החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947 על חלוקת ארץ ישראל בין שני העמים היושבים בה הביאה לפגיעה ניכרת בביטחונו של היישוב בארץ. אירועים אלה קירבו את דעת היישוב לזו של בן-גוריון, לפיה קיים צורך בהקמת צבא סדיר, הכולל חיל אוויר, כדי להגן מפני פלישת אומות ערב לאחר תום המנדט הבריטי, ב-14.5.1948. לאחר שאישר את תוכנית רמז-שמיר להקמת "שירות אוויר", הורה בן-גוריון על מספר משלחות רכש לאירופה ולארצות הברית, לרכישת מטוסים ולגיוס אנשי צוות; באחת מהמשלחות היה הימן. ב-25.2.1948 נחת הימן בארצות הברית, שם פגש באל שווימר, מהנדס טיס יהודי מחברת TWA. שווימר וחבריו שכרו אזור בשדה התעופה בברבנק שבקליפורניה, שם שיפצו מטוסים שנרכשו מעודפי צבא ארצות הברית בתקציב של כרבע מיליון דולר, שניתן להימן על ידי בן-גוריון. עם זאת, רכישת המטוסים ושיפוצם נעשו תחת עינו הפקוחה של ה-FBI, בין השאר משום האמברגו שהיה על היישוב בישראל באותה תקופה; הכיסוי היה, בין השאר, רכישת מטוסים לצורך הובלת בקר. במקביל, הוחל בגיוס ואימון אנשי צוות מקרב "מתנדבי חוץ לארץ" (מח"ל) בשדה תעופה בניו ג'רזי. ב-14 באפריל 1948, עקב לחץ שלטונות ארצות הברית, המריאו מניו ג'רזי ומקליפורניה המטוסים שנרכשו בדרכם לפנמה, כביכול לצורך הקמת חברת תעופה מקומית, ובכללם מספר מטוסי "קונסטליישן" ו"קומנדו" עמוסים לעייפה. ב-8 במאי המריאו המטוסים לסיציליה, ולאחר הצטיידות בבסיס זמני שהוקם בצ'כיה, החלו "רכבת אווירית" ליישוב היהודי בארץ ישראל, במסגרת מבצע "יקום פורקן". הנשק שהגיע ליישוב במסגרת מבצע בלק סיפק אמצעי לחימה חיוניים ללוחמים בירושלים במבצע נחשון, ערב מלחמת העצמאות.
מלחמת העצמאות והקמת חיל האוויר הישראלי.
מלחמת העצמאות: הבאת ה"מבצרים המעופפים" לארץ והפצצת קהיר.
עם פרוץ מלחמת העצמאות, היו ברשות חיל האוויר הישראלי מטוסים קלים בלבד, המסוגלים לשאת פצצות במשקל של כ-200 ק"ג חומרי נפץ בלבד; מטוס ה"DC-3 דקוטה", אם כי היה מסוגל לשאת עד 2 טונות של חומר נפץ, היה חסר יכולת להגן על עצמו. אי לכך נשלח הימן ב-14.7.1948 לצ'כוסלובקיה בדחיפות, על מנת לטפל בהבאתם לארץ של שלושה "מבצרים מעופפים" מסוג B-17, שהוברחו על ידי אל שווימר מארצות הברית. למרות שהיו במצב רעוע, הוחלט כי בדרכם לארץ ישראל יפציצו המטוסים יעדי אויב. שניים מהמטוסים פנו להפציץ את עזה ורפיח, בעוד המטוס השלישי - בו טס הימן - יפציץ את ארמון המלך פארוק בקהיר. לבסוף, בשל תקלה טכנית, ארמונו של המלך לא נפגע, אולם בסה"כ נפלו בסביבות הארמון פצצות במשקל כולל של כ-2.5 טונות, אשר הפתיעו את הצבא המצרי וגרמו לנזק מוראלי כבד. בהמשך הפציצו "המבצרים המעופפים" את שדה התעופה המצרי באל-עריש, ומשם קבעו את מקומם בשדה התעופה ברמת דוד. אותם מטוסים היוו את תחילתה של טייסת 69, הקיימת עד היום.
בחודש יולי 1948 מונה אהרן רמז למפקד חיל האוויר הישראלי, והימן שמיר - לסגנו.
הפיקוד על חיל האוויר בראשית דרכו.
