מלחמת קוריאה פרצה ב-25 ביוני 1950 בשעת לילה מאוחרת, כאשר הצבא הצפון-קוריאני תקף בירי ארטילרי אל מעבר לגבול. בתחילה הדעה הרווחת בעולם הייתה שמאחורי המתקפה עמד נשיא ברית המועצות, יוסיף סטלין, אולם לימים התברר כי את המתקפה יזם מנהיג קוריאה הצפונית, קים איל-סונג - ואילו יוסיף סטלין ומאו דזה-דונג רק אישרו אותה. מטרתה המוצהרת של המתקפה הייתה לבנות מדינה קוריאנית אחת על כל שטחי חצי האי. קים רצה לשלוט במדינה החדשה ולהשריש בה את עקרונות הקומוניזם. הכול נעשה בתמיכתה של ברית המועצות ובסיועה האידאולוגי, הכספי והצבאי.
ידה של קוריאה הצפונית הייתה על העליונה. היא הייתה מצוידת היטב בכלי נשק סובייטיים מהחדישים ביותר באותה תקופה, ולא היססה לפתוח במלחמה ולהצהיר על מטרתה הבעייתית. צבא קוריאה הדרומית טרם התארגן, ולמעשה לא היה לה כל סיכוי. בתוך שלושה ימים בלבד נפלה סיאול בידי צבאה של קוריאה הצפונית, ועד ספטמבר 1950 כבש הצבא הצפון-קוריאני, בסיוע סובייטי, למעלה מ-90 אחוזים משטח חצי האי.
כניסת כוחות האו"ם וסין למלחמה.
רק העיר פוסאן וסביבתה לא נכבשו בידי הכוחות הצפון-קוריאנים, והאזור כולו היה נתון תחת מצור צפון-קוריאני. באותה עת, הוחלט באומות המאוחדות לצדד בקוריאה הדרומית בהחלטה שנקראה "החלטת האו"ם מספר 82", שקבעה כי על הצפון-קוריאנים לסגת צפונית לקו הרוחב 38, על נציגי האו"ם בקוריאה לשלוט במצב ולדווח על הנעשה וכן על כל המדינות החברות באו"ם להתנגד לתוקפנות הצפון-קוריאנית ולא להגיש להם כל סיוע. במקביל, העביר האו"ם סיוע צבאי משמעותי לקוריאה הדרומית.
היקפי הקרבות הורחבו משמעותית כאשר כוחות האומות המאוחדות, שהובלו בידי ארצות הברית, נכנסו לתמונה. כוחות אמריקאים נכנסו דרך העיר אינצ'ון, במה שמכונה "הקרב על אינצ'ון", ובתוך כחודש וחצי שחררו את פוסאן מהמצור. כוחות האו"ם, בשיתוף עם הצבא האמריקאי וכוחות סיוע ממדינות אחרות (הבולטות שבהן היו חברות חבר העמים הבריטי בראשות בריטניה, הפיליפינים וטורקיה), כבשו בהדרגה את שטחי חצי האי, ופיונגיאנג נפלה בידיהם ב-19 באוקטובר 1950. הכוחות הצפון-קוריאנים נסוגו כמעט עד לנהר יאלו, ששימש כגבול עם סין.
הסינים העבירו לממשל האמריקאי מסר דרך מתווכים בצורה דיפלומטית: כניסת הצבא האמריקאי למלחמה מפרה את האיזון ופוגעת בביטחונה הלאומי של סין. ב-8 באוקטובר הורה מאו דזה-דונג למפקדי צבא השחרור של סין העממית להניע את כוחותיו לכיוון נהר יאלו ולהתכונן לחצייתו.
הסינים הכינו לאמריקאים מתקפת פתע, שאת הפקודה להתחלתה נתן הגנרל פנג דה-חואיי ב-25 באוקטובר 1950, ימים ספורים לאחר נפילת פיונגיאנג בידי כוחות האו"ם. במתקפה הסינית, שכללה כוח צבאי של יותר מ-200,000 חיילים סינים, והחלה בשיא חודשי החורף הקפואים, נכבש רוב השטח שמצפון לקו הרוחב 38, ובהדרגה נגרמה הנסיגה הגדולה ביותר בהיסטוריה של צבא ארצות הברית. הגבול נקבע בערך על קו הרוחב 38, אולם לא בדיוק, ולא לאורך זמן; הכוחות המשולבים של קוריאה הצפונית וסין התקדמו לכיוון מרכז חצי האי, וב-4 בינואר כבשו שוב את סיאול.
תקופת העמידה במקום.
