ב-25 בספטמבר 2019 סיפקה ממשלת גרמניה הלוואה כדי להציל את חברת-הבת של תומאס קוק קונדור איירליינס.
הפועל המעפיל
הפועל המעפיל/מנשה/עמק חפר (נקראת גם "הפועל המעפיל מבואות") היא קבוצת כדורעף ישראלית המשותפת למועצה אזורית עמק חפר, ולמועצה אזורית מנשה המשחקת בליגת העל בכדורעף. הקבוצה מארחת באולמות הספורט של קיבוץ עין שמר ובעין החורש. צבעי הקבוצה הם כחול ושחור ומאמן הקבוצה הוא זוהר בר נצר.
היסטוריה.
הקבוצה הוקמה רשמית במסמכיה ב-1938 ומקורה בקיבוץ המעפיל במועצה אזורית עמק חפר (שנת הקמתה היא שנת הקמת הקיבוץ המעפיל). בשנות ה-30 היה הכדורעף פופולרי בקרב הקיבוצים בישראל, שרבים ממנו שלטו ועד היום שולטים בענף הכדורעף המקומי. הקבוצה למעשה החלה להתחרות בליגות המקומיות ב-1951, והקבוצה המקצוענית הראשונה אומנה על ידי צבי סינטו, שהיה מאמן-שחקן בקבוצה.
המועדון השתתף בליגה הבכירה, ליגת העל בכדורעף החל מהקמתה ב-1956 והיא אחת הקבוצות הוותיקות והגדולות בענף הכדורעף המקצועני בישראל.
לאורך ההיסטוריה זכתה הקבוצה ב-14 אליפות המדינה וב-12 גביע המדינה ובסה"כ אספה 11 דאבלים בכדורעף הישראלי.
האליפות הראשונה של הפועל המעפיל הייתה בעונת 1962/1963 ולזכותה רשום רצף הזכויות הארוך ביותר בהיסטוריה שעומד על 9 אליפויות רצופות (1962-1971), שמתוכם 8 פעמים ראשונות ברציפות, הצליחה להשלים גם דאבל עם זכייה בגביע המדינה. בנוסף הקבוצה הייתה סגנית האלופה עוד ארבעה פעמים וסגנית מחזיקת הגביע 4 פעמים נוספות. בין שחקניה הבולטים בעבר היו: אליעזר כגן, דוד בר נצר, עמי שפרן, אהוד דקל, גיורא הלפרין, אבישי קרפובסקי ודוד בלום.
הקבוצות "הפועל עין שמר" (4 אליפויות ו-3 גביעי מדינה) ו"הפועל העוגן" (אליפות אחת ו-3 גביעי מדינה) היו קבוצות מצליחות ארצית מהאזור שהתפרקו בשנות ה-80 והתאחדו עם קבוצת המעפיל ליצירת קבוצה מאוחדת לאזור, מכאן כינוי הקבוצה "המעפיל עין שמר".
הקבוצה המשיכה את הצלחתה בשנות ה-80, שם זכתה ב-5 אליפויות ו-3 גביעי מדינה. בעונת 1984/1985 לקחה המעפיל את האליפות האחרונה שלה, והמשיכה להתחרות על התואר עד תחילת שנות ה-90, לאחר מכן כמעט ונעלמה מהמפה התחרותית בתחילת המאה ה-21.
בעונת 2010/2011 הפועל המעפיל ירדה לליגה הלאומית, אך לאחר שהתאחדה עם קבוצת מכבי חדרה, הקבוצה המאוחדת נשארה בליגת העל. לאחר מכן הקבוצה הוחלט על ידי שתי מועצות אזוריות - עמק חפר ומנשה לתקצב קבוצה אחת שתייצג את האזור כולו במקום קבוצות אחרות, ובנוסף לייצוג של הפועל עין שמר והפועל העוגן שכבר התאחדו עם המעפיל בעבר. שמה המלא הפך להיות מאז האיחוד האחרון: "הפועל המעפיל מנשה-חדרה עמק חפר".
בעונת 2018/2019 חזר לאמן את הקבוצה זהר בר נצר בן קיבוץ המעפיל ומרבית השחקנים היו שחקני בית. הקבוצה סיימה את העונה במקום הרביעי בחצי גמר הפלייאוף.
סגל השחקנים.
נכון לעונת 2019/2020
תארים.
