יהודי פוניבז' השתתפו במלחמה לשחרור ליטא על ידי הליטאים, אחרי מלחמת העולם הראשונה. בשנות ה-30 הוקמה מצבה לזכר הנופלים היהודים בבית הקברות בעיר.
לקראת סוף שנות ה-20 היו פגיעות קשות בחיי הכלכלה של היהודים מטעמים אנטישמיים. לעזרת היהודים הקימה הקהילה אגודות שונות שעניינן לתת סיוע ליהודים שנפגעו, לדוגמה: "סומך נופלים" (אשר נתנה הלוואות ללא ריבית), ו"כנסת ישראל" (אשר סיפקה לעניים לחם וטיפול רפואי חינם).
בשנת 1921 ישבו בפוניבז' כ-8,000 יהודים. הקהילה נודעה כמרכז היהדות החרדית. היו בה בתי כנסת ובתי תפילה רבים וכן מספר ישיבות ותלמודי תורה.
בשנת 1939 ישבו בפוניבז' כ-7,000 יהודים והקהילה הייתה השלישית בגודלה בליטא.
גורל יהודי הקהילה בשואה.
השפעות המלחמה על הקהילה וכיבושה על ידי הצבא הגרמני.
לאחר מתקפת הגרמנים על ברית המועצות ב-22 ביוני 1941, החלו ליטאים להתעלל ביהודים, עוד קודם להגעתם של הגרמנים לפוניבז', עלילה שלפיה נרצח רופא ליטאי בידי יהודים, שימשה עילה להתחיל בהתעללות בציבור היהודי בעיר. ב-26 ביוני 1941 כבש הצבא הגרמני את פוניבז'. אחרי כיבוש פולין בידי הגרמנים, עברה ליטא לתחום השליטה הסובייטי. ליטא סופחה לברית המועצות כרפובליקה סובייטית. החיים היהודיים הציבוריים שותקו, נסגרו ישיבות ובתי ספר עבריים, ופוזרו המפלגות ותנועות הנוער הציוניות. הלאמת הרכוש הכבידה על הכלכלה, אספקת סחורות הלכה ופחתה, ונפגעו הסוחרים, שהיו יהודים ברובם, רמת החיים הלכה וירדה, אך היו גם יהודים שהשתלבו בפקידות השלטון. הגרמנים החלו על היהודים את חוקי הגזע הנאציים. רכוש היהודים הוחרם, הם חויבו לענוד סימן זיהוי להיותם יהודים, מגעם עם אוכלוסייה לא יהודית הוגבל והוטלו עליהם עבודות כפייה. קבוצות מאורגנות של ליטאים חמושים העמידו את עצמם לשירות הגרמנים כמשטרת עזר. יהודי פוניבז' נצטוו להתייצב בכל יום לעבודות כפייה ועברו התעללויות קשות על ידי השוטרים הליטאים. היו צעירים יהודים שנלקחו לעבודת כרייה ולא שבו.
הגרמנים הורו לכלוא יהודים בבית הסוהר בפוניבז' והתעללו קשות בהם ובמנהיגי הקהילה היהודית ומשכיליה. בכל מיני תירוצים הם שברו זרועות במוטות ברזל, הכריחו אותם להעביר חביות דלק במשקל 200 ק"ג כל אחת, ואחר כך השליכו את ה"סבלים" לבורות סיד. מדי לילה פרצו אנשי גסטפו לבתי הסוהר שבהם היו כלואים יהודים, הכריחו אותם לזחול על חצץ בחצר והכו בהם בפרגולים. את הפצועים הסיעו ליערות והמיתו בירייה. בעל חווה ליטאי רתם גברים יהודים לעגלות, הצליף בהם בשוט, ובאחדים ירה למוות.
הקמת הגטו.
רצח קהילת יהודי פוניבז' התרחש באכזריות ובמהירות. בתחילת יולי 1941 נצטוו היהודים לעבור לרחובות מסוימים שסומנו בגדרות - לגטו. עד 11 ביולי 1941 הושלמה הבאתם לשם. לגטו הובאו גם יהודים מהעיירות הסמוכות. הגטו הוקף גדר תיל ושמירה של ליטאים. על מנת לוודא שהמעבר לגטו יתרחש נלקחו 70 מנכבדי הקהילה כבני ערובה. המטרה הייתה לכאורה ערובה לכך שלא יברחו היהודים אך לבסוף נלקחו נכבדי הקהילה למחוץ לעיר ושם נרצחו.
בראש הגטו עמדו אברהם ריקלס (Rikels) ומשה לויט.
השמדת הקהילה.
