כוחו של אש"ף התחזק באופן דרמטי בעקבות החלטת הוועידה. אף שהארגון המשיך לקיים פעולות טרור, מדינות רבות הכירו בארגון והוא קיבל מעמד של משקיף בישיבות האו"ם. לאחר נאומו של ערפאת באו"ם ב-14 בנובמבר 1974, הכירו האומות המאוחדות בהחלטות וועידת רבאט ובזכותו הבלעדית של אש"ף לייצוג הפלסטינים. תוך מספר שנים נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר גם הוא הכיר באש"ף כמייצג הפלסטינים, ובצורך של הפלסטינים למולדת.
גם ממלכת ירדן הושפעה בצורה משמעותית מהחלטות הוועידה. כדי למנוע בידוד בין-ערבי נוסף, חוסיין פעל, לפחות למראית עין, בהתאם להחלטות רבאט. בנובמבר 1974 פיזר את הפרלמנט, שלפי חוקת ירדן מחצית המושבים בו היו מיועדים לפלסטינים מיהודה ושומרון, ולכן לא היה ניתן לערוך בחירות. מספר השרים הפלסטינים בממשלה צומצם באופן ניכר, וכן בוטל המשרד לענייני השטחים הכבושים שהיה אמון על הקשר עם יהודה ושומרון מאז 1967. עם זאת, חוסיין המשיך לשמור על קשר עם יהודה ושומרון, כאשר מטרת-העל שלו הייתה להראות למדינות ערב שאש"ף איננו מסוגל לטפל בפלסטינים בעצמו, ורק ירדן יכולה להוות תשתית לקשר עם השטחים הכבושים ולפיכך גם בסופו של דבר להוות חלק מפתרון הסכסוך. מימון המנהל ושירותי הדת ביהודה ושומרון וברצועת עזה נמשכו, תוך הסכמה שבשתיקה של אש"ף.
ניסיונותיו של חוסיין לשמור על הקשר עם יהודה ושומרון המשיכו לאורך שנות ה-70 וה-80. לעיתים, בייחוד כאשר כוחו של אש"ף נחלש, חוסיין נתפס כאלטרנטיבה ראויה לפתרון הבעיה הפלסטינית. לא אחת נערכו שיחות בין ערפאת לחוסיין, כאלו שהולידו למשל את תוכנית הקונפדרציה בראשית 1983. אולם, בסופו של דבר חוסיין נאלץ להכריז על ניתוק הזיקה מיהודה ושומרון ביולי 1988 בעקבות פרוץ האינתיפאדה הראשונה. בכך גם ירדן הכירה סופית בהחלטותיה של ועידת רבאט.
יוסף שיטרית
יוסף שיטרית (נולד ב-1941) הוא פרופסור אמריטוס בחוגים לשפה וספרות צרפתית וללשון עברית באוניברסיטת חיפה וראש המרכז לחקר התרבות היהודית בספרד ובארצות האסלאם.
ביוגרפיה.
יוסף שיטרית נולד בתארודאנת שבדרום מערב מרוקו בשנת 1941 ולמד שם בחדר ובבית הספר היסודי של חברת כי"ח. לאחר מכן התקבל לבית הספר התיכון העברי בקזבלנקה, ששימש גם בית מדרש למורים עבריים, ובו הוא קיבל הכשרה להוראת עברית וצרפתית. לאחר שנה של הוראה בבית-הספר אורט בקזבלנקה הוא עלה לארץ עם משפחתו ב-1963 לדימונה, ולימד בבית הספר התיכון המקומי צרפתית ומקצועות עבריים עד לשנת 1967.
בשנים 1967-1964 הוא למד באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לתרבות צרפת ולמדעי המדינה במסגרת התוכנית "עודד" שבה למדו סטודנטים עולים מצרפת וצפון אפריקה. באוקטובר 1967 הוא קיבל מלגת השתלמות משגרירות צרפת ויצא לפריז להשתלם בהוראת הצרפתית, ולאחר מכן גם כדי ללמוד לתואר שני ולתואר שלישי. בשנים 1971-1967 הוא למד בסורבון בלשנות צרפתית ובלשנות כללית והגיש עבודת דוקטור בנושא תחביר משְפְּטֵי הזמן בצרפתית בת-זמננו. בתקופה זו הוא גם לימד צרפתית בבית הספר הישראלי ועברית במכון הלאומי האוניברסיטאי לשפות ולתרבויות המזרח ובאולפן של המרכז הקהילתי המקומי.