ליגת העל:
גביע המדינה:
דאבלים
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1912
הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1912 היו מערכת הבחירות הנשיאותיות ה-32 בתולדות ארצות הברית, והתרחשו ביום שלישי, ה-5 בנובמבר 1912. הבחירות התרחשו בין שלושה מועמדים מרכזיים: הנשיא היוצא, ויליאם הווארד טאפט היה שוב המועמד של המפלגה הרפובליקנית בתמיכת האגף השמרני של המפלגה. לאחר שהנשיא לשעבר תאודור רוזוולט לא הצליח לזכות במועמדות הרפובליקנית, הוא כינס אספה משל עצמו ויצר את המפלגה הפרוגרסיבית. היא בחרה ברוזוולט והריצה מועמדים למשרות אחרות במדינות גדולות. וודרו וילסון הדמוקרטי נבחר בסיבוב ה-46 של האספה הדמוקרטית הודות לתמיכתו של ויליאם ג'נינגס ברייאן, שהיה שלוש פעמים מועמד דמוקרטי לנשיאות ועדיין הייתה לו קבוצת תומכים גדולה ונאמנה. הייתה זאת מערכת הבחירות האחרונה בה נשיא לשעבר או נשיא יוצא רץ בבחירות שלא מטעם שתי המפלגות הגדולות. הייתה זאת גם מערכת הבחירות האחרונה בה הנשיא היוצא לא הצליח להגיע למקום הראשון או השני.
וילסון ניצח גם את טאפט וגם את רוזוולט בבחירות, כשהוא זוכה ברוב סוחף בחבר האלקטורים, כשהוא זוכה ב-42% מכלל הקולות כשיריבו הקרוב ביותר זוכה ב-27% בלבד. וילסון היה לנשיא הדמוקרטי היחיד בין 1892 ו-1932. הוא גם היה הנשיא הדמוקרטי השני בין 1860 ל-1932. זאת הייתה מערכת הבחירות האחרונה בה מועמד שלא היה דמוקרטי או רפובליקני הגיע שני בספירת הקולות הכללית או בחבר האלקטורים, והבחירות הראשונות בהן 48 המדינות היבשתיות של ארצות הברית (כל המדינות מלבד הוואי ואלסקה) השתתפו.
רקע.
הנשיא הפרוגרסיבי תאודור רוזוולט דחה הצעה לרוץ לכהונה שלישית ב-1908, בעקבות המסורת של הנשיאים לפרוש לאחר שתי כהונות. כהונתו הראשונה של רוזוולט (1901-1905) לא הייתה שלמה, כיוון שהוא התמנה לתפקיד לאחר ההתנקשות בויליאם מקינלי. הוא בחר במזכיר המלחמה ויליאם הווארד טאפט להיות יורשו, וטאפט ניצח את ויליאם ג'נינגס ברייאן הדמוקרטי בבחירות הכלליות של 1908.
במשך כהונתו של ממשל טאפט, נקרע קרע בין רוזוולט וטאפט, והם הפכו למנהיגים של שני אגפים שונים במפלגה: הפרוגרסיבים, שהונהגו בידי רוזוולט, והשמרנים, שהונהגו בידי טאפט. הרפובליקנים הפרוגרסיביים תמכו בהגבלת העסקת נשים וילדים, תמכו בשמורות טבע, תמכו יותר באיגודי עובדים, והתנגדו למכסי מגן על מוצרים מיובאים. הפרוגרסיבים גם תמכו בבחירות לתפקידי שופטים והתנגדו ששופטים ימונו בידי הנשיא או המושלים. השמרנים תמכו במכסי מגן גבוהים על סחורות מיובאות כדי לעודד את הצרכנים לקנות מוצרים מתוצרת אמריקנית, תמכו בבעלי עסקים על פני איגודי עובדים, והתנגדו באופן כללי לעריכת בחירות לתפקיד שופטים.
ב-1910, הקרע בין שני האגפים היה עמוק, ודבר זה גרם לרוזוולט ולטאפט לפנות האחד נגד השני, למרות שהיו חברים טובים באופן אישי. האהדה של טאפט בקרב הפרוגרסיבים קרסה לאחר העברת חוקי מכס ב-1909, נטש את מדיניותו של רוזוולט כנגד המונופולים, ופיטר את ראש שירות היערות שהיה אהוד בקרב הפרוגרסיבים.
מועמדים.
מועמדים רפובליקניים.
