גם ספר החינוך הצטרף לדעת הרמב'ם והתייחס לשני חלקי הטיעון בדבריו: "כבר הסכימה דעת כולם להאמין עדות אנשים ובריבוי המעידים על הדבר שיעידו עליו אז יתאמת העניין יותר בעיני שומעיו ובהיות המעידים מועטים יפול קצת ספק בדבר לפיקחים. וגם כן הסכימה דעת הכל מטעם זה לקבל מפי אבותיהם זקניהם עדותם במה שמספרים להם שאירע בימיהם או בימי אבותיהם או בימי אבות אבותיהם, ואין ספק כי בהיות אבות המעידים רבים ואותן שאירע בימיהם המעשה וראו אותו בעיניהם רבים, יתחזק הדבר בלב הבנים השומעים. על כן כשרצה האלהים לתת תורה לעמו ישראל נתנה להם לעיני שש מאות אלף אנשים גדולים מלבד טף ונשים ורבים להיות כולם עדים נאמנים על הדברים. וגם למען תהיה העדות יותר חזקה ונאמנה זכו כולם למעלת הנבואה, לפי שאין במה שיוודע מצד הנבואה נופל ספק לעולם. וזה שאמר השם למשה 'בעבור ישמע העם בדברי עמך וגם בך יאמינו לעולם', כלומר הם ובניהם לעולם יאמינו בך ובנבואתך כי אז ידעו ידיעה נאמנה כי ידבר אלהים את האדם וחי ושכל נבואתך אמת. ולולי שזכו לנבואה, בכל האותות שעשה משה לעיני פרעה ולעיניהם היה יכול בעל דין לחלוק ולומר מי יודע אם עשה הכל בתחבולות חכמת השדים או בכח שמות המלאכים". את האמונה בתורה הוא ביסס על ריבוי העדים אשר נכחו בהתגלות, ועל אמון הבנים באבותיהם.
גם הרב יוסף אלבו התייחס לחלק השני של הטיעון וביסס את האמונה בתורה על יחס האמון של הבנים באבותיהם. כך הוא מבאר את דברי משה שנאמרו, על פי התורה, כארבעים שנה לאחר מעמד הר סיני: "'השמע עם קול אלהים מדבר מתוך האש כאשר שמעת אתה ויחי' (דברים ד' ל"ג), ואף על פי שהשכל ימאן זה הנה הוא אמת גמור, אחר שהעיד עליו הניסיון ובאה הקבלה בזה נמשכת מאב אל בן, אי אפשר להכחישו, לפי שהוא מבואר שאין בעולם מי שיאהב את האדם יותר מאביו, ולזה הקבלה שתבא נמשכת מאב לבן ראוי שיצויר הדבר ההוא בלב הבן ציור חזק לא ידומה הסרתו".
באשר להטלת הספק בעצם נבואת משה, אף הרב אלבו אימץ את גישת הרמב"ם בשונה מרס"ג: "כי הדבר המצטווה לנביא בינו ובין ה' יש חשש או ספק לזולתו בקבלה ההיא, ואפילו לעומדים בדור ההוא וכל שכן לבאים אחריהם, שהרי משה רבינו לא האמינו ישראל בנבואתו אמונה שלמה עד יום מתן תורה ששמעו את הקול מדבר אליו". אמנם גם הוא מדגיש את חשיבותם כי "כל האותות והמופתים שעשה משה קודם מתן תורה, היו אותות א-ל שראוי שייעשו על ידו אותות ומופתים בלבד, לא לקבל תורה על ידו". לדבריו, אין האותות שעשה משה קודם מתן תורה ביציאת מצרים ובקריעת ים סוף מאמתים את קבלת התורה, אמנם ראוי שייעשו על ידו כשליחו של הא-ל.
בעוד שהוגים נוצרים ראו גם בסיפורים אלו וגם בסיפורי הבשורה הנוצרית ראיות לטענותיהם, מקביליהם היהודים קיבלו את סיפורי התורה בלבד, והציגו את הטיעון המבוסס עליהם, באופן שמבדל אותו מהטיעון הכריסטולוגי, בטענה שסיפורי הבשורה אינם מבוססים על עדות של מיליוני אנשים.
אשר על כן טיעון מעמד הר סיני נותר טיעון מרכזי בחינוך ליהדות, ובספרות שנועדה לבסס את עיקרי האמונה לציבור הרחב.
בנצרות.
בברית החדשה מסופר על תחייתו של ישו ועל מופתים שחולל בפני קהל רב. טיעון מן הנס המתבסס עליהם, מוכר גם בשם הטיעון הכריסטולוגי.
