במהלך הטקס הוענקו פרס אוסקר לשם כבוד לשחקן ראלף בלאמי, ופרס לזכר לבמאי ולמפיק סטיבן ספילברג. שחקנית הסרט "ילדים חורגים לאלוהים", מרלי מטלין, הייתה החירשת הראשונה שזוכה בפרס אוסקר, וכן הזוכה הצעירה ביותר בפרס לשחקנית הטובה ביותר בהיותה בת 21.
סרטים עם מספר זכיות ומועמדויות.
width="20px"|
הקו האדום (תוכנית טלוויזיה)
הקו האדום היא שעשועון טריוויה המשודר בערוץ כאן 11. התוכנית מבוססת על השעשועון הבריטי "Rebound" בו שישה מתמודדים מתחרים זה בזה ונגד הקו האדום שמאיים להשיג אותם.
מבנה התוכנית.
שישה מתמודדים מתחרים זה בזה וגם נגד "הקו האדום" שמאיים להשיג אותם ונע במהירות לעברם. בגרסה הישראלית מתמודדים ארבעה מתחרים.
למשחק חמישה שלבים:
כסף מהיר.
כל המתמודדים עומדים בצד אחד של הבמה, ונדרשים לענות על שאלה באמצעות ארבע תשובות אפשריות המוצגות בזמן שהקו האדום נע לעברם, וככל שהקו מתקרב אליהם, כך שווי התשובה יורד עד לאפס כשהקו האדום מגיע אל המתחרים. בגרסה הישראלית השווי ההתחלתי של כל שאלה הוא 5,000₪ לעומת 1,000£ בגרסה המקורית. בשתי הגרסאות למתמודדים 10 שניות לענות על השאלה. בשלב זה נשאלים המתמודדים 5 שאלות.
ראש בראש.
לאחר השלב הראשון עוברים המתמודדים לשלב ה"ראש בראש", במהלכו המתמודד שניצח בסיבוב הראשון בוחר מתמודד שיתחרה מולו ואחת משתי קטגוריות. השניים עומדים בשני הקצוות של הבמה והקו נמצא במרכז הבמה. לאחר שהמנחה שואל שאלה, הקו מתחיל לנוע לכיוון המתמודד שנשאל, שכדי לשנות את כיוון הקו הוא נדרש לענות על השאלה נכון. כל מתמודד יכול לטעות עד 3 פעמים בטרם ייפסל (בגרסה הישראלית עד פעמיים). ברגע שהקו מגיע אל המתמודד בטרם ענה הוא מאבד מחזור חיים אחד והיריב בוחר את הקטגוריה הבאה. לאחר שאחד המתמודדים נפסל כספו עובר למנצח. בישראל נערכים שני סבבים ושני המפסידים מתחרים ראש בראש על כרטיס לשלב הבא ואילו אחד מהם נפסל, והמנצח זוכה בכספו בחזרה.
כסף מהיר.
שלושת המתמודדים שנשארו עוברים לסיבוב "כסף מהיר", בו הם נשאלים עוד 5 שאלות ויכולים להרוויח עוד כסף. בגרסה הישראלית לשעשועון השווי ההתחלתי של כל שאלה הוא 10,000₪ בסוף שלב זה המתמודד שלו פחות כסף משני המתמודדים האחרים מודח וכספו מתחלק בין השניים האחרים.
ראש בראש.
שני המנצחים מתמודדים בשלב דומה לשלב ה"ראש בראש" הקודם אך עם שינויים קלים. בגרסה הישראלית כל מתמודדים יכול לטעות עד 3 פעמים בטרם יודח. המתמודד שניצח עולה לגמר וזוכה בכסף של כל שלושת המתמודדים.
קו הגמר.
המתמודד שניצח בסיבוב הקודם עולה לגמר, בו הוא צריך לענות על 15 שאלות ולהתקדם על הבמה בהתאם למספר השאלות עליהן ענה. לאחר כל סבב של 5 שאלות יכול המתמודד לפרוש עם חלק מהסכום, שעולה בהתאם למספר השאלות, כמו גם מהירות תנועתו של הקו האדום. אם המתמודד נתפס על ידי הקו הוא מודח ולא זוכה בכסף.
הגרסה הישראלית.
בישראל, נרכש השעשועון לשידור על ידי ערוץ כאן 11 ועלה ב-30 באוגוסט 2018. את השעשועון, שמופק על ידי חברת "אבוט המאירי", מנחה ירון ברובינסקי.
