בברית המועצות הוחלט לערוך להם משפט ראווה על בגידה במולדת, משפט הידוע כמשפט לנינגרד הראשון מסתבר שזו הייתה החלטה פוליטית מדינית שגויה. העולם כולו הזדעזע לגלות שאזרחי מדינה שלמה מוחזקים בכלא מסך הברזל. כל הנשים שוחררו למעט סילווה אשר הייתה החוט המקשר בין רוב חברי הקבוצה.
סילווה הועלתה ראשונה על הבמה להעיד במשפט. והתובעים קיוו שתבקש חנינה ותחליש את שאר הגברים. דבריה של סילווה במשפט הותירו הד בכל רחבי העולם "אם הייתם נותנים לנו לצאת באופן חוקי לא היינו חושבים על חטיפת מטוס, אנחנו רוצים להיות במולדת האמיתי שלנו ישראל. אם אשכחך ירושלים אשכח ימיני. ולשנה הבאה בירושלים". גזר דינם של רוב חברי הקבוצה היה 10 שנים. גם על סילווה נגזרו 10 שנות מעצר ועל בעלה אדוארד גזר דין מוות. על אחיה של סילווה - ישראל זלמנסון נגזרו 8 שנים ועל אחיהם וולף זלמנסון 10 שנים.
עשרות רבבות אנשים ברחבי העולם הפגינו למען שחרורם של אסירי משפט לנינגרד, ובמיוחד לשחרורה של סילווה שנחשבה לסמל המאבק. ב – 1971 הגיעו הרדיפות האנטי ציוניות לשיאן. ובהפתעה קיבלה המדינה הסובייטית החלטה להעניק היתרי יציאה ליהודים. הרצון להיפטר מהמטרד הציוני ושיפור היחסים עם מדינות ערב היוו את משנה התוקף לרעיון פתיחת השערים.
במהלך שנות ה-70 עלו לישראל כ–163,000 יהודים מברית המועצות. ב-1974 שוחררה סילווה בעסקת החלפת אסירים, ומיד עלתה לישראל ולא חדלה מן המאבק על שחרור בעלה ושאר אסירי ציון שנשארו בשבי. לאחר חילופי שבויים נוספים השתחרר גם בעלה של סילווה, אדוארד קוזניצוב ועלה לארץ עם שאר חברי הקבוצה ביום העצמאות 1979.
אחרי עלייתה לארץ.
אחרי עלייתה לארץ, סילווה המשיכה להאבק למען יהודי ברית המועצות עד נפילתה של המעצמה. מייד לאחר שחרור של בעלה אדוארד קוזניצוב, נולדה להם בת בשם ענת ב-1980. ב-1981 השניים התגרשו.
ב-1981 הוצבה במקום ה-11 ברשימת מפלגת התחיה לקראת הבחירות לכנסת העשירית.
היא עבדה כמהנדסת מכונות בתעשייה אווירית ובמקביל התחילה לצייר. כיום משתייכת לאיגוד הציירים בישראל והציגה את תמונותיה בתערוכת בארץ ובעולם (ארצות הברית, אנגליה, איטליה, רומניה ופינלד).
כיום סילווה מתגוררת בחדרה.
בתה, ענת זלמנסון קוזניצוב, הפיקה וביימה סרט דוקומנטרי על סיפור הוריה, מבצע חתונה ב-2016.
סילבה זלמנסון
ערפיח געשי
ערפיח געשי הוא סוג של זיהום אוויר שמתרחש כאשר גופרית דו-חמצנית, גזים אחרים וחלקיקים הנפלטים מהר געש מתפרץ מגיבים לחמצן ולחות בנוכחות אור השמש. התופעה נפוצה באיי הוואי, הר הגעש קילוואה באי הוואי מתפרץ ללא הפסקה מאז 1983, ולכן השם המקובל בעולם לתופעה - ווֹג (vog) - מקורו באנגלית, והוא הלחם בסיסים של המילים volcanic smog, כלומר ערפיח געשי. על פי מדידות שנערכו ביוני 2008 פולט קילוואה לאוויר בין 2,000 ל-4,000 טון גופרית דו-חמצנית מדי יום.
תיאור.
ערפיח געשי נוצר כאשר גזים הנפלטים מהר געש (בעיקר תחמוצות של גופרית) מגיבים בנוכחות אור השמש לחמצן וללחות. התוצרים כוללים חומצה גופרתית וסולפטים אחרים. ערפיח געשי מורכב מתערובת של גזים וחלקיקים המסוכנת לאדם מאשר כל רכיב בפני עצמו ומקשה על מחקר התופעה.
