יוליוס באב נולד בשנת 1880 בברלין כבנו של הסוחר ומייצר הרהיטים היהודי אלקן באב ושל אשתו, פאני, בת לבית הרמן. המשפחה נמנתה עם חברי הקהילה היהודית הרפורמית בבירת גרמניה. מקור שם המשפחה הוא ככל הנראה בראשי התיבות ב"ב של המלים "בן ברוך". הוא למד ב"גימנסיה האסקנית" בברלין, בה הכיר, בין השאר, את היינריך אדוארד יאקוב. בהמשך הוא למד בשנים 1902–1905 בברלין ובציריך פילולוגיה גרמנית, פילוסופיה והיסטוריה.
בגיל 16 הכיר את ריכרד דהמל שהפך לדמות משמעותית בעיצובו כאיש ספרות.
פעילותו כפובליציסט, מסאי ומבקר תיאטרון עד 1933.
אחר כך חי באב כסופר ומחזאי עצמאי בברלין ונודע בעיקר כמבקר תיאטרון שמאמריו פורסמו בשורה של עיתונים וכתבי עת בעיר ומחוצה לה (כולל "דר ארמה טויפל" 1904-1902, "פוסישה צייטונג" ו"פסטר לויד" בבודפשט, "ולט אם מונטאג" 1923-1919, "ברלינר פולקסצייטונג" 1932-1923). הוא הצטרף לתנועת "במות העממיות" ("פולקסבינן") וערך בשנים 1923–1932 את כתב העת שלה, "דרמטורגישה בלטר של איגוד הבמות העממיות הגרמניות" (Dramaturgische Blätter).
באב לימד כמרצה בבית הספר למשחק של מקס ריינהרדט.
באב היה ידיד קרוב של העיתונאי ומבקר התיאטרון זיגפריד יעקובזון ושותף שלו בשנות ההתחלה של המגזין לתיאטרון "די שאובינה" (Die Schaubühne), שנקרא לאחר מכן "די ולטבינה" (Die Weltbühne). הוא פרסם בהם 336 מאמרים.
יהודי וגרמני גאה.
באב ראה את עצמו יהודי וגרמני ולא ראה בין שתי הזהויות אלה אי התאמה כלשהי. הוא תיאר זאת כ"השורש הכפול לקיומו".
לדעתו של יעקוב בועז, יוליוס באב (יחד עם קורט זינגר, שנספה בשואה) היה סמל ל"סינתזה היהודית-גרמנית במיטבה".
באב סבר שליהודים יש ייעוד של תיווך תרבותי.
הוא היה מאמין מושבע בקשר המהותי העמוק בין גרמניות וזהות היהודית.
כדבריו:
במסתו על "רמברנדט ושפינוזה. דיוקן כפול במרחב הגרמני-יהודי" השתמש באב בדמויות של אישים אלה, כהדגמה לקשר רוחני אפשרי מסוג זה.
עמדתו בימי מלחמת העולם הראשונה.
אף על פי שבעבר דגל בגישה הומניסטית, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בדומה לרבים באליטה המשכילה הגרמנית, לרבות משכילים יהודים, הזדהה באב הזדהות מוחלטת עם הצד של גרמניה, מולדתו, במלחמת העולם הראשונה. כמחווה פטריוטית ערך באב סדרת קובצי שירים תחת הכותרת "מלחמה גרמנית בשירים גרמנים" (Deutsche Krieg in Deutschen Gedicht). במבוא לכרך הראשון שלה, הוא ציין: "הגיעה השעה הגורלית לעם הגרמני. היא מצאה הד לירי באלפי ואלפי לבבות מתלהבים". באנתולוגיות אלה אסף באב מספר גדול של שירים והמנונים המביעים אהבה למולדת ושנאה יוקדת לאויב. בין שירים אלה הוא הכליל גם חרוזים משלו עצמו. הוא ראה בשירי מלחמה אלה ביטוי לרוח האיתנה של גרמניה, לדבקות העם הגרמני ברוחניות של קאנט ובהומניזם של גתה. בכרך האנתולוגי השלישי שלו כלל באב גם את "שיר השנאה לאנגליה" ("אלהים, הענש את אנגליה!) מאת ארנסט ליסאואר
. באותה תקופה הוא ביקר בקסרקטינים ואף בחזית, תוך הקראת קטעים מגתה ולסינג בפני החיילים בחפירות.
