בעת הצטרפותה לקנדה נקראה הפרובינציה "ניופאונדלנד" אולם החל משנת 1964 קראה ממשלת הפרובינציה לעצמה "ממשלת ניופאונלנד ולברדור" וב-6 בדצמבר 2001 שונתה חוקת קנדה על מנת לשנות את שמה הרשמי של הפרובינציה ל"ניופאונדלנד ולברדור".
השם ניופאונדלנד הוא תרגום מפורטוגזית של Terra Nova. השפעתם של מגלי הארצות הפורטוגזיים ניכרת גם בשם "לברדור", שהגיע משמו של הנווט הפורטוגזי ז'ואו פרננדז לברדור.
אוכלוסייה.
נכון ל-2015, גרים בפרובינציה כ-527,756 בני אדם. מתוכם, כ-1.5% מזהים את עצמם כאינואיטים, ועוד קרוב ל-4.5% כאינדיאנים או מטיס. שאר התושבים מזהים עצמם כאירופאים או קנדים. תושבי האי דוברים עגה של אנגלית הקרויה אנגלית ניופאונדלנד וכן שתי עגות נוספות, להן מספר דוברים מועט והן על סף הכחדה: צרפתית ניופאונדלנד ואירית ניופאונדלנד.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 היו בפרובינציה מעל 550,000 תושבים, אולם הגירה שלילית הביאה להתמעטות האוכלוסייה בפרובינציה. עם זאת, מאז 2008 נרשמת עליה איטית בכמות התושבים בפרובינציה.
היסטוריה.
האי ניופאונדלנד.
בניופאונלנד מצויה ההתיישבות הראשונה של אירופאים ביבשת אמריקה. ההתיישבות הויקינגית בל'אנס או מדוז נוסדה בשנת 1000 לספירה (אזור זה הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית). במרוצת השנים נעלמו התיישבויות אלו.
על פי עדויות מסוימות, ייתכן כי האי התגלה מחדש כבר בשנת 1472 על ידי החוקר הפורטוגזי ז'ואאו קורטה-ריאל אשר קרא לאי "האדמה החדשה" (טרה נובה - Terra Nova). גילוי זה, אם אכן קרה, הוא הגילוי הראשון (מאז הוויקינגים) של יבשת אמריקה לבני אירופה - כעשרים שנה לפני קולומבוס, אך כיום לא ניתן להוכיח טענה זו.
מושבה בריטית.
ג'ון קבוט היה הראשון שגילה את האי באופן ודאי, והכריז עליו כמושבה של בריטניה בשנת 1497 (חמש שנים בלבד לאחר גילוי אמריקה על ידי כריסטופר קולומבוס). עיר הבירה של ניופאונדלנד, סנט ג'ונס, היא היישוב האירופאי הראשון באמריקה; העיר נוסדה עם גילוי האי ב-1497.
מאוחר יותר התיישבו באי שבטי האינדיאנים מי'מאק ובאותוקס.
בין השנים 1610–1728 מונו לאי מושלים. הראשון בהם היה ג'ון גאי אשר מונה מושל המושבה קופרס קוב. מושלים נפרדים מונו למושבות נוספות על האי. בשנת 1638 אוחדו כל המושבות באי למושבה אחת, וסר דייוויד קירק מונה למושל האי.
בשנות ה-90 של המאה ה-17 ניסה פייר לה מויין ד'איברוויל לכבוש את האי וכמעט הצליח.
בשנת 1823 מונתה מועצה למושבה בעקבות מאבק שניהלו הרפורמיסטים ג'ון קנט, ויליאם קארסון ופטריק מוריס. מועצה זו כונתה אז (והיום) "בית המועצה". המועצה הייתה מפולגת בין הפרוטסטנטים והקתולים באי. בשנת 1842 אוחדה המועצה עם המועצה המחוקקת של ניופאונדלנד ובשנת 1848 הופרדה לשני בתים נפרדים.
הדומיניון של ניופאונדלנד.
בשנת 1854 ניתן למושבת ניופאונלנד שלטון עצמאי על ידי הממשלה הבריטית. בשנת 1869 דחו תושביה את ההצעה להתאחד עם קנדה. בשנת 1907 קיבלה ניופאונדלנד עצמאות ביחד עם ניו זילנד, והיא הפכה ממושבה לדומיניון.
ניופאונדלנד במאה ה-20.
