הלפרין לימד עיתונאות וקולנוע בסם שפיגל, ב"כותרת" ובבית הספר לתקשורת של המכללה למנהל. היה חבר הוועד המנהל של סינמטק ירושלים.
בשנים 1985–1987 הוא שירת בשגרירות ישראל בפריז בתפקיד יועץ תרבות.
ב-2018 שימש יושב ראש של שנת התרבות ישראל-צרפת.
הלפרין היה נשוי לארלט אברהם-הלפרין, שהייתה עורכת מוזיקלית בקול המוזיקה (נפטרה בשנת 2001). הוא מתגורר בשכונת המושבה הגרמנית בירושלים.
הלפרין הוא בעל עיטור כבוד של ממשלת צרפת.
כאיש תקשורת.
משנת 1964, היה כתב ומגיש ברשות השידור, בקול ישראל, ואחר כך בטלוויזיה, למשך כמעט 40 שנה ברציפות, ונחשב לאחד הוותיקים ביותר ברשות. הוא החל את דרכו כעורך המחלקה הצרפתית ברדיו. לאורך השנים שימש בתפקידים רבים, ביניהם עורך חדשות, כתב בפריז, עורך , רכז מערכת, וראש חטיבת החדשות. בנוסף לתפקידו בקול ישראל, שימש גם כעורך חדשות החוץ בערוץ הראשון, וכן ככתב מדיני. הלפרין ידוע בציבור בעיקר בתפקידו כמגיש תוכנית החדשות "רואים עולם", תוכנית הלילה "מהיום למחר" ותוכנית הקולנוע "הצגת חצות".כמו כן ערך והגיש ברדיו, ברשת ב', את סדרת התוכניות "עונת הדובדבנים - 100 שנות זמר צרפתי". במלחמת לבנון ב-1982, שידר מביירות לקול ישראל וב-1993, עם הצלם משה פרידמן, סיקר את המלחמה בבוסניה עבור הטלוויזיה הישראלית.
כאשר הותקף הכור בעיראק, נשלחה הודעה מטעם ראש הממשלה בגין לרשות השידור, על מנת שתשודר בעיתוי המתאים. עורך החדשות התורן, משה נגבי, חשש שמדובר במתיחה ופנה להלפרין שהיה אז מנהל החדשות. שידור הידיעה עוכב עד שהלפרין הצליח ליצור קשר עם דודו, ראש הממשלה, ואימת את הידיעה.
בסוף שנת 2003 פרש הלפרין מרשות השידור, אך לאחר מספר חודשים חזר, להנחיית תוכנית ראיונות שבועית. בשנת 2004 שימש כיועץ ומגיש בערוץ התכלת, ערוץ מורשת ייעודי, בו הגיש תוכנית לפורים והיה אמור להגיש שעשועון דמוי "מקבילית המוחות".
ב-2004 זכה הלפרין בפרס סוקולוב לתקשורת אלקטרונית ומפעל חיים.
עבור ערוץ 8, ראיין שחקני קולנוע ישראלים בולטים בעשרים תוכניות "סדנה למשחק".
החל משנת 2005 הגיש במשך מספר שנים את תוכנית הראיונות "קפה הפוך" בערוץ הכנסת. ב-2007 הנחה שעשועון ריאליטי-היסטורי בשם "הצופן" בערוץ הראשון.
ב-2017 הנחה סדרה של חמש תוכניות "איזו דרמה", סדרה המסכמת יובל של שידורי דרמה בטלוויזיה הישראלית.
הלפרין שימש שנים רבות כתב בישראל של כלי תקשורת צרפתים, בעיקר של תחנת הרדיו RTL ושל כתב העת Politique internationale.
על הבמות ובטלוויזיה.
כסטודנט, שיחק הלפרין במחזות צרפתיים בין השאר בבר "בכחוס" בירושלים (הזמרת בעלת הקרחת, העתיד בביצים, המלך אובו, איבון נסיכת בורגון).
במקביל לתפקידיו בטלוויזיה, חזר הלפרין לקריירת המשחק. הוא העלה הצגת יחיד, "מסעות", בפסטיבל תאטרונטו והופיע בפסטיבל דו-אומן בהצגה על המשורר ורלן. ב-2003 גילם את דמותו של סוקרטס במחזה "קריטון" בתיאטרון החאן. בשנת 2008, הוא שיחק בטלנובלה היומית הישראלית "חשופים", ב-HOT, בתפקיד איש המוסד ושר תחבורה לשעבר, ואביה של כוכבת הסדרה, יעל בר זוהר.
בפסטיבל המוזיקה בכפר בלום, גילם את השטן ב"מעשה בחייל" של סטרוינסקי.
