שבעה עשר מינים של עטלפים חיים בשטח הפארק, כולל מספר גדול במיוחד של עטלפים מהמין אשף מקסיקני. מעריכים שהאוכלוסייה של אשפים מקסיקנים מנתה פעם מיליונים, אבל מספרם פחת בצורה דרמטית בתקופה המודרנית. הסיבה להידרדרות זו אינה ידועה אבל בדרך כלל נוטים להאשים את ה-DDT, קוטל חרקים שהיה בשימוש נרחב באמצע המאה הקודמת כגורם העיקרי. מחקר שהתפרסם ב-2009 על ידי צוות חוקרים מאוניברסיטת בוסטון מפקפק בטענה שאי פעם חיו מיליוני עטלפים במערות.
טכניקות רבות שימשו להערכת אוכלוסיית העטלפים במערה. הניסיון האחרון והמוצלח ביותר היה בשימוש של מצלמה הדמיה תרמית כדי לעקוב אחרי העטלפים ולספור אותם. ספירה מ-2005 מעריכה את שיא מספר העטלפים ב-793,000.
האשפים המקסיקניים נוכחים מאפריל או מאי עד שלהי אוקטובר או תחילת נובמבר. הם צצים בקבוצה צפופה, כשהם מטפסים מעלה בתבנית סליל כנגד כיוון השעון, בדרך כלל סביב שקיעת השמש והמעוף נמשך כשלוש שעות (ג'ים ויט שגילה את המערה לראשונה החליט לחקור את המערות כאשר ראה את העטלפים מרחוק וחשב תחילה כי הם סימן להתפרצות געשית או סופה). בכל ערב החל מסוף השבוע של יום הזיכרון ועד אמצע אוקטובר (למעט מזג אוויר גרוע), נוהג אחד משומרי הפארק להסביר על עטלפים שעה שהמבקרים יושבים באמפיתיאטרון בהמתנה ליציאתם של העטלפים.
היסטוריה.
שרידים שנמצאו במערות מעידים שהן שימשו כמקום מגוריהם של ילידים מתרבות פרהיסטורית המכונה "קולעי הסלים" (Basketmakers). מאוחר יותר חיו באזור (אך לא בתוך המערה) בני שבט האפאצ'י.
למתיישבים הלבנים שהחלו להתיישב באזור היה ידוע על קיומה של מערה, אך איש לא טרח לבדוק אותה. בשנת 1898 החל נער שחי באזור, בשם ג'ים וייט (James Larkin White), לרדת אל המערה באמצעות סולם חבלים שהכין בעצמו ולחקור את תוכנה. הוא שקרא בשם לרבים מחדרי המערה: "האולם הגדול" (Big Room), "אולם ניו מקסיקו"(New Mexico Room), "ארמון המלכים" (Kings Palace), "תא המלכה" (Queens Chamber) ו"אולם האגם הירוק" (Green Lake Room). הוא גם העניק כינויים לרבות מהתצורות הידועות ביותר של המערה כדוגמת "עמוד טוטם" (Totem Pole), "אצבע המכשפה" (Witch's Finger), "הכיפה הענקית" (Giant Dome), "הבור חסר התחתית" (Bottomless Pit), "ארץ הפלאות" (Fairyland), "סלע הקרחון" (Iceberg Rock), "מקדש השמש" (Temple of the Sun) ו"סלע העידנים" (Rock of Ages). בתחילה לא האמינו לממצאיו. בתחילת המאה העשרים הייתה המערה מקור לגואנו, דשן הנוצר מהפרשות של עטלפים, ואולם תוכנה של המערה עדיין לא היה מוכר. רק ב-1915 הצליח וייט לשכנע צלם לרדת עמו למערה, ותוכנה המיוחד החל להתפרסם. מקס פריש שילב את הסיפור כיצד ויט גילה את המערות בספרו "אינני שטילר".
העיירה קרלסבד, שעל שמה המערות והפארק הלאומי קרויה בתורה על שם העיר הצ'כית שהייתה קרויה קודם בשמה הגרמני "Karlsbad" שבאיות האנגלי תועתקה כ-Carlsbad, שידועה כיום בשמה הצ'כי קרלובי וארי. לשני השמות משמעות זהה: "המרחצאות של קרל".
הקמת הפארק.
ב-1922 החלו סיורים במערה, וב-25 באוקטובר 1923 חתם נשיא ארצות הברית קלווין קולידג' על הצהרה נשיאותית (מספר 1679-Oct. 25, 1923-43 Stat. 1929) שיצרה מונומנט לאומי בשם "המונומנט הלאומי מערת קרלסבד" (Carlsbad Cave National Monument).
