בנוסף, מלמדים בישיבה באופן קבוע ד"ר זוהר מאור, הרב אבישי שרייבר, ד"ר אבישר הר-שפי, ר' ישי טרופר ור' אודי דבורקין. לאורך השנים לימדו בישיבה רבנים ואנשי רוח נוספים, בהם הרב מנחם פרומן, הרב אביה הכהן, הרב יהושע אנגלמן, פרופ' חביבה פדיה ופרופ' דוד הנשקה.
דרכה של הישיבה.
ישיבת שיח יצחק התנהלה בהובלת דמותו של ראש הישיבה הרב שמעון גרשון רוזנברג, שבהגותו המקיפה והקיומית התייחס, בין השאר, גם להתמודדות העולם הדתי עם התפיסות הפוסטמודרניות המקיפות אותו.
מגמת הישיבה במקורה הייתה להציע לבוגרי ישיבות הסדר כיוון רוחני חדשני, בדרכה של החסידות ומתוך התמודדות עם אתגרי העולם המודרני בכלל ועם הפוסטמודרניזם בפרט. בשנת ה'תשס"א נפתחה מסגרת ההסדר של הישיבה לבוגרי ישיבות תיכוניות ותיכונים וזאת במסגרת הרחבת השאיפה לכדי ניסיון שבישיבה תתהווה "התרחשות לימודית ורוחנית שתצמיח תלמידי חכמים מושרשים בתורה מחד, ומאידך - מצויים היטב בשיח התרבותי הכללי כחלק מעולמם היהודי".
הישיבה משתדלת לפתח אווירה פתוחה וידידותית המאפשרת חירות להזדהות עם אמונותיה ומצוותיה של היהדות מתוך שיח פנימי. תלמידי הישיבה מוצאים מענה לכך בלימוד הישיבתי שאינו מתעלם מהמקורות הללו, אלא מתכתב איתם תוך חתירה כנה לשילוב התורה בכל תחומי הרוח. מתוך כך הישיבה מעודדת יצירה בכל התחומים, יחד עם הלימוד בישיבה, וחלק מתלמידיה אף משתתפים בבמות יצירה שונות, כגון כתב העת "משיב הרוח", תיאטרון "אספקלריא", כתיבה במוסף "שבת" של מקור ראשון ועוד. תלמידים רבים אף מפתחים את כשרונותיהם בתחומי הציור, תיאטרון, שירה, דמיון מודרך, נגינה וכיוצא בזה.
הלימוד בישיבה.
הבסיס הוא לימוד הגמרא בעיון, אך בתוכו ישנו עיסוק גם בשאלות ונושאים יסודיים הקשורים לסוגיה. הלימוד משלב יחד עם לימוד הפרשנים הקלאסי גם ניתוח ספרותי של הסוגיות, ולימוד מחקרי מעמיק תוך השוואת הסוגיה למקורות התנאיים ולירושלמי ועיסוק במקורות אקדמיים.
דגש רב מונח על לימודי חסידות, בגישתו של הרב שמעון גרשון רוזנברג יש לחסידות מקום מרכזי בהתמודדות עם השאלות הפוסטמודרניות, ובקבלתן לתוך השיח הדתי.
ספרות תורנית.
הישיבה מפיצה את תורתה בערבים וימי עיון וכן בספרים בהוצאתה:
מעגל אנלוגי
עיבוד אות ספרתי
סמולנסקין
קורדובה
כנסיית השטן
כנסיית השטן היא ארגון שמטרתו לקדם את הדת השטנית שנהגתה על ידי אנטון זאנדור לה-ויי ותוארה על ידיו בספרו התנ"ך השטני. להווי ייסד את כנסיית השטן בסן פרנסיסקו שבקליפורניה ב-30 באפריל 1966 ותפקד בה ככוהן הגדול עד מותו בשנת 1997.
כנסיית השטן מתוארת על ידי הכוהן הגדול העכשווי שלה, פיטר ה. גילמור, כארגון דתי של אנשים שלמעשה אינם מאמינים באלוהים, בשטן או בעולם הבא ולכן דוגלים בכך שיש לחיות בצורה המלאה והמספקת ביותר שניתן בעולם הזה.
מטרותיה של כנסיית השטן.
כנסיית השטן נהגתה על ידי אנטון להווי (נולד האוורד סטנטון לוויי) מתוך כוונה ליצור ארגון דתי מחאתי שיקבץ בתוכו אתאיסטים והדוניסטים המתנגדים למה שנראה בעיניהם כ"צביעות נוצרית" ושואפים למצות את חייהם עד תום.
