רוברט אוגוסטוס טומבס נולד בוושינגטון שבג'ורג'יה כילדם החמישי של קתרין יולינג ושל החוואי רוברט טומבס. משפחתו הייתה ממוצא אנגלי. אביו מת כאשר הוא היה בן חמש. כשמלאו לו 14 שנים הוא החל את לימודיו בפרנקלין קולג' שבאוניברסיטת ג'ורג'יה שבאת'נס. באותה תקופה הוא היה חבר ב"חברה הספרותית הדמוסתנסית" . לאחר שהאוניברסיטה הענישה את טומבס על התנהלות בלתי ראויה בתקרית שאירעה בעת משחק קלפים, הוא המשיך את לימודיו ביוניון קולג' בסקנקטדי, ניו יורק. הוא סיים את לימודיו שם ב-1828 ושב לדרום כדי ללמוד משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה בשארלוטסוויל.
ב-30 בנובמבר 1830, לאחר קבלתו ללשכת עורכי הדין של ג'ורג'יה, נשא טומבס לאישה את אהובת נעוריו, מרתה ג'וליאן ("ג'וליה") דו'בוס (1883-1813), בתו של אזקיאל דו'בוס ממחוז לינקולן שבג'ורג'יה. לזוג נולדו שלושה ילדים: לורנס קטלט (1832-1831, מתה משנית), מרי לואיזה (1855-1835, מתה בלידה יחד עם תינוקה), ושרה (סאלי, 1866-1835, מתה מסיבוך בלידה יחד עם בנה החמישי, ג'וליאן).
ראשית הקריירה המשפטית והפוליטית.
טומבס התקבל ללשכת עורכי הדין של ג'ורג'יה והחל לעסוק בעריכת דין ב-1830. הוא נכנס לפוליטיקה ונבחר לבית המחוקקים של ג'ורג'יה שם הוא כיהן בשנת 1838. לא עלה בידו להיבחר מחדש בשנה שלאחר מכן אך הוא נבחר שנה אחר כך וכיהן בשנים 1840 – 1841. לאחר תקופה קצרה נוספת שבה הוא לא נבחר, עלה בידו להיבחר שוב ב-1842 והוא כיהן בבית הנבחרים עד 1844. מזגו הנוח, נטייתו לאהבת הבילויים, והצלחתו בתחום המשפט, זיכו אותו בתשומת לב הולכת וגוברת ובהערצתם של בני ג'ורג'יה.
ב-1844 נבחר טומבס לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם הוא נבחר מחדש מספר פעמים וכיהן עד 1853. ב-1852 בחרו בו חברי בית המחוקקים של ג'ורג'יה כנציג המדינה בסנאט. שם הצטרף טומבס לידידו הקרוב שכיהן גם הוא כסנאטור מטעם המדינה, אלכסנדר סטיבנס מקרופורדוויל שבג'ורג'יה. ידידותם התאפיינה בקשר אישי ופוליטי הדוק שהגדירה וביטאה ביעילות את מעמדה של ג'ורג'יה בסוגיות הלאומיות באותן שנים. מעמדו של טומבס, כמו זה של סטיבנס, עלה כתומך אדוק של זכויות המדינות והוא היה לחבר במפלגה הוויגית. לאחר שמפלגה זו התפרקה, סייע טומבס ביצירתה של "מפלגת האיחוד החוקתי" קצרת הימים בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19.
כמו רוב הוויגים, ראה טומבס בטקסס כמדינה ה-28, אך הוא התנגד למלחמת ארצות הברית–מקסיקו. ההיסטוריון ויליאם תומפסון כתב שטומבס היה:
בעל עבדים.
טומבס ואחיו גבריאל החזיקו בבעלותם מטעים גדולים והפעילו אותם תוך שימוש בעבדים אפרו-אמריקאים. טומבס הגדיל את מספר העבדים שבבעלותו האישית כאשר הונו גדל. ב-1840 היו בבעלותו שישה עבדים וב-1850 17 עבדים. ב-1860 היו בעלותו 16 עבדים באחוזתו שבמחוז וילקס ו-32 עבדים באחוזתו שבשטח של 3,800 אקרים ששכנה במחוז סטיוארט.
באותה שנה התגוררו טומבס ורעייתו ללא קרובי משפחה נוספים במחוז וילקס. במפקד האוכלוסין של אותה שנה נרשם שהוא היה בעל קרקעות בשווי של 200,000 דולר וערך נכסיו האישיים, כולל העבדים, הגיע לשווי של 250,000 דולר. אחד מעבדיו, גארלנד ה. וייט, נמלט זמן קצר לפני פרוץ מלחמת האזרחים. הוא היה לחייל וכומר בצבא האיחוד ב-1862. שאר העבדים באחוזותיו של טומבס שוחררו על ידי צבא האיחוד כאשר זה כבש את האזור הזה בג'ורג'יה.
