על השוכר להשתמש במושכר לפי המוסכם עם המשכיר. השוכר חייב לאפשר למשכיר, בכל עת סבירה, לבדוק את המושכר ולבצע בו תיקונים, ובלבד שהמשכיר יודיע לו על כך זמן סביר מראש וימעיט ככל האפשר בהפרעה לשוכר. השוכר אינו רשאי להעביר לאחר את הזכות להחזיק ולהשתמש במושכר וכן את חיוביו האחרים על פי חוזה השכירות או להשכיר את המושכר בשכירות משנה, אלא בהסכמת המשכיר.
בתיקון לחוק נוספה התייחסות לשינויים במושכר: השוכר אינו רשאי לבצע שינויים במושכר, אלא אם כן קיבל את הסכמת המשכיר לשינויים. אם השוכר ביצע שינויים במושכר בהסכמת המשכיר, זכאי השוכר, בעת השבת המושכר, לבחור בין השבת המושכר כפי שהוא לאחר ביצוע השינויים ובין החזרת המושכר לקדמותו והשבתו כפי שהיה טרם ביצוע השינויים; בחר השוכר להשיב את המושכר כפי שהוא לאחר ביצוע השינויים, אין הוא זכאי לתמורה בשל השינויים שביצע.
עם סיום תקופת השכירות על השוכר להשיב למשכיר את המושכר, כשהוא פנוי מכל אדם או נכס, למעט נכס של המשכיר המשמש את המושכר.
חוזה שכירות למגורים.
בתיקון לחוק, שאושר בכנסת ב-17 ביולי 2017 ונכנס לתוקף ב-17 בספטמבר 2017, נוסף לפרק זה סימן ו' שבו 15 סעיפים העוסקים באופן מפורט בחוזה שכירות למגורים. דברי ההסבר להצעת החוק מציגים את הצורך בתיקון זה:
חוזה שכירות למגורים ייערך בכתב וייחתם בידי המשכיר והשוכר, ואולם אין באי-קיום הוראה זו כדי לגרוע מתוקפו של החוזה. על החוזה לכלול, בין השאר, את הפרטים הבאים:
על המשכיר למסור את הדירה המושכרת כשהיא מתאימה למגורים; על מסירת דירה שאינה מתאימה למגורים חלות הוראות החוק העוסקות באי-ההתאמה.
מסירת דירה כשהיא אינה ראויה למגורים, דינה כהפרת חוזה. החוק מפרט שדירה אינה ראויה למגורים אם מתקיים בה אחד מאלה:
השוכר אחראי על כל ליקוי בדירה המושכרת, לרבות פגם, שנגרם עקב שימוש בלתי סביר בדירה המושכרת, ועליו לתקן ליקוי כזה על חשבונו, אלא אם הסכימו הצדדים אחרת. המשכיר יתקן על חשבונו כל ליקוי או פגם אחר בדירה המושכרת ואינו קל ערך.
החוק מפרט את התשלומים שבהם יישא השיכר לגבי תקופת השכירות:
החוק קובע במפורש תשלומים שהשוכר לא יישא בהם:
ערובה לשם הבטחת חיובי השוכר הנובעים מחוזה השכירות למגורים לא תעלה על הנמוך מבין סכומים אלה:
תניה בחוזה שכירות למגורים המאפשרת למשכיר לבטל את החוזה שלא בשל הפרתו בטלה, אלא אם כן קיימת גם לשוכר זכות ביטול כאמור.
פרק השאילה.
פרק השאילה מתבסס על פרק השכירות, ומפרט את סעיפי פרק השכירות שיחולו, בשינויים המחויבים, גם על שאילה. בין השאר, חובת תום הלב חלה גם על הסכם שאילה, ופרטים של חוזה השאילה שלא נקבעו בהסכם בין הצדדים יהיו לפי הנוהג שהצדדים להסכם ראו אותו כמקובל עליהם, ובאין נוהג כזה – לפי הנוהג שצדדים סבירים רואים אותו כחל בעסקאות מאותו סוג. הכללים החלים על שינויים במושכר חלים גם על שינויים במושאל.
אי-התאמת המושאל לשואל לא תשמש עילה לפיצויים, אלא אם ידע עליה המשאיל בעת כריתת החוזה והשואל לא ידע עליה. המשאיל רשאי לבטל את חוזה השאילה כל עוד לא מסר את המושאל לשואל, והוא רשאי לסיים את השאילה בתוך תקופתה אם מת השואל או אם המושאל דרוש למשאיל לצורך עצמו, והכל בהודעה לשואל זמן סביר מראש. השואל אינו רשאי להעביר לאחר את הזכות להחזיק ולהשתמש במושאל או להשאילו בהשאלת משנה, אלא בהסכמת המשאיל.
