הערבים, שראו כיצד התחמקו מהם אנשי משוריין המ"ן, יחד עם אנשי המשאית במשאית הקיבוץ, פתחו באש והחלו להתקרב לשני המשוריינים התקועים בבוץ. שבעת לוחמיו של שמעון בן יהודה ירו באש מבוקרת על מנת לחסוך בתחמושת לעבר התוקפים, והצליחו להדוף אותם שוב ושוב. מפקד המשוריין, שמעון בן יהודה, גילה שאת ההתקפה הערבית מנהל קצין בהיר שיער במדי הצבא הבריטי, כנראה עריק שהצטרף ביוזמתו לערבים. בן יהודה אפשר לו להתקרב, ואז צלף בו והרגו.
לפתע נראתה אישה בהירת שיער שנגשה לקצין הבריטי שנפגע. התברר שהייתה חברתו ושרתה כאחות בבית החולים הקטן שהבריטים החזיקו בתוך בסיס חסה. התוקפים קראו בעברית למגנים להיכנע, אך שמעון סירב והקרב נמשך.
עם הגעת הידיעה למג"ד יצחק פונדק, הוא הורה לקצין המבצעים נחמן ניר לצאת מיד ולחלץ את אנשי השיירה התקועים. סמוך לשעה 13:00 יצא כוח חילוץ, בשלושה משוריינים, ממטה הגדוד בבאר טוביה, תחת פיקודו של נחמן ניר. כסגנו מונה מפקד פלוגה ג', שלמה קריזל. המג"ד בחר לא להפקיד את הפיקוד על החילוץ בידיו של קריזל, עקב כישלונו של זה האחרון בפעולת יאזור מספר שבועות קודם לכן.
כאשר התקרבה שיירת החילוץ אל שני המשוריינים התקועים בבוץ סמוך לכניסה למחנה חסה, נשמע צרור קצר מאחד המשוריינים התקועים. אחד מלוחמיו של שמעון פלט צרור מרוב מתח. המ"פ הורה לאחד הלוחמים שנסע יחד איתו במשוריין הראשון בשיירת החילוץ, ישראל אשכנזי, לזרוק רימון יד לתוך המשוריין התקוע. ואולם, אשכנזי לא זרק את הרימון, משום ששמע קריאות בעברית מתוך המשוריין התקוע. אשכנזי הודיע על כך למ"פ קריזל, אולם זה האחרון התעלם מדבריו. למפקד הכוח, הקמב"ץ נחמן ניר, היה נדמה שאף אחד מן הלוחמים הנצורים לא שרד. הוא לא עשה שום ניסיון לעצור ולוודא האם החיילים עדיין בתוך המשוריין, האם חיים או מתים, והורה לשיירת החילוץ להמשיך בנסיעה לניצנים.
החילוץ - ניסיון שני.
עם הגעת שיירת החילוץ לניצנים, דיווח מפקד הכוח נחמן ניר למג"ד פונדק על האירועים. ישראל אשכנזי אמר לקמב"ץ (נחמן ניר) ששמע פעמיים דיבורים בעברית מתוך אחד המשוריינים התקועים. המג"ד כעס מאוד שפקודתו לא מולאה, והורה לנחמן ניר לחזור מיד ולחלץ את הלוחמים הנצורים. בפקודתו הדגיש המג"ד שיש להחזירם: "חיים או מתים". הקמב"ץ החליט, בניגוד לפקודת המג"ד, להישאר בעצמו בניצנים. הוא שלח במקומו את סגנו, את המ"פ שלמה קריזל. סמוך לשעה 15:00, יצאה מניצנים שיירת החילוץ בת שלושת המשוריינים, בפיקודו של שלמה קריזל, חזרה אל מקום המארב ליד מחנה חסה. עם התקרבם למשוריין התקוע, סובבו המחלצים את אחד המשוריינים שלהם שנע בנסיעה לאחור לעבר צידו האחורי של המשוריין של שמעון בן יהודה, יצרו מסדרון מוגן וחילצו את הנצורים. תוך כדי פעולת החילוץ נפגעו ונהרגו שני חיילים נוספים: ו שהשתייכו לכוח החילוץ. שלמה רובינשטיין המא"ז היה עוד בחיים כאשר חוליית החילוץ השנייה הגיעה, ונפטר תוך כדי הפינוי מפצעיו.
אחרי הקרב.
