אך המסכת הובילה לעליית יותר שאלות מתשובות וגם תגובות ראקציונריות. השינוי הגדול בין סמכות רוחנית אבסולוטית של הכנסייה לחוסר סמכות מוחלט הכה גלים ברחבי אירופה, אך בסופו של דבר ידו של לותר הייתה על העליונה. שאלות שעלו כללו את כמות הכוח שתקבל הסמכות החילונית וכן האם העקרונות שמעלה לותר עצמו כולם נכונים, ובסופו של דבר כמורת כל המאמינים איפשרה לזרמים נוצריים רבים נוספים להכות שורשים באירופה הפרוטסטנטית (בעיקר מרכז אירופה וצפון היבשת).
מבחינה פוליטית, דוקטרינת כמורת כל המאמינים המבטלת את עליונות האפיפיור קרצה לנסיכים שרצו להגדיל את עצמאותם. בנוסף לחלק הצפוני של גרמניה המודרנית, גם שוודיה ואנגליה ניצלו את המומנטום הלותרני כדי להתנתק מהכנסייה, אך על רקע פוליטי ולאו דווקא תאולוגי. המגמה של דעיכת הכוח האפיפיורי במדינות אירופה החלה בראשית העת החדשה במונרכיות החדשות כמו צרפת וספרד, שקיבלו את אישור האפיפיור למנות בישופים מטעם המדינה. העצמאות הזו במדינות הובילה דווקא לשימור הקתוליות ולדחיית הפרוטסטנטים שכן הדת הקתולית הייתה גורם שמחזק את השלטון.
מבחינה חברתית, היו מי שפירשו את דוקטרינת כמורת כל המאמינים באופן אחר מלותר. דוגמה לכך היא מרד האיכרים הגרמני של שנת 1525, שהושפע חלקית מרעיונותיו של לותר. לותר גינה את המרד וקרא לאצולה הגרמנית לדכא אותו.
ג'ין יולן
תיאודור סטרג'ן
תאודור סטארג'ן
תאודור סטרג'ון
ת'יאודור סטרג'ן
פיליפ קלאס
בלפאסט (פירושונים)
וויליאם טן
עירוני ספורט חדרה
אודיאון
תיאטרון האודיאון (בצרפתית: Théâtre de l'Odéon) הוא אחד מששת התיאטראות הלאומיים של צרפת.
התיאטרון ממוקם ברובע השישי של פריז, על הגדה השמאלית של נהר הסן, בסמוך לגני לוקסמבורג. הוא נבנה במקור בין השנים 1779–1782, בגן של Hôtel de Condé, בעיצוב נאו-קלאסי על ידי האדריכלים שארל דה וואיי ומארי-ז'וזף פר . האודאון היה מיועד במקור להיות ביתו של הקומדי פראנסז, אשר העדיף להישאר בבניין התיאטרון שבפאלה רויאל. התיאטרון החדש נחנך על ידי מארי אנטואנט ב-9 באפריל 1782. שנתיים לאחר מכן בחר פייר בומרשה להעלות במקום זה את הבכורה של המחזה נישואי פיגארו.
בשנת 1808 התיאטרון נבנה מחדש בתכנונו של ז'אן שלגרן (המתכנן של שער הניצחון בפריז), וקיבל את שמו הרשמי "Théâtre de l'Impératrice" - "תיאטרון הקיסרית", אך למרות זאת המשיך להיקרא האודאון בפי כל. מבנה זה נשרף בשנת 1818.
המבנה השלישי הניצב עד היום, עוצב על ידי פייר תומא באראגה, נפתח בספטמבר 1819. בשנת 1990, קיבל התיאטרון את הכינוי "Théâtre de l'Europe" (תיאטרון אירופה). התיאטרון חבר באיחוד התיאטראות של אירופה.
תיאטרון האודאון
אודאון
הורטיגרוטן
הורטיגרוטן (בנורווגית: Hurtigruten-"הנתיב המהיר") הוא צי של ספינות אקספרס אשר שטות לאורך קו החוף של נורווגיה.
נתיב שיט זה נפתח בשנת 1893 כשירות משלוחים של דואר ומטען, אשר איפשר את התקשורת לאורך קו החוף הנורווגי הארוך והמשונן. היום זהו שירות יומי של ספינות, שעדיין מניפות את דגל הדואר הנורווגי, ומעבירות דואר, מטען, נוסעים ומכוניות מברגן ועד לנמל הקטן של קירקנס (Kirkenes) שבצפון, ליד הגבול הרוסי.
