שינוי השלטון לא ערער בתחילה את מעמדה של האליטה הפינית ואת מעמדה של השפה השוודית, אולם התנועה הלאומית הפינית, שהחלה להתפתח במאה ה-18, התחזקה, והגבירה את מאבקה למען השימוש בשפה הפינית בכל תחומי החיים. חלק ממנהיגי התנועה החליפו את שמותיהם משמות שוודיים לשמות פיניים והטיפו למען יצירת זהות פינית ייחודית. התנועה הלאומית הפינית כללה, בין היתר, גם אנשים ששפת אמם הייתה שוודית וגם אנשים מהאליטה הדו-לשונית, אך הם שאפו להתנער מהזהות השוודית ולאמץ זהות פינית. התנועה סיכמה את האידאולוגיה שלה במילים: "איננו שוודים עוד ולעולם לא נוכל להיות רוסים, אם כן הבה נהיה פינים". תנועה זו נקראה התנועה הפנומאנית.
העובדה שהתנועה הלאומית כללה גם אנשי אליטה דוברי שוודית הקנתה לה השפעה רבה, אולם קמה לה אופוזיציה של תומכים בהמשך הדומיננטיות של השפה השוודית. ב-1863 השיגה התנועה הלאומית את הישגה המשמעותי הראשון, כשהשפה הפינית הוכרזה שפה רשמית בפינלנד, במעמד שווה למעמדה של השפה השוודית.
עצמאות פינלנד.
מלחמת העולם הראשונה הביאה למלחמת האזרחים הפינית, שבה נלחמו תומכי הבולשביקים במתנגדיהם שנתמכו בידי גרמניה. בשנת 1917, עוד בטרם הסתיימה מלחמת האזרחים, הכריז הפרלמנט הפיני על עצמאות פינלנד עקב החשש מתוצאות מהפכת אוקטובר ברוסיה. הימים הראשונים לעצמאות לוו במתיחות עם שוודיה עקב מלחמת האזרחים והמשבר באיי אולנד. איי אולנד נכללו בדוכסות הגדולה של פינלנד, אך מרבית תושביהם הם ממוצא שוודי. תושבי איי אולנד לא היו מעוניינים להשתייך לפינלנד העצמאית, ותבעו שתוכר זכותם הנפרדת להגדרה עצמית. החוקה הראשונה של פינלנד שהתקבלה ב-1919 שימרה את מעמדה של השפה השוודית. "מלחמת השפות" נמשכה, אם כן, והתמקדה בשינוי החוקה כך שהשפה הפינית תקבל מעמד עדיף. בנוסף דרשו אנשי התנועה הלאומית הפינית להרחיב את הלימודים בשפה הפינית באוניברסיטאות. בעקבות מלחמת החורף ב-1939 התיישבו 420 אלף פליטים מחבל קרליה בתוך פינלנד, ועוררו את חששם של דוברי השוודית משינוי המצב הדמוגרפי וערעור מעמדם. "מלחמת השפות" הסתיימה אחרי מלחמת העולם השנייה, במידה רבה הודות למדיניותו המתונה והפרגמטית של ראש הממשלה (ולימים נשיא פינלנד) יוהו קוסטי פאסיקיבי. אף על-פי שהשתייך לתנועה הלאומית הפינית (שמו המקורי היה שוודי: יוהאן גוסטף הלסטן, והוא המיר אותו בשם פיני), הוא נקט מדיניות מתונה, ופתר את משבר פליטי מלחמת החורף בכך שיישב אותם בתחומי פינלנד מבלי לפגוע בזכויות דוברי השוודית. במהלך כהונתו התייצבה המדיניות הדו-לשונית המאפיינת את פינלנד עד היום, שעל-פיה עיקר חיי המדינה מתנהלים בפינית, אך השפה השוודית זוכה למעמד משמעותי ונכבד, וזכויותיו של המיעוט הדובר שוודית נשמרות.
המדיניות כיום.
