המבנה הוא דוגמה מוקדמת לסגנון הנאו-קלסיציזם, עם חזית שנבנתה על פי המודל של הפנתאון ברומא, ומעליה מתנשאת כיפה, שעיצובה מושפע במידה רבה מן הטמפייטו (Tempietto) של ברמנטה. אדריכל המבנה, ז'אק-זֶ'רמַן סוּפְלוֹ (Soufflot, 1713-80), התכוון לשלב את התאורה והקלילות של הקתדרלה הגותית יחד עם העקרונות הקלאסיים. סופלו מת לפני שעבודתו הסתיימה, ותוכניותיו לא הוצאו לפועל במלואן. השקיפות אותה ביקש עבור יצירתו, לא הושגה. יחד עם זאת, זהו אחד ההישגים האדריכליים הגדולים לתקופתו, והמונומנט הנאו-קלאסי הגדול הראשון.
הפנתאון, שנבנה במקור במאה ה-18 ככנסייה, הפך לאנדרטה לכבודם של אנשי המעלה שנטלו חלק משמעותי בהיסטוריה של צרפת. בפנתאון קבורים, בין השאר, וולטר, ויקטור הוגו, ז'אן-ז'אק רוסו, אלכסנדר דיומא, קונדרוסה, אמיל זולא, פייר ומארי קירי, ורנה קאסן. ייעודיו המשתנים של המבנה, עיטוריו הרבים, ההקדשות שחקוקות על קירותיו והסמלים שבו, מאפשרים לבחון את בניית האומה הצרפתית.
היסטוריה.
בתחילה כנסייה.
לואי החמישה עשר נדר בשנת 1744 שאם יחלים ממחלה בה לקה, יחליף את הריסות כנסיית ז'נבייב הקדושה בבניין מפואר הראוי לקדושה הפטרונית של העיר פריז. המרקיז דה מריני הופקד על העבודה. מריני מימן את האדריכל סופלו, בו בחר לתכנון כנסיית סנט-ז'נבייב בסגנון הנאו-קלאסי. העיצוב הכללי הוא בצורת צלב עם פורטיקו מסיבי בנוי מעמודים קורינתיים.
היסודות נחפרו בשנת 1758. לואי החמישה עשר הניח את האבן הראשונה ב-6 בספטמבר 1764. ואולם, לנוכח קשיים כספיים ומותו של האדריכל סופלו ב-1780, הבנייה התעכבה. היא הושלמה לבסוף רק בשנת 1790, לאחר פרוץ המהפכה הצרפתית, בידי תלמידיו של סופלו, ז'אן-בטיסט רונדלה (Jean-Baptiste Rondelet) ומקסימיליין ברביון (Maximilien Brébion).
מכנסייה קתולית למקדש רפובליקני.
בין השנים 1791 ל-1793 עבר המבנה שינוי מהותי בידי אנטואן כריזוסטום קטרמר דה קנסי (Antoine Chrysostome Quatremère de Quincy), שהעניק לו את מראהו הנוכחי, לאחר שהוסב לפנתאון, כלומר, אנדרטה המוקדשת לזכרם של גדולי בניה של האומה. על פי הצעתו של קלוד עמנואל דה פסטורה (Claude-Emmanuel de Pastoret), החליטה האספה המכוננת הלאומית, בצו מיום ה-4 באפריל 1791, להשתמש במבנה שבנייתו עמדה להסתיים, אך לא לקדשו ככנסייה, כדי שיוכל לשמש כנקרופוליס לאנשי מעלה יוצאי דופן שתרמו תרומה משמעותית לגדולתה של צרפת, כך שמקדשה של הדת יהפוך למקדשה של המדינה, וקברם של אנשיה הדגולים יהפוך למזבח החופש. בגמלון הוצבה הקדשה שהציעה דה פסטורה: "לאנשי המעלה, המולדת אסירת-התודה" ( Aux grands hommes, la patrie reconnaissante).
שינויים היסטוריים.
בזמן הקיסרות הראשונה, תחת צו מיום ה-20 בפברואר 1806, המבנה שימש פעם כאתר קבורה לאנשי המעלה ופעם כאתר פולחן. בקריפטה נטמנו ארונות הקבורה בעוד שבאזור העליון התקיימו טקסים דתיים, בעיקר בעלי זיקה להנצחה קיסרית.
אדריכלות.
