בן ציון שפירא (ג' בסיוון תר"ן, 22 במאי 1890, ליטא - י"ד בחשוון תשל"ג, 22 באוקטובר 1972, ירושלים) היה ציר בקונגרס הציוני העשרים בציריך מטעם תנועת המזרחי, עיתונאי ומחנך.
קורות חיים.
שפירא נולד בקלווריה שליד קובנה, ליטא, אחד משבעה ילדים (שלושה בנים וארבע בנות), להוריו משולם (שלמה) זלמן שפירא וחנה רייזל לבית ראשגולין (ראשיגולסקי). המשורר הלל בבלי היה בן דודו. שפירא היה נכדו של רבי חיים יעקב שפירא, לימים ראב"ד ירושלים, נינו של ר' אריה לייב שפירא - ר' "ליבלי קובנר", דור 27 לרש"י, הנחשב לצאצא ישיר לדוד המלך ונצר לאחת המשפחות העתיקות ביהדות אשכנז, שפירא, שמוצאה מתחיל באמצע המאה ה-14, מהרב שמואל שפירא מהעיר שפייר שבאשכנז (גרמניה).
סבו, חיים יעקב שפירא, עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, כששפירא היה בן שנה בלבד, וכעבור עוד שמונה שנים, ב-1899, בעיצומה של העלייה הראשונה עלתה המשפחה כולה לארץ ישראל והשתקעה בירושלים. בן 13 נפטר עליו אביו, והיה זה סבו, הראב"ד של ירושלים, שגידל אותו לאחר מכן. שפירא למד בישיבת עץ חיים, שבראשה עמד גיסו, הבעל של אחותו שיינה גיטל, מרדכי דוד לוין. הוא הוסמך לאחר מכן לרבנות, אך במקביל חרג מהנורמה המקובלת של היישוב הדתי בארץ באותה תקופה ולמד בעצמו לימודי חול, לרבות היסטוריה כללית, מתמטיקה וצרפתית. לימים השתמש בידע שרכש בצרפתית, לתרגום ספרות ושירה צרפתיים, לעברית, תחת שמות עט שונים.
ב-1912 נישא לביילה גולדה, בתו של שמואל צוקרמן ונולדו להם שבע בנות ושני בנים (ביניהם שלמון שפירא).
פעילותו.
שפירא למד במחזור הראשון של הסמינר למורים של המזרחי והחל לשמש כמורה לעברית. במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש כמורה ואחר כך, בגיל 28 בלבד, המנהל של בית הספר הדתי הראשון של המושבה יבנאל. בתום המלחמה חזר לירושלים וייסד יחד עם כמה חברים נוספים את בית הספר הדתי הראשון של תנועת "המזרחי" בירושלים. למד באוניברסיטה העברית ובמקביל החל לפרסם בעיתונות של התקופה מאמרים בענייני היום, שירים וסיפורים שכתב וכן שירים וסיפורים שתרגם מצרפתית לעברית. מאמריו ויצירותיו התפרסמו ברבים מהעיתונים שיצאו לאור אז בארץ ישראל, לרבות "מוריה" (שעורכו היה גיסו של שפירא, בעלה של אחותו לאה מרים, יצחק יעקב ילין) "דאר היום", (שעורכו היה איתמר בן-אב"י), "התקופה", "התור" (שעורכו היה מנהיג תנועת המזרחי דאז יהודה לייב פישמן מימון) ועוד. בדרך כלל הוא פרסם את יצירותיו תחת שם העט "אבי שלמון" (כשם בנו הבכור), ושמות עט נוספים. לעיתים רחוקות התפרסמו יצירותיו בשמו המלא.
במקביל לפעילותו החינוכית והספרותית היה שפירא גם פעיל פוליטי בתנועת "המזרחי". ב-1937 היה ציר מטעם התנועה בקונגרס הציוני העשרים בציריך (נשיא הקונגרס היה חיים ויצמן). שימש כחבר בוועד המפקח של בתי הספר של תנועת המזרחי בארץ ישראל. היה חבר בהנהלת בנק מסד ונציג המזרחי בוועדה שהוקמה בירושלים להצלת ילדי יהדות גרמניה.
בוסטון קרים פאי
בוסטון קרים פאי (באנגלית: מילולית - פאי קרם בוסטוני) היא עוגת ספוג עגולה. העוגה נחצית לשניים וממולאת בקרם או פודינג ולאחר מכן מצופה בשוקולד. על אף שמה של העוגה, אין מדובר בפאי.
