חבר בוועדה מתח ביקורת על אי יישום רוב ההמלצות. המלצות שיושמו היו הקלות לביצוע ולא ההמלצות המשמעותיות ביותר שהיו מחלצות רבים מעוני:
בנובמבר 2016 פרסם מרכז טאוב דו"ח על יישום ההמלצות שנתיים וחצי לאחר פרסומן. המחקר העלה כי ההקצבות בפועל למימוש ההמלצות היו 1.9 מיליארד שקלים בשנה מתוך 7.4 מיליארד הנדרשים לכך. הפער נובע מאי יישום ההמלצה בדבר הגדלת קצבת הבטחת הכנסה ומהקצאה נמוכה מהנדרש ליישום המלצות אחרות כדוגמת הגדלת מענק עבודה ושיקום הדיור הציבורי
הועדה למלחמה בעוני בישראל
ועדת אלאלוף
דניאל אבידר
דניאל (דני) אבידר (פיינשטיין) (נולד ב-1932) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, כיהן כמפקד אגד ארטילרי 213 במלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה.
אבידר נולד בווילנה, אחד מחמישה ילדים של מרדכי ומרים פיינשטיין. לאחר הפלישה הנאצית הועברה משפחתו לגטו וילנה, ומשם הועבר למחנה הריכוז קייזרוואלד, משם למחנה הריכוז שטוטהוף, לעבודה במספנות דנציג ולצעדת המוות. שני הוריו, שתיים מאחיותיו ורבים מבני משפחה קרובים נוספים נרצחו בשואה.
ב-1947 עלה לארץ ישראל באוניית המעפילים "אקסודוס - יציאת אירופה תש"ז", הצטרף לארגון "ההגנה" והיה ממלווי השיירות לירושלים. בצה"ל שירת בחיל התותחנים, השתתף במבצע שומרון כקצין תצפית קדמי בגדוד 88 תחת פיקודו של מוטה גור. שימש מדריך בקורס קצינים, שימש סמג"ד בגדוד מרגמות כבדות 334, השתתף בפעולות התגמול עם חטיבת הצנחנים תחת פיקודם של אריק שרון, מוטה גור ורפאל איתן, וכן מפקד יחידת טילי לוז. במלחמת סיני היה מפקד סוללת תותחנים בגדוד 402, סייע לחטיבה 9 בכיבוש ראס נצרני ושארם א-שייח'. שימש כמג"ד מרגמות כבדות 120 מ"מ בחטיבת הצנחנים בפיקודו של אהרן דוידי.
במלחמת ששת הימים שימש קצין מחקר של חיל התותחנים ובמינוי חירום פיקד על גדוד 527, גדוד מכמ"ת 120 מ"מ שסיפק סיוע ארטילרי לחטיבה 45 בקרבות עמק דותן. במלחמת ההתשה שירת כמפקד אגד ארטילרי 215. במלחמת יום הכיפורים פיקד על אגד ארטילרי 213. לאחר גיוסם יצאו יחידות האגד על זחלים לשטחי ההיערכות בפאתי רמת הגולן. כוחות האגד לחמו בקרבות הבלימה וההבקעה ברמת הגולן ולאחר מכן עברו לחזית המצרית. במלחמת לבנון הראשונה גויס לשירות מילואים והיה מפקד צוות מטרות (מרכז האש) בפיקוד הצפון.
לאחר שחרורו מצה"ל כיהן במגוון תפקידי ניהול בתעשייה הצבאית.
אבידר הוא בוגר הפקולטה להנדסת חשמל בטכניון ובוגר מנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב. אב לארבעה ילדים. ב-1999 היה אחד מששת מדליקי המשואות בטקס יום השואה.
אבידר
דני אבידר
סלאה
פלאו שמרנות
שירים על רעות הרוח
שיר עשרה אחים
פולחן אבות
קונספסיון דל אורוגוואי
קונספסיון דל אורוגוואי (בספרדית: Concepción del Uruguay) היא עיר בפרובינציית אנטרה ריוס בארגנטינה. קונספסיון דל אורוגוואי שוכנת על הגדה המערבית של נהר אורוגוואי, במרחק של 320 קילומטרים מבואנוס איירס, בירת ארגנטינה.
היסטוריה.
