אחרי לימודי תואר ראשון BS באוניברסיטת נורתווסטרן, נרשם ג'ייקובסון בשנת 1905 ללימודי פסיכולוגיה באוניברסיטת הרווארד. אחד ממוריו היה הפילוסוף והפסיכולוג ויליאם ג'יימס, בעל אוריינטציה הוליסטית כלפי הגוף ונפש האדם, שחיבר עם החוקר לאנג את התאוריה האינטואיטיבית לגבי מוצאם ההיקפי של הריגושים, וכתב על החוויה המיסטית ועל ההרפיה. לפי עדותו מאוחר יותר, ג'ייקובסון חיפש בתקופה זו תשובות לשאלת התגובות הרגשיות החריפות של האדם - האמוציות, במיוחד הפחד וה"עצבנות"; הוא התאכזב ממורהו ג'יימס, ומצא עניין דווקא במחקרים אלקטרופיזיולוגיים, נציגי האסכולה הפסיכולוגית הצרפתית שעסקו בתחום הזה. באותה תקופה ג'ייקובסון ערך את המחקרים השיטתיים הראשונים בתחום ההרפיה: מחקרים של תגובת ה-startle (תגובת פתע, עליית פתע במתח) לרעשים פתאומיים.
פרסומו הראשון היה מאמר פילוסופי על האמת -"The relational account of the truth", אותו כתב בהשראת ויכוחיו עם אחד ממוריו בהרווארד, ג'וזאיה רויס.
בשנת 1910 סיים בהרווארד את התואר השלישי PhD, עם עבודת דוקטורט על העכבה (אינהיביציה). בהמשך השתלם באוניברסיטת קורנל, שם הושפע מהפסיכולוג הבריטי הידוע אדוארד טיצ'נר. ברוחו של טיצ'נר, התעניין בהגברת המודעות לתחושות הקינסתטיות בגוף ולחוויות הנפשיות המקבילות להן, וכן בשיטת בחינה פנימית (אינטרוספקציה) של הנפש הקרויה גם "שיטת וירצבורג". כמו כן בהשפעת "תורת ההקשר" של טיצ'נר, התעניין בקשר בין תנוחות ומתחים בגוף ובין מילים ופעילויות בדמיון. בתקופה זו פרסם את מאמרו החשוב "על המשמעות ועל ההבנה" (Meaning and Understanding).
בהמשך עבר לאוניברסיטת שיקגו, שם הצטרף במשך רבעון כמדריך למחלקה לפיזיולוגיה שבניהולו של א. ג'. קרלסון. לאחר מכן למד רפואה ב"בית הספר ראש" בשיקגו, וסיים ב-1915 לימודי דוקטור לרפואה MD. משנת 1926 עבד במחלקת הפיזיולוגיה של אוניברסיטת שיקגו, ובתקופה זו המשיך במחקריו אודות הרפיה, מדידות מתח בשרירים ועוד. ב-1937 פרש מהאוניברסיטה והקים במרכז שיקגו את מעבדתו הפרטית לפיזיולוגיה קלינית, בה ערך מחקרים עד 1960 ושם פעל עד יום מותו.
ג'ייקובסון נפטר בשיקגו בשנת 1983, בגיל 94.
פעילותו המדעית.
מדידת מתח בשרירים והאלקטרומיוגרפיה הכמותית.
בעת עבודתו בשיקגו יחד עם א. קרלסון, חיפש ג'ייקובסון מדדים שונים למצבי מתח נפשי. כך למשל חקר את ההחזר הפטלרי (החזר הקפיצה של הברך לאחר נקישה בגיד מתחת לפיקה), ומצא מתאם בין האמפליטודה של ההחזר ובין מתח נפשי. הוא גילה שהשגת מצב של הרפיה הורידה את האמפילטודה של ההחזר.
אולם שיטת מדידת החזרים בברך הייתה מסורבלת מדי. בשנת 1921 הוא החל למדוד את ה"מתח" דרך מדידות אלקטרופיזיולוגיה, בשיתוף פעולה עם מעבדות בל. אחר כך ניסה ליישם טכניקות אלה בפרקטיקה הרפואית, מה שנקרא מאוחר יותר בשם "רפואה פסיכוסומטית". הוא השתמש במכשירים חשמליים בעלי מיקרוולטאז', וערך את המדידות החשמליות המדויקות הראשונות של טונוס השרירים (פוטנציאלי פעולה או דחפים עצביים), בשרירי בני אדם חיים.
