עם הזמן נפתחה האפשרות לבצע קריאה גם לפלבאים ובהדרגה נוצרה הפרדה בין מגיסטרטים לאוגורים. עבור האוגורים נוצר קולגיום שמטרתו הייתה גם לסייע למגיסטרטים בביצוע תפקידם באמצעות קריאת הסימנים, וגם לשמר את הידע בקריאת הסימנים.
מספר האוגורים בקולגיום הלך וגדל בהדרגה. בתקופת המלוכה היה מספרם שלושה, כייצוג של שלושת השבטים (רמנס, טיטיאס ולוקרנסס) שהרכיבו את העם הרומי בתקופה המוקדמת, ומינויים בוצע על–ידי המלכים. למספר זה נוסף עוד אוגור ועם חוק אוגולניה בשנת 300 לפנה"ס הורחב הקולגיום האוגורי לתשעה חברים באמצעות הוספת חמישה חברים חדשים מן הפלבאים.
לאוגורים לא היה מעמד עצמאי בקריאת הסימנים. היינו, הסימנים נחשבו לעולם ככאלו שנשלחו אל המגיסטרט, כך שהאוגור לא היה יכול לבצע קריאת סימנים ציבורית מטעם עצמו וקריאתו הייתה תמיד נלווית לשאלת מגיסטרט. עם זאת, לאוגורים הייתה סמכות להכריז כי קריאת הסימנים בנסיבות מסוימות על–ידי המגיסטרט שגויה ולהכריז על תשובה שלילית לשאלה (obnuntiatio). זכות וטו זו הפכה את התפקיד לנחשק במיוחד ברומא.
האוגורים נבחרו לאורך השנים על–ידי אוגורים אחרים (cooptati), עוד מן התקופה בה מונו על–ידי המלך, שהיה אף הוא אוגור. חוק דומיטיאנוס שחוקק גנאוס דומיטיוס אהנוברבוס בשנת 103 לפנה"ס שינה זאת וקבע כי את המקומות החסרים בקולגיומים הכוהניים (כלומר, גם הפונטיפים) ימולאו בבחירה על ידי אספת השבטים. במהלך הרפורמה החוקתית של לוקיוס קורנליוס סולה בשנת 81 לפנה"ס בוטלה זכות זו והוגדל מספר האוגורים ל-15, אך תקנות הבחירה הושבו על כנן בשנת 63 לפנה"ס, השנה בה היה קיקרו קונסול ובתמיכת יוליוס קיסר, שהגדיל את מספרם ל-16. הזכות לבחירה על–ידי האספה בוטלה שוב על ידי מרקוס אנטוניוס אחרי רצח קיסר בשנת 44 לפנה"ס. ייתכן והתקנה בוטלה פעם נוספת כאשר בוטלו שאר תקנות אנטוניוס, אך מכל מקום הסמכות לבחור את האוגורים עברה בתקופת הקיסרות הרומית לשיקול דעתם של הקיסרים, ותפקיד האוגור איבד את חשיבותו כמשרה בעלת כוח וטו.
אוגורים
מהנדס העיר
סלט יווני
סלט יווני או סלט חוריאטיקי (ביוונית: χωριάτικη σαλάτα; כלומר "סלט כפרי" או "סלט של כפריים") הוא סלט פופולרי מהמטבח היווני.
הסלט כולל ירקות הנפוצים ביוון (בדרך כלל עגבניות, מלפפונים ובצלים) בחיתוך גס, ופרוסות עבות או קרעים של גבינת פטה (שמשמעות שמה ״פרוסה״) וזיתים. הסלט מתובל בשמן זית, חומץ בן יין ואורגנו מיובש. בחלק מהאזורים מוסיפים גם פלפלים. באיים הדודקאנסיים נהוג להוסיף צלפים כבושים.
שמו של הסלט יצא למרחוק, וכיום הוא נפוץ בגרסאות שונות גם באירופה, בישראל ואף בארצות הברית. בארצות שונות מוסיפים לעיתים לסלט רכיבים נוספים שאינם כלולים בגרסה היוונית המקורית, כגון חסה וקרוטונים. מחוץ ליוון, גבינת הפטה לרוב לא מוגשת בפרוסה אחת עבה, אלא בקוביות קטנות ולעיתים גם מפוררת מעל הסלט.
בניגוד לגרסאות האורבניות של הסלט, החוריאטיקי היווני המקורי מבוסס על פשטות, גדולתו במוצרי יסוד משובחים, הזמינים לכפריים (ומכאן שמו). החתיכות גדולות, גסות וכל מהותו פשטות. הוא אינו נחשב למנה בפני עצמו, אלא מלווה בדרך כלל מנות עקריות אחרות במטבח היווני, ומוגש כמנת פתיחה לצד לחם. הסלט מתובל בעדינות בגלל כמות הנתרן הרבה שבזיתים ובגבינת הפטה, כך ששמן הזית הוא רכיב התיבול העקרי.
