ב-1851 נסע פוקס ללונדון כמייצג של קבוצת מתיישבים מוולינגטון. שם הוא פגש את אדוארד גיבון וייקרפילד, אחיהם הגדול של ויליאם וארתור. הוא קיים שיחות על רעיונותיו בנוגע לחוקה לניו זילנד, ממשל עצמי, ופרלמנט דו-בתי. הוא ניסה גם להיפגש עם הלורד גריי, שר המושבות הבריטי, אך נדחה. כאשר בשנה שלאחר מכן, כוננה חוקה לניו זילנד, היא כללה כמה מרעיונותיו של פוקס, אך מבחינתו היא לא הייתה מספקת.
חבר פרלמנט.
לפני שובם לניו זילנד, בילו פוקס ואשתו זמן במסע בקנדה, ארצות הברית וקובה. עם שובם לניו זילנד, כוננה כבר החוקה החדשה והתקיימו בחירות. ב-1855 נבחר פוקס לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של ונגנואי. הוא נאבק על מתן אוטונומיה והיה ממתנגדי הממשלה הראשונה של ניו זילנד, שהוקמה בשנה שלאחר מכן על ידי הנרי סיוול. תוך 13 ימים הצליח פוקס להפיל את ממשלתו של סיוול והוא נבחר לראש הממשלה השני של ניו זילנד. יחד עם זאת, החזיקה הממשלה שהקים פוקס, 13 ימים בלבד, לפני שהוחלפה על ידי ממשלתו של אדוארד סטפורד. את שנותיה הראשונות של כהונתו של סטפורד בילה פוקס בסוג של פרישה, אך מאוחר יותר שב להיות מתנגדו הראשי של סטפורד בפרלמנט.
לאור התנגדותו של פוקס למדיניות הממשלה בנושא זכויות הקרקע של המאורים, נראה שפוקס שינה את דעותיו על הנושא. הוא האשים את הממשל של סטפורד ואת המושל תומאס גור בראון על פרוץ המלחמות במחוז טראנאקי, שאירעו עקב סירובו של ראש שבט מאורי למכור את אדמותיו. רבים סבורים שפוקס אכן העביר את תמיכתו למאורים, אם כי היסטוריונים מודרניים רבים סבורים שהתנגדותו להשתלטות על הקרקעות נבעה משיקולים פרגמטיים של הימנעות ממלחמה, ולא משינוי בתפיסת עולמו. העדר תיעוד בנושא מותיר אותו לוט בערפל.
ראש ממשלה.
ב-1861 יזם פוקס הצעת אי-אמון בסטפורד והוא נבחר שוב להיות ראש הממשלה. בין הצעדים שהוא נקט היו שינויים חוקתיים שנועדו לשלב את המאורים מבחינה פוליטית, עצירת הניסיונות להשתלט על קרקעות מאוריות וגישה מתונה יותר בטיפול בסכסוכים שכבר התחוללו. גם כאן קיימת מחלוקת אם הוא הונע על ידי תמיכה בזכויות המאורים או על ידי גישה פרגמטית. ניסיונותיו של פוקס להמעיט את מוקדי החיכוך עם המאורים סוכלו על ידי המושל גריי, ששב לתקופת כהונה נוספת והיה מאמין גדול בצורך להתעמת עם המאורים באמצעים צבאיים. בניית הכוח הצבאי וגיוסם של כוחות על ידי גריי, גרמו למאורים לאבד את האמון בכל יוזמה שנקטה הממשלה.
בעקבות המחלוקת הקשה בין פוקס לבין גריי על המדיניות כלפי המאורים, איבד פוקס ב-1862 את אמון הפרלמנט. בשנה שלאחר מכן הוא חזר לממשלה, אך הפעם רק בתפקיד שר בממשלתו של פרדריק ויטאקר. לפוקס הייתה השפעה מעטה על קביעת מדיניות הממשלה, שכללה הפקעת קרקעות של המאורים בהיקף נרחב. לאחר סיום כהונתו כשר, יצאו פוקס ורעייתו למסע של כמה שנים באוסטרליה.