במשך למעלה משש שעות (מרגע ההיתקלות בשעה 09:30 ועד לחילוץ ב-15:30), ניהלו שבעת הלוחמים הנצורים במשוריין קרב הגנה נגד עשרות ערבים שהתבצרו במחנה חסה, כשהם יורים באופן חסכוני ופוגעים בערבים רבים. 30 שנים לאחר הקרב, סיפר שמעון לעודד נגבי שהרגעים הנוראיים והקשים ביותר היו כאשר נוכח "פעמיים תוך ארבע שעות שנוטשים אותו בעיצומו של קרב". בקרב נפלו ארבעה לוחמים ישראליים: מא"ז ניצנים ושלושה חיילים מגדוד 53, ונפצעו עשרה. עשרה לוחמים ערבים נהרגו, וכ-20 נפצעו. שני המשוריינים שנותרו תקועים בבוץ, חולצו ונלקחו שלל למפקדתו של טארק בי אל-אפריקי במג'דל.
שלושה חיילים צוינו לשבח על ידי מג"ד 53, ביניהם המפקד, שמעון בן יהודה. מפקד הגדוד יצחק פונדק קיבל מהקמב"ץ, נחמן ניר, דו"ח שקרי על הפעולה; הדו"ח הטיל את אשמת כישלון החילוץ בניסיון הראשון על המ"פ, שלמה קריזל. בשל מסקנות הדו"ח הדיח המג"ד את מפקד הפלוגה. רק כעבור 55 שנים התברר למג"ד שלא המ"פ היה אשם באי החילוץ אלא הקמב"ץ נחמן ניר. פונדק הודה ששגה כאשר לא הדיח בעקבות האירועים את הקמב"ץ, נחמן ניר, ואפשר לו להמשיך לטפס בסולם הפיקוד (ניר התמנה מאוחר יותר למג"ד). בשנת 2010 הודה פונדק בפומבי שאחת השגיאות הקשות שעשה היא שהמליץ למנות את נחמן ניר כמג"ד שיחליף אותו בפיקוד על גדוד 53.
מול מחנה חסה הנטוש ניצבת אנדרטה לנופלי השיירה ולידה סלע, עליו חקוק שלט הנצחה.
גינקגו דו אונתי
אסכולות השריעה
סרט מודעות
סרט מוּדָעוּת הוא סרט קטן, בצבע מסוים, המקופל ללולאה, או חפץ המייצג סרט כזה, הנענד או מוצג לשם הבעת הזדהות עם עמדה מסוימת או מטרה מסוימת.
המשמעות שמאחורי סרט המודעות תלויה בצבע. קבוצות רבות אימצו סרטים כסמלים לתמיכה במטרה מסוימת או להעלות למודעות נושא מסוים, וכתוצאה מכך, קורה שמטרות שונות משתמשות באותו הצבע. לחלופין, מטרות מסוימות יכולות לעשות שימוש בכמה צבעים. סרט בצבע אדום או ירוק-כחול עשוי לייצג מחאה כנגד שימוש בסמים, וסרט סגול או לבן עשוי לייצג תמיכה בחולים במחלת אלצהיימר.
את סרטי המודעות נוהגים בדרך כלל להצמיד בסיכה לבגד או לקשור סביב חפצים כדוגמת אנטנת הרדיו של המכונית. כשהמטרה היא להדגיש עמדה בצורה בולטת יותר נעשה שימוש בסרטים גדולים יותר אותם קושרים סביב חפצים כדוגמת עצים ועמודים. חפצים המייצגים סרטים כאלו יכול להיות סטיקרים המודבקים לשמשת הרכב, לפגוש של הרכב או לגוף של הרכב, מגנטים בצורת סרטי מודעות המוצמדים לרכב או לדלת המקרר, הצגת סרט המודעות באתר אינטרנט וכדומה.
סרטי מודעות מצויים בשימוש בארצות הברית, בקנדה, באוסטרליה, בבריטניה ובמדינות נוספות.
בישראל נעשה שימוש בסרט כתום במסגרת המחאה נגד תוכנית ההתנתקות.
בתרבות האמריקאית נהוג לענוד סרט צהוב או לכרוך סרט צהוב סביב עץ בחצר הבית בעת שאחד מבני הבית מגויס למלחמה. המנהג אף הונצח במספר שירים:
בישראל הסרט הצהוב מסמל גם את מחלת האנדומטריוזיס, מחלה גינקולגית. מרץ הוא חודש המודעות.
הרעיון של סרט מודעות כקישוט לרכב נעשה פופולרי בארצות הברית לאחר הצלחת המגנט "תמכו בלוחמינו" בצורת סרט צהוב שיוצר על ידי חברת מגנט אמריקה (Magnet America) מצפון קרוליינה.
