תיאטרון מנואל (Teatru Manoel) ברח' התיאטרון הישן (Triq it-Teatru l-Antik) הוא התיאטרון השלישי בגילו באירופה שעדיין מתפקד, ומשמש משכן לתיאטרון הלאומי ולתזמורת הלאומית של מלטה (Orkestra Nazzjonali). באולם התיאטרון האליפטי 650 מושבים ויש בו שלוש קומות של יציעים. המבנה בנוי בסגנון הרוקוקו המצועצע, מתקרתו בצבע התכלת (המטעה לחשוב כי מדובר בכיפה), משתלשלות נברשות וינאיות ויציעיו עשויים עץ ומצופים בזהב. מתחת לרצפה יש מאגר מים התורם לאקוסטיקה של האולם.
בשנת 1731 הורה הגראנד מאסטר אנטוניו מנואל דה ויליינה (António Manoel de Vilhena) על הקמתו של התיאטרון, ומימן את הקמתו, וזאת "להנאתם של הצנועים" (ad honestam populi oblectationem), סיסמה שנחקקה מעל כניסתו הראשית של המבנה. ההקמה הושלמה תוך עשרה חודשים והתיאטרון שנקרא אז "התיאטרון הציבורי" (Teatro Pubblico) והיה בצורת פרסה, החל לפעול בחודש ינואר 1732. לאחר הכיבוש הבריטי שונה שמו של התיאטרון ל"תיאטרון המלכותי" (Teatro Reale), וב-1812 הוא הורחב ונוספה לו קומת יציעים נוספת. ב-1866 חדל התיאטרון את פעולתו בעקבות הקמת בית האופרה המלכותית החדש בעיר, והוא הפך למקלט עבור חסרי בית וחברה שולית. עם זאת ב-1873 שונה שמו של המבנה לשמו הנוכחי והוא חזר לפעול למשך ארבע שנים.
בית האופרה המלכותית החדש חרב בהפצצת מדינות הציר ב-7 באפריל 1942, ולאחר המלחמה שוקם תיטרון מנואל על ידי ממשלת מלטה ונפתח שוב ב-1960.
ארמון הגראנד מאסטר.
ארמון הגראנד מאסטר ששימש בתקופת ההוספיטלרים למגורי הגראנד מאסטר, משמש כיום כבית הנבחרים של מלטה ומשכנו הרשמי של נשיא המדינה. הארמון ששוכן בכיכר הארמון ברח' הרפובליקה במרכזה של העיר, תוכנן על ידי ג'רולמו קסאר והושלם בשנת 1571. בארמון התגוררו 21 גראנד מאסטרים מ-1575 עד הכיבוש הצרפתי ב-1798, וב-1800 היה למקום מושבו של המושל הבריטי.
חומות העיר ומבצר סנט אלמו.
ולטה מוקפת חומה מכל עבירה וחלק ממנה צמוד לשפת הים. בקצה הצפון מזרחי של העיר שוכן מבצר סנט אלמו השולט על הכניסה לשני הנמלים של העיר. לפני הגעתם של ההוספיטלרים לאי, שכן במקום מגדל תצפית, וב-1533 החלו עבודות להרחבת המבנה, כך שבעת המצור העות'מאני ב-1565 כבר עמד במקום מבצר. המבצר ספג הפצצות טורקיות מסיביות, אך 100 האבירים ו-700 חיילים שבו, הצליחו להתנגד לטורקים משך חודש, עד נפילת המבצר ב-23 ביוני 1565. רק 9 חיילים נפלו בשבי ובודדים הצליחו להימלט מהמבצר בשחייה.
למרות שהמבצר חרב במצור, הוא הוקם מחדש לאחר שהמצור הסתיים ושולב בחומת הים של העיר. כיום משמש המבצר, בין היתר, כבית הספר לשוטרים של משטרת מלטה וכמוזיאון המלחמה, שבו שמור צלב ג'ורג' המקורי שהוענק למלטה על עמידתה במלחמת העולם השנייה. במצודה צולמו סצנות הכלא בסרט אקספרס של חצות.
יהודי ולטה.
בתקופת ההוספיטלרים.
