בהמשך הדיון התלמודי דנים אביי ורבא בעניין זה, ומובאות ראיות לכאן ולכאן. מהדיון משתמע שלמעשה זו מחלוקת עקרונית בשאלה, האם אפשר לפעול על פי דעתו של האדם (בעניינים המחייבים זאת) כאשר האדם טרם נתן דעתו על הנידון, על סמך ידיעתנו הוודאית מה תהיה דעתו. בדומה, האם זה שעתה נודעה לנו דעתו החיובית על נושא כלשהו, מכשירה פעולות שנעשו לפני כן.לדוגמה: אדם הפריש תרומות ומעשרות מפירות חברו, שלא ברשותו, ובחר לשם כך בפירות משובחים במיוחד. לאחר שבעל הפירות הסכים למפרע לפעולה זו, לדעת רבא הפרשת התרומות והמעשרות שרירה וקיימת, ולדעת אביי, לא עשה כלום ועל בעלי הפירות לשוב ולהפריש מהם את התרומות והמעשרות.
פסיקת ההלכה.
התלמוד פוסק כדעת אביי, שייאוש שלא מדעת אינו ייאוש.
כך גם פוסק הרמב"ם, בעקבות התלמוד: "ייאוש שלא מדעת אפילו בדבר שאין בו סימן אינו ייאוש. כיצד? נפל ממנו דינר ולא ידע בו שנפל, אף על פי שכשידע בו שנפל יתייאש - הרי זה אינו ייאוש עתה עד שידעו הבעלים שנפל; אבל אם עדיין הבעלים אומרים: 'שמא נתתיו לפלוני או שמא במגדל הוא מונח או שמא טעיתי בחשבון', וכיוצא בדברים אלו - אין זה ייאוש".
נחלקו הראשונים אם יכול להשתמש בחפץ שמצא, או ש'יהא מונח עד שיבא אליהו' ואינו יכול להשתמש בו כלל. הסוברים שכל עוד הוא לא יודע של מי האבדה, הוא זוכה בה ויכול לעשות בה כרצונו, מסבירים כי הסיבה לכך היא שהפסיקה שייאוש שלא מדעת אינו ייאוש רלוונטית רק במצב שבו יודעים מי הבעלים. להלכה פסק הרב בן ציון אבא שאול שיכול להשתמש.
במקרה שלקח חפץ מבעלים וידוע לו בבירור שהבעלים מסכים שייקח, אף שלא נטל ממנו רשות, במקרה כזה לדעת הבית יוסף אף אביי מודה לדברי רבא.
מקרים שלא במחלוקת.
אבדה שיש בה סימן.
במצב שבו יש סימן באבדה, גם רבא יודה שייאוש שלא מדעת לא נחשב ייאוש, מכיוון שברגע שהבעלים יגלה על האבדה הוא יחפש אותה בטענה שיש לו סימן, ולכן יש סיכוי שיקבלה חזרה. גם אם הוא יתייאש לאחר מכן, לא ניתן לומר שהייאוש היה מלכתחילה, אלא רק מהרגע שבו התייאש בפועל, והמוצא אינו יכול ליטול את האבדה לעצמו לפני הייאוש.
אם המוצא ראה מי הבעלים.
אם אדם ראה מטבע נופלת מכיס של חברו ונטלה קודם שהבעלים ידע על האבדה, יש מהראשונים שכתב שהוא חייב להחזיר אותה גם לדעת רבא. הסיבה לכך היא שייאוש מקנה את האבדה למוצא רק אם הוא לא יודע מי הבעלים. לעומת זאת, כשהמוצא ראה מי הבעלים, הוא חייב להשיב להם את האבדה. זאת משום שלוּ הבעלים היה יודע שחברו מצא את המטבע ומכיר את הבעלים, הוא לא היה מתייאש.
אם האבדה נמצאת במקום שאי אפשר להגיע אליו
כגון הצפות או גאות ושפל, המוצא לא צריך להחזיר בגלל שהתורה התירה אבדה כזאת (עיין בבא מציעא דף כ"א עמוד ב').
ייאוש שלא מדעת במקרים שונים.
פירות מפוזרים שנפלו.
אדם שמצא פירות מפוזרים, ונראה מתוך הנסיבות שלא הונחו שם, אלא נפלו מהעץ או ממקום אחר, פטור מהשבתם לבעלים. הסיבה לכך היא שאבדה בעלת חשיבות, בעליה צפויים לבדוק אם היא ברשותם, ולכן יש להניח שהבחינו באבדה, וכבר התייאשו. עם זאת, יש שטענו כי כל עוד לא ידוע בוודאות שהבעלים התייאש, אין להניח שהתייאש, ולכן המוצא חייב להשיב את האבדה לבעליה.
