חיסרון זה משמעותי ביותר. יש לזכור שלמרות שפעולת ההכנסה וההוצאה של איברים ברשימה מקושרת יעילות מאוד, לרוב לפני נצטרך למצוא את המיקום המתאים להכנסה (בדרך-כלל למצוא את האיבר שאחריו אנו רוצים להכניס) או את האיבר אותו ברצוננו להסיר ולצורך כך נצטרך לבצע חיפוש. אמנם פעולת ההוצאה או ההכנסה של האיבר ייקחו רק formula_1, פעולת החיפוש תיקח formula_3 וזמן ריצת התהליך כולו יסתכם ב-formula_3, בדיוק כפי שהיה לוקח לבצע פעולה דומה במערך.
חיסרון נוסף, אשר גם הוא קשור לעובדת היותם של האיברים מפוזרים בכל רחבי הזיכרון ובפרט הוא קשור להיעדר המקומיות (Locality) הנובע מכך. כידוע, גישה לזיכרון היא פעולה יקרה יחסית מבחינת זמן ריצה. מסיבה זו, בין היתר, בעת בקשת מידע מהזיכרון, נהוג להביא יותר מידע ממה שנדרש מתוך הנחה שקיימת סבירות גבוהה שבקרוב נזדקק למידע הנמצא בקרבת מקום. זהו עקרון המקומיות. כאשר המידע מובא מהזיכרון, הוא נשמר בזיכרון המטמון והגישה למידע השמור שם מהירה הרבה יותר. את החיסרון בהיעדר המקומיות ניתן להרגיש בעת ביצועה של פעולה שכיחה למדי, סריקה סדרתית של אברי הרשימה. סדר גודל זמן הריצה של סריקת האיברים ברשימת מקושרת זהה לסדר גודל זמן הריצה של אותה הפעולה במערך - formula_3, ההבדל הוא שבעוד שבמערך בכל קריאה מהזיכרון יובאו מספר נתונים, משום שכל הנתונים שמורים ברצף בזיכרון, אין ערובה לכך שזהו המצב ברשימה ובהחלט ייתכן שהאיברים שמורים במקומות רחוקים זה מזה. בשל סיבה זו, בעוד שבמערך נזדקק לגשת בפועל לזיכרון רק לעיתים רחוקות (כל גישה לזיכרון תביא לזיכרון המטמון מספר איברים), ברשימה מקושרת אנו עלולים למצוא את עצמנו ניגשים ל-RAM עבור כל איבר ומבחינה מעשית זמן הריצה יגדל בעשרות מונים. חיסרון זה עשוי להתבטא באופן דומה, אך ביתר שאת, כאשר נעשה שימוש בזיכרון וירטואלי, שהגישה אליו איטית אף יותר מהגישה ל-RAM.
תוספות ושיפורים אפשריים.
עוגן.
לעיתים נרצה להגדיר איבר מיוחד בשם עוגן, שאת מקומו נדע מראש והוא יהיה האיבר הראשון ברשימה. באיבר זה לא ישמר מידע ויהיה בו רק מצביע לאיבר השני ברשימה. ללא שימוש בעוגן, יהיה עלינו לשמור מצביע אל האיבר הראשון ברשימה ולשנותו בכל פעם שזהותו של האיבר הראשון משתנה. לדוגמה, אם ברצוננו להוסיף איבר חדש שיהיה האיבר הראשון או לחלופין למחוק את האיבר הראשון, פעולה שתהפוך את האיבר השני לאיבר הראשון. הוספת העוגן מפשטת את הכנסת האיברים כי כך האיבר הראשון תמיד קבוע, לעולם לא נרצה למחוק אותו ולעולם לא נרצה להכניס איבר לפניו. יתרון זה בא לידי ביטוי בייחוד ברשימות בהן יש חשיבות לסדר האיברים, למשל רשימות ממוינות בהן אנו עלולים להכניס איבר שערכו קטן מערכם של כל איברי הרשימה ואז חייבים להכניסו בראש הרשימה.
רשימה מעגלית.
רשימה מעגלית היא רשימה בה האיבר האחרון מצביע לאיבר הראשון. פתרון זה מאפשר בניית רשימה מקושרת באמצעות מבנה נתונים סטטי כך שגודל הרשימה אינו מוגבל על ידי גודל מבנה הנתונים והסיבוכיות אינה ניזוקה על ידי הצורך להזיז איברים בעת ההכנסה וההוצאה.
