הארדי הודיע על פרישה ב-15 בספטמבר 2018 דרך סרטון בחשבון היוטיוב הרשמי שלו, אך חזר להתאבק זמן מה לאחר מכן.
הסכם עזה ויריחו תחילה
קצב (מקצוע)
קַצָּב הוא בעל מקצוע אשר מכין בשר וסחורות קשורות אליו לממכר ועובד בבתי מטבחיים או באטליז, שבהם הוא מכין את מוצרי הבשר. קצבים רבים מוכרים את תוצרתם בחנויות מיוחדות, אך בעולם המערבי נפוצה כיום מכירת בשר במרכולים. קצבות היא מקצוע עתיק, ולו מורשת בתרבויות רבות.
הקצב בוחר את החתיכות בגוף החיה, מהן יכין נתחי בשר, כאשר מעבר לשיקולי היגיינה ובריאות עומדים בפניו גם שיקולי חיסכון (ניצול כל גוף בעל החיים), יעילות (חיתוך החלקים המשובחים כך שיהיה ניתן להשתמש בהם בצורה מיטבית), הורדת חלקים משניים. הקצב מאפסן את נתחי הבשר באופן בטיחותי, מכין את הנתחים למכירה ולעיתים אף מכין מהם מוצרי בשר כגון נקניקים ונקניקיות, פשטידות בשר ומאכלים מוקפצים.
קצב אשר עוסק בהכנת מוצרי בשר ונתחי בשר כשרים, נזקק להכשרה מיוחדת להבנת חוקי הכשרות.
כיום מקצועו של הקצב נפרד מזה של השוחט, אך עד לפני כמה מאות שנים היה זה מקצוע אחד.
בתקופת ימי הביניים היו הקצבים באירופה מאורגנים בגילדות.
מיכאל סהול
מיכאל סהול (בטיגראינית: מיכאל הפיקח, נולד בשם בלאטה מיכאל, 1691 לערך -23 ביוני 1779). היה הראס (דוכס) של תיגראי בשנים 1748–1771 ו- 1772–1779. כמו כן היה דמות פוליטית חשובה מתקופת הקיסר ייאסו השני ויורשיו ועד מותו.
החוקר הסקוטי ג'יימס ברוס פגש את סהול בזמן שהותו באתיופיה ופרסם קלסתרון בספרו:
חייו.
מיכאל היה בנו של אבתו חזקיאס וולדה חווריות מאשתו וויזרו ישאתה מריאם בתו של אזאז' יעקב. משפחה זו טענה למוצאה מהשושלת הסולומונית דרך ראס פריס הגדול ואביו של סהול השתמש בתואר האצילי אבטו שמשמעו נסיך. נשותיו הראשונות של אביו של סהול היו וויזרו וולתה גבריאל (שמתה בעדווה לאחר 1766) ווויזרו אסתר (בתה של הקיסרית מאנטאווב).
שנים מוקדמות.
האזכור ההיסטורי הראשון של מיכאל סהול היה בתיאור מסעו של האבונה יוהנס הארבעה עשר ממצרים לאימפריה האתיופית.
ב-1745 נשלחה מהאימפריה האתיופית משלחת לקהיר על מנת לבקש אבונה חדש לכנסייה האתיופית. במסעה חזרה נשבתה המשלחת כולל האבונה החדש, יוהנס הארבעה עשר, על ידי השליט העות'מאני המקומי במאסאווה, רק אחרי חצי שנה ורק לאחר תשלום כופר גבוה הוא שוחרר.
בהמשך מסעו, האבונה נלקח בשבי פעם נוספת, בארקיקו בפקודתו של מושל המחוז הדאג'זמץ מיכאל סהול אך בעזרת ראש מנזר דברה ביזן הוא הצליח להימלט. הקיסר שזעם על כליאת ראש הכנסייה האתיופית החדש יצא למערכה צבאית כנגד סהול, הקיסר כשל מכיוון שסהול היה חזק מדי ויותר מאוחר הקיסר סלח לסהול על מעשיו.
מעודד מניצחונו על כוחות הקיסר, הדאג'זמץ סהול החל לחתור תחת השליט האזורי שמעליו, הראס אנדה היימנות. השניים נלחמו ב-1759, סהול כבש את עדווה והוציא בה להורג את אנדה. עדווה שולטת על הדרך בין עיר הנמל מאסאווה לבירה הקיסרית גונדר, כוחו של סהול כשולט על העיר גדל וצבאו כלל כ-8,000 חיילים שהיו חמושים ברובים.
