במשפט אחד, ניתן לסכם את התזה של מור בספרו על "היסודות החברתיים" באימרה המפורסמת "ללא בורגנות אין דמוקרטיה". הגם, שזהו סיכום המרדד את המורכבות הרעיונית העומדת בבסיס טיעון זה. כך, טוען מור, ניתן לראות כי באנגליה האפקט של ה"דחף הבורגני" שינה את גישת חלק מהאצולה הקרקעית לחקלאות מסחרית, והוביל להתפתחות היסטורית שהביאה לשותפות של אצילים אלו עם מעמד הבורגנות בערים, לדיכוי וחיסול מעמד האיכרים באמצעות "שיטת התיחום", למלחמת האזרחים האנגלית ולהתפתחותה של דמוקרטיה מתונה ואריסטוקרטית. בצרפת היו הבורגנים הכוח המניע של המהפכה הצרפתית, אך היו אלו האיכרים שקבעו בדיוק עד להיכן יכולה להגיע המהפכה. בארצות הברית ניצחונו של הצפון על הדרום במלחמת האזרחים קיבע את המסלול המוביל למודרניזציה באמצעות דמוקרטיה ליברלית, אך זאת רק לאחר שהחוואים בדרום שינו את גישתם לסחר עם הערים ולצבירת הון קפיטליסטית.
מור התייחס גם למעבר היפני למודרניות דרך הפשיזם, והמסלול הקומוניסטי בסין, והתייחס בכך באופן משתמע גם לניסיון הרוסי והגרמני. לטענת מור השפעת הבורגנות ביפן הייתה מוגבלת מזו שבאנגליה, צרפת וארצות הברית. במקום הצבירה הקפיטליסטית של הון באמצעות "הדחף הבורגני" שנראתה במדינות אלו, המעבר המאוחר של יפן לחברה תעשייתית מודרנית היה באמצעות חקלאות "מדכאת", שהביאה את ההון הנדרש לקידום המודרניזציה באמצעות דיכוי מעמד האיכרים. "מהפכה מלמעלה" מסוג זה הביאה לגיבוש ברית ראקציונרית של הבורגנות החלשה ומעמד האצולה הקרקעית החזק, שהביא לפשיזם. בסין כוחם הרב של האיכרים אל מול הבורגנות ומעמד האצילים הביא לבסוף למהפכה הסינית, אך האיכרים היו לקורבנותיה הראשונים. כאן, הבורגנות חברה עם האיכרים ויצרה "מהפכה מלמטה". גם כאן מביא מור דוגמאות לגישתו לפיה במקום בו יש בורגנות חזקה, הופכת המדינה לדמוקרטית. ביפן ובסין הייתה הבורגנות חזקה, וכרתה ברית עם האליטות (שתוצרתה פשיזם) או עם האיכרים (שתוצרתה קומוניזם).
קפה קרסול
הסימפוניה השנייה של מאהלר
הסימפוניה השנייה בדו מינור של גוסטב מאהלר, המכונה "התחייה", נכתבה בין 1888 ל־1894 ובוצעה לראשונה ב־1895. מלבד הסימפוניה השמינית, הייתה זו היצירה הפופולרית והמצליחה ביותר של מאהלר בתקופת חייו. אורך היצירה בין 80 ל־90 דקות.
הסימפוניה השנייה כתובה בסגנונו האופייני, הקל לזיהוי, של מאהלר, הן במבנה והן בתזמור. יש בה פאתוס והומור, לגלוג וייאוש, נעימת מחול קלילה וכמיהה לירית, השלמה ותקווה לחיי נצח. הרכב התזמורת גדול מן הרגיל וכולל כלי נשיפה וכלי הקשה מעבר למקובל, נוסף לנבלים ועוגב, ומאהלר אף מרחיב את תחום התזמורת ומשגר קבוצות נגנים אל מאחורי הקלעים. כמה גורמים מייחדים את סימפוניית התחייה מסימפוניות אחרות של התקופה הרומנטית: מספר פרקיה, חמישה, בשונה מארבעה המקובלים, הרכב התזמורת, הגדול מן הרגיל, ושילוב תפקידים ווקאליים (לקול אנושי) לאלט סולו בפרק הרביעי ולסופרן ואלט סולו עם מקהלה בפרק החמישי, על פי דוגמת הסימפוניה הכוראלית של בטהובן. זוהי הסימפוניה הראשונה של מאהלר שכוללת בתוכה גם קולות שירה, והיא פותחת סדרה של עוד שתי סימפוניות (הסימפוניה השלישית והסימפוניה הרביעית) שכתובות גם לקולות שירה בנוסף לתזמורת. ב־2016, על פי משאל שערך BBC Music Magazine בקרב 151 מנצחים, דורגה הסימפוניה במקום החמישי ברשימת עשר הסימפוניות הגדולות בכל הזמנים.
