חילוקי דעות מסוימים עוסקים ב"אי-זמינותו" של מירס להמשך העבודה על מדף הקרח רוס במשך החודשיים שקדמו לעלייתו על ה"טרה נובה" לחזור הביתה, כאשר המשלחת הייתה תחת פיקודו בפועל של אדוארד אטקינסון. שיבתו לציוויליזציה לפני החורף האנטארקטי של שנת 1912 לא הייתה בלתי-צפויה (בהוראות שהשאיר למפקד טרה נובה, שנכתבו לפני היציאה לקוטב, קבע סקוט שמירס רשאי לחזור באונייה, בהתאם למכתבים מן הבית), אך אין זה ברור מדוע לא היה זמין לעסוק בעבודה עם כלבי המזחלות בעונת הסתיו, וגם לא ברור מדוע לא אילץ אותו אטקינסון למלא את חובתו (המשלחת התנהלה על פי פקודות צי מחמירות, ואטקינסון היה הקצין הבכיר במקום).
המשך חייו.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה התגייס מירס לחיל האוויר המלכותי והגיע לדרגת סגן-אלוף. בהמשך התגורר בוויקטוריה, קנדה.
ויטוריה דה קונקיסטה
ויטוריה דה קונקיסטה (בפורטוגזית: Vitória da Conquista) היא עיר במדינת באהיה שבברזיל. העיר, המשמשת כמרכז אזורי לערים קטנות יותר השוכנות בסמוך לה, נמצאת על רמה בגובה של כ-1000 מטרים מעל פני הים ויחד איתן היא מהווה אזור לגידול הקפה וכן מתפתחת כמרכז עסקים מודרני.
ויטוריה דה קונקיסטה, הקרויה בקיצור בפי המקומיים, קונקיסטה, כדי להבדיל אותה עם העיר ויטוריה, בירת מדינת אספיריטו סאנטו, היא העיר השלישית בגודלה במדינת באהיה, לאחר בירת המדינה סלבדור ולאחר העיר פירה דה סנטנה.
היסטוריה.
ויטוריה דה קונקיסטה הוקמה ב-1783 על ידי ז'ואאו גונוסלבס דה קוסטה שנשלח על ידי ז'וזה השני, מלך פורטוגל כדי לכבוש את אדמותיהם של הילידים ולהמיר את דתם לנצרות. הוא הקים את "אראיל דה קונקיסטה" (Arraial da Conquista, "עיר הכיבוש") במקום בו התנהל הקרב האחרון שלו ושם הוא בנה כנסייה לכבוד ניצחונו.
באותה תקופה הורה דה קוסטה על סלילתם של שתי דרכים ראשיות במדינת באהיה, אחת מויטורה דה קונקיסטה אל העיר אילאוס (Ilhéus) אשר על חוף הים והשנייה אל עבר נהר ז'קוויטינונה שבמדינת מינאס ז'ראיס. כיום, הדרך השנייה היא חלק מהכביש המהיר בין סלבדור לבין ריו דה ז'ניירו.
כלכלה.
הענפים הכלכליים הראשיים של העיר הם מסחר, שירותים רפואיים וגידול קפה. בעיר שוכן הקמפוס הראשי של אוניברסיטת דרום-מערב באהיה. כלכלת העיר פורחת והיא מושכת אליה חברות גדולות בענפי תעשייה שונים. העיר משמשת כמרכז העסקים של דרום-מערב מדינת באהיה ושל חלקה הצפוני של מדינת מינאס ז'ראיס.
אקלים.
ויטורה דה קונקיסטה שוכנת מבחינה אקלימית באזור סוואנה. האקלים בה מתאפיין ביובש ובטמפרטורות מתונות באופן יחסי הודות לגובה בו היא שוכנת. גובה פני הקרקע בעיר נע בין 857 ל-950 מטרים מעל פני הים. המשקעים בין החודשים אפריל לאוגוסט מתאפיינים בגשם ובערפל בעוד שהעונה הגשומה היא בין החודשים אוקטובר למרץ. עונת החורף היא בחודשים יולי עד אוקטובר והיא מאפיינת בכמות קטנה של משקעים ובאוויר קר ולח. האוויר הקר המגיע לרמה מהאוקיינוס גורם להיווצרותו של ערפל.
