יְהוּד הייתה מושבה חקלאית לשעבר שהקימו מתיישבי פתח תקווה בסוף 1882. היא כללה שבעה בתי מגורים, בית כנסת ובית מרחץ. המושבה נעזבה בשנת 1893. ב-1972 שוקם הבית היחיד שנותר מימי העלייה הראשונה. הבית נמצא כיום במרכז סביון ומכונה "בית הראשונים" ובו מועדון וספרייה ציבורית.
תולדות היישוב.
היו אלו מתיישביה הראשונים של פתח תקווה, שננטשה ב-1881, יואל משה סלומון, יהודה ראב ואחיו משה שמואל ראב שהגיע במקום האב אלעזר שמפאת גילו לא יכול היה להשתתף בעבודת ההתיישבות, בשילוב חדשים, חבורת חובבי ציון מביאליסטוק ואריה ליב פרומקין, ששינסו מותניהם במאמץ מחודש לתקוע יתד ב'אם המושבות'. והפעם, כלקח מפרק ההתיישבות הראשון, העדיפו לקבוע את יישובם במקום בעל אקלים נוח יותר הרחק מריכוזי היתושים מחוללי מחלת המלריה שהיו בסביבות הירקון. נרכשה חלקה של 140 דונם בקרבת הכפר הערבי יהודייה ויקרא שמה 'יהודית' כשם העיר הקדומה שהייתה בנחלתו של שבט דן . המתיישבים הקימו אגודה שיתופית וקיבלו על עצמם עבודה עצמית. מדי בוקר נדדו המתיישבים לפתח תקווה מרחק 7 ק"מ לעיבוד נחלותיהם ובערב שבו ליהודית, מהלך שעה וחצי לכל כיוון.
יהודית, שנחשבה תחילה למושבה חדשה בארץ ישראל לצד פתח תקווה, הלכה ונחלשה ככל שפתח תקווה הלכה והתאוששה. בין 1885 ל–1886 יותר ויותר מתיישבים העבירו את ביתם הקבוע לפתח תקווה בעוד ביהודית נותר 'המרכז הרוחני' ובראשו מרדכי גימפל יפה שהקים ישיבה-בית מדרש שאליו נשלחו "המעולים שבאברכי ירושלים". אברהם מויאל, נציגם של 'חובבי ציון' בארץ, שליווה את פתח תקווה מראשית דרכה, שלח משלחת בת שלושה אנשים, אלעזר רוקח, מזכירו, זרח ברנט ואחיו, שלום מויאל לדווח מהשטח. רוקח הציע למויאל לשנות את יעודה של יהודית ממושבה חקלאית ל"מקום חרושת המעשה", ליישוב שיתבסס על מלאכה ובעתיד על חרושת. המצב ביהודית הסתבך שהתברר שעל חלקות האדמה שרכש יחיאל מיכל פינס רבצו חובות של מיסים וארנונות לממשלה העות'מאנית והבתים נבנו על סמך רישיון בנייה שנועד לבנייה בירושלים, שם הייתה ליהודים חלקת אדמה שנקראה אף היא בשם "יהודייה". כפי שקודם לכן ישר את ההדורים עם השלטונות העות'מאניים בעניין אדמות עקרון וגדרה ורישיונות הבנייה עליהן, כך צלחו מעשי ידיו של אברהם מויאל גם הפעם הזאת וסכנת הרס המבנים הוסרה.
על פי זיכרונותיו של יהודה ראב כפי שנרשמו על ידי בנו, בנימין, בספר 'התלם הראשון', התגלעה מחלוקת בין היהודאים לתקוואים איזה יישוב יזכה לתמיכת הגופים המסייעים, 'חובבי ציון' והברון רוטשילד. ביקורו של קלונימוס זאב ויסוצקי ב-1885 בשתי המושבות הכריע את הכף לטובת פתח תקווה.
בשנת 1887 ביקר במושבה הברון רוטשילד.
בסביבות 1890 הצטרפו למושבה תלמידי חכמים ואנשי רוח, ביניהם הרב יחיאל מיכל פינס, המורה אליהו ספיר וההיסטוריון זאב יעבץ.
עם פטירתו של הרב מרדכי גימפל יפה בתרנ"ב, נעזבה המושבה.
אדמותיה של יהוד, אדמותיה של הקרן הקיימת, נמסרו למושב 'היובל' שנוסד בט"ו אב תרצ"ד (1934) בכספי קרן היסוד על ידי פועלים מפתח תקווה שהתארגנו בתרפ"ח (1928), שעה שאם המושבות חגגה את שנת היובל להקמתה ולפיכך נקרא כפר היובל. בשנת 1952 התאחד מושב 'בהדרגה' עם מושב כפר היובל הסמוך. היישוב המאוחד נקרא בשם כפר מעש.
