במקרה כזה, פסק אדמון כי התביעה אכן שרירה וקיימת, והנתבע חייב להחזיר את חלקת הקרקע האבודה. עליו לבחור בחלקת קרקע כלשהי בתוך שדהו, ואותה הוא יחזיר, שהרי אף על פי שלא ידוע היכן היא חלקת הקרקע, ידועות מידות הקרקע שאבדה, ומכיוון שברור שהיא קיימת בתוך חלקת קרקעותיו של הקונה, עליו להחזיר חלקת קרקע שווה מקרקעותיו לאובד. שאר החכמים חלקו על אדמון, והם סברו שיכול הקונה לטעון לאובד טענה משפטית כזו: יכול אני להחזיר את הקרקעות לארבעת האנשים שהחזיקו בהם בעבר, ואז לא תקבל אף אחת מהקרקעות, ואם כן הרי ממילא אין לך שליטה משפטית על קרקע זו, ואף עכשיו אין לך בעלות על הקרקע. (לפי רש"י הטענה שונה מעט, והכוונה היא שהקונה אומר לו: התפשר עמי וקנה ממני חלקת קרקע במחיר טוב, ולא אחזיר את הקרקע לבעליה הקודמים והם ייקחו ממך מחיר מפולפל על חלקת הקרקע.)
התייחסויות בתקופת האמוראים.
בדור האמוראים נידונה שאלה אחרת: ההלכה היא, שכאשר אדם מת, ואחיו החי מקיים את ציווי התורה ומייבם את אשתו, הוא מקבל לרשותו את כל נכסי המת. לפעמים ייתכן שנולד בן לאשת המת שלא ידוע אם הוא בן המת או בן האח חי, ואז נתונים נכסי המת במחלוקת, שהרי אם הנולד הוא בן המת, נמצא שדין הייבום היה בטעות (ואף באיסור חמור של "אשת אח") וכל נכסי המת שייכים לבן, אך ייתכן שהבן הוא בנו של אח המת ואם כן נכסי המת שייכים לאח. במקרה כזה תקף הכלל ממון המוטל בספק חולקים. הפולמוס הוא כאשר האח המייבם מת, ואז פונה האדם שזהותו מוטלת בספק לבני האח המייבם שמת וטוען בפניהם: אם אני בן המת, נמצא שהחצי שקיבל אביכם בנכסי המת מדין "ממון המוטל בספק" היה בעצם שלי. ואם אחיכם אני - בן האח המייבם, אם כן מגיע לי חלק בירושה ככולכם, כך שאת הסכום הפחות מבין השניים חייבים אתם להחזיר לי.
במקרה כזה, פוסק רבי ירמיה שהטענה שרירה וקיימת בבית הדין, אך רבי אבא חידש כי "קם דינא", כלומר לאחר שפסק ההלכה נפסק על הכלל "ממון המוטל בספק חולקין" שמחצית מהנכסים שייכים לאח המייבם, לא ניתן שוב להוציאם בשום טענה (אלא אם כן יתברר שפסק הדין היה בטעות), ואף לא בטענת "ממה נפשך", שפירושה שבין אם המציאות היא כך ובין אם המציאות היא כך מגיע לי סכום מסוים.
לפי רבי אבא, פסקו מתאים לפסק של החכמים בדורו של אדמון, ואף אדמון עצמו היה מסכים לפסק כזה במקרה כזה, שהמקרה עדיין מוטל בספק גמור - שהרי לא ידוע מהותו של הסכום הנתבע, אם מדובר בנכסי האח הראשון או בנכסי האח המייבם. זאת בשונה מהמקרה שעליו דן אדמון, שבו ידוע בבירור לכל הפחות מה האובייקט הנתבע - הקרקע שאבדה, אלא שלא ידוע היכן היא.
פרשנות.
האחרונים דנים בפרשנות פסקו של רבי אבא. לפי הסברו של בעל התרומת הדשן מדובר בדין ייאוש, כלומר לאחר שנפסק הדין הראשון, התייאש האדם ה"ספק", ולפי כללי ה"ייאוש" במקרה כזה נפקעת בעלותו סופית. לפי רבי אלחנן וסרמן מדובר בהוכחה שפסקי המשפט העברי הם "דין ודאי", כלומר כאשר בית הדין פוסק פסק מסוים לפי כללי היושר והצדק, ההלכה נפסקת באופן אמיתי ומוחלט כפסק הדין אף על פי שהוא נפסק מכוח ספק וייתכן שהמציאות האמיתית שונה מפסק הדין, וגם כאשר ברור שמדובר בפסק דין שהוא בעצם פשרה כמו פסק "ממון המוטל בספק חולקין" שנפסק במקרה כזה.
