במלחמת האזרחים האמריקנית התגייסו אביו ואחיו של אלקינס לצבא הקונפדרציה ושירתו תחת פיקודו של סטרלינג פרייס, אך הוא עצמו התגייס לצבא האיחוד. לפני גיוסו הוא נתקל פעמיים ב"מורדים של קוונטריל"(יחידת גרילה של הקונפדרציה) וניצל ממוות בזכות אביו ואחיו. לימים הוא סיפר:
אלקינס החל את דרכו בצבא האיחוד כקצין בדרגת קפטן במיליציה של רגימנט הרגלים ה-77 של מיזורי. הוא שירת תחת פיקודו של קרסי קואטס והקרב היחידי בו הוא השתתף היה קרב לון ג'ק, שלדבריו עורר בו תחושות תיעוב כלפי המלחמה. אלקינס ציין שמזלו הטוב שבזכותו הוא זכה להגנה מצד מורדי קוונטריל תאם לחשש שהוא ירצח על ידיהם על היותו חייל בצבא האיחוד, שכן הם השתתפו ככל הנראה בקרב זה.
ניו מקסיקו.
אלקינס החל לעסוק בעריכת דין בעיירה מסילה שבניו מקסיקו ובשנים 1864 – 1865 הוא נבחר למועצה המחוקקת של הטריטוריה. בין השנים 1866 – 1867 הוא שימש כתובע המחוזי של הטריטוריה. ב-10 ביוני 1866 הוא נשא לאישה את רעייתו הראשונה, שרה סימס ג'ייקובס. בין השנים 1867 – 1870 הוא שימש כתובע הכללי של הטריטוריה. ב-1872 הוא נבחר כנציג ניו מקסיקו לקונגרס של ארצות הברית, ב-1874 הוא נבחר מחדש ובתפקיד זה הוא כיהן מה-4 במרץ 1873 ועד 4 במרץ 1877. ב-1875 הוא הכיר את רעייתו השנייה, היילי דייוויס ונשא אותה לאישה. הוא המשיך לעסוק בעריכת דין. הוא היה המייסד והנשיא של בנק סנטה פה וניהל עסקים נרחבים בתחומי הקרקעות, הרכבות, הכרייה והפיננסים, ושימש כנשיא חברת מקסוול לנד גרנט. בניסיונו לגרש פולשים לקרקעות הוא הואשם בהיותו חלק מקבוצת עורכי הדין "מעגל סנטה פה". יחד עם גיסו, תומאס ב. קרטון, השתתף אלקינס במה שהפך לשערוריית ספקולציית הקרקעות הגדולה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית. בעשותו שימוש בהשפעתו על פוליטיקאים, כמו חברי קונגרס, שופטים והמודד הראשי של ארצות הברית, עלה בידו של אלקינס לקבל את הזיכיון על הענקות הקרקעות הספרדיות והמקסיקניות על שמו. באמצעות ייצוג קולקטיבי של הצדדיים בסכסוכי הקרקעות, השפיעו אלקינס וקרטון על מדיניות חלוקת הקרקעות של ממשלת הטריטוריה, תוך הפרה ישירה של הסכם גואדלופה אידלגו.
וירג'יניה המערבית.
רעייתו השנייה של אלקינס, היילי דייוויס, הייתה בתו של הסנאטור הנרי ג. דייוויס, מווירג'יניה המערבית. ב-1878 הוא היה לאזרח של מדינה זו והחל להיות מעורב בעסקי נפט, פחם ותעשיית העץ בשיתוף עם חמו.
בני הזוג בנו את ביתם, "הייליהרסט" במחוז רנדולף ובסמוך נוסדה העיירה אלקינס. הבית עוצב על ידי האדריכל מניו יורק צ'ארלס ט. מוט. לאחר מותו של אלקינס הועבר הבית והרכוש שסביבו על ידי אלמנתו לקולג' דייוויס ואלקינס המקומי וכיום הוא חלק משטח הקמפוס של המוסד ורשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
מזכיר המלחמה.
אלקינס כיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בממשלו של הנשיא בנג'מין הריסון מה-17 בדצמבר 1891 ועד ה-5 במרץ 1893. בין המטרות שהציב לעצמו הייתה חידוש דרגת הקצונה לוטננט גנרל והעלאת השכר של הנגדים בצבא כדי לשפר את איכות שירותם. הוא גם הרחיב את פעילות חטיבת המודיעין הצבאי.
סנאטור.
