סטיגלר נמנה עם מייסדיה של "אגודת מוֹן פֶּלֶרִין" , שתמכה בקידום עקרונות הליברליזם הקלאסי, ושימש כנשיאה בשנים 1976–1978.
בשנת 1982 הוענק לו פרס נובל לכלכלה בעבור "מחקריו החלוציים על מבנה תעשיות, תפקוד שווקים, הסיבות לרגולציה ציבורית ותוצאותיה".
בשנת 1987 הוענקה לו המדליה הלאומית למדעים מידי הנשיא רונלד רייגן.
תרומתו למחקר הכלכלי.
סטיגלר נודע בעיקר בשל פיתוחו את התאוריה הכלכלית של רגולציה, הידועה גם כ"שבי רגולטורי". על פי התאוריה קבוצות אינטרס ושחקנים פוליטיים ישתמשו ברגולטור ובגופי אכיפה לעיצוב חוקים ותקנות רגולטוריות באופן שיטיב עימם. התאוריה נמנית עם שדה המחקר הכלכלי המכונה בחירה ציבורית.
עיקר עבודתו בנושא מופיעה במאמרו "The Economics of Information". במאמר הדגיש סטיגלר את חשיבות המידע וההתייחסות אליו גם בשדה הכלכלה, בכותבו כי "כמעט אין צורך לומר לאקדמאים שמידע הוא משאב יקר ערך; ידע הוא כח. למרות זאת אין הוא אלא משכנות עוני בעיר הכלכלה".
במאמרו משנת 1962 "Information in the Labor Market" פיתח סטיגלר את תאוריית האבטלה החיכוכית.
בנוסף לעבודתו בנושא הרגולציה ידוע סטיגלר גם בשל מחקריו הנרחבים בתחום ההיסטוריה של המחשבה הכלכלית.
הבורסה לניירות ערך במוסקבה
הבורסה הבין-בנקאית למטבעות של מוסקבה (Московская межбанковская валютная биржа) הייתה אחת מן הבורסות הגדולות ביותר בקרב מדינות חבר העמים ומזרח אירופה. נפתחה ב-1992 ואוחדה עם RTS ליצירת בורסת מוסקבה בדצמבר 2011.
מדי יום נסחרו בבורסה המוסקבאית ניירות ערך של כ-700 חברות רוסיות, לרבות מניות של 230 החברות הגדולות במדינה, ביניהן גם גזפרום, רוסטלקום וסברבנק, לוקאויל ורוסנפט, כשכולן יחד בעלות שווי כולל של כ-10 טריליון רובל (כ-300 מיליארד דולרים). בבורסה נמכרו מניות של 285 חברות רוסיות.
ב-19 בדצמבר 2011 הושלם איחוד בין בורסת Micex לבין בורסת RTS המוסקבאית, והחל מסחר בבורסה המאוחדת Micex-RTS. האיחוד נעשה במטרה לחסוך בהוצאות ולפשט את המסחר במניות.
המעגל
המעגל (בגרמנית: Der Kreis; בצרפתית: Le Cercle; באנגלית: The Circle) היה דו-ירחון שווייצרי תלת-לשוני, שפנה להומוסקסואלים. כתב העת ראה אור בציריך בין השנים 1943 ו-1967, ונחשב בזמנו לאחד מכתבי העת הגאים הראשונים והחשובים ביותר, במיוחד באירופה.
היסטוריה.
לכתב העת "המעגל" קדמו כתבי העת "דגל החברות השווייצרי" (Schweizerisches Freundschafts-Banner, 1932-1936) ו"צדק לאדם" (Menschenrecht, 1937-1942). הללו נוסדו, כל אחד בתורו, על ידי נשים שהיו מחויבות לזכויות ההומוסקסואלים, ופנו לגברים ונשים כאחד. שמות כתבי העת הללו לא כללו התייחסות מפורשת להומוסקסואליות, אשר נחשבה כעבירה פלילית עד שנכתב הקוד הפלילי החדש של שווייץ ב-1942. עריכת כתבי העת הללו הייתה כמעט ללא הפסקה נתונה בידיה של אנה פוֹק (שכתבה תחת השם הבדוי "מַמִינה"). כאשר נטל העבודה היה כבד מדי עבורה, היא העבירה את שרביט הניהול והעריכה לידי המחזאי קארל מאייר, שכתב בכתב העת תחת השם "רוֹלף".
מיד עם חילופי העורכים החל העיתון להופיע בשתי שפות - גרמנית וצרפתית - בשם Der Kreis - Le Cercle. עורך הכתבות בצרפתית היה אז'ן לאובאכר ("שארל וֶלְטִי"). כעת פנה כתב העת לגברים בלבד, והנשים פרשו מן המערכת.
