מאז שנתגלו מרבצי פחם במחוז אינו בסוף המאה ה-12, נעשו מאמצים לשפר את דרכי התעבורה באזור. הרעיון לחפור תעלה שתקשר את אזור העיר מונס עם נהר הסכלדה, הועלה לראשונה על ידי הצרפתים שקבלו את החזקה באזור בשנת 1655, אך התוכניות לא יצאו אל הפועל עד תחילת המאה ה-19, עת נחפרו מספר תעלות ברחבי בלגיה, ואשר חיברו את מונס דרומה לפריז, ואת שרלרואה צפונה אל בריסל. הקטע החסר היחיד ברשת תעלות זו היה זה שבין מונס לשרלרואה. חפירתו קטע תעלה זה, שנודע לימים כ"קנאל דו סנטר" (Canal du Centre - "תעלת המרכז") אושרה על ידי נפוליאון בשנת 1810, ועקב כך נפתחו דיונים ארוכים בין מהנדסים בלגים, הולנדים וצרפתים על הנתיב הרצוי והשיטות המועדפות להקמת המיזם. שתי הבעיות העיקריות שנצבו בפני המתכננים היו כמות המים הזמינה הקטנה והפרש גבהים של 89.46 מטרים בין שתי הערים, הפרש שעיקרו היה בחלקה העליון של התעלה סמוך למונס. ברי היה שבקטע זה יהיה צורך בהקמת מעליות. ב-1871 התערבה ממשלת בלגיה במיזם והחליטה לממנו, וסמוך לאחר מכן הוחלט להקים ארבע מעליות מדגם בריטי שנודעו בחסכנותן במים. מהנדסים בלגים נשלחו לאנגליה כדי ללמוד את השיטה שיושמה לראשונה בתעלת טרנט ומרזי (Trent and Mersey Canal), שהוקמה בין השנים 1872-1875, וב-1884 הוחלט באופן סופי על חפירתה של קנאל דו סנטר.
הקמת המעלית הראשונה באודן-גני הסתיימה בחודש אפריל 1888, והיא נחנכה על ידי לאופולד השני, מלך הבלגים ב-4 ביוני 1888. הקטע הראשון של התעלה עצמה הושלם רק ב-1892, והקמת יתר הקטעים ושלוש המעליות האחרות החלה רק ב-1909. עם כיבוש בלגיה בידי גרמניה במלחמת העולם הראשונה נמשכו עבודות ההקמה, שכן הגרמנים ייחסו לתעלה חשיבות אסטרטגית, והמיזם כולו הסתיים באוגוסט 1917. החל ב-1957 הוקמה תעלה חלופית מקבילה לקנאל דו סנטר ובה מעלית מודרנית, אשר אפשרה לסירות במשקל מרבי של 1,350 טון לנוע לאורכה (במפה מסומנת בכחול כהה). התעלה הקיימת שבה שוכנות ארבע המעליות, ושהסירות הגדולות ביותר שהיו יכולות לנוע בה היו במשקל כולל של עד 300 טון, הפכה לכאורה למיותרת. הרשויות שקלו את הריסת התעלה כולה או חלקים ממנה, ולבסוף, מסיבות כלכליות הוחלט להותירה במצבה, והיא תוחזקה על בסיס קבוע כאתר נופש ותיור. עם זאת רק קטע של כשבעה קילומטרים מהתעלה פתוח כיום לתנועת סירות.
התעלה והמעליות כיום.
הקטע המוכרז של התעלה באורך של שבעה קילומטרים משתרע בין מעלית מס' 4 בטייה למעלית מס' 1 באודן-גני הנמצאת בפאתי לה לובייה. המים לתעלה מגיעים מנחל סמוך, אך הספיקה היומית היא של 12,000 מטר מעוקב בלבד. רוחבה של התעלה בקטעיה הישרים הוא 10.55 מטר, ובעיקולים היא רחבה יותר. עומקה הוא בדרך כלל 2.4 מטר. הסירות העושות בה שימוש אינן חורגות ממשקל של 360 טון, מאורך כולל של 40.5 מטר ומשקיעה של עד 2.1 מטר. העיצוב הסביבתי של גדות התעלה החל בשנת 1911 עם נטיעת עצים ממינים מסוימים לאורכה, וממינים אחרים בסמוך למעליות. רוב העצים כיום הם עצי אלון ואדר. בעבר שכנו שישה גשרי הרמה מעל לתעלה. ארבעה מהם שרדו כיום ושניים שוכנים באזור המוכרז. הם עשויים ממשטחים נעים המאוזנים על ידי משקולות. עוד שוכנים בשטח המוכרז שני גשרים מסתובבים, לוקר נוסף סמוך לטייה, המבנים המאחסנים את המערכות ההידראוליות ומבנים המשמשים את עובדי התעלה.
