דונלד סלייטון נולד ב־1 במרץ 1924, בספרטה, ויסקונסין, לצ'ארלס שרמן סלייטון (1887–1972) ולויקטוריה אדליה סלייטון (1895–1970). בילדותו עבד סלייטון בחווה המשפחתית, בגידול חיות המשק. הוא למד בבית הספר היסודי בלאון, ולאחר מכן המשיך בלימודיו בתיכון "ספרטה". במשך לימודיו בתיכון, הוא התאגרף, ניגן טרומבון, והיה לחבר פעיל בארגון "חקלאי העתיד של אמריקה".
בחיל האוויר.
עם סיום לימודיו הצטרף דייק סלייטון לחיל האוויר. במשך שלוש שנים עבר הכשרה ראשונית ובאפריל 1943, קיבל כנפי טיסה. במהלך מלחמת העולם השנייה, נשלח סלייטון לאירופה, שם השתתף בחמישים ושש משימות קרביות במפציצים בינוניים. בשנת 1944, חזר לארצות הברית ושימש כמדריך טייס בקרוליינה הדרומית, ולאחר מכן שירת ביחידה מיוחדת. באפריל 1945 נשלח לאוקינאווה, ביפן, שם הטיס מטוסי קרב עד לכניעתה של יפן במלחמה.
בנאס"א.
תוכנית מרקורי.
בינואר 1959 נבחר סלייטון כאחד משבעת המועמדים לתוכנית מרקורי, תוכנית החלל המאוישת הראשונה של ארצות הברית.
כחלק מהאימונים, שנת 1959, הוא התאמן בצנטריפוגה ועבר אלקטרוקרדיוגרמה. במהלך אימוניו נמצא כי הוא סובל מפעילות לב לא סדירה. הוא קיבל הערכה רפואית נוספת בבסיס חיל האוויר בברוקס, ואובחן עם פרפור עליות אידיופתי, אך נחשב בריא מספיק כדי להמשיך בטיסה. הוא ניסה לשפר את בריאותו על ידי פעילות גופנית באופן קבוע יותר ונמנע משתיית אלכוהול. סלייטון נבחר למשימה המאוישת השנייה מרקורי-אטלס 7, שהוא רצה להעניק לה את השם "דלתא 7". אולם, ב־15 במרץ 1962, חודשיים לפני השיגור, הוחלט כי סלייטון אינו כשיר רפואית למשימה. והוא הוחלף על ידי סקוט קרפנטר.
ניהול בנאס"א.
לאחר שנמנעה ממנו השתתפות בטיסות החלל, נבחר סלייטון בתחילת 1962 כדי לשמש מנהל בכיר של משרד האסטרונאוטים. אחד התפקידים הראשונים שלו היה בחירת המועמדים לקבוצת האסטרונאוטים השנייה של נאס"א, שהוכרזו בספטמבר 1962. בנוסף, הוא מונה כאחראי על השיבוצים של האסטרונאוטים לטיסות המשך.
בשנת 1963 הפך סלייטון לעוזר מנהל מחלקת טיסות, בנוסף לתפקידו בניהול משרד האסטרונאוטים. בנובמבר 1963 הוא פרש מחיל האוויר סופית בגלל מצבו הבריאותי והמשיך בתפקידים ניהוליים בנאס"א. כאשר אלן שפרד קורקע לצמיתות בגלל מחלת מנייר, הוא החליף את סלייטון כמנהל משרד האסטרונאוטים, בעוד סלייטון המשיך לעבוד בענף התפעול של צוותי החלל, וקודם למנהל בשנת 1966.
סלייטון היה אחראי על שיבוץ האסטרונאוטים בתוכניות ג'מיני ואפולו, והיה אחראי על השיבוצים במשימות אפולו והטיסות לירח. חלק מהשיבוצים שעשה היו מעוררי מחלוקת.
חזרה לכשירות טיסה.
במהלך השנים סלייטון המשיך לשמור על בריאותו ופעל כדי לחזור לכשירות טיסה ולקבל אישור לטיסה לחלל. הוא עשה פעילות גופנית קבועה, נטל ויטמינים, הפסיק לעשן סיגריות ולשתות קפה, והפחית את צריכת האלכוהול. ב־1970 החל לקחת טיפול באלקלואיד גבישי. הטיפול נחל הצלחה אך, נטילת התרופות הללו פסלה את סלייטון מלטוס בכל זאת. בניגוד לעצת רופאיו הפסיק סלייטון את נטילת התרופה בתקווה שיקבל את האישור המיוחל. בשנת 1971 לאחר ביקור במרפאת מאיו, הוחלט שהוא כבר אינו סובל מפרפור חדרים. ב־13 במרץ 1972 הודיעה נאס"א כי סלייטון כשיר מבחינתה לטוס.