"רחוב יהוד" במרכז פתח תקווה מנציח פרק זה בקורות בניין האזור.
בית הראשונים.
הבית היה במקורו הבית של משפחת שפירא, אביו של השומר אברהם שפירא. בבית, ששוקם ב-1972, שני חדרים ומרתף. במקום יש תצוגה של צילומים מהימים ההם. מאחוריו חצר קטנה מוקפת קיר אבנים ובהם פתחים קטנים – לתצפית ולהגנה.
ציד החד-קרן
ציד החד-קרן (באנגלית: The Hunt of the Unicorn) הוא שמה של סדרה של שבעה שטיחי קיר שנארגו בין השנים 1594–1505. שטיחים אלה מציגים תיאור של ציד חד-קרן. השטיחים מוצגים בקלוסטירס - אגף ממוזיאון המטרופוליטן לאמנות שנמצא בפארק פורט טריון, בצפון האי מנהטן בעיר ניו יורק.
היסטוריה.
פרטים רבים אינם ידועים על נסיבות יצירת שטחי הקיר ומשמעותם. לא ברור האם שטחי הקיר נועדו להיות מוצגים יחד, באותו חדר, או בנפרד. ככל הנראה שטיחי הקיר נארגו בהזמנת אן מבריטני על מנת לחגוג את נישואיה לשארל השמיני, מלך צרפת.
השטחים היו בבעלות משפחת לה רושפוקו במשך כמה מאות שנים עד שנרכשו על ידי ג'ון ד. רוקפלר, הבן בשנת 1922. רוקפלר תרם את השטיחים למוזיאון המטרופוליטן בשנת 1937.
בשנת 1998 עברו שטיחי הקיר ניקוי ושיקום נרחב.
תיאור השטיחים ומשמעות השטיחים.
השטיח הראשון מתאר את הציידים היוצאים לצוד את החד-קרן, ומשחררים את כלבי הציד. הציידים מגלים את החד-קרן בסמוך למעיין מורעל, והחד-קרן משתמש בכוח קרנו על מנת לטהר את המים הרעילים. בעלי החיים שבטבע (טווסים, אריות) ממתינים לטיהור המים. החד-קרן מנסה להימלט מהציידים ואלה זורקים עליו את חניתותיהם, אולם החד-קרן מדלג מעל פלג מים ונמלט מהציידים. בשטיח נוסף רואים את החד-קרן נלחם בציידים ותוקע קרנו באחד הכלבים. באמצעות העלמה, נתפס החד-קרן ומוצא להורג. גופתו מובלת לטירה על ידי הציידים. בשטיח האחרון החד-קרן קם לתחיה, אולם הוא כלוא.
ישנן פרשנויות רבות למשמעות המתוארת בשטיחים. ניתן להבין את השטיחים כאלגוריה לאהבה - החד-קרן מסמל את האהבה המושלמת, ורק בקשיים רבים ניתן לתפוס את האהבה או למצוא את האהוב. הפרשנות המקובלת היא שבמקביל לאלגוריה הבסיסית ישנה גם אלגוריה נוצרית דתית, החד-קרן הוא אלגוריה לפסיון של ישו ולקומו לתחייה, והעלמה (היחידה היכולה להגיע אל החד-קרן) היא מרים, אם ישו. על פי האמונה המקובלת בימי הביניים, ניתן ללכוד חד-קרן רק באמצעות עלמה בתולה - אלגוריה לכך שהטבע האלוהי של ישו יכול להפוך לאנושי, על פי האמונה הנוצרית, רק באמצעות מרים הבתולה. הציד מקביל לייסורים של ישו בהולכו בוויה דולורוזה.
בעלי החיים השונים אף הם מהווים משלים. האריה, המתואר כישן בעיניים פקוחות מסמל את השלטון, הצבי, שהאמינו כי הוא הורג את הנחשים, מסמל את הדת המצילה מרוע.
שדרות החוקה
שדרת החוקה (באנגלית: Constitution Avenue) הוא ציר תנועה ראשי העובר ממזרח למערב בוושינגטון, בירת ארצות הברית. שדרה זו מהווה שדרת התהלוכות העיקרית של וושינגטון, ואתר תיירות בפני עצמה.
היסטוריה.
