ב-25 באוקטובר 2010, עוד לפני תאריך היעד שהוקצה לכך, קיבל הנשיא פיניירה דוח מקדים שהוגש לו על ידי ועדה לבטיחות בעבודה שהוקמה כתגובה למקרה. הדוח כלל 30 הצעות, החל משיפורים בהיגיינה ועד לשיתוף פעולה טוב יותר בין רשויות האכיפה המקומיות. אף על פי שהוטל על הוועדה להגיש את הדוח הסופי שלה ב-22 בנובמבר, היא דיווחה שביקורות בטיחות בסנטיאגו ובאזורים בכל רחבי צ'ילה אפשרו לה לקבל תמונה ברורה על המצב מוקדם משהיא צפתה. בסך הכול קיימה הוועדה 20 ישיבות וקיבלה 119 הצעות. במשך כל ימי הפרשה, הדגיש הנשיא פיניירה שהעלות הכספית לא מהווה שיקול בנוגע להצלת הכורים. עלות מבצע ההצלה הוערכה ב-20 מיליון דולרים, לא כולל ההוצאות על בניית, תחזוקת ואבטחת "מחנה התקווה". ההוצאות חרגו מעבר לחוב העסקי הכללי של בעלי המכרה, "חברת הכרייה של סן אסטבן". חברת הכרייה הממשלתית, "קודלקו", תרמה כ-75% לעלויות החילוץ וחברות פרטיות תרמו שירותים בעלות של 5 מיליון דולרים.
סוכנות דירוג האשראי הצרפתית, COFACE, הכריזה שלחילוץ הדרמטי מהמכרה הייתה השפעה חיובית על המוניטין הכלכלי של צ'ילה. "המבצע נתן למשקיעים הבינלאומיים תדמית של מדינה שבה ניתן לעשות עסקים בבטחה", אמר המנהל של COFACE בריטניה, קסוויר דנקר. "המבצע נתן רושם טוב במונחים של טכנולוגיה, סולידריות ויעילות". COFACE מדרגת ארצות על פי הסתברות הצלחתן של חברות במגזר הפרטי. צ'ילה מחזיקה בדירוג האשראי הגבוה ביותר בדרום אמריקה: A2. בריטניה לעומתה מדורגת בדירוג A3, שהוא נמוך יותר.
היבטים משפטיים.
בעקבות התאונה הוגשה תביעה משפטית כנגד חברת סן אסטבן על ידי קרובי הכורים ובמקביל הקפיא שופט 2 מיליון דולר מנכסי החברה. עורך דין שייצג כמה ממשפחות הכורים תיאר זאת כהפרכה לטענה של החברה ש"אין לה מספיק כסף כדי לשלם אפילו משכורות".
ב-21 באוקטובר, פרסמו מנהל התפעול הראשי של חברת סן אסטבן, קרלוס פיניה, ומנהל המכרה, פדרו סימונוביק, הצהרה שבה הם עמדו על כך שלאף גורם ניהולי בחברה "לא היה מושג קל שבקלים שהאסון עמד להתרחש". הכורה חורחה גאיארדו טען שלא ייתכן שבעלי המכרה לא היו מודעים למצב, מאחר שהוא תיעד את כל שהתרחש ביומן הבטיחות היומי שנחתם אישית על ידי פנילה. הכורה שחולץ, ויקטור סמורה הגיב על כך, "מה שמעציב אותי הוא שאנשים מתו משום שהחברה חשבה על כסף על חשבון הבטיחות".
היבטים חברתיים.
ארנאן ריברה לטלייר, סופר צ'יליאני מפורסם וכורה לשעבר, כתב מאמר עבור העיתון הספרדי אל פאיס, בו הוא השיא עצה לכורים: "כולי תקווה ששטף הזרקורים ומבזקי המצלמות שמופנים אליכם, הם קלים. אמת הדבר שאתם שרדתם זמן כה רב בגיהנום, אך לאחר שהכול יאמר ויעשה, זהו גיהנום שאתם מכירים. מה שעומד לפניכם כעת, חברים, הוא גיהנום שלא התנסיתם בו כלל: הגיהנום של החשיפה, הגיהנום המתנכר של אולפני הטלוויזיה. יש לי רק דבר אחד לומר לכם, ידידי: שמרו בחוזקה על משפחותיכם. אל תתנו להם להתרחק, אל תתנו להם לצאת מטווח ראייתכם, אל תחמיצו אותם. היאחזו בהם כפי שנאחזתם בקפסולה שהעלתה אתכם מהמכרה. זו הדרך היחידה שלכם לשרוד את התנפלות התקשורת".