בתחילת אוגוסט 1941 הציע קצין הגסטפו הממונה על הגטו לנציגי היהודים לעבור למחנה צבאי - פיוסט, בהבטחה ששם יהיו ליהודים תנאים טובים יותר. נציגי הקהילה יצאו לשם ומצאו שהמקום אינו ראוי למגורים, אך למרות התנגדותם, באמצע אוגוסט פונתה מהגטו קבוצת יהודים גדולה, כביכול למקום מגוריהם החדש. יהודים אלו הובאו בקבוצות שם אילצו אותם לחפור בורות, לתוכם הם נורו ונרצחו בידי ליטאים חמושים. יתר יהודי הגטו פונו ממנו בין 24 ל-26 באוגוסט 1941, הועברו בקבוצות לאותו אתר הרג ונרצחו שם. עם קבוצת המגורשים האחרונה נמנו חולים מבית החולים היהודי "ביקור חולים" וכל אנשי הסגל שלו, לבושים בחלוקים לבנים. אחד הרופאים, ד"ר ט' גוטמן, פנה אל החולים ואל הסגל, ניסה לעודד את רוחם וקרא להם למות בראש מורם.
בין 21 ביולי ל-26 באוגוסט, תוך ימים מעטים, חוסל גטו פוניבז'. נרצחו בו 8,745 יהודים. מכל קהילת יהודי פוניבז' הענפה נשארו 66 יהודים בלבד.
הרב כהנמן היה הניצול היחיד מקרב 171 הרבנים שהיו חלק מועד רבני ליטא.
הקהילה לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה חזרו כמה מאות יהודים להתגורר בפוניבז'. תוך שנים מעטות רובם עזבו.
צעיר יהודי בן פוניבז' בשם שמואל רפפורט חזר מהמלחמה והתמסר לאיתור יתומים יהודים מקהילת פוניבז' שנשארו בידי ליטאים. את הילדים שנמצאו הוא מסר למשפחות יהודיות. בשנת 1948 נרצח שמואל רפפורט על ידי ליטאים.
בשנת 2012 היו בפוניבז' 75 יהודים בלבד.
לקהילה יש מרכז קהילתי קטן וכן פעילות חברתית. בעיר יש בית כנסת ונותר בניין ישיבת פוניבז' שמשמש היום כמאפייה.
בית העלמין היהודי נהרס לגמרי והוצב בו שלט שמעיד על היות המקום בעבר בית עלמין יהודי.
הנצחת הקהילה לאחר השואה.
לאחר המלחמה הקימו על קברי האחים בחורשות שמסביב לפוניבז' מצבה שעליה חרוט מגן דוד. לפי מקורות שונים התגלו שלושה קברי אחים בסמוך לפוניבז' בכולם הקימו לוחות זיכרון המפרטים את זהות הנרצחים ומספרם.
בכסלו תש"ד ייסד הרב כהנמן, ראש ישיבת פוניבז' בליטא לפני השואה, את ישיבת פוניבז' בבני ברק. ישיבה שהייתה כזיכרון לאותה ישיבת פוניבז' מפוארת. בנוסף הקים הרב כהנמן "בית אבות" ליד הישיבה. בית שמיועד לנערים ונערות פליטי שואה.
וכך מספר הרב כהנמן בנוגע להקמת הישיבה ובתי האבות:
האתגר החינוכי המוצהר של כהנמן היה להקים מחדש דור של תלמידי חכמים שימלא את החלל שנוצר בעקבות השואה.
הרב כהנמן החל להקים במקביל לישיבה גם היכל זיכרון מעוצב לכל קהילות ליטא וקרא לו בשם "אוהל קדושים". המבנה תוכנן כממקום לכינוסי זיכרון, ועל ידו הוקם בניין לספריה מרכזית וארכיון שירכז את יצירת הרוח של יהדות ליטא במשך מאות שנות קיומה. כמו כן החל הרבה כהנמן ליזום מפעל הוצאה לאור של חיבורים של גדולי ליטא שנותרו בכתבי יד, ואף להפיק אירועי זיכרון שנתיים לקהילות ליטא. עוד בחייו דעכו הרעיונות הרבים בזה אחר זה. הן בגלל קשיים כלכליים והן בגלל קשיים ארגוניים. והרב החליט להעמיד את מוסדות החינוך בראש סדר עדיפויותיו.
על פי מקורות סובייטיים נתגלו שלושה קברי אחים בסמוך לפוניבז':
בכל המקומות הציבו לוחות זיכרון המפרטות את זהות הרוצחים ומספרי הנרצחים.
