קוֹמֶנְסָלִיזְם (בעברית מכונה גם: סְמוּכָנוּת) הוא סוג של סימביוזה (צַוותאוּת) בין שני יצורים חיים (אורגניזמים) ובה יצור אחד מפיק תועלת מן השיתוף עם השני, מבלי להשפיע עליו או להזיק לו. לפיכך סמוכנות שונה מהדדיות (מוטואליזם; מצב שבו שני היצורים מפיקים תועלת זה מזה), מאמנסליזם (אָלֵלוֹפַּתְיָה; מצב שבו מין אחד מזיק לשני מבלי להפיק ממנו תועלת) ומטפילוּת (במצב זה צד אחד נהנה מהשיתוף ובד בבד פוגע בשני).
שני צדדים לסמוכנות:
הסמוכן נהנה מהפונדקאי ללא גרימת נזק. לדוגמה, אפיפיטים, צמח נפוץ בג'ונגלים, גדלים על צמחים אחרים אך אינם מזיקים להם. אורַח חייהם המיוחד מאפשר להם להגיע אל האור מבלי לגדול בקרקע, ובעזרת שורשי אוויר מיוחדים הם קולטים את המים מהאוויר הלח שסביבם. את המלחים הם קולטים מאבק ומעפר המצטבר בחריצים שבקליפות העצים.
אטימולוגיה.
את המילים סְמוּכָנוּת וסְמוּכָן חידשה האקדמיה ללשון העברית בשנת 2009 בהשארת הביטוי "סָמוּךְ על שולחנו של-", כגון "גדול וסמוך על שֻלחן אביו – זהו קטן, קטן ואינו סמוך על שֻלחן אביו – זהו גדול..." (בבא מציעא יב ע"ב).
קומנסל
פנצר
1999 בקולנוע
שוברי קופות.
בישראל.
מספרי הכרטיסים נמסרו ממפיצי הסרטים.
כבד את אביך ואת אימך
שער טיטוס
שער טיטוס (בלטינית: Arcus Titi) הממוקם בפורום רומאנום שברומא הוא שער ניצחון שהקדיש הקיסר דומיטיאנוס לאחיו טיטוס בשנת 82 לספירה, כשתים עשרה שנים לאחר הניצחון על היהודים במרד הגדול, שהסתיים בשנת 70 לספירה. שער ניצחון נוסף הוקם על ידי טיטוס עצמו שנה אחת קודם לכן בקירקוס מקסימוס שברומא.
בחלקו הפנימי של השער בפורום רומאנום תבליט מפורסם המתאר את תהלוכת השלל והביזה מירושלים בחורף שנת 71 לספירה. השער עומד על תילו קרוב ל-2,000 שנה וניתן להבחין היטב בהתפוררות אבן הגיר ממנה הוא בנוי. השער והאזור העתיק ברומא זכו לשיקום ותחזוקה נאותה רק מימי שלטון מוסוליני ב-1936, במטרה להחזיר לתודעת האיטלקים את תפארת האימפריה הרומית.
הכתובות על השער.
בכתובת הקדמית בחזית השער נחרט:
הכתובת האחורית שוחזרה בשנת 1821 ובה נחרט:
מידות השער.
מידותיו החיצוניות: גובהו 15.4 מטרים, רוחבו 13.5, ועומקו 4.75.
מידותיו הפנימיות: גובה הקשת 8.3 מטרים ורוחבה 5.36.
תבליטים.
אחד התבליטים מתאר את הטריומף (מצעד ניצחון) בו נראים לגיונרים רומיים נושאים שלושה מכלי בית המקדש:
מלבד הכלים, ניתן לראות גם טבלאות אוזניים, לוח מלבני עם שני משולשים צמודים לשני קודקודיו, לוחות אלו שימשו בדרך כלל לכתובות הקדשה או זיכרון.
יש הסבורים, בניגוד לתפיסה העממית לפיה האנשים הנראים בתבליט הם שבויים יהודיים, כי מתוארים שם דווקא חיילים רומיים האוחזים בשלל, כפי שניתן לראות מזרי הדפנה ונסי הניצחון שלהם.
בצדו הימני נראה שער ניצחון הגדול אך במעט מן האנשים, אף על פי שבמציאות שערי ניצחון היו גדולי ממדים. ההסבר לכך הוא שהרומאים האמינו כי האדם הוא פאר היצירה והמוטיב החשוב ביותר בכל יצירה בה הוא מופיע.
בספנדרלים (המשולשים שנוצרים בין הקשת ובין הקורה), מופיעה אלת הניצחון היוונית ניקה, עם אבוקה להכתרת המנצחים. על כותרות העמודים שלצדי הקשת מופיע מוטיב חוזר באמנות הרומית - כותרות צמחייה וקישוטי עלים.
