גוטשאלק נולד באאכן, השלישי מבין ארבעה ילדים לבנימין ורוזה גוטשאלק. הוא בחר ללמוד רפואה, מ-1912 הוא למד באוניברסיטאות במינכן, פרייבורג ובון. לימודיו הופרעו על ידי מלחמת העולם הראשונה, אך הוא השלימם ב-1920 וסיים את אוניברסיטת בון כדוקטור.
הוא השלים ניסיון עבודת מרפאה בבתי ספר רפואיים בפרנקפורט ווירצבורג ולימודי פיזיולוגיה וביוכימיה בבון, מה שהוביל לפרסומיו הראשונים, פרס מאוניברסיטת מדריד והצעה לעבוד במכון קייזר וילהלם עבור תרפיה ניסיונית וביוכימיה ביחד עם קרל נויברג. ב-1923 הוא התחתן עם ליזבת' ברטה אורגלר, ויחדיו הולידו ילד יחיד.
גוטשאלק עזב את מכון קייזר וילהלם ב-1926 כדי לנהל את המחלקה הביוכימית בבית החולים הכללי בשצ'צ'ין. הוא עזב את בית החולים ב-1934 בעקבות תהפוכות בגרמניה הנאצית והחל בתעסוקה עצמאית. הוא עבר לאנגליה באביב של 1939, ועבר למלבורן ביולי. הוצע לו משרה כביוכימאי על ידי צ'ארלס קלווי, מנהל מכון וולטר ואליזה הול. הוא גם לימד ביוכימיה וכימיה אורגנית במכללה הטכנית במלבורן ובאוניברסיטת מלבורן. ב-1945 הוא קיבל אזרחות בריטית.
במכון וולטר ואליזה הול הוא שיתף פעולה עם פרנק מקפרלן בורנט וביחד הם גילו את הנויראמינידאז. הוא נבחר לאקדמיה האוסטרלית למדעים ב-1954.
ב-1959 הוא הוזמן בידי פרנק פנר לערוך מחקר בבית ספר הרפואי המחקרי ע"ש ג'ון קרטין באוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה. הוא עזב את קנברה כדי לנסוע לגרמניה ב-1963 ומונה לפרופסור אורח במכון מקס פלאנק לחקר וירוסים בטיבינגן. הוא המשיך במחקר פעיל ובגלל תרומותיו למדע הוא נבחר להצטרף לאגודה האמריקאית לפיתוח המדע ב-1967 וקיבל תוארי דוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת מלבורן ומאוניברסיטת מינסטר.
פרס גוטשאלק למחקר רפואי המחולק על ידי האקדמיה האוסטרלית למדעים נקרא על שמו.
מיפתח (אופטיקה)
תכנון לא-ליניארי
תכנון לא-ליניארי במתמטיקה ובחקר ביצועים בפרט הוא תהליך פתירת מערכת משוואות ואי-שוויונות (הנקראים אילוצים) במספר כלשהו של משתנים לאור פונקציית מטרה שיש להביא למקסימום או למינימום, כאשר לפחות אחד מהאילוצים ומפונקציית המטרה אינם ליניארים. אם אכן כולם ליניארים התהליך נקרא תכנון ליניארי.
לתהליך זה שימושים רבים בפתרון בעיות מגוונות שאינן ניתנות למידול כבעיה ליניארית. אם קיים מודל ליניארי מתקבל על הדעת לבעיה, עדיף להשתמש במודל זה על פני מודל לא-ליניארי, בשל הסיבוכיות הגבוהה של התכנון הלא-ליניארי לעומת הזה הליניארי.
ניסוח מתמטי של הבעיה.
כאשר:
בעיית תכנון לא-ליניארי מבקשת למצוא את הערך (או הערכים)
במילים אחרות, מבקשים להביא את פונקציית המטרה למקסימום, תוך קביעת formula_4 משתנים.
לחלופין, תחת אותם תנאים, בעיית תכנון לא-ליניארי יכולה לבקש למצוא את
כלומר, להביא את פונקציית המטרה למינימום.
שתי הבעיות שקולות, שכן
שיטות לפתרון.
אם פונקציית המטרה והאילוצים הם ליניארים, אזי מדובר בבעיית תכנון ליניארי שנחשבת לפתירה בעזרת שיטות דוגמת סימפלקס. אם פונקציית המטרה היא פונקציה קמורה בבעיית מינימום או פונקציה קעורה בבעיית מקסימום וגם האילוצים מגדירים קבוצה קמורה, אז הבעיה נחשבת לקמורה גם היא ושיטות כלליות לפתרון אופטימיזציה קמורה זמינות לשימוש.
