בשנתו הראשונה באוניברסיטת פורדהם, ניגן רסיניו ברסיטל הראשון שלו בניו יורק, בקרנגי הול, תוכנית של סונאטות לפסנתר מאת בטהובן. הוא סיים את לימודי התואר הראשון בשפות מודרניות ופילוסופיה בהצטיינות. קריירת הקולג' שלו כללה שנה ברומא, שם למד בגרגוריאנום ובקונסרבטוריון באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה, במקביל לשיעורים פרטיים אצל ארטורו בנדטי מיכלאנג'לי ואלברטו נוימן. עבודת הגמר שלו השוותה את אופיו של פלסטף באופרה של ורדי לדמותו של פלסטף, כפי שהוא מופיע בשלושה מחזות של שייקספיר.
בשנת 1969 קיבל רסיניו תואר מוסמך בפסנתר מבית הספר מנהטן למוזיקה. רסיטל הסיום שלו כלל יצירות מאת סולר, בטהובן, דביסי ומוסורגסקי. הוא למד שם גם הלחנה וניצוח אצל ניקולא פלאג'לו.
קריירה.
כל חייו שאף רסיניו לנצח, ובעידודו של אלן רפ, נרשם ללימודים באקדמיית מוצרטאום זלצבורג בקיץ שלאחר קבלת תואר המוסמך. כמבחן קבלה נדרש לקרוא מהדף נעימה של פייר בולז. הוא עבר את המבחן בהצלחה והתקבל. באקדמיה למד בכיתות אמן של הרברט פון קאראיין והיה פסנתרן חזרות לדון ג'ובאני של קאראיין. בזלצבורג פגש את ברונו מאדרנה, שנשאר ידידו ומדריכו זמן רב לאחר סיום קורס הקיץ.
רסיניו חזר לניו יורק וניצח של התזמורת של מחלקת המכינה בבית הספר מנהטן למוזיקה מ-1969 עד 1976. ההזדמנות המקצועית הראשונה שלו נקרתה לידו בשנת 1971, הודות להפניה מדודו: עוזר למנצח ומדריך מקהלה לאופרה של קונטיקט בהרטפורד. שם פגש את קרלו מורסקו ומנצחים אורחים אחרים ועבד עמם. בשלהי שנות ה-70' כיהן גם כמנהל אמנותי של "ארטיסטס אינטרנשיונל" בפרובידנס, רוד איילנד והיה מנצח נלווה ללאסלו האלאס ב"תזמורת ומקהלת הקונצרט" של לונג איילנד.
בסוף שנות ה-70' ובשנות ה-80 הוזמן רסיניו מדי פעם ללהקה של דודו בדאלאס, שם ניצח על הופעות סטודנטים ועבד בפעילויות העשרה. הוא פגש שם מדריכים ויועצים חדשים, הבולטים בהם רוברטו בנאליו, מנצח מקהלת לה סקאלה, וואסקו נאלדיני, לחשן המקהלה. מכל מקום, בסוף 1979 אובחן אצל רסיניו סרטן הפה. הוא הבריא אומנם חלוטין, אבל כתוצאה מן המחלה חלה ירידה בהזמנות לניצוח פרילנס ולדכדוך זמני.
ב-1980 התמנה ג'ון גייג', שחקן ובמאי תיאטרון לשעבר, שהיה למנהל להקת אופרה, למנהל הכללי של "להקת פלורנטין אופרה". בהמשך אותה שנה חיפש גייג' מנצח ללה ג'וקונדה בכיכובה של גילדה קרוז-רומו, שתוכננה לחודש מרץ הבא. מאחר שעבד בעבר עם ניקולה רסיניו, התקשר לדאלאס בתקווה, שהמאסטרו יאות לבוא למילווקי. ואולם רסיניו המבוגר לא ניצח מעולם על אופרה זו, המבוצעת לעיתים רחוקות. שני שמות עלו בדעתו להמליץ עליהם במקומו, האחד מהם אחיינו, והוא שניצח לבסוף על האופרה.
