גלוריה לורה מורגן ואנדרבילט (אנגלית: Gloria Laura Morgan Vanderbilt; 20 בפברואר 1924 – 17 ביוני 2019) הייתה ציירת, מעצבת אופנה, יורשת מיליונים ואשת חברה ניו יורקית, גולת הכותרת של עיצובה היה ג'ינס-המעצבים הראשון שנועד לנשים. בת למשפחת ואנדרבילט. רעייתם של ארבעה בעלים, בהם המנצח לאופולד סטוקובסקי ושל הבמאי סידני לומט, אמו של מגיש הטלוויזיה אנדרסון קופר. בין מאהביה נמנו מרלון ברנדו, הווארד יוז, פרנק סינטרה, ג'ין קלי, גורדון פארקס ואחרים.
תולדות חייה.
ואנדרבילט נולדה לרג'ינלד קלייפול ואנדרבילט (Reginald Claypoole Vanderbilt ;1880 – 1925) ואשתו השנייה, גלוריה מורגן (Gloria Morgan ;1904 – 1965) בניו יורק. בגיל 15 חודשים מת אביה והיא זכתה בכל הונו, כ-5 מיליון דולר. בהיותה קטינה, ניהלה אמה את כספי הירושה בעבורה שהופקדו בקרן על שמה. האם ושתי בנותיה הרבו בנסיעות לאירופה, האם ניהלה אורח חיים בוהמייני והרבתה לבזבז את כספי הירושה. הדבר עורר את חמתה של דודתה של גלוריה (אחות-אביה), גרטרוד ואנדרבילט וויטני
(1942–1875 ;Gertrude Vanderbilt Whitney), שתבעה חזקה על הילדה ב-1934 בטענה שאמה חסרת מסוגלות הורית, מנהלת אורח חיים שערורייתי ומעורערת בנפשה. המשפט, שהגיע עד לבית המשפט העליון של מדינת ניו יורק נוהל באור זרקורי התקשורת וסוקר בעיתונות בהרחבה. בין היתר העידו במשפט משרתים של האם שרמזו על התנהגות לסבית מצידה. לבסוף הכריע בית המשפט להוציא את הילדה מחזקת אמה ולמסור את גידולה לידי דודתה, אשה קרה ונוקשה.
ואנדרבילט למדה אמנות וציירה בצבע שמן וצבע מים. בשנת 1968 חתמה חוזה להצגת יצירותיה על גבי כרטיסי הברכה של חברת הולמרק.
כאשת חברה נוצצת הופיעה בנשפים ונראתה עם גברים רבים בעלי השפעה והון. כידידה של הסופר טרומן קפוטה, היוותה השראה לדמותה של הולי גולייטלי בסיפור ארוחת בוקר בטיפאני.
בנוסף עסקה בעיצוב אפנה. גולת הכותרת של עיצובה היה ג'ינס המעצבים הראשון המתאים לנשים ומחמיא להן. הג'ינסים בעיצובה פרצו דרך לעיצוב מכנסיים אלה על ידי מעצבי צמרת. כן עיצבה חולצות, נעליים, כלי בית וריהוט והעניקה את שמה לבושם. חברת האופנה "גלוריה ואנדרבילט" מייצרת מספר מותגי אופנה ובושם.
ואנדרבילט כתבה מספר ספרים, מתוכם ארבע אוטוביוגרפיות. בשנת 2009, בגיל 85, הוציאה לאור רומן אירוטי בשם "אובססייה: מעשייה ארוטית" ("Obsession: An Erotic Tale"), המבוסס אף הוא בחלקו על חייה.
בשנת 2016 יצר בנה אנדרסון קופר יחד עם הבמאית ליז גרבוז סרט דוקומנטרי אודות אימו בשם "אנדרסון קופר וגלוריה ונדבליט" בהפקת HBO. הסרט האינטימי מציג את ניצחונותיה והטרגדיות בחייה של היוצרת ואשת החברה.
נישואים.
ב-1941, בגיל 17 התחתנה בהוליווד עם פאט דה-צ'יקו (Pasquale ("Pat") DiCicco), ממנו התגרשה ב-1945.
באפריל 1945 התחתנה עם לאופולד סטוקובסקי, ממנו התגרשה עשר שנים לאחר מכן. מנישואין אלו נולדו שני בנים, סטניסלוס (סטן), יליד 1950 וכריסטופר (יליד 1952).
בין 1956 ו-1963 הייתה נשואה לבמאי סידני לומט.
ב-24 בדצמבר 1963 נישאה לסופר וויט אמורי קופר. מנישואין אלו נולדו קרטר ואנדרבילט קופר (1965) ומגיש הטלוויזיה אנדרסון קופר (1967). קרטר ואנדרבילט התאבד בקפיצה מחלון הפנטהאוז של אמו בקומה ה-14 ב-22 ביולי 1988.