השוואה בין ערפיח לערפיח געשי.
ערפיח געשי שונה מערפיח. ערפיח געשי נוצר כאשר תחמוצות גופרית הנפלטות מהר געש מגיבים עם לחות על מנת ליצור תרסיס. תרסיס זה מפזר אור ולכן הערפיח הגעשי נראה לעין. ערפיח נוצר בעיקר מבעירה חלקית של דלק המגיבה לתחמוצות חנקן ואוזון המופק מתגובה של פחמן חד-חמצני לאור השמש. התוצאה של תגובות כימיות אלו אף היא תרסיס הנראה לעין.
כשרמת הערפיח באוויר גבוהה השמים נראים בגוון אפור צהבהב משום שגוון תחמוצות החנקן הוא צהוב. בניגוד לכך, תחמוצות הגופרית הן חסרות צבע והגוון של ערפיח געשי הוא אפור. גם כשהערפיח הגעשי מתפוגג עלולים להישאר בשמים כתמים אפורים של ערפיח געשי שנלכד בשכבת האינוורסיה.
סכנות.
מרבית המחקרים על ערפיח געשי התבצעו באזורים בהם הערפיח הגעשי נוצר באופן טבעי, ולא בתנאי מעבדה. ערפיח געשי מכיל תרכובות כימיות היכולות להזיק לסביבה, ולבריאותם של צמחים, בעלי חיים ובני אדם. גודל החלקיקים המרכיבים את הערפיח הגעשי קטן מספיק על מנת שבנשימה הם יכולים להצטבר בריאות ומכיוון שאופיים חומצי הם יכולים להזיק לריאות ולפגוע בתפקודן. בין התסמינים הבולטים: כאבי ראש, עיניים דומעות, כאבי גרון, קשיי נשימה (כולל התקפת קצרת), תסמינים של מחלה דמוית שפעת, ועייפות כללית. תופעות אלו בולטות במיוחד בקרב אנשים הסובלים מקשיי נשימה וילדים.
טיפות זעירות של חומצה גופריתית יוצרות גשם חומצי. הגשם החומצי מסוגל להמיס עופרת המצויים בגגות ובמערכות אינסטלציה במסמרים, בצבע, בנקודות ריתוך וכו'. העופרת המומסת עלולה להוות סיכון בריאותי אם היא חודרת למי שתייה של מערכות שנועדו ללכוד מי גשמים.
הסכנה קיימת גם לצמחים שבהם עלולה החומצה הגופרתית לגרום לכוויות בעלים, וחקלאים דיווחו על אובדן יבולים כתוצאה מתופעה זו. לעומת זאת אין דיווחים על פגיעות בחיות משק כתוצאה מערפיח געשי.
ערפיח געשי בדרך כלל גורם להגבלות של הראיה וגורם לסיכון הן עבור נהגי מכוניות והן לתעבורה האווירית והימית.
ערפיח געשי בהוואי.
גזים נפלטים מהר הגעש קילוואה בהוואי משלושה אתרים: לוע האלמאומאו (Halemaʻumaʻu) בפסגת קילוואה, חרוט האפר של פּוּ אוֹאוֹ (Puʻu ʻŌʻō) ולאורך קו החוף באזור בו לבה הזורמת מרצועת הבקעים המזרחית נשפכת לאוקיינוס. תימרות העשן והגזים יוצרים שמיכה של ערפיח געשי שיכולה לעטוף את האי כולו. הערפיח הגעשי משפיע בעיקרי על חוף קוֹנה (Kona) בצידו המערבי של האי הוואי כאשר רוחות הסחר דוחפות את הערפיח הגעשי לדרום מערב והרוחות הדרומיות דוחפות אותו צפונה במעלה חוף קוֹהלה (Kohala) בחלקו הצפון מערבי של האי.
עם זאת, בתקופות ממושכות של סערות החורף עלולה הרוח הדרומית מערבית לדחוף את הערפיח הגעשי לחלקו המזרחי של האי, ובמקרים נדירים אף לאיים נוספים בארכיפלג. במקרים אלו עד שהערפיח הגעשי מגיע לאיים אחרים מרבית הגופרית הדו-חמצנית מתפוגגת כשבנתיבו משאיר הערפיח מאחוריו אפר, עשן ואמוניה.
