עקב פולמוסיו עם הכנסייה הקתולית, בעיקר סביב חוק הגרושין ובגלל האשמות על חילול השם נגדו, נאלץ, בעצת המושל של האי, לגלות לזמן קצר לאי גרנדה עד יעבור זעם.
בחייו הארוכים החליף אלפרד מנדס עיסוקים שונים - עבד כפקיד ממשלתי, כאיש עסקים, וכו'. ב-1932 ראיין מנדס, בעל הדעות הסוציאליסטיות, את יוסיף סטלין. בשנת 1933, מתוך רצון להצליח כסופר, היגר לניו יורק שם בילה 7 שנים מחייו ופקד את חוגי הספרות במנהטן. שם הכיר את פורד מדוקס פורד, ויליאם סארויאן, לנגסטון יוז, קאנטי קאלן ואחרים. זמן מה התיידד מקרוב עם מלקולם לאורי, גם הוא יליד איי הודו המערביים. בניו יורק הכיר גם את אלן פראקיני, שהפכה לאשתו למשך 53 שנה.
עקב סדרה של כישלונות - דחיית בקשתו לאזרחות אמריקאית ואי הצלחתו לפרנס את משפתחו החדשה, עזב את ארצות הברית וחזר לטרינידד, לא לפני שבהתפרצות זעם שרף את כתבי היד של ששה רומנים שחיבר.
מנדס עמל רבות כדי לשכלל את כתיבתו, אך לעולם לא היה שבע רצון ממנה. בעשורים האחורים לחייו תפוקתו הספרותית דעכה. לעומת זאת עסקיו שגשגו והשתתף בחיים הפוליטיים של ארצו.
את שנותיו האחרונות בילה על שפת הים בברבדוס, שם נפטר ב-1991.
כהוקרה על תרומתו לספרות ארצו קיבל בשנת 1972 תואר דוקטור כבוד של אוניברסיטת איי הודו המערביים.
בנו, פיטר מנדס, היה אביו של הבמאי הבריטי סם מנדס.
יצירתו.
הצטיין במיוחד בספורת קצרה ובשני רומנים, היום די נשכחים:
בשנות ה-70 לחייו כתב אוטוביוגרפיה.
הקווקז המערבי
הקווקז המערבי (ברוסית: Западный Кавказ) הוא השם הקיבוצי שניתן לתא שטח בגודל של 3,516.2 קמ"ר במערבו של הקווקז ברוסיה עת הוכרז בשנת 1999 כאתר מורשת עולמית. השטח משתרע בדרום מזרח מחוז קרסנודר, בדרום הרפובליקה של אדיגיה ובמערב הרפובליקה של קאראצ'אי-צ'רקסיה, וכולל מספר יחידות גאוגרפיות שהגדולה שבהן היא השמורה הביוספרית הלאומית של הקווקז המשתרעת על שטח של 2,758.41 קמ"ר. 561.9 קמ"ר נוספים משתרעים בחלק משטחו של הפארק הלאומי של סוצ'י והיתר בארבעה אתרים קטנים ששטח כל אחד מהם אינו עולה על מספר עשרות קילומטרים מרובעים.
גאוגרפיה וגאולוגיה.
האזור הררי וגובהו נע מ-250 מטר למעל 3,000 מטר, ועד לשיא גובהו בהר אקאראגווארטה הנישא לגובה של 3,360 מטר. מבחינה גאולוגית, השטח מגוון וכולל את כל קשת המסלע החל מהפרקמבריון ועד לפלאוזואיקון, וצפונו עשוי אבן גיר ומתאפיין בנוף קרסטי עשיר במערות. האזור כולו עוצב על ידי קרחונים ש-60 מהם, בשטח כולל של 18 קמ"ר, עדיין קיימים. לצד אלה קיימים מורנות וכ-130 אגמים השוכנים בגובה רב. הנהרות בצידו הצפוני של האזור מתנקזים אל נהר הקובן הזורם אל ים אזוב, בעוד שבצידו הדרומי הם קצרים יותר ומוליכים ישירות אל הים השחור. לאורכם של אלה מספר מפלי מים המגיעים עד לגובה של 250 מטר.
החי והצומח.
384 מיני בעלי חיים חיים בקווקז המערבי. על 60 מיני היונקים נמנים הזאב, הדב, השונר, חזיר הבר, היעל הקווקזי המערבי, צפיר האלפים, הביזון האירופי, נמר השלג ועוד. שני המינים האחרונים נתונים בסכנה בכל העולם. באזור 246 מיני ציפורים, רבים מהם אנדמיים וכחמישית מהם מאוימים ברוסיה או בעולם כולו. לאלה מצטרפים דו-חיים, דגי נהרות ו-2,500 מינים מתועדים של חרקים.