שמה של הכנסייה נבע מרצונו של להווי לאמץ שם שיסמל את גשמיות, גאווה, אינדיבידואליות, אומץ, מרד והעוצמה, והוא מצא את התגלמות תכונות אלו בדמותו מעוררת היראה והפחד של השטן.
כנסיית השטן לא בהכרח טוענת שהשטן קיים. דת זו משתמשת בשמו של השטן כדי לתאר את החוזק והמרד של האתאיסטים והדוניסטים.
רוויזיוניזם מחומש.
לכנסיית השטן חמש מטרות רשמיות אותן היא מכנה "רוויזיוניזם מחומש" והן מנוסחות כך:
חברות בכנסיית השטן.
לכנסיית השטן יש שתי רמות של חברים - חברים רשומים וחברים פעילים.
כדי להפוך לחבר רשום בכנסיית השטן אדם צריך להיות מוגדר כמבוגר על ידי המדינה שבה הוא מתגורר, לשלוח טופס הצטרפות ומאתיים דולר ארצות הברית לכנסייה כדמי חבר חד-פעמיים, ובתמורה הוא מקבל כרטיס חבר וחברות לכל החיים (החברות יכולה להתבטל מוקדם יותר - על ידי החבר או הכנסייה).
במקרים מסוימים ילדים יכולים להצטרף לכנסייה, אבל רק אם הם ילדים של חברי הכנסייה והם הדגימו הבנה של הפילוסופיה והמנהגים השטניים, והם מעוניינים להצטרף לכנסייה. במקרה כזה הילדים יצורפו לכנסייה במתכונת מצומצמת עד שיהפכו למבוגרים על פי החוק במדינתם.
כדי להפוך לחבר פעיל הפרט צריך להיות חבר רשום של הכנסייה, להיות מעורב בכנסייה ולהיות במגע עם שאר חבריה המקומיים. בנוסף, החבר צריך למלא טופס ריאיון על העדפותיו ואישיותו שנשלח למשרד הראשי בחינם. חברות פעילה מחולקת לחמש דרגות:
חברים בדרגה השלישית עד החמישית מרכיבים את הכמורה השטנית וניתן לפנות אליהם כ"רב"/"רבנית".
חברים פעילים מתחילים בדרגה הראשונה וקידומם נעשה על ידי הכנסייה בלבד. הקריטריונים לעלייה בדרגה לא זמינות לציבור, אבל ידוע שהם תלויים בהצלחת הפרט בעולם האמיתי ולאו דווקא בלמידת טקסטים או בשאר פעילויות כחבר הכנסייה. חלק מהחברים הפעילים מוסמכים על ידי הכנסייה להסביר את הפילוסופיה של הכנסייה למדיה, והם נקראים סוכנים.
הכנסייה לא עוסקת בגיוס חברים, לא מפלה בכלל בין האנשים שרוצים להצטרף אליה, וחברות בה היא סודית ולכן לא ידוע כמה חברים יש בכנסייה.
סיום החברות.
חבר בכנסיית השטן רשאי לסיים את חברותו בכל עת שיחפוץ באמצעות שליחת מכתב בכתב ידו (עם תאריך, חתימה והצהרה על רצונו לביטול החברות) בצירוף כרטיס החבר שלו למשרד הראשי של כנסיית השטן. הכנסייה לא מנסה לשכנע חברים להישאר ולא מטילה עליהם סנקציות.
בנוסף, הגוף הראשי של כנסיית השטן המורכב מהכוהן והכוהנת הגדולים ו"מועצת התשעה", עשוי לבטל חברות של פרט מסוים לפי שיקול דעתו. עבירה חמורה על החוק ו/או תמיכה והצטרפות לזרם המתנגד לכנסיית השטן הן דוגמאות לפעילויות העשויות לגרום לכנסייה לבטל את החברות של הפרט בה.
ההיסטוריה של כנסיית השטן.
מסדר הטרפז.
בשנות החמישים להווי יצר קבוצה בשם "מסדר הטרפז" שנפגשה מדי פעם בביתו הוויקטוריאני הידוע לשמצה, "הבית השחור" (על שם צבעו, שבלט על רקע שאר בתי השכונה הלבנים), כדי לשמוע הרצאות בנושאים שונים - מנושאים מיסטיים, פילוסופיים ועד נושאים מדעיים, יום-יומיים ועוד), ולערוך פולחנים של "כישוף שחור", שלטענת המשתתפים נשאו פרי.
קבוצה זו התפתחה לאחר מכן להיות הגוף השולט בכנסיית השטן.
שינויים בכנסיית השטן.
