אותות של טלוויזיה ורדיו שמשודרים לחלל יתפזרו ויתפוגגו תוך שנתיים ויהפכו לרעש בלתי ניתן לפענוח. זה אומר שאין סיכוי שהאותות יגיעו אל הכוכב הקרוב ביותר אחרי השמש, וברור שלא יגיעו לגזע תבונתי מרוחק שיבוא לכדור הארץ ויראה את השרידים של האנושות.
5 שנים אחרי האנושות.
אחרוני הכבישים נעלמים מתחת למעטה של צמחייה.
כבישים באזורים המדבריים יותר מתכסים בחול. למצב כזה נכנסות גם המדרכות וגם רבים ממבני האבן.
מיני בעלי חיים שימלטו מגני החיות ישגשגו בערבות ובערים הנטושות.
20 שנה אחרי האנושות.
שרידי העיר פריפיאט שבאוקראינה, שננטשה בשנת 1986 בגלל אסון צ'רנוביל, מספקים הזדמנות נדירה לראות מה קורה 20 שנה בלי בני אדם.
צמחים גדלים על מבנים, הטבע מחזיר לעצמו את אזורי המחיה העתיקים שלו, ואוכלוסיות של בעלי חיים גדלות.
25 שנה אחרי האנושות.
מי הים חודרים לערים כמו לונדון ואמסטרדם, שכיום יבשות בעזרת סכרים שבני האדם בנו כדי להגן עליהם.
חלונות בבניינים גבוהים נשברים, ושריפות פורצות בהם מפני שלוכדי הברקים לא מתפקדים.
40 שנה אחרי האנושות.
אחרוני המבנים שעשויים מעץ קורסים, בגלל תנאי מזג האוויר וטרמיטים, שאוכלים את התאית שממנה מורכב העץ.
מבני אבן נחלשים בגלל מלח.
סכרים שעשויים מאדמה וחומרים טבעיים קורסים.
הסכרים שעשויים מאבן נשארים עומדים.
50 שנה אחרי האנושות.
חצי מאה עברה, וראשוני המבנים שעשויים מאבן מתחילים לקרוס.
גשרים נתקלים באויב חדש - שיתוך.
בלי תחזוקה, החלודה מאכלת את הכבלים שמחזיקים אותם.
75 שנה אחרי האנושות.
שלדת מרבית 600 מיליון המכוניות שקיימות על כדור הארץ, תהפוך לערימת מתכת מחומצנת לא מזוהה. מכוניות באזורים אקלימיים מסוימים, כמו מדבריות, עדיין תהיינה אפשריות לזיהוי, אבל גם הן יהיו בהליכי בלייה מתקדמים. מהצמיגים האוויר אומנם יצא עוד בשנים הראשונות אחרי האנושות, אבל חומרי הגומי לא יינזקו למשך כמה מאות.
100 שנה אחרי האנושות.
גשרים כמו גשר ברוקלין וגשר הזהב קורסים בגלל השיתוך שקרע את הכבלים שמחזיקים אותם.
תמונות, ספרים ומידע דיגיטלי נעלמים לגמרי בגלל הלחות.
150 שנה אחרי האנושות.
כבישים קורסים לתוך מנהרות תחתיות (של רכבות וביובים).
בניינים מתכסים כמעט לגמרי בצמחים ומיושבים מחדש על ידי בעלי חיים.
200 שנה אחרי האנושות.
בניינים גבוהים קורסים בגלל מים וצמחים שממוטטים את הבטון והפלדה שמחזיקים אותם.
500 שנה אחרי האנושות.
מבנים שבנויים מבטון מודרני מתפוררים לחלוטין.
תקופה זו תהיה מלווה בהתמוטטויות הרסניות בערים, כאשר גורדי השחקים הגבוהים, שאריות הגשרים ומגדלי הפלדה יקרסו.
1,000 שנה אחרי האנושות.
הערים נעלמות לגמרי ומתכסות בפלורה. הבניינים שקרסו הופכים להיות גבעות חדשות. מנהטן וערים נוספות חוזרות להיות באותו מצב שהן היו לפני שבני האדם הגיעו אליהם. נחלים, נהרות ואגמים מחדשים את עצמם. נשארות עדויות מעטות לבני האדם כמו סכרי בטון שלא קרסו, החומה הגדולה של סין, הר ראשמור, הספינקס והפירמידות.
10,000 שנה אחרי האנושות.
סכרי בטון, המבנים האחרונים ששרדו מהעידן המודרני, קורסים והנהרות שמאחוריהם מתחדשים.
הפירמידה הגדולה של גיזה תיקבר בחולות.
