כיום, שירות הבריאות האינדיאני משתמש בעיקור כשיטה תומכת לתכנון המשפחה. עם זאת, קשירת חצוצרות וכריתת רחם הם ההליכים היחידים העשויים להתבצע למטרה העיקרית של עיקור. כיום מבחינה חוקית, ה- IHS מחייב את המטופלת לתת הסכמה מדעת לניתוח, להיות בת 21 ומעלה, כאשר הליך לא יתבצע במידה והמטופלת מאושפזת במוסד לבריאות הנפש או מרצה עונש בכלא.
ההשפעה של העיקור.
ההשפעה הישירה של מהלך עיקור הנשים האינדיאניות הייתה ירידה משמעותית בגודל אוכלוסיית האינדיאנים. בשנות ה-70 שיעור הילודה הממוצע של נשים אינדיאניות היה 3.7; עם זאת, בשנת 1980 הוא ירד ל-1.8. בין 1960 ל-1970 לפחות 25% מהנשים האינדיאניות בין הגילאים 15-44 עוקרו. המשמעות היא שלפחות רבע מהנשים האינדיאניות לא יכלו להיכנס להריון גם אם היו רוצות ומסוגלות.
הירידה בשיעור הילודה הייתה השפעה ניתנת לכימות, אולם עיקור השפיע גם על נשים מבחינה פסיכולוגית וחברתית. בתרבויות האינדיאניות פוריות האישה והתא המשפחתי מוערכים מאוד. לאישה שאינה מסוגלת ללדת ילדים תיגרם בושה, וכשל זה עשוי לגרור מבוכה וגינוי מהשבט בגלל האופן בו עמים ילידי אמריקה תופסים אימהות. רגשות אלו היו יכולים להחריף בגלל השורשים התרבותיים העמוקים של הילידים האמריקנים, המבוססים על ערך המשפחה. בשנת 1977 הגיש עורך הדין מיכאל זוולה תביעה במדינת וושינגטון, לאחר ששלוש נשים משבט השאיין במונטנה עוקרו ללא הסכמתן. עם זאת, הנשים שעברו עיקור נשמרו בעילום שם בגלל החשש מהשלכות שבטיות. מארי סאנצ'ס, שופטת השבטים הראשית בשמורת שאיין הצפונית, אף הצהירה, "אפילו יותר מייאש מחובות משפטיים גבוהים הוא הסיכון לאבד את המקום בקהילה האינדיאנית, שבה לעיקור יש תהודה דתית מיוחדת."
סיפורי מקרה.
נורמה ג'ין סרינה.
בשנת 1970 נורמה ג'ין סרינה (באנגלית: Norma Jean Serena), אישה ממוצא אינדיאני, פנתה לבית המשפט וטענה כי העיקור שעברה מהווה הפרה של זכויותיה האזרחיות. טענתה המרכזית הייתה שהיא לא עוקרה מסיבות רפואיות, כפי שרופאיה גרמו לה להאמין אלא בגלל מצבה התרבותי והכלכלי. סרינה, אישה אינדיאנית ואם לשלושה ילדים, הייתה קורבן להתעללות באמצעות עיקור שבוצע בשנת 1970. סרינה לא זכרה שחתמה על טופס ההסכמה מדעת (טופס אשר לא סופק במהלך המשפט). "הסכמה" מפוקפקת זו ניתנה על ידי גברת סרינה יום לאחר שעובדי הרווחה הוציאו את ילדיה מהבית תחת יומרות שהוגדרו לאחר מכן על ידי המושבעים כשקריות.
במשפט הצהיר השופט כי לא הייתה שום סיבה להסרת ילדיה על ידי מערכת הרווחה, והוטל על המערכת להחזיר לה את המשומרת על ילדיה. מאז התברר כי בפועל לא היה בסיס רפואי להליכי העיקור שבוצעו. קטע מתוך "הצהרת הצורך בעיקור טיפולי" מתוך התיק של סרינה בבית החולים מאושש את טענתה של סרינה; "אנו מוצאים מהתבוננות ובדיקה של נורמה סרינה שהיא סובלת מהמחלה הבאה של המצב ... 'סיבות חברתיות-כלכליות' ... וכי לדעתנו, הריון נוסף לא יהיה ראוי. לכן אנו סבורים כי יש צורך לבצע את העיקור הרפואי." מקרה זה משקף היסטוריה מוכתמת של התעללות על ידי עיקור שבוצעה על נשים אינדיאניות, כאשר הערכה אחת משנת 1979 קבעה כי בקרב אוכלוסייה של 800,000 ילידים, 42% מהנשים בגילאי הפוריות עוקרו.