רשימה דו-כיוונית.
ניתן להוסיף מצביע אל האיבר הקודם ברשימה וכך תהפוך הרשימה לרשימה מקושרת (משורשרת) דו-כיוונית. ברשימה המקושרת הקלאסית, בה מצביע רק לאיבר הבא ברשימה, הגעה אל האיבר הקודם ברשימה מתבצעת על ידי סריקה סדרתית של הרשימה ולכל איבר בדיקה האם האיבר הבא אחריו הוא אותו איבר שאנו מעוניינים למצוא את הקודם לו. שיטה זו דורשת זמן ריצה מסדר גודל formula_3, אנו עלולים לעבור על כל איברי הרשימה בכל פעם. בצורה זו, נוכל להגיע אל איברים הקרובים יותר לסוף הרשימה תוך זמן מהיר יותר - אם ברצוננו להגיע לאיבר האחד לפני האחרון למשל, נוכל לעשות זאת תוך פעולה אחת, על ידי חזרה אחורה איבר אחד מהאיבר האחרון, שאנו שומרים מצביע אליו, כאשר בשיטה הרגילה נצטרך לעבור על כל האיברים מתחילת הרשימה.
קרב אוקינאווה
קרב אוקינאווה (באנגלית: Battle of Okinawa, ביפנית: 沖縄戦, נקרא רשמית על ידי בעלות הברית בשם הקוד מבצע אייסברג, Operation Iceberg) נערך באיי ריוקיו בין כוחות בעלות הברית לבין כוחות האימפריה היפנית מראשית אפריל עד אמצע יוני 1945, והיה הקרב האמפיבי הגדול ביותר בזירת אסיה והאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. לאחר שכבשו מספר איי מפתח באוקיינוס השקט התקרבו בעלות הברית ליפן, ותכננו להשתמש באוקינאווה, הרחוק כ-550 קילומטרים מהאיים הראשיים, כבסיס אווירי לפעולות עתידיות במסגרת הפלישה הצפויה ליפן.
הקרב נודע גם בשם טייפון הפלדה באנגלית, או גשם של פלדה (鋼の雨) ביפנית, ומקורו בעצימות הגבוהה של הלחימה, בהתקפות הקמיקזה הרבות ובמספר הרב של כלי השיט והכלים המשוריינים שהפעילו בעלות הברית במהלך הקרב. מספר ההרוגים בקרב אוקינאווה היה הגבוה מבין קרבות זירת האוקיינוס השקט. בצד היפני נהרגו, נשבו או התאבדו מעל מאה אלף חיילים, ובצד בעלות הברית נהרגו או נפצעו מעל 65,000 חיילים. בנוסף הגיעו האבדות האזרחיות לעשרות אלפים. הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי הביאה לכניעת יפן מספר שבועות לאחר תום הקרב.
סדרי הכוחות.
יבשה.
כוחות הקרקע האמריקאים שהשתתפו בקרב כללו את הארמייה העשירית של ארצות הברית, בפיקודו של לוטננט גנרל סיימון בוליבר באקנר. הארמייה התחלקה לשני קורפוסים. הקורפוס האמפיבי השלישי בפיקודו של מייג'ור גנרל רוי גייגר ובו דיוויזיות הנחתים הראשונה והשישית, והקורפוס ה-24 בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון הודג' ובו דיוויזיות הרגלים השביעית וה-96. דיוויזיית הנחתים השנייה שימשה כוח עתודה, ויחידות נוספות תחת הארמייה יועדו להיות חיל מצב לאחר הקרב. בסך הכל מנתה הארמייה העשירית 102,000 חיילים ו-81,000 נחתים.
הארמייה ה-32 של הצבא היפני הקיסרי הייתה גרעין ההגנה באי, והכילה 67,000 חיילים, להם סייעו כ-9,000 חיילי הצי הקיסרי היפני וכ-39,000 מגויסים מקומיים. בנוסף ארגנו היפנים יחידת התנדבות של תלמידי חטיבת ביניים, שתפקידה היה סיוע לכוחות בחזית, ויחידת אחיות, אותה הרכיבו תלמידות ומורות מקומיות.