במלחמת העולם הראשונה השתתף גדוד של אנשי ניופאונדלנד במלחמה במסגרת הכוחות של האימפריה הבריטית. רוב אנשי הגדוד נהרגו ב-1 ביולי 1916 בקרבת בומונט האמל, ביום הראשון של הקרב על הסום, דבר שהוביל לקשיים כלכליים בדומיניון (בשל המחסור באנשים בעקבות האובדן).
בשנות ה-20 של המאה ה-20 היו במושבה שערוריות פוליטיות רבות אשר פגעו בכלכלת המושבה. ראש הממשלה של המושבה, סר ריצ'רד סקווירס, נעצר בשל שחיתות בשנת 1923, דבר שהוביל לנפילת ממשלתו.
השפל הגדול הגביר את הקשיים הכלכליים של הדומיניון. ב-5 באפריל 1932 צעדו כ-10,000 איש אל בניין המועצה, והביאו לבריחתם של הצירים מן הבניין. הממשלה שנבחרה בעקבות אירוע זה קראה לבריטניה לקחת שליטה על הדומיניון עד אשר הדומיניון תהיה מוכנה לשלטון עצמי.
בעקבות בקשה זו, בשנת 1934, ויתרה הדומיניון על השלטון העצמי שלה וחזרה להיות מושבה בריטית.
פרובינציית ניופאונדלנד ולברדור.
בשנת 1946 נערכה הצבעה לבחירת אספה לאומית אשר תכריע בשאלת עתידה של ניופאונדלנד. האספה הצביעה בעד עריכת משאל עם בשאלה האם לשוב ולהיות עצמאיים. בריטניה הודיעה למושבה כי היא מסרבת לשאת בעלויות הכלכליות של ניהול המושבה, והציעה כי אחת האפשרויות שתעמודנה בפני המצביעים תהיה הצטרפות לקנדה.
משאל ראשון נערך ב-3 ביוני 1948. 44.6% תמכו בשלטון עצמאי, 44.1% תמכו בהצטרפות לקנדה ו-14.3% תמכו בהישארות כמושבה בריטית. מכיוון שלפי החוק הבריטי נדרש רוב של יותר מ-50% על מנת להעביר את משאל העם, ולכן המשאל נפסל.
המשאל השני נערך ב-2 ביולי 1948, בו התבקשו התושבים לבחור בין שתי האפשרויות הראשונות. 52% הצביעו בעד הצטרפות לקנדה ו-48% תמכו בעצמאות. ניופאונדלנד הצטרפה לקנדה ב-31 במרץ 1949.
מלחמת השחרור היוונית
מרק לברי
מרק לַבְרִי (Lavry; 22 בדצמבר 1903, ריגה – 24 במרץ 1967, חיפה) היה מלחין ומנצח ישראלי.
קורות חייו.
לברי נולד בשנת 1903 בשם מרק לוין בריגה, אז חלק מן האימפריה הרוסית (כיום, בירת לטביה) כבן בכור למשפחה בת ארבעה ילדים. אמו סיימה בית ספר למוזיקה וכך גם אחיו ושתי אחיותיו. הוא למד באופן פרטי אצל המלחין אלכסנדר גלאזונוב וסיים את הקונסרבטוריון של ריגה בגיל 15. משפחתו רצתה שילמד מקצוע מעשי ולכן נשלח ללימודי אדריכלות באולדנבורג שבגרמניה.
לאחר שסיים את לימודיו באולדנבורג הוא למד הלחנה בלייפציג וניצוח אצל המנצח הרמן שרכן. באותה תקופה החליט לשנות את שם משפחתו, כיוון שרצה להיבדל ממלחין ומנצח מוכר בעל אותו שם.
בשנת 1926 עבר לברלין, שם הלחין מוזיקה לתיאטרון. בשנת 1929 התמנה למנצח התזמורת הסימפונית של ברלין (Berliner Sinfonie Orchester), שפעלה בעיר עד שנת 1933, אז פיזר אותה המשטר הנאצי. עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, שב ללטביה ועבד באופרה של ריגה, בין השנים 1933-1934. במקביל עבד גם בפינלנד.
בשנת 1934 רצה לברי לשאת את הלנה לבית מזא"ה, כתבת מצליחה בעיתון "סיבודְניה" בריגה.
כאשר רצה לשוב מפינלנד לריגה על מנת להנשא, נאלץ לשכנע טייס שייקח אותו במטוסו הפרטי עקב מזג האוויר הסוער ששרר אז. המטוס התרסק בים אך השניים ניצלו וטקס החתונה נערך במועד.
