כחלק ממסע הבחירות ניסה בגין לשפר את היחסים עם אנואר סאדאת. לאחר חודשים של נתק, שנגרם כתוצאה מקבלת חוק ירושלים, הסכים סאדאת בראשית יוני 1981 להפגש עם בגין. הפגישה לא הביאה לכל תוצאה משמעותית. הנסיגה מסיני על פי הסכם השלום הייתה אמורה להתבצע רק בעוד כשנה, ואילו שיחות האוטונומיה הוקפאו, ואף הפגישה באופירה לא הביאה לחידושן. עם זאת, בשל חוק שאסר להראות מועמדים לבחירות, הייתה הטלוויזיה מנועה מלשדר במהדורות החדשות את פניו של בגין, ולכן הוצגו רק תצלומיו של סאדאת בפגישה באופירה. תשדירי הבחירות של הליכוד היו המקום היחיד בו ניתן היה לצפות באירוע כולו.
ב-7 ביוני 1981 השמידו מטוסי חיל האוויר את הכור האטומי בעיראק. בעת המבצע היו רבים שראו בו תעלול בחירות של בגין, בדומה לניסוי הטיל שביט 2 במהלך מערכת הבחירות לכנסת החמישית. פרס הגיב בביקורת חריפה על ההחלטה להפציץ את הכור העיראקי. לעומתו, יצחק רבין הגיב באופן מתון. דוברים אחרים של מפלגת העבודה, כאבא אבן, אמרו במפורש ש"צריך היה לדחות את הפעולה עד לאחר הבחירות". כיום ידוע כי בגין נועץ עם פרס בטרם בוצעה המשימה, פרס יעץ לו שלא לבצעה, והמשימה בוצעה בניגוד לדעתו. בעיתונות יוחסה העלייה של הליכוד בסקרים לפגישה של בגין עם סאדאת ולהפצצת הכור.
תוצאות הבחירות.
בבחירות, שהתקיימו ב־30 ביוני 1981, נמנו 1,954,609 מצביעים מתוך 2,490,014 בעלי זכות הצבעה, ואחוז ההצבעה עמד על כ־78.5%. אחוז החסימה עמד בהתאם על 19,374 קולות. בבחירות הושגו התוצאות הבאות:
לאחר הבחירות.
מדגם הטלוויזיה הצביע בהתחלה על יתרון קטן של המערך, מה שגרם לתומכיו להתחיל לחגוג. פרס הוכרז כ"ראש הממשלה הבא של מדינת ישראל" בידי ישראל פלג, דובר מטה הבחירות, אולם אט אט החלו זורמות תוצאות האמת והמגמה התהפכה לטובת הליכוד. הפרש הקולות בין המערך ובין הליכוד עמד על כעשרת אלפים קולות, אך די היה בו כדי למנוע מהמערך להקים ממשלה. הליכוד קיבל את תמיכתן האוטומטית של המפלגות הדתיות והחרדיות, וכן את זו של התחייה, והגוש בראשותו הגיע ל-64 מנדטים. תוך שלושה שבועות הרכיב בגין ממשלה, אשר הדמות הבולטת בה הייתה אריאל שרון שקיבל את תיק הביטחון לו נכסף זה מכבר.
משבר אירע עת נלקח תיק הקליטה מידי דוד לוי וניתן לאהרן אבוחצירא, אך לאחר תקופה קצרה שבה הסתגר לוי בבית שאן, שב לכהן כסגן ראש הממשלה. הממשלה החדשה נראתה כממשלת המשך לקודמתה, אך בהשוואה לממשלה שהוקמה בשנת 1977 לקתה בחוסר איזון: אנשים כמשה דיין, יגאל ידין ועזר ויצמן, שהיו בעלי משקל ציבורי בזכות עצמם והיוו גורמים מאזנים, לא כיהנו עוד בממשלה. את מקומם של שמחה ארליך ויגאל הורביץ במשרד האוצר מילא עתה יורם ארידור אשר המשיך במדיניות "להיטיב עם העם" שהחלה לפני הבחירות. מתקופת כהונתה של ממשלה זו ייזכרו מלחמת לבנון הראשונה וההיפר אינפלציה, כמו גם התפטרותו של בגין באמצע הקדנציה באמירה "איני יכול עוד".
