ככל הנראה מדובר בפפירוס שנשמר במנזר במצרים. הפפירוס התגלה בקהיר על ידי סוחר עתיקות, חולק למספר מקטעים ונמכר. עשרה עמודים נרכשו על ידי סר אלפרד צ'סטר ביטי בשנת 1930 ושישה על ידי אוניברסיטת מישיגן בשנת 1931. האוניברסיטה רכשה 24 עמודים נוספים בשנת 1933 וצ'סטר ביטי רכש 46 עמודים נוספים בשנת 1935.
האיגרת אל האפסים
האיגרת אל האַפֶסִים היא אחת מהאיגרות שנכתבו על ידי השליח פאולוס. האיגרת מהווה חלק מהברית החדשה - כתבי הקודש של הנצרות. האיגרת נכתבה אל תושבי אפסוס שבאנטוליה.
התאולוג ויליאם בארקלי מתאר איגרת זו כ"מלכת האיגרות".
על פי המסורת הנוצרית נכתבה האיגרת על ידי פאולוס (שאול התרסי) בעת שהיה כלוא ברומא (בשנת 62 לספירה). האיגרת נכתבה בזמן בו נכתבה האיגרת אל הקולוסים (הדומה לה) והאיגרת אל פילמון.
חוקרים חולקים על זהות כותב האיגרת, ויש הסבורים כי נכתבה בתקופה מאוחרת יותר.
מטרת כתיבת האיגרת.
איגרת זו (בשונה מאיגרות אחרות) לא נכתבה על מנת להוכיח כנסייה מסוימת או קבוצה מסוימת, אלא נועדה להביע את עמדת המחבר בדבר הדוקטרינה של פאולוס. האיגרת אל הרומיים דנה ב"ישועת" המאמינים - ואילו איגרת זו ממשיכה אותה ודנה בתוצאות אותה ישועה.
תמה מרכזית נוספת באיגרת היא אחדות הקהילה הנוצרית - ובעיקר זהות מעמדית בין יהודים המאמינים בנצרות ובין גויים שקיבלו על עצמם את הנצרות.
נמעני האיגרת.
בפסוק הראשון של האיגרת מצוין כי היא נכתבה על ידי פאולוס אל המאמינים באפסוס - ומכאן שמה של האיגרת.
יחד עם זאת, טקסטים קדומים של איגרת זו אינם כוללים את המילים "אל הקהילה הקדושה באפסוס" ובמקומם מופיע "אל הקהילה הקדושה". מלבד אזכור זה אין אזכור נוסף של נמעני האיגרת.
מרבית המלומדים מאמינים כי האיגרת נכתבה על ידי פאולוס עצמו, אולם אחרים סבורים כי נכתבה מאוחר יותר ורק שויכה לפאולוס.
מרקיון, בן המאה השנייה, סבר כי האיגרת מוענה לכנסייה בלאודקיה ולא באפסוס.
מעמד הנשים בקהילה.
אחת התמות העיקריות של האיגרת היא חיי הקהילה של הקהילה הנוצרית. בין היתר דנה האיגרת במעמד הנשים בקהילה וגורסת כי הנשים צריכות להיות כנועות לבעליהן, והבעלים צריכים לאהוב את נשיהן. פרשנות פמיניסטית מודרנית של פסוקים אלה גורסת כי כל הנוצרים צריכים להיות כנועים אחד לשני (ולא רק הנשים לבעליהם).
דניאל בראילובסקי
ש&quot;נ אייזנשטדט
ספריית צ'סטר ביטי
ספריית צֶ'סטר בּיטי (באנגלית: Chester Beatty Library) היא מוזיאון בדבלין שבאירלנד, שהוקם בשנת 1950 כדי להכיל את אוספיו של סר אלפרד צ'סטר ביטי . מבנה הספרייה הנוכחי ממוקם בטירת דבלין. המבנה נפתח ב-7 בפברואר 2000 - יום השנה ה-125 להולדתו של צ'סטר ביטי.
בשנת 2002 זכה המוזיאון בפרס מוזיאון השנה האירופי.
אוספי המוזיאון.
אוספי המוזיאון מחולקים לשתי תצוגות: "מסורות קדושות" ו"מסורות אמנותיות". האוספים כוללים כתבי יד קדושים, ציורים מיניאטוריים ופפירוסים. בין היתר מוצגים במוזיאון פפירוסים עתיקים של הברית החדשה (בהם פפירוסי צ'סטר ביטי) כתבי דת אסלאמיים וחפצי דת מהמזרח הרחוק. כמו כן מוצג בספריה השריד היחיד של הבשורה על פי מאני (כתב הקודש של דת המניכאיזם). האוסף האסלאמי כולל קוראן מהמאה ה-11 עם איורים של הקליגרף הפרסי אבן אל-בוואב.
