סדרת הטלוויזיה היא הראשונה בסדרת סדרות בלשיות אודות רב-סרן צ'רקסוב ויש לה מספר סדרות המשך: התליינית (2014), העכביש (2015), התן (2016), מבצע שטן (2018), נוסחת הנקמה (2019) וקוצן נקוד (2020) ו (2021).
עלילה.
ב-1 בדצמבר 1962, ניקיטה חרושצ'וב משתתף בתערוכה של אמני אוונגרד במאנז' ומעלה גל של ביקורת חריפה על האמן הצעיר והשאפתני סטס שלסט. לאחר זמן מה מישהו הורג את הילד סריוז'ה צ'בוטר. רב-סרן איוואן צ'רקסוב וסגניתו סוניה טימופייבה, שבעזרת עד יחיד - חברו של סריוז'ה סלוויק קרפוחין, מעורבים בתיק ומצליחים לצייר דיוקן משוער של הרוצח: גבר עם משקפיים, כיסוי אוזניים, זקן ושפם שחור. הוא תמיד נכנס לדירה באומרו "מוסגז. פתחו!". הוא מתחזה לעובד חברת הגז העירונית ובכך חודר לדירות קורבנותיו.
בסופו של דבר, עדויות וחשדות מביאים את צ'רקסוב וסוניה אל סטאס שלסט (שהוא גם חבר של סוניה), וחבריו השחקנים, שאחד מהם, ולאד ויקרוב, מתאהב בסוניה, אך שמונה אנשים נוספים ימותו לפני שהרוצח האמיתי סוף סוף יחשוף את עצמו.
ביקורת.
אף על פי שהפרסומות של הסדרה התייחסו בעיקר לאיאונסיאן, הסדרה עצמה מציגה באופן רופף אירועים אמיתיים ומשאילה מעט מאוד פרטים אמיתיים מהמקרה של איאונסיאן. התסריטאית זויה קודריה הסבירה את ההבדלים באופן הבא:
על פי העיתון "סובסדניק", מחברי הסדרה החליטו להראות סיפור לא על איאונסיאן ופשעיו, אלא על התקופה בה זה קרה, ולכן דמותו בסדרה עברה רומנטיזציה ברובה, והשילוב שימש ליחסי ציבור.
יש להניח כי כל עובדי מחלק החקירות הפליליות שהיו מעורבים בפרשת איאונסיאן לא היו בחיים בעת שידור הסדרה (מדענית הזיהוי הפלילי סופיה פיינשטיין, שיצרה את דיוקנו של הרוצח מתה שישה חודשים לפני שידור הבכורה ב-25 במאי 2012). דובר המחלקה לחקירות פליליות במשטרת מוסקבה, אלכסיי בקרומייב הצהיר כי העלילה "שאובה לחלוטין מהאצבע" וציין כי הוא הצליח לצפות בפרק אחד וחצי בלבד, וכי כותבי הסדרה לא התייעצו רשמית עם בלשי המחלק.
שידור.
באופן רשמי, יש בסדרה 8 פרקים. 6 פרקים באורך של 40 עד 50 דקות ו-2 פרקים (1 ו-8) שנמשכים למעלה מ־80 דקות. בערוץ הטלוויזיה האוקראיני אינטר, הסדרה נמשכה ארבעה ימים, בין 8 ל-11 באוקטובר באוקטובר 2012. שהסדרה שודרה בערוץ הראשון היא שודרה החל מ-29 באוקטובר עד 2 בנובמבר 2012, כאשר שבעת הפרקים הראשונים באורך 40 הדקות הועלו כארבעה פרקים באורך 120 דקות בערך.
עובדות.
באחד הראיונות הצהירה התסריטאית זויה קודריה כי היא פיתחה את דמותו של צ'רקסוב באנלוגיה עם גלב ז'גלוב מהסרט "מקום המפגש לא ניתן לשינוי" כאשר אלכסנדר בלוייב נבחן באודישן גם הוא לתפקיד זה.
אינטר ערוץ טלוויזיה
המחוקק
יונייטד קינג
רחל הדס
רחל הדס (1930–2019) הייתה זמרת סופרן ישראלית.
ביוגרפיה.
רחל הדס נולדה בסלוניקי שביוון בשנת 1930. בגיל 8 חודשים עלתה לישראל עם משפחתה. בנעוריה למדה מוזיקה במסגרות שונות ובהמשך גם במדרשה למוזיקה בתל אביב (לימים לימדה מוזיקה בבית הספר הריאלי בחיפה).