יחד עם עובדי מעבדת בל, שקד ג'ייקובסון על שכלול מכשירים אלה. כך למשל יצר את ה"נוירוולטמטרים" (1939) ואת ה"נוירוולטמטר המשלב" (integrator neurovoltmeter). בכך היה ג'ייקובסון לחלוץ האלקטרומיוגרפיה הכמותית.
הקשר בין הפעילות בשרירים ובין ריגושים ומחשבות.
בעזרת המדידות הללו מצא ג'ייקובסון שגם במצב של רגיעה גופנית, מחשבה או דמיון על תנועות או על מכות גורמת לתגובות אלקטרומיוגרפיות. כל מחשבה מתלווה בפעילות שרירית, מזערית ככל שתהיה. שרירי העיניים ואיברי הדיבור מושפעים מדמיונות של ראייה או דיבור. ולהפך - הפחתה של החשיבה והדמיון מסוגים אלה גורמת להרפיית השרירים הרלוונטיים. ג'ייקובסון טען:
בהמשך לתצפיותיו בעת לימודיו באוניברסיטה, ג'ייקובסון התרשם כי מאמץ, מתח נפשי והפרעות סומטיות שונות מלווים לעיתים קרובות ב"מתח שרירים", כלומר מצב של כיווץ סיבי השרירים. הוא הסיק כי הרפיית שרירים, כחומר הורדת טונוס השרירים ויצירת מצב של חוסר כיווץ, עשויה לגרום להרגעה נפשית, עם השלכות חיוביות גם על הפרעות גופניות שונות. להערכתו, הרפיית שרירים יכולה לשמש אף לאמצעי מנע נגד הפרעות גופניות ונפשיות שונות, הנקראות לעיתים "פסיכו-סומטיות".
בשנת 1929, אחרי עשרים שנות מחקר, החל ג'ייקובסון לפרסם את תוצאותיו בספרו "הרפיה הדרגתית". כעבור 5 שנים, בשנת 1934, כתב גם את הספר "אתה חייב הרפיה" (You must relax) המיועד לציבור הרחב, שבו הציג את יתרונות טכניקות ההרפיה בטיפול ובמניעת הפרעות נפשיות וגופניות.
היישומים הטיפוליים של מחקריו: "טכניקת ההרפיה ההדרגתית של ג'ייקובסון".
שיטת הטיפול של ג'ייקובסון התבססה על תרגילי כיווץ ואחר כך הרפיה פתאומית של עשרות קבוצות שרירים, ועל אימון כושר ההבחנה בין תחושות המתח וההרפיה הללו. המטרה המיידית של האימונים הייתה סילוק המתח בכל שרירי השלד וחוויית הרפיה עמוקה "בפקודה".
לפי שיטתו המקורית, התוכנית הטיפולית הייתה צריכה לכלול כ-56 עד 200 מפגשים טיפוליים, והמטופלים היו צריכים לבצע בין 1 ל-9 תרגילים יומיים של הרפיה בת שעה כל אחד.
שיטתו אומצה מאוחר יותר על ידי מייסדי הטיפולים הפסיכולוגיים ההתנהגותיים, הראשון מביניהם היה הדרום אפריקאי ג'וזף וולפי (בספרו "פסיכותרפיה על ידי עכבה הדדית", 1958). להבדיל משיטת ג'ייקובסון, עקרון השיטה של הגרמני שולצה, שנקראת "אימון אוטוגני", התבסס בעיקר על סוגסטיה. במשך הזמן שתי שיטות אלה שולבו בטיפולי ההרפיה הנהוגים בפסיכותרפיה כיום.
מסמרת
מַסְמֶרֶת (ברבים: מַסְמָרוֹת) המוכרת גם בשם ניט היא אביזר מתכתי המשמש לחיבור חלקי מתכת זה לזה. המסמרת בנויה כקנה שבצדו האחד כיפה.
מתחילת המאה ה-19 עד לאמצע המאה ה-20, טרם עידן הריתוך, היו המסמרות השיטה הנפוצה לחיבור חלקי מתכת כבדים. מסמרי ענק אלה חוממו לטמפרטורה גבוהה מאוד והוכנסו בכוח אל חורים בלוחות המתכת שהוכנו מבעוד מועד. בצִדן השני של המסמרות עמד אדם או מכונה שתפקידם היה להכות עם פטיש כדורי על הקצה השטוח עד שייווצר אוגן שלא יאפשר למסמרות להחליק החוצה, וכך היו חלקי המתכת תפוסים בחוזקה.
מונומנטים מפורסמים רבים נבנו בשיטת חיבור הלוחות על ידי מסמרות ובהם מגדל אייפל בפריז וגשר שער הזהב בסן פרנסיסקו. בישראל ניתן לראות את השימוש במסמרות בעיקר באלמנטים פיסוליים.
