סן מרינו (באיטלקית: San Marino) היא בירת הרפובליקה של סן מרינו, ואחת מתשע הקסטלי (Castelli), או הערים, המרכיבות אותה. העיר שוכנת בגובה של כ-550 עד 755 מטר מעל פני הים, על מורדותיו המערביים של הר טיטאנו, שעליו ממוקמות שלוש המצודות החולשות על העיר.
על פי המסורת, ראשיתן של הרפובליקה ושל העיר בשנת 301 בסתת הנוצרי מרינוס הדלמטי, שנמלט מן האי ראב (כיום בקרואטיה) כדי להימלט מרדיפות הקיסר דיוקלטיאנוס. הוא התיישב על הר טיטאנו, שם המשיך בעיסוקו בסתתות אבן ובהפצת הנצרות. בעלת האדמה הורישה אותה לקהילה הנוצרית, שהייתה לעיר ולרפובליקה של סן מרינו - שתיהן נקראות על שמו של מרינוס, שהוכרז כקדוש.
בחודש פברואר 2009 התגוררו בעיר 4,367 תושבים, והיא הייתה העיר השלישית בגודלה במדינה. כמחצית מהתושבים מתגוררים בעיר עצמה, והמחצית האחרת ביישובים האחרים שבשטח השיפוט שלה. סן מרינו היא מרכזה השלטוני והאדמיניסטרטיבי של הרפובליקה, אך עיקר הפעילות הכלכלית מרוכזת בעיר בורגו מג'ורה הסמוכה לה מצפון. בשנת 2008 הוכרז המרכז ההיסטורי של העיר, כמו גם הר טיטאנו, כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
תולדותיה של העיר משותפות במידה רבה לתולדותיה של המדינה כולה. לצד המסורת בעניינו של מרינוס הקדוש, ברי כי האזור היה מיושב כבר בתקופת האבן החדשה, וליתר דיוק באלף ה-5 לפנה"ס. עם התפשטות הרומאים צפונה במאה ה-3 לפנה"ס, סופח שטחה של סן מרינו לרפובליקה הרומית.
מסמך מ-1243 מעיד על המבנה השלטוני בסן מרינו, שהתבסס על האספה השלטת שכונתה ה"ארנגו" (Arengo). אספה זו הייתה מורכבת מראשי המשפחות והייתה לה סמכות חקיקה. הארנגו נשלט בידי שני "הקצינים השליטים" שכונו קונסולים או מושלים. שני המושלים שלטו בקהילה במשותף למשך תקופה של שישה חודשים בלבד, כדי למנוע מהם לצבור כוח מופרז. בתקופה זו גדל שטחה של המדינה מ-4 קמ"ר בלבד, סביב הר טיטאנו, לשטח של 27 קמ"ר השווים לכמחצית משטחה הנוכחי. כדי להרתיע מדינות אחרות מלתקוף את המדינה, הוקמו בשטח העיר שלוש מצודות, השוכנות על הר טיטאנו.
במאה ה-15 התרחב שטחה של סן מרינו שוב, הודות לתמיכתו של דוכס אורבינו במדינה שלחמה כנגד רימיני. לבסוף, ב-1462, נחתם הסכם שלום בתיווכו של האפיפיור, ואל סן מרינו צורפו שטחים נוספים. בשנת 1503 כבש צ'זארה בורג'ה, בנו של האפיפיור אלכסנדר השישי, את סן מרינו למשך תקופה של שישה חודשים, אך נאלץ לבסוף לסגת ממנה כאשר האפיפיור הבא, יוליוס השני, קרא עליו תיגר. סן מרינו חוקקה חוקה כתובה ב-8 באוקטובר 1600, ולאור איומים על עצמאותה כרתה ב-1603 ברית הגנה עם האפיפיור, וזו נכנסה לתוקפה בשנת 1631.
ב-17 באוקטובר 1739 נכבשה סן מרינו בשנית, הפעם עלי-ידי הקרדינל ג'וליו אלברוני, שהיה מושל אפיפיורי ברוונה. המעשה נעשה ככל הנראה בניגוד להוראותיו של האפיפיור, שהכיר מאוחר יותר בזכויותיה של סן מרינו, והשיב לה את עצמאותה ב-5 בפברואר 1740.
