גם שנים רבות לאחר מכן המשיך הסרט לקבל ביקורות חיוביות: כריסטופר נול, מבקר קולנוע ובלוגר באתר "יאהו!" כתב על הסרט כי "הוא לוכד בצורה מושלמת את רוח הזמן של שנות ה־70 המוקדמות, תקופה שבה האופטימיות גירדה את הקרקעית" ושיבח את וויטוביץ'. גם כותב המאמר עליו התבסס הסרט שיבח את הביצוע הקולנועי ואמר כי הוא שומר על הרוח העיתונאית של הסיפור, ומציג אותו באופן "חזק ובעל קצב מהיר, ללא מחשבות עמוקות על החיים והרהורים".
בעקבות חריגותו יחסית לתקופה הוא דורג במקום השני ברשימת "עשרת סרטי השוד הטובים ביותר אי־פעם" של מגזין Movie Magic הבריטי. בנוסף, הוא דורג במקום ה־443 בקרב רשימת "500 הסרטים הטובים ביותר של כל הזמנים" שערך מגזין Empire ב־2008. מגזין Vrij Nederland הוותיק דירג את סצנת השוד בסרט כשלישית הטובה ביותר בהיסטוריה של הקולנוע, אחרי "בייבי אריזונה" (1987) ו"היט" (1995). הציטוט "אטיקה! אטיקה!" הגיע למקום ה־86 ברשימת 100 הציטוטים האהובים שהכין מכון הסרטים האמריקאי, ולמקום ה־70 ברשימת "מאה שנים... מאה מותחנים" שהכין המכון לרגל 100 שנות קולנוע אמריקאי. בנוסף, ב־2006 ערך מגזין Premiere את רשימת "100 ההופעות הקולנועיות הגדולות של כל הזמנים" ודירג את דמותו של סאני על ידי אל פצ'ינו במקום הרביעי.
התייחסויות ומחוות בקולנוע ובטלוויזיה.
התייחסויות רבות לסרט נעשו בסרטים אחרים ובסדרות טלוויזיה, לרבות התייחסויות מפורשות ומרומזות, ופרודיות, חיקויים של הסצנות וסרטים החוקרים את סיפור הסרט ומחוות אחרות. סצנת צעקתו של סאני "אטיקה! אטיקה!", בהתייחסותו למהומות בית הכלא באטיקה, היא סצנה זכורה במיוחד והיא צוטטה רבות.
התייחסויות בולטות בצורת ציטוטים או חיקויים של סצנות מהסרט נעשו ב"ספיד", "שגעון המוזיקה", "משפחת סימפסון", "דוגמה" ו"השוטר הטוב", וקריאות "אטיקה!" צולמו גם בסדרות "בנות גילמור", "האוס", "דירת המצוירים" ו"המשרד". בסדרות רבות נקראו פרקים על שם הסרט או התייחסות לשמו, כגון "קרובים רחוקים מאוד", "ספין סיטי", "תהרוג אותי וזהו", "הפמליה", "קסם של הורים", "אריזה משפחתית" ו"עלילות טייני טון".
סרטים דוקומנטריים אחדים נעשו על "אחר צהריים של פורענות" או התייחסו אליו בחקירתם את האירועים. הבולט שבהם היה הסרט ההולנדי "מבוסס על סיפור אמיתי" (2004), בבימויו של וולטר סטוקמן. הסרט בחן את היכרותם של אזרחי ניו יורק עם "אחר צהריים של פורענות" והאירוע המקורי. בנוסף, נעשתה השוואה בין פרטי האירוע במציאות לאלה המופיעים בסרט תוך כדי ראיונות עם ג'ון וויטוביץ' לאחר שהשתחרר מהכלא ועם אחרים שלקחו חלק באירוע.
פרסים ומועמדויות.
פרסי אוסקר.
"אחר צהריים של פורענות" זכה בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (פרנק פירסון) ובנוסף היה מועמד בקטגוריות הבאות:
פרסי גלובוס הזהב.
הסרט היה מועמד בשבע קטגוריות בפרס גלובוס הזהב, ללא זכייה:
פרסים נוספים.
בנוסף, זכה הסרט בפרסים הבאים:
פול בייה
פול בייה (באנגלית: Paul Biya; נולד ב-13 בפברואר 1933) הוא נשיא קמרון מאז 1982.
ביוגרפיה.