הטמפרטורה הממוצעת נעה בין 17.8 מעלות צלזיוס ביולי ל-21.8 מעלות צלזיוס במרץ. כמות המשקעים הממוצעת נעה בין 17.9 מ"מ ביולי ל-127.8 מ"מ בדצמבר.
מסע של מאה צעדים (2014)
מסע של מאה צעדים (באנגלית: The Hundred-Foot Journey) הוא סרט דרמה קומית בבימוי של לאסה הלסטרם, ובכיכובם של הלן מירן, אום פורי, מאניש דאיאל ושרלוט לה-בון. זהו סרטו השני של הלסטרם בו העלילה נסובה סביב אוכל, לאחר סרטו "שוקולד" משנת 2000. הסרט יצא לאקרנים ב-8 באוגוסט 2014.
עלילה.
משפחת קאדאם היא בעלת מסעדה במומבי במשך שנים. הבן השני, חסן (מאניש דאיאל), גדל להיות המחליף של אימו (ג'והי צ'אולה) בתור השף של המסעדה. המסעדה נהרסת במהלך התפרעיות, אב המשפחה (אום פורי) ושאר בני המשפחה מצליחים לברוח, חוץ מהאם שנהרגת בשרפה. המשפחה נוסעת ללונדון, ולאחר מכן לאירופה.
לאחר חציית הגבול משווייץ לצרפת הברקסים של הרכב נהרסים, בקרבת הכפר סנט-אנטונין-נובל-וואל. מרגרט (שרלוט לה-בון), סו-שף במסעדה צרפתית בשם "Le Saule Pleureur" (מילולית:הערבה הבוכייה) עוברת על יד המכונית ומציעה להם עזרה. אב המשפחה נדהם מאיכות האוכל בעיירה והוא מחליט להשתקע בעיירה.
הפקה.
צילומי הסרט החלו ב-23 בספטמבר 2013, בדרום צרפת, בסנט אנטונין-נובל-ואל, נמשכו תשעה שבועות, כולל בבהולנד ובאולפן Cité du Cinéma. מתחם, הממוקם בסן-דניס, מצפון לפריז. לפני שהחלו הצילומים בפועל, השחקנים מאניש דייאל ושרלוט לה בון בילו זמן לא מבוטל במסעדות תוך התבוננות ולמידה במטבחים. כדי לחזק את האמינות של האוכל המוצג בסרט, המפיקה ג'ולייט בלייק התייעצה עם השף יליד הודו פלויד קארדוז. השחקנית ההודית ג'והי צ'אולה מגלמת בסרט את אשתו של דמותו של אום פורי. המפיקים חשו צורך שהיא תיראה מבוגרת ב-15 שנים מגילה האמיתי, ולכן היא התבגרה "דיגיטלית" בעזרת טכניקות פוסט-פרודקשן.
מאיה בן-צור
אמנות פמיניסטית
אמנות פמיניסטית היא מונח כולל לתנועות ומבעים אמנותיים רבים ושונים שהמשותף להם הוא השאיפה לאתגר את השיח האנדרוצנטרי במרחב האמנות ובחברה בכלל, ולפעול למען שוויון והכרה בזכויות נשים דרך מדיומים שונים. לעיתים קרובות, אמנות פמיניסטית מעוניינת לאתגר את התפישות וההגדרות הרווחות לגבי מגדר, נשיות, מיניות ועוד. נהוג לייחס את נקודת ההתחלה של האמנות הפמיניסטית לקבוצת אמניות שפעלו בארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-20, אף על פי שניתן למצוא מוטיבציות פמיניסטיות כבר אצל אמניות שפעלו בתחילת המאה ה-20. לא ניתן להפריד בין אמנות פמיניסטית למחקר וביקורת פמיניסטיים של האמנות ותולדות האמנות, שכן הפרקטיקה והתאוריה הופיעו כשזורות זו בזו למן ההתחלה. ב-1971 פרסמה חוקרת האמנות לינדה נוכלין את מאמרה "למה לא היו אמניות גדולות?" - בו היא חושפת את האופן בו ההיסטוריה של האמנות מדירה בצורה שיטתית אמניות נשים מדפיה, מקטינה את הישגיהן ומייצרת תמונה מוטה ומטעה. מאמרה של נוכלין הכה הדים ולאחריו החלו להתפרסם מאמרים וספרים רבים של חוקרות והיסטוריוניות שכוננו את הביקורת הפמיניסטית על האמנות כתחום עצמאי. נהוג לתאר את ההתפחות ההיסטורית של האמנות הפמיניסטית כתהליך בעל אופי דורי, בו דור שני מתנגד ומחדש את רעיונות ופעולות הדור הראשון. עם זאת, ישנן גישות שונות, בעיקר עכשוויות, המתנגדות לאופן החלוקה ההיסטורי הזה.
