ג'ורג' שארקזי הוא בנם של וילמוש שארקזי ששינה את שמו מפוגל בשנת 1881, והיה פקיד בחברת מניות משותפת ושל ז'ופיה קובאץ' (1945-1862) ילידת שימג, משפחה יהודית מרובע 7 של בודפשט. הוא למד בבית הספר התיכון בעיר ואץ (כיתות א'-ב', בשנים מ-1909- עד 1911 ולאחר מכן בבית הספר התיכון דניאל ברז'ניי בבודפשט, אחד מבתי הספר הטובים ביותר בהונגריה כולה. ארנו אושבאט, שהיה העורך של כתב העת הספרותי החשוב ניוגט, גילה אותו בשנת 1917. בשנת 1918 היה שארקזי סטודנט בפקולטה למשפטים ומדע המדינה באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט במשך חצי שנה. הלימודים האלה לא היו לרוחו ולכן הצטרף לחברת הוצאת לאור החשובה אתנאום כלקטור בשנת 1919, שם עבד עד שנת 1938 והוא אכן התמקם בתוך עולם הספרות כשאיפתו. ב־5 במרץ 1921 המיר את דתו לקתולית. כרך השירים הראשון שלו ראה אור בשנת 1926, תחת הכותרת "קרב המלאכים". כבר באותה תקופה חבריו הטובים ביותר היו המשורר לרינץ סאבו והסופר לאסלו נמט, שהתרגשותם האינטלקטואלית הפריעה לשארקזי בתפיסת עולמו ההרמונית. בכרך השירים הבא שלו, אפשר היה כבר להתחקות אחר המשבר הרוחני שלו, כפי שנאמר בכותרת הספר (כשמו): עם "נשמה משתנה". בשנת 1927 השתתף בעריכת אנציקלופדיה. בין 1935 לבין 1938 היה העורך של כתב העת "ואַלַאס" (תשובה-Válasz).
בשנת 1936 השיק סדרת ספרים סוציוגרפיים ספרותיים תחת הכותרת "גילוי הונגריה". בשנת 1933 התחתן עם מרתה מולנאר, בתם של פרנץ מולנר ומרגיט וסי. בשנת 1937 היה אחד ממנהיגי "החזית של מרץ" ( Márciusi Front ) שהייתה תנועה רעיונית ופוליטית. התוכנית של החזית קראה לשינוי דמוקרטי בהונגריה, לחופש העיתונות, לחופש ההתאגדות, לעדכון המבוסס על ריבונותם של עמי הדנובה, להפקעת האחוזות הפיאודליות הגדולות, הגבלת המונופולים, להעלאת המודעות לסטיגמה הלא הוגנת כלפי היהדות ולסכנות ההתפשטות של הרייך הגרמני. תצהירי ועלוני החזית נוסחו בדירתו של שארקזי באוקטובר 1937 הוא ארגן יחד עם פרנץ ארדאי את מפגש מאקו. הוא הועמד לדין בשנת 1938 משל פרסום קריאת החזית בכתב העת "ואלאס" ששארקזי היה עורכו. בשנת 1939 השתתף זמן מה בעבודתם של כתב העת "עם המזרח" שהיה כתב עת לספרות יפה, למדעי החברה ולביקורת חברתית. עקב מחלת ריאות הוא טופל בבית הבראה בשנת 1944, ומשם גויס לשרות העבודה, (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי והגרמני). הוא נפטר ב-8 במרץ 1945 בבלפ (כפר במערב הונגריה שהוקם שם מחנה ריכוז באלפ. הכפר היה של כ-1000 תושבים על גבול הונגריה אוסטריה. בעקבות הסכם השלום בטריאנון לאחר מלחמת העולם הראשונה החל הכפר לפרוח כמו אתרי נופש אחרים בהונגריה, בהם היו מעיינות מרפה. במהלך מלחמת העולם השנייה הוקם בכפר מחנה עבודה בו מתו כאלפיים יהודים, ביניהם גם הסופר אנטאל סרב), אלפים מיהודי בודפשט בעיקר שנמסרו שם לפיקוד האס אס לבנית וביצור החומה הדרומית-מזרחית של הרייך.
כתביו.
