מלקולם בראון זכה בפרס פוליצר על תמונתו, והתמונה עצמה הוכרה כ"תמונת השנה בעיתונות העולמית". התמונה יצרה הד עולמי רחב, וגם כיום נעשה בה שימוש במדיה התקשרותית. כך למשל, ב-1992 נעשה בתמונה שימוש באלבום הבכורה של להקת הרוק האנטי ממסדית Rage Against the Machine. בסדרת האנימציה הידועה סאות' פארק, בפרק 408, "Chef Goes Nanners" (ששודר ב-5 ביולי 2000) אחת הדמויות (שף) מחקה את הסיטואציה שתמונת השרפה העצמית חושפת, ומיד לאחר מכן אותה הדמות שורפת נזיר כאות מחאה על הדגל הגזעני של העיר.
תקדימים לאירוע והשפעתו.
למרות ההלם בו הרפובליקה המערבית הייתה שרויה, הצתות עצמיות של נזירים וייטנאמים לא נחשבו לדבר בלתי-רגיל. מקרי שריפות עצמיות בווייטנאם תועדו במשך מאות שנים, ולרוב נעשו בשם גאוטמה בודהה. כך, למשל, קיים תיעוד מ-1950 לשרפה עצמית בצפון וייטנאם שקדמה להתאבדותו של טיק קואנג דוק. לאחר כיבוש וייטנאם במאה ה-19, ניסו רשויות הודו-סין לעקור מן השורש את המנהג המגונה לטענתם, אך לא הצליחו בכך לחלוטין. במקרה אחד הצליחו הרשויות למנוע מנזיר וייטנאמי לשרוף את עצמו בהואה בשנת 1920, אך בסופו של דבר אותו נזיר הרעיב את עצמו למוות. במהלך שנות ה-20 וה-30, עיתוני סייגון דיווחו על מקרים רבים בהם נזירים שרפו את עצמם כאות מחאה לעניינים שונים.
קיים תיעוד של שרפה עצמית אשר התרחשה גם בסין בעיר חרבין ב-1948: נזיר התיישב בתנוחת מדיטציה על ערימה של נסורת עץ ושמן סויה, ושרף את עצמו למוות כמחאה נגד היחס לבודהיזם מצד הקומוניסטים, אשר בראשם עמד מאו דזה-דונג. נטען, כי גם ליבו של אותו הנזיר נשאר ללא פגע, בדומה לליבו של טיק קואנג דוק.
לאחר מותו של טיק קואנג, חמישה נזירים בודהיסטים שרפו את עצמם אוקטובר ב-1963, כשמשבר הבודהיזם בווייטנאם החריף. ב-1 בנובמבר הצבא הרפובליקני של וייטנאם יזם הפיכה מדינית, שבמהלכה נרצח הנשיא נו דין דיים. מספר נזירים המשיכו לשרוף את עצמם מאז, מסיבות שאינן קשורות לנו דין דיים, אלא בשל חוסר הכבוד לבודהיזם מצד השלטונות.
השריפות העצמיות לא פסחו גם על האמריקנים בסייגון. במקרה אחד, בנו הצעיר של קצין אמריקני התיז על עצמו בנזין והצית את עצמו. הוא הספיק להיכוות קשות לפני שהאש כובתה, וההסבר היחיד שסיפק לאחר האירוע היה: "רציתי לראות איך זה".
לטיק קואנג דוק קמו ממשיכים גם בארצות הברית - שהציתו את עצמם כאות מחאה על מלחמת וייטנאם. נורמן מוריסון, פציפיסט נוצרי, שפך על עצמו קרוסן ושרף את עצמו מתחת לחלונות משרדו של מזכיר ההגנה של ארצות הברית רוברט מקנמארה, בפנטגון, ב-2 בנובמבר 1965. אליס הרז, קשישה בת 82, שרפה גם היא את עצמה למוות באותה השנה, בדטרויט.
Thích Quảng Đức
אורי כבירי
אורי כבירי (נולד ב-3 ביוני 1970 בירושלים) הוא מפיק מוזיקלי, שחקן ומדבב ישראלי. ידוע בשל גילומו את גדי פישנזון בסרט הקולנוע "אלכס חולה אהבה".
ביוגרפיה.
כבירי נולד בשנת 1970 בירושלים. כשהיה בן שלושה חודשים התגרשו הוריו והוא עבר ביחד עם אמו לרחובות. כשהיה בן שלוש החל ללמוד מוזיקה. בילדותו למד נגינה על כלים מוזיקליים שונים, אך התמקד בעיקר בנגינה בקלידים.