ב-1895 נבחר אלקינס כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם וירג'יניה המערבית ולאחר בחירתו הראשונה הוא נבחר לשתי תקופות כהונה נוספות. בסנאט הוא שימש כיושב ראש הוועדה לסקר גאולוגי וכחבר בוועדת הסחר הבין-מדינתי. סטיבן אלקינס נפטר בעודו מכהן כסנאטור ב-4 בינואר 1911 בוושינגטון די. סי. ונטמן בבית הקברות מייפלווד שבאלקינס, וירג'יניה המערבית.
Life on Mars (שיר)
"Life on Mars", המוכר גם בשם "?Is There) Life on Mars)" (עברית: "(האם יש) חיים על מאדים?") הוא שיר, שכתב וביצע המוזיקאי הבריטי דייוויד בואי בשנת 1971. השיר נכלל באלבומו Hunky Dory, וגם יצא כסינגל. מדובר באחד מלהיטיו הגדולים ביותר של בואי. לשיר יש מילים קריפטיות שכתב בואי, ונגינת פסנתר בולטת מאת המוזיקאי ריק וייקמן. כאשר השיר יצא כסינגל בשנת 1973 הוא הגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים הבריטי ונשאר שם למשך שלושה עשר שבועות.
בשנת 2015 השיר דורג במקום הראשון ב-"רשימת 100 השירים הגדולים של כל הזמנים" של עיתון הדיילי טלגרף. בשנת 2016 מגזין פיצ'פורק דירג אותו כ-"שיר הטוב ביותר של שנות ה-70".
מילות השיר.
רדיו BBC תיאר את השיר כבעל "מילים משונות ביותר", "מורכב מרצף של תמונות סוריליסטיות, כמו ציור של סלבדור דאלי".
בהשקת האלבום Hunky Dory בשנת 1971, סיכם בואי את השיר כ"תגובתה של נערה צעירה ורגישה אל המדיה". בשנת 1997 הוא הוסיף, "אני חושב שהיא מוצאת עצמה מאוכזבת מהמציאות... למרות שהיא חיה בדכדוך של המציאות, נאמר לה שיש חיים טובים וגדולים יותר במקום אחר, והיא מאוד מאוכזבת שאין לה גישה אל אותם החיים".
מבקר הציע שהשיר נכתב לאחר "רומן כואב וקצר" של בואי עם השחקנית הרמיוני פרט'ינגייל. בעודו בסיבוב הופעות בשנת 1990, בואי הציג את השיר באומרו- "כשאתה מתאהב, אתה כותב שיר אהבה. זהו שיר אהבה."
השיר נכנס בשנת 2015 לרשימת "100 השירים הטובים בעולם" של הטלגרף. מאדים מוצג בתור מוצא נואש של עלמה צעירה המגלה כי החיים אינם זוהרים כפי שחשבה, כשזו שוקעת בפנטזיה על חיים טובים יותר.
יהדות מוסקבה
יהדות מוסקבה היא הגדולה ביותר שביהדות רוסיה. ההיסטוריה שלה התחילה עוד מהמאה ה-17, אם כי מוסקבה לא הפכה למרכז יהודי חשוב עד סוף המאה ה-19, אז הורשו יותר יהודים להתיישב בה באופן חוקי. לפני המאה ה-19 הגיעו יהודים לעיר כאסירי המלחמה הרוסית-פולנית או אחרי 1790, שכן לסוחרים יהודים התאפשרה שהייה של חודש בעיר.
בשלהי 1800 גדלה האוכלוסייה היהודית, ואז צנחה דרמטית לאחר גירושם של יהודים מהעיר בשנת 1891. האוכלוסייה גדלה שוב לאחר מלחמת העולם הראשונה, והייתה מרכז תרבות יהודי וציוני עד סוף המהפכה הרוסית (1917), שלאחריה הפכה למרכז יהודי סובייטי במשך תקופה מסוימת. הקהילה היהודית במוסקבה חוותה מספר שיאים וירידות תחת ברית המועצות ככל שהזהות היהודית הפכה ליותר ויותר טאבו בעיני הממשלה. לאחר התפרקות ברית המועצות, והגירה המונית של חלק עצום מיהודי רוסיה מהמדינה, שמרה מוסקבה על אוכלוסייה יהודית ניכרת, וכיום יושבת בה הקהילה היהודית הגדולה והעשירה במדינה.
רוסיה הקיסרית.
