הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים Inside Out הקנדי ב-26 במאי 2019. כחודש לאחר מכן, הסרט הוקרן גם בפסטיבל הסרטים Outfest, שבו הודיעו כי הסרט זכה בפרס התכנון המיוחד לחופש.
יחסי אסוואטיני–שווייץ
יחסי אסוואטיני–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ממלכת אסוואטיני לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה.
ממלכת אסוואטיני והקונפדרציה השווייצרית מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ השווייצרי: "היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שווייץ לאסוואטיני הם ידידותיים אך אינם אינטנסיביים". המסחר שבין אסוואטיני לשווייץ מוגבל מאוד וזניח. אסוואטיני נמצאת קרוב לדרום אפריקה הגדולה שעמה מתבצע סחר שווייצרי משמעותי.
יחד עם מספר פרטנרים מקומיים, שווייץ מפעילה תוכנית למיגור האיידס בקרב הצעירים בין הגילאים 10–24. נגיף ה-HIV נפוץ מאוד באסוואטיני והוא אחד מגורמי התמותה הגדולים ביותר בה. מטרת התוכנית היא להוריד את שיעור הנדבקים במחלה לצד העלאת איכות החיים של הנשאים שלה.
המועצה הפדרלית של שווייץ הכירה בעצמאותה של אסוואטיני (סווזילנד לשעבר), פרוטקטורט בריטי לשעבר, ב-1968, והאמינה עליה את השגריר השווייצרי בפרטוריה, בירת דרום אפריקה לייצוג שווייץ בפני מלך אסוואטיני.
בשנת 1986 שני אזרחים שווייצרים נחטפו באסוואטיני על ידי חברים בצבא דרום אפריקה. לאחר מאמצים דיפלומטיים שוחררו השניים ושר החוץ הדרום אפריקני התנצל על התקרית באופן אישי. על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה בסוף 2015 התגוררו באסוואטיני 39 תושבים שווייצרים.
משפט הדגימה של שאנון-נייקוויסט
יחסי טורקיה–קזחסטן
יחסי טורקיה–קזחסטן הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הטורקית ובין רפובליקת קזחסטן, אשר מתקיימים מאז 2 במרץ 1992.
היסטוריה.
לאחר התפרקות ברית המועצות הפכה טורקיה למדינה הראשונה שהכירה בעצמאותה של קזחסטן. מאז התפתחו קשרים כלכליים בין המדינות, וההשקעות הישירות בקזחסטן מטורקיה בתקופה שבין 1993 למרץ 2009 הסתכמו ביותר מ-800 מיליון דולר.
באוקטובר 2009 נחתם הסכם שותפות אסטרטגי בין טורקיה לקזחסטן .
במאי 2012 הוקמה המועצה לשיתוף פעולה אסטרטגי קזחי-טורקי .
מחזור המסחר הכולל בשנת 2015 הסתכם ביותר משני מיליארד דולר. חברות טורקיות משקיעות בתחום המזון, הרפואה ומגזר הבנייה. לעומת זאת, נכון ליוני 2015, היו בטורקיה 482 חברות עם הון קזחי.
גם פרויקטים חינוכיים משותפים מתפתחים. בנור-סולטן (אסטנה) נפתח מרכז תרבות על שם יונוס אמרה. גם על שטחה של קזחסטן יש רשת של ליסאומים קזחים-טורקיים.
משה ריגאי
משה ריגאי (3 באפריל 1896 - 3 במרץ 1985) היה מאנשי העלייה השנייה. בתקופת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה שירת תחילה בצבא העות'מאני ובהמשך בצבא בריטניה כחייל בגדודים העבריים. הוסמך באיטליה כדוקטור לכימיה ועבד בארץ בתחום החינוך.
ביוגרפיה.
נעוריו.
משה ריגאי נולד ב-1896 בשם משה ריז'סקי בעיירה קוסטיוקוביץ במחוז מוהילב שברוסיה הלבנה ליצחק וזלדה ריז'סקי. האב עבד כסופר סת"ם וכמורה בבית ספר עברי "חדר מתוקן". למשה היו עוד 6 אחים ואחיות ובבית טופחה רוח ציונית. ב-1904 עברה המשפחה לגור באודסה שם חוותה המשפחה פוגרום ביהודי העיר שנערך ב-1905. משה למד בגימנסיה עברית פרטית בעיר אולם בגלל מגבלות הנומרוס קלאוזוס שהונהגו בעיר ב-1910 נמנע ממנו לגשת לבחינות סיום בית הספר.
