המשפחה נהגה לבלות בחופשות בהוואי. בנה, מור, אהב לגלוש והחליט ללמוד שם ולהתגורר אצל משפחת אחד מחבריו. הוא הגיע לישראל, כשהוא חולה, בשנת 2007, לחגיגת יום ההולדת ה-18 שלו. בזמן שהותו בארץ הוא נפל מהקומה השישית ונהרג. עקב כך נכנסה נילי לדיכאון. בשנת 2013 התגרשו בני הזוג.
דרוקר התאבדה ב-13 באפריל 2017, ונטמנה בבית העלמין קריית שאול. משפחתה תרמה את איבריה, שהושתלו בחמישה חולים.
מלארן
מֶלָארֶן (שוודית: Mälaren) הוא האגם השלישי בגודלו בשוודיה, לאחר האגמים ונרן וּוטרן. שטחו 1,140 קמ"ר, והוא מגיע לעומק של כ-64 מטר. האגם מתנקז ממערב למזרח, אל תוך הים הבלטי, דרך תעלת סדרטליה, סכר המארבי והמצרים נורסטרֶם ורידארפיארדן שבמרכז סטוקהולם.
מלארן נמצא במרכז שוודיה, והוא גובל בפרובינציות אופלנד, סדרמנלנד, נארקה וּוסטמנלנד. האיים הגדולים ביותר בו הם סֵלַאֶן, הגדול באיי שוודיה היבשתית (91 קמ"ר), ופארינגסֶה (79 קמ"ר). מספר האיוֹנים ששטחם נופל מ-10 דונם הוא כ-7,800.
על גדת רידארפיארדן, שהוא המפרץ המזרחי ביותר של האגם, יושב מרכז העסקים הראשי של העיר סטוקהולם. בקצהו המערבי של האגם, מרחק אווירי של 120 ק"מ מסטוקהולם, שוכנת העיירה שפינג. לאורך האגם כולו מרוכזים ערים וישובים רבים כמו גם מבנים היסטוריים וטירות, כדוגמת טירת גריפסהולם.
היישובים הוויקינגיים בִּירְקָה (Birka) והובְגורדן (Hovgården), הממוקמים על האיים בְּיֶרְקֶה (Björkö) ואָדֶלְסֶה (Adelsö) בהתאמה, הוכרזו כאתר מורשת עולמית בשנת 1993, וכך גם ארמון דרוטנינגהולם, שעל האי לובֶן.
מקורו האטימולוגי של השם "מלארן" הוא מן המילה הנורדית העתיקה mælir, שפירושה חצץ. מקור שמו הקודם של האגם, לוגרין, הוא מן הפועל העתיק löga, שפירושו "להתרחץ", ולעיתים רחוקות הוא מקושר למילה lördag, יום שבת.
מלארן נוצר כחלק מתופעות בתר-קרחוניות בתום עידן הקרח עת נסוג משקל הקרחונים מהקרקע בצפון אירופה, ופני הקרקע עלו בהדרגה. בעידן הוויקינגי היה האגם למעשה שלוחה של הים הבלטי אל עומק שוודיה, ועיקר תנועת כלי-השיט נעשתה דרך סדרטליה - ששימשה קשר עם הים. בהמשך נבנו מחסומי-השיט והתעלות של סטוקהולם, שהפכו לערוץ חשוב לתנועת סירות וסחורות אל הים וממנו. התרוממות פני הקרקע, שנמשכה אל תוך ימי הביניים (ונמשכת בקצב איטי גם היום), הפכה את גופי המים האלה, עם זאת, לרדודים מדי למעבר אוניות - עד כדי שהן נאלצו לפרוק את מטעניהן ליד הכניסות לנמלים. בהדרגה נהיה המפרץ לאגם, ואתרי הפריקה והטעינה היו לערים.
ירידת קרנה של בִּירקָה, יישוב-המסחר החשוב שבלב האגם, שגם נחשב "העיר הראשונה של שוודיה", והיווסדה במקביל של סטוקהולם בצוואר-הבקבוק של רידארפיארדן, התרחשו לא מעט בשל השינויים הטופוגרפיים שחלו באגן עמק מלארן.
מחוז שטוקהולם
משה גושן-גוטשטיין
משה חזקיהו הנרי גושן-גוטשטיין (י"ז באלול תרפ"ה, 6 בספטמבר 1925 - ו' בתשרי תשנ"ב, 14 בספטמבר 1991) היה בלשן וחוקר מקרא ישראלי.
ביוגרפיה.
