ראובן אַלְקָלַעי (י"ב באב תרס"ז 23 ביולי 1907 - ב' בשבט תשל"ו 4 בינואר 1976) היה עיתונאי, סופר, מילונאי, בלשן, מתרגם ועורך שנתוני הממשלה.
ביוגרפיה.
ראובן נולד בירושלים. היו לו אחות בכורה – שרינה, ואח צעיר – יעקב. שני הוריו הם מצאצאי מגורשי ספרד. אביו אברהם אלקלעי עלה לארץ ישראל מהעיר ניש שבסרביה בסוף המאה ה־19 והתחתן עם אימו רחל לבית ספורטה. לאחר נישואיהם בשנת 1900 התיישבו רחל ואברהם אלקלעי בשכונת בתי הורדנא הסמוכה לשכונת מחנה יהודה, והאב שימש מורה לצרפתית בבית הספר אליאנס. לימים פתח אברהם בשער יפו, בשותפות עם גיסו משה ספורטה, חנות ליינות, תופינים ושאר מעדנים.
משפחת אלקלעי, אשר שמה מעיד על מוצאה מאחד המקומות בספרד או בצפון אפריקה שנשאו את השם Alcala [אל־קלעה, המצודה בערבית] – מתייחסת למשפחתו של הרב יהודה אלקלעי, ממבשרי הציונות.
בילדותו למד ראובן בבית הספר למל ובבית הספר דורש ציון, ובנעוריו בבית הספר לבנים שניהל ר' יוסף מיוחס. כשהשלים את חוק לימודיו הצטרף לבית המדרש למורים שניהל דוד ילין וב־1926 הוענקה לו תעודת מורה.
ראובן רצה מאוד לעסוק בהוראה בירושלים, אך משלא מצא משרה מתאימה, התפרנס מעבודות שונות. ב־1930 התמודד על משרת מתרגם שהציעה ממשלת המנדט הבריטי ונבחר לשמש מתרגם מאנגלית לעברית ומעברית לאנגלית בלשכת העיתונות המנדטורית. את המכרז לתפקיד ערך מי שלימים יהפוך לממונה עליו, אדווין סמואל (בנו של הלורד הרברט סמואל). במשך הזמן קוּדם אלקלעי והיה למנהל הסניף היפואי של לשכת העיתונות המנדטורית.
בתקופה זו פרסם תרגומים מן השפה האנגלית בהם סיפורים נבחרים של סומרסט מוהם וכן מחרוזות סיפורים ויצירות של סופרים אחרים. תרגם ספרי מקצוע בענייני מינהל. בעבודתו סייע רבות ליישוב היהודי; למשל בפרסום מידע על גורלם של המעפילים באוניות פאריטה וסטרומה, מידע שהבריטים ביקשו להצניע דווקא. ביושבו כחבר בוועדת הנייר, שהייתה ממונה על הקצאת כמות הנייר לכל עיתון שהודפס בארץ, דאג במיוחד לעיתונים העבריים.
בשנת 1947 נישא לשרה פרדס, בתו של הרב אליהו פרדס, הרב הראשי הספרדי של רמת גן, ולימים הרב הראשי הספרדי של ירושלים. את החתונה ערך הרב הראשי הספרדי, בן-ציון מאיר חי עוזיאל. לזוג נולדו שני ילדים, יפה ואבי.
עם קום המדינה עבר לעבוד זמן מה בלשכת העיתונות הממשלתית שקמה אז, וב־1951 התמנה על ידי מזכיר הממשלה זאב שרף לשמש כעורך שנתון הממשלה. במלאכה זו עסק עד שנת 1974, והוציא מתחת ידו 23 שנתונים.
למן שנת 1962 שימש רכז ועדת השמות הממשלתית, ופעל בה לחידוש שמות עבריים ליישובים ואתרים בארץ ישראל.
ראובן אלקלעי אוהב השפה העברית התמסר משחר נעוריו להעשרתה: בנעוריו היה חבר בגדוד מגיני השפה ופעל להפיץ מילים עבריות חדשות בקרב דוברי העברית ואף קיבץ אותן ברשימות. לימים בעבודתו כמתרגם חש עד כמה גדול המחסור במילים עבריות בתחומים רבים, והחל לחדש מילים. הוא חידש מאות מילים בעברית, וכ־300 מהן משמשות עד היום. בחידושיו הבולטים יש שמות עצם, שמות תואר, פעלים וצירופים: צנע, דובר, מסוף, מְתאבן, שיאן, קניָן, תברואן, אָכיל, כָּביס, קָריא, לייסף, למחשב, לתעתק, לתקצב, סרט תעודה.
