הישג השיא של פנייה בנבחרת הגיע בטורניר הקופה הרביעי שלו, קופה אמריקה 1997, בהדרכתו של לופס הבאס. בוליביה, מארחת הטורניר, פתחה בניצחון 0–1 על , בו הורחק פנייה לאחר כשעה של משחק בכרטיס אדום. פנייה החמיץ את הניצחון 0–2 על , אך חזר להרכב בניצחון 0–1 על אורוגוואי ששלח את בוליביה לרבע הגמר עם מאזן מושלם של שלושה ניצחונות ללא ספיגה. ברבע הגמר, עם פנייה בהרכב, הפתיעה המארחת את קולומביה עם ניצחון 1–2. בחצי הגמר מול מקסיקו, במשחק רווי הרחקות (שני המאמנים ושחקן אחד מכל קבוצה הורחקו במהלך המשחק), סייע פנייה לנבחרתו לנצח 1–3 ולהעפיל לגמר הקופה אמריקה. במשחק הגמר, פנייה שפתח בהרכב ראה את נבחרתו סופגת 1–3 מ, מחמיצה הזדמנות לזכות בתואר ומסיימת כסגנית בלבד. במקביל לטורניר הקופה, רשם פנייה 12 הופעות במסגרת מוקדמות מונדיאל 1998, אך בוליביה כשלה בניסיון להעפיל לטורניר הגמר.
קיץ 1999 היה עמוס עבור בוליביה בזירה הבינלאומית. הקיץ נפתח בטורניר קופה אמריקה 1999, החמישי של פנייה בנבחרת, תחת המאמן הקטור ויירה. לאחר הטורניר הביתי המוצלח שנתיים קודם לכן, התקשתה בוליביה לשחזר את יכולתה וכשלה להעפיל משלב הבתים. פנייה פתח ושיחק לאורך כל שלושת משחקיה של בוליביה בטורניר, שנפתחו בשוויון 0-0 מול פרגוואי, והמשיכו עם הפסד 0–1 לפרו ושוויון 1-1 מול . בהמשך הקיץ השתתפה בוליביה בגביע הקונפדרציות 1999. היא הגיעה לטורניר על תקן סגנית אלופת דרום אמריקה מטורניר הקופה ב-1997, לאחר שברזיל, אלופת דרום אמריקה, כבר זכתה בכרטיס כסגנית אלופת העולם ממונדיאל 1998 במקומה של שוויתרה על השתתפותה. פנייה פתח בשוויון 2-2 מול במשחק הראשון, אך לא שותף בשוויון 0-0 מול ובהפסד 0–1 למקסיקו, שסיימו את דרכה של בוליביה בטורניר בתום שלב הבתים.
לאחר שרשם 12 הופעות במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002, נעדר פנייה ממשחק הנבחרת למשך כשנה וחצי, אז הוסיף שש הופעות במוקדמות מונדיאל 2006 אך שוב לא הצליח לסייע לנבחרתו לחזור למונדיאל לראשונה מאז 1994. עם זאת, בפרק הזמן הזה כבש את שערו היחיד במדי בוליביה, כאשר ב-11 באוקטובר 2003 כבש את השער היחיד בניצחון 0–1 על במשחק ידידות. לאחר טורניר המוקדמות, שוב נותר פנייה מחוץ לנבחרת, הפעם לתקופה של שנתיים וחצי, עד ששב לסגל במרץ 2007. מספר חודשים מאוחר יותר זומן, כקפטן הנבחרת, לסגל לקראת טורניר קופה אמריקה 2007. היה זה טורניר הקופה השישי והאחרון שלו בסגל בוליביה, כאשר על הקווים עמד חברו לנבחרת במשך שנים ארוכות, ארווין סאנצ'ס. פנייה פתח כקפטן בכל שלושת משחקיה של בוליביה בטורניר, שנפתחו בשוויון 2-2 מול ונצואלה, ובהמשך הפסד 0–1 לאורוגוואי ושוויון 2-2 נוסף, הפעם מול פרו, סיימו את דרכה של בוליביה כבר בתום שלב הבתים.
