אוגוסטוס הפך את האזור למרכז כלכלי ותרבותי, ובתקופתו נבנו באזור הרבוע תיאטרון מרקלוס (שהקמתו החלה עוד בתקופת יוליוס קיסר), בו היו כ-15,000 מושבים.
מבני מסחר נוספים שנבנו ברובע היו אכסדרת אוקטביה ואכסדרת פיליפי.
ימי הביניים.
במהלך ימי הביניים נהרסו רבים מהמבנים שנותרו מתקופת האימפריה הרומית, חלקם הפכו למבצרים עבור המשפחות העשירות של רומא, וחלקם שימשו כמחצבות עבור בנייה חדשה. הקרבה של המבנים לנהר היוותה מרכיב עיקרי בבחירתם לשימושים חדשים - קריסת אמות המים הרומיות בעקבות המלחמות הגותיות הפכה את נהר הטיבר למקור מי השתייה היחיד של תושבי העיר. כל האזורים שהיו רחוקים מנהר ננטשו, והאוכלוסייה הצטופפה בקרבת הנהר.
משפחת פאבי ומשפחת סאוולי בהמשך, התגוררו במצודה שנבנתה על שרידי תיאטרון מרקלוס, ומשפחת סטפאנסצ'י בנתה מצודה שנקראה "קאסטרום אאוראום" (בלטינית: "Castrum aureum" - טירת הזהב) על שרידי התיאטרון והקריפטה של באלבוס.
בימי הביניים, עבר שוק הדגים של העיר מהפורום פיסקאריום, ששכן בקרבת הפורום רומאנום, אל אכסדרת אוקטביה, ונותר בו עד סוף המאה ה-19.
בצפונו של הרובע פעלו כבשני סיד, אשר ייצרו סיד משריפת השיש שבהריסות הפורום - כבשנים אלה הביאו לכינויו של הרובע בשם Calcaràrio ("כבשנים").
שם הרובע הנוכחי, "סנטאנג'לו", מקורו בשמה של כנסייה שפעלה בשוק הדגים ונקראה "כנסיית סנטאנג'לו בפורו פיסקיום" (Sant'Angelo in Foro Piscium). כנסייה זו נבנתה בשנת 770, והייתה הכנסייה המרכזית של הרובע, בו התגוררו בעיקר בני מעמד הפועלים.
הרנסאנס.
במהלך המאה ה-16 בנתה משפחת סאוולי ארמון על ראש שרידי תיאטרון מרקלוס. הארמון תוכנן על ידי בלדסרה פרוצי ולאחר מכן עבר לבעלות משפחת אורסיני. משפחת מאטיי הקימה ברובע ארבעה ארמונות נוספים לשימושה. ארמונות אלה מהווים גוש בניינים שלם ברובע, שנקראה "איסלה דיי מאטיי" ("הגוש של מאטיי").
משפחות אמידות נוספות שבנו מבנים מפוארים ברובע הן המשפחות קוסטאגוטי, סאנטאקוצ'ה וסרלופי.
בדרום מערב הרובע התיישבה מושבה יהודית. עד תקופת הרנסאנס התגוררו יהודי העיר ברובע טרסטוורה, בסמוך לנמל ריפה גראנדה. במהלך המאה ה-15 התגוררו ברובע כ-1,200 תושבים (80% מיהודי העיר)
ב-14 ביולי 1555 הוציא האפיפיור פאולוס הרביעי, כחלק מצעדי הקונטרה-רפורמציה, בולה הנקראת "קום נימיס אבסורדום" ובו הורה על ביטול זכויות הקהילה היהודית ועל סגירתם ברובע מוקף חומה - הגטו של רומא. החומה הוקמה על פי תכנונו של האדריכל ג'ובאני סאלוסטיו פרוצי, ועלות הקמת החומה - 300 סקודו שולמה על ידי הקהילה. צו האפיפיור אסר על היהודים להתגורר מחוץ לרובע. צו מאוחר יותר של האפיפיור אורבנוס השמיני הורה על הקפאת שכר הדירה ברובע - הקפאה שנותרה על כנה עד אמצע המאה ה-19, ומנעה מבעלי הנכסים הנוצריים להעלות את מחיר השכירות.
בעת הקמתה, נבנו בחומת הגטו שני שערים. מאוחר יותר, בתקופת סיקסטוס החמישי נבנו שני שערים נוספים, ובמהלך המאה ה-18, נבנו שלושה שערים נוספים. השערים ננעלו מידי ערב. יהודי הרובע הורשו להתפרנס מחוץ לרובע ובלבד שיעסקו במסחר של מוצרים מיד שנייה ולא בעבודות יצרניות, או בממכר דגים. כמו כן יהודים הורשו לעסוק במתן הלוואות בריבית.
