יחד עם פעילות הקיצונים, הלך וגבר הקיטוב בציבור. ההגירה לפנים הארץ והגידול בריכוזי היהודים תרמו ליצירת חיכוכים בקהילות צעירות יחסית, שהתעורר בין השאר כשהיה צורך להקים בתי-כנסת חדשים לקהל המתפללים המתרבה. עוד ב-1849 התפוצץ סכסוך בסקשפהרוואר, כשהרב מאיר ציפסר הנפיק גט לאישה במקום בניגוד לנוהג שלא לעשות כן, בגלל שמה הסבוך של העיר. הוא אולץ להתפטר. בשנות ה-50 פרצו כמה שערוריות דומות, על רקע תביעות להתקין עזרת נשים שניתן יהיה לראות את היושבות בה, להזיז את הבימה לקדמת בית-הכנסת וכדומה. השמרנים נאחזו בשיטת החת"ס שאסר כל שינוי בנוהג המקובל.
תרומה נוספת למתח הגובר התחוללה ב-1863. ההיסטוריון היינריך גרץ, איש אסכולת ברסלאו, פרסם מאמר בו פירש את הנבואה המשיחית בישעיהו נ"ג, כמטאפורה לגאולה עצמית של עם ישראל. הילדסהיימר מיהר לנצל את ההזדמנות כדי לדחות את הטענה, שרווחה בדעת הקהל, לפיה אין שום הבדל מעשי בין הנאו-אורתודוקסים ליריביהם הפוזיטיביים-היסטוריים ממחנה זכריה פרנקל. הוא החתים מאות רבנים על עצומה נגד גרץ שגינתה אותו ככופר. הנאולוגים עטו אף הם על הפרשה כדי לחדד עמדות, והוקיעו את אב"ד אייזנשטט כפונדמנטליסט פרימיטיבי.
בשנים 1864 ו-1865 חלה בתוך מחנה האורתודוקסי בהונגריה התפלגות ברורה: האגף המתון, בראשות הילדסהיימר; האגף הקיצוני, בהנהגת ליכטנשטיין; והאגף המרכזי, שמנה את חשובי רבני המדינה כמו מהר"ם שיק ואברהם שאג-צוובנר. מחנה אחרון זה היה גדול, ובין בכיריו שררו מגוון עמדות, מהכת"ס שנטה לפתיחות ועד לירמיה לעוו, שאמנם סירב להצטרף לקיצונים אך דגל בקו נוקשה ומחמיר. ב-1864 ערכו הנאולוגים ניסיון נוסף להקים סמינר רבני. הרבנים שיק, אסאד ואחרים ארגנו עצומה ומשלחת לקיסר כנגד היוזמה. לעף פרסם את רשימת החותמים בכתב-העת שלו 'בן חנניה', והוסיף אליה את הילדסהיימר על אף שהלה לא הצטרף. האחרון יצא בהצהרה כי עודו תומך ברעיון המכון, וקרא לעמיתיו האורתודוקסים לנצל את שעת הכושר כדי ללחוץ על הממשלה לקבל את המתווה שהציע בשעתו. מהר"ם שיק הזהיר את הילדסהיימר ותבע ממנו לחזור בו, אך הוא לא עשה כן. למרות ההסכמה המסויגת עמו בשנים עברו, יתר רבני הארץ גינו אותו עתה בתוקף. הוא ותומכיו בודדו ומעמדו נפגע קשות.
המהלך הבא הגיע מכיוון הקנאים. ב-ט' בכסלו ה'תרכ"ו (27 בנובמבר 1865), כינס ליכטנשטיין אספה בת כעשרים מתומכיו בעיר מיכאלוביץ . למחרת יצאה הכרזה עליה חתמו לבסוף כשבעים רבנים. נאסר על דרשה בלשון המדינה ועל תפילה בבתי-כנסת שהבמה לא הייתה באמצעם, שהיו בהם מגדל או מקהלה, או שהמחיצה שלהם אפשרה לראות את הנשים בעזרה. כמו כן, נאסר להתקין בגדים מיוחדים לש"ץ, כדוגמת מדי הכמרים, לערוך חופה שלא תחת השמים ובכלל לשנות מהמנהג המקובל. רבי הלל הפיץ חוזר דומה בקיץ, אך נדחה בידי רבים מעמיתיו הרבנים בגלל חולשת הביסוס ההלכתי לטיעוניו. עתה נוסחו הדברים כפסק דין מחייב. הסיכום קבע כי בתי כנסת שחרגו מהתנאים הם "בתי אפיקורסות" שאסור להיכנס אליהם. המתכנסים גיבשו עוד סעיף אחד, שנגנז לבסוף מחשש לעורר את חמת הממשלה: איסור מוחלט על שינוי בחינוך היהודי המסורתי.