ב-2 באפריל 1924 פרסם הנשיא קולדיג' צו נשיאותי (3984) כתוספת להצהרה הנשיאותית המכריז על החרגה של שימוש מסחרי באדמות פדרליות בשטח כהכנה לפארק לאומי או מונומנט לאומי אפשרי במקום, וב-3 במאי 1928 פורסם צו נשיאותי מרחיב נוסף (4870) ששימר שטחים נוספים למונומנט או פארק אפשריים.
ב-14 במאי 1930 הקים חוק של הקונגרס של ארצות הברית (מספר 46 Stat. 279) את "הפארק הלאומי מערות קרלסבד" באחריות מזכיר הפנים של ארצות הברית ובניהול שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, וב-17 ביוני 1930 חתם הנשיא הרברט הובר על צו נשיאותי מספר 5370 ששמר שטחים נוספים לסיווג עתידי.
ב-10 בנובמבר 1978 הוקם "אזור הטבע הבראשיתי מערות קרלסבד" (Carlsbad Caverns Wilderness) במסגרת "חוק הפארקים והנופש הלאומיים" (National Parks and Recreation Act מספר 95–625) שנחתם על ידי הנשיא ג'ימי קרטר.
עד 1932 נאלצו המבקרים במערה לרדת בשביל המתפתל שהוביל אותם 230 מטרים מתחת לפני השטח. הטיפוס בחזרה היה מייגע לחלקם. ב-1932 פתח שירות הפארקים הלאומים מבנה מרכז מבקרים גדול שכלל שתי מעליות שהורידו והעלו את המבקרים אל המערות מתחת. המרכז החדש כלל קפיטריה, חדר המתנה, מוזיאון ואזור לעזרה ראשונה.
מחקרים אחרונים.
בשנת 1985 הומצאה שיטת מחקר ייחודית. באזור הכיפה 78 מטרים מעל קרקעית האולם הגדול, לא הרחק מן הבור חסר התחתית, נשען זקיף. באמצעות לולאה של עץ בלזה המצורפת לבלונים ממולאים בהליום העלו חוקרים, (לאחר כמה ניסיונות על פני כמה שנים), כבל קל משקל מעל זקיף המטרה, ובחזרה עד הקרקע. אחר כך הם משכו חבל טיפוס במקומו והחוקרים טיפסו למקום אותו כינו בשם עולם הרוחות (The Spirit World). אולם דומה, קטן יותר, נמצא בפרוזדור הכניסה הראשי, וכונה "אולם נשף הבלונים" (Balloon Ballroom) לכבוד טכניקה זו.
ב-1933 נתגלתה סדרה של מעברים קטנים באורך כולל של כקילומטר בתקרת אולם ניו מקסיקו. הם כונו "רום השוקולד" (Chocolate High). זו הייתה התגלית הגדולה ביותר מאז שנתגלה אולם גוואדלופה ב-1966.
בתחילה נטען שלבור חסר התחתית אין תחתית. אבנים הושלכו לתוכו, אבל לא נשמע צליל של אבנים הפוגעות בקרקעית. מחקר מאוחר יותר גילה שעומק הבור הוא 43 מטרים וקרקעיתו מכוסה בבוץ רך. האבנים לא השמיעו קול כשפגעו בקרקעית משום שהם נתקעו באדמה הרכה.
ב-31 באוקטובר 2013 גילה טכנאי שחקר את אזור עולם הרוחות אולם חדש עשרות מטרים מעל האזור המרכזי. גילוי האולם שכונה "אולם הלואין" בשל התאריך שבו התגלה, מסמן את התגלית הגדולה ביותר במערות במשך יותר מ-25 שנים. קוטר האולם הוא בערך 30 מטרים ועל קרקעיתו נתגלו יותר מ-1,000 עצמות עטלפים.
המערות.
באזור נמצאות, כאמור, עשרות מערות, שלא כולן נחקרו עד תומן. המערה הגדולה ביותר והידועה ביותר היא מערת קרלסבד. המערות הן מערות נטיפים, ובהן תצורות שונות, בצבעים שונים, היוצרות צירופים מרהיבים.
מערת קרלסבד.