גברים יהודים שיצאו מהרובע נדרשו ללבוש טלאי צהוב ונשים נדרשו ללבוש צעיף צהוב (לבוש הזונות באותה עת).
בעת הקמת הרובע לא היו בו מים זורמים, אולם לאחר הקמתו נבנו מספר מזרקות ברובע, בהם מזרקת הדגים שתוכננה על ידי ג'יאקומו דלה פורטה, ונבנתה על ידי הפסל טאדרו לאנדיני בכיכר מאטיי.
בשל הצפיפות הרבה בגטו פרצו בו מגפות רבות. בשנת 1656 מתו במגפות 800 מתוך 4,000 תושבי הרובע. כמו כן, בשל קרבתו לנהר הטיבר, הוצף הרובע פעמים רבות.
העת החדשה.
בשנת 1798 עת שהוקמה "הרפובליקה הרומית" הורשו היהודים לצאת מהגטו, אולם לאחר נפילתו של נפוליאון בונפרטה בוטל ההיתר. בשנת 1848 הורה האפיפיור פיוס התשיעי על הריסת חומות הרובע. ההרס בוצע בשעות הלילה, בשל התנגדות תושבי רומא.
רק לאחר הפיכת רומא לבירתה של ממלכת איטליה בוטלו בפועל ההגבלות על יהודי העיר.
בשלהי המאה ה-19 נבנו רציפים לאורך גדות הנהר במטרה למנוע את הצפת הרובע. בניית הרציפים דרשה את הריסת המבנים שהיו בסמוך לנהר. מרבית יהודי העיר נותרו להתגורר בשטח הרובע, אולם בשל הצפיפות הרבה נהרסו רבים מהמבנים בשנת 1885, ומבנים מודרניים נבנו סביב בית הכנסת הגדול של רומא שנבנה מחדש באותה עת.
בשנת 1926 נהרס הרובע הסמוך לתיאטרון מרקלוס, והתיאטרון שוקם.
במהלך השלטון הפשיסטי של בניטו מוסוליני שונו גבולות הרובע, והוא גדל על חשבון הרבעים הסמוכים (קמפיטלי וריפה).
בתקופת מלחמת העולם השנייה נדרשו יהודי העיר לשלם 50 ק"ג של זהב לשלטונות הנאצים על מנת למנוע גירוש היהודים ובהמשך, ב-16 באוקטובר 1943 נאספו 2,091 מיהודי הרובע ונשלחו למחנות השמדה.
המאה ה-21.
כיום נותר הרובע כאחד הרבעים הציורים ביותר בעיר רומא. רחובות רבים ברובע שמרו על צביונים הביניימי. הרחובות הצרים משמשים למעבר הולכי רגל בלבד, והחנויות בהם מהוות אתר תיירות פופולרי.
אתרים בעלי חשיבות.
ברובע נמצאים שרידים מתקופת האימפריה הרומית: תיאטרון מרקלוס ואכסדרת אוקטביה, כנסיות רבות ובהן: סנטה קתרינה דיי פונארי, סנט'אנג'לו אין פשריה, אראטוריו דיי פסקיונדולי, סן גרגוריו דלה דיווינה פייטה, סן סטאניסלאו דיי פולאצ'י, סנטה ריטה דה קסקיה, סנטה מריה אין קמפיטלי וסן ניקולה אין קרצ'רה.
כמו כן נמצאים ברובע בית הכנסת הגדול של רומא ומזרקת הצבים הידועה.
פיניה (רובע)
פיניה (באיטלקית: Pigna) הוא שמו של הרובע התשיעי מבין רובעי העיר רומא בירת איטליה.
מקור שמו של הרובע במילה האיטלקית לאצטרובל, והאיצטרובל מופיע על לוגו הרובע. האיצטרובל, המסמל את הרובע, הופיע על מזרקה ברומא העתיקה שעמדה ליד מקדש האלה איסיס. במאה ה-15 הועבר האצטרובל לקיריית הוותיקן וכיום הוא מוצג בראש חצר בלוודרה שנבנתה על ידי דונטלו בראמאנטה במוזיאון הוותיקן (כאשר משני צדדיו מוצגים טווסים עשויים ברונזה שהובאו מהמאוזוליאום של הדריאנוס (כיום טירת סנטאנג'לו).
צורתו של הרובע רבועה, והוא משתרע בין הפנתאון בפינתו הצפונית מערבית של הרובע, לכיכר ונציה בפינתו הדרומים מזרחית.