עם שובו לניו זילנד, שוכנע פוקס על ידי חוגי האופוזיציה לשוב לפוליטיקה כמשקל נגד ליריבו משכבר אדוארד סטפורד. פוקס נבחר מחדש לפרלמנט וחזר למתוח ביקורת קשה על מדיניותו של סטפורד כלפי המאורים. בבחירות של 1869 ניצח פוקס את סטפורד ונבחר להיות ראש הממשלה בפעם השלישית. הוא פעל מידית לצמצום הפעילות הצבאית והחיכוכים עם המאורים. בהדרגה מצא עצמו פוקס כששר האוצר שלו, ג'וליוס ווגל, מאפיל עליו. תוכניותיו הנרחבות של ווגל לפיתוחה של ניו זילנד, שכללו לקיחת הלוואות למימון עבודות ציבוריות, הפכו עד מהרה לציר המרכזי של מדיניות ממשלת פוקס, אך לפוקס הייתה השפעה מועטה בנושא. בסופו של דבר נחלש מעמדו כראש הממשלה ובבחירות של 1872 הוא הובס שוב על ידי סטפורד.
בשלב זה, גמלה בדעתו של פוקס ההחלטה לא להיבחר לתפקיד נוסף. אך חייו הפוליטיים עדיין לא באו לידי סיום, כאשר ראש הממשלה שכיהן אחרי סטפורד, ג'ורג' ווטרהאוס, התפטר באופן פתאומי, ופוקס נקרא למלא את התפקיד כממלא מקום עד לבחירתו של מנהיג חדש. לאחר שובו של ווגל ממסע מעבר לים, פינה עבורו פוקס את מקומו וווגל נבחר לתפקיד ראש הממשלה.
שנותיו האחרונות.
בשנת 1868 אימץ פוקס ילד מאורי בן שש שהוטבל לנצרות והוא נקרא על שמו של פוקס. לוויליאם ושרה פוקס לא נולדו ילדים, ונפשה של שרה פוקס נקשרה בנפשו של ויליאם פוקס הצעיר. הוא זכה להשכלה משפטית, שימש כאיש קשר ומתרגם עם האוכלוסייה המאורית וב-1875 לקחו אותו בני הזוג פוקס לסיור בארצות הברית ובבריטניה.
ב-1879 הוענק לפוקס תואר אביר מפקד של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש. בהמשך היה פוקס פעיל במסגרת התנועה נגד צריכת משקאות חריפים. עד גיל מבוגר הוא המשיך להיות פעיל גופנית וב-1892, בהיותו בן 80, הוא טיפס על הר טראנאקי.
סר ויליאם פוקס מת ב-23 ביוני 1893. העיירה פוקסטון, שבחבל מנוואטו-ונגנאוי, שהוקמה ב-1885, נקראת על שמו.
יוסף חיים שפירא
גודפריד בומאנס
גודפריד בומאנס (; נולד ב-2 במרץ 1913 – 22 בדצמבר 1971) היה סופר, אישיות טלוויזיונית פופולרי הולנדי, קתולי וחסיד אומות העולם מהולנד.
ביוגרפיה.
בומאנס נולד בהג וגדל בהרלם. אביו היה פקיד במשרד עורכי דין. בנעוריו הפגין בומאנס עניין בספרות. הוא היה עורך עיתון בית ספרו ופרסם סיפורים קצרים, בין היתר במגזינים ספרותיים ובעיתוני סטודנטים. בין השנים 1933–1938 למד משפטים באוניברסיטת אמסטרדם.
בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1940 כתב בומאנס את הספר אריק, או ספר החרקים הקטן (Erik of het klein insectenboek), שזכה לתפוצה נרחבת בתקופת הכיבוש הנאצי ויצא בעשר מהדורות בשנים 1940–1941.
עד 1942 למד בומאנס פסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת נימכן. בשנת 1943 פרש מלימודיו ושב להרלם, שם הציל את חייו של יהודי בשם הנס ליכטנשטיין, ועל כך הוכר כחסיד אומות העולם.
לאחר המלחמה.
בשנת 1946 החל בומאנס לפרסם סדרת ספרים בשם הרפתקאותיו של פא פינקלמן (De avonturen van Pa Pinkelman). עיקר פרסומו בא לו מספרי סיפורי הפיות שכתב בסגנון מודרני ומספריו ההומוריסטיים בהם שולבה חכמת חיים ואירוניה. סיפוריו פורסמו בעיתון היומי בעל התפוצה הנרחבת de Volkskrant ("עיתון העם"). עד 1967 פרסם בעיתון זה טורים דו שבועיים.
בשנת 1950 היה שותף להקמתו של מועדון אמנים בהרלם, מועדון שנודע בעיקר בהשפעותיו הספרותיות. בשנות החמישים והשישים זכו יצירותיו לתפוצה נרחבת בהולנד אם כי לא להכרת הביקורת או לפרסים. הוא הופיע בטלוויזיה והתארח בתוכניות רדיו - אחד הסופרים הראשונים בהולנד שזכו לכך. בסוף שנות החמישים ובתחילת שנות השישים הפך בומאנס לאישיות תקשורתית מוכרת, למורת רוחם של מבקרי אמנות רבים, שלא אהבו את הופעתו חסרת הרצינות בתוכניות אלה. בשנת 1956 ייסד את הענף של אגודת חובבי צ'ארלס דיקנס בהולנד. בשנת 1969 מינתה אותו אגודת דיקנס בלונדון לסגן הנשיא ולחבר של כבוד, כאות הוקרה על מאמציו לקידום יצירתו של דיקנס בהולנד.
