קולידג' ספג ביקורת רבה על פעולותיו במהלך השיטפון בנהר המיסיסיפי ב-1927. היה זה אסון הטבע הנורא ביותר שפגע בחופי ארצות הברית עד ההוריקן קתרינה ב-2005. אף על פי שקבע שהובר יעמוד בראשות ועדה לסיוע, טוענים ההיסטוריונים שקולידג' התנגד לכל ניסיון להקים רשות פדרלית לטיפול השיטפונות. הוא סירב לבקר באופן אישי באזורים מוכי ההצפות, בטענה שדבר זה לא ישיג כלום, וייראה כפעולה פוליטית. בנוסף, לא רצה להשקיע כספים פדרליים בסיוע לקורבנות שיטפונות. הוא האמין שבעלי הרכוש צריכים לשאת בעול התשלום. מצד שני, הקונגרס רצה להעביר חוק שיסייע לנפגעי שיטפונות בחסות הממשל הפדרלי. לאחר שהקונגרס העביר חוק פשרה ב-1928, סירב קולידג' לקחת קרדיט על החוק, וחתם עליו באופן פרטי ב-15 במאי.
משפט הקופים.
במהלך שנת 1925, ג'ון תומאס סקופס (John T. Scopes), מורה בבית ספר ציבורי בדייטון, מדינת טנסי, נעצר בגין שלימד את תורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין נגד החוק המדיני בטנסי שאסר על כך. במרץ 1925 העבירה החקיקה המדינית בטנסי את חוק באטלר, שהכריז שלא כדין על הוראת כל דוקטרינה השוללת את הבריאה האלוהית של האדם כפי שמלומד בתנ"ך. ויליאם ג'נינגס בריאן הוביל לתביעה וקלרנס דארו על ההגנה. משפטו ביולי אותה השנה תפס את תשומת הלב הלאומית כאשר ויליאם ג'נינגס ברייאן נקרא מטעם התביעה וקלרנס סיוארד דרו, עורך הדין המיומן והמוכר בעל שם לאומי, מסכים לייצג את סקופס. הליכי המשפט, הבטיחו והעניקו עימות בין אמונה מילולית פונדמנטליסטית לבין פרשנות ליברלית של כתבי הקודש. אף על פי שבסופו של דבר סקופס הפסיד במשפט ושילם על פעולותיו קנס בסך 100 דולר, המשפט שימש בתור דיון לאומי בין דארו לבריאן, אודות המעמדות הסותרים של המדע והדת במערכת המשפט ובחברה בכלל, והניע פוליטיקאים בקונגרס, בהם גם קולידג' לקדם הליכי זכויות אזרח. לאחר המשפט, הממשל בטנסי מנע את הוראת האבולוציה בבתי ספר עד לביטול חוק באטלר בשנת 1967. בנוסף, המחוקקים הממלכתיים של מיסיסיפי וארקנסו העבירו את איסוריהם על הוראת האבולוציה בשנת 1926 וב-1928, בהתאמה, שנמשכה גם כן. במשך כמה עשורים לפני שבוטלה. קולידג', אשר הגיע מרקע דתי, התנגד לתורת האבולוציה מחד, אבל האמין בחופש הביטוי ועל כן גם בהתרת הדיון החברתי עליה מאידך.
פעילות בנוגע לזכויות האזרח.
קולידג' תמך במתן זכויות אזרח לאפרו-אמריקאים, וטען בנאום מצב האומה הראשון שלו שזכויותיהם קדושות כמו של כל אזרח אחר, תחת החוקה. הוא טען שזאת חובה להגן עליהן. הוא לא מינה חברי קו קלוקס קלאן מוצהרים למשרות ציבוריות, והקלאן איבד את רוב השפעתו במהלך כהונתו. ממשלו ערך מחקרים כדי לשפר תוכניות סיוע לאינדיאנים. קולידג' תמך בחוקים שיאסרו על לינצ'ים בארצות הברית (אשר מזה עשרות שנים היו שכיחים, בעיקר בדרום ארצות הברית), וטען בנאום מצב האומה של 1923 שזהו פשע נורא, שממנו סובלים לא רק שחורים, אף על פי שהם רוב הקורבנות. הדמוקרטים הדרומיים מנעו העברת חוקים נגד לינצ'ים. קולידג' מינה שחורים למשרות ציבוריות זוטרות.
