שתי חברות מנסות כיום לנצל מחצבים אלו. חברת "נאוטילוס מינרלס" (Nautilus Minerals Inc) הקנדית, וחברת "נפטון מינרלס" (Neptune Minerals) מבריטניה. הראשונה מתכוונת כאמור לחפור מול חופי פפואה ניו גינאה, והשנייה מול חופי ניו זילנד. בנוסף, תאגיד דה בירס וחברות אחרות כורות יהלומים מקרקעית הים.
שיטות ההפקה.
פיתוחים טכנולוגיים מהתקופה האחרונה אפשרו שימוש ברובוטים תת-מימיים (ROV - ראשי תיבות של Remotely Operated underwater Vehicle – "כלי רכב תת-מימי המופעל בשליטה מרחוק") לאסוף דגימות של מינרלים מאתרי כרייה פוטנציאליים. תוך שימוש במקדחים ומכשירים חותכים אחרים משיג הרובוט התת-ימי דגימות על מנת שיאובחנו אחר-כך האם יש בהם חומרים יקרי ערך. ברגע שאותר מקום כזה תעגון במקום ספינה שתכרה את המחצבים.
קיימות שתי שיטות עיקריות להפקת המינרלים בקנה מידה נרחב. מערכת דלייה רציפה (CLB - ראשי תיבות של continuous-line bucket system), ומערכת שאיבה הידראולית. מערכת הדלייה היא השיטה העדיפה לאיסוף נודולות. היא פועלת בדומה לסרט נע המוביל בין קרקעית הים לפני הים, שם ספינה או פלטפורמה קבועה ממצה את המינרלים המבוקשים, ומחזירה את הסייגים לאוקיינוס. בשיטת השאיבה ההידראולית מורד צינור לקרקעית הים שמעביר את הנודולות לספינת הכרייה. צינור אחר מהספינה לקרקעית האוקיינוס מחזיר את הסייגים לאתר הכרייה.
אזורי הכרייה התת-מימית המבטיחים ביותר שהתגלו הם באגן מנוס (Manus Basin) המרכזי והמזרחי סביב פפואה גינאה החדשה, והלוע הגעשי של הר המצולה החרוטי ממזרח. באתרים אלו נתגלו כמויות מבטיחות של זהב במרבצי הסולפידים של האזור (ממוצע של 26 חלקים למיליון). המים הרדודים יחסית, עומק של 1,050 מטרים, יחד עם הקרבה למפעל עיבוד הזהב הסמוך הפכו מקום זה לאתר כרייה מצוין.
פגיעה אפשרית בסביבה.
מכלול התוצאות של פעולות כרייה בקנה מידה גדול אינו נהיר מכיוון שכרייה במים עמוקים היא תחום חדש יחסית. עם זאת, מומחים בטוחים כי סילוק חלקים מקרקעית הים תגרום להפרעות לאזור הבנתוני (benthic zone – השכבה בים הצמוד לקרקעית), ויגביר את הרעילות של עמוד המים (מונח המתאר את שכבות המים מהקרקעית עד פני מים). סילוק חלקים מקרקעית הים פוגעת בבית הגידול של אורגניזמים בנתונים, וייתכן, תלוי בשיטת הכרייה ובמיקומה, תוך גרימת נזק בלתי הפיך. הנביעות ההידרותרמיות מהוות בית גידול ליצורים מיוחדים שרק בשנים האחרונות החלו להכירם, והכרייה במים עמוקים עלולה להכחידם כליל. מלבד הפגיעה הישירה של כרייה באזור, עלולים דליפות של דלק, ושיתוך לשנות את ההרכב הכימי של המים באזור הכרייה.
בין ההשפעות השליליות של כרייה במים עמוקים יש לתימרות המשקעים את ההשפעה הגדולה ביותר. תימרות נוצרות כאשר סייגים מהכרייה (בדרך כלל חלקיקים דקי גרגיר) מושלכים בחזרה לאוקיינוס תוך יצירת ענן של חלקיקים הצפים במים. בתהליך נוצרים שני סוגים של תימרות: תימרות בסמוך לקרקעית ותימרות בסמוך לפני המים. תימרות בסמוך לקרקעית מתרחשות כאשר הסייגים נשאבים בחזרה לאתר הכרייה. החלקיקים הצפים מגבירים את העכירות של המים תוך סתימת מנגנוני ההזנה בסינון של היצורים הבנתונים. תימרות שעל פני השטח גורמים בעיות חמורות יותר. כתלות בגודל החלקיקים וזרמי המים יכולים התימרות להתפשט על פני שטחים נרחבים. התימרות עלולות לפגוע בזואופלנקטון ובעומק אליו חודר אור השמש, ובכך להשפיע על שרשרת המזון של האזור.
