בגיל 20 או 21 מיאמוטו הגיע לקיוטו והחל בסדרת קרבות מפורסמת נגד בית הספר יושיוקה-ריו. באותה תקופה היה זה בית הספר הטוב ביותר מבין שמונה בתי הספר של אמנויות לחימה בקיוטו. תחילה, מיאמוטו הזמין לדו-קרב את ראש בית הספר, יושיוקה סיג'ורו, והבטיח כי ינצח אותו במכה אחת. הוא איחר לדו-קרב, ובכך עיצבן מאוד את סיג'ורו, אך המכה היחידה שהנחית מיאמוטו שיתקה את ידו השמאלית של סיג'ורו והוא איבד את הכרתו. לאחר הדו-קרב הוא העביר את ראשות בית הספר לאחיו, יושיוקה דנשיצ'ירו, שהזמין את מיאמוטו לדו-קרב כדי לנקום את תבוסת אחיו. גם לקרב הזה מיאמוטו איחר, והוא ניצח גם את דנשיצ'ירו. ניצחון זה קומם את משפחת יושיוקה, שבראשותה עמד כעת יושיוקה מטאשיצ'ירו בן ה-12. המשפחה הזמינה את מיאמוטו לדו-קרב מחוץ לקיוטו, ואספה במקום מארב של עשרות קשתים, רובאים ולוחמי חרב. הפעם, הגיע מיאמוטו מספר שעות קודם למקום המוסכם. הוא תקף את הכוח, הרג את מטאשיצ'ירו ונמלט מהמקום.
במשך כשבע שנים לאחר מכן מיאמוטו נדד ברחבי יפן, כאשר הוא נלחם בדו-קרבות ומשפר את כישורי החרב שלו. לרוב הוא נהג להשתמש בבוקן, נשק עץ מדמה חרב, ולא הרג את יריביו אם לא הוסכם שהדו-קרב יהיה עד המוות. על-פי מקורות שונים, עד גיל 30 נלחם מיאמוטו ביותר מ-60 דו-קרבות, ולא הפסיד באחד מהם. הוא גם התחיל ללמוד מדיטציה זן-בודהיסטית.
ב-13 באפריל 1612 מיאמוטו נלחם בדו-קרב המפורסם ביותר שלו, נגד סאסאקי קוג'ירו, לוחם שנלחם עם נודאצ'י, שהוא טאצ'י דו ידני. הם קבעו את מקום הקרב על אי בודד במרכז יפן. מיאמוטו הגיע לדו-קרב באיחור ועם הופעה מרושלת, אך הקרב היה קצר - מיאמוטו ניצח את ססאקי עם מקל עץ שחרט מהמשוט בזמן ששט בסירה לכיוון האי.
התמסדות.
בשנים 1614-1615 נלחם מיאמוטו שוב במלחמה של טוקוגאווה מול טויוטומי, שהתרכזה הפעם סביב טירת אוסקה, ככל הנראה בצדו של טויוטומי הידיורי. עם זאת, אחרי המלחמה נראה שמיאמוטו היה ביחסים טובים עם טוקוגאווה, וקיבל תמיכה מהמשפחות המצדדות בטוקוגאווה. בעוד שמקורות מסוימים טוענים שמיאמוטו נלחם דווקא בצידו של טוקוגאווה, כתבים מסוימים מרחיקים לכת וטוענים כי מיאמוטו היה בצידו של טויוטומי, ובזמן אחד מהקרבות נלחם נגד טוקוגאווה איאיאסו בדו-קרב אישי. כשטוקוגאווה הרגיש כי יפסיד בדו-קרב, הוא הציע למיאמוטו לעבור לצידו.
בתחילת "ספר חמש הטבעות" כותב מיאמוטו "בגיל 30 הסתכלתי אחורה. הניצחונות הקודמים בגלל שליטתי באסטרטגיה... למדתי יומם וליל ובגיל חמישים הבנתי את דרך האסטרטגיה". כ-20 שנה אחרי המלחמה, הוא שירת אצל אדונים שונים, בעיקר ממשפחת אוגסווארה, וגם נדד לא מעט. בתקופה הזאת הוא כתב את המגילה של עקרונות השיטה אנמיי-ריו (אנ, 円 - מעגל, שלמות; מיי, 明 - אור; ריו, 流 - אסכולה, שיטה), שיטה שפיתח בגיל 22.