העלייה ארצה.
ב-1912 עלה משה ארצה בגפו והחל ללמוד בגימנסיה הרצליה שבתל אביב. בשנתיים הראשונות נתמך על ידי הוריו אולם עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה לא ניתן היה להמשיך בהעברת הכספים ומשה החל לפרנס את עצמו על ידי מתן שיעורים פרטיים. ב-1916 השלים את תעודת הבגרות מהגימנסיה.
תקופת מלחמת העולם הראשונה.
ב-1915 החליט משה להתעת'מן על מנת להימנע מגירוש מהארץ על ידי הטורקים אולם שנה לאחר מכן גויס לצבא הטורקי. תחילה נשלח לבית ספר לקצינים בקושטא שם התחנך כחצי שנה. עם סיום הקורס נשלח לשרת במערכה על ארץ ישראל. בסיוע של גורמים מהארץ, ואף על פי שהיה בריא, הוגדר משה כחולה שאינו כשיר להישלח לחזית והוא אושפז בבית חולים צבאי. לאחר תקופת "החלמה" נשלח ליחידתו ששהתה לייד ראשון לציון. בדרכו עבר בתל אביב בדיוק בתקופת גירוש תל אביב והזדעזע ממראות הגירוש דבר שהביאו אותו להחלטה לערוק מהצבא הטורקי. משה לא חזר ליחידתו אלא הצטרף למגורשים ומצא מקלט ביישוב בית-גן.
ב-1917, לאחר תקופת עבודה בגליל, חזר משה בהחבא, לפתח תקווה, שהייתה קרובה לחזית. כאן עסק בשמירה וניצל את ידיעת השפה הטורקית כדי לרכוש את נשקם של החיילים הטורקים שערקו משורות הצבא הנסוג. לאור חוסר השליטה של הטורקים במצב החליטו משה וחברים נוספים להתגנב לצד האנגלי של קו החזית ולהגיע לתל אביב.
השירות בגדודים העבריים.
בתחילת 1918 הצטרף משה לגדודים העבריים ונשלח, עם גדודו לשרת לייד אחד מגשרי הירדן בקרבת יריחו. במהלך השירות עסק הגדוד במניעת העברת נשק וציוד לכוחות הטורקים שישבו בפנים הארץ.
פעילותו החינוכית.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה יצא משה עם רעייתו, יונה, ללימודים באיטליה שם הציעה ממשלת איטליה הנחות לסטודנטים זרים מצטיינים. משה בחר ללמוד כימיה בעוד שאשתו למדה ספרות ותנ"ך. הלימודים נעשו באוניברסיטאות של פירנצה, בולוניה ופרארה ובסיומם, ב-1925, הוענק למשה תואר דוקטור בכימיה.
לאחר חזרתו ארצה היה פעיל, כמורה, במספר בתי ספר וכן היה מעורב בייסודם של מספר מוסדות חינוך:
משפחתו.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה נשא משה לאישה את יונה ספרדי. לזוג נולדו 4 ילדים. אחרי חזרתו מאיטליה בנה את ביתו במושב אביחיל (יחד עם חבריו מהגדוד העברי). אשתו יונה היא סופרת שהוציאה לאור ספרים בשם הספרותי "תרזה אור". משה נפטר ב-1985 והובא למנוחות בבית הקברות באביחיל.
משפט הדגימה של נייקוויסט-שאנון
קו זמוסקבורצקאיה
הקו זמוסקבורצקאיה (ברוסית: Замоскворецкая линния), לשעבר: גורקובסקו-זמוסקבורצקאיה (Горьковско-Замоскворецкая) (קו 2), הוא קו ברכבת התחתית של מוסקבה.
הקו נפתח ב-1938, כרונולוגית הוא נהיה קו מס' 3. עליו נפרסות 24 תחנות ואורך הקו הוא כ-42.8 קילומטרים, והוא חוצה את העיר בערך בקו ישר מצפון לדרום. נסיעה רגילה לאורך כול אורכו של הקו לוקחת כ-55 דקות, המהירות הממוצעת של הרכבות בקו הזה היא 42 קמ"ש. בזמן שרוב הקו עובר מתחת לקרקע, יש כמה תחנות מעל האדמה, בעיקר איפה שהקו חוצה את נהר המוסקבה.
