בשנת 1864 נטל עיתונאי צרפתי בשם מוריס ז'ולי (Maurice Joly) את רעיון הקונספירציה מספרו של אז'ן סי, והשתמש בו בחיבורו הסאטירי "דיאלוגים בגיהנום בין מקיאוולי ומונטסקיה" ("Dialogue aux enfers entre Machiavel et Montesquieu") כדי להציג תאוריית קשר, שבה נטען, שנפוליאון השלישי, בצוותא עם השטן, זומם מזימות כנגד האנושות. בחיבור לא מוצגים כלל יהודים, אך למרות זאת הוא היווה את הבסיס לפרוטוקולים של זקני ציון, כאשר אנטישמים החליפו את מזימותיו של הקיסר הצרפתי בקונספירציה של מנהיגי עם ישראל.
אחרית דבר.
סי קידם בהתלהבות את ההפיכה בשנת 1848 ולאחר אביב העמים הצטרף למאבק המדיני. באפריל 1850 נבחר ברוב מכריע לאספה הלאומית כנציג הסוציאליסטים מטעם פריז. לאחר ביטול הרפובליקה על ידי נפוליאון השלישי, בסוף שנת 1851, הוצא לגלות מרצונו אל סבויה, מחוז שהיה נתון לשליטה איטלקית. הגלות דרבנה אותו להוסיף ולכתוב, אך כתיבתו לא התעלתה לזו שפקדה אותו עשור קודם לכן, בתקופת הפריחה שלו. הוא מת בגיל 53 בהיותו בגלות.
סיפוריו של סי הציגו לקורא את המעללים בעולם התחתון של פריז, עם הצצה חטופה לנעשה מחוץ להם. הוא הרעיף שבחים על האזרחים האמיצים שלחמו בשחיתות, והריע לאותם בודדים בשכבות הנמוכות של החברה שהחליטו להיאבק מתוך משכנות העוני בבעלי ההון המתעמרים בהם. סי לא הסתיר כלל וכלל את התעמולה שבצבצה מתוך עלילות סיפוריו, אלא הדגיש אותה ואת צדקתה ביתר שאת לנוכח האכזריות השלטת בעולם. כתיבתו ניחנה בדיאלוגים רבי עניין ובעלילה המצטיינת בתחושת מתח דרמטי מתגבר. סיפוריו, שהתאפיינו ברגשנות מוגזמת, משכו את לבו של הקורא אל מחוזות, שתמיד רצה להיות בהם, אך נעדר אומץ לבקר בהם בכוחותיו שלו. ביחד עם גיבוריו של סי, חווה הקורא את תחושת הסכנה והאימה שמלווה את הדמויות, אך לבסוף גם את חדוות הניצחון ואת כוחו של המוסר והצדק.
משה הס
משה הֶס (בגרמנית: Moses Hess; 21 ביוני 1812, בון – 6 באפריל 1875, פריז) היה סופר והוגה דעות סוציאליסט יהודי-גרמני. מאבות התנועה הסוציאליסטית באירופה, ממבשרי הציונות ואבי הסוציאליזם הציוני.
בנוסף לפעילותו הסוציאליסטית הענפה לצד מרקס ואנגלס והשתתפותו בהקמת האינטרנציונל הסוציאליסטי הראשון ב-1864, הקדיש הס חלק ניכר מזמנו גם ללימודי מדעי הטבע, במטרה לגלות חוקים החלים הן על החברה האנושית והן על הטבע.
בצעירותו קיבל אומנם חינוך יהודי מסורתי, אך בבחרותו נטש את העולם המסורתי ולמד באוניברסיטת בון בגרמניה, ואף מצא את דרכו אל חבורת הגליאנים שמאלנים שעם חבריה נמנה גם קרל מרקס.
מתולדותיו.
הס נולד בעיר בון שבגרמניה. ב-1817 עברו הוריו לעיר קלן והשאירו את בנם בבון אצל סבו טוביה הס, שהיה מוסמך לרבנות אך לא שימש כרב, והעניק לילד חינוך יהודי מסורתי. עם התבגרותו ופעילותו בתנועה הרדיקלית, אימץ לעצמו את השם מוריץ, אך מאוחר יותר חזר לשמו העברי משה כדי להפגין את זיקתו ליהדות. בגיל 14 עבר לבית הוריו בקלן וקיבל חינוך כללי. ב-1830 החל ללמוד באוניברסיטת בון, אך לא השלים את לימודיו שם.
הגות סוציאליסטית.