ב-1782 חואן חוסה דה ורטיס אי סלסדו, המשנה למלך של מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, רצה להגביר את הנוכחות הספרדית באזור, והטיל על תומאס דה רוקמורה לרכז אנשים מכפרים באזור ליישובים גדולים יותר. אחד היישובים שנוסדו על ידי רוקמורה היה ויז'ה דה נואסטרה סניורה דה לה אינמקולדה קונספסיון דל אורוגוואי ב-25 ביוני 1783. השם קוצר בהמשך לקונספסיון דל אורוגוואי, אם כי יש גרסאות לפיהן השם היה מלכתחילה "רק" קונספסיון דל אורוגוואי.
תושבי העיר תמכו במהפכת מאי שפרצה ב-1810 והובילה למלחמת העצמאות של ארגנטינה. במהלך המלחמה התקיימו מספר קרבות באזור העיירה, וכן במהלך הכיבוש הפורטוגזי של בנדה אוריינטל (כיום אורוגוואי) ב-1816.
ב-29 בספטמבר 1820 פרנסיסקו רמירס, מושל פרובינציית אנטרה ריוס, הקים בשטחי הפרובינציה ובשטחי פרובינציית קוריינטס את רפובליקת אנטרה ריוס העצמאית, וקונספסיון דל אורוגוואי נבחרה להיות בירתה. עם זאת כעבור שנה, זמן קצר לאחר מותו של רמירס, הרפובליקה התפרקה ושטחיה חזרו להיות חלק מהפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה.
ב-1826 חוסטו חוסה דה אורקיסה, שהיה אז נציג העיירה בקונגרס של הפרובינציה, קידם הצעת חוק שהעניקה לקונספסיון דל אורוגוואי מעמד של עיר. בעשורים שלאחר מכן היו ניסיונות להעביר את בירת הפרובינציה מפרנה לקונספסיון דל אורוגוואי, אך ב-1883 הבירה נקבעה סופית בפרנה.
כלכלה.
בקונספסיון דל אורוגוואי יש נמל נהר, שהיה גורם מרכזי בכלכלה המקומית עוד מהמאה ה-19. הנמל משמש בעיקר לייצוא סחורות מהאזור. בנוסף הכלכלה מסתמכת על תעשייה, בעיקר תעשיות עיבוד המזון והמתכות.
חינוך.
בקונספסיון דל אורוגוואי שוכנות האוניברסיטה הלאומית של אנטרה ריוס ואוניברסיטת קונספסיון דל אורוגוואי, וכן פקולטות של האוניברסיטה האוטונומית של אנטרה ריוס ושל האוניברסיטה הטכנולוגית הלאומית.
תחבורה.
קונספסיון דל אורוגוואי מקושרת לעיר פרנה דרך מסילת רכבת העוברת בבסווילבסו.
העיר נמצאת על מסלול הכביש הלאומי מספר 14, המקשר בין פרובינציית מיסיונס ודרום פרובינציית אנטרה ריוס.
עמוד נלסון (דבלין)
עמוד נלסון (אנגלית: Nelson's Pillar) היה אנדרטה לזכר האדמירל נלסון, אשר ניצבה ברחוב או'קונל בעיר דבלין שבאירלנד. היא הושלמה בשנת 1809 והייתה בין האנדרטאות הראשונות והמפוארות שהוקמו לזכר נלסון בממלכה המאוחדת דאז. במרץ 1966 ניזוקה האנדרטה ללא תקנה מפיצוץ מטען חבלה, שהוטמן על ידי תומכי התנועה הרפובליקנית באירלנד, ושרידיה סולקו מהמקום. באותו אתר ניצב כיום החוד של דבלין.
תולדות האנדרטה.
הקמתה.
ניצחונו של נלסון בקרב טרפלגר התקבל בדבלין בשמחה רבה, שכן בכך הוסר האיום הצרפתי על חופש התנועה בנתיבי הים, שבהם הייתה תלויה כלכלתה של העיר. כמו כן על פי הערכה היו רבע עד שליש מאנשי צוותי האוניות בציו של נלסון אירים, לרבות כ-400 דבלינאים.
זמן קצר לאחר הקרב יזם ראש העיר את הקמתו של מפעל איסוף תרומות למימון בניית אנדרטה לנלסון, שנפל באותו קרב. הוקמה ועדה לניהול הפרויקט, שיצאה בקריאה אל אמנים ברחבי הממלכה המאוחדת להגיש הצעות לעיצוב האנדרטה. מבין ההצעות שהוגשו בחרה הוועדה בהצעתו של האדריכל הצעיר ויליאם וילקינס (לימים מתכנן בניין הגלריה הלאומית בלונדון). בסופו של דבר הוצאה לפועל תוכניתו של האדריכל המקומי פרנסיס ג'ונסטון, שהייתה מבוססת על הצעתו של וילקינס אך שונה ממנה.