לאחר היעדרות נוספת ממשחקי הנבחרת, הפעם למשך מעל לשנה וחצי, חזר פנייה לסגל במרץ 2009, והספיק לערוך ארבע הופעות נוספות במדי בוליביה. ב-1 באפריל 2009, במשחק שלפני משחקו האחרון בנבחרת, היה שותף לניצחון המפתיע 1–6 על ארגנטינה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. כחודשיים לאחר מכן, ב-10 ביוני 2009, רשם פנייה את הופעתו האחרונה במדי בוליביה, בתבוסה 0–4 לצ'ילה במסגרת מוקדמות המונדיאל. פנייה נחשב לאחד מבכירי שחקניה של בוליביה בכל הזמנים, ובסך הכול רשם 85 הופעות בהן כבש שער בודד.
חואן מנואל פניה
דייויד א. גרגורי
דייוויד א. גרגורי (באנגלית: David A. Gregory; נולד ב-19 באוגוסט 1985) הוא שחקן אמריקאי.
ביוגרפיה.
גרגורי נולד בפיירבנקס כאמצעי מבין שלושה בנים, הוא התחנך תרופה בחינוך ביתי, לאחר סיום התיכון לקח חלק ב-"Interlochen Arts Camp", מחנה קיץ במישיגן בו משתתפים אמנים מרחבי העולם.
ב-2008 סיים תואר באוניברסיטת בולדווין וואלאס באוהיו.
קריירה.
ב-2005 החל להופיע בתיאטרון כשגילם את ריף במחזה סיפור הפרברים.
מ-2009 ועד 2012 שיחק באופרת הסבון ABC של "One Life to Live".
ב-2008 שיחק בפרק של חוק וסדר.
ב-2010 שיחק שחקן בייסבול בסרט איך אתם יודעים.
ב-2012 הופיע בסדרה אחת שיודעת.
ב-2014 גילם רדן בלט בפרק של אלמנטרי.
ב-2015 כתב והפיק את הדרמה "Powder Burns" שיצאה ב-iTunes.
ב-2017 הופיע בסדרה הטובות לקרב ובסרט Angel of Anywhere.
ב-2019 שיחק בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה של נטפליקס, "רעבים".
מהומות הגזע בשיקגו (1919)
מהומות הגזע בשיקגו היו עימותים בין לבנים-אמריקאים לאפרו-אמריקאים, שפרצו בשיקגו ב-27 ביולי 1919 ונמשכו כשבוע. במהלך המהומות נהרגו 38 בני אדם (23 שחורים ו-15 לבנים); יותר מ-500 אנשים נפצעו ויותר מ-1000 אנשים איבדו את ביתם עקב פגיעה ברכוש. המהומות הסתיימו לאחר שהמשמר הלאומי של אילינוי התערב עם כוח של כ-6,000 חיילים ומנע המשך של מתקפות של לבנים על שחורים. המהומות היו ההתפרצות האלימה וההרסניות ביותר בגל של עימותים בין-גזעיים בארצות הברית, שמכונה הקיץ האדום של 1919 וכלל מהומות בוושינגטון די. סי., אוסטין, יוסטון, אומהה ועשרות ערים אחרות.
המניע המיידי למהומות היה מותו של יוג'ין ויליאמס, נער שחור שטבע בימת מישיגן לאחר שתושבים לבנים זרקו לעברו אבנים. השוטרים שהגיעו למקום סירבו לעצור את הגבר הלבן שעדי הראייה זיהו כאחראי לזריקת האבנים ובמקום זאת עצרו גבר שחור. קהל זועם החל להתאסף בחוף ועימותים התפתחו. גל של שמועות סייע למהומות להתפתח מתקרית לתקרית, והמונים לבנים ושחורים התעמתו ברחבי העיר. הרקע העמוק יותר למהומות כלל גזענות, אלימות גוברת ומעשי לינץ' כלפי שחורים בדרום ארצות הברית שעודדו את ההגירה הגדולה של שחורים מהדרום לצפון. שיקגו הייתה עיר תעשייה שנחשבה לסובלנית יחסית, וכתוצאה מכך הייתה יעד מרכזי להגירה. הגידול באוכלוסייה השחורה בעיר בצירוף למצב החברתי-כלכלי הנפיץ אחרי מלחמת העולם הראשונה הביאו לעלייה במתח בין הקבוצות סביב נושאים של דיור ותעסוקה.