Taxidermia
אופקטה
אופקטה הייתה חברה להפצת פקטין שנוסדה בשנת 1928 על ידי רוברט פיקס, מדען, יהודי למחצה, ממוצא אוסטרי שחי ופעל בגרמניה. החברה נוסדה ופעלה תחילה ממבנה בעיר קלן וייצרה פקטין בצורת ג'ל לשימוש בתעשיית המזון ועבור משקי הבית. המוצר שבזמנו היה מהפכני איפשר הפקת ריבות מפירות ללא תהליך בישול ארוך והקטין את כמות הסוכר שנדרשה לצורך הקרשת הריבה. החברה שפעלה תחילה ממשרדים ובית מלאכה קטן עברה למבנה גדול שאיחד את כל פעילות הייצור בשנת 1931, במקביל פרשה החברה את פעילותה על פני אירופה ובשנת 1929 נוסד הסניף החברה בשווייץ ובשנת 1933 בצ'כוסלובקיה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הולאמה החברה על מנת שתהייה חברה ארית לחלוטין ומייסדה הועבר למחנה ריכוז. אופקטה שימשה כמרכז ייצור מזון עבור המאמץ המלחמתי הגרמני ולאחר המלחמה המשיכה בייצור עבור השוק האזרחי. כניסת ריבות מוכנות ותחרות הולכת וגוברת הביאה לרכישת אופקטה על ידי חברה מתחרה, בתהליכי מיזוג ורכישה נוספים הפכה אופקטה במהלך שנות התשעים של המאה העשרים לחטיבה בתוך קונצרן המזון ד"ר אוטקר.
סניף אמסטרדם ומשפחת פרנק.
חברת אופקטה פתחה בשנת 1933 סניף באמסטרדם אותו ניהל אוטו פרנק, אביה של אנה פרנק אזרח גרמני שעקר לאמסטרדם מחשש להתנכלות המשטר הנאצי. הוא שכר את שירותיה של מיפ חיס ששימשה כמזכירה. בשנת 1937 הצטרפה בפ ווסקאול לחברה כמנהלת אדמיניסטרטיבית ובשנת 1938 נשכרו שירותיהם של הרמן ון-פלס כמומחה לעשבי תבלין ויוהנס קליימן שעבד כמנהל חשבונות. בשנת 1940 נכבשה הולנד על ידי הגרמנים. בחודשים הראשונים של שנת 1942 הפך אוטו פרנק, בשיתוף עובדיו הקרובים בחברת אופטקה, את החלק האחורי של בית המשרדים ברחוב פרינסנחראכט 263, שלא היה עד אז בשימוש, למקום מסתור עבור משפחת פרנק. הכניסה למחבוא הוסתרה מאחורי ארון ספרים מסתובב על ציר, החלונות נצבעו והואפלו, וכך נעלם הבית האחורי מעין זר. חלונות הצד האחורי של הבית הואפלו כמו כל חלונות אמסטרדם באמצעות לוחות שחורים. הדבר נעשה בפקודת הגרמנים כדי להכביד על מטוסי צבאות בעלות הברית במציאת דרכם בלילות, והקטין את סיכויי ההתגלות של המסתתרים בבית האחורי. בבוקר של יום ה 4 באוגוסט 1944, פרצו למחבוא שוטרים ממשטרת הסדר הגרמנית (Ordnungspolizei) שפעלו על סמך הלשנה של אדם שנותר אלמוני עד היום. בראש הכוח עמד נגד אס אס קרל סילברבאואר מהאס דה ואיתו עוד 3 קציני משטרה נוספים. משפחת פרנק ושאר דיירי המחבוא נלקחו למטה הגסטאפו ומשם הועברו, לאחר חקירה, לבית מעצר בו שהו יומיים ולאחר מכן הועברו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק.
לאחר תום המלחמה חזר אוטו פרנק לנהל את סניף החברה באמסטרדם עד לפרישתו בשנת 1953, ניהול החברה עבר ליוהנס קליימן עד לפרישתו בשנת 1959. החברה החלה לאבד נתח שוק החל משנת 1965 ונמכרה בשנת 1982.
