קושוט הפך לפליט. הוא חצה את הגבול אל טורקיה והתקבל שם אצל הסולטאן בהכנסת אורחים. השלטונות הטורקיים סירבו להסגירו לאוסטרים. אשתו וילדיו הצטרפו אליו בגלותו. בספטמבר 1851 הורשה לו לעזוב את טורקיה על סיפונה של ספינת מלחמה אמריקנית. הוא נחת בתחילה במרסיי היכן שהתקבל על ידי ההמונים בהתלהבות, אך נפוליון השלישי אסר עליו להיכנס לתחומי צרפת גופא. לאחר מכן עבר דרך אנגליה בדרכו אל ארצות הברית.
בארצות הברית ניסה להשתקע, ואף זכה באהדת האמריקאים (כיום קרוי על שמו מחוז במדינת איווה), אך דווקא בקהילת הגולים ההונגרים התקבל בחוסר אהדה, ואולץ לשוב לבריטניה, שם שהה במשך שמונה שנים. במהלך מלחמת קרים ניסה להקים לגיון הונגרי שיילחם לצד אנגליה כנגד רוסיה, אך נכשל. את שארית חייו בילה באיטליה. הוא סירב להצטרף לגולים הונגרים אחרים, אשר בהנהגת המנהיג הימני המתון פרנץ דיאק נשאו ונתנו עם בית הבסבורג על הקמת הממלכה הדואלית, בה ניתנה להונגרים אוטונומיה. הוא נותר מחויב לעצמאות הונגרית מלאה. אף על פי שנבחר לדיאט בשנת 1867, לא לקח מעולם את מקומו. החוק משנת 1879 אשר שלל את אזרחות כל ההונגרים אשר שהו מחוץ לארץ במשך עשר שנים היווה מכה כואבת לקושוט. הוא מת בעיר טורינו ב-20 במרץ 1894. גווייתו נלקחה לבודפשט, והאומה ההונגרית כולה התאבלה על מותו. רבים רואים בו את הפטריוט ההונגרי הדגול ביותר.
הנצחה.
זמן קצר אחרי דיכוי המרד נכתב שירו של קושוט שמספר שנים היה אסור לביצוע ברחבי המדינה. רק לאחר 1867 היה ניתן לשיר ולנגן אותו.
בארצות הברית.
נקראו לפי שמו:
פסל דיוקן של קושוט הוצב ברוטונדה של בניין הקפיטול בוושינגטון די. סי.. פסל שלו הוצב גם בניו יורק על יד קמפוס אוניברסיטת קולומביה
מייקל פארדיי
חומצה גלוטמית
חומצה גלוטמית (מכונה גם גלוטמט) היא אחת מ-20 חומצות האמינו הנפוצות בטבע.
מבנה.
החומצה הגלוטמית דומה בהרכבה לחומצה אספרטית, חומצת אמינו אחרת, אלא שבשייר שלה קיימות שתי קבוצות מתילן (CH2) ולא אחת. השייר של חומצה גלוטמית מורכב, אם כן, משתי קבוצות מתילן ומקבוצת קרבוקסיל (COOH). החומצות גלוטמית ואספרטית הן חומצות האמינו היחידות בעלות שייר חומצי. קבוצת הקרבוקסיל נוטה לאבד את אטום המימן שלה, ומכאן חומציותה. כשהדבר מתרחש, הוא הופך ליון קרבוקסילט (-COO), ואז נהוג לקרוא לתרכובת "גלוטמט" (Glutamate). כך קורה ב-pH נייטרלי (7).
המטען החשמלי של גלוטמט הוא 1-, עקב יון הקרבוקסילט השלילי.
צפיפות החומר 1.46 גרם לסמ"ק, המסיסות במים - 7.5 גרם לליטר.
חומצת האמינו גלוטמין היא נגזרת של החומצה הגלוטמית. השייר שלה מורכב מקבוצת אמיד (CONH) במקום קבוצת קרבוקסיל. היא נוצרת כשהחומצה הגלוטמית מגיבה עם אמוניה. עקב הקרבה בין שתי החומצות קיים סימול ארוך המציין גלוטמין או חומצה גלוטמית - Glu - וכן סימול קצר - E.
היסטוריה ושימושים.
הראשון שבודד את החומצה הגלוטמית היה הכימאי הגרמני קרל ריטהאוזן (Karl Ritthausen) בשנת 1866, מחלבון גלוטן שבחיטה, ומכאן שמה. היא סונתזה לראשונה במעבדה בשנת 1890.