תחת שלטונו, קמרון שרדה משבר כלכלי ועברה תאורטית מהיותה מדינה עם פוליטיקה חד מפלגתית לרב-מפלגתית, אולם הסברה הרווחת היא שלמעשה אין דמוקרטיה בקמרון, לאור בחירות מרובות בהן זכה הנשיא למעל 95% מהקולות, ולאור הסברה שבייה הוא מהמנהיגים המושחתים ביותר שידעה אפריקה מעודה.
בייה נולד בכפר מוומקה במרכז-דרום קמרון ולמד במכללה למדעי המדינה של פריז שצרפת, שם סיים לימודי יחסים בינלאומיים בשנת 1961.
ב-1975 בייה התמנה לראש הממשלה, ועם התפטרותו של הנשיא אהידוג'ו ב-6 בנובמבר 1982, נבחר לנשיא המדינה. בבחירות שנערכו ב־1984 קיבל 99% מהקולות.
בייה ספג ביקורת בשל התנהלותו הרודנית בעיני המבקרים, ונחשב למרוחק מאזרחי מדינתו. הוא גם ספג ביקורת מהאנגלופונים (דוברי האנגלית החיים בקמרון, באזורים שבעבר היו בשליטה של המנדט הבריטי) על דיכוי והרחקת מעמדות משמעותיות בקמרון. הוא מפקיד את הניהול השוטף של הממשלה בפני ראש הממשלה, פילימון יאנג, שמקיים מפגשים חודשיים של "מועצת ממשלה".
בבחירות ב-11 באוקטובר 2004, נבחר בייה לתקופת שלטון נוספת של שבע שנים, ברוב של 70.92 אחוזים, אולם המתנגדים לו טוענים כי הבחירות לוו בזיופים נרחבים.
היה בקשר קרוב עם הרב יהודא לאון אשכנזי "מניטו" במסגרתו למדו ביחד על ענייני תאולוגיה ומקרא, ואף יזם את הכנס הבין-דתי "משה האפריקאי" בדצמבר 1993, אשר נתן במה לשיח בין הדתות השונות. על פי המחקר, קשר זה היה אחת הסיבות לחידוש הקשרים הדיפלומטיים עם קמרון ולהפסקת החרם של מדינות אפריקה על ישראל.
ברוקלין, ניו יורק
סידני לומט
סידני ארתור לוּמֵט (באנגלית: Sidney Arthur Lumet; 25 ביוני 1924 – 9 באפריל 2011) היה במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע יהודי-אמריקאי. במהלך הקריירה שלו ביים יותר מ-50 סרטים, בהם הסרטים קוצרי השבחים: "12 המושבעים" (1957) ו"רשת שידור" (1976).
הוא זכה בפרס גלובוס הזהב לבימוי ובשנת 2005 זכה בפרס אוסקר לשם כבוד למפעל חיים עבור "שירותיו הגאוניים לתסריטאים, מבצעים ולאמנות הקולנוע". לומט נחשב לאחד הבמאים הפורים ביותר שפעלו בהוליווד. בנוסף, לומט היה אחד מהבמאים הראשונים שעשו מעבר מוצלח מהטלוויזיה לקולנוע. היה מועמד לפרס האוסקר 4 פעמים על עבודות הבימוי שלו בסרטים: "12 המושבעים", "אחר צהריים של פורענות", "רשת שידור" ו"פסק דין".
ביוגרפיה.
לומט נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה. היה שחקן לפני שהתחיל לביים. אביו, ברוך , היה שחקן בתיאטרון יידיש, ואמו, יוג'ינה, הייתה רקדנית. כבר בגיל ארבע הוא החל לשחק בתיאטרון עם אביו ושיחק גם בברודוויי עד שנות החמישים.
נפטר ב-9 באפריל 2011, בגיל 86, בביתו שבמנהטן מסרטן הלימפומה. לפי צוואתו, נשרפה גופתו ואפרו פוזר. לאחר מותו ספדו אנשים רבים לבמאי, ביניהם ראש עיריית ניו יורק, מייקל בלומברג (אשר אמר עליו כי הוא אחד הכותבים הגדולים של העיר ניו יורק), והבמאים מרטין סקורסזה ווודי אלן.
