את הפרשנות המרחיבה ביותר להגבלה זו מביא המרדכי בשם "הקדוש מדרוש". לדבריו, גם פעולה הצמודה לחפץ מסוים תוגדר כ"מילי" אם היא תלויה בהסכמתו של אדם נוסף. לכן, בקידושין לעולם אין שליח עושה שליח, שכן הם תלויים בהסכמת האישה, ומכאן שהם "מילי". לשיטה זו, הכלל "שליח עושה שליח" חל על שליחות לגירושין דווקא, שכן הגירושין מתקיימים עקרונית גם ללא הסכמת האישה. דעה זו הובאה להלכה בהגהות הרמ"א לשולחן ערוך.
באומר "אמרו".
הגמרא דנה בקשר לשאלה אם הבעל אמר לשליח עצמו בפירוש שיעביר את השליחות לאדם מסוים, אם גם במקרה כזה חלה ההגבלה האומרת ש"מילי לא מימסרן לשליח", או לא. דעתו של רבי יוסי היא שגם בצורה כזו אין אומרים "שליח עושה שליח", אך שמואל סבור כי במקרה כזה ניתן לשליח האחרון למנות את שליחותו. הרמב"ן מסביר, כי אין כלל זה עומד בניגוד לכלל "מילי לא מימסרן לשליח", שכן לא השליח הוא זה שממנה את השני למלאות את שליחותו, אלא הבעל עצמו הוא זה שממנה את השליח השני למלאות את שליחותו.
בנבחרי ציבור.
הריב"ש פוסק כי אף על פי שנבחרי ציבור הם למעשה שליחים של הקהל, הם לא יכולים למנות נבחרים נוספים או אחרים במקומם, וזאת מפני שברור שאין דעתם של הציבור נוחה מכך, והכלל האומר ששליח עושה שליח אינו תקף כאשר הדבר הוא בניגוד לרצון המשלח. סיבה נוספת לכך הוא מנמק שמדובר ב"מילי", ומילי לא מימסרן לשליח.
על פי עקרון זה ש"שליח לא שויא שליח" קבע בית המשפט העליון בדעת רוב שמועצת העיר אינה יכולה להסמיך את ראש העיר לקבוע את השיעור של אגרת החנייה לתשלום במדחן. עם זאת, בית המשפט העליון קבע שמועצת העיר יכולה להסמיך את ראש העיר לקבוע עניינים טכניים, כמו קביעת מקומות החנייה המוסדרים. כהמשך לכך קבע בג"ץ שחוק עזר המסמיך את ראש העיר לקבוע בתי עסק שמותר להם לפעול ביום המנוחה אינו חוקי.
מבטל כיסו של חבירו
מבטל כיסו של חברו פירושו: מונע רווח מחברו (כיס = ארנק). בהלכה קיים דיון האם המחזיק ברשותו כספים של חברו ומונע ממנו להפיק מהם רווח נחשב כמזיק, וצריך לפצות על הרווחים שמנע.
מקורות המשנה והתלמוד.
במשנה נאמר:
פירוש: אריס שמקבל שדה על מנת לעבוד בה ולהפריש אחוז מסוים מהיבול לבעל השדה, שהשאיר את השדה בורה ולא עבד בה - בית הדין שולח שמאי לבדוק כמה יבול הייתה שדה זו מסוגלת להניב, ויתן לבעלים כאילו עבד בה. הטעם לכך, משום שבהסכם אריסות מקובל לכתוב במפורש: "אם אוביר את השדה ולא אעבוד בה - אשלם כאילו היה יבול טוב". ומכיוון שכך מקובל לכתוב בהסכמי אריסות - זוהי התחייבותו של האריס גם אם לא כתבו הסכם ביניהם.
בתלמוד הירושלמי למדו מכאן כלל בדיני ממונות:
פירוש: המשנה מחייבת את האריס לפצות את בעל השדה על העדר רווחים משדהו, רק משום שזוהי ההתחייבות המקובלת בין אריסים. מכאן יש ללמוד, שמי שיש ברשותו כסף של חברו לצורך השקעה עסקית והוא נמנע מלעשות בו עסקים - פטור מלפצות את בעל הכסף על הפסד רווחיו, מפני שבמקרה זה לא הייתה התחייבות מפורשת בין שניהם וגם אין התחייבות מקובלת שכזו. עם זאת, לצד הנפגע יש תרעומת מוצדקת על הצד הפוגע, והדבר מטיל חיוב מוסרי לפצות את הנפגע, למרות שבית הדין לא יכפה את הפיצוי. =לוודא שאכן קיימת חובת פיצוי "לצאת ידי שמים"
בתלמוד הבבלי מופיע מאמר מנוגד לכאורה:
תרגום חופשי: הנותן לחברו כסף לקנות עבורו יין בעונה בה הוא נמכר בזול, והלה התרשל ולא קנה עבור השולח - משלם לו יין כפי שהיה יכול לקנותו במחיר הזול המקובל ב"פרוותא דזולשפט", מקום בו היה היין נמכר בזול בזמן הבציר.