טארוט
אוליבייה דאקור
אוליבייה ניקולא אנדרי דאקור (בצרפתית: Olivier Nicolas André Dacourt; נולד ב-25 בספטמבר 1974) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הקשר.
דאקור שיחק במספר קבוצות רב יחסית, ביניהן שיחק באינטר מילאנו, לידס יונייטד פולהאם ואברטון. בנוסף שיחק במדי נבחרת במסגרת אולימפיאדת אטלנטה וביורו 2004.
אלפרד מילנר
אלפרד מילנר (באנגלית: Alfred Milner; 23 במרץ 1854 - 13 במאי 1925) היה מדינאי בריטי בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
חייו.
בין השנים 1889–1892 כיהן כסגן שר האוצר הבריטי הממונה על מצרים, ולאחר מכן מונה לנציב עליון בדרום אפריקה. בתפקיד זה הפעיל את מלוא כובד משקלו לתמיכה ברעיונו של ססיל רודס לאיחוד דרום אפריקה תחת שליטת האימפריה הבריטית, ודחף את ממשלת בריטניה ליציאה למלחמת הבורים נגד הרפובליקות הבוריות העצמאיות.
בנוסף כתב את הספר England in Egypt המוצג עד היום בבית אהרן אהרנסון.
במלחמת העולם הראשונה היה חבר בקבינט המלחמה בממשלתו של דייוויד לויד ג'ורג' והיה ממנסחי הצהרת בלפור ביחד עם לאופולד אמרי. לקראת סופה של המלחמה מונה לשר המלחמה, ולאחריה כיהן כשר המושבות, תפקיד שבמסגרתו היה בין חותמי הסכם ורסאי.
ב-13 במאי 1925, זמן קצר לאחר חזרתו מדרום אפריקה, נפטר מילנר ממחלת השינה.
ססיל רודס
ססיל ג'ון רודס (באנגלית: Cecil John Rhodes; 5 ביולי 1853 – 26 במרץ 1902) היה איש עסקים בריטי ומדינאי בדרום אפריקה ששירת כראש ממשלת מושבת הכף משנת 1890 עד לשנת 1896. כמאמין נלהב של האימפריאליזם הבריטי, רודס, ביחד עם חברת דרום אפריקה הבריטית, ייסד את הטריטוריה הדרום אפריקאית רודזיה (כיום זימבבואה וזמביה), שנקראה על שמו בשנת 1895. אוניברסיטת רודס של דרום אמריקה גם נקראת על שמו. בנוסף, הוא השקיע הרבה מאמץ להגשים את חזונו של רכבת ממושבת הכף אל פורט סעיד, דרך טריטוריה בריטית.
ביוגרפיה.
ילדות.
אנגליה וג'רזי.
רודס נולד בשנת 1853 בדרום אנגליה, בן חמישי לכומר פרנסיס ויליאם רודס ואשתו לואיסה פיקוק. בתור ילד אסתמטי חולני, הוציאו אותו ב-1869 מבית ספרו והוא עבר ללמוד תחת אביו. הוא גר תקופה אצל דודתו, ולאור מצבו הבריאותי, החליט אביו לשלוח אותו לכף התקווה כשהיה בן 17, משום שהייתה מדינה דרומית וחמה יותר.
דרום אפריקה.
בדרום אפריקה רודס פיתח עניין בחקלאות ואף הצטרף לאחיו הרברט בחוות הכותנה שלו באומקומאזי, אמנם מאוחר יותר האדמה לא התאימה לגידול כותנה והחווה נסגרה. בגיל 18, הוא ואחיו הגיעו למרבצי יהלומים שבצפון כף התקווה, בעזרת מימון של בנק רוטשילד הצרפתי. רודס הקים חברה שבמשך 17 שנים קנתה עסקי יהלומים קטנים מהסביבה. כדי לשלוט במחירי היהלומים הוא הקים ארגון וצירף אליו שותפים למטרתו שמאוחר יותר הקימו איתו את תאגיד De Beers. במקביל, בשנת 1880 רודס מפתח מחדש עניין בחקלאות, הפעם בדגש על סחר והפצה של פירות.
השכלה.