אבדה ששטפה נהר.
"אבידה ששטפה נהר" הוא מושג המתאר מצב שבו הבעלים אינו יכול לשים ידו על האבדה ולכן הוא מנוּעַ מלהשיבה לבעליה. המקור להלכה זו הוא מדרשת הכתוב: "וכן תעשה לכל אבידת אחיך אשר תאבד ממנו ומצאתה" - "מי שאבודה הימנו (מן הבעלים) ומצויה אצל כל אדם (שיכול להשיבה). יצאתה זו שאבודה ממנו ואינה מצויה אצל כל אדם". לכן אם יש קושי להגיע אל האבדה ולהצילה, היא יוצאת מרשות הבעלים והמוצא יכול לקחתה. על בסיס דרשה זו נטען, שבנסיבות המתוארות גם בעלים שזועק שאינו מתייאש – דבריו בטלים, משום שהאבדה אינה בת-השבה.
למעשה, אבדה ששטפה נהר היא בגדר ייאוש מדעת. כשאדם יודע שלא ניתן להציל את אבדתו הוא מתייאש, ולכן המוצא זכאי לקחת את האבדה לעצמו. לפי דעות אחרות ההיתר ההלכתי לאי השבת האבדה מקורו בסיבות אחרות, כמו החלת דין הפקר.
ההלכה המודרנית נזקקה לסוגיית "אבדה ששטפה נהר" בדיון בשאלת היתר הורדת קבצים באופן לא חוקי מהאינטרנט או צריבת דיסקים ללא קבלת רשות מן הבעלים. לפי אחת הדעות, יוצרי התוכן שבקבצים או בדיסקים מתייחסים אליו כנכס שלהם, שאבד ונשטף בְּים הנתונים הדיגיטליים, ואינם יכולים להצילו, ועל כן הם מתייאשים ממנו.
השארת/שכחת חפץ במקום ציבורי.
אדם שהניח חפץ במקום מסוים וניכר שהחפץ הונח ולא אבד - אסור למוצא לקחת את החפץ. בספרות האחרונים, ובמקביל בפסיקה הישראלית, עלתה השאלה מה דינו של חפץ שנשכח באתר ציבורי – האם בעלי האתר יכולים להשתמש בחפץ ולקחתו.
על פניו נראה כי בעלי המקום הציבורי אינם יכולים לקחת את החפץ ולהשתמש בו. עם זאת, יש מהאחרונים שפסקו, שאין בחפץ דין אבדה ולא חלה חובה להשיבו, מפני שהוא בא בהיתר לידי בעלי האתר הציבורי. יש שהתנו זאת בכך שקיימת וודאות בכך שבעל החפץ לא יבוא ויבקש אותו בחזרה. לפי דעה אחרת, חפץ שהושאר במקום ציבורי הוא "אבדה מדעת", שנחשבת להפקר וכל הקודם זוכה בה. מנגד, יש מהאחרונים שטענו שאין מדובר באבדה אלא בפיקדון שהושאר במקום הציבורי, ולכן דיני הייאוש אינם חלים, כך שלבעלי המקום אין זכות בפיקדון.
החקיקה בישראל.
חוק השבת אבידה שנחקק במדינת ישראל לא תואם את פסיקת ההלכה בנושא ייאוש שלא מדעת. לפי החוק, אדם צריך להשיב את האבדה לבעליה "זולת אם בנסיבות העניין יש להניח שבעל האבדה התייאש ממנה מחמת מיעוט שוויה". כלומר, החוק דורש מהאדם להפעיל שיקול דעת סביר, ולבחון אם הבעלים יחפשו אחר האבדה או לא, כשהמשקל העיקרי הוא שווי האבדה.
זאת בניגוד לדעת אביי (שנפסקה להלכה), ולפיה רק במקרה שהמוצא יודע בוודאות שהבעלים התייאשו אין חובה להשיב את האבדה, גם במקרה של אבדה ללא סימנים או שאינה יקרה.
נראה שהחוק מאמץ חלקית את דעת רבא בכך שהוא קובע פרק זמן של ארבעה חודשים שלאחריו נחשב שהבעלים התייאשו.
נוסח החוק תואם את העמדה שלפיה גם בעלים שהכריז שהוא לא מתייאש מהאבדה, בנסיבות שאינה בת-השבה, רואים זאת כייאוש מכיוון שהולכים אחר דרך בני אדם, שדרכם להתייאש בנסיבות אלו.
