במחנה היו שלש מחלקות: מחלקת חייטים, ייצור צעצועים ומיון בגדי אזרחים הרוגים כחומר גלם לשתי המחלקות האחרות.
למעט מקרים מעטים לרוב העבודה התנהלה כסדרה במשמרות של 12–14 שעות, אך איחורים או תלונות אחרות על העובדים טופלו בחומרה, כולל הלקאה, כליאה, השפלה והעברה למחנה ב'.
במאי 1943 שוואמברגר הורה ליהודים להקים תזמורת, ובפתיחה החגיגית שנוגנה על מרפסת, הגיע עם קציני ס.ס. ועם משפחתו להקשיב לכך. יומיים אחר כך ירה והרג באקדחו שני יהודים שעמדו בגבול הגיטו ושוחחו עם אנשים מחוץ לגיטו.
קבוצת המורדים וכשלונם.
קבוצת צעירים ממחנה זה ובראשם ברון, קסטנר וגרין, הצליחו לברוח במטרה לחבור לפרטיזנים, תוך שיתוף פעולה של הכלואים בגיטו, ומניעת הסיפור מהמשטרה היהודית. חלקם נרצחו בידי אוקראינים. האחרים התחבאו, אך קצין ס.ס. שהותקף בידי אחד הבורחים, מאיר קרבס, שעזב אותו לאחר שחשב שהרגו, זיהה את התוקף. 50 יהודים נלקחו כבני ערובה תוך רצח ופציעה של אחרים, והמשטרה היהודית נצטוותה להשיב את הבורחים בתמורה לשחרור בני הערובה. אלו תפסו שלשה מן הבורחים כולל התוקף, וטענו בפני הגרמנים שמצאו את כל החבורה. השלושה, קרבס, גרין וצעיר בשם גרוסט נתלו לעיני כלואי המחנה, בידי שוטר יהודי, אך רק לאחר שהשוטר הראשון שצווה לבצע את התליה התעלף. 23 מבני הערובה נורו למוות למרות הבטחות הגרמנים. במותו גרין קרא: רוצחים נאלחים! דמנו בראשכם. השם ינקום את דמנו!
החלפת הצעירים בזקנים.
מעט זמן לאחר מכן השלטונות הגרמנים פנו אל היהודים בהצעה להחליף צעירים הכלואים בכלא, בזקנים המוסתרים בבתים. דבר זה עורר ויכוח ער בקרב המחנה, אך הוחלט בסופו של דבר לבצעו. דבר זה השפיע רבות על מצבם הנפשי של היהודים, ונראה שמטרת הגרמנים הייתה להשפילם מבחינה מוסרית. המשטרה היהודית ביצעה חיפושים וחטפה בכוח זקנים שהוחלפו בצעירים הכלואים.
האקציה השלישית.
מדי פעם משאיות הגיעו למחנה ויהודים נחטפו לצורך משלוח לעבודה הנדרשת במקומות מרוחקים.
ב-2 בספטמבר 1943 בשלש לפנות בוקר החלו להישמע יריות במחנה ב שהוקף באנשי גסטפו מכל עבריו. כל אנשי הגיטו נצטוו להגיע לרחבת המחנה, אך איש לא הגיע, וכולם נכנסו למסתורים שהוכנו מראש. אך הגרמנים הוציאו ממחבואיהם כ 3500 איש. אלו נשלחו ברכבות לאושוויץ. למחרת 600 עובדים נשלחו למחנה ההשמדה בטשבין. הם הותירו 250 יהודים ל"עבודות נקיון". להערכת הגסטפו נותרו 1200 יהודים בגיטו, ולאחר פיצוץ בתים חשודים והסתייעות ביחידות הנדסה ובשוטרי ה"שופו"
הצליחו לשלוף כ-300 יהודים נוספים. אלו הוכנסו בשני בניינים והוקמה משטרה יהודית חדשה, והחיפושים נמשכו. הגרמנים הבטיחו "בהן צדק גרמני" שיהודים שימסרו עצמם יועברו "למחנה העבודה בטשבין" ולא יאונה להם כל רע. לאור הבטחה זו, כ-900 יהודים נוספים יצאו ממחבואם. אלו נשלחו לעבודות ניקיון ואחרים הועברו ל"גטו זמני" חדש שהוקם בסמיכות.