מתחילת המאה ה-16 ועד אמצע המאה ה-17 ליהודים לא הותר להתגורר במוסקבה, רוסיה בגלל האיבה הדתית כלפיהם. התנאים השתנו בתקופת יקתרינה השנייה. עם הפרדתה של רוסיה הלבנה מפולין וסיפוחה לרוסיה (1772), האוכלוסיות היהודיות הרבות ברוסיה הלבנה היו תחת שלטון רוסי. הם היו הרוסים-יהודים הראשונים. סוחרים יהודים מרוסיה הלבנה, בעיקר מהעיירה שקלוב, החלו להגיע למוסקבה, אך הם נשארו רק לתקופות קצרות. עם התוספת הנוספת לרוסיה של שטחים פולניים, הגיעו יהודים ממחוזות אחרות למוסקבה. כל המבקרים הזמניים הללו הורשו לשהות רק בפונדק מסוים, Glebovskoye Podvoriye, המכונה גם "הפונדק היהודי". מכיוון שהפונדק היה המקום היחיד בו יכלו היהודים הללו לשהות, המחירים היו גבוהים במיוחד.
החל מהעשור השני של המאה ה-19 החלה האוכלוסייה היהודית במוסקבה לגדול. משנת 1827, בתקופת שלטונו של ניקולאי הראשון, נאלצו היהודים לשרת במשך 25 שנה בצבא. הרבה חיילים יהודים כאלה נשלחו למוסקבה. מרבית היהודים הראשונים שהתיישבו במוסקבה היו קנטוניסטים אלה, יהודים אשר גויסו לצבא כילדים וכעת סיימו את שירותם הצבאי. חלקם היו נשים יהודיות הנשואות מתחום המושב, שבו הרוב המכריע של היהודים נאסר מהם מלהגיע למוסקבה. בשנת 1858 האוכלוסייה היהודית במחוז מוסקבה כללה 340 גברים ו-104 נשים. בתקופת שלטונו של הצאר אלכסנדר השני הורשו יהודים שעמדו בקריטריונים מסוימים להתגורר בעיר. אלה היו: יהודים בעלי תארים באוניברסיטה, סיימו שירות צבאי, או שהיו רוקחים, רופאי שיניים, מיילדות או סוחרים מהגילדה הראשונה. ככל שהאוכלוסייה היהודית גדלה, יהודים רבים שהגיעו לא התאימו לקריטריונים והיו בלתי חוקיים ולא רשומים. אלא שראשי ערים ליברליים באותה העת היו עסוקים בעניינים אחרים. בשנת 1871 האוכלוסייה היהודית הייתה כ-8,000 נפש. בתקופה זו הונחו יסודות הקהילה, כולל הקמת בית הקברות היהודי הראשון בשנת 1860 ופתיחת בית ספר יהודי ובית כנסת רשמי ראשון בשנת 1871.
כאשר אלכסנדר השלישי הפך לצאר בשנת 1881, הוא נקט בעמדות קשות יותר כלפי יהודים ברוסיה. בשלב זה, בשנת 1882, האוכלוסייה היהודית בעיר הגיעה ל-12,000-16,000 מהם הרוב לא היה רשום כחוק. יהודים תרמו רבות למשק והחזיקו בבעלותם 29.3 אחוזים מההון שהוכרז על ידי סוחרי הגילדה הראשונה, והיו כמה מהבנקאים והיזמים החשובים ביותר. עם זאת, חרף ההצלחה הזו, הגיע גל של אי שקט מצד כמה רוסים מההשפעה היהודית החדשה בעיר והקהילה שכעת מנתה 35,000 בשנת 1890 (3% מכלל האוכלוסייה). כאשר הדוכס הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ' הפך למושל הכללי של מוסקבה בשנת 1891, הוא כינה את אחת ממטרותיו כ"להציל את מוסקבה מהיהודים." צו קיסרי (28 במרץ 1891) שהורה על גירושם מהעיר מוסקבה של כל בעלי המלאכה, המבשלות והמזקקות היהודים. אנשים שנולדו במוסקבה ולא ידעו מקום מגורים אחר, נאלצו לחפש בית חדש. כ-20,000 יהודים גורשו מהעיר תוך זמן קצר והאירועים שיגרו גלי הלם בכל הקהילה היהודית ברוסיה. יהודים עניים נשלחו להתיישב באזורים מפוקפקים ותגמולים גדולים הוצעו למי שתפס יהודים מסתתרים בעיר. בית הכנסת הכוראלי שנבנה לאחרונה (ונפתח שנה לפני כן) נסגר בנוסף לשמונה בתי כנסת נוספים מתוך הארבעה עשר שהיו בעיר אז. כך, בשנת 1897 האוכלוסייה היהודית בעיר עמדה על 8,095, פחות מרבע ממה שהיה לפני הגירוש.