רקע.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נוצר מחסור בעובדים בערי התעשייה בצפון ארצות הברית, זאת בעקבות הגיוס ההמוני וירידה במספר האנשים שהיגרו מאירופה. מצב זה והמשך מקרי האלימות כלפי שחורים בדרום, הביאו לגל הגירה המוני של שחורים לערי תעשייה בצפון, וביניהן שיקגו. עד 1919 כ-500,000 אפרו-אמריקאים היגרו מהדרום. בשיקגו עצמה הקהילה השחורה גדלה מ-44,000 ב-1909 לכ-110,000 ב-1920. כ-90% מהשחורים שהגיעו לשיקגו התרכזו באזור קטן יחסית בדרום העיר, שכונה "החגורה השחורה". ב-1919 הם היוו כ-4% מתושבי העיר. האזור היה עני ביחס לשכונות מסביבו ותנאי המגורים היו קשים, אך עקב הצפיפות הרבה שכר הדירה היה גבוה מאשר בשכונות הסמוכות.
החגורה השחורה גבלה בשכונות של אמריקאים ממוצא אירי ופולני. הקבוצות האתניות בעיר היו על פי רוב מגובשות בתוך עצמן ועוינות כלפי קבוצות אחרות. הן שמרו על הטריטוריות שלהן מפני כניסה של בני קבוצות אחרות והתחרו ביניהן על עבודה וכוח פוליטי. האירים, במיוחד, היו קבוצה ותיקה יחסית בעיר ובעלת כוח פוליטי באיגודי העובדים, בפוליטיקה העירונית ובמשטרה. רבים מהצעירים האירים בעיר היו מאורגנים במועדונים שנקראו "מועדונים אתלטיים", אך שימשו ככנופיות מיליטנטיות. ביוני 1919 נרצחו שני שחורים על ידי חברי המועדונים האתלטיים. בדוח שנכתב לאחר המהומות נכתב ש"ספק אם המהומות היו מתפתחות מעבר לתקרית הראשונית ללא נוכחות הכנופיות".
רוב השחורים היו במצב כלכלי קשה, אך חלק מאלה שהצליחו לשפר את מצבם הכלכלי ביקשו לעבור לשכונות אחרות, שהיו לבנות בעיקרן, דבר שגרר מעשי אלימות כלפיהם. בשנתיים שקדמו למהומות, הונחו פצצות ליד 12 בתים של שחורים מחוץ לחגורה השחורה, 8 מתוכן בחמשת החודשים שקדמו למהומות. באחד הפיצוצים נהרגה ילדה שחורה ואף אחד מהם לא פוענח על ידי המשטרה.
כל עוד הכלכלה הייתה כלכלת מלחמה הייתה בשיקגו עבודה בשפע עבור שחורים ולבנים. התעשיינים, ובמיוחד אלה הקשורים בתעשיית הבשר, עודדו את ההגירה של האוכלוסייה השחורה לעיר והשתמשו בה כדי לפצות על החוסר בכוח אדם ועל הביקוש שנוצר עקב חוזי הספקה לצבא. עם סיום המלחמה חוזים אלה התבטלו והתעשייה הייתה צריכה לעבור התאמה לכלכלת שלום. בנוסף מאות אלפי חיילים חזרו לעיר והגדילו את הצע העובדים. החיילים הלבנים שחזרו ראו באוכלוסייה השחורה הגדלה איום על יכולתם למצוא עבודה בתנאים אלו.
החיכוך בין התעשיינים לבין העובדים שרצו לשמור על תנאי העסקתם התבטא בשביתות חוזרות ונשנות של איגודי העובדים. ב-1919 התרחש גל השביתות הנרחב ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, עם ארבעה מיליון שובתים ברחבי המדינה. כמרכז תעשייתי ותחבורתי, שיקגו הייתה מוקד משמעותי של תופעה זו ומספר השביתות בה היה שני רק לזה של ניו יורק. רוב העובדים השחורים בשיקגו לא היו מאוגדים. איגודי עובדים רבים היו ללבנים בלבד, ואלה שקיבלו שחורים לשורותיהם שמרו על הפרדה גזעית. גם כשנעשו ניסיונות לאגד עובדים שחורים ביוני ויולי 1919, מרביתם לא רצו להתאגד. התוצאה הייתה שהעובדים הלבנים ראו את העובדים השחורים כאיום על יכולתם להפעיל לחץ על מעסיקים. באופן זה, סכסוכי עבודה הפכו לגורם נפיץ שהתפרץ כעימותים בין-גזעיים ברחבי ארצות הברית. דינמיקה זו בין סכסוכי עבודה לסכסוכי גזע באה לידי ביטוי עוד לפני המהומות בשיקגו במהומות בעיר איסט סנט לואיס באילינוי ב-1917, שבמהלכן נטבחו 39 שחורים לפי האומדן הרשמי ויותר מ-100 לפי אומדנים אחרים.