בפעם הראשונה, מספר משמעותי של צירים לוועידה הלאומית נבחרו בפריימריז. הפריימריז נתמכו בידי האגף הפרוגרסיבי במפלגה הרפובליקנית, שרצו לשבור את שליטת המנהיגים המפלגתיים במפלגה. 12 מדינות ערכו פריימריז לוועידה הרפובליקנית. רוברט לה פולט זכה בשתי פריימריז מתוך הארבע הראשונות (בדקוטה הצפונית ובויסקונסין). אך החל מניצחונו בפריימריז באילינוי ב-9 באפריל, רוזוולט זכה ב-9 פריימריז מתוך העשר האחרונות (לפי הסדר: אילינוי, פנסילבניה, נברסקה, אורגון, מרילנד, קליפורניה, אוהיו, ניו ג'רזי ודרום דקוטה), כשהוא מפסיד רק במסצ'וסטס לטאפט. הפופולריות של רוזוולט עזרה לו לנצח את טאפט אפילו במדינת מגוריו של טאפט, אוהיו.
הוועידה הרפובליקנית התכנסה בשיקגו מ-18 ביוני עד 22 ביוני. אך טאפט התחיל ללכד את תומכיו מוקדם מאוד, ומספר הצירים שנבחרו בפריימריז היה מיעוט. לטאפט הייתה תמיכה של חלק הארי של המפלגה במדינות הדרומיות. המדינות הללו הצביעו רק לדמוקרטים מאז 1880 ורוזוולט התנגד שהן יקבלו רבע ממספר הצירים באספה (התברר שמדינות הקונפדרציה לשעבר תמכו בטאפט ביחס של 5 ל-1). כשהוועידה התכנסה, רוזוולט פקפק בכשרותם של חצי מהצירים. אך זה היה מאוחר מדי - הצירים בחרו באליהוא רוט - שהיה פעם בעל ברית של רוזוולט - להיות מנהל הוועידה. אז, הצירים של טאפט הצליחו לנצח ברוב קטן את הצירים של רוזוולט במשלחות של אלבמה, אריזונה וקליפורניה. אחרי שהפסידו בקליפורניה, שם רוזוולט זכה בפריימריז, הצירים הפרוגרסיבים איבדו תקווה. הם החליטו לעזוב את המפלגה. מאז 1872 לא היה קרע גדול כל כך במפלגה הרפובליקנית. כשהדמוקרטים קיבלו תמיכה בקרב 45% מהציבור האמריקני, כל קרע יכול להיות גורלי. תקוותו היחידה של רוזוולט באספה הייתה ליצור ברית התנגדות לטאפט עם לה פולט, אבל רוזוולט לא חיבב את לה פולט, ולכן לא יצר איתו ברית.
כשהוא לא מסוגל לשאת את ההשפלה שקיבל מטאפט ומהשמרנים, וכשהוא מסרב לנסות ליצור ברית עם אגפים אחרים במפלגה, רוזוולט החליט לעשות מעשה. באחר הצהריים של ה-22 ביוני, רוזוולט ביקש מתומכיו לעזוב את האספה. רוזוולט טען שטאפט הונה את הצירים כדי לנצח את האגף הפרוגרסיבי. עם תמיכתו של אליהוא רוט, תומכי טאפט סילקו את אנשיו של רוזוולט מהאסיפה, והאסיפה בחרה בויליאם הווארד טאפט ובג'יימס שרמן, מה שהפך את שרמן להיות סגן הנשיא היוצא הראשון שרץ לבחירה מחדש מאז ג'ון קלהון ב-1828.
המפלגה הפרוגרסיבית.
הרפובליקנים הפרוגרסיבים התאספו בשיקגו והכריזו על הקמת המפלגה הפרוגרסיבית. מאוחר יותר באותו קיץ, המפלגה בחרה ברוזוולט בתור מועמדה לנשיאות ובחרה בהיירם ג'ונסון מקליפורניה בתור המועמד לתפקיד סגן הנשיא. הפרוגרסיבים הבטיחו העלאה ברגולציה הממשלתית והגנה על רווחת האנשים הממוצעים.
רוזוולט השווה את מסע הבחירות לארמגדון. אך עיתונים ברחבי המדינה שתמכו ברפובליקנים אמרו שרוזוולט הוא אגואיסט שרץ לנשיאות רק כדי לפגוע בטאפט וכדי לספק את האגו שלו.
מועמדים דמוקרטיים.