המוטיבים בתבליט.
סגנון התבליט הוא רומי אך יש בו מוטיבים יוונים.
הסגנון הרומי מבוטא על ידי:
הסגנון היווני קלאסי מבוטא על ידי:
שחזור תהלוכת הניצחון.
הציור מדגים את אופן התהלוכה: בראש הולכים החיילים היהודים השבויים. על המרכבה, חבוש בעטרת הקיסר, עומד המצביא המנצח במערכה. סוסים לבנים רתומים למרכבה הפתוחה. משני צידי המרכבה, המשמר הפרטי של המנצח. מאחור, השבויים המכובדים, השלל, והביזה עם נושאיה. מאחורי המרכבה נראה באופן בולט סמל השלטון הרומאי, הנשר הרומאי. ההבחנה בין סוגי האנשים היא לפי הלבוש, ובעיקר הכובע. מעניינת היא העובדה כי ה"צועדים" בציור אינם צועדים לכיוון רומא, אלא להפך, לכיוון היציאה מרומא.
מטרת בניית השער.
השושלת הפלאבית, הקיסר אספסיאנוס ובנו טיטוס, רצו להצדיק את שלטונם על האימפריה הרומית. אספסיאנוס, שנבחר לקיסר על אף שלא היה ממשפחה מיוחסת, היה מעוניין להצדיק את שלטונו, ולכן הפריז בכוחם של המורדים היהודים, ופיאר את בנו שפיקד על הלחימה בירושלים. השושלת הפלאבית הטביעה את מטבעות "יהודה השבויה" ומימנה את כתיבת דברי ימי המלחמה בספרו של יוספוס פלאביוס - מלחמת היהודים. אספסינוס עצמו הקים את הקולוסאום במימון השלל שנלקח מבית המקדש. טיטוס הקים את שער טיטוס בקירקוס מקסימוס לכבוד ניצחונו וכיבוש ירושלים. דומיטיאנוס הקים את שער טיטוס בוויה סקרה, ובכך שייך את עצמו לניצחון ודיכוי המרד הגדול, למרות שלא השתתף בלחימה.
שער טיטוס (קירקוס מקסימוס).
בשנת 81 לספירה, 11 שנה לחגיגת הטריומף של אספסינוס וטיטוס לדיכוי המרד הגדול, הציבו הרומאים קשת ניצחון בקירקוס מקסימוס ועליה כתובת הנצחה - שער טיטוס (קירקוס מקסימוס). הכתובת עצמה לא נשמרה, אך הטקסט הועתק בימי הביניים וכך הגיע לידינו. בכתובת נמסר על החלטת הסנט והעם הרומאי לתת כבוד לטיטוס (שתאריו המלאים נמנים אחד לאחד) על אשר, בצייתו לעצת אביו אספסינוס ולאותות השמים, הכניע את העם היהודי והחריב את ירושלים - עיר ששום מנהיג או מלך לפניו לא הצליח לכובשה. השער הזה היה השער המקורי שהוצב על ידי טיטוס.
הקשר היהודי בעת החדשה.
לאחר כיבוש איטליה על ידי בעלות הברית ב-1944, החיילים היהודים נהגו לבלות את חופשתם ברומא. חנה מרון ויוסי ידין ביצעו אז את השיר שכתב יצחק יצחק והלחין צבי בן-יוסף, כל הדרכים מובילות לרומא. אחד הבתים בשיר מתאר מה קרה בשער טיטוס בחופשות בזמן המלחמה.
יהודי רומא נהגו לא לעבור תחת שער טיטוס. הם חרגו מנוהג זה ביום ההכרזה באו"ם על הקמת מדינת ישראל, ב-29 בנובמבר 1947. הם צעדו מתחת לשער, אבל בכיוון ההפוך שצעד מצעד הניצחון של טיטוס, מהפורום רומאנום, דרומה, לכיוון ארץ ישראל. בכך באה לידי ביטוי השיבה מהגלות למולדת העתיקה.
מספר פעמים עלה הרעיון לפרק את "שער טיטוס" ולהעביר אותו לירושלים. לראשונה דווח כי איתמר בן-אב"י דן בנושא בפגישה עם בניטו מוסוליני בשנות ה-20 של המאה ה-20, ב-1956 דווח כי לוי אשכול העלה את הרעיון בעת ביקור באיטליה, וב-1973 שר־החוץ האיטלקי, ג'וזפה מדיצ'י, הציע להעביר את השער לירושלים כמחווה לישראל.