לא ייפלא אפוא שלאחר קום המדינה החל לכתוב את מילונו האנגלי–עברי, ואחריו חיבר את המילונים העברי–אנגלי, עברי–עברי שלם, לקסיקון לועזי–עברי חדש וגם אוסף של ניבים ופתגמים בשם "דברי חכמים".
ראובן אלקלעי נפטר ב־4 בינואר 1976. ונטמן בהר המנוחות בגבעת שאול בירושלים.
ידידו של ראובן אלקלעי אברהם חיים אלחנני כתב בהספד על אלקלעי:
העיתונאי דוד גלעדי שר שיר הלל למילונו:
לא סתם מילון יש כאן, אלא יצירה מקורית של אדם [...] שאת חיוכו אתה נושא אתך [...] זהו חיוכו של אותו בעל מלאכה שהתנא התלמודי כה מקנא בו על שצפון איתו הסוד הגדול ביותר של כושר יצירה – זה סוד הצמצום במלאכה האחת שבה הוא מגיע לכלל שלימות [...] מילונו של אלקלעי הוא מהמעודכנים ביותר – גם ה"סלנג" אינו חסר בו, גם "דרש" על שמות מסוימים, גם ראשי התיבות מבוארים, גם הביטויים הארמיים שהם בשימוש בשפתנו, גם תשובה לצרכים הטכניים והמדעיים החדישים ביותר, גם תיקוני לשון של האקדמיה עד ימינו – ולמרות כן אין התחכמויות. וחוט החן המשוך על המחבר, משוך גם על חיבורו; מילון הנקרא כמו ספר של מתח – האין זה נפלא?!
הסופר אלי עמיר סיפר: "הייתי קורא את המילונים שלו משל היו רומן".
סיפור חייו ועשייתו התפרסמו בספר "אוצר המילים – סיפור החיים של המילונאי ראובן אלקלעי" (2020), שהפיקו בני המשפחה לזכרו. את הספר כתבה סמדר ברק והוא יצא לאור בהוצאת האקדמיה ללשון העברית והוצאת ידיעות ספרים.
ארכיון.
ארכיון מכתביו שמור בארכיון גנזים של אגודת הסופרים.
חלק מארכיון תמונותיו שמור ביד בן צבי, במיזם "ישראל נגלית לעין".
כתביו.
ביקורת על כתביו.
את עבודתו של ראובן אלקלעי הוקירו אנשים רבים שהמפורסמים שבהם היו:
איגוד ערים לאיכות סביבה שרון-כרמל
משה יהודה פרנקו
הרב משה יהודה פרנקו (ה'תקצ"ז, 1837 - א' בטבת ה'תרע"ח, 16 בדצמבר 1917) היה רבו הראשי של האי רודוס והראשון לציון ה-33 בארץ ישראל.
ביוגרפיה.
נולד בתקצ"ז ברודוס לרב יוסף פרנקו. בילדותו למד תורה מפי אביו שהיה מחכמי העיר ובישיבות שונות שבעיר. בבחרותו עבד לפרנסתו כרוכל והסתובב בכפרים הסמוכים. בהמשך פתח חנות קטנה באי.
בשנת ה'תרס"ו התמנה לרב של האי רודוס. עלה לירושלים בשנת ה'תרע"א באותה שנה גם מונה לכהן בתפקיד הראשון לציון. בעקבות מלחמת העולם הראשונה נאלץ בשלב מסוים לעזוב את התפקיד. נפטר בא' טבת ה'תרע"ח.
סוני מיוזיק
יעקב קוראל
הרב יעקב קוראל (? - כ"ה בשבט ה'תקע"ח, 1 בפברואר 1818) היה הראשון לציון בירושלים.
ביוגרפיה.
מוצא משפחתו היה כנראה מצפת, אליה עלו עוד בתקופת האר"י.
הרב קוראל היה מרבניה החשובים של ירושלים בתקופתו, וידוע שכיהן כראב"ד בשנת 1810.
היה חבר בבית דינו של הראשון לציון הרב יעקב משה עייאש, ובשנת ה'תקע"ז (1817) מונה אחריו לתפקיד זה.
חיבר ספר בשם "זמרת הארץ" שכנראה אבד עוד בהיותו כתב יד.
נפטר בכ"ה בשבט ה'תקע"ח (1818) ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
לה (דמות מצוירת)
ריינג'ר 1
ריינג'ר 1 (באנגלית: Ranger 1) הייתה המשימה הראשונה בתוכנית ריינג'ר של נאס"א. מטרת המשימה הייתה לבחון את הטכנולוגיות והכלים על הלוויין לפני שיגור משימות אל הירח. מטרה משנית הייתה לבצע מחקר חלקיקים ושדות במרחב הבין־פלנטרי. המשימה הצליחה חלקית עקב כשל בשלב האחרון של המשגר בשלב מאוחר במשימה.