הקו מכיל הרבה דוגמאות של ארכיטקטורת מטרו מוסקבאית קלאסית, ומכיל את התחנה הכי מצולמת בכול מערכת המטרו: "מיאקובסקאיה".
היסטוריה.
השלב הראשון של הקו עוקב אחרי עורק התחבורה העמוס ביותר במוסקבה: לנינגרדסקי פרוספקט, וממשיך לכיוון מרכז רחוב טברסקאיה, ומתחבר עם המחוזות הצפון-מערביים: אירופורט, ובגובוי לאורך "תחנת הרכבת בלורוסקאיה" ומרכז העיר ב-1938.
השלב השני, שבנייתו לא הייתה מופרעת במהלך המלחמה, נפתח בשנת 1943 ונמשך אחר הכיכר האדומה דרומה אל מתחת לנהר מוסקבה אל הרובע הצפוף זמוסקבורצקאיה (ומכאן השם) ואז אל תחנת הרכבת "פאבלצקאיה" ובאופן משמעותי יותר אל מפעל סטלין (Zil) בדרום מזרח מוסקבה.
כמה הרחבות נוספות של הקו הן ההרחבה הצפונית ביותר לאורך הכביש המהיר לנינגרד ותעלת המוסקבה לתוך נמל הנהר ב-1964. הרחבה דרומית התקיימה ב-1969 ועברה דרך המחוז התעשייתי "נגאטינו" ופארק "קולומנסקאיה". שאר ההרחבה הייתה לתוך מה שבעתיד ייקרה "קו קחובסקאיה". ב-1984 הרחבה שלישית נבנתה בשני שלבים לצד הדרום-מזרחי של פארק צאריצינו ולתוך אורחובו-בוריסי ומגדלי מגורים.
לאחר פתיחת הקו התגלתה מנהרה מוצפת, והיא הכריחה לסגור את ההרחבה החדשה יום אחרי הפתיחה למשך חודשיים וחצי. בסוף 1985 השלב השני של ההרחבה הושלם, והפך את הקו להיות באורך של 36.9 קילומטרים ו-20 תחנות עם תנועת נוסעים יומית של 1.8 מיליון אנשים.
ההיסטוריה המורכבת והמעוררת השראה של הקו משתקפת בהרכב האדריכלי שלה, במיוחד כי הקו הוא אחד המקומות הבודדים שאפשר לראות בו את המיטב של האדריכלות בסגנון אר דקו הסובייטי של לפני המלחמה. באור הזרקורים שלפני כל התחנות האחרות נמצאת מאיקובסקאיה, תחנה שהיא לא רק המצולמת ביותר ברשת אלא היא גם מראה נפוץ על כריכות של חוברות ומדריכי טיולים לתחום התת-קרקעי במוסקבה.
כאשר הקו נפתח לראשונה ב-1938, בשביל להבדיל בו זמנית על קיומם של שלושה קווים במקום אחד, שיטת הצבעים הוצגה. הקו הראשון (סקולניצ'סקאיה) נצבע בצבע אדום, בגלל נסיבות פוליטיות, למרות זאת, כרונולוגית קו ארבטסקו-פוקרובסקאיה היה אמור להיות קו מספר 2 ולהצבע בצבע כחול, בזמן שהקו השלישי, קו זמוסקבורצקאיה (הזה), היה אמור להיות מספר 3 ובצבע ירוק. למרות זאת, חלק של קו ארבטסקו-פוקרובסקאיה, היה כבר בשימוש מהשלב הראשון של הרכבת התחתית עוד כשהיה רק קו אחד עם הסתעפות. המסורת הזאת מאז עברה לכול הערים הסובייטיות לשעבר: הקו הראשון תמיד היה אדום, ואם היו עוד, השני והשלישי נצבעו בצבעים כחול וירוק. בניגוד לכך, רק ברכבת התחתית של מינסק החליטו לא לאמץ את המסורת.
העברות.
ההעברה בתחנת קשירסקאיה היא מעבר בין-רציפי.
סוגי רכבות ודפו.
את הקו משרתים שני דפו, הראשון: סוקול (מספר 2) והשני: זמוסקבורצקויה (מספר 7) שבהם, מאוחסנים בין 36 ל-39 מערכים של שמונה קרונות. הקו התחיל לקבל רכבות מסוג 81-714/717 ב-1980, כדי להחליף קרונות ישנים מסוגי E, בתהליך שנגמר ב-1987.
אירועים אחרונים ותוכניות עתידיות.