עם שובו לארץ באוקטובר 1971 הוא ניהל את לימודי הצרפתית במחלקה ללימודים כלליים בטכניון במשך שנתיים. מאוקטובר 1972 עד לספטמבר 2009, עם פרישתו לגמלאות, הוא לימד בלשנות צרפתית ודקדוק צרפתי באוניברסיטת חיפה, ומאוקטובר 1979 הוא לימד גם בלשנות של הערבית-היהודית וסוציולינגוויסטיקה של העברית בת זמננו בחוג ללשון העברית. בשני חוגים אלה הוא הכין את מחקריו המגוונים וזכה לקידומו האקדמי מדרגת מרצה עד לדרגת פרופסור מן המנין. בשנים 1988-1985 הוא גם לימד קורסים על הדיאלקטים הערביים-היהודיים והשירה הערבית-היהודית במרכז לחקר לשונות יהודי ספרד והמזרח וספרויותיהם שליד החוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית.
לבד מהוראתו בשני החוגים מילא שיטרית תפקידים אקדמיים מִנהליים מגוונים באוניברסיטת חיפה. הוא עמד פעמיים בראש החוג לשפה וספרות צרפתית וכיהן כראש אקדמי של היחידה הקדם-אקדמית, כדיקן הפקולטה למדעי הרוח וכמשנה לרקטור וחבר הנהלת האוניברסיטה.
פעילותו המחקרית.
מזה ארבעים שנה מקדיש יוסף שיטרית את מלוא מרצו לתיעודה, לחקירתה ולהפצתה של התרבות היהודית שצמחה ושגשגה בצפון אפריקה בכלל ובמרוקו בפרט. מחקריו הענפים משתרעים על פני תחומים רבים הנוגעים במישרין לתרבות היהודית על מכלול היבטיה - הלשוניים, השיחיים, היצירתיים, האמוניים, ההתנהגותיים והחברתיים. זאת ועוד, מן היום הראשון שהוא התוודע לעושרה ולמגוונה של התרבות היהודית בצפון אפריקה הוא פעל לטיפוחה והביא להכרתה של מורשת זו, הקים גופים אקדמיים, ארגן עשרות כנסים לאומיים ובינלאומיים ונשא הרצאות בפני קהלים שונים בארץ ובחו״ל על מגמותיה ותוצריה של התרבות היהודית בצפון אפריקה. כהערכה למפעלו המדעי, 35 מעמיתיו בחקר יהדות ספרד, צפון אפריקה והמזרח בארץ ובעולם הגישו לו מפרי מחקריהם בספר בן שני כרכים שערכו לכבודו יוסף טובי ודניס קורזון תחת הכותרת ״חקרי מערב ומזרח: לשונות, ספרויות ופרקי תולדה מוגשים ליוסף שיטרית״.
שיטרית קיבל פרסים שונים על מחקריו כמו פרס עיריית חיפה, פרס ניסים גאון בחקר מורשת יהודי צפון אפריקה, פרס תור הזהב של עיריית אשדוד להפצת מורשת הקהילות, פרס חיים זעפרני לחקר יהדות מרוקו המוענק מטעם המכון ללימודי יהדות בפריז. כמו כן הוא עוטר מטעם ממשלת צרפת בעיטור דקל האקדמיה בדרגת קצין והוענקה לו המדליה של עיריית פריז על מחקריו.
מפעלי התיעוד.