היסטוריה.
הרובע ממוקם במקום בו היה בעבר מרכז שדה מרס ברומא העתיקה. האזור בו ממוקם הרובע היה הרובע השלישי מבין 14 רובעי העיר בתקופת שלטונו של הקיסר אוגוסטוס. לימים כונה רובע זה בשם "איסיס וסראפיס" (בלטינית: Isis et Serapis) על שם מקדשי האלים המצריים איסיס וסראפיס שהיו ממוקמים ברובע.
אתרים בעלי חשיבות.
על אף שטחו הקטן של הרובע, ברובע אתרים רבים בעלי חשיבות, ובהן הפנתאון - אחד המבנים הרומיים הידועים ביותר שנשתמרו מהעת העתיקה. מבנה זה, שהיה מקדש לכל האלים הרומיים, הפך לכנסייה במאה השביעית ולכן שרד בשלמותו.
לאחר נפילת האימפריה הרומית קטנה אוכלוסיית הרובע, בשל ריחוקו מנהר הטיבר, אולם בתקופת הרנסאנס גדלה אוכלוסייתו, והרובע הפך לרובע צפוף ביותר.
ברובע נמצאות הכנסיות סנטה מריה סופרה מינרווה, סנטאיגנאציו די לויולה, סן מקוטו וכנסיית סן מארקו מהמאה הרביעית.
בחלקו המזרחי של הרובע עוברת הויה דל קורסו (על נתיב הויה לאטה העתיקה), ולאורכה מבנים רבים מתקופת הרנסאנס ובהם הפאלאצו דה קארוליס המשמש כיום את בנק רומא. בדרום הרובע נמצאת הלארגו די טורה ארגנטינה - המכונה "האזור המקדוש" בשל המקדשים הרבים מהמאה השלישית לפנה"ס שהתגו בו.
כמו כן ברובע נמצא פסל האלפנטינו של ג'ובני לורנצו ברניני.
רגולה (רובע)
רגולה (באיטלקית: Regola) הוא שמו של הרובע השביעי מבין רובעי העיר רומא בירת איטליה.
מקור השם במילה "ארנולה" (בלטינית: Arenula) שמשמעה "חול רך" וזה בכלל החול שנותר באזור לאחר ההצפות שנגרמו על ידי נהר הטיבר, שהרובע נמצא לחופו.
לוגו הרובע מתאר צבי רץ.
היסטוריה.
בעת העתיקה, בתקופת האימפריה הרומית היה האזור בו נמצא כיום הרובע חלק משדה מרס, והיה ממוקם בו ה"טריגאריום" (בלטינית: Trigarium) - האצטדיון בו התאמנו רוכבי הטריגה (מרכבה עם שלושה סוסים).
בתקופת כהונתו של הקיסר אוגוסטוס היה האזור בו נמצא כיום הרובע חלק מהרובע התשיעי מבין 14 רובעי רומא, והוא נקרא בשם "קירקוס פלאמיניוס" (בלטינית: Circus Flaminius).
בתקופת ימי הביניים היה הרובע חלק מהאזור השיש מבין שבעה אזורי רומא (אף שגבולות הרבעים באותה עת לא היו מוגדרים היטב).
בשנת 1586, עת הוקם רובע בורגו הוגדרו גבולות רובע רגולה, והוא הפך לרובע השישי של העיר, שנקרא Arenule et Chacabariorum - על שם החול מחד, ועל שם חרשי הנחושת (באטלקית: chacabariis) שהתגוררו ברובע.
בשנת 1875 נבנו על גדות נהר הטיבר הרציפים שנועדו למנוע הצפת הרובע על ידי הנהר. לצורך בניית הרציפים נהרסו חלק מבתי הרובע הסמוכים לנהר, ושוני תוואי חלק מהרחובות - דבר ששינה את אופיו של הרובע.
אתרים בעלי חשיבות.
ברובע נמצאת דרך ויה ג'וליה, ומעלה הקשת שנבנתה על ידי מיכלאנג'לו כחלק מהתוכנית לקשר בין ארמון פארנזה הנמצא בלב הרובע, בכיכר פארנזה, לבין הוילה פארנזינה שנמצאה מעברו השני של הטיבר, ברובע טרסטוורה. בשטח הרובע נמצא כיום אזור הקאמפו די פיורי וכן הכנסיות סנטה מריה די מונסרטו, סנטה מריה אין מונטיצ'לי וסנטה מריה דלאורציונה אה מורטה.
פאריונה
פריאונה (באיטלקית: Parione) הוא שמו של הרובע השישי מבין רובעי העיר רומא בירת איטליה.