P. Avery, B. G. Fragner, J. B. Simmons (1982), "‘Abbāsī", in: Encyclopædia Iranica, Vol. I, Fasc. 1, p. 86. Iranica Online (Last Updated: July 13, 2011). גישה ב-27 בספטמבר 2019.
Нумизматический словарь. 4-е издание. / Зварич В.В. / Львов, 1980
פאבל ווליה
פאבל אלכסייביץ' ווליה (ברוסית: Павел Алексеевич Воля; נולד ב-14 במרץ 1979, בפנזה, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות) הוא מגיש טלוויזיה, שחקן וזמר רוסי. כשחקן KVN לשעבר, הוא החל להנחות את התוכנית הרוסית קומדי קלאב, שהופק על ידי גאריק מרטירוסיאן ושודר בערוץ TNT. בשנת 2007 הוציא ווליה את אלבום האולפן הראשון שלו. החל משנת 2008 מנחה תוכנית טלוויזיה ב-TNT.
ווליה נשוי לאשת הספורט ומגישת הטלוויזיה ליאסאן אוטיאשבה, ולהם בן רוברט, יליד 14 במאי 2013 ובת סופיה, ילידת 6 במאי 2015.
אברהם אריה לייב רוזן
אברהם אריה לייב רוזן (ביידיש: אברהם אריה לייב "לייבוש" ראזען; ברומנית: Avraham Arie Leib Rosen; 1870 או 10 באפריל 1871 – 2 באוקטובר 1951, בוקרשט) היה רב אורתודוקסי, יליד גליציה, שכיהן ברומניה כרב בבוחוש, כרב ואב"ד במוינשט (1903–1916) ובשנים 1916–1941 רב בעיר פלטיצ'ן. בימי המשטר יון אנטונסקו נמלט מחבל מולדובה לבוקרשט. בנו הצעיר ותלמידו, דוד משה רוזן כיהן בשנים 1948–1994 כרב הכולל או הרב הראשי של יהדות רומניה. אברהם אריה לייב רוזן כתב את הספרים "שאגת אריה", "שאלות ותשובות" ו"באר אברהם" שפורסמו בחייו לפני מלחמת העולם הראשונה. שאר כתביו, כולל ספר השו"ת "איתן אריה" הוצאו לאור במוסד הרב קוק בירושלים על ידי חתנו, הרב הראשי של סקוטלנד, זאב וולף גוטליב.
ביוגרפיה.
אברהם אריה לייב רוזן נולד ביאגיילניצה (יהילניציה), על יד צ'ורטקוב, במחוז טרנופיל. אביו היה הרב נחמן צבי, המכונה "זיידע" ילינגר, חסיד של הרד"ם מצ'ורטקוב. אמו הייתה חנייה יוטע הינדה לבית אויירבך, בתו של הרב נחמן זאב אויירבך ממונסטריץ'. בילדותו הצטיין בלימודי תורה והתכתב עם רבנים ידועים.
בשנת 1901 נבחר לרב קהילת בוהוש וכעבור שנתיים הוזמן לעמוד בראש קהילת מוינשט.
הוא נשא בראשונה עם שרה, בת של הרב חיים יהושע, שהיה בנו של רבי שמריהו, האב"ד ממוסטי ויילקיה ונכד של הרב שמריהו מקמינקה. שרה ילדה לו את בנו הבכור, אליהו רוזן, ששימש לימים כרבה של קהילת אושפיצין (אושוויינצ'ים בפולין) ואת בתו חיה (קלרה) ליבשה, לימים חיה ליבשה בומבך שגרה בלבוב.
אחרי מות אשתו, התחתן הרב אברהם אריה רוזן עם טויבה, הבת של הרב שמחה יואל לקסנר מפוטיק. מנישואים אלה נולדו בת – לאה, שהתחתנה עם אדריכל, בן – דוד משה רוזן, לימים הרב הכולל של יהדות רומניה, ועוד בת – ברכה (בטי) שנישאה לרב הווינאי זאב וולף גוטליב, לימים אב"ד של ליברפול וגלאזגו והרב הראשי של סקוטלנד.
אחרי שפעל במוינשט 13 שנה, בשנת 1916 נבחר רוזן לרב בעיר פלטיצ'ן, שם פעל למשך 25 שנה, בין היתר בבית הכנסת "חב"ד". כפי שנכתב באנציקלופדיה לחכמי גליציה: "הפליא את ההמונים בדרשותיו".
