כרומטיס הייתה חברת הזנק שפעלה בישראל והתאגדה בארצות הברית, אשר עסקה בפתרונות לרשתות אופטיות. עסקת מכירתה בשנת 2000 ללוסנט טכנולוגיות (כיום חטיבה של אלקטל-לוסנט), תמורת מניות בשווי כ-4.8 מיליארד דולר וסגירתה כשנה לאחר מכן, הייתה מחד גיסא לאקזיט הגדול ביותר בישראל עד אז, ומאידך גיסא לאחד הסמלים הבולטים בישראל של בועת הדוט-קום.
הקמת החברה.
החברה הוקמה בשנת 1997 על ידי היזמים ד"ר רפי גדרון, אורני פטרושקה, יוסי שוסמן, יאיר אורן וסטיב קורן, כשנה לאחר שמכרו את חברת סקורפיו ל-US Robotics תמורת 72 מיליון דולר. החברה עסקה בפתרונות לרשתות אופטיות, וזאת על ידי שימוש בטכנולוגיית WDM, שהייתה אז בתחילת דרכה. על ידי מיטוב תעבורת המידע על סיבים אופטיים, ביקשה "כרומטיס" לתת מענה טכנולוגי לצורך של רשתות מטרופוליטניות בקיבולת הולכת וגדלה. הלקוחות המיועדים היו חברות טלפוניה וספקיות שירותי תקשורת גדולים באזורי המטרופולין.
המימון הראשוני של החברה סופק על ידי היזמים בעצמם. לאחר מכן גייסה החברה הון סיכון בסך של כ-50 מיליון דולר, בשלושה סיבובים בשנים 1998 ו-1999. עם המשקיעים בחברה נמנו הקרנות JVP ו-Crosspoint, כמו גם זרועות הון סיכון של חברת לוסנט ושל המיליארדר ג'ורג' סורוס. לצורך הגיוס האחרון הוערך שוויה של "כרומטיס" בלמעלה מ-100 מיליון דולרים.
מרכז הפיתוח של החברה מוקם בפתח תקווה, בעוד שהתאגיד נרשם במדינת דלאוור (מדינת רישום מועדפת על חברות הזנק) והנהלתו בבתסדה שבמרילנד, ולאחר מכן בהרנדון שבוירג'יניה.
מכירה ללוסנט.
במאי 2000 נודע כי "כרומטיס" נרכשה במלואה על ידי לוסנט, שעוד קודם לכן החזיקה בכ-7% ממנה, ותמורתה שולמו 78 מיליון מניות של החברה הרוכשת. שווי העסקה, כנגזר מהתנודות במחיר מניית לוסנט, דווח באמצעי התקשורת כ-4.5 עד 5 מיליארד דולרים, בהתאם למחיר המניה ביום הדיווח. מדובר היה בסכום הגדול ביותר ששולם עד לאותה עת עבור חברה ישראלית.
מעבר להקשר הישראלי, עוררה העסקה גלים בקהילה העסקית העולמית, בגלל היחס המופרז בין המחיר ששולם לבין הנתונים הפיננסיים של "כרומטיס", שבעת השלמת העסקה הייתה בת כשנתיים בלבד וללא מכירות או הכנסות בסכומים משמעותיים. בידיה היה מוצר בגרסת בטא ומספר עובדיה עמד על כ-150. העסקה הוסברה בחלקה על ידי עסקה קודמת שבה רכשה "סיסקו" את חברת שהתחרתה ב"כרומטיס" בכ-7 מיליארד, בחלקה על ידי האופוריה הכללית בשוקי ההון באותה תקופה, וגם במידה מסוימת בהיכרות המוקדמת של "לוסנט" עם החברה, כמשקיעה אסטרטגית, שאפשרה לה כביכול להעריך את ערכו העתידי של הקניין הרוחני של "כרומטיס" ואת איכות עובדיה ומוצרה. "לוסנט" הרבתה ברכישות גם קודם לכן: בארבע השנים הקודמות לעסקת "כרומטיס" רכשה 33 חברות.
בנוסף למניות "לוסנט" שהוקצו לבעלי מניות "כרומטיס", הוסיפה "לוסנט" והקצתה כתבי אופציה ל-150 עובדי "כרומטיס", שערכם על הנייר היה כ-3.5 מיליון דולר לעובד. זמן קצר לאחר הרכישה, הפכו האופציות שחולקו לחסרות ערך.
סגירת החטיבה.