בעת כיבוש נפוליאון את איטליה, הצליחה סן מרינו לזכות באהדתו ובהבטחתו לכבד את עצמאותה. יתר על כן, נפוליאון הציע למדינה לתמוך בהתרחבותה בדרך של הענקת שטחים נוספים לטריטוריה שלה, אך סן מרינו דחתה את ההצעה, כדי לא להיכנס למחלוקת עם שכנותיה, והצליחה לשמר את יחסיה הטובים עם מדינת האפיפיור. לאחר תבוסת נפוליאון הכיר קונגרס וינה בעצמאותה של סן מרינו בשנת 1815. במהלך איחוד איטליה בידי ג'וזפה גריבלדי סיפקה סן מרינו מקלט לרבים מתומכי האיחוד, וגריבלדי עצמו מצא בעיר מקלט עם אשתו ו-1,500 מחייליו בשנת 1849. בתגובה פלשו צבאות אוסטריה לרפובליקה ב-2 באוגוסט 1849, אך בהתערבות נפוליאון השלישי ב-1854 המדינה שמרה על עצמאותה. ב-22 במרץ 1862 חתמו איטליה וסן מרינו על הסכם שהכיר בעצמאותה של האחרונה, והסדיר את היחסים בין שתי המדינות.
ב-25 במרץ 1906 כונס שוב ה"ארנגו" הוותיק של ראשי המשפחות, והחל בתהליך של רפורמה פוליטית שביטל את השלטון האוליגרכי במדינה, והסתיים בבחירות חופשיות שנערכו בסן מרינו לראשונה ב-19 ביוני 1906. בסופה של מלחמת העולם הראשונה הורע מצבה של המדינה וההגירה ממנה גברה. חיכוכים בין המעמד האמיד לבין העניים הביאו לאימוץ קו פוליטי פשיסטי בדומה למצב באיטליה, ולהיווצרות מחודשת של שלטון אוליגרכי במדינה. בתקופה זו נסללה מסילת הרכבת שהובילה מהעיר אל רימיני (Ferrovia Rimini-San Marino), שופץ תיאטרון טיטאנו והוקם מזבח המתנדבים - הכול במימון ממשלת איטליה. השליטה הפשיסטית במדינה נמשכה כמעט 20 שנים, ורק בתקופת מלחמת העולם השנייה החלה ההתנגדות לה. ב-28 ביולי 1943 נערכה במדינה הפגנה רחבת היקף נגד המשטר, וכתוצאה ממנה פורקה המפלגה הפשיסטית והתקיימו בחירות חופשיות. בספטמבר 1944 הגיע קו החזית אל אזור סן מרינו, וחיילי גרמניה הנאצית עברו דרכה בעת נסיגתם צפונה. כוחות בעלות הברית שהגיעו בעקבותיהם נותרו במדינה במשך חודשיים נוספים.
שלטון מקומי.
בראשה של העיר ניצב "קפיטאנו דל קסטלו" (Capitano di Castello) שהוא התואר המקובל לראשי תשע עריה של המדינה. הקפיטאנו מנהל את העיר יחד עם מועצה שבה תשעה חברים נוספים.
מעבר לשטח הבנוי של העיר עצמה, משתרעת סמכותה על שבע נקודות יישוב נוספות: קה ברלונה (Cà Berlone), קנפה (Canepa), קזולה (Casole), קסטלארו (Castellaro), מונטאלבו (Montalbo), מוראטה (Murata) וסנטה מוסטיולה (Santa Mustiola).
כלכלה, תחבורה ותקשורת.
העיר איננה משמשת כמוקד הפעילות הכלכלית והפיננסית של הרפובליקה, אך היא מרכז המנהל הציבורי במדינה והיא נסמכת על תנועת תיירות ערה. כשני מיליון תיירים, רובם איטלקים, פוקדים את העיר מדי שנה, ובחנויותיה מתקיימת פעילות קמעונאית ערה.
הכביש הראשי במדינה, סופרסטראדה די סן מרינו (Superstrada di San Marino), הוא המשכה של הדרך הארצית האיטלקית SS72 המובילה מרימיני. המשכו של הכביש מקיף את העיר ממערב ומקשר אותה אל עריה העיקריות של סן מרינו ואל רימיני.
רכבל באורך של 338 מטר מקשר את הקצה הצפוני של הר טיטאנו שבתחומה של העיר, אל העיר השכנה בורגו מג'ורה (Funivia di San Marino). הרכבל נחנך בשנת 1959 וחודש בשנים 1995–1996. הוא מגשר על הפרש גבהים של 166 מטר ומהירותו מגיעה לשישה מטרים בשנייה. הרכבל מסוגל לשאת חמישים נוסעים, נוסף על נהגו, והספקו מגיע ל-1,190 נוסעים בשעה. שתי חברות אוטובוס, "בנדיטיני" (Benedittini) ו"בונלי בוס" (Bonelli bus), מפעילות שירותי תחבורה ציבורית בעיר ובסביבותיה.