ב-2 ביוני 1924, חתם קולידג' על חוק אזרחות לאינדיאנים, שהעניק אזרחות לכל האינדיאנים, עם מתן אישור לשמור על אדמות השבטים וזכויותיהם התרבותיות. החוק לא הבהיר האם הממשלה או מנהיגי השבטים שמרו על הריבונות על השבט. ממשלו מינה ועדה לבחינת תוכניות סיוע לאינדיאנים. הוועדה המליצה על חקירה של החיים בשמורות מבחינת בריאות, חינוך, כלכלה, משפטים וזכויות אזרח. כעבור כמה ימים, נאם קולידג' באוניברסיטת הווארד בוושינגטון, והודה לשחורים על התקדמותם המהירה בחינוך ועל תרומתם לחברה האמריקנית, וגם על היותם חיילים במלחמת העולם הראשונה, כשהם סובלים מאפליות ומדעות קדומות.
באוגוסט 1924 הוא הגיב למכתב מניו יורק שטען שארצות הברית היא "מדינתו של האדם הלבן" ושאסור לשחורים להתמודד על תפקידים. קולידג' גינה את המכתב, טען שהשחורים הם אזרחים נאמנים כמו כל אדם אחר, ושיבח את שירותם של חיילים שחורים במלחמת העולם הראשונה. בנאום בבית הלבן אל מול מתאזרחים ממוצא אירופאי, באוקטובר 1924, טען קולידג' שסובלנות היא ערך אמריקני, והודה למהגרים על תרומתם לחברה האמריקנית. הוא טען שאף על פי שאירופה זרועה במתיחות בגלל מגוון התרבויות, ארצות הברית רק מרוויחה מכך. הוא טען שעל המדינה לסייע למהגרים שמגיעים אל המדינה, ודרש מהם לדחות כל שנאה גזענית ודעות קדומות. בדצמבר 1924, נאם את נאום מצב האומה השני שלו, ובו שיבח את השחורים על התקדמותם, ודרש לכבד ולהגן על זכויותיהם החוקתיות. במאי 1926, נאם נאום בפני אנשי צבא, וטען שהגיוון באוכלוסייה הוא דוגמה לאמריקניזם. הוא התנגד לשנאה גזענית ולחוסר סובלנות דתית, בטענה שדבר זה רק פוגע במדינה.
השקפה ליברלית זו לא תמיד הייתה נקודת המבט של קולידג'. בעודו ממתין להשבעתו כסגן נשיא, כתב קולידג' את המאמר "מי המדינה הזו?" שהופיע בגיליון פברואר 1921 של המגזין 'משמר הבית הטוב'. במאמר הוא דחק במדיניות הגירה מגבילה וסלקטיבית, שנועדה להדיר את אלה שלא ניתן היה להיטמע בחיים האמריקאים. כפי שהוא ראה זאת, בעבר שימשה אמריקה כ"שטח השלכת" של אירופה. הוא רצה להבטיח שבעתיד ארצות הברית תקבל "מהסוג הנכון" של המהגרים. פירוש הדבר היה אנשים שרצו באמת להיות אמריקאים במלואם, שיכולים להשתלב עם המניות הקיימות, ויכולים היו לתרום בצורה חיובית לחברה. נקודת המבט של קולידג' לא הייתה יוצאת דופן או רדיקלית לאותו יום; אכן, ניתן לטעון כי עמדתו, הייתה מייצגת את החשיבה הכללית שלאחר המלחמה בנושא הגירה. מאמר זה ללא ספק נועד להשיג תמיכה בחקיקת הגבלת ההגירה שנדונה אז בקונגרס. זמן קצר לאחר מכן החקיקה עברה בקלות בתמיכה דו-מפלגתית כחוק מכסת החירום להגבלת ההגירה.