כיום השפה הפינית היא השפה העיקרית שבה מתנהלים ענייניה של הרפובליקה הפינית, אך השפה השוודית מוכרת כשפה רשמית. בתי הספר מחויבים ללמד פינית ושוודית כמקצועות חובה תוך התחשבות בשפת אמם של התלמידים. הכוונה היא שלימוד שפת האם יהיה שונה במתכונתו מלימוד שפת המדינה הנוספת. איי אולנד זכו לאוטונומיה שבה השפה הרשמית היחידה היא שוודית, אך הם נותרו כפופים לרפובליקה הפינית. הרשויות המקומיות בפינלנד רשאיות להחליט האם הן דוברות פינית, שוודית או דו-לשוניות. המדינה מחויבת לספק שירותים כלל-ארציים בשתי השפות. המתיחות בין פינלנד לשוודיה הסתיימה לאחר מלחמת העולם השנייה ומאז שנות ה-50 שורר שיתוף פעולה כלכלי ופוליטי בין שתי המדינות. פועלים פינים רבים יצאו לעבוד בשוודיה והפיקו תועלת מלימוד השפה השוודית. עם זאת, הוויכוח לגבי חובת לימודי השוודית נותר בעינו, ועד היום יש הקוראים לבטלה.
מצבה של קהילת דוברי השוודית.
שיעורם של הפינים שוודים הדוברים שוודית כשפת אם באוכלוסיית פינלנד ירד במשך השנים: בשנת 1610 היה שיעורם 17.5% מהאוכלוסייה, ב-1900 - 12.9%, ב-1920, זמן קצר לאחר הכרזת העצמאות, היה שיעורם 11%, וכיום עומד שיעורם באוכלוסייה על 5.5% בלבד - כ-290 אלף נפש. מבין הדוברים שוודית, 9% חיים באיי אולנד, 6% חיים בערים דוברות שוודית (על-פי ההגדרה הרשמית), ו-79% חיים בערים דו-לשוניות. על השפעתם של הדוברים שוודית על תרבותה של פינלנד אפשר ללמוד מכך שכמה מאנשי הרוח הפינים הבולטים שייכים לקהילה הזו. הסופרת והציירת טובה ינסון, למשל, שכתבה את ספרי המומינים, היא פינית דוברת שוודית שכתבה את ספריה בשוודית. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 הייתה הגירה משמעותית של פינים לשוודיה, בעיקר מסיבות כלכליות. ההערכה היא שמספר המהגרים לאורך התקופה הזאת הגיע לכ-540 אלף נפש, מהם 60 אלף דוברי שוודית.
חיים גיל (במאי)
חיים גיל (5 באוגוסט 1933 – 14 בפברואר 2008), הידוע בכינויו "כיימול", היה במאי טלוויזיה ישראלי ויוצר סרטים תיעודיים וסרטי דרמה לטלוויזיה.
ביוגרפיה.
חיים גיל נולד בשכונת נווה שאנן בחיפה למשפחת פועלים שעלו כחלוצים מפולין. היה פעיל בתנועת המחנות העולים והצטרף עם גרעין לקיבוץ מחניים. שאיפת חייו הייתה להיות שחקן תיאטרון והוא עזב את קיבוצו לאחר שהתקבל ללימודי משחק ליד התיאטרון הקאמרי. ב-1956 התחיל ללמוד בחוג לספרות ולשון עברית באוניברסיטה העברית בירושלים כהמשך טבעי לנטייתו מילדות לקריאה וכתיבה. סיפוריו פורסמו על ידי אהרן מגד במוסף "משא" ועל ידי בנימין תמוז במוסף הספרותי של "הארץ". לפרנסתו פרסם כתבות במוספי סוף שבוע של "מעריב" ו"ידיעות אחרונות". לקראת סוף לימודיו התחיל לעבוד כדובר המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית בירושלים. ב-1964 גיל התחיל לעבוד ככתב רדיו ב"קול ישראל" בתקופתו של חגי פינסקר כמנהל מחלקת החדשות. עם הקמת הטלוויזיה שימש גיל ככתב שטח וכתב מדיני בערוץ הראשון ועם הזמן יצר סדרות תיעודיות שהציגו סיפורי חיים של אנשים מכל שכבות הציבור.
במהלך מלחמת יום הכיפורים נודע בשל דיווחיו מהחזית הסורית ברמת הגולן. אחרי המלחמה ערך גיל מבחר כתבות מהחזית לסרט באורך של כ-50 דקות בשם "עמק הבכא" ששודר לראשונה בערוץ הראשון בשנת 1981. בסוף המלחמה (1974) דיווח מהגדה המערבית של תעלת סואץ על יחסים לא רשמיים בין חיילים ישראליים לחיילים מצריים. הכתבות, שצולמו במצלמה נסתרת, מראות את החיילים מתיידדים ביניהם, מדברים, מחליפים כתובות, מכינים חפלה ומשחקים כדורגל.
