רלף מבקר את הערים והפרברים של התרבות הצפון אמריקאית. לדעתו, קיימת בהם תחושת חוסר המקומיות הנובעת מקיטש - קבלה לא ביקורתית של מערכי בניינים ורחובות, ורשתות תחבורה הכל למען הדאגה ליעילות (הכלכלית) כמטרה בפני עצמה. ההשפעה הכוללת של כוחות אלה, המתבטאים בתהליכים בתקשורת ותרבות ההמונים, יוצרים "התערערות תחושת המקום של יחידים ותרבויות. במקום המקומות המגוונים והמשמעותיים של העולם נוצרים חללים אנונימיים וסביבות חליפיות״.
לדעתו של רלף, בצפון אמריקה נותרו מעט מאוד מקומות עם תחושת זהות אותנטית, שלא הושפעו מרעיונות של יעילות כלכלית, ואסתטיקה של חיקויים. הוא מביא את נופי קהילות האמיש כדוגמה למקום אותנטי. באירופה, האותנטיות מתבטאת במקומות שבהם ישנם אלמנטים פיזיים של המאות הקודמות - רחובות, כיכרות, סמטאות וכנסיות.עם זאת, חוזר ומדגיש רלף, כי גם בשיכוני הענק, או בפרברים הבנויים בדגם אחיד של בניינים, יכולים להיות עבור תושביהם מקומות בעלי זהות והם יפתחו קשר עמוק אל הנופים הלא אותנטיים האלה.
התפתחות זהות המקום.
שאדם מגיע להתיישב או אפילו לבקר בעיר חדשה, הוא בונה לעצמו את דימוי המבנה העירוני בעזרת המרכזים העירוניים והדרכים המחברות ביניהם. זהו תהליך מתמשך תוך כדי הגדלת הטווח והרדיוס של פעילות האדם, עד שהוא מכסה את שטח העיר כולה. כך נוצרת מפתו המנטלית של העיר. מיפוי מנטלי זה מושפע מידע קודם של האדם על הסביבה החדשה, וכן על ניסיון החיים שלו. אלה עוזרים לו ליצור ולפתח את הזהות שלו עם המקום.
ההבנייה של הזהות משלבת בין הניסיון והידע הקודמים ובין המידע והתחושות החדשות שהאדם צובר בזמן שהותו במקום החדש.
רלף טוען, כי זהות מקום מתפתחת לא רק מהאלמנטים הפיזיים שבונים את המרחב העירוני או השכונתי, ולא מתפתחת רק מהדעות והדימויים הקודמים של האדם, אלא בשילוב וביחסים ההדדיים בין העולם הפיזי של העיר והדימויים הקודמים והחדשים.
זהות של מקום משתנה במשך הזמן עקב השינויים הפיזיים המתרחשים בעיר, וכן בשינוי תפיסת האנשים החיים בה. כך לדוגמה, בעבר העיר התעשייתית נתפסה כמקום של קידמה, פרנסה, עושר וביטחון כלכלי וחברתי. בדורות האחרונים, התהפך הדימוי - העיר התעשייתית נתפסת כמקום של זיהום, חוסר ביטחון אישי וכלכלי - מקום שראוי לנטוש אותו.
זהות המקום האישית מתפתחת גם בהקשר להשפעת גורמים חיצוניים לאדם - גורמים קבוצתיים תרבותיים וחברתיים. דימויים של קבוצות וקהילות המשפיעים על יצירת הזהות של האדם הבודד, נוצרים ומופצים באמצעים שונים ככלי התקשורת. התקשורת מייצרת דימויים של מקומות בהתאם לצרכיה הכלכליים ותפיסת העולם שהיא מייצגת. דימויים אלה יוצרים זהויות לאורך כל הטווח - מדימוי וזהות חיוביים של מקומות מסוימים ועד דימויים וזהות שליליים.
הערכה ובקורת הספר.
הערכה הגדולה לספרו של רלף נבעה משתי סיבות:
כך לדוגמה, עבודתה של מיליון (1992) שחקרה חמש משפחות כפריות שהיו צריכות להתפנות ממקומן עקב בניית סכר בארה״ב. במחקר עומק, עם המשפחות היא הדגימה את ״המסע״ האישי והנפשי שמשפחות אלה עברו מאז שהוחלט לעקור אותן ממקומן, המאבק שניהלו והפסידו בו. האבל וההשלמה של נטישת הבית, ולבסוף המסע הארוך של הסתגלות למקום החדש שאליו הועברו - שבמשך הזמן צריך להפוך למקום בעל משמעות - בית. בעבודה זו, השתמשה החוקרת במערכת המושגים שפיתח רלף, ותארה את הדינמיקה שמשפחות אלה עברו בין מצבי זהות-מקום למצב של חוסר-מקומיות.
