הנציגות הישראלית דואגת על התאמת תוכנותיה של אדובי לשימוש בשפה העברית. במשך 13 שנה, עד 2005, אדובי יוצגה בישראל על ידי קרטסופט - חטיבת התוכנה של קרט ישראל בע"מ (כיום קרט ניופאן בע"מ). ב-2005, לאור הרכישה של מקרומדיה על ידי אדובי, התקיים מכרז בין קרטסופט לבין קוויקסופט, שייצגה עד כה את מקרומדיה בישראל. קרטסופט הפסידה, ומאותה השנה, יוצגה החברה בישראל על ידי קוויקסופט. הנציגות הסתיימה ב-2011 כאשר הבעלים של קוויקסופט, ראובן אגסי, החליט לסגור את החברה, ומאז אותה שנה מיוצגת החברה בישראל על ידי חברת המחשבים CMS.
ביקורת.
חברת אדובי ספגה לאורך השנים ביקורות קשות על נושאים שונים, ביניהן:
הדומיננטיות של אדובי בשוק העיצוב, בשילוב הסיבות שצוינו לעיל, גוררת אחריה פיראטיות תוכנה בהיקף נרחב. מוצרי התוכנה של אדובי מופצים בצורה לא חוקית באינטרנט לכל דכפין והם בין המוצרים הנפרצים ביותר; דו"ח שהופק בבריטניה בשנת 2013 גילה כי תוכנותיה של אדובי היו התוכנות המופצות ביותר בצורה לא חוקית לאחר Microsoft Windows ו Microsoft Office, ועד עצם היום הזה מוצרי אדובי תופסים מקום גבוה ברשימות דומות.
עץ לבוד
עץ לבוד (נקרא גם לביד, ובעגת תעשיית העץ והנגרים: דיקט או סנדוויץ') הוא לוח עץ תעשייתי המורכב משכבות עץ ניצבות זו לזו (לבדים). הלבדים בעובי של 1 מ"מ עד 4.7 מ"מ. בדרך כלל, הכריכה בעובי של 1.5 מ"מ ולבדי המילוי עבים יותר. מספר הלבדים הוא תמיד אי-זוגי - באופן זה מתקבל איזון כוחות פנימי מיטבי ונטיית החומר להתכופף היא מינימלית. העץ הלבוד הוא בעל יחס חוזק-למשקל גבוה יחסית לחומרים מרוכבים אחרים, ואחיד יותר מעץ טבעי. העץ הלבוד משמש לבניית סירות ובתים ועד לסוף מלחמת העולם השנייה היה חומר פופולרי גם לבניית מטוסים. לצד זה הוא משמש לבניית רהיטים, ובייחוד ארונות ומטבחים.
טכנולוגיית ייצור העץ הלבוד מאפשרת יצירת לוחות עבודה מעץ בממדים אשר לא תמיד ניתן לנסרם מתוך העץ הגולמי. בעוד לוחות עץ גושני (בעגה: "עץ מלא") מנוסרים ישירות מגזע העץ ולפיכך מוגבלים ברוחבם לקוטר הגזע, לוחות עץ לבוד יכולים להיות רחבים הרבה יותר. נוסף על גודלו, לעץ לבוד יתרונות נוספים על עץ גושני. עץ גושני, מעצם היותו חומר היגרוסקופי (סופח ופולט לחות) נוטה להתעוות עם הזמן, בעוד שבתוך עץ לבוד, ששכבות העץ המרכיבות אותו מונחות שתי וערב, מתקיים איזון בין כוחות הפועלים לעיוותו במימד אחד לבין כוחות הפועלים לעוות אותו בניצב להם. התוצאה היא לוח שנוטה להתעקם ולהתעוות משמעותית פחות מעץ גושני.
תהליך הייצור.
בולי העץ נחתכים בניצב לאורכם, ליצירת בולים באורך המתאים לעיבוד (בדרך כלל 260 ס"מ). לאחר מכן מקולפים ומרוככים על ידי בישול בקיטור. בול העץ המבושל מוזן למחרטת למינציה. במחרטה, בול העץ מסובב כנגד סכין המקלפת פורניר (אנגלית: veneer, שכבת עץ דקה) רציף בעובי קבוע, בתהליך הדומה לחידוד עיפרון.
הפורניר הרציף נחתך בגיליוטינה ליחידות בגודל אחיד, וכך גם מוודאים שמקטעים פגומים יוסרו. לאחר מכן הפורניר מיובש ל-14% עד 2% רטיבות משקלית בהתאם לסוג הדבק והמיקום המיועד בלביד (כריכה או מילוי). פיסות הפורניר המיובשות מצורפות זו לזו ליצירת פיסות בעלות ממדים אחידים.
