בין השנים 1802 ל 1829 הוקמו המעגנים הנקראים הג'ורג'יאניים (Georgian docks) שהוקמו בתקופה הג'ורג'יאנית , שנות שלטונם של המלכים ג'ורג' ה-1 עד ג'ורג' ה-4 מבית הנובר. בשנת 1802 הוקם מעגן איי הודו המערבית , אחריו הוקם מעגן לונדון בשנת 1805, ובאותה שנה נחנך גם מעגן הודו המזרחית . בשנת 1807 נחנך מעגן סארי, בשנת 1820 נחנך מעגן תעלת ריג'נטס, בשנת 1828 מעגן סט. קתרינה , ובשנת 1829 נחנך מעגן דרום מערב הודו (West India South).
התקופה הוויקטוריאנית (Victorian era).
בתקופה הוויקטוריאנית הוקמו עוד שלושה מעגנים, מזרחית למעגנים הקיימים, והם: מעגן רויאל ויקטוריה שהוקם בשנת 1855, מעגן מילוול שהוקם בשנת 1868 ומעגן רויאל אלברט שהוקם בשנת 1880.
תקופת בית ווינדזור.
המעגן האחרון בשורת המעגנים לתקופה זו הוא מעגן המלך ג'ורג' ה-5 נבנה בשנת 1921.
המאה ה-20.
תחילת המאה עד מלחמת העולם השנייה (1900–1940).
לאחר השלמת המעגנים אזור דוקלנדס כלל שלושה סוגי מעגנים: המעגנים הימיים (הרטובים) (Wet docks) לעגינת ספינות, המבדוקים , ששימשו לתיקון ובניית ספינות, ובנוסף היו פזורים לאורך הנהר מחסני אחסון ורציפי עגינה.
כל מעגן התמחה בסוג סחורות מסוים, וכך מעגן סארי התמחה בבולי עץ, מעגן מילוול בגרעינים, מעגן סט. קתרינה בצמר סוכר וגומי, וכך הלאה.
תקופת מלחמת העולם השנייה (1940–1945).
החל מחודש ספטמבר 1940 החל אזור דוקלנס לספוג פגיעות משמעותיות עקב הפצצות מהאויר, שגרמו לנזקים כבדים לכל הרציפים, בכל המעגנים. הפעילות בדוקלנדס, המהווים למעשה את הנמל של לונדון, שובשה בצורה רחבה, אך למרות זאת הפעילות לא שותקה, והנמל המשיך לפעול, גם אם בצורה חלקית, בכל תקופת מלחמת העולם השנייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עד סגירת המעגנים (1945–1980).
עם סיום מלחמת העולם השנייה הוחל בשיפוץ ובניית המעגנים שנהרסו במלחמה ודי מהר המעגנים חזרו לפעילות מלאה, וזכו לשגשוג במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20. באותה תקופה גם הוחל בהרחבת רשת החשמל, דבר שהצריך בניית תחנות כוח נוספות, וכך הפכו חלק מהמעגנים לקליטת כמויות אדירות של פחם שנדרשו כחומר בעירה לתחנות הכוח, כפי שאפשר לקרוא במאמר בעיתון טיימס משנת 1959
דעיכת השימוש במעגנים נבעה בעיקר מהכנסת אניות המכולה לשימוש בשנות ה-60 של המאה ה-20 כאמצעי השינוע החדש לסחורות. למעגנים שהיו ממוקמים במעלה הנהר היו מספר נקודות חולשה, כאשר שתיים מחולשות אלו גרמו לבעיה. ראשית גודל הרציפים לא איפשר לקלוט אניות מכולה גדולות, ושנית המים הרדודים במקום לא איפשרו שייט של אניות כל כך גדולות. כך, בין השנים 1960-1970 כל תנועת האניות עברה למורד הנהר, בו המים היו מספיק עמוקים וניתן היה לקלוט בו אניות מכולה גדולות. בעיקר לנמל טילברי ונמל פליקסטואו .
גורם דומיננטי נוסף שגרם לירידת השימוש במעגנים היה הפחם, שהיווה מרכיב חשוב במסחר וביבוא לנמל לונדון. עם המעבר לשימוש בגז וחשמל חלה ירידה איטית, אך קבועה ביבוא הפחם ללונדון, ועם גילוי שדות הגז בים הצפוני עבר השימוש הביתי והתעשייתי לגז וחשמל. סיום רשמי של יבוא הפחם נרשם בשנת 2011 עם מעבר תחנת הכוח בטילברי לשימוש בלעדי בביומסה, יבוא הפחם ללונדון צנח לאפס.