האטרקציה העיקרית בתוך הפארק היא מערת קרלסבד. מבקרים יכולים ללכת לבדם דרך הכניסה הטבעית או לרדת ישירות דרך מעליות שהותקנו במערה אל ה"אולם הגדול" (The Big room) הנמצא 230 מטר מתחת למרכז המבקרים. סמוך לאולם זה נמצאת קפיטריה ואזור מנוחה, וממנו יוצאים כמה מן הסיורים במערה. חלק משבילי המערה מוארים ומרוצפים, וחלקם אף מתאימים לכיסאות גלגלים. האולם הגדול הוא אולם סלע גיר טבעי באורך 1,200 מטר, ברוחב 191 מטר ובגובה של 78 מטר בנקודה הגבוהה ביותר שלו. זהו האולם השלישי הכי גדול באמריקה הצפונית וה-28 בגודלו בעולם. האולם הגדול ביותר הוא אולם סאראוואק שבמלזיה.
כמה ממוקדי העניין במערה הם "הבור חסר התחתית" (Bottomless pit), תהום בעומק של למעלה מ-40 מטרים; "אולם המלכה" (Queen's Chamber), הנחשב לאחד מהאולמות היפים במערה; "ארמון המלך" (Kings Palace), ארבעה אולמות רצופים שגם הם מפורסמים בשל יופיים; ועוד.
מערות אחרות.
הפארק כולל מעל 119 מערות. שלוש מערות פתוחות לציבור. מערת קרלסבד היא הידועה ביותר והמפותחת ביותר עם אורות חשמל, שבילים סלולים ומעליות. המערות האחרות הפתוחות לציבור אינן מפותחות והביקורים בהן נועדו לקהל הרפתקני ונעשים בלוויית מדריכים:
מערה נוספת, מערת לצ'וגייה (Lechuguilla), התפרסמה בשל הספלאותמים העדינים שבה והסביבה תת-קרקעית השמורה. המערה הייתה ידועה כבר מתחילת המאה העשרים, כשנהגו לכרות ממנה גואנו, אך מחקר רציני בה החל רק ב-1986, כאשר חוקרי מערות קיבלו אישור ממנהלי הפארק הלאומי לחפור בתוך ערימת הסלעים שהרוח שרקה ביניהם כל פעם שהשתנה מזג האוויר. המחקר גילה כי זוהי המערה החמישית באורכה בעולם - אורך המחילות הידועות בה הוא כ-193 קילומטרים, והשנייה בעומקה בארצות הברית היבשתית (אחרי "מערת דמעות הצב" במונטנה), בעומק כ-490 מטרים. בניגוד למערות הקודמות שהוזכרו, מערה זו סגורה בפני מבקרים במטרה להגן על הסביבה הרגישה ופתוחה לצוותי מחקר בלבד. במערה נתגלו חיידקים העמידים לאנטיביוטיקה.
תיירות.
בפארק מבקרים בממוצע מעל לחצי מיליון תיירים מדי שנה. תקופת השיא של המבקרים היא בסופי השבוע אחרי יום הזיכרון ויום העצמאות האמריקאים. כניסה חופשית לביקורים ללא הדרכה מוענקת בחופשות כדוגמת סוף השבוע של יום מרטין לותר קינג, שבוע הפארקים הלאומיים וסוף השבוע של יום הווטרנים.
החלק שעבר פיתוח סביב פתח המערה הוכר כ"הנפה ההיסטורית של המערות" (The Caverns Historic District) ורשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
פעילויות נוספות.
מלבד הביקור במערות מציע הפארק פעילויות נוספות:
BMP (נגמ&quot;ש)
נור פה דה קלה
מקדם חיכוך
מומה פדוריי
מומה פדוריי (ברומנית: Muma Pădurii, ומשמעותו "אם היער") היא דמות מהמיתולוגיה הרומנית, אשתו של פדורויול ואמה של פאטה פדוריי.
על פי האגדה, מומה פדוריי, שהייתה אמורה, בין היתר, להגן על אנשים הנכנסים ליער, הפכה לרצחנית יותר ויותר והאלה בנדיס (Bendis) קיללה לה אותה שתהיה רעיתו של הגבר הבא שתהרוג. מומה פדוריי לא התייחסה לכך והרגה גבר נוסף ואז האלה השיבה את הגבר לחיים ואילצה את מומה פדוריי להתחתן איתו. הגבר, פדורויול, קיבל את התפקיד שמומה פדוריי זנחה והוא אמור להגן על אנשים שטעו בדרכם ביער או נמשכו אליו על ידי רוחות רעות. לזוג, ששונאים האחד את השני, יש בת, פאטה פדוריי.