העוגה הומצאה על ידי השף הצרפתי מ. סאנזיאן (M. Sanzian) עבור טקס הפתיחה של מלון פארקר האוס שבבוסטון, בשנת 1856. לאחר מכן הופיע מתכון העוגה בספר הבישול "עקרות בית בווירג'יניה" ("Housekeeping in Old Virginia") מאת מריון קמפבל טיירי (Marion Cabell Tyree) בשנת 1876. כשהקונדיטורית ג'אנה צ'אנג פתחה בשנת 2000 את מאפיית Flour בעיר, היא הוסיפה לעוגת ארבע השכבות ספוג סירופ קפה מתוק, קצפת וציפוי של גנאש שוקולד.
העוגה נחשבת לקינוח הרשמי של מדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית ולאחד מסמלי המדינה בעקבות הכרזה מה-12 בדצמבר 1996, והיא נקראת על שם בירתה בוסטון.
פאי קרם בוסטוני
פאי קרם בוסטון
המועצה העליונה של הכוחות המזוינים במצרים
ליונל רובינס
ליונל רובינס (באנגלית: Lionel Robbins; 22 בנובמבר 1898 – 15 במאי 1984) היה כלכלן בריטי, אשר התפרסם בעיקר בשל עבודתו "מאמר על החשיבות של מדעי הכלכלה". רובינס מילא תפקיד חשוב בהסטת הכלכלה האנגלו-סקסית מהגישה המרשליסטית (כפי שנהגתה על ידי אלפרד מרשל) אל עבר הגישה הקונטיננטלית.
רובינס היה בעל השפעה לא רק ככלכלן, אלא גם בקידום מערכת ההשכלה הגבוהה בבריטניה. "דו"ח רובינס" שכתב בשנות ה-60 וה-70 הוביל להתרחבות מערכת ההשכלה הגבוהה בבריטניה ולהפיכתה למערכת הלימוד האוניברסיטאית הנוכחית במדינה. מערכת האוניברסיטאות שהוקמה בעקבות הדו"ח, נתנה מענה לא רק לכמויות הסטודנטים הגדולות במדינה, אלא גם התאימה את עצמה לצורכי החברה הבריטית.
עבודתו של רובינס השפיעה בצורה ניכרת על הפצת ההשכלה הגבוהה לחלקים רחבים בחברה.
לורד ליונל רובינס נבחר עמית האקדמיה הבריטית בשנת 1942 והיה נשיאה בשנים 1962 – 1967.
אנוור פאשה
איסמעיל אנוור פאשה (בטורקית עות'מאנית: اسماعیل انور پاشا, טורקית: İsmail Enver Paşa; 22 בנובמבר 1881 - 4 באוגוסט 1922) היה קצין בצבא העות'מאני, אחד ממנהיגי מהפכת הטורקים הצעירים. שימש כשר המלחמה העות'מאני בזמן מלחמת העולם הראשונה, אחד מחברי הטריומווירט העות'מאני ("שלושת הפאשות") אשר שלט על האימפריה במהלך המלחמה. נחשב לאחד ממתכנני רצח העם הארמני.
קורות חייו.
שנותיו הראשונות.
לפי ההיסטוריון הבריטי מארק מאזוור (Mark Mazower), אביו של אנוור היה שומר-גשר טורקי ואמו הייתה כפרית אלבנית. בגיל 6 עברה משפחתו לעיר מונאסטיר אשר במקדוניה (שהייתה אז חלק מהאימפריה העות'מאנית). במונטסיר השתלם בכמה תארים בבית ספר צבאי וסיים את לימודיו ב-1903. לאחר מכן שובץ לתפקידו כמייג'ור בארמייה ה-3 שהייתה מוצבת בסלוניקי. במהלך שירותו שם הצטרף למועצת האיחוד והקידמה, שהייתה חלק מתנועת הטורקים הצעירים וייסד את סניף המועצה במנטסיר.
עלייתו לגדולה.