הספינקס יתפורר לחלוטין.
החומה הגדולה של סין והר ראשמור יישארו על תילם, וייתכן שייעלמו רק אחרי מאות אלפי שנים.
גורלם של בעלי החיים.
כלבים.
כדי לשרוד הכלבים בורחים מהבתים וחוזרים מיידית להרגלים של אבות אבותיהם.
כלבים קטנים: פאג, בולדוג, ופקינז יכחדו.
זאבי ערבות, שועלים, פומות ועוד, יהפכו למתחרים נגד הכלבים על מקורות מזון.
זאבים יתרבו במהירות רבה, ישתלטו על אזורים נרחבים ויחדרו לערים הנטושות.
בנוסף, הזאבים יזדווגו עם כלבים, ולאט לאט כלבי המחמד ייעלמו ויתפתחו גזעים חדשים.
חתולים.
ברגע שהבניינים יתמלאו בצמחים, יגיעו לשם עכברים, ציפורים ונחשים.
אחריהם יגיעו החתולים, שעם מלאי המזון הזה יהפכו להיות מלכי שרשרת המזון במרומי הבניינים.
יכול להיות שהם יפתחו יכולת דאייה מבניין לבניין כמו סנאים מעופפים.
חיות גני החיות.
חיות שמוחזקות בגני החיות יברחו מהכלובים שלהם, ובזכות זאת הם יתרחבו אל מעבר לגבולות הטבעיים שלהם.
דוגמה: אריות, טיגריסים וקרנפים על אדמת אמריקה.
חיות ימיות.
האדם השתמש באוקיינוסים בשתי דרכים מנוגדות בעת ובעונה אחת: "מזווה" ו-"בית שימוש".
בתקופה אחרי האדם האוקיינוסים מתאוששים בקצב מהיר וחוזרים למצב שלפני האדם.
השחפים מנצלים זאת וגם הם מתרבים ביחד עם כל בעלי החיים הימיים.
הוכחה לזה: במהלך מלחמת העולם השנייה, ספינות דיג של בעלות הברית נמנעו מלהיכנס לצפון האוקיינוס האטלנטי, דבר שהוביל להתפוצצות אוכלוסין של הדגים באזור.
עכברים וחולדות.
מפני שהמכרסמים חיו משאריות של בני אדם, הם יחסלו את כל שאריות המזון שנשארו.
אחרי שהם יגמרו אותם, הם יחזרו לטבע ולתחתית שרשרת המזון, מה שיגרום להפחתת מספרם באופן משמעותי.
ציפורים.
ציפורים יבנו קנים בבניינים הנטושים, ויצודו חיות קטנות יותר שחיות בערים.
כיוון שיונים גם חיות בטבע, וגם בערים של בני אדם, הן יהפכו את הבניינים לצוקים מלאכותיים, וילכו להשיג מזון מהטבע.
ברגע שהעצים יכסו את הערים, הן יתיישבו שם בהמוניהם, ולא יצטרכו לעזוב אותם בשביל אוכל.
בתקופת האדם, שחפים אכלו מזון ממזבלות פתוחות, מה שהוביל להתפוצצות אוכלוסין.
בימים אחרי האנושות תהיה ירידה עצומה באוכלוסיית השחפים, אבל בסופו של דבר הם ינצלו את האוקיינוסים המתאוששים ויתרבו בחזרה.
חרקים.
המקקים יהפכו ניירות וקרטונים למזון.
אחרי תמותה ראשונית, השורדים ייהנו מעידן של זהב, שבו הם ייהנו מכל הדברים שהאדם השאיר אחריו.
אפילו שמקקים חיים באזורים טרופיים, הם יוכלו גם לשרוד באזורים הקרים יותר על ידי כניסה אל מתחת לאדמה.
הטרמיטים יחסלו את כל המבנים מעץ שהאדם השאיר אחריו, לפני שהם יחזרו לטבע כדי לאכול עצים מתים.
המחליפים של בני האדם.
בתוכנית נאמר שככל הנראה מחליפי האדם יהיו שימפנזים, בעוד שבעלי חיים אחרים לא יגיעו לרמת תבונה כמו זו של האדם. אולם, החלפתו של האדם על ידי השימפנזים תהייה חלקית ביותר. הם לא יגיעו לרמה כזו של תבונה, לרמה של התבוננות בשמים ורמה כזו של יצירתיות. ביקום אין סיכוי לתפקיד משמעותי עבור השימפנזים. שיקום ה-"תאונה של האנושות", מבחינה זו, לא יהיה מלא.
סיבת הכחדת האדם.
