כמו הכנסייה האורתודוקסית והאוריינטלית, או הלותרנים גם האנגלו-קתולים מתפללים בהתאם למסורתו של סט. וינסנט מלרין :"מה שבכל מקום, מה שתמיד ומה שהכל האמינו בו, שהוא קתולי אמיתי וראוי."
שלושים ותשעה העקרונות האנגליקניים מבדילים בין הדרך בה האנגליקניות והרומית קתוליות מבינים את הדוקטרינה. האנגלו-קתולים רואים את שלושים ותשעה העקרונות כקתוליים, כי הם מכילים אמירות המביעות את האמונה האוניברסלית של הכנסייה הקדומה. מכיוון שהעקרונות נכתבו בכוונה באופן שיהיו פתוחים למגוון פרשנויות, האנגלו-קתולים הגנו על מנהגיהם ואמונותיהם כמשקפים את שלושים ותשעה העקרונות.
מגמה מאוחרת במחשבה האנגלו-קתולית השייכת לשלושים ותשעה העקרונות כללה את השנוי המחשבתי, שהתרחש בשנות השבעים של המאה העשרים, בהבנה של הכתבים של פול לאור כתביו של חוקר הברית החדשה אי. פי. סנדרס.
הכמרים האנגלו-קתוליים מתייחסים לווידוי ולמשיחת החולים כסקרמנטים. היחס של האנגליקניזם הרשמי לווידוי מתבטא בבטוי: "כולם רשאים, חלקם צריכים, אף אחד לא חייב." האנגלו-קתולים מציעים גם תפילות למתים, ולבקשת עזרה והתערבותם של הקדושים.
האנגלו-קתולים חולקים עם הקתולים הרומניים אמונה באופייה הסקרמנטלי של הכמורה ובאופי הפולחני של המיסה. כיום מיעוט של האנגלו-קתולים מעודדים חיי פרישות לכמרים, אך בעבר זה היה הרבה יותר מקובל.
מנהגים ליטורגיים.
לעיתים קרובות האנגלו-קתולים מזוהים על ידי מנהגי הליטורגיה שלהם ועל ידי האסתטיקה והקישוטים. באופן מסורתי אלה התאפיינו ב"שש הנקודות" של הפולחן האוכריסטי של תקופת התחייה הקתולית:
אפשר למצוא מנהגים רומים קתוליים מסורתיים רבים בזרם האנגלו-קתולי, מרבית המנהגים האלו התקבלו במשך הזמן גם ברוב הזרמים האנגליקנים האחרים, אך לא באלו הנוטים לכוון היותר פרוטסטנטי ("הכנסייה הנמוכה", Low Church).
בתוך האנגלו-קתוליזם קיימים מנהגים ליטורגיים שונים:
ישנן העדפות שונות בתוך הזרם לטקסטים באנגלית אליזבתנית ובאנגלית מודרנית.
בכמה כנסיות אנגלו-קתוליות מכונים אנשי כמורה "אמא" או "אבא" (כמו שמקובל בכנסייה הרומית קתולית) במקום הכומר.
אלסנדרו ג'וליאני
אלסנדרו ג'וליאני (באנגלית: Alessandro Juliani; נולד ב-6 ביולי 1975 בוונקובר) הוא זמר, מדבב ושחקן קנדי המוכר בעיקר בשל תפקידו הטלוויזיוניים בגילום הדמויות פיליקס גיידה ב"בטלסטאר גלקטיקה".
ביוגרפיה.
נולד לדונה וונג-ג'וליאני, ממוצא סיני, וג'ון ג'וליאני, ממוצא איטלקי. הוא בוגר תואר במוזיקה מאוניברסיטת מקגיל שבמונטריאול, ונשוי לשחקנית מג רו (Meg Roe).
חוק גל
האגודות המוסלמיות-נוצריות
האגודות המוסלמיות-נוצריות (, בתעתיק עברי: אל-ג'מעיה אל-אסלאמיה אל-מסיחיה; בראשי תיבות: אמ"ן) היו מועדונים פוליטיים ערביים שהחלו לקום בארץ ישראל בשנת 1918, לאחר תבוסת הצבא העות'מאני והקמת הממשל הצבאי הבריטי.
האגודות נחשבות לביטויים הראשונים של התנועה הלאומית הפלסטינית.
בשיאן, בשנת 1920, היו בארץ ישראל כ-40 אגודות עם כ-3,000 חברים פעילים. המצע העיקרי שלהן היה: עצמאות (בתחילה כחלק מסוריה הגדולה), התנגדות להצהרת בלפור ורעיון הבית הלאומי היהודי בארץ ישראל, והתנגדות להגירה יהודית המונית.