ב-1908 פרצה מהפכת הטורקים הצעירים בסלוניקי ואנוור הפך במהרה לאחד ממנהיגיה הצבאיים. מהלכים שהובילו לפרוץ המרד אנוור נתן את הפקודה להתנקש בחייו של נאזים ביי, קצין שנשלח לסלוניקי לחסל את התנועה, אף על פי שהם היו קרובי משפחה. בעקבות חשד שאנוור פעיל בתנועת המרד הגיעה עבורו פקודה להתייצב באיסטנבול, כביכול על מנת לקבל העלאה בדרגה. אנוור סירב לפקודה ובמקום ברח להרים וירד למחתרת. קצין נוסף בשם ניאזי ביי הצטרף אליו והביא איתו את כל היחידה שלו ובכך ניתן האות לתחילת המרד. במהרה יחידות רבות בצבא העות'מאנית הצטרפו אל המורדים ולמשטר באיסטנבול לא הייתה ברירה אלא להכיר בתבוסה. כתוצאה מכך ב-23 ביולי 1908 הסולטאן עבדול חמיד השני חידש את החוקה אשר העבירה את השליטה באימפריה לידי הפרלמנט והווזירות הגדולה. מכיוון שניאזי ביי לא התעניין בקריירה פוליטית, אנוור הפך לגיבור הצבאי הראשי של המהפכה ומזמן זה החלה הקריירה שלו לנסוק.
במאבקים הפנימיים שפילגו את התנועה השתייך אנוור לזרם הלאומני ולקח חלק בדיכוי מהפכת הנגד שבוצעה מטעמו של הסולטאן ב-1909. לאחר מכן נשלח כנספח צבאי לברלין, שם למד להעריץ את תרבות הצבא הגרמני. הוא חיזק את הקשר בין הצבא הגרמני והצבא העות'מאני, והזמין קצינים גרמנים לשפר את הצבא העות'מאני.
ב-1911 פלשו כוחות איטלקיים ללוב ופרצה המלחמה האיטלקית-עות'מאנית. אנוור החליט לעזוב את ברלין ולסייע למדינתו. הוא מונה למפקד הכוחות בלוב, וחילק בינו לבין מוסטפא כמאל (שלימים ייקרא אטאטורק) את הכוחות הטורקיים והסנוסיים במלחמתם באיטלקים. במהלך המלחמה כבשה איטליה את לוב אך כוחותיו של אנוור הצליחו לבלום את התקדמותם בחזית בנגאזי. העות'מאניים הציגו לחימה עיקשת ואנוור זכה לפרסום רב בעקבות גבורתו במלחמה, הועלה לדרגת לויטננט קולונל ומונה כמושל של בנגאזי.
באוקטובר 1912 פרצה מלחמת הבלקן הראשונה, בה ספגו העות'מאנים מפלות מידי הליגה הבלקנית. בעקבות המלחמה כרתה טורקיה חוזה שלום עם איטליה, ואנוור שב לאיסטנבול שם הוא מונה לראש המטה של הארמייה העשירית. אנוור ניסה לשכנע את הסולטאן ואת הווזירות בנחיצות המשך המלחמה בבלקן, ובצורך לכבוש מחדש את השטחים שאבדו, אך ללא הצלחה. בעקבות כך ב-23 בינואר 1913, יחד עם קבוצה של חברי מועצת האיחוד והקידמה פשט אנוור על השער הנשגב (מקום מושבה של הווזירות העות'מאנית), והחליף את השלטון. שר המלחמה נאזים פאשה נורה במהלך הפשיטה. נציג של מועצת האחדות והקדמה, מחמוד סבקט פאשה הפך לווזיר הגדול, וטלעת ביי, אשר אנוור היה בן טיפוחיו מונה כשר הפנים. המשך פעולות האיבה בבלקן הובילו לעוד הפסדים של העות'מאנים והם נאלצו לוותר על אדירנה לטובת בולגריה ועל סלוניקי לטובת יוון. הסכם לונדון שבא בעקבות מלחמת הבלקן, הרע עוד יותר את מצב האימפריה כשהיא הוכרחה לוותר על שטחים בתראקיה ובמקדוניה. ביוני 1913 פרצה המלחמה הבלקנית השנייה בה מיהר אנוור לנצל את חולשת בולגריה, הכניס את צבאו לתראקיה המזרחית וכבש בחזרה את אדירנה. לאחר ניצחון זה, הוכתר אנוור כפאשה.
ב-1914 עלתה מועצת האיחוד והקידמה לשלטון, והנהגת המדינה הייתה בידי אנוור, יחד עם שר הפנים מהמט טלעת פאשה ושר הימייה אחמד ג'מאל פאשה שהנהיגו דיקטטורה צבאית. באותה שנה נשא לאישה את בתו של הנסיך סולימאן וכך חיזק את מעמדו כמקושר למשפחת המלוכה.
מלחמת העולם הראשונה.