רומן סטניסלאב דמובסקי (בפולנית: Roman Stanisław Dmowski; 9 באוגוסט 1864 – 21 בינואר 1939) היה מדינאי מן הימין הפוליטי בימי , אשר ייסד את "המפלגה הלאומית דמוקרטית" (אנדקים) אשר הייתה בעלת השפעה רבה בפולין בין שתי מלחמות העולם.
ביוגרפיה.
דמובסקי נולד בוורשה, ומצעירותו היה פעיל באגודות לאומיות פולניות. כסטודנט הפגין לציון מאה שנים לחקיקת החוקה הפולנית משנת 1791, ועל כך נאסר בידי השלטונות הרוסיים ששלטו בחלקים מפולין, ונדון לשלוש שנות מאסר במצודת ורשה.
עת השתחרר מהכלא הקים את "הליגה הלאומית הפולנית". בשנת 1895 התיישב בלמברג, שהייתה אז נתונה לשלטון האימפריה האוסטרו הונגרית, ובשנת 1897 היה בין מקימי "המפלגה הלאומית דמוקרטית" אשר אנשיה נודעו בכינוי "אנדקים". כביולוג מצטיין הביאו לו הישגיו המדעיים יוקרה רבה בארצו. בין השנים 1898 ל-1900 התגורר בצרפת ובבריטניה. שם ניסה לקדם ברית בין האינטרסים הפולנים ובין רוסיה הצארית אל מול גרמניה. ב-1901 שב לפולין האוסטרית, והתיישב בקרקוב.
עם פרוץ מלחמת רוסיה יפן בשנת 1904 נסע דמובסקי ליפן, בניסיון לטרפד את נסיונותיו של יוזף פילסודסקי להקים כוח פולני שימרוד ברוסים, ויסייע ליפן במלחמתה, ניסיון שדמובסקי חש כי הוא עתיד להכשל ולהביא לשפיכות דמים. דרכו של פילסודסקי לא צלחה, ובכך החלה יריבות רבת שנים בין שני האישים.
בשנת 1905 שב דמובסקי לפולין הרוסית. הוא נבחר לדומה (הפרלמנט הרוסי), והחל לקדם רעיון של אוטונומיה פולנית בחסות הרוסים. גרמנופוב בהכרתו הפוליטית, האמין כי פולין העצמאית תיפול עד מהרה קורבן לשאיפות ההתפשטות הגרמניות, וכי ביד רוסיה לסייע לפולין ולהגן עליה. פילסודסקי, לעומתו, החזיק בהשקפה ההפוכה, וסבר כי האיום הגדול ביותר על העצמאות הפולנית נעוץ ברוסים. אירועי שנת 1939, הסכם ריבנטרופ מולוטוב וחלוקת פולין בין הנאצים והרוסים שבאה בעקבותיו, מראה כי שני האישים צדקו באותה המידה.
בשנת 1915 יצא במסע לקידום העצמאות הפולנית בבירות מדינות ההסכמה, ב-1917 הקים "ועד פולני לאומי" בפריז. לצידו של איגנצי ין פדרבסקי, ראש ממשלת פולין, היה אחד הנציגים לוועידת השלום בפריס ב-1919 ובין החותמים על הסכם ורסאי. הייתה לו השפעה של ממש על ההחלטות הנוגעות לפולין.
עם התבססות , הפך דמובסקי ליריבו הגדול של פילסודסקי. דמובסקי העדיף מדינה קטנה בשטחה, אך הומוגנית מבחינת ההרכב האתני של אוכלוסייתה, (על אף שהתבטא כלפי היהודים כי "פולין ללא יהודים היא כמרק ללא פלפל – חסרת טעם"). פילסודסקי, לעומתו, ראה בחזונו פדרציה סלבית המשתרעת מן הים הבלטי עד הים השחור, ובה הגמוניה פולנית. דמובסקי ראה בחזון זה דבר הבל מסוכן, וחש כי רק דוברי פולנית שדתם הנצרות הקתולית ראויים להיקרא "פולנים". הרעיון של מתן "זכויות למיעוטים" היה מתועב בעיניו, ובוועידת פריז נאם במרץ כנגד רעיון זה.