ב-2006 העלה מופע מוזיקלי של שנסונים צרפתיים בשם "דבר אליי אהבה", עם בריג'יט חביב. ב-2008 העלה עם אלכס אנסקי מופע תיאטרלי-מוזיקלי בשם "האריה המאוהב", שמהווה עיבוד בימתי למשלי לה פונטיין. במופע גילם הלפרין את לואי ה-14, מלך צרפת.
ב־2012 שיחק במיני-סדרה הקומית "זנזורי", ששודרה ב-yes.
ב־2017 שיחק עמנואל בפרסומות של "זמן אשכול". הוא שיחק בדמותו של יגאל המכונה "יגאל יודע הכל", בסדרת פרסומות בת שלושה סרטונים קצרים. פרק מספר 3 של סדרת הפרסומות מתנגן לפני סרטים בבתי קולנוע סינמה סיטי עד היום (נכון לאוגוסט 2021).
ב־2020 שיחק בעונה השנייה של הסדרה "סטוקהולם" ששודרה בכאן 11.
הצופן
צ'אבי הרננדס
י.ל. פינסקר
רוברט סטורואה
רוברט סטוּרוּאָה (בגאורגית: რობერტ სტურუა; נולד ב-31 ביולי 1938) הוא במאי תיאטרון גאורגי שזכה לתהילה בינלאומית בזכות האינטפרטציות המקוריות שלו ליצירותיהם של ברכט, שייקספיר וצ'כוב. הוא מכהן כמנהל תיאטרון רוסתוולי בטביליסי גאורגיה והוא מביים הפקות בכל רחבי העולם: באנגליה, בגרמניה, בפינלנד, בארגנטינה, ביוון, בטורקיה ובישראל.
בישראל הועלו ההצגות "מעגל הגיר הקווקזי" של ברכט ו"ריצ'רד השלישי" של שייקספיר, בבימויו בפסטיבל ישראל. וכן הוא ביים בקאמרי את ההצגה "פעורי פה" של חנוך לוין.
חייו.
רוברט סטורואה נולד בטביליסי למשפחת אמנים. אביו, רוברט איוונוביץ' סטורואה היה צייר ידוע שעבודותיו מופיעות בתצוגה הקבועה של מוזיאון האמנות של גאורגיה. אשתו של סטורואה, דודנה קווסלבה, היא מומחית לפילולוגיה, סופרת ופילוסופית, ששימשה כמתורגמנית במשפטי נירנברג.
סטורואה היה תלמידו של מיכאיל טומאנישווילי במכון לתיאטרון של טביליסי על שם שותא רוסתוולי. הוא סיים את חוק לימודיו בשנת 1961, והחל בקריירה שלו בתיאטרון שותא רוסתוולי, ובשנת 1979 התמנה לתפקיד מנכ"ל התיאטרון, ובשנת 1982 הוא התמנה לתפקיד המנהל האמנותי הראשי.
יצירתו.
הצלחתו הראשונה של סטורואה באה, בשנת 1965, עם ביום ההצגה "המשפט של סיילם" המבוסס על ספרו של ארתור מילר, "ציד המכשפות". מאוחר יותר הוא רכב על גל ההצלחה עם ביום ההצגות מעגל הגיר הקווקזי של ברטולט ברכט (בשנת 1975), ריצ'רד השלישי (בלונדון ובאדינבורו בשנים 1979-1980) והמלך ליר (ניו יורק, 1990) בכיכובו של השחקן הקומי ראמאז צ'חיקוודזה. האינטרפרטציות שנתן למחזותיו של שייקספיר, "ריצ'רד השלישי" ו"המלך ליר", הביאו לפרסומו כמי שנותן אינטרפרטציה פרדוקסלית לתיאטרון השייקספירי. להוציא את 37 מחזותיו של שייקספיר, בייס סטורואה 17 מחזות נוספים. חמישה מהם בתיאטרון רוסתוולי. בשנת 1986 הוא ביים את "המלט" בריוורסייד סטודיוס, כאשר אלן ריקמן שיחק כהמלט. האיגוד הבינלאומי לשייקספיר שיבח את סטורואה כאחד מעשר ההפקות הטובות ביותר במשך 50 השנים האחרונות.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 השתנה כיוון עבודתו לתוך עולמו הפנימי. עבודותיו כללו את "החיים הם חלום" של פדרו קלדרון (Pedro Calderón) (1992), "הנפש הטובה מסצ'ואן" של ברכט (1993), "הבשורה על פי יעקב" המבוסס על ספר אלפבית של יעקב גוגבשווילי (1995), "למרה" של גריגול רובכידזה (1996). בשנות ה-2000 קיבלה עבודתו של סטורואה גוון פילוסופי יותר בהרהורים על הנצח והאיזון הנכון בין החיים והמוות. השפה המטפורית של עבודותיו האחרונות היא פואטית יותר וכוללות את פנטזיה "סטיקס" על פי הסימפוניה לתזמורת של גיה ק'אנצ'לי (2002), שתי גרסאות חדשות של המלט בטביליסי (2001, 2006) ומחכים לגודו של סמואל בקט (2002).