בשנת 1873 חזר רודס לאנגליה כדי ללמוד באוקספורד, ואחרי סמסטר אחד החליט לחזור לדרום אפריקה, עד לשנת 1876, בה חזר ללימודים. בלימודים אלו הוא הושפע רבות מג'ון ראסקין, מבקר אומנות ותרבות בריטי, שחיזק אצלו את הנטייה לאימפריאליזם. רודס העריץ את המערכת של אוקספורד והאמין שבוגרי האוניברסיטה צריכים להוביל בכל תחום. במהלך לימודיו המשיך לטפח את עסקיו בדרום אפריקה, שגדלו והתעשרו.
פוליטיקה ועסקים בדרום אפריקה.
ב-1880 תכנן רודס להיכנס לחיים הפוליטיים וב-1881 הוא נבחר לפרלמנט של מושבת הכף. ב-1884 התמנה לשר האוצר. ב-1889 הוא הקים את חברת דרום אפריקה הבריטית בכדי לנצל את מכרות הזהב והיהלומים בשטחי הילידים. פעילות זו לוותה בדיכוי אכזרי של הילידים משנת 1883 והלאה. ב-1890 התמנה לראש הממשלה ובתקופה זו חברות היהלומים שלו הגיעו לשליטה של 90% מתעשיית הפקת היהלומים בעולם.
הרחבה של האימפריה הבריטית.
רודס והגורם האימפריאלי.
רודס השתמש בעושרו ובכספיו של חברו אלפרד ביית ובמשקיעים אחרים בכדי לממש את חלומו של יצירת אימפריה בריטית בשטחים חדשים בצפון על ידי השגת זיכיונות מינרלים ממנהיגים עוצמתיים. היתרון של רודס על מחפשי מינרלים אחרים היה עושרו והאינסטינקטים הפוליטיים שלו, שגם נקרא "הגורם האימפריאלי", מכיוון שלעיתים קרובות שיתף פעולה עם ממשלת בריטניה. הוא התחבר עם נציבים בריטים, ודרכם ארגן מדינות בריטיות המגינות על אזורי זיכיון המינרלים על ידי אמנות שונות אך קשורות. בדרך זו הוא השיג חוקיות והגנה לפעולות החציבה, ואז הוא יכל להשיג עוד משקיעים.
אבל הגורם האימפריאלי הוא חרב דו-כיוונית: רודס לא רצה את הבירוקרטים של המשרד הקולוניאלי בלונדון להפריע לאימפריה באפריקה. הוא רצה שמתיישבים בריטים ופוליטיים מהאזור ינהלו אותה. זה שם אותו במסלול מכשולים עם רבים מבריטניה, יחד עם מיסיונרים בריטים, שהעדיפו את מה שהם ראו בתור החוק הישיר היותר מוסרי מלונדון. אך רודס המשיך להתעקש כיוון שהוא ישלם את המחיר הדרוש לפקח על השטחים שבצפון דרום אפריקה המתנגדות לרווחיו העתידיים מהחציבות. למשרד הקולוניאלי לא היה מספיק תקציב עבור זאת. רודס קידם את רצונותיו העסקיים בעזרת הרצון האסטרטגי של בריטניה: מניעת הפורטוגזים, הגרמנים או הבוארים מהתיישבות בדרום-מרכז אפריקה. הפלוגות והסוכנים של רודס ביצרו יתרונות אלו בכך שהשיגו זיכיונות חציבה רבים.
הסכמים, זכרונות ואמנות.
רודס כבר ניסה ונכשל בהשגת זיכוי חציבה מלובנגולה, מלך הנדאבאל במטאבלאלאנד. ב-1888 הוא ניסה שוב: הוא שלך את ג'ון מופת, בנו של המיסיונר רוסרט מופת, בו לובנגולה בטח, לשכנע אותם לחתום על הסכם שלום עם בריטניה ולהסתכל בחיוב על הצעותיו של רודס. עמיתו צ'ארלס ראד, יחד עם פרנסיס תומפסון רוצ'פורט מגוויר,  הבטיחו ללובנגולה שלא יותר מעשרה אנשים לבנים יחצבו במאטאבלאלנד. הגבלה זו לא הוזכרה במסמך, הידוע בתור "זיכיון ראד", שנחתם על ידי לובנגולה. בנוסף לכך, הוא הצהיר שפלוגות החציבה יכלו לעשות את כל מה שהיה נחוץ לחציבות שלהם. כשלובנגולה גילה לאחר מכן את ההשפעות האמיתיים של הזיכון, הוא ניסה לבטלו, אבל הממשלה הבריטית התעלמה ממנו.