פלסֶט (מאיטלקית: Falsetto (פלסטו), צורה מוקטנת של falso, מזויף; מכונה בקרב דוברי העברית גם "פלצט" או "פלצטו") הוא מונח המתייחס לרגיסטר (משלב) בתדירות מעט גבוהה מהרגיסטר המודאלי, וחופפת אליו באוקטבה אחת בקירוב. פלסט מתבצע על ידי רטט של קצוות מיתרי הקול, בחלקם או כולם. למרות שהמונח מתייחס, לרוב, להפקת קול בזמרה, הפלסט קיים גם בדיבור, ונחשב לאחד מארבעת תחומי הקול העיקריים בקלינאות תקשורת.
הקול האופייני לפלסט הוא נשימתי באופן טבעי, בדומה לחליל, עם מעט צליל הרמוני בנוסף. גברים ונשים, שניהם, יכולים להוציא קול בתחום הפלסט. השימוש במונח פלסט בזמרה מתייחס במקרים רבים לטכניקה קולית המאפשרת לזמר או הזמרת להפיק צלילים אשר מעבר לתחום הקול הנורמלי.
פיזיולוגיה של הפלסט.
ההבדל הפיזיולוגי העיקרי בין הרגיסטר המודאלי, או הנורמלי והפלסט קשור לכמות וסוג מיתרי הקול המעורבים בהפקת הצליל: בפלסט, רק קצוות המיתרים רוטטים, כאשר חלקו
הגדול של המיתר פחות או יותר רפוי.
ברגיסטר המודאלי, תנועת הגל כוללת את המיתר כולו, וסדק הקול (גלוטיס) נפתח בחלקו התחתון בתחילה ואחר כך בחלקו העליון. במעבר מקול מודאלי לפלסט, שרירי הווקאליס משתחררים ומאפשרים לשרירים הקריקוטירואידים למתוח את מיתרי הקול אפילו מעבר למצב המתיחה המקסימלי שלהם. מתיחה זו יוצרת את אפקט הפלסט, ואף מאפשרת לקבוע את גובהו.
הפלסט אצל נשים.
נושא הפלסט אצל נשים עורר בעבר מחלוקת, בעיקר אצל מורים לפיתוח קול. ספרים רבים שעוסקים באמנות הזמרה מתעלמים לחלוטין מהנושא, נוגעים בו ברפרוף, או עומדים על כך שאין פלסט נשי. ויכוח זה אינו קיים, עם זאת, בקהילת קלינאי התקשורת, והטיעונים כנגד קיום הפלסט הנשי אינם תקפים לאור המחקר הפיזיולוגי העכשווי. סרטים וקטעי וידאו של הגרון בזמן דיבור מראים שנשים מסוגלות להפיק פלסט, עובדה הנתמכת גם במחקריהם של כמה קלינאי תקשורת, ומורים לפיתוח קול מובילים. אחד ההסברים לחוסר ההכרה בקיום הפלסט הנשי הוא שההבדל בגוון הקול ובדינאמיות שלו בין הרגיסטר המודאלי לפלסט אינו תמיד מורגש בקול הנשי לעומת הקול הגברי. זה שייך, בחלקו, להבדל באורך ובמסה של מיתרי הקול ובהבדל בטווחי התדירויות.
קיומו של רגיסטר הפלסט אצל נשים הוא עובדה מוכחת, וזמרות רבות משתמשות בפלסט במקום החלק העליון של הקול המודאלי. מספר מורים לפיתוח קול טוענים שחוסר ההכרה בפלסט הנשי הביא לסיווג מוטעה של זמרות קונטראלטו ומצו-סופרן כסופרן, כיוון שבקולות נמוכים אלו קל לשיר סופרן על ידי שימוש בפלסט.
היסטוריה מוזיקלית.
השימוש בפלסט במוזיקה של המערב הוא עתיק יומין. קשה לעקוב אחרי מקורותיו בשל אי-בהירות של מונחים. בספרו של ג.ב. מנציני, "Pensieri e riflessioni", מ-1774, הפלסט מוגדר כ-'voce di testa' (בתרגום: קול הראש). כנראה שסופרים בני המאה ה-13 הבחינו בין רגיסטר חזה, גרון וראש (pectoris, guttoris, capitis), וקראו לרגיסטר הראש למה שיקרא בעתיד פלסט.