הצומח בקווקז המערבי ערוך ברצועות בהתאם לגובה הטופוגרפי ומשתנה ממערב למזרח. המערב מכוסה ביערות אלון ואשור, במרכז נפוצים עצי שדר ואדר, ואילו במזרח גדלים אשוחים לצד ארזים. מעל קו העצים המשתרע בגובה של כ-2,500 מטר גדל מין ייחודי של רודודנדרון בכרים האלפיניים והסוב-אלפיניים. בסך הכל נסקרו באזור כ-700 מיני פטריות ו-1,580 מינים של צמחים וסקולאריים, מהם 967 מינים האופייניים לגובה רב. שליש מהצומח אנדמי למקום, ועשירית נמצא באיום כלשהו.
"השמורה הביוספרית הקווקזית" הוכרה בידי ארגון אונסק"ו בשנת 1978.
נוכחות אנושית.
הנוכחות האנושית באזור המוכרז קטנה ומוגבלת לעובדי השמורה ולמספר קטן של מדענים המבקרים במקום. כ-2% מהשטח, בעיקר בשוליו, הוקצה על ידי השמורה לחקלאים המתגוררים סביבה, ואלה יכולים לנצלו לשימושים חקלאיים ולמרעה. כמו כן הם רשאים לכרות כמות מוגבלת של עצים לבניית גשרים ולהסקה. בשמורה מספר קטן של מבני עץ שנועדו לשמש מקלט לעובדי השמורה ולמדענים. חלק גדול מרמת לאגונאקי לא נכלל באזור המוכרז בשל מרעה יתר שגרם לשינויים בעולם הצומח ולסחף קרקעות, וכן בשל תנועת תיירות ערה. עם זאת בשל חוסר כדאיות כלכלית, נותרו מ-50,000 עד 60,000 ראשי הבקר שרעו ברמה בשנות החמישים של המאה ה-20, כאלף ראשים בלבד.
427 לפנה&quot;ס
פוריקול
פוֹרִיקוֹל (מנורווגית: Fårikål, תרגום מילולי: "כבש בכרוב") הוא תבשיל נורווגי מסורתי, העשוי נתחי בשר טלה עם עצם, כרוב, גרגרי פלפל שחור שלמים ומעט קמח חיטה, מבושלים יחדיו מספר שעות בקדירה. נהוג להגיש לצד התבשיל תפוחי אדמה שבושלו בקליפתם. יש המעדיפים להכין את התבשיל מבשר כבש בוגר.
מקורו של התבשיל במערב נורווגיה, אך כיום הוא נצרך בכל המדינה. נהוג להכין את התבשיל בתחילת הסתו, לאחר שחיטת הטלאים הצעירים. יום חמישי האחרון של ספטמבר נחשב בנורווגיה כיום הלאומי של הפוריקול.
בשנות ה-70 תוכנית רדיו פופולרית בחרה בו כמאכל לאומי.
פינחס פלאי
פינחס פֶּלִאי הכהן (באנגלית: Pinchas Hacohen Peli; ח' באייר ה'תר"צ, 6 במאי 1930 – כ"ח באדר ב' ה'תשמ"ט, 3 באפריל 1989) היה רב והוגה דעות ישראלי-אמריקאי. פרופסור לפילוסופיה. עמד בראש הקתדרה לערכי היהדות באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע. נודע גם כמשורר, סופר, עיתונאי, וכעורך ומתרגם של כתבי הרבנים האמריקאים הרב פרופ' אברהם יהושע השל והרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק.
ביוגרפיה.
פינחס הכהן נולד בשכונת בתי מחסה בעיר העתיקה בירושלים, נצר למשפחת רבנים וסופרים, דור רביעי בעיר שהשתייכו לזרם החרדי. סבו, אבי אמו, היה הרב אברהם צבי שור, ששימש כאב בית דין לחסידים בירושלים. נקרא על שם סב-אמו, רבי פנחס ברנדוויין מברז'אן. פינחס היה השני בין שבעת ילדיו של הרב והסופר מרדכי הכהן, ובין אחיו נמנים הרב שמואל אבידור הכהן (לשעבר רב היישוב כפר שמריהו) והרב מנחם הכהן (לשעבר חבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה) והעיתונאית טובה וכטפוגל, וגיסו הוא הרב יחזקאל פוגל.