רענן פררה
רענן (ניסים) פררה (נולד ב־6 בפברואר 1976) הוא במאי, כותב, יוצר ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה.
פררה נולד וגדל בבת-ים. הוא בוגר מגמת תיאטרון בתיכון "עירוני א'" לאומנויות בתל אביב, בוגר בית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים ובוגר משחק מול מצלמה בהנחיית רות דייכס.
בשנת 2010 זכה פררה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל עכו (יחד עם השחקן רועי נווה) על משחקו בהצגה "fade - מופע הפרידה של רענן פררה ורועי נווה", מופע שיצר וכתב פררה יחד עם נווה בבימויו של משה בן שושן. ההצגה הקומית זכתה לשבחים רבים והוצגה בתיאטרון תמונע בתל אביב עד סוף שנת 2013.
בין עבודותיו במסגרת לימודיו בבית הספר למשחק במכללת סמינר הקיבוצים שיחק פררה ב"חלום ליל קיץ" של שייקספיר בבימויו של שמואל וילוז'ני בתפקיד ערב האורג, ב"בית המלאכה" בבימויו של דניאל הורוביץ בתפקיד אדון לאון וב"דרוש שחקן" בבימויה של יעל רונן שאף הוצג בפסטיבל ירושלים.
בשנת 2001, כשסיים את לימודיו, שיחק פררה ב"געגועים" בבימויו של יגאל עזרתי בתיאטרון הערבי עברי ביפו. ההצגה המקורית זכתה בפרס התיאטרון הישראלי להצגת הפרינג' הטובה ביותר (2002-2001) ורצה במשך שנים רבות בארץ וברחבי העולם.
בשנת 2002 שיחק פררה ב"גברים בשמש", בבימויו של מוניר בכרי, בתיאטרון הערבי עברי ביפו.
בשנת 2004 שיחק פררה ב"סיפור גן חיות" של אדוארד אלבי שהועלה בתיאטרון צוותא בתל אביב בבימויו של דני הורביץ.
במהלך השנים שיחק בהצגות ילדים ונוער במופעי חנוכה ובתיאטראות השונים, ביניהם: תיאטרון הקיבוץ, המדיטק בחולון, תיאטרון מופע, תיאטרון גושן, תיאטרון ארצי לילדים ולנוער, ציפי מייזלר הפקות ועוד.
בשנת 2006 הנחה פררה את טקס פרס "קיפוד הזהב" שהתקיים בתיאטרון צוותא וב-2008 השתתף בסדרת הטלוויזיה הקומית "קוויקי" שיצרו אמיר דוליצקי, נועה פניני וזאב קלאתי. הסדרה עלתה לשידור בביפ ובערוץ 2.
במקביל, החל בשנת 2004 לכתוב ולביים לילדים ולנוער. פררה התחיל לעבוד יחד עם משה בן שושן, אותו הכיר במסגרת לימודיהם במכללת "סמינר הקיבוצים" והשניים כתבו וביימו יחד הפקות רבות במהלך השנים.
בשנת 2018 זכה רענן פררה בפרס הבמה מטעם אסיטז' להצגת הילדים של השנה (יחד עם שותפו משה בן שושן) בטקס שהתקיים בתיאטרון הקאמרי להצגה "תמונה של מדינה" אותה כתבו וביימו השניים לתיאטרון ארצי לילדים ולנוער. כמו כן ההצגה זכתה בפרס הכוריאוגרפיה (עוז מורג) והווידאוארט (ניתאי שלם, סיון פרסלר) הטובים ביותר.
יצירות שנכתבו ועובדו יחד עם בן שושן:
מוסטפא אל-נחאס פאשה
אוטבוצק
אוֹטְבוֹצְק (בפולנית: Otwock; , ביידיש: אָטוואָצק) היא עיר במרכז פולין, כ-24 ק"מ דרומית-מזרחית לוורשה. אוטבוצק משמשת כבירת מחוז אוטבוצק. שטחה משתרע על כ-47 קמ"ר, מתוכם 23% הם אזורים מיוערים.
היסטוריה.
אזכור הראשון של מקום יישוב בשם אוטבוצק קיים כבר במאה ה-15, אך עד למחצית השנייה של המאה ה-19 נשארה אוטבוצק כפר קטן. בסוף המאה ה-19 חוברה אוטבוצק במסילת ברזל לוורשה, כחלק מקו הרכבת בין ורשה ללובלין. אקלימה הנוח והיערות הרבים המצויים בסביבתה הפכו אותה למרכז בריאות ונופש מבוקש והיא נהנתה מתנופת בנייה של בתי מלון, מסעדות, בתי מרפא ומרחצאות, שנועדו לשימושם של אלפי הנופשים שהגיעו בחודשי הקיץ. הפיתוח ואפשרויות הפרנסה הביאו למעבר משפחות רבות לעיירה, בהם יהודים רבים. ב-1916 הוכרזה אוטבוצק כעיר.