ב-1837 יצא לאור ספרו הראשון של הס: "ההיסטוריה הקדושה של האנושות" ("Heilige Geschichte der Menschheit. Von einem Jünger Spinozas"). בספרו השני, "הטריארכיה האירופית" ("Die europäische Triarchie"), שראה אור ב-1841, הציע "איחוד אירופי" רדיקלי, שיהיה מבוסס על בריטניה, צרפת וגרמניה.
את השקפתו הסוציאליסטית ביסס על פרשנות מקורית לברוך שפינוזה, אותו הוא ראה כפורץ הדרך לתפישה מהפכנית שמחזירה בסיס מוסרי לחיים הפוליטיים. את יסוד התפישה הזו רואה הס במסורת ישראל ובחקיקה הסוציאלית של תורת משה (כדוגמת דיני שמיטה ויובל). לפי תפישתו, הנצרות ניתקה את הזיקה בין המדינה לבין המוסר ("תנו לאלוהים אשר לאלוהים ולקיסר אשר לקיסר"), ובהשראת שפינוזה הוחזר הממד המוסרי לחיים החברתיים. חיבורו של הס – שהיה החיבור הסוציאליסטי הראשון שפורסם בגרמניה, ודגל בהשתלבות היהודים בתנועה הרדיקלית הכלל-אירופית – מבסס את השקפתו הסוציאליסטית על פירוש מודרני ומהפכני של תורת שפינוזה, תוך הדגשת היסודות הסוציאליים בתורת משה.
מראשית שנות ה-40 של המאה ה-19 פרסם הס מאמרים, ייסד וערך כתבי עת חברתיים, אשר קיבלו כיוון סוציאליסטי יותר ויותר. יחד עם קרל מרקס ופרידריך אנגלס נמנה הס עם מייסדי מפלגת ברית הקומוניסטים, ממנה סולק ב"אביב העמים" של 1848, בשל השקפתו האידיאליסטית. הס חלק על קרל מרקס בשאלת הדטרמיניזם ההיסטורי, והתייחס לסוציאליזם כאל רעיון הומניסטי בעיקרו. הוא לא קיבל את "הסוציאליזם המדעי" המטריאליסטי, הגורס תהליך היסטורי בעל התפתחות כלכלית בלתי נמנעת. הס ראה בהיסטוריה של האנושות היסטוריה קדושה של האל, ובכך הלך בעקבות ברוך שפינוזה.
המעבר לפריז.
מ-1848 ועד מותו היה הס רוב זמנו בגלות פוליטית מחוץ לגרמניה, שכן נידון בה למיתה בעוון הטפתו להגשמת הסוציאליזם. חברתו לחיים של הס הייתה סיביליה פש, נערה קתולית ממשפחת פועלים שהכיר בפריז. בעת שהותו בפריז התקבל משה הס ב-1858 ללשכה המקומית של הבונים החופשיים "אנרי הרביעי", שהיו מאורגנים ב-"Grand Orient de France" ("המזרח הגדול של צרפת"). ב-1859 פנה לנפוליאון השלישי והציע לגייס מהפכנים גרמנים גולים כדי ללחום נגד האימפריה האוסטרו-הונגרית לשם שחרור איטליה.
לאחר שנים רבות בהן היה הס מנותק לחלוטין מזיקתו היהודית, חל אצלו שינוי מהפכני לאחר שמהפכות "אביב העמים" של-1848, והתנועות לאיחוד גרמניה ואיטליה, הבהירו לו את מרכזיות המימד הלאומי בהוויה המודרנית.
הגות ציונית.
ב-1861 סיים את כתיבת ספרו רומי וירושלים ("Rom und Jerusalem: Die letzte Nationalitätsfrage").
בספרו הוא כותב שעלילת דמשק השפיעה על השקפתו הלאומית: "נזכרתי, כי בן אני לעם שפל ובזוי, מטורף ומורדף... ואז גבר בי החפץ להילחם בעד עמי ותקומתו הלאומית, אף שכבר התרחקתי ממנו!".
בספרו זה פורס הס תורה ציונית שלמה: הוא מתנגד להתבוללות, וקורא ליישוב יהודים בארץ ישראל ולהחזרת המוני יהודים לחיי עבודה. אידיאל החזרת היהודים לארצם הוא בעיניו אידיאל עולמי, ולא רק יהודי. הס התקשה למצוא מו"ל ליצירתו, אך ב-1862 הצליח להוציאו לאור בלייפציג.