גושן-גוטשטיין נולד בברלין שבגרמניה ועלה לארץ ישראל בשנת 1939. בשנת 1942 החל בלימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים ולמד ערבית, בלשנות שמית ומקרא. במהלך לימודיו הוא לימד בירושלים בבתי ספר תיכוניים ובבתי מדרש למורים ולאחר סיום הדוקטורט השתלם באנגליה באוניברסיטת אוקספורד.
בשנים 1950–1991 היה גושן-גוטשטיין חבר סגל האוניברסיטה העברית ומשנת 1970 הצטרף גם לסגל אוניברסיטת בר-אילן. מחקריו הוקדשו לבלשנות שמית ופילולוגיה מקראית, תחומים בהם הוא הוזמן להרצות באוניברסיטאות זרות ובהן אוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת ניו יורק. בשנים 1965–1989 שימש כחבר הנהלה באיגוד העולמי למדעי היהדות.
עבודתו של גושן-גוטשטיין הקיפה יריעת תחומים רחבה: חקר מגילות מדבר יהודה, חקר השפה העברית בימי הביניים, פרסומים מילונאיים בערבית ובעברית ומחקרים בעלי שם בתחום המקרא. לצד אלו הוא עמד בראש מפעל המקרא של האוניברסיטה העברית (1955 - 1991) ובראש המכון למילונאות והמכון לתולדות חקר המקרא של אוניברסיטת בר-אילן (1972 - 1991). כן נכתבו על ידו ספרי לימוד בדקדוק עברית ובהוראת הלשון הערבית, מדור "טור הלשון" בעיתון "הארץ" ופינת "פרקי היום בתנ"ך" ברדיו.
גושן-גוטשטיין זכה בפרס ישראל למדעי היהדות לשנת 1988.
בשנת 1991 הלך לעולמו, בן 66 היה במותו. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
פרו דה קוביליאן
שבתאי פטרושקה
דרור כהן
נאגויה
אהרן סולובייצ'יק
הרב אהרן סולובייצ'יק (באנגלית: Aaron Soloveichik; 1 במאי 1917 – 4 באוקטובר 2001, ט' באייר ה'תרע"ז – י"ז בתשרי ה'תשס"ב) היה רב וראש ישיבה אורתודוקסי אמריקאי.
ביוגרפיה.
נולד בעיירה חסלביץ' שברוסיה. היה צעיר בניו של הרב משה סולובייצ'יק, אז רב העיירה. מצד אימו היה נכדו של רבי אליהו פיינשטיין. אחיו הבכור הוא הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק.
משפחתו עברה לפולין בשנת 1920 לאחר מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1930 הם היגרו לארצות הברית. אהרן למד בישיבה קולג' של ישיבה יוניברסיטי וקיבל שם הסמכה לרבנות. המשיך ללימודי משפטים באוניברסיטת ניו יורק אותם סיים בשנת 1946. במשך עשרים השנים הבאות לימד בישיבות בניו יורק.
משרתו הראשונה כרב הייתה במתיבתא תפארת ירושלים שבראשה עמד הרב משה פיינשטיין. כעבור זמן קצר הוא התמנה על ידי הרב יצחק הוטנר לתפקיד מגיד השיעור היומי בישיבת רבינו חיים ברלין. משרתו האחרונה בניו יורק הייתה בישיבה יוניברסיטי, שם העביר שיעור שבועי בהשקפה יהודית וכן שיעור תלמוד. בתקופה זו היה לרב הראשון שזכה בתואר מרצה השנה של ישיבה יוניברסיטי.
בשנת 1966 עבר לשיקגו ועמד בראש הקולג' העברי התאולוגי בסקוקי. לאחר חילוקי דעות עם הנהלת המוסד, עזב את התפקיד בשנת 1974, הקים את ישיבת בריסק שיקגו ועמד בראשה. הישיבה המשיכה את דרכה של שיטת בריסק האירופאית, כפי שהובן על ידי אביו הרב משה.
בשנת 1984 עבר שבץ מוחי שהשאיר אותו משותק חלקית והוא נזקק לכיסא גלגלים. למרות מצבו הוא המשיך בתפקידו בישיבת בריסק ואף טס כל שבוע לניו יורק להעביר שיעור תלמוד בישיבה יוניברסיטי במקום אחיו, הרב יוסף דב, שכבר לא יכול להעביר את השיעור מפאת חוליו.
