נדב ספרן (Nadav Safran; 25 באוגוסט 1925, קהיר - 5 ביולי 2003, סטייט קולג' פנסילבניה) היה מומחה לפוליטיקה של ארצות ערב והמזרח התיכון, פרופסור ומנהל המרכז ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת הרווארד.
נדב ספרן נולד בקהיר ליוסף ולג'ין (עבאדי) ספרן, ממוצא יהודי. הוא נשא את אניטה באליקה ב-1955 ולהם שלוש בנות.
ספרן עבד בקיבוץ ב-1946 ולחם כסגן במלחמת העצמאות. לאחר שנחתמו הסכמי שביתת הנשק ב-1949, הוא עבר לארצות הברית ב-1950 ולמד באוניברסיטת ברנדייס, קיבל תואר ראשון ב-1954 וקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת הרווארד ב-1956.
הוא נשאר בהרווארד והורה לימודי ממשל במשך שנתיים ולאחר מכן עבד כעמית מחקר במרכז האוניברסיטה ללימודי המזרח התיכון. הוא נעשה מנהל המרכז ללימודי המזרח התיכון ובמרוצת הזמן, פעל כיועץ לבית הלבן בסוגיות של המזרח התיכון. הוא פרש כפרופסור מהרווארד ב-2002, ונפטר מסרטן בגיל 77.
הבהלה לזהב בקליפורניה
ממבה ירוקה
יוזף שאכט
יוזף שכט (באנגלית: Joseph Schacht; 15 במרץ 1902 - 1 באוגוסט 1969) היה מזרחן ואסלאמולוג גרמני-בריטי שכיהן כפרופסור לערבית ולאסלאם באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק.
ביוגרפיה.
יוזף שאכט נולד ברטיבור שבדרום פולין (בעת לידתו הייתה העיר בגרמניה). הוא היה בזמנו המלומד המוביל בעולם לחקר המשפט האסלאמי, שספרו החשוב ביותר 'מקורות התחיקה המשפטית של האסלאם' (במקור: Origins of Muhammadan Jurisprudence) מהווה ציון דרך בתחום. שאכט המשיך את דרכו של יצחק יהודה גולדציהר בכך שניסה לקבוע כללים ברורים לפרקטיקות ההלכתיות במשפט המוסלמי.
שאכט הוא מחברם של מאמרים רבים במהדורות שונות של האנציקלופדיה של האסלאם. הוא גם ערך את הספר 'מורשת האסלאם' (במקור: The Legacy of Islam) בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד. ספריו האחרים כוללים את 'מבוא לחוק האסלאמי' (במקור: An Introduction to Islamic Law) (1964). כמה מעבודותיו פורסמו בספר 'החיפוש אחר מוחמד ההיסטורי' (The Quest for the Historical Muhammad) שערך איבן ואראק.
הוא נפטר באינגלווד שבניו ג'רזי.
שאכט בדק את שושלות המוסרים של מסורות החדית' והצליב אותן, וכתוצאה מכך הגיע למסקנה שחלק מהכללים שהתקבלו הם תוצאה של פרקסיס (מלשון פרקטיקה) של התקופה האומאית ורק אחר כך הלבישו עליהם מסורת שיוחסה לנביא מוחמד.
מחיצה (הלכה)
בהלכה, מחיצה משמשת למספר תחומים, כגון להגדרת שטח כרשות היחיד בשבת בדיני ערובין, על ידי הקפתו במחיצות, לדיני סוכה שדפנותיה צריכות להיות מחיצות, לדיני כלאיים בהם צריך להרחיק סוגי צמחים שונים זה מזה, לדיני חציצה מטומאה, לדיני מקוואות, ולתחומים נוספים. מחיצה הלכתית למטרות אלו אינה בהכרח גדר המונעת מעבר או קיר אטום המונע ראייה, וייתכן ומחיצה תחשב למחיצה הלכתית אף שיש בה פרצות רבות. הלכות המחיצה הבסיסיות הן הלכה למשה מסיני. (ישנם מחיצות ייעודיות לתחומים מסוימים, בהם המחיצה צריכה להעשות בהתאם לתכליתה, כגון מחיצה למניעת היזק ראייה ומחיצה לצניעות)
מחיצה צריכה להיות לפחות בגובה י' טפחים (כ- 80 ס"מ) וכן עליה להיות עמידה ברוח מצויה, היינו שאינה נופלת מפאת משב רוח רגיל. אין צורך שהמחיצה תעשה על ידי אדם לצורך כל שהו, ואפילו מחיצה טבעית כגון נהר, עץ או מתלול, ('תל המתלקט') - כשרה. כמו כן מחיצה יכולה להיעשות מכלים (ובתנאי שיהיו יציבים) ובתנאים מסוימים אף מבעלי חיים ומבני אדם.
