בשנת 1893 סבלה ארצות הברית ממשבר כלכלי חמור, כאשר שיעור האבטלה הגיע ללמעלה מ-20 אחוז. גולדמן החלה לדבר לקהל רחב של גברים ונשים המתוסכלים מהמצב הכלכלי בניו יורק. ב-21 באוגוסט, דיברה לקהל של כמעט 3,000 נשים וגברים בכיכר יוניון, ועודדה את המובטלים לנקוט בפעולה מיידית. דבריה המדויקים אינם ידועים: סוכנים סמויים טענו שהיא אמרה לקהל "לקחת הכל...בכוח", בעוד שגולדמן טענה מאוחר יותר שאמרה: "ובכן, הפגינו לפני ארמונות העשירים. דרשו עבודה. אם הם לא נותנים לכם עבודה, דרשו לחם. אם הם מסרבים לתת לכם את שניהם, קחו לחם". מאוחר יותר בבית המשפט, הציע הבלש צ'ארלס ג'ייקובס גרסה נוספת לנאומה.
בזמן שחיכתה למשפט, זכתה לביקור של נלי בליי, עיתונאית מהעיתון ה-"New York World" שכינתה אותה כ"ז'אן ד'ארק מודרנית".
למרות הפרסום החיובי, חבר המושבעים שוכנע על ידי עדותו של ג'ייקובס וחשש מעמדותיה הפוליטיות של גולדמן. עוזר התובע המחוזי תחקר את גולדמן בנוגע לעמדותיה האנרכיסטיות והאתאיסטיות. השופט כינה אותה "אישה מסוכנת". היא נשפטה לשנה אחת בכלא. כשנכנסה לכלא, סבלה משיגרון ונשלחה למרפאה. בזמן מאסרה החלה ללמוד סיעוד והעבירה את זמנה בקריאה. כשהשתחררה לאחר 10 חודשים, כ־3,000 איש קיבלו את פניה בניו יורק והיא הוצפה עד מהרה בבקשות לראיונות והרצאות.
על מנת להרוויח כסף, גולדמן החליטה להמשיך את לימודי הסיעוד אותם החלה בבית הסוהר. אולם, תחומי ההתמחות המועדפים עליה, מיילדות ועיסוי, לא היו פתוחים בפני סטודנטים לסיעוד בארצות הברית. לפיכך, גולדמן הפליגה לאירופה ללימודים והמשיכה שם את פעילותה הפוליטית. היא הרצתה בלונדון, בגלאזגו ובאדינבורו. שם גם פגשה אנרכיסטים ידועים כגון אריקו מלטסטה, לואיז מישל ופיוטר קרופוטקין. בווינה קיבלה גולדמן שתי תעודות גמר בסיעוד ועבדה כמיילדת עם שובה לארצות הברית.
בנובמבר 1899 חזרה לאירופה, שם פגשה את האנרכיסט היפולייט האבל, עמו החלה במערכת יחסים. יחד נסעו לצרפת ועזרו לארגן את קונגרס האינטרנציונל האנרכיסטי הראשון בפאתי פריז.
ויליאם מקינלי, נשיא ארצות הברית, נרצח ב-6 בספטמבר 1901 על ידי ליאון צ'ולגוש. התנקשות זו התווספה לרציחות פוליטיות נוספות שהתבצעו באותה עת על ידי אנרכיסטים באירופה. צ'ולגוש ניסה ליצור קשר עם גולדמן אולם היא ואנרכיסטים אחרים חשדו בו כי הוא סוכן משטרתי. לאחר רצח הנשיא, נעצרו גולדמן ובן זוגה, היפולייט האבל, ו-11 אנרכיסטים נוספים, בחשד שהם השתתפו בתכנונו. במהלך החקירה לא נמצאו ראיות שקושרות את אמה גולדמן לרצח, והיא שוחררה לאחר שבועיים. צ'ולגוש עצמו הוצא להורג.
לאורך מעצרה, וגם לאחר שיחרורה, סירבה גולדמן לגנות את הרצח. הדעה הרווחת בעיתונים של אותם ימים הטילה את האחריות לרצח על התנועה האנרכיסטית, ובציבור התגבשה דעה שלילית על האנרכיסטים. יורשו של מקינלי, תאודור רוזוולט, הכריז על כוונתו לנקוט באמצעים חריפים נגד האנרכיסטים ותומכיהם.
פעילותה בתחום זכויות האדם והאזרח.