התקופה שבין נפילת סיאול ועד לסיום המלחמה אופיינה בהפגזות מאסיביות של כוחות האו"ם על מטרות בקוריאה הצפונית, צבאיות ואזרחיות, מתקפות גרילה רבות נגד הדרום, וקרבות בודדים בהיקף מצומצם יחסית במקומות אסטרטגיים. כאשר חלקים מקוריאה הדרומית היו נתונים לשליטה צפון-קוריאנית, דווחו מקרים רבים של פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות ורצח עם שבוצעו על ידי חיילים צפון-קוריאנים נגד אזרחים מהדרום, בעיקר בערים ובכפרים. לפי הערכת הפרופסור האמריקני רודולף ג'וזף רומל מאוניברסיטת הוואי, במסגרת פשעי מלחמה אלה נהרגו רבבות דרום-קוריאנים, ועוד אלפים עונו ונשבו.
סיום המלחמה.
עם בחירתו בנובמבר 1952, קיים הנשיא הנבחר של ארצות הברית דווייט אייזנהאואר את הבטחתו ונסע לקוריאה לראות כיצד ניתן לסיים את המלחמה במהירות האפשרית ובצורה אופטימלית. ההודים יזמו הצעה לשביתת נשק, והפסקת אש נכנסה לתוקפה ב-27 ביולי 1953, יום סיום המלחמה הרשמי. להפרדה בין כוחות שתי הקוריאות הוסכם על יצירת האזור המפורז הקוריאני.
איחוד מחדש.
מבחינת רבים מהעם הקוריאני, קוריאה הצפונית והדרומית הן מדינה אחת. איחוד שתי המדינות הוא תרחיש אפשרי, שייתכן שיקרה בשלב כלשהו. עם זאת, קיימות בעיות רבות בדרך לאיחוד המיוחל. ב-15 ביוני 2000 נערכה ועידת פסגה בפיונגיאנג בהשתתפות מנהיגי שתי המדינות – רודן קוריאה הצפונית קים ז'ונג איל ועמיתו נשיא קוריאה הדרומית קים דה-ג'ונג. בתום הוועידה השניים חתמו על "הצהרת איחוד הצפון והדרום" (남북 공동선언), שבה הם מצהירים כי הם מחויבים לעשות מאמצים כדי להגיע לפתרון הוגן בו תאוחדנה שתי המדינות. עם זאת, משמעותה של ההצהרה היא דיפלומטית בלבד, ובפועל לא נעשו מאז מאמצים גדולים במיוחד לבצע את האמור בה.
קוריאה הדרומית.
הבעיה המרכזית של קוריאה הדרומית בדרך לאיחוד היא בעיה כלכלית. איחוד מדיני עם קוריאה הצפונית הענייה עשוי לגרום נזק קשה מאוד לכלכלה היציבה והמבוססת שלה. פני השטח של חצי האי הקוריאני הרריים והאדמה לרוב אינה פורייה, ועל כן מתאפשרת רק חקלאות מוגבלת, שבוודאי אינה מספיקה להאכיל את 50 מיליון תושבי הדרום ו-23 מיליון תושבי הצפון. לפיכך, מרבית המזון בקוריאה מיובא ממדינות שכנות (בעיקר מסין), ועל כן מצב של רעב הוא שכיח באזורים מסוימים בקוריאה הצפונית הענייה, שהייבוא אליה אינו מסודר. היו שנים שבהן מתו אלפים כתוצאה ממחסור במוצרי מזון בסיסיים, כאשר לעיתים גם העזרה הבינלאומית הניתנת למדינה אינה מספיקה. הודות לכלכלתה המשגשגת של קוריאה הדרומית, מתאפשר ייבוא מסודר של מוצרי מזון מכל הסוגים.
התוצר המקומי הגולמי של קוריאה הדרומית עומד כיום על כ-37,900 דולר אמריקאי לנפש, בעוד התמ"ג לנפש של צפון קוריאה מוערך ב-1,700 דולר אמריקאי לנפש בלבד - יותר מפי 20. בשל ההבדל העצום הזה, עשוי להיווצר מצב שבו הכלכלה תיפגע משמעותית, ותושבי קוריאה הצפונית יישענו על תמיכה כספית וסיוע הומניטרי מקוריאה הדרומית. אחת האפשרויות שהועלו בעבר היא איחוד הדרגתי, שכן האיחוד המוניטרי בין שתי המדינות יתבצע רק לאחר שכלכלת קוריאה הצפונית תתבסס ותשתפר, ובכך לא תזדקק לעזרת הדרום.
קוריאה הצפונית.
