החל ממהדורת אמסטרדם ה'תקט"ו נדפסו בסוף כל כרך פירושי המהרש"ל, המהרש"א והמהר"ם מלובלין.
בתי הדפוס שהדפיסו את התלמוד היו כפופים לשליטי הארצות שבהם נמצאו, והוטלו עליהם מגבלות חמורות של צנזורה, שכללו התערבות של הצנזורים (בהם יהודים משומדים שהכירו היטב את התלמוד) בנוסח התלמוד והשמטות של קטעי תלמוד שנחשבו מנוגדים לנצרות.
ראוי לציון דפוס סלוויטא (נקרא גם דפוס האחים שפירא) שהיה דפוס מפואר במיוחד שבעקבות מחלוקות פנים יהודיות כמעט ונכחד.
ש"ס וילנא - מהדורת ראם.
למהדורה מפוארת ומלאה במיוחד נחשבת מהדורת התלמוד השלישית שהודפסה בדפוס רׇאם, בשנים תר"ם-תרמ"ו (1880–1886) בווילנה, הידוע בשם "ש"ס וילנא". מהדורה זו הצטיינה במבחר רב של פירושים, בהגהה קפדנית של הנוסח ובאיכות הדפסה גבוהה. על מהדורה זו מבוססים רוב הדפוסים של התלמוד שהודפסו במאה ה-20.
מהדורות מאוחרות.
בזמן מלחמת העולם השנייה הודפסה מהדורה של התלמוד בהונגריה בשנת 1941 (ה'תש"א), וזאת לאור המצב בפולין ובליטא, ועקב חוסר בספרי תלמוד בהונגריה, שבה מצב היהודים היה עדיין סביר. בשאנגחאי שבסין הודפס כל התלמוד, מלבד מסכת יבמות, על ידי ישיבת מיר, על מנת למלא את המחסור בספרים לפליטים שברחו מאירופה. לאחר מלחמת העולם השנייה הודפסה מהדורה של התלמוד במינכן, על ידי ועד ההצלה, בעזרת מימון של הצבא האמריקאי באזור הכיבוש. כל המהדורות הללו התבססו על מהדורת ש"ס וילנא.
בשלהי המאה ה-20 ובראשית המאה ה-21 הודפסו מהדורות מודרניות של התלמוד, חלקן כוללות פירושים חדשים. העיצוב של מרביתן מבוסס גם הוא על דפוס וילנה, עם שיפורים שונים כגון הדגשת ראשי הקטעים ברש"י. אחדות ממהדורות אלה: מהדורת טל-מן (תשמ"א), מהדורת וגשל, מהדורת ארץ ישראל (ה'תשנ"ט, נקראת גם מהדורת בלום לפי שם ההוצאה), מהדורת עוז והדר (מהדורות שונות בין השנים 1990–2016, תש"ן-תשע"ו), ומהדורת "וילנא החדש" (2007, תשס"ז).
במשך השנים הודפסו גם מהדורות מפוסקות ומנוקדות של התלמוד, וכן תרגומים שלו לגרמנית ולאנגלית. דוגמה למהדורות של התלמוד הכוללות ניקוד, ביאור ותרגום לעברית, הם מהדורת שטיינזלץ, מהדורת שוטנשטיין, מהדורת "מתיבתא" של מכון עוז והדר, מהדורת "לובלין" של מכון המאור, מהדורת "חברותא" ועוד.
מלבד פרקים מעטים במסגרת מחקרים, לא נדפסה עדיין מהדורה מדעית של התלמוד. רפאל נתן נטע רבינוביץ פרסם חילופי נוסח על פי כתבי יד (בעיקר לפי כתב יד מינכן 95) בחיבורו "דקדוקי סופרים", אך חלקים גדולים מהתלמוד, בפרט סדר נשים, לא זכו להיכלל בעבודתו. מכון התלמוד הישראלי השלם פרסם 14 כרכים של "דקדוקי סופרים השלם" על סדר נשים, כהשלמה של עבודתו של רבינוביץ.
הדפסת התלמוד
חוסייני
מלון המרכז
מלון המרכז (כיום פרימה פאלאס) הוא בית מלון בירושלים המאופיין בקהל חרדי. המלון שוכן סמוך לכיכר הדוידקה ולמרכז כלל, ומהווה מקום מפגש ידוע לפוליטיקאים ועסקנים חרדים.
תולדות המלון.