פיסות הפורניר נמרחות בדבק (הפיסות הזוגיות משני הצדדים, או כל פיסה מצד אחד למעט הכריכה) ומונחות זו על גבי זו בכיוונים מאונכים זה לזה. הדבק יכול להיות עמיד במים (WBP) או עמיד ברטיבות (MR). הדבק העמיד במים הוא פולימר של פנול-פורמאלדהיד, ונקרא גם דבק אדום. הדבק העמיד בלחות הוא אוראה-פורמאלדהיד, ונקרא גם דבק לבן. לאחר ההרכבה של דפי הפורניר זה מעל זה עד ליצירת ערמה בגובה של כמטר, הערימה נכבשת במכבש קר על מנת להעביר את הדבק בין שכבות הפורניר, ולהדביק את דפי הפורניר שיצרו לביד בודד זה לזה, כך שניתן יהיה להכניס אותם בקלות למגרה במכבש החם. הלוחות שנוצרים בכבישה הקרה, מוזנים למכבש חם, כל לוח במגרה נפרדת ונכבשים. ככל שטמפרטורת הכבישה גבוהה יותר, זמן הכבישה קצר יותר. טמפרטורת כבישה אופיינית לדבק לבן היא 115°, ולדבק אדום 140°. זמן כבישה אופייני הוא דקה לכל מילימטר עובי.
התוצר של המכבש החם הוא כבר עץ לבוד. העץ הלבוד עובר מריחה של חומר לטיפול קוסמטי בפגמים קלים, מנוסר למידה (המידה הסטנדרטית היא 122 על 244 ס"מ), מלוטש, וממוין לפני שנארז ונשלח לרחבי העולם.
חוזק.
עץ הוא חומר העשוי מטבעו סיבים בעלי כיוון אחיד. כאשר מגלפים את העץ הטבעי ומתקבל
הווניר, לפיסה דקיקה זו חוזקי כפיפה, מתיחה וגזירה שונים בהתאם לציר הפעלת הכוח. עם כיוון הסיבים, ללוח יכולת התנגדות למאמצים אלו אולם בניצב לכיוון הסיבים הוא חלש הרבה יותר. הדבקתם של הוונירים בכיוונים מאונכים זה לזה לסירוגין מקנה ללוח העץ חוזק בשני הכיוונים גם יחד וכן מגדילה את עוביו ובכך מגדילה את מומנט ההתמד שלו כנגד כפיפה וגזירה.
פפאיה
פפאיה (שם מדעי: "Carica papaya") היא צמח מניב פרי טרופי, דו-פסיגי, במשפחת הפפאיים.
מוצאה של הפפאיה מאמריקה התיכונה וכיום מגדלים אותה בארצות הטרופיות בכל כדור הארץ. למעשה היא אינה עץ כי אם צמח עשבוני רב-שנתי, שגבעולו היחיד עבה כגזע, וגובהו עשוי להגיע ל-8 מטרים בקירוב. צמח הפפאיה דומה במראהו לדקל הנושא פירות גדולים.
כשפרי הפפאיה צעיר, יש בו מיץ חלבי המכיל אנזים בשם פפאין המפרק חלבונים, שיש לו שימוש רפואי ותעשייתי וכן שימוש במטבח לשם ריכוך בשרים.
בתחילה צבעו של הפרי הוא ירוק כהה מבחוץ ולבן מבפנים. לאחר כמה שבועות מתחיל הפרי להבשיל וצבעו משתנה לצהוב ולאחר מכן לכתום. הפרי בשל לאכילה רק לאחר שצבעו הפך לכתום, ואז טעמו מתוק, בדומה למנגו או למלון.
מחלות וזיהומים נגיפיים.
בשנת 1990, נגיף בשם רינגספוט (ringspot) כמעט וחיסל את כל עצי הפפאיה באיי הוואי. הזנים שהיו מהונדסים גנטית היו עמידים לנגיף. זנים עמידים אלה כללו את 'זריחה' ('SunUp') ואת 'קשת בענן' ('Rainbow'). עד היום לא נמצאה שיטה ביולוגית לטיפול בנגיף, בשנת 2004 רוב הזנים ברחבי הוואי היו הכלאות עם זנים מהונדסים גנטית, ומאגרי הזרעים היו מזוהמים בנגיף רינגספוט. בשנת 2010 80% מהפפאיות בהוואי היו מהונדסות גנטית.