התקנות לא היו מכוונות דווקא נגד המגמה הנאולוגית; למעשה, הן היו בבירור התייחסות לבית-הכנסת החדש בפרשבורג ולחידושים דומים בקהילות מסורתיות אחרות (ב-1900, שפת הדרשה ב-69% מבתי-הכנסת האורתודוקסיים בכל הונגריה שלאחר הפילוג הייתה גרמנית ובעוד 11% בהונגרית). שיק, שהלך והתייצב כפוסק הדור, היה נכון להסכים לסעיפים שהיה להם בסיס (כמו חיוב מחיצה שלא ניתן לראות דרכה את הנשים), אך לא קיבל את ניסיונם של החותמים לעגן כהלכה קביעות שחסרו כזה. הוא היה מוכן להכיר בהן מפני הצורך לבלום את הסחף ותו לאו, וסירב לבקשתו של ליכטנשטיין לשלול באופן גורף דרשות בלשון נכרי או תפילה בבתי-כנסת שנערכו בהם שינויים. הילדסהיימר כלל לא השלים עם התקנות, וכתב כי לא ניתן לאסור, בין היתר, על הזזת הבימה מהאמצע או הפעלת מקהלה. ברחבי הארץ השתררה מבוכה, בעיקר בחבלים הצפון-מזרחיים בהם הייתה השפעת הקיצונים חזקה, ובעלי תפקידים דתיים חששו מהשלכות הפסק. במישקולץ ובקאשוי חדלו השוחטים להתפלל בבתי-כנסת שלא עמדו בגדריו, ובאפריש אסר ליכטנשטיין גם את שחיטת אלו שרק סיפקו בשר לבאי בית-תפילה פסול.
רבני הזרם המרכזי, באותה מידה שהתנגדו ליוזמת הסמינר של הילדסהיימר, לא הצטרפו לחותמים על תקנות מיכאלוביץ ובכמה מקרים הרגיעו שואלים שפנו אליהם מחשש שהם עוברים עליהן. עם זאת, הם נמנעו מלצאת כנגדן בפומבי. מהר"ם שיק כתב לתלמידו וולף סופר בעניין שפת הדרשה: נתנאל קצבורג השווה בין הנהגתו של ליכטנשטיין למחנה האמצע הלא-מגובש, וציין כי האופן בו התקבל הפסק ייצג את הפיכת ההשקפה הקנאית לדומיננטית בצד האורתודוקסי. מאחר שזו דגלה בכך ש
הקונגרס היהודי בפשט.
היוזמה למנהלת קהילות.
הרעיון לכונן אספה ארצית יהודית כגוף מייצג מול השלטונות, שכבר נידון ב-1851, עלה שוב בקהילת פשט ב-1860, אך מספר פניות בדבר נותרו ללא מענה. עם ההכרה האוסטרית בזכותה של הונגריה לריבונות ב-1867 וכינון המלוכה הכפולה, השתנה המצב. הממסד ההונגרי שהשלטון הופקד בידיו נמנע מהפרדה בין דת ומדינה; תפקידים רבים, כמו רישום נישואין ולידות, נותרו בידי העדות הדתיות והאזרחים חויבו להשתייך לאחת מהן. עם זאת, קידם הממשל שוויון זכויות לדתות השונות – הן כמשקל נגד לעליונותה המסורתית של הכנסייה הקתולית, בת-בריתו של בית הבסבורג, והן כאמצעי לקדם זהות לאומית מגיארית אחידה על ידי הפחתת חשיבות הבדלי האמונה. בהתאמה, הם תמכו באמנציפציה מלאה ליהודים. שר החינוך והדתות החדש, יוז'ף אטווש, קידם מדיניות שבה יארגנו הזרמים הדתיים השונים "סינודים ארציים" ואלה ייטלו על עצמם את מלאכת הפיקוח על בני עדותיהם.