בישראל.
סטורואה ביים בישראל את ההצגות:
שבתאי לוז'ינסקי (אוניית מעפילים)
"שבתאי לוז'ינסקי" הייתה אוניית מעפילים, שקנתה לה מקום ייחודי בתולדות ההעפלה, משום שהייתה בין האוניות המעטות שהצליחו להוריד מעפילים לחופי הארץ לאחר מלחמת העולם השנייה, והודות למעורבותם של אנשי היישוב בניסיון למנוע את גירוש נוסעיה.
תולדותיה.
"סוזנה" - אוניית משא.
"סוזנה" נבנתה בשנת 1946, אוניית עץ בעלת שני תרנים. בעלת הדחק של 670 טון (גרסה אחרת: 500 טון), מנוע דיזל איטלקי אנסלדו Ansaldo בעל הספק 350 כ"ס. הייתה רשומה בנמל ויארג'ו בצפון איטליה.
"שבתאי לוזינסקי" - אוניית מעפילים.
רכש והכנה.
האונייה נרכשה על ידי המוסד לעלייה ב' באמצעות יהודה ארזי, באיטליה בתחילת 1947. לאחר הרכישה היא שטה מנמל הבית מצפון איטליה לדרומה. כשהייתה מול רג'יו דה קלאבריה, נתפסה על ידי המשטרה האיטלקית ונדרשה לחזור, אך לא עשתה כן.
צוות ההכנה להפלגת העפלה כלל את אברהם זכאי, אברהם שביט, בצלאל דרורי, ארץ ישראלים נוספים, וכן איטלקיים מקומיים.
נבנתה קונסטרוקציה מצינורות ברזל ובה 600 מיטות. הוקמו שמונה מבני שירותים, מזון הובא ממחסן של המוסד לעלייה ב' ליד מילנו, וכן מים ודלק – הכל במימון של הג'וינט. הספינה צוידה בחמש סירות גומי ל-200 איש, וסירת עץ ל-15 איש.
שמה הלועזי "סוזנה" הוחלף בשמו של שבתאי לוזינסקי, המנהיג הציוני שפעל כחבר "המרכז לגולה" ובמחנות ניצולי השואה באיטליה, ונהרג בתאונת דרכים באותה שנה.
צוות המלווים כלל את אנשי הפלי"ם: דוד מימון (סנפיר) שהיה מפקד האונייה, בצלאל דרורי – פרימן (ישקה) שתיפקד כאחראי על הארגון והטיפול בעולים, וכן את אוסי רביד, אברהם קרני-ריקמן (גשר), ושלושת אנשי "ההגנה" באירופה: יונה, שלמה וסשה. הגדעוני היה אריה חייקינד. מכשיר הקשר המקורי התקלקל והוחלף בלב ים עם מכשיר מספינה אחרת.
רב החובל היה איטלקי, אך בפועל שימש בתפקיד דוד מימון.
המעפילים.
825 המעפילים נאספו במחנה 'אלסקה' על החוף בסמוך לעיירה מטפונטו (Metaponto) ליד בארי, והתגוררו במחסני פח. מפקד המחנה היה יהושע (אוסי) רביד מהפלי"ם. כן היו כשלושה ארצישראלים נוספים שדאגו ללימודים וספורט.
השלטונות האיטלקים התייחסו יפה אל המבצע. הם חשבו שמחנה המעפילים הוא מחנה של פגועי נפש. למעשה הגיעו המעפילים מרומניה, הונגריה ופולין, בהם כ-160 דתיים מהפועל המזרחי, בגילאים 18–35.
המעפילים הגיעו אל מקום ההעמסה במטפונטו, חוף חולי רדוד במפרץ טרנטו, ברגל. נמתח כבל פלדה מהספינה לחוף, ובאמצעות חמש סירות גומי הועברו המעפילים. ההעלאה התבצעה בלילה במשך ארבע שעות.
רביד ארגן את הקבוצות בתוך הסירות. עם תום ההעלאה החליט יהודה ארזי כי רביד יצטרף כמלווה בהפלגה. המעפילים התארגנו בספינה על פי השיוך התנועתי-קבוצתי שלהם.
ההפלגה.