רוזנה לורן ארקט (באנגלית: Rosanna Lauren Arquette; נולדה ב-10 באוגוסט 1959) היא שחקנית יהודיה אמריקאית מועמדת פרס אמי ופרס גלובוס הזהב.
ביוגרפיה.
ארקט נולדה בניו יורק לזוג שחקני קולנוע, בנדה אוליבייה ולואיס ארקט. היא נכדתו של הקומיקאי קליף ארקט. אמה של ארקט הייתה יהודייה, בת למשפחה ניצולת שואה מפולין; ואביה הקתולי המיר את דתו לאסלאם. ארקט היא אחותם הגדולה של פטרישיה, דייוויד, אלקסיס וריצ'מונד, כולם עוסקים בתחום המשחק.
בהיותה ילדה עברה עם משפחתה לשיקגו, שם אביה ניהל תיאטרון מקומי במשך מספר שנים. כשהגיעה לגיל 12 עברה עם משפחתה פעם נוספת, הפעם לקומונה באזור וירג'יניה.
ארקט לא הצליחה בלימודיה ונשרה מבית הספר בגיל מוקדם. בגיל 15 עזבה ארקט את ביתה יחד עם שלוש מחברותיה, תפסה טרמפים מזדמנים לכל אורך ארצות הברית עד שהגיעה לסן פרנסיסקו, שם עבדה בירידי תיאטרון.
הופעתה המקצוענית הראשונה הייתה במחזה המוזיקלי "מטמורפוזות" מאת אובידיוס.
קריירת משחק.
ארקט החלה את דרכה בתחום המשחק בהופעות בסדרות טלוויזיה כגון "ג'יימס ב 15" ו"הסוד האפל של בית הקציר", בו קיבלה תפקיד קבוע ראשון בקאסט מקצועי.
תפקידה הראשון בקולנוע היה בסרט "מהומה בהוליווד", סאטירה מרושעת על הוליווד ועל תעשיית הקולנוע האמריקאית בכלל. תפקידיה הבאים היו בסרטים "שירת התליין", עליו הייתה מועמדת לפרס אמי; ו"מותק זו את", בו הופיעה לראשונה בתפקיד ראשי.
ב-1985, הופיעה במערבון "סילברדו", וכן בקומדיה הסוריאליסטית של מרטין סקורסזה "שגעון של לילה", בה הופיעה בתור מרסי פרנקלין, נערה יפה שמסחררת את ראשו של גיבור העלילה פול האקט; הופעתה בסרט זיכתה אותה במועמדות לפרס באפט"א.
בקומדיית הנעורים "סוזאן סוזאן" גילמה את רוברטה גלאס, עקרת בית משועממת העוקבת אחר מודעות מפגש בעיתון, ומתוך סקרנות מגיעה לפגישה של סוזן (מדונה) עם חברה ג'ים דרך מודעה בעיתון, מתחזה שלא מרצונה לסוזן ונרדפת על ידי המאפיה.
ההופעה של ארקט בסרט זה העניקה לה את פרס באפט"א לשחקנית המשנה ומועמדות לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסרט קומי/מוזיקלי.
ב-1988 הופיעה בתפקיד הנשי הראשי בסרטו של לוק בסון "הכחול הגדול" וגילמה סוכנת ביטוח אמריקאית בשם ג'ואנה בייקר. לאחר מכן הופיעה בסרט האקשן "אין לאן לברוח", בקומדיה "יוצאים לדוג" שנכשלה בקופות, ובדרמה האירוטית של דייוויד קרוננברג "קראש" על פי ספרו של ג'יימס גראהם באלארד. כן הופיעה במותחן הפשע "ספרות זולה", סרט קאלט של קוונטין טרנטינו, בו גילמה את ג'ודי אשתו המסוממת של סוחר הסמים לאנס, חברו של וינסנט וגה (ג'ון טרבולטה) אשר מסתבך בעל כורחו במהלך הסרט.
בשנת 1997 כיכבה בסרט הדרמה "עשה לי טובה" של הבמאית סונדרה לוק. הופעה נוספת של ארקט הייתה בדרמה העצמאית של וינסנט גאלו "באפלו 66" משנת 1998.
בשנת 2000 השתתפה בקומדיית הפשע "ללכת על הכול" בתור סופי אוזרנסקי, אשתו המאוסה של רופא השיניים המגושם ד"ר אוז (מת'יו פרי); סופי דורשת מבעלה שילשין על השכן החדש ג'ימי "הצבעוני" טודסקי (ברוס ויליס) בתמורה לגירושים ממנה, ובמקביל שוכרת רוצח שכיר בתקווה שיתנקש בבעלה וישאיר אותה עם הירושה.