שיגעון
המונחים "משוגע" ו"שיגעון" הם ניסוחים עתיקים, אשר קיימים אלפי שנים (מתקופת המקרא, יוון העתיקה ועוד) המכוונים למצבים פסיכוטיים המתאפיינים בעיקר באיבוד קשר עם המציאות (מחשבות שווא והזיות), וכמו כן, מצבי רוח קיצוניים מתמשכים ללא מודעות עצמית וגבולות (כמו מאניה), והתנהגות המושפעת מהתופעות הנ"ל - מצב נפשי המכונה בפסיכולוגיה ובפסיכיאטריה בשם פסיכוזה. בשפה העברית מילים נרדפות לשיגעון הן "טרוף דעת" או "מטורף", "אי שפיות" או ""בלתי שפוי", "לא נורמלי" ועוד ביטויים עממיים רבים. משתמשים במילה גם במובן של תסמינים פסיכוטיים או אישיותיים מסוימים כמו מחשבות שווא או מחשבות מקובעות שאינן מרפות. משתמשים גם במושגים נוספים הקשורים לפתולוגיה הנפשית, פסיכוטית או אישיותית, כמו "שיגעון גדלות" (מגלומניה) או "שיגעון רדיפה" (פרנויה). בדיבור היום-יומי משתמשים במילה "שיגעון" גם במובן של שטות גמורה, חוסר היגיון, אבסורד או בתיאור דברים היוצאים מן הכלל.
היחס לשיגעון בהיסטוריה.
העת העתיקה וימי הביניים.
השיגעון נוכח – בדרך כלל כגורל או כעונש – במיתוסים דתיים מוקדמים ובסיפורי גבורה הפרעות חמורות במצבי רוח, דיבור והתנהגות יוחסו לרוב לכוחות על-טבעיים. בבבל ובארם נהריים האמינו שהפרעות מסוימות נגרמו כתוצאה מפלישה של רוחות, כישוף, זדון שטני, עין הרע והפרת טאבו: דיבוק היה גם השיפוט וגם העונש.
בעת העתיקה האמינו שהפרעות מסוימות בדפוסי ההתנהגות המקובלת מבחינת כלל החברה כלא נורמלית נגרמו כתוצאה ממעורבות של כוחות עליונים: אלים ורוחות והיו פועל יוצא של הפרת טאבו, מזימות של כוחות השטן, כישוף או עין-הרע: ההתנהגות החריגה בנוף החברתי שהייתה למעשה השיגעון או הדיבוק, השד או זעם האל או הרוח שדבקה בגוף ונפש האדם, או אדם אשר נטרף הוא ודעתו בידי אותם גורמים: היה זה למעשה העונש או השיפוט על מעשים שפנו כנגד האלים או כוחות חיצוניים.
בגישות יווניות מוקדמות נתפסה התנהגות נורמלית ואבנורמלית כאחד, כנתונים לחסדיהם של כוחות חיצוניים על-טבעיים כמו אלים, שדים, כוחות פוריות כוחות המענישים, נוקמים והורסים: כאשר גורל בני האדם נקבע בעיקר על ידי פסקי-דין המוכתבים מלמעלה מאותו כוח-עליון. באותן גישות מוקדמות החיים הפנימיים עם הדילמות המוסריות שלהם לגבי מצפון ובחירה עדיין לא היו החלטיים: היחס שניתן הוא כי הגורל מכתיב את אופי הדברים ורצף הפעולות. כלומר כוח עליון השולט בפעולותיו של האדם ביחס לדפוסי התנהגותו: רק במאות ה-5 וה-4 לפני הספירה, החשיבה על הנפש התפתחה ושימשה כדגם לחשיבה המיינסטרימית ביחס לנפש ולשיגעון במערב.
אצל הומרוס באיליאדה הגיבורים נתפסו כנתונים לחסדיהם של כוחות חיצוניים, על טבעיים. בני האדם הגיעו לכדי שיגעון מתוך זעם האלים או בשל נקמתם: גיבורי האיליאדה הם בובות על חוט הנשלטות על ידי כוחות חיצוניים גם במקרא טירוף והפרעת הנפש הם עונש אלוהי שמקבל האדם על חטאיו. האזכור העתיק ביותר של הטירוף במקרא מופיע כאשר האלוהים מעניש את בני ישראל אם לא ימלאו את החוקים שמשה הציג בפני העם.
לפיכך בתפיסה של העת העתיקה וימי הביניים השיגעון הוא טרוף הדעת, טשטוש השכל שנגרם לאדם על ידי כוח עליון וגורם לו להתנהג מתוך שוטות גמורה ולפעול בחוסר טעם או הגיון בהשוואה להתנהגות שנחשבת לנורמטיבית בחברה. השיגעון נתפס כתוצאה של השתלטות על ידי כוח עליון כמו רוח או שד הנתקע במוחו של אדם ואינו מרפה ממנו, דבר הגורם להתנהגות חריגה מתוך דחפים הנשלטים בידי כוחות של מעלה.
שיגעון על פי הרפואה ה"מודרנית".