מערכת השיתוף אופניים המוקדמת או לפחות הידועה ביותר, החלה לפעול באמסטרדם בשנת 1960 על ידי "Luud Schimmelpenninck", בשיתוף עם הקבוצה האנרכיסטית "Provo". תוכנית זו שכותנה "האופניים הלבנות" סיפקה אופניים בחינם, שהיו אמורים לשמש לנסיעה אחת ולהימסר לאחר מכן למישהו אחר. הניסוי הופסק לאחר כחודש שבו נגנבו מרבית האופניים והיתר נמצאו בסמוך לתעלות בעיר. התוכנית עדיין פעילה באזורים מסוימים בהולנד (הפארק הלאומי הוכה פלוהה (Hoge Veluwe); האופניים אמורים להישאר בתוך הפארק).
בשנת 1974 הושקה בעיר הצרפתית לה-רושל תוכנית לשיתוף אופניים בחינם בשם "אופניים צהובות". התוכנית התקבלה בהצלחה בקרב הציבור ונמשכת גם כיום, אם כי במתכונת שונה הכוללת חיוב בדמי שכירות. בשנת 1993 יצאה לדרך יוזמת שיתוף אופניים בקיימברידג' שבבריטניה, שסיפקה צי של כ-300 זוגות אופניים. אך התוכנית ננטשה לאחר שרובם המכריע של האופניים נגנבו תוך שנה. בשנת 2001 העמיד הארגון ללא מטרת רווח BiCyBa "אופניים לבנים" ("White Bicycles") לשימוש הציבור בברטיסלבה, סלובקיה. במהלך שלושת החודשים מהשקת השירות נגנבו או נהרסו כל האופניים והפרויקט בוטל.
בניסיון להתגבר על ההפסדים והגנבות אימצו יוזמי התוכניות את השימוש בטכנולוגיה חכמה. אחת התוכניות הראשונות שעשו שימוש במערכת שפעלה באופן אוטומטית לחלוטין עם כרטיס חכם, הייתה תוכנית "Bikeabout". תוכנית זו הושקה על ידי אוניברסיטת פורטסמות' באוקטובר 1995, במסגרת תוכנית לתחבורה ירוקה ומומנה בחלקה על ידי האיחוד האירופי. באופניים הותקנו מצלמות CCT למעקב אחרי האופניים במאמץ להגביל ונדליזם.
שיתוף אופניים בישראל.
שירות שיתוף האופניים הממסדי היחיד הפועל בישראל כיום (2011) הוא שירות שיתוף האופניים "תל-אופן" אותו מספקת עיריית עיריית תל אביב-יפו באמצעות החברה הפרטית FSM שירותי קרקע. השירות הושק ב-28 באפריל 2011 ונכון ל אוקטובר 2011 ישנם 125 תחנות פעילות ברחבי העיר המספקות מעל ל-1,000 זוגות אופניים.
בשנת 2021 החל לפעול בעיר הבירה של ישראל ירושלים מיזם "ירופאן" אותו מפעילה עיריית ירושלים בשיתוף חברת עדן. ובו מושכרות הן אופניים רגילות והן אופניים חשמליות כאשר לאחר רכישת מנוי תלת חודשי או שנתי ניתן לרכב עד חצי שעה ללא תשלום נוסף לאופניים רגליות ולחשמליות תשלום מוזל כיום לאחר פיילוט ראשוני של כ25 תחנות התקדמו לשלב ב' ובו כבר הותקנו מעל 40 תחנות ברחבי העיר בשימת דגש על מרכז העיר והסובב לה ומרכזי קניות
ארמיית המשמר הראשונה
ארמיית המשמר הראשונה הייתה ארמייה של הצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה, שהשתתפה בקרב סטלינגרד, ומילאה תפקיד מפתח במהלך המתקפה הסובייטית באזור הדון בחורף 1942/1943.
היסטוריה.
הארמייה הוקמה לראשונה באוגוסט 1942 על בסיס ארמיית העתודה השנייה, וכללה עם הקמתה 5 דיוויזיות רגלים של המשמר. הארמייה הוצבה תחת פיקוד חזית סטלינגרד מצפון לעיר סטלינגרד, ובמחצית הראשונה של ספטמבר נטלה חלק במתקפה כושלת של כוחות החזית על האגף הצפוני של הארמייה השישית הגרמנית, שתקפה את סטלינגרד. מאוחר יותר הועברה הארמייה מערבה, ותפסה את קו החזית באזור הדון העליון, מול הארמייה האיטלקית השמינית. בנובמבר 1942 על בסיס יחידות של הארמייה הוקמה ארמיית המשמר השלישית. הסיבה למהלך זה לא ברורה וככל הנראה קשורה לאבדות הקשות שהארמייה ספגה.