עד המאה ה-16 המונח פלסט היה נפוץ באיטליה. הרופא ג'ובאני קמיליו מאפי, כתב ב-1562 שכאשר זמר בס שר בתחום הסופרן, קולו נקרא פלסט.
זמרי טנור השתמשו בפלסט כדי לשיר בקול אלט ולעיתים בסופרן לפני שנשים שרו במקהלה. זמרי מוזיקה עתיקה משתמשים לעיתים בפלסט כדי לשיר בקול סופרן, ובקתדרלות בבריטניה משתמשים בו באופן קבוע במקהלות גברים השרים בקול אלט.
ניתן לצבוע או לשנות את הפלסט כדי שישמע בצורות שונות. ניתן לתת לו סגנון קלאסי, כמו זמרי טנור, או עכשווי יותר כמו במוזיקת R&amp;B מודרנית. ניתן להפיק את הפלסט בצליליות שונה, כמו במקרה של הרוק המתקדם (לדוגמה: רוג'ר טיילור מלהקת קווין, מת'יו בלאמי מלהקת מיוז ותום יורק מלהקת רדיוהד), ההבי מטאל (לדוגמה: קינג דאיימונד מלהקת מרסיפול פייט) ובמיוחד הפאוור מטאל (לדוגמה: שחר לוי מלהקת PTR).
הפלסט בזמרה.
הפלסט מוגבל יותר בדינמיות של הקול ואיכות הצליל מאשר הקול המודאלי. לרוב הזמרים המקצועיים יש לפחות תחום של אוקטבה בו הם יכולים לשיר בקול מודאלי או בפלסט. בתחום חופף זה, צליל בקול המודאלי ישמע תמיד חזק יותר מצליל באותו הגובה בפלסט. סוג התנודה של מיתרי הקול בפלסט מגבילה את עצמת הצליל, למעט בטונים הגבוהים ברגיסטר. גם גוון הקול מוגבל בשל הפשטות של גל התנודה הנוצר. בקול המודאלי ניתן להפיק גלי תנודה הרבה יותר מורכבים וכמות אינסופית של גוני קול. עם זאת, בפלסט נדרש פחות מאמץ מהזמרים לעומת הקול המודאלי, וכאשר משתמשים בו כראוי, ניתן להפיק בו אפקטים קוליים נפלאים.
ניתן למצוא שימושים רבים בפלסט בזמרה:
הפלסט בדיבור.
רוב הגברים והנשים יכולים לדבר בפלסט. עם זאת, השימוש בדיבור כזה איננו נפוץ, ובדרך כלל קשור להומור. יוצא מן הכלל ראוי לציון, עם זאת, קשור לתרבויות בהן הדיבור בפלסט, אם במודע ואם לאו, נעשה כצורה לבידול תרבותי בקרב נשים. דוגמה לכך היא הצרפתית הבורגנית מהאזורים האופנתיים בפאריס וערים אחרות במרכז צרפת.
אנשים מסוימים, עם זאת, מדברים באופן קבוע בפלסט. התנהגות זאת מוגדרת על ידי קלינאי תקשורת כסוג של הפרעת הגייה (דיספוניה). משתמשים במונח פלסט גם כדי לתאר עלייה מלאכותית בגובה הצליל, המופיעה לעיתים קרובות, להרף עין, אצל נערים בגיל ההתבגרות כאשר קולם משתנה.
דיבור בפלסט יכול לנבוע גם מדיספוריה מגדרית מצד אנשים או נשים שהוגדרו כזכרים בלידתן.
חוק היחסים הקבועים
חוק היחסים הכפולים
השמאי הממשלתי הראשי
פיתרון מדינה אחת
ייננות
ייננות הוא תחום העוסק באופני ייצור יין והפיכת תירוש (מיץ ענבים) ליין. כתחום ידע, ייננות כוללת את החלקים ההכרחיים לייצור יין (כלומר, ההתססה), אך גם פרטים אחרים התורמים לטעם וריח היין, מבציר הענבים ועד לביקבוק המוצר המגומר.
ניתן לחלק את היינות לסוגים שונים של תהליכים (למשל: יצירת יין לא תוסס לעומת יצירת יין נתזים).
יינן (או ייננית) הוא אדם המתמחה בתהליכי ייצור היין. את המקצוע לומדים במסגרת אקדמית. ייננים המועסקים ביקבים עוברים בדרך כלל הכשרה ארוכה כתואר אקדמי. מכון היין הישראלי שליד הפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות מופקד על מחקר הייננות בישראל, אך אינו מעניק תארים. הארגון הבינלאומי של הגפן והיין עוסק בין היתר במחקר ההיבטים הטכניים והמדעיים של התחום.