הטריטוריות הצפון מערביות
מנסרה (מפעל)
מנסרה היא מפעל לעיבוד עצים. מנסרות נמצאות לרוב בסמוך ליערות או נהרות גדולים.
עיבוד בולי העץ כולל עבודות ניסור, חלוקה והקצעה והפיכת העץ למוצר ביניים כגון לוחות עץ המשמשים כחלקים ליצור רהיטים, לוחות עץ לגגות רעפים, פרופילים למסגרות מעץ ועוד.
במדינת ישראל לא קיימות מנסרות גדולות עקב החוסר ביערות טבעיים לכריתה או דילול. לפי נתוני הקק"ל משנת 2004, קיימות בישראל 18 מנסרות בהן מועסקים 310 עובדים.
סמל הטריטוריות הצפון מערביות
דגל הטריטוריות הצפון מערביות
אופה לחם
אופה לחם או מכונת לחם הוא מכשיר חשמלי ביתי המיועד לאפיית לחם.
המכשיר מכיל תבנית אפייה שבתחתיתה מלוש (וו לישה). התבנית, הניתנת לשליפה, נמצאת בתוך תנור קטן המיועד לתבנית זו בלבד. תפעול המכשיר נעשה באמצעות לוח בקרה הממוקם על פני המכשיר.
הכנת הלחם נעשית על ידי הכנסת המצרכים הדרושים אל תוך התבנית, והמכונה מבצעת את כל תהליך הכנת הלחם הכולל לישה, התפחה ואפייה, ולעיתים שלבים מרובים יותר.
בדגמים מסוימים של אופי לחם, ניתן ליישם תוכניות אפייה שונות המאפשרות הכנה של לחמים שונים, כמו לחם לבן, לחם מלא וחלה, וכן בצקים בלבד (ללא אפייתם במכונה) כמו בצק לפיצה או ללחמניות, שאותו אופים בתנור לאחר עיצובו.
רוב המכונות מאפשרות לתזמן את מועד סיום הפעולה, כך שתהליך האפייה מתחיל ללא התערבות ומסתיים בזמן הנדרש. באופן זה ניתן להכין את התערובת לאפיה בערב, ולקבל לחם טרי בבוקר. מכונות מתקדמות מאפשרות גם תכנות מחזורי לישה ואפייה ייחודיים.
היסטוריה.
אופה הלחם הראשון יוצר ביפן בשנת 1986. עשור מאוחר יותר הפך אופה הלחם לנפוץ באנגליה וארצות הברית.
אופן השימוש.
אפיית לחם באופה הלחם דורשת הכנסה של כמות מדויקת של מרכיבים, אם כי במדינות מסוימות נמכרות תערובות מוכנות של מצרכים במיוחד לאופה לחם הכוללות גם את הקמח והשמרים, אך ללא מים. את המרכיבים יש להכניס לתבנית בסדר מסוים אל תוך התבנית: ראשית הנוזלים ולאחר מכן המוצקים. סדר זה מונע מהשמרים לגעת בנוזלים, דבר הגורם לתסיסתם לפני תחילת תהליך הלישה, שבו הופכים המרכיבים השונים לבצק. הלישה נעשית באמצעות סיבוב אוטומטי של ידית הלישה בטמפרטורה המוּוסתת באמצעות המכונה. כאשר הבצק מוכן, המכונה מפסיקה את הלישה (אך לא את החימום) על מנת לאפשר את תפיחת הבצק (לרוב המכונות יש יותר ממחזור לישה והתפחה אחד). לבסוף מתחיל שלב האפייה.
לאחר שהלחם אפוי, ניתן להוציא את התבנית מהמכונה, ואת הלחם מהתבנית. המלוש מותיר חור קטן בתחתית הלחם.
צורת הלחם שונה בדרך כלל מהלחם המסחרי או הביתי, בגלל צורת התבנית.
לרוב, מכונות הלחם לא מתמודדות היטב עם קמח שאינו עשוי מחיטה בגלל היעדר גלוטן.
במכונות מסוימות ניתן להכין גם מוצרים שונים כמו ריבה או בצק של עוגת אורז יפנית.