פנחס אפרתי
פנחס אפרתי (9 באפריל 1907 - 10 בינואר 1988) היה רופא פנימי, מנהל בית החולים ע"ש שוויצר בטבריה (1939–1949), מנהל המחלקה הפנימית בבית החולים בפרדס כ"ץ (1949-1952), פרופסור מן המניין לרפואה פנימית בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית, מנהל מחלקה פנימית ב' במרכז רפואי קפלן, וחוקר בעל שם בינלאומי.
קורות חיים.
נולד בעיר הומנה שבסלובקיה. בנעוריו הצטרף לתנועת "החלוץ", ואת קבוצתו צירף לתנועת "השומר הצעיר" שהיה חבר בהנהגתה.
אפרתי למד רפואה באוניברסיטת קארל בפראג. בתום לימודיו שירת בצבא הצ'כוסלובקי כרופא צבאי.
בשנת 1933 עלה אפרתי לארץ ישראל. אפרתי הצטרף, על פי המלצתו של ד"ר חיים יסקי שניהל את בית החולים הדסה הר הצופים, לסגל המחלקה הפנימית בניהולו של ד"ר משה רחמילביץ'. בנוסף הצטרף לארגון "ההגנה". חבריו לתנועה עלו ארצה כגרעין, התיישבו בעין הקורא שליד ראשון לציון והמתינו למשבצת קרקע להתיישבות.
בשנת 1936 עלו חברי הגרעין על הקרקע והקימו את שער הגולן. אפרתי עזב את ירושלים, שירת כרופא נודד בעמק יזרעאל.
בשנת 1939 פנו לאפרתי אנשי הוועד הלאומי והציעו לו לקבל את ניהול בית החולים על שם שוויצר בטבריה. הוא קיבל את המינוי שהפך אותו למנהל בית החולים הצעיר ביותר בארץ ישראל.
אפרתי שהה בטבריה, שם חקר והפך לבר סמכא בנושא הכשת נחשים והטיפול בה.
בסוף 1949 עבר אפרתי לנהל את המחלקה הפנימית בבית החולים בפרדס כ"ץ.
בשנת 1952 הצטרף אפרתי לצוות המייסד של בית החולים ע"ש קפלן ברחובות. לאחר הקמת בית החולים ניהל את המחלקה הפנימית במשך שנים רבות.
בנוסף, אפרתי הקים וניהל מעבדה למחלות דם בבית החולים קפלן: "המעבדה למורפולוגיה של הדם ולציטולוגיה", הקרויה על שמו, בה עבד כמעט עד יומו האחרון.
אפרתי שלט ב-13 שפות, כולל: הונגרית, סלובקית, רוסית, גרמנית, אנגלית, איטלקית וערבית. שר הבריאות ישראל ברזילי הזמין אותו לכהן כמנהלו הכללי של משרד הבריאות, אך לא נענה.
מתלמידיו: פרופ' ראובן ויסקופר.
אפרתי נפטר ב-1988.
הניח רעייה, שני בנים ובת.
אקדמיה.
בשנת 1954 קיבל אפרתי מינוי אקדמי כמרצה קליני מטעם הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית. היה זה המינוי האקדמי הראשון שניתן על ידי האוניברסיטה העברית לאקדמאי מחוץ לירושלים. בשנת 1966 הועלה אפרתי לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 1972 לפרופסור מן המנין. כל אותן שנים היה חבר בסגל ההוראה של בית הספר לרפואה בירושלים.
בשנת 1967, לאחר שהפרופ' אנדרה דה-פריס הקים את בית הספר לרפואה בתל אביב, לעומת הגישה השלילית של הרופאים הפנימיים בהדסה לרעיון רפואת המשפחה, ראה פרופ' דה פריס, שעל מנת להקים בית ספר מודרני לרפואה יש צורך במחלקה לרפואת המשפחה. עם הכרת המקצוע כנושא אקדמאי התעורר הצורך להכיר בו כמומחיות. רוב הפרופסורים הפנימאים התנגדו, ופרופ' מקס פולק נאלץ לגייס את אפרתי, רופא כפרי בגליל, בעברו, שתמך במהלך.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:רופאים פנימיים ביישוב]]
[[קטגוריה:רופאים פנימיים ישראלים]]
[[קטגוריה:סגל מרכז רפואי הדסה]]
[[קטגוריה:סגל מרכז רפואי קפלן]]
[[קטגוריה:אנשי העלייה החמישית]]
[[קטגוריה:לוחמי ההגנה]]
[[קטגוריה:מנהלי בתי חולים ביישוב]]
[[קטגוריה:טוקסיקולוגים]]
[[קטגוריה:סגל בית החולים על שם שוויצר]]
[[קטגוריה:אישים הקבורים ברחובות]]
[[קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1907]]
[[קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1988]]
טירת פמברוק
טירת פמברוק (באנגלית: Pembroke Castle, בוולשית: Castell Penfro) היא טירה בעיר פמברוק, בדרום-מערב ויילס.