כשהיה בן 12 עבר מבדקי אינטליגנציה, אובחן כגאון, ולמד באוניברסיטת תל אביב בחוגי העשרה לילדים מחוננים, ב"מכון לקידום נוער ליצירתיות ומצוינות", מיסודה של ד"ר אריקה לנדאו. כשהיה בן 14 וסיים את כיתה ח', קיבל אותו המוזיקאי דני גוטפריד לתיכון ע"ש תלמה ילין כמתופף, אך ברגע האחרון הוכנס תלמיד אחר במקומו, וכבירי המשיך ללמוד בתיכון "דה-שליט" ברחובות, שם למד מכיתה ז'.
קריירת המשחק.
כבירי התפרסם בשנת 1986, עת יצא לאקרנים סרט הקולנוע "אלכס חולה אהבה" בו גילם את דמותו של גדי פישנזון. הסרט צולם ב-1985, כשהיה כבירי בן 15. לאחר שיצא בווידאו ב-1987, החל "אלכס חולה אהבה" לבסס את מעמדו כאחד מסרטי הפולחן האהובים בתולדות הקולנוע הישראלי. אף על פי שבמקור התקבל כבירי לסרט בתפקיד ילד חנון ממוצא ישראלי ("גדי הממושקף"), תפקיד אשר בתסריט המקורי היה בעל שלוש שורות בלבד, הוחלט לבסוף לשנות את התסריט, וליצור דמות אשר תתאים לכישוריו של כבירי - וכך נוצרה דמותו של גדי פישנזון, נער חנון אשר מייצג את היקה הסטריאוטיפי. בשנות ה-90 פעלה בישראל להקת "פיש אין זון" שנקראה על שם הדמות, וכן הראפר פישי הגדול נקרא כך על שם דמיונו החיצוני לפישנזון.
בשנת 1988, לפני גיוסו לצה"ל, הופיע בתפקיד משנה בסרטו של דודו טופז, "תל אביב לוס אנג'לס".
כבירי שירת בלהקת חיל האוויר בין השנים 1988–1991. במהלך שירותו השתתף בתפקידים ראשיים בשלוש הפקות מחזמר. לאחר שהשתחרר מצה"ל הופיע בעיקר בתפקידי משנה ובתפקידי אורח בסרטים כגון "שירת הסירנה" ו"אגדת האיש ששתק" ובסדרות טלוויזיה כגון "לשון המראות" ו"קופיקו".
הפקות מוזיקליות והפקת דיבוב.
בשנת 1979, כשהיה בן תשע, החל ללמוד נגינה על תופים. אמו נישאה למורה שלו לתופים, והשניים פתחו ב-1982 בית ספר לתופים בתל אביב. בית הספר כלל אולפן מקצועי לשימוש התלמידים, אותו ניהל כבירי מאז שהיה בן 12. באולפן זה עשה את צעדיו הראשונים בתחום הקלטות המוזיקה והעיבודים. כשהיה בן 19 עברה המשפחה לתל אביב, כדי להקל על כבירי בשירותו בלהקה הצבאית, שעשתה חזרות בתל אביב. כשנסגר בית הספר לתופים, בשנת 1991, העביר כבירי את האולפן למיקום אחר במרכז תל אביב.
לאורך השנים בחר כבירי למקד את הקריירה שלו בהפקות מוזיקליות כמלחין, מעבד, נגן ובהפקת שירה. הוא עיבד, ניגן, הקליט והפיק מוזיקלית שירים ואלבומים של זמרים ישראלים רבים.
בשנת 1990 החל כבירי לעבוד בצורה מקצועית כקריין. משנת 1992 ואילך השתתף בדיבוב תוכניות ילדים רבות בערוץ הופ!, ערוץ הילדים והערוץ הראשון בהן סדרות אנימציה שונות כגון "כוח וידאו" (בתפקיד קווץ'), "מר בלופר" (בתפקיד מר בלופר), "עלילות טייני טון" ועוד. בקריירת הדיבוב שלו עבד בעיקר באולפני אלרום. כבירי אחראי גם למספר שירי פתיחה של תוכניות ערוץ הילדים באותה תקופה, הן כמלחין מעבד מוזיקלי ונגן ("המחסן של כאילו" ב-1992, מוזיקת הרקע לתוכניות "הוגו" ב-1994 ו"עולמו של הוגו" ב-1996) והן כמפיק שירות ("עלילות טייני טון"). ב-2004 שימש כמעבד ומפיק עבור תוכניתה של פנינה רוזנבלום "החיים על פי פנינה". בנוסף עבד כבירי על המוזיקה וההקלטות אשר ליוו מופעי סטנד-אפ של אמנים כגון אלי ומריאנו, נאור ציון ודורון ונתי רביץ.