בעקבות ההפיכה הפשיסטית בלטביה במאי 1934 ועלייתו של קרליס אולמניס לשלטון, החליט לברי לעזוב את המדינה ועבר עם רעייתו לסטוקהולם שבשוודיה. משם הגיעו השניים ב-1935 לארץ ישראל כתיירים, אך בשל כורח הנסיבות נשארו בה.
בשנת 1940 החל לברי בכתיבת האופרה העברית הראשונה "דן השומר" במימון הקרן הקיימת לישראל.
האופרה התבססה על מחזה של ש. שלום ואת הליברטו כתב מקס ברוד.
בשנים 1947-1941 שימש כמנצחה של האופרה הארצישראלית העממית, שאותה ייסד יחד עם גאורג זינגר, וגם כמנצחה של התזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית (לימים התזמורת הפילהרמונית הישראלית).
הוא הלחין יצירות רבות בהשפעת הסביבה הארצישראלית והצליל הים-תיכוני בשנות ה-40 של המאה ה-20 שהיו למייצגות הסגנון הארץ-ישראלי. בנוסף שימש לברי באותה תקופה כמלחין הבית של תיאטרון האהל.
בשנת 1945 הועלתה הופעת הבכורה של דן השומר באופרה הארצישראלית העממית בניצוחו של לברי. האופרה הועלתה בכמה ערים ברחבי היישוב במהלך אותה שנה.
בשנת 1949 זכה לברי בפרס אנגל מטעם עיריית תל אביב על הקונצ'רטו לפסנתר ולתזמורת שכתב.
בשנת 1950 מונה להיות המנהל המוזיקלי של קול ציון לגולה תפקיד אותו מילא עד שנת 1958. בנוסף, עסק בהלחנה וחיבר את האופרה "תמר". יצירתו המוכרת והפופולרית ביותר הייתה "עמק", שיר שעיבד לפואמה סימפונית בשנת 1936. בשנת 1963 הלחין את הקונצ'רטו לנבל ותזמורת אופוס 334, אותו הקדיש לבתו הנבלאית אפרת לברי. הוא חיבר עוד יצירות לתזמורת ושירים.
לברי עבר לחיפה בשנת 1962, בעקבות הזמנתו של אבא חושי, ראש עיריית חיפה, לנצח על התזמורת הסימפונית חיפה. אבא חושי שם לו למטרה להביא אמנים יוצרים אל עירו
והקצה להם לשם כך דירות למגורים מטעם העיר.
מרק לברי נפטר בשנתו בביתו בחיפה בשנת 1967.
הוא הותיר אחריו את רעייתו, בן ושתי בנות.
בשנת 1967 (תשכ"ז), השנה האחרונה לחייו, כתב לברי את ה"אני מאמין" שלו:
הנצחתו.
על שמו של לברי נקראו רחובות בחיפה, בבאר שבע ובפתח תקווה.
בראשית שנת 2011 הקימו בתו של המלחין, הנבלאית אפרת לברי ונכדו, אורי מרק זקלד, את העמותה למורשת מרק לברי שמטרותיה: הגדלת כמות הביצועים של יצירותיו של לברי; הרחבת קהל המאזינים למוזיקה שלו; וקידום השיח על אודות לברי.
מארק לברי
נוירופסיכולוגיה
נוֹיְרוֹפְּסִיכוֹלוֹגְיָה היא תחום בפסיכולוגיה העוסק בניסיון להבין כיצד מבנה המוח ותפקודו קשורים לתהליכים פסיכולוגיים ספציפיים. המחקר הנוירופסיכולוגי מבוסס על המידע המגיע מתחום הנוירוביולוגיה כך שהוא מהווה את הבסיס, ומשם אופן ההתייחסות והמחקר הוא כמו במחקרים פסיכולוגיים (עם בוחנים ונבדקים).
את התחום ייסד החוקר היהודי-רוסי אלכסנדר רומנוביץ' לוריא. בני הזוג הבריטיים מארק סולמס וקרן קפלן-סולמס, חוקרים בולטים בתחום, התבססו על מיפויו של לוריא והוסיפו לו נתונים בהתאם לממצאים העדכניים.
תחום המחקר.
הנוירופסיכולוגיה משיקה כתחום מחקר למדעי העצב ופסיכולוגיה קוגניטיבית. בהיבטיה הקליניים קרובה הנוירופסיכולוגיה לתחומים ברפואה כמו נוירולוגיה ופסיכיאטריה ולמקצועות פארא-רפואיים כמו ריפוי בעיסוק וקלינאות תקשורת. בהיבטים יישומיים אחרים - להנדסת אנוש וחקר ביצועים. מעצם טיבו מדובר בתחום התמחות בינתחומי.