בתחרות השתתפו 64 זוגות. מנצחי אליפות 1923 הזוג רנדולף ליסט (בריטניה) ואליזבת ריין הודחו בשלבים המוקדמים. בגמר התחרות נפגשו זוגות שהורכבו מבריטים בלבד. הזוג ג'ון גילברט וקיטי מקיין ניצח את לסלי גודפרי ודורותי ברון ב-3 מערכות.
מגפת הצחוק בטנגנייקה
מגפת הצחוק בטנגנייקה הייתה היסטריה המונית אשר פרצה ב-30 בינואר 1962. שלוש נערות, תלמידות בית ספר מיסיונרי בטנגניקה (חלק מהמדינה שנקראת כיום טנזניה), פרצו בצחוק חסר מעצורים, שהדביק במהרה את כל בית הספר. התפרצויות הצחוק נמשכו בין כמה שעות ל-16 ימים. צוות המורים לא נדבק בהתקפי צחוק, אך רוב התלמידות נדבקו בפרצי הצחוק ולכן לא היה אפשר לקיים שגרת לימודים תקינה. עקב כך נאלץ בית הספר להיסגר, והתלמידות נשלחו לבתיהן.
כמה מהנערות חזרו לכפר שממנו באו (הקרוב ל-Bukoba) והדביקו את אנשי הכפר הצעירים, בעיקר את הנשים ואת הנערות. בכפר דווח ש-217 איש נדבקו בפרצי צחוק חסר מעצורים. בהמשך, בתי ספר קרובים נדבקו גם הם.
בית הספר נפתח מחדש ארבעה חודשים לאחר פרוץ התקף הצחוק ההמוני, אך הנהלת בית הספר נאלצה לסגור אותו שוב בתוך חודש.
המגפה התפשטה ובעטייהּ נסגרו ארבעה עשר בתי ספר, ורק כעבור שמונה עשר חודשים היא פסקה סופית. למעלה מאלף איש נדבקו במגפה בשלביה השונים. במהלך התפרצות המגפה נשלחו בדיקות דם של החולים לבריטניה לצורך איתור נגיפים. בדיקות אלו לא הניבו שום פרי.
מחקר.
גם לאחר עשרות שנים, לא הוברר מקור התופעה. מחקר באוניברסיטת פרדו טוען כי מדובר במקרה של היסטריית המונים, Mass psychogenic illness (MPI) הנובע ממתח באוכלוסייה ולא מרעל או מהשפעה סביבתית. המחקר משער כי הלחץ נבע מיחס המורים לתלמידות לאחר שטנגנייקה זכתה בעצמאות.
קשת (פירושונים)
ריאליזם קסום
ריאליזם קסום, הידוע גם כריאליזם פנטסטי או ריאליזם מאגי, הוא סוגה בה אלמנטים קסומים מופיעים בסביבה טבעית וריאליסטית. אף על פי שלרוב מתייחסים אל הריאליזם הקסום כסוגה ספרותית, מושג זה מופיע גם בקולנוע ובאמנות ויזואלית.
הריאליזם הקסום הוא סגנון כתיבה המשלב בין שני ז'אנרים: ריאליזם ופנטזיה. בניגוד לריאליזם, בה הכתיבה מחקה את המציאות, ולפנטזיה, בה הכתיבה מתארת את הבלתי מתקבל על הדעת, בריאליזם הקסום החלק העל-טבעי או הפנטסטי מתקבל בסיפור כדבר הטבעי ביותר.
המושג "ריאליזם קסום" הוא נרחב ויכול להתאים לסיפורים רבים ושונים. פרופסור מתיו סטרצ'ר הגדיר ריאליזם קסום כ"מה שמתרחש כאשר לתוך רקע ריאליסטי ומפורט היטב חודר משהו מוזר מדי כדי להאמין לו".
אטימולוגיה.
בעוד שהמושג ריאליזם קסום הופיע לראשונה בהקשרו המודרני בשנת 1955, מבקר האמנות הגרמני, פרנץ רוך, השתמש בו לראשונה בשנת 1925, כשהתייחס לסגנון ציור שידוע כ״אובייקטיביות החדשה״ (בגרמנית: Neue Sachlichkeit). רוך האמין כי ריאליזם קסום מתקשר לסוריאליזם, אך שונה ממנו, כיוון שריאליזם קסום מתמקד בחומריות ובקיומם הממשי של דברים בעולמנו, בניגוד למציאות התת-הכרתית, הפסיכולוגית והמחשבתית אותה חקרו הסוריאליסטים.