מבנה הגשושית.
הגשושית הייתה ריינג'ר בלוק 1 בעלת בסיס משושה ברוחב 1.5 מטרים עליו הורכבו מוטות אלומיניום בצורה חרוטית לגובה 4 מטרים. שני לוחות סולאריים באורך 5.2 מטרים הורכבו על הבסיס ונפרשו לאחר השיגור. אנטנה מתכוונת הורכבה בתחתית הבסיס. הכלים המדעיים ושאר הרכיבים הורכבו על הבסיס ומוטות האלומיניום. הכלים כללו: טלסקופ ליימן־אלפא, מגנטומטר אדי־רובידיום, מנתח אלקטרוסטטי, גלאי חלקיקי אנרגיה לטווח בינוני, שני טלסקופים, תא מיינן לקרינה קוסמית, גלאי אבק קוסמי וסופרי סיניטילציית קרניÎX קוסמיות.
מערכת התקשורת כללה אנטנה לטווח רחוק, אנטנה לטווח בינוי ושני משדרים. האנרגיה החשמלית סופקה באמצעות שני לוחות סולאריים, סוללה במשקל 57 ק"ג ומספר סוללות קטנות על חלק מהכלים. השליטה על הגשושית הושגה באמצעות בקר זמן, חיישני ארץ ושמש ומנועים קטנים. הטמפרטורה נשמרה בצורה פאסיבית באמצעות לוחות זהב, צבע לבן ומשטחי אלומיניום מלוטשים.
משימה.
ריינג'ר 1 תוכננה להיכנס למסלול חנייה ארצי ואז להמשיך למסלול של 60,000 עד 1,100,000 ק"מ סביב כדור הארץ. מטרת המשימה הייתה לבחון מערכות וטכניקות שנדרשו למשימות עתידיות אל הירח.
ב־23 באוגוסט 1961 בשעה 06:02:00 UTC שוגרה ריינג'ר 1 בהצלחה למסלול החנייה המתוכנן אך מנועי השלב אג'ינה B לא פעלו והגשושית לא נכנסה למסלול המתוכנן. כאשר נפרדה הגשושית מהמשגר היא נכנסה למסלול לווייני נמוך וגובה מסלולה החל דועך. הגשושית חדרה לאטמוספירת ב־30 באוגוסט 1961. המשימה הוגדרה כהצלחה חלקית מפני שרבות ממטרות המשימה הושלמו למרות כישלונה המסלולי. חרף ההגדרה לא הושג מידע מדעי רב.
אהוד קוקיה
אהוד קוקיה (נולד ב-4 באפריל 1950) הוא רופא ישראלי, כיהן כמנכ"ל המרכז הרפואי הדסה.
ביוגרפיה.
אהוד שלום קוקיה נולד ב-1950 בירושלים לבן ציון ושרה קוקיא, נצר למשפחת קוקיה הירושלמית (נקרא שלום על שם סבו שלום קוקיה). השלים את לימודי הרפואה באוניברסיטת תל אביב והתמחה בגינקולוגיה במרכז הרפואי שיבא, ובמקביל סיים לימודי תואר שני במנהל מערכות בריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. הוא עבד בבית החולים שיבא כרופא בכיר במחלקת נשים ויולדות. לאחר מכן כיהן כמנהל חטיבת הבריאות ומנהל השירותים הרפואיים של מכבי שירותי בריאות. בשנים 2007-2011 שימש מנכ"ל מכבי.
קוקיה שימש מרצה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בן-גוריון ועמית מחקר באוניברסיטת מרילנד שבארצות הברית. הוא פרסם מאמרים בתחומי האנדוקרינולוגיה, הפריון ומדיניות הבריאות.
קוקיה שימש מפקד מרכז הרפואה של חיל האוויר בדרגת סגן-אלוף. הוא בוגר הקורס לרפואה תעופתית של צי ארצות הברית.
במרץ 2011 נבחר קוקיה על ידי מועצת המנהלים של המרכז הרפואי הדסה למנכ"ל הארגון. הוא נכנס לתפקידו ב-1 בנובמבר 2011 ובינואר 2013 הודיע כי הוא מתפטר מתפקידו.
ב- 2013 מונה פרופ' קוקיה לראש התוכנית לתואר שני (M.A) במנהל מערכות בריאות במכללה האקדמית לישראל, והחל מינואר 2015 הוא מכהן כנשיא המכללה.
נשוי לעירא לבית אפרת ולה שני ילדים. בנו הוא הכדורסלן אורי קוקיה.
לנה קיכלר
אד הריס