בשנות מלחמת העולם השנייה ועוד כמה שנים אחריה היה "המעגל" כתב העת הגאה היחיד בעולם, ובזכות עובדה זו זכה בקוראים גם מחוץ לגבולות שווייץ, ובמיוחד בגרמניה, צרפת, בריטניה וארצות הברית. השינוי החשוב ביותר התחולל ב-1951, כשנוספו למגזין גם כתבות באנגלית, בעריכתו של רודולף יוּנג (שכתב תחת השמות "רודולף בורקהרט" ו"כריסטיאן גראף"). בעקבות שינוי זה נוספו לכותרת העיתון גם המילים The Circle.
מספר המנויים לכתב העת בשיאו הגיע ל-2000 בשנת 1959, מתוכם 700 מחוץ לשווייץ. משהחלו להופיע בסקנדינביה כתבי עת מתירניים יותר בתחילת שנות השישים איבד "המעגל" ששמר על חזות שמרנית ומכובדת, חלק גדול מן המנויים, ומצבו הכלכלי התערער. בסופו של דבר נסגר כתב העת ב-1967. כמה מן התומכים והמנויים ניסו להקים כעבור שנה כתב עת חדש בשם "מועדון 68", אבל לא הצליחו להגיע להישגיו ולמעמדו של "המעגל".
בשנות קיומו של כתב העת היווה קהל המנויים מעין מועדון חברים, והמסיבות שארגן בציריך משכו אליהן חוגגים מכל אירופה. במסיבות הללו הועלו מופעי בידור באיכות גבוהה שביים "רולף" עצמו ואילו לצד המוזיקלי היה אחראי הפסנתרן ניקו קאופמן ("ליזיס"), מתלמידיו של ולדימיר הורוביץ. כל המשתתפים נקראו בכינויים בדויים, וספר הכתובות היה חסוי - "רולף" ו"שארל ולטי" היו היחידים שהייתה להם גישה אליו. כמה שמות בדויים של אמנים וסופרים פוענחו רק לאחרונה, ואחרים לא פוענחו עד היום.
תוכן ומשתתפים.
כתב העת הופיע שש פעמים בשנה, וכל גיליון כלל על פי רוב 36 עמודים. כמחצית מן החומר הייתה בגרמנית, ושאר הכתבות התחלקו שווה בשווה בין האנגלית והצרפתית. הללו לא היו סתם תרגומים של הכתבות הגרמניות, אלא חומר מקורי ועצמאי. בין השאר הופיעו בכתב-העת חדשות ופרשנות בנושאים פוליטיים מנקודת ראות הומוסקסואלית, וכן טקסטים ספרותיים בשירה ובפרוזה, שהיו אהודים במיוחד. חלקם נכתבו בידי סופרים מוכרים, וחלקם נדפסו כחלק מתחרויות סיפורים קצרים שארגן כתב העת. כמו כן הופיעו ביקורות ספרים והספדים. במוסף נפרד פורסמו מודעות היכרות. בין הסופרים והמשוררים שכתביהם התפרסמו בכתב העת היו קורט הילר (שכתב בשם הבדוי Keith Llurr, אנגרמה של שמו), סמיואל מ' סטיוארד וריצ'רד פלנט, שכתב מאוחר יותר את "המשולש הוורוד", אחד מספרי המחקר החשובים ביותר על רדיפת ההומוסקסואלים בגרמניה הנאצית.
בכל גיליון התפרסמו גם צילומים ארוטיים, אף כי לא נועזים יותר מדי. בין הצלמים שהשתתפו בכתב העת היו ג'ורג' פלאט ליינס ואליסון דלארו. צילומים נבחרים יצאו לאור בנפרד בארבעה ספרים, בין 1952 ו-1962, בכותרת "הגבר בצילום", כמו גם איורים מאת ז'אן קוקטו, פול קדמוס ואחרים.
השפעה.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה נודעה לכתב העת השפעה עצומה על התנועה לזכויות ההומוסקסואלים באירופה, ואפילו בצפון אמריקה. עבור הקוראים, היה "המעגל" אחד המקורות הבודדים שאפשר להם לקבל מידע לא-מוטה ולא-עוין על הומוסקסואליות, בחברה שבה עצם אזכור הנושא היה טאבו והומוסקסואלים רבים סבלו מבדידות ומתחושת בידוד. "המעגל" שימש כמודל לכתבי עת דומים ולארגונים חברתיים שהחלו להופיע ברחבי העולם המערבי, גם אם אחדים מהם התרחקו מן האידיאל הרציני והשמרני של "המעגל".
