מקס ובר, בספרו הסוציולוגיה של הדת, כאשר התייחס לווירטואוזיות של קדושה ועל טיפוסי גאולה במובן אישי, כתב על כך שלשיטתם, על מנת שאדם יוכל לזכות בגאולה הוא יכול לנקוט באחת משתי דרכים: הדרך האקטיבית של מאמץ ועבודה קשה באופן סגפני או על ידי דרך פסיבית של מיסטיקה אשר משמשת מעין קיצור הדרך אל אלוהים. אלוהים יקבל את העבודה הרוחנית ויגאל את האדם.
ההלניסט הגרמני ולטר בורקרט דן בחליפין דתיים בהקשר של ההתפתחות האנושית, כשהוא נעזר בהרחבה בראיות מיוון העתיקה ומהמזרח הקרוב הקדום.
על פי ג'רארד דיימונד. בשלב מסוים חל מפנה, במקום חליפין ישירות מול האלוהות נעשו החליפין דרך כוהני הדת. כלומר את המנחה נתנו לכהן למרות שאת הבקשה ביקשו מהאל עצמו.
תחולה.
לא כל מנחה לאל או מתנה לאל היא מנחת חליפין. יש מנחות המוענקות כדבר בשגרה, מצוות אנשים מלומדה, ואלו אינן נחשבות כחליפין.
בנוסף לכך, יש דתות בהן לא קיים מוסד החליפין הדתי, בדתות הנקראות דתות אוטוכטוניות, בהן הדת הדרוזית. לא נדרש המאמין בהעלאת קרבנות או מתן מנחות ואין חליפין בין המאמין לאלוהים.
בדתות השונות.
ביהדות.
החליפין הדתי מתבטא ביהדות במתן תגמול למאמין המקיים את המטלה כמו בפסוק: "כבד את אביך ואת אמך כאשר צווך ה' אלהיך למען יאריכן ימיך ולמען ייטב לך על האדמה אשר ה' אלהיך נתן לך" בעשרת הדיברות וניסוח דומה (שלח תשלח את האם ואת הבנים תיקח לך למען ייטב לך והארכת ימים) בשילוח הקן, וכן הפניה אל האל בתפילת אל מלא רחמים: "בעבור שאנו מתפללים", ו"בעבור שאנו נודבים צדקה", כמתן מנחה, על מנת לדאוג לעילוי נשמת הנפטר. עם זאת, בתורה שבעל פה ישנן הסתייגויות רבות מהתפיסה שהאדם יכול לנהל משא ומתן עם האל, המחאה המפורסמת ביותר נגד גישה זו היא אמירתו של אנטיגונוס איש סוכו "הוו כעבדים המשמשין את הרב שלא על מנת לקבל פרס"(אבות א', ג')
בנצרות האורתודוקסית.
בנצרות המזרחית, מקובל לבצע את החליפין עם ייצוגי האל - כלומר עם האיקונות. המאמינים משאירים מנחה לאיקונין (לרוב משאירים לוחית או צלב) בתקווה שבתמורה למנחה, האיקונה תבצע כחליפין נס כלשהו (בדרך כל במישור הבריאותי).
האיקונוקלאזם הביזנטי יצא גם נגד מנהג החליפין בנצרות האורתודוקסית בטענה שזוהי עבודת אלילים.
בנצרות הקתולית.
בנצרות הרומית-הקתולית התפתחה מערכת של נוהגי חליפין הידועים גם כ-"הקדש" (בלטינית: Ex-voto). נוצרים האמינו כי תרומה לכבוד הכנסייה, הקהילה או קדושים נוצריים יברכו את המאמין הן בעולם הזה והן בעולם הבא. נוצרים קתולים נוהגים לקדש לכבוד הכנסייה נרות, קטורת, חפצי-אומנות או כל אמצעי תשלום מקובל למען הנזירים או הכמורה שיתפללו למען האדם המקדש ולמען משפחתו. כמו כן, הקמתם של מזבחות והקדשה של נרות, ספרי שעות, פסלים ואף עלייה לרגל לקברו של הקדוש המלווה בחגיגה של חגים לכבודו של הקדוש היו חלק מנוהגי החליפין, שבהן קיום הפולחן לכבוד הקדוש המשיך להתקיים הן בחיו וגם לאחר מותו. בנוסף הקדשת חפצים שונים למען הקדוש כגון: צלבים, לוחיות, צלמים ואף צוואות.
