האשרה, יחד עם שאר עצמי ע"ז, עוברת תמורה בספרות חז"ל, כפי שמתאר נעם זוהר. מעצמים בעלי תכונות אליליות סגוליות, הם עוברים לעצמים אשר מיוחסות להם תכונות כאלו על ידי המאמינים. ההכרה הסובייקטית של המאמינים באלילותו של העצם ובכלל זה האשרה הם אלו שהופכים אותו לנעבד ולאסור. דבריו אלו בולטים בשיטתו של ר' שמעון במשנה – "איזו היא אשרה?... רבי שמעון אומר, כל שעובדין אותה".
אולם ההבדל הבולט עוד יותר בין האשרה שבמקרא לבין האשרה בספרות חז"ל נוגעת לביטול ולאיבוד שלה. במקרא, איבוד וביטול האשרה (בתוך שאר הע"ז) הוא מצווה בעלת מאפיינים קנאיים וברוטליים ואילו במשנה ובתלמוד חובת השמדת האשרה מצטמצמת לאיסור הנאה ממנה ולדינים הנוגעים לביטולה ולהפקעת קדושתה. גם כאן ההבדל אינו ייחודי לאשרה בלבד, אלא מאפיין את היחס החז"לי לחובת הכרתת עבודה זרה באופן כללי.
רבים עמדו על תופעה זו וניתנו לה הסברים שונים. חלקם מתבססים על הסיטואציה הגיאו­־פוליטית במרחב הארץ־ישראלי באותה תקופה, על המצב הדתי ותחושת הביטחון היהודית באותו זמן או על שיקולים כלכליים. אחרים מתייחסים לשינוי אידאולוגי שנועד לקיים חיים משותפים עם האויב. לעומת ההסברים המבוססים על הריאליה הפוליטית, זהר תופס את השינויים בדיני ביטול האשרה כנלווים לשינוי בייצוג של עצמי הע"ז – כיוון שזיהוים תלוי בתודעת הגוי, כך גם ביטולם תלוי בתודעת הגוי. יאיר פורסטנברג, בניגוד לזהר, תולה את השינוי בדיני הביטול בהבנת התאולוגיה הפגאנית־רומית. לשיטתו, המודל של הקדשת הקיסר וביטולו הם העומדים ברקע לשינויים בדיני הביטול. אולם, התייחסותו של פורסטנברג מוגבלת אך ורק לפסלים (שאכן מדמים את פסלי הקיסר במובנים מסוימים), ייתכן שבמקרה של עצים ואשרות הוא יטען שחז"ל התאימו את הדין גם למקרה הזה.
ישי רוזן־צבי טוען שההבדל התהומי בין הדין המקראי לחז"לי איננו שולט בספרות חכמים באופן מובהק אלא מייצג רק אסכולה אחת, ואילו הגישה המקראית להשמדת עבודה זרה משתמרת בטקסטים דבי ר' ישמעאל. את פרקי המשנה הנוגעים לביטול ע"ז יש לקרוא כמתפלמסים עם השיטה שקוראת להשמיד את הע"ז.
בימי חז"ל נשארו 3 אשרות כאלו בארץ ישראל כמבואר בתוספתא (עבודה זרה ז, ד):
"איזהו אשרה כל שהעובדי כוכבים עובדין ומשמרין אותה ואין טועמין מפירותיה ר"ש בן אלעזר אומר ג' אשרות בארץ ישראל חרוש שבכפר פטם ושבכפר פגשה שקמה שבראני ושבכרמל".
על פי המסופר בספר מלכים (), מעכה בת אבישלום, אמו של המלך אסא הלוחם הגדול באלילים, עשתה לה "מפלצת אשרה", ובגלל זאת בנה המלך הוריד אותה ממעמדה הרם, והרס את הפסל. לא ברור מה הייתה המפלצת הזו, ובגמרא, במסכת עבודה זרה דף מד עמוד א, מוסבר כי המדובר בפסל שיש לו איבר זכרות, שהייתה מקיימת איתו יחסי מין (דעת רב יוסף). הרד"ק הסביר שמדובר בבניין שהוקדש לעבודתה.
בתרבות.
האסטרואיד שהתגלה על ידי יוהאן פאליזה, קרוי על שמה.
אוסטרו הונגריה
המיליציה הצרפתית
המיליציה הצרפתית (בצרפתית: Milice Française) הייתה המשטרה החשאית של צרפת של וישי.