בכך למעשה בא הקץ למעגני לונדון בדוקלנס ואזור בשטח של כ-21 קמ"ר במזרח לונדון הפך לנטוש.
פיתוח מחדש של האזור (1980–1999).
כמעט מיד עם סגירת המעגנים, החלו מאמצים להחיות את האזור מחדש. הקושי העקרי ביישום תוכניות הפיתוח היה ריבוי המחזיקים בקרקעות. בין המחזיקים הגדולים ניתן למנות את רשות נמל לונדון , מועצת לונדון רבתי, חברת הגז הבריטית , חמש מועצות רבעים, רכבות הממלכה המאוחדת, ומועצת החשמל המרכזית . כדי להתגבר על בעיה זו מייקל הזלטיין , השר להגנת הסביבה באותה תקופה, הקים בשנת 1981 חברה ייעודית לפיתוח האזור שנקראה החברה לפיתוח דוקלנס של לונדון , תאגיד סטטוטורי שהוקם ומומן על ידי הממשלה, מה שקרוי המגזר השלישי, ותפקידו היה לפתח מחדש את האזור. לתאגיד הוענקו סמכויות רחבות בכל מה שקשור לרכישה ומכירה של קרקע מתוך מגמה של פיתוח האזור, ובנוסף שימש כגוף האחראי לתכנון האזור. בשנת 1982 הוסיפה הממשלה מימד נוסף של מעורבות בכך ששינתה את ייעוד האזור לאזור פיתוח עירוני (Urban enterprise zone), שבו עסקים יהיו פטורים ממס רכוש וכן יהיו זכאים לתמריצים נוספים כגון הקלת הליכי תכנון ותנאי מימון טובים. צעדים אלו גרמו למשקיעים לראות את פוטנציאל הכדאיות של השקעה בנדל"ן במקום, דבר שהחל הליך של פריחה. הפיתוח המסיבי מתחילת שנות ה-80 עד שלהי שנות ה-90 שינו כליל את פני האזור תוך שילוב מגורים, מסחר ותעשייה קלה. הסמל הברור יותר לשנוי הוא פרויקט הקמת קנרי וורף, שהפך עם הזמן לאזור עסקים פיננסי גדול.
עם זאת התנהלות החברה לפיתוח דוקלנס של לונדון הייתה שנויה במחלוקת. גורמים מקומיים טענו שהחברה מעדיפה בניית בתי יוקרה במקום דיור לשכבות הביניים וכך לאחר מאבקי כח הועברה השליטה בשנת 1998 להמשך פיתוח האזור לרשויות המקומיות, בהתאמה.
בנוסף לפרויקטים בתחום המגורים המסחר והעסקים, הוחלט להקים במקום גם את הקמפוס האוניברסיטאי קמפוס דוקלנס המהווה את אחד משני הקמפוסים של אוניברסיטת מזרח לונדון , שלמעשה היה הקמפוס החדש הראשון שהוקם מזה 50 שנה.
המאה ה-21.
התחדשות אורבנית כלכלית אקדמית ותרבותית.
במהלך השנים האחרונות אוכלוסיית האזור הוכפלה והאזור כולו הפך לשלוחה הראשית של המרכז הפיננסי של לונדון. בנוסף בשנים האחרונות הוקמו חברות בתחום טכנולוגיה עילית ותעבורת נתונים באינטרנט.
כמו כן הוקמו מערכות עיתונים מקומיים, וכסימן נוסף להתחדשות הוקמה בשנת 2009 התזמורת הסימפונית של דוקלנדס .
תחבורה.
אזור דוקלנדס היה בעבר אזור נמוך וביצתי, מה שמנע את פיתוחו, והתושבים היחידים במקום היו פועלי הנמל. גם הקשר עם שאר חלקי לונדון התנהל רק דרך 2 גשרים מתרוממים, דבר שגרם לניתוק כמעט מוחלט מהעיר, ויצירת מעין יישוב קהילתי סגור עם מנהגים וסלנג המיוחדים לתושבים. הדבר היה כל כך חמור עד שאחד הפעילים החברתיים במקום בשם טד ג'ונס הקים, לאות מחאה, יחד עם תומכיו, את מה שהוא כינה "מועצת האי", שהוא בראשה, והחליט לסגור את המעבר מעל 2 הגשרים האלה.
