תמונה חדשה שצילם טלסקופ החלל האבל באוגוסט 2010, כחלק מ"מטרות הבונוס" שלו, מראה את שולי הערפילית מוארים. טרם ידוע מהו מקור האור שמאיר את הערפילית.
הסבר אפשרי אחד למקור האור הוא כוכב מהיר במיוחד שעבר דרך הערפילית והשאיר אותה מוארת.
IRAS 05437+2502
העץ של אנה פרנק
העץ של אנה פרנק הוא עץ ערמונים שגדל בחצרה של אנה פרנק ומוזכר מספר פעמים בספר "יומנה של אנה פרנק". העץ, שגילו מוערך בכ-150 שנה, היווה מוקד למאבק משפטי לאחר שעיריית אמסטרדם עמדה לכרות אותו אך הולנדים רבים התנגדו לכך. ב-2010 קרס העץ, וייחורים רבים ממנו נשתלו באמסטרדם ובמקומות נוספים ברחבי העולם (כולל בישראל).
חשיבות העץ עבור אנה פרנק.
במהלך שנתיים ויותר שבהן הסתתרה עם משפחתה מפני הנאצים, עד שמשפחתה נתגלתה באוגוסט 1944 ונשלחה אל מותה, שאבה אנה פרנק עידוד ומחסה מעץ הערמונים הגדול. אביה אוטו פרנק סיפר לאחר שנים, כי מעולם לא ידע כמה חשוב היה העץ לבתו עד שקרא את יומנה. "היא מעולם לא התעניינה בטבע אבל היא ערגה אליו כאשר היא הרגישה כמו ציפור כלואה", אמר האב ב-1968. "רק המחשבה על האוויר הפתוח נתנה לה תקווה".
אנה פרנק מתה ככל הנראה מטיפוס במחנה הריכוז ברגן-בלזן במרץ 1945.
מבחר ציטוטים מיומנה של אנה פרנק.
ב-23 בפברואר 1943 כתבה אנה פרנק:
בדיוק שנה לאחר מכן, ב-23 בפברואר 1944, כתבה פרנק:
המאבק לשימור העץ.
במשך השנים שעברו ממלחמת העולם השנייה, הזדקן העץ וסבל מפטריות ומעש שגרמו ליותר ממחצית הגזע שלו להירקב. עיריית אמסטרדם התריעה בספטמבר 2006 כי מצב העץ הוא סכנה אמיתית לסובבים אותו ולעוברים והשבים, וב-2007 החליטה לכרות את העץ. מפגינים הולנדים מחו נגד הכוונה לכרות אותו, וטענו כי לשימורו של עץ בעל משמעות היסטורית עמוקה כל כך יש להקצות אמצעים נרחבים. בתגובה הודיעה עיריית אמסטרדם כי הערכות שקיבלה מצביעות על כך שרק 28 אחוזים מגזע העץ נשארו בריאים, וכי הסיכון לנוכח האפשרות שעץ במשקל 27 טון יתרסק אל הארץ הוא גבוה ובלתי מתקבל על הדעת.
ארגון שומרי איכות הסביבה באמסטרדם פנה לבית המשפט ההולנדי כדי לעצור את הכריתה, בטענה שהעץ חזק מספיק כדי לעמוד בסערת רוחות, ולא יתמוטט על בתים באזור. כדי להוכיח את טענתם ערכו הארגונים הירוקים ניסוי ב-19 בנובמבר, במהלכו נכרך על העץ חבל בגובה עשרה מטרים מהקרקע, ונערכו ניסיונות לזעזע ולהפיל אותו. "הניסוי הוכיח שהעץ יציב בדיוק כמו שחשבנו, אין בו שום סכנה, ויש לנו זמן לבדוק חלופות אחרות מלבד כריתה".
ב-20 בנובמבר 2007 בית המשפט ההולנדי עצר את הכריתה, וקבע כי לא התרשם שהוא מהווה סכנה לסביבתו. בית המשפט הורה לעיריית אמסטרדם למצוא דרכים כדי לשמר את העץ. "תשומת הלב שהעניק כל העולם לעץ הזה מראה עד כמה העץ של אנה פרנק חשוב", נכתב בהחלטה.
ב-2008 הוקמה מסגרת תומכת מפלדה לשימור העץ ולבטיחות הסביבה.
קריסת העץ ולאחריה.