לאחר הוצאתו להורג של צ'ולגוש, גולדמן התרחקה מהחיים הציבוריים. דחויה על ידי חבריה האנרכיסטים, מותקפת על ידי העיתונות ופרודה מאהובה התמקדה בסיעוד, ואף השתמשה בשם בדוי - אי. ג'י סמית'. אולם, כאשר הקונגרס האמריקאי העביר את חוק הרחקת האנרכיסטים שהגביל את ההגירה של קבוצות נוספות לארצות הברית, גל חדש של אקטיביזם התעורר על מנת להתנגד לו, והחזיר את גולדמן לפעילות. קואליציה של אנשים וארגונים מהשמאל הרדיקלי התנגדה לחוק מאחר שהוא הפר, לטענתם, את חופש הביטוי.
כאשר נשללה זכותו של אנרכיסט סקוטי בשם ג'ון טרנר להיכנס לארצות הברית, גולדמן עזרה לארגן את "ליגת חופש הביטוי". ליגת חופש הביטוי גייסה את עזרתם של עורך הדין ופעיל זכויות האזרח קלרנס דרו, והמשורר והמחזאי אדגר לי מאסטרס, שייצגו את טרנר בבית המשפט העליון של ארצות הברית. אף על פי שטרנר והליגה הפסידו, גולדמן התייחסה למקרה כניצחון תעמולתי. היא חזרה לפעילות אנרכיסטית, אך פעילות זו גבתה ממנה מחיר אישי כבד - פעילותה הציבורית פגעה בחייה האישיים.
במהלך 1906 החליטה גולדמן לייסד כתב עת בשם "אמא אדמה". כת העת פרסם מאמרים מקוריים של אנרכיסטים מארצות הברית והעולם ופרסם מחדש כתבים נבחרים של כותבים מגוונים, בהם כתבים של האנרכיסט הצרפתי פייר-ז'וזף פרודון, האנרכיסטי הרוסי פיוטר קרופוטקין, הפילוסוף פרידריך ניטשה והסופרת הבריטית מרי וולסטונקראפט.
ב-18 במאי של אותה שנה שוחרר אלכסנדר ברקמן מן הכלא. בשנת 1907, ברקמן נטל אחריות על "אמא אדמה", בעוד גולדמן יצאה לסבב הרצאות במדינה על מנת לממן את כתב העת. מאוחר יותר באותה שנה גולדמן שימשה כנציגת ארצות הברית בקונגרס האינטרנציונל האנרכיסטי באמסטרדם. אנרכיסטים וסינדיקליסטים מרחבי העולם התאספו על מנת לדון במתח בין שתי האידאולוגיות, אך לא הגיעו להסכמה מכרעת. גולדמן חזרה לארצות הברית והמשיכה את נאומיה בפני קהל רחב של אנשים.
במהלך 10 השנים הבאות סיירה גולדמן ללא הפסקה בכל רחבי ארצות הברית, מרצה ומשכנעת אנשים להצטרף לתנועה האנרכיסטית. הקואליציות שנוצרו במטרה להתנגד ל"חוק הרחקת האנרכיסטים" עזרו לה לקבל הערכה ולבסס מוניטין של מי שמצליחה להגיע אל אנשים מעמדות פוליטיות אחרות. כאשר משרד המשפטים של ארצות הברית שלח סוכני חרש על מנת לצפות בנאומיה, הוא דיווח שהרצאותיה היו "מלאות אנשים". סופרים, עיתונאים, אמנים, שופטים ועובדים מכל הקשת הפוליטית העידו על "הכוח המגנטי", "הנוכחות המשכנעת" ו"כוח, צחות הלשון והאש" שלה.
באביב 1908, פגשה גולדמן את ד"ר בנג'מין "בן" רייטמן, רופא שכונה "הדוקטור הנווד". כרופא טיפל בעיקר בעניים שחלו במחלות מין. גולדמן התאהבה ברייטמן, ובין השניים התרקם רומן. "אתה פתחת את שערי הכלא של נשיותי", כתבה גולדמן לרייטמן באחד ממכתבי האהבה הלוהטים אליו, "וכל התשוקה שלא באה על סיפוקה שנים רבות כל-כך, זינקה החוצה אל סערה נמהרת וחסרת גבולות כמו הים עצמו". יחסיהם הלוהטים נמשכו 10 שנים ואז חזרה גולדמן אל אלכסנדר ברקמן.
