אליפות וימבלדון 1926 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-21 ביוני והסתיימה ב-3 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
כמו בשנה הקודמת בוצע דירוג משתתפים. כול מדינה הייתה יכולה לדרג עד ארבעה משחקניה, כך שהם יוצבו בבתים שונים.
באליפות זו הווארד קינסי (ארצות הברית) הגיע ל-3 גמרים אך לא זכה באף תואר. בני זוג קיטי מקיין-גודפרי ולסלי גודפרי הגיעו ל-3 גמרים וזכו באליפות בתחרות הנשים וזוגות המעורבים.
התחרות.
תחרות הגברים.
לתחרות זו נרשמו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. מנצח אליפות 1925 רנה לקוסט לא עבר את השלב הראשון במוקדמות. בגמר תחרות הגברים נפגשו אלוף שנת 1924 ז'אן בורוטרה (צרפת) והווארד קינסי (ארצות הברית). ז'אן בורוטרה ניצח ב-4 מערכות ובכך זכה באליפות בפעם השנייה.
תחרות הנשים.
בתחרות הנשים השתתפו 64 טניסאיות (מהם 44 בריטיות) שחולקו ל-4 בתים. סוזן לנגלן מצרפת שהייתה אלופת תחרות הנשים בשנים האחרונות גם השנה הייתה מועמדת לניצחון. אומנם במהלך המשחקים היא הוזמנה לפגישה עם מרי מטק אך בשל אי-הבנה לא הגיעה בזמן. הדבר התפרש כפגיעה בכבוד משפחת המלוכה וטניסאית הודחה מהמשך התחרות. במשחק הגמר קיטי מקיין-גודפרי פגשה את לילי דה אלווארס (ספרד) וניצחה אותה ב-3 מערכות.
תחרות זוגות גברים.
בתחרות השתתפו 64 זוגות. לתחרות נרשמו זוגות טניסאים ממספר מדינות, כמו בתחרות הגברים. זוג אלופי 1924, הצרפתים רנה לקוסט וז'אן בורוטרה, לא השתתפו בתחרות. במשחק הגמר נפגשו הזוג האמריקאי הווארד קינסי ווינסנט ריצ'רדס עם הזוג הצרפתי אנרי קושה וז'אק בריניון. הצרפתים ניצחו ב-4 מערכות וזכו בתואר.
תחרות זוגות נשים.
בתחרות השתתפו 41 זוגות. בשל פסילתה של סוזן לנגלן (צרפת), שהייתה מהמנצחות בשנה שעברה, זוג האלופות לא יכול היה להמשיך בתחרות. במשחק הגמר שיחקו האמריקאיות מרי בראון ואליזבת ריין נגד הבריטיות קיטי מקיין-גודפרי ואוולין קולייר. האמריקאיות זכו בשתי מערכות.
תחרות זוגות מעורבים.
בתחרות השתתפו 64 זוגות. מנצחי אליפות 1925 הזוג הצרפתי סוזן לנגלן וז'אן בורוטרה לא השתתפו בתחרות. בגמר התחרות בני זוג גודפרי נפגשו עם זוג אמריקאי הווארד קינסי ומרי בראון וניצחו אותם בשתי מערכות. עד היום זה המקרה היחיד של ניצחון בני זוג בתחרות זוגות המעורבים.
דאע&quot;ש
מראנו
מֶרָאנוֹ (באיטלקית: Merano; בגרמנית: מֶרָאן (Meran); בלדינית: מָרָאן (Maran)) היא עיר בנפה האוטונומית דרום טירול שבמחוז האוטונומי טרנטינו - אלטו אדיג'ה שבאיטליה. העיר ידועה בעיקר בשל המרחצאות החמים שלה והיא שוכנת בתוך שקע המוקף בהרים המתנשאים עד לגובה של 3335 מטרים מעל פני הים, בכניסה לעמק פסיאר (Passeier) ולעמק וינשגאו (Vinschgau). בעבר הייתה מראנו מקום מגורים מועדף לכמה מדענים, סופרים ואמנים, כולל פרנץ קפקא, עזרא פאונד ופול לזרספלד, שאהבו את האקלים המתון של העיר.
היסטוריה.
האזור שבו שוכנת מראנו היה מיושב כבר מאז האלף השלישי לפני הספירה, כפי שניתן להסיק מהממצאים הארכאולוגיים שנתגלו, בעיקר המנהירים. תולדותיה של העיר מתחילות בשנת 15 לפנה"ס, כאשר הרומאים כבשו את עמק הנהר אדיג'ה והקימו במקום תחנת דרכים בשם סטאטיו מאינסיס (Statio Maiensis).