פוג'י
ואת אמא שלך גם
ואת אמא שלך גם (בספרדית: Y tu mamá también) הוא סרט התבגרות מקסיקני מ-2001 בבימויו של אלפונסו קוארון. הסרט זכה להצלחה רבה גם מחוץ למקסיקו, אף שגיל הצפייה בו הוגבל בחלק מהמדינות שבהן הוקרן, בשל סצינות סקס ועירום.
הסרט עוסק בשני חברים טובים ממקסיקו סיטי, חוליו וטנוץ', היוצאים לטיול לחוף הים לאחר סיום לימודיהם עם קרובת משפחתו של אחד מהם, המבוגרת מהם בכמה שנים.
חוליו וטנוץ' באים מרקע סוציו-אקונומי שונה; חוליו הוא בן למשפחה שמאלנית ממעמד הביניים וטנוץ' הוא בן למשפחה עשירה ובורגנית, שאביו הוא בכיר ב-PRI, המפלגה ששלטה במקסיקו למעלה משבעים שנה. הפערים החברתיים במקסיקו מלווים את מסעם, והבמאי מותח עליהם ביקורת דקה באמצעות קטעי קריינות.
תקציר העלילה.
חוליו (גאל גרסיה ברנאל), בן למשפחה שמאלנית מהמעמד הבינוני, וטנוץ' (דייגו לונה), שאביו הוא אישיות פוליטית בכירה במקסיקו, הם שני חברים טובים, נערים על סף הבגרות, שבנות הזוג שלהם יוצאות יחדיו לטיול לאיטליה. בלי החברות סביבם, הנערים מתחילים להשתעמם.
השניים מוזמנים לחתונה, בה הם פוגשים את לואיסה (מריבל ורדו), אשת בן-דודו של טנוץ', ספרדיה המבוגרת מהם בכ-10 שנים. השניים מנסים להרשים אותה, עם דיבורים על חוף ים בשם "פי גן-עדן", משקרים לה כשאומרים לה שבכוונתם לנסוע לשם, אך מזמינים אותה להצטרף אליהם. בתחילה לואיסה מסרבת, אבל למחרת בעלה מתוודה כי בגד בה, והיא מתקשרת אל הבנים ואומרת להם ששינתה את דעתה.
על אף שלחוליו ולטנוץ' אין מושג קלוש היכן נמצא אותו חוף ים מובטח, או איך להגיע לשם, השלושה יוצאים לדרך, נסיעה דרך כפרי עניים רבים במקסיקו. הם מעבירים את הזמן בשיחות על מערכות יחסים ועל התנסויות מיניות, כאשר הבנים נוטים להגזים בדבר ניסיונם המיני הצנוע, ולואיסה מדברת על בעלה, וכן מספרת בערגה על האהוב הראשון שלה, שמת בתאונת אופנוע כאשר הייתה צעירה.
השלושה עוצרים ללון במוטל דרכים, ולואיסה מתקשרת אל בעלה, ומשאירה לו הודעה על המשיבון, בה היא אומרת שהיא עוזבת אותו. כאשר טנוץ' מגיעה לחדרה, על מנת לשאול ממנה שמפו, הוא רואה אותה בוכה. היא מפתה אותו, והוא, נבוך אך מתלהב, מקיים עימה יחסי מין. חוליו, שצפה בכך במקרה דרך דלת החדר הפתוחה, כועס על טנוץ' ומאוחר יותר אומר לו כי קיים יחסי מין עם חברתו, ובין השניים נוצר מתח רב. השניים מתחרים זה בזה בשחייה בבריכה של המלון, ושוחים בעירום, אולם המתח שביניהם רק מעצים. למחרת, לואיסה מקיימת יחסי מין עם חוליו, כדי שיפסיק לקנא, אולם טנוץ' מגלה לו כי קיים יחסי מין עם חברתו של חוליו, והשניים רבים. לואיסה מאיימת שתעזוב אותם.
בסופו של דבר, ובאופן מקרי, הם מוצאים חוף מבודד, העונה לשם "פי גן-עדן". בהדרגה הם מתחילים להירגע וליהנות מהחוף, וכן מחברתם של בני משפחה מקומית. בכפר הסמוך, לואיסה מתקשרת בפעם האחרונה לבעלה, ונפרדת ממנו באופן סופי.