בנתיבה מקשרת הספינה בין ערים וכפרי דייגים, בהם היא עוגנת. החל משנת 1980 הושם דגש רב יותר על תיירות. הספינות חדשות, מפוארות וגדולות יותר, עם תשומת לב לפינוקים כמו ברים ומסעדות נוחות. למרות מזג האוויר הסוער לעיתים, השירות פועל 365 ימים בשנה. המסע כולו, מברגן עד לקירקנס וחזרה נמשך 12 יום, ואורכו כ- 4,000 ק"מ.
קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי
קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי (בצרפתית: Construction Mecanique de Normandie) הן מספנות הפועלות בשרבורג שבצרפת. המספנות נוסדו בידי פליקס אמיו בשנת 1945, ונודעו כיצרניות של ספינות סער לחיל הים הישראלי. מאז הקמתן יצרו המספנות יותר מ-350 ספינות. משנת 2007 הן בבעלות חברת Abu Dhabi MAR שבשליטת אמירות אבו דאבי.
היסטוריה.
המספנות נוסדו בידי פליקס אמיו בשנת 1945 בשרבורג שבצרפת. ב-23 ביוני 1948 הושקה ספינה ראשונה מתוצרת המספנות, ספינת דיג מעץ. בהמשך נוספו לסל המוצרים של המספנות שולות מוקשים, ספינות משמר חופים וארבות. בשנות ה-60 התמחו המספנות בבניית שולות מוקשים מעץ לחיל הים הצרפתי ולחיל הים הגרמני.
ספינות שרבורג.
חיל הים הישראלי החליט לשפר את כוח הלחימה ויזם את תוכנית ספינות הסער (בצרפתית נקראה הסדרה La Combattante). מימוש התוכנית החל במספנות אחים לורסן בעיר ברמן שבגרמניה. הפרויקט הופסק בעקבות לחץ ערבי, ולאחר משא ומתן הובטח מימון לבנית הספינות במקום אחר. את המשך בניית הספינות העבירה ישראל למספנות קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי של פליקס אמיו.
אמיו, שחיבתו לטכנולוגיה ולחידושים הייתה חזקה, שמח מאוד להזדמנות לייצר ספינות לחימה מהירות. הוא מסר שיוכל לקבל את התכנון אך הבנייה תעלה קצת יותר כי למספנת שרבורג אין ניסיון קודם בעבודת ברזל בעובי דק כפי שנדרש. חוזה הבנייה נחתם ביולי 1965, משלחת ישראלית הגיעה לשרבורג והבנייה החלה. הפעילות נעשתה בדיסקרטיות הראויה לפרויקט ביטחוני בכלל והניסיון שנלמד מהלחץ הערבי בגרמניה. הספינות הוגדרו כספינות סיור מהירות שיימסרו ללא מערכות החימוש, שתוכננו להיות מורכבות בישראל.
אמיו היה מוכן לשתף פעולה ולהדריך בעלי מקצוע ממספנות ישראל. אך כאשר אלה בוששו לבוא ראה הזדמנות והציע לבנות את שש הספינות הנוספות בשרבורג וזאת בהנחה של 10% במחיר והגדלת קצב ההספקה לספינה אחת כל חודשיים. ההצעה קסמה לחיל הים וב-14 במרץ 1966 הורחבה ההזמנה לשש ספינות נוספות. הללו יקראו דגם סער 3.
ב-21 אפריל 1967 הושקה הספינה הראשונה אח"י מבטח. בזירה המדינית השתנו התנאים. הנשיא דה גול שאף הוביל את צרפת למעמד של מעצמה ושיקולים כלכליים גרמו להעדפת הערבים. ב-3 ביוני 1967 הכריז על האמברגו הצרפתי על ישראל במסגרתו נמנע מישראל לקבל ציוד צבאי שהוזמן בחוזים עם התעשייה הצרפתית אפילו שתמורתו כבר שולמה.
אמיו היה נותן העבודה השני בגודלו בשרבורג. בניית הספינות לישראל הייתה העבודה העיקרית שהוזמנה באותה עת. הפסקת הבנייה הייתה גורמת אסון כלכלי לעיר שרבורג, שמרבית אוכלוסייתה תמכה במפלגת השלטון - המפלגה הגוליסטית. אנשי העיר הצליחו להעביר דרך מרכז המפלגה בפריז הגדרה שהספינות אינן בגדר אמצעי לחימה ובנייתן נמשכה כולל העברתן לישראל. כך עד הספינה השישית, והנה ב-3 בינואר, לאחר תלונה של ממשלת לבנון על מבצע תשורה - פעולת צה"ל בשדה התעופה הבינלאומי ביירות, הכריז דה גול על הכללת הספינות בשרבורג באמברגו.