מקור היצירה.
הסימפוניה החלה את חייה כ־Todtenfeier (טקס הלוויה), פואמה סימפונית בפרק אחד, שמאהלר סיים בשנת 1888. את השם לקח מן הפואמה האפית של הסופר הפולני אדם מיצקביץ', בתרגום לגרמנית של חבר נעורים, זיגפריד ליפינר. כאשר ניגן את הפרק היחיד בפסנתר לפני המנצח הנס פון בילוב, שנודע בתמיכתו במלחיני מוזיקה חדשנית, כמו ריכרד שטראוס, הייתה תגובתו של פון בילוב שלילית במופגן.
מאהלר לא נרתע. הוא חזר בהמשך אל הפרק האחד והוסיף לו עוד שלושה, כך שבסוף 1893 היו ארבעת פרקי הסימפוניה, כפי שהם מוכרים כיום, כתובים וגמורים. אז הניח מאהלר את הסימפוניה מידו, בהרגשה שהיא זקוקה לדבר מה נוסף להשלימה, אך ללא ההשראה שתאמר לו מהו הדבר.
במחשבה על סיום מרשים כדוגמת הפרק הכוראלי של הסימפוניה התשיעית של בטהובן, החל מאהלר לחפש טקסט מתאים בספרות העולם, מן התנ"ך ואילך. בפברואר 1894 נפטר הנס פון בילוב ומאהלר הלך להלווייתו. הוא שמע שם את Die Auferstehung (התחייה) של פרידריך גוטליב קלופשטוק (Friedrich Gottlieb Klopstock), בלוויית מוזיקה, והדבר נתן לו השראה להשלמת הסימפוניה שלו בפרק מקהלה מאסיבי, שהטקסט שלו יתבסס על הפואמה של קלופשטוק. התרשמותו הייתה מיידית ומוחלטת, כפי שהסביר שלוש שנים לאחר השלמת הסימפוניה למבקר ארתור זיידל (Arthur Seidl); את הסקיצות הראשונות רשם מיד עם שובו מן ההלוויה, ועבודת היצירה בפועל נעשתה בקיץ הבא, תוך שלושה שבועות. מאהלר העצים את רעיונותיו של קלופשטוק ואף שינה את המסר שלהם בדברים שהוסיף. פסקת המפתח היא כדלקמן:
מאהלר הכין תוכנית לסיפור המעשה של היצירה והרצה אותה לפני כמה ידידים. בתוכנית זו, הפרק הראשון מייצג הלוויה ושואל שאלות כגון "האם יש חיים לאחר המוות?"; הפרק השני מעלה זכרונות מימים של אושר בחיי המנוח; הפרק השלישי מייצג דרך מחשבה, הרואה את החיים כפעלתנות חסרת משמעות; הפרק הרביעי הוא משאלה לשחרור מחיים נטולי משמעות; והפרק החמישי, אחרי חזרה של הספקות מן הפרק השלישי והקושיות שבראשון, מסתיים בתקווה נלהבת להתחדשות נצחית, נשגבת, נושא שיופיע לבסוף, בשינוי צורה, במוזיקה של השיר על הארץ.
הוצאה לאור.
היצירה פורסמה לראשונה ב־1897 בהוצאת פרידריך הופמייסטר, לייפציג. הזכויות הועברו כעבור זמן קצר ליוזף ויינברגר וב־1898 לאברל ושות'. בשנת 1910 עברו הזכויות להוצאת יוניברסל, שהוציאה מהדורה שנייה באותה שנה. בשנת 1939 עברו הזכויות אל הוצאת בוזי והוקס וממנה, ב־1942, להוקס ובנו. מהדורה שלישית ב־1952 ומהדורה רביעית, ביקורתית, בשנת 1970 יצאו שתיהן בהוצאת יוניברסל.
הוצאות חוזרות של מהדורות קודמות יצאו בהוצאת דובר וב"בוזי והוקס". קרן קפלן הוציאה מהדורת פקסימיליה עם תוספות ב־1986. בשנת 2005 יצאה מהדורה ביקורתית חדשה בשיתוף פעולה בין הוצאת יוניברסל לקרן קפלן. הביצוע הראשון לפי מהדורה זו היה ב־18 בנובמבר 2005, בניצוח גילברט קפלן.
ביקורת.
