בשנות ה-60 של המאה ה-19 נעשו ניסיונות לא מוצלחים לשפר את אזור העגינה בהירטה על ידי פיצוץ סלעים. בשנת 1877 הוקם מזח קטן, אך הוא נהרס בסערה שהתרחשה שנתיים לאחר מכן. בשנת 1883 הציעו נציגים של ועדת נייפייר (Napier) לבנות מזח חדש, אך רק בשנת 1901 חבר המחוזות המאוחדים סיפק מהנדס שאפשר את השלמת הבנייה בשנה שלאחר מכן. בקטע החוף שליד המזח יש סלעים גדולים שהיו ידועים ברחבי הרמות והאיים במאה ה-19 בכינוי דוירניגאן הירט, או חלוקי האבן של הירטה.
במשך תקופה מסוימת היו בהירטה שלוש כנסיות. כנסיית ישו, הנמצאת ליד בית הקברות שבמרכז הכפר, הייתה בשימוש מאז 1697. כנסייה זו הייתה הגדולה ביותר, אך החלל הפנימי שלה היה קטן מלהכיל את כל האוכלוסייה, ולכן רוב הטקסים נערכו בחצר הכנסייה. כנסיית סנט ברנדן שכנה במרחק קילומטר אחד במורדות אויסיבהאל, וכנסיית סנט קולומבה בקצה המערבי של רחוב הכפר. מכל הכנסיות הללו נותרו שרידים מעטים בלבד. בקצה המזרחי של הכפר הוקמו כנסייה ובית כומר חדשים ב-1830, וב-1860 בית למנהל הקרקע.
מבנים על איים אחרים.
המשמעות של המילה דאן היא מבצר, ומכל המבנה שהיה קיים בעבר נותר רק קיר הרוס אחד שנאמר עליו כי הוא נבנה בעבר הרחוק על ידי הפיר בולג. "בית המגורים" היחיד היה שון טאיג (Sean Taigh, בית ישן), שהוא מערה טבעית שלעיתים שימשה כמקום מנוחה עבור תושבי סנט קילדה כאשר הם טיפלו בכבשים או צדו עופות.
בסואיי יש בקתה פרימיטיבית הידועה בכינוי טאיג דוגאן (הבית של דוגאן). בקתה זו היא למעשה חור שנחצב מתחת לסלע ענק עם שני קירות בסיסיים. סיפור ההקמה של מבנה זה קשור לשני אחים שגנבו כבשים מלואיס, והגיעו לסנט קילדה על מנת להמשיך לגרום צרות. דוגאן הוגלה לסואיי, ומת שם; האח השני, פירצ'אר מור, נשלח לסטאק אן ארמין, והשליך את עצמו אל הים לאחר שמאס בחיים שם.
בבורראיי נמצא קלייטיאן מק'פיידן, שהוא "כפר קלייטי" המורכב משלושה ביתנים ששימשו את משלחות הציד מסנט קילדה באופן קבוע. בבורראיי נמצא גם טאיג סטאלאר (בית הדייל), הדומה לבית האמזונות בגלין מור אך גדול ממנו במקצת, ובו שישה חללים שבהם ניתן לישון. לפי המסורת המקומית המבנה נבנה על ידי "האיש מהסלעים", שהוביל מרד כנגד הפקיד של בעל הקרקעות. ישנה השערה כי המבנה הוא דוגמה לטחנת מים מתקופת הברזל.
בסטאק אן ארמין יש 78 קלייטיאנים לאחסון, בנוסף לבות'י קטן (בית מחסה שניתן להשתמש בו בחינם). כתוצאה ממגפת השפעת שפרצה בהירטה ב-1727 שלושה גברים ושמונה ילדים ננטשו שם עד לחודש מאי שלאחר מכן. גם בסטאק לי התלול יש בות'י קטן, ששימש גם כן למטרות ציד.
תקשורת ואמנות.
לאחר ששמע על פינוי סנט קילדה, במאי הקולנוע מייקל פאוול הכין ב-1937 סרט בשם The Edge of the World (קצה העולם) העוסק בסכנה של פינוי אוכלוסייה מאיים. אולם, הסרט לא צולם בסנט קילדה כי אם באי פואולה שבאיי שטלנד. הסופרת דורותי דאנט כתבה סיפור קצר, "ההעפלה המוכיחה" (The Proving Climb), המתרחש בסנט קילדה; הסיפור פורסם ב-1973 במסגרת אנתולוגיה סקוטית של סיפורים קצרים.