ב-10 באוקטובר 1943 שוובמרגר הורה על התייצבות מיידית ברחבת המחנה לצורך מפקד. הפיקוד הגרמני ואזרחי העיר ממוצא גרמני הוזמנו לצפות במסדר זה והגיעו לבושים חגיגית. בזמן עמידת היהודים בכיכר, נערך חיפוש בבתים. נמצאה ילדה יפה, ביתו של ד"ר פליצק, שהיה אסיר צבאי (כנראה יהודי מהצבא הפולני). אמהּ נשלחה לטשבין בגרוש הקודם. החייל שמצא אותה אחז בה וזרק אותה אל מפקד המחנה. זה התבונן בה, ולאחר שרחמיו התעוררו זרק אותה אל הקהל היהודי באומרו: "הנה לכם! קחו את האסופית!".
למחרת ב-11 באוקטובר נערך מפקד פתאומי ב"גטו הזמני" החדש. מפקד הגסטפו, רודולף היינריך בנוויץ, מלווה בשלשה אנשי גסטפו: ריכל טימה ובאנטש, הגיעו עם קבוצה של שוטרים אוקראינים. בנוויץ הוציא דף גדול והחל להקריא בפני 1200 היהודים את תוכנו. בדף היה רשום גזר דין מוות על כך שהם נמנעו והסתתרו מהמשלוח לטשבין. הוא הסביר לנאספים שאל להם להבהל, ואסר עליהם לצעוק או לבכות. גזר הדין לא יכאב, וכל אחד יקבל כדור אל גבו. הוא דרש שהם יתפשטו אחד אחרי השני, וילכו בקבוצות של חמישים איש באופן מסודר אל קיר ההריגה. וכך אכן עשו. ישנן עדויות על אנשים שהלכו בראש משפחותיהם, וביקשו להיות הראשונים בקבוצה. לפחות שני יהודים ממחנה העבודה הצטרפו אל משפחותיהם בגטו הזמני, מסרבים להיפרד מהם. היריות נמשכו במשך שש שעות, מהדהדים לאוזני אסירי המחנה הקבוע, וביניהם קרובי משפחתם של ההרוגים.
עם סיום ההרג, בנוויץ הגיע למחנה העבודה, ודרש שני יהודים לצורך שריפת הגופות. למחרת דרש שני יהודים נוספים, וביקש שהיהודים עצמם יתנדבו למעשה. אלו נמנעו, ושוואמברגר הודיע שראשון היהודים שיופיע בדרכי המחנה יתפס למלאכה זו. שני כנרים מוזיקולוגים נתפסו ועסקו בשריפת הגופות, שבערו במשך חמישה ימים ולילות, וכיסו בענן כבד את העיר, ובשכבת שומן את האנשים, החפצים והאוכל במחנה הסמוך. ארבעת היהודים נצטוו לחפש זהב או יהלומים בתוך האפר, ולאחר מכן נלקחו לכלא בבקונשיץ ושם נהרגו ברימון שהושלך לתוך תאם.
ניסיונות בריחה אחרונים האקציה הקטנה ופירוק הגיטו.
לאחר הטבח, יחידים וקבוצות החלו לברוח מהמחנה בדרך כלל בסיועם של פולנים. מפקדים שנערכו שלש פעמים ביום גילו לרוב בני משפחה נעדרים, ושוומברגר וצוותו הוציאו להורג את כל בני משפחת הנעדר או הנעדרת. עם זאת, רבים מהאסירים "הבלתי רשומים" הצליחו לברוח בשלב זה.
ב-28 בנובמבר כ"ח בכסלו ה'תש"ג נר רביעי של חנוכה אנשי גסטפו נכנסו למחנה ותפסו 100 יהודים ושלחו אותם לטשבין. נותרו רק כ-150 יהודים, חלקם ילדים מוסתרים. מיד לאחר אקציה אחרונה זו החלה בריחה המונית, כולל רוב המשטרה היהודית.
בסוף פברואר 1944 אחרוני היהודים בפשמישל נשלחו לאושוויץ או לסטולה וולה, ומחנה העבודה פורק.
לפי ספר היזכור, כנראה שנותרו מסתורים (בונקרים) באזור, ובמהלך שלש החודשים עד הכיבוש הרוסי, נרצחו עוד כ-140 יהודים במסגרת חיסול המסתורים.
הספרייה והסופר מתתיהו מייזס.