היישוב מוזכר לראשונה בשטר קניין משנת 857 בשם מאירניה (Mairania). הרוזנים של מצודת טירול הקנו ליישוב מעמד של עיר במהלך המאה ה-13 ועשו אותה לעיר הבירה של רוזנות טירול. לאחר שהרוזנות הועברה לידיו של בית הבסבורג ב-1363, עם התפטרותה של מרגרטה מאולטש, העביר פרידריך הרביעי, דוכס אוסטריה, ב-1420 את החצר של טירול לאינסברוק. למרות שהעיר נותרה הבירה הרשמית עד ל-1848 היא איבדה בהדרגה את הבכורה שלה ואת חשיבותה כצומת לדרכי המסחר בין איטליה וגרמניה. ב-1477 הועברה המטבעה שפעלה בעיר לעיר האל (Hall).
המרד של טירול ב-1809 כנגד הכיבוש הצרפתי הסב את תשומת הלב למראנו. באותה שנה, נחל צבא של איכרים ניצחון על הכוחות המאוחדים של צרפת ושל ממלכת בוואריה, אך לאחר מכן נכשלה המרידה. לאחר מלחמת העולם הראשונה, נעשתה מראנו חלק מאיטליה על פי חוזה סן-ז'רמן, יחד עם שאר החלקים הדרומיים של טירול שהייתה עד אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-12 באפריל 2010 נקלעה רכבת שהייתה בדרכה למראנו למפולת בוץ במרחק 30 ק"מ מהעיר וכתוצאה מכך ירדה הרכבת מהפסים. באסון נספו 9 בני אדם ונפצעו 28, מתוכם 7 נפצעו קשה.
הסנטוריום לחולי שחפת.
בראשית המאה העשרים פעל במקום סנטוריום לחולי שחפת, חולה השחפת המפורסם ביותר ששהה בו היה פרנץ קפקא. לאחר מלחמת העולם השנייה נפתח המקום לטובת יהודים ניצולי שואה חולי שחפת בסיוע ארגון הג'וינט. בשנת 1952 נסגר הסנטוריום וחוליו עלו למדינת ישראל לצורך המשך הטיפול.
אתרים חשובים.
בין האתרים החשובים בעיר נמנים שערי העיר מתקופת ימי הביניים. הכנסיות הראשיות בעיר הן כנסיית ניקולאוס הקדוש (Pfarrkirche St. Nikolaus) וכנסיית ברברה הקדושה (St.-Barbara-Kapelle), שתיהן מהמאה ה-15. בתקופה זו נבנתה גם המצודה. גשר האבן החוצה את נהר פסר נבנה במאה ה-17.
מראנו עברה תהליך של התפתחות כאשר הפכה ליעד פופולרי כאתר מרחצאות, בעיקר לאחר שהחלה לבקר במקום אליזבת, קיסרית אוסטריה. במאה ה-19 נבנו התיאטרון העירוני, בניין הקורהאוס (Kurhaus) ופארק הקיסרית אליזבת. כמו כן מפורסמות הטיילות לאורך הנהר.
לאחר שמראנו סופחה לאיטליה, בנו רשויות המשטר הפשיסטי בניין עירייה חדש בשנות העשרים של המאה ה-20.
נתן אנגלנדר
נתן אנגלנדר (באנגלית: Nathan Englander; נולד ב-1970) הוא סופר יהודי-אמריקאי.
ביוגרפיה.
נתן אנגלנדר נולד וגדל בקהילה יהודית אורתודוקסית בווסט המפסטד שבלונג איילנד במדינת ניו יורק. למד בתיכון העברי של מחוז נסאו, והמשיך ללימודים באוניברסיטת המדינה של ניו יורק ובאוניברסיטת איווה. באמצע שנות ה-90 התגורר במשך חמש שנים בישראל. מתגורר בברוקלין ובמדיסון ומלמד ספרות יפה במכללת האנטר של אוניברסיטת העיר ניו יורק.
בשנת 1999 יצא לאור ספרו "For the Relief of Unbearable Urges", ובו תשעה סיפורים קצרים. בעקבות פרסום הספר זכה אנגלנדר במלגת גוגנהיים. ארבעה מסיפוריו הקצרים נכללו באנתולוגיות השנתיות "The Best American Short Stories".
