ברזיליאנו פעל מול חופי פורט רויאל שבג'מייקה ואכזריותו כשודד ים נודעה לשמצה. בטרם החל פעילותו בפורט רויאל, הוא פעל כפריבטיר בבאהיה, ברזיל. לאחר שהוביל מרד על ספינה בלב ים, אימץ לעצמו אורח חיים של שודד ים. בהרפתקאתו הראשונה, הוא השתלט על אונייה שנשאה אוצר רב והביאהּ בבטחה לג'מייקה. בסופו של דבר, לכדו אותו הספרדים והוא נשלח לעמוד לדין בספרד, אך הוא הצליח להימלט, כשעל ראשו מרחפים איומי נקם מצד רודפיו. במהרה, חזר ברזיליאנו לסורו. הוא רכש מעמיתו פרנסואה ל'אולונה (François l'Olonnais) ספינה חדשה. מאוחר יותר, שיתף פעולה בהפלגותיו של סר הנרי מורגן ושל אחרים.
בהיותו בגילופין, נהג ברזיליאנו לפרוק את עולו ללא מעצורים ולאיים על כל אדם שלא ניאות לשתות עמו. הוא אף צלה בשיפודי עץ, בעודם בחיים, שני חוואים ספרדים, לאחר שאלה סירבו למסור לו את חזיריהם.
בתרבות הפופולרית.
רוק ברזיליאנו הוא אחד משודדי הים המופיעים במשחק המחשב "שודדי הים של סיד מאייר" משנת 2004.
ספי רכלבסקי
יוסף (ספי) רַכְלֶבְסקי (נולד ב-1966) הוא סופר, עיתונאי, פוליטיקאי ואיש רדיו ישראלי. כותב באופן קבוע במדור הדעות של עיתון "הארץ".
ביוגרפיה.
רכלבסקי נולד בכפר יהושע. הוא קרוי על שם סבו, יוסף רכלבסקי, שנספה ב"אסון הרפתנים" ב-1943. אביו הוא בן דודו של הסופר חיים באר.
את שירותו הצבאי עשה רכלבסקי בגלי צה"ל. למד בטכניון ובאוניברסיטה העברית מתמטיקה, סוציולוגיה ופילוסופיה, אך אינו בעל תואר מהן.
בשנת 1984 החל לערוך את תוכניתו של יעקב אגמון, "שאלות אישיות", במסגרת שירותו בתחנת הרדיו הצבאית.
בשנת 1998 התפרסם ספרו הראשון, "חמורו של משיח", בהוצאת ידיעות אחרונות. הספר מזהיר מפני נטיות משיחיות וגזעניות בציבור הדתי בישראל, בהתבסס על טקסטים תורניים ואירועים היסטוריים. הספר עורר סערה עם צאתו, ונטען כנגדו שהוא פסבדו-מדעי ושלמחבר אין את הכלים הדרושים למחקר מסוג זה, ומשום כך הספר לוקה בשגיאות מתודולוגיות. כמו כן נטען כי הוא מסית לפילוג בין חלקי העם.
בשנת 2008 התפרסם ספרו השני של רכלבסקי, "אין גבול", בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר שבו טען כי בעיותיה הנוכחיות של מדינת ישראל נובעות מהיעדר גבולות, אם גבולות מוחשיים וגאוגרפיים, ואם גבולות מוסריים או חוקיים. הספר מבוסס על מספר סדרות דוקומנטריות שערך רכלבסקי עבור גלי צה"ל שעסקו בשאלות של זהות ישראלית, דת ומדינה, ואקטואליה.
באפריל 2008 עורר רכלבסקי סערה בכנסת, כאשר במהלך דיון בוועדת הפנים אמר: "לדאבון לבנו, במדינת ישראל היום חוק הנישואין והגירושין אינו מתיר לי להתחתן עם שאינה יהודייה. הניסוח הזה קרוב מדי לחוקים ההם בנירנברג".
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2012 התמודד בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה, אך לא קיבל מספיק קולות על מנת להיות משובץ ברשימתה לכנסת.