אשתו, אלה, בתו של הרב משה שורין, הרב דריטובה בליטא, ואחר כך רב בית כנסת בניו יורק, הייתה סופרת ומורה. יחדיו הם גידלו שישה ילדים, כולם רבנים או נשואות לרבנים: משה בשיקגו, אליהו בניו יורק, יוסף וחיים בישראל, רחל לאה מרקוס בטורונטו וטובה סגל בבוסטון. הרב אהרן נקבר לצד אשתו ונכדו, ישראל יוסף סולובייצ'יק, בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
ספריו והגותו.
בין כתביו נמנים Logic of the Heart, Logic of the Mind ,The Warmth and the Light. בעברית יצאו חידושיו על הרמב"ם בשם "פרח מטה אהרן" בעריכת תלמידו דוד אפלבום. עד היום יצאו שני כרכים, על הספרים מדע ואהבה, ירושלים תשנ"ז-תשנ"ט. כמו כן יצא ספר חידושים שלו בהלכות אבלות, לזכר נכדו שנפטר בגיל צעיר ממחלת הסרטן, בשם "עוד ישראל יוסף בני חי".
אחד מהרעיונות עליהם כתב הוא שלנשים עליונות רוחנית על פני גברים. התנגד למלחמת וייטנאם.
התנגד להסכם אוסלו ובתקופות מסוימות היה חתום על הכרוזים של איחוד הרבנים למען ארץ ישראל נגד מסירת שטחים.
מוקדסי
מוחמד בן אחמד שמס א-דין אל-מוקדסי (תעתיק מדויק: אלמֻקדסי, בערבית: محمد بن أحمد شمس الدين المقدسي, ירושלים, כנראה 945–1000), גאוגרף מוסלמי. השם "אל-מקדסי" מרמז על היותו ירושלמי (כלומר, מ"בית אלמקדס", שמה של ירושלים בערבית).
ספר הגאוגרפיה.
מוקדסי נדד רבות כסוחר ברחבי "א-שאם" (שם כולל לסוריה, לבנון, ארץ ישראל ועבר הירדן של ימינו), חצי האי ערב ומצרים. ספרו, "אחסן אלתקאסים פי מערפת אלאקאלים" (ניתן לתרגם כ"החלוקות הטובות ביותר להכרת האזורים"), הוא מקור היסטורי חשוב לחקר תולדות האזור במאה ה-10, ובפרט - המקור העיקרי והחשוב ביותר להכרת החקלאות והכלכלה של ארץ ישראל במאה העשירית. הספר ראה אור ככל הנראה בשנת 985.
הספר מתאר את אזורי נדודיו ומחולק לערכים לפי האתרים השונים. סגנון הכתיבה הוא ענייני, קצר ושיטתי ומשולבים בו מסורות קדושות ודברי נפלאות. כבספרי גאוגרפים רבים בני התקופה, מקורות המידע הם פרי ליקוט ועריכה. אולם, ובכך החשיבות הגדולה והייחודית של ספר זה, מרובות בו העדויות מכלי ראשון של סוחר-נודד הרושם בפנקסו. בכל עיר מפרט הספר על ההרכב הדמוגרפי, היקף המסחר והסחורות והגידולים החקלאיים באזור. כמו כן הוא מפרט בדקדקנות לגבי מבנים שונים, חומות, מסגדים ושווקים ומזכיר מונומנטים ומקומות קדושים לאסלאם. הספר נושא אופי של ספר הדרכה לסוחרים, ובשל כך מרובות בו הרשימות, ביניהן רשימות מיסוי על גידולים חקלאיים, טבלאות המרה של מטבעות, מידות ומשקלות, תקנות מסחר שונות, מחירים, מרחקים בין נקודות ציון וכדומה. לחוקר המודרני מהוות רשימות אלה מקור ראשוני חשוב ביותר להיסטוריה החומרית של האזור.
מוקדסי מתעכב במקרים מסוימים על סכסוכים דתיים ופוליטיים ופורש בפני הקורא תמונת מצב עדכנית לתקופתו בכל היבטי החיים. הוא אף מתעד את המאפיינים הלשוניים הייחודיים למחוזות בהם ביקר.
מקום חשוב ביותר בספר תופס תיאור האקלים, במיוחד באזורים הקרים, והקורא מוזהר כיצד להתנהג בכל עונה.
אף שמוקדסי נוטה לתיאור יבש ועובדתי, הוא שוזר את דבריו בתיאור ססגוני של מנהגים ומסורות וסיפורי מעשיות שונים, שבדרך כלל פותחים בנוסח "שמעתי מדודי" או "שמעתי משכני".
דוגמה לסגנון הכתיבה ניתן למצוא בקטע הבא, המתאר את המסגד בעיר רמלה:
פרנקים (מסעות הצלב)
גליה גולן