טיסת אפולו סויוז.
בחודש פברואר 1973, סלייטון שובץ בפרויקט אפולו-סויוז (ASTP) כטייס מודול עגינה, יחד עם המפקד תומאס סטאפורד וטייס מודול הפיקוד ואנס ברנד. הצוות האמריקאי החל בתוכנית הכשרה לשנתיים, שכללה לימוד השפה הרוסית ונסיעות למרכז ההדרכה על שם יורי גגארין להכשרת קוסמונאוטים בעיר הכוכבים בבברית המועצות. הוא נשאר בתפקיד ניהולי לאורך כל תוכנית סקיילאב, והתפטר מתפקיד מנהל צוותי הטיסה בפברואר 1974 לקראת השיגור המתקרב.
שתי החלליות – סויוז 19 ואפולו – שוגרו ב־15 ביולי 1975. ב־17 ביולי 1975 החלליות ביצעו התקרבות ומפגש, עגנו החלליות האחת בשנייה, כאשר החללית האקטיבית בעגינה הייתה האפולו, והיא זו שביצעה את מרבית תמרוני העגינה. כשלוש שעות מאוחר יותר, שני מפקדי החלליות, סטאפורד וליאונוב, לחצו ידיים בפתח חללית הסויוז. בעוד החלליות מעוגנות, ביצעו צוותיהן ניסויים מדעיים משותפים, החליפו דגלים ומתנות שונות (ביניהן גם זרעי עצים שנשתלו לאחר מכן באדמות שתי המדינות), חתמו על תעודות, ביקרו בחלליות השונות, סעדו יחד ושוחחו בשפות השונות (הדובר דיבר בשפת השומע – האמריקאים פנו לרוסים ברוסית והרוסים פנו לאמריקאים באנגלית). בוצעו גם תמרוני היפרדות ועגינה נוספים, בהם החלליות שינו את תפקידיהם וחללית הסויוז הייתה האקטיבית.
חללית האפולו נשארה בחלל 5 ימים נוספים ונחתה ב־24 ביולי 1975 בשעה 21:18 UTC. לאחר שהות בחלל של 216 שעות ו-28 דקות.
במהלך הנחיתה מערכת האוורור גרמה להכנסה של אדים מגזי הפליטה של המנוע, והצוות אושפז כאמצעי זהירות בהונולולו, הוואי, למשך שבועיים. במהלך האשפוז, התגלה גידול שפיר בריאה של סלייטון שהוסר לאחר ניתוח.
בזמן טיסתו בחלל, סלייטון היה בן 51, כך שהיה האסטרונאוט הזקן ביותר בחלל לאותו זמן.
תוכנית מעבורת החלל.
במהלך ההכנות לטיסת אפולו-סויוז, סלייטון מונה על ידי כריס קראפט , באותו זמן האחראי על מרכזה השליטה של תוכנית החלל המאוישת, כדי לנהל את מבדקי הגישה והנחיתה של מעבורת החלל אנטרפרייז, כחלק מההכנות לתוכנית מעבורות החלל. סלייטון גם היה מעורב בפיתוח מוביל מעבורת החלל , מטוס הבואינג שהיה אמור להעביר את המעבורת לאחר נחיתתה, ובשלב הטיסות של האנטרפרייז, גם לשחרר אותה באוויר.
לאחר סיום שלב בדיקות הנחיתה והגישה בשלהי 1977 סלייטון עבר לנהל את תוכנית טיסות המעבורת. סלייטון פרש מנאס"א רשמית ב-1980 אך המשיך לייעץ עבור טיסת המעבורת הראשונה, STS-1. ב-27 לבפרואר 1982, עזב סופית את נאס"א.
לאחר נאס"א.
לאחר פרישתו מנאס"א, סלייטון כיהן כנשיא חברת "Space Services Inc" , חברה מטקסס לפיתוח מנועים רקטים עבור משגרים קטנים.
סלייטון היה מנהל משימת Conestoga 1 של משימת משגר הקונסטוגה , רקטת שיגור פרטית למטעדים קטנים. המשימה שוגרה בהצלהה ב-9 בספטמבר 1982 והייתה לשיגור הפרטי הראשון.
סלייטון התעניין גם במרוצי תעופה, וכיהן כנשיא הבינלאומי של "Formula One Pylon Air Racing". בנוסף לכך, שירת גם בוועדה המייעצת בנושאי חלל מסחרי בתוך רשות התעופה הפדרלית.
