בשנים שלאחר אמסטרדם הציב לעצמו מטרה, כמו קולמיינן לפניו, להשלים את המעבר למרחקים הארוכים ביותר. הוא קבע שיאים במרחקים כגון 20 קילומטרים, בדרכו ליעד הסופי: סיום הקריירה בזכייה במרתון האולימפי של 1932. כשקבע שיא-עולם לא רשמי במבחנים הפינים, נראה היה שכהרגלו תזמן הפיני העיקש את הכנותיו באופן מושלם, אולם אז צצו שוב ההאשמות במקצוענות. השוודים התלוננו שהפיני 'מקצוען' ומקבל כסף. למעשה, נורמי קיבל דמי נסיעה שהיו לדעת השוודים גבוהים מדי. ברוב דרמטי של 13 נגד 12, החליטה התאחדות האתלטיקה הבינלאומית, בראשה עמד זיגפריד אדסטרום, לפסול את השתתפותו של נורמי במשחקים האולימפיים. עצומה של כל רצי המרתון בכפר האולימפי לא עזרה וההחלטה נותרה בעינה. כך נגנז חלום המרתון וירדו לטמיון שנות האימונים שהקדיש למענו. כתוצאה מההחלטה חלה אפילו התדרדרות של ממש ביחסים בין שתי המדינות הסקנדינביות, לפחות בכל האמור לשיתוף פעולה ספורטיבי.
ב-1934, כשנתיים לאחר ההחלטה שסיימה למעשה את הקריירה שלו, פרש נורמי מריצה.
חייו האישיים.
נורמי נישא ב-1932 לסילבי לקסונן, אשת-חברה פינית ידועה. בנם היחיד מאטי היה בבגרותו גם הוא לרץ למרחקים בינוניים, אולם נורמי האב חשב שלבנו אין את הכישרון הדרוש לריצה ולא עודד אותו בתחום זה. ב-1935 התגרשו בני הזוג ונורמי מעולם לא נישא בשנית.
לאחר הריצה.
לאחר פרישתו עסק נורמי בעניינים הקשורים לריצה רק לעיתים רחוקות. הוא אימן את רצי המשלחת הפינית לאולימפיאדת ברלין (1936) שנערכה בגרמניה הנאצית ועזר להם לזכות ב-7 מדליות. יחסיו עם חניכיו תוארו כיחסים שבין רב-סמל ראשון לטירונים. ב-1952, כשארחה פינלנד את המשחקים האולימפיים בבירתה הלסינקי, הוחלט לכבד את נורמי וקולמיינן יחדיו בהדלקת הלפיד האולימפי בטקס הפתיחה (כבוד השמור מסורתית לגדולי הספורטאים של האומה המארחת), אולם נורמי עשה זאת בחוסר רצון בולט, משום שראה בריצה לא יותר מהקדמה לפרק החשוב יותר בחייו, בו היה לאיש עסקים מצליח.
את המימון הדרוש כדי להתחיל את הקריירה השנייה שלו השיג נורמי ממקורותיו הוא: מהכסף שחסך בשנים שעוד עבד כשכיר וממה שקיבל (על אף חובבנותו המוכרזת) עבור ריצה. עסקיו היו רבים. בין השאר סחר במניות בבורסה, תוך שימוש בקשריו כדי להשיג מידע מבנקאים ידועים, והקים חנות סדקית גדולה. הצלחתו הגדולה ביותר הייתה ביזמות נדל"ן, כשבנה דירות מגורים רבות להשכרה ולמכירה. עובדיו הכירו אותו כמעסיק תובעני, ששילם משכורות מעל לתעריף השוק ודרש את מסירותם בתמורה.
ב-1940, בזמן מלחמת העולם השנייה, נסע שוב לארצות הברית כדי להשתמש בפרסומו כדי לעורר את דעת הקהל האמריקאית לטובת פינלנד בשעתה הקשה. בתקופה שלאחר המלחמה הייתה בנייה עסק רווחי מאוד בפינלנד ונורמי היה לעשיר מופלג, עד כדי כך שראה בתהילת העבר שלו כנטל שמונע ממנו מלזכות לכבוד הראוי לו כאיל הון.
בשנות החמישים ניסה בלא הצלחה להתרחב לעסקי הספנות. כישלונו נבע מהתנגשות חזיתית עם איגודים מקצועיים חזקים.
בזקנתו סבל נורמי מבריאות לקויה והקים קרן למימון מחקר רפואי בתחום מחלות הלב שמהן סבל.
פאבו נורמי הלך לעולמו ב-1973 ונערכה לו בהלסינקי הלוויה ממלכתית. לאחר כן נטמן בחלקה המשפחתית בבית העלמין בטורקו.
