ב-12 באוגוסט 1954 נכרת הסכם לרכישת הספינה "פרימה" בין בעליה, חברת Naviera Balboa S.A. מקוסטה ריקה, לבין חברת "דולפין" ספנות בע"מ מתל אביב, אשר הייתה בבעלות חברת פוסיידון ספנות בע"מ. הספינה, שנבנתה בהולנד בשנת 1932, הייתה ספינה המיועדת לשיט חופים, בנפח כולל של 400 טון ובאורך של כ-46 מטר (152.9 רגל). הספינה נרכשה תמורת 70 אלף דולר. ב-29 באוגוסט ניתנה לספינה תעודת רישום ממשרד התחבורה ושמה נקרא "בת גלים". הוסכם כי הספינה תימסר לידי הרוכשים בנמל מאסאווה באריתריאה.
בישראל החל מנהל חברת הספנות "פוסיידון" באיתור עשרה אנשי צוות ישראלים למשימת ההפלגה מאריתריאה לחיפה. למגויסים לצוות הספינה הוסברה משימתה והסיכונים הכרוכים במשימה זו, אולם לא ניתן להם תמריץ כספי כלשהו בתמורה לסיכון שנטלו. חברי הצוות שנבחרו היו רב חובל צבי שידלו, רפאל שפינט (חובל), מרדכי כתריאל (מכונאי ראשי), קלמן פולק (מכונאי שני), אלכסנדר צור (מכונאי שלישי), מאיר שמואלביץ (רב מלחים), זרובבל תבלין (מלח), שלמה לוויצקי (מלח), יוסף חננאל (מלח) ורפי גולדנברג (טבח). ב-1 בספטמבר הגיע צוות הספינה בטיסה לאריתריאה.
לאחר שהספינה הגיעה לנמל מאסאווה היא הועברה לידי הצוות הישראלי שהמתין במקום, והונף עליה דגל צי הסוחר הישראלי. אף לאחר שהספינה הייתה מוכנה להפלגה, עדיין היססה ממשלת ישראל באשר למבצע. בתחילת חודש ספטמבר, הרמטכ"ל, רב-אלוף משה דיין הביע התנגדות לניסיון להעביר את הספינה "בת גלים" בתעלת סואץ, הורה לבטל את ההפלגה והודיע על התנגדותו לשר הביטחון פנחס לבון. מנגד תמך משה שרת בהפלגת הספינה לתעלה, אולם כדי שלא לחבל במאמצים מדיניים שנעשו אותה עת מול ממשלת ארצות הברית, החליט לדחות את ההפלגה עד ל-20 בספטמבר.
הפלגת "בת גלים" וגורלה.
ב-20 בספטמבר הפליגה הספינה "בת גלים" מנמל מאסאווה, כאשר פניה מועדות לתעלת סואץ ועליה מטען של 93 טון בשר משומר, 30 טון עורות ו-42 טון לבידים. בליל 28 בספטמבר הגיעה הספינה לפורט תאופיק, הנמצאת בפתחה הדרומי של תעלת סואץ, במפרץ סואץ . עם בוקר נערכה בספינה בדיקה שגרתית של רשויות הבריאות וההגירה המצריות ואחריהן הגיע לספינה התובע הכללי של המחוז בלוויית חוליית חיפוש. נערך בספינה חיפוש יסודי, אולם זה לא העלה דבר. לאחר זמן, נדרשה הספינה להפליג אל נמל פורט איברהים ושם נקשרה לרציף תחת שמירת חיילים מצרים חמושים. בחצות הלילה הוער רב החובל שידלו משנתו על ידי התובע המחוזי והלה בישר לו כי הצוות מואשם ברצח שני דייגים מצרים ביריות בעת הפלגתם. משך שלושה ימים לאחר שנעצרו המשיך צוות הספינה לשהות עליה, אותה עת הפכה הספינה הישראלית למוקד התעניינות לעיתונאים ולצלמי עיתונות וידיעות בדבר מעצרה התפרסמו ברחבי העולם, במקביל ועדת שביתת הנשק הישראלית-מצרית קבעה כי אין בסיס לטענה המצרית כאילו הצוות ירה על ספינת דיג מצרית.