פאולוס, באיגרת הראשונה אל הקורינתים, מבסס את מהימנות הבשורה הנוצרית על שנים עשר השליחים וחמש מאות עדים נוספים שפגשו, לטענתו, בישו, לאחר תחייתו מן המתים. הטיעון מן הנס של פאולוס אומץ והורחב על ידי הוגים נוצריים רבים, כמו אירנוס, אוריגנוס, אוגוסטינוס, תומאס אקווינס, הוגו גרוטיוס, בלז פסקל, ויליאם פיילי, ג'וזף בטלר ורבים אחרים.
ביקורתו של דייוויד יום.
הפילוסוף דייוויד יום, טען ב"מחקר לגבי ההבנה האנושית" שאין די בטיעון העד להוכחת מעשי ניסים, שתועדו, לדבריו, זמן רב לאחר המועד בו התרחשו כביכול. לו היה מוצג בפנינו אירוע ניסי היום, גרס יום, הוא היה נדחה על ידי רבים על נקלה. לדבריו, אמונתנו באירוע ניסי מכונן אינה מבוססת על הוכחה משכנעת להתרחשותו, אלא דווקא על היעדרה: על כך שהאירוע הניסי אירע, כביכול, בזמן ובמקום הרחוקים מאיתנו.
דברי יום, שייחס את טיעון העד לכשל פנייה אל הסמכות, הובילו פילוסופים רבים לבחון את סבירות הניסים כשלעצמה, ופעמים רבות תוך ביטול גמור, כפי שניתן ללמוד מאנטוני פלו, מהווארד סובל, מאליסטיר מקינון, מדייוויד אואן, ג'ורג' שלזינגר, ואחרים. לדברי הפילוסוף דניאל בונבאץ', ועמו פרנסיס בקווית', עמדתו של יום כאן וב"דיאלוגים לגבי הדת הטבעית", יחד עם עמדתו של עמנואל קאנט ב"ביקורת התבונה הטהורה", הייתה מהלומה הרסנית לא רק לאמונה בניסים, אלא גם לכל ניסיון לבסס את האמונה הדתית על בסיס רציונלי או אובייקטיבי. הפילוסוף ג'.ה. רנדל, אף טען כי יום הנחית על טיעון העד מהלומת מוות "בהוכיחו באופן כה ברור את הדברים, עד שמאז יום רק לעיתים נדירות העז אדם אינטליגנטי להעלות את הטיעון." רנדל הוסיף ואמר כי "במאה השמונה־עשרה היו הניסים ההסבר התומך העיקרי באמונה; [בעקבות דבריו של יום הם הפכו] במאה התשע־עשרה לבעיה העיקרית שיש להסבירה."
מאידך, ריצ'רד סווינבורן, סי. אס. לואיס, ופורטיל - סתרו את דברי יום לפיהם לא תיתכן עדות היסטורית המספקת להוכחת נס, וגם טרחו להסביר מדוע, לדבריהם, אין לראות בנס אירוע בלתי מתקבל על הדעת כשלעצמו. פרנסיס בקווית', בעקבותיהם, גרס שמסקנותיו של יום מבוססות על כשל לוגי. הוא ודניאל בונבאץ' סברו שהעדויות על תחייתו של ישו אמינות, ובצירופם, יחד עם עדויות על מעשי ניסים אחרים המצויות בתנ"ך, די בשביל לקבל את התיאור, הבלתי מסתבר כשלעצמו, של נס התחייה.
איתן איתן
איתן איתן (5 בנובמבר 1940 – 26 באפריל 1991) היה משורר עברי בן המושבה כנרת.
ביוגרפיה.
איתן נולד בשנת 1940 לקורט וימינה איתן. ימינה הייתה בתו של החלוץ דוד יזרעאלי. בוגר הפנימיה הצבאית שליד בית-הספר הריאלי בחיפה. התגייס לשייטת 13 והחל לכתוב שירים ולפרסם עוד בעת שירותו הצבאי. שיריו התפרסמו דרך קבע ב"קשת" של אהרן אמיר. שיריו מיוחדים בסגנונם הגברי, הנוקשה כביכול, ובמחויבותו העמוקה של המשורר לערכי ארץ ישראל הישנה והטובה. היו מבקרים שכינו את שירתו "שירה כנענית חדשה", משום דבקותו בתשתיות הקרקע, האקלים והצומח של מולדתו. איתן היה מראשוני החקלאים שהחלו לגדל פירות אורגניים. הוא ראה בגידול האורגני מעין שיבה לערכי היסוד הטהורים של חלוצי עמק הירדן.
בחייו הספיק לפרסם רק שלושה ספרי שירה. הוא נפטר ממחלת הסרטן בשנת 1991 ונקבר במושבת הולדתו כנרת. הכרך של כל שיריו - "שירי האלף ושירים לבני אדם" - יצא לאור רק לאחר מותו.