המעליות בנויות מזוגות של תאים המחוברים זה לזה באופן הידראולי, כך שכשהאחד עולה מעלה, יורד האחר מטה, והם מאזנים זה את זה. התאים עשויים מלוחות פלדה ונתמכים על ידי קונסטרוציות. בכל אחד מצדדיהם מותקנים שערי פלדה אטומים בעזרת גומי. המים בכל תא שוקלים 598 טון כאשר המפלס בהם הוא המפלס בתעלה (2.4 מטר). כאשר לאלה נוסף משקל הסירה הממוצעת (296 טון) ושכבת מים נוספת בגובה של 30 ס"מ, השוקלת 74 טון המוזרמת אל התא העליון, הוא יחל לשקוע וירים בה בעת את התא התחתון. כדי לספק אנרגיה למיכון ההידראולי ולהפעלת השערים, הותקנו זוג טורבינות בכל מעלית, ואלה מונעות על ידי זרימת המים הבאים ממעלה התעלה. ארבע המעליות ומאפיינהן הם כדלקמן:
היברו יוניון קולג'
היברו יוניון קולג' – מכון למדעי היהדות (אנגלית: Hebrew Union College-Jewish Institute of Religion) היא מכללה ללימודי יהדות מטעם התנועה הרפורמית. המכללה היא המוסד הוותיק ביותר להכשרת רבנים באמריקה, ומשמשת כסמינר המרכזי להכשרת רבנים, חזנים, מחנכים ועובדים קהילתיים בתנועה הרפורמית.
לקולג' קמפוסים בערים סינסינטי, ניו יורק, לוס אנג'לס וירושלים. בקמפוסים השונים פועלת שורה של מרכזי מחקר ומוסדות ציבוריים ומצויים בהם ארכיונים שונים ואוספים מוזיאליים. הקמפוס בירושלים הוא המוסד היחיד בישראל להכשרת רבנים רפורמיים.
המכללה חברה באיגוד ההתחדשות היהודית.
היסטוריה.
הרב יצחק מאיר וייז פעל להקים בית מדרש לרבנים החל משנת 1849. בשנת 1855 הוא הצליח לפתוח בית מדרש בשם "ציון בית מדרש" עם 16 תלמידים, אולם זה נסגר לאחר שנתיים. הקולג' נוסד בשנת 1875 תחת הנהגתו של הרב יצחק מאיר וייז בעיר סינסינטי, אוהיו, ולמנהל נתמנה שלמה עפפינגער. בבית המדרש למדו עם פתיחתו 14 תלמידים, ובשנת 1878 הגיע מספר התלמידים ל-24, בשלוש כיתות.
ב-11 ביולי 1883 נערך מה שנודע בדיעבד כ"נשף הטריפה" לכבוד המחזור הראשון של הבוגרים, בו הוגשו רגלי צפרדעים ופירות ים, צעד שהניע מספר רבנים שנכחו לצאת בזעם וזירז את הצטרפותם לקונסרבטיבים המתגבשים. עד שנת 1897 הוציא המוסד 52 רבנים ושתי מורות.
קמפוס שני הוקם בניו יורק ב-1950, תוך התמזגות עם המוסד הרפורמי המתחרה "המכון היהודי לדתות" (Jewish Institute of Religion). ב-1954 הוקם הקמפוס בלוס אנג'לס וב-1963 ברחוב דוד המלך בירושלים.
הקולג' מלמד לתארים מתקדמים במגוון נושאים הקשורים ליהדות כגון, חינוך יהודי, מוזיקת קודש, שירות קהילתי יהודי, ארכאולוגיה מקראית ועוד.
הקמפוס בלוס אנג'לס מפעיל רבות מתוכניותיו בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת דרום קליפורניה הסמוכה.
בהמשך למסורת השוויון המגדרי ביהדות הרפורמית, מאפשר הקולג' לימודים לגברים ונשים בכל תחום, כולל הסמכה לרבנות וחזנות. מאז הקמתו ועד לשנת 2007 הכשיר הקולג' למעלה מ-2,800 רבנים ו-400 חזנים, מתוכם 520 רבּות ו-179 חזניות.
הקמפוס בישראל.
