במשך השנים קיבל האזור את חשיבותו מכך ששימש כמעבר הרים דרך הרי הטאורוס עבור סוחרים מאגן הים התיכון, אשר מצאו בו גם מחסה מפני החום. עד היום ניתן למצוא באזור שרידים של פונדק דרכים סלג'וקי.
גאוגרפיה, אקלים ואוכלוסייה.
איבראדה שוכנת על רמה באזור הרי הטאורוס, בגובה של 950 מטר מעל פני הים. בקיץ, מזג האוויר בה יבש יותר וקריר יותר מאשר באזור חוף הים התיכון השכן לה, והטמפרטורה נעה בין כ-30°C ביום לבין כ-10°C בלילה. הצמחייה באזור כוללת יערות ערער, ארז ואורן, אשר מקבלים את אספקת המים מנהר מנאווגאט (Manavgat) אשר זורם מפסגות ההרים. נכון לשנת 2000, אוכלוסיית תת-הנפה מונה כ-10,000 איש, מתוכם כ-7000 מתגוררים באזור