ביל בריידן, במאי סקוטי של סרטים ותיאטרון, ביים את סרט הטלוויזיה "Ill Fares The Land" העוסק בשנים האחרונות של היישוב האנושי בסנט קילדה.
להקת הפולק רוק הסקוטית Runrig הקליטה שיר, "At the Edge of the World" (בקצה העולם), העוסק בבדידותם של תושבי האיים וכיצד "אנשים מסנט קילדה העפילו לפסגת הצוק ביום חורפי". בשנת 2005 סנט קילדה נבחר לפלא הטבעי התשיעי בחשיבותו באיים הבריטיים, על ידי המאזינים של תוכנית רדיו בריטית. ממשלת סקוטלנד מימנה בשנת 2007 אופרה בגאלית סקוטית בשם "St Kilda: A European Opera", שעסקה בסיפורם של האיים. האופרה הוצגה בנקודות השוויון וההיפוך של קיץ 2007 בשישה מקומות במקביל: אוסטריה, בלגיה, צרפת, גרמניה וסקוטלנד.
בניין בית המחוקקים של מדינת מרילנד
בית מדינת ורמונט
קפיטול מדינת קרולינה הדרומית
בית המדינה של מדינת רוד איילנד
בית המדינה של מדינת רוד איילנד (באנגלית: Rhode Island State House) הוא מבנה המשמש את בית המחוקקים של מדינת רוד איילנד שבארצות הברית, וכן את משרדי מושל המדינה, סגן מושל המדינה, מזכיר מדינת רוד איילנד וגזבר המדינה. המבנה רשום כאתר היסטורי במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
היסטוריה.
בית המדינה הנוכחי של רוד איילנד הוא המבנה השביעי שמשמש את בית המחוקקים של המושבה או המדינה, ושני הממוקם בעיר פרובידנס. המבנה תוכנן על ידי חברת האדריכלים מקים, מיד ווייט. המבנה הוקם בין השנים 1895–1904. המבנה שופץ בצורה משמעותית בשנות ה-90 של המאה ה-20.
תיאור המבנה.
המבנה בנוי מ-9,200 מטר מעוקב של שיש לבן מג'ורג'יה, מ-15 מיליון לבנים, ומ-1,187 טונות של ברזל.
כיפת המבנה היא הכיפה הרביעית בגודלה בעולם (אחרי בזיליקת פטרוס הקדוש, קפיטול מדינת מינסוטה והטאג' מאהל).
בראש הכיפה מצוי פסל ברונזה המצופה זהב של אדם חופשי. הפסל, שמשקלו 230 ק"ג, גובהו 3.3 מטרים, והוא מתנשא 84.7 מטרים מעל הקרקע מכונה "תקווה".
באגף המערבי של המבנה נמצא אולם בית המחוקקים של רוד איילנד (הבית התחתון), ובאגף המזרחי של המבנה נמצא אולם סנאט המדינה. במרכז המבנה, מתחת לכיפה, נמצא אולם רחב (רוטונדה) שעל רצפתו נמצא סמל המדינה עשוי ברונזה. באגף הצפוני של המבנה נמצאת ספריית המדינה, ובאגף הדרומי חדר המכונה "חדר המדינה" ובו משרדי מושל המדינה.
המבנה בתקשורת.
חזית המבנה שימשה תפאורה בסרט "אמיסטאד" משנת 1997 בשל דמיונה לחזית בניין הקפיטול.
קפיטול מדינת רוד איילנד
עקרון הכלה והדחה
בזיליקת סנט אואן
בית המדינה של ורמונט
רודי להמן
רוּדי להמן (25 באוקטובר 1903, ברלין, גרמניה – 3 בפברואר 1977, גבעתיים) היה פסל ואמן ישראלי יליד גרמניה.
ביוגרפיה.
רודולף (רודי) להמן (Rudolf (Rudi) Lehmann) נולד בברלין בירת גרמניה בשנת 1903, כבנה הבכור של אישה נוצרייה ולא נשואה בשם אליזבת צאנדר. בגיל 16 הוא אומץ על ידי משפחת להמן, שם גדל והתחנך. כישרונותיו בתחום האמנות הפלסטית בלטו מילדותו.
לימודים.