הוא אימץ שני בנים - מיאמוטו מיקינוסקה בסוף שנות ה-1610, ומיאמוטו יאורי סביב שנת 1624. מיאמוטו מיקינוסקה סיים את חייו בשנת 1626, כאשר ביצע ספוקו בעקבות מות האדון שלו. מיאמוטו יאורי נדד ביחד עם מיאמוטו מוסאשי במשך כ-10 שנים, ועל-פי חלק מהכתבים, שניהם השתתפו בדיכוי מרד שימבארה בשנת 1634. בעוד שיאורי הצטיין בלחימה והתקדם בדרגות לתפקיד בדרגת שר, מיאמוטו נפגע מאבן ולא זכה להישגים.
לקראת תחילת שנות ה-1640 מיאמוטו השתכן בטירת קוממוטו, בה הוא התאמן, לימד תלמידים וצייר. בשנת 1642 הוא סבל לראשונה מהתקפים של כאבי עצב, המרמזים על מחלתו וסופו הקרב. בשנת 1643 הוא הסתגר במערת רייגנדו כדי לכתוב את ספר חמש הטבעות, וסיים אותו בשנת 1645. כעבור שלושה חודשים הוא נפטר מכל הרכוש החומרי שלו, והוריש את ספר חמש הטבעות לתלמידו הקרוב. הוא מת מסרטן הריאה ב-13 ביוני (לפי לוח יפני, ב-19 במאה) 1645, אחרי שסיים את "דוקודו" אוסף של 21 כללים שעל הלוחם לחיות לפיהם.
השקפותיו והשפעתו.
שיטת הלחימה שלו.
מיאמוטו פיתח סגנון של קנג'וטסו המכונה ניטֵן-איצ'י (קאנג'י: 二天一, רומאג'י: niten'ichi, מילולית: שני גני עדן כאחד) או ניטוֹ-איצ'י (קאנג'י: 二刀一, רומאג'י: nitōichi, מילולית: שתי חרבות כאחת), שם המתכתב עם סוטרות בודהיסטיות בדבר שני גני עדן. בשיטה זו מתאמנים בשימוש בשתי חרבות במקביל, הקטאנה הארוכה והחרב הקצרה הנלוות ואקיזאשי, המכונות ביחד "דאישו", ולפי המסורת על כל סמוראי לחגור אותן בציבור. בנוסף ידוע שהיה מומחה להטלת שוריקן ונשקי הטלה אחרים.
מיתוסים ואגדות שנקשרו בשמו.
לפי אחד הסיפורים עליו נלחם מיאמוטו בו-זמנית בשישים תלמידי בית ספר ללחימה בחרב יפנית והביס את כולם.
Running Wild
Running Wild היא להקת מטאל גרמנית.
הלהקה נוסדה בשנת 1976 בהמבורג. היא נחשבת אחת מחלוצות להקות המטאל הגרמניות, בהן נכללות הלהקות Helloween, רייג', גרייב דיגר, אקספט וסינר.
הלהקה נודעה בעולם המטאל כלהקת פיראט מטאל, ורבים מהמילים והלחנים בשיריה לקוחים מניבים ומשפטים פיראטיים שחלקם לא ניתנים לתרגום. הלהקה ערכה את הופעתה האחרונה ב-30 ביולי 2009 בפסטיבל ואקן.
חברים לשעבר.
גיטרה:
גיטרת בס:
תופים:
התקופה הפוסט-אקסומית
שמריהו נח שניאורסון
הירושיגה
אוּטָגָאוָה הִירוֹשִיגֶה (ביפנית: 歌川広重; 1797 – 12 באוקטובר 1858), שהיה ידוע גם כאָנדוֹ הירושיגה, היה אמן אוקיו-אה יפני, אחד הציירים הגדולים בסגנון זה. הוא הושפע רבות מעבודותיו של הוקוסאי, ובמשך שנים השניים היו אמנים מתחרים בז'אנר הנופים המצוירים. יצירתו המפורסמת ביותר של הירושיגה היא "100 מבטים על אדו". תמונותיו של הירושיגה בולטות בצבעיהן הבוהקים, בנקודות פרספקטיבה מעניינות ובהתייחסות מיוחדת לעונות השנה. תמונותיו השפיעו על ציירים רבים, בהם מונה ואימפרסיוניסטים נוספים, ואן גוך וציירים רוסים כגון איוון ביליבין.
חייו.
הירושיגה נולד במשפחה של מכבה אש, שגר מזרחית לטירת אדו (היום טוקיו). את האמנות למד ככל הנראה מאחד מעמיתי אביו. הוא התפרסם בגיל תשע בזכות ציור שצייר ברמה גבוהה יחסית לגילו הצעיר, המציגה את התהלוכה של משלחת איי ריוקיו לשוגון. למרות שהתחיל ללמוד בבית ספר לציור בגיל 15 הוא קיבל את התעודה כעבור שנה בלבד, למרות שהתהליך בדרך כלל לוקח בין שנתיים לשלוש. את הציורים המקוריים שלו התחיל הירושיגה ליצור רק בגיל 21.