משנת 1992 ועד 2009 היה שותף כבירי בהפקה, נגינה, עיבוד ואף שירה באלבומיה ושיריה של הזמרת דנה אינטרנשיונל. בין השאר היה אחד המפיקים, הנגנים, המעבדים והמקליטים של השיר "דיווה", שזכה באירוויזיון 1998. כבירי עבד על פרויקטים נוספים עם אמנים אחרים, בהם אלבום הבכורה של מאיה סימנטוב, "אתה לא רומיאו" לזמרת ג'ולייטה (אהוד מנור כתב מילים למנגינה של כבירי), סינגלים שונים לאחיות שרונה ודניאלה פיק וכן שיר למען שחרורו של גלעד שליט בהשתתפות אמנים שונים.
ב-2011 עבר לארצות הברית והוא מתגורר בנאשוויל.
השירים השונים עליהם חתום כבירי שולבו בחלקם בסדרות טלוויזיה, בהן "סקס והעיר הגדולה" ו"הסופרנוס", ובסרטים הוליוודיים.
יצחק שני
יצחק שני היה הצנזור הצבאי הראשי של מדינת ישראל בשנים 1977–2000. השתחרר מצה"ל בדרגת תת-אלוף.
ביוגרפיה.
שני התגייס לצה"ל ב-1954, שירת בחטיבת גולני, נלחם במלחמת סיני כמפקד מחלקה בקורס מ"כים ונפצע. בהמשך שירת בתפקידי שלישות ומודיעין. ב-1972 עבר ליחידת הצנזורה הצבאית ומונה למפקד בסיס היחידה בתל אביב, שירת בתפקיד בתקופת מלחמת יום הכיפורים. בתחילת 1977 מונה לסגן הצנזור הראשי ובמאי 1977 מונה לתפקיד הצנזור הראשי ב-1977 בהמלצתו של הצנזור הראשי היוצא תת-אלוף אבנר בר-און. קודם לכן היה שני עוזרו של בר-און ואיש מנהלה במפקדת היחידה, ואחר כך מפקד בסיס תל אביב של הצנזורה, בין היתר במהלך מלחמת יום הכיפורים.
אבן דרך משמעותית ראשונה בתקופת כהונתו כצנזור ראשי נרשמה בשנת 1984, כשהוציא בצעד חריג צו סגירה לעיתון "חדשות" למשך ארבעה ימים לאחר שהעיתון פרסם ידיעה על הקמת ועדה לחקירת פרשת קו 300 מבלי שהגישה לצנזורה מוקדמת ומבלי שקיבל את אישור הצנזור.
ב-1988, בעקבות החלטתו לאסור על פרסום כתבה המכילה קטעים העוסקים בביקורות על אודות תפקודו של ראש "המוסד" ועיתוי החלפתו במקומון "העיר", עתרו עורך "העיר" מאיר שניצר והעיתונאי אלוף בן לבג"ץ. בעתירה, הידועה כבג"ץ שניצר, עמד לראשונה לביקורת שיפוטית היקף סמכותו של הצנזור הצבאי הראשי. בפסיקת השופטים נקבע הכלל לפיו אין הצנזור הצבאי הראשי מוסמך לפסול ידיעה, אלא אם כן נראה, אובייקטיבית, כי יש בפרסום משום ודאות קרובה לפגיעה ממשית בביטחון המדינה, שלום הציבור או הסדר הציבורי. השופטים קבעו כי החלטתו של תא"ל שני, לפסול את הכתבה של "העיר" אינה עומדת במבחן זה.
אירועים בולטים נוספים בתקופת כהונתו של שני כצנזור ראשי בהם הוא נדרש לאזן בין הצורך בשמירה על ביטחון המדינה לבין ערכי חופש הביטוי, עיתונות חופשית ו"זכות הציבור לדעת" היו מבצע משה, אסון צאלים ב' ואירוע החטיפה ופעולת החילוץ הכושלת של החייל נחשון וקסמן.
בשנת 2000 הוחלף שני ברחל דולב והשתחרר מצה"ל.
רישיון חובבי רדיו
הצנזורה לעיתונות ולתקשורת
הצנזורה לעיתונות ותקשורת
הצנזור הראשי לעיתונות ולתקשורת
ת'לוניוס מאנק
ניצי הפת&quot;ח
ברתולומאו (באקיו) באנדילני
גרמאנית
קשת איים