אחרי פטירתו של הקיסר ייאסו השני, בנו יואס יירש את כס הקיסרות והאימפריה נכנסה למאבק בין אמו של ייאסו לבין אלמנתו. סבתו של יואס, הקיסרית מאנטאווב ניצחה במאבק והפכה לשליטה שותפה לצד נכדה. אמו של ייאסו, וואלאטה בארסבה (ידועה גם בשמה באורומו ווביט), לא ויתרה על ההשפעה בבית המלוכה, והצליחה לשכנע את ייאסו לתמוך בה נגד סבתו.
הקיסרית מאנטאווב החלה לאסוף את קרובי משפחתה מקווארה וגייסה כוח צבאי רב ששטף את גונדר. ווביט זימנה את קרובי משפחתה מיג'ו וחיילי אורומו רבים צעדו לגונדר, שני המחנות עמדו לפני מרחץ דמים.
על מנת לסיים את המאבק בדרכים דיפלומטיות, הקיסרית מאנטאווב פנתה לחתן שלה הדאג'זמץ מיכאל סהול מתיגראי להתערב. סהול הגיע עם 26,000 חיילים לגונדר, הבטיח לתווך בין שני המחנות, אולם השתלט על גונדר והפך לאיש הדומיננטי ביותר באימפריה.
כסגן - הקיסר.
ב-22 בינואר 1768 ניתן לסהול התואר ראס ביטווודאד (תרגום: דוכס אהוב) ומינוי כסגן-הקיסר. כוחו המתגבש של ראס סהול החל להדאיג את הקיסר יואס ולאחר שיחות מתמשכות עם פסיל, מלך דמות, הקיסר הורה לסהול לחזור לטיגראי. סהול סירב ולכן פסיל פתח בקרב נגד סהול, אולם הובס בקרב. סהול המנצח חזר לגונדר ונאם לפני אנשי האצולה, תוך שהוא מציין שנלחם כנגד צבא דמות על מנת להגן על כבודו של הקיסר שרצה את מותו בקרב.
בנאומו של סהול בפני אנשי האצולה הוצגו עדים ועדויות מפי אנשיו והמועצה המפוחדת הסכימה שנעשה פשע מצד הקיסר ודינו מוות. אך המועצה לא יכל לממש זאת מכיוון שעל פי החוק אסור להרוג את הקיסר ולכן העונש על הקיסר היה ריתוק לארמון. סהול שזעם על הקיסר הזמין את הרצח שלו, הקיסר יואס נחנק למוות על ידי בד משי בצבע אדום בינואר 1769. הרצח של הקיסר החריד גם את אמו וסבתו, יואס נקבר בארמון סבתו בקוסקום בלוויה גדולה.
עוד לפני רצח הקיסר, סהול החל לקשור קשרי משפחה עם בית המלוכה, בתה של הקיסרית מאנטאווב אסתר נישאה לו ב-1769 ובנו של סהול וולדה חיוורט נישא לבת נוספת של הקיסרית, כתוצאה מהנישואין לבת השושלת הקיסרית סהול הורשה להשתמש בתואר ראס (דוכס).
לאחר רצח הקיסר, ראס סהול מינה את שני הקיסרים הבאים: יוהנס השני שהיה נטול השפעה כוח ומנהיגות ולאחריו את תקלה היימנות השני. למרות כוחו הרב העם לא אהב אותו וסהול הנהיג שלטון טרור כמו התקפותיו על אזרחים בגונדר בשנת 1770. סהול לא שלט באזורי הספר שנשלטו על ידי פסיל מדאמות, גושו מאמהרה, וונד באווסאן מבאגמדיר שחברו יחד ונלחמו נגדו דרומית לעיר טאדה בשלושת הקרבות בסרבקוסה, סהול הובס בקרבות אלו ונכנע לוונד באווסאן ב-4 ביוני 1771. באווסאן כלא את סהול למשך שנה שלמה ואז שחרר אותו לביתו בטיגראי בתור מושל המחוז, לאחר מכן סהול לא התערב יותר בענייני האימפריה.
ראס מיכאל היה אחד מהתומכים של הדוקטרינת קארוה היימנות של הכנסייה האתיופית. יורשו של ראס מיכאל סהול היה בנו וולדה סמואל, אחריו, נכדו וולדה גבריאל ולאחר מכן אחיינו גברה מסקל.
קיסר אתיופיה יוהנס הרביעי טוען למוצא מראס מיכאל סהול .