בשנת 1912 למד להמן פיסול בחמר, גבס ועץ אצל לודוויג פורדרמאייר (Vordermayer), שהיה ידוע בפסלי החיות שלו. בין השנים 1917–1923 רודי למד מכניקה ועבד בתור שוליית נפח. בשנים 1925-1923 למד בבית הספר לאמנויות בברלין, שם החל לפסל בברזל ובאבן. להמן סיים את המגמה המקצועית לקרמיקה בהדרכתו של הפסל קופש, שם למד פיסול טרקוטה וכיור תבליטים. במקום זה התמחה גם ביצירת כלים ובניית כבשני-יוצר. במהלך לימודיו הכיר את בת זוגו, הדוויג גרוסמן, סטודנטית יהודייה לאמנויות הקרמיקה, אשר בבית מלאכתה עבד בשנים 1930–1933. בשנת 1928 החל להמן לעבוד בבית המלאכה לסתתות של חברת פ. הולצמן בברלין, שם למד מסתת איטלקי את היסודות הראשוניים של עיצוב-נפחים: הכרת חוקי הקוביה, הגליל, הפירמידה, החרוט והכדור. בשנת 1929 עבד להמן בפיסול אבן במוזיאון פרגמון, שהוקם בשנים אלו, ולימד פיסול בבית-הספר לאמנות מודרנית בעיר
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלו בני הזוג לארץ ישראל. בארץ עברו ממקום למקום בחיפוש אחר אפשרויות יצירה. תחילה השתקעו בקיבוץ יגור ובחיפה, שם הקימו בית מלאכה לקרמיקה בבת גלים משם עברו לקיבוץ יגור ומשם נדדו לירושלים, בה התגוררו מ-1937 עד 1958. ב-1942 היה להמן נתון במעצר כ"נתין אויב", בידי הבריטים.
ידידו יוסף טל הקדיש לו את יצירתו 'שאקונה' לפסנתר (1936).
בראשית שנות החמישים היו בני הזוג בין מייסדי כפר האמנים עין-הוד. במהלך שנות החמישים והשישים הרבה להמן ליצור חיתוכי עץ. הדפסים אלו ממשיכים את עיסוקו של להמן בדמויות של חיות. בשנת 1959 אף יצא אלבום ובו מבחר מהדפסיו של להמן בספריית פועלים. בהמשך עברו מעין הוד להתגורר בגבעתיים.
אוסף מעזבונו ולוחות ההדפסה של תחריטי העץ שיצר נתרם לסדנת ההדפס ירושלים
רודי נפטר בשנת 1977
יצירתו.
רודי להמן היה מינימליסט עקבי ביצירתו. יצירותיו כללו בעיקר חיתוכי עץ ופסלים בעץ, אבן, טרקוטה, ברונזה, ולימים גם באפוקסי. להמן מילא תפקיד חלוצי וראשוני בעיצוב הפיסול המודרני בארץ. הייתה לו השפעה על דור שלם של אמנים ישראלים.
אפונסו הראשון, מלך פורטוגל
אפונסו הראשון הידוע גם בכינוי דום אפונסו אנריקש (או אפונסו הנריקש) (פורטוגזית: Afonso I הידוע גם בכינוי D. Afonso Henriques, קרוי גם "אפונסו הכובש", o Conquistador, נולד על-פי המסורת ב-25 ביולי 1109 - 6 בדצמבר 1185) היה המלך הראשון של פורטוגל, לאחר שהכריז על עצמאות הממלכה מממלכת לאון.
ביוגרפיה.
אפונסו נולד ב-25 ביולי 1109 בגימארייש למשפחה שהשתייכה לענף בבית קאפה, לאנריקה, רוזן פורטוגל מבית בורגונדי, שהייתה ענף של בית קאפה, ולתרזה מלאון, רוזנת פורטוגל. בשנת 1112 מת אביו, ואפונסו מונה במקומו לרוזן פורטוגל, תוך שאמו מכהנת כעוצרת בשמו. מדיניותה של תרזה דמתה לזו של בעלה: חיזוק מרקם החיים ברוזנות וחתירה לעצמאות מלאה. תרזה עיטרה עצמה בתואר "מלכה", תוך שהשתדלה להתמודד עם המשברים הדיפלומטיים החריפים אליהם נקלעה הרוזנות. השפעתם של האצילים הגליסיים בענייני הרוזנות הייתה רבה ואלה גרעו ממעמדה, צמצמו את כושר השפעתה, ובמידה רבה הכתיבו לה את אופן האצלת הסמכויות בניהול ענייני הרוזנות. עם הגיעו של אפונסו לגיל 14, הוא עוטר כאביר וסיגל לעצמו מנהגים מלכותיים. מעמדם המועדף של האצילים הגליסיים אצל תרזה, כשברקע אדישותם המופגנת של האצילים ואנשי הכנסייה ברוזנות, הכשירו את הזירה למרד ברוזנות, בהנהגתו של בנה אפונסו.