התוכנית מדברת על מה שיקרה למבנים מעשה ידי אדם וליצורים החיים אחרי שבני האדם יכחדו. אולם, בתוכנית לא מפרטים על הסיבה להכחדה ויוצאים מתוך הנחה שיש בנמצא גורם שיכול להכחיד מאה אחוז מהאנושות בין יום מבלי לפגוע כלל בשום צורת חיים אחרת ובשום עצם דומם. בנוסף, התוכנית לא מראה מה יקרה מיידית עם מותם או היעלמותם של בני האדם. לא מתוארות נפילות מטוסים, התנגשות רכבות וכו'.
ענבר (קיבוץ)
כביש 918
כביש 918 הוא כביש אורך אזורי בעמק החולה, העובר לאורך הגבול שבין העמק למדרונות רמת הגולן, ומוביל מקיבוץ גדות בדרום עד חורשת טל בצפון.
היסטוריה.
קטעו הדרומי של הכביש, מגדות עד להבות הבשן, נפרץ על ידי עובדי מע"ץ בשנת 1958. בנובמבר 1958, נחנך הכביש עד קיבוץ שמיר וכפר סולד.
העבודות התנהלו תוך כדי תקריות אש שיזמו הסורים ואשר גרמו לנפגעים בקרב העובדים. בשל כך הוענק לכביש הכינוי "כביש מע"ץ". עד שנת 1967 עבר הכביש לאורך קו הגבול בין ישראל וסוריה, וכונה בפי תושבי האזור "כביש הביטחון". כדי להסתיר מעיני הסורים את תנועת כלי הרכב העוברים בכביש, ניטעו לאורכו עצי אקליפטוס משני צדדיו, ובמרוצת השנים הרימו שורשיהם את הכביש ושיבשו אותו.
הכביש חוצה בדרכו את נהר הירדן ממערב למזרח על גבי גשר הפקק, המכונה באופן רשמי "גשר ש"ן" (ראשי תיבות של "שביתת נשק"). לפני הקמת הגשר שכן במקום סכר בזלת שחסם את מי האגם במוצאו הדרומי. בסיום ייבוש החולה פוצץ הסכר ("הפקק") וחיל ההנדסה הקים במקום גשר ביילי, המכונה גשר הפקק בשל הסכר שקדם לו.
בעשרות שנותיו הראשונות הגיע כביש 918 בצפון עד למפגש עם כביש 9779 המקשר בין קריית שמונה לשמיר. רק בשנות ה-90 נסלל קטע הכביש בין תל אנפה לבין כביש הגישה מחורשת טל לכפר סאלד (לשעבר כביש 9892). בכך הושלם מהלך הכביש מדרום עמק החולה לצפונו, והוא הפך למרכזי וחיוני יותר ברשת הכבישים של העמק.
בחודש דצמבר 2007 נסגר גשר הפקק לתנועה בשל ליקויי בטיחות, דבר שגרם לקטיעתו של כביש 918 לשני חלקים. מע"ץ וצה"ל התחייבו להקים גשר חליפי במקום תוך חודשיים, אולם בפועל נבנה הגשר מחדש ונפתח לתנועה רק ביולי 2008.
מוקדי עניין.
כביש 918 חוצה את נהר הירדן בדרומו, ושניים ממקורות הירדן - נחל חרמון ונחל דן - בצפונו. תוואי הכביש עובר ליד ערוצי הנחלים היורדים מהגולן לעמק החולה, בהם נחל גילבון, נחל שוח, נחל חמדל, נחל עורבים ונחל ירדינון. לאורך המדרון נובעים מעיינות רבים, חלקם מוגדרים כשמורות טבע - שמורת אל-פג'ר (בערוץ נחל שוח), עין נוטרה, עינות דיבשה, שמורת עין גונן, שמורת עין אלה ואחו גונן, ושמורת שמיר - נחל רחום. לאורך הכביש ניטעו כמה חורשות, בהן יער גדות, יער כפר סאלד וגבעת האם. בקצהו הצפוני נמצא הגן הלאומי חורשת טל.
לאורכו של הכביש מספר אתרים היסטוריים, בהם שרידי המושבה משמר הירדן, ואתריהן של היאחזויות הנח"ל נוטרה ואשמורה (דרדרה), אשר הוקמו בשנות ה-50 ופורקו בשנות ה-60. תל אנפה כולל שרידי יישובים מהתקופה הכלכוליתית, תקופת הברונזה, התקופה הפרסית וההלניסטית. בשטח שבינו לבין קיבוץ שמיר נמצאים כ-400 דולמנים.
רמין