מלון המרכז נבנה בשנות ה-60 של המאה ה-20, במקום בו עמד לפני כן בית הספר לבנות של המיסיון האנגליקני שהיה בשנים 1949-1961 חלק מבית חולים הדסה. המבנה נמכר ליזם פרטי, שבתחילה התכוון לבנות במקומו בית דירות שייקרא בית הדגל, אולם בגלל המיתון שונו התוכניות ובינואר 1966 אושר להקים על הקרקע בית מלון. מבנה בית הספר נהרס בשנת 1966 ובמקומו נבנה המלון, שנפתח ביולי 1968. חודש קודם לכן חגג מנחם פרוש את חגיגת בר המצווה של בנו מאיר פרוש במלון. בסוף אוגוסט נחנך המלון בהשתתפות שרים. בתחילה נוהל המלון על ידי מנחם פרוש ואשתו, אך לאחר כשנה הוכנסה החברה הבינלאומית למלונאות לנהל את המלון.
המלון הוקם על ידי חברת נחלת ישראל שהייתה רשומה בואדוץ, בהשפעת מנחם פרוש. כמקובל, קיבלו המשקיעים את חצי מעלות ההקמה ממשלת ישראל כהלוואה. בראיון במעריב בתחילת 1970 צוטט פרוש כאומר: "אני יו"ר מועצת המנהלים, זוהי קבוצת משקיעים אשר הצלחתי להשפיע עליהם ... והם אשר הקימו את המלון ... אני נאמן שלהם, אבל אני לא בעל המלון." פרוש לא ציין אז מי היו המשקיעים. בשנת 1972 התנהל משפט בו תבע ג'ו "הקצב" סטאשר את חבר הכנסת מנחם פרוש. סטאשר טען שהוא מחזיק כ-90% מהחברה בעלת המלון, ושפרוש שינה את הסכם הנאמנות כך שחצי מהרווחים הועברו לידיו. לעומת זאת, טען פרוש שסטאשר הלווה לחברה 100,000 דולר וכלל לא היה בעל מניות בחברה. במהלך המשפט, הודיע עו"ד יגאל ארנון, פרקליטו של פרוש, שלאור היותו של סטאשר שותפו של מאיר לנסקי, מראשי המאפיה בארצות הברית, הוא מבקש להשיב לו את הכסף מיידית ואינו רוצה קשר איתו. בספרו מביא ההיסטוריון פרופ' רוברט רוקאווי את תגובתו של סטאשר לפרשה:
"I can't believe it. A rabbi stole my money. A rabbi stole my money."
בריאיון למקור ראשון, התייחס פרוש לנושא באמרו: "נפגשתי בחיי עם הרבה אנשים, ולא נהגתי לבדוק בציציות שלהם".
בבית המלון היו 76 חדרים ואולם אירועים ששימש כמקום התכנסות למפלגת אגודת ישראל, שהרב מנחם פרוש היה מראשיה. כבית מלון המיועד לציבור החרדי הוא הותאם במיוחד לצורכי ציבור זה, דבר המתבטא, בין השאר, בכך שהוא פעל בכשרות "מהודרת" (בד"ץ אגודת ישראל). במבנה הוקם בית כנסת, מקוואות טהרה (לגברים) ובחדרים הותקנו שעון שבת וכיור לנטילת ידיים, אך נפקד מקומה של הטלוויזיה. הסוכה בחצר המלון תוארה בעיתונות כאתר עלייה לרגל מרהיב ביופיו.
בראשיתו נועד המלון לחרדים אמידים. בכל פסח נהגה משפחת פרוש המורחבת לערוך את ליל הסדר במקום, וביתו של מנחם פרוש נמצא בסמוך למלון.
בית המלון עבר עליות ומורדות ובשנת 2001 רכש איש העסקים הנרי מוסקוביץ' את המלון תמורת 5.5 מיליון דולר. המלון עבר שיפוץ מאסיבי ושמו הוסב למלון "פרימה פאלאס" כחלק מרשת מלונות פרימה. בפרסום בעיתונות, התחייב מוסקוביץ, כי יישמר צביונו החרדי של המלון.
על פי אתר אינטרנט העוסק בתיירות, המלון אכן משווק לציבור החרדי ומצוין כי בנוסף לכשרות המהודרת, המקווה ובית הכנסת, הוא נמצא במרחק הליכה משכונות חרדיות הסמוכות למרכז העיר ירושלים, ולחצרות אדמו"רים הנמצאים בשכונות אלו. במלון ניתן למצוא כיום בכל חדר כיור לנטילת ידיים. ניתן לקבל גם רדיו וטלוויזיה.
במסגרת המאבק בהתפרצות נגיף הקורונה בישראל בשנת 2020 הוסב המלון למלונית לאחסון אנשים שנדבקו בקורונה הנמצאים במצב רפואי קל.