ב-23 באוגוסט 2010, בעיצומה של סערת גשמים ורוחות עזות, קרס העץ, שגילו מוערך בלפחות 150 שנה, על גדר אבנים סמוכה. איש לא נפגע וגם לא נגרם נזק למוזיאון שבבית הסמוך. גזע העץ קרס לגובה של מטר אחד בלבד מעל פני הקרקע וחדר לגינות השכנות כשהוא פוגע בכמה סככות. זמן קצר אחרי קריסת העץ התפרסמו כמה מודעות למכירת חלקים ממנו באתר אינטרנט הולנדי של מכירות פומביות.
כבר בעת הדיון המשפטי על כריתת העץ הודיע מוזיאון בית אנה פרנק כי יישתל במקומו חלק מהעץ שדאגו לקחת ממנו למטרה זו. בפארק באמסטרדם ניטעו 150 ייחורים שנלקחו מעץ הערמונים העתיק. בישראל נשתל ייחור במצפה לזכרו של ברמות נפתלי. עצים אחרים נשלחו למקומות שונים, בהם בתי ספר ברחבי העולם שנקראים על שמה של אנה פרנק. ב-11 אתרים נבחרים בארצות הברית יינטעו שתילים נוספים, בהם הבית הלבן ואתר הזיכרון לנפגעי אסון התאומים בניו יורק.
מספר ימים לאחר קריסתו דווח כי מן הגזע השבור החל לצמוח נצר.
חוקה (ישראל)
למדינת ישראל אין חוקה אחידה, אך במהלך שנות קיומה נחקקו בה, בהתאם להחלטת הררי שהתקבלה באספה המכוננת, חוקי יסוד אחדים, העוסקים בסדרי השלטון ובזכויות האדם, כתחליף לחוקה אחידה. במקביל למהלך זה הועלו במשך השנים הצעות רבות לחקיקתה של חוקה אחידה, אך הן לא מומשו.
במשך שנים רבות לא הובהר מעמדם המדויק של חוקי יסוד. חלקם זכו ליחס כשל חוק רגיל אחדים זכו לשריון של חוק היסוד כולו או סעיפים מסוימים בו. בפסק דין בנק המזרחי קבע בג"ץ, שיש בכחה של הכנסת לחוקק חוקה ושלחוקי היסוד שחוקקה הכנסת ישנו מעמד של חוקה פורמלית. על כן, חוקי היסוד הם המדרג הנורמטיבי העליון של החקיקה הישראלית וניתן להגביל באמצעותם את תוכנה של חקיקה עתידה, והגבלה כזו עומדת בעקרון החוקיות. כתוצאה מכך, הביקורת השיפוטית על חוקים רגילים נהפכה מהותית ולא טכנית כמו בעבר. את המהלך הוביל נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק בהסכמת הנשיא הקודם שמגר. השופט חשין שהיה בדעת מיעוט התנגד לתפיסה זו.
החלטת הררי.
בהתאם לאמור במגילת העצמאות, נבחרה הכנסת הראשונה כאספה מכוננת, שהייתה אמורה לכונן חוקה למדינת ישראל. בפועל, בפברואר 1949 חוקקה האספה מכוננת את חוק המעבר שקבע שהאספה הנבחרת תיקרא "הכנסת", וכי היא תחוקק חוקים רגילים. באספה המכוננת, שהפכה לכנסת הראשונה, התפתח ויכוח האם יש עליה חובה לחוקק חוקה ואם נכון לחוקק חוקה. כאשר מפלגת השלטון מפא"י והמפלגות הדתיות התנגדו לחקיקת חוקה על ידי הכנסת הראשונה ומפלגות האופוזיציה בהובלת תנועת החרות בראשות מנחם בגין דרשו לחוקק חוקה לאלתר. בסופו של דבר החליטה הכנסת, ב-13 ביוני 1950 ברוב קולות שלא לכונן חוקה מיידית.
תחת זאת הוחלט לחוקק חוקי יסוד שיצטרפו לכדי חוקה בבוא הזמן, כהצעתו של ח"כ יזהר הררי:
הנימוק העיקרי לכך היה שמדינת ישראל מצויה בתהליך של שינוי וגיבוש, ואלה אינם מתיישבים עם נוקשותה של החוקה. יש הסבורים שזו הייתה טעות, מאחר שעד היום ניטשים ויכוחים מרים על זכויות האדם בישראל, בעיקר בנושאי דת וזכויות הפרט.
בקבלת נוסח הפשרה קיבלה עליה הכנסת להיות רשות מחוקקת, במובן זה שהיא מחוקקת חוקים רגילים וכמו כן ראתה את עצמה כרשות מכוננת אשר תפקידה הוא לקבל חוקה בעתיד. "פשרת הררי" לא קבעה מסמרות בנושא מעמד החוקה והיוותה למעשה פשרה פוליטית בכך ששמרה מחד על העיקרון כי הכנסת מוסמכת לחוקק חוקה וכי בעתיד אכן תחוקק אותה, ומאידך דחתה מעשה זה לעתיד הבלתי מוגדר.
