המילה "אמהרים" לקוחה משם שפתם ("አማርኛ" - "אמהרניה") שם זה התגלגל לשם "אמהרה" ובשם זה הם ידועים בשפתם. על מקור שם הקבוצה יש כמה השערות, אחד מהם הוא שהשם גזור מן המילה "אמהרי" או "מאהר" שפירושו מהנה, נעים, יפה ומהמהם. ההשערה השנייה היא שהשם מגיע משמם של החמירים. סברה נוספת היותר מתקבלת היא ששמם לקוח משתי מילים מגעז: "עם" שפירושו כמו בעברית ומהמילה "חרה" שפירושה "חופשי" (בדומה לחרות העברית) ולפיכך "עם חופשי". למרות כל זאת שם זה במהלך ההיסטוריה של אתיופיה לא התייחס לקבוצה אתנית אלא למחוז היסטורי בעל אותו השם "ביתא אמהרה" הממוקם כיום במחוז דרום וולו והוא מולדתם של האמהרים.
מיהו אמהרי.
השלטון הפשיסטי באימפריה האתיופית תחת שם "מזרח אפריקה האיטלקית" סיווג את האוכלוסייה המקומית לפי ולראשונה נוצר אזור אתני אחיד לכלל האמהרים. לאחר מלחמת השחרור האתיופית החלה הקצנה בין הקבוצות האתניות השונות בעיקר כנגד האמהרים ומנקודה זו החל הדיון על המונח "אמהרים", בהיסטוריה של קבוצה זו שם זה הוא למעשה שם לכור היתוך של שבטים ועמים שונים שקיבלו על עצמם את השפה האמהרית ומרותה של הכנסייה האתיופית ובבסיס עומדים החבשים, למעשה שם זה נהפך לשם נרדף לכינוי "אתיופי" וכך רבים מן האמהרים מכנים עצמם.
לאחר סיום מלחמת האזרחים האתיופית, אתיופיה הוכרזה כפדרציה מולטי-אתנית והחלה בחלוקה למחוזות על בסיס לאומי-אתני (קילילוץ') וכך נוצרה בפעם השנייה מחוז שכלול את רוב רובם של האמהרים בשטח מוגדר. המינוח ההיסטורי של מיהו אמהרי כולל בתוכו:
האוכלוסייה המוסלמית-אמהרית המהווה אחוז מכובד מדוברי האמהרית יחד עם המוסלמים-תגרים ידועים בכיוני "ג'ברתים" ללא שום קשר לשפתם או למוצאם. כיום המינוח כולל כל דובר אמהרית שמוצאו משטחי דוברי האמהרית בחבל ההיסטורי חבש. יהודי אתיופיה אינם נכללים תחת קבוצה זו אלא בתור יהודים-חבשים מכיוון שלא כול קהילות ביתא ישראל דוברי אמהרית, כמו כן העדה הסתייגה מלהציג את עצמה בתור המינוח "אמהרה" שהוא שם נרדף ל"נוצרי" אלא היא השתמשה במילה - "דובר אמהרית", כיום השם "אמהרים" מקובל ככינוי לדוברי אמהרית מביתא ישראל. דוגמה נוספת הוא הכינוי "אמהרי חדש" שהוא אחד מהכינויים שכונו בני הפרס מורה בפי הנוצרים האמהרים.
פזורה.
כ-59% מהאמהרים חיים במולדתם אמהרה כאשר הם מהווים כ-91% מהאוכלוסייה המקומית. כ-7.3% חיים באורומיה בעיקר במחוז ארסי ועל הגבול עם אמהרה וכן במזרח באזור דירה דאווה - הרר ריכוז גדול נוסף של האמהרים הוא באדיס אבבה שם הם כמעט כמחצית מתושבי העיר. כחצי אחוז חיים בבנישנגול-גומאז אך מהווים במדינה זו כ-21%, בהררי האמהרים הם כ-23% שהם רק כ-0.1% מכלל עמם, מספר דומה ישנו גם בדירה דאווה כ-20% שהם כ-0.2% מהאמהרים. כאחוז וחצי פזורים בעפר (5%), תיגראי (1.6%), סומלי (0.66%), גמבלה (8%) ומדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום. כ-1.5% חיים בפזורה מחוץ לאתיופיה במדינות ארצות הברית, סודאן, סומליה, אריתריאה, קנדה, שוודיה, תימן, גרמניה, ג'יבוטי, נורווגיה, מצרים וישראל.
היסטוריה.