מאפייניו כרץ.
הצלחתו של נורמי - מספרי השיא של 12 מדליות אולימפיות בהן זכה וכ-26 שיאים עולמיים שקבע - נבעה מגישתו המקצועית והשיטתית להכנה פיזית ופסיכולוגית. הוא היה אמן הריצה הטקטית וידע לקבוע את הקצב המתאים לכל ריצה ולכל יריב, מתי להדבק ליריביו ומתי לברוח קדימה. ככל שהתבגר עשה יותר שימוש בטקטיקה של הידבקות לאורך המרוץ ויציאה קדימה בסופו. מקצועיותו התבטאה גם בקריאה של כל הספרות שנכתבה על ריצה. חיבתו הגדולה הייתה נתונה לריצות השדה (cross-country) ולתנאי דרך קשים.
את התחרויות שבהן השתתף ניהל בצורה מחושבת. שיאי עולם נשברו על פי תכנון מראש, בתחרויות קטנות שאורגנו במיוחד, וכל פעם בשיעור לא-גדול.
סגנון הריצה של נורמי היה ייחודי והתאפיין בצעד גבוה ודחיפת האגן קדימה ככל האפשר. הסגנון והשיטה עמדו מאחורי הדומיננטיות שלו וחיפו על כך שברמה הפיזית לא היה אתלט יוצא דופן: גובהו היה בינוני וגם הדופק שלו היה רגיל.
בראי ההיסטוריה.
פאבו נורמי הוא אחד מארבעה אתלטים בלבד שזכו ב-9 מדליות זהב אולימפיות, והיחיד שזכה ב-12 מדליות כלשהן. בקנה מידה זה הוא האתלט האולימפי הטוב ביותר אי פעם. פרמטרים סטטיסטיים רבים מלמדים על הדומיננטיות שלו בריצות הבינוניות והארוכות של זמנו. ביניהם בולטים במיוחד עשרות שיאי עולם, 20 אליפויות לאומיות של פינלנד (המעצמה העולמית המובהקת בריצות אלה באותה תקופה), ועשרות שיאי עולם בלתי-רשמיים באולמות שקבע במהלך שהותו בארצות הברית.
כשבאים להשוות בין איכות הישגיו של נורמי לאלה של אתלטים מאוחרים יותר בני-השוואה, כגון קרל לואיס, ראויה לציון מצד אחד העובדה, שפעמיים קיבל צמד מדליות זהב על ריצה אחת, ריצת השדה האישית-קבוצתית שבוטלה מאז כמקצוע אולימפי. מצד שני, כדי לזכות במדליות שלו היה על נורמי להתחרות בצפיפות שלא תאמן, ואפילו באותו יום ובהפרש של פחות משעתיים, במרוצי סבולת ארוכים וטעוני זמן התאוששות ארוך. אין לדעת גם כמה מדליות נוספות יכול היה להשיג, אילו התאפשר לו להשתתף במרוץ ה-10,000 של אולימפיאדת פריז ובמרתון של אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932); לכל הפחות הייתה סבירות גבוהה שיזכה בראשון מבין השנים. מעל לכל מייחדת את נורמי העובדה שהוא זכה בכסף או בזהב בכל אחד מעשרת המרוצים האולימפיים שבהם השתתף.
שיאי העולם של נורמי גם הם מצביעים על דומיננטיות שאין לה אח ורע: שיאו ב-10,000 מ' - אותו קבע בשובו מאולימפיאדת פריז, כדי להוכיח שיכול היה לזכות בזהב השישי שנמנע ממנו - החזיק מעמד כמעט 13 שנים. אף ספורטאי אחר לא הצליח מאז להחזיק את אותו שיא לתקופה דומה, אף שבמקצוע זה התחרו מגדולי הרצים, שמות כרון קלארק, היילה גבריסלאסי ואמיל זטופק. שיאים שקבע במרחקים לא אולימפיים ארוכים יותר, כגון 20,000 מטר או המרוץ לשעה אחת, עמדו בעינם עשרות שנים.
נדבך נוסף בייחודו של נורמי הוא המקום שתפס כסמל של האומה הפינית בכלל, מעבר לתחום המצומצם של ספורט. ראיה אחת לכך היא הופעתו על גבו של שטר כסף פיני בן 10 מארק, מקום השמור לאישים חשובים בתולדות המדינה שהנפיקה את השטר.
מצוות בני נוח
ליוזט קומפרה
אורנה פיטוסי
אורנה פיטוסי (נולדה ב-8 ביולי 1968) היא שחקנית, מנחה וקריינית ישראלית.