בתחילה נשלח להתחנך ב"חדר" ירושלמי מסורתי ובתלמוד תורה עץ חיים. מאוחר יותר למד במוסד "אלומה" בירושלים אצל הרב ד"ר בנימין מנשה לוין והסופר ר' בנימין. הוסמך לרבנות על ידי הרבנים הראשיים דאז יצחק אייזיק הלוי הרצוג ובן-ציון מאיר חי עוזיאל.
בשנת 1950 הפליג לארצות הברית כשליח הסוכנות היהודית, והרצה ברחבי ארצות הברית מטעם איגודי בתי הכנסת באמריקה וארגון הבונדס. בשהותו בניו יורק פגש את פנינה כהן, בת דודו (אחי אביו), שהייתה פעילה במנהיגות תנועת הנוער הציונית השומר הדתי. הם נישאו בניו יורק בשנת תשי"א (1951) וכעבור זמן שבו לישראל ושימש כעורך הספרותי של מוסד הרב קוק בירושלים.
קריירה אקדמית.
פלאי למד ערבית וספרות באוניברסיטה העברית בירושלים והשתלם בדרופסי קולג' בפילדלפיה (כיום חלק מאוניברסיטת פנסילבניה) ובאוניברסיטת קולומביה בניו יורק. בראשית שנות השישים שימש מרצה לספרות עברית בישיבה יוניברסיטי בניו יורק ובהמשך כמרצה קבוע באוניברסיטת ברנדייס במסצ'וסטס. הוא החל לכתוב עבודת דוקטורט בנושא "מסורות אכדיות בספרות התלמודית" במסגרת דרופסי קולג', אך לאחר מפגש עם הרב פרופ' אברהם יהושע השל, שינה פלאי את נושא עבודת הדוקטורט (שנעשה בהדרכתו של השל) לנושא: "האדם המתפלל בתפילה היהודית". ב-1969 הוענק לו תואר דוקטור לפילוסופיה מן הסמינר התאולוגי היהודי וב-1971 הצטרף פלאי למחלקות לספרות עברית ולמחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. ב-1979 הועמד בראש הקתדרה לערכי היהדות וב-1980 התמנה לפרופסור חבר. פלאי עמד בראש הקתדרה לערכי היהדות עד פטירתו בשנת 1989. בנוסף כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטת נוטרדאם, בית המדרש לרבנים של אמריקה הלטינית () ואוניברסיטת קורנל. שימש כעורך משנה באנציקלופדיה יודאיקה.
חיו של פלאי התנהלו במקביל בניו יורק ובירושלים, והוא פעל רבות להפצת המחשבה היהודית הדתית של יהדות ארצות הברית בישראל, בעיקר דרך הגותם של הרב פרופ' אברהם יהושע השל והרב יוסף דב סולובייצ'יק.
פלאי למד אצל השל בסמינר התאולוגי היהודי בניו יורק, ואף כתב את עבודת הדוקטור הספרותית-פנומנולוגית שלו בנושא התפילה אצל חז"ל, בהנחייתו. בהשראתו ותיווכו של השל השתתף בפעולות רבות לקידום דו-שיח ושיתוף פעולה בין-דתי, וביקר מספר פעמיים בוותיקן כדי לדון ביחסים בין קתולים ליהודים. בנוסף, פלאי היה קשור למייסד תנועת המקויה היפנית, פרופ' אברהם איקורו טשימה, ושימש כמורה רוחני של התנועה במשך עשרות שנים, בביקורים בישראל וביפן. בראשית שנות ה-70 הקים פלאי, יחד עם נשיא המדינה זלמן שזר, את מוסד אברהם יהושע השל בירושלים שפעל בתרגום ספריו של השל לעברית ולהפצת הגותו בישראל. פלאי עמד בראש המוסד, וח"כ אבא אבן עמד בראש המועצה הציבורית.
קשר משמעותי נוסף קשר פלאי עם הרב יוסף דב סולובייצ'יק. הוא הוציא לאור שני ספרים המבוססים על שיחותיו של הרב סולובייצ'יק - "על התשובה" ו"בסוד היחיד והיחד", בנוסף ערך ותירגם דרשות רבות נוספות של הרב סולובייצ'יק ופרסם אותם בעיתון שערך פנים אל פנים. עם הוצאת ספרים והדרשות התפרסמה הגותו של הרב סולובייצ'יק שהייתה ידועה עד אז בישראל רק בקרב מקורביו.
כסופר, משורר ועיתונאי.