הדבר הבולט הוא שעד שהנשיא קולידג' הופיע לפני הלגיון האמריקאי (מוסד של משרתים לשעבר במלחמות אשר פועל ללא מטרות רווח) באוקטובר 1925, עמדותיו בנושא מי יכול לשאת את התואר האמריקני הבשילה לתפיסה המחושבת יותר ובוודאי ליברלית יותר שהתפרסמה במאמר נגד ההגירה. דברי הנשיא היו אמירה פילוסופית על פלורליזם אשר סטתה מהשיח הפוליטי המוכר באותה העת. מטרתם הייתה להעביר את הציבור לעבר גישה סובלנית וליברלית: "בואו נסתיר את שנאתנו", הוא דחק. דבריו התקבלו היטב וללא ספק השפיעו לטובה. עם זאת הם לא יצרו שום שינוי דרמטי בחשיבה של האמריקאי הממוצע מי צריך להיות אמריקאי או גרמו לקריאות לשינויים בחוקי ההגירה של האומה. אכן, חוק ההגירה המגביל משנת 1924, יורשו של חוק מכסת החירום, נותר במקומו, עם שינויים קלים בלבד במשך למעלה מ-40 שנה, עד להעברת חוק ההגירה והלאום משנת 1965.
מינויי שופטים.
ב-25 באוקטובר 1926, בית המשפט העליון של ארצות הברית (בראשות הנשיא ויליאם הווארד טאפט) קבע כי לנשיא יש את הזכות להדיח את חברי הקבינט על פי שיקול דעתו. פסק הדין ביטל את חוק הגבלת הסמכות הנשיאותית משנת 1868, אשר הוצא לפועל במקור בידי לחץ הסנאט במטרה להגביל את סמכויותיו של הנשיא אנדרו ג'ונסון במסגרת תוכנית תקופת השיקום שלאחר מלחמת האזרחים האמריקנית. ב-7 במרץ 1927 התרחש משבר חוקתי כאשר בית המשפט העליון קבע כי החוק המדיני בתוך טקסס שאסר על אנשים שחורים להצביע בפריימריז למפלגה הדמוקרטית אינו חוקתי ועל כן מבוטל.
קולידג' מינה שופט אחד לבית המשפט העליון של ארצות הברית, הרלן סטון. סטון היה עורך דין מוול סטריט ורפובליקני שמרן. הוא היה דיקן בית הספר למשפטים של קולומביה כשמונה בידי קולידג' לתפקיד התובע הכללי ב-1924, כדי להחזיר את האמון בתפקיד. סטון האמין בריסון מערכת המשפט, והיה בין שלושה שופטים ליברלים שאישרו את חוקי הניו דיל. הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט מינה אותו לנשיא בית המשפט העליון. קולידג' מינה 17 שופטים לבית המשפט לערעורים, ו-61 שופטים לבתי המשפט המחוזיים. הוא מינה את השופטת הראשונה אי פעם, לבית המשפט לענייני מכס. בנוסף חתם על חוק שהגביר את הסודיות המשפטית.
מעמדו של צבא ארצות הברית.
קולידג' החל להתעניין במעייני הצבא האמריקאי עוד בשנת 1899, כאשר עלתה ההצעה להעביר מוצב רגלים לנורת'המפטון. במהלך כהונתו שמר קולידג' על גודלו של הצבא האמריקאי ופעל לשמור על ההרתעה הצבאית גם בזמני שלום. ההתרכזות הגדולה ביותר של הממשל האמריקאי באותה העת נגעה לצי ארצות הברית, אשר נדרש להגן על הטריטוריות האמריקאיות הרחק באוקיינוס השקט, אשר הרחוקה ביותר מביניהן מהיבשת האמריקאית היא טריטוריית הפיליפינים. לא הכל היה שליו בתוך הצבא עצמו: מחלוקת השתוללה סביב קולונל ויליאם "בילי" מיצ'ל, תומך במה שהיה רעיונות מתקדמים אך שנוי במחלוקת באותה עת בנוגע לפיתוחה של תעשיית התעופה הצבאית האמריקאית. בהיעדר איפוק, מיצ'ל תקף את הממסד הצבאי בשל התנגדותו לפיתוח האווירי, והרחיק לכת עד כדי האשמת מנהיגיו ב"ממשל כמעט בוגדני להגנת האומה." מצב זה של הפרת ההכרה בממשל מצב הקצונה לא יכול היה להימשך. בסופו של דבר, בהוראתו הישירה של הנשיא קולידג', מיצ'ל הועמד לדין בבית משפט בגין חוסר-כפיפות. לאחר שנמצא אשם, והודח משירותו הצבאי.