העיתון הבריטי דיילי טלגרף דיווח שהכורים שכרו רואה חשבון שיבטיח שההכנסות שלהם כידוענים יחולקו ביניהם באופן שווה והגון, כולל כספים שצפויים להגיע מתשלומים על ספרים וסרטים שיופקו עליהם. האנשים הסכימו "לדבר כאיש אחד" כאשר הם סיפרו על חוויותיהם. עוד לפני חילוצם, הם מינו את אחד מהם כביוגרף הרשמי שלהם ואחר כמשורר שלהם.
הראשונה מבין תוכניות התעודה הרבות על הכורים שודרה לראשונה בסדרת הטלוויזיה Nova ברשת PBS האמריקאית ב-26 באוקטובר 2010.
הנצחה.
נשיא צ'ילה סבסטיאן פיניירה הציע להפוך את "מחנה התקווה" לאתר הנצחה או למוזיאון לכבודם של הכורים. הקפסולה "פניקס 2" ששמשה במבצע סן לורנסו הוצבה ב"כיכר החוקה" (Plaza de la Constitución), בחזית ארמון הנשיאות בסנטיאגו, בירת צ'ילה. אחת מקפסולות הגיבוי נמצאת בקופיאפו והשנייה נשלחה ב-2010 לסין להצגה בתערוכת אקספו 2010. התקיימו דיונים על מקום תצוגה קבוע עבור הקפסולה ועל אפשרות של הקמת מוזיאון. המקומות שהוצעו הם קופיאפו, העיר הקרובה למכרה סן חוסה והעיר טלקאוואנו, 2,100 ק"מ דרומה, שם היא נבנתה בסדנאות חיל הים הצ'יליאני. קפסולת "פניקס 1" הוצגה בוועידת האגודה של הכורים בטורונטו, קנדה במרץ 2011, שם התארחו לורנס גולבורן וצוותי החילוץ שזכו לכבוד רב. מאז ה-3 באוגוסט 2011, מוצגת ה"פניקס 2" במוזיאון האזורי של אטקמה בקופיאפו.
ספרים.
בעודם לכודים במכרה, בחרו 33 הכורים פה אחד להתקשר עם סופר שיכתוב את סיפורם הרשמי באופן שאף אחד מהם לא יפיק רווחים מחוויותיהם של האחרים. הכורים בחרו בהקטור טובר, עיתונאי מהלוס אנג'לס טיימס, זוכה פרס פוליצר. לטובר ניתנה הגישה הבלעדית לכורים ובאוקטובר 2014 הוא פרסם דיווח רשמי תחת הכותרת "החשיכה האפלה למטה: הסיפורים שלא סופרו על 33 הגברים שנקברו במכרה הצ'יליאני והנס שבזכותו הם שוחררו" (Deep Down Dark: The Untold Stories of 33 Men Buried in a Chilean Mine, and the Miracle That Set Them Free). עוד קודם לכן יצאו לאור הספרים:
סרט.
סרט בשם "33 כנגד כל הסיכויים" (באנגלית: The 33), המבוסס על אירועי התאונה בוים על ידי פטריסיה ריגן על פי התסריט של מיקו אלאן וחוסה ריברה. המפיק מייק מדווי, שהפיק גם את אפוקליפסה עכשיו, עבד בצמוד לכורים, למשפחותיהם ולאלה שהיו מעורבים במבצע החילוץ. בסרט מככב אנטוניו בנדרס בתפקיד מריו "סופר מריו" ספולבדה. ספולבדה עצמו הביע את התלהבותו מכך שבנדרס יגלם את דמותו. השחקן הברזילאי, רודריגו סנטורו, מגלם את דמותו של לורנס גולבורן. עלילת הסרט מתמקדת בעיקר בתאונה ובמאמצי החילוץ שאחריה. הסרט יצא לאקרנים, בתחילה בצ'ילה, ב-6 באוגוסט 2015 ובארצות הברית הוא יצא לאקרנים ב-13 בנובמבר 2015.
ש' קליין
יהדות היילברון
לקהילה היהודית בהיילברון היסטוריה ארוכת שנים. יישוב יהודי בהיילברון מוזכר כבר במאה ה-11. בשנת 1357 נבנה בית הכנסת הראשון בעיר. לאחר גירושם מהעיר במאה ה-15, שבו והתיישבו בה יהודים תחת "כתב חסות", עד שזכו לזכויות שוויוניות בשנת 1828. הקהילה מנתה מעל 600 איש כשנחנך בה בשנת 1877 בית כנסת חדש. בתקופת השלטון הנאצי נרצחו כ-240 מיהודי היילברון.