חקיקת חוקי יסוד.
החלטת הררי מנעה מהאספה המכוננת ליצור מעשה מוגמר ומושלם של חוקה למדינת ישראל. חוק היסוד הראשון נחקק רק בשנת 1958 על ידי הכנסת השלישית. עד לשנת 1992 נחקקו חוקי יסוד אחדים, שלא עסקו במפורש בזכויות האדם והגנתן. חוקי היסוד שנחקקו עד לשנת 1992 היו: , , , , , , , , ו.
עם השנים קמו עוררין על מעמדם של חוקי היסוד כחלק מן החוקה. עלו טענות כי אין להם עדיפות על חוקים רגילים, וכי הכנסת איבדה את סמכותה להיות למועצה מכוננת, עם המעבר לכנסת השנייה. חוקים אלו היו אומנם חוקים בסיסיים, העוסקים בנושאים חוקתיים, כמעמדן של הרשויות והיחסים ביניהם, אך הם נמנעו מעיסוק בנושאים הרגישים שמנעו את חקיקת החוקה בכנסת הראשונה מלכתחילה.
מפנה חשוב אירע עם חקיקתם של , ו, בשנת 1992 אשר החלו בהובלת מהלך חקיקתי ומשפטי, שבו השתתף אף בית המשפט העליון, ובמיוחד נשיאו בחלק משנים אלו, אהרן ברק, מהלך המכונה "המהפכה החוקתית". חוקים אלו היו הראשונים שעיגנו את זכויות האדם בחקיקת יסוד בעלת אופי חוקתי, העומדת במובנים מסוימים מעל לחקיקה רגילה. ברק קבע שחוקי היסוד הם בגדר חוקה למדינה, וזו הייתה הגישה המקובלת במשך כל כהונתו בתפקיד זה. עם המתנגדים לגישה זו נמנה עמיתו, שופט בית המשפט העליון, מישאל חשין.
לאחר "המהפכה החוקתית" בשנת 1992 קרובה מדינת ישראל יותר למצב בו יש לה חוקה פורמלית, כתובה, המבוססת על חוקי יסוד, כפי שחזה הררי. עם זאת, חוקים חשובים טרם נחקקו. רבים טוענים כי חלק עיקרי מן החוקה צריך להיות חוק המכונה "", אשר יסדיר באופן חוקתי נושאים סוציאליים. כן יש הסבורים כי חקיקתו של צריכה להיות מושלמת בחקיקת "חוק יסוד: זכויות האדם", אשר יסדיר את הנושא הרחב של זכויות האדם באופן חוקתי. כן יש הסבורים כי את כל נושא מעמדם של חוקי הכנסת, חוקי היסוד, וחקיקת החוקה, יש לעגן בחוק יסוד שייקרא "חוק יסוד: החקיקה", שייתן ביטוי חוקתי להחלטת הררי, או יקבע הסדר שונה.
ועדת החוקה.
על עבודתה של ועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת לכינון חוקה מלאה אמר אהרן ברק:
ועדת החוקה, בעת דיוניה על אופי החוקה, שמה ליבה לערכים מתוך המשפט העברי שעשויים לסייע בעיצוב המדיניות הישראלית המודרנית. שבמהלך הכנסת ה-16 קידמה ועדת חוקה, חוק ומשפט הכנה של הצעת חוקה בהסכמה רחבה .את הדיונים ניהל חבר הכנסת מיכאל איתן, בשבתו כיו״ר ועדת החוקה, והשתתפו בהם משפטנים ידועי שם כרות גביזון. דיונים אלו הונחו בצורת דו"ח על שולחן הכנסת כ"מבוא לחוקה", בפברואר 2006. ב-13 בפברואר 2006 החליטה הכנסת, על בסיס עבודה זו, כי הכנסת ה-17 תשלים את הליך גיבוש החוקה, אך החלטה זו לא מומשה.
בפני ועדת החוקה של הכנסת השש עשרה הונחו שתי הצעות לחוקה: הצעת המכון הישראלי לדמוקרטיה והצעת המכון לאסטרטגיה ציונית. שתי ההצעות מחזקות את הפן היהודי של המדינה. אך בעוד המכון הישראלי לדמוקרטיה מדגיש את הצורך בשמירה על הצד הדמוקרטי של מדינת ישראל בצורת שמירה על זכויות האזרח (בדגש על מיעוטים).