מכאן עולה שמי שמחזיק ברשותו כסף של חברו ללא שימוש ובכך מונע ממנו להרויח - צריך לפצותו על כך.
דעות מפרשי התלמוד הראשונים.
בדברי המפרשים מובאים דעות שונות בנושא.
יש אומרים שהגמרא אודות שליח לקניית יין מדברת על מקרה שהייתה התחייבות מפורשת של השליח שאם לא יקנה - יתן יין משלו בתמורה. לפי זה אין כל חידוש בדברי הגמרא על עצם חיובו של השליח, והחידוש הוא רק באומדן החיוב וקביעת המדד על פי השער הנהוג ב"פרוותא דזולשפט".
פסק ההלכה.
הרב חיים בלוך סיכם את עמדות הפוסקים כך:
כדי לאפשר לבית הדין לדון בנזקים אלה דורשים חלק מבתי הדין שבשטר הבוררות תהיה הסמכה מפורשת שבית הדין יוכל לחייב גם במניעת רווח, להלן הנוסח בשטר הבוררות של רשת ארץ חמדה גזית:הצדדים מתחייבים לשלם בגין נזקי גרמא והפסדים של מניעת רווח בהתאם לנסיבות, כפי שיקבע על ידי בית הדין ולפי שיקול דעתו.
סייגים להלכה זו.
אדם שמנע מחבירו סכום כסף, בו יכול היה להרויח, אינו חייב משום מבטל כיסו של חבירו. בספר קצות החושן מסביר את ההבדל כך: בית או ספינה נועדו למגורים או השכרה, ולא מקובל להשאיר אותם ריקים ללא כל שימוש, ולכן מי שמונע הפקת רווחים מהם נחשב כמזיק. כסף, לעומת זאת, עשוי לעמוד ללא כל שימוש, כי הפקת רווחים ממנו דורשת "התחכמות והתעסקות קנייה ומכירה", ולכן מניעת רווח ממנו איננה נחשבת כמזיק. על פי נימוק זה, נראה שבימינו, כשמקובל להפקיד סכומים גדולים בחשבון הנושא רווח, מניעת רווח מכסף שקולה כמניעת רווח מבית וספינה.
התלמוד הירושלמי מעלה ספק במקרה שאדם מנע מחברו מלהרוויח מספינה או חנות, האם דינו כשדה או ככסף.
בערוך השולחן כתב שבמקום שאדם הפקיד אצל חבירו סכום כסף, והלה השתמש והרויח בהם לצורך עצמו, הרוויח הוא למי שהשקיע בכסף, ולא לבעל הכסף. הוא מסביר, שאין להקשות במקום שאסור להשתמש בהמעות למה הריוח לעצמו, כשאמר שלעצמו עוסק, והרי המעות הם של המפקיד, ומהראוי להיות הרווח של המפקיד כמו בשליח מפני שדווקא בשליח ששלחו לעסוק, שלוחו כמותו, ואם יפסיד יהיה ההפסד להמשלח ואינו יכול לעסוק במעות משלחו לעצמו, אבל בפיקדון שהמפקייד לא צוה לו לעסוק בהם ואם יפסיד יפסיד לעצמו, לכן גם הרווח שלו כשאומר שלעצמו עוסק, ואף שעשה איסור - בכל זאת מה שעשה עשוי.
את דבריו הוכיח הערוך השולחן מהירושלמי שהמבטל כיסו של חבירו כגון שנתן לו מעות לקנות חטים וישב ולא לקח, אף שהמשלח הפסיד על ידי זה את הריוח פטור מלשלם ואין זה רק כגרמא, וכל שכן בזה שלא עשה היזק להמפקיד, שהרי לא צוהו לעסוק בהם בעדו.