תחת השלטון הנאצי. האגודה היהודית לתרבות.
בימי השלטון הנאצי אחרי 1933 נמנה באב עם מייסדי "האגודה לתרבות של היהודים הגרמנים", שנקראה בהמשך "האגודה היהודית לתרבות" וניהל את מחלקת התיאטרון שלה עד לסגירתה על ידי השלטון בשנת 1938. ארגון זה נועד לשמר את חיי הרוח של יהדות גרמניה ולאפשר לאנשי הרוח, כולל אנשי התיאטרון שבקרב היהודים למצוא ותעסוקה במקצועם, אחרי שסולקו מזירת התרבות הגרמנית. בשנים 1933–1938 ערך באב את Monatsblätter des
jüdischen Kulturbund (דפים חודשיים של אגודת התרבות היהודית).
שנותיו האחרונות בגלות אמריקה.
בשנת 1938 הצליח באב לעזוב את גרמניה ולהגר דרך צרפת לארצות הברית.
הוא מצא עבודה בניו יורק כמבקר תיאטרון של העיתון בגרמנית "ניו יורק שטאטס צייטונג".
אחרי המלחמה הוא ביקר שוב בגרמניה לרגל סיור הרצאות.
חייו הפרטיים.
יוליוס באב התגורר בברלין בווילה בשכונת גרונוולד. היה נשוי לאליזבת "אלזה" קרולינה יוהאנה לוס (1963-1878) ולזוג נולדו שלושה ילדים: ברנד (ביורן), אורזולה וברברה.
באב נפטר בגלות ארצות הברית, ברוסלין הייטס, במדינת ניו יורק.
מבחר ספרים.
יוליוס באב כתב 90 ספרים וביוגרפיות על עולם התיאטרון:
on the site archive
Amerikas Dichter 1949–51 (המשוררים של אמריקה) 2 כרכים
מחזות.
on site archive
ָ1908 - Das Blut (הדם), דרמה
מכתבים.
באב ניהל התכתבות ענפה עם אישים רבים בזירה התרבותית הגרמנית והיהודית - כמו גרהרט האופטמן, שטפן צווייג, מרטין בובר, ואחרים
לקריאה נוספת.
Sylvia Rogge-Gau: J"ulius Bab und der Jüdische Kulturbund". Metropol, Berlin 1999
קישורים חיצוניים.
מאמר רוויו מאת אוולין אדונקה באתר "דוד" - Metropol, Berlin 1999
ארצות הים התיכון
אופל קדט B
אופל קדט B (בגרמנית: Opel Kadett B) היא מכונית משפחתית, מתוצרת יצרן הרכב הגרמני אופל (בגרמנית: Opel Automobile GmbH), חברת בת של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס, שיוצרה בין השנים 1965–1973.
אנה קארנינה (סרט, 1935)
אנה קארנינה (באנגלית: Anna Karenina) הוא סרט משנת 1935 בהפקת מטרו גולדווין מאייר, עיבוד לרומן באותו שם מאת לב טולסטוי. את הסרט ביים קלארנס בראון, ומככבים בו גרטה גרבו, פרדריק מארץ', בזיל רת'בון ומורין או'סאליבן. לרומן נוצרו מספר עיבודים קולנועיים נוספים.
הקרנת הבכורה של הסרט בניו יורק הייתה בתיאטרון קפיטול, שבו הוקרנו הפקות יוקרתיות רבות של MGM. הכנסות הסרט היו 2,304,000$. הוא זכה בגביע מוסוליני בפסטיבל הסרטים של ונציה. גרטה גרבו זכתה בפרס חוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה כאנה. הסרט דורג במקום ה-42 ברשימת "AFI's 100 Years...100 Passions" של מכון הסרטים האמריקאי.
גרבו כיכבה בתפקיד הראשי גם בסרט "Love" משנת 1927, שהוא עיבוד אחר לספר "אנה קארנינה".
תקציר העלילה.
אנה קארנינה (גרטה גרבו) נשואה לאיש המוסדות השלטוניים קארנין (בזיל רת'בון). בעוד היא מנסה לשכנע את אחיה סטיבה (רג'ינלד אוון) לוותר על חיי הוללות, היא בעצמה מתאהבת בקצין צעיר ונאה, הרוזן ורונסקי (פרדריק מארץ'). הרומן הבלתי זהיר שלהם הורסים את נישואיה ואת מעמדה בחברה הרוסית. נמנע ממנה גם לראות את בנה הקטן סרגיי (פרדי ברת'ולומיו). התוצאות הן הרות אסון.
