חלקו הצפוני של הרובע נמצא בלונדון המרכזית וכולל את המחוזות למבת' וסאות' בנק המהווים אתרי תיירות פופולריים. בחלקיו הדרומיים של הרובע מצויים אזורי מגורים פרווריים הכוללים את המחוזות העירוניים ג'יפסי היל (Gipsy Hill), טולס היל (Tulse Hill), מערב דליץ' (West Dulwich) ומערב נורווד (West Norwood).
במרכז הרובע מצויים הרבעים העירוניים בריקסטון (Brixton) וגבעת בריקסטון (Brixton Hill), קלפהאם (Clapham) ופארק קלפהאם (Clapham Park), גבעת הרן (Herne Hill), סטוקוול (Stockwell), קנינגטון (Kennington), ווקסהול (Vauxhall) ואזור דרום למבת'.
אוכלוסין.
על פי המפקד שנערך בשנת 2001, ברובע 266,169 תושבים מהם 62% לבנים, 12% שחורים ממוצא קריבית ו-12% שחורים ממוצא אפריקאי.
37% מתושבי הרובע מתגוררים בבתים שבבעלותם.
ברובע למבת' צפיפות האוכלוסין הגבוהה ביותר מבין רבעי מרכז לונדון. ברובע שיעור אבטלה גבוה וכן שיעור פשיעה גבוה.
ממשל מקומי ופוליטיקה.
ראש עיריית הרובע לשנים 2007–2008 הוא חבר המועצה אנדרו גיבסון (ממחוז בחירה ג'יפסי היל). מאז שנת 1994 נבחר ראש העירייה פה אחד מבין חברי המועצה, כאשר בכל בחירות מציעה מפלגה אחרת מועמד (ברוטציה).
בראש מועצת הרובע עומדת מנהלה של חברי מועצה נבחרים (כיום כולם חברי מפלגת הלייבור ובראשם חבר המועצה סיב ריד) המנהלת את הרובע.
תוצאות הבחירות למועצת הרובע.
הרובע מחולק לשלושה אזורי בחירה לפרלמנט הבריטי: אזור הבחירה של דליץ' ומערב נורווד (Dulwich and West Norwood) שחלקו נופל בשטח רובע סאת'ק, אזור הבחירה סטריהאם (Streatham) ואזור הבחירה ווקסהול (Vauxhall).
סמל הרובע.
סמל הרובע הוא סמל הרובע המטרופוליני של למבת' אשר קדם לרובע, בתוספת שני כוכבים מוזהבים המסמלים את אזורי קלפהאם וסטריטהאם שנוספו לרובע.
תחבורה.
מספר גשרים מקשרים בין הרובע לרובע וסטמינסטר המצוי מעברו השני של נהר התמזה: גשר ווטרלו, גשר הנגרפורד, גשר למבת', גשר וסטמינסטר וגשר ווקסהול.
ברובע מצויות תחנות רכבת רבות בהן התחנות: בריקסטון (Brixton), קלפהאם היי סטריט (Clapham High Street), ג'יפסי היל (Gipsy Hill), הרן היל (Herne Hill), לאובורו ג'נקשן (Loughborough Junction), סטריטהאם (Streatham), סטריטהאם קומון (Streatham Common), סטריטהאם היל (Streatham Hill), טולס היל (Tulse Hill), ווקסהול (Vauxhall), ווטרלו (Waterloo), וונדסוורת' (Wandsworth Road), ווסט נורווד (West Norwood), איסטפילדס (Eastfields).
תרבות ואמנות.
ברובע פועלים התיאטרון המלכותי הלאומי של בריטניה ותיאטרון אולד ויק. בדרום הרובע פועל תיאטרון דרום לונדון.
אתרים בעלי חשיבות.
אזור הסאות' בנק שברובע הוא אתר תיירות פופולרי הכולל את בניין מועצת לונדון רבתי (בניין המחוז), התיאטרון הלאומי המלכותי, אולם הפסטיבלים המלכותי, וכן את הלונדון איי וגלריית היווארד.
ברובע מצויים מגדל אוקסו, בית החולים סנט תומאס, ארמון למבת', שוק בריקסטון, המוזיאון להיסטוריה של הגנים ומוזיאון פלורנס נייטינגייל.
ערים תאומות.