הערוך השולחן מסייג את דבריו, שכשם המבטל קרקע של חבירו חייב לשלם ופירשו הטעם מפני שההפסד ברור והוי כדיני דגרמי, ומבטל חנותו וספינתו של חבירו נשאר בספק ופסק הסמ"ג לקולא דפטור, אבל אם ההפסד ברור חייב לשלם ולפי זה גם במעות כשההפסד ברור חייב גם כן לשלם דהוי כגרמי.
רבי חלקיה
רבי חלקיה היה אמורא ארץ ישראלי בדור הרביעי.
רבי חלקיה היה מבעלי האגדה, ובה עוסקים רוב מאמריו. מוזכר עשרות פעמים בתלמוד הירושלמי ובמדרשי האגדה, ופעם אחת בתלמוד הבבלי.
היה תלמידו של רבי סימון וחברו של רבי פנחס.
במדרש הוזכר חכם בשם רבי יצחק חלקיה, וייתכן שזהו בנו.
מאמרו כנגד הנוצרים:
רב אידי בר אבין
רב אידי בר אבין הוא אמורא בבלי בדור הרביעי, בנו של רבי אבין נגרא, ואחיו של רבי חייא בר אבין.
תולדות חייו.
רב אידי נולד לרבי אבין, אמורא ששימש לפרנסתו כנגר, והיה מהדר כל המצוות הקשורות בהדלקת נר. אודות כך מסופר, כי רב הונא היה עובר בקביעות סמוך לביתו של רב אבין, ומשראה שהוא ואשתו רגילים להדר במצוות הדלקת נרות שבת, הוא אמר, כי ברור לו שמבית זה יצאו שני אנשים גדולים, שכן מקובל כי "הרגיל בנר - שכרו בנים תלמידי חכמים". ואכן נולדו לו רב אידי ורב חייא.
רב אידי קיבל תורה מרב עמרם ורב חסדא. הוא מביא מאמרים רבים בשם רב יצחק בר אשיאן, מרביתם באגדה, ונראה שהיה מתלמידיו.
הוא נשא כהנת, ועקב כך אכל זרוע לחיים וקיבה. בניו היו חכמים שנסמכו להוראה, רב ששת ורב שישא ורב יהושע. וכן נמנים עם בניו רב יצחק, רב יהושע ורב יעקב. הוא התגורר בעיר הינצבי או שכנציב שם הרביץ הרבה תורה.
תלמידיו, היו רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע, והם אף התארחו בביתו של אחד מבניו. הוא הכין להם "עגל תילתא" עגל משובח מאוד, והם חיוו את דעתם על כשרותו.
פסקיו.
פרשת ה'שטרא זייפא'.
רב אידי נחשב לפוסק חשוב, והוא מכריע בסוגיות הלכתיות סבוכות, וחכמי דורו קיבלו את דעתו ללא עוררין. כך למשל, בסוגיא של "שטרא זייפא": אדם תבע את חבירו לדין, ובידו שטר. הנתבע טען שהשטר מזויף, והתובע אמר לרבה כי אכן, מדובר בשטר מזויף, אך התביעה נכונה; שכן היה לו שטר מעולה, לא מזויף, רק שזה אבד.
רבה ורב יוסף נחלקו, האם כללי המיגו, תקפים במקרה כזה, שכן כללי המיגו אומרים, כי ניתן להאמין לאדם כאשר יש בידו טענה אחת שהוא יכול לזכות מכוחה בדין, גם אם טוען טענה אחרת. בעוד שרבה סבר שגם כאן שייך לומר מיגו כזה, טען רב יוסף שאין לומר כאן מיגו, שכן אין בידו כוח ממשי ואמיתי לטעון טענה אחרת, שהרי האמת היא שאין בידו שטר, והשטר הוא מזויף, כך שלמעשה לא הייתה בידו טענת שטר מעולם, אף על פי שהוא הטעה את הדיינים לחשוב כך. רב אידי בר אבין פסק, שההלכה כרבה, בקרקע, כלומר שהתובע צודק, מכיוון שהוא מוחזק, שכן בעליה הראשונים של הקרקע הוא גם המוחזק בה, ואילו בכסף, המונח ביד הנתבע, ההלכה היא כרב יוסף, שהמוציא מחבירו עליו הראיה.
כעבור תקופת מה, כאשר בא דין תורה כזה לפני רב אידי בר אבין, הוא שלח את שאלתו לפני אביי, אך זה האחרון הפנה אותה לפסקו שלו עצמו, ושאל: מה אתה שולח אלי? נהוג כמו שפסקת!.
פרשת הדקל.