הבחירות לכנסת החמישית
הבחירות לכנסת החמישית התקיימו ב-15 באוגוסט 1961, ג' באלול ה'תשכ"א, ותוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות בכנסת החמישית. הבחירות הוקדמו בשנתיים ממועדן המקורי ב-5 בנובמבר 1963, י"ח בחשוון ה'תשכ"ד.
אלו היו הבחירות האחרונות שבהן עמד דוד בן-גוריון בראש מפא"י. בחירות אלו עמדו בצד מאבק בין-דורי ובין-אישי עז בצמרת מפא"י על רקע העסק הביש. בסופה של מערכת הבחירות נותרה מפא"י בשלטון, כשבראשה בן-גוריון, אך איבדה כעשרה אחוזים מכוחה. המפלגה הליברלית שאך זה הוקמה קיבלה 17 מנדטים, והייתה להפתעת הבחירות. מערכת בחירות זו תיזכר גם בזכות שיגור הטיל שביט 2 כחודש לפני הבחירות, אירוע שנראה לרבים כתעלול בחירות של מפא"י.
רקע היסטורי.
הבחירות לכנסת החמישית היו הבחירות הראשונות במדינת ישראל שעמדו בצילה של "הפרשה". "הפרשה", אשר רחשה מתחת לפני השטח במשך כחמש שנים, חזרה לפתע אל מרכז הבמה הפוליטית בשנת 1960, כאשר דרש בן-גוריון להקים ועדת חקירה לבדיקת "הפרשה" על כל פרטיה. השאלה "מי נתן את ההוראה" - האם היה זה משה דיין, פנחס לבון או בנימין גיבלי - נראתה כשאלה הפוליטית הבוערת ביותר בישראל. ברקע הדברים עמד מאבק פוליטי בין-דורי בתוך סיעת מפא"י בין "דור הצעירים" שהונהג על ידי משה דיין המקורב לבן-גוריון, ובין "דור הביניים" של פנחס לבון וה"שלישייה" - גולדה מאיר, זלמן ארן ופנחס ספיר.
עם תחילת העיסוק ב"פרשה" היה בן-גוריון בשיא כוחו. לאחר הבחירות לכנסת הרביעית שהסתיימו בניצחון מוחץ של מפא"י, עמד בן-גוריון בראש קואליציה שבה תמכו 89 חברי כנסת, 47 מהם ממפלגתו. מעמדת כוח זו ביקש בן-גוריון להחל בערעור יסודות כוחו של דור הביניים (שהיו כולם אז בשנות החמישים לחייהם), החל בלבון, הדמות שנראתה בעלת הפוטנציאל המנהיגותי המשמעותי ביותר ושהחזיקה בבסיס כוח בראשות ההסתדרות. לאחר זמן, התברר כי הייתה זו השגיאה הפוליטית החמורה ביותר שעשה בן-גוריון.
בן-גוריון סירב לאורך שנים להעניק ללבון זיכוי מאחריות למתן ההוראה בעסק הביש. ועדה שהקים הרמטכ"ל זיכתה את לבון מאחריות, אך בן-גוריון סירב לקבל את מסקנותיה. לבד מהיריבות עם לבון, פעל כאן כנראה גם שיקול מעשי פשוט: אם לבון אינו זה שנתן את ההוראה, הרי שגדלה מאוד הסבירות שהיה זה אחד מנאמניו של בן-גוריון שנתן אותה.
לאחר שוועדת שרים שכונתה ועדת השבעה טיהרה את שמו של לבון, נקט בן-גוריון את הצעד השגור אצלו והתפטר ב-31 בינואר 1961 מראשות הממשלה. בן-גוריון ביקש באמצעות הפרישה — כפי שעשה בעבר — לגרום למפלגה לתמוך בעמדותיו, והעמיד את מפא"י בפני הבחירה: בן-גוריון או לבון, אין מקום לשניהם באותה מפלגה. ב-4 בפברואר 1961 הדיח מרכז מפא"י את לבון מן המפלגה. בן-גוריון ניסה לשוב ולהקים ממשלה חדשה, אך שותפיו לקואליציה הביעו הסתייגות מכך שישוב ויקים ממשלה נוכח התנהלותו בעניין הפרשה. מרכז אחדות העבודה קיבל החלטה שלא להצטרף לממשלה חדשה בראשות בן-גוריון והודיע כי "ראש הממשלה איבד את סמכותו המוסרית והציבורית לכונן ממשלה בלי לשאול את פי העם". גם מפ"ם והמפלגה הפרוגרסיבית אימצו עמדה דומה. כניסיון להתגבר על ההתנגדות לבן-גוריון הציעה מפא"י להרכיב ממשלה בראשות לוי אשכול, ואולם בשלב זה כבר החלה המפלגה הפרוגרסיבית במגעים לאיחוד עם הציונים הכלליים, והודיעה כי לא תצטרף לאף ממשלה עד להשלמת האיחוד. בעקבות זאת, החליטה מפא"י לחדול מהניסיונות להרכיב ממשלה חדשה, ולהיערך לבחירות,
וזאת פחות משנתיים לאחר מערכת הבחירות הקודמת.
