לאחר שחרורו, ברקמן, שהיה במצב נפשי קשה, הצטרף לגולדמן כאחד מהדמויות האנרכיסטיות המובילות בתנועה האנרכיסטית בארצות הברית. בשלב מאוחר יותר הוא כתב ספר על שנותיו בכלא בשם "זכרונות הכלא של אנרכיסט", שלטענתו עזר לו להחלים מהחוויה בכלא.
בשנים 1908–1915, עזר ברקמן לגולדמן עם המגזין שלה, "אמא אדמה", וייסד את מרכז פרר בשנת 1910, על שמו של האנרכיסט הספרדי, פרנסיסקו פרר, שהיה מקום מפגש מרכזי לאנרכיסטים. ברקמן כעס על ג'ון ד. רוקפלר ועל המחלוקת שלו עם עובדי המכרות שכלל שביתות אלימות במכרות קולורדו. ברקמן ואנרכיסטים אחרים הובילו מספר פעולות מחאה לאורך מאי ויוני נגד רוקפלר, שהגיעו עד לביתו בטאריטאון, והסתיימו באלימות, מעצרים ומאסרים של מספר אנרכיסטים. התגובה הקשה של המשטרה על המחאות בטאריטאון הובילו למזימה להטמין פצצה בביתו של רוקפלר.
הטמנת פצצה.
ביולי 1914, שלושה מחבריו של ברקמן החלו לאסוף דינמיט שהם רכשו ברוסיה, ואכסנו אותו בדירה של חברה נוספת, לואיז ברגר. מספר פגישות נערכו במרכז פרר, בה הם תכננו תוכנית בה שלושת החברים יטמינו פצצה בביתו של רוקפלר בטאריטאון. מדיווחים מאוחרים יותר, שלושתם נפגשו עם ברקמן במרכז פרר לפחות פעמיים במטרה לדון במזימה. על פי מקורות מסוימים, ברקמן ניהל את התוכנית, והיה היחידי מבין החמישה שהיה לו ניסיון בפעולה שכזו. עקב תקופת המבחן שלו על ניסיון ההתנקשות בהומסטד, בחר ברקמן להישאר מאחורי הקלעים, ולא לקחת חלק פעיל בהטמנת הפצצה. מאוחר יותר הכחיש ברקמן כל קשר או ידע על התוכנית.
בשעה 9 בבוקר, ב-4 ביולי, ברגר עזבה את דירתה והלכה למשרדי "אמא אדמה". רבע שעה מאוחר יותר, פיצוץ נשמע בדירתה, וזעזע את האזור כולו, שהיה קרוב מאוד למרכז פרר. עוברי אורח חזו במטר של חצץ ופסולת שנפלו לרחוב. שלוש הקומות העליונות של הבניין נהרסו מהפיצוץ, בעוד שרידים נפלו על גגות הבתים ברחובות הסמוכים. חתיכות גדולות של רהיטים נזרקו למרחק של מאות מטרים עקב עוצמת הפיצוץ. הפצצה שיועדה לרוקפלר, התפוצצה בדירת ברגר, והרגה את שלושת החברים האחרים ואישה נוספת ששכרה דירה בבניין, ושככל הנראה לא היה לה קשר למזימה. 20 אנשים נוספים נפצעו, ו-7 מהם אושפזו בבית חולים. ברקמן הגיע להלווייותיהם של חבריו, ואז נעלם מעין הציבור, על אף שהמשיך לעבוד ב"אמא אדמה".
בשנים 1916–1917, פרסם ברקמן מגזין אנרכיסטי משלו בסן פרנסיסקו בשם "הפיצוץ", ולאחר מכן הצטרף שוב לגולדמן ב"אמא אדמה". בזמן זה, ברקמן גם הרצה ולימד, עזר לארגן תנועות עובדים, התסיס כנגד המעמד העליון, נאבק למען זכויות אזרח, והמשיך להיפגש עם אנרכיסטים ופעילים רדיקלים אחרים.
התנגדות למלחמה.
החל משנת 1914 ברקמן וגולדמן התנגדו למלחמת העולם הראשונה, וכאשר ארצות הברית נכנסה למלחמה ב-1917 הם נאבקו נגד הגיוס. עקב מאבק זה, נשפט ברקמן לשנתיים בכלא בשל הפרת "חוק הריגול".
לאחר פשיטות פלמר, ברקמן וגולדמן גורשו מארצות הברית לברית המועצות יחד עם פעילים רדיקליים נוספים, עקב קשריהם עם אנרכיסטים אחרים והצהרותיהם נגד המלחמה, ובמסגרת "חוק הרחקת האנרכיסטים".