בהמשך שנת 1981 נענה רסיניו להצעה להחליף את מנהל הבמה דייוויד היקס כיועץ האמנותי של גייג'. הוא ממשיך לכהן בתפקיד זה עם להקת מילווקי, לצד שלושה מנהלים כלליים בזה אחר זה: גייג' למשך תשע שנים, דניס הנתורן למשך 15 שנים, וויליאם פלורסקו מאז 2005. ולכל אורך הזמן הזה, ניצח על התזמורת הסימפונית של מילווקי, אותה הוא רואה כמסד המאפשר ללהקה לחשוב בגדול. "מעטות הן [להקות] האופרה שיש להן תזמורת כמו הסימפונית של מילווקי לעבוד עמה," צוטט רוסיניו.
לצד משרתו במילווקי, רוסיניו ממשיך להיות מנצח אורח מבוקש, והקריירה שלו לוקחת אותו לעיתים קרובות לקנדה. הוא ניצח על כמה הפקות באופרה של מונטריאול, עם שתי התזמורות שהיא מופיעה עמן דרך קבע: הסימפונית והמטרופוליטן. ב-1995 הקליט "וריזמו" עם האופרה של מונטריאול, בביצוע הסופרן דיאנה סוביירו ותזמורת שהורכבה בעיקר מנגני המטרופוליטן. זמן קצר לאחר מכן התמנה למנהל מוזיקלי של תזמורת זו, מינוי שחולל סערה-זוטא, אשר שככה כעבור חודשים ספורים. רסיניו עשה ארבע הקלטות מסחריות עם התזמורת. נוסף לכך, בהנהגתו זכתה התזמורת ב"פרס אופוס" של קוויבק על תוכנית של כל חמשת הקונצ'רטי לפסנתר של בטהובן בנגינת אנטון קוארטי בקיץ 1997 בפסטיבל דה לאנודייר.
בשנת 1998 מונה נשיא חדש ועמו מועצת מנהלים חדשה ברובה לתזמורת. הנשיא היה ז'ן-פייר גויה, עורך דין ושר לשעבר בקבינט הקנדי. ב-1999, הופר החוזה של רסיניו במידה גדלה והולכת, והוא שכר עו"ד להבטחת זכויותיו בראשית 2000. עקב כך, כינס גויה מסיבת עיתונאים שבה הודיע על סיום החוזה של רסיניו בהסכמה הדדית ועל מינוי מחליפו.
מאז שנת 2000 ממשיך רסיניו לנצח על אופרות ומדי פעם על קונצרטים סימפוניים בארצות הברית, עם הופעות אורח בצפון אמריקה, אסיה ואירופה. הוא שומר על קשר עם להקת פלורנטין אופרה והאופרה של ניו יורק, לצד להקות אחרות וקונסרבטוריונים. במילניום החדש, הוא ממשיך לעבוד על רפרטואר חדש, ביצירות כגון אביר הוורד של ריכרד שטראוס, פלסטף וטריסטן ואיזולדה של ריכרד וגנר, אידומנאו וחליל הקסם של מוצרט, "לה גאזטה" של ג'ואקינו רוסיני "נשים קטנות" של מארק אדאמו, "מקבת" של ורדי ו"ריו דה סאנגרה" של דון דייוויס, לצד יצירות סימפוניות.
טריינין
טריינין הוא שם משפחה.
פיג'ו סוג 81
פיג'ו סוג 81 (בצרפתית: Peugeot Type 81) היא מכונית משפחתית, בתצורת קבריולה מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בשנת 1906.
דגמי "פיג'ו סוג 81" הוגדרו כסוג של מכונית "(Torpedo (automobile" .
סך הכול יוצרו 251 יחידות.
יוביץ'
יוביץ' (בסרבו-קרואטית: Jović‏) הוא שם משפחה.
יוסי שטרן
All I Ever Wanted
טאניוג
טאניוג (סרבית לטינית: Tanjug, קירילית: Танјуг) הייתה סוכנות הידיעות הרשמית של יוגוסלביה והיא כיום סוכנות ידיעות בסרביה.
היסטוריה.
טאניוג נוסדה בנובמבר 1943 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה על ידי משה פיאדה, כסוכנות הידיעות של הפרטיזנים היוגוסלבים בהנהגתו של יוסיפ ברוז טיטו. שמה הוא ראשי תיבות של Telegrafska agencija nove Jugoslavije ("הסוכנות הטלגרפית של יוגוסלביה החדשה"). הסוכנות הפיצה ידיעות על מאבק הפרטיזנים היוגוסלבים בשטחי יוגוסלביה הכבושה וברחבי העולם.
