשופ
הגביע הסובייטי
הגביע הסובייטי בכדורגל, או גביע הכדורגל של ברית המועצות (ברוסית:Кубок СССР), היה טורניר הגביע הבכיר בענף הכדורגל בתקופת ברית המועצות.
ורנה (פירושונים)
חימקי (כדורגל)
מועדון הכדורגל חימקי (ברוסית: Футбольный Клуб Химки) הוא מועדון כדורגל מהעיר חימקי שברוסיה, הנמצאת צפונית-מערבית לבירה מוסקבה.