מערכת הבחירות.
שוב ניסה בן-גוריון לשוב ולשדר את תדמית "הגידו כן לזקן", אך עתה לא נראה כאבי המדינה, המדינאי השקול והמפוכח, אלא כפי שראוהו רבים בהנהגת מפא"י: זקן נוקם ונוטר, הרודף את לבון אישית ועסוק בפנקסנות מפלגתית נקמנית.
בן-גוריון עצמו לא היה מודע למידת השינוי בתדמיתו, ואף רשם ביומנו כי הוא חש שהפעם יתקבל הרוב הדרוש לשינוי שיטת הבחירות (רוב אותו דרש מן הבוחר בכל מערכת בחירות).
אירוע מרכזי היה שיגורו של הטיל שביט 2, ב-6 ביולי 1961, אשר לווה בתמונות של בן-גוריון, ושל סגן שר הביטחון שמעון פרס, ממנהיגי "הדור הצעיר" במפא"י, ניצבים מחייכים ליד הטיל הממתין לשיגורו. רבים טענו כי שיגור הטיל בעיתוי זה היה תעלול בחירות, שנועד להביא לניצחון מפא"י בבחירות (טענות דומות הועלו בשנת 1981 כלפי מנחם בגין אשר אישר את הפצצת הכור העיראקי סמוך מאוד לפני הבחירות לכנסת העשירית).
תוצאות הבחירות.
בבחירות שהתקיימו ב-15 באוגוסט 1961 נמנו 1,006,964 קולות כשרים מתוך 1,271,285 בעלי זכות בחירה. אחוז החסימה עמד בהתאם על 10,070 קולות. תוצאות הבחירות היו כדלהלן:
מפא"י איבדה 5 מנדטים, ואף מפלגות הלוויין הערביות שלה איבדו מכוחן. לעומתה שמרה תנועת החרות על כוחה, ואילו המפלגה הליברלית, שנוסדה במהלך כהונת הכנסת הרביעית כתוצאה מאיחוד הציונים הכלליים עם המפלגה הפרוגרסיבית, הגדילה את כוחה וקיבלה 17 מנדטים.
לאחר הבחירות.
לאחר הבחירות נכשל בן-גוריון בניסיונו להרכיב ממשלה. בספטמבר משך את ידו מן העניין, ולוי אשכול הוא שניהל את המשא ומתן הקואליציוני בפועל, בעוד המנהיג יושב בשדה בוקר. אשכול החליט לצרף את אחדות העבודה - פועלי ציון אל ממשלת מפא"י והדתיים, ולנסות ולפייס את מרבית השרים ממפא"י, למעט זלמן ארן שסירב להצטרף אל הממשלה החדשה.
ב-2 בנובמבר 1961 הציג בן-גוריון את ממשלתו בפני הכנסת. ספיחי "הפרשה" המשיכו להטיל את צילם במהלך עשרים חודשי קיומה של הממשלה האחרונה שבראשה עמד בן-גוריון. ביוני 1963 הודיע בן-גוריון על התפטרותו בפעם האחרונה.
סלט קיסר
סלט קיסר או סלט סיזר (באנגלית: Caesar salad) הוא סלט מקסיקני מפורסם. נקרא על שמו של ממציאו האיטלקי - צ'זרה קרדיני (Cesare Cardini). שמו עוּברת מאנגלית ל"קיסר". סלט זה נפוץ במדינות רבות בעולם. נהוג להגיש את הסלט במסעדות יוקרה, כאשר הסלט מוכן לעיני הסועד. סלט זה מכונה בארצות הברית, בשל כך, "מלך הסלטים".
היסטוריה.
הסלט הומצא בשנת 1924 על ידי השף צ'זרה קרדיני שהיה מהגר מאיטליה. לקרדיני הייתה מסעדת שף בטיחואנה במקסיקו, אף שהוא עצמו התגורר בסן דייגו שבקליפורניה.