מיוניוניסט לתומך הקונפדרציה.
במהלך שנות ה-40 וה-50 של המאה ה-19, נאבק טומבס למצוא מכנה משותף בין המדיניות הלאומית לבין האינטרסים האישיים שלו. הוא התנגד לסיפוחה של טקסס, אך נשבע להגן על המדינה החדשה מרגע שהיא הצטרפה לארצות הברית בסוף 1845. הוא גם התנגד למלחמת ארצות הברית–מקסיקו, למדיניות של הנשיא פולק בנוגע לאורגון, למכסי ווקר של 1846 ולתנאי וילמוט שהוצעו לראשונה באותה שנה. בשיתוף עם אלכסנדר סטיבנס ועם האוול קוב הוא הגן על פשרת 1850 של הנרי קליי כנגד הדרומיים שדחפו לפרישה מהאיחוד כפתרון יחידי למתחים בנוגע לסוגיית העבדות. הוא גינה את ועידת נאשוויל, התנגד לתומכי הפרישה בג'ורג'יה וסייע להתוות את מצע ג'ורג'יה המפורסם. עמדתו במהלך שנות ה-50 הייתה פרגמטית. הוא סבר שרעיון הפרישה בלתי מעשי.
טומבס תמך בהרחבת העבדות אל הטריטוריות של קליפורניה וניו מקסיקו. הא התנגד לביטול העבדות בוושינגטון די. סי.. הוא הביע את דעתו שהטריטוריות היו רכוש משותף של כל אזרחי ארצות הברית ושהקונגרס חייב להבטיח יחס שווה הן לבעלי העבדים והן לאלו שלא החזיקו עבדים בבעלותם. עם יופרו זכויות הדרום, הכריז טומבס, "שחילוקי הדעות ישררו לעד".
בין השנים 1853 – 1861 כיהן טומבס כחבר הסנאט של ארצות הברית. הוא הצטרף באי-רצון למפלגה הדמוקרטית כאשר חוסר עניין בקרב המדינות האחרות חרצו את גורלה של מפלגת האיחוד החוקתי. טומבס תמך בחוק קנזס נברסקה של 1854, לכניסתה של קנזס כמדינת עבדות על פי חוקת לקומפטון ול"חוק האנגלי" שהציע העברת קרקעות פדרליות לקנזס בתמורה לקבלת חוקת לקומפטון על ידיה. עם זאת, אמונתו בגמישותה וביעילותה של הממשלה הלאומית לפתור את העימותים המפלגים דעכה ככל ששנות ה-50 התקרבו לסיומן.
טומבס נכח באולם הסנאט ב-22 במאי 1856 כאשר חבר הקונגרס פרסטון ברוקס הכה את הסנאטור צ'ארלס סאמר עם מקל. כאשר חבט ברוקס בסאמר, מנעו בעלי בריתו, לורנס קייט והנרי אדמונסון, מחברים אחרים בבית לבוא לעזרתו של סאמר, כשקייט כיוון אליהם אקדח כדי שיישארו במקומותיהם. סנאטור ג'ון ג'. קריטנדן ניסה להתערב והתחנן בפני ברוקס שלא יהרוג את סאמר. בשלב זה היה על טומבס להתערב לטובתו של קריטנדן, ולהתחנן בפני קייט לא לתקוף אף אחד שלא היה חלק מהעימות בין ברוק וסאמר, אף על פי שטומבס ציין גם הוא מאוחר יותר שאין לא שום עניין למנוע את תקיפת סאמר על ידי ברוקס והוא אף קיבל זאת.
ב-24 ביוני 1856 הגיש טומבס את הצעת החוק שנקראה על שמו שבה הוצע קיומה של ועידה חוקתית בקנזס על פי תנאים שהוכרו על ידי כמה מתנגדי עבדות כהוגנים. מהלך זה ציין את הוויתורים שנעשו על ידי הסנאטורים תומכי העבדות במהלך הוויכוח על קנזס. אך חוק זה לא התנה את אישור החוקה המוצעת של קנזס על ידי משאל עם, כפי שההצבעה על חוקת לקומפטון הראתה שהיא תנחל מפלה קשה.