המונח ריאליזם קסום שימש במטרה לתאר ריאליזם בלתי-נתפש אצל אמנים אמריקאיים כגון איבן אולברייט, פול קדמוס וג'ורג' טוקר, במהלך שנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20. עם זאת, בניגוד לשימושו בתחום הספרות, אמנות ריאליסטית-קסומה לאו דווקא כוללת תוכן פנטסטי או קסום, אלא דווקא מסתכלת על השגרתי דרך עדשות מסתוריות או היפר-ריאליסטיות.
היסטוריה.
ספרות הריאליזם הקסום החלה באמריקה הלטינית. סופרים הרבו לטייל בין מולדתם לבין בירות אירופאיות שונות, כגון פריז או ברלין, והושפעו רבות מתנועות האמנות שם. כך לדוגמה הסופר הקובני "אלחו קרפנטייר, " והסופר הונצואלני ארתורו אוסלר-פייטרי, הושפעו רבות מתנועות האמנות האירופאיות, כגון סוריאליזם, במהלך שהותם בפריז בשנות ה-20 וה-30 בתחילת המאה העשרים.
הרעיונות התאורטיים שעמדו מאחורי הריאליזם הקסום באמנות החזותית השפיע רבות על הספרות האירופאית והדרום-אמריקאית בזמנו. הסופר האיטלקי מסימו בונטמפלי, שנחשב לאחד מחלוצי כותבי הריאליזם הקסום, ביקש להציג את ה"מידה הפנטסטית והמסתורית של המציאות". הוא טען שניתן ליצור תת-מודע משותף, קולקטיבי, על ידי ספרות אשר "פותחת פרספקטיבות קסומות ומיתיות חדשות על המציאות". הוא הרבה להשתמש בריאליזם הקסום במטרה לדמות את האומה האיטלקית תחת שלטון הפשיזם.
ספרות.
מאפיינים.
אמת המידה בה כל אחד מהמאפיינים שלהלן מופיעים בטקסט ריאליסטי-קסום משתנה ותלוי באווירה, במסר וברעיונות ששואף להעביר המחבר. עם זאת, המאפיינים הללו מתארים את התוכן הכללי והמוטיבים החוזרים המופיעים במרבית הסיפורים הנכללים תחת סוגה זו.
השוואה עם סוגות דומות.
ניתן להגדיר את מהות הריאליזם הקסום גם על דרך השלילה והניגוד, אל מול סוגות נוספות. עם זאת, יש לזכור כי פעמים רבות קיימת הנטייה לקטלג יצירה ספרותית תחת סוגה אחת בלבד, זאת בעוד שלרוב היא תואמת מעל לסוגה אחת, ופעמים רבות אף למספר סוגות שונות.
עם זאת, ניתן להבדיל בין שתי הסוגות, בהתבסס על שלושה ממדים משותפים: השימוש באנטינומיה (סתירה פנימית), הכללת אירועים שאינם משתלבים במסגרת ההיגיון, והשימוש בכתיבה מאופקת. בפנטזיה, הופעתו של העל-טבעי נתפס כבעייתי ודורש התייחסות מיחדת, בעוד שבריאליזם קסום, הנוכחות של העל-טבעי מקובלת ומובנת מאליה. בעוד שבפנטזיה, כתיבה מאופקת תיצור תחושה מעורערת ומטרידה אצל הקורא, בריאליזם הקסום היא נועדה לשלב את היסוד הפלאי בסדרי העולם הטבעי. אינטגרציה זו אפשרית בריאליזם הקסום כיוון שהמספר אדיש להתרחשויות הפלאיות, ומציג אותן כשוות בהיגיון להתרחשויות הטבעיות, השגרתיות. אין היררכיה בין שני הרבדים.
יצירות בולטות.
חרף המחלוקת השוררת בקרב מבקרים וסופרים באשר לאילו סופרים ויצירות מתאימות לסוגת הריאליזם הקסום, ישנם מספר סופרים בולטים המייצגים זרם זה. מבין הסופרים הדרום-אמריקאיים, ניתן לכלול את חורחה לואיס בורחס, ואת חתן פרס נובל לספרות, גבריאל גרסיה מרקס, שכתב את הרומן המצליח מאה שנים של בדידות. גרסיה מרקס העיד כי אחת הבעיות הקשות שלו הייתה הריסת הקו שמפריד בין מה שנדמה כמציאות לבין מה שנדמה כפנטזיה. אחת הסופרות הבולטות שהוכרו מחוץ למדינתה הייתה איזבל איינדה.
בקרב הסופרים דוברי האנגלית, ניתן למנות את סלמאן רושדי, טוני מוריסון, גלוריה ניילור, רודולפו אנאיה, לואיז ארדריך ואנג'לה קרטר. והסופר הברזילאי ז'ורז' אמאדו.