ב-29 בספטמבר 1939 נכבשה העיר על ידי הצבא הגרמני. בהמשך הוקם גטו בעיר, וממנו הובלו רוב יהודי העיירה למחנה ההשמדה בטרבלינקה.
ב-1958 הוקם בסוויירק (Swierk) במחוז אוטבוצק הכור הגרעיני הראשון בפולין.
הקהילה היהודית.
משפחות יהודיות רבות עברו לאוטבוצק מסוף המאה ה-19. הם התפרנסו מעסקי הבנייה והתיירות המפותחים בעיר. ב-1910 הוקם בעיירה בית כנסת. מאוחר יותר הוקמו מוסדות קהילה נוספים ולאחר מלחמת העולם הראשונה הפכה קהילת אוטבוצק שנסמכה עד אז על קהילת קרצ'ב הסמוכה לעצמאית.
בתקופה שבין המלחמות התפתחה קהילת אוטבוצק, הוקמו בה בתי כנסת, מוסדות חינוך ותרבות והתקיימה בה פעילות ענפה של מפלגות יהודיות, ציוניות ואחרות. בבחירות שנערכו לוועד הקהילה בשנות ה-30 זכתה אגודת ישראל, שהונהגה על ידי חסידי גור. בבחירות הראשונות למועצת העיר שנערכו ב-1923 זכו היהודים ב-9 נציגים מתוך 24.
רבנים ואדמו"רים.
רבה הראשון של אוטבוצק היה הרב יעקב יהודה סורוצקי שנפטר ב-1908. את מקומו מילא הרב יצחק מנחם ינובסקי שכיהן כרב עד ל-1930. לאתר פטירתו מונו שני רבנים: הרב ראובן זהמן, מחבר הספר "יחי ראובן", והרב בריש ינובסקי, בנו של הרב ינובסקי. שניהם נספו בשואה.
אדמו"רים רבים נהגו לשהות באוטבוצק בחודשי הקיץ, לצורכי מרפא ונופש, וחלקם אף השתקע בעיירה. חסידיהם הרבים של האדמו"רים הגיעו בעקבותיהם ומילאו את העיירה בשבתות ובחגים. עובדה זו הביאה להגדלת מקורות הפרנסה ולגידול במספר יהודי העיירה. עם האדמו"רים שהתגוררו בעיירה באופן קבוע נמנים: ר' שמחה בונים קאליש מצאצאי הרבי מוורקא, המכונה האדמו"ר מאוטווצק. רבי שמעון שלום קאליש (האדמו"ר מאמשינוב), רבי שאול ידידיה אלעזר טאוב (האדמו"ר ממודז'יץ) שבשנת תרפ"ח הגיע לעיר ואף בנה בה את בית מדרשו, רבי ירחמיאל ישראל יצחק קאליש, רבי יהושע אשר רבינוביץ מפוריסוב, נינו של היהודי הקדוש, רבי אהרן הופשטיין (האדמו"ר מקוז'ניץ) שחי בעיר עד מלחמת העולם שבה נספה בתשרי תש"ג, רבי יוסף יצחק שניאורסון (האדמו"ר מחב"ד) שאף החזיק ישיבה בעיר, ורבי יצחק זליג מורגנשטרן (האדמו"ר מסוקולוב-קוצק).
בית הקברות היהודי.
בתחילה קברו אנשי אוטבוצק את מתיהם בבית הקברות של קרצ'ב, אך בתחילת המאה ה-20, עם התרחבותה של הקהילה הכשירו בית קברות עצמאי מדרום לאוטבוצק עבור חברי הקהילה והחולים שנפטרו במהלך שהותם בבתי המרפא בעיירה. בית הקברות ששרד בצורה טובה באופן יחסי, עבר תהליך שימור בראשית המאה ה-21 והוא מהווה מקור חשוב ללימוד קורותיה של הקהילה בארבעת העשורים הראשונים של המאה ה-20.
בתקופת השואה.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה היהודית באוטבוצק כ-5,500 איש. ביום 29 בספטמבר 1939 נכבשה העיר על יד הגרמנים, לאחר שהופצצה, ולאחר שרבים מתושביה עזבו ופנו מזרחה.
עם כניסתם של הגרמנים לעיר, החלו בלקיחת יהודים לעבודות כפייה, ובמעשי שוד ורצח של יהודים. בין הנרצחים הראשונים היה הסופר היידי משה פראבארוביץ'.