ארקט הופיעה בחמישה פרקים בסדרת הדרמה "ישנן בנות", ושיחקה בתפקיד משני נרחב יותר בסדרה "מה עובר על בריאן".
ארקט עסקה גם בבימוי, וביימה בשנת 2002 את הסרט הדוקומנטרי "מחפשת את דברה וינגר", אודות סיפור הצלחתה של שחקנית הקולנוע דברה וינגר.
חיים אישיים.
ארקט נישאה שלוש פעמים: לאנתוני גארסו, למלחין ג'יימס ניוטון הווארד ולמסעדן ג'ון סיידל. לארקט ולסיידל נולדה בת אחת, הזוג התגרש לאחר שש שנות נישואים. ניהלה מערכות יחסים מתוקשרות עם המוזיקאים פיטר גבריאל וסולן להקת "טוטו" סטיב פוראקרו, שאף הקדיש לה שיר שנקרא על שמה, "רוזנה".
אמה של ארקט נפטרה בשנת 1997 ממחלת סרטן השד. בעקבות הטרגדיה, עסקה ארקט בהעלאת המודעות למחלה והניסיונות להתמודד עימה בקרב הציבור, ביחד עם אחותה פטרישיה.
אוסמאן פאזוואנטולו
אוסמאן פאזוואנטולו (Osman Pazvantoğlu ; 1758 - 27 בינואר 1807) היה איש צבא עות'מאני שמרד והקים ישות מדינית עצמאית באזור וידין.
שנותיו הראשונות.
אוסמאן נולד בחורף 1758, בכפר בוסני. סבו מצד אביו היה בן למשפחת ארומנים שהתאסלמו ממניעים כלכליים, כדי לא לשלם את המיסים הנוספים שהוטלו על מי שלא היו מוסלמים או לפי גרסה אחרת אבי הסב היה טורקי ואמו קרואטית. הסב היה חייל במשמר הבוסני של העיר סופיה ומכאן שם המשפחה, שמשמעותו בטורקית היא: "בן חייל המשמר". מוצא האם כולל אלבנים, יהודים, סרבים, בולגרים וטורקים. כבר בגיל צעיר התייתם מאביו ועבר אל סבו, שגידל אותו.
אוסמאן למד מסבו את אומנויות השימוש בנשק ובנפרד עסק מעט בפוליטיקה ובמתן הלוואת בריבית, מעשה אסור על המוסלמים. לאחר שנתפס בקלקלתו היה צפוי לתלייה, אך בעקבות תשלומי השוחד שנתן סבו נצלו חייו ורק נכלא. מהכלא ברח, כנראה בסיוע חיילי משמר מחברי סבו. במהלך הלילה חצה את הדנובה בעזרת סירה קטנה ונכנס לנסיכות ולאכיה.
בשירות מברוגני.
לאחר זמן, שבמהלכו היה מעורב בקטטות ושערוריות, הצטרף כחייל שכיר לשירותו של שליט ולאכיה, ניקולאה מברוגני. בבוקרשט, בתוך הצמרת הרומנית, שכללה פנריוטים רבים, המורגלים לשוחד ותככים, פאזוואנטולו התאקלם במהרה ופילס לו את הדרך לתפקיד ראש המשמר האישי של השליט (המשמר האלבני). בהיותו משכיל התיידד עם המשורר היווני ריגאס פראיוס.
אוסמאן התאהב ברומניה בשם אניטה, אך זו דחתה את חיזוריו והוא נכנס לדיכאון ונפל למשכב במשך חודשיים. כשקם היה מלא זעם ורצונו בנקם על הדחייה, ישפיע על מאורעות מאוחרים יותר. הוא לקח חלק, יחד עם בויארים מחצר השליט, בתככים שנועדו להדיח את מברוגני. התככים התגלו והשליט הזועם הורה לערוף את ראשו בהוצאה להורג פומבית על בימה שהתחילו בבנייתה, ברחוב ליפשקאן, בבוקרשט. חיי פאזוואנטולו נצלו פעם נוספת הודות להשתדלות חברו המשורר וסכומי שוחד גדולים ששולמו כנראה לשליט.
תקופת וידין.