מעטפת נפץ
מעטפת נפץ היא מעטפת דואר שבתוכה נמצא חומר נפץ, המתפוצץ עם פתיחתה ופוגע במקבל המעטפה. במשלוח מעטפת נפץ כמעט ואין סיכון לשולח, העושה זאת באנונימיות, אך היא עלולה שלא לפגוע במטרתה, במקרה שלא הנמען פותח את המעטפה, אלא מישהו אחר עושה זאת למענו. וריאציה של מעטפת נפץ היא חבילת הנפץ, המאפשרת משלוח כמות גדולה יותר של חומר נפץ, אך מעוררת חשד רב יותר.
לשם הכנת מעטפת נפץ מרדדים חומר נפץ, מחברים אותו בעזרת חוטים אל מרעום עם סוללה זעירה ומסליקים את כל המנגנון במעטפה, עם פתיחת המעטפה משתחרר קפיץ שסוגר את מעגל הזרם וגורם להתפוצצות.
את השיטה הפעיל לראשונה בתחילת המאה ה-20 מרטין אקנברג, כימאי שוודי אשר שלח את מעטפות הנפץ לאנשי עסקים שוודים.
מקרים נוספים של שימוש במעטפת נפץ:
שיטה דומה היא שליחת מעטפות המכילות נשק כימי או ביולוגי. כך לדוגמה נעשה במתקפת האנתרקס על ארצות הברית בשנת 2001.
בישראל השב"כ ודואר ישראל בודקים את המעטפות לפני הגיען ליעדן.
יונבומבר
אביעזר רביצקי
אביעזר (אבי) רביצקי (נולד ב-13 ביוני 1945) הוא הוגה דעות ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית וחוקר מדעי היהדות, ממקימי ומראשי תנועת מימד, וחתן פרס ישראל לחקר מחשבת ישראל לשנת תשס"א.
ביוגרפיה.
אביעזר רביצקי נולד בשנת 1945 בירושלים, וגדל בשכונות מקור ברוך ורחביה. הוא למד בבית הספר היסודי "לדוגמה" ובבית הספר התיכון "מעלה". שירת בנח"ל וריכז את סניף "בני עקיבא" בתל אביב. בשנת 1966 החל בלימודי רפואה באוניברסיטה העברית והפסיק לאחר שנתיים. בשנת 1968 החל ללמוד פילוסופיה ומחשבת ישראל באוניברסיטה העברית. במהלך לימודיו נבחר ליושב ראש אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה העברית.
בשנת 1977 קיבל תואר דוקטור מטעם האוניברסיטה העברית על מחקרו "משנתו של ר' זרחיה בן יצחק בן שאלתיאל חן וההגות המימונית-תיבונית במאה ה-י"ג" בהנחיית פרופ' יוסף ברוך סרמוניטה.
בשנת 1978, לאחר סיום הדוקטורט, זכה במלגת רוטשילד ויצא ללימודי פוסט דוקטורט באוניברסיטת הרווארד, שם למד וחקר בהדרכתו של פרופ' יצחק טברסקי.
ב-16 באוקטובר 2006 נפצע קשה בתאונת דרכים ועבר תהליך שיקום ארוך.
רביצקי נשוי לרות, אחותו של הבמאי שמואל הספרי, ואב לארבעה: תמי ביטון, ראש מדרשת 'אמי"ת באר' בירוחם ובאשדוד; רננה רביצקי פילזר, המנהלת החינוכית של המרכז לזהות יהודית-ישראלית במכון הרטמן וראש בית המדרש במדרשיית הרטמן לבנות; שלומית רביצקי טור-פז המנהלת את בית המדרש אלול וראש המרכז ללאום, דת ומדינה במכון הישראלי לדמוקרטיה; ורואי רביצקי, המנהל את היוזמה הדתית לשלום 'מוזאיקה'.
מחקר ופעילות אקדמית.
רביצקי שימש פעמיים כראש החוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית, ובשנת 1989 כיהן בה גם כראש המכון ללימודי היהדות.
מחקריו הרבים עוסקים במחשבה היהודית בימי הביניים ובעת החדשה. במאמריו ובהרצאותיו שפך רביצקי אור חדש על הגותם של ר' חסדאי קרשקש, הרמב"ם והרב קוק.
במקביל לעבודתו באוניברסיטה שימש עמית בכיר במכון הישראלי לדמוקרטיה וראש תחום מדעי הרוח בבית הספר למנהיגות חינוכית של מכון מנדל.
בשנת 2001 הוענק לו פרס ישראל לחקר מחשבת ישראל.
בשנת 2006 החלה לראות אור בעריכתו סדרת ספרים על "גדולי הרוח והיצירה בעם היהודי", בהוצאת מרכז זלמן שזר.