בתרגום לעברית:
ויגמור הול
ויגמור הול (באנגלית: Wigmore Hall) הוא אולם קונצרטים ברחוב ויגמור בלונדון. האולם, שנקרא במקור "אולם בכשטיין", נועד בעיקר לקונצרטים של מוזיקה קאמרית, מוזיקה עתיקה, מוזיקה ווקאלית ורסיטלים של שירה. מקובל לראות בו את אחד המרכזים הראשונים במעלה בעולם לסוג זה של מוזיקה ויעד קבוע לרבים מן הכוכבים המובילים בעולם המוזיקה הקלאסית. הודות לאקוסטיקה הכמעט-מושלמת שלו, יצא עד מהרה שמו של האולם לתהילה ברחבי אירופה ורבים מגדולי האמנים במאה ה-20 התארחו בו. כיום, מקיים אולם ויגמור 550 קונצרטים בשנה ומדי שבוע משודר ממנו קונצרט ברשת רדיו 3 של BBC.
האולם מקדם גם תוכנית חינוכית רחבת-יריעה בלונדון רבתי ומפעיל שלוחה עצומה של שידור דיגיטלי, הכוללת את חברת ההקלטות ויגמור הול לייב והרבה שידורים של קונצרטים חיים.
היסטוריה.
האולם, שנקרא במקור בכשטיין הול, נבנה בין 1899 ל-1901 על ידי חברת בכשטיין, יצרנית הפסנתרים הגרמנית, שאולם התצוגה שלה שכן בבניין הסמוך. האדריכל הבריטי הנודע תומאס אדוארד קולקאט הוזמן לתכנן את האתר. קולקאט היה אחראי גם למלון סבוי בסטרנד (שנהרס מאז) ולתיאטרון פאלאס בכיכר קיימברידג' (במקור בית האופרה האנגלית המלכותית), המתנאה, כמו ויגמור הול, בעיטור טרקוטה בהיר.
חברת בכשטיין בנתה אולמות קונצרטים דומים בסנקט פטרבורג ובפריז, אף כי, בדומה למשרדים ואולם המופעים בלונדון, גם הם והעסק בכללותו סבלו במהלך מלחמת העולם הראשונה. בכשטיין נאלצה להפסיק את המסחר בבריטניה ב-5 ביוני 1916 אחרי שעבר התיקון לחוק סחר עם האויב 1916 וכל נכסיה, כולל אולם הקונצרטים ואולמות התצוגה, הוחרמו ונסגרו מיידית. ב-1916 נמכר האולם במכירה פומבית כנכס של גורם זר לדבנהאמס, במחיר 56,500 ליש"ט - סכום נמוך במידה ניכרת ממחיר 100,000 ליש"ט של הבניין בלבד. אז שונה שמו של האולם לוויגמור הול והוא נפתח בשמו החדש בשנת 1917.
עיצוב.
הבניין נבנה בסגנון הרנסאנס, תוך שימוש בקירות בהט ושיש, המקיפים אולם שטוח, מלבני עם שטח במה קטן מוגבה ומעליו כיפה, המתארת את נשמת המוזיקה. את ציור התקרה הייחודי עיצב ג'רלד מוירה, שהיה אחראי למספר יצירות אמנות ציבוריות מודרניות; בהמשך היה למנהל הקולג' לאמנות של אדינבורו. לאחר השלמת העיצוב, נבנתה הכיפה בידי הפסל פרנק לין ג'נקינס. היא שוחזרה ב-1991 ו-1992 ומוצגת לעיתים קרובות בחומר השיווקי המודפס של האולם.
האולם נחשב לאחד הטובים ביותר מבחינת באקוסטיקה למוזיקה קלאסית באירופה.
האולם שופץ מחדש ב-2004 וזכה לשבחים מגורמים רבים על עמידה בלוח הזמנים ובתקציב. בצורתו הנוכחית יש באולם, כולל התאים ויציע קטן יותר, 545 מושבים. בשנת 2005 חתמה קרן הנאמנות של ויגמור הול על חוזה חכירה ארך-טווח ל-300 שנים תמורת 3.1 מיליון ליש"ט. מהלך זה גם הבטיח את עתידו של האולם וגם איפשר הקצאת כספים, שנדרשו קודם לשכירות, להמשך פיתוח התוכנית האמנותית שלו.
מבצעים ראשונים.