אירועים במלון.
בחודש יוני שנת 1984 הותקף מנחם פרוש בתוך מלון המרכז בירושלים. התוקפים, חסידי גור, הכו בו נמרצות בשל הטענה כי פגע בכבודו של האדמו"ר מגור דאז. השתלשלות העניינים החלה כאשר במוסף סוף השבוע של עיתון הארץ שיצא ביום השישי הראשון של חודש יוני 1984, פרסם העיתונאי עקיבא אלדר מאמר ובו טען כי חבר הכנסת מנחם פרוש, אינו צריך לחשוש מרוטציה בין חברי הכנסת של אגודת ישראל, משום שהרבי מגור כבר בן שמונים ושש, ומשום כך אין לפרוש מה לדאוג. בחסידות גור עלה החשד כי העיתונאי לא כתב את הדברים על דעת עצמו אלא משמש כשופר לדברי ח"כ פרוש, מהם משתמע כי האדמו"ר אינו כשיר. סמוך למוצאי אותה שבת, התפלל מנחם פרוש בבית הכנסת של מלון "המרכז". בספרו "החרדים" תיאר העיתונאי אמנון לוי את האירוע:
הפגנת החרדים נגד בית המשפט העליון, שנערכה בשנת 1999 על ידי כל פלגי הציבור הדתי והחרדי בישראל, אורגנה מקומתו השלישית של בית המלון, בין היתר על ידי מנחם פרוש.
פרימה פאלאס
רפובליקת ג'נובה
הטרוזיגוטיות
המוזיאון הקווקזי
ארבע בבות
ארבע בבות (מכונה גם: ניגון הרב או ניגון אדמו"ר הזקן, או ד' בבות), הוא ניגון ללא מילים, מניגוני חב"ד. מעשרת "הניגונים המכוונים" והחשוב שבהם, שהלחין רבי שניאור זלמן מלאדי מייסד חסידות חב"ד, ניגון זה מפורסם ביותר.
הניגון נחשב לאחד הניגונים העמוקים והמיוחדים של החסידות, ולניגון היסודי והראשי של חסידות חב"ד. לניגון ארבעה בתים, בהם משתקפים העולמות הרוחניים העליונים אבי"ע.
ניגון זה, כמו רוב ניגוניו, חיבר רבי שניאור זלמן בעת שלמד אצל מורו ורבו המגיד ממעזריטש. לאחר שהיה לרבי, שינה ושיכלל את כל הניגונים, וניגון זה בפרט. מפאת סגולותיו המיוחדות ומשמעותו הרוחנית, נהוג בקרב חסידי חב"ד לנגנו בדייקנות, מתוך רצינות ובמועדים מיוחדים.
בספר הניגונים חב"ד, "ארבע בבות" הוא ניגון מספר א' (1).
זמני נגינתו.
נהוג בחסידות חב"ד לנגנו בזמנים מיוחדים כמו חודש אלול, ימי הסליחות וגם בשמחת תורה. כמו כן ביום האחרון של שלוש הרגלים, פורים, חג הגאולה (בו השתחרר רבי שניאור זלמן מלאדי מהכלא) ביום כיפור ובימים טובים נוספים. וכן בעת הובלת החתן והכלה לחופה, האחרון נהוג גם בחסידויות אחרות.
אדמו"רי חב"ד הקפידו לנגנו בראש השנה, בחודש אלול, בברית מילה, בחתונה ובבר מצווה, וכן בי"ט בכסלו שנחשב "ראש השנה" לניגון זה. אצל הרבי מלובביץ' ניגנו זאת רבות.
בלובביץ', עיירת הערש ומרכז חסידות חב"ד במשך כמאה שנים, היו מנגנים ניגון זה רק בזמנים קבועים, כמו י"ט כסלו, ובשמחות כמו ברית מילה, בר-מצווה, חתונה וגם בחודש אלול בתפילה (כשמתפללים ביחידות באריכות).
מקובל בשם הצמח צדק, שבימים רגילים ללא סיבה מיוחדת, נגינתו עלולה לעורר קיטרוגים.
מקובל בחב"ד, בהתוועדויות שקודם לשירת הניגון, מנגנים את "ניגון הכנה", של אדמו"ר הרש"ב. ולאחריו מנגנים את הניגון "נְיֶה ז'וּרִיצִי חְלוֹפְּצִי"
בל"ג בעומר מקובל לנגן ניגון זה לפני ההדלקה המרכזית בקבר רבי שמעון.
דייקנות וזהירות בנגינתו.
נהוג לשיר כל בית פעמיים (כך הוא מופיע גם בכל התקליטים).