אנשי שרבורג שכנעו את ישראל להמשיך בבנייה. התשלומים בחוזה נקבעו לפי קיום אבני דרך, כך שכשליש מהתמורה ישולם ביציאת הספינה לדרכה. אמיו הגיע לפגישה עם דה גול כדי לשחרר את הספינות ונענה בשלילה. דה גול פרש מהנשיאות. ז'ורז' פומפידו שבא אחריו לא הסיר את האמברגו. הספינות לא יצאו והתשלום לא הגיע ואמיו הוציא מכיסו הפרטי את התשלומים לעובדי המספנה. מצבו הכספי של אמיו הלך ונחלש.
האלוף מרדכי לימון יזם את מילוט הספינות על ידי מכירה כביכול לצד שלישי. אמיו שיתף פעולה בחפץ לב - גם יעמוד בחוזה שחתם עם הישראלים וגם יקבל את כספו. המהלך כולו נעשה בצורה מושכלת. מיד לאחר היציאה ב-25 בדצמבר בשעה 02:30 בלילה קיבל אמיו שני צ'קים בנקאיים בסך כולל המתקרב ל-5 מיליון דולר אמריקני, התמורה המגיעה בעד בניית הספינות פחות חלקו בעמלת התיווך ששולמה לצד השלישי. אמיו יצא ברכבו לשווייץ והפקיד את הצ'קים בחשבונו.
בחקירה שנפתחה לאחר המילוט הוצגו כל החוזים שנחתמו והאישורים שהתקבלו, ולא הייתה שום טענה נגד אמיו או המספנות. באוקטובר 1973 נוכח אמיו בהצלחת הספנות שבנה בקרבות הטילים של מלחמת יום הכיפורים.
המשך פעילות.
ב-21 בדצמבר 1974 נפטר פליקס אמיו בפריז. בתו מארי קריסטין ניהלה את המספנה כשנה ומכרה אותה.
הפרסום הרב הביא לקוחות נוספים. מספנות שרבורג שיתפו פעולה עם חברות אחרות ומכרו 129 ספינות מדגמי קומבטנט לציים שונים.
בשנת 1992 רכש איסקנדר ספה את המספנות, ובשנת 2007 הן נמכרו לחברת Abu Dhabi MAR. במספנות מועסקים כ-400 עובדים. למספנות יכולות לבנות ספינות שאורכן עד 70 מטר.
איליה אבולדזה
איליַה אבּוּלַדזֵה (בגאורגית: ილია აბულაძე; 24 בנובמבר 1901 - 9 באוקטובר 1968) היה פילולוג גאורגי, שייסד את המרכז הגאורגי לכתבי יד.
איליה אבולדזה נולד בשנת 1901 בכפר זמו סכרה שבחבל אימרתי, כאשר גאורגיה הייתה חלק מהאימפריה הרוסית; הוא קיבל השכלה בסיסית בבית הספר היסודי הדו-שנתי של הכפר; בשנת 1921 סיים את לימודיו בגימנסיה של כותאיסי.
בשנת 1922 אבולדזה החל ללמוד באוניברסיטה הממלכתית של טביליסי; בשנת 1926 הוא סיים את לימודיו בחוג לפילולוגיה של האוניברסיטה, ואילו בשנת 1929 בחוג לבלשנות.
משנת 1933 אבולדזה עסק במחקר ובהוראה באוניברסיטה הממלכתית של טביליסי; הוא התמחה בספרות הגאורגית העתיקה ובפילולוגיה השוואתית תוך לימוד כתבי יד בגאורגית ובארמנית.
תגליתו הראשונה של אבולדזה הייתה דווקא מחוץ לתחום התמחותו; תגלית זו אירעה בספטמבר של שנת 1937 בספרייה של קתדרלת אצ'מיאדזין שבארמניה; בעת שאבולדזה בחן חוברת ללימוד ארמנית מהמאה ה-15, הוא גילה בה השוואה של האלפבית הארמני עם האלפבית של האלבנים הקווקזים (עם שחי בעת העתיקה בשטח אזרבייג'ן של ימינו); זאת הייתה העדות המוחשית הראשונה לכתבם של האלבנים הקווקזים בידי החוקרים המודרניים (גם אבולדזה חקר את הממצא שלו).