לאחר המלחמה, הפכה טאניוג לסוכנות הידיעות הרשמית של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. בתקופת השיא שלה הפעילה הסוכנות רשת עולמית של 48 כתבים, הייתה מדורגת בין עשר סוכנויות הידיעות הגדולות בעולם וסוכנות הידיעות המובילה בקרב המדינות הבלתי-מזדהות. הייתה בין הראשונות לדווח על אירועים שונים בעלי חשיבות היסטורית, בהם ההתקוממות העממית שהביאה לנפילת שליט רומניה, ניקולאה צ'אושסקו, בדצמבר 1989.
במהלך מלחמות יוגוסלביה בשנות התשעים של המאה ה-20 התפתחה טאניוג לכלי תעמולה בידי הממשלה בבלגרד. ואולם ב-5 באוקטובר 2000, לאחר שהמוני מפגינים השתלטו על בניין הפרלמנט, כינתה סוכנות הידיעות טאניוג את מועמד האופוזיציה, ווייסלב קושטוניצה, "נשיאה הנבחר של יוגוסלביה", במה שנתן את האות לסיום שלטונו של סלובודן מילושביץ'. לאחר התפרקות הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה המשיכה טאניוג להיות סוכנות הידיעות הרשמית של הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה ושל יורשתה, מדינת האיחוד סרביה ומונטנגרו (2003-2006), ולאחר מכן סוכנות הידיעות הלאומית של הרפובליקה של סרביה.
בנובמבר 2015, בעקבות כניסתו לתוקף של חוק תקשורת חדש בסרביה, הודיעה הממשלה על מחיקת החברה בבעלות המדינה טאניוג. עם זאת, הסוכנות המשיכה לפעול כחברה ציבורית. לפי אתר החברה, סוכנות הידיעות משחררת כיום כמיליון ידיעות בכל שנה והיא סוכנות הידיעות המצוטטת ביותר באזור.
טאניו&quot;ג
טניוג
גורודיש (מחזה)
גורודיש (במקור: גורודיש: היום השביעי) הוא מחזה מאת הלל מיטלפונקט. המחזה, שנכתב והוצג לראשונה בשנת 1993 על במת התיאטרון הקאמרי (בבימויו של מיטלפונקט ועם יגאל נאור בתפקיד הראשי), מגולל את סיפורו הטראגי של שמואל גונן ("גורודיש") שהיה גיבור מלחמת ששת הימים (מפקד חטיבה 7) ואלוף פיקוד הדרום בעת מלחמת יום הכיפורים. ועדת אגרנט שחקרה את תוצאות המלחמה תלתה בו חלק ניכר מהאשמה בכשלונות הצבאיים שאפיינו את ימיה הראשונים של המלחמה. איש אשר "ממפקד מהולל שהכול חפצים ביקרו, הפך ל"מצורע" של החברה הישראלית. כל מה שנמצא בו ראוי להערצה שש שנים קודם לכן, הופך למושא של בוז ושנאה". המחזה ראה אור בהוצאת אור עם. ההצגה הוצגה שנית בקאמרי בעונת 2014/2015, עם שינויים בעיצוב בתפאורה והמוזיקה כ"גורודיש - גרסת 2015", עם נתן דטנר בתפקיד הראשי.
רקע.
לאחר פרסום מסקנות ועדת אגרנט, ולאחר שנואש להגן על שמו הטוב בישראל, עזב גונן את המדינה ועבר להשתקע בבירת הרפובליקה המרכז-אפריקאית, בנגי. בשנת 1987 הגיע אדם ברוך לראיין אותו בבנגי. בראיון, שאדם ברוך פרסם ב"ידיעות אחרונות", ואשר כלל אותו לאחר מכן בספרו "מה נשמע בבית", תואר גורודיש כנואש ונוטר שנאה ובין היתר סיפר כי התכוון לרצוח את משה דיין. ראיון זה מהווה את שלד המחזה, כאשר העיתונאי אדם ברוך מופיע בו כאחת הדמויות.
השם המקורי של המחזה "היום השביעי" מתייחס ליומה השביעי של מלחמת ששת הימים, כלומר לתוצאותיה.
תמצית העלילה.