צורת הפתח נחשבת למחיצה לעניין שבת וכלאים, אולם לא לעניין סוכה.
דיני מחיצות.
מחיצות גרועות.
מדין התורה, מחיצה יכולה להיות שורת קנים זקופים שאין ביניהם רווח של יותר מג' טפחים זה מזה ('לבוד') או מספר חבלים המקיפים שטח מסוים כשאין בין החבלים רווח של יותר מג' טפחים, החבלים בעובי טפח ומעט יותר, והחבל העליון מגיע לגובה עשרה טפחים, כך שבאמצעות דין לבוד רואים כאילו יש מחיצה מלאה בגובה עשרה טפחים. ('פסי לבוד') מחיצות אלו נקראות 'מחיצות שתי בלא ערב' (הקנים) או 'מחיצות ערב בלא שתי' (החבלים) וכן הם נקראות 'מחיצות גרועות' היות שהם מחיצות מינימליות. (מדרבנן, הם אינם מועילות להקפת רשות היחיד גדולה ראו בהמשך)
לבוד.
אחד מדיני המחיצה הוא שכל שטח הקטן מג' טפחים - נחשב כסתום וכאילו אינו. דין לבוד משמש רבות במחיצה בכמה אופנים כגון למחיצה גרועה, למחיצה תלויה ולחישוב 'פרוץ מרובה על העומד'. דין זה משמש להכשרת גדר רשת או גדר תיל, שכן אין בהם חללים בשיעור ג' טפחים, אף שבשטח הכולל של הגדר ישנו יותר אוויר משטח סתום על ידי סלילי הגדר.
גוד אסיק מחיצתא.
'גוד אסיק מחיצתא' משמעו הוא שישנם מקרים בהם רואים את המחיצות כאילו הם עולות למעלה מחלקם העליון. למשל גג נחשב כרשות היחיד אף אם אין לו מחיצות, היות שאנו רואים את כותלי הבית כאילו הם ממשיכים למעלה ומהווים מחיצות גם לגג. וכן מחיצה של סוכה שאינה מגיעה עד הסכך, רואים אותה כאילו היא מגיעה לסכך הסוכה. אולם כדי לומר 'גוד אסיק' לגבי מחיצה, היא צריכה להיות בגובה מינימום של עשרה טפחים. (או מעט פחות, אך שתושלם לעשרה טפחים באמצעות 'לבוד'. לדוגמה, כאשר היא תלויה מעל גבי הקרקע בפחות מג' טפחים)
וכן לגבי צורת הפתח שנחשבת כמחיצה, אפשר שהקנה העליון יהיה גבוה בהרבה מקני הדפנות, ורואים אותם כאילו הם עולים עד הקנה העליון.
מחיצה תלויה.
מחיצה התלויה באוויר מעל הקרקע בגובה של ג' טפחים ויותר נחשבת למחיצה תלויה, ופסולה מלהחשב כמחיצה. אולם אם המחיצה תלויה מעל גבי הקרקע בגובה של פחות מג' טפחים, היא נחשבת כמחוברת לקרקע מדין לבוד. חכמים התירו לשאוב מים בשבת מכרמלית לרשות היחיד באמצעות תיקון מחיצה תלויה, אולם המחיצה שם משמשת בעיקר להיכר, ואינה מחיצה ממש.
גוד אחית מחיצתא.
'גוד אחית מחיצתא' משמעו הוא שישנם מקרים בהם אנו רואים קורה תלויה מעל הארץ או קצה של גג, כאילו הם יורדים עד לקרקע, ומשלימים מחיצה תחתיהם, כך שהשטח אותם הם מקרים נחשב כמוקף מחיצות. דין דומה הוא הכלל פי תקרה יורד וסותם. אולם כאשר מדובר בתקרה, יש צורך שהיא תהיה בשטח של לפחות ד' על ד' טפחים, ובקורה, שתהיה ברוחב של לפחות ד' טפחים. על פי רוב הראשונים, די זה של פי תקרה הוא תולדה של הכלל היסודי 'גוד אחית'.
דוגמה לדין זה הוא בית מקורה שנפלו כתליו החיצונים והתקרה עומדת, רואים כאילו מחיצות יורדות מהגג והבית נחשב לרשות היחיד, אף שכתליו פרוצים ברוחב גדול, היות שרואים כאילו הפרצה היא פתח. אולם דין זה הוא בתנאי שנפרצו כתלים שאינם אחד כנגד השני, יש בתקרה שטח מינימלי של ד' על ד' טפחים והתקרה שטוחה ולא משופעת. וכן אם הבית נפרץ באחת מזויותיו ולא בכתליו - אין אומרים 'פי תקרה יורד וסותם', שאין פתח בקרן זווית.