כתום מלחמת העצמאות היה ברור כי ישנו הכרח לצמצם את מספר סוגי המטוסים בחיל האוויר, שבאותה העת מנה 29, ובמקומם להצטייד במטוסים מסוג אחיד; זאת על מנת להקל על הכשרת טייסים ואנשי צוות ולהקל בתחזוקה. על כן נשלח הימן לפריס בחודש יולי 1949, שם פעל לרכישת מטוסי מוסקיטו וסטירמן להדרכה. יחד עם זאת, לאחר שובו לארץ, התגלעו חילוקי דעות בין אהרן רמז והימן לרמטכ"ל הטרי יגאל ידין. זה טען כי על חיל האוויר להיות כפוף למטה הכללי, מבלי שיהיה לו מטה משלו; הימן ואהרן גרסו כי במדינת ישראל עתיד להיות לחיל האוויר תפקיד כה מכריע, עד שראוי כי תהיה לו עצמאות אופרטיבית בדמות מטה עצמאי. בשנת 1951, לאחר שלא ניתן היה ליישב את חילוקי הדעות, הגישו השניים את התפטרותם מהפיקוד על חיל האוויר.
הקמת "בדק מטוסים" והתעשייה האווירית לישראל.
לאחר התפטרותו מפיקוד חיל האוויר, שירת הימן מספר חודשים כסמנכ"ל "אל-על", עד ההצעה להקים את המפעל הראשון לתחזוקת מטוסים בישראל בשדה התעופה בלוד. תוך שיתוף פעולה עם אל שווימר ודני אגרונסקי הוקם במקום מפעל "בדק", כיום חטיבת "בדק מטוסים" בתעשייה האווירית לישראל. אל שווימר מונה למנהל הכללי, הימן סמנכ"ל למנהל, ואגרונסקי לסמנכ"ל הכספים.
בשנת 1956 הותחל בייצור משותף ישראלי-צרפתי של מטוס האימון הסילוני הראשון בארץ - ה"פוגה מגיסטר", שהביא את איכות הדרכת הטייסים הישראלים לגבהים חדשים, תרתי משמע. בנוסף, היוותה ה"פוגה" תוספת משמעותית לכוחות הלוחמים במלחמת ששת הימים. בהמשך מונה הימן לעמוד בראש חברת הבת "ישטרון", לימים אלת"א מערכות, חברת בת של התעשייה האווירית לישראל. בנוסף היה הימן מעורב בפיתוח טיל ים-ים "גבריאל", אשר שוגר לראשונה בהצלחה בשנת 1969, והיווה נקודת מפנה ביחסי הכוחות בין ישראל לאויבותיה בזירה הימית.
הפרישה למגזר הפרטי.
בשנת 1964 פרש מהתעשייה האווירית לטובת המגזר הפרטי. כחלק מתפקידיו ניהל את בניית מלון הילטון תל אביב, והקים מספר חברות, בהן ממ"י ותא"ת - תעשיות אביזרי תעופה (כיום תאת טכנולוגיות) - אשר רכיביה הותקנו בין השאר במטוסי ה"כפיר". בחורף 1973, בימים שלאחר מלחמת יום הכיפורים, נפטר הימן שמיר במפתיע כתוצאה מאירוע לב. הוא הותיר אחריו אישה ושלוש בנות.
היימן שמיר
ניצחון טכני
ניצחון טכני הוא ניצחון המושג בתחרות ספורט בעקבות החלטה שיפוטית ולא בדרך הרגילה של התגברות על היריב. ההכרזה על ניצחון טכני מגיעה בעקבות הפרה חמורה של כללים ותקנות, כגון אי התייצבות למשחק, שיתוף שחקן מורחק וכדומה.
בענפי הספורט השונים ישנן הגדרות שונות בשאלה מהו הניקוד הניתן על ניצחון טכני.
בשחמט ניצחון טכני נחשב כניצחון רגיל, אך אינו תורם למד הכושר של השחקן.
בכדורגל משמעו ניצחון בתוצאה 3:0 וכמו כל ניצחון מוסיף 3 נקודות במשחק ליגה או מעבר שלב במשחק גביע.
בכדורסל נחשב כניצחון של 20:0, כאשר הנקודות נרשמות לזכות קפטן הקבוצה.
קוט ד'אור
אומנות מודרנית
אלפאוויל
אלפאוויל (בגרמנית: Alphaville) היא להקת סינת'פופ גרמנית אשר החלה את פעילותה בשנות השמונים.