מבחר סיפורים ושירים פורסמו בקשת בעריכת אהרן אמיר.
מבחר מצומצם משיריו הוצא בספר "האדמה הקורנת" בהוצאת קשב.
קישורים חיצוניים.
ילדים -אתם שתמותו במלחמה הבאה :פואמה מאת איתן איתן ב"יקום תרבות "
https://www.yekum.org/2022/04/%d7%99%d7%9c%d7%93%d7%99%d7%9d-%d7%90%d7%aa%d7%9d-%d7%a9%d7%aa%d7%9e%d7%95%d7%aa%d7%95-%d7%91%d7%9e%d7%9c%d7%97%d7%9e%d7%94-%d7%94%d7%91%d7%90%d7%94-%d7%a4%d7%95%d7%90%d7%9e%d7%94-%d7%9e%d7%90/
אלבר מאמי
טיטוס פלביוס וספסיאנוס
מבצעי צה&quot;ל במלחמת העצמאות
הטבלה הבאה מסכמת את מבצעי היישוב העברי במלחמת העצמאות לפי סדר כרונולוגי. החל מ-26 במאי 1948, מועד הקמתו של צה"ל, אלה הם מבצעים של צה"ל, וקודם לכן אלה מבצעים של הכוחות הצבאיים של היישוב העברי בארץ ישראל.
גשר (קיבוץ)
גֶּשֶׁר הוא קיבוץ השייך לתנועה הקיבוצית (תק"ם). מיקומו בעמק הירדן, מדרום לכנרת כ-10 ק"מ דרומית לצומת צמח, ובסמוך לכביש 90. הקיבוץ נקרא על שמם של גשרי הירדן הקרובים אליו, בהם "גשר הפגישה" (ג'יסר אל מג'מע) העתיק וגשר הרכבת החיג'אזית. עברו בו כמה קבוצות מיישבות, בהן קבוצה של אנשי אשדות יעקב, עד שב־1939 הוקם כקיבוץ על ידי גרעין של הנוער העובד וגרעין של עליית נוער מגרמניה.
במקור הוקם הקיבוץ סמוך לגשרי הירדן, במקום בו שכן חאן ממלוכי עתיק, על הגבול הנוכחי עם ממלכת ירדן. לאחר מלחמת העצמאות עבר הקיבוץ לנקודה מערבית יותר, בקרבת המקום הישן.
בחודשים אפריל ומאי 1948, (27-30 באפריל ו 15–22 במאי) הותקף המשק ומצודת המשטרה הבריטית על ידי רגלים, ארטילריה ושריון של הלגיון הירדני והצבא העיראקי שאף חצו את הירדן מערבה והשתלטו על "גבעת גמל". כתוצאה מן העמידה האיתנה של מגיני הקיבוץ כשלו התוקפים מלחדור למשק ולמצודה, ומלפרוץ מערבה לעמק יזרעאל, ונסוגו לעמדות המוצא שלהם מזרחה לנהר. בכך הייתה גשר לאחת הנקודות הבודדות בתחומי מדינת ישראל של החלטת החלוקה שהותקפה וששטחים בסביבתה נתפסו על ידי הלגיון. בסיום המלחמה הוחלט להעביר את הקיבוץ למיקומו הנוכחי, ליד "גבעת גמל" הרחוקה מעט יותר מהגבול, גבוהה יותר טופוגרפית, מאות מטרים מצפון מערב לנקודת ההתיישבות הראשונה.
במלחמת ההתשה בין השנים 1967 עד 1970, הותקף הקיבוץ בירי מרגמות, ירי מנשק קל וחדירות מחבלים.
אחרי הסכם השלום עם ירדן, הקים הקיבוץ במקום ההתיישבות המקורי, את חצר גשר הישנה. אתר המתאר את תולדות הקיבוץ ותחנת הכוח בנהריים, שהוקמה על ידי פנחס רוטנברג. האזור הוכרז כאתר לשימור של המועצה לשימור אתרים.
בסמוך לקיבוץ נמצא האתר הארכאולוגי גשר, הכולל ממצאים מהתקופה הנאוליתית ומתקופת הברונזה התיכונה. כקילומטר וחצי מצפון מערב לקיבוץ, בשיפולי רמת סירין, נמצאת חורבת אדמות, בה אותרו שרידי בית כנסת מתקופת התלמוד.
הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות
הסכמי שביתת הנשק שנחתמו בין ישראל לשכנותיה בעקבות מלחמת העצמאות הם הסיום הרשמי של מלחמה זו. הסכמים אלו ידועים גם בשם הסכמי רודוס.