מקיצי נרדמים
חברת מקיצי נרדמים היא הוצאת ספרים עברית שנוסדה בפרוסיה המזרחית ב-1861. החברה הייתה אחד מהכלים המרכזיים של תנועת ההשכלה היהודית וחכמת ישראל. מטרתה הייתה הדפסת מהדורות מדעיות של כתבי יד עבריים קדמונים הן של ספרי יסוד בארון הספרים היהודי והן של ספרים נדירים ונשכחים. כמו כן יצאו בהוצאה מחקרים וחיבורים מדעיים וכתב עת הנקרא "קובץ על יד". ההוצאה קיימת עד ימינו, כעמותה הרשומה ברשם העמותות. בראש הנהלת העמותה עומד פרופ' חגי בן שמאי ומזכיר הכבוד של החברה הוא דוקטור יהודה צבי שטמפפר.
היסטוריה.
ההוצאה נוסדה ב-1861 בעיר ליק (Lyck) שבפרוסיה המזרחית, (כיום אֶלְק (Ełk) בצפון-מזרח פולין) על ידי הסופר והעורך אליעזר ליפמן זילברמן (1819–1882). המימון הראשוני להקמתה הגיע ממשה מונטיפיורי. כן היו שותפים במערכת המשכילים מתתיהו שטראשון ואליעזר הלוי רפאפורט.
הידיעה על הקמת החברה נפוצה בעולם היהודי, והתקבלה בהתלהבות:
החברה הפסיקה לפעול בשנת תרל"ד (1874) ופעילותה חודשה בשנת תרמ"ה (1885) על ידי אברהם ברלינר. פעילות החברה הדלדלה בשנת 1905 וחודשה שוב בשנת 1909.
יצאו בהוצאה, לפי מספר כתבי יד, ספרי יסוד בהגות יהודית, כגון: "מורה הנבוכים" לרמב"ם, "ספר הכוזרי" לרבי יהודה הלוי, סידור רש"י, סידור רס"ג, "פסיקתא דרב כהנא", מדרשים רבים, בהם בראשית רבה, מדרש דניאל, מדרש עזרא, קובצי שו"ת רבים, ספרי מדע יהודיים כגון "ספר העבור" לרבי אברהם אבן עזרא ועוד. עם המהדירים בהוצאה נמנו דמויות מרכזיות כשלמה יהודה ליב רפפורט (שי"ר), הרב עזריאל הילדסהיימר, אלכסנדר זיסקינד מימון, חיים ברודי, דוד קסל ואחרים. הגישה בעריכה ובהידור שאבה מהחידושים במחקר האקדמי של התחום, ולא נרתעה מביקורת – הן ביקורת של נוסחים מקובלים ומסורתיים והן פקפוק בזהות מחברים שיוחסו להם כתבים שונים – תוך שהחוקרים והמביאים לדפוס נעזרים במדעים שונים כדי לבסס את טענותיהם בנוגע לטקסטים מקודשים.
הגישה המדעית והביקורתית של החברה עוררה התנגדות מקרב הציבור היהודי האורתודוקסי. אולם ההוצאה היוותה גם זרז להקמת מוסד הרב קוק, שנוסד כדי להוציא ספרי יסוד וכתבי יד יהודיים במהדורות מדויקות אך ברוח דתית-אורתודוקסית.
בשנת תרס"ט (1909) עברה ההוצאה לברלין, ושנה זו נקרא "שנה א'" בפרסומי החברה מאז ועד שנת כ"ג היא שנת 1932. בברלין הגיעה פעילות ההוצאה לשיא. בראשהּ עמד הרב דוד סימונסן מדנמרק, והיא הוציאה כמות רבה ביותר של ספרים בכל תחומי היהדות, כולל מחקרים מקוריים. אחד ממפעלי הענק של ההוצאה היה הוצאת האנציקלופדיה היהודית רבת ההיקף "פחד יצחק" של יצחק למפרונטי.
על חשיבות ההוצאה ועל רצונו ליטול חלק בה כתב ש"י עגנון לדוד סימונסן באביב תרפ"ט:ב-1933 הופסקה פעילות ההוצאה בגרמניה והיא חודשה בארץ ישראל. מאז נמנית שנת תרצ"ג על גבי פרסומי החברה כ"שנה א' לחידוש פעולת החברה והעברתה לא"י". אז גם החל לצאת כתב העת "קובץ על יד", בו מתפרסמים מחקרים במדעי היהדות, קטעים מטקסטים עתיקים בההדרה מדעית-ביקורתית ובירורים במדעים משיקים כגון בלשנות עברית.
ביזמתו של מזכיר החברה בשנות ה-90 של המאה ה-19, חיים ברודי, עסקה החברה (ועודה עוסקת) רבות במחקר ופרסום קטעים מתוך גניזת קהיר – אוסף גדול של כתבי יד וספרים יהודיים מהמאה ה-9 שנשמרו בבית הכנסת "בן עזרא" בקהיר ונתגלו על ידי שניאור זלמן שכטר.
חברת מקיצי נרדמים
יאקה לאקוביץ'