ב-30 בספטמבר הועברו אנשי צוות הספינה לבית כלא צבאי בקהיר, שם הוכו ועונו עד להעברתם למחרת לבית כלא אזרחי. ביום 4 בדצמבר 1954 הודיעו השלטונות המצרים לאנשי הצוות כי בוטל אישומם ברצח דייגים מצרים, והוגשו נגדם כתבי אישום חדשים בגין כניסה ללא רשות למים טריטוריאליים וכן כניסה לשטח צבאי סגור. ב-7 בדצמבר הודיעה מצרים כי בדעתה לשחרר את הספינה "בת גלים" ואת צוותה. ב-1 בינואר 1955 שוחררו אנשי הצוות בגבול מצרים-ישראל, סמוך לרצועת עזה וחצו רגלית את הגבול. זאת, בניגוד לדרישת ישראל כי על המצרים לשחרר את אנשי הצוות יחד עם ספינתם ולהתיר לה להמשיך בדרכה. המשוחררים התקבלו בהתרגשות בישראל, ובימים שלאחר שחרורם אף נערכה להם קבלת פנים רשמית אצל ראש ממשלת ישראל. מעבידתם, לעומת זאת, סירבה משך חודשים ארוכים לשלם את שכרם בעבור תקופת שהותם במעצר במצרים ורק לאחר התערבות משרד ראש הממשלה, שולם השכר במלואו.
למרות הודעתם למועצת הביטחון של האו"ם על נכונותם לשחרר את הספינה לדרכה, הספינה "בת גלים" לא שוחררה על ידי שלטונות מצרים ועמדה שנים ארוכות בנמל פורט איברהים. בעת מלחמת ששת הימים טובעה הספינה בתעלת סואץ כחלק מניסיונה של מצרים לחסום לשיט את התעלה.
תוצאות הפרשה.
משימתה של 'בת גלים' לא השיגה אף אחד מהיעדים שהציבה ממשלת ישראל בעת שהחליטה על השטת הספינה לתעלת סואץ. בעקבות ניסיון המעבר של הספינה לא שינו שלטונות מצרים את מדיניות הסגר הימי שהטילו על ספינות וסחורות המפליגות לישראל. פרשת הספינה אף לא הצליחה לעכב את ביצועו של "הסכם בסיס התעלה" בין מצרים לבריטניה.
בישראל נמתחה ביקורת חריפה על חוסר התבונה שבסיכון אזרחים ישראלים במבצע הספינה "בת גלים". ב-30 בדצמבר 1954 פרסם מנחם בגין מאמר בשבועון "העולם הזה", ובו מתח ביקורת על חוסר התכנון שהתלווה להוראה לשלוח ספינה ישראלית אזרחית לחצות את תעלת סואץ, אף שהיה ברור מראש כי לא תצליח במשימתה:
ביקורת דומה אף הושמעה מפי חברי האופוזיציה בעת דיון שנערך בכנסת בפרשת הספינה בו טען ראש הממשלה משה שרת כי ישראל נחלה "ניצחון מוסרי". לאחר שנתגלתה פרשת "העסק הביש" היו שטענו כי בנימין גיבלי, שעמד בראש אגף המודיעין בצה"ל ויזם את פעילות חולית החבלה במצרים, קידם את הפלגת הספינה "בת גלים" כדי להסיח את תשומת הלב ממעצרם של חברי החוליה.
מדינת ישראל המשיכה לאורך השנים בניסיונות להשתמש בתעלת סואץ כנתיב שיט מסחרי, בהתאם להוראות אמנת קושטא. כך, בחודש מאי 1959, נשלחה אונית המשא הדנית אינגה טופט מנמל חיפה למזרח הרחוק, דרך תעלת סואץ, אולם היא נעצרה בפורט סעיד, מטענה הוחרם והיא נשלחה בחזרה לחיפה". ספינה ישראלית ראשונה, "אשדוד", חצתה את תעלת סואץ רק ב-1 במאי 1979, לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים.
