בלאק הסביר לראשונה את השקפתו על ה"שילוב" כאשר קבע בית המשפט העליון בפסק הדין "אדמסון נגד קליפורניה" מ-1947 שההגנה של התיקון החמישי נגד הפללה עצמית לא נוגעת למדינות. באותה תקופה הפך בלאק לאחד מחסידיו של ג'ון לילבורן ושל טענתו ל"זכויות מלידה". בנספח לחוות דעת המיעוט שלו בפסק דין זה, ניתח בלאק את הצהרותיהם של מנסחי התיקון ה-14, והגיע למסקנה ש"התיקון ה-14, ובמיוחד סעיף הזכויות והחסינויות שבו, היו יישום פשוט של מגילת הזכויות במדינות".
התיאוריה של בלאק זכתה לתמיכתם של שופטים כמו פרנק מרפי וויליאם אורוויל דאגלס. עם זאת, הוא מעולם לא זכה לתמיכת הרוב בבית המשפט. המתנגדים הבולטים ביותר של תאוריה זאת היו השופטים פליקס פרנקפורטר וג'ון מרשל הרלן השני. פרנקפורטר והרלן הסכימו שהתיקון ה-14 לא היה תקף למדינות בפני עצמו, אלא רק הגן על הזכויות ש"משתמעים במפורש במושג החירות המוסדרת", שהפך לכלל שהשופט בנג'מין קרדוזו קבע קודם לכן בפסק הדין "פלקו נגד קונטיקט" .
בית המשפט העליון מעולם לא קיבל את הטיעון שהתיקון ה-14 יישם את מגילת הזכויות במלואה במדינות. עם זאת, הוא הסכים שכמה הגנות "יסודיות" יושמו במדינות. על פי רוב, במהלך שנות ה-30 עד שנות ה-50, רק ההגנות של התיקון הראשון (כמו ההגנה על חופש הדת וחופש הדיבור) נחשבו בסיסיות מספיק על ידי בית המשפט העליון כדי שישולבו בחוקי המדינות.
על כל פנים, בשנות ה-60 קידם בית המשפט בנשיאותו של וורן את התהליך עוד יותר, וקבע את יישומם של כמעט כל סעיפי מגילת הזכויות במדינות. כך, אף על פי שבית המשפט לא קיבל את התאוריה של בלאק של שילוב כל חלקיה של מגילת הזכויות בחוקי המדינות, התוצאה הסופית של פסיקותיו של בית המשפט קרובה מאוד לטענותיו של בלאק. כיום, החלקים היחידים מתוך שמונת התיקונים הראשונים לחוקה שלא שולבו בחוקי המדינות הם התיקון השלישי, התיקון השביעי, סעיף חבר המושבעים הגדול של התיקון החמישי, ההגנה של התיקון השמיני נגד ערבות מופרזת וההגנה של התיקון השישי, כפי שפורש, שחבר מושבעים יהיה מורכב מ-12 אנשים.
סעיף הזכות להליך הוגן.
בלאק נודע בשל דחייתו של דוקטרינת "ההליך הראוי המהותי" . רוב שופטי בית המשפט העליון קיבלו את הדעה שסעיף הזכות להליך הוגן כלל לא רק הגנות פרוצדורליות, אלא גם "צדק יסודי" וזכויות בסיסיות. כך נטען שההליך הראוי כלל מרכיב "מהותי" בנוסף למרכיב "פרוצדורלי".
לעומת זאת, בלאק האמין שהפירוש של סעיף הזכות להליך הוגן היה רחב ללא הצדקה. בחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "גריזוולד נגד קונטיקט" הוא טען שדוקטרינת ההליך הראוי המהותי "נוטלת מהקונגרס ומהמדינות את הסמכות לחוקק את חוקיהם בהתבסס על שיפוטם העצמי שמבוסס על הגינות ותבונה, ומעביר את הסמכות לבית המשפט כמי שיקבל את ההחלטה הסופית". תחת זאת תמך בלאק בפירוש צר יותר של הסעיף. בחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "בעניין וינשיפ" , הוא ניתח את ההיסטוריה של המונח "ההליך הראוי", והגיע למסקנה: "מבחינתי, המשמעות הנכונה היחידה של הסעיף היא שהממשלה שלנו חייבת להתנהל על פי 'חוק הארץ' - שמתבסס על הסעיפים הכתובים החוקתיים והמעוגנים בחוק כפי שפורשו בהחלטות בית המשפט העליון".