אוסמאן פאזוואנטולו חצה שוב את הדנובה, אסף קבוצה גדולה של חיילים שכירים אלבנים וטורקים ועבר איתם לאזור וידין, משם שדד איתם בכל רחבי הבלקנים ואסף סכומי כסף גדולים שאת חלקם שלח לסולטאן עם הבטחה שאם ימונה לאע'א הסכום יוכפל. הסולטאן מינה אותו, אך התיאבון של פאזוואנטולו גדל והוא ביקש לקבל במהרה מינוי של פאשה. כשבחצר הסולטאן לא מיהרו להיענות לבקשתו, גייס פאזוואנטולו צבא שכירים, מינה את עצמו לפאשה והכריז ב-1797 על מרד נגד הסולטאן סלים השלישי. פאזוואנטולו הקים באזור וידין ישות מדינית, בשליטתו, שניהלה את הטריטוריה שבין הדנובה, הרי הבלקנים, מבצר בלגרד והעיר וארנה. במהלך המרד כבשו כוחותיו את העיר פלבן ויהודי העיר הותקפו ונשדדו. בני הקהילה נטשו את העיר ונמלטו לסופיה.
פאזוואנטולו הביא לתנופת בנייה בבירתו, וידין, הקים מבני ציבור, הטביע מטבעות משלו וקשר יחסים דיפלומטיים עם מדינות האזור ועם המעצמות המערביות, כולל קונסוליה בצרפת. על צד אחד של המטבעות שהטביע הופיע דיוקנו ועל הצד השני בית הסוהר של סופיה.
הסולטאן לא יכול היה לעבור לסדר היום על מעשיו, לכן בשנת 1798 שלח צבא של מאה אלף חיילים, בפיקודו של האגה Husein Kukuc, כדי לתפוס אותו ולהכניע את וידין. הצבא העות'מאני נכשל במשימתו, לא הצליח ללכוד את פאזוואנטולו ולא הצליח לכבוש את וידין. המפקד העות'מאני תירץ זאת בפני הסולטאן בכך שהשליט הוולאכי, קונסטנטין חנ'רגלי (Constantin Hangerli), לא סיפק לו את האספקה הדרושה. הסולטאן הדיח את חאנגרלי והורה על הוצאתו להורג, פעולה שבוצעה על ידי מפקד הצבא העות'מאני ביום 18 בפברואר 1799. בקיץ של אותה שנה הסולטאן נאות להכיר בפאזוואנטולו כפאשה של וידין ופאזוואנטולו שב לשלם לו מס.
הפשיטות על ולאכיה.
למימון צבא השכירים שלו ולתשלום המס לסולטאן ארגן פאזוואנטולו פשיטות שוד על הטריטוריות שמעבר לדנובה, באזור אולטניה. במהלך פשיטה על קראיובה נהרסו ונשרפו בתי העיר ומתוך 7,000 בתים נותרו רק 300. מסעי שוד אלה היו אכזריים במיוחד וחיילי פאזוואנטולו, בעידודו בגלל טינתו לנשים רומניות, אנסו נשים רבות ורצחו גברים וילדים ושרפו את היישובים. פעולות חיילי פאזוואנטולו הפכו לשם דבר ועוררו באוכלוסייה רגשות אנטי-עות'מאניים עזים. המרחב שנפגע מפשיטות אלה הלך והתרחב והתקרב לבוקרשט. השליט הוולאכי, אלכסנדרו מורוזי, ביקש בעצמו את ביטול מינויו. השליט החדש, מיכאיל סוצו, ששמע על התקרבות חיילי פאזוואנטולו, ברח מבוקרשט והשאיר הוראות למשמר האלבני להגן על הבירה. מפקדי המשמר התחילו לריב ביניהם מי יהיה המפקד העליון ובינתיים השתלטו על העיר כנופיות השודדים של פאזוואנטולו ודלת העם. השלום הושב רק לאחר התערבות של חיל מצב טורקי שחנה לא רחוק מבוקרשט.
בפברואר 1801 הוטל על גובה החובות יוניצה באשוטה מנסיכות מולדובה לגייס גוף צבאי המורכב מחיילים שכירים זרים שייצא למאבק נגד המורדים מווידין שפלשו לנסיכות ולאכיה והחריבו את קראיובה.
הרושם של האירועים היה כה עמוק עד שהשאיר את חותמו גם בשפה הרומנית. הכינוי שניתן לחייל של פאזוואנטולו, "פאזוואנג'יו" וברבים "פאזוואנג'יי" נהפך למילה רומנית שפירושה "שודד ורוצח" ונכנס למילונים.
התגובה הוולאכית.