גולדמן חשה תסכול מהקהל בהרצאותיה וייחלה "להגיע למעט האנשים שבאמת רצו ללמוד, במקום לרבים שמגיעים לשם הבידור". היא אספה סדרת נאומים ומאמרים שכתבה עבור "אמא אדמה" ופרסמה ספר שנקרא "אנרכיזם ומאמרים נוספים". הספר מכסה מגוון רחב של נושאים - בנוסף למבט מקיף על אנרכיזם והביקורת עליו, הספר כולל מאמרים בנושאים של פטריוטיות, סופרג'יזם, נישואים ובתי סוהר.
אמה גולדמן תמכה בפעילה הפמיניסטית, מרגרט סנגר, שטבעה את המושג "פיקוח ילודה" והפיצה מידע על מגוון אמצעי מניעה ביוני 1914 במגזין שלה "האישה המורדת". גולדמן ורייטמן סייעו לסנגר כשחילקו עותקים של מנשר שלה בשם "הגבלת המשפחה" (יחד עם מאמר בעל רוח דומה של רייטמן), ובשנת 1915 גולדמן ערכה סיור ברחבי ארצות הברית, גם על מנת להעלות את המודעות לאמצעי מניעה. על אף שהגישה הציבורית לנושא נתפסה כליברלית למדי, גולדמן נעצרה בחודש פברואר 1916, והואשמה גם היא בהפצת מידע בנוגע לאמצעי מניעה. גולדמן בחרה שלא לשלם קנס בסך 100 דולר, ובילתה שבועיים בעבודות בכלא, שאותן ראתה כהזדמנות להתחבר לאלו שנדחו על ידי החברה.
מלחמת העולם הראשונה.
ב-1916 נבחר וודרו וילסון מחדש כנשיא ארצות הברית תחת הסיסמה "הוא שמר עלינו מפני מלחמה". ברם, בתחילת הקדנציה השנייה של וילסון, הוא החליט שהתעלמות גרמניה מההגבלות שהוטלו על לחימת צוללות מהווה עילה מספקת לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה. זמן קצר לאחר מכן, הקונגרס האמריקאי העביר את "חוק השירות הסלקטיבי", שדרש מכל הגברים בגילאים 21–30 להתייצב לגיוס לצבא ארצות הברית. גולדמן ראתה בהחלטה שימוש בתוקפנות מיליטריסטית, המונעת ממניעים קפיטליסטים. היא הכריזה ב"אמא אדמה" על כוונתה לצאת כנגד הגיוס, וכנגד התערבותה של ארצות הברית במלחמה.
למען מטרה זו, גולדמן וברקמן ארגנו את "הליגה נגד הגיוס" בניו יורק, שהכריזה: "אנחנו מתנגדים לגיוס כיוון שאנחנו אינטרנציונליסטים, אנטי-מיליטריסטים, ומתנגדים לכל המלחמות אשר מנוהלות על ידי ממשלות קפיטליסטיות". הקבוצה הייתה חלוצה בפעילות נגד גיוס, ותאים נוספים שלה החלו להופיע בערים נוספות. אולם כאשר המשטרה החלה לפשוט על האירועים הציבוריים של הקבוצה על מנת למצוא גברים צעירים שלא התייצבו לגיוס, גולדמן וחבריה החלו להתמקד בהפצת מנשרים וחומרים כתובים אחרים. בעיצומו של הגל הפטריוטי שפשט במדינה, חלקים רבים בשמאל הפוליטי סירבו להצטרף למאמצי הליגה. "מפלגת השלום של הנשים", למשל, הפסיקה את התנגדותה למלחמה ברגע שארצות הברית נכנסה אליה. "המפלגה הסוציאליסטית של אמריקה" התנגדה רשמית להתערבות ארצות הברית, אך תמכה בווילסון במרבית פעולותיו.
ב-15 ביוני 1917 נעצרו גולדמן וברקמן במהלך פשיטה על משרדיהם ונתפסה כמות גדולה של מסמכים ותעמולה אנרכיסטית. גולדמן וברקמן הואשמו בקשירת קשר "להדיח אנשים לא להתגייס" על בסיס "חוק הריגול" החדש. החוק הטיל עונשים כבדים לכל מי שהפריע לגיוס לצבא או עודד "אי-נאמנות" כנגד ממשלת ארצות הברית. גולדמן וברקמן חויבו בערבות בסך 25,000 דולר כל אחד. גולדמן בחרה להגן בעצמה עליה ועל ברקמן במהלך המשפט, ופנתה לתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית בשאלה כיצד הממשלה יכולה לטעון שהיא נלחמת למען הדמוקרטיה כאשר היא מדכאת את חופש הביטוי בביתה.