בעונות שלאחר מכן המשיכה הקבוצה להיות במרכז הטבלה בעיקר, עד לשנת 1992, אז התרחש פירוק יוגוסלביה. בעקבות זאת, הוקמה לה בוסניה והרצגובינה, שבשטחה נמצאת העיר טוזלה, ולכן שולבה סלובודה בסבב הליגות של בוסניה והרצגובינה. כמו מועדונים רבים, שנחשבו למועדונים חזקים בתקופת יוגוסלביה אך נחלשו לאחר התפרקותה, כך גם לגבי סלובודה טוזלה, שלא זכתה מאז עצמאות בוסניה והרצגובינה באליפות או גביע אחד לאומיים, למעט סגנות מחזיקת הגביע של בוסניה והרצגובינה בעונת 1999/00. הקבוצה הגיעה פעמיים נוספות לגביע האינטרטוטו: בעונת 2003 גברה על קבוצת קיי. איי. מאיסלנד, אך הפסידה בסיבוב השני לקבוצת ליירסה הבלגית. העונה הנוספת הייתה בעונת 2004, שבה גברה על קבוצת פובליקום צליה הסלובנית, אך הפסידה בסיבוב השני לקבוצת ספרטק טרנבה הסלובקית. ב-30 ביוני 2016 סיימה הקבוצה בתיקו 0-0 מול בית"ר ירושלים במוקדמות הליגה האירופית. שבוע לאחר מכן הפסידה בגומלין באצטדיון טדי 1-0 משער של עומר אצילי בפנדל.
אימיאסלאוויה
אִימְיָאסְלָאװִיֶה (רוסית Имяславие - "הערצת השם") או אִימְיָאבּוֹזִ'יֶה (Имябожие - "האלהת השם" - כינוי גנאי בפי המתנגדים) הוא זרם נוצרי אורתודוקסי שהחל להתפתח ברוסיה ב-1907 אך נאסר מכוח צו כנסייתי ב-1912. האימיאסלאוויה טענה כי שמו של האל הוא ישות אלוהית, וכן כי הזכרת השם מנכיחה את האל. תומכי האימיאסלאוויה טענו כי שורשיה נעוצים בתקופת אבות הנצרות, ולזרם עדיין יש תומכים גם בהווה בקרב הכנסייה הרוסית האורתודוקסית האוטונומית שפרשה מהכנסייה האורתודוקסית הרוסית ובקרב אחרים. מתנגדיה טוענים כי הוא מנוגד לעקרונות הנצרות הקתולית והאורתודוקסית.
האימיאסלאוויה נזכרה לראשונה במאה ה-20 בספרו של הנזיר אילריון "על הרי הקווקז" (На горах Кавказа) בו טען, על סמך ניסיונו מתפילה, כי שם האל הוא האל עצמו ויכול לחולל ניסים. הספר הפך לפופולרי מאוד בקרב נזירים רבים במדינה הנזירית בהר אתוס בצפון יוון, אשר הביאו כתמיכה לרעיון את גישתו של אפלטון כי שמו של כל עצם קדם לו, ומכך הסיקו כי שמו של האל קדם לבריאה ועל כן הוא האל עצמו. נזירים אחרים בהר אתוס הישוו את האימיאסלוויה לפאנתאיזם וטענו כי עובר לבריאה, האל לא נזקק לשם כלל ועיקר. ב-1912 אסר הסינוד הקדוש על הפצת ספרו של אילריון ברוסיה, וגם פטריארך קונסטנטינופול שתמך בו בעבר התבטא נגדו.
בחודש יוני 1913 החמירה המחלוקת בין שתי קבוצות נזירים במנזר איו פדלאימונוס הרוסי בהר אתוס על רקע שאלת התמיכה באימיאסלוויה. סכסוך על רקע בחירתו של נזיר שתמך באימיאסלאוויה כראש המנזר הוביל לתלונה בשגרירות רוסיה ביוון, וממשלת רוסיה הזדרזה ושלחה צי קטן של אוניות אל המנזר שהביא עמו את הארכיבישוף של העיר וולוגדה מלווה בכוח צבאי. הארכיבישוף ניסה לשכנע את תומכי האימיאסלאוויה לחזור בהם מאמונתם אך לשווא, וב-31 ביולי 1913 התקיפו החיילים הרוסים את המנזר, ונהגו באלימות בתושביו למרות שאלה לא גילו התנגדות של ממש. 4 נזירים נהרגו באירוע, 48 נפצעו, ו-840 נזירים נעצרו ונלקחו לאודסה. יתר הנזירים במנזר חתמו על הצהרה לפיה הם מתנערים מהאימיאסלאוויה. רק שמונה נזירים הורשו לשוב למנזר והיתר הוגלו או נאסרו.