בשנת 2000 זכה בפרס פֵּא"ן/מלמוד להצטיינות באמנות הסיפור הקצר. בשנת 2012 זכה בפרס פרנק אוקונור לסיפור קצר, על ספרו "על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על אנה פרנק".
אנגלנדר נמנה עם מתרגמיו לאנגלית של ספרו של אתגר קרת, "פתאום דפיקה בדלת".
קישורים חיצוניים.
על כתביו:
מכּתביו:
נאופיטי
הנאופיטי היו קבוצה של יהודים אנוסים וצאצאיהם שחיו בדרום איטליה. משמעות השם "נאופיטי" בלטינית הוא "מומר" או "חדש", הכוונה היא ל"נוצרים חדשים".
היסטוריה.
הנאופיטי היו יהודים שהוכרחו להתנצר לנצרות קתולית בשנת 1493. הם המשיכו לקיים חלק ממצוות וממסורות היהדות בסתר, וכך גם רבים מצאצאיהם.
האינקוויזיציה הספרדית רדפה רבים מהם באכזריות, והתעללה ואף הוציאה להורג את הנתפסים, בעיקר בסיציליה.
כיום, חלק מצאצאי הנאופיטי בקלבריה ובפוליה עברו השבה ליהדות וחיים כיהודים לכל דבר ועניין (אחרי מאות שנים שקיימו את מנהגיהם בסתר), ומקיימים יחסים תקינים עם קהילות יהודיות אחרות ברחבי איטליה.
מבצע סיגל
מבצע סיגל היה מבצע צבאי של צה"ל שנערך בליל י"א בטבת ה'תשמ"א 18-19 בדצמבר 1980, ובו פשטו לוחמים מחטיבת הצנחנים על בסיס מחבלים בלבנון, במטרה לפגוע במחבלים ולהרוס תשתיות טרור.
רקע.
בשנת 1980 התגבשה בצה"ל התפיסה כי הכרחי לשוב ולבצע פעולות יזומות בשטח לבנון על מנת להביא שקט ליישובי הצפון בפרט ולתושבי ישראל בכלל. הרמטכ"ל, רפאל איתן, הורה לאלוף פיקוד הצפון, אביגדור בן-גל, להיערך לביצוע פשיטה צפונית לנהר הליטאני שבלבנון. הפעולה הוטלה על כוחות מחטיבת הצנחנים, עליה פיקד אל"ם דורון רובין, ומטרתה לפעול כנגד יעדי מחבלים בקרבת הכפר עישייה. הכוחות מנו כמאתיים לוחמים צוותי-קרב מגדוד 202, עליו פיקד עופר בן צבי, גדוד הנח"ל המוצנח, עליו פיקד דורון אלמוג, גדוד 890, עליו פיקד זאב זכרין, פלנ"ט צנחנים בפיקוד אברהם קפלן, סיירת צנחנים בפיקוד שמאי רן, כוח מפלחה"ן צנחנים בפיקוד אמל אסעד, כוח מסיירת גולני בפיקוד גוני הרניק, וכן כוח עתודה על בסיס סגל בא"ח חטיבת הצנחנים, בפיקוד גיורא איילנד. הכוח ביצע אימונים ומודלים לפעולה באזור בית סחור וברמת הגולן.
מהלך המבצע.
הכוחות נעו באמצעות רכבים עד לנקודת הפריקה בקליעה ובמרג' עיון. עם רדת הלילה החלו הכוחות לנוע מרחק בן 20 קילומטרים לעבר היעדים. לאחר חציית נהר הליטאני, בסיוע לוחמי שייטת 13, טיפסו הכוחות ועלו לרמת ארנון עד אשר היו מצויים בקרבת היעדים ונערכו לתקיפה.
צוות-קרב בפיקוד דורון אלמוג, אשר כלל כוח מגדוד הנח"ל המוצנח ומפלנ"ט צנחנים, תקף את אחד מבסיסי המחבלים. כעשרה מחבלים נהרגו. , לוחם בגדוד הנח"ל המוצנח נהרג ונפצעו מספר חיילים מן הגדוד ומן הפלנ"ט. לאחר שהכוחות הרסו את המבנים ואת אמצעי הלחימה ביעד, התפנו הכוחות באמצעות מסוקי "יסעור" ושבו לישראל.
תוצאות המבצע.
כוחות צה"ל הרגו למעלה מעשרה מחבלים, פצעו מספר מחבלים נוספים והרסו את המבנים ביעד. לכוחות צה"ל היו הרוג ומספר פצועים.
עקיבה במהלך סריקה