על אף הכותרת "התחייה", אין לסימפוניה היבט דתי. היא מהווה המשך לסיפור האישי, שהוצג בסימפוניה הראשונה. ההיבט האישי אינו גורע מן האוניברסלי, האופייני לראייתו של מאהלר את השאיפה והאידיאליזם האנושי, כפי שהיא באה לביטוי ברבות מיצירותיו, בעיקר אלה שנכתבו בתקופת קרן הפלאים של הנער. שירי העם שהופיעו ב"קרן הפלאים" משמשים שוב בסימפוניות השנייה והרביעית.
בשנת 1891 התוודע מאהלר אל הפסנתרן והמנצח הנס פון בילוב וניגן לפניו בפסנתר את הפרק הראשון של הסימפוניה. פון בילוב ישב בשעת הנגינה בידיו על אוזניו, אך לא אמר דבר. עם תום הנגינה פסק, "אם מה ששמעתי הרגע עודנו מוזיקה, הרי שאינני מבין עוד דבר במוזיקה!"
מאהלר היה המום ומדוכא, ובמכתב אל ריכרד שטראוס, ידיד ועמית, כתב, כי הוא שוקל לוותר על ההלחנה.
הוא לא עשה זאת, וביולי 1892 השלים את פרק האנדנטה שהחל לחבר בבודפשט 4 שנים קודם לכן, וצירף לו סקרצו. אלה, יחד עם הפרק הראשון בדמותו החדשה, היוו את שלושת פרקיה הראשונים של הסימפוניה. הסקרצו מבוסס על שיר מתוך "קרן הפלאים", "דרשת אנטוניוס הקדוש לדגים". על קיר חדרו תלה מאהלר הדפס על הקדוש הדורש לפני עדת בעלי הסנפיר שלו. הוא תיאר הן את השיר והן את הסקרצו כ"מכילים הומור מסוים, חמוץ־מתוק".
באותו חודש חיבר מאהלר את "אור קדומים" (Urlicht) ל"קרן הפלאים", ולאחר זמן כלל אותו כפרק הרביעי בסימפוניה השנייה.
הטקסט למקהלה בפרק החמישי, המסיים, שעליו החליט מאהלר על אף החשש, שיראו בו חיקוי לבטהובן, נלקח משירו של פרידריך גוטליב קלופשטוק, שמאהלר שמע דווקא בהלווייתו של הנס פון בילוב, מי שביקורתו הקטלנית כמעט והביאה את הקץ על הסימפוניה כולה. תוך שלושה חודשים השלים מאהלר את הפינאלה. הוא לקח משירו של קלופשטוק מה שהתאים לו וכתב בעצמו את היתר. לדברי חברו, המלחין הבוהמי יוזף בוהוסלב פורסטר, החליט רק בשלב זה להוסיף את "אור קדומים" כפרק מעבר בין שלושת הפרקים הראשונים, האינסטרומנטליים, לפרק המקהלה החותם את הסימפוניה.
הניגוד הבולט בין גודלו ועצמתו של הפרק הראשון לבין הקלילות של האנדנטה, הביא את מאהלר לרעיון, להחליף בין האנדנטה לבין הסקרצו. אחר שקל לשנות את המבנה הפנימי של האנדנטה, ולבסוף יישב את הבעיה בהכנסת הפסקה "בת חמש דקות לפחות" בין הפרק הראשון לשני. עם זאת, הוראה זו לא הייתה מקובלת עליו לגמרי, וכאשר המנצח יוליוס בוטס בחר לשים את ההפסקה בין הפרק הרביעי, "אור קדומים", לבין החמישי, בניגוד לאמור בפרטיטורה, שיבח אותו מאהלר על החלטתו. עם זאת, הוא הרגיש, שבכל זאת יש מקום להפסקה בין הפרק הראשון לשני, אחרת יהיה האנדנטה כאינטרמצו, חריג באופיו בין שאר הפרקים, הקשורים ביניהם בנושא ובאווירה.
בנובמבר 2016 נמכרה הפרטיטורה של הסימפוניה השנייה בכתב ידו של מאהלר, אשר הייתה עד אז בבעלות גילברט קפלן במכירה פומבית בסכום עתק.
אינסטרומנטציה.
הסימפוניה כתובה לתזמורת, מקהלה מעורבת, שני סולנים, עוגב והרכב מאחורי הקלעים, הכולל כלי נשיפה ממתכת וכלי הקשה.
צורה.
ליצירה בצורתה הסופית חמישה פרקים:
פרק ראשון.
הפרק הראשון, בסולם דו מינור, מזכיר במידה רבה מארש אבל, אם כי הוא עובר כמה הלכי רוח שונים. הוא נושא אופי אלים וזועם.
&lt;/score&gt;