בנצרות הקתולית של ימי הביניים היה מקובל מנהג האובלטי (oblate), כלומר משפחות העניקו ילדים (בדרך כלל בגילאי 7–9) למנזר על מנת שילדים אלו יחיו חיי נזיר כל ימי חייהם, מעשה זה נעשה מתוך אמונה שהקרבת ילד בצורה זו תתן למשפחה גמול מתאים או כחלק מבקשה מאלוהים לרפואה, הצלחה וכדומה.
בהינדואיזם.
ההינדואיזם רואה את החליפין הדתי כנובע מתועלתנות. במרכז היחסים בין אדם לאל עומד הקורבן, הסוגד אוהב את האל והאל אוהב את המסור לו. אמנם אדם עשוי להקריב מתוך רגש חובה ואז אין בכך חליפין, או שהיחסים הופכים ל"תועלתנות קורבנית" שהיא פחותה מבחינה מוסרית, והבהגאוואד גיטה יצא בביקורת על סוג זה של הקרבה, אולם כאשר ההקרבה נעשית מתוך ריטה יש בכך חליפין תקינים והעולם ממשיך להתנהל תוך סדר עולמי, איזון היקום ושגשוג. ההקרבה הוודית יכולה להיות לאלים, לאבות, לכלל הישויות, לאנושו או לברהמין.
בדתות פגאניות.
אצל בני המאיה הכהנים הקיזו את דמם כמנחת חליפין - ובתמורה היו האלים צריכים להגן על האדם הפרטי, הקהילה או האנושות.
אנשי המלח מטיבט מגישים לאלה מרגן, האלה החולשת על אגם המלח, מנחה בצורת יאק, בתמורה למלח שהם מצפים שהאלה תיתן להם ושתאפשר להם לקחת איתם מהאגם חזרה למקום מגוריהם.
Universal Media Disk (נכתב בקיצור UMD, בעברית: דיסק מדיה אוניברסלי) הוא תקליטור שפיתחה חברת סוני לקונסולת PSP. נפח דיסק UMD הוא 900 מגה בייט בשכבה אחת ו-1.8 גיגה בייט בשכבה כפולה. השימושים בו הם בעיקר שמירת נתוני משחקי מחשב וסרטים.
כיום ה-UMD בשימוש מועט מכיוון שבדגמים החדשים של ה-PSP הוסר הכונן כדי להפחית משקל ולהעלות את זמן המשחק (שעמד על 3 - 5 שעות) בכ-80%.
כיסוי פרוייקטיבי
תלות (אלגברה לינארית)
השערת הרצף המוכללת
הצינור
"הצינור" (נקראה במשך מספר שנים בשם "צינור לילה") היא תוכנית אקטואליה יומית העוסקת בחדשות מתוך הרשת, בתרבות רשת וטכנולוגיה, זוכת פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה. התוכנית שודרה בעבר בערוץ עשר והחל מ-16 בינואר 2019 משודרת בערוץ 13.
התוכנית התחילה כפינה של גיא לרר במהדורת החדשות המרכזית במוצאי שבת, בשם "הצינור", בה מוצגים הסרטונים שיצרו את מרב העניין במהלך אותו שבוע ברשת. בשנת 2010 התוכנית עלתה לשידור כתוכנית עצמאית, תחת השם "צינור לילה", ושודרה בחצות. בשנת 2015 הוקדמה התוכנית לשעה 22:30, לאחר תוכנית הפריים טיים של הערוץ.
ב-16 באוגוסט 2017 הגיש גיא לרר את התוכנית בפעם האחרונה בערוץ 10. מאז ה-3 בספטמבר 2017 הגיש טל ברמן את התוכנית. במועד זה גם הוחלפה הגרפיקה של התוכנית בגרפיקה חדשה. לרר עבר להנחות תוכנית במתכונת דומה בשם "הצנרת", ששודרה ברשת 13.
כחלק ממיזוג רשת-עשר, הוחלט כי לרר יחזור להגיש את "הצינור", זאת על רקע הסכסוך שהתגלע בין לרר לערוץ עשר בעקבות המאבק שניהלו הצדדים על דף הפייסבוק של התוכנית (בהרחבה בפסקה), בעוד ברמן יעבור להגיש את "היום שהיה" בחדשות עשר, שהסבה את שמה ל"חדשות 13".
היסטוריה.