דרך נוספת להבין את החוק היא שהוא כלל אינו מתייחס לייאוש הבעלים. לפי הסבר זה, הגורם להפקעת הבעלות על האבדה הוא שיקולי מדיניות של המחוקק שאין קשר בינם לבין מושג הייאוש המקורי. כך יוצא שלמרות שהחוק מתייחס למושג "ייאוש", בפועל לא נשאר מהמונח התלמודי דבר, למעט השם. לפי הבנה זו אין כל התייחסות בחוק לשאלה אם ייאוש שלא מדעת נחשב ייאוש, מכיוון שההגדרה החוקית של ייאוש קשורה לפרק הזמן שעבר מאז שהוכרזה האבדה במשטרה וללא כל קשר לשאלה אם הבעלים יודעים שאבד להם חפץ או התייאשו ממציאתו.
רגולטור
כיף
כיף הוא הנאה מתענוגות, בפרט כתוצאה מעיסוק בפעילות פנאי. כיף הוא חוויה - לעיתים קרובות בלתי צפוי, לא פורמלי, בדרך כלל לא מחושב וחסר תכלית. זוהי הסחת דעת מהנה, הסטת הנפש והגוף מכל משימה רצינית שאיננה בעלת רובד נוסף לה. למרות שכיף קשור במיוחד עם בילויים ומשחקים, ניתן לחוש כיף גם במהלך עבודה, אירועים חברתיים ואף בביצוע פעילויות יומיומיות שגרתיות. לעיתים קרובות אין בסיס הגיוני לתחושה זו, ותפיסת פעילות מסוימת כ"כיפית" יכולה להשתנות מאדם לאדם. ההבדל בין "הנאה" לבין "כיף" קשה להבחנה, אולם ניתן לבטאו באופן הבא: "כיף" הוא אירוע ספונטני יותר, ומי שחווה אותו משתתף בו באופן אקטיבי. ישנן השלכות פסיכולוגיות ופיזיולוגיות לחוויית כיף.
פעילויות.
פעילויות גופניות ופיזיות רבות מייצרות הזדמנויות לשחק ולתחושות של הנאה וכיף.
פסיכולוגיה.
לדברי יוהאן הויזינחה, כיף הוא "קטגוריה בסיסית לחלוטין של החיים, המוכרת לכולם במבט חטוף עד לרמת בעל-החיים". מחקרים פסיכולוגיים חושפים הן את חשיבות הכיף והן את השפעתו על תפיסת הזמן, אשר לעיתים הוא נתפס כקצר יותר, כאשר אתה מכייף. כפי שבא לידי ביטוי באמרה הקובעת: "הזמן עובר מהר כשנהנים".
קיימת השערה שעל מנת שמשחקים, צעצועים ופעילויות אחרות יתפסו כסוג של "כיף" - עליהם להיות מאתגרים בדרך כלשהי. כאשר אדם מאותגר לחשוב באופן מודע, להתגבר על אתגר וללמוד משהו חדש, הוא נוטה יותר ליהנות מהחוויה חדשה ולתפוס אותה כ-"כיף". ככל הנראה, שבירת שיגרה מפעילויות יומיומיות נמצאת בבסיס תפיסה זו, שכן אנשים המעבירים ימים רבים בפעילויות שגרתיות נדרשים לחשיבה מוגבלת בלבד. מידע שגרתי מעובד על ידי המוח כ-"דפוס מקוטע"; "לעיתים נדירות אנו מתבוננים בעולם האמיתי", אומר מעצב המשחקים ראף קוסטר, "במקום זאת אנו מזהים משהו שיש לנו, ואנחנו נשארים עם זה. ... אפשר לטעון כי המהות של רוב האמנות היא לאלץ אותנו לראות את הדברים כפי שהם באמת, ולא כפי שאנו מניחים שהם". מאחר שחוויות כייפיות עוזרות לאנשים להירגע, "כיף" נחשב לפעמים כדבר מה שחשוב להוסיף לחיינו, על מנת לשמש כחיץ מפני לחץ ומתח.
עבור ילדים, כיף קשור מאוד למשחק. לילדים יש יכולת גדולה לכייף בצורה ספונטנית ויצירתית, ועבורם - משחק "כרוך ביכולת לכייף - להיות מסוגל לחזור, לפחות לזמן קצר, לארץ לעולם לא, וליהנות ממנה".
פיזיולוגיה.