הפנתאון הוא מבנה באורך 110 מטרים וברוחב 84 מטרים. הפסדה המרכזית מעוטרת בעמודים קורינתיים, ומעליהם גמלון משולש, שנוצר בידי דוויד ד'אנגר. המבנה, בצורת צלב יווני, מוכתר בכיפה בגובה 83 מטרים, המחופה בלנטרנה. פנים הכנסייה עוטר בידי ציירים אקדמיים כפייר פובי דה שאבאן (Puvis de Chavannes), אנטואן גרו (Gros) ואלכסנדר קבנה (Cabanel).
הפרויקט האדריכלי של סופלו.
התוכנית האדריכלית של סופלו כללה כנסייה בעלת כיפה, בצורת צלב יווני, כלומר בעלת ארבעה אגפים קצרים, שווים באורכם וברוחבם. למימוש תוכניתו, שאל סופלו סגנונות אדריכליים שונים, ועל כך כתב מקסימיליין ברביון:
סופלו שילב בכנסייתו סיגנונות שונים:
בשל השילוב הזה בין הסגנונות השונים, כנסיית סנט-ז'נבייב הוחשבה בידי פייר לוודן (Pierre Lavedan) ולואי הוטוקר (Louis Hautecœur)כמבנה האקלקטי הראשון. יחד עם זאת, היא מסווגת על פי רוב כנאו-קלאסית, בראש ובראשונה בשל התקופה בה נבנתה, ובשל אוצר המילים האדריכלי הקלאסי בו נעשה שימוש בתכנונה (עמודים, אנטבלטורה, גמלון וכדומה), מתוך שאיפה לחזור לפשטות העתיקה כנגד סגנון הבארוק שרווח באותם ימים.
מקדש רפובליקני, מקום זיכרון קולקטיבי.
מי מחליט על קבורה בפנתאון?
החל מהמהפכה הצרפתית, ה"פנתאוניזציה", קבורת אישים בפנתאון, התכוננה על רקע מסורות ממצרים העתיקה, עבור דרך יוון ורומא. ההחלטה להעניק לאישיות מסוימת את הכבוד העילאי, השמור לאנשי המעלה של המולדת, וכן ניהול טקס הקבורה, השתנו על פי התקופה בהיסטוריה של צרפת.
בשנת 1791, בעת כינון מושג הפנתאון הצרפתי, האספה המכוננת הלאומית הייתה זו שהחליטה. בשנת 1794 נטלה הוועידה הלאומית את התפקיד והחליטה על קבורתו של ז'אן-ז'אק רוסו, אך גם על הוצאתו של מירבו מהקבר, ומאוחר יותר על הוצאתו של מארה.
בזמן הרפובליקה הצרפתית השלישית, השרים הם שהציעו ובחרו מועמדים. כמה העברות של אישים לפנתאון, כגון זו של אמיל זולא ב-1908, עוררו ויכוחים אלימים.
בימינו, הבחירה נתונה בידי נשיא הרפובליקה. נדרשת רק החלטה, ואין חוק של ממש או מסמך רשמי שקובע את הקריטריונים לבחירה או את צורת הטקס. ניתן למנות מספר נשיאים ברפובליקה החמישית (שארל דה גול, פרנסואה מיטראן, ז'אק שיראק) ששאפו לעטר את כהונתם בקבורת אישים בפנתאון, כך שתשתקף באופן סמלי ממעשיהם תפיסת את ההיסטוריה של צרפת.
בשנת 2007 ישנם 76 אישים עליהם החליטה הממשלה כי יקברו בפנתאון. מהם כמה שהוצאו ממנו לאחר שנקברו בו.
הקדשות.
המולדת הצרפתית מכבדת את בניה גם בחקיקת שמותיהם על קירות המקדש הרפובליקאי. מעל אלף שמות חקוקים בו. ניתן למצוא שם:
על קירות הספינה המרכזית חקוקים שמות של אישים ידועים בהיסטוריה של צרפת הודות למאבקיהם ורעיונותיהם. במדרגות המונומנטליים ניתן למצוא לוח לזכר החיילים שמתו בקרבות של שנת 1870. בקריפטה לוח ברונזה מציין את שמותיהם של אלו שנפלו במהלך מהפכת יולי 1830. לוח זה הוצב בידי לואי פיליפ בטקס שנערך ב-29 ביולי 1831. שמות הנופלים במהלך המהפכה של 1848 נוספו מאוחר יותר.
בינואר 2007 הסיר נשיא צרפת, ז'אק שיראק, את הלוט מעל לוח הוקרה שהוצב בפנתאון לכבודם של מעל 2,600 איש שהוכרו כחסידי אומות עולם על ידי מוסד יד ושם בישראל, הודות לתרומתם להצלת יהודים מפני גירוש למחנות הריכוז. לוח ההוקרה מציין כי שלושה רבעים מיהודי צרפת ניצלו מהמלחמה, לא פעם בזכות אנשים פשוטים שהגישו להם עזרה, תוך סיכון חייהם.