בעיות שאינן נופלות באחת מהקטגוריות הקודמות מצריכות אופטימיזציה לא-קמורה שנחשבת לקטגוריה מורכבת. קבוצת שיטות נפוצות הן מסוג סעף וחסום (branch and bound) המחלקות את הבעיה לתתי-מחלקות ופותרת קירוב של כל תת-מחלקה כזו באמצעות אופטימיזציה קמורה. בכל שלב החסם העליון על הפתרון והחסם התחתון מתקרבים עד שמגיעים לדיוק הרצוי.
עבור בעיה לא-ליניארית שאילוציה הם כולם משוואות, ניתן להשתמש בשיטת כופלי לגראנז' שמאפשרת למצוא את נקודות הקיצון הפוטנציאליות באמצעות מערכת משוואות הנוצרת מהנגזרת של פונקציית המטרה והאילוצים. אם בנוסף למשוואות יש גם אי-שוויונות, משפט קרוש-קון-טוקר (הידוע בקיצור KKT) מספק תנאים הכרחיים לנקודת קיצון פוטנציאלית. תחת קמירות, תנאים אלו גם מספיקים.
גישה אחרת לפתרון סופגת את האילוצים המוגדרים בבעיה לתוך פונקציית המטרה באמצעות "קנס" על חריגה מהם. גישה זו נקראת גישת קנס (Penalty Method), והיא מאפשר רדוקציה לבעיה בכל המרחב ה-n-ממדי formula_7, בלי מגבלות נוספות.
דיאב אל-עלי
דיאב אל-עלי (אבו אלפתח) היה מפקד מנגנון הביטחון הלאומי ובפועל הקצין הבכיר ביותר ברשות הפלסטינית.
אל-עלי נולד בכפר ליד צפת ובשנת 1948 נמלטה משפחתו ללבנון. הוא הצטרף לפתח ושירת במגוון תפקידים בארגון בלבנון. בשנת 1995 חזר לשטחים ושימש כמפקד אזורי בג'נין ובטול-כרם ובשנת 2007 מונה לתפקיד מפקד הביטחון הלאומי, בו שירת עד שנת 2011, אז היה ליועצו הצבאי של מחמוד עבאס. נפטר בשנת 2018.
דיאב אל עלי
ד'יאב אלעלי
עיגול הטשטוש
עיגול הטשטוש באופטיקה הוא הכתם המתקבל מדימות של עצם נקודתי. הכתם מתקבל במקום נקודה, על ידי חרוט האור המגיע מעדשה כתוצאה מאי יכולתה של העדשה ליצור דמות נקודתית מושלמת של העצם הנקודתי.
עיגול זה משמש בצילום לקביעת עומק השדה, כלומר, את חלק הדמות הנתפס כחד. מאחר שגודל זה תלוי בתפיסת הראיה האידיבידואלית, ערכו נקבע על-פי תקן התלוי בפורמט של הדמות. עם זאת, גם עבור התקן המתאים ביותר, עדיין, כאמור, הערך תלוי בחדות הראיה, בתנאי הראות, ובמידת ההגדלה.
בשל עיוותים אופטיים ובשל מגבלת העקיפה, עדשות אינן מסוגלות ליצור דמות נקודתית של עצם נקודתי, כלומר, הן אינן יכולות למקד בצורה מושלמת, וגם מערכת אופטית בעלת כושר המיקוד הטוב ביותר, תיצור עדיין כתם אור במקום נקודה. עיגול הטשטוש הקטן ביותר שניתן לקבל על ידי עדשה מכונה עיגול מיעוט הטשטוש.
משחק המוות (סרט, 2009)
משחק המוות (בצרפתית: Le Jeu de la Mort) הוא סרט תיעודי צרפתי משנת 2009 אשר הופק על ידי הבמאי כריסטוף ניק עבור הערוץ France 2. הסרט מציג ניסוי בפסיכולוגיה חברתית, שבמהלכו הופק שעשועון טלוויזיה מזויף בשם "אזור האקסטרים" (The Xtreme Zone). במהלך השעשועון התבקשו המתמודדים לחשמל את המתמודד המתחרה במקרה שלא ענה נכונה על שאלות שנשאל, בעוד המתח חשמלי עולה בכל פעם עד להגיעו לרמה קטלנית המסוגלת לגרום מוות.
