המחזה הציג באיראן בין ה-24 במאי 2013 ל-18 ביולי 2013 בתיאטרון איראנשאהר, בבימוים של איידה קייקיי ומוחמד יאגהובי. בהצגה שיחקו אחמד מהרנפר בתפקיד קטוריאן, פאיאם דהקורדי בתפקיד טופולסקי, עלי שרבי בתפקיד מייקל, נאויד מוחמדזאדה בתפקיד אריאל.
סיאול.
הצגת הבכורה של המחזה בסיאול הייתה ב-1 במאי 2007 במרכז האמנות LG, בבימויו של פארק ג'וניונג. בהצגה שיחקו צ'וי מינסיק בתפקיד קטוריאן, צ'וי ג'ונגו בתפקיד טופולסקי, יי דיון בתפקיד אריאל, יון זמון בתפקיד מייק.
הונג קונג.
המחזה עלה לראשונה בהונג קונג ב-26 במרץ 2008 בתיאטרון הפרינג' של הונג קונג. הפקה מחודשת התקיימה ב-24 ביוני 2008 בסטודיו מקאולי, במרכז האמנויות ואן צ'אי, בבימויו של אריק נג. צוות השחקנים כלל את: פול שיהאן בתפקיד קטוריאן, מייקל פיצוטו בתפקיד מייקל, רובן מ. טאק בתפקיד טופולסקי, דאמיין בארנס בתפקיד אריאל.
המחזה עלה ב-30 באפריל 2010 ב葵青劇院演藝廳, בבימויו של מייקל דובין, ג'וי לונג (梁祖堯)שיחק בתפקיד קטוריאן.
ארגנטינה.
בעונת 2008, תיאטרון לולה ממבריבס, קפיטל פדרל, בואנוס איירס, הוא הציג בין יולי 2008 לאוקטובר 2008. הוא הציג בעונת 2009 בתיאטרון מוליתיאטרו, קפיטל פדרל, בואנוס איירס, החל מפברואר 2009. צוות השחקנים כלל את: פבלו אצ'ארי בתפקיד קטוריאן, קרלוס בלוסו בתפקיד מייקל, קרלוס סנטמריה בתפקיד טופולסקי, ואנדו וילאמיל בתפקיד אריאל.
בריזביין, קווינסלנד, אוסטרליה.
המחזה הציג בין ה-18 במרץ ל-4 באפריל 2009 בתיאטרון סו ברנר, מטרו ארטס. הבמאי היה מישל מיאלי (שזכה בפרס מטילדה לשנת 2009 לבמאי הטוב ביותר. צוות השחקנים כלל את: סטיבן רוק בתפקיד קטוריאן (שזכה על תפקידו בפרס מטילדה לשחקן הטוב ביותר), נורמן דויל בתפקיד טופולסקי, רוברט טווייטס (Thwaites) בתפקיד אריאל, כריס ורנון בתפקיד מייקל (שזכה על תפקידו בפרס מטילדה לשחקן המשנה הטוב ביותר).
אנקרה, טורקיה.
המחזה עלה בעונת 2011 בבימויו של ליהאם יאזאר וימשיך ויציג במשך עונת 2013 בתיאטרון טורקיש סטייט, אנקרה. צוות השחקנים כלל את: מוראט קידאמי בתפקיד קטוריאן, מסוט טוראן בתפקיד טופולסקי, טולגה טקין בתפקיד אריאל, אמיר ארסיל/בוגרה קוכטפ בתפקיד מייקל.
איש הכריות בתיאטרון המקצועי הישראלי.
תיאטרון גשר, הצגת בכורה: 23 ביולי 2005
תיאטרון חיפה, הצגת בכורה: 14 בינואר 2017
F-4 פנטום
נאצר ג'ודה
נאסר ג'וודה
נאצר ג'וודה
נאסר ג'אודה
נאצר ג'אודה
נאוק
A-7 קורסייר 2
אהוד בן דרור
עיצור וילוני-שפתי, מקורב
לנפאירפוולגווינגיל
סופר סייבר F-100
עיצור רוטט
נאהואטל
עיצורים מכתשיים חכיים
תנועה חצי-פתוחה קדמית בלתי-מעוגלת
תנועה מרכזית, סגורה, בלתי מעוגלת
קרב עומק
קרב עומק (ברוסית: глубокая операция) היא תאוריה צבאית ותורת לחימה אשר פותחה בברית המועצות בין מלחמות העולם.