דמובסקי היה "דרוויניסט חברתי". גרמנופוב ואנטישמי אשר ראה את החיים כמשחק סכום אפס בו הרווח שמרוויחה קבוצה חברתית אחת בא בהכרח על חשבון קבוצה חברתית אחרת. לדעת דמובסקי אחת הבעיות הגדולות של פולין הייתה כי לא היו בה די קתולים דוברי פולנית מן המעמד הבינוני, ויותר מדי יהודים וגרמנים מן המעמד הבינוני. בשל כך תמך בהחרמת רכושם של היהודים והגרמנים, והפצתו מחדש בין הקתולים הפולנים. מעולם לא הצליח להעביר חקיקה ברוח זו בסיים, אך מפלגתו "האנדקים" ארגנו מעת לעת מבצעי "קנה תוצרת פולנית" וחרם כנגד חנויות של יהודים.
דמובסקי מונה לשר החוץ הפולני בין אוקטובר ודצמבר 1923. כאשר נכתבה החוקה הפולנית בשנים 1920 – 1921, האנדקים התעקשו על החלשת מעמד הנשיאות והממשלה, לטובת הסיים, והחוקה שנתקבלה בסוף ב-1921 הכילה הוראות אשר למעשה רוקנו מתוכן את סמכויות הממשלה והכפיפו אותה למידה בלתי סבירה של פיקוח ובקרה של הפרלמנט. דמובסקי כלל סעיפים אלו בחוקה במיוחד על מנת להחליש את פילסודסקי, אך סעיפים אלו הובילו לחוסר יכולתה של המערכת הפוליטית הפולנית לתפקד, ופילסודסקי תפס את השלטון בכוח בשנת 1926, והקים משטר נשיאותי אוטוריטרי הנתמך על ידי תנועה אידאולוגית קוואזי פשיסטית בשם סנאציה.
דמובסקי מת בתחילת שנת 1939 בדרוזדובו, ליד העיר לומז'ה, היכן שבילה את שנותיו האחרונות. הוא הקדיש את חייו למטרותיו הפוליטיות, מעולם לא נישא ולא הקים משפחה.
מצו-סופרן
בית עבאס
הח'ליפות העבאסית (בערבית: الدولة العباسية, בתעתיק מדויק: אלדָוּלה אלעבאסיה, מילולית: "המדינה העבאסית", לפעמים – الخلافة العباسية אלח'לאפה אלעבאסיה) הייתה אימפריה ערבית-מוסלמית בהנהגת שושלת בית עבאס שהתקיימה בשטחים נרחבים במזרח התיכון ובצפון אפריקה בין שנת 750 לשנת 1258. הח'ליפים לבית עבאס הביסו את שושלת הח'ליפים הקודמת של בית אומיה בשנת 750, והעבירו את בירת האימפריה מדמשק לבגדאד ולכן המדינה נודעה בהיסטוריה גם כח'ליפות בגדאד. בשנים הראשונות לקיומה בירת הח'ליפות הייתה כופה ומאוחר יותר עברה זמנית לתקופות קצרות לערים א-רקה ולסאמרא, בהתאמה בסוריה ובעיראק של ימינו. אחרי נפילת בגדאד בידי המונגולים ב-1258 הח'ליפות העבאסית שרדה רק כסמכות דתית סמלית בקהיר בשנים 1261–1517, תחת חסות השליטים הממלוכים של מצרים.
עם תחילת שלטונם של העבאסים נכנסת האימפריה המוסלמית לראשית תקופת תור הזהב שלה, בה פורחת בארצות המוסלמיות, בין היתר, אמנויות של שירה ופרוזה.
עלייתו של בית עבאס לח'ליפות.
אל-עבאס היה דודו של מוחמד, ואף על פי שכנראה לא התאסלם מעולם, הוא נחשב לאחד מידידיו הטובים. בנו עבדאללה היה אחד ממקבצי החדית' – התורה שבעל-פה המוסלמית, אך כנראה היה חסר שאיפות פוליטיות. נינו של עבאס, מוחמד בן עלי אל-עבאסי היה פעיל בקרב תאים מהפכניים בעיראק וצפון מערב פרס שביקשו לנקום את רצח חוסיין אבן עלי מייסד השיעה. העובדה שהיה גם נצר למשפחת הנביא וגם לוחם כנגד בית אומיה נתנה לו את מעמדו המיוחד. בתחילת הדרך העבאסים קיבלו את ברכתו של האימאם השיעי, ג'עפר א-צאדק, שמצדו חשב שבהיות העבאסים גם הם מבני משפחת הנביא (אך לא שיעים) – הם מעוניינים להחזיר את השלטון לראוי לו ביותר. לרוע מזלו, העבאסים ניצלו את ברכתו כאסמכתא דתית שגייסה לצדם את השיעים, אך ברגע שעלו לשלטון הם ראו בא-צאדק ובשיעים כאיום והחלו לרדוף אותם אף יותר מאשר בימי האומיים.