בראשית דצמבר 1942 הוקמה הארמייה מחדש על בסיס הארמייה ה-63. ערב מתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד סופחה ארמיית המשמר הראשונה לכוחות החזית הדרום-מערבית. היא כללה 6 דוויזיות חי"ר וקורפוס ממוכן תחת פיקוד גנרל דימיטרי ליליושנקו. במהלך מבצע אורנוס נותרה הארמייה בעמדותיה, ולא השתתפה במתקפה שניהלו כוחות החזית נגד עמדות הארמייה הרומנית השלישית, מתקפה שהסתיימה בכיתור כוחות הציר באזור סטלינגרד. במחצית השנייה של דצמבר 1942 השתתפה הארמייה במבצע סטורן קטן, המתקפה הסובייטית על כוחות הציר שהחזיקו באזור הדון העליון ממערב לנהר צ'יר, ביחד עם הארמייה הסובייטית ה-6 וארמיית המשמר ה-3. במהלך המתקפה הביסו כוחות הארמייה את הארמייה האיטלקית השמינית והכוחות הגרמניים שסייעו לה, גרמו להם אבדות כבדות, והתקדמו מאות ק"מ דרומה עד לאזור מילארובו.
בחודשים הראשונים של שנת 1943 השתתפה הארמייה במתקפת החורף הסובייטית, שהדפה את כוחות הציר מערבה, ושחררה את אגן הדונייץ. לאחר מכן השתתפה הארמייה בשורת המתקפות הסובייטיות ששחררו את שטח אוקראינה, והביאו לתבוסה הסופית של גרמניה הנאצית. היא הייתה היחידה הראשונה של הצבא הסובייטי, שהפעילה את הטנקים החדשים מדגם T-34/85. את מלחמת העולם השנייה היחידה סיימה בעיר פראג. לאחר המלחמה היחידה פורקה, והיחידות שלה הוצבו במחוז הצבאי של קייב, ומפקדתה הייתה בעיר צ'רניגוב.
לאחר התפרקות ברית המועצות, הארמייה הייתה לחלק מהכוחות המזוינים של אוקראינה.
קישורים חיצוניים.
שטויות ברוטב עגבניות
ג'ון באנץ'
ג'ון באנץ' (באנגלית: John Bunch; 1 בדצמבר 1921 – 30 במרץ 2010) היה פסנתרן ג'אז אמריקאי. הושפע בצעירותו מנגינתו של טדי וילסון וניגן בייחוד בסגנון בי בופ. ניגן בהרכבים של בני גודמן וטוני בנט וכמו כן כסולן.
שנות ילדותו וצעירותו.
יליד היישוב טיפטון, אינדיאנה, למד פסנתר אצל פסנתרן ג'אז בשם ג'ורג' ג'ונסון שהיה מנגן בסגנון פטס וולר
כבר בגיל 14 ניגן ג'ון באנץ' בהרכבי ג'אז של מבוגרים במרכז אינדיאנה.
בימי מלחמת העולם השנייה, גויס לחיל האוויר והיה טייס קרב על מטוס מסוג "בי 17" "מבצר מעופף" שהשתתף בהפצצות על גרמניה. ב-2 בנובמבר 1944 הופל ונפל בשבי. השתחרר באפריל 1945. ניסה בהמשך לשווא להתקבל ללימודים בבתי הספר הגבוהים למוזיקה מפני לא ידע לקרוא פרטיטורות. למד בסופו של דבר קריינות והגשת תוכניות רדיו באוניברסיטת אינדיאנה.
בהתחלת שנות 1950 עבד לפרנסתו בבתי חרושת וכסוכן ביטוח.
הקריירה כפסנתרן ג'ז.
אבל לא הרפה עד שלא מימש את כישוריו המוזיקליים. בשנת 1956 עבר ללוס אנג'לס בה התוודע לעולם הג'אז המקומי
ניגן ליד נגן הסקסופון ג'ורג'י אולד והפסנתרן ג'ימי ראולס, שעשו לו הכרות עם לוודי הרמן מ-1959 התיישב בניו יורק וניגן אצל אדי קונדון ובהרכב בופ של מיינרד פרגוסון ב-1958 וארבי ב-1960 בשלישייה עם רולף קין. ב-1961 עבד עם באדי ריץ' אחר כך ג'ין קרופה, ב-1961–1962 ליווה את בני גודמן בסיור שלו בברית המועצות
ב- 1967–1972 עבד עם טוני בנט כפסנתרן ומנהל מוזיקלי. כמו כן הופיע גם עם בני גודמן, באדי ריץ' וג'ין קרופה.