בגלל הרדיפות בשנת 1941 עזב רוזן את פלטיצ'ן כדי לעבור לבוקרשט, בירת רומניה, בה התגורר ועבד בנו משה. בבוקרשט שימש אברהם אריה רוזן כרב בבתי הכנסת מלבי"ם ו"א.ל. זיסו" וכמו כן בבית הכנסת ברחוב מירצ'ה וודה והבית הכנסת שלו - ברחוב נגרו וודה. בנו הבכור, אליהו רוזן, רב של קהילת אושפיצין, נספה בשואה עם כל משפחתו ובני קהילתו. גם בתו מנישואיו הראשונים, חיה (קלרה) ליבשה בומבך נרצחה על ידי הנאצים בלבוב, יחד עם כל משפחתה.
הרב אברהם אריה לייב רוזן נפטר בבוקרשט בשנת 1951. מאוחר סידר בנו משה רוזן את העברת גופתו לקבורה לישראל.
תהילים י&quot;ג
תהילים י"ג הוא המזמור השלושה עשר בספר תהילים (על פי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים זהו המזמור השנים עשר). המזמור חתום בידי דוד, ומתאר את צרותיו, ואת ביטחונו בה' שיושיע אותו.
תוכן המזמור.
באופן חריג בין מזמורי תהלים, המזמור מתחלק לא לשני חלקים אלא לשלושה חלקים המתקצרים והולכים: השליש הראשון הוא תלונה, השליש השני נושא אופי של תחינה, והשליש השלישי הוא תהילה.
פסוקים ב-ג: המשורר מביע את מצוקתו. המצוקה מוגשת באמצעות הביטוי החוזר "עַד אָנָה", עד מתי.
פסוקים ד-ה: תפילה לה' שיושיע אותו מצרותיו.
פסוק ו: חתימה בביטחונו של דוד שיושיע אותו, והוא ישיר לו שיר תודה.
סוגת המזמור.
למרות סיום המזמור במילות הודיה לה', יש המסווגים את המזמור כקינת יחיד.
המזמור בתפילה.
הפסוק האחרון של המזמור נאמר בפסוקי דזמרא.
המזמור בתרבות.
יש הרואים סגולה מיוחדת באמירת מזמור זה 13 פעמים במשך שלושה עשר יום.
אשליות
אשליות הוא פזמון שכתב דוד חלפון, והלחין וביצע ניסים סרוסי. השיר יצא לאור בשנת 1973.
השיר נכלל באלבום הבכורה של סרוסי "מצעד הפזמונים של ניסים סרוסי". מאלבום זה בלטו השירים "אשליות" ו"איני יכול". השיר נמנה עם ז'אנר הרוק המזרחי.
רקע.
הדובר בשיר מדבר על אשליות, בהתייחס להצלחה כלכלית וחופש לא מושג. הדובר מזכיר אשליות הקשורות להישגים חומריים כגון דירת פאר ומכונית אדומה לעומת הישגים גשמיים כגון שליטה ("להכריז אני ראש העיר"), עצמאות וחופש ("להתעורר אחר הצהריים, לא לעבוד לעולם").
הדובר חולם על מגורים בדירת פאר, לעומת השיכונים שהיו צורת המגורים הנפוצה במדינת ישראל באותה התקופה. הוא חולם להגיע למצב בו לא יצטרך לקום בכל בוקר כדי להגיע לעבודה.
המכונית שתהיה בבעלותו תהיה בצבע אדום, צבע בולט ומושך תשומת לב לעומת המכוניות הלבנות שהיו בישראל בהתאם למזג האוויר החם.
מלבד האמצעים החומריים המשמשים כסמלים לייצוג עושר, הדובר רוצה "לשיר שירי אהבה ושלום". על פי פרשנות, סרוסי כיוון לילדי הפרחים ולתנועות המחאה בשנות ה-60 וה-70 בארצות הברית. הדובר מקנא בצעירים אלו שגדלו בשפע רב, והיו חופשיים. לטעמו, שירת שירי אהבה ושלום היא זכות הנמצאת בידי אנשים עשירים שלאנשים עניים אין זמן לעסוק בה במהלך היום-יום.
השיר מביע את שאיפתו של הדובר לא לעבוד לעולם ולהיות חופשי מעבודה וחיפוש אחר פרנסה. נרמזת גם ביקורת על החברה בה חי הדובר אשר מעמדו הנמוך הוביל אותו להרגיש כאילו הוא משרת אחרים.
בתקופה המתוארת בשיר (שנות ה-70 של המאה ה-20), נסיעות לחו"ל לא היו דבר שבשגרה בעקבות מחירן הגבוה. הדובר שואף לטייל בעולם ובמיוחד בערי האומנות והאופנה, פריז ורומא ולחיות כמו קזנובה האיטלקי.