במאי 2015 הושעה מכתיבה בעיתון "הארץ", לאחר שנחשף כי נטל חלק בקמפיין הבחירות לכנסת העשרים של "המחנה הציוני", ובמקביל פרסם בעיתון מאמרים בנושא הבחירות, ללא גילוי נאות למערכת העיתון ולקוראים. כעבור כשלושה חודשים חזר רכלבסקי לכתוב בעיתון.
באוגוסט 2015 פרסם בו מאמר שבו ביקר את השב"כ על כך שהטיל את כל האחריות לטרור היהודי על כתפיו של מאיר אטינגר, בעוד שרבנים כדוגמת יצחק גינצבורג ודב ליאור לא הועמדו לדין באשמת הסתה והטפה לטרור.
רכלבסקי הוא אב לבת.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
טורקי טורקי
אנדראס פרוחננקובס
פניוס (מיתולוגיה)
פֵּנֵיוֹס (ביוונית: Πηνειός, בלטינית: Peneus) הוא שמו של אל-נהר במיתולוגיה היוונית, אחד משלושת אלפי נהרות, בנם של אוקיינוס ותֵטִיס. הנימפה קְרֶאוּסָה ילדה לו בן אחד, הִיסְפֶּאוּס, שהיה מלך הלַפִּיתִים, ושלוש בנות – קִירֵנֵה, דַפְנֵה וסְטִילְבֶּה. על שמו נקרא הנהר פניוס בתסאליה.
אֶרוֹס, אל האהבה היווני, ירה את אחד מחציו באפולון אל השמש, וגרם לו להתאהב בדפנה, בת פניוס. על פי הגרסה הארקאדית של המיתוס הייתה היא בתו של אל הנהר לָדוֹן. מחשבת ארוס הייתה כי דפנה תשים את אפולון לשנינה, גמול על שאפולון לעג לכישורי הקשתות שלו. ארוס אף טען כי שירת אפולון מרגיזה אותו. דפנה התפללה לאל הנהר פניוס כדי שיסייע לה, והוא הפכה לעץ דפנה, שנעשה לימים מקודש לאפולון.
גואל אדמות העמק
גואל העמק
יוסף רכלבסקי
רכלבסקי
ואנגרי מאטאיי
ואנגרי מוטא מאטאיי (בקניה הוגים את שמה ואנגרי מא'אטיי; 1 באפריל 1940 – 25 בספטמבר 2011) הייתה פעילה פוליטית וסביבתית מקניה. ב-2004 הייתה מאטאיי לאישה האפריקאית הראשונה שזכתה בפרס נובל לשלום, שהוענק לה על תרומתה לפיתוח בר-קיימא, דמוקרטיה ושלום. כמו כן, היא זוכת בפרס הקיום הנכון ב-1984 והפרס לפעילות סביבתית ע"ש גולדמן ("הנובל הירוק") לשנת 1991.
מאטאיי הייתה חברת פרלמנט ושרתה כסגנית שר לסביבה טבעית ואוצרות טבע בממשלתו של נשיא קניה מוואי קיבאקי מינואר 2003 עד נובמבר 2005.
רקע משפחתי ושנים ראשונות.
ואנגרי נולדה באפריל 1940 למשפחה טיפוסית משבט הקיקויו. אמה הייתה אשתו השנייה של אביה, אחת מארבע נשותיו. ואנגרי הייתה השלישית מבין חמשת ילדיה של אמה אך הבת הראשונה ולכן קרובה מאוד לאמה. ממנה היא קיבלה את אהבת הטבע והאדמה. אמה שמעולם לא הלכה לבית הספר או למדה קרוא וכתוב עסקה כל חייה בחקלאות והמשיכה לגדל מזון עד אמצע שנות ה-80 לחייה. אביה למד בבית ספר יסודי, ידע קרוא וכתוב בשפת הקיקויו אך לא באנגלית ועבד כנהג ואיש תחזוקה בחווה בבעלות מתיישב אנגלי לבן, ואליו הצטרפו שאר נשותיו חוץ מואנג'ירו, אמה של ואנגרי.