ההיסטוריון ויליאם תומפסון מתייחס לטומבס כ"איש שהיה מרוחק מן העם בשל עושרו ושתלטנותו. אך מראהו המרשים והנאה, יכולותיו שלא היו מוטלות בספק והאומץ שהפגין בדיבורו, עשו רושם רב על בני ג'ורג'יה, שאפשרו לו לשמור על תפקידו ברמה הלאומית עד אשר מלחמת האזרחים השיבה אותו הביתה". על פי ההיסטוריון ג'ייקוב ס. קלאוסון, הוא היה "פוליטיקאי בעל דימוי של שור שהמיזוג של שנינותו החדה והטקט הפוליטי שלו, עוררו את קשת הרגשות המלאה מצד בוחריו ועמיתיו... הוא לא היה יכול לאזן את אישיותו ההפכפכה עם מיומנותו הפוליטית".
הפרישה.
במערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1860 תמך טומבס בג'ון ברקינרידג'. ב-22 בדצמבר, זמן קצר לאחר בחירתו של הרפובליקני אברהם לינקולן, שלח טומבס מברק לג'ורג'יה שבו הוא הודיע ש"הפרישה ב-4 במרץ תרעם מהקלפיות כקולה המאוחד של ג'ורג'יה". ב-7 בינואר הוא נשא נאום פרידה בסנאט שבו הוא אמר: "אין אני חפץ בשוויון לשחורים, בשום אזרחות לשחורים, אנו לא רוצים שהגזע השחור ישפיל את הגזע שלנו וכאיש אחד אנו נפגוש אתכם על הגבול עם החרב ביד אחת ועם הלפיד ביד האחרת". הוא שב לג'ורג'יה, ויחד עם המושל ג'וזף בראון הוא הוביל את המאבק למען הפרישה מול אלכסנדר סטיבנס והרשל ג'ונסון שהתנגדו לה. השפעתו של טומבס הייתה גורם רב עוצמה שגרם לתמיכתם של הוויגים הוותיקים בפרישה מידית.
הקונפדרציה.
בחירתו של ג'פרסון דייוויס כנשיא החדש של הקונפדרציה ניפצה את תקוותיו של טומבס להחזיק במשרה הרמה. בבחירות לנשיאות הקונפדרציה הוא הפסיד בשל הרגלי השתייה הבעייתיים שלו שהיו ידועים למנהיגי הקונפדרציה. טומבס לא ניחן בכישורים דיפלומטיים, אך דייוויס בחר בו כמזכיר המדינה של הקונפדרציה. הוא היה החבר היחידי בקבינט של דייוויס שהביע את התנגדותו לתקיפת פורט סאמטר.
לאחר שקרא את המכתב ששלח לינוקלן למושל קרוליינה הדרומית, אמר טומבס לדייוויס:
גנרל בצבא.
תוך כמה חודשים מיום מינויו כחבר הקבינט, מצא עצמו טומבס מתוסכל, והתפטר מתפקידו כדי להתגייס לצבא הקונפדרציה. ב-19 ביולי 1861 הוא הוצב כבריגדיר גנרל ושירת כמפקד בריגדה בארמיית הפוטומק ולאחר מכן בדיוויזיה בפיקודו של דייוויד ר. ג'ונס בארמיית וירג'יניה הצפונית. הוא פיקד על כוחות במהלך מערכת חצי האי, קרבות שבעת הימים, מערכת וירג'יניה הצפונית ומערכת מרילנד. טומבס נפצע בידו בקרב אנטיאטם, שם הוא פיקד על ההגנה ההירואית על גשר ברנסייד.
ב-3 במרץ 1863 פרש טומבס מצבא הקונפדרציה. הוא שב לג'ורג'יה, שם הוא מונה כקולונל במיליציית הפרשים השלישית של ג'ורג'יה. בהמשך הוא שירת כבריגדיר גנרל וכשליש בדיוויזיית ג'ורג'יה של הגנרל גוסטבוס ו. סמית'. הוא מתח ביקורת קשה על דייוויס ועל ממשלת הקונפדרציה והתנגד לגיוס החובה ולהשעיית חוק הביאס קורפוס. בעיתונים הושמעו אזהרות שדבריו גובלים בבגידה. בקרב האחרון שהתנהל בקולומבוס, ג'ורג'יה פיקד טומבס על הכוח שהגן על הגשר העליון. עם תום המלחמה הוא נמלט לקובה ולאחר מכן לפריז, יחד עם פ.ג.ט. בורגארד וג'וליה קולוויט, רעייתו של גנרל אחר בצבא הקונפדרציה. הם ביקשו להימנע ממעצר וממשפט כמו שאר מנהיגי הקונפדרציה.
שנותיו האחרונות.