ביוגרפיה.
פיטוסי נולדה למשפחה תוניסאית מסורתית בעכו, שם גדלה והתחנכה. למדה בגן ילדים דתי. ב-1979, בגיל 11, התייתמה מאמהּ יעל שנהרגה בתאונת דרכים. אביה יוסי היה מנהל מתנ"ס וממייסדי פסטיבל עכו. בילדותה נהגה לבקר בחזרות של הצגות בפסטיבל עכו. מספר שנים לאחר שאמהּ נהרגה נישא אביה בשנית. לאחר שירותה כקצינה בצה"ל למדה משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
קריירה בטלוויזיה ובקולנוע.
בשנת 1995 שיחקה בסרט הקצר "אריק הראשון" והשתתפה בתוכנית הטלוויזיה "הלו פנינה" בטלוויזיה החינוכית. בין השנים 1996–1998 גילמה את אתי ארגוב בסדרת הטלוויזיה הקומית "הפוך" ששודרה בערוץ 2. ב-1998 גילמה את יעל בסרט הטלוויזיה "דשאים סגולים", המספר את סיפורן של שתי צעירות חילוניות המצרפות לדירתן שותפה חרדית מסתורית הנמשכת לאחת מהן; שיחקה בסרט שכתב דודו טופז וביים אשר טללים "טרמפיסטים", שמתאר את הדינמיקה בין ישראלי ממוצע לטרמפיסטים שאסף, וכן השתתפה בסדרה "לוייתן בחוף שרתון" ששודרה אף היא בערוץ 2. לאחר מכן הנחתה את השעשועון, "משולש הבידור" ואת פינת הבידור בתוכנית "לפני הכל".
ב-2001 שיחקה בסדרת הדרמה בבימויו של אורי ברבש "המכון", המספרת את סיפורו של מכון לטיפול פסיכולוגי לא שגרתי, בו המטפלים הם חדורי שליחות ורואים במלאכת הטיפול דרך לתיקון הפרט והחברה; ושיחקה בסרטו של דניאל סירקין "זכותא" לצד שמעון מימרן, כחלק מסדרת סרטי הדרמה עטורת הפרסים "שיעור מולדת" שהופקה עבור זכיינית ערוץ 2 - רשת.
ב-2002 שיחקה בסדרה "טיפול נמרץ" ששודרה בערוץ 2; וגילמה את מירב בנימיני בסרטו של ערן ריקליס "פיתוי" המבוסס על ספרו של רם אורן. ב-2004 גילמה את עדיה בסדרת הדרמה "שבתות וחגים" ששודרה בהוט 3. ב-2005 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "כתב פלילי" ששודרה בערוץ 1. ב-2006 שיחקה בקופרודוקציה ישראלית-צרפתית "ג'יהאד". באותה שנה גילמה את בקי בסדרת הטלוויזיה היומית "ראש גדול" . ב-2007 גילמה את נירה מימון בסדרה "מסכים" ששודה ב-YES. ב-2008 גילמה את תמי, התפקיד ראשי לצד צחי גראד בסדרה "כוונות טובות" ששודרה בערוץ 2; גילמה את יעלי בסדרה "סרוגים"; את יפעת אטיאס בסדרה "אולי הפעם", וכן השתתפה בסרט הקולנוע "שלום ולהתראות", לצדם של ז'ראר דפרדייה ופאני ארדן. ב-2009 גילמה את גלית יוכפז בסדרה "גירושים נפלאים" ששודרה ב-yes stars ישראלי. באותה שנה הופיעה באחד התפקידים הראשיים בסרט "אחים", בתפקיד שזיכה אותה בפרס שחקנית הזהב בפסטיבל ביאריץ. ב-2011 גילמה דמות אורחת בשם ניצה, חברתו הזמנית והאובססיבית של גדי (אבי קושניר) בסדרה "החיים זה לא הכל".
ב-2012 שיחקה פיטוסי בעונה השנייה של סדרת הילדים והנוער "אליפים" שם שיחקה את תפקידה של סמדר.
ב-2013 שיחקה בעונה השנייה של חסמבה דור 3 בתפקיד רחל "הבוגדת" - לוחמת מיומנת שהוכרזה כבוגדת במדינה שלה.
ב-2016 שיחקה בעונה השנייה של כוכב הצפון בתפקיד רביבית ירון, אמא של עלמה (עמית מושקוביץ).באותה שנה זו התנדבה אורנה יחד עם עינת ויצמן בארגון הנוער "החוש-השמיני" ותרמה להקמתו.