הנרי קליי פריק נפטר ב-2 בדצמבר 1919, בגיל 70. באותו ערב, גולדמן וברקמן התארחו במסיבת פרידה בשיקגו, לפני גירושם מהמדינה. בארוחה שנערכה לכבוד התנועה האנרכיסטית, עיתונאי ניגש לברקמן, סיפר לו על מותו של פריק ושאל אותו מה יש לו להגיד עליו. ברקמן התייחס לגירושו הקרב מארצות הברית וענה: "הוא גורש על ידי אלוהים... אני שמח שהוא עזב את המדינה לפני".
ברקמן וגולדמן תמכו בבולשביקים כאשר עלו לשלטון במהפכת אוקטובר. אך במהלך השנתיים בהם שהו ברוסיה, הם בהדרגה החלו להתנגד למשטר הקומוניסטי, עקב אופיו הדכאני. דיכוי מרד קרונשטאדט היה הקש האחרון, שבעקבותיו ברקמן וגולדמן עזבו לגרמניה.
שנים אחרונות.
בשנים שלאחר מכן, ברקמן וגולדמן הובילו את ההתנגדות האנרכיסטית למפלגה הקומוניסטית, אותה הם ראו כבגידה במהפכה. למרות שהצליחו להשפיע על התנועות האנרכיסטיות שלא להשתתף באינטרנציונל השלישי שנשלט על ידי הבולשביקים, השפעתם על יתר השמאל בעולם הייתה חלקית. הם ניסו לפרסם מאמרים רבים בעיתונות השמאלנית, אך מרבית העיתונים הסוציאליסטים סירבו לפרסם כל דבר שעלול לפגוע באמון בממשלה הרוסית. כתוצאה מכך, פרסם ברקמן ב-1925 את "המיתוס הבולשביקי" – דיווח על זמנו ברוסיה וההתפכחות ההדרגתית שלו מהבולשביקים. הספר מוערך הן בשל ערכו הספרותי והן בשל ערכו התיעודי.
ברקמן בילה את שנותיו האחרונות בצרפת, ועבד כעורך ומתרגם. הוא לא התקבל יפה על ידי הממשלה הצרפתית, שהייתה מודעת לעברו ושלחה לו צווי גירוש לעיתים קרובות. עבודתו העיקרית בתקופה זו הייתה הספר "עכשיו ואחר כך: הא"ב של אנרכיזם קומוניסטי, שפורסם ב-1929. הספר הפך לאחד הספרים המוכרים ביותר המהווים מבוא לאנרכיזם.
ברקמן סבל מבריאות לקויה, ובפברואר ובמרץ 1936, עבר שני ניתוחים בבלוטת הערמונית. הוא התאושש מהניתוח בניס, ונאלץ להיות ממומן על ידי חברים, ותלוי בחברתו שטיפלה בו, אמי אקסטיין. עקב כך החליט להתאבד. בשעות המוקדמות של 28 ביוני 1936, כאשר לא יכל כבר לסבול את הכאבים של מחלתו, ברקמן ירה בעצמו באקדח, אך היריה לא הרגה אותו. הכדור נעצר בעמוד השדרה שלו, ושיתק אותו. אמה גולדמן מהרה לניס, על מנת להיות לצדו. הוא שקע בתרדמת באותו אחר הצהריים, ונפטר באותו הלילה. ברקמן נפטר שבועות לפני תחילת מלחמת האזרחים בספרד, שהייתה הדוגמה המוצלחת ביותר בתקופה המודרנית למהפכה אנרכו-סינדיקליסטית. ביולי 1937, כתבה גולדמן שאם ברקמן היה רואה את התגשמות העקרונות שלו בספרד, הדבר היה מחיה אותו ומספק לו תקווה חדשה.
אולבורג
אולבורג (בדנית: Aalborg או Ålborg) היא עיר בצפון דנמרק, המהווה מרכז מחוז נוריילן. היא העיר הרביעית בגודלה בדנמרק אחרי קופנהגן, אורהוס ואודנסה - עם אוכלוסייה של 140,897 תושבים (נכון לתחילת 2020)
אולבורג רבתי כוללת גם את העיר התאומה או הרובע נורסונדבי, השוכנת 600 מ' ממנה, מעבר ללימפיורד. ביבשה אולובורג נמצאת 64 ק"מ דרום-מערבה מפרדריקסהאוון ו-118 ק"מ צפונית מאורהוס. המרחק מקפונהגן ביבשה הוא 412 ק"מ.
מימ הביניים הייתה אולבורג נמל ומרכז מסחרי. עם הזמן הפכה למרכז של התעשייה הכבדה, אולם נכון לשנת 2008 עוברת העיר שינוי מעיר תעשייה וצווארון כחול לעיר שהיא מרכז אקדמי. אחד הגורמים שהאיצו את השינוי היה הקמת אוניברסיטת אולבורג בשנת 1974.