אף על פי שבאותה תקופה בקהילת הקיקויו בנות נשארו לרוב לעזור לאימן בעבודות הבית והטיפול באחים, ואנגרי נשלחה לבית ספר יסודי בגיל 8, ובגיל 11 היא עברה ללמוד בפנימיה שנוהלה על ידי המסיון הקתולי. שם היא הייתה בתקופת התקוממות המאו מאו. כשסיימה את לימודיה בשנת 1954 הייתה בעלת הציונים הגבוהים ביותר בכיתתה ולכן יכלה להתקבל לתיכון היחיד שהיה באותה תקופה בקניה לבנות שחורות. בתום לימודיה בתיכון שאלו אותה אם היא מעדיפה להיות מורה או אחות שכן אלו היו נתיבי הקריירה לנשים שחורות בעלות השכלה תיכונית בקניה, אך ואנגרי הייתה נחושה להמשיך להשכלה גבוהה.
השכלה גבוהה.
בשנת 1960 ואנגרי נבחרה להשתתף ברכבת האווירית אותה יזם קנדי, במסגרתה 300 בוגרי תיכון מצטיינים מקניה נשלחו ללמוד בארצות הברית. היא קיבלה תואר ראשון בביולוגיה מקולג' Benedictine בקנזס, המשיכה ללימודי תואר שני באוניברסיטת פיטסבורג בו זכתה ב-1966. לאחר חזרתה לקניה היא השלימה (1971) דוקטורט באנטומיה מטעם אוניברסיטת ניירובי ואוניברסיטת מינכן. בכך הפכה מאטאיי לאישה הראשונה באפריקה המזרחית והמרכזית שזכתה בתואר דוקטור.
משפחה ומשבר.
ב-1969 נישאה ואנגרי לבעלה מואנגי מאטאי, איש עסקים ולימים חבר פרלמנט, ולזוג נולדו שלושה ילדים. ב-1977 מואנגי עזב את הבית וב-1979 הגיש תביעת גירושין. מואנגי טען בפומבי שואנגרי בגדה בו עם חבר פרלמנט אחר. המשפט נדון בהרחבה בתקשורת של ניירובי ולבסוף מואנגי זכה במשפט. בעקבות הגירושין התראיינה ואנגרי לאחד מכתבי העת וטענה שהשופט היה לא כשיר או מושחת, וכתוצאה מכך היא הואשמה בבזיון בית הדין ונשפטה לשישה חודשי מאסר. בעקבות פשרה היא שוחררה לאחר מספר ימי מאסר בלבד. על פי הביוגרפיה שלה זו הייתה נקודת מפנה בהתייחסותה לשלטון והחוק בקניה. בעקבות הגירושין הוסיפה ואנגרי מאטאיי "A" נוספת לשם משפחתה שכן בעלה לשעבר דרש ממנה להפסיק להשתמש בשם המשפחה שלו.
לאחר הגירושין ואנגרי היגרה לזמביה. ילדיה של ואנגרי חיו עם מואנגי, בעלה לשעבר עד שנת 1985
תנועת החגורה הירוקה.
בשנות ה-70 ואנגרי הוזמנה למועצת המנהלים של UNEP התוכנית הסביבתית המקומית של האומות המאוחדות ונחשפה לעיסוק וידע בנושאים אקולוגיים, במקביל מחקר על קרציות בקר הוביל לנסיעות רבות ברמת קניה, היא ראתה שהנחלים מובילים הרבה אדמה "זו בליה" אמרה לעצמה, היא הבחינה שהבקר רזה, האנשים רזים והשדות מצמחים ירק בדלילות, בכפר הולדתה נגדע היער הטבעי כדי לפנות מקום למטעי תה, מפולות קרקע החלו באזור. עוד זרם ידע נבע ממעורבותה בNCWK ארגון הנשים של קניה, החלו להגיע דיווחים מהשטח על ילדים שסובלים ממחלות הקשורות בתת-תזונה בעיקר עקב מעבר למזון מעובד. מזון מעובד דרש פחות זמן בישול מהמזון המסורתי של תושבי קניה כריתת היערות הקשתה על מציאת עצי הסקה לבישול וכתוצאה הועדף המזון המעובד. כך נולד אצל ואנגרי הרעיון "בואו נשתול עצים" העצים יספקו עץ להסקה, לגידור ולבנייה, העצים יתנו צל לאדם ובהמה יגנו על המים וייצבו את האדמה, עצי פרי יספקו מזון הם ירפאו את האדמה ויחזירו את הציפורים והחיות הקטנות. כך נולדה תנועת החגורה הירוקה.