בשנת 1991 החל סלייטון לעבוד עם היסטוריון החלל מייקל קאסוט על מנת לכתוב את האוטוביוגרפיה שלו, "דייק! ההיסטוריה של תוכנית החלל המאוישת של ארצות הברית מתוכנית מרקורי ועד למעבורת", שפורסמה ב־1994, שנה לאחר מותו. סלייטון כתב גם את הספר "Moon Shot" אודות המירוץ לירח יחד עם האסטרונאוט אלן שפרד, שגם יצא לאור ב-1994.
חייו האישיים.
סלייטון התחתן עם מארג'ורי "מארג" לוני (1921–1989) במאי 1955. נולד להם בן אחד, ב־8 באפריל 1957. הם התגרשו באפריל 1978. לאחר מכן, בשנת 1983, הוא התחתן עם בובי בל ג'ונס (1945–2010), שעבדה אף היא בנאס"א, והם נשארו נשואים עד מותו. סלייטון הוזכר בראשי התיבות שלו, ד"ק, שקוצר בסופו של דבר ל"דייק".
ב־1992 הוא אובחן אצלו גידול מוחי. ב־13 ביוני 1993, הוא מת בביתו בליג סיטי, שבטקסס, מהמחלה, בגיל 69.
החוק היהודי השלישי
החוק היהודי השלישי הוא "סעיף חוק 15 של שנת 1941" כפי שנקרא בשמו הרשמי בהונגריה. החוק השלים ועדכן חוק קודם משנת 1894. החוק החדש הסדיר שוב את תנאי הנישואין של היהודים בממלכת הונגריה מתחילת שנות הארבעים, תוך החמרה ותיקון של הוראות החוק הקודם"כדי להסדיר את הגנת הגזע על פי הדרוש". בין היתר, הגביל החוק את נישואיהם של היהודים והגדיר מחדש מי נחשב יהודי בפני החוק. החוקים והתקנות בשלוש וחצי השנים שלאחר מכן, שדרסו ברגל גסה את זכויות האזרחים היהודים, הסתמכו על פי רוב על חוק זה משנת 1941. בין היתר ולמעט מקרים חריגים מסוימים, החוק אסר נישואי אנשים בריאים עם חולים במחלות מין או חולי שחפת, ועם חריגים מסוימים אסר לחלוטין על יהודים להינשא ללא יהודים (נשואי תערובת).
איסור נישואי לא יהודי/ה ויהודי/ה.
מנקודת מבט היסטורית, החלק החשוב ביותר של החוק הוא הפרק הרביעי שקבע כי "אסור ללא יהודי/ה להינשא ליהודי/ה". החוק החריג במידה מסוימת את הנשים היהודיות שכן הן יכלו להינשא לגבר לא יהודי מחו"ל, כזה שלא היה אזרח הונגרי, אך גברים יהודים בעלי אזרחות הונגרית לא הורשו לשאת אישה לא יהודייה. בן/בת הזוג היהודי/ה שהפר/ה את איסור הנישואין היה כפוף לעונש של עד חמש שנות מאסר. החוק העניש באותה חומרה גבר יהודי ש"קיים יחסי מין עם אישה הגונה לא יהודייה, מחוץ למסגרת הנישואין".
סעיף 9 לחוק עסק בפירוט במי נחשב יהודי ומי לא.
ההגדרות הנ"ל הרחיבו את מעגל האנשים שנחשבו ליהודים על פי החוק היהודי השני שנחקק לפני כן. החוק השני היווה חריג גם עבור יהודים שהתנצרו זמן רב לפני כן והיווה חריג גם לילדים נוצרים של יהודים שהתנצרו. יהודים נוספים הוחרגו בחוק השני בשל הישג אישי כלשהו (גיבורי מלחמת העולם הראשונה, יתומי ואלמנות מלחמה, אלופים אולימפיים, מרצים באוניברסיטאות, בעלי תפקידים ציבורים בכירים). החוק היהודי השלישי כבר לא החריג את כל אלה. בשנים שלאחר קבלת חוק ב־8 באוגוסט 1941 נקבעו מספר תקנות נוספות שהגבילו את זכויות היהודים על פי הכללים הנ"ל.
כל חוקי היהודים הנ"ל בוטלו בסופו של דבר באמצעות צו הממשלה הזמנית בהונגריה שקמה לקראת תום מלחמת העולם השנייה. הצו ביטל את כל החוקים היהודים בפברואר 1945.
דמיטרי פרפיונוב