ראו גם.
תוכנית אלפא
אותות הערכה בצה&quot;ל
עלייה ישרה
באסטרונומיה, עלייה ישרה (באנגלית: Right Ascension, מסומן בקיצור RA או α, במקור בלטינית: Ascensio Recta) היא אחת משתי הקואורדינטות במערכת הקואורדינטות המשוונית המתארת את הזווית בין ההיטל של מיקומו של גרם שמים על מישור קו המשווה השמימי ובין נקודת שוויון האביב, בה חוצה השמש את קו המשווה השמימי (הקואורדינטה השנייה היא נטייה). היחידות של העלייה הישרה אינן מעלות או רדיאנים אלא יחידות של זמן המבטאות את הזמן שלוקח לגרם שמים להגיע לנקודה הגבוהה ביותר בשמיים ביחס לגרם שמים עם עלייה ישרה 0, והן מבוטאות בשעות, דקות ושניות. על קו המשווה השמימי (נטייה 0°), שעה של עלייה ישרה שוות ערך ל-15 מעלות, דקה ל-15 דקות קשת ושנייה ל-15 שניות קשת. ככל שהמרחק מקו המשווה גדל, האורך זוויתי של כל יחידת עלייה ישרה מתכווץ עד שבקטבים השמיימיים (נטייה ±90°) אין יותר משמעות לעלייה הישרה, שכן לכל ערך שלה מתאימה אותה הנקודה - הקוטב השמיימי.
היסטוריה.
השימוש במערכת הקואורדינטות המשוונית החלה רק במאה ה-18 כאשר לפני כן תוארו הכוכבים על פי הפרט שייצגו בקבוצת הכוכבים שאליה השתייכו ובספר אורנומטריה שפורסם בתחילת המאה ה-17 עוד נעשה שימוש במערכת הקואורדינטות האקליפטית. אטלס הכוכבים של ג'ון פלמסטיד "Historia Coelestis Britannica", שפורסם בשנת 1725 כבר השתמש במערכת הקואורדינטות המשוונית, והיחידות של העלייה הישרה ניתנו הן ביחידות זמן והן במעלות כאשר 0°=24h=00h הייתה נקודת שוויון האביב, ומפות הכוכבים נעשו בהיטל מישורי שעיוות לחלוטין את הקבוצות הרחוקות מקו המשווה השמימי. בקטלוג הערפיליות שפרסם ויליאם הרשל בשנת 1786 הוא ציין את המיקום של הערפיליות שבהן צפה, באמצעות הפרש העלייה הישרה והנטייה שלהן ביחס לכוכבים סמוכים שנמצאו באטלס של פלמסטיד. העלייה הישרה ניתנה בדקות ושניות שציינו את הבדל הזמנים בין הגעת הערפילית וכוכב הייחוס לשיא הגובה בשמים, ובנוסף ציין הרשל אם הערפילית מקדימה את הכוכב (ממערב לו) או עוקבת אחריו (ממזרח לו). בנו, ג'ון הרשל החל מקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833, עבר לציין את העלייה הישרה בצורה המקובלת היום, שעות, דקות ושניות ביחס לנקודת שוויון האביב, וכך נעשה גם בקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 וכן בקטלוג הכללי החדש שפרסם ג'ון דרייר בשנת 1888.
קטלוגים אסטרונומים רבים סדרו את גרמי השמים שבהם לפי העלייה הישרה שלהם, למשל ציוני פלמסטיד של כוכבי כל קבוצה ניתנו לפי העלייה הישרה של כוכבי הקבוצה, ציוני הערפיליות וצבירי הכוכבים בקטלוג הכללי של ג'ון הרשל ובקטלוג הכללי החדש ניתנו לפי העלייה הישרה של הערפיליות, וכך גם סודרו הכוכבים בקטלוג לויטן ובקטלוג גליזה לכוכבים קרובים שפורסמו במאה ה-20.
השפעות נקיפת ציר כדור הארץ.