בסוף שנות ה-40 ובתחילת שנות ה-50 הופיעה במועדונים שונים בחיפה ובשנת 1954 נסעה לראשונה לארצות הברית כדי ללמוד ריקוד מודרני (אצל מרתה גרהם) ולהופיע שם במועדונים מקומיים ("צברה" למשל) בשירים בעברית ובלאדינו כשהיא מקוטלגת כזמרת עם. אגב, לאורך השנים חקרה מוזיקה עממית והתמקצעה בה. היא שרה ב-16 שפות שונות.
בארצות הברית הופיעה בין השאר באולם ה"קרנגי הול" היוקרתי ובאולם ה-"Gate Of The Horn" בשיקגו. תיאודור ביקל סייע לה באותה תקופה.
באמצע שנות ה-50, במהלך שהותה בניו יורק, הופיעה עם שייקה אופיר ואמיתי נאמן (אותו הכירה במדרשה הממלכתית למחנכים ולמוזיקה בתל אביב, בהמשך היה בעלה הראשון) במסגרת להקת "אורנים", שלימים, עם פרישתה של הדס בשנת 1957, הפכה ללהקת "אורנים צבר" עם הסולנית גאולה גיל, דובי זלצר ומיכה כגן.
בשנת 1959 הקימה יחד עם המוזיקאי גיל אלדמע והרקדנים אברהם אלבר וחווה כוכב את להקת "הדר" שהופיעה בהוליווד. הלהקה פעלה עד אמצע שנות ה-60 ובוימה על ידי השחקן והבמאי ההוליוודי ריצ'רד אנגרולה, שנעשה גם בן זוגה של הדס.
לאורך סוף שנות ה-50 וה-60 היא הקליטה מספר תקליטים בעברית ובלדינו שהתפרסמו בארץ ובקרב הקהילות היהודיות באמריקה ובפריז, שם הופיעה ושהתה תקופה מסוימת.
באמצע שנות ה-60 הקימה הדס את מיזם "צליל עם" עם קרן התרבות אמריקה-ישראל על מנת להביא מוזיקה לעיירות פיתוח.
בשנות השמונים הקימה את מחלקת "הנוי והנצח" ב"גשר מפעלים חינוכיים", במסגרתה נפגשו אמנים ורבנים ישראלים. כמו כן, הקימה תחנת רדיו של "קול ישראל" בקריית ארבע ו- 13 מרכזים למוזיקה בדרום הר חברון.
בשנותיה האחרונות חזרה בתשובה והתגוררה בקריית ארבע.
מאיר בראלי
מאיר (מוריק) בראלי (ברודני) (11 באוגוסט 1922 – 2004) היה עיתונאי וסופר ישראלי, חבר מערכת דבר ומעורכי "אשנב", "אשמורת" ו"אֹמֶר", מראשי המשמרת הצעירה של מפא"י.
קורות חיים.
בראלי נולד בקובנה, שבליטא, בנם של חוה (לבית יהלום), שהייתה רופאה; ויצחק בראלי שהיה פעיל ציוני, ומראשי בנק הפועלים בארץ ישראל ואחר כך בישראל.
ב-5 במאי 1926 עלה עם הוריו לארץ ישראל. למד בגימנסיה העברית הרצליה בתל אביב. היה פעיל בתנועת "המחנות העולים".
במהלך השנים השתלם בראלי באוניברסיטאות: אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
בתקופת המנדט הבריטי היה חבר ההגנה וערך את "אשנב", עיתונו המחתרתי של הארגון.
היה מזכיר המשמרת הצעירה של מפא"י וערך את "אשמורת", ביטאון המשמרת הצעירה.
בראלי עבד כעיתונאי בעיתון דבר והיה חבר מערכת העיתון.
בין השנים 1968–1980 ערך את העיתון "אֹמֶר".
במהלך השנים פרסם מאמרים רבים בעיתונים דבר, "אשמורת", "מלחמתנו", "בטרם", "הפועל הצעיר" ו"מבט חדש" (שבועון). פרסם ספרים שעסקו בתנועת העבודה, בדוד בן-גוריון, במדיניות החוץ של ישראל, בנושאי עליה וקליטה.
בראלי נפטר בשנת 2004.
משפחתו.