משה כוכבי
משה כוכבי (1928 - מרץ 2008) היה ארכאולוג ישראלי, פרופסור מן המנין וראש המכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
כוכבי נולד בבוקרשט, בירת רומניה. אביו, ד"ר שמואל שטרן-כוכבי, ממנהיגי ציוני רומניה. אמו, אגתה לבית אָבֶּלֶס, הייתה פעילה למען זכויות נשים. עלה לארץ ישראל ב-1933. הצטרף להכשרת דפנה. ב-1947 התגייס לפלמ"ח ולחם במלחמת העצמאות בחטיבת יפתח. במסגרת הקרב לשחרור צפת נפצע קל, ובמסגרת מבצע יואב נפצע שנית (באופן חמור יותר): הוא למעשה נחשב למת, וחובשת הצילה את חייו, כשהוציאה אותו מערימת הגופות. לבית החולים החיש אותו פרופ' יאיר פרג. אחרי המלחמה, הצטרף לקיבוץ יראון. בשנת 1954 נישא לנורה כוכבי, פסלת ואמנית קרמיקה ישראלית ילידת גרמניה.
ב-1967 השלים דוקטורט בארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים בנושא תקופת הברונזה התיכונה. הצטרף לסגל האקדמי של החוג לארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב, שם חקר ולימד עד יציאתו לגמלאות 1998. במסגרת שנות שבתון לימד באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת טוקיו ואוניברסיטת אוקספורד. היה יו"ר המועצה לארכאולוגיה שליד משרד החינוך וחבר בוועדת השמות הממשלתית.
חפירות וסקרים שניהל.
חפירות בולטות שניהל:
חיים אישיים.
היה נשוי לנורה ואב לשלושה.
כוכבי היה אחיינם של ד"ר מיכאל לנדאו (משפטן ואיש מנהל ישראלי יליד רומניה, חבר בית הנבחרים הרומני, פעיל ציוני, מקים כופר היישוב ומייסד מפעל הפיס) ושל ד"ר ולטר אבלס (רופא, פעיל פוליטי ודיפלומט, שכיהן כמנהל מחוז ירושלים של קופת חולים כללית ובשנות ה-60 כיהן כשגריר ישראל בקולומביה ולאחר מכן כשגריר בקוסטה ריקה ובניקרגואה), ודודנם של פרופ' יעקב לנדאו (מזרחן, חתן פרס ישראל למזרחנות) ופרופ' משה אבלס (חוקר מוח, חתן פרס א.מ.ת).
הלוויתו של האנרכיסט גאלי
אדמונד ליץ'
סר אדמונד רונלד ליץ' (Edmund Ronald Leach, 7 בנובמבר 1910 - 6 בינואר 1989) היה אנתרופולוג בריטי, השייך לזרם הסטרוקטורלי באנתרופולוגיה. ליץ' נולד באנגליה וקיבל חינוך בעיר קיימברידג', שם סיים גם תואר ברפואה בשנת 1932.
בשנת 1933 חתם על חוזה עבודה בסין, שם עבד ארבע שנים, שבסופן החליט שלא לעבוד עוד במשרד. בדרכו חזרה לאנגליה שהה תקופה עם בני היאמי בטובגו, במהלכה תיעד את אורחות חייהם והחליט לעבור למקצוע האנתרופולוגיה.
בזמן שעסק בעבודת שדה בבורמה פרצה מלחמת העולם השנייה והוא התגייס לצבא הבורמזי, ונשאר בשירותו עד שנת 1946, אז שב ללונדון והחל לעבוד כמרצה לאנתרופולוגיה חברתית.
ליץ' נחשב לאחד מחשובי האנתרופולוגים הבריטים, ובשנת 1975 אף הוענק לו תואר אבירות על פועלו.
ליץ' ידוע כחוקר שניתח את סיפורי התנ"ך כמיתוס, בנוסף הוא כתב על החברה הבורמזית, וכן ספרים וחיבורים העוסקים בשיטת הניתוח הסטרוקטורלית.
ויין בריידי
ויין בריידי (באנגלית: Wayne Brady; נולד ב-2 ביוני 1972 באורלנדו) הוא קומיקאי, זמר ושחקן אמריקאי זוכה פרס אמי.
ביוגרפיה.
בריידי נולד בקולומבוס, ג'ורג'יה, להורים מאזור הקאריביים, וכילד צעיר עבר לאורלנדו, פלורידה, לגור אצל סבתו ודודתו. בריידי מתייחס לסבתו, ולרי פיטרסן, כאל "אמא" שלו, מאחר שהיא גידלה אותו. עם סיום לימודיו עבד בפארק השעשועים דיסניוורלד הסמוך, כבן דמותו של טיגר מספר הילדים "פו הדב". במקביל, החל להופיע כסטנד-אפיסט במועדון מקומי. בהמשך עקר ללאס וגאס, וב-1996 הגיע ללוס אנג'לס.
קריירה.