אחד היחידים שנותר עד סיומה של המחנה היה הסופר מתתיהו מייזס שעבד בספרייה שנוצרה מאוספיהם השדודים של תושבי המחנה. ב-2 בספטמבר 1943 נערך ביקור של שני בכירי ס.ס. במחנה. בהגיעם לספרייה דיברו עם מייזס והחליטו שיש להצילו. (יש להניח שהצלתו הייתה במסגרת תוכניתם לעסקה לגבי עדות בזכותם לאחר המלחמה, כפי שנעשה במקומות רבים נוספים). הסופר נשלח לטשבין באקציה האחרונה, אך הוחזר משם על פי הוראות מגבוה.
באחד הפעמים מפקד המחנה שוואמברגר נכנס לספרייה וראה יהודים משוחחים ביניהם. "נהנים משיחה קטנה, מה?" שאל. מייזס ניגש אליו ואמר: "למה אתה שואל? ממילא כבר הפסדתם במלחמה". שוואמברגר שתק ויצא את הספרייה.
עם פירוק מחנה העבודה, מייזס נשלח לבלזץ ומשם לצעדת מוות אל תוך גרמניה. בעת הצעדה הוא כשל, נורה ונהרג.
ה"שחרור" הרוסי.
הצבא האדום שחרר את פשמישל ב-27 ביולי 1944, בדיוק שלוש שנים לאחר האקציה הראשונה.
לאחר המלחמה.
מיד לאחר השחרור הגיחו כ-100 יהודים ממחבואיהם. בימים שלאחר מכן התווספו אליהם עוד כ-150. ההערכה היא כי רק כ-400 מיהודי פשמישל לפני המלחמה שרדו את השואה. בשנת 1957, ממשלת פולין הורתה להביא לקבורה את שרידי 6000 מאנשי הקהילה שנורו בכמה מקומות ולא נודע זמן הריגתם. מקומות אלו הם: בירקצה, קונקוויץ, לובאצ'וב וגרוצ'וביץ וכן פשקופן, ליפוויצה פרלקוביץ ופיקוליץ.
יוזף שוואמברגר, מהאחראים המרכזיים לרצח יהודי פשמישל, נמלט לארגנטינה לאחר המלחמה. הוא הוסגר לגרמניה ב-1990, וב-1992 נידון למאסר עולם. שוואמברגר מת בכלא הגרמני ב-2004, בגיל 92.
אזרחי פשמישל, חסידי אומות עולם ובוגדים.
לפי מחקרים שנעשו לאחר המלחמה, לפחות 563 נוצרים מפשמישל נרצחו בידי הגרמנים בעוון סיוע ליהודים. היו שנתלו או נורו, והיו שבתיהם נשרפו ומשפחתם נרצחה.
החייל הגרמני בעל הדרגה הגבוהה ביותר בצבא הגרמני, שקיבל הכרה כחסיד אומות העולם הוא מקס לידטקה, המושל הצבאי של פשמישל, שבהוראתו עצרו את כניסת הס.ס. למחנה באקציה הראשונה והצילו כ-80 יהודים עם משפחותיהם כ"עובדי הצבא". את פעולת העצירה וההצלה ביצעה יחידה בפיקודו של סרן אלברט בטל. חקירה של הרשויות הגרמניות העלתה שבעברו לידטקה היה עיתונאי ביקורתי נגד המשטר הנאצי. הוא הועבר מתפקידו לחזית, נשבה על ידי הצבא הרוסי ומת שם בכלא ב-1955. חקירה זו העלתה גם שבטל הוא "אוהד יהודים", שנתן הלוואה לידיד יהודי ולחץ את ידי ד"ר דולדיג ראש המשטרה היהודית בגטו פשמישל. הוא שוחרר מהצבא עקב בעיות לב, גויס למשמר העממי בשלב האחרון של המלחמה, נפל בשבי הרוסי, שוחרר, והגיע למערב גרמניה, שם נאסר עליו לחזור למקצועו כעורך דין, עקב עברו בצבא הנאצי. הוא מת ב-1952.
רבני העיר.
רבנים אלו שימשו בתפקיד רב העיר פשמישל (פרמיסלה) או כאבות בתי הדין של העיר (בסוגריים שנות הפעילות בעיר):
חיין
מייקל טרי
מייקל טרי (באנגלית: Michael Tree; נולד בניוארק, ניו ג'רזי ב-19 בפברואר 1934 - נפטר ב-30 במרץ 2018) היה ויולן אמריקאי יהודי.
חייו.