עם זאת, זמן קצר לאחר מכן, בפברואר 1914 התקבלו מספר תומכי אימיאסלוויה בחמימות על ידי ניקולאי השני, קיסר רוסיה, ובמאי 1914 החליט הארכיבישוף המטרופוליטני של מוסקבה לאפשר לתומכי הזרם להשתתף בטקסים ובתפילות הכנסייה ללא צורך בבקשת מחילה. החלטה דומה התקבלה גם על ידי הארכיבישוף המטרופוליטני של קייב. ב-10 במאי 1914 החליט הסינוד הקדוש כי תומכי האימיאסלבייה יוכלו להמשיך ולשמש בתפקידיהם בכנסייה, אם כי הטפה לעקרונות הזרם נותרה אסורה. התפתחות נוספת לטובתה של האימיאסלוויה חלה כאשר הותר לאלכסנדר בולטוביץ' (Александр Булатович), מנהיג התנועה, לשמש ככומר צבאי במלחמת העולם הראשונה.
אולם באוקטובר 1918 ביטל הסינוד הקדוש של הכנסייה הרוסית האורתודוקסית את ההחלטה המתירה לאימיאסלאבים להיות חלק מהכנסייה, אלא אם כן יבקשו מחילה, ובינואר 1919 ניתק בולטוביץ' את קשריו עם הממסד הדתי האורתודוקסי ברוסיה. הכומר אילריון מת ב-1916, בולטוביץ' מת ב-1919, וזרם האימיאסלוויה דעך.
אימיאבוז'ה
איי. זי. אלקמאר
ליבורנו (קבוצת כדורגל)
אברהם ארנון
אברהם ארנון (1887 - 23 במאי 1960) היה מבכירי אנשי החינוך המקצועיים בתקופת ייסודו של משרד החינוך ושימש כיו"ר הראשון של המזכירות הפדגוגית.
ביוגרפיה.
ארנון נולד בשם אברהם באבין בצ'ריקוב שברוסיה הלבנה. בילדותו הוא עבר עם משפחתו לעיר פולוצק, בה קיבל את ראשית חינוכו בחדר ובבית הספר המקומי לבנים. בשנת 1909 התקבל לבית הספר הגבוה למסחר ולכלכלה בקייב, במגמת כלכלה. לאחר סיום לימודיו, בתחילת 1913, עלה לארץ ישראל. בארץ ישראל נמנה ארנון עם ראשוני המורים האקדמאים. הוא שימש מורה לגאוגרפיה ומתמטיקה בירושלים ובתל אביב. היה פעיל בהסתדרות המורים וכעבור זמן נבחר ליו"ר מרכז המורים. בסוף שנת 1919 נסע להשתלמויות פדגוגיות בארצות הברית ובאנגליה.
בשנת 1920, לקראת שנת הלימודים תרפ"א, מונה למנהל בית הספר לבנות א' בירושלים, תפקיד בו כיהן עד 1930. בתקופה זו הוא שינה את שמו לארנון.
בשנת 1930 נבחר ארנון למפקח על בתי הספר של הזרם הכללי במחוז צפון ולאחר מכן בירושלים. הוא כיהן בתפקידו עד קום המדינה ולאחר מכן היה המפקח הראשי על בתי הספר של הזרם הכללי וליו"ר הוועד המפקח של הזרם. עם ייסוד משרד החינוך והתרבות, בראשותו של השר זלמן שזר, הוא כיהן כסמנכ"ל המשרד. בסוף 1951 הוא התמנה לממלא מקום מנהל אגף החינוך במשרד, תפקיד שהוחזק עד אד על ידי מנכ"ל המשרד. ביוני 1952 מונה לאחראי על הכשרת מורים וגננות. בספטמבר 1952 מונה ליושב ראש ועדה לבחינת גני הילדים הפרטיים, שקבעה שכר לימוד מקסימלי בגני הילדים. עם הנהגת החינוך הממלכתי והקמת גוף מפקח אחיד מונה ארנון למפקח הראשי הכללי, תפקיד בו כיהן במהלך 1954–1955. בין השנים 1953–1957 היה יו"ר המזכירות הפדגוגית, הראשון בתפקיד זה.
בין פעולותיו העיקריות בהנהלת משרד החינוך נכללים מאבקו על איחוד זרמי החינוך ותביעתו לקביעת לימודי תולדות הציונות בתוכנית הלימודים.
בשנת תש"ך זכה בפרס ישראל בחינוך. קודם לכן זכה בפרס טורוב.