אולם בכשטיין נפתח ב-31 במאי 1901 בקונצרט, שבו הופיעו הפסנתרן והמלחין פרוצ'ו בוזוני והכנר אז'ן איזאיי. בתקופה הראשונה, משך האולם נגנים דגולים כמו ארתור שנאבל, פיטר ארנולד, פבלו סרסטה, פרסי גריינג'ר, מיירה הס, ארתור רובינשטיין, ולדימיר רוזינג, אלכסנדר זילוטי, קאמי סן-סנס, יאשה ספיבקובסקי ומקס רגר. ברסיטל האחרון שלו, בשנת 1976, עודד רובינשטיין את הקהל "להמשיך לבוא אל האולם הנפלא הזה."
אמנים וקשרים.
ויגמור הול נהנה ממספר רב של קשרים ממושכים עם רבים מן האמנים הדגולים של המאה ה-20, בהם אליזבט שוורצקופף, ויקטוריה דה לוס אנחלס, סרגיי פרוקופייב, שורה צ'רקאסקי, פאול הינדמית, אנדרס סגוביה, פיטר פירס, בנג'מין בריטן ופרנסיס פולנק.
בנג'מין בריטן.
ויגמור הול קיים קשר פורה במיוחד עם בנג'מין בריטן, הן כמלחין והן כמבצע. יצירותיו "סרנדה לטנור, קרן וכלי מיתר", רביעיית המיתרים השנייה, "הסונטות הקדושות של ג'ון דון" ו"שבע סונטות של מיכלאנג'לו" זכו לנגינת בכורה באולם ויגמור, כמו גם קטעים מתוך האופרה פיטר גריימס (לפני הפרמיירה העולמית שלה בתיאטרון סדלר'ס ולס ביוני 1945.
ויגמור הול הנציח את הקשר שלו עם בריטן בסדרת קונצרטים ואירועים, תחת הכותרת "לפני החיים ואחריהם" בנובמבר ודצמבר 2012.
בקונצרטים אלה הופיעו אמנים ידועי-שם, והם ציינו את ראשיתה של שנת חגיגות לציון יובל המאה להולדת בריטן.
עונת 2019–2020 כוללת סדרה, שבמרכזה בריטן וקשריו עם האולם. אלאן קלייטון וג'יימס ביילו ישחזרו את הביצוע הראשון של "שבע סונטות על מיכלאנג'לו", שנתנו בריטן ובן-זוגו, הטנור פיטר פירס, ב-23 בספטמבר 1942, לצד שורה של זמרים מעולים בעוד יצירות של בריטן. בהמשך העונה, יציין ויגמור הול הן את יום הולדתו של בריטן והן את יום השנה למותו.
לידר ושירים.
מאז פתיחתו, מהווה האולם ציר חשוב לביצועי ליד ושיר אמנותי. הבכורה הבריטית של הטוחנת היפה מאת פרנץ שוברט התקיימה בוויגמור הול בשנת 1903, והביצוע הראשון באנגליה של מחזור השירים "יומנו של נעלם" מאת יאנאצ'ק היה בשנת 1922.ג'נט בייקר, פטר שרייר ומרגרט פרייס הופיעו בקביעות בוויגמור הול, ובשנים האחרונות הפיק ויגמור הול רסיטלים שבהם הופיעו תומאס קוואסטהוף, אן סופי פון אוטר, אנדריאס שול ואחרים.
פסנתר ומוזיקה קאמרית.
בדומה לזמרים ומלוויהם, גם נגנים והרכבים קאמריים נענו בשמחה לאינטימיות של אולם ויגמור. בין מבצעים אלה לזלי הווארד, ולדימיר אשכנזי, סטיבן קובצביץ', אנדראש שיף, ג'ושוע בל, מקסים ונגרוב, אנג'לה יואיט, סטיבן איסרליס, אנסמבל נאש, שלישיות בוזאר ופלורסטאן ורביעיות המיתרים ארטמיס, אביב, אמרסון, האגן, ירושלים ואחרות. בשנים האחרונות הופיעו עוד נגנים והרכבים רבים באולם, הנודע בסיוע לאמנים צעירים בפיתוח קריירות בינלאומיות.
יצירות קאמריות רבות זכו להשמעות הבכורה שלהן בבריטניה באולם ויגמור, בהן: סונאטה לכינור ופסנתר של לאוש יאנאצ'ק; שש רביעיות המיתרים של בלה בארטוק; רביעיית המיתרים מס' 2 של ארנולד שנברג; סונאטה לכינור של קלוד דביסי; "ניגודים" של קופלנד והשישייה של ריכרד שטראוס מתוך האופרה "קפריצ'ו".
מנהל.