בשינטו מתקיים גם פולחן מתים לפיו בני המשפחה המתים ממשיכים את קיומם כקאמי, ונהוג לבנות להם מזבח קטן בבית המשפחה, בו מקדישים להם מזון פשוט (לרוב אורז לבן), וקטורת. בנוסף מציינים את מותם בפסטיבל שינטו-בודהיסטי המכונה אובון. לאחר מותם של גדולי האומה, למשל קיסרי יפן, הם מקבלים "שם קאמי" ונבנים עבורם מקדשים ציבוריים בהם ניתן להשאיר מנחות למת. דמויות רבות בהיסטוריה של יפן מוכרות יותר בשם שקיבלו לאחר מותם מזה שנקראו בעודם בחיים, לדוגמה הקיסר מוצוהיטו המוכר היום ביפן בשם "מייג'י". טאנג'ין האמין שמהות החיים קדושה משום שבשביל להיות קאמי יש קודם להיות אדם חי. טאנג'ין האמין שבשביל להפוך לקאמי לאחר החיים יש למלא אחרי ארבע ההצהרות:
בנוסף השינטואיסתים מאמנים כי הקאמי הם אלו אשר יכולים להעניק ברכות או להטיל קללות על בני אנוש. מסיבה זאת המאמינים של השינטו רוצים לפייס כול הזמן את השינטו ולהישאר איתם ביחסים הכי טובים שאפשר. דת השינטו רוכשת הערכה רבה לקאמי. הסיבה לכך היא כי מטרתם של מאמיני השינטו היא להשיג מאגוקורו, לב כן וטהור לגמרי דבר הניתן להשיג רק באמצעות הקאמי. כתוצאה מכך הבני אנוש צריכם להוקיר את החיים ואת הדמם, כי בשניהם ישנם קאמי.
בשנת 1946 מסר קיסר יפן, הירוהיטו, הודעה אשר נקראת "נינגֶן סֶנגֶן" ("הצהרת אנושיות") בה הוא הצהיר רשמית כי הוא אינו "אָקיטסוּמי-קאמי" ("אל גלוי" או "אל פיזי") ושהוא אינו בן לשושלת שמקורה באלת השמש, אָמָטֶראסוּ.
טקסים ופסטיבלים.
כדי לעודד את רוחות הקאמי לשכון במשכן קדוש (כגון מקדשי שינטו אך גם מקומות משכן אחרים) נדרשו טקסים ארוכים ומורכבים. במקדשים מסוימים, לכהנים לוקח 10 שנים ללמוד את כל הטקסים. הכהונה הועברה בירושה. מקדש אחד היה מכשיר את כהניו מתוך אותן ארבע משפחות על פני מאות שנים. ברבות המקרים, הכהנים גם נעזרו ב"מיקו", נערה לא נשואה לבושה בקימונו לבנים. בנוסף למיקו נפוצות היו גם כוהנות ממין נקבה. הכהן או הכהנת לא חיו חיים סגפניים והיה נפוץ שהיו נשואים. בנוסף, לא צפו מהם לעסוק במדיטציה על פי המסורת כמו הנזירים היפנים. עיסוקם העיקרי היה שימור הקשר בין עולם הרוחות לעולם החיים. דוגמאות לטקסים בדת השינטו הם: חגיגות השנה החדשה ופסטיבל הסתיו. בחגיגות השנה החדשה נהוג לנקות את הבית ושראש המשפחה יברך את שאר האנשים. במקדשים גם צילצלו בגונג 108 פעמים על מנת להסיט את האדם מ-108 סוגים של תשוקה. בשינטו ישנם גם טקסים אישיים כמו החגיגות של גיל 3 אצל בנות וגיל 5 אצל בנים. טקסים רבים אחרים הם טקסים הנועדים לפייס את הקאמי.
חמצה
חִמְצָה תרבותית (שם מדעי: "Cicer arietinum"), המוכרת יותר בשמה הערבי חומוס (תעתיק מדויק: חֻמֻּץ), היא צמח ממשפחת הקטניות. גובהו של הצמח הוא 20 - 50 ס"מ, והוא בעל עלים נוצתיים קטנים הנמצאים משני צדי הגבעול. בתרמיל זרע אחד עד שלושה זרעי חמצה. הפרחים לבנים או כחולים אדמדמים. חמצה זקוקה לאקלים חם ולמעלה מ־400 מ"מ גשם שנתי.
סוגים.
לחמצה כארבעים מינים, ביניהם רק תשעה חד שנתיים. תפוצתם מאפגניסטן ועד סודאן.