החומצה הגלוטמית מקנה למזונות טעם נוסף על ארבעת הטעמים הבסיסיים. כשגלוטמט מתרכב עם יון נתרן מתקבל מונוסודיום גלוטמט (Monosodium Glutamate, בראשי תיבות: MSG). הכימאי היפני איקוני קיקאדה מאוניברסיטת טוקיו גילה את מונוסודיום גלוטמט בשנת 1906 וכינה אותו "אוּמאמי" (בתרגום חופשי מיפנית: "טעים"). מונוסודיום גלוטמט הוא תוסף המזון הנפוץ ביותר בעולם.
פיזיולוגיה.
החומצה הגלוטמית אינה "חומצת אמינו חיונית", שכן תאי גוף האדם מסוגלים לייצר חומצה זו בעצמם מחומצת אמינו אחרת.
בנוסף לתפקיד המבני של חומצה גלוטמית כמרכיב בחלבון, משמשת החומצה גם כמוליך עצבי במוח וכחומר מוצא ליצירת GABA, מוליך עצבי נוסף. החומצה הגלוטמית מפעילה הן קולטנים יונוטרופיים (NMDA, AMPA ו- Kainate) והן קולטנים מטבוטרופיים. החומצה הגלוטמית אינה יכולה לעבור בקלות מהמוח אל זרם הדם, ולכן תאי המוח הופכים אותה לגלוטמין ומנצלים אותה ליצירת אנרגיה.
בתאי צמחים וחיידקים פוטוסינתטיים מהווה החומצה הגלוטמית חומר מוצא לסנתוז הפיגמנט כלורופיל.
ג'יימס מתיו ברי
ג'יימס מתיו ברי (באנגלית: James Matthew Barrie; 9 במאי 1860 - 19 ביוני 1937) היה סופר ומחזאי בריטי ממוצא סקוטי הידוע בעיקר כמחבר המחזה והספר פיטר פן.
תולדות חייו.
ברי נולד בכפר קירימוּיר שבסקוטלנד, למשפחה ענייה. קיימת השערה כי הוא סבל מגמדות פסיכוסוציאלית בעקבות הזנחה מתמשכת של אמו לאחר מות אחיו. לאמו הייתה השפעה רבה עליו, והיא דחפה אותו ללימודים. לאחר גמר לימודיו בתיכון החל ללמוד באוניברסיטת אדינבורו.
בגיל 23 החל בקריירה עיתונאית וספרותית, ולאחר שכמה ממאמריו ראו אור, החל בקריירה של עיתונאי עצמאי בערים נוטינגהאם ולונדון. יצירותיו הספרותיות הראשונות היו רשימות על כפר ילדותו, ותיאור חוויות יום-יום דרך עיניהן של דמויות שונות. מאוחר יותר פרסם ספרים ומחזות.
באביב של שנת 1896 פגש בגני קנסינגטון שבלונדון שלושה אחים ממשפחת לואלין דייוויס (בהמשך נולדו עוד שני אחים במשפחה) איתם פיתח מערכת יחסים חמה והחל לספר להם סיפורים שהמציא על פיות ועל הרפתקאות הילד פיטר פן, שברח מבית-הוריו וסירב לגדול. השם לקוח משמו של הבן השלישי של סילביה לואולין דייוויס, פיטר (1897-1960). לאחר מות אימם סילביה מסרטן, קיבל ברי עליהם משמורת משותפת עם סבתם ולמעשה אימץ אותם.
לאחר שאחדים מסיפורי פיטר התפרסמו במסגרת ספרו הציפור הלבנה הקטנה, ובעידודם של הילדים, כתב ברי מחזה המבוסס על סיפורים אלה. באביב של שנת 1904 סיים את כתיבת המחזה, וב-27 בדצמבר הועלתה הצגת הבכורה של המחזה בלונדון. המחזה, שהציג בין השאר ילדים עפים באוויר וקרבות מבוימים של שודדי-ים, זכה להצלחה מידית. בשנת 1911 עיבד ברי את סיפור המחזה לספר, פיטר וונדי; זהו הספר המוכר לנו היום בתור פיטר פן. המחזה הוצג ברחבי העולם מאות פעמים ופיטר פן הפך לסמל לילדות. לאחר כתיבת פיטר פן המשיך ברי לכתוב ספרים ומחזות. ב-1913 קיבל תואר אצולה מידי מלך אנגליה. בשנת 1928 קיבל תואר רקטור של כבוד מאוניברסיטת אדינבורו.
זמן קצר לאחר הצגת מחזהו האחרון הנער דוד (המספר על נעוריו של דוד המלך) מת ברי בלונדון ב-19 ביוני שנת 1937.