ב-1975 להווי עורר מחלוקת בתוך כנסיית השטן כאשר ביטל בשלבים את מערכת ה"מערות" (קבוצות עניין של שטניסטים שהתאחדו למען מטרה כלשהי) של כנסיית השטן וסילק חברים שהוא חשב שהשתמשו בכנסייה כתחליף להישגים ב"עולם האמיתי". לפיכך נקבע שהישגים מוסכמים והתקדמות בחברה הכללית יהיו לקריטריונים להתקדמות בכנסיית השטן עצמה. בו בזמן להווי נעשה בררני יותר בהענקת ראיונות. מעבר זה לפעילויות "בדלתיים סגורות" גרר שמועות על סופה של כנסיית השטן ואפילו אודות מותו של אנטון להווי.
כיום הוקמה לתחייה מערכת ה"מערות" שהן קבוצות של שטניסטים מקומיים שמטרתן הוצאה לפועל של פרויקטים משותפים. עם זאת, מערכת זו נותרת מחתרתית בעיקרה וסגורה בפני הציבור הרחב, והכנסייה מדגישה כי "מערות" צריכות להתפרק ברגע שהשיגו את מטרתן ואינן לגיטימיות יותר.
לאחר מותו של אנטון שזאנדור להווי ב-1997 תפקידו כראש כנסיית השטן הועבר לידיה של בת זוגו הידועה בציבור, בלנץ' ברטון. גם כיום ברטון מעורבת בכנסייה, אך את תפקידה ככוהנת הגדולה העבירה לחברים הוותיקים בכנסיית השטן, פיטר ה. גילמור ואשתו פגי נאדרמיה (המוציאים לאור של "הלהבה השחורה", המגזין הרשמי של כנסיית השטן), הכוהן הגדול והכוהנת הגדולה של הכנסייה גם כיום. לפיכך, המשרד המרכזי של כנסיית השטן הועבר מסן פרנסיסקו לשכונת "הל'ז קיטשן" (מטבח גיהנום) בניו יורק, שם גרים בני הזוג.
כנסיית השטן בתקשורת.
כנסיית השטן משכה תשומת לב נכבדת מצד התקשורת בשנה הראשונה להיווסדה כשהשיאה בציבור את הזוג ג'ודית' קייס וג'והן ריימונד (העיתונאי הרדיקלי) בטקס נישואין שטני. הטקס צולם על ידי ג'ו רוזנטל (הצלם שהתפרסם בזכות תמונתו זוכת פרס הפוליצר, "הנפת הדגל באיוו ג'ימה"). אירוע ציבורי נוסף שמשך תשומת לב היה הלווייתו השטנית של קצין חיל הים אדוארד אולסון, והבריתה השטנית של בתו של להווי, זינה להווי.
כנסיית השטן הוזכרה בספרים רבים ונכתבו אודותיה ואודות אנטון להווי מספר רב של מאמרים במגזינים ובעיתונים בין שנות ה-60 וה-80 במאה ה-20. כמו כן, היא הייתה הנושא של הסרט התיעודי "שטאניס" (1970). להווי הופיעה גם בסרטו של קנת אנגר "עלייתו של אחי השטני", תפקד כמייעץ טכני בסרט "גשם השטן" שבו כיכבו ארנסט בורגניין וויליאם שאטנר והציג את ג'ון טרבולטה. כנסיית השטן גם הוצגה בחלק מסרטו של לואיג'י סקנטיני "אנג'לי בלנקה, אנג'לי נגרה", שיצא לאקרנים בארצות הברית בשם "מעשה כשפים '70".
בשנות ה-80 וה-90 כנסיית השטן וחבריה היו פעילים ביותר ביצירת סרטים, מוזיקה, תצלומים ומגזינים שהוקדשו לשטניזם. בין הידועים ביותר הם הוצאת פרל האוס [בית פרא] (Feral House) של אדם פארפרי, המוזיקה של בויד רייס, חקר המוזיקה המיסטי של דזמונד היינס-לינג וסרטיו של ניק בוגס, כולל סרטו התיעודי "מדברים על השטן: הקנון של אנטון להווי".
מפורסמים רבים קושרו על ידי התקשורת לכנסיית השטן בעת זו או אחרת, כולל קנת אנגר, קינג דאיימונד, טרסה היידי, דייוויד וינסנט, מרלין מנסון, ארון ג'ולין, בויד רייס, מארק אלמונד, אלקלון טריו, הגיטריסט והסולן מטא סקיבה והמתופף דרק גרנט, המתאבקים המקצועיים בולס מאהוני וסטרלינג ג'יימס קינאן, הכתב מיכאל מויניהאן, סאמי דייוויד הבן והאמן קופ.