באוגוסט 2001 סגרה "לוסנט" את חטיבת "כרומטיס" ורשמה בספריה את ההשקעה כהפסד. לנפילתה של "כרומטיס" אחראית בראש ובראשונה התפוצצותה של בועת הדוט-קום, שפגעה קשות בחברות התקשורת שהיו אמורות להיות הלקוחות של מוצרי החברה. נטישת הפעילות של "כרומטיס" ופיטורי עובדיה היו חלק ממהלך גדול יותר ב"לוסנט", שנאלצה לצמצם עלויות מהר ובחרה להתמקד אך ורק בעסקי ליבה רווחיים שהיו לה. הצמצומים ב"לוסנט" התבטאו בפיטוריהם של 50,000 עובדים, והוויתור המוחלט על "כרומטיס" היה רק חלק ממהלך נרחב זה.
המחיר ששולם תמורת "כרומטיס" על הנייר הלך והצטמק עם הזמן, כאשר מניית "לוסנט" איבדה למעלה מ-90% מערכה במפולת שלאחר הבועה. הגורמים השונים שקיבלו את מניות "לוסנט" מימשו אותן (או חילקו אותן לבעליהם, במקרה של קרנות הון הסיכון), אם בכלל, ברמות מחירים שונות כל אחד. על כן קשה לקבוע בדיעבד מה היה סך התמורה הכספית שהתקבלה על ידי בעלי "כרומטיס" במרוצת הזמן, אולם ברור כי תמורה זו הייתה נמוכה בהרבה מהסכומים שפורסמו בעת השלמת המכירה.
מייסדי החברה.
לאחר סגירת כרומטיס הקימו רפי גדרון ואורני פטרושקה את "פרסיד טכנולוגיות" העוסקת בהשקעות בתחום הקלינטק. פטרושקה הקים יחד עם עמי אילון וסרי נוסייבה את המפקד הלאומי, נכנס לפעילות ב"קרן אברהם" הפועלת למען דו-קיום והקים, יחד עם אחרים את "עתידים" למינהל ציבורי.
1941 במדע
איסור והיתר
ביהדות, איסור והיתר הוא שמן הכולל של ההלכות, העוסקות בדברים המותרים והאסורים לאכילה.
כדי לקבל הסמכה להוראה מהרבנות הראשית צריך לעבור בין היתר גם מבחן על "איסור והיתר" הכולל הלכות מליחה, בשר בחלב, תערובות.
מקור.
מקורן של רוב הִלכות איסור והיתר מופיע לראשונה בתורה, אך ישנם פרטי הלכות רבים בנושא, שהם למעשה הרחבות או גזירות של חז"ל. מכיוון שהנושא כולל הלכות רבות, אין מקור אחד בתורה, במשנה, בתלמוד או בהלכה, המרכז את כל ההלכות שבנושא. כך שניתן לראות, כי ההלכות מפוזרות במקומות רבים:
הגדרות וכללים עיקריים.
נושא האיסור וההיתר כולל הלכות רבות ושונות זו מזו, אך לכל ההלכות השונות יש מן המשותף ביניהן. ההגדרות והכללים המשותפים לכלל ההלכות, הן "רוב הבניין" בנושא, ובהן רוב העיסוק בספרי הפסיקה השונים, החל במשנה תורה, ארבעה טורים ושולחן ערוך וכלה בספרי הקיצורים הרבים. אם המאכל עצמו אסור באכילה, אין כמעט יותר דיון בו, כך שעיקר הדיון הפסיקתי הוא לגבי תערובות של איסור בהיתר, או דברי איסור שנבלעו בבישולם בתוך כלים. ישנו גם דיון, לגבי דברי היתר שבושלו בכלים, שבלעו איסור זה. אף על פי שרוב הדיון הפסיקתי הוא בדיני תערובות, כפי שנאמר, ישנן גם הגדרות וכללים הנלווים לדיני מליחה ודם, או לדינים אחרים:
תערובת יבש ביבש.
בדרך כלל, בתערובת כזו מספיק ביטול ברוב, מלבד בתערובת מין בשאינו מינו (ביו"ד בסי' קט).
סיבת הדבר: כל רכיב בתערובת נאכל בנפרד, בלא שניתן בו טעם מן הרכיב האחר. לפיכך, על כל אחד מן הרכיבים נשאלת השאלה האם הוא של היתר או של איסור. אם רוב רכיבי התערובת מותרים, רוב הסיכויים שהרכיב הנאכל כרגע מותר, ולכן יוּתר, וההפך בההיפך. הדבר אינו נכון כשהתערובת היא תערובת לח בלח, שבה גם אם רכיב אחד מותר, ניתן בו טעם מחברו האסור, והוא נאסר.
על תערובת של מין בשאינו מינו נגזרה גזרה מדרבנן, שאף אם נתערבה יבש ביבש ביטולה יהיה בשישים, מחשש שמא תתבשל התערובת לאחר שהותרה, תיהפך לתערובת של לח בלח או לח ביבש, ותיאסר.