מן היום שהחליט למקד את מפעלו האקדמי בתרבותם של יהודי צפון אפריקה עמד שיטרית על סכנת ההיכחדות של לשונות היהודים והמסורות בעל פה של יהודי צפון אפריקה. הדרישה שהציבה התרבות הישראלית בפני העולים מן הארצות השונות, במסגרת מדיניות ׳כור ההיתוך׳, לשכוח את חיי הגלות ותוצריהם ולדבוק גוף ונשמה ביצירֶיהָ ובהתנהגויותֶיהֶ של התרבות היהודית המתחדשת בארץ לא השאירה ברירה לעולים וצאצאיהם שנולדו בארץ אלא להישמע לצו שעה זה, ללמוד ולהפנים את יסודותיה וערכיה של התרבות הישראלית ובראש וראשונה את העברית החדשה לניהול החיים היומיומיים והלאומיים. רק עולים מבוגרים שלא עברו דרך כור ההיתוך של מערכות החינוך הישראלי שמרו על לשונות האם שלהם וניהלו דרכן את החיים המשפחתיים. כדי לחשוף את הניבים של הערבית היהודית והברברית היהודית, ששימשו במשך יותר מאלף שנה בקהילות היהודיות בצפון אפריקה, לקח שיטרית על עצמו להשאיר זכר לפעילות לשונית ענפה ומגוונת זאת. הוא התחיל במפעל הקלטות אינטנסיבי שהביא אותו לאתר ולראיין בערבית יהודית (ולפעמים גם בברברית) מבוגרים שדיברו לשונות אלה כשפת אם. לשם כך הוא הרחיב את מפעל ההקלטות הראשון שנערך ב׳סדנת שלומי׳ בשנים 1981-1979 וכיתת את רגליו ברחבי הארץ מקרית שמונה עד ירוחם וברחבי מרוקו וכן בפריז וסטרסבורג בצרפת ומונטריאול בקנדה, והקליט מאות גברים ונשים. הוא הקליט עד כה יותר כ-1200 שעות של שיח ערבי-יהודי ועשרות שעות של שיח ברברי-יהודי על החיים המשפחתיים והקהילתיים של המרואיינים, על מסורות השירה בעל פה ומסורות הפתגמים שלהם. אוצר בלום זה של תיעוד שאין כדוגמתו בארץ ובעולם היהודי משמש את שיטרית במחקריו השונים בתחומי לשונות היהודים, שיח תלמידי חכמים, שיח גברים ושיח נשים, השירה בעל פה של הנשים היהודיות שלא הוקדשו לה מחקרים רבים מחוסר תיעוד הולם, מנהגים והתנהגויות בתחנות שונות במעגל החיים היהודי כמו החתונה ובמעגל השנה כמו המימוּנה, המוזיקה היהודית וזיקותיה למוזיקה הערבית הימי-ביניימית הממשיכה לשמש בארצות צפון אפריקה. בדרך זאת הוא הצליח לתעד מאה שלושים ושבעה (137) דיאלקטים ערביים-יהודיים שנהגו בקהילות עירוניות וכפריות במרוקו, רשם יותר מ-6000 פתגמים שונים ששימשו בפיהן של הנשים בייחוד כחלק ממסורת הלשון שלהן, ומאות שירי נשים מסוגות ה׳מוואל׳ וה׳ערובי׳ שהן שרו בחגיגות ובטקסים משפחתיים ועשרות רבות של שירי ׳נוואח׳ [=קינה] שהן קוננו בימי אבל משפחתי, ועוד שירים רבים שהן שרו בחתונה או בלידת הבן.
תיעוד נרחב זה הוקלט על גבי קלטות אודיו שהיו המדיה הסטנדרטית עד לעשרים השנים האחרונות. הוא עובר כיום תהליך של דיגיטליזציה כדי לשמרו לדורות הבאים ולהעלותו בבוא הזמן לרשת לשימוש החוקרים. את מפעל התיעוד שלו התחיל שיטרית בקרב בני משפחתו אך הוא הפך אותו חיש מהר למפעל שיטתי ומגוון במסגרת ״סדנת שלומי״ שהוא היה בין יוזמיה ומקימיה ושהוא אף ריכז אותה בשנים 1981-1979 בסיועו של המרכז לשילוב מורשת יהודי ספרד וארצות האסלאם ובשיתוף עם חוקרים נוספים מאוניברסיטת חיפה. במסגרת הסדנה  הוקלטו עשרות נשים וגברים מתושבי שלומי בני חמישים ויותר על מסורותיהם בעל פה ועל החיים הקהילתיים שלהם לפני עלייתם לארץ. לאחר מכן הוא הרחיב תיעוד זה לארץ כולה וביקר לשם כך במועדוני זקנים רבים שפעלו בעיירות פיתוח, בצפון ובדרום הארץ.