דעתו של בלאק על ההליך הראוי נבעה מקריאתו את ההיסטוריה הבריטית. מבחינתו, משמעות ההליך הראוי הייתה שכל בני האדם יישפטו ברוח ההגנות הפרוצדורליות של מגילת הזכויות ובהתאם לחוקים המגובים בחוקה. בלאק טען שעל הממשלה לנהוג באופן שווה לכל האנשים, ללא קשר לעושרם, גילם או גזעם. השקפתו בנוגע להליך הראוי הייתה מוגבלת במובן שהוא הבטיח הליכים שוויוניים. הוא לא הרחיב את השקפתו על ההליך הראוי להליך הראוי המהותי. השקפתו זו תאמה להשקפותיו המילוליות המוקדמות. בלאק לא קשר את ההליך הראוי הפרוצדורלי אך ורק למגילת הזכויות, אך הוא קשר אותה אך ורק למגילת הזכויות בשילוב לסעיפים מפורשים אחרים בחוקה.
אף אחד מעמיתיו של בלאק לא היה שותף לפירוש שלו לסעיף הזכות להליך הוגן. יריבו המרכזי בסוגיה זו (ובסוגיות רבות אחרות) היה פליקס פרנקפורטר, שטען שראיה מהותית של ההליך הראוי מובססת על משפט הטבע - פרנקפורטר לא מצא שום הפרה של ההליך הראוי אם הערעור לא גורם ל"זעזוע המצפון" של השופט, או פוגע בתפישת ההגינות הבריטית. ג'ון מרשל הרלן השני הסכים באופן כללי עם פרנקפורטר, ומתח ביקורת קשה על השקפתו של בלאק, בציינו בחוות הדעת המשלימה שלו בפסק הדין וינשיפ את "תמיהתו המתמשכת בנוגע ל... התעקשותו של בלאק שההליך הראוי... לא מגלם את התפישה של הגינות בסיסית".
זכות הבחירה.
בלאק היה אחד המגינים המרכזיים בבית המשפט העליון על העיקרון של קול אחד לכל אחד. הוא כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "וסברי נגד סנדרס" מ-1964, שקבע שהחוקה מחייבת את קיומם של מחוזות בחירה לקונגרס בכל מדינה שיוקצו באופן שוויוני על פי גודל האוכלוסייה. הוא הגיע למסקנה שהציווי של החוקה "שנציגים שיבחרו 'על ידי העם במדינות השונות', משמעותו שככל האפשר הצבעתו של אדם אחד בבחירות לקונגרס תהיה שוות ערך לזו של אדם אחר". באופן דומה הוא הצביע עם הרוב בפסק הדין "ריינולדס נגד סימס" מ-1964, שהחיל את אותה אמת מידה למחוזות הבחירה במדינות על בסיס סעיף הזכות להגנה שווה.
באותה תקופה לא האמין בלאק שסעיף הייצוג השווה הפך את מס הגולגולת לנוגד את החוקה. במהלך המושב הראשון שלו על כס השיפוט, הוא השתתף בהצבעה פה אחד על החלטה שאישרה את תאימותו לחוקה של חוק מס הגולגולת של ג'ורג'יה בפסק הדין "ברידלאב נגד סאטלס" . 29 שנים לאחר מכן, כתב בלאק חוות דעת מיעוט בפסק הדין "הרפר נגד ועדת הבחירות של וירג'יניה" מ-1966, שפסל את השימוש במס הגולגולת כתנאי למימוש זכות הבחירה. בלאק מתח ביקורת על בית המשפט בשל הרחבת "סמכותו המוגבלת לפרש את המשמעות המקורית של סעיף ההגנה השוויונית" ובשל "מתן משמעות חדשה לסעיף זה שהוא מאמין שהוא מייצג מדיניות ממשלתית טובה יותר". הוא גם הצטרף לחוות דעת מיעוט בפסק הדין "קרמר נגד בית הספר המחוזי המאוחד החופשי מספר 15" מ-1969, בו פסק הרוב על פסילת חוק שאסר על מצביעים רשומים מלהשתתף בבחירות למועצות חינוך מחוזיות במקומות מסוימים אלא אם כן הם היו בעלי בתים או שכרו בתים בתחומי המחוז, או אם הם היו הוריהם או האפטרופוסים של ילדים שלמדו בבתי ספר ציבוריים בתחומי המחוז.