תחרות אכילה
אכילה תחרותית
אכילה תחרותית או אכילה מהירה הוא תחרות שבו המשתתפים מתחרים אחד נגד השני בצריכת כמויות גדולות של מזון בפרק זמן קצר. משך זמני התחרויות הם בדרך כלל פחות מ-15 דקות שבסיומן האדם שצרך את כמות המזון הגדולה ביותר מוכרז כמנצח. אכילה תחרותית פופולרית ביותר בארצות הברית ויפן. תחרויות אכילה מקצועיות מסוימות מציעות פרסים כספיים בסך $10,000 ולמעלה מכך למנצחים.
תחרויות אכילה בחסות מסעדות יכולים לערב אתגר לאכול פריטי מזון גדולים או מתובלים במיוחד כמו סטייקים או המבורגרים ענקיים או קארי מתובל במיוחד בזמן קצוב. אלו שמצליחים במשימה מתוגמלים פעמים רבות בכך שלא יצטרכו לשלם עבור הפריט, חולצה והוספת השם שלהם עליה, תמונה על הקיר של המנצחים באתגר ושורה של פרסים קטנים דומים.
קיים ארגון עולמי בשם IFOCE שמנטר ומבקר תחרויות אכילה.
סוגי מזון.
סוגי המזון המשמשים בתחרויות אכילה מגוונים מאוד. ישנן תחרויות בהם משתמשים בדרך כלל רק סוג אחד של מזון (למשל, תחרות אכילת נקניקיות). לעומת זאת, ישנם תחרויות שבהם כלל המתחרים אוכלים סוגי מזונות רבים זהים. מזונות המשמשים בתחרויות אכילה מקצועיות כוללים המבורגרים, נקניקיות, פשטידות, לביבות, כנפי עוף, אספרגוס, פיצה, צלעות, תרנגולי הודו וסוגים רבים אחרים של מזון.
הכשרה והכנה.
רבים מספורטאי תחרויות אכילה המקצועיים עוברים אימון אישי קפדני על מנת להגדיל את קיבולת הקיבה שלהם, המהירות והיעילות עם מזונות שונים. גמישות הקיבה נחשבת בדרך כלל המפתח לאכילה מוצלחת. מתחרים בדרך כלל עושים זאת על ידי שתיית כמויות גדולות של מים על פני פרק זמן קצר כדי למתוח את הבטן. אחרים משלבים את צריכת המים עם כמויות גדולות של מזונות דלי קלוריות כמו ירקות או סלטים. חלק מהאכלנים לועסים כמויות גדולות של מסטיק כדי לבנות כוח בלסת.
לפני תחרויות משמעותיות, אכלנים מסוימים, מתחילים להתאמן חודשים מספר לפני התחרות עם בדיקת כמות הזמן שלוקח להם לאכול את המזון בתחרות. אכלן תחרותי בדימוס בשם אד "קוקי" ג'ארוויס היה אוכל באימונים לפני תחרויות מספר ראשים של כרוב מבושל ולאחריהם שתיית עד שני ליטרים של מים כל יום במשך שבועיים לפני תחרות.
בשל הסיכונים הכרוכים עם אימון לבד או ללא השגחת חירום רפואית IFOCE מרתיעה מכל אימון מכל סוג שהוא.
ביקורת.
הביקורת העיקרית על אכילה תחרותית היא המסר הזללני שספורט זה שולח בעידן של עלייה בהשמנה בקרב אמריקנים ועל הדוגמה שהיא מציבה לנוער של היום. אחרים, כמו השחקן ראיין ריינולדס (שטען זאת במאמר נוקב בהפינגטון פוסט), טוענים כי אכילה תחרותית היא דוגמה נוספת לגרגרנות המערבית בשעה שכל כך הרבה אנשים אחרים ברחבי העולם גוועים ברעב. באותו מאמר, הציג ספורטאי אוכל תחרותי בשם דון "מוזס" לרמן את הסכנות של אכילה תחרותית והודה "אני מוכן למתוח את הבטן עד שיגרם דימום פנימי".
סכנות.
הטענה כי אכילה תחרותית יכולה לגרום לעלייה במשקל, אשר עלולה להוביל להשמנה והעלאת רמת הכולסטרול ולחץ הדם היא ברורה והגיונית.