אחרי מלחמת האזרחים האמריקאית, סטנטון ואנתוני עזבו את התנועה לביטול העבדות בעקבות התנגדותן לתיקון ה-14 וה-15 לחוקת ארצות הברית שנתנו זכות הצבעה לגברים אפרו-אמריקאים בלבד. לטענתן, זכות ההצבעה לגברים שחורים הובטחה כבר בתיקון ה-13 לחוקה ואם תתאפשר רק זכות הצבעה לגברים, הדבר ירחיק עוד יותר הסיכויים שנשים יקבלו זכות הצבעה. סטנטון העריכה שאם המילה "זכר" תכנס לחוקה, "ייקח לנו לפחות מאה שנה להוציא אותה". הן היו מאוכזבות מהקולגות מהתנועה לביטול העבדות שזנחו את המאבק למען זכויות נשים. בסופו של דבר, הרטוריקה של סטנטון נגד זכות ההצבעה לאפרו-אמריקאים קיבלה גוונים גזעניים. סטנטון טענה שנשים בעלות זכות הצבעה אשר הן בעלות "רכוש, חינוך ועידון" נדרשות לאזן את הצבעתם של עבדים לשעבר ומהגרים ש"העוני, הבורות וההשפלה [שחוו בחייהם]" עשויים להשפיע בצורה שלילית על מערכת הפוליטית האמריקאית. בהזדמנות אחרת אמרה סטנטון שזו "שאלה רצינית אם מוטב שנעמוד בצד ונראה את 'סמבו' [כינוי גנאי לאפרו-אמריקאים] נכנס לממלכה [קבלת זכויות האזרח] לפנינו". ב-1869 במפגש טעון בין סטנטון ופרדריק דאגלס, שעד אז היו בעלי ברית, השמיעה סטנטון שוב טיעונים גזעניים ובתגובה לכך אמר דאגלס: "כאשר נשים, בשל היותן נשים, היו נרדפות ברחבי הערים ניו-יורק וניו-אורלינס; כאשר הן היו נגררות מהבתים והיו תולים אותן על עמודי תאורה; כאשר היו קורעים את הזרועות של הילדים שלהן ומרוצצים את המוח שלהם על המדרכה; כשתהיו אובייקטים לעלבון וזעם על כל צעד ושעל; כאשר תמצאו בסכנה משום שהבתים שלכן עלולים להישרף ... אז תהייה הדחיפות לקדם הצבעה שווה לשלנו."
למרות התבטאויותיה הגזעניות, סטנטון האמינה בזכות בחירה אוניברסלית, לגברים ונשים, שחורים ולבנים. כשדיברה בעד זכות הבחירה לנשים שחורות, טענה כי מניעת זכות הצבעה דן אותן לשעבוד משולש, שגברים לא מכירים: עבדות, מין וגזע.
חבר הקונגרס הרפובליקני, תדיאוס סטיבנס, מפנסילבניה ותומך בתנועה לביטול העבדות, הסכים עם תפיסתה של סטנטון שזכות ההצבעה צריכה להיות אוניברסלית. בשנת 1866, סטנטון, אנתוני וסופרג'יסטיות נוספות, ניסחו עצומה הדורשת זכות הצבעה ללא התחשבות במין או גזע. העצומה הוצגה בקונגרס על ידי סטיבנס. אך על אף מאמצים, התיקון הארבע עשרה התקבל ב-1868 ונשים לא קיבלו אז את זכות ההצבעה.
הוויכוח בתוך תנועת הנשים בנוגע לזכות ההצבעה לגברים אפרו-אמריקאים הוביל לפילוג והקמת שני ארגונים. אנתוני, סטנטון ואחרות הקימו את האגודה הלאומית למען זכות הבחירה לנשים (NWSA -The National Woman Suffrage Association), מאוחר יותר באותה השנה, "האגודה האמריקנית לזכות הבחירה לנשים" (The American Woman Suffrage Association) הוקמה על ידי ג'וליה וורד האו, לוסי סטון ואחרות. ה-NWSA דרש זכות בחירה אוניברסלית, ובהשפעתה של סטנטון, שילב גם דרישה לשינוי במספר סוגיות הנוגעות לזכויות נשים שנחשבו רדיקליות בקרב חברי התנועה השמרנית; למשל, שינוי חוקי גירושין, הרחבת אפשרויות התעסוקה של נשים ושינוי חוקי ירושה ומיסוי וזכותן של נשים לשרת כמושבעים. ה-NWSA זכה לפחות תמיכה ומימון מאשר הארגון שתמך בזכות ההצבעה לגברים שחורים. ב-1890 שני הארגונים התאחדו לאגודה האמריקאית למען זכות ההצבעה לנשים (National American Woman Suffrage Association) וסטנטון הייתה לנשיאה הראשונה של הארגון.