המיליציה הצרפתית הוקמה ב-10 בינואר 1943, כאשר הגרמנים דרשו משלטונות וישי להקים גוף לוחם תוקפני נגד תנועת ההתנגדות הצרפתית. למיליציה קדם הגוף הצבאי של הימין הקיצוני בצרפת, "לגיון שירות הסדר" (Service d'ordre légionnaire; S.O.L), שהוקם ביולי 1941 על ידי ז'וזף דארנן.
בראש המיליציה עמד רשמית פייר לאוואל, אך דארנן היה מפקדהּ בפועל, והוענקה לו דרגת שטורמבאנפיהרר (רב-סרן) בוואפן אס אס.
המיליציה לחמה באכזריות, תוך שימוש בעינויים, התנקשויות והוצאות להורג. כן נטלה המיליציה חלק בריכוז יהודי צרפת לשם שילוחם להשמדה. בין יתר פשעיה אחראית המיליציה לרצח שר הפנים לשעבר של צרפת, היהודי ז'ורז' מנדל, ב-7 ביולי 1944.
בשנת 1944 מנתה המיליציה יותר מ-35,000 חברים. לאחר הפלישה לנורמנדי, ועם התקדמות כוחות בנות הברית ללב צרפת נמלט ז'וזף דארנן ועמו שרידי המיליציה לגרמניה; בגרמניה מוזגו שרידי המיליציה עם דיוויזיית שרלמאן ונטלו חלק, תחת פיקוד הוואפן אס אס, בהגנת ברלין והבונקר של היטלר, בימיו האחרונים של הרייך השלישי, וחלקם נשלחו לאיטליה להילחם בפרטיזנים.
זמן קצר לאחר סיום המלחמה נלכד מפקד המיליציה ז'וזף דארנן על ידי כוחות בעלות הברית, הועמד לדין בצרפת, נדון למוות והוצא להורג ב-10 באוקטובר 1945.
מרד הבוקסרים
מרד הבוקסרים (בסינית מסורתית: 義和團運動) היה התקוממות עממית בסין כנגד המעורבות המסחרית והפוליטית של המעצמות הזרות, ארצות המזרח, כולל יפן בסין בשנים האחרונות של המאה ה-19 (מסוף 1899 עד ספטמבר 1901), בו נהרגו במהומות יותר מ-230 זרים, אלפי נוצרים סינים ומספר לא ידוע של מורדים ותומכיהם. המרד נוהל על ידי האליטה הפוליטית של סין, ופרץ בתמיכתה. בתחילת המרד הותקפו מיסיונרים נוצרים, לאחר מכן מוקדים כלכליים הותקפו, ולבסוף הוטל מצור על רוב השגרירויות בבייג'ינג. בתגובה נוצרה קואליציה בינלאומית של המעצמות (רוסיה, יפן, ארצות הברית, בריטניה, צרפת ועוד), שצעדה 55 יום מהנמל לבייג'ינג והכניעה את המרד. ארצות הברית מנעה את חלוקת סין בין המעצמות, והוטל עליה לשלם פיצויים כבדים ביותר. במרד השתתפו כ־140,000 לוחמים סינים.
שמו של המרד נלקח משמה של קבוצה מהפכנית בשם אגרופי הצדק ההרמוני (義和拳), שם שתורגם לאנגלית בצורה מפושטת מאוד: בוקסר (מתאגרף). קבוצת אגרופי הצדק ההרמוני התנגדה בתחילה למשטר שושלת צ'ינג המנצ'ורית אך בסופו של המרד עברה לתמוך בה.
התפשטות המרד.
המרידה התרכזה בצפון מזרח סין, לאחר שהמעצמות האירופאיות החלו לדרוש לעצמן שטחים, קווי רכבת ומכרות. הקיסרות הגרמנית, לדוגמה, הטילה מצור על הנמל בצ'ינגדאו בנובמבר 1897, לאחר ששני אזרחים שלה נהרגו בפרובינציית שאנדונג. בחודש שלאחר מכן השתלטו הרוסים על שטחים בבעלות סינית. צרפת ובריטניה השתלטו גם הן על שטחים בדרום המדינה בסמוך לטריטוריות שלהן בהונג קונג.
פעילותם של הבוקסרים החלה בצפון פרובינציית שאנדונג במרץ 1898 תחת הסיסמה: "לסלק את שושלת צ'ינג, להרוס את הזרים". הופעתה של התנועה הייתה כתגובה לחדירת המערביים למדינה והכישלון של החצר הקיסרית במימוש הצעדים ל"התחזקות עצמית" שנקבעו ברפורמת מאה הימים, רפורמה שהנהיג הקיסר גוואנגשו לשיפור השלטון והכלכלה הסיניים אשר נגנזה על ידי דודתו רבת הכוח של הקיסר – הקיסרית האלמנה צישי.
