מודל נוסף שהוצג על ידי קושלנד הוא מודל KNF להסבר מנגנוני-מבני של תופעת הקואופרטיביות בחלבונים ("Koshland, Nemethy, Filmer, 1966"). קאופרטיביות באה לידי ביטוי בפעילות חלבונים בעלי מספר אתרים פעילים (בדרך כלל בחלבונים אוליגומרים, הבנויים ממספר תתי יחידות). בחלבונים קואופרטיביים קשירה של ליגנד (סובסטראט) לאחת מתתי היחידות משפיע על הזיקה (אפיניות) של אתרי הקישור בשאר תתי היחידות לקישורם של ליגנדים נוספים. במודל KNF קישור של ליגנד לתת יחידה אחת משרה שינוי קונפורמציה בתת-יחידה זו, בהתאמה עם מודל ההתאמה המושרית. קישור זה גורם לשינוי הזיקה של אתרי הקישור בתתי היחידות הסמוכות. מודל ה- KNF עמד כאלטרנטיבה למודל MWC בו תתי יחידות נמצאות בשיווי משקל בין הקונפורמציה עם האפיניות הנמוכה לקונפורמציה עם האפיניות הגבוהה גם ללא קישור ליגנד ("Monod, Wyman, Changeux, 1965"). למרות יתרונו של מודל MWC במספר הפרמטרים הקטן יותר הנדרש לצורך תיאורו, יש המייחסים למודל KNF יתרון בתיאור קואופרטיביות שלילית (ירידה בזיקה של תתי יחידות שכנות בעקבות קישור ליגנד). שני המודלים עמדו במשך שנים במרכזו של ויכוח לגבי נכונותם בחלבונים רבים ובהמוגלובין בפרט. כיום קיימות עדויות התומכות בשני המודלים לגבי חלבון ההמוגלובין, וכפי הנראה המודל המתאים לתיאור הקואופרטיביות של המוגלובין הוא שילוב של שני המודלים.
יואב אברמוביץ
איי בהאמס
סולם ספיר סימפסון
טרטוליאן
מפעל הברזל באנגלסברי
אנגלסברי (שוודית Engelsbergs bruk, "מפעל אנגלסברג") הוא בית יציקה לברזל השוכן בכפר אנגלסבריי שברשות המקומית פאיירסטה במחוז וסטמנלנד שבשוודיה. בית היציקה נבנה בשנת 1681 ובמאה ה-18 הוא הפך לאחד מבתי היציקה המודרניים ביותר בעולם.
היסטוריה.
כריית הברזל באזור זה החלה עוד בתקופת נדידת העמים באמצעות כבשני התכה פשוטים. האיכרים המקומיים החלו בכריית המחצבים ובהתכתם במאה ה-13 על מנת לספק תמיכה לתעשיית החקלאות המתפתחת. תחילת השימוש בגלגל מים על מנת לספק מים עבור הכבשנים והפטישים שמתחתיו סייעו לפיתוח תעשיית הברזל השוודית בתחילת ימי הביניים. מוט הברזל המחושל הופעל באנגלסברי בשלהי המאה ה-16, והחל מאמצע המאה ה-17 היקף הפעילות הפך למשמעותי.
באותה תקופה נקטה הממשלה השוודית במדיניות של הגבלת ייצור הברזל הגולמי כך שרק האיכרים הורשו לייצרו, וזאת בנוסף להקמת בתי חישול מחוץ למכרות. צעדים אלו הובילו להקמתן של אחוזות עם בתי יציקה סמוכים השייכות לאצילים או לבני המעמד הבורגני, שהיו בעלי המשאבים הכספיים הדרושים לפיתוח כריית הברזל.
הדברים הללו התרחשו גם באנגלסברי, וב-1681 החליט אציל מקומי לבנות תנור רם על מנת לייצר ברזל גולמי וברזל חשיל. כתוצאה משיפור שיטות הייצור ומרכישת כבשנים נוספים במהלך המאה ה-18 חלה עלייה בתפוקת הברזל מממוצע שנתי של 135 טון ב-1695 לממוצע שנתי של 264 טון ב-1767. בין 1778 ל-1779 נבנה תנור רם נוסף שכלל מספר חידושים טכנולוגיים, מגרסת עפרות ומחסן פחם. ב-1836 הובא למקום מפוח ממונע חדש שייעל את תהליך הייצור. ב-1848 נבנה במקום כבשן חדש לשריפת עפרות ברזל. לבית החישול, ששופץ במהלך המאה ה-18, הוספו מספר קמינים באמצע המאה ה-19.