הניסוי הוא הפקה מחודשת של הניסוי של מילגרם שנערך על ידי הפסיכולוג סטנלי מילגרם מאוניברסיטת ייל ופורסם בשנת 1974. הניסוי בחן את הציות לסמכות, כאשר ביקש לבחון את מידת ההיענות של המשתתף לציית לסמכות שהורתה לו לבצע פעולה שעלולה להיות מנוגדת לערכיו או למצפונו. צוות החוקרים של "משחק המוות" ביקש להתאים את הניסוי של מילגרם לעולם שעשועוני הטלוויזיה, ולבחון את ההבדלים בין התוצאות.
רקע והפקה.
יוצר הסרט, כריסטוף ניק, אמר כי מטרת הסרט היא לבחון את השפעתה של הטלוויזיה על התנהגותם של בני-אדם, ובפרט את השפעתן הפוטנציאלית של תוכניות מציאות. ניק מבקש לשאול האם תיתכן הוצאה להורג בטלוויזיה כאמצעי בידור, ולבחון את השפעתה של סמכות על האדם היחיד וסיכוייו להתמרד.
הניסוי נערך על ידי קבוצה רב-תחומית של מדענים בראשות הדוקטור לפסיכולוגיה חברתית ז'אן-לאון בובואה אשר ביקשו לבחון את עוצמתה של הטלוויזיה, ולאחר שנה של עבודה משותפת החליטו כי לצורך הניסוי ייבנה אולפן טלוויזיה מיוחד, וכי הצילומים יימשכו עד שיתקבלו נתונים שניתן להציג בצורה מדעית. הניסוי נערך במשך עשרה ימים.
לצורך הניסוי נבנה אולפן טלוויזיה מיוחד בצורה של שעשועון טלוויזיה טיפוסי. לצורך איתור המתמודדים פנתה חברת ההפקה לכ-13,000 איש אשר התאימו לפרופיל הנבדקים בניסוי של מילגרם אשר לא השתתפו או ניסו להשתתף בשעשועון טלוויזיה, ונאמר להם שישתתפו בפיילוט לשעשועון טלוויזיה שבו הפרס הראשון הוא מיליון אירו. מתוך 2,500 איש שביקשו להשתתף, נבחרו 80 מתמודדים אשר הובאו לשיחה מקדימה עם מפיק התוכנית, כביכול. בשיחה נכח גם המתמודד הפיקטיבי, ונעשתה הגרלה מזויפת שבה הוחלט מי מהם יהיה המתמודד ששואל את השאלות, ומי יהיה זה שיספוג "עונש" במקרה שיטעה. בשיחה הובהר למתמודדים כי מכיוון שמדובר בפיילוט הם לא יזכו בתשלום אם ינצחו, וכי העונש למתמודד השני יהיה מכת חשמל. כל 80 המתמודדים הסכימו להשתתף בתוכנית. בסיום הפגישה הוחתמו המתמודדים על חוזים המחייבים אותם להישמע להוראות המנחה.
הניסוי של מילגרם.
בתכנון מוקפד, נעשה ניסיון לשמור על מרבית הפרטים מהניסוי של מילגרם, בכפוף לאדפטציה הטלוויזיונית: ההכנה המקדימה של המתמודדים הייתה זהה; על ויתור הזכויות לווידאו קיבלו המתמודדים 40 אירו, השווים ל-4 הדולר אשר שילם מילגרם לנבחניו; בשני הניסויים היו שמונה רמות של מכות החשמל; וזעקות השחקן ב"משחק המוות" ותוכנן היו זהות לאלה של הניסוי המקורי. ההבדל העיקרי הוא שבהפקה המחודשת הוחלפה הדמות הסמכותית, מנהל הניסוי, במגישת הטלוויזיה הצרפתייה טניה יאנג.
שוני משמעותי נוסף היה קהל הצופים. מכיוון שהסביבה בה נערך הניסוי הייתה אולפן טלוויזיה, נכח במהלך הניסוי קהל צופים - בעוד הניסוי של מילגרם נערך בתנאי הבידוד של מעבדת מחקר. הקהל היה אמיתי ולא הורכב מניצבים, מתוך כוונה תחילה לבחון האם יסכימו להשלים עם המתרחש. בסך הכול צפו בניסוי 2,000 איש בלא ידיעה כי מדובר בניסוי.
מהלך הניסוי.