מתוך הבנה לחשיבות הקשר היבשתי בין דוקלנדס למרכז לונדון הקימה החברה לפיתוח דוקלנס של לונדון את הרכבת הקלה דוקלנדס, דבר שהיטיב את הקשר בין האזור ומרכז לונדון, ובנוסף נבנתה מנהרת ליימהאוס שקישרה את אייל אוף דוגס עם הכביש המהיר . כדי לחזק גם את הקשר האווירי הוקם בשנת 1987 נמל התעופה לונדון סיטי, על שטח רויאל דוקס , שהוא למעשה מקבץ של 3 מעגנים: מעגן רויאל אלברט, מעגן רויאל ויקטוריה ומעגן מלך ג'ורג' ה-5.
בתחילת שנות ה-2000 הוארך קו ג'ובילי, כך שהוא משרת היום את כל אזור דוקלנדס.
ג'מה גלגני
ג'מה גלגני (באיטלקית: Gemma Galgani; 12 במרץ 1878 - 11 באפריל 1903) היא קדושה של הכנסייה הקתולית באיטליה.
גלגני נולדה בקמיליאנו שבקפנורי, טוסקנה. כשהייתה ילדה קטנה, עברו הוריה ללוקה שבטוסקנה. אביה היה רוקח אדוק בדתו וצאצא של ג'ובאני לאונרדי. היא הפכה אדוקה מאוד בדתה והושפעה מאוד מן הפסיוניסטים, מסדר מיסטי. בשלב מסוים, החלה לגלות סימני סטיגמטה. ב-1903 נפטרה בלוקה שבטוסקנה כתוצאה ממחלת השחפת.
ב-2 במאי 1940 הכריז עליה האפיפיור פיוס השנים עשר כעל קדושה.
1951 בישראל
1951 הייתה השנה השלישית לעצמאותה של מדינת ישראל.
הבחירות לכנסת השנייה וממשלת ישראל השלישית.
בפברואר 1951 התפטר דוד בן-גוריון על רקע משבר החינוך האחיד. הוכרזו בחירות חדשות. ב-30 ביולי 1951 נערכו הבחירות לכנסת השנייה. בבחירות ניצחה מפא"י ודוד בן-גוריון הרכיב את ממשלת ישראל השלישית, אותה הציג בפני הכנסת ב-8 באוקטובר. רשימת חרות, לעומת זאת, זכתה לשמונה מושבים בלבד ומנהיגה מנחם בגין הודיע על פרישה מהחיים הפוליטיים והתבודד תקופה ארוכה.
נשיא מדינת ישראל הראשון, חיים ויצמן, לוקה במחלה ומצהיר כי אינו יכול להמשיך בתפקידו. בין 11 בדצמבר 1951 להיבחרו של יצחק בן-צבי כנשיא השני ב-8 בדצמבר 1952, מכהן יושב ראש הכנסת, יוסף שפרינצק, בתור נשיא המדינה בפועל.
מספר סוגיות עומדות על סדר היום הציבורי: לצד שאלות כלכלה וביטחון, קיימת מחלוקת בנושא דמותה של מערכת החינוך הישראלית וההתמודדות עם השואה. ב-1951 מחליטה הכנסת על החלת יום הזיכרון לשואה ולגבורה, אם כי תוכנו יעוצב סופית ב-1959. בסוף 1951 פורצות המחאות הגדולות נגד הסכם השילומים עם גרמניה המערבית. בקיבוץ יד מרדכי נחשפת האנדרטה שעיצב נתן רפפורט לזכר מרדכי אנילביץ'.
ביטחון ויחסי חוץ.
סוגיית האיום על ביטחון המדינה ממשיכה לעמוד בראש סדר היום הציבורי. ב-4 באפריל מתרחשת תקרית אל-חמה, במסגרתה שולחת ישראל חיילים במדי שוטרים לאזור המפורז שכלל את מובלעת אל-חמה - חמת גדר להפגנת נוכחות. החיילים נתקלו בחיילים סורים שתקפו אותם. למחרת מתבצעת פעולת התגמול הראשונה. מגמה זו של תקריות גבול בין ישראל לסוריה באזורים המפורזים, ממשיכה: בקרב תל מוטילה (2 במאי) חודרים חיילים של צבא סוריה לאזור המפורז בכורזים וצה"ל שולח כוחות להניסם, במחיר כבד לצה"ל: 40 הרוגים ו-70 פצועים.
במוקד היחסים של ישראל עם העולם הערבי בכללו, תחילת החרם הערבי ורצח המלך עבדאללה.
ראובן שילוח הוא האדם הראשון העומד בראשות המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים (עד 1952).