לדברי ביל אוקלי, כפי שהופיעו בחלק הפרשנות וההארות בפרק ב-DVD של העונה השמינית, מחלקת הצנזורה של רשת פוקס התנגדה לשידורו של הפרק "הפוביה של הומר". הפרוצדורה המקובלת היא שבטרם שידורו של פרק נשלח התסריט למחלקה, וזו מחזירה אותו להפקה עם רשימת מילים ומשפטים שיש להחליף. במקרה זה, חזר התסריט יחד עם שני דפים ובהם הערות כמעט על כל פסקה המופיעה בפרק. הצנזורים ציינו כי לא אהבו את השימוש במילה "גיי" ואת העיסוק הכללי בהומוסקסואליות, וסיימו את הערותיהם בפסקה: "הנושא והתוכן של פרק זה בלתי מתקבלים על הדעת לשידור". בדרך כלל מושמטות מהפרק המילים הבעייתיות, אך במקרה זה סומן כל הפרק כולו כבעייתי, ולא ניתן היה למצוא לכך פתרון. הפקת התוכנית פנתה לווטרס ושאלה אם לדעתו קהילת הלהט"ב תמצא את הפרק פוגעני, והחליפה את השימוש של הומר במילה "מתרומם" במילה "קוויר". הבעיה שניצבה מול מחלקת הצנזורה נפתרה כאשר הוחלפו אנשי צוות הצנזורה של הרשת בעקבות פיטורי מנכ"ל הרשת בעת עבודת ההנפשה של הפרק. הפרק נשלח למחלקה לבחינה מחודשת, וזו אישרה אותו לשידור.
אזכורים תרבותיים ומחוות.
הפרק מציג מחוות שונות לתרבות הקאמפ ולתרבות הגייז, ומכיל אזכורים תרבותיים רבים אחרים לשירים, סרטים וסדרות טלוויזיה. השיר "Everybody Dance Now", הנחשב לשיר קאלט הומואי של שנות ה-90, מושמע פעמיים במהלך הפרק: בסצנת הדיסקוטק ובכתוביות הסיום של הפרק. הצופר במכוניתו של ג'ון מנגן את השיר "אי-שם מעבר לקשת" מתוך הסרט "הקוסם מארץ עוץ". כמו כן, בפרפרזה לשיר "גשם של גברים" משנת 1979, אומר הומר: "אתם תראו, עוד יהיה כאן גשם של נשים".
כאשר ג'ון מדפדף באוסף התקליטים של הומר, ניתן להבחין בכמה אלבומי קיטש פטריוטיים: תקליט של להקת הפולק האמריקאית "The New Christy Minstrels" ותקליט החתונה המתוקשרת של לינדה ברד ג'ונסון (בתם של לינדון ג'ונסון וליידי בירד ג'ונסון), שנערכה בבית הלבן. בנוסף, ניתן להבחין בארון בשני אלבומיו של המוזיקאי ואיש הצבא בארי סאדלר, שרוב יצירותיו עוסקות באומה האמריקאית ובצבא ארצות הברית. השיר שלצליליו בוחר ג'ון לרקוד עם הומר, "I Love the Nightlife" של אלישיה ברידג'ס, לקוח מפסקול הסרט "הרפתקאותיה של פריסילה, מלכת המדבר".
הסצנה שבה רוקד בארט מול הטלוויזיה היא מחווה לסרטו של ווטרס "היירספריי" (1988) ולדמותה של ריקי לייק בסרט. השיר המתנגן ברקע הוא "The Shoop Shoop Song", בביצועהּ של שֵׁר. בפרק ישנה מחווה נוספת לסרט של ווטרס: כאשר מוצגת דמותו של ג'ון נראה ברקע פלמינגו ורוד – מחווה לסרטו "פינק פלמינגוס" (1972) בכיכובה של מלכת הדראג דיוויין. בנוסף, בפרק ישנן שתי התייחסויות לדמויות הסדרה "ימים מאושרים".
סצנת הפתיח של הפרק מתייחסת לתרבות האינטרנט, ובה נראה גולש המנסה להוריד את הפרק למחשב מהאתר AOL, אך נתקל בקצב הורדה איטי ומנסה לבטל את הפעולה.
תגובות וביקורות.
פרסים ונתוני מדרוג.
בארצות הברית מוקמו נתוני המדרוג של הפרק, בעת שידור הבכורה שלו, במקום ה-47 בין המשדרים באותו שבוע, 10–16 בפברואר 1997, עם 8.7 אחוזי צפייה לפי מדד נלסון. הפרק היה המשדר הרביעי הנצפה ביותר של רשת פוקס באותו השבוע. בשנת 1997 זכה הפרק בפרס אמי לפרקי סדרות מצוירות. מייק בי אנדרסון זכה בפרס אנני לאנימציה על בימויו של הפרק.
הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה תיארה את הפרק כ"דוגמה מובהקת לאופן בו ניתן לייצג את הקהילה שלנו בטלוויזיה, באופן אינטליגנטי, הוגן ומשעשע", והעניקה לו את הפרס השנתי שלה לפרק הטלוויזיה הטוב ביותר בטקס GLAAD Media Awards.
תגובות המבקרים.
הפרק דורג במקום החמישי ברשימת "25 פרקי משפחת סימפסון הטובים ביותר" שערך המגזין Entertainment Weekly. הוא אף דורג במקום העשירי ברשימת עשרת הפרקים הטובים ביותר של הסדרה, שפרסם העיתון USA Today בשנת 2003 ושכתב עורך האתר The Simpsons Archive, וכן במקום העשירי ברשימה שערך האתר AskMen.com.
ג'ון פטרסון מ"הגארדיאן" כתב על תפקיד האורח של ג'ון ווטרס: "בהופעתו הרגשתי כי מדובר במפגש פסגה בין שתי הדמויות המשפיעות ביותר בתרבות הפופ ב-25 שנים האחרונות". האתר IGN דירג את הופעת האורח של ווטרס כתשיעית הטובה ביותר בתולדות הסדרה, ומגזין TV Guide דירג אותה במקום השלישי. מגזין Entertainment Weekly ציין, בשנת 2008, את הופעתו של ווטרס כאחת מ-16 הופעות האורח הטובות ביותר בתולדות הסדרה.
וורן מרטין ואדריאן ווד כתבו בספרם "I Can't Believe It's a Bigger and Better Updated Unofficial Simpsons Guide": . ג'ון אלברטי, פרופסור לאנגלית וחוקר ספרות ותרבות פופולרית אמריקאית, שיבח את הביקורת שהביע הפרק על "התפיסה השגויה הרווחת ביותר על אודות ההומוסקסואליות; שההומואיות היא דבר מדבק". בכתבה על מארז ה-DVD של העונה השמינית, כתב טוד גילכרייסט כי הפרק "בהחלט עשוי להיחשב אחד הפרקים הגדולים בכל הזמנים". קתרין לאמבי מאוניברסיטת סידני ציינה את הפרק כדוגמה לסאטירה מוצלחת, ש"חוקרת סוגיות [הומוסקסואליות] רבות בצורה עמוקה למדי [...] מבלי להיות פוליטית באופן גלוי", וציינה כי המסר האנטי-הומופובי של הפרק יעיל יותר מזה של סדרות להט"ב כגון "הכי גאים שיש".
בשנת 2002 כתבו הסופרים סטיב ויליאמס ואיאן ג'ונס באתר "Off the Telly" כי הפרק הוא אחד מחמשת הפרקים הגרועים ביותר של הסדרה, וציינו שהוא "משאיר טעם ממש רע בפה" כיוון שהומר הוא "פשוט די מניאק" במהלך כל הפרק. השניים ציינו כי "זהו צד של הסדרה שלא ראינו בעבר, ולא רצינו לראות".
ביוני 2003 תבע אזרח רוסי את ערוץ הטלוויזיה הרוסי REN TV, בטענה שהתוכניות "משפחת סימפסון" ו"איש משפחה" "מנוונות ומקדמות סמים, אלימות והומוסקסואליות", ודרש שלא לשדר אותן יותר בתחנה. כראיה לכך שהסדרה מקדמת הומוסקסואליות, הוקרן לשופט הפרק "הפוביה של הומר"; התביעה נדחתה לאחר יום.
אוטו פרמינג'ר
יהש
יה&quot;ש
שלט חוצות
שלט חוצות הוא שלט פרסומת ענק המוצב במקום ציבורי. שלטי חוצות נמצאים לרוב בכבישים, בצמתים וברחובות שבהם תנועה רבה של הולכי רגל וכלי רכב.
שטחו של שלט חוצות שגרתי הוא כ-5–10 מ"ר, אך יש גם שלטים הגדולים במידה ניכרת מגודל זה.
שלטי חוצות סטטיים, המציגים מודעה אחת בלבד, עשויים מנייר או מפלריג. לוח אלקטרוני מאפשר שלטי חוצות דינמיים, שתוכנם משתנה ללא הרף. מבחינת תכנון פרסומי, שלטי חוצות מתוכננים להיות בולטים במיוחד ובעלי מסר קצר וקליט, מתוך הנחה כי הצופה נמצא בתנועה.