בבית הרביעי והאחרון מתפכח הדובר ומבין שכל שאיפותיו הן רק אשליות שלא יתגשמו לעולם.
כתיבה מוזיקלית ועיבוד.
למרות ששאר השירים שביצע ניסים סרוסי ועיבד ירון גרשובסקי באותה התקופה, נכתבו והולחנו בסגנון פסטיבל סן רמו, השיר "אשליות" מאופיין בצלילי רוק כבד המנוגן בגיטרות חשמליות וכלי נשיפה.
עיבוד השיר כולל קטע מעבר בין הבתים המנוגן בסינתיסייזר מוג ומרמז לרוק הפסיכדלי בארצות הברית (מוזיקה שעיקר מאזיניה היו היפים ששרו על אהבה ושלום). המוג היה חדשני לתקופה בה יצא השיר לעומת השירה הנקייה (אקפלה) שהובילה את מצעד פזמונים בשנים האלו.
גרסאות.
בשנת 1998 רמי פורטיס ושלומי ברכה ביצעו חידוש לשיר במסגרת פרויקט עבודה עברית.
יקטרינה פשקובה
יקטרינה פבלובנה פשקובה (ברוסית: Екатерина Павловна Пешкова, née Волжина; 26 ביולי 1887 - 26 במרץ 1965) הייתה פעילת זכויות האדם והומניטרית סובייטית, אשתו הראשונה של הסופר מקסים גורקי.
ביוגרפיה.
יקטרינה וולז'ינה נולדה בשנת 1887 בסוּמי שבאוקראינה למשפחה אצילים שירדה מנכסיה. ב-1895 סיימה את הגימנסיה בעיר סמרה בהצטיינות (מדליית זהב) והחלה לעבוד כמגיהה בעיתון העיר. שם פגשה את מקסים גורקי, ונישאה לו ב-1896. הם עברו לחצי האי קרים, שם נולד ב-1897 בנם מקסים, שנפטר ב-1934. בשנת 1898 נולדה בתם קטיה, שמתה מדלקת קרום המוח בגיל 5. ב-1903 נפרדו, אך הוסיפו לשמור על יחסי ידידות ואמון קרובים מאוד. כך, למשל, המשיכה פשקובה לנהל את ענייניו הפיננסיים של גורקי.
מ-1908 עד 1912 הועסקה בקרן ההגירה בפריז שעסקה בגיוס כספים לפליטים הפוליטיים הרוסיים. שם הצטרפה למפלגה הסוציאל-רבולוציונית ונעשתה עורכת בעיתון המפלגה "זנאמיה טרודה". ב-1914 חזרה לרוסיה ובמשך המלחמה עבדה בכמה ארגונים פילנתרופיים. היא יסדה ב-1915 את הוועדה לעזרה לילדים, שדאגה לילדים ויתומים שננטשו בחזית, ועמדה בראשה. באתו זמן לקחה חלק פעיל בעבודתו של החוג המחתרתי הוועדה לסיוע לאסירים פוליטיים רוסיים שנודע בכינוי הקיצור 'פומפוליט'
(Комитет помощи русским политкатораманам). בהנהגתה של ורה פיגנר. חוג זה התקיים עד מרץ 1917, כאשר השתחררו האסירים הפוליטיים של משטר הצאר. אבל הוא הוקם מחדש במהרה כאגודה לעזרת אסירים ופליטים, והיא המשיכה למלא בה תפקיד מרכזי.
לאחר מהפכת אוקטובר מלאו שוב בתי הסוהר ב"אויבי המהפכה", ופשקובה התגייסה למען אסירים אלה, שבהם היו גם רבים מידידיה וחבריה למאבק בעבר. כשהמאסרים הפוליטיים פשטו והלכו, היא החלה להשתמש בהשפעתה האישית כדי להתערב לטובת רבים מהם. מעמדו המיוחד של גורקי בשנות המהפכה הראשונות הקרין גם עליה וסייע לה במאמציה. עזרו לה גם מערכת היחסים המיוחדת, ובמידת מה מוזרה, שקשרה עם פליקס דזרז'ינסקי - "איש הברזל" שייסד את ה"צֶ'קָה" (קודמתם של הג.פ.או., הנ.ק.ו.ד. והק.ג.ב.) ועמד בראשה. הוא היה דמות מלאת סתירות - אדם שהוציא להורג אנשים על סמך חשד בלבד או למען יראו וייראו מחד, ומאידך אדם שלעיתים הפגין לב רגיש, פעל למען יתומי המלחמה וקרא לביטול עונש המוות. צד זה שלו היה זה שהופנה לעיתים כלפי גורקי ופשקובה שפנו אל "חוש הצדק" שלו.