כתיבה.
סטנטון הרבתה לכתוב. היא כתבה מאמרים, מאמרי דעה, ויחד עם אנתוני הוציאה לאור עיתון שבועי, ""המהפכה" (The Revolution)", שיצא לאור בניו יורק בין ינואר 1868 לפברואר 1972. השבועון התמקד בזכויות הנשים, ובמיוחד בזכות הבחירה לנשים, אך הוא גם כיסה נושאים נוספים, כמו פוליטיקה, תנועת הפועלים ופיננסים. אנתוני ניהלה את ההיבטים העסקיים, בשעה שסטנטון ערכה את העיתון יחד עם הכומר פרקר פילסברי, תומך במאבק לסיום העבודות ובזכויות נשים.
תנ"ך האישה.
"תנ"ך האישה" (The Woman's Bible) הוא ספר עיון בן שני חלקים שנכתב על ידי סטנטון ו-26 נשים. מטרתה של סטנטון הייתה ליזום מחקר ביקורתי של טקסטים תנ"כיים המשמשים בסיס לדיכוי נשים במטרה להוכיח כי לא הרצון האלוהי משפיל נשים, אלא הרצון הגברי לשליטה. היא ניסתה לקבל את עזרתן של כמה מלומדות בעברית ויוונית, אך כמה מהן דחו אותה, מחשש שמא ייפגע שמן. נשים אחרות פחדו לפרש את התנ"ך מסיבות דתיות. הספר פורסם ב-1895 וב-1897 ואתגר את העמדה המסורתית, כי נשים צריכות להיות כפופות לגבר, אך לא טען כי נשים שוות לגברים. באמצעות הספר היא ביקשה לקדם תאולוגית שחרור רדיקלית נוצרית, המדגישה את ההתפתחות האישית. תנ"ך האישה עורר מחלוקת רבה ואנטגוניזם עם פרסומו, אך הפך לרב מכר. פעילות למען זכות הבחירה לנשים, שחששו כי הספר יפגע במאבקן ובאגודה האמריקאית למען זכות ההצבעה לנשים יזמו דיון בספר שאנתוני לא הצליחה למנוע אותו. הן הוציאו גינוי רשמי לספר והדגישו שהאגודה לא תומכת בביקורת של סטנטון על הנצרות הממוסדת.
תולדות מתן זכות הבחירה לנשים.
הספר "תולדות מתן זכות ההצבעה לנשים" (History of Woman Suffrage) הייתה יוזמה משותפת של סטנטון, אנתוני, מטילדה ג'וסלין גייג' ואידה הוסטד הארפר. הספר פורסם בשישה כרכים בין השנים 1881 עד 1922, והוא מתאר את ההיסטוריה של תנועה למתן זכות הבחירה לנשים, בעיקר בארצות הברית. התכנון המקורי היה לכתוב פרסום צנוע שהתפתח לספר בן 5,700 עמודים שכתיבתו נמשכה אחרי מותן של אנתוני וסטנטון. הספר הציג את תפיסת עולמן של אנתוני וסטנטון.
פטירה ומורשת.
אליזבת קיידי סטנטון נפטרה ב-26 באוקטובר 1902 מאי ספיקת לב, 18 שנה לפני שנשים קבלו זכות בחירה בארצות הברית. היא נקברה לצד בעלה בבית קברות בברונקס, ניו יורק.
דעותיה פורצות הדרך והשנויות במחלוקת בנושא דת, תעסוקת נשים ומעמד האישה במשפחה, הובילו לכך שסוזן ב. אנתוני נתפסה כמייסדת התנועה לזכות הבחירה לנשים. הספר "תנ"ך האישה", שהיה שנוי במחלוקת גרם להתרחקות של סופרג'יסטיות צעירות מסטנטון וחיזק את מקומה של אנתוני כמנהיגה המוכרת יותר של תנועה. ב-1923, בחגיגת יום השנה ה-75 לוועידת סנקה פולס, רק האריוט סטנטון בלאץ' הדגישה את המקום המרכזי של אמה בהנעת תנועת הנשים. בהמשך השנים היא קיבלה הכרה. ב-1975 ביתה של סטנטון קיבל מעמד של אתר היסטורי לאומי.