האמהרים הם אחד מהעמים המרכיבים את החבשים שמוצאם מעמים שמיים שהיגרו ונדדו מחצי האי ערב, בעיקר מתימן דהיום, דרך מצרי שער הדמעות אל עבר צפון קרן אפריקה בגלים שונים. שפת הגעז היא שפה שמית עתיקה והיא שפתו של שבט האגעזי שהיגר לאזור ככל הנראה במאה ה-20 לפנה"ס. במהלך המאה ה-10 לפנה"ס החלה שוב הגירה של עמים ושבטים שמיים, עמים אלו התגבשו ויצרו את ממלכת דעמת, ולאחר התמוטטות ממלכה זו הקימו ממלכה נוספת, קיסרות אקסום. עמים אלו אשר היו ערב רב עברו כור היתוך והחלו להיקרא בשם "חבשים" שמשמעותו "מעורב" ככל הנראה לרמוז על מוצאם הרב שהתערבב, והופיע לראשונה במאה ה-2 בשם "חבשט". במאה ה-3 המלך סאמבראוטאס שינה את תואר שליטי אקסום לקיסר ואקסום הפכה לאימפריה עד תחילת המאה ה-9 אקסום שלטה כל השטח מהנילוס הכחול בדרום ועד לים סוף בצפון וכן שלטה לסירוגין על שטחים נרחבים בחצי האי ערב ובסודאן, בשנת 858 התרחש מרד יהודית המלכה שמוטט את הקיסרות וגרם לבריחתם של משפחת המלוכה דרומה לשאווה שם שליטים אלו המשיכו לשלוט בעוד שבצפון ממלכת ביתא ישראל תפסה אחיזה עד אשר השטח עבר לשליטת שושלת זאגווה תקופה זו ידוע בשם תקופת החושך. תוך כדי זה השפה האמהרית החלה להתפתח והאזור שבו היא התפתחה החל להיקרא בשם "אמהרה", במהלך המאה ה-13 הצליחו האמהרים להשתלט על אתיופיה לאחר מלחמת אזרחים וייסדו את השושלת הסולומונית, האמהרית החלה להתפשט בקיסרות עד אשר החליפה את הגעז בתור שפת האימפריה ("לסנא נגוס") במהלך תקופת תור הזהב עמים חבשים רבים קיבלו עליהם את השפה האמהרית ברחבי אתיופיה.
מאז התבססותם של האמהרים בשלטון הם החלו בהרחבת האימפריה האתיופית לחלקים גדולים בקרן אפריקה, הקיסרים האמהרים הגדולים של ימי הביניים עמדה ציון הראשון וזרע יעקב הרחיבו את האימפריה ותחת שלטונם אתיופיה והתרבות האמהרית שנהפכה לתרבות הקיסרות התפשטה ברחבי הרמה האתיופית. מלחמת התרבות באזור גברה כאשר התרחשה מלחמת אתיופיה-אדאל העמים המוסלמים לחמו כנגד האמהרים הנוצרים וידם של האחרונים הייתה על העליונה, במאות ה-16 וה-17 האורומו החלו לאיים על מרכז האימפריה שבשאווה וביתא אמהרה והחלו להגר ולפלוש לשטחי האימפריה, אחד משבטי האורומו ה"וולו" התיישב והתבסס באמהרה והאזור החל להיקרא בשם זה במהלך תקופת השופטים. השפה האמהרית, קלטה לתוכה השפעות לשוניות מקומיות רבות ונעשתה "לשון הקיסרות" האתיופית כשהיא נושאת בחובה את המסרים התרבותיים של אחדות אתיופיה ושל ריכוזיות פוליטית. האמהרים נישאו בנישואי תערובת עם רבים מבני הקבוצות האתניות הלשוניות והאליטה האמהרית שילבה את בני האליטות האחרות במימסד השולט. בתחילת המאה העשרים כבר לא היו האמהרים קבוצה אתנית, אלא בעצם הדבק התרבותי-פוליטי של הארץ כולה וצמרתם הייתה לאליטה כל-אתיופית שהתרכזה ברובה בשוואה.
מיני ברידג'
רוס&quot;ר גליל
מחפר תמך
ברטרנד רסל
ויליאם גרנוויל
ויליאם וינדהאם גרֵנוויל (באנגלית: William Wyndham Grenville; 25 באוקטובר 1759 - 12 בינואר 1834) היה מדינאי בריטי, ראש ממשלת בריטניה בשנים 1806-1807. בימיו הוטל איסור על סחר עבדים.
חייו.