על פי תוכניתו של פייר שארל ל'אנפן לעיר וושינגטון, קושר בניין הקפיטול בתעלה לנהר הפוטומק. תעלה זו עברה במקום בו עוברת כיום השדרה. תעלה זו נבנתה כחלק מהתוכנית לבנות מערכת תעלות לצורכי תחבורה בצפון מערב ארצות הברית.
עם פיתוח מערך מסילות הברזל פחת הצורך והשימוש בתעלות. בשנת 1872 מולאה התעלה לאחר שתושבי הסביבה נהגו לשפוך בה שפכים ואשפה והיא הפכה למפגע תברואתי.
לאחר מילוי התעלה נסלל עליה רחוב אשר נקרא "רחוב B הצפוני" (North B Street), ולימים שונה שמו ל"שדרת החוקה". השדרה מהווה חלק מדרך US 1 ודרך US 50.
אתרים בעלי חשיבות.
שדרת החוקה גובלת במול ומפרידה בינו לבין המשולש הפדרלי. בצידה הדרומי של השדרה ממוקמים כמה ממוזיאוני מכון הסמית'סוניאן, הגלריה הלאומית לאומנות של פסלי הגן, וכן הגלריה הלאומית לאמנות, אנדרטת מלחמת וייטנאם, גני החוקה ואנדרטת לינקולן. כמו כן לאורך השדרה ממוקמת שגרירות קנדה וכן בנייני ארגון מדינות אמריקה, האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, הקרן הלאומית למדעים של ארצות הברית, ובהמשך השדרה, גבעת הקפיטול.
אנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו
יונתן הדס
יונתן הדס (נולד ב-18 בנובמבר 1986) הוא קלרינטן ישראלי, נגן בס קלרינט ראשי בתזמורת הפילהרמונית הישראלית משנת 2010, וחבר באנסמבל מיתר מאז הקמתו בשנת 2005.
יונתן הדס החל את לימודי הקלרינט בקונסרבטוריון רמת גן, אצל המורה שרה אלבז והמשיך בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב ובתיכון לאמנויות תלמה ילין. כן ניגן ביחידת הנגנים המצטיינים של המרכז למוזיקה ירושלים, והמשיך בשירות בצה"ל במעמד של מוזיקאי מצטיין. הוא למד בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב אצל ריצ'רד לסר ויבגני יהודין.
במסגרת לימודיו לתואר שני באקדמיה למוסיקה ולמחול ירושלים, השתתף בתוכנית חילופי סטודנטים ולמד עם הפרופ' וולפגנג מאייר בבית הספר הגבוהה למוזיקה קרלסרוהה בגרמניה.
יונתן הדס השתתף בכיתות אמן בהנחיית קלרינטנים ידועי שם, ביניהם שרון קם, עלי אבן, גיורא פיידמן, אנתוני פיי, מיטשל לורי, פיליפ קופר, סבינה מאייר ועוד, והופיע בפסטיבלים רבים בישראל ובחו"ל. הדס מרבה לנגן מוזיקה ישראלית עכשווית, הופיע בקונצרטים בשידור חי בקול המוסיקה והקליט לטלוויזיה.
משתתף בביצועי מזיקה קאמרית ומוזיקה בת זמננו עם אנסמבלים רבים בהם "תזמורת המהפכה" ואנסמבל המאה ה-21.
זכה לציון לשבח בתחרות "ליונס" לקלרינט ובפרס מיוחד על ביצוע יצירה ישראלית בתחרויות האביב 2009. יונתן הוא זוכה מלגות הצטיינות של קרן התרבות אמריקה-ישראל החל משנת 2003.
האגם – אור ירח
האגם–אור ירח (באנגלית: The Pond—Moonlight) הוא שמו של תצלום מאת הצלם אדוארד סטייכן.
את התמונה צילם סטייכן בשנת 1904 בממרונק, הסמוכה לעיר ניו יורק, סמוך לבית חברו מבקר האומנות צ'ארלס קפין (Charles Caffin ). בתמונה נראה אגם באמצע יער, כאשר הירח מופיע בין העצים ומשתקף באגם.
אף שהתצלום נראה כתצלום צבע, תהליך צילום הצבע השימושי הראשון, האוטוכרום, הופיע רק בשנת 1907. סטייכן יצר תחושת צבע על ידי ערבוב פיגמנטים בהדפסת הגאם-בי-כרומט (Gum bichromate ) בה השתמש. רק שלוש גרסאות של האגם אור הירח קיימות כיום, ובשל תהליך ההדפסה הייחודי של התמונה, כל אחת מהן ייחודית.