תחילת השימוש בתהליך בסמר ובתהליך ייצור פלדה בתנור פתוח בשנות ה-60 של המאה ה-19 גרם לירידה בייצור ברזל פחמי. אנגלסברי הצליח לשרוד בשנות ה-80 של המאה ה-19 בזכות הגדלת כבשני ההתכה והארכת משך פעולתם. באותה תקופה מתחם ייצור הברזל באנגלסברי היה בבעלותה של חברת פאיירסטה, שלאחר מספר דיונים קבעה כי המקום לא מניב רווחים כלכליים מספיקים והחליטה על סגירתו ב-1919.
תיאור.
אנגלסברי הוא הדוגמה המשומרת בצורה הטובה ביותר לתעשיית הברזל השוודית שפרחה במאה ה-17 ובמאה ה-18. אחוזות ייצור הברזל כללו גם בניינים למטרות אזרחיות כגון ניהול ושיכון העובדים, בנוסף למבנים שבהם בוצעה העבודה הטכנית. במתחם אנגלסברי עצמו שרדו 50 בניינים שנבנו ששימשו למטרות שונות ונבנו בתקופות שונות.
הבניין הראשי, שנבנה באזור 1750, הוא בית עץ דו-קומתי עם קירות עמידים בפני מזג האוויר וגג מצופה ברזל. חלק מהחדרים מקושטים בציורים בסגנון גוסטביאני והם מתארים את האחוזה עצמה, הכבשן ובית ההתכה. לאחר שהאחוזה נמכרה ב-1828 היא עברה את תהליך המודרניזציה האחרון. במסגרת התהליך הוספו לבית הראשי חלונות חדשים, ובחזית החצר נבנה מגדל שעון. לבניינים יש שני אגפים כאשר המזרחי מכיל את המטבח. בחזית כל אגף של בניין באחוזה יש ביתן עגול הבנוי מסיגים שהם תוצרי לוואי של תהליך ההתכה. פנים הביתנים מקושט.
הבניינים האחרים הנמצאים מסביב לבית האחוזה הראשי הם מגורי הגנן (1790), מבשלת בירה (1829), ואסם גדול מאבן-סיגים (1872). בניינים ידועים אחרים באנגלסברי הם קוטג' סמית', בית המפקח, האורוות ובית אחסון מעץ.
בית ההתכה שנבנה ב-1778 עד 1779, ביחד עם הבניינים הקשורים אליו שנבנו בתקופות מאוחרות יותר, שרד עד כה ללא פגיעה, וזאת בדומה לבית החישול מאמצע המאה ה-19 וכבשן שריפת עפרות הברזל. הבניינים הללו נותנים תמונה שלמה של הציוד הטכנולוגי ששימש את תעשיית הברזל השוודית המסורתית.
פאונד (מטבע)
מנחם יצחק קליונר
מנחם יצחק קליונר (כ"ג בתמוז ה'תרמ"ה 8 ביולי 1885 - י' בניסן תשכ"ה 12 באפריל 1965) היה מראשי ועד ההגירה המרכזי של מגורשי תל אביב ועמד בראש ועד ההגירה המקומי בכפר סבא.
קורות חייו.
מנחם קליונר נולד בשנת 1885 בעיירה דאנילוביץ' שברוסיה לחווה-שפרה לבית משפחת פרידמן ולחיים קליונר, חסיד חב"ד. המשפחה התגוררה בחווה חקלאית שליד העיירה דאנילוביץ'. בהיותו בגיל 10 מכר אביו את החווה והתיישב בווילנא שם למד מנחם בתלמוד תורה ובישיבה. בגיל 17 עזב מנחם את בית אביו בוילנא ונסע ללמוד בראדין, בישיבת "החפץ-חיים".
בגיל 18 הודיע מנחם להוריו כי החליט לנסוע לארץ ישראל, אולם כספו לא הספיק לו להגיע לישראל והוא נשאר בעיר הנמל טריאסטה באיטליה (אז באוסטריה-הונגריה) שם נכנס זמנית לעבוד כשוליה בחנות לגלנטריה. בהמשך פתח עסק עצמאי לביגוד. קליונר התגורר בטריאסט במשך למעלה מ-10 שנים. בתקופת שהותו שם יסד את הוועד "אהבה ואחוה" שפעל בסיוע למהגרים היהודים בדרכם משם ארץ ישראל, לאמריקה וליתר ארצות ההגירה וכן כתב בקביעות לעיתון היומי הציוני "טאגבלאט" שבלבוב ולשבועון "המצפה" של שמעון מנחם לאזר בקרקוב. כמו כן השתלם בלימודי שפות ובלימודים כללים.