ארנון נפטר ב-23 במאי 1960. על שמו נקרא בית הספר "ארנון" ברמת גן ובתל אביב וקובץ ממאמריו הודפס בחוברת לזכרו.
עמדות.
ארנון תמך באופן עקבי בצמצום שעות הלימוד בבתי הספר. זאת הייתה עמדתו במרץ 1921 כשרק החל לעבוד כמנהל וזאת גם הייתה עמדתו לאחר 30 שנה כשהיה מפקח ראשי במשרד החינוך והכין תוכנית לצמצום שעות הלימודים. הוא נימק את עמדתו: "נעשו בדיקות מהו ערך השיעורים האחרונים והתברר שהשיעורים הטובים ביותר הם השני והשלישי. השיעור הרביעי כבר חלש יותר, החמישי עוד יותר ואילו הששי נחשב על ידי מורים כבעל תועלת מועטה ביותר."
כיבוש פולין
דן שביט
דן שביט (נולד ב-23 במרץ 1944) הוא סופר, עורך וצייר ישראלי.
ביוגרפיה.
שביט נולד בקיבוץ כפר סאלד למשפחה מראשוני הקיבוץ. הוא נכדו של חוקר האמנות גרשם קורט פרייער. שביט למד ספרות ואנגלית באוניברסיטת חיפה, ובמשך שנים אחדות עסק בהוראה בבית הספר האזורי הר וגיא.
בשנות השבעים ערך את "בקיבוץ", ביטאון הקיבוץ המאוחד, והשתתף במערכת כתב העת "שדמות". ספרו הראשון, קובץ סיפורים בשם "באוטובוס האחרון", יצא לאור בשנת 1972. מאז הוציא לאור שבעה ספרים נוספים, בהם רומנים ונובלות, וכן קובץ שיחות עם יצחק בן-אהרן. מלבד הכתיבה עוסק שביט גם בציור ורישום והציג בכמה תערוכות.
שביט זכה פעמיים בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים: בשנת 1986 ובשנת 2003.
דן שביט מתגורר בכפר סאלד ועובד כעורך בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
שביט הוצב במקום ה-103 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת השלוש עשרה, במקום ה-102 בבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013 ובמקום ה-110 בבחירות לכנסת העשרים ב-2015.
פסקואל רניירי מזילי
פסקואל רניירי מזילי (; 27 באפריל 1910 - 21 באפריל 1975) היה פוליטיקאי ברזליאי ששימש נשיא בית מחוקקים של הסגנים בברזיל בין השנים 1958 ל-1965. הוא שימש במשך שבועיים בתור נשיאה של ברזיל, באוגוסט 1961, בעקבות התפטרותו של ז'אניו דה סילבה קאדרוס וכיוון שסגן הנשיא ז'ואו גולאר היה בעיצומו של ביקור רשמי בסין. כמו כן, גם הצבא הברזילאי מנע מגולאר לרשת את תפקיד הנשיא, אך העניין נפתר מאוחר יותר כאשר הוא הורשה לרשת את הנשיאות תחת השלטון הפרלמנטרי. ב-1 באפריל 1964, אחרי הדחתו של גולאר, מזילי שוב ירש את תפקיד הנשיא עד אשר מרשל אומברטו קסטלו ברנקו לקח את השלטון באמצעות בחירות לא ישירות ב-1964 אחרי הפיכה צבאית.
מזילי החל ללמוד ב-1930 בבית הספר למשפט של אוניברסיטת סאו פאולו אך לא סיים את לימודיו. עבד תקופה קצרה כגובה מיסים. ב-1940 המשיך את לימודי המשפטים בבית הספר למשפט בניטרוי. הוא נלחם במהפכה החוקתית בברזיל בצד של מדינת סאו פאולו. בהמשך החל לעבוד כעיתונאי והתמקד בסיקור כלכלי.
ב-1945 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית, והיה למזכיר הכללי לכספים במחוז הפדרלי (1946 - 1947). בשנים 1947–1948 שימש כמנהל בבנק החסכונות הפדרלי, ואחר כך כמנהל בבנק המחוז הפדרלי (1948–1949). ב-1950 נבחר להנהיג את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. נבחר לנשיא בית המחוקקים ב-1958.
ליפמן היילפרין
רפאל יום טוב ליפמן (בן שלמה) היילפרין (10 בדצמבר 1902 – 26 בספטמבר 1968) היה רופא, מנהל המחלקה הנוירולוגית בבית החולים "הדסה", מחבר שבועת הרופא העברי, חתן פרס ישראל למדעי הרפואה לשנת תשי"ג.
קורות חיים.