"צינור לילה" עלתה לשידור לראשונה ב-15 באוגוסט 2010. העורך הראשון שלה היה ארנון גל. המנחה מראשית דרכה הוא גיא לרר. התוכנית מוגשת כמגזין אקטואליה ובנויה מכמה מרכיבים: מבזק של חדשות היום ברשת אותו הגישו בתקופות שונות ניתאי אלבוים שגם שימש כעורך המשנה של התוכנית, בר שם-אור וגלי גינת. ראיונות באולפן או בשטח, פינה של כתב באולפן או דיווח של כתב מהשטח, כתבות תחקיר וצבע, פינת חדשנות טכנולוגית ופינת "הסרטונים שעשו את היום ברשת" שכוללת סרטוני רשת משעשעים שמגישה אחת ממגישות הרצף שי-לי שינדלר או סיון אברהמי, ולאחר מכן גם מי-רן מנקס. בעבר ירדן הראל והדר עוזרי שימשו כמגישות רצף. ב-21 ביוני 2017 נודע כי אביה מלכה, השחקנית כוכבת הסדרה כדברא, תצטרף לגיא לרר בתוכנית והיא תוגש על ידי שניהם.
מאז עלייתה של "צינור לילה" הוצגו בה פינות בהגשת אנשי חדשות 10 ובנוסף פינות קבועות של אורחים: עמנואל הלפרין, ויטה קיירס, גיל רימון וטל גרנות. רבקה מיכאלי מגישה פינת ביקורת משעשעת על אפליקציות סלולריות, ישראל גודוביץ' שפט בתחרות "המפגע של המדינה" שבחנה תקלות בנייה במרחב הציבורי ובנוסף, לובו ויזנר ואלי זולטא בחנו את השאלות שהגולשים הציגו לגוגל וידוענים מקריאים על עצמם ציוצים מרושעים מטוויטר שהגולשים כתבו עליהם.
התוכנית "צינור לילה" זוכה למדרוג גבוה ביחס לשעת השידור שלה ונחשבת לתוכנית פופולרית בערוץ 10, היא זכתה בתואר תוכנית המקור הטובה ביותר לשנת 2013 של "עכבר העיר". בשנת 2014 זכתה התוכנית לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה תחת הקטגוריה "תוכנית מגזין בתחומי תרבות ופנאי הטובה ביותר".
ב-16 באוגוסט 2017 הגיש לרר בפעם האחרונה את "הצינור", עקב עזיבתו את ערוץ 10 ומעברו לזכיינית "רשת", שם הוא הגיש תוכנית מתחרה בשם "הצנרת". מאז 3 בספטמבר 2017 ועד המיזוג, טל ברמן הגיש את "הצינור" במקומו. במועד זה גם הוחלפה הגרפיקה של התוכנית בגרפיקה חדשה.
"הצנרת".
הצנרת הייתה תוכנית שעסקה ברשת, טכנולוגיה ורשתות חברתיות שאותה הגישו גיא לרר ושי-לי שינדלר לצד חלק מצוות מערכת התוכנית "הצינור", שאותה הנחו לרר ושינדלר לפני כן בערוץ עשר. לצוות הצטרפה אנה זק שהגישה פינה קבועה של מצעד סרטונים. התוכנית שודרה לראשונה ב-25 באוקטובר 2017 בערוץ 2 ובין ה-1 בנובמבר ל-15 בינואר 2019 שודרה ברשת 13.
כחלק מהמיזוג של רשת וערוץ עשר, הוחלט כי לרר יחזור להגיש את "הצינור" בערוץ הממוזג, ואילו ברמן יעבור להגיש את "היום שהיה" במקומו של גיא זהר, ב"חדשות 13".
ב-15 בינואר 2019, כשנה וחמישה חודשים מאז עליית התוכנית החדשה לאוויר, שודרה התוכנית האחרונה של "הצנרת", בה ניגשו בפעם הראשונה לרגל המיזוג לארכיון של "צינור לילה" ו"הצינור", שאליו לא יכלו לגשת מאז עזיבת לרר והצוות שלו את ערוץ 10, ובנוסף לכך גם ראיון מיוחד של לרר עם ברמן – כל זאת במשדר פרידה חגיגי מ"הצנרת" לקראת חזרתו של לרר ל"צינור" במקומו של ברמן, שכאמור עבר ל"היום שהיה" במהדורה חדשה.
ביום השידורים הראשון של הערוץ הממוזג, "הצנרת" נפתחה עם עטיפה אדומה על סמליל התוכנית, בתוכנית שהוגדרה בלוח השידורים כ"הצנרת/הצינור". במהלך התוכנית, לרר ושי-לי שינדלר חשפו את תמונת הפרופיל החדשה של דף הפייסבוק של התוכנית, שהתבררה להיות תמונת הפרופיל המפורסמת של "הצינור" — בכך חזר לרר להגיש את התוכנית.
עמוד הפייסבוק "הצינור".