גטו צ'אשניקי
גטו צ'אשניקי הוא גטו יהודי שהתקיים מקיץ 1941 עד לחיסולו ב-14 בפברואר 1942 והיווה את מקום הגירוש העיקרי של יהודים מהעיר צ'אשניקי שבמחוז ויטבסק בתהליך הרדיפה וההשמדה של היהודים בעת כיבושה של בלארוס על ידי חיילי גרמניה הנאצית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הכיבוש ויצירת הגטו.
ערב המלחמה (1939) התגוררו בצ'אשניקי 3,500 תושבים, כשיש מקורות שונים בדבר גודל האוכלוסייה היהודית: החל מכ-1,100 יהודים ועוד כמה מאות בעיירות סמוכות, דרך 2,000 ועד אפילו 3,000 יהודים, שכמעט כולם התגוררו במרכז העיר.
פינוי היהודים החל זמן קצר לאחר כיבוש העיר בידי הנאצים ותחילה לא היה מאורגן ובכל שלושה עשר הימים שמתחילת המלחמה עד לכניסת הגרמנים הרשויות המקומיות הזהירו כי מי שלא יעזוב נמצא בסכנת מוות. תפקיד מרכזי שיחקה גם העובדה שהעיר צ'אשניקי הייתה מבודדת יחסית ומרוחקת מריכוזי האוכלוסייה הגדולים יותר. כביש מינסק-ויטבסק עקף את העיר מהצד וקו הרכבת לא עבר בעיר. מסיבות אלה, אחרי המלחמה, היהודים ששרדו את הגטו סיפרו שכמעט אף אחד מהם לא ידע מה קרה עם היהודים בפולין ולא שיערו את היקף הפעולה של הנאצים.
על פי ההערכות, הספיקו להתפנות לא יותר מ-10% מהיהודים מקומיים וחלק מאלה שברחו לא הצליחו להרחיק ונלכדו על ידי הגרמנים.
ב-4 (לפי מקורות אחרים ב-5 או ב-6) ביולי 1941 נכנסו החיילים הגרמנים לעיר וכבשוה. הכיבוש נמשך 3 שנים, עד ל-27 ביוני 1944.
הגרמנים, בעת יישום תוכנית ההשמדה של היהודים, ארגנו בעיר גטו, אם כי בניגוד למקומות אחרים לא היה ממש ריכוז אקטיבי של יהודים שכבר היו מרוכזים במרכז צ'אשניקי. בכל רחבי הכפר מיד לאחרי הכיבוש נתלו מודעות על הבתים ובהן הפקודות: ""ליהודים אסור לעזוב. על הבגדים מלפנים ומלאחור יש לתפור טלאי צהוב, בקוטר 10 ס"מ"". כמו כן הם אולצו לכרוך סרט לבן עם מגן דוד צהוב.
גטו צ'אשניקי היה מה שנקרא "גטו פתוח" כאשר היהודים אומנם לא הורשו לעזוב את העיר, אבל הגטו לא היה מגודר.
עד מהרה, הגרמנים ביצעו רישום של כל יהודי צ'אשניקי והוציאו פקודה לפיה כי יהודי שיימצא באזורים הכפריים, דהיינו, מחוץ לגבולות העיר, יומת בירייה, כך סומנו למעשה גבולותיו הבלתי נראים של הגטו.
התנאים בגטו.
ליהודים נאסר לבקר אחד את השני, לשוחח עם שכניהם הבלארוסים וללכת אל מעבר לגבולות העיר. הם אולצו להשתחוות לשלטונות הכיבוש וכל מי שהיה מפר פקודה זו, היה חוטף מכות באלה מהחיילים הנאצים.
עד סוף קיץ 1941 בגטו לא חוו עדיין רעב. כל תושבי צ'אשניקי, כולל היהודים, הצליחו עוד לפני הכיבוש להצטייד בחיטה מהמזקקה המקומית. לחלק מהיהודים היו עדיין חיות משק, אך כבר בימים הראשונים של הכיבוש הנאצים לקחו כמעט את הכל ובספטמבר לא הותירו דבר.
בנוסף לנאצים ולמשטרת הסדר הבלארוסית, היהודים סבלו גם מידי התושבים המקומיים, שיכלו לשדוד ולהיטפל אליהם מבלי להסתכן בענישה.
עם התדרדרות רמת החיים, היהודים נאלצו לבצע סחר חליפין ולהחליף את חפציהם ובגדיהם תמורת מזון, אבל בשל האיסור לתקשר עם תושבים אחרים ואיסור על התושבים הגויים להזין את הרובע היהודי, הם עשו זאת בהחבא. אכיפת הפקודה הוטלה על משטרת הסדר הבלארוסית. היהודים הצליחו לשרוד רק באמצעות מסחר לא חוקי עם האיכרים, כאמור, מזון תמורת חפצים שנותרו בבית.