לחמצה תרבותית שתי קבוצות זנים עיקריות שהגיעו למערב דרך הודו, הקבוצה הראשונה מקובלת באגן הים התיכון בעלת גרגר גדול בעל קליפה חלקה וצבע בהיר ונקראת קבולי משום שהגיעה להודו דרך אפגניסטן. הקבוצה השנייה, דזי (מקומי בסנסקריט), בעלת גרגר קטן בעל צורה מחוספסת וצבע כהה, נמצאת בגידול באתיופיה והמזרח התיכון (חוץ מישראל) והרחוק. זני הקבולי הגדלים בארץ אפילים יותר מזני הדזי אולם חלקם עמידים למחלות העיקריות התוקפות חמצה, זני הדזי מניבים יבול נמוך ורגישים למחלות ולכן הפסיקו לגדלם בארץ. בארץ גדלים מין בר יחיד של חמצה, הקרוי חמצה שסועה (Cicer pinnatifidum). החמצה גדלה במזרח התיכון, מערב אסיה, ובהודו. לצמח החמצה שורשים רבים הצומחים מטה, אך לכל הצדדים. השורשים אינם מתחלקים הרבה, אלא יש ריבוי שורשים מזרע החמצה עצמו.
שימושים למאכל.
צורות ההגשה הפופולרית ביותר של החמצה במזרח התיכון היא כממרח חומוס, המורכב מגרגרי חמצה טחונים ותבלינים שונים. מאכל נפוץ נוסף העשוי מגרגירי חמצה הוא הפלאפל, שהוא קציצה העשויה גרגרי חומוס טחונים בתוספת תיבול, ומטוגנת בשמן עמוק. אצל יהודי מזרח אירופה מקובל המנהג לאכול ארבעס, גרגרי חמצה מבושלים ומתובלים במלח ופלפל שחור, בסעודת השלום זכר לכבוד תינוק שנולד. אצל יהודי תוניסיה נהוג להגיש גרגרי חומוס שלמים, מתובלים במלח ופפריקה באזכרות, ערב העליה לקבר, במסגרת סעודה מסורתית. רוכלים מכרו בירושלים עד 1947 תרמילי חמצה קלויים על הענפים שלהם בשם הערבי חאמלה מאלאן. אחרי 1967 נמכרו באותו שם תרמילים קלויים, ללא הענפים, בשוק של חברון. גרגרי החמצה נאכלים גם בסלטים, מבושלים בתבשילים, או נטחנים כקמח. הצמח גם יכול להיאכל כירק טרי. בהודו, בפקיסטן ובבנגלדש מכינים מהגרגירים קמח, בין היתר, ומקובל לאכול אותם מבושלים עם קארי. בתת-היבשת ההודית נפוצה גם חמצה ירוקה. בטורקיה קולים אותם עם תבלינים ואוכלים אותם כחטיף. דבאייל הוא חטיף חומוס צפון-אפריקני מטוגן מלוח וחריף המבוסס על חומוס ותבלינים. קציצות הגונדי הפרסיות מכילות קמח חומוס ועוף.
היסטוריית התִרבות.
מקורה של החמצה התרבותית היא בדרום טורקיה בזן של חמצת בר בשם "חמצה מרושתת", כנראה שנעשו מספר ניסיונות תירבות בזנים שונים של חימצות בר ולבסוף הזן שתורבת מהחמצה המרושתת דחק את כל היתר. לעומת חמצה תרבותית שבה התרמיל נשאר על הצמח ואיננו מתבקע, בחימצת הבר התרמיל נושר בשלב מסוים, מתבקע על הקרקע וזרעיו נפוצים במשך תקופה.
ישנן עדויות על ביות צמח החמצה במהלך התקופה הנאוליתית מאזור טורקיה, מצרים ויריחו.
מהתקופה הנאוליתית המאוחרת ישנן עדויות מתסליה, קסנתי, לרנה, ודימיני מסביבות 3500 לפנה"ס. בצרפת נמצאו עדויות מהתקופה המזוליתית בסביבות 6790 לפנה"ס.
בתקופת הברונזה נאכלה החמצה חיה ושימשה לקינוחים. הרומאים גם הם גידלו כמה סוגי חימצות. הן נאכלו במרק בשר וכחטיפים לאחר שעברו קליה.
בתקופה הרומית היו גרגרי חמצה קלויים מאכל פופולרי.