התוכנית הישראלית לרבנות.
התוכנית פועלת למעלה משלושים שנה ומכשירה נשים וגברים ישראלים לתפקידי רבנות בקהילות התנועה ליהדות מתקדמת ובמוסדותיה, כמו גם במגוון גופים אחרים הפעילים בחברה הישראלית בתחומי החינוך, הקהילה, הליווי הרוחני והרווחה. התוכנית אורכת חמש שנים ומשלבת:
התוכנית מדגישה את התפתחותם האישית, הרוחנית והמקצועית של תלמידי התוכנית ואת תודעת אחריות לעיצובם העצמי כמורי דרך ומלווים. במהלך השנים נטבעה דמותה של התנועה הרפורמית בישראל במידה רבה בחותמם של בוגרי התוכנית.
תוכנית "שנה בישראל" (Year in Israel).
מאז 1970 נדרשים כל תלמידי הרבנות, החזנות ובית הספר לחינוך של היברו יוניון קולג' בארצות הברית לעשות את שנתם הראשונה בירושלים. במסגרת זו לומדים כל שנה בישראל עשרות תלמידות ותלמידים. החל משנת 2007 לומדים בתוכנית גם תלמידי השנה הראשונה של ליאו בק קולג' שבלונדון, אנגליה, ובית המדרש גייגר שבפוטסדאם, גרמניה. לתוכנית חמישה מוקדים: לימודי הלשון העברית (מקראית ומודרנית) וקניית מיומנות בה, לימודי יסוד במקורות היהדות (ובעיקר מקרא, תפילה, ספרות חז"ל והיסטוריה של עם-ישראל), הכרת החברה הישראלית, בניית קהילה ופיתוח מקצועי ואישי. אחת לשבוע, למשך יום שלם, נעשית החברה הישראלית על היבטיה המגוונים, לשדה הלימוד והחוויה של התלמידים. במפגש זה הם מתמודדים עם סוגיות בתחום הזהות היהודית במדינה היהודית. דרך לימודי מקורות, צפייה בסרטים, חקר עצמאי וסיורים ברחבי הארץ התלמידים לומדים על החברה בישראל ועל תרבותה, על ההיסטוריה של הציונות ושל מדינת ישראל ועל האתגרים החברתיים והמדיניים שישראל ניצבת בפניהם. שנת הלימודים בישראל נועדה לחזק את זיקתם של מנהיגים רוחניים לעתיד ביהדות התפוצות למדינת ישראל ולחברה הישראלית.
המחלקה לחינוך ולפיתוח מקצועי.
המחלקה לחינוך מתמקדת בהקניית ידע וכלים בחינוך יהודי פלורליסטי לשם קידום הפיתוח המקצועי של אנשי חינוך וחברה. המחלקה מקיימת תוכנית התמחות (תואר M.A.) בחינוך יהודי פלורליסטי בשיתוף עם מרכז מלטון לחינוך יהודי באוניברסיטה העברית בירושלים. תוכנית נוספת של המחלקה היא "תנופה" - תוכנית ליצירת קהילת עמיתים צעירים המעוניינים להעמיק ולהעשיר את עצמם בתחומי יהדות יחד עם למידה ועשייה יזמית חברתית. כל עמית מתנסה בפרויקט חברתי ומלווה בחונך אישי במהלך שנת הלימודים. המחלקה גם מפעילה תוכניות בוגרים.
מרכז בלאושטיין לליווי רוחני.
המרכז מתמקד בפיתוח תחום הליווי והייעוץ הרוחני בישראל ובתמיכה בהכשרתם המקצועית של פרחי רבנות ישראלים. בלב פעילותו נמצאות תוכנית "מזורים" – לייעוץ וליווי רוחני, ותוכנית "סוגיות חיים" – ביבליותרפיה תלמודית. תוכנית "מזורים" מיועדת בעיקר לפסיכותרפיסטים, אנשי מקצועות הרפואה, עובדים סוציאליים, רבנים ואנשי דת. התוכנית מקנה ללומדים כלים להתמודדות ועיסוק בשאלות של משמעות החיים בעבודתם. תוכנית "סוגיות חיים" עוסקת בהוראת טקסטים קלאסיים מהמקורות היהודיים בגישה חדשנית. התוכנית מיועדת בעיקר למורים ליהדות, למנחי בתי מדרש וקבוצות לומדות תורה ולמטפלים בעלי אוריינטציה טקסטואלית. מנהלת המרכז היא פרופסור רוחמה וייס.
ספריית הקולג'.