טירת פמברוק שימשה את אדוני המארצ'ר בדרום ויילס החל מהכיבוש הנורמני, במהלך המאה ה-12 נבנתה הטירה מאבן כפי שהיא נראית כיום ולאורך השנים לא נפלה לידי כוחות וולשים שתקפו מצפון. הטירה השתתפה במלחמת האזרחים האנגלית ראשית בתמיכה בפרלמנט ואז בתמיכה במלך, משום כך היא עברה מצור על ידי תומכי המלך ובהמשך על ידי אוליבר קרומוול ותומכי הפרלמנט שהצליח לכבוש אותה והורה להשמידה. במשך כמעט שלוש מאות עמדה הטירה נטושה עד שנרכשה ושופצה בתחילת המאה ה-20, כיום היא מתוחזקת על ידי משחת פיליפס ומועצת העיר ופתוחה לציבור הרחב (בתשלום).
היסטוריה.
הטירה נבנתה לראשונה בשנת 1093 על ידי הנורמנים מיד עם הכיבוש הנורמני של אנגליה והפלישה לוויילס, תחילה כמבצר מעץ (בצורת "גבעה וחפיר") שהוקם על אזור מסולע ומוגבה המוקף משלושה כיוונים במימי אגם המיל (חלק מנהר פמברוק). כמאה שנים מאוחר יותר ויליאם מרשל קיבל את המבצר, הוא שידרג אותו לאבן והקים במקום טירת אבן נרחבת אשר חומותיה מלוות את חופי האגם משלושה אגפים. במהלך המרד הוולשי של אווין גלינדור הטירה לא השתתפה בקרבות לאחר שהקצין הממונה עליה שילם לגלינדוור מס. במהלך מלחמת האזרחים האנגלית קציני הטירה צודדו עם הכוחות הפרלמנטרים (בעוד שרוב אזורי דרום ויילס צודדו דווקא עם המלך), כוחות המלך צרו על הטירה אך היא ניצלה לאחר שהגיעו כוחות הפרלמנט כתגבורת, לאחר מכן עברה הטירה לצודד עם המלך ואוליבר קרומוול הגיע עם כוחותיו וכבש את הטירה לאחר מצור של שבעה שבועות.
לאחר מלחמת האזרחים הטירה עמדה נטושה למשך שלושה עשורים, עד שבשנת 1880 היא עברה שיפוץ בן שלוש שנים. בשנת 1928 הטירה נרכשה על ידי סר איבור פיליפס שהחל בשיפוץ נרחב של הטירה, לאחר שנפטר הוקמה קרן לניהול הטירה שמנוהלת באופן שווה בין מועצת העיר פמברוק ומשפחת פיליפס.
מבנה.
הטירה מתפרסת על שטח של כקילומטר רבוע ומחולקת לחצר פנימית בשליש הצפוני וחצר חיצונית בחלק הפונה ליבשה ולמרכז העיר פמברוק. החצר החיצונית כוללת חמישה מגדלים עיקריים לאורך החומות ובית שער גדול במרכז החומה, המגדלים כוללים את מגדל מונקטאון בדופן המערבי, מגדל ווסטגייט, מגדל הנרי השביעי, בית השער (שכולל את מגדל בייגייט), מגדל העיר ונורת'גייט בדופן המזרחית. החומה החיצונית שמקיפה את רוב החצר החיצונית פונה לכיוון היבשה לעומת שאר חלקי הטירה המאוגפים באגם המיל, כך שהיא עבה במיוחד ומגיעה אף לעובי 5 מטרים במקומות מסוימים, שכן צד זה הוא שחשוף במיוחד להתקפה. חומות העיר פמברוק נבנו במהלך המאה ה-12 תחת ויליאם מרשל, החומות מתחברות לטירה בשער נורת'גייט מצפון ושער ווסטגייט מדרום-מערב והן הקיפו את מרכז העיר ההיסטורית.