ג'ין וויטהורס.
בשנות ה-70 ג'ין וויטהורס (באנגלית: Jean Whitehorse) סבלה מדלקת תוספתן חמורה והובהלה לבית החולים של שירות הבריאות האינדיאני בגאלופ, ניו מקסיקו. כמה שנים לאחר מכן, היא גילתה כי הרופאים ביצעו הליך של קשירת חצוצרות במהלך הניתוח ללא הסכמתה. "סבלתי מכאבים חזקים מאוד כשהגעתי לבית החולים; לפני הכניסה לניתוח הם נתנו לי צרור של ניירות שאני צריכה לחתום עליהם. הם מעולם לא הסבירו לי כלום; לא היה לי מושג שאני נותנת להם אישור לעקר אותי... לאחר הניתוח ניסיתי להביא עוד ילדים לעולם, אבל התקשיתי להיכנס להריון, אז הלכתי למרפאת ה-IHS. וזה היה הרגע בו הם אמרו לי מה הם עשו לי." לוויטהורס יש בת אחת, שנולדה לפני קשירת החצוצרות. מבוישת, וויטהורס לא דיברה על הניתוח במשך תקופה ארוכה. "באותה תקופה חשבתי שאני היחידה שזה קרה לה ... לא היה למי לפנות, אף אחד לא הבין, אז התחלתי לשתות ולהזניח את הילדה היחידה שלי ... אני חושבת שהרבה נשים אינדיאניות לקחו את סוד העיקור שלהן לקבר."
עיקור כפוי בישראל.
חלוקת דפו פרוברה ליוצאות אתיופיה בישראל.
בשנות ה-90, דפו פרוברה היה אמצעי הורמונלי למניעת היריון שניתן במרפאות הג'וינט שבאתיופיה, הניתן באמצעות זריקה לשריר ומעכב את הביוץ ברחם למשך כשלושה חודשים. הזריקה יעילה במניעת היריון ועלותה נמוכה, אולם היא גורמת לתופעות לוואי שליליות כגון דלדול עצם והחמרת נטיות דיכאוניות. לפיכך ממליץ מנהל המזון והתרופות להגביל את משך השימוש בה לשנתיים, אם קיימות חלופות בטוחות יותר. על אף זאת, כשישים אחוז ממקבלות התרופה בישראל הן נשים יוצאות אפריקה, בעיקר עולות מאתיופיה, אף כי משקלן הכולל באוכלוסיית ישראל עומד על כאחוז. בשנת 2012 פרסמה גל גבאי תחקיר על פיו הופעלו לחצים על נשים רבות במחנות המעבר בגונדר ובאדיס אבבה ובישראל לקבל דפו פרוברה בלי שניתן להן מידע על תופעות הלוואי ועל חלופות כגלולות או התקן תוך רחמי. על פי עדויות שנאספו במסגרת התחקיר, איימו על מועמדות לעלייה כי לא יקבלו אישור לעלות לישראל אם לא יקבלו את הזריקה. בחודש ינואר 2012 הגישו כמה נשים יוצאות אתיופיה תובענה ייצוגית נגד שירותי בריאות כללית, מכבי שירותי בריאות וקופת חולים מאוחדת בטענה כי זריקות דפו פרוברה ניתנו במטרה לפקח על ילודה בקרב בנות העדה. במאי 2015 הורה מנכ"ל משרד הבריאות רוני גמזו לקופות החולים שלא לחדש מרשמי דפו פרוברה לנשים ממוצא אתיופי או לנשים אחרות כאשר יש חשש שלא הבינו את השלכות הטיפול. גמזו הורה גם כי מרשם יינתן רק לאחר שיחה עם המטופלת בה יובהר המניע לבחירה באמצעי מניעה זה. יש הטוענים כי בכך מודה משרד הבריאות כי העדפה גורפת לדפו פרוברה עבור נשים ממוצא אתיופי הייתה נוהל מקובל בקופות החולים.
תהילים קכ&quot;ג
תהילים קכ"ג הוא המזמור המאה העשרים ושלושה בקובץ תהילים. (מזמור 122 בנוסח תרגום השבעים ובוולגטה) המזמור שייך לקובץ שירי המעלות. מזמור זה הוא מהקצרים בספר תהילים.
תוכן המזמור.
בעל המזמור קורא לה' שיסלח, יחון את הקהל ויושיע אותם מהבוז אותו רוחש להם האויב. קיים דמיון תוכני למזמור ק"כ בו המשורר נתון תחת לעג ובוז. במזמור ק"כ מוטחים בבעל המזמור דברי שקר ובלע ובמזמור קכ"ג המשורר נתון לדברי בוז ולעג. בעל המזמור מבקש המשורר רחמים.