רלף בעצמו (1996) הצביע על חולשות מסוימות של הספר - לדעתו הספר לוקה בחוסר תחכום מושגי. הוא טען כי השתמש שם בצורה פשוטה בהפכים דיאלקטיים כדרך להמשגת חוויית המקום: אותנטיות / חוסר אותנטיות, שורשיות/ניידות, אתר סטאטי / אתר דינמי.
עם זאת הספר מספק שפה המאפשרת דיון מדויק בחוויה של אדם או קבוצה ביחס למקום שבו הם מוצאים את עצמם. רלף מספק טרמינולוגיה לתיאור כיצד ומדוע ניתן לחוות את אותו מקום באופן שונה על ידי אנשים שונים (למשל, תושב קבוע מול החדש לעומת חוקר הלומד את המקום) או כיצד, לאורך זמן, אותו אדם יכול לחוות את אותו המקום בצורות שונות בזמנים שונים (למשל, הבית והקהילה שנראים פתאום שונים כל כך בעקבות מוות של אנשים קרובים ומוכרים).
ביקורת נוספת על הספר הייתה כי רלף העדיף את הבית הקבוע על פני המסע. הוא העצים והדגיש תכונות חיוביות של מקום וצמצם או התעלם מתכונות שליליות של מקום. הוא לא חשב שזהות חזקה של אנשים עם מקום, יכולה ליצור מצב של פרובינציאליות, שנאת זרים וראיית עולם מצומצמת של תושבי המקום. הנדודים, הגירה, תיירות - הם תהליכים שמנתקים אנשים ממקומם והם עוברים למקומות אחרים. תהליכים אלה נתפסו על ידו כשליליים. הבקורת טענה גם, כי הספר מתאים לסוג מקומות אותנטיים היסטוריים, ואינו מתאים להסבר של חברה ומקום בזמנים הפוסט-מודרניים של שינויי טכנולוגי מתמשך, גיוון אנושי וניידות גאוגרפית וחברתית.
ביקורת זו מתעלמת, כמובן, ממסקנה מרכזית של הספר: כי ללא קשר לזמן ההיסטורי או למצב הגאוגרפי, הטכנולוגי והחברתי, אנשים תמיד יזדקקו למקום, משום שזהות עם המקום הוא חלק בלתי נפרד ממה ומי שאנחנו כבני אדם. מנקודת מבט זו, הטענה שהחברה הפוסט-מודרנית, באמצעות שינויים טכנולוגיים ותרבותיים, יכולה כעת להתעלם מהמקום, מוטלת בספק. קיומה של טענה זו, באופן מעשי, עלולה להיות הרסנית, בין אם במונחים של מדיניות או בהבנה הקיום האנושי.
למרות השינויים החברתיים והסביבתיים המתרחשים כיום, ה״מקום״ ממשיך להיות משמעותי כמבנה קונספטואלי וכחלק בלתי נפרד מחיי היומיום של האדם. זה לא אומר כי העולם חייב או יכול לחזור למצב של מקומות זרים ולא מחוברים, שאינם מודעים אחד לשני. בחברה הגלובלית של היום, מקום עצמאי, הוא במובנים רבים בלתי אפשרי. יתר על כן, חשיבותו של המקום חייבת להיות מאוזנת עם מודעות וקשרים למקומות אחרים ולצרכים גלובליים.
הבנה אמפתית ורחומה של עולמות שמעבר למקומותינו, עשויה להיות מעוגנת בצורה הטובה ביותר באהבה למקום מסוים שאליו אנחנו עצמנו שייכים. אנו עשויים לזהות את מה שאנחנו צריכים בעולם היומיום שלנו, ולהכיר בכך שיש במקביל עולמות של אחרים בעלי צרכים דומים או שונים.
ז'וזפין אלהאנקו
ז'וזפין אלהאנקו (בשוודית: Josephine Alhanko; נולדה ב-24 באפריל 1981) היא שחקנית שוודית.
ביוגרפיה.
אלהאנקו נולדה בסטוקהולם ובנעוריה למדה בלט, ב-2002 הופיעה בתוכנית הילדים "Dieselråttor &amp; sjömansmöss" ששודרה בערוץ SVT1, ב-2005.