ניסיונות העברה.
מספר ניסיונות לא הוצאו אל הפועל או נכשלו בשל התנגדות האלמנה או המשפחה, סתירות משפטיות עם צוואת הנפטר, התנגדויות שונות, העדר עניין מצד המלייה הפוליטי, וכדומה:
הפנתאון במדע.
בשנת 1851 הדגים הפיזיקאי, לאון פוקו, כיצד מסתובבת הארץ בניסוי שערך בפנתאון, בעזרת מטוטלת שנתלתה במרכז הכיפה, על חוט באורך 67 מטרים. המטוטלת המקורית, שהוצגה במשך שנים במוזיאון לאמנויות והמקצועות, הושבה לפנתאון בשנת 1999.
אצטדיון ספרטק (נלצ'יק)
אצטדיון ספרטק הוא אצטדיון כדורגל הנמצא בעיר נלצ'יק ומשמש כמגרשה הביתי של ספרטק נלצ'יק המשחקת בליגת העל הרוסית.
האצטדיון נבנה בשנת 2002 ועבר הרחבה ושיפוץ נרחב עם עליית הקבוצה לליגת העל הרוסית ב-2005 וזאת כדי להתאימו לסטנדרטים של ליגת העל. האצטדיון מכיל כיום 13,800 מקומות ישיבה.
לאו בלך
לאו בלך (בגרמנית: Leo Blech; 21 באפריל 1871 - 24 באוגוסט 1958) היה מלחין ומנצח אופרה יהודי-גרמני, שעיקר פרסומו בא לו מעבודתו ב"בית התיאטרון המלכותי" Königliches Schauspielhaus, כיום האופרה של ברלין, Staatsoper Unter den Linden) בשנים 1906 עד 1937, ואחר כמנצח האופרה העירונית של ברלין מ-1949 עד 1958. בלך נודע בייחוד באופרות של וגנר, ורדי וכרמן של ביזה (שעליה ניצח יותר מ-600 פעמים), וברגישותו כמלווה.
חייו.
ילדות, נעורים ולימודים.
בלך נולד למשפחה יהודית באאכן. אחרי לימודים בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין, למד נגינה בפסנתר אצל ארנסט רודורף וקיבל שיעורים פרטיים בהלחנה מוולדמר ברגיל ואנגלברט הומפרדינק.
קריירה.
אחרי שעבד זמן קצר במכירות, התקבל בלך לעבודה כמנצח בתיאטרון העירוני של אאכן בשנת 1893. משנת 1899 עד 1906 ניצח בתיאטרון הגרמני החדש בפראג ומשם עבר לבית התיאטרון המלכותי בברלין. ב-1913 קודם לדרגת מנהל מוזיקלי כללי. בין 1923 עד 1926 עבד בלך במשרות שונות בבתי אופרה בברלין ובווינה, ביניהם "בית האופרה הגרמני", פולקסאופר של ברלין ופולקסאופר של וינה. ב-1926 חזר לבית התיאטרון הברלינאי, שנקרא עכשיו "האופרה הממלכתית אונטר דן לינדן", שם נשאר עד שהמדיניות האנטישמית של אדולף היטלר אילצה אותו לצאת לגלות בריגה בשנת 1937. בתקופת מלחמת העולם השנייה ואחריה ניצח בלך באופרה המלכותית השוודית. ב-1949 חזר לברלין לנצח באופרה העירונית, שם עבד עד מותו ב-1958.
יצירותיו.
בלך חיבר גם יצירות תזמורתיות, יצירות למקהלה, מוזיקה קאמרית ושירים.
שחר צוברי
שחר צוברי (נולד ב-1 בספטמבר 1986) הוא גולש רוח עבר ישראלי על גלשן מדגם "ניל פרייד", אלוף ישראל, וזוכה מדליית הארד באולימפיאדת בייג'ינג 2008. צוברי מחזיק גם במדליית ארד מאליפות העולם 2008 והוא פעמיים אלוף אירופה מהשנים 2009 ו-2010. בספטמבר 2021 מונה צוברי ליו"ר ועדת הספורטאים של הוועד האולימפי הישראלי. באוקטובר 2021 הודיע על פרישה יומיים לאחר שנבחר למאמן נבחרת הנשים בדגם iQFoil בקמפיין לאולימפיאדת פריז 2024.
ביוגרפיה.
נעוריו ותחילת דרכו.