בשנת 2004 יצא הסרט "למצוא את ארץ לעולם לא" שהציג עיבוד חופשי לסיפור מפגשו של ברי עם ילדי משפחת לאולין-דייוויס, אשר הוביל ליצירת פיטר פן. בסרט ברי מגולם על ידי ג'וני דפ שהיה מועמד לפרס אוסקר על משחקו בסרט זה.
האללהאקבריז.
בשנת 1887, ייסד ברי קבוצת קריקט חובבנית בשם "אללהאקבריז". מקור השם הוא במחשבה מוטעית שפירוש הביטוי "אללה אקבר" (אלוהים גדול) בערבית הוא "Heaven help us" (שאלוהים יעזור לנו).
הקבוצה פעלה במשך כשלושים שנה ובין חבריה, שלא נודעו כשחקני קריקט מוצלחים במיוחד, היו ארתור קונאן דויל, ג'רום ק. ג'רום, א"א מילן, פ. ג'. וודהאוס, רודיארד קיפלינג והרברט ג'ורג' ולס.
AIM-7 ספארו
איים-7 ספארו (AIM-7 Sparrow) הוא טיל אוויר-אוויר, מונחה מכ"ם בעל ראש ביות חצי-אקטיבי, לטווח בינוני, מתוצרת חברת ריית'און האמריקנית. הספארו שימש גם כבסיס למערכות טילי קרקע-אוויר.
ה'ספארו' ונגזרותיו היה טיל האוויר-אוויר העיקרי של הגוש המערבי לירי מעבר-לטווח-הראייה (BVR - beyond-visual-range) החל משנות ה-50 המאוחרות ועד שנות ה-90. ה'ספארו' יוצא למדינות רבות ביניהן: אוסטרליה, איטליה, איראן, בחריין, בריטניה, קוריאה הדרומית, טורקיה, טאיוואן, יון, יפן, ישראל, מצרים, כווית, פורטוגל, ערב הסעודית, סינגפור, ספרד וקנדה. ה'ספארו' נמצא עדיין בשירות במספר חילות אוויר בעולם, אולם הוא מוחלף בהדרגה בטיל הAIM-120 אמראם המתקדם יותר.
ה'ספארו' נישא על מספר מטוסי קרב, ביניהם: F-104, F-4, F-14, F-15, F-16 ו-F/A-18.
גרסה של טיל ה'ספארו' מיוצרת באיטליה תחת רישיון ונקראת 'אספיד' (Aspide).
במהלך מלחמת המפרץ הפילו מטוסי חיל האוויר האמריקני באמצעות ה'ספארו' 22 מטוסים ושלושה מסוקים עיראקיים.
תיאור הטיל.
ל'ספארו' יש ארבעה מקטעים עיקריים: מקטע ההנחיה, ראש קרב (רש"ק), בקרה ומנוע דלק מוצק (מדגם 'הרקולס' MK-58). יש לו גוף צילינדרי בעל ארבעה כנפוני-דלתא לניהוג במרכזו, וארבעה כנפוני-דלתא קבועים לייצוב בחלקו האחורי. כמו טילים חצי-אקטיביים אחרים ה'ספארו' אינו פולט קרינה בעצמו, אלא מתביית על הגל-הרציף שמשודר ממכ"ם המטוס, ומוחזר מהמטרה. ה'ספארו' מצויד במרעום קרבה מסוג מכ"ם אקטיבי.
עיקרון ההנחיה.
המטוס המשגר "מאיר" את המטרה באמצעות המכ"ם והטיל קולט את האות החוזר מהמטרה באמצעות אנטנה וכך מכוון את עצמו אל עבר המטרה. בנוסף, דוגם הטיל חלק מאות המכ"ם המאיר באמצעות אנטנה נוספת ומבצע השוואה של שני האותות כדי להגדיל את דיוקו במקרה של שימוש באמצעי שיבוש מצד מטוס המטרה. על המטוס ה"מאיר" להישאר נעול על המטרה עד לפגיעת הטיל.
גרסאות.
במרוצת השנים פותחו מספר גרסאות ל'ספארו' עם שיפורים שונים:
הטיל היה חלק מארסנל הטילים של חיל האוויר הישראלי, שהשתמש בגרסאות AIM-7E, AIM-7F ו-AIM-7M במהלך השנים.
טילי קרקע-אוויר המבוססים על הספארו.
קיימות נגזרות של טיל ה'ספארו' המשמשות כטילי קרקע-אוויר.
RIM-7 סי ספארו.
ה-'RIM-7 סי ספארו' (Sea Sparrow) משוגר ממשגר שמוצב על הספינה כטיל קרקע-אוויר. ה'סי ספארו' נמצא בשירות מספר חילות ים ב-נאט"ו.
סקיי גארד.