היסטוריה.
באביב 1918 הופיעו ביפו וברמלה אגודות מוסלמיות-נוצריות שיצאו במחאה נגד "הצהרת בלפור", ובקיץ אותה שנה נוסדה אגודה בשם זהה גם בירושלים.
ב-2 בנובמבר 1918, יום השנה הראשון להצהרת בלפור, נסגרו בארץ ישראל בתי העסק שבבעלות ערבית, ובירושלים נערכה הפגנת המונים ערבית. במעמד זה הגישה משלחת של נכבדים ערבים ירושלמיים עצומת-מחאה אנטי-ציונית למושל הבריטי של ירושלים, רונלד סטורס, שעליה חתמו כמאה מבכירי הנכבדים של ערביי ארץ ישראל, והכריזה על הקמת מסגרת ארצית בשם "האגודה המוסלמית-נוצרית". את העצומה הגישו הנשיא הראשון של "האגודה המוסלמית-הנוצרית" בירושלים, מוסא כאזם אל-חוסייני, שכיהן כראש העירייה, יחד עם עארף חכמת אל-נשאשיבי, מנהל נכסי הוקף של העיר. האגודה המוסלמית-נוצרית הייתה ככל הנראה המשך לאגודות שהוקמו באביב ובקיץ 1918 להבעת ההתנגדות הערבית לציונות. כפי הנראה, זכתה האגודה לעידוד ותמיכה בהקמתה מצד קציני הממשל הבריטי. היווצרותה של חזית מוסלמית-נוצרית הנוקטת בעמדה פוליטית משותפת הייתה בבחינת חידוש גמור בחברה הערבית בארץ ישראל, אולם היא לא החלישה את הזיקה העדתית וגם האגודה המוסלמית-נוצרית כמסגרת לאומית הורכבה על יסוד ייצוג עדתי. עם זאת, לנוצרים באגודה היה מעמד חזק הרבה יותר ממעמדם באוכלוסייה. הם היוו 20% מצירי הוועידה הפלסטינית הראשונה, בעוד שמספרם באוכלוסייה היה אז עשירית ממספר המוסלמים.
האגודות המוסלמיות-נוצריות השונות גיבשו מסגרת ארצית בשם "האגודה הכללית הפלסטינית". מרכזו של הארגון היה בירושלים, והיה לו תקנון, שנתקבל בסוף 1918, הכולל את תפקידיה החברתיים והחינוכיים של האגודה, אולם למעשה האגודות עסקו רק בעניינים פוליטיים וכל אגודה ניהלה מדיניות משלה.
"האגודה המוסלמית-נוצרית" קיימה את הכנס הארצי הראשון של סניפיה בין 27 בינואר ל-10 בפברואר 1919.
בינואר 1919 נשיא האגודה בירושלים היה עארף א-דג'אני, ובשל מעמדה הבכיר של האגודה הירושלמית, עמד למעשה בראש האגודה המוסלמית-נוצרית בכלל. בסוף ינואר 1919 כונסה בירושלים הוועידה הראשונה של האגודות המוסלמיות-נוצריות, בה השתתפו קרוב ל-30 צירים מערי הארץ. הדיונים החלו בסופו של דבר רק ב-1 בפברואר. על אף שהוזמנו, לא הגיעו צירים מעכו, חברון ובאר שבע. ועידה זו הייתה למעשה של כלל הציבור הפוליטי, משום שחלק מהצירים היו גם חברים בארגונים "המועדון הערבי" ו"המועדון הספרותי", אולם אופייה המסורתי של אמ"ן, המורכבת מנכבדי המשפחות החשובות ונציגי העדות הדתיות, הביא לבחירתה לגוף המייצג את הפלסטינים. הוועידה החליטה על ניסוח תזכיר לועידת השלום בפריז באותה שנה, המנמק את שלילת הציונות, וגיבשה מסמך המצהיר כי פלסטין היא חלק מסוריה הערבית וקורא לכך שמחוז "'סוריה הדרומית' או פלסטין, לא יופרד מהממשלה הסורית הערבית העצמאית". הוועידה החליטה גם על שליחת שתי משלחות, לפריז ולדמשק, לשם מסירת החלטותיה. אלא שהוועידה נסתיימה בפילוג בין מחייבי האחדות עם סוריה ושולליה, ובשל האיום בפילוג וסכנת איבוד ההנהגה, הסכימה האליטה הירושלמית למגמת האחדות הסורית. אולם השלטון הצבאי הבריטי סירב להסכים לצאתה של המשלחת לפריז, ועקב כך שלחה האגודה המוסלמית-הנוצרית בירושלים לפייסל ב-11 במרץ העתק מהחלטתה מפברואר לייפות את כוחו "לייצג את פלסטין ולהגן עליה בוועידת השלום". ייתכן שהדבר מלמד על כך שאמ"ן ירושלים זכתה שוב בהנהגה הארצית של התנועה הלאומית, אלא שפייסל כלל לא השתמש בייפוי הכח ולא טען בוורסאי למען הכללת ארץ ישראל בסוריה.