ככל ראשוני הציונות המודרנית, הושפע הס מהתעוררות הלאומיות באירופה. לשחרור איטליה ואיחודה, שחלו באותה עת, כמו גם לתורתו של ג'וזפה מציני (נביא הלאומיות הליברלית האיטלקית) הייתה השפעה כבירה על הס; זה גם המקור לשם ספרו "רומי וירושלים". הספר לא הותיר רושם רב בזמנו, אך השפיע רבות על ראשי הציונות הסוציאליסטית שבאו אחריו. הרצל, שלא הכיר את ספרו של הס בעת כתיבת "מדינת היהודים", קרא אותו אחר כך והתרשם ממנו מאוד. בספרו, היה הס מן הראשונים שהצביעו על היסודות הגזעניים בחברות האירופיות השונות, ובראשן גרמניה, ועל כך שכתוצאה מכך נידונו לכישלון הניסיונות היהודיים - בייחוד אלו של תנועת הרפורמה - להשתלב בחברות האירופיות.
הס סבר כי הלאום מהווה מוקד הזדהות מרכזי בתודעה האנושית, וכמו כל העמים האחרים, גם על העם היהודי להקים מדינתו במולדתו ההיסטורית. הוא הביע את שאיפתו להקמת מדינה יהודית סוציאליסטית בארץ ישראל, והוכיח את יכולת היהודים ליצור תרבות מודרנית. כחלק מהשקפתו, ראה הס את תפקידה ההיסטורי של הדת כשמירת מה שתפש כזהותו הלאומית של עם ישראל. הוא תקף את התנועה הרפורמית על שדחתה היבט זה, וכתב
מותו.
הס נפטר ב-1875 בפריז, ונקבר לבקשתו בבית הקברות היהודי בקלן. ב-1961 הועלו עצמותיו לישראל ונטמנו בבית הקברות כנרת. על פני ארונו, שהוצב בבית הוועד הפועל של ההסתדרות בתל אביב, עברו ונשאו דברים ראשי המדינה, ראשי התנועה הציונית וראשי תנועת העבודה, ביניהם ראש הממשלה דוד בן-גוריון, יושב ראש הסוכנות באותה עת משה שרת, יושב ראש הכנסת קדיש לוז, ומזכ"ל ההסתדרות אהרון בקר. על מצבתו נכתב: "מאבות הסוציאליזם העולמי ומבשר מדינת ישראל".
על שמו נקראו כפר הס, מושב בשרון, בית ספר הס בפתח תקווה וכן בחולון, ואף רחובות ברבות מערי ישראל.
מצלול (ספרות)
מִצְלוֹל הוא שם כולל לכל האמצעים בשירה ובפרוזה המבוססים בעיקר על צליל של מילה או מילים ולא על משמעותן. מבחינה טכנית, הגדרה זו כוללת גם את תחום החריזה, אך בשל ההתפתחות הנפרדת של החריזה ושל אמצעים צליליים אחרים, רוב העוסקים בתחום אינם כוללים את החריזה כסוג של מצלול.
סוגים של מצלול.
אונומטופיה.
מילה או צירוף מילים שצלילן מחקה את משמעותן. המילה 'זמזום', למשל, דומה בצלילה לזמזום הדבורה אליו היא מתייחסת. דבר זה נכון למילים רבות נוספות, בעיקר (אך לא רק) כאלו המחקות צלילים. בשירה משמשת לעיתים מילה אונומטופיאית אחת לחידוד המשמעות של מספר מילים קרובות אליה, המשתמשות באותו צליל.
אליטרציה.
חזרה על צליל או צירוף צלילים במספר מילים קרובות. הצליל החוזר הוא בדרך-כלל עיצור או מספר עיצורים. הצירופים 'חן וחסד' או 'גד גדוד יגודנו' מהווים אליטרציה. האליטרציה היא אמצעי אמנותי המשמש בשירה הקדומה לאותם תפקידים עבורם שימשו מאוחר יותר החריזה והמשקל: להקל על זכירת הטקסט בעל פה, ולהעניק סיפוק אסתטי לשומעים.
אסונאנס.
חזרה על אותו מבנה תנועות עם עיצורים שונים. הצירוף "טָלֶה רָעֵב" הוא אסוננס, שבו החזרה היא על צמד התנועות a-e. בשירה העברית ניתן למצוא דוגמאות רבות לשימוש באסוננס, למשל אצל מאיר ויזלטיר, שכתב ב"שישה שירי נפש" את השורה "כְּמוֹ שֶׁלֶג חָדַש הַנֶפֶש" המשתמש באסוננס להדגשת הדימוי של הנפש לשלג.
קרוב לאסוננס, אך לא זהה, הוא החרוז האסוננטי המופיע בסוף הטור השירי.
קונסוננס.