גרנוויל נולד בבאקינגהאמשייר, ילדו השישי מבין תשעה ובנו השלישי של ג'ורג' גרנוויל, שכיהן אף הוא כראש ממשלה. גם אחיו הבכור תומאס היה פוליטיקאי.
התחנך בתיכון היוקרתי איטון ובאוניברסיטת אוקספורד, שם גילה עניין וכישרון בספרות הקלאסית. ב-1780 החל בלימודים לקראת הסמכה כעורך דין, אך הסמכתו לא הושלמה מכיוון שנבחר לפרלמנט הבריטי ב-1782. מיד עם כניסתו לחיים הפוליטיים החל גרנוויל למלא תפקידים בכירים, בכלל זה שר הפנים (1789 עד 1791) ושר החוץ (1791 עד 1801) בממשלתו של בן-דודתו, ויליאם פיט הבן, שכיהן כראש ממשלה בין 1783 ל-1801. מבחינה פוליטית השתייך גרנוויל לוויגים המתונים, ודגל בעמדות ליברליות וברפורמות זהירות. ב-1790 קיבל תואר ברון ונעשה מנהיג בית הלורדים.
ב-1792 נשא גרנוויל לאשה את אן פיט. (בין המשפחות פיט וגרנוויל היו מספר קשרי נישואין). לבני הזוג היו תחומי עניין משותפים, ומכתביהם שנשמרו מעידים על קשר חם ואוהב. לא היו להם ילדים.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית ב-1789 ומלחמות צרפת המהפכנית ב-1792 צידד גרנוויל בנייטרליות, אך לאחר הכרזת המלחמה של צרפת על בריטניה ב-1793 פעל לארגון הקואליציה האנטי צרפתית הראשונה, והיה מעורב בארגון רשתות ביון נגד צרפת. בתקופת המלחמה תמך בחקיקה נוקשה שפגעה בחירויות האזרחים, כדי למנוע אפשרות של התפשטות הרעיונות המהפכניים. בתוך הקבינט השתייך גרנוויל לסיעה שדגלה בריכוז המאמץ הצבאי בזירה המרכזית של המערכה באירופה, במאמץ להשיג הכרעה יבשתית, והתנגדה להתמקדות במערכה בים ובזירות צדדיות כאיים הקאריביים. ראש הממשלה פיט הכריע לטובת מאבק בזירות צדדיות ובים, בניגוד לעמדת גרנוויל. ב-1801 התפטר פיט מראשות הממשלה, במחאה על אי-מתן שוויון זכויות לקתולים באירלנד, שאוחדה לישות אחת יחד עם בריטניה הגדולה שנה אחת קודם לכן. מספר שרים ובהם גרנוויל התפטרו יחד עמו. גרנוויל לא בטח ביכולתו של יורשו של פיט בתפקיד, הנרי אדינגטון, לעמוד בראש המדינה בעת מלחמה, וחבר למנהיג הוויגי צ'ארלס ג'יימס פוקס באופוזיציה. כאשר חזר פיט ונעשה ראש ממשלה במאי 1804, סירב גרנוויל להצטרף לממשלה כיוון שפוקס לא נכלל בה. בין שני הדודנים, והשותפים הפוליטיים בעבר, נוצר קרע עמוק שלא אוחה עד מותו של פיט ב-1806.
עם מותו של פיט מונה גרנוויל, ב-11 בפברואר 1806, לעמוד בראש הממשלה - תפקיד שקיבל עליו באי-רצון מסוים. ממשלתו כללה אישים בולטים משני המחנות המרכזיים בפוליטיקה הבריטית, ולכן כונתה בפי אוהדיה "ממשלת כל הכישרונות". עם זאת, חסידי פיט, שהבולט שבהם ג'ורג' קנינג, סירבו לתמוך בממשלה. אדינגטון מונה לשר הפנים, ומנהיג הוויגים פוקס, בתפקיד מינסטריאלי ראשון מאז 1783, כיהן כשר חוץ עד מותו בספטמבר 1806. גרנוויל עצמו כיהן גם כשר אוצר. משימתה העיקרית של הממשלה הייתה להביא לסיום את המלחמה נגד צרפת הנפוליאוניות באמצעות משא ומתן, אך הדבר לא עלה בידה. נפוליאון, שמאחוריו היה רצף של ניצחונות מכריעים נגד בעלות בריתה של בריטניה ביבשת, דחה את גישושי השלום של שר החוץ פוקס. גם במישור הצבאי לא השיגה הממשלה כל הישג.