בראלי היה נשוי לאריקה ואב לבן ובת. בנו הוא פרופ' אבי בראלי היסטוריון ישראלי, חוקר ועורך במכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
פריוזרסק
מרומית לבנת-לחי
ג'ובאני ממונטקורבינו
ג'ובאני ממונטקורבינו או ג'ובאני דה מונטקורבינו באיטלקית (באיטלקית: Giovanni da Montecorvino; 1247–1328) היה מיסיונר פרנציסקני איטלקי, נוסע ומדינאי, מייסד המיסיונים הקתולים הראשונים בהודו ובסין, והארכיבישוף של פקין. הוא אחד מהאירופאים שפעלו בסין בימי הביניים.
ביוגרפיה.
ג'ובאני נולד במונטקורבינו רובלה, באזור קמפניה, איטליה. כחבר מסדר דתי רומי קתולי שעסק באותה תקופה בעיקר בניצורם של לא-קתולים, הוא נשלח בשנת 1272 על ידי הקיסר הביזנטי מיכאל השמיני פלאיולוגוס אל האפיפיור גרגוריוס התשיעי, לנהל משא ומתן למפגש מחודש בין הכנסיות היוונית והכנסיות (אורתודוקסיות) ולטיניות.
בהזמנת האפיפיור ניקולאס הרביעי נבחר להטיף עיקרי הנצרות במזרח הקרוב והמזרח התיכון, ובמיוחד לעמים האסיתים שאיימו אז על המערב. הוא הקדיש את עצמו ללא הרף בין השנים 1275 ל־1289 למשימות במזרח ותחיל דרכו בפרס. בשנת 1286 שלח ארגון, ששלט בממלכה זו, בקשה לאפיפיור באמצעות הנזיר הנסטוריאני, רבן בר סאומה, לשלוח מיסיונרים קתוליים לחצר של החאן הגדול (קיסר מונגול) של סין, קובלאי חאן (1260–94), שהיה סובלני כלפי הנצרות. האפיפיור ניקולס מינה אותו למשימה החשובה בסין הרחוקה, שם שהה מרקו פולו, הנוסע הוונציאני המהולל.
בשנת 1289 ביקר ג'ובאני מחדש את החצר האפיפיורית ונשלח מטעם האפיפיור לחאן הגדול, לאילצ'אן של פרס, ולאנשים האחרים המובילים באימפריה המונגולית, כמו גם לקיסר אתיופיה. הוא נשא מכתבים לארגון, לקיסר הגדול קובליי חאן, לקאידו, נסיך הטטרים, למלך ארמניה ולפטריארך של יעקוביסטים. חבריו היו ניקולס הדומיניקני מפיסטויה והסוחר פיטר מלוקאלונגו. הוא הגיע לתבריז (באזרבייג'ן האיראנית), אז העיר הראשית של המונגולים בפרס.
מפרס הם עברו בדרך הים להודו, בשנת 1291, לאזור מדרס או "ארץ סנט תומאס", שם הטיף במשך שלושה עשר חודשים והטביל כמאה איש. בן זוגו ניקולס נפטר. משם כתב מונטקורבינו הביתה, בדצמבר 1291 (או 1292), את התיאור המוקדם ביותר של חוף קורומנדל (החוף הדרום מזרחי של הודו). בנסיעות דרך הים מ מליאפור בבנגל, הגיע לסין בשנת 1294, הופיע בעיר הבירה חאנאבליק (בייג'ינג), רק כדי לגלות שקובלאי חאן בדיוק נפטר, וטימור לנג (1294-1307) עלה לכס המלכות המונגולי. אף על פי שהאחרון כנראה לא אהד את הנצרות, הוא לא העמיד מכשולים בדרכו של המיסיונר. עד מהרה זכה ג'ובאני בביטחונו של שליט שושלת יואן למרות התנגדותם של הנסטוריאנים שכבר התיישבו שם בשנים מוקדמות יותר.
בשנת 1299 בנה ג'ובאני כנסייה בחאנאבליק ובשנת 1305 כנסייה שנייה מול הארמון הקיסרי, יחד עם בתי מלאכה ודירות למאתיים איש. בהדרגה הוא קנה מהורים עניים כמאה וחמישים בנים, מגיל שבע עד אחת עשרה, לימד אותם לטינית ויוונית, כתב להם מזמורים ואז אימן אותם לשרת במיסה ולשיר במקהלה. במקביל התוודע לשפת האם, הטיף בה ותרגם את הברית החדשה ואת התהילים לאויגורית המשמשת בדרך כלל את המעמד השליט המונגולי בסין. בין ששת אלפי המתגיירים של ג'ובאני ממונטקורבינו היה גם נסיך נסטוריאני בשם ג'ורג', לכאורה ממדינתו של פרסטר ג'ובאני, ווסל של החאן הגדול, שהוזכר על ידי מרקו פולו.