אליזבת סטנטון
אליזבת קאדי סטנטון
אליזבט סטנטון
אליזבט קיידי סטנטון
אליזבת קדי סטנטון
הימנותא
הימנותא בע"מ היא חברה בת של הקרן הקיימת לישראל.
היסטוריה.
הימנותא נוסדה בשנת 1938 במטרה להוות מכשיר משפטי לקניית וניהול קרקעות שהקרן הקיימת שוקלת למכרם הלאה, ולפיכך לא יכולה לעשות זאת בעצמה בגלל עקרונות הקרן האוסרים זאת. כן נועדה חברת הימנותא להחזיק בנאמנות קרקעות שנמסרו לקרן הקיימת עד למסירתן חזרה לבעליהן. לפני שנת 1938 שימשה חברת הכשרת היישוב בתפקיד דומה לזה של חברת הימנותא. מטרה נוספת שלשמה הוקמה, הייתה להוות מסגרת לביצוע עסקות רכישה מסובכות או חסויות, ולצורך כך נרשמה החברה בלונדון.
הרקע להקמת החברה הייתה רכישת קרקעות של טמפלרים בעמק בית שאן מכספי יהודים בגרמניה ששילמו לבעלים הגרמנים במרקים גרמניים. העסקאות בוצעו על ידי הקרן הקיימת, אולם הבעלות הסופית יועדה להיות של יהודי גרמניה ששילמו עבור הקרקעות.
על שם הימנותא נרשמו מגרשים שונים בתל אביב, ירושלים ובני ברק, ובאוגוסט 1940 נרשם על שמה בית הקרן הקיימת על יד בית דגן, הרכישה הגדולה ביותר של הימנותא עד אז.
רכישת קרקעות ביהודה ושומרון.
לאחר מלחמת ששת הימים רכשה חברת הימנותא קרקעות ביהודה ושומרון ובין השאר נעזרה לצורך כך ביעקב חרותי. ביוזמת השר ישראל גלילי הייתה החברה לכלי עיקרי בביצוע עסקות קרקעות ביהודה ושומרון, עקב הרגישות המדינית והצורך לשמור על חיסיון המוכרים ותנאי העסקה. בין השאר רכשה קרקעות בשטחים שסופחו לישראל במזרח ירושלים.
בשנים 2004-2013 התבררה פרשה על פיה קרקעות ביהודה ושומרון שנמכרו להימנותא על ידי סוחרי קרקעות, הושגו במרמה על ידי הסוחרים, בין השאר בסיוע בכירים במנהל האזרחי. בתחילה עלו חשדות כלפי מנכ"ל החברה לשותפות בתרמית, אך תוך זמן קצר נקבע שאין ראיות לכך ולא הוגש כתב אישום נגדו
קק"ל פעלה לאורך שנים לרכישת קרקעות ביהודה ושומרון באמצעות הימנותא, למעט בתקופה שבין ראשית שנות ה-2000 ל-2017. בספטמבר 2017 החליטה ועדת ההנהלה על הקצאת 250 מיליון ש"ח לרכישת קרקעות ברחבי הארץ, כאשר חלק מהתקציב מיועד ליו"ש על אף שאזור זה לא מוזכר בפירוש.
לאחר שעלו חששות לגבי חוקיות השימוש בתקציב שאושר באופן זה, הוגשה להנהלה חוות דעת של השופט בדימוס יוסף אלון המכשירה את ההליך. ההנהלה לא הסתפקה באישור זה וביקשה מעו"ד יהושע למברגר שיכתוב דו"ח בעניין. בדו"ח שהגיש למברגר באוגוסט 2020 הוא מבקר את רכישת הקרקעות ביהודה ושומרון על כך שנעשתה באופן לא שקוף. הדו"ח מבקר את נחי אייל, ארנן פלמן ואלכס חפץ על כך שהתנהלו בניגוד עניינים מוסדי ובחשאיות.
לאחר שהושמעה ביקורת כנגד הליך כתיבת הדו"ח, מונה השופט בדימוס רחמים כהן לבצע בדיקה נוספת. בדו"ח שהגיש כהן בינואר 2022 הוא קובע שהתנהלותם של השלושה הייתה תקינה, אך מדיניות זו זקוקה להסדרה ולאישור בדירקטוריון של קק"ל. בדו"ח נכתב כי החשאיות שנלוותה לביצוע נבעה מחשש לגורלם של מוכרי הקרקעות, אשר צפוי להם עונש מוות אם יתגלה כי מכרו קרקע ליהודים. כהן אף ביקר את למברגר על כך שלא איפשר למבוקרים להגיב לביקורת לפני פרסום הדו"ח.
רכישת קרקעות בסילואן.