תאוריה זו פותחה כאסטרטגיה צבאית לאומית, אשר משלבת בתוכה את כל הדרגים לניהול מערכה צבאית, בגיבושה הסובייטים היו הראשונים להבדיל את הדרג האופרטיבי מזה הטקטי והאסטרטגי. אסטרטגיית קרב העומק היא בבסיסה התקפית ונשענת על שני מרכיבים עיקריים; הבקעת מערך ההגנה של האויב במספר מאמצי הבקעה תוך שימוש מאסיבי בסיוע אווירי וארטילרי, בשלב השני כוחות עתודה ינועו לניצול ההבקעה תוך ניהול מערכות בעומק האופרטיבי של האויב בהם איגוף, בלימת כוחות העתודה של האויב ושיבוש תשתיות לוגיסטיות, פיקודיות ותקשורתיות.
קרב העומק לא נועד להבקיע את קו האויב במאמץ מרוכז יחיד, אלא במהלך אופרטיבי שבו מספר נקודות הבקעה טקטיות מקבילות לאורך החזית. בשלב הבא מתקיימת מערכה אופרטיבית מאחורי קו ההגנה ובו מספר התנגשויות טקטיות המתבססות על היערכות כוחות האויב ועתודותיו.
התפתחות.
תאוריית קרב העומק התפתחה כאמור במהלך שנות ה-20 וה-30, היא הושפעה רבות מהלוחמה הסטטית של מלחמת העולם הראשונה (מלחמת חפירות), כמו גם הכשלונות הצבאיים במלחמת רוסיה–יפן ומלחמת רוסיה-פולין. כל אלו הובילו תאורטיקנים צבאיים לדגש על הצורך בתמרון מהיר בשדה הקרב, במטרה להכריע את האויב לפני שהעורף האזרחי יפגע (בעיקר כלכלית) ולבסוף יקרוס. קו מחשבה זה שהוביל את הצמרת הצבאית הגרמנית לאימוץ "מלחמת הבזק", הוביל את הצמרת הצבאית הסובייטית באמצע שנות ה-30 לאימוץ "קרב העומק" שהותאם למבנה המדיני והצבאי של ברית המועצות.
בתקופה זו היו שתי גישות רעיוניות עקריות; גישתו של מיכאיל טוכאצ'בסקי שהעדיפה לחימה אגרסיבית והתקפית כדי להימנע מלוחמה סטטית (מלחמת התשה), מהצד השני אלכסנדר סוושין ראה במלחמת ההתשה מצב בלתי נמנע במלחמות העתיד ולכן גישתו נטתה להתמודדות עם מלחמה סטטית. סוושין היה זה אשר הניח את היסודות לגישת קרב העומק, בכך שהגדיר את המהלך האופרטיבי כמהלך ביניים בין התנגשויות טקטיות, כלומר בין המימד הטקטי לבין זה האסטרטגי. סוושין קרא לניהול מערכה באופן דינאמי המשלך מהלכים טקטים הגנתיים והתקפיים לסירוגין, כאשר הם מאוגדים בתוך מהלכים אופרטיביים המנחים אותם וכל זה תחת מטריית האסטרטגיה לניהול המערכה כולה.
בשנת 1929, טוכאצ'בסקי ביחד עם ולדימיר טריאנדפילוב, לקחו את הבסיס התאורטי שיסד סוושין והפכו אותו לדוקטרינה מסודרת, אך זאת עם העדפה ברורה לפן התקפי ומכריע על פני ניהול מערכה סטטית. דוקטרינה זו הוכנסה בשנת 1933 לתורת הלחימה של הצבא האדום בצורת מדריך המגדיר ומסביר את עקרונות התורה החדשה.
מרכיבי קרב העומק.
הבקעת המערך הטקטי של האויב.
המרכיב הראשוני של קרב העומק הוא מאמץ הבקעה נרחב של קו ההגנה של האויב.
בשלב זה ישתתפו שני דרגים תוקפים, כאשר הדרג השני משמש עתודה לראשון ומסייע בהבקעת האויב. כוחות אלו יתפרסו אל מול קו ההגנה של האויב באופן הנרחב ביותר האפשרי (במקור התכנון הסובייטי ציין קו הבקעה של 50–70 קילומטרים). באופן טיפוסי, משני צידי הכוחות התוקפים יהיו כוחות שיגנו על עורף ההתקפה, יסייעו לבלבול האויב, ימנעו כיתור של ההתקפה וילחמו כנגד כוחות עתודה של האויב.
כחלק ממאמץ הבקעה, הדוקטרינה מכתיבה שימוש בכל כוחות הסיוע האפשריים, בהם כוחות ארטילריה וסיוע אווירי. באופן אופטימלי, בסיוע לכוחות ההבקעה יוצבו עשרות סוללות ארטילריות להפגזה של עמדות ההגנה של האויב כהכנה להתקפה של כוחות החוד. מצד שני הסיוע האווירי נועד בעיקר לתקיפה של כוחות עתודה בעורף קו האויב, כמו גם לתקיפת מטרות לאורך קו האויב.