הקיסר קרל הגדול מזכיר בכתביו מ-800 לספירה את גידול החמצה באחוזות המלכותיות. הפילוסוף אלברטוס מגנוס הזכיר שלושה סוגים - אדום, לבן ושחור. לדבריו, הם יכלו לשמש לצרכים רפואיים, כגון העלאת כמויות החלב והזרע, זירוז וסת והטלת שתן וסיוע לטיפול באבני כליה.
התיעוד הוודאי הראשון להכנת חומוס מגרגרים מבושלים בתוספת טחינה בארץ-ישראל, הוא מהתקופה הצלבנית, עם זאת יש הטוענים שהוא נזכר כבר במקורות קדומים (ראו להלן "מקור השם").
בשנת 1976 ערך פרופסור גדעון לדיז'ינסקי מהפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה, מחקר שמטרתו למצוא את "אב החומוס" (מחקר הדומה למחקרו של אהרן אהרנסון למציאת "אם החיטה") זאת כדי להשביח את הזנים המתורבתים. לדיז'ינסקי איתר בטורקיה את זן החמצה שממנו התפתח זן "החומוס" המתורבת.
מקור השם.
המילה חִמְצָה חודשה בעברית המודרנית על בסיס המילה הארמית-תלמודית "חימצי", שזוהתה על פי ההקשר עם מין ממיני קטנית, ועל בסיס המילה הערבית "חֻמֻּץ" (שנהגית בפי דוברי שפות אחרות "חומוס"). יש הטוענים שבלשון חכמים שם הצמח היה אפון.
לדעתו של חוקר הבוטניקה שבמקרא, יהודה פליקס, אף הפסוק המקראי: עוסק בבליל החמצה.
הבלשן אבשלום קור, כמו גם הסופר מאיר שלו, סבורים שכאשר בועז הציע לרות המואביה:
מדובר למעשה ב"ניגוב" של חומוס. וכי אין זה סביר שאכלו לחם בחומץ הידוע לנו, אלא בחמצה, ממש כפי שאוכלים כיום.
ישנם שני הסברים מקובלים לשם "חמצה":
לוגנו
אלביראו
אלביראו או β בברבור הוא כוכב בקבוצת הכוכבים ברבור (סיגנוס), שבהירות נראיתו היא החמישית בעוצמתה בקבוצה. בעין בלתי מזוינת אלביראו נראה ככוכב בודד. אולם בצפייה בטלסקופ או במשקפת איכותית, הוא הופך לכוכב כפול, האחד צהוב (בהירות מדרגה 3.1) והשני כחול (בהירות מדרגה 5.1). מופרדים בזווית של 34 שניות. שני הרכיבים מהווים את אחת הדוגמאות הטובות ביותר לכוכב כפול בעל ניגוד צבעים.
אלביראו מסמל את "ראש הברבור", ולעיתים מתייחסים אליו כאל "כוכב המקור". אלביראו יוצר יחד עם הכוכבים האחרים של קבוצת הברבור: דנב (α בברבור), γ בברבור (סאדר), δ בברבור ו-η בברבור (גיינה) את צורת "צלב הצפון". אף על פי שבהירותו של אלביראו נמוכה משל כל כוכבי "צלב הצפון", הוא זה שקיבל את ציון באייר β.
שם הכוכב הוא תוצאה של אי הבנות ותרגומים שגויים. שמו המקורי של הכוכב בערבית היה "אל-מינהר אל-דאג'אג'ה" (מקור התרנגולת). המלומדים שתרגמו את השם ללטינית חשבו כי מדובר בסוג של צמחי תבלין ותרגמו אותו ל"אב אירו" ("ab ireo" מה-אירו). הכוכב קיבל את שמו הנוכחי כשמאוחר יותר החליטו האסטרונומים כי נפלה שגיאה בהדפסה וכי התרגום מערבית צריך להיות "אלביראו" ("al-bireo").
תכונות.
מערכת אלביראו מרוחקת כ-385 שנות אור מכדור הארץ. בעבר נחשבו שני הכוכבים כוכב כפול אופטי, משום שלא נראה שהם מקיפים מרכז משותף כבכוכבים זוגיים אמיתיים. עם זאת, למרות המרחק הגדול ביניהם, מראות התצפיות כי שני הכוכבים נמצאים באותו המרחק ונעים יחד כך שייתכן שהם מהווים מערכת זוגית. במקרה כזה זמן ההקפה שלהם הוא לפחות 75,000 שנים. כמו כן, אלביראו A, הכוכב הצהוב והבהיר מבין השניים, הוא בעצמו כוכב זוגי.
תכונות אלביראו A.