נפטרה ב-17 ביוני 2019. הונה האישי הוערך ב-650 מיליון דולר, רובו הודות לתמלוגים מחברת האופנה שהייתה בבעלותה.
ויליאם סטייבלי
ויליאם סטייבלי (באנגלית: William Staveley; 29 ביולי 1784 - 4 באפריל 1854) היה קצין בכיר בצבא הבריטי בדרגת לוטננט ג'נרל. סטייבלי כיהן כמפקד כוחות הצבא הבריטי בהונג קונג, וכן כמשנה למושל הונג קונג וכמושל בפועל של הונג קונג במרץ 1848.
חייו.
סטייבלי נולד ביורק שבאנגליה והיה בנם של ויליאם סטייבלי ושל הנרייטה הנדרסון. בשנת 1798 הצטרף סטייבלי לצבא הבריטי לגדוד קייטנס, ועזר לדכא את המרד באירלנד באותה שנה. סטייבלי קיבל דרגת קצונה ב-4 ביולי 1804 וקיבל דרגת לוטננט ב-21 באפריל 1808. במאי 1809 הצטרף לכוחות הבריטיים בספרד ולחם כנגד צבאותיו של נפוליאון בונפרטה. סטייבלי השתתף בקרבות טאלאוורה, פונטס דה אונורו, ויטוריה, הפירנאים, טולוז, במצור של סיאודד רודריגו ובקרב באדאחוז. סטייבלי שירת בצרפת לאחר כיבושה, ונפצע בפריז על ידי חיילים צרפתים.
בשנת 1817 נשא סטייבלי לאישה את שרה מת'ר (Sarah Mather), וב-1818 שב לאנגליה. בשנת 1821 עבר למאוריציוס בה כיהן במספר תפקידים ובהם מפקד פור לואי. בשנת 1847 מונה לתפקיד מפקד הכוחות הבריטיים והמשנה למושל של הונג קונג, וכיהן כמושל בפועל בשנת 1848. סטייבלי עזב את הונג קונג בשנת 1851 ועבר למפקד על צבא בומבי. באוגוסט 1853 קיבל דרגת קולונל ומונה לתפקיד המפקד בפועל של צבא מדרס. סטייבלי נפטר בהרי נילג'ירי ונקבר באואוטאקאמונד.
על שמו נקרא רחוב סטייבלי שבאזור סנטרל שבאי הונג קונג.
ויליאם תומאס מרסר
ויליאם תומאס מרסר (באנגלית: William Thomas Mercer; בסינית: 孖沙; 17 באוקטובר 1821 - 23 במאי 1879) היה פקיד קולוניאלי בריטי אשר כיהן כשר האוצר הקולוניאלי (Financial Secretary), המזכיר הכללי (Colonial Secretary), המבקר הכללי והמנהלן הראשי של הונג קונג (Administrator), וכן כמושל בפועל של הונג קונג בין מרץ 1865 למרץ 1866.
מרסר התחנך במכללת אקסטר שבאוקספורד.
מרסר הגיע להונג קונג בשנת 1844 במטרה לשרת כמזכירו של דודו. מרסר היה אחיינו של ג'ון פרנסיס דייוויס, מושל הונג קונג השני. בשנת 1847 עת הודח השופט הראשי של הונג קונג בשל שכרות, התמנה מרסר במקומו וכיהן בתפקיד עד שנת 1849 עת התמנה לשר האוצר של המושבה.
מרסר כיהן בתפקיד מנהלן המושבה, המבקר הכללי של המושבה, והמזכיר הכללי, החל מה-29 בנובמבר 1854 ועד שנת 1869 עת פרש מתפקידו.
מרסר נשא לאישה את מרי פיליפס נינד (Mary Phillips Nind) מהרגרייב שבברקשייר בספטמבר 1862.
בשנת 1869 פרסם מרסר את ספרו "תחת הפסגה", המתאר את חייו בהונג קונג.
על שמו נקרא רחוב מרסר באזור שאונג ואן בהונג קונג.
ויליאם מרסר
ויליאם תומס מרסר
דב ימיני
דב ימיני (ט"ז בשבט תרכ"ו, 1866 – א' באב תרצ"ט, יולי 1939) היה מאישי הציבור הבולטים של פתח תקווה בראשיתה.
קורות חייו.