שלטון היחיד הקומוניסטי/מלוכני השורר בקוריאה הצפונית, אינו רוצה לאבד מכוחו ומהלגיטימיות שלו. שליט קוריאה הצפונית הנוכחי, קים ג'ונג-און, שולט במדינה ביד רמה ואינו מעוניין לאבד את ההגמוניה השלטונית בארצו. לפיכך, מכשיל השלטון ביוזמתו מהלכים בדרך לאיחוד כדי שלא לאבד מכוחו. השלטון הצפון-קוריאני מודאג מהפוטנציאל העצום לאי יציבות פוליטית וחברתית, שעשויה להיגרם בשל השפעות מחוץ למדינה.
סוגיה נוספת שמונעת מקוריאה הצפונית להתניע את תהליך איחוד קוריאה היא צורת השלטון. צורת השלטון במדינה המאוחדת - שוודאי תזכה לתמיכה בינלאומית רחבה - ללא ספק תושתת על ערכי שלטון מערביים ודמוקרטיים. השלטון בקוריאה הצפונית, שמאפייניו הם כשל דיקטטורה טוטליטרית, אינו פתוח כלל לרפורמות דמוקרטיות כיום ונראה כי גם בעתיד הקרוב לא צפוי שינוי בתחום זה.
יתרונות האיחוד.
התרבות וההיסטוריה המשותפות של שתי המדינות מצויות בתודעה של העם הקוריאני משני צדי הגבול. קיימת אמונה שמצבה הטבעי של קוריאה היא להיות מדינה אחת (אם כי לאורך מרבית ההיסטוריה חצי האי היה מפולג לממלכות נפרדות הלוחמות זו בזו). גם הנושא של איחוד משפחות עומד בעוכריה של חלוקת קוריאה - שכן קרו מקרים רבים של משפחות שהתפצלו כתוצאה ממנה.
פרנסואה ארנסט מאלאר
פרנסואה-ארנסט מאלאר (François-Ernest Mallard; 4 בפברואר 1833 – 6 ביולי 1894) גאולוג ומינרלוג צרפתי הידוע בעיקר בשל עבודתו בתחום הקריסטלוגרפיה.
לימודים ומחקרים בגאולוגיה.
מאלאר נולד בשנת 1833 בעיירה שאטונף-סיר-שר (Châteauneuf-sur-Cher) שבמחוז שר שבחבל סאנטר-עמק הלואר במרכז צרפת. ב-1851 החל ללמוד באקול פוליטקניק וב-1853 עבר ללמוד בבית הספר הלאומי למכרות (École nationale supérieure des Mines) שבפריז וסיים ב-1856 כבעל תואר מהנדס מכרות. מ-1859 ועד 1872 הוא לימד גאולוגיה, מינרלוגיה, פיזיקה ותורת המכרות בבית הספר למכרות שבסנט אטיין (École des Mines de St-Étienne). את חופשת הקיץ של השנים 1859 ועד 1867 ניצל מאלאר להכנת מפה גאולוגית של המחוזות ויין עילית (Haute-Vienne) וקרז (Creuse) שבחבל לימוזן (Limousin). במפות אלו הופיעה לראשונה ההפרדה בין סוגי הגרניט השונים לבין סלעים כדוגמת הגנייס והשיסט. עוד בשנת 1858 חשף מאלאר את קיומה של שכבת בדיל במונטברה (Montebras) שבחבל קרז. בעקבות הגילוי נפתח במקום מכרה שבו כרו בדיל ואחר־כך ליתיום מתוך האמבליגוניט והמונבראסיט, שני מינרלים העשירים בליתיום. ב-1870 ערך מאלאר יחד עם אדמון פוקס (Edmond Fuchs 1889-1837) סיור גאולוגי בצ'ילה שנקטע בשל מלחמת צרפת–פרוסיה. מאלאר ופוש הראו כי האקלים בחצי הכדור הדרומי בתור הרביעון היה זהה לאקלים בחצי הכדור הצפוני ולפיכך את הסיבות לאחידות זו יש לחפש בתופעות קוסמולוגיות.
עבודתו בתחום הקריסטלוגרפיה.
בשנת 1872 התמנה גבריאל-אוגוסט דוברה (Gabriel-Auguste Daubrée 1896-1814) למנהל בית הספר הלאומי למכרות בפריז. בהכירו את יכולותיו של מאלאר, הוא הציע לו את משרתו הקודמת בבית הספר, פרופסור למינרלוגיה. משרה זו גרמה לשינוי מהותי באופי מחקריו של מאלאר. למעט מאמר על מחקריו בצ'ילה, שהתפרסם ב-1873, ומאמר קצר על תנודות בקרחונים שהתפרסם ב-1875, לא עסק עוד מאלאר בגאולוגיה אלא התמקד במינרלוגיה ובייחוד בקריסטלוגרפיה.