מייסדיה הם מריאן גולד, ברנרד לויד () ופרנק מרטנס (). שמה הראשון של הלהקה היה Forever Young ולאחר מכן הוחלף לאלפאוויל. הלהקה ידועה בעיקר בזכות שלושת להיטי הענק שלה, "Big in Japan" ,"Sounds Like a Melody" ו-"Forever Young" ועד היום היא מכרה למעלה מ-6 מיליון עותקים מאלבומיה. את שם הלהקה לקחו מתוך סרט מדע-בדיוני משנת 1965 בעל אותו השם, "אלפאוויל" מאת הבמאי ז'אן-לוק גודאר.
היסטוריה.
התחלה והצלחה (1982–1984).
אלפאוויל הוקמה בתחילת שנת 1982, כשמריאן גולד וברנרד לויד נפגשו במסגרת מיזם המוזיקה "Nelson Community". מספר חודשים לאחר מכן, פרנק מרטנס הצטרף למיזם. ביחד כתבו השלושה את האלבום "Forever Young" והקליטו את גרסת הדמו בעלת אותו השם. ב-1984 שינתה הלהקה את שמה לאלפאוויל ,את השם לקחו מתוך סרט מדע-בדיוני של ז'אן-לוק גודאר משנת 1965 בעל אותו השם, והיא הוציאה את סינגל הבכורה שלה, "Big in Japan", אשר נכתב על ידי גולד בשנת 1979 בהשפעת להקה אחרת בעלת שם זה. הסינגל זכה להצלחה כלל עולמית. אלבום הבכורה יצא בסתיו 84'. למרות הצלחת הלהקה, עזב מרטנס את הלהקה באותה שנה. במקומו, נכנס ללהקה ריקי אקולט בינואר 85' אשר ניתן לו קרדיט גם על אלבום הבכורה. אלבום הבכורה של הלקה היה לרב מכר גם בישראל.
"Big in Japan" היה הסינגל המצליח ביותר של הלהקה, שהגיע לראשי טבלאות המצעדים בגרמניה, יוון, שווייץ, שוודיה, ונצואלה וטבלת "Billboard Dance Chart" בארצות הברית. בנוסף, הגיע הסינגל לחמשת הראשונים במצעדים באיטליה, הולנד, נורווגיה, אוסטריה, אירלנד ודרום אפריקה. גם בישראל הסינגל "גדול ביפן" זכה להצלחה, צעד בראש מצעדי ההשמעות, ונכלל באלבום אוסף של להיטי דיסקו 'מקסימום 3' שהוציא לאור חברת הד ארצי, בעריכת אילן בן שחר.
שני הסינגלים הבאים של הלהקה, "Sounds Like a Melody" ו-"Forever Young", נחלו הצלחה דומה במצעדים האירופאים אך הצליחו במידה פחותה במצעדים האמריקאים. בישראל נכללו הסינגלים באלבום אוסף של להיטי דיסקו 'מקסימום 5' של "הד ארצי".
1986–1987: הצלחה נוספת.
אלבומה השני של הלהקה, "Afternoons in Utopia" יצא ב-1986, והסינגל הראשון מתוכו "Dance with Me" נחל הצלחה ונכנס למצעדי Top 20 בגרמניה, צרפת, נורווגיה, שוודיה, שווייץ ודרום אפריקה. הסינגל השני מתוך האלבום היה "Universal Daddy". הסינגל השלישי מהאלבום, "Jerusalem", יצא בגרמניה בלבד. במקומו, הוציאה הלהקה את הסינגל "Sensations" באוסטריה, צרפת, הולנד ושווייץ. הסינגל האחרון מהאלבום היה "Red Rose" שיצא ב-1987.
הכחול עוצר הנשימה (1989).
אלבומם השלישי של הלהקה, The Breathtaking Blue, יצאה בשנת 1989, והוא כלל את הסינגלים "Romeos" ו-"Mysteries of Love". כחלופה ליצירת סרטוני וידאו קליפ בודדים, גייסה הלהקה תשעה במאים, ביניהם גודפרי רג'יו (Koyaanisqatsi), ליצירת סרט בשם Songlines המבוסס על רצועות האלבום.
בשנות ה-90 וה-2000.
האלבום הבא של הלהקה, Prostitute, יצא רק בשנת 1994. הסינגל הראשון שיצא היה "שוטים", ואחריו הסינגל השני והאחרון מתוך האלבום, "The Impossible Dream". במהלך הסיור לאלבום זה רובי צרפת הצטרף לזמן קצר ללהקה בתופים. בשנת 1997, לאחר שהלהקה עמדה להקליט את אלבומה הבא, עזבה אקולט את הלהקה מכיוון שהחליט שהוא רוצה לבלות יותר זמן עם משפחתו.