יהודים התגוררו במלטה עד שגורשו ממנה לאחר 1492 כחלק מגירוש ספרד. בתקופת ההוספיטלרים אשר נהגו להתקיף ספינות ולקחת את יושביהן בשבי, היו גם יהודים אשר מצאו את דרכם אל האי בדרך זו, ומאחר שהוחזקו בשבי במתקן כליאה לכל דבר בוולטה, לעיתים במשך שנים, יצא לאי שם של מושבת עבדים בקרב היהודים. לפי מקור אחד העדיפו ההוספיטלרים לקחת בשבי דווקא סוחרים יהודים שכן אלה נודעו כבעלי ממון ונהגו לבטח את עצמם, והכופר שנדרש תמורתם היה גבוה יותר. מספרם הגבוה יחסית של היהודים שעסקו במסחר ימי באותה תקופה הביא לכך שמספרם בקרב השבויים היה ניכר. עובדות אלה הן שהביאו את היהודים ליחל למפלתם של ההוספיטלרים ונראה שאף הולידו את הסברה כי היהודים מימנו את המצור הגדול על מלטה. יהודים חופשיים אשר ביקשו לבקר באי נדרשו לאישור של הגראנד מאסטר. תנאי הכליאה ומצבם של היהודים אשר נאלצו לשאת אות קלון צהוב תוארו על ידי האנגלי פיליפ סקיפון (Philip Skippon) ב-1663:
עם זאת, קיימות גם עדויות לכך שבקרב יהודי מלטה היו גם נאמנים לאבירים. קלייר אליאן אנגל (Claire-Eliane Engel) כתבה בספרה "ההיסטוריה של מסדר יוחנן הקדוש", כי בזמן המצור הגדול:
לפי סיפור אחד היו בין המתנדבים להגיע למבצר סנט אלמו הנצור גם שני יהודים, ומקור אחד מספר על יהודי בשם יוסף כהן אשר סיכל מזימה של עבדים מוסלמים להתנקש בגראנד מאסטר.
הקהילה בעת החדשה.
לאחר כיבוש מלטה על ידי נפוליאון הגיע מצב זה לסיומו והיהודים שוחררו. עם בוא האנגלים התיישבו בוולטה יהודים גם מגיברלטר, אנגליה, טורקיה, פורטוגל, דוברובניק וצפון אפריקה. ב-1846 הוזמן יוסף תייר לשמש כרבה הרשמי הראשון של מלטה בתקופה המודרנית, ובית כנסת הוקם ברחובה הראשי של ולטה. מאוחר יותר הועבר בית הכנסת לרח' ספורס ושוב לדירה ברח' אורסולה הקדושה. בית כנסת זה נהרס בשנת 1979 כאשר האזור שוקם ונבנה מחדש. כיום מונה הקהילה היהודית בוולטה ובמלטה כולה מספר עשרות.
ערים תאומות.
לוולטה יש עיר תאומה אחת, והיא:
ואלטה
רעידת האדמה בצפת, 1837
רוג'ר מור
סר רוג'ר ג'ורג' מור (באנגלית: Roger George Moore; 14 באוקטובר 1927 – 23 במאי 2017) היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי. תפקידיו הנודעים היו סיימון טמפלר, הדמות הראשית בסדרת הטלוויזיה המלאך, והדמות הראשית בסדרת סרטי ג'יימס בונד.
ביוגרפיה.
מוּר נולד בלונדון שבאנגליה, בגיל 15 נטש את התיכון והחל לעבוד בתור מאייר מתלמד בחברת אנימציה ב-1943. לאחר מכן שירת ביחידת בידור של הצבא הבריטי בגרמניה בתום מלחמת העולם השנייה והחל לשחק בסרטים בשנות הארבעים המאוחרות.
מור התמחה באולפן אנימציה גם לאחר סיום לימודיו התיכוניים, אולם פוטר לאחר שעשה טעות בעבודה על שקפים בעת הכנת סרט.
הבמאי בריאן דזמונד הרסט ליהק אותו לראשונה בסרט "קיסר וקלאופטרה" משנת 1945. לאחר מכן הוא אף מימן למור את הלימודים ב. מור למד שם במשך שלושה סמסטרים. לקראת תום מלחמת העולם השנייה גויס ל.
בתחילת שנות ה-50, עבד כדוגמן, והופיע במודעות פרסום לבגדי סריג.
ב-27 במאי 1950 הופיע באחת מהופעותיו המוקדמות בתוכנית "Drawing Room Detective" של ערוץ BBC שהיה הערוץ היחיד אז.
היגר לארצות הברית בשנת 1953 ושיחק במספר סדרות טלוויזיה. הופעתו הראשונה בקולנוע הייתה בשנת 1954 בסרט "הפעם האחרונה שראיתי את פריז". בשנת 1962 קיבל הכרה בינלאומית לאחר שכיכב בסדרה "The Saint" (נקראה בישראל "המלאך "), המבוססת על ספריו של הסופר הבריטי לסלי צ'רטריס, במשך 7 שנים.