מבנה המזמור.
נהוג לחלק את המזמור לשני חלקים. בחלקו הראשון מתאר בעל המזמור את תלותו בה'. משורר תהילים לא נותן את הסיבה לצרה בה הוא נתון, אך בסוף החלק הראשון קיימת מטרת התפילה: "עַד, שֶׁיְּחָנֵּנוּ". בחלקו השני (פסוקים ג'-ד') שב המשורר ומבקש:"חָנֵּנוּ ה' חָנֵּנוּ" ומתאר את מצוקתו. בקשת החנינה עומדת במרכזו של המזמור ומודגשת במילה המנחה: "חָנֵּנוּ".
זמנו של המזמור.
לדעת רשב"ם המזמור נכתב בזמן גלות בבל: "שיר המעלות. אליך נשאתי — בגלות בבל עשאוהו, כשעלו בני הגולה לבנות ירושלים, ולא היו באים ביחד אלא מעט, חבורה אחר חבורה, כמ' שכתוב בספר עזרא; והיו מבקשים רחמים על קיבוץ גלות חבריהם."
בליטורגיה.
בקצת קהילות אשכנז, נוהגים לומר מזמור זה (יחד עם "ברכי נפשי" (תהלים קד) ושאר מזמורי שיר המעלות) אחרי מנחה בשבת בשבתות החורף, כלומר משבת בראשית עד (ולא עד בכלל) שבת הגדול.
תהילים קי&quot;ז
תהילים קי"ז הוא המזמור ה-117 בספר תהילים (מזמור 116 בנוסח תרגום השבעים ובוולגטה). מזמור זה הוא הקצר ביותר בקובץ תהילים. המזמור בעל שני פסוקים בלבד והוא הפרק הקצר ביותר במקרא. המזמור מדבר בשבחו של ה' על החסד אשר הוא מרעיף על עמו. המזמור הוא אחד מקובץ מזמורי ההלל בתהילים.
מקומו של המזמור בקובץ תהילים.
המילה 'הַלְלוּ-יָהּ' החותמת את המזמור משמשת בכתבים אחדים מימי הביניים ככותרת למזמור קי"ח.
בעלי התוספות קבעו כי: "לא ייתכן שיהיה המזמור שני פסוקים" (פסחים קיז ע"א ד"ה 'שעומדים'). ייתכן כי חלוקתם של מזמורי ההלל בנוסח שהם הכירו, הייתה שונה מזו הידועה כיום. בפירוש המאירי לתהילים קי"ז נאמר כי "בספרים שלנו ... שני פסוקים אלו (קי"ז, א–ב) – סוף מזמור 'אָהַבְתִּי'". כלומר המאירי טוען כי שני הפסוקים במזמור חותמים את מזמור קט"ז והם חלק ממנו. גם כתר ארם צובא וכתב יד לנינגרד ונוסח המסורה, רואים במזמור זה כמזמור העומד בפני עצמו.
בתרבות.
Lobet den Herrn alle Heiden, (הללו את ה' כל הגויים) רי"ב 230, יצירה מאת יוהאן סבסטיאן באך, נכתבה בהשארת המזמור.
פפה פיג
פפה פיג (באנגלית: Peppa Pig) היא סדרת טלוויזיה מונפשת בריטית לילדים. במקור שודרה הסדרה החל מ-31 במאי 2004 בערוץ 5 ובניק ג'וניור, כשהיא כוללת שבע עונות ו-329 פרקים באורך חמש דקות.
בישראל משודרת הסדרה בדיבוב לעברית החל משנת 2007. תחילה היא שודרה בערוץ הופ!, לאחר מכן בערוץ לולי, והחל מ-1 בנובמבר 2020 בערוץ ניק ג'וניור.
עלילה.
הסדרה עוסקת בחזירונת קטנה בשם פפה, אשר גרה עם אחיה הקטן ג'ורג' והוריה. היא אוהבת מאוד לשחק, להתחפש, לטייל, ולהתפלש בבוץ.
מדבבים בעברית.
ערוץ הופ!
במאית הדיבוב בעברית הייתה אפי בן ישראל, ומפיקת הדיבוב הייתה ענבר שטגר עזרא.
בנוסף, שיר הדר, תובל שפיר ותימור שפיר השתתפו בתור מדבבים אורחים.
ערוץ לולי.
במאי הדיבוב בעברית היה דור סרוגו, ומפיקת הדיבוב הייתה עדי וולוצקי.