ב-25 בפברואר 1867 ביקרה אצל אטווש משלחת מפרנסי פשט בראשות נשיא הקהילה איגנאץ הירשלר שהיה ידוע כתומך בהתערות מקיפה בחברה הכללית. הירשלר היה בן-בריתה הוותיק של האצולה ההונגרית והחזיק בעמדות פטריוטיות גם בשיא הדיכוי ההבסבורגי; על רקע זה סולק ממשרתו ב-1861, אך היא הושבה לו מיד עם ההכרזה על קבלת האוטונומיה. מוניטין אלה, שלו ושל נאולוגים רבים אחרים, הבטיחו להם יחס אוהד מצד הרשויות במשבר שעמד להתפתח. במהלך הפגישה, נידונה שאלת הארגון הקהילתי של היהודים לאחר האמנציפציה הקרבה. הוסכם כי ראשי קהל פשט יגישו לשר נייר עמדה בנידון. במסמך, שנשלח בראשית אפריל, כתבו המשיבים כי היעדר כללים ברורים בתוך הקהילות הביא להכרעת מחלוקות בשרירותיות, גם על ידי פנייה לשלטונות. הם הציעו לשר לכנס ועידה ארצית של נציגי היהודים שתקבע סדרים מוסכמים. ב-14 באפריל, לאחר שנמסר לאטווש, הופץ המכתב ברחבי המדינה. שישים ושלוש קהילות, כולל כאלו שמנו רוב שמרני, חתמו על הסכמתן.
האורתודוקסים מיהרו להאשים את פרנסי פשט (שכינויה השגור בפיהם היה "עיר הנידחת") בפעולה ללא סמכות. גם המתונים בראשות הילדסהיימר ראו בקונגרס המוצע מזימת השתלטות. כבר בסוף אפריל יזמו פעילים בעיר הבירה הגשת תזכיר נגדי בו הביעו את חששם מכך שבכינוס המיועד יוכרעו העניינים בידי הנאולוגים. הם לא דחו לחלוטין את רעיון הקונגרס, בתנאי שיורכב על ידי ועדה בה יהיה מספר שווה של שמרנים ומתקדמים. 124 ועדי קהילות חתמו על המסמך, שהוגש לשר בראשית ספטמבר. מהתארגנות פשט צמחה אגודת 'שומרי הדת', שנתמכה בידי הרבנים כתב סופר, ירמיה לעוו ומנחם איזנשטטר. האגודה עמדה בחזית מאבקם של האורתודוקסים. 'שומרי הדת' היו רובם מודרניים והזדהו עם עמדותיו של הילדסהיימר; שלזינגר אף גינה אותם כ"שומדי הדת." במה שהתגלה לבסוף כאירוניה רבתי, כתב סילבר, הפעילים הנאו-אורתודוקסים יצאו להגשים דווקא את חזונם של אויביהם המושבעים, הקנאים, שהטיפו להיפרדות עוד קודם לכן. מכתב ההסכמה משלושת הרבנים כלל גם התייחסות לנושא אחר: בעוד שמאז 1848 אימצה ההנהגה המסורתית קו פרו-הבסבורגי, לנוכח הפשרה האוסטרו-הונגרית היא מיהרה להורות על היפוך מגמה. השלושה שיבחו את 'שומרי הדת' על מחויבותם להפצת בקרב היהודים. השתתפותו של איזנשטטר, שהצטרף קודם לחותמים על תקנות מיכאלוביץ שקראו לשימור היידיש, עוררה לעג חריף בחוגי המשתלבים.
ב-28 בדצמבר 1867 הוכרזה האמנציפציה. הקונגרס שעמד להתאסף היה יוזמה שצמחה מראשי הקהל הנאולוגיים ונסוב על ענייני מנהלה. כמקודם הוסיפו הפרנסים לשלוט במחנה המודרניסטי, והם לא התעניינו בשאלות עקרוניות. הילדסהיימר, אף על פי שהיה עוין להירשלר ולאנשיו, ניסה לגשר על הפילוג המתהווה ולמנוע פיצול רשמי. יריבו משכבר הימים לעף, שהלך ואיבד את השפעתו בקרב מנהיגי הציבור, הזהיר מפני הקונגרס והתריע כי השסעים עמוקים מדי. הוא היה עתיד לתמוך בזכותם של האורתודוקסים להגדרה עצמית.
לקראת הקונגרס.