קבלה וביקורת.
ב-1935 כתב גרהם גרין בעיתון הספקטייטור על הופעתה של גרבו, וציין ש. עוד אמר שהפאתוס במשחקה של גרבו בסרט מאפיל על משחקם של שחקני המשנה פרט לזה של לבזיל רת'בון.
בשנת 2002 דורג הסרט במקום ה-42 ברשימת הסרטים "AFI's 100 Years...100 Passions" של מכון הסרטים האמריקאי.
אל-ג'ניה
בית דוקו
בית דוקו (ערבית:بيت دقّو) הוא כפר פלסטיני בנפת אל-קודס, הנמצא 12 ק"מ צפונית מערבית לירושלים, בצפון הגדה המערבית. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה מ-2016, מנתה אוכלוסיית הכפר 1,895 תושבים.
מיקום.
הכפר מתחבר לירושלים דרך כביש 443. טופוגרפיית הכפר היא הררית, והוא ממוקם כ-650 מטר מעל פני הים. הכפר גובל בבית ענאן בדרום מערב, בית איג'זא בדרום מזרח, בא-טירה בצפון ובקובייבה בדרום. שטח הקרקע הכולל של בית דוקו הוא 7,000 דונם, כולל השטח הבנוי.
היסטוריה.
לפי עדויות ארכאולוגיות אזור הכפר מיושב ברציפות החל מהתקופה הצלבנית בארץ ישראל. הכפר שוכן מעל עין סלמן (הנקרא על שמו של סלמן אל פארסי - סלמאן הפרסי). ממערב למעיין יש בית חווה צלבני שמור היטב, הבנוי בסגנון ארכיטקטוני צלבני, ובו מספר חדרים. גרעין הכפר בנוי סביב מבנה מקאם (קבר שייח או מקום ציון לכבודו) "שיח איסמאעיל". על פסגה ממערב לכפר, בגובה של 490 מטר מעל פני הים, נמצאת "חרבת ג'פנא" (אחת ממספר אתרים באזור הקרויים ג'פנא או ג'יפנה). במקום שרידי מבנים מערות וגתות. בפסגה שמעל הכפר ממזרח לכפר, בגובה של 760 מטר מעל פני הים, נמצאת "חרבת א-דווייר".
התקופה העותמאנית.
על פי רשומות המס העות'מאני משנת 1596, תושבי הכפר שילמו מס על, חיטה, שעורה, זיתים, עזים וכוורת דבורים לייצור דבש.
בשנת 1870, חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בכפר. בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר הכפר כ-"כפר צנוע הממוקם גבוה על רכס, בצדו הצפוני מערבי יש מעיין".
בתקופת המנדט הבריטי.
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית בית דוקו 254 נפש, כולם מוסלמים. במפקד 1931 גדלה האוכלוסייה ל-328 תושבים, אשר אכלסו 84 בתים.
ב-1945 הייתה בדוקו אוכלוסייה של 420 תושבים מוסלמים, אשר בבעלותם היו 5,393 דונם, כשמתוכם היו 1,610 דונם של מטעים ואדמות השקיה, 1,767 שימשו לגידולי דגנים, ו-27 דונם היו שטח בנוי.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, עבר משליטה בריטית לירדנית.
בשנת 1961 היו בית דוקו 537 נפש.
לאחר 1967.
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, עברה בית דוקו לשליטה ישראלית. על פי מפקד האוכלוסייה ב-1967 שנערך על ידי הרשויות הישראליות, היו בכפר 438 נפש, מהם 16 שמקורם בשטח ישראל. קרקעות הכפר הופקעו מספר פעמים לצורך סלילת כביש 443, הקמת שכונת "אגן האיילות" בגבעת זאב, בה הוקמה כ-1000 יחידות דיור לציבור החרדי, ולטובת הקמת גדר ההפרדה במקום. כתוצאה מכך התדלדלו משאבי הקרקע והמים של הכפר.
על פי הסכמי אוסלו הכפר מוגדר כשטח B.