סעיף ההגנה השוויונית.
בסוף שנות ה-40 האמין בלאק שסעיף ההגנה השוויונית של התיקון ה-14 היה למעשה איסור בחוקה נגד כל צעד של ממשלות המדינות להפלות על בסיס גזעי באופן פוגעני או גחמני. בלאק ראה רק במוצא הגזעי ובמאפיינים של הזרות כקטגוריות מפוקפקות שהיו קשורות להגנה השוויונית והגנו עליה. הוא האמין שסעיף ההגנה השוויונית לא יכול היה לשמש כאמצעי לפסילת צעדים של המדינות, אלא אם כן צעדים אלו היו כרוכים באפליה גזעית, אפליה נגד זרים, או מפרים את העיקרון של קול אחד לכל אחד. בלאק החזיק בדעה זו עד ליומו האחרון, באומרו שטיעונים נגד אפליה על רקע גזעי או נגד זרים זכו לבדיקה קפדנית בבית המשפט, ממש כמו היחס לעקרון של קול אחד לכל אחד, בעוד שטיעונים אחרים בנוגע להתנהלות המדינות לא זכו ליחס זהה.
במהלך המושב המלא האחרון שלו על כס השיפוט, השתתף בלאק בהצבעה שהתקבלה פה אחד בפסק הדין "גרהאם נגד ריצ'רדסון" , שבו נפסלו חוקים שהגבילו את הטבות הרווחה למהגרים חוקיים אך לא לאזרחי ארצות הברית. בפסק הדין נכתב, "זרים כמעמד הם דוגמה מעולה ל'מיעוט נבדל ומבודד' שעבורו יוחד טיפול משפטי ברמה כה גבוהה".
פרישתו ומותו.
באוגוסט 1971 התאשפז בלאק במרכז הרפואי הלאומי של הצי שבבת'סדה, מרילנד, ובעקבות מצבו הבריאותי הוא פרש מכהונתו בבית המשפט העליון ב-17 בספטמבר אותה שנה. הוגו בלאק הלך לעולמו ב-25 בספטמבר 1971 לאחר שיומיים לאחר פרישתו לקה בשבץ מוחי.
טקס ההלוויה של בלאק התקיים בקתדרלה הלאומית של וושינגטון בנוכחות אלף איש. על פי בקשתו, ארון הקבורה היה "פשוט וזול". בלאק נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. הוא אחד מתוך 14 השופטים שנטמנו בבית קברות זה.
בתחילה שקל הנשיא ריצ'רד ניקסון למנות במקומו של בלאק את הרשל פריידיי, אך נמלך בדעתו לאחר שלשכת עורכי הדין של ארצות הברית מצאה את פריידיי בלתי כשיר למינוי. בסופו של דבר מינה ניקסון את לואיס פאוול, שמינויו אושר על ידי הסנאט.
חברותו בקו קלוקס קלאן והשקפותיו הגזעיות והדתיות.
זמן קצר לאחר מינויו של בלאק לבית המשפט העליון, כתב ריי ספריגל מהעיתון Pittsburgh Post-Gazette, סדרה של מאמרים, שעליהם הוא זכה בפרס פוליצר, ובהם נחשפה מעורבותו של בלאק בפעילות הקו קלוקס קלאן. במאמרים תוארה התפטרותו של בלאק מהארגון בתור "הצעד הראשון במסעו למועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית מטעם אלבמה". ספריגל כתב ש"בלאק ומנהיגי הקלאן החליטו שתהיה זו אסטרטגיה פוליטית טובה עבור בלאק להתמודד על מושב בסנאט מבלי שחברותו בקלאן תפריע לו, אך תוך כדי גיבוי מכוחו של הקלאן. התפטרות זו הוגשה במהלך מסע הבחירות, אך מעולם לא הגיעה לידיעת הדרגים הגבוהים בארגון ונשמרה בסודיות ברשומות הארגון באלבמה...".
הנשיא רווזולט הכחיש שידע על חברותו של בלאק בקו קלוקס קלאן.