דוגמה נוספת היא בית שהתמוטטה חצי מתקרתו, שרואים את התקרה כאילו היא יורדת עד למטה ומבדילה בין החלקים, כך שניתן לזרוע בשני החלקים שני מיני צמחים שיש להרחיק ביניהם בגלל שהם כלאים זה בזה.
וכן לגבי באר מים שנמצאת בין שתי חצרות שלא עירבו ביניהם עירוב חצירות, ניתן לשאוב ממנה מים על ידי הצבת קורה מעל הבאר, שרואים כאילו היא מחלקת את הבאר בין שתי החצרות וכל חצר שואבת מים מהצד שלה.
כוף וגוד.
ישנם מקרים בודדים בהם אומרים 'כוף וגוד מחיצתא', כלומר רואים משטח כאילו הוא מכופף ויוצר מחיצה, ובאמצעות הכלל 'גוד אחית מחיצתא' רואים את המחיצה שכביכול נוצרה, כאילו היא מגיעה עד הקרקע. כלל זה משמש לשאיבת מים בספינה במקום שאין אפשרות ליצור מחיצה אמיתית.
פרצה.
מחיצה שיש בה פרצה שרוחבה גדול מי' אמות, (כ- 5 מטרים) - פסולה ואינה נחשבת למחיצה. מדין התורה, אם מקום מוקף מכל ארבע רוחותיו, ובמחיצות יש פרצות רחבות - אין הם נפסלות בכך, הואיל והם נחשבות לפתחים, בתנאי שמשני צידי הפתח תהיה מחיצה בשיעור מסוים. אולם מדרבנן, יש לתקן כל פתח הרחב מי' אמות באמצעות צורת הפתח, ואם הפתחים לא תוקנו בצורה כזאת - הפתחים נחשבים כפרצות ופוסלים את המחיצה. (למעט בפסי ביראות שם הותרו פתחים רחבים מי' אמות אף ללא צורת הפתח, גם מדרבנן)
עומד מרובה על הפרוץ.
מחיצה שיש בה פרצות, או שיש פרצות בין חלקי המחיצה - כשרה אם בשטח הכללי השטח הפרוץ קטן מהשטח הלא פרוץ. (ה'עומד') (ובתנאי שלא תהיה בה פרצה אחת הרחבה מי' אמות) מהתורה, לחישוב השטח הפרוץ מתעלמים מפרצות הקטנות מג' טפחים שהם כסתומות מדין לבוד, ומפרצות המשמשות לפתחים, אף אם הם רחבות מאוד. מדרבנן, יש לתקן פתחים רחבים מי' אמות באמצעות צורת הפתח, ורק אז אין הם נחשבים כפרצה לעניין חישוב 'פרוץ מרובה על העומד', אף אם הם רחבים מאוד. בתקנת פסי ביראות העמידו חכמים את ההלכה על דין התורה, והכשירו מחיצות שהפרוץ מרובה על העומד, כאשר הפרצות יכולות להחשב כפתחים.
במחיצות מחוברות, המקיפות שטח מארבע רוחות, מודדים את השטח הפרוץ והעומד לכל המחיצות ביחד, ולא לכל אחת בנפרד.
בדיני כלאים, אין פרוץ מרובה על העומד אוסר לזרוע כנגד העומד. (ראו בהמשך)
במקרה והחלק העומד שווה בדיוק לחלק הפרוץ, המחיצה כשרה. (ראו גם אפשר לצמצם?)
לא אתו רבים ומבטלי מחיצתא.
ככלל, אין הילוך של בני אדם על פני מחיצות, כגון מלמטה לצורת הפתח, פוגע במחיצות, אלא המחיצות עדיין נחשבות למחיצות כשרות. אולם ישנם דעה, שבמחיצות טבעיות אומרים 'אתי רבים ומבטלי מחיצתא', היינו שהילוך הרבים על המחיצה - גורם לה שלא להחשב כמחיצה. דוגמה למקרה זה הוא נהר קפוא, שרבים עוברים על פניו.
לדין זה שימוש רב בהיתר פסי ביראות, שמשמעם כעין מחיצות סביב באר מים ברשות הרבים, ורבים נכנסים ויוצאים מהבאר דרך המחיצות הפתוחות ברובם, ואף על פי כן לא מבטלים אותם מלהחשב למחיצות.
אוויר מבטל מחיצה.