באמצע שנות 1970 הוציא דיסק ראשון. ליווה באותה תקופה גם את סקוט מילטון ואת וורן ואשה.
בשנות ה-1990 בילה זמן ממושך בבריטניה והיה חבר במשך עשור בשלישייה New York Swing Trio עם נגן
הגיטרה באקי פיזרלי ונגן הקונטרבאס ג'קי לאונהארט.
היה פעיל עד גיל מופלג ובשנת 2006 הופיע עדיין בפסטיבל לג'אז באדינבורו ברביעייה משלו.
נפטר במנהטן ניו יורק עקב מחלת מלנומה ממארת בגיל 89.
הסיגרים של פרעה
הסיגרים של פרעה (בצרפתית: Les Cigares du pharaon) הוא הספר הרביעי בסדרת הקומיקס "טינטין" אשר נכתב ואויר על ידי הסופר והצייר הבלגי ארז'ה. רצועות הקומיקס של עלילת הספר הוצגו לראשונה במהלך שנת 1934 בשחור לבן. הספר לא תורגם לעברית.
ייחודו של הסיפור הוא במפגש הראשון בין טינטין לדמויות מרכזיות בסדרת הספרים - צמד הבלשים השלומיאלים תומפסון ותומסון, והנבל רוברטו רסטאפופולוס.
עלילת הספר.
טינטין ושלגי מפליגים בספינת תענוגות בים התיכון כאשר פוגשים את ד"ר סרקופגוס, אגיפטולוג, שמחפש את קברו של הפרעון קי־אוסק באמצעות פפירוס שנמצא ברשותו. הוא מציע לטינטין להצטרף וזה מסכים. על הספינה פוגש טינטין גם את רוברטו רסטאפופולוס, איש עסקים אמיד. בהמשך ההפלגה פוגש טינטין לראשונה בצמד הבלשים תומפסון ותומסון, המאשימים אותו בהברחת סמים לאחר שמצאו הרואין בתאו, ונועלים אותו בתא בספינה, אך הוא מצליח לברוח. לאחר מכן הוא פוגש את סרקופגוס בנמל פורט סעיד שבמצרים, והם הולכים לחקור את קברו של קי־אוסק, אותו הם מוצאים בתוך דיונת חול במדבר. טינטין מוצא בחול סיגר עליו מצויר סמלו של קי־אוסק - עיגול ובתוכו קו גלי ובינו שתי נקודות (בעל דמיון לסמל היין יאנג). טינטין חוזר אל הדיונה ומגלה שסרקופגוס נעלם. על הקבר מצויר אותו הסמל, והוא מתגלה ככניסה סודית אליו. טינטין נכנס ומגיע לחדר שבו שורת אגיפטולוגים מפורסמים חנוטים, ובסופה ישנם שלושה סרקופגים ריקים, עם הודעות ייעוד לטינטין, שלגי, וד"ר סרקופגוס. לפתע החדר מתמלא באדי סם, וטינטין שוקע בהזיות ונרדם. כשהוא רדום, מובל טינטין בתור ארון קבורה אל אניית מבריחים יחד עם ארונות שבהם שלגי וד"ר סרקופגוס. האנייה נתקלת במשמר החופים, וצוותה, שלא היה מודע לתוכן הארונות, משליך אותם אל הים. טינטין ושלגי ניצלים על ידי סניור אוליביירה די פיגוארה, סוחר, ואילו סרקופגוס נתפס שוב על ידי צוות האנייה.
טינטין יוצא אל המדבר ונתפס על ידי שייח פטרש פשה, המזהה אותו ככתב הבלגי המפורסם. השייח שמח לפגוש אותו ומראה לו את אחד מספרי ההרפתקאות שלו. (הספר משתנה בין המהדורות, אך תמיד הוא הספר האחרון שיצא לאור. במהדורה הראשונה בשנת 1934 היה זה "טינטין בקונגו", בשנייה "טינטין באמריקה", ובמהדורה הצבעונית ב-1955 זהו "הטיסה לירח"). השייח משחרר את טינטין, והוא יוצא למדבר. שם הוא מוצא אשה מוכה על ידי שני גברים ערבים. טינטין מציל אותה ואז מגלה שהיה זה סרט צילום של רסטאפופולוס (בהמשך הסצנה מופיעה ב"הלוטוס הכחול"). רסטאפופולוס זועם אך כשטינטין מתנצל בפניו על שהרס את סרטו הם הופכים לחברים.