בשנת 1973 הוצע לו תפקיד ג'יימס בונד, אותו גילם במשך שבעה סרטים עד שנת 1985 – יותר מכל שחקן אחר בסדרה.
חיים אישיים.
בשנת 1946, בגיל 19, נישא לדורן ואן סטיין (Doorn Van Steyn), מחליקה על הקרח ושחקנית, שלמדה עמו ב. סטיין הייתה מבוגרת ממנו בשש שנים. בני הזוג התגוררו עם משפחתה. לימים נישאה סטיין לישראלי והשתקעה עמו בישראל. ב-1952 פגש את הזמרת דורותי סקוירס, וכעבור שנה הוא התגרש מאשתו והתחתן איתה. ב-1961, בזמן שצילם באיטליה, נטש מור את סקוירס לטובת השחקנית לואיסה מאטיולי, והוא גר איתה עד לנישואיהם ב-1969. למור בת ושני בנים ממאטיולי: הבן גאופרי הוא גם שחקן, ובעלים של מסעדה בלונדון, הבת, דבורה מור ביצעה הופעת אורח בסרט למות ביום אחר. מור ומאטיולי התגרשו ב-1993. לאחר מכן נישא מור לכריסטינה טאולסטרופ הדנית.
ב-1993 עבר מור בהצלחה ניתוח נגד סרטן הערמונית.
שימש כשגריר יוניסף מאז 1991 ועד למותו. היה מעורב בהפקת ווידאו אינפורמטיבי עבור PETA. היה ידוע כתומך של המפלגה השמרנית הבריטית.
נפטר בשנת 2017 ממחלת הסרטן.
קישורים חיצוניים.
בעקבות מותו:
נורדריין וסטפאליה
אדוארד גיבון
אדוארד גיבון (באנגלית: Edward Gibbon; 27 באפריל 1737 – 16 בינואר 1794) היה היסטוריון אנגלי וחבר הפרלמנט הבריטי, בן המאה ה-18. גיבון נחשב לאחד ההיסטוריונים המשפיעים ביותר מאז טקיטוס. חיבורו החשוב "שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית", שפורסם לראשונה ב-1776, היה מחקר חדשני ביותר לשעתו, שהשפעתו ניכרת עד היום.
אמרתו הידועה: .
חייו.
גיבון נולד בפטני הסמוכה ללונדון כילד יחיד להוריו, ועל פי תיאורו בזכרונותיו, היה ילד חולני. לאחר מות אמו כשהוא בן 10, נשלח ללמוד בבית הספר קינגסטון. בגיל 14 שלח אותו אביו למגדלן קולג' באוניברסיטת אוקספורד.
גיבון לא התאים במיוחד לאוקספורד, והאירוע החשוב ביותר שחווה שם הוא המרתו לקתוליות ב-8 ביוני 1753. מחלוקות דתיות היו באותה עת דבר שבשגרה באוקספורד, וככל הנראה הושפע גיבון בן ה-16 מאופנה דתית זו. הוא עצמו תיאר מאוחר יותר, בלשון ההמעטה הסרקסטית שלו: "מאז ילדותי, הייתה לי חיבה למחלוקת דתית". תוך שבועות מספר הוציאו אביו מאוקספורד, ושלח אותו ללימודים פרטיים אצל כומר קלוויניסט בלוזאן שבשווייץ. בחסותו למד חמש שנים, תקופה לה הייתה השפעה עמוקה על המשך חייו של גיבון. הוא המיר את דתו חזרה לפרוטסטנטיות, אך חשוב מכך, השנים בשווייץ העשירו את יכולתו המרשימה ללימודים ורכישת ידע. בנוסף, הוא פגש את אהבת חייו: בתו של הכומר, צעירה בשם סוזאן קירשו, לימים אשתו של ז'אק נקר, שר האוצר של צרפת, ואמה של מאדאם דה סטאל. שוב חדר אביו לחייו הפרטיים של בנו בכך שהטיל וטו על הנישואים, ותבע כי יחזור מיד לאנגליה. "נאנחתי כמאהב, צייתי כבן", כתב גיבון מאוחר יותר.
עם שובו לאנגליה פרסם גיבון את ספרו הראשון, "ניסיון בלימוד הספרות" (1758). משנת 1759 ועד לשנת 1763 שירת גיבון במיליציה של המפשייר. לאחר מכן יצא ל"טיול הגדול" באירופה, שכלל גם ביקור ברומא. שם, בשנת 1764, חשב גיבון לראשונה על כתיבת ההיסטוריה של האימפריה הרומית.