בראשית הדרך בסיס כוחם של העבאסים היה במחוז ח'וראסאן שבפרס, שתושביו היו ערבים ופרסים, וסבלו קשות משלטונם של בני אומיה. כיוון שהמחוז שכן בגבול המזרחי של האימפריה המוסלמית הוא שימש לגיוס כספים וכוח אדם למלחמות הבלתי נגמרות עם עמי מרכז אסיה והעמים הטורקים. בשנת 745 נשבע בכיר אבן מאהאן, אחד ממנהיגי ח'וראסאן, אמונים לאימאם אבראהים אבן מוחמד (בנו של מוחמד אל-באקר) אך זה הוצא להורג על ידי האומיים אחרי זמן קצר, ואת מקומו תפס אחיו אל ספאח שהוכתר בשנת 749 לח'ליפה הראשון לבית עבאס. אף על פי שא-ספאח היה מנהיג חלש שמשל רק ארבע שנים ולא השתתף באופן ממשי בשלטון אלא שימש בעיקר כדמות ייצוגית, השושלת שיצר משלה ביד חזקה לפחות עד מותו של הארון אל רשיד בשנת 809.
שלטון בית עבאס בראשית דרכו.
אף על פי שבמובנים מסוימים שלטון בית עבאס הוא המשכו של שלטון בית אומיה, יש הבדלים אחדים בין השושלות. בירת העבאסים הייתה ממוקמת בדרום-מרכז עיראק, מרכז האוכלוסייה הגדול של העולם המוסלמי, בניגוד לאומיים שקבעו את בירותם במחוז הסורי הפחות מאוכלס. העברת הבירה לאזור העשיר והמאוכלס יותר בעיראק הקלה על השליטה באוכלוסייה, שהייתה מרוכזת כולה בתחום הצר שבין הפרת לחידקל. העברת מרכז האימפריה לעיראק גם איפשרה שיתוף של עמים מוסלמים לא ערבים בצבא ובפקידות הבכירה כמו פרסים ומאוחר יותר טורקים, והפכה את האימפריה ליותר קוסמופוליטית.
בראשית דרכו התאפיין בית עבאס בשלטון מרכזי. מושלי המחוזות היו אחראים על גביית מיסים וגיוס לצבא. הח'ליפה לא היסס לפטר מושלים שלא עמדו במכסות המס, והעברת השלטון במחוזות בדרך כלל לא הייתה בירושה מאב לבן. &lt;br&gt;
במיסים הרבים שנגבו השתמש השלטון לבניית ארמונות ומוסדות ציבור עצומים בערי השלטון בגדאד וסאמרא, וכן לשדרוג מערכת תעלות המים מן הפרת והחידקל. מדיניות השלטון המרכזי יצרה שגשוג כלכלי חסר תקדים שכונה "תור הזהב של בית עבאס", והגיע לשיאו בימי הח'ליפה הארון אל רשיד. תור הזהב הגיע לקיצו עם פרוץ מלחמת הירושה בין בניו של הארון אל רשיד – אל-אמין ואל-מאמון.
התקופה האמצעית בחליפות בית עבאס (816–937).
התקופה האמצעית לשלטונו של בית עבאס מתאפיינת בחיזוק השלטון המרכזי על חשבון המחוזות, העברת הבירה לעיר סאמראא', הכנסת פקידים וחיילים זרים במקום הערבים, וחיכוכים בין השיעים לסונים.
מלחמת הירושה.
עם מותו של הארון אל ראשיד ב-809 מתחלקת למעשה האימפריה בין שלושת בניו: אל-אמין, אל-מאמון, ואל-מעתצם. הארון אל ראשיד נתן את השלטון בבגדאד לאל-אמין, את אל-מאמון שם בח'וראסאן ואת בנו הצעיר אל-מעתצם שלח להרי הטאורוס להילחם באימפריה הביזנטית. הארון אל ראשיד קבע כי כאשר ימות אחד מבניו, ירשו האחרים את מקומו. אל-אמין, בניגוד לצוואת אביו, הכריז על בנו כיורשו לעתיד. הפרה זו של צוואת האב גררה מלחמת אחים בין מאמון לאמין (811). אל-מאמון גייס לעזרתו צבא ח'וראסאני בראשותו של טאהר בן-חוסיין, הביס את צבאותיו של אמין ושם מצור על בגדאד. אל-אמין נבגד על ידי צבאו (אבנאא אל-דולה), נרצח, ושערי בגדאד נפתחו לרווחה בפני אל-מאמון ב-813 (למעשה, אל-מאמון הוכרז כחליפה בבגדאד רק ב-819).
עלייתו של אל-מעתצם.