לרובע המטרופוליני של למבת' שקדם לרובע הנוכחי, וכן לרובע הנוכחי ערים תאומות ובהן:
אלתאים
אפולוניה הקדושה
אַפּוֹלוֹנְיִה הַקְּדוֹשָׁה (ביוונית עתיקה: Ἀπολλωνία, מתה ככל הנראה ב-249) היא קדושה שחייה במהלך המאה ה-3 באלכסנדריה תחת שלטונו של פיליפוס הערבי. העדויות ההיסטוריות על קיומה ועל סיפור חייה אינן מוצקות. מסופר, שהייתה אחת מתוך מספר בתולות שמתו על אמונתן במהלך התקוממות נגד הנוצרים באלכסנדריה טרם רדיפות דקיוס ב-249. על פי המסורת הנוצרית, אפולוניה עונתה בין היתר באמצעות עקירת כל שינייה או טלטולן. היא עמדה בסיבלה וסירבה להתכחש לנצרות, אפילו כאשר איימו לשרוף אותה, ומיוזמתה קפצה בעצמה אל הלהבות. לפיכך, היא נחשבת לפטרונית של רפואת השיניים ושל הסובלים מכאבי שיניים או בעיות אחרות בשיניים. יום חגה הוא ה-9 בפברואר.
בתי קולנוע בירושלים
במהלך המאה העשרים והמאה העשרים ואחת קמו בירושלים בתי קולנוע רבים. רובם במרכז העיר, אך היו גם בתי קולנוע שכונתיים. בין שנות השלושים לשנות התשעים היה הביקור בקולנוע בילוי פופולרי. עם הופעת הקניונים רוב בתי הקולנוע העצמאיים נעלמו ואינם.
ראינוע.
הצגות ראינוע הוצגו בירושלים באופן לא סדיר עוד לפני 1900 אחד המקומות בהם הוצגו סרטים היה בית קפה ליד שער יפו שהיה שייך לטמפלר סמואל פייג. על ראינוע ששכן בבית המלון "אירופה" סיפרה חמדה בן-יהודה, אשת אליעזר בן-יהודה לאחר שצפתה בסרט המשחזר את משפטו של אלפרד דרייפוס:
ב-1908 נפתח ראינוע בשם "אורקל" שהיה שייך ליהודים מצרים ועליו נכתב ב"הצבי":
בראשית התקופה הגיעו להקרנות גם חרדים ממאה שערים, במיוחד לסרטים עם שמות "תנ"כיים" כ"עשרת הדיברות" או "שיר השירים". מראות נשים על גבי המסך וישיבה מעורבת באולם גרמו עד מהרה לפרסום פשקווילים בלשון: "הודעה ואזהרה רבה בדבר העוזבים אורחות יושר ללכת בדרכי חושך... אשר לא ידעו בושת... הסינעמטהגראף אשר שם תערובת נשים ואנשים... צריך להזהר מפח יוקשים אלה, כי מלבד פריצות גדרות התורה מי יודע מה שיוכלו חס וחלילה לגרום עוד".
בשנת 1912 נפתח הראינוע הראשון בארץ ישראל שהקרין סרטים באופן סדיר ויומיומי, "סינימה בינלאומי", בקומתו השנייה של בית פיינגולד.
כרטיסים נמכרו בתוך האולם, בשלוש רמות מחיר, לפי מקום הישיבה. הסרטים הוקרנו בליווי מוזיקה מתקליטים. הכתוביות שהוקרנו היו בצרפתית. זמני ההקרנה לא היו קבועים, מ-21:00 המתינו להתאספות קהל ומשהגיע מספר מסוים החלו במכירת הכרטיסים ובהקרנה, ההצגה נמשכה עד אחרי חצות. הקהל הורכב ברובו המכריע מגברים, אם כי היו גם נשים ספורות. הצגה טיפוסית כללה בליל של סרטים עלילתיים וסרטי תעודה. למשל הסרט "דייוויד קופרפילד", לאחריו סרט בגוון תיירותי על אתונה, לאחריהם סרט היסטורי "נישואי לואי ה-15" ולאחריהם תיעוד מסע ההלוויה של טולסטוי.
ב-1920 עבר האולם לידי קצין בריטי בשם קלבר ששינה את שם המקום ל"אולם קלבר", ב-1924 קנה את האולם צבי רכטמן, ששינה את שמו ל"סינימה לאומי" והפעיל בו תזמורת בת חמישה נגנים.
ב-1916 רכש ישראל גוט מרצה לפיסול במכון בצלאל, צריף שהיה שייך לפטריארכיה היוונית אורתודוקסית בו הפעיל רומני בשם ג'וריני אולם ראינוע ולאחר שכשל המשיך סמואל פייג הטמפלרי להפעיל את המקום ללא הצלחה עד שמכר אותו לגוט. גוט פתח במקום את ראינוע ציון והחל בכך למעשה את המסורת הרציפה של בתי קולנוע בירושלים. בשלג של חורף 1920 קרס גג הצריף וב-1921 הקים גוט במקום מבנה אבן.