האונייה הענקית "טיטניק" נבנתה באמצעות כשלושה מיליון מסמרות כאלו. חלק מההיסטוריונים טוענים כי העבודה נעשתה בצורה לקויה במיוחד בחלקים הנמוכים יותר של דופן הספינה בדיוק באזורים כמו אלה שנפגעו על ידי הקרחון. הם טוענים כי אילו היו המסמרות חזקות יותר, ייתכן והנזק שהיה נגרם היה מצומצם יותר.
כיום פסק השימוש במסמרות ששימשו בתעשיות הברזל, אך עדיין נפוץ השימוש במסמרות קטנות, לדוגמה בבניית מטוסים.
תבץ
תֵּבֵץ היא עיר באזור שכם המוזכרת גם כאתר המקראי שבו נהרג אבימלך בן גדעון בידי אישה שזרקה עליו פלח-רכב (החלק העליון של הריחיים).
בתקופה מאוחרת יותר מסר אוסביוס באונומסטיקון כי בימיו היה קיים כפר בשם תבץ בגבול ניאפוליס (שכם) במיל ה-13 על הדרך מניאפוליס לבית שאן.
חוקרים מזהים את תבץ עם העיירה טוּבַּאס, כ-20 ק"מ מצפון מזרח לשכם, בדרך לבית שאן, בשל הדמיון בצליל השם. חוקר המקרא אברהם מלמט שלל את זיהוי תבץ עם העיירה טובאס וזאת מסיבה לשונית - האות ב' היא היחידה אשר משותפת לשני השמות. מלמט הציע את תרצה. לטענתו השם תבץ משובש וזיהוי תבץ הגיוני יותר עם תרצה המקראית מבחינה היסטורית, ארכאולוגית וגאוגרפית. לשיטתו הזיהוי נכון יותר גם מבחינה לשונית היות שהאות היחידה אשר שונה היא ב' והיא קרובה מאוד לאות ר' המקראית, כלומר, השם "תבץ" אינו אלא שיבוש גרפי של השם "תרצה".
על שם העיר המקראית מכונה בשם זה בסיס צה"לי הממוקם כ-5 ק"מ מזרחית לעיר.
פאבל קוהוט
פאוול קוהוט
כריסטיאן טראש
כריסטיאן טראש (בגרמנית: Christian Träsch; נולד ב-1 בספטמבר 1987 באינגולשטאדט, מערב גרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדות המגן והקשר באל-ווסל מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות
קריירה.
קריירת מועדונים.
את דרכו בכדורגל החל טראש בקבוצת הנוער המקומית, MTV אינגולשטאדט ובשנת 2003 עבר לקבוצת הנוער של מועדון הכדורגל מינכן 1860, ושיחק בה במשך שלוש שנים. בשנת 2006 החל לשחק בקבוצת המילואים של מינכן ולאחר עונה אחת בה הבקיע שני שערים ב-39 משחקים, החליטה אלופת הבונדסליגה, שטוטגרט להחתימו. בעונתו הראשונה במועדון, , שיחק בעיקר בקבוצת המשנה של שטוטגרט, אולם לקראת סיום העונה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, כאשר נכנס כמחליף ללודוביק מאנין בדקה ה-59 של משחק הליגה נגד שאלקה 04, בו הובסה שטוטגרט 1–4.
גם את עונת החל טראש בקבוצת המשנה של שטוטגרט, אולם לאחר שבעה משחקים הועלה רשמית לקבוצה הבוגרת וכבר במשחקו הראשון בבונדסליגה בעונה זו, נגד ורדר ברמן, כבש את שער הבכורה שלו בליגה ואף בישל שער נוסף והוביל את קבוצתו לניצחון 1–4 מרשים. עד סיום העונה ערך 18 הופעות נוספות והוביל את שטוטגרט למקום השלישי בבונדסליגה. במקביל סייע לקבוצתו להעפיל לשלב 32 האחרונות בגביע אופ"א, אך זו הפסידה 2–4 בסיכום שני המשחקים נגד האלופה היוצאת, זניט סנקט פטרבורג והודחה מהטורניר.
בעונתו השלישית בשטוטגרט, , החל טראש להשתלב יותר ויותר בהרכב הפותח של הקבוצה ועם שלושה שערים ושלושה בישולים ב-29 משחקים הוביל אותה למקום השישי בבונדסליגה ולשמינית גמר ליגת האלופות, בו הפסידה לברצלונה.
ב-25 ביולי 2011 עבר לוולפסבורג. ב-30 באוגוסט 2017 חתם באינגולשטאדט 04.
קריירה בנבחרת.