בנוסף לשלטי חוצות במיקום קבוע, על קיר בית שהוקצה לכך או במתקן שכל ייעודו הצגה של שלט חוצות, מוצבים שלטי חוצות באופן זמני בעת עבודות שיפוץ של בניין, לשם הסתרת הפיגומים.
בישראל.
בישראל, החוק אוסר על הצבת שילוט חוצות בשולי דרכים בין-עירוניות, כדי למנוע הסחת דעתו של הנהג הנוסע במהירות גבוהה.
סעיף 214א לחוק העונשין קובע:
שודרלו דה לאקלו
ג'יאקומו קזנובה
גז טבעי בישראל
גז טבעי הוא אחד ממקורות האנרגיה העיקריים המשמשים את ישראל, החל מראשית המאה ה־21. עד לתחילת המאה ה־21 כמעט לא היה הגז בשימוש כמקור אנרגיה, ושימוש משמעותי בו החל בעקבות התגלית המהותית הראשונה של שדות גז על ידי חברות ישראליות בים התיכון, בתחום המים הכלכליים של ישראל, בשנת 1999. במקביל לגילוי הראשוני של גז טבעי בישראל נעשה שימוש בגז טבעי שיובא משדות גז במצרים, אך לאחר חבלות חוזרות ונשנות בצינורות הגז בסיני, בעקבות ההפיכה במצרים, נפסקה אספקת הגז ממקור זה. כיום מסופקים צורכי הגז של ישראל בעיקר ממאגרי הגז הישראלים, לצד שימוש מועט בגז טבעי נוזלי מיובא לגיבוי. השימוש העיקרי בגז הטבעי בישראל הוא לצורך הפעלתן של תחנות הכוח של חברת החשמל ושל יצרנים פרטיים, ובשימוש משני גם חברות עתירות אנרגיה, כגון בז"ן, צורכות את הגז כתחליף למזוט ולסולר.
החל מינואר 2017 ישראל היא יצואנית גז טבעי.
חיפוש והפקה של גז טבעי בישראל מוסדרים באמצעות חוק הנפט, התשי״ב-1952. הולכה של גז טבעי לצרכנים מוסדרת באמצעות חוק משק הגז הטבעי, התשס״ב-2002.
שימושים.
שימוש עיקרי בגז טבעי בישראל הוא הנעתן של תחנות כוח של חברת החשמל. התחנה הראשונה שהוסבה לשימוש בגז טבעי היא תחנת הכוח אשכול באשדוד. הגז הטבעי מסופק לתחנה באופן ישיר מאסדה באתר "ים תטיס". האסדה שואבת את הגז מבאר אשר נקדחה בקרקעית הים, מול חופי אשקלון, ומספקת את הגז באמצעות צינור באורך 40 קילומטר היישר אל מתקני קליטת הגז שבתוך מתחם תחנות הכוח. המעבר לייצור בגז הפחית באופן משמעותי את רמת זיהום האוויר באשדוד, שסבלה מהערפיח שמקורו מתחנת הכוח מיום היווסדה.
בהדרגה בוצעה הסבה של תחנות כוח נוספות לעבודה בגז טבעי. בגז טבעי מופעלות תחנות כוח של חברת החשמל בחגית, גזר, רדינג, צפית ורמת חובב (זאת בנוסף לתחנת כוח אשכול). כמו כן מופעלות בגז טבעי תחנות כוח פרטיות באשקלון (במשולב עם מתקן התפלה), אשדוד (משולבת בפז בית זיקוק אשדוד) ורמלה (משולבת במפעל נשר) ומפעלי ים המלח באזור סדום.
בשנת 2018 קרוב ל־70% מתפוקת החשמל בישראל סופקה באמצעות גז טבעי.
צריכת גז טבעי בישראל.
לאור התגליות, פעלה מדינת ישראל להקמת תשתיות להולכת גז בהיקף של מאות מיליוני דולרים. צריכת הגז על ידי חברת החשמל ממאגר "מרי" החל משנת 2004 ועד 2010 נאמדה על ידי ועדת ששינסקי בכ־17 מיליארד מטר מעוקב (BCM). הצריכה הכוללת במשק נאמדה בשנת 2010 לבדה במעל 5 מיליארד מטר מעוקב (BCM), בהיקף של כשלושה מיליארד שקל. תחזיות הוועדה אמדו את היקף הצריכה בשנת 2015 ב־10 מיליארד מטר מעוקב (BCM) לשנה, ולקראת 2030 ב־17 מיליארד מטר מעוקב.
תגליות גז בישראל.
התגליות.