ב-2006 זכתה בתואר מיס שוודיה והלכה לייצג את שוודיה במיס תבל 2006 בלוס אנג'לס, שופטי התחרות תיארו אותה כ"מקצועית, צנועה וסימפתית" והיא גם עלתה לשלב 20 המועמדות הסופיות.
ב-2006 גם שיחקה באחד התפקידים הראשיים של סדרת הפנטזיה "Världarnas bok", ב-2011 שיחקה בפרק של סדרת המשטרה "Irene Huss", ב-2012 שיחקה בהפקת תיאטרון המבוססת על הסרט פאני ואלכסנדר, באותה שנה החלה לשחק בסדרה אנשים אמיתיים.
עוגת עקיצת הדבורה
עוגת עקיצת הדבורה / עוגת עוקץ הדבורה (בגרמנית: Bienenstich; ביננשטיך) היא עוגה שמקורה בגרמניה המשמשת כקינוח.
העוגה מבוססת לרוב על תחתית של בצק שמרים מתוק עם ציפוי אפוי של שקדים מקורמלים וממולאת בחביצת וניל, קציפת חמאה או שמנת.
ניתן למצוא את המתכון במספר גרסאות, כמו בצורת מאפין ועוד. ישנן גם גרסאות שלא מבוססות על בצק שמרים, מרקמן מעט יותר אוורירי והן מהירות יותר להכנה.
עוגת עקיצת הדבורה היא עוגה מסורתית הפופולרית למדי ברחבי הארצות הגרמניות וגם בחלקים אחרים של אירופה. נהוג להגיש אותה כמנה אחרונה לצד מאכלים נוספים בארוחה, או כקינוח לצד קפה או תה.
אטימולוגיה.
ייתכן שהעוגה קיבלה את שמה בשל ציפוי הדבש שלה.
לפי סיפור אגדה, דבורה נמשכה אל העוגה ועקצה את האופה שהמציא את העוגה.
מקורות אחרים מצטטים סיפורים שונים, כמו למשל: אגדה של אופים גרמניים מהמאה ה-15, אשר השליכו כוורות מלאות בדבורים על פולשים שהגיעו מכפרים סמוכים, מה שסייע להדוף בהצלחה את אותם פולשים. לאחר שנהדפו פצחו תושבי הכפר בחגיגות על ידי אפיית גרסה של עוגה זו שנקראה על שם מאמצי ההדיפה שלהם שצלחו.
ישנו גם סיפור על אופה גרמני שבזז להנאתו כוורות בכפר שכן, וחגג את מלאי הדבש החדש שלו בעוגה הזו שהכין.
דיק בארנט
ריצ'רד "דיק" בארנט (; נולד ב-2 באוקטובר 1936) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1959–1974. בעונת השתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA, ובעונות ו- זכה באליפות ה-NBA כשחקן ניו יורק ניקס. לאורך קריירת המשחק העמיד ממוצעים של 15.8 נקודות, 2.9 ריבאונדים ו-2.8 אסיסטים למשחק.
נעורים ומכללות.
בארנט נולד וגדל בעיר גארי שבאינדיאנה. בשנת 1955 הוביל את קבוצת הכדורסל של "תיכון תאודור רוזוולט" עד משחק גמר אליפות התיכונים של אינדיאנה, שבו הפסידה הקבוצה ל"תיכון קריספוס אטקס" שאותה הוביל אוסקר רוברטסון. בין השנים 1955–1959 למד באוניברסיטת המדינה של טנסי, וזכה עם קבוצת הכדורסל שלה ב-3 אליפויות "ליגת המכללות הקטנות" (NAIA) בעונות 1957–1959. ב-4 עונותיו בקבוצה קלע 23.4 נקודות בממוצע למשחק, ועזב אותה כקלע המוביל בתולדותיה עם 3,009 נקודות בסך הכול.
קריירת משחק.
בדראפט ה-NBA 1959 נלקח בארנט בבחירה הרביעית, על ידי סירקיוז נשיונלס. בשתי עונותיו בסירקיוז קלע 15.0 נקודות בממוצע למשחק, והעפיל עם קבוצתו לשלב הפלייאוף. בעונת 1961/1962 עבר לקבוצת קליבלנד פייפרס מ"ליגת הכדורסל האמריקאית" (ABL), וזכה עמה באליפות הליגה.