בשנת 1949 נבחר סמל מדינת ישראל שעוצב על ידי האחים גבריאל ומקסים שמיר, ובמרכזו - מנורת שבעת הקנים כפי שהיא מופיעה בשער טיטוס.
בשנת 1987 החל פרויקט, שנמשך כשלוש שנים, לשימור וניקוי השער מפיח שהצטבר עליו במהלך השנים.
בשנת 2017 ערכו הוותיקאן והקהילה היהודית ברומא תערוכה משותפת על ההיסטוריה של השער ומנורת בית המקדש.
מסכת דרך ארץ
מסכתות דרך ארץ נמנות עם המסכתות הקטנות. מסכתות אלו הן מסכת דרך ארץ רבה העוסקת בנימוסין ובעניינים שבין אדם לחברו. מסכת דרך ארץ זוטא מכילה הדרכות מוסר לתלמידי חכמים: עצות לביקורת עצמית וצניעות.
מסכתות אלו מתוארכות לתקופת התלמוד, ונערכו בזמן הגאונים. הן ממשיכות את המסורת של ספרי חכמה ומוסר, דוגמת ספר משלי המקראי, ספר בן סירא מתקופת בית שני, ופרקי אבות של תקופת התנאים.
כיום המסכתות נדפסות בדרך כלל בסוף סדר נזיקין במהדורות של התלמוד הבבלי. מסכת דרך ארץ מוזכרת בתלמוד, ומסופר שרבי יהודה טבל על מנת לשנות מסכת זו לתלמידיו.
דרך ארץ רבה.
בתחילתה עוסקת באיסורי עריות, אך מיד לאחר מכן מדריכה בנושאי צניעות, מידות של בני אדם שונים, מוסר וענוה, נימוסים ראויים כלפי החריג, כבוד לחכמים, ההנהגה הראויה לאורח, נימוסי הסעודה והנהגות נוספות הראויות לאדם.
דרך ארץ זוטא.
עוסקת בעצות והדרכות להתנהגותו של אדם במידות טובות ובעבודת ה', לדוגמה: "דרכן של תלמידי חכמים: עניו ושפל רוח, זריז, ממולא, עלוב ואהוב לכל, שפל לאנשי ביתו, ירא חטא ודורש את האדם לפי מעשיו. ואומר: כל מה שיש בעולם הזה אין לי חפץ בו, לפי שאין העולם הזה שלי". תחילת פרק ראשון.
קשת טיטוס
אבות דרבי נתן
אָבוֹת דְּרַבִּי נָתָן (בראשי תיבות: אדר"נ או אבדר"נ) היא תוספת למסכת אבות, שזמן יצירתה ועריכתה משוער לתקופת הגאונים (700–900 לספירה). חיבור הספר מיוחס לרבי נתן הבבלי.
במסכת 41 פרקים (בנוסחה א' הנפוצה), או 48 פרקים (בנוסחה ב').
מחבר.
טעם קריאת שם המסכת אבות דרבי נתן איננה ברורה. רבי שמחה בן שמואל מוויטרי, תלמיד רש"י, כותב: .
מהות החיבור.
זהו חיבור מגוון, הכולל עניינים רבים: אמונות ודעות, דרך ארץ, מעשי חכמים ומדרשים. המסכת נחלקת לשניים: מאמרי החכמים עד ראשוני האמוראים (א-כט או לב) ומאמרים מאוחרים יותר.
הרב חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א), כתב על אדר"נ פירוש בשם "כיסא רחמים", והרב רחמים נסים יצחק פלאג'י מאיזמיר כתב על אדר"נ פירוש המכיל שלושה חלקים בשם "אבות הראש".
לראשונה נדפסה המסכת יחד עם הדפסת התלמוד בפרנקפורט בשנת ה'ת"ף, יחד עם מסכת עבודה זרה.
במהדורות התלמוד פורסמה המסכת בין המסכתות הקטנות, והיא מודפסת על פי רוב בסוף סדר נזיקין.
מהדורות מדעיות.
בשנת תרמ"ז פרסם שלמה זלמן שכטר מהדורה מדעית של אבות דרבי נתן, כאשר לנוסח המופיע בדפוסי התלמוד קרא "נוסחא א' ", שעליה הוסיף תיקונים מכתבי יד קרובים אליה, ובמקביל לו פרסם נוסח חדש מכתב יד, שהיה בלתי ידוע עד זמנו, שלו קרא "נוסחא ב' ". שכטר הבחין שגרסת כתב היד הזה (ואחרים הקרובים אליו) מקבילה לנוסח שהיה ידוע עד אז ("נוסחא א' "), אך שונה ממנו במקומות רבים, במעט או בהרבה.