רומן רוסי, ספרו של מאיר שלו, הוא דוגמה מן השפה העברית לסוגה.
"האף" של ניקולאי גוגול הוא דוגמה טובה של שילוב בין הריאלי עם הפנטסטי, הביזארי.
בניין אקוויטבל לייף
בניין אקוויטבל לייף (באנגלית: Equitable Life Building) היה גורד שחקים ששכן ברחוב ברודוויי 120 בעיר ניו יורק, ארצות הברית. הבניין שימש כמטה המשרדים של חברת הביטוח אקוויטבל לייף ותוכנן על ידי האדריכלים ארתור גילמן ואדוארד קנדל ומהנדס בניין, ג'ורג' בראון פוסט. בניין אקוויטבל לייף נבנה מלבנים, גרניט וברזל, ובמקור היה בעל שבע קומות מעל הקרקע ושני מפלסי מרתף, והתנשא לגובה של לפחות 40 מטרים. ב-1885 הורחב ב-2 קומות נוספות וגובהו הכולל גדל ל-47 מטרים. בתקופה זו, גובהו היה חסר תקדים והוא נחשב לעיתים כגורד השחקים הראשון בעולם.
בנייתו החלה בשנת 1868 והסתיימה ב-1 במאי 1870 תחת הובלתו של הנרי בולדווין הייד . בנוסף, היה לבניין המשרדים הראשון בעולם שהותקנו בו מעליות נוסעים, שתוכננו על ידי חברת אוטיס (Otis Elevator Company), וכתוצאה מכך הצליח למשוך שוכרים. בניין אקוויטבל לייף הורחב פעמים רבות; לאחר בניית אגפים צמודים במהלך שנות השמונים המאוחרות של המאה ה-19, הבניין תפס את כל הבלוק שלו, תחום ברחובות ברודוויי, סידר, פיין ונסאו. בניין אקוויטבל לייף, בעודו מוגדר חסין אש, נשרף כליל ב-9 בינואר 1912 שגרמה למותם של שישה בני אדם. המגרש פותח מחדש עם ההריסה והבנייה החדשה של בניין אקוויטבל בן 40 הקומות, שהושלם ב-1915.
עיצוב.
האדריכלים ארתור גילמן ואדוארד קנדל תכננו את בניין אקוויטבל לייף, בשיתוף עם ג'ורג' בראון פוסט , ששימש כמהנדס יועץ. הבניין תפס את כל הבלוק הגובל בברודוויי ממערב, רחוב סידר מצפון, רחוב נסאו ממזרח ורחוב פיין מדרום. בניין אקוויטבל לייף נבנה מלבנים, גרניט וברזל, והיה במקור בעל שבע קומות מעל הקרקע ושני מפלסי מרתף. ספירה זו לא כללה החלל שבגג הדו-שיפועי מעל הקומה השביעית, שנחשב לקומה שמינית.
המדידות של גובה הבניין נבדלו זו מזו בזמן השלמתו, עם נתון גובה מצוטט של 43 מטרים. לפי מאמר עכשווי ב"הניו יורק טיימס", גובהו של בניין אקוויטבל לייף היה לפחות 40 מטרים. היסטוריון האדריכלות רוברט א.מ. שטרן כתב שזהו כנראה גובהו האמיתי בהתבסס על "ניתוח משכנע" של הסופר האדריכלי לי אדוארד גריי. תוספת של שתי קומות מ-1885 הביאה את הגובה הכולל ל-47 מטרים ותשע קומות בסך הכל. עד חמישה מבנים נפרדים שחוברו הרכיבו את הבניין. ייתכן כי גובהו הסופי היה 52 מטרים.
הבניין הוגדר כבעל עמידות בפני אש, עם מאפיינים חדשניים כמו מעליות ותאורה חשמלית. עם ארקדה מעוטרת, הוא תואר כאב-קדמון לבניינים מהמאה ה-20 שתפקדו כ"מיקרו-ערים".
חזית.
לפי הצעתו של פוסט, נעשה שימוש במערכת מבנית מאבן בקומת הקרקע, בעוד לבנים וטרקוטה שימשו לבניית הקומות העליונות. הבסיס היה עשוי מגרניט "כהה" מקווינסי, מסצ'וסטס, בעוד הקומות העליונות חופו בגרניט בהיר יותר מקונקורד, ניו המפשייר. חיפוי הגרניט בוצע על רקע קירות הבנויים מלבנים שרופות קשות מנורת' ריבר; לבנים אלו שימשו גם לבניית הקירות החיצוניים והמחיצות הפנימיות בבניין.