תחילה הכילה הארמייה ה-32 את הדיוויזיות התשיעית, ה-24, ה-62 ואת החטיבה המעורבת ה-44. הדיוויזיה התשיעית נשלחה לטאיוואן טרם הפלישה והדבר הביא לשינוי בתוכניות ההגנה היפניות. ההתנגדות הראשית נועדה להיערך בדרום על ידי לוטננט גנרל מיטסורו אושיג'ימה, ראש המטה שלו לוטננט גנרל איסאמו צ'ו, וראש אגף המבצעים שלו קולונל הירומיצ'י יהארה. יהארה צידד באסטרגיית מגננה, בעוד שצ'ו תמך באסטרטגיה התקפית. על הכוחות היפניים בצפון פיקד קולונל קטהידו אוּדוֹ, ועל חיילי הצי פיקד אדמירל-משנה מינורו אוטה.
הצי האמריקאי.
מרבית מטוסי הקרב והמפציצים האמריקאים שהשתתפו בקרב המריאו מנושאות מטוסים. היפנים החלו להשתמש בקמיקזה החל בקרב מפרץ לייטה, אך בקרב זה הפכו הקמיקזה לראשונה לאמצעי הגנה משמעותי. בין ראשית הנחיתות האמריקאית ב-1 באפריל עד ה-25 במאי נערכו שבע מתקפות קמיקזה, בהן השתתפו כ-1,500 מטוסים. בקרב זה ספג הצי האמריקאי את מספר האבדות הגבוה ביותר מכל הקרבות בהם השתתף במהלך המלחמה.
חבר העמים הבריטי.
אף על פי שכל כוחות בעלות הברית בקרב זה היו אמריקאים, סיפק הצי הבריטי הפסיפי כרבע מהחיפוי האווירי (450 מטוסים), חמישים ספינות מלחמה, בהן שבע עשרה נושאות מטוסים. המשימה של כוח זה הייתה לנטרל את שדות התעופה היפניים באיי הסביבה ולספק הגנה מפני הקמיקזה.
קרב ימי.
על הצי הבריטי הוטלה משימת ניטרול שדות התעופה באיי סקישימה, הדרומיים לאוקינאווה. הבריטים מלאו משימה זו בהצלחה בין 26 במרץ ל-10 באפריל. לאחר שסיימו, פנו הבריטים לשדות התעופה היפניים בצפון טייוואן. ב-1 במאי תקפו את שדות התעופה מהים ומהאוויר. מספר התקפות קמיקזה הסבו נזק מסוים לאוניות הבריטיות, אך הדבר גרם לעיכוב בלבד ולא עצר את המתקפה.
כ-1,900 טייסי קמיקזה המריאו מקיושו ומטייוואן בין 6 באפריל ל-22 ביוני. בעוד הערכות המודיעין האמריקאי לגבי מספר המטוסים בטייוואן עמד על 89, למעשה חנו באי כ-700 מטוסים, רובם מפורקים או מוסווים היטב, ומפוזרים בין הכפרים השונים והעיירות. הנפגעים העיקריים בהתקפות אלה היו כלי שיט קטנים, בעיקר משחתות ונחתות, אם כי מספר כלי שיט גדולים ספגו נזקים.
בשל התארכות קרב אוקינאווה, ובשל המאמצים הגדולים שנדרשו מהכוחות הלוחמים, נאלץ אדמירל צ'סטר נימיץ לשחרר לפרקים את מפקדיו על מנת לאפשר להם להתאושש. בהתאם לכך, ובהתאם לשינויים בייעוד הכוחות הימיים, החל הצי האמריקאי את הקרב כצי החמישי, בפיקודו של אדמירל ריימונד ספרואנס, וסיים אותו כצי השלישי, בפיקודו של אדמירל ויליאם הלסי.
מבצע טן-גו.
מבצע טן-גו היה ניסיון התקפי של שייטת יפנית בראשות אוניית המערכה יאמטו על בעלות הברית באוקינאווה. פקודת הקרב קראה לשייטת להפליג לאוקינאווה, להחיף עצמה על חופי האי ואוניותיה ישמשו סוללות ארטילריה עד שיושמדו לחלוטין. לאחר שיצאו האוניות מכלל פעולה, יהיה על צוותיהן לנטוש אותן ולהצטרף לשאר כוחות הצבא היפני שנלחמו באי. עם זאת, בטרם הספיקה השייטת להגיע לאוקינאווה איתרו אותה צוללות אמריקאיות, והאמריקאים תקפו אותה באמצעות מטוסים. התוכנית לא כללה חיפוי אווירי לשייטת, עובדה שהותירה אותה חסרת הגנה כמעט כנגד המטוסים האמריקאים.