לאחר שהובסו על ידי חייליו הנאמנים של הקיסר באוקטובר 1899, זנחו הבוקסרים את שאיפותיהם האנטי-קיסריות והפנו את מלוא מאבקם אל המיסיונרים הנוצרים וקהילות המומרים שלהם, אשר נתפסו בעיניהם כסוכנים של הקולוניאליזם הזר. חצר הקיסרות, כעת בשליטתה המלאה של צישי, קיבלה בברכה את הפסקת ההסתה נגדה מצד הבוקסרים ואישרה צווי הגנה למורדים, כיוון שראתה בהם דרך לסלק את המעצמות מסין. בכך העלתה את חמתם של נציגי המדינות הזרות.
שיא המרד ודיכויו.
הקונפליקט בין הבוקסרים למערב הגיע לשיאו כאשר ביוני 1900 ביצעו הבוקסרים מתקפה נועזת על ריכוזי אוכלוסייה מערבית בערים טיינג'ין ובייג'ינג. ב-20 ביוני נרצח דיפלומט גרמני בכיר על ידי המורדים, מה שהביא לפריצת עימותים גלויים בין המעצמות וסין. החצר הקיסרית הכריזה מלחמה משותפת עם הבוקסרים כנגד מדינות המערב ואילו המעצמות מצדן החלו מרכיבות כוח להגנת נציגויותיהן בסין.
לבסוף, מצאו עצמם המורדים עומדים בפני צבא ובו 45,000 חיילים מהאימפריה היפנית, מארצות הברית, מאוסטרו-הונגריה, מבריטניה, מצרפת, מאיטליה, מרוסיה וכן חיילים סינים אנטי-בוקסרים. הצבא הרב לאומי כבש את טיינג'ין ובייג'ינג ב-14 באוגוסט. הקיסרית צישי, אשר לא קיבלה את התמיכה המצופה מצבאה, ברחה מבעוד מועד מבייג'ינג לשיאן.
ב-7 בספטמבר 1901 נכפתה על החצר הקיסרית החתימה על "פרוטוקול הבוקסרים" המאשרת הוצאה להורג של עשרה פקידי ממשל שהיו קשורים לפריצת המרד ותשלום 333 מיליון דולר אמריקני. סכום העתק ששולם על ידי הסינים שימש בחלקו מאוחר יותר לתמיכה של בריטניה וארצות הברית בסטודנטים סינים ברחבי העולם ולהקמת אוניברסיטת צ'ינגחואה בבייג'ינג.
הכישלון של בית המלוכה להגן על סין מפני מעצמות המערב הביא לצמיחתה של תנועה רפובליקנית במדינה, תנועה שהגיעה למיצוי עשור אחד מאוחר יותר בסילוק המשפחה הקיסרית מהשלטון והקמת הרפובליקה הסינית. זכויות היתר למערביים בסין הופסקו לבסוף בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20.
המרד באמנות.
הסרט "55 יום בפקינג" (ארצות הברית, 1963) מציג את מרד הבוקסרים.
אולפן קולנוע
אולפן קולנוע הוא מקום שבו מצלמים סרטים ופרסומות. לרבות מחברות הפקת הסרטים בעולם יש אולפן קולנוע ואזורי הפקה ייעודיים משלה, כך למשל אולפני הוליווד של דיסני, או אולפני יוניברסל המפורסמים בארצות הברית.
בדרך כלל אולפן יכלול את הדברים הבאים: חדרי הקלטת קול, חדרי איפור והלבשה, חדרי הלבשה וכביסה, חדרי הפקה, עריכה וניהול, חדרי עריכת סאונד וקול, ספרייה, אזורי צילום חיצוניים ופנימיים באזור האולפן, חדרי אוכל ושתייה, חדרי תצוגה בקדמתו. לכל אזור צילום יש את העיצוב הייחודי לו, קירות מעוצבים לכל סט, תאורה ייחודית וחלקי צילום מסומנים.
"אולפן" לבדו, משמעותו "בית מלאכה" עבור אמנים, צלמים, שחקנים ורקדנים. בהקשרו לעולם הקולנוע בית המלאכה מתקשר לעולם הסאונד, מוזיקה וההקלטה ולמעשה נקרא "במה". כל בתי המלאכה יחד נקראים אולפן קולנוע.
היסטוריה.