טעם כעיקר (טכ"ע).
השאלה הנידונית בראשונים היא, האם הרגשת טעמו של האיסור בתוך תערובת ההיתר, אסורה ממש כמו אכילת האיסור עצמו.
באופן כללי, ניתן לומר שמי שסובר ש"טעם כעיקר מדאורייתא", סובר שמדאורייתא הרגשת טעמו של האיסור תוך כדי אכילת דבר ההיתר, כמוה כאכילת דבר האיסור עצמו, כפשט מילות הביטוי: טעמו של האיסור כעיקרו!
לעומת זאת, מי שסובר ש"טעם כעיקר מדרבנן", סובר שמדאורייתא הרגשת טעם האיסור בתערובת אינה מעלה ואינה מורידה. מדאורייתא איסור בטל מרגע שאינו ניכר בתערובת, ואף אם מרגישים בטעמו אך אין בכמותו בתערובת כזית כדי אכילת פרס, הוא בטל בה. מדרבנן עדיין התערובת אסורה, אך מדאורייתא אין בה איסור.
הראשונים הסוברים שטעם כעיקר מדאורייתא: בעלי התוספות, רשב"א, רא"ש, ועוד, וכמותם נפסק בשולחן ערוך.
הראשונים הסוברים שטעם כעיקר מדרבנן: רמב"ם, רש"י.
ישנה גם שיטת ביניים של הר"ן בנושא.
הדברים מוסבים על תערובת מין בשאינו מינו, אך בתערובת מין במינו שבה טעם האיסור אינו מורגש כלל, יפעל הביטול על פי עקרונות אחרים.
חתיכה נעשית נבלה (חנ"ן).
מספר הסברים נאמרו בטעם דין זה:
רבי אליעזר ממיץ סובר משום שנקרא על החתיכה שם איסור, או שמא ישערו בתערובת שנפלה לתוכה חתיכת איסור רק כנגד הטעם היוצא מן החתיכה ולא כנגד כולה. לעומתו, סובר הר"ן שנעשית נבלה משום בשר בחלב, דהיינו, כשם שתערובת בשר בחלב נאסרה כולה, כך תערובת עם איסור אחר נאסרה כולה.
באיסור בשר בחלב חענ"ן מדאורייתא. בשאר איסורים, לדעת הר"ן, המהרש"ל, והש"ך חענ"ן מדרבנן, ולדעת רבי עקיבא איגר והכרתי ופלתי מדאורייתא. לעומתם, סובר רבינו אפרים שאין דין חענ"ן בשאר איסורים, ומשערים רק כנגד האיסור הבלוע בחתיכה. כדעתו פוסקים הרמב"ם והשולחן ערוך (סי' צב סעיף ד'). הרמ"א פוסק שיש דין חענ"ן בשאר איסורים
יש עוד שיטות ביניים בדין חענ"ן בשאר איסורים המחלקות בין תערובת לח בלח לתערובת לח בבלוע, או בין התערבו בדרך בישול להתערבו בדרכים אחרות.
ביטולים.
דבר חשוב.
כמה מיני "חשוב" מצאנו:
"חתיכה הראויה להתכבד" (חהר"ל) - חתיכה שראוי להגיש לפני אורח חשוב. נחלקו הראשונים אם יש דין חהר"ל בחתיכה החסרה הכנה, כגון: הפשטת העור, בישול החתיכה, חיתוכה - שהרי אחרי ההכנה תהיה ראויה לאורח, או שמכיוון שעתה אינה ראויה אין לה דין ראויה להתכבד.
"דבר שבמניין" - דבר שרגילים לקנותו במניין מדויק. בימינו, ביצה, לדוגמה, נחשבת דבר שבמניין כיוון שקונים במניין ולא במשקל או באומד כללי. לעומת זאת, גפרורים נמכרים באומד כללי, ועל כן אינם נחשבים כדבר שבמניין. דברים חשובים נוספים הם "ברייה", "בעלי חיים", "עבודה זרה", ו"חמץ בפסח".
דבר שיש לו מתירין (דשיל"מ).
דינו של דבר שיש לו מתירין הוא שאינו בטל כלל בתערובת, גדולה ככל שתהיה, וכן שספקו ואפילו אם הוא ספק מדרבנן, אסור. לדעת הרמב"ם גם חמץ בפסח איסורו במשהו מאותו דין של "דבר שיש לו מתירין".
נימוק שאותו מביא רש"י לַדין, הוא שממילא יוּתר האיסור, או שהוא יכול להיות מותר, ואם כן "עד שתאכלנו באיסור, תאכלנו בהיתר". ר"ן מביא נימוק אחר לדין זה.