ביולי 1919 נערך בדמשק הקונגרס הסורי הלאומי, בו השתתפו גם נציגים ערבים מארץ ישראל, שהיו בעיקר נכבדים שנבחרו על ידי האגודות המוסלמיות-נוצריות.
בתחילת אפריל 1919 החלו להגיע הידיעות הראשונות על בואה העתידי של ועדת חקירה בינלאומית – ועדת קינג-קריין. לקראת בואה, הפיצה אמ"ן כרוזים ושלחה שליחים במטרה להחתים את האוכלוסייה על עצומות שתוגשנה לוועדה, התובעות: עצמאות לסוריה בגבולות מהפרת והרי הטאורוס ועד הים התיכון והים האדום; עצמאות לפלסטין בענייניה הפנימיים – תושביה יבחרו את מושליה וחוקיה יחוקקו על ידה; התנגדות לבית הלאומי היהודי ולהגירה הציונית. אולם השלטון הבריטי, שהיה מעוניין בדעת קהל שתדרוש חסות בריטית, היה מודאג מהתגבשות העמדה בזכות האחדות עם סוריה ואסר על הפצת הכרוזים. דוברי האגודה ביפו, שייצגו את נכבדי העיר, העידו בפני הוועדה והזהירו: "נהדוף את הציונים לתוך הים – או שהם יְשַלחו אותנו חזרה למדבר".
בפברואר-אפריל 1920 עבר גל של התלהבות לאומית בקרב ערביי ארץ ישראל, לקראת ולאחר הכתרת פייסל למלך סוריה המאוחדת. לאחר שגנרל לואי ג'ין בולס פרסם ב-27 בפברואר הכרזה רשמית על כוונת בריטניה לבצע את הצהרת בלפור, נערכו בערים הגדולות הפגנות מחאה ושביתות. ראשי אמ"ן הופיעו כלפי השלטון הבריטי כנציגי הציבור והגישו עצומות בשמו. לאחר כחצי שנה של היעדרות, הצטרף הארגון לפעולה ברוח האחדות עם סוריה. ב-8 במרץ שוב נערכו הפגנות במרכזים העירוניים ברחבי הארץ. הפעם הצטרפו אל ההנהגה כמה ממנהיגי אמ"ן ובהם עארף א-דג'אני. מטרת ההפגנות הייתה להביע הזדהות עם הכתרת פייסל כמלך סוריה המאוחדת. האכזבה מממשלת פייסל ומרעיון האחדות, עורר ויכוח לגבי המשך ההכנות למרד פלסטיני במטרה להתאחד עם סוריה או השלמה סמויה עם השלטון הבריטי. מול הקיצוניים שנעזרו בשליחי הממשל של פייסל, עמדה הצמרת המסורתית של אמ"ן, הפעם בתמיכת משפחת נשאשיבי. כך נוצרה ברית בין ראע'ב נשאשיבי ועארף א-דג'אני.
בעקבות החלטת ועידת סן רמו באפריל 1920 על מסירת ארץ ישראל לשלטון מנדט בריטי ופרסומה הרשמי של הצהרת בלפור בארץ ישראל, החל ארגון של ועידה פלסטינית של כל סניפי האגודות המוסלמיות-הנוצריות בחודש מאי בשכם, בעוד הקונגרס הסורי עדיין פועל בדמשק. אולם השלטון הבריטי, שחשש מכינוס כזה זמן קצר לאחר מאורעות תר"פ, לא הסכים לקיומו. המתיחות בין שלטונו של פייסל לצרפתים החריפה את המחלוקת בארץ ישראל, בין נאמני האחדות לבין אנשי אמ"ן ה"אפנדים". האחרונים הואשמו כי הם מכורים לבריטים, לצרפתים וליהודים, ונאמני האחדות הודיעו כי לא יקיימו עוד קשר עם אמ"ן.