נמל התעופהנמצא בגדה הצפונית של לימפיורד. בעיר פועל גם בסיס של חיל האוויר הדני. היא מהווה גם מרכז לאפרכיה של הכנסייה הלותרנית שמושבה בקתדרלת בודולף הקדוש.
הוועדה האירופית הסיקה שאזרחי אולבורג הם התושבים המרוצים ביותר מעירם בכל אירופה.
היסטוריה.
במקום נמצאו שרידי התיישבות משנת 700 לספירה. בימי הביניים שימשה העיר נמל מרכזי של הויקינגים.
האזכור הראשון של העיר תחת השם "אלבו" היה על מטבע בשנת 1035. תרגום חופשי ל"אלבו" הוא "מקום ליד הנחל".
חשיבותה של העיר התחילה כבר בימי הביניים כאשר הפכה לאחת הערים הגדולות בדנמרק.
במהלך מלחמת העולם השנייה העיר נכבשה על ידי הצנחנים הנאצים בשלב מאוד מוקדם של המערכה בנורווגיה. הגרמנים השתמשו בנמל התעופה של העיר על מנת לפלוש לנורווגיה.
גאוגרפיה ותחבורה.
אולבורג ממוקמת על גדותיו של מצר לימפיורד המפריד בין החלק הצפוני של דנמרק לשאר המדינה. רוב רובה של העיר שוכן על הגדה הדרומית של המיצר ורובע אחד שלה, הנקרא "נורסנדבי" שוכן לגדה הצפונית של "לימפיורד". הרובע מחובר לעיר דרך שני גשרים: גשר סלול לרכבים וגשר עם מסילת ברזל. ברובע "נורסנדבי" שוכן גם נמל התעופה של העיר.
אולבורג שוכנת 120 ק"מ צפונית לאורהוס ו-414 ק"מ צפון מערבית מקופנהגן.
אקלים.
הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא 16 מעלות צלזיוס והטמפרטורה הממוצעת בחורף היא 0 מעלות צלזיוס. בקיץ הטמפרטורה יכולה להגיע גם ל-25 מעלות ויותר ובחורף הטמפרטורה יכולה להגיע למינוס 10 מעלות.
ספורט.
מועדון הכדורגל אולבורג בולדספילקלאב (שהוקם ב-1885) משחק בליגת העל הדנית ואף השתתף בליגת האלופות בעונת 2008/9. בסיסו הוא אצטדיון "נורדיסקה ארנה" (Nordjyske Arena). העיר היא גם ביתם של קבוצת כדורעף הנשים אולבורג דמהאנדבולד המשחקת בליגה הבכירה במדינה, של מועדון הכדורסל "הפיראטים אולבורג", קבוצת הכדוריד גברים אולבורג הונדבולד", מועדון הרגבי Aalburg RK' ומועדון הקריקט אולבורג.
העיר מתגאת בבריכת Havnebad.
חינוך ותרבות.
אוניברסיטת אולבורג שנוסדה ב-1974, מארחת למעלה מ-20000 סטודנטים (2018).
פועלות בעיר עוד שבע מכללות, אחת מהן היא מכללת האוניברסיטה של צפון דנמרק.
בית הספר המלכותי לספרנות ולמדעי המידע RSLIS מספק השכלה בתחום.
בשנת 1974 נבנתה בעיר אוניברסיטת אולבורג. הקמת האוניברסיטה תרמה רבות לעיר והפכה אותה מעיר תעשייתית של מעמד הפועלים לעיר שהיא מרכז אקדמי עם אוכלוסייה משכילה. בנוסף לאוניברסיטה הוקמו שש מכללות. כיום לומדים באוניברסיטת אולבורג כ-14,000 סטודנטים והיא מעסיקה כ-2,000 עובדים.
בימים כשגרם לעיר חיי תרבות משגשגת: פועלים בה תיאטראות, תזמורת סימפונית, להקת אופרה, אולמות מופעים ומוזיאונים כגון המוזיאון ההיסטורי אולבורג והמוזיאון אולבורג לאמנות מודרנית
בריאות.
בעיר פועל Trænregimentet -המספק צוותים וציוד רפואי למצבי חירום. ב-1881 הוקם באולבורג הבית חולים האוניברסיטאי, הגדול בצפון יוטלנד.
מרכז העיר.
מרכז העיר שנבנה בימי הביניים, שוכן על שורה של בנקים מחרס בין האפיקים לשעבר של הנחלים וסטרו וליליאו שפנו אל האדמה המוצקה.