תחרות קשה עד כדי יריבות שררה בין גוט לבין רכטמן שכללה פרסומות רעשניות בחוצות העיר, תוך שכירת כרוזים שסבבו ברחוב יפו והזמינו את העוברים ושבים לסרט. רכטמן נהג להפסיק הקרנות באופן שרירותי כדי שהקהל יאלץ לשלם כדי לראות את חלקו השני של הסרט שהופסק. במקרה אחד הקהל זעם כל כך על מנהג זה עד כי התפרע ושבר את כל כיסאות העץ באולם. הקולנוע של רכטמן נשרף ב-1942 ומאז לא חודשו בו ההקרנות.
שושנה הלוי מסכמת מפי אנשי ירושלים הוותיקים שראיינה:
תקופת המנדט.
בתי הקולנוע בתקופת המנדט היו לא רק אמצעי בידור פופולרי אלא גם אמצעי להתעדכנות בחדשות. לפני כל סרט הוקרן "יומן" שתיאר את מאורעות השבוע החולף, במיוחד הייתה חשיבות ליומן בזמן מלחמת העולם השנייה. בקולנוע ציון הושמעו לפני הסרט כותרות חדשות הרדיו, בהסדר מיוחד עם הרדיו.
בעברית של התקופה עדיין נקרא הקולנוע "ראינוע", גם לאחר שהסרטים הפכו למדברים. מנהל הגימנסיה העברית רחביה כתב בשנות ה-40:
בתי הקולנוע בירושלים המנדטורית היו:
משנות החמישים ועד סוף שנות השמונים.
בשנים אלה פרחו במרכז העיר בתי-קולנוע במתחם מצומצם בין הרחובות הלל ושמאי. בתי קולנוע אלה היוו את מרכז חיי הלילה של העיר. על המתחם ("הפאסאז'" הנקרא כיום רחוב דרום) בין הרחובות כתב ב-1961 סופר מעריב:
על חזיתות בתי הקולנוע נפרשו כרזות צבעוניות, מצוירות ביד. לצד הכרזה היה נוהג לציין את שבוע ההקרנה, ביחס לבכורתו של הסרט בעיר. בצד קופת הכרטיסים הוצגו תמונות מעלילת הסרט, בהן היה נהוג לעיין לפני הכניסה לסרט. שעות ההקרנה היו בדרך כלל 16:00, 19:00, 21:00. כל בית קולנוע הציג סרט אחד במהלך השבוע. כרטיסי הכניסה לא היו מסומנים וכל הקודם זכה לבחור לו מקום כאוות נפשו.
לפני הסרט הוצגו פרסומות. לפני עידן הטלוויזיה הוקרן גם יומן אירועים. המפרסם העיקרי היה "פרסום ריבלין". הפרסומות היו ברובן שקופיות עם קריינות. לרבים זכורה ההכרזה בתחילת סדר הפרסומות: "פרסום ריבלין - הפרסום על מסך הכסף עולה כסף אך שווה זהב. נסה והווכח!". פרסומת נוספת שהוצגה הייתה הפרסומת לחנות "הצעצוע" ברח' דונואס: "קנה לילדך שעשוע בחנות הצעצוע". נדירים יותר היו סרטוני פרסומת, במיוחד מחו"ל ומעט הפקות מקור (למשל ל"קריסטל", בכיכוב הגשש החיוור, ל"זיפ" ועוד).
בסרט הייתה נהוגה הפסקה. ההפסקה הייתה לעיתים לאחר רצף הפרסומות והיומן ולעיתים באמצע הסרט. לעיתים, בסרטים שדרשו מספר החלפות-גלגל היו גם הפסקות לצורך החלפת גלגל. התרגום, בשנים אלה, היה בגוף הסרט וכלל תרגום לעברית ולצרפתית. מערכות הקול לא היו משופרות ולעיתים הוקרן סרט ללא קול או שלא היה סנכרון בין הפסקול לסרט המוקרן. במקרים כאלה היה הקהל באולם קורא אל המסריט בקול רם שיסדר את הבעיה.
בתי הקולנוע היו צנועים מבחינת ריהוט: כיסאות עץ מתקפלים. חלקם שבורים. שטיח זרוע-מסטיקים. בשנות השישים והשבעים עדיין היה מותר עישון באולמות. בהמשך נאסרו העישון, פיצוח גרעינים והכנסת בקבוקי משקה.