אביו מת כשהיה הירושיגה בן 12, והוא ירש את תפקידו והמשיך למלא את חובותיו ככבאי גם בתקופות ההתלמדות שלו, עד שנת 1832.
בשנת 1832 הוזמן הירושיגה להצטרף לנציגי השוגון בחצר הקיסרית. בדרכו לקיוטו, בחן הירושיגה את טוֹקָאידוֹ, דרך שהובילה מהעיר אדו לקיוטו, העוברת ליד קו החוף וצופה לעבר רכס הרים מכוסי שלג. בהגיעו לקיוטו יצר את סדרת "53 התחנות של טוקאידו", סדרה אשר הקנתה לו תהילה רבה ביפן ומחוצה לה. למעשה, הסדרה הייתה פופולרית כל-כך שיצאה בשלוש מהדורות שונות. הקריירה שלו הייתה מעתה מסודרת - בתקופה זו תעשיית הדפוס שגשגה. בנוסף, צמיחת התיירות בתקופה זו הביאה להגדלת ביקוש למדריכי טיולים, ועבודותיו של הירושיגה, אשר צייר במהלך הטיולים שלו ביפן, היו פופולריות מאוד.
לקראת סוף חייו, המשיך הירושיגה לצייר תמונות בקצב גדול, כדי לספק את דרישות השוק, אך מעט מציוריו היו מוצלחים כמו העבודות הקודמות. בשנת 1856 הפך הירושיגה לנזיר בודהיסטי; באותה השנה התחיל לצייר את יצירתו המפורסמת "מאה מבטים על אדו". הוא נפטר בגיל 61 בעת מגפת כולרה באדו בשנת 1858 ונקבר במקדש זן. אמנים רבים מכל רחבי העולם ובמיוחד מיפן הושפעו מהיצירות שלו. אמנים שהושפעו מעבודותיו כגון, דוקטור לאמנות טומוקו קאשיקי מיפן, האמן אדגר דגה מצרפת, אמנית אמריקאית מארי קאסאט ואמנית ישראלית יונה לוי גרוסמן.
דוד קרצמר
דוד קרֶצמֶר (נולד ב-4 בנובמבר 1943 ביוהנסבורג, איחוד דרום אפריקה) הוא משפטן ישראלי, פרופסור אמריטוס למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, מומחה למשפט בינלאומי ומשפט חוקתי ובמיוחד לזכויות אדם. הוא ממייסדי "בצלם" ויו"ר הנהלתה לשעבר וחבר המועצה הציבורית שלה, ממייסדי "האגודה לזכויות האזרח" ויו"ר הנהלתה לשעבר, וכן ממקימי מרכז מינרבה לזכויות אדם באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
קרצמר נולד בשנת 1943 בעיר יוהנסבורג שבדרום אפריקה. בשנת 1963 עלה לישראל.
קריירה אקדמית.
קרצמר השלים את לימודי התואר הראשון (1967) והשני (1972) במשפטים בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית. את תואר הדוקטור קיבל באוניברסיטת יורק שבקנדה. הוא התמחה אצל השופט צבי ברנזון בבית המשפט העליון וכן במשרד עו"ד יגאל ארנון, ובשנת 1968 קיבל רישיון עורך דין.
קרצמר החל ללמד כמרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית ב-1969. לאחר לימודי הדוקטורט הוא התמנה כמרצה בפקולטה זו, וקיבל את קתדרת לואי מרשל באיכות הסביבה. הוא קודם לדרגת מרצה בכיר ב-1978. מ-1981 עד 1984 הוא כיהן כסגן דיקן לענייני סטודנטים בפקולטה למשפטים. ב-1984 הוא מונה לפרופסור חבר, וב-1991 מונה לפרופסור מן המניין. כיום הוא פרופסור אמריטוס. הוא קיבל מינוי גם בבית הספר למדיניות ציבורית בפקולטה למדעי החברה והחזיק בקתדרת ברוס ויין למשפט בין לאומי עד 2006.
במהלך השנים כיהן קרצמר כמרצה אורח באוניברסיטת דרום קליפורניה, טוליין, קולומביה, MIT, בבית הספר ללימודי משפט מתקדמים בלונדון, מכון מקס פלנק למשפט משווה וזר בהיידלברג, ואוניברסיטת אלסטר בצפון אירלנד . כיום הוא חבר סגל במכללת ספיר.