תמרון בעומק האופרטיבי.
לאחר הבקעת קו ההגנה של האויב, השלב הבא הוא ניצול ההצלחה ומערכות בעומק האופרטיבי של האויב.
שלב זה של ההתקפה הוא בעל חשיבות רבה ומייחד את תורת הלחימה הסובייטית על פני דוקטרינות אחרות בתקופה. לאחר ששני הדרגים הראשונים של הכוחות הבקיעו נקודה או מספר נקודות לאורך קו האויב, הדרג השלישי של כוחות העתודה ינצל את ההבקעה וינוע פנימה אל מאחורי קווי האויב. בשלב זה, לאחר הלחימה כנגד המרחב הטקטי של האויב, תתחיל הלחימה כנגד התחום האופרטיבי שלו, במילים אחרות העורף המיידי של כוחות האויב.
השוואה לבליצקריג הגרמני.
משום ששתי התאוריות התבססו על הבעיות של המערכה הסטטית של מלחמת העולם הראשונה ושתיהן שמו דגש נרחב על מהלכי תמרון, בנוסף לכך ששתי האסטרטגיות נפגשו זו מול זו בשדות הקרב של החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, ההשוואה וההבחנה ביניהן חשובה.
שתי התאוריות שמות דגש רב על הבקעת מערך ההגנה של האויב, אך הגישה הגרמנית מתמקדת במאמץ כמעט יחיד ועיקרי להבקעה של אזור הנתפס כחלש יותר בקו ההגנה. מצד שני, קרב העומק אינו מתייחס לנקודות חולשה בקו ההגנה אלא במספר מאמצי הבקעה לאורך הקו וניצול אלו אשר מצליחים לפרוץ את קו ההגנה. בשלב שלאחר ההבקעה, שתי התאוריות שונות בתכליתן; לפי הבליצקריג לאחר ההבקעה, המאמץ העיקרי מתקדם קדימה לעומק האסטרטגי או לקו הגנה משני, בעוד שכוחות עתודה ימשיכו באיגוף ושבירה של הכוחות בקו ההגנה שהובקע. מצד שני, קרב העומק מתבסס על לחימה בעומק האופרטיבי של כוחות האויב; איגוף, בלימת כוחות עתודה, הרס תשתיות לוגיסטיות וקשר, כל אלו תורמים לבלבול כוחות האויב בשאיפה לשבירה מלאה של מערכי האויב.
חינה רוזובסקיה
ארץ וטבע
ארץ וטבע הוא מגזין גאוגרפי ישראלי העוסק בכל תחומי ידיעת הארץ.
המגזין הוקם בשנת 1987 על ידי חברת המגזינים "ארץ הצבי" בשיתוף רשות שמורות הטבע. דרכיהן של השתיים נפרדו ב-2002, ומאז יוצא המגזין לאור על ידי "ארץ הצבי" באופן בלעדי.
בראשיתו נקרא בשם "אֶרֶץ" והוגדר כמגזין לידיעת הארץ. בטרם הוצאת הגיליון הרביעי בחורף 1988 שוּנה שמו ל"ארץ היעל". ב-1994 חוברו "טבע וארץ" הוותיק ו"ארץ היעל" ל"ארץ וטבע", ששימש אף הוא כדבר החברה להגנת הטבע.
במשך 21 שנים ערך את המגזין יעקב שקולניק, וב-2008 החליף אותו ידין רומן שהמשיך במקביל לתפקד כעורך הראשי של החברה.
טווח הנושאים שבהם מתמקד "ארץ וטבע" נע בין גילויים ארכאולוגיים עדכניים, מוזאונים חדשים וישנים על תערוכותיהם המשתנות, מסלולי טיולים המתאימים לתקופת הדפסת הגיליון, פסטיבלים בישראל ועוד. מאמרים רבים מוקדשים לפרקי היסטוריה מנקודות מבטם של כותבים שונים.
יונקרס Ju 90
היונקרס Ju 90 היה מטוס נוסעים ותובלה שפותח על ידי חברת יונקרס וטס לראשונה בשנת 1937. המטוס פותח מדגם המפציץ Ju 89 שבוטל זמן קצר לפני כן. הוא שימש כמטוס נוסעים בחברת לופטהאנזה וכמטוס תובלה כבד בלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה. סך הכל הושלמו 18 יחידות של המטוס עד סוף המלחמה, שניים מהם שרדו והגיעו ליידי בעלות הברית, אך הם נגרטו זמן קצר לאחר מכן.
חסן בן טלאל
חסן אבן טלאל
בהרנג ספרי