"הדור הראשון" של אמנות פמיניסטית.
נהוג לזהות את נקודת ההתחלה של האמנות הפמיניסטית בשנות ה-60 המאוחרות, בייחוד בצפון אמריקה ובריטניה, כחלק מהתנופה הכללית של פעילות חברתית ופמיניסטית באותה התקופה. מן ההתחלה, הדגש והשאיפות המרכזיות של מוקדי התנועות הפמיניסטיות של האמנות בחוף המערבי לעומת החוף המזרחי של ארצות הברית היו שונות. אמניות בניו יורק התמקדו בחוסר שוויון כלכלי וייצוגי בתערוכות ומוסדות אמנות, וביקורת הנוגעת לאפליה מגדרית מוסדית. לעומתן, אמניות ופעילות פמיניסטיות בחוף המערבי עסקו בשאלות הנוגעות לאסתטיקה ייחודית של ההוויה הנשית.
בחוף המזרחי הפעילות הייתה מחאתית באופן מובהק, ולרוב נעשתה באיגודים. ארגון האמנות הפמיניסטית הראשון (Woman Artists in Revolution" (WAR" החל לפעול בניו יורק ב-1969 כקואליציית פועלות בעולם האמנות. שנה לאחר מכן הוקמה ועדה אד הוק של אמניות שאורגנה על ידי לוסי ליפארד כדי למחות על ההדרה הכמעט מוחלטת של אמניות מגלריות ותערוכות מוזיאליות בניו יורק באותה השנה. הקבוצה מחתה באופן ספציפי נגד מוזיאון הוויטני, שבו נערכת כל שנה תערוכה שנתית של אמנות עכשווית אמריקאית – Whitney Annual. לאחר המחאות של 1970 העלה המוזיאון את אחוז הנשים המוצגות בתערוכה השנתית מכ-5% ל-22% - מספר שעדין איננו עומד בדרישת המוחאות לשוויון ייצוגי. ב-1971 הוקם ארגון חדש (Women In the Arts" (WIA", שהקים, כשנתיים לאחר מכן, תערוכה גדולה בה הוצגו יצירות של 109 אמניות עכשוויות ב-New York Cultural Center. זו הייתה הראשונה מבין תערוכות רבות בסגנון שנערכו בשנים שלאחר מכן. פחות או יותר באותה התקופה, קבוצה של אמניות ונשות אמנות החלו במחאת שטח בה חסמו את הכניסה למבנה המוזיאון לאמנות עכשווית בניו יורק (MoMa) במטרה להעלות מודעות לגבי חוסר השוויון המגדרי ביצירות הנבחרות להיות מוצגות במוסד. בינתיים, ארגונים אחרים החלו להתגבש במטרה להמשיג ולהבין את האתגרים הייחודים העומדים בפני אמניות נשים ונשים בעולם האמנות באופן כללי. באותה התקופה נפתחו מספר גלריות קואופרטיביות בניהול כל-נשי, וביניהן הגלריה A.I.R וגלריה Soho 20 בניו יורק, וגלריה Artemisia וגלריה Arc ב- בשיקגו. האמנית האפרו-אמריקאית פיית' ריננגולד ובתה מישל וואלאס רתמו פעילות ופעילים בקבוצות אקטיביסטיות לשחרור וקידום אמנות שחורה להצטרף למחאות של ארגוני האמנות פמיניסטית, וב-1971 קמה תנועה נפרדת של אמניות שחורות בשם "Where We At".