לאחר מותו.
אנתולוגיה של שלושת כרכי כתביו של בומאנס על דיקנס פורסמה בשנת 1972.
בשנת 1986 הוכר בומאנס על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 פורסמו כל יצירותיו בשבעה כרכים. בשנת 2004 עובד ספרו "אריק, או ספר החרקים הקטן" לסרט. בשנת 2009 החליט האיגוד האסטרונומי הבינלאומי לקרוא לאסטרואיד 23404 על שם בומאנס. את האסטרואיד גילה האסטרונום האמריקאי ממוצא הולנדי טום גרלס .
פזגז
פזגז היא חברה-בת של פז חברת הנפט המספקת גז פחמימני מעובה (גפ"מ) וכן מוצרים שונים הקשורים לגז.
לחברה 4 מתקנים עיקריים לאחסון מלאי הגפ"מ: בקריית אתא, בראשון לציון, בבאר שבע ובמתקן קצא"א שבאשקלון.
היסטוריה.
רקע.
תחילת אספקת הגז בארץ ישראל הייתה בשנת 1936, על ידי חברת של שהביאה את הגז מבתי הזיקוק שלה ליד תעלת סואץ. הגז הופץ בשם המסחרי של-בוטגז, בידי חברה ארץ ישראלית לגז בע"מ ושימש לחימום מים ולבישול. למרות מאמצי השיווק, השימוש בגז היה של מעטים בלבד בגלל עלויות גבוהות.
של והחברה הארץ ישראלית לגז המשיכו בשיווק הגז של "של" גם לאחר הקמת המדינה. בשנת 1955 עברה החברה לשווק גז בלחץ גבוה תחת המותג שלגז ולצורך כך הוחלפו המיכלים ושאר הציוד.
הקמתה של פזגז והתפתחותה.
בשנת 1958, עם הקמת פז חברת הנפט הוקמה חברת הבת פזגז לשיווק הגז. בשנת 1960 החזיקה החברה 28 מחסנים אזוריים לאספקת בלוני גז.
בין מנהלי החברה לאורך השנים היו ישעיהו לחובר, שלמה שמיר, אשר לוי, זאב אשכנזי ומרדכי בן ש"ך.
בשנת 1993 מוזגה חברת פטרולגז עם חברת פזגז.
בשנת 2016 נחשף כי הכנסותיה השנתיות של פזגז מסתכמות במיליארד שקל ורווחיה השנתיים מסתכמים ב-136 מיליון שקל.
פרשת קרטל חברות הגז.
פזגז הייתה שותפה עם שלוש חברות הגז הגדולות האחרות (אמישראגז, סופרגז ודורגז) לקרטל בלתי-חוקי, במסגרתו תיאמו ביניהן החברות מחירים וחילקו את אזורי החלוקה של הגז.
כתב אישום בפרשה הוגש ב-2004, ובמסגרת הסדר הטיעון עליו הוסכם ב-2007 נקנסה החברה ב-4 מיליון שקלים, ועונשי מאסר (שהומרו לעבודות שירות) וקנסות כספיים הוטלו על 3 מבכירי החברה.
התרסקות המסוקים בוויז'ה קסטלי
התרסקות המסוקים בוויז'ה קסטלי הייתה אסון תעופה שאירע ב-9 במרץ 2015, סמוך לכפר ויז'ה קסטלי בצפון-מערב ארגנטינה. שני מסוקים שהובילו ספורטאים צרפתים מענפי ספורט שונים, שהיו במהלך צילום פרק לתוכנית המציאות "Dropped" בערוץ TF1 הצרפתי, התנגשו זה בזה והתרסקו. לא היו ניצולים. בין עשרה ההרוגים באסון היו ספורטאים ידוענים ומדליסטים אולימפיים.
המסוקים.
בתקרית היו מעורבים שני מסוקים, האחד של ממשלת פרובינציית סנטיאגו דל אסטרו, ששלדתו הייתה רשומה באות LQ-FJQ; והשני של ממשלת פרובינציית לה ריוחה, ששלדתו הייתה רשומה באות LQ-CGK.
ההרוגים.