ימיני נולד בשם דב ליפשיץ בט"ז בשבט תרכ"ו בעיירה זבלודובה שליד ביאליסטוק (בזמנו באימפריה הרוסית, כיום בפולין) לבנימין נטע ויעל הינדא ליפשיץ. בהיותו בן 16, לאחר שנות לימוד בישיבה, עלה לארץ ישראל עם אמו והתגורר בירושלים. בשנת תרמ"ג 1883 עלה עם חבריו הביאליסטוקאים על אדמות פתח תקווה. בהמשך ישב זמן מה ביהודיה שם היה אחראי על "ספרי האחוזה" וכמה שנים בירושלים. בשנת תרמ"ז חזר לגור בקביעות בפתח תקווה. במרתף ביתו פעל בשנות ה-90 של המאה ה-19 בית המלאכה לייצור רעפים של יוסף ברלוביץ.
נישא לרחל בת שלמה מרגלית. בארץ ישראל שינה את שם משפחתו ליפשיץ לשם עברי (ימיני - בשל מסורת במשפחה שמקורה משבט בנימין), דבר שלא היה מקובל אז. כן ויתר מרצונו על אזרחותו הרוסית, דבר שהצריך אותו אחר כך לשלוח את בנו בנימין לצבא העות'מאני.
בשנת 1928 התמנה לחבר המועצה הראשונה של פתח תקווה. בלט בפעילותו למען צביונה של פתח תקווה כמושבה דתית. ייסד בה את חברת "שומרי-שבת" ונלחם בהצגות בשבתות ובימי חול. כמו כן נלחם במכירת חמץ בפסח בחנויות יהודים. סייע בבנייתו של בית הכנסת הגדול במושבה ושימש בו גבאי ראשי שנים רבות. שימש כראש ה"חברה קדישא" במושבה במשך כארבעים שנה והשתתף במוסדות חסד נוספים.
ימיני הקים וניהל את יקב "כורמי התקוה" – היקב הראשון בפתח תקווה, ששיווק יין גם לחו"ל. הוא התגורר ברחוב מוהליבר פינת חובבי ציון, מול בית הכנסת הגדול שבו שימש כגבאי. באותו מקום ניצבה גם חנות היין שלו, ובביתו נבנה סליק של האצ"ל.
לפרנסתו עסק גם בחקלאות. כנתין עות'מאני נרשמו על שמו כל הקרקעות בפתח תקווה שבבעלות נתינים זרים. כמו כן הוא ניהל את "ספרי האחוזה" (טאבו) ובעת מלחמת העולם כשנשקפה להם סכנה, קבר את הרשומות ביקב, וכך נשתמרו עד ימינו.
נפטר בא' באב תרצ"ט (1939) בירושלים ונקבר בהר הזיתים, על מצבתו נכתב: "פ"נ צדיק תמים מהבונים הראשונים של פתח תקווה יסד ועמד בראש כל מוסדות התורה והחסד ביתו הי' פתוח לרוחה גודר גדר ועומד בפרץ מסר את נפשו לבצור קדושת היהדות". על שמו נקרא רחוב סמוך לתחנה המרכזית של פתח תקווה.
בניו: בנימין-נטע וחיים-שלמה. בנו ישראל-מיכאל נישא לבתה של גיטל דינוביץ. בתו שרה נישאה לרב משה לייב שחור ואמו של בנימין שחור.
בית משפחת ימיני.
בית משפחת ימיני, ברחוב שפירא 10, נבנה על ידי דב ימיני עבור בנו הבכור בנימין-נטע באמצע שנות העשרים. בבעלותו של בנימין-נטע היו 110 דונם, כיום אדמות שיכון המורים. לאחר המלחמה ירדה משפחת ימיני מנכסיה והשטח נמכר.
הבית הוא היחיד בפתח תקווה שנבנה כולו מלבני סיליקט ולכן לא צופה בטיח. הבית נחשב גדול במושגי הימים ההם וכלל ארבעה חדרים עם מרפסת מקורה בפרגולה. בחצר הבית הייתה רפת שנבנתה מבטון כדי למנוע את גנבת הבקר על ידי ערבים, בקומה השנייה של הרפת נבנה אסם לאחסון התבואה. בצד הרפת ניטעו עצים ונבנתה סוכת גפנים.
בסמוך לבית מספר 8, הצמוד לבית משפחת ימיני, עומד אחד מעצי האקליפטוס הלימוני היחידים בארץ. גילו מוערך במאה שנה.
שימור הבית.
במשך השנים נמכר הבית והיה בבעלות משפחת בכור, שהתגוררה בו. החל מהעשור הראשון של שנות האלפיים, הבית לא היה מאוכלס והוא עמד בסכנת הריסה. גורמים בעיריית פתח תקווה הכניסו את הבית לרשימת המבנים לשימור של עיריית פתח תקווה והוחל בתכנון שימורו.