סרט מודעות סגול מציין העלאת מודעות למגוון סוגיות, ביניהן: אימוץ, הומופוביה, אלימות במשפחה, יום האישה הבינלאומי, אפילפסיה, סרטן המעי הגס, סרטן הלבלב וכו'.
בסרטים נעשה לעיתים שימוש גם כסמל לאבל. לדוגמה, בארצות הברית רבים ענדו סרט שחור לאחר הטבח בווירג'יניה טק.
ביקורת.
על הִתְרַבּוּת "סרטי המודעות" נמתחה ביקורת כסוג של "אקטיביזם בפרוטה", המאפשר לאנשים "להפגין תמיכה" מבלי שיצטרכו להתאמץ, או להשקיע זמן או כסף. הקומיקאי ג'ורג' קרלין גינה סוג מיוחד זה של "אקטיביזם בפרוטה" במופע שלו, ותוך שימוש בהומור בתי שימוש הציע כתגובה לענוד סרט חום. מסיבה זו סירב גם קוזמו קריימר, באחד מפרקי סיינפלד, ללבוש סרט הזדהות בזמן צעדה למודעות למלחמה באיידס. בתגובה לכך טענו חברי הצעדה כי אינו מאמין במטרה, ובמהלך הצעדה עצרו אותו והכו אותו על כך.
קיבלה
קִיבְּלָה (ערבית: قبلة) היא כיוון התפילה באסלאם. הקיבלה היא הכיוון הפונה אל העיר מכה, וביתר דיוק אל אבן הכעבה, שאליה חייב המוסלמי לפנות בעת התפילה (צלאה). במוסדות דת ולימוד מוסלמיים, בקיר הקיבלה קבועה גומחת התפילה, המִחראב.
אבן אסחאק, הביוגרף המובהק של מוחמד, מביא מסורת לפיה בראשית ימי האסלאם, עוד בהיותו במכה, לפני שעבר למדינה, הנהיג מוחמד קיבלה לכיוון ירושלים והחזיק במנהג זה במשך שנה וחצי. קודם להיג'רה (העזיבה לאל-מדינה), יכול היה לפנות גם לכיוון הכעבה וגם לכיוון ירושלים כיוון שהיה דרום-מזרחית לשני המקומות הקדושים. למרות שלאחר ההיג'רה כיוון התפילה היה לירושלים, כעבור זמן קצר החליט מוחמד שהכעבה משמעותית יותר עבור המוסלמים ושינה את כיוון התפילה (יש האומרים שעשה זאת בין היתר כדי לבדל את האומה החדשה ממנהגי היהודים). ירושלים נקראת באסלאם גם "כיוון התפילה הראשון" ("אולא אל-קבלתיין" أولى القبلتين).
כיוון התפילה מצווה בקוראן (עם תוספות בסוגריים לפי פרשנות אורי רובין):
בית הכנסת שושנת הזהב (דניפרו)
בית הכנסת "שושנת הזהב" בעיר דניפרו נחשב אחד מבתי הכנסת היפים באוקראינה.
בית הכנסת היחיד בעיר בנוי עץ נבנה בשנת 1800 ונשרף בשנת 1833.ורק בשנת 1837 אחרי כל האישורים משלטונות התחילו בבנית בנין החדש מאבן לבית הכנסת. בית הכסת נפתח בשת 1852. השלטון הסובייטי שימש המבנה כתיאטרון, ובשנות ה-90 הוחזר לקהילה היהודית בראשות הרב שמואל קמינצקי. בית הכנסת עבר שיפוץ לפי תוכניותיו של האדריכל הישראלי א. דולניק, בסגנון מקדש יווני - דורי קלאסי, בדומה למבני ציבור רבים באוקראינה בתקופה הסובייטית, ונפתח מחדש בשנת 2000. הפסל הישראלי פרנק מייסלר עיצב את פנים בית הכנסת.
סרגיי פרוקודין-גורסקי
סרגיי מיכאילוביץ' פְּרוֹקוּדִין-גוֹרְסקי (ברוסית: Сергей Михайлович Прокудин-Горский; 31 באוגוסט 1863-27 בספטמבר 1944) היה צלם רוסי, מחלוצי הצילום בצבע.
פרוקודין-גורסקי נולד במוּרוֹם (Му́ром), באזור מחוז ולדימיר של היום. היה כימאי בהשכלתו. התמחה אצל מדענים נודעים בסנקט פטרבורג, בברלין ובפריז ופיתח טכניקות לצילום בצבע.
הטכניקה.