בתחילת שנות ה-90 חנכו מצבת זיכרון בכניסה למקום שהיה פעם בית הקברות היהודי וכיום משמש כגן ציבורי. שנתיים אחרי כן נחנכה אנדרטה בכניסה לגטו. בשנת 2009 נחנכה אנדרטה בתוך הגן הציבורי שהיה בעבר בית הקברות היהודי.
ים מולוקה
ים מולוקה (באינדונזית: Laut Maluku) הוא ים הממוקם באוקיינוס השקט. הוא גובל בסולאווסי במערב, הלמאהרה במזרח וכן איי שלטון סולה שבאינדונזיה. בשל עומקו, ים מולוקה נחשב לעשיר באלמוגים וקיימים בו אתרי צלילה. הים מחולק לשלושה אזורים, לפי היגיון שמוכתב על ידי עומק המים. שלושת האזורים מתפקדים ככלי להעברת מים מהאוקיינוס הפתוח לימים רדודים יותר המקיפים את ים מולוקה. החלל העמוק ביותר הוא אגן באצ'אן. אזור זה ידוע במחזוריות רעידות האדמה שבו, שנובעות מהיות הים מיקרו צלחת, בה הים מתקדם לשני כיוונים מנוגדים: הראשון לכיוון הצלחת האירו-מערבית והשני לכיוון צלחת ים הפיליפינית במזרח.
מיקום.
ים מולוקה גובל בים בנדה מדרום וים סלבס ממערב. מצפון שוכן ים הפיליפינים וממזרח ים הלמאהרה.
בין האיים הגובלים בים מולוקה ניתן למצוא את הלמאהרה מצפון-מזרח, בורו וקראם במרכז וסלוואסי במערב. איי טלאוד בצפון נחשבים לגבולו הצפוני של הים, אם כי צלחת ים מולוקה, הלוח הטקטוני שנקרא על שם הים, מסתיימת צפונה משם.
ארגון ההידרוגרפיה הבינלאומי מגדיר את ים מולוקה כאחד מימות הארכיפלג המזרח הודי.
היסטוריה.
לאורך השנים, נלחמו הפורטוגזים, ההולנדים, הבריטים והספרדים על השליטה באיי התבלינים שהגישה אליהם התאפשרה רק דרך ים מולוקה.
קהילת יהודי קיילצה
קְיֶילְצֶה (בפולנית: Kielce; ביידיש: קיעלץ) היא עיר במרכז פולין וכיום נמצאים כ-204,891 תושבים (2009).
בשנת 1852 התגוררו בקיילצה כ-100 יהודים, שהיוו אחוז קטן מאוכלוסיית העיר. לאחר הרפורמות של אלכסנדר וְיֵלְקוֹפּוֹלְסְקִי - ראש מינהל אזרחי פולין תחת שלטון אלכסנדר השני, קיסר רוסיה - בשנת 1862, היהודים מאושרים להתיישב בקיילצה. ב-1868, לאחר 6 שנים, הוקמה בעיר קהילה יהודית עצמאית.
בשנת 1873 התגוררו 974 יהודים, ובשנת 1909 היו בעיר 11,206.
בשנת 1939, השנה שפרצה מלחמת העולם השנייה, מספר יהודי קיילצה היה כ-25,000. על פי הסטטיסטיקות המקומיות בשנת 1921 היו ליהודים 633 מפעלי תעשייה.
החיים היהודים בקיילצה.
לקראת סוף המאה ה-19 ובתחילתה של המאה ה-20, הקהילה היהודית בקיילצה התפתחה במהירות רבה- מבחינה דמוגרפית וכלכלית.
החיים הכלכליים.
ליהודי קיילצה היו מספר של מפעלי תעשייה, בתחומים מגוונים: מחצבות, מפעלים לעיבוד עורות, מפעל נגרות, מאפיות ועוד. כמו כן היו ביניהם בעלי חנויות מכל הסוגים: ריהוט, טקסטיל, עור, בגדים, חנויות סדקית וכדומה, ובנוסף פעלו גם הרבה בתי מלאכה קטנים. כמו כן יהודים רבים עסקו גם במקצועות חופשיים כמו רפואה, רפואת שיניים ועריכת-דין. בנוסף, בשנים שבין מלחמות העולם היו בבעלותם של יהודי קיילצה מספר בנקים.
החיים היהודים.
בקיילצה היו שני בתי כנסת - בית הכנסת הגדול נבנה בשנת 1902. הוקמו גם 9 בתי תפילה, בית מדרש, ויותר מ-30 חדרים ללימוד תורה בהם למדו למעלה מ-900 בנים.