תולדות הקהילה.
מסמכים שהתגלו מתעדים יישוב יהודי משמעותי בהיילברון בשנת 1050, אך אין בידינו מידע מפורט על גורל הקהילה הקדומה, שיהודיה הגיעו ככל הנראה מספרד. בסביבות שנת 1298 נטבחו כ-143 מיהודי היילברון בפרעות רינדפלייש. חלק משמות הנרצחים הונצחו בספר הזיכרון של קהילת זונטהיים:
הקהילה שוקמה על ידי המעטים ששרדו, ובעשור השני של המאה ה-14 מוזכרים כבר מסי יהודים בסכומים ניכרים. בעת גזירות המגפה השחורה נטבחו רוב יהודי העיר, ובתיהם ובית הכנסת הובערו באש. הקהילה שוקמה בשנית, ובשנת 1357 נבנו בה בית כנסת חדש, ומאוחר יותר גם בית עלמין.
יהודי היילברון גורשו מהעיר באמצע המאה ה-15, למרות ניסיונות המגורשים בגיבויו של קארל החמישי לשנות את החלטת מועצת העיר. המאבק לשינוי ההחלטה נמשך עד שנת 1861 בה הוכרז על אמנציפציה ליהודי וירטמברג, ולמעט משפחות אחדות של סוחרים לא ניתנה דריסת רגל ליהודים במשך כשלש מאות שנה.
בשנת 1871, עם תחילת הבנייה של בית כנסת, התלקחה מחלוקת בקהילה, לאחר שהמיעוט החרדי שהתנגד להכנסת עוגב לבית כנסת, הקים לעצמו קהילה נפרדת. עם זאת, הקהילה הקטנה לא החזיקה מעמד זמן רב. בשנת 1914 מונה כרב מחוז היילברון הרב מקס ברמן (1873- 1935). ברמן פעל רבות להרחבת ההשכלה התורנית של בני קהילתו, הוא ארגן שיעורים תורניים קבועים, ויזם את האוניברסיטה העממית בהיילברון. כמו כן הרבה ברמן לכתוב בגנות האנטישמיות והתפלמס בעיתונות עם מאמרי שטנה בביטאון נאצי בהם נטען שהכינוי התלמודי עכו"ם מופנה לנוצרים. ברמן זכה בתביעה משפטית שהגיש נגד מחבר המאמרים בגין השמצת דת ישראל והפרת טוהר המידות העיתונאי.
תאונת המכרה בקופיאפו
המספרים הממשיים
סנדרה שדה
סנדרה שדה-מושונוב (נולדה ב-28 באוקטובר 1949) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלית.
ביוגרפיה.
שדה נולדה ברומניה לשלמה (מוני) ועמליה שרגסקו, שניהם זמרי אופרה, במשפחה בת שני ילדים. המשפחה עלתה ארצה בשנת 1964 והתיישבה במעברה בבת-ים. שדה למדה משחק באוניברסיטת תל אביב ולאחר מכן הצטרפה לתיאטרון חיפה.
בשנת 1967 שיחקה בסרטו של יוסף מילוא "הוא הלך בשדות", בכיכובו של אסי דיין.
בשנת 1974 שיחקה בתיאטרון חיפה, בהצגה "ליל העשרים" מאת יהושע סובול ובבימוי נולה צ'לטון.
שדה שיחקה במשך כ-17 שנים בתיאטרון הקאמרי. כמו כן שיחקה בתיאטרון בית ליסין. היא שחקנית ותיקה בתיאטרון הבימה.
בשנת 1981 השתתפה שדה בתוכנית הטלוויזיה החינוכית "ארץ מולדת". כן השתתפה בדרמה "פרצוף של פוקר" מתוך הסדרה "שיעור מולדת". שדה השתתפה גם בתפקיד אורח בסדרה הקומית "קרובים קרובים".
שדה הופיעה גם בכמה סרטי קולנוע. ב-1988 הופיעה בתפקיד משני (אליס אלכסנדרוביץ) בסרטו של אלי כהן על פי תסריט של גילה אלמגור, "הקיץ של אביה". ב־1993 שיחקה בסרט "שלג באוגוסט". ב-2001 הופיעה בסרט "שישה מיליון רסיסים", ב-2003 שיחקה בסרט "אריה" של רומן קצ'נוב, ב-2004 שיחקה בסרט "סוד השוקולד", לצדו של חנן גולדבלט, וב-2006 גילמה את חנה לצד ישראל פוליאקוב בסרטו של דני סירקין "למראית עין". בשנת 2007 השתתפה בסרט "מתוק ומר" בתפקיד מגדת עתידות.