בשנת 1913 הגיע לארץ כתייר והשאיר כסף במשרד הא"י בת"א, שיקנה בשבילו 50 דונם קרקע, אולם לבסוף העסקה לא יצאה לפועל. הכסף הוחזר לו בנימוק "שהזמן אינו מתאים לקניית קרקע", מנחם חזר לטריאסט לחסל את עסקיו ובפורים שנת 1914 עלה ארצה עם הוריו (שהגיעו לטריאסט מספר שנים קודם לכן) ועם ארוסתו שושיה בת מרדכי רוצייסק חסיד חב"ד מהעיירה דאנילוביץ'.
כשהגיע מנחם לארץ ישראל נישא לשושיה והשתקע בת"א-יפו של הימים ההם. הוא עסק בייצוג מסחרי של בתי-חרושת לכיסאות ולנייר עטיפה לתפוחי-זהב. הוא למד את מלאכת הצילום ובכוונתו הייתה לפתוח בית עסק להדפסת גלויות עם תמונות ארץ הקודש למכירה. לבסוף משך ידיו מהעסק ומסרוֹ לאחים אליהו, אשר הדפיסו את הגלויות באיטליה. אז פנה לעיסוקו הישן ופתח בית מסחר לבגדים מוכנים ביפו.
בתקופת גירוש יהודי תל אביב-יפו על ידי הטורקים שהחל באפריל 1917 עמד מנחם קליונר ביחד עם מאיר דיזנגוף, שמעון רוקח, בצלאל יפה ואחרים בראש ועד ההגירה המרכזי של מגורשי תל אביב שלקח על עצמו הטיפול בענייני המגורשים, קליונר היה מזכיר ועד ההגירה המרכזי וכן התמנה לראש ועד ההגירה המקומי בכפר סבא בה התרכזו רבים מהמגורשים. המהגרים סבלו ממחסור בדיור, מזון והלבשה, מפגעי מחלות ומגפות, מרדיפות ונגישות מצד השלטון הטורקי. תפקידם של ראשי הקהילה היה להקל על סבלם של המהגרים ולסייע להם בדיור, מזון, שירותי רפואה וכדומה. קליונר הקים באורווה הציבורית של כפר סבא את "בית התבשיל", בית תמחוי להזנת רעבי המגורשים. בני המושבה תרמו חפצים וכלים, והנשים התנדבו לבשל. מחיר מנת מזון היה נמוך – 1 בישליק.
על תקופה זו פרסם מנחם קליונר ספר בשם "מגילת כפר סבא", שיצא לאור בשנת 1920 ביפו (בהוצאת מתתיהו אליהו), ובו תיאר קורות מגורשי תל אביב יפו שהתיישבו בכפר סבא בשנים 1917–1918.
זכרונותיו על גירוש יהודי תל אביב לכפר סבא מופיעים גם במאמרו "כפר סבא - מרכז פליטי יפו ותל אביב" בספרו של אברהם יערי – "זכרונות ארץ ישראל".
כאשר חזרו הגולים מכפר סבא חזרה לבתיהם בתל אביב, עיצב קליונר את דגל כחול לבן בצורתו המוכרת כיום, ותושבי תל אביב תלו את הדגל על בתיהם. כשלושים שנה מאוחר יותר, ב-1948, נבחר העיצוב הזה להיות דגלה הרשמי של מדינת ישראל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה מונה מנחם קליונר לטפל בענייני עלייה והתאזרחות. הוא עבד כגזבר בוועד הקהילה ובעיריית תל אביב-יפו. כמו כן עסק בהנפקת סרטיפיקטים לעלייה לארץ.
בשנת 1928 עבר לגור ברמת גן, ונבחר לוועדה למתן שמות לרחובות רמת גן עם זאת המשיך לעבוד בעיריית תל אביב. הוא רכש חלקות אדמה ברמת גן, ושתיים מֵהן הקדיש להקמת בתי כנסת ברמת גן. אחד מהם הוא בית הכנסת של חסידי חב"ד השוכן ברחוב עוזיאל, והשני הוא בית הכנסת השוכן ברחוב הרכסים פינת רחוב הרא"ה.
בשנת 1964, שנה לפני מותו, הביע בפני משפחתו את רצונו להיקבר ליד קבריהם של שומרי שבת. כעבור שנה נפטר. משפחתו כיבדה בקשתו, והוא הובא לקבורה בבית הקברות זיכרון מאיר, שבגבול רמת גן ובני ברק.