פליטת הגופרית הדו-חמצנית התגברה החל מ-12 במרץ 2008 כאשר נפער לוע חדש פעיל בקילוואה. הגידול ברמת הערפיח הגעשי גרמה לפינוי אוכלוסייה ולנזק ליבולים. בקיץ 2008 הוגדר מחוז הוואי כאזור אסון בשל הפגיעה ביבולים חקלאיים.
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בנורמנדי
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בנורמנדי (אנגלית: Normandy American Cemetery and Memorial) שוכנים בחופו של חבל נורמנדי בצרפת, בקרבת החופים בהם נחתו חיילי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. בבית הקברות טמונים 9,387 חללים אמריקניים, אשר נפלו ביום הפלישה ובקרבות שהתחוללו בשבועות שלאחריו. בית הקברות - היחיד של ארצות הברית בנורמנדי - הוא אחד מבתי הקברות הצבאיים הידועים ביותר בעולם, ומספר גדול של מבקרים פוקד אותו מדי שנה.
רקע - קרבות נורמנדי.
בבוקר ה-6 ביוני 1944 נחתו צבאות בעלות הברית בחופי נורמנדי. הם נחתו בחמישה חופי נחיתה – שניים אמריקניים, שניים בריטיים, והחמישי – קנדי. שני החופים האמריקניים היו החופים המערביים ביותר – חוף אומהה, וממערב לו חוף יוטה, בחופו המזרחי של חצי האי קוטנטן (Cotentin Peninsula). בשעות שלפני הנחיתות צנחו צנחנים אמריקניים ובריטים בשני אגפיה של חזית הפלישה.
בחוף אומהה התחולל הקרב הקשה ומרובה האבדות ביותר מבין הקרבות בחופי הפלישה, אך ראש החוף שהוקם שם החזיק מעמד. למחרת החלו הכוחות האמריקניים בשני חופי הנחיתה להרחיב את ראשי החוף שלהם כלפי דרום, דרום מערב ומערב. ב-12 ביוני נוצר חיבור בין שני ראשי החוף, וב-18 ביוני השלימו הכוחות האמריקניים את חציית חצי האי קוטנטן לרוחבו, ובכך ניתקו את הכוחות הגרמניים בצפון חצי האי ובו העיר שרבור (Cherbourg) מכוחותיהם מדרום לו. כיבוש חצי האי והעיר הושלם עד ה-28 ביוני.
בשבועות הבאים הרחיבו הכוחות האמריקניים את ראש החוף כלפי דרום, בשורה ארוכה של קרבות קשים ועקובים מדם מול המגינים הגרמניים, בעוד הכוחות הבריטים והקנדים מנהלים קרב דומה ממזרח להם. ב-25 ביולי החל מבצע קוברה – מתקפת שריון, חיל רגלים ומטוסים גדולה של הכוחות האמריקניים, אשר הביאה להתמוטטות קווי ההגנה הגרמניים. ב-1 באוגוסט פרצו האמריקנים מתוך חבל נורמנדי אל תוך מרחבי צרפת.
אתר בית הקברות.
מבנה בית הקברות.
בית הקברות והאנדרטה שוכנים ליד הכפר קולוויל-סור-מר (Colleville-sur-Mer). מיקומם הוא בשטח שכבשה ביום הפלישה דיוויזיית הרגלים האמריקנית ה-1, ובסמוך לאתר בית הקברות הצבאי שהקימו האמריקנים ב-7 ביוני ליד הכפר סן-לורן (St. Laurent) – בית הקברות הצבאי האמריקני הראשון שנפתח בצרפת במלחמת העולם השנייה.
מתחם בית הקברות שוכן על גבי רמה, לאורך שפת הצוק המשקיף על מחציתו המזרחית של חוף אומהה. כביש גישה בן כ-800 מטר מוביל אליו מדרום מן הכביש הראשי.
חלקו העיקרי של המתחם, הכולל את שטח הקבורה והאנדרטה, משתרע ממערב למזרח על פני שטח של כ-180 דונם. אורכו הוא כ-640 מטר ורוחבו - כ-280 מטר. בכל שטחו נטוע דשא ועצים רבים ניצבים בו וסביבו.
מעבר מרכזי מתמשך לאורך מתחם בית הקברות. משני צידי המעבר, עד לקצהו המערבי של המתחם, משתרע שטח הקבורה. בקצהו המערבי של המעבר, משני צידיו, ניצבים שני פסלי גרניט, המייצגים את ארצות הברית וצרפת.