בשנות השמונים של המאה העשרים פנה גם ליצירה דרמטית בנוסף לעבודתו הדוקומנטרית. הדרמה הראשונה, "צל ענן שחור" (1981) (או "סיפורו של טייס"), עוסקת בטייס שמטוסו הופל בשטח מצרים במלחמת ששת הימים, ולאחר חילוצו הוא מתאר בפני מפקדיו את הקורות אותו כאשר נדד לבדו במדבר. יצירות דרמטיות נוספות מאותה התקופה כללו "שלושה ימים בסג'רה" (על ראשית דרכו של דוד בן-גוריון וחבורתו בארץ ישראל) ו"מי מרום" (על ימיה הראשונים של יסוד המעלה).
הדרמה הטלוויזיונית הידועה ביותר שלו היא "האדונית והרוכל" (1989) על פי סיפור קצר של ש"י עגנון (זכתה בפרס "תפוח הזהב" של רשות השידור לדרמות טלוויזיה בשנת 1989). דרמות טלוויזיה נוספות כוללות שלושה סרטי ילדים: "אריות בירושלים" (1981), על פי ספרו של שמואל הופרט; "הדוד אהרון" (1982), עם יוסי ידין בתפקיד ראשי; ו"תרזה ויולק" (1988), סיפורם של ילדים-עולים ששהו במחנה מעצר בקפריסין.
לאחר פרישתו לגמלאות מהערוץ הראשון המשיך ליצור באופן עצמאי סרטים דוקומנטריים: "אח ואחיו" (2001) – סיפורם של שני ילדים-אחים שהופרדו במלחמת העולם השנייה, עברו את השואה ונפגשו באקראי בסוף המלחמה, עלו ארצה וכאן בנו את חייהם; "הצד השלישי של המטבע" (2002) – סיפורו של יעקוב משורר, שהיה מומחה בעל שם עולמי למטבעות עתיקות מארץ ישראל ופרופסור לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית. סרט העלילה היחיד שלו לקולנוע הוא "כסאח" (1984), המתאר את תמונת המוזיקה המזרחית בישראל של שנות השמונים. בסרט הופיעו זמרים מזרחיים בולטים, בהם חופני כהן, זוהר ארגוב, דקלון, חיים משה, משה גיאת וג'קי מקייטן.
פרסם שני ספרים: הרומן האוטוביוגרפי "כצל ענן לבן" בהוצאת כרמל (1999), והנובלה "חזרה כללית", סיפור אהבה על רקע עתידני שנכתב בתקופת מחלתו הסופנית בשנים 2007–2008. הנובלה פורסמה על ידי "גיל הפקות" בשנת 2010, אחרי מותו של חיים גיל.
חיים פרטיים.
בשנת 1958 נישא ליונה (הוכרמן), עובדת סוציאלית במקצועה. בנם אסף גיל (נולד 1962) מפיק טלוויזיה. בתם יעל (נולדה 1965) בוגרת "בצלאל" ומועסקת כמאפרת בהפקות טלוויזיה.
ליודוביט שטור
ליודוביט שטור (, נ' 29 באוקטובר 1815 - 12 בינואר 1856) היה אבי התחייה הלאומית הסלובקית במאה ה-19, מתקנן השפה הסלובקית הסטנדרטית. חבר בבית הנבחרים של הממלכה ההונגרית, משורר, עיתונאי, מורה, פילוסוף ובלשן.
חייו.
שטור נולד באוחרובץ בסלובקיה, שהייתה אז חלק מממלכת הונגריה, למשפחה לותרנית אוונגליקנית. הוא למד אצל אביו שהיה מורה עד גיל 12, ובין השאר למד אצלו לטינית. מגיל 12 הוא למד בגיור בבית ספר תיכון. בשנת 1829 הוא החל ללמוד בבית ספר גבוה פרוטסטנטי בפרשבורג. עם תחילת לימודיו הוא החל להיות מעורב בפעילות לאומית סלובקית ונהיה חבר באגודה צ'כית-סלובקית, שהוקמה בשנת 1827. בשנת 1831 הוא כתב את שירו הראשון. עם סיום לימודיו הוא נשאר בבית הספר ולימד בו, בשנת 1835 היה לסגן יושב ראש של האגודה הצ'כית-סלובקית ובשנים 1836–1837 היה מנהל התוכנית ללימודי לשון וספרות צ'כית-סלובקית.