היהודים נלקחו על ידי הנאצים לשמש עבור העבודות הקשות והמלוכלכות ביותר — נכפה עליהם לנקות את הרחובות והכבישים, לבצע עבודות בחווה, תחזוק מסילות הברזל, איסוף עצי הסקה וקצירת השדה. הנשים הזקנות אולצו לתלוש את הדשא מקצות המדרכות, בעוד חייל גרמני היה מפקח ומנצח עליהן באמצעות שוט. על סדר העבודה היומי פיקח יהודי, רופא לשעבר בבית חולים מקומי, שידע את השפה הגרמנית. היהודים אולצו להחליף את הסוסים בעגלות ולסחוב לבנים, חול ומים.
בספטמבר-נובמבר 1941, לפני שהחורף נהיה קשה מאוד, כמה עשרות יהודים צעירים הועסקו בעבודות פרך סמוך לעיר. האסירים הזקנים שלא יכלו לעבוד הוחזקו במגורים ישנים מבלי שניתן להם מזון, אך ישנן עדויות שהם היו עורכים מסחר לא חוקי בלילות תוך החלפת חפצים תמורת מזון בכפרים הסמוכים.
הגרמנים ושוטרי משטרת הסדר נהגו ללעוג ליהודים ולהעניש אותם באכזריות. החיילים הגרמנים אהבו להביא יהודים אל תחנות הכיבוי ולרתום אל חביות המים קשישים יהודים בעגלה ולאלצם לסחוב את החבית הכבדה כשלעצמה אל הנהר הסמוך. שם היהודים אולצו למלא את החביות עד אפס מקום ולדחוף אותה בחזרה אל תחנת הכיבוי. מעטים הקשישים שהצליחו לעמוד בפני עבודה שכזו והגרמנים היו מכים למוות את הזקנים התשושים.
חיסול הגטו.
בנובמבר 1941 הגרמנים החלו לחלק שתי חפיסות טבק כבונוסים עבור כל יהודי שמת — בין אם מבוגר או ילד. מתנות הוענקו גם על הסגרת יהודים שהסתתרו. המתנדבים היו רבים כל כך עד כי הגרמנים היו צריכים להגדיל את הפרסים, אבל זה לא הרגיע את נחישות המקומיים.
בספטמבר 1941 בוצעה אקציה ביהודי לוקומל הסמוכה בה נהרגו 300 יהודים. כאשר אל יהודי צ'אשניקי החלו להגיע שמועות על אותה אקציה, ועל הירי המתרחש בגטו לפל וההרס המוחלט של גטו סיינו, אנשים לא רצו להאמין בזה. אומנם האבטחה חוזקה וזקן בית הכנסת היה יוצא בסתר לחקור אצל הכפר זאלסייה הסמוך, שבמחוז לפל, שם התושבים המקומיים אישרו את השמועות כנכונות. כאשר חזר, סיפר הכל, אך דבר לא השתנה — הליכה ליער עם כל המשפחה, עם ילדים וקשישים, לא הייתה אפשרית בשל החורף הקשה והעובדה שהמקומיים חששו להסתיר יהודים, או אפילו ששו להסגירם לגרמנים על מנת לקבל מהם פרסים. לכן, אף אחד מהמבוגרים לא ניסה לברוח במחיר חייהם של ילדים וקשישים.
הגרמנים התייחסו מאוד ברצינות לאפשרויות של ההתנגדות היהודית, ולכן הראשונים שהם הרגו בגטו, או אפילו עוד לפני הקמתו, היו כל הגברים היהודים שבגילאי 15 עד 50 שנה — למרות חוסר ההיגיון הכלכלי, שכן הם היו כשירים לעבודה. מסיבה זו, בתחילת פברואר 1942, הגרמנים הורו לכל הגברים היהודים לבוא יחד לצורך עבודה זמנית. כ-200 גברים הובלו אל הכפר זארצ'נאיה סלובודה. בעודם על הגשר מעל הנהר אוליאנקה, שוטרי משטרת הסדר, בפיקוח הנאצים, החלו לירות לעברם. כמה יהודים פצועים שביקשו לסיים את העינוי, השליכו עצמם מהגשר אל הקרח. השוטרים, על פי עדויות האנשים, צפו בחיוך באנשים הגוססים.