נמל התעופה הבינלאומי פדריקו פליני, רימיני (איטליה)-הרפובליקה של סן מרינו (Aeroporto internazionale Federico Fellini, Rimini (Italia)-Republica di San Marino) הוא נמל תעופה השוכן במרחק של 23 ק"מ מעיר, סמוך לרימיני שבאיטליה. לפי הסכם בין החברה המפעילה את הנמל לבין ממשלת סן מרינו, הוא משרת באופן רשמי גם את האחרונה, וממשלת סן מרינו היא בעלת 3% מהון החברה.
בין השנים 1932–1944 פעלה במדינה מסילת הרכבת סן מרינו-רימיני (Ferrovia Rimini-San Marino) שהוקמה במימון ממשלת איטליה הפשיסטית. המסילה הייתה אמנם צרה אך הרכבות הונעו באמצעות חשמל. הקו נחנך ב-12 ביוני 1932 ונהרס בהפצצת בעלות הברית ב-26 ביוני 1944. המסילה פורקה באופן סופי בין השנים 1958–1960, וכיום אין שירותי רכבת בעיר או במדינה.
בעיר פועל "איגוד הרדיו-טלוויזיה של סן מרינו" (Radiotelevisione della Repubblica di San Marino או SMRTV). האיגוד הוקם בשנת 1991 והחל בשידורי רדיו ב-27 בדצמבר 1992 ובשידורי טלוויזיה ב-24 באפריל 1993. בעיר יוצא לאור היומון "לה טריבונה סמרינזה" (La Tribuna Sammarinese).
אוכלוסייה, דת, חינוך וספורט.
בשנת 2009 מנתה אוכלוסיית העיר 4,367 נפש, מהם 2,115 גברים ו-2,252 נשים. צפיפות האוכלוסייה עמדה אותה עת על 618 תושבים לקמ"ר. להלן נתוני התפתחות האוכלוסייה בעיר עצמה ובשטח הקסטלו שלה מאז 1986:
בדומה ליתר תושבי המדינה, גם תושבי העיר סן מרינו הם ברובם המכריע נוצרים קתולים. העיר שייכת, יחד עם הרפובליקה כולה, לדיוקסיה של סן מרינו-מונטפלטרו (לטינית Dioecesis Sammarinensis-Feretrana), הכפופה לארכיבישופות רוונה. 12 מ-81 הפרוכיות של הדיוקסיה נמצאות בתחומי הרפובליקה, והיתר באיטליה. הפרוכיה של סן מרינו מכונה "פרוכיית פטרוס, מרינוס ולאו הקדושים" (Ss. Pietro, Marino e Leone), והיא מונה כ-4,500 חברים השייכים ל-1,500 בתי אב. בזיליקת סן מרינו (ראו גם להלן) היא אחת משתי בזיליקות המשנה בדיוקסיה. חגי הפרוכיה הם יום מרינוס הקדוש (3 בספטמבר), יום חגו של הקדוש ג'ובני בוסקו (31 בינואר) ויום ראשון השני בחודש נובמבר, המוקדש לגבירתנו של הרחמים.
בעיר שוכנת "אוניברסיטת סן מרינו" (Università degli Studi della Repubblica di San Marino), אשר הוקמה מכוחו של חוק מיום 31 באוקטובר 1985. במוסד שש פקולטות העוסקות בהוראת תקשורת, חינוך, ביו-רפואה, משפטים והיסטוריה. הפקולטה השישית העוסקת בהוראת כלכלה וטכנולוגיה שוכנת בקמפוס בעיר הסמוכה מונטג'ארדינו, ובית ספר משני נוסף נמצא בעיר אורבינו באיטליה, ועוסק בתורת המשפט של סן מרינו (Scuola di Perfezionamento in Diritto Sammarinese). בספריית האוניברסיטה למעלה מ-40,000 ספרים ו-4,600 כתבי עת. בין היתר כולל האוסף 200 כתבי יד עתיקים מלפני שנת 1800.
סן מרינו שימשה כנקודת הסיום של אחד השלבים בתחרויות ג'ירו ד'איטליה ב-1997 וב-1998. ליגת העל של סן מרינו בכדורגל (Campionato di calcio sammarinese) מנוהלת מהעיר, והקבוצה המקומית, מוראטה (Società Sportiva Murata), משחקת בה. בעיר פועל גם מועדון כדורסל.
אתרי העיר.