ב-1999 הוצגה תערוכה על כתב העת במוזיאון ההומואים בברלין ובשנת 2000 במוזיאון השווייצרי הלאומי. הארכיון של "שארל ולטי", ובו מסמכים חשובים מן ההיסטוריה של "המעגל" ושל התנועה ההומו-לסבית באירופה, נתרם אחרי מותו לארכיון השווייצרי למדעי החברה.
יגאל אריאל
הרב יגאל אריאל (נולד בשנת 1946) הוא רבו לשעבר של היישוב נוב שברמת הגולן, ראש מוסדות עמותת 'רוח הגולן' ומייסד הישיבה התיכונית חיספין, מחבר סדרת ספרי עיון ופרשנות נפוצה על התנ"ך.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים למשה ואסתר שטיגליץ. למד בישיבת נתיב מאיר, ישיבת כפר הרא"ה וישיבת מרכז הרב. בתחילת שנות ה-60 נמנה עם קבוצת המייסדים של ישיבת הנגב (אז: ישיבת עזתה), שהוקמה על ידי הרב יששכר מאיר, שהיה ר"מ בישיבת כפר הרא"ה.
בתחילת שנות ה-70 מונה לרב היישוב נוב ברמת הגולן. בשנת 1973 הוקמה ישיבת הגולן, בשטח מחנה צבאי סורי נטוש בתחום היישוב רמת מגשימים, והרב אריאל נמנה עם צוות רבניה ואף עמד בראשה במשך תקופה.
בתחילת שנות ה-80 ייסד את מדרשת הגולן, ומאז הוא עומד בראשה כמנהיג רוחני, לצד הנהלה אדמיניסטרטיבית. בשנת 1982 הקים את הישיבה התיכונית בחספין, ועמד בראשה בשנותיה הראשונות.
הרב אריאל הוציא לאור סדרת ספרי עיון ופרשנות על כמה מספרי התנ"ך. חיבר ספר על הגולן ועבר הירדן במקרא ובהלכה.
לאחר ההתנתקות פרסם את הספר "לשם שמים", סיפור מעין-אוטוביוגרפי, הכולל ניתוח מצבו של הציבור הדתי-לאומי בישראל וביקורת על התנהלותו. הספר מנסה לרדת לשורשי המחלוקת בין הציונות הדתית לבין הציבור החרדי, ובודק האם החיבור ביניהם אפשרי.
בשנת 2010 פרש מרבנות המושב נוב לאחר כארבעים שנים, אך נשאר לגור במושב. כיום הרב אריאל משמש כר"מ בישיבת ההסדר ביפו.
חיים אישיים.
הרב אריאל נשוי ליעל לבית פורת (אחותו של חנן פורת) ואב לעשרה. אחיו הם רבה של רמת גן לשעבר הרב יעקב אריאל, ראש מכון המקדש הרב ישראל אריאל והדיין הרב יועזר אריאל. בתו מוריה הייתה נשואה לחגי בן ארי, מפקד סיירת צנחנים שנפצע אנושות במבצע צוק איתן ונפטר לאחר שנתיים וחצי מפצעיו.
הבנק המרכזי של הפדרציה הרוסית
הבנק המרכזי של הפדרציה הרוסית (ברוסית: Центральный банк Российской Федерации) הוא הסמכות המוניטרית העליונה והבנק המרכזי של רוסיה, והוא אחראי לרגולציה בין הבנקים המסחריים וארגוני האשראי במדינה, להסדרה ורישוי פעולות בנקאיות בידי חברות אשראי ובנקים למיניהם. בנוסף זהו הרגולטור הראשי על שוק ההון ברוסיה באמצעות השירות לפיקוח פיננסי של הבנק, שממלא את תפקידה של הוועדה הפדרלית לניירות ערך והשירות הפדרלי לשווקים פיננסיים.
הבנק אחראי באופן בלעדי על הנפקת שטרות ומטבעות של רובל רוסי, כאשר המטבעה הממלכתית של רוסיה היא זרוע של הבנק המרכזי. הבנק הוקם בשמו הנוכחי ב-13 ביולי 1990 כיורש הבנק הממלכתי של ברית המועצות, שירש את הבנק הממלכתי של האימפריה הרוסית שהוקם ב-31 במאי 1860 על פי צו מאת הצאר אלכסנדר השני, על בסיס הבנק הממלכתי למסחר.
היסטוריה.