בראשית 1808 הונחה אבן היסוד לאנדרטה ברחוב אוקונל, אחד מרחובותיה המרכזיים של דבלין. היא הושלמה ונפתחה לקהל ביום טרפלגר, 21 באוקטובר 1809, יום השנה הרביעי לקרב (הפסל בראש עמוד נלסון בכיכר טרפלגר בלונדון הוצב במקומו ב-1843).
האנדרטה הייתה עמוד דורי על גבי בסיס רבוע, שהתנשא עד לגובה של 36.9 מטרים, שעליו ניצב פסלו של נלסון בעיצובו של הפסל האירי תומאס קירק, בגובה של ארבעה מטרים (כלומר גובה האנדרטה הכולל היה 40.8 מטרים, 10.7 מטרים פחות מהאנדרטה לנלסון שהוצבה לימים בכיכר טרפלגר). רוחב בסיס האנדרטה היה ארבעה מטרים. העמוד היה בנוי מאבן גיר שחורה, שצופתה בגרניט, והפסל נוצר מאבן גיר (אבן פורטלנד). גרם מדרגות בעל 168 שלבים הוביל אל מרפסת בראש העמוד, שממנה היו תושבי דבלין יכולים לצפות במראה שטרם נראה כמוהו של עירם. בתחילה נמצאה הכניסה לגרם המדרגות מתחת לפני הקרקע, אך היא הועתקה אל פני הקרקע לקראת סוף המאה ה-19.
המחלוקת על עיצוב האנדרטה ומיקומה.
האנדרטה הפכה עד מהרה למוקד תחבורה ולמקום מפגש מקובל על תושבי דבלין. בעוד שרבים התפעלו ממנה היו אחרים שסברו שהיא גדולה מדי ומפריעה לתנועה במרכזה של העיר. היה גם מי שתיאר אותה כסמל פאלי. ניסיונות אחדים נעשו להביא להעתקת האנדרטה לאתר אחר. כיוון שהשטח שעליו ניצבה נמצא בבעלות הקרן שהקימה את האנדרטה, נדרשה חקיקה כדי להזיזה משם. ב-1882 העביר הפרלמנט הבריטי חוק שאיפשר את העתקת האנדרטה בתוך פרק זמן קצוב, אך בשל מחלוקת על מי להעתיק אותה ולשלם עבור הפעולה לא נעשה הדבר ופרק הזמן לביצוע חלף. ב-1891 הועלתה הצעת חוק נוספת בנדון אך היא לא התקבלה.
לאחר מלחמת העצמאות האירית והקמת המדינה האירית החופשית עלתה שוב הדרישה להעתיק את האנדרטה, שכן רבים התנגדו להימצאו של סמל פטריוטי בריטי בליבה של בירת אירלנד. ב-1955 פנתה עיריית דבלין לקרן בעלת הקרקע בדרישה להסיר את האנדרטה, אך הקרן סירבה.
ב-29 באוקטובר 1955 נעלה את עצמה קבוצה של סטודנטים בתוך האנדרטה וניסתה להמיס את הפסל שבראשו באמצעות מבערים. הם תלו על האנדרטה את תמונתו של קווין בארי, איש הצבא האירי הרפובליקני שהוצא להורג על ידי הבריטים במהלך מלחמת העצמאות האירית. קהל התאסף סביב האנדרטה ועודד את הסטודנטים. שוטרים פרצו לאנדרטה, פינו ממנה את הסטודנטים והחרימו את ציודם, אך לא עצרו איש מהם.
הדרישה להעתקת האנדרטה הגיעה ב-1964 עד לממשלת אירלנד, אך מחלוקת בין פוליטיקאים במדינה, שחלקם צידדו בהשארת האנדרטה במקומה, הביאה לכך ששום פעולה לא ננקטה.
הרס האנדרטה.
ב-8 במרץ 1966 בשעה 01:32 לפנות בוקר התפוצץ בראש האנדרטה מטען חבלה שהוטמן שם. פסלו של נלסון נפל לרחוב וחלקה העליון של האנדרטה נהרס. לא היו נפגעים בפיצוץ. מכונית אחת נהרסה. המטען הוטמן ככל הנראה על ידי קבוצה של אנשי הצבא האירי הרפובליקני לשעבר. אחד מהם היה ג'ו כריסטי, שהוצא מהארגון עשר שנים קודם לכן בשל פעילות בלתי מאושרת. הם הניחו את המטען כדי לציין את יובל החמישים למרידת חג הפסחא.