"קפיטליזם-הדפוס" הצומח הרחיב את תוצריו – ועל ידי כך את השוק שלהם - מעבר לכתבי קודש מתורגמים, כאשר מהמאה ה-18 החלו נפוצות באירופה ובמושבותיה מעבר לים שתי סוגות חדשות, מרכזיות בטיעון של אנדרסון – הרומן והעיתון. הרומנים תיארו התרחשויות מקבילות בסביבה המוכרת לקהל הקוראים, ובכך הסירו מחיצות בין מציאות לדמיון, וחיזקו תודעה של קהילה מדומיינת, אשר מרבית חבריה אינם מכירים זה את זה, אך יודעים זה על קיומו של זה ועל אורחות חייהם של האחרים, בזמן מקביל.
בדומה לרומן, העיתונים תיארו בכל יום מגוון אנשים והתרחשויות במקומות שונים, שהצבתם ביחד היא שרירותית והקשר היחידי ביניהם הוא התאריך. אך עצם הצבתם יחד וההמשכיות מהעיתון של היום לזה של מחר, מייצרים אשליה של עלילה בעלת מאפיינים הדומים לאלו של רומן. התאריך המשותף לכל האירועים הוא המסמן את קיומו של זמן "הומוגני, ריק" ואת התקדמותו בלוח השנה. עוד יותר מהרומן, שתודעת הקהילה המדומיינת נעוצה בתוכנו, העיתון מחזק תודעה זו מעצם קריאתו, המתרחשת במקביל על ידי אלפים או מיליוני אנשים מדי יום ביומו, כולם קוראים את אותם סיפורים באותה שפה, ותמונת המציאות שלהם מעוצבת על פיהם. קורא העיתון יודע לא רק כי הדברים המתוארים בו התרחשו באותו יום במקומות שונים בעולם, אלא גם כי כל שכניו לעיר, למחוז ולמדינה יודעים באותו זמן על אותם דברים. בכך תרם קפיטליזם-הדפוס לשינוי התפיסה הקהילתית של ההמונים, מהשתייכות לקהילה מדומיינת רחבה של מאמינים, למשל, להשתייכות לקהילה מדומיינת של קוראי אותם סיפורים באותה שפה, ובדרך כלל בתחומי אותה מדינה.
זיכרון ושכחה.
מרכיב נוסף בתודעת הקהילה המדומיינת הוא הזיכרון ההיסטורי המשותף. הלאומים באירופה שהחלו לתבוע הגדרה עצמית בראשית המאה ה-19, הצדיקו את תביעותיהם בטיעונים שקשרו אותם לאירועים ואנשים בעבר הרחוק, אשר ראו עצמם ממשיכיהם. כך טענו הלאומנים היווניים כי הם מחדשיה של תרבות יוון העתיקה, אשר הייתה רדומה במשך מאות שנים. משל ההתעוררות מתרדמה הפך פופולרי אצל קבוצות רבות אחרות, במיוחד בהקשר של שפות. במדינות הרב-לשוניות הגדולות באירופה, כגון האימפריה האוסטרו-הונגרית, התייחסה שכבת הבורגנות לשפות אחדות - צרפתית, אנגלית או גרמנית - כאל "שפות תרבות", והשתמשה בהן בגאווה בחיי היומיום. כאשר החלו בני שכבות אלו לראות עצמם צ'כים, הונגרים או פולנים, היה עליהם להסביר את שליטתם המוגבלת בשפות הלאומיות החדשות שלהם, וההסבר שנמצא לכך היה שמדובר בגילוי מחדש של שפות ותרבויות שהיו "רדומות" במשך דורות רבים.
לדברי אנדרסון, תודעת הקהילה המדומיינת כוללת גם את הצורך ב"שכחה משותפת", כלומר אירועים היסטוריים שבני הלאום אמורים להכירם כטראומטיים, שלכאורה רצוי לשכוח אותם. דבריו מתבססים על אמירתו של ארנסט רנן בחיבורו "מהי אומה", כי "כל אזרח צרפתי חייב היה כבר לשכוח את ליל ברתולומאוס הקדוש ואת הטבח בדרום צרפת במאה ה-13". כאשר רנן מזכיר אירועים אלו, הוא מתכוון לטבח ליל ברתולומאוס הקדוש שבו טבחו קתולים בהוגנוטים במאה ה-16, ולמסע הצלב האלביגנזי, שבו מרבית הנרצחים היו דוברי אוקסיטנית או קטלאנית והרוצחים באו מכל ארצות מערב אירופה. אירועים אלו היו חלק ממלחמות הדת הגדולות של אירופה, אולם הצגתם במונחים שאמורים להיות מוכרים לכל אזרח צרפתי, הופכת אותם ל"מלחמות אחים" בין צרפתים, ומחזקת את תודעת העתיקות של הלאום הצרפתי.
דרך זו של סיפור האירועים ההיסטוריים, המטשטשת את הזהויות המקוריות של האנשים שהיו מעורבים בהם והופכת אותן בדיעבד לזהות לאומית, היא חלק מתהליך ההבניה של הזיכרון הלאומי המשותף.
בדומה לכך, הקרבות באמריקה הצפונית בשנים 1861–1865 ידועים כמלחמת האזרחים האמריקנית, ש"אחים" נלחמו בה זה נגד זה, למרות שלמעשה התנהלה בין שתי מדינות ריבוניות. במלחמת האזרחים בספרד השתתפו עשרות אלפי לוחמים מעשרות מדינות בבריגדות הבינלאומיות במה שהיה בעיניהם מלחמה על ערכים אוניברסליים, וממשל פרנקו הציג אותה כניצחון במאבק העולמי נגד הבולשביזם והאתאיזם. רק מאוחר יותר התפתח בהדרגה הזיכרון של מלחמה בינלאומית זו כמלחמת אחים ספרדית לאומית.
מלחמות אחים, טראומטיות ככל שיהיו, הן עדות לכך שבני האומה הם "אחים", ולכן זיכרונן - והצורך להזכירן כל הזמן - משמש מרכיב מרכזי בתודעת הקהילה המדומיינת.
אלי גולדרט
דני רווה
דני רווה (נולד ב-1943) הוא מחזאי, תסריטאי, סופר, עורך תוכניות רדיו, יוצר תוכניות בידור ומערכונים. רווה נחשב ליוצר פורה במיוחד בתחום ההומור והבידור וכתב מערכונים בין היתר לגשש החיוור, ספי ריבלין, גדי יגיל ולתוכניות כמו "זהו זה!" ו"מוצ"ש".
תחילת דרכו.
דני רווה גדל בתל אביב ולמד בבית ספר הכרמל. הוא החל את דרכו האמנותית כחבר בלהקת פיקוד מרכז. עמו בלהקה, מבין אלה הידועים גם היום, היו שלמה וישינסקי, יגאל חרד, אושיק לוי, אריאל פורמן וחדווה עמרני ודוד רוזנטל, שמאוחר יותר התפרסמו כצמד חדוה ודוד. הלהקה העלתה שתי תוכניות: "חיילים יצאו לדרך", שביים יצחק ברקת, ו"למה כובע", שביים עידוא בן גריון. המנהל המוזיקלי היה אריה לבנון, והתוכנית נכתבה בידי אפרים קישון, מרדכי נאור, נעמי שמר, דרורה חבקין ורפי בן משה.
בתום שירותו הצבאי, נסע לארצות הברית, שם החל בלימודי קולנוע וטלוויזיה, ועם שובו ארצה, הצטרף לצוות ההקמה של הטלוויזיה הלימודית. מאוחר יותר עבד כקופירייטר ב"פרסום אדמון", והחל גם לכתוב לתוכנית ההומור והסאטירה "חוחים וחיוכים", שערך עזריה רפופורט, שם פגש בשחקן שהיה אז בתחילת דרכו, גדי יגיל. יגיל ביצע את רוב הקטעים שכתב רווה לתוכנית, ביניהם "הרוקח ההיפוכונדר", "המציל", "צלם חתונות", "המוכס", והמפגש בין השניים הניב שיתוף פעולה ארוך ימים וכמה הצגות בידור מצליחות.
רווה היה נשוי לפסיכולוגית אירית ברזל רווה. מתגורר במושב שדה ורבורג.
שנות השישים והשבעים.
ב-1968 החל לעבוד כעורך בקול ישראל. תוכניתו הראשונה, "קולות קלים", שערך וכתב יחד עם הסופר והמשורר משה בן שאול, הייתה פסיפס של ראיונות רחוב, מלווים בדברי קשר שהוגשו מן האולפן בידי שחקן.
בהמשך הציע למנהליו במחלקת הבידור פורמט לא שגרתי, לתוכנית בידור פומבית, שנקראה שלכם לשעה קלה.
ה"שאו" המוכר מן הטלוויזיה האמריקאית, שבו המגיש קבוע ובכל תוכנית אורחיו מתחלפים. כאן בכל תוכנית הוחלף גם המגיש שעמד במרכז התוכנית, והחומר שנכתב במיוחד עבורו ביטא לעיתים קרובות את טעמו האישי וכישרונו הייחודי. מבנה זה איפשר גיוון גדול יותר בביצוע ובחומרים.
ההצעה התקבלה ו"שלכם לשעה קלה" הפכה לאחת ההצלחות הגדולות של מחלקת הבידור.
את "שלכם לשעה קלה", ערך רווה יחד עם עמיתו, המפיק והעורך יוסף אריה, ובמסגרתה גם כתב לאמנים רבים, ביניהם; שרגא פרידמן, רבקה מיכאלי, יוסי בנאי, שייקה אופיר, תיקי דיין, יהורם גאון, בומבה צור, גדי יגיל, יהודה אפרוני וזהרירה חריפאי. התוכנית שודרה בין השנים 1969-1974, ובשנת 1973 זכתה בפרס רשות השידור בתחום הבידור.
בהמשך כתב וערך תוכניות רבות נוספות :
"הדים מבית החולים", סיט-קום רדיופוני פרוע, בהשתתפות ספי ריבלין, המתרחש בבית חולים מוטרף, שבו מנהלים הרופאים מאבק יומיומי על חיי החולים, ובעיקר על מעמדם במחלקה.
"מזימת אסתר", גרסה עדכנית למגילה, בהשתתפות אבנר חזקיהו ודורי בן זאב.
"תפילת אשכבה לרדיו", פרודיה על תוכניות הרדיו, עם אורי זוהר, יהורם גאון, זהרירה חריפאי, ואנשי הרדיו : גדעון לב ארי, משה טימור, שמואל רוזן, ויוסף טרגין.
במקביל לעבודתו במחלקת הבידור, כתב רווה גם לטלוויזיה, לתיאטרון ולהפקות שונות, בין היתר כתב לתוכנית הטלוויזיה "זהו זה!", לתוכנית היחיד של שייקה אופיר "ימים טובים", משם זכורים: הכבאי, ובית ספר לגנבים וכיפה אדומה. לרבקה מיכאלי, "הלו אדון פרח". לגדי יגיל את תוכנית היחיד הראשונה שלו, "חיי כלב", ומאוחר יותר את "החיים הם לא ירח דבש", הצגת בידור משותפת, עם חנה לסלאו. שתי ההצגות זכו להצלחה רבה.
שנות השמונים.
ב-1980, כתב רווה את "אגדות האחים גרימברג", (פזמונים מאת רוני וייס ואפרים סידון, בימוי אילן רונן), פרודיה מטורללת על אגדות ילדים, בהשתתפות ספי ריבלין, אפי בן ישראל, נתן נתנזון ורוברט הניג, שהתקבלה בהתלהבות רבה. הצלחתה הרבה של ההצגה הביאה לשיתופי פעולה נוספים בין רווה לריבלין, במרוצת השנים הבאות.
ב-1982 פנתה מחלקת הדרמה של רשות השידור, אל כמה יוצרים, בהצעה לקחת חלק בסדנת כתיבת לקולנוע, שעמדה להיערך באוניברסיטת תל אביב בהדרכת מרצה בכיר מאוניברסיטת קליפורניה (U.C.L.A), ועם סיומה להגיש תסריט לדרמה טלוויזיונית. רווה שהיה בין היוצרים שהוזמנו לסדנה, כתב את "דוכס ראש פינה", דרמה קומית, בהשתתפות יוסי גרבר, יהודה פוקס, מרדכי בן זאב, רמי דנון ואוהד שחר, על שלושה חברי מחתרת מתקופת קום המדינה, שאחת לשנה נפגשים בבית מלון קטן בראש-פינה, השייך לאחד מהם, כדי לסגור חשבונות מן העבר הרחוק, כל עוד הם זוכרים משהו ממנו. פגישותיהם השנתיות מקוממות עליהם את בנו של הבעלים, שמתכנן כבר זמן רב להעביר את אביו לבית אבות ולמכור את בית המלון.
באותה שנה כתב גם את "טיסה לאחור", פרודיה מקומית על מלחמת הכוכבים המתרחשת בתחנת משטרה קטנה בצפון הארץ. ההצגה, בהשתתפות צוות השחקנים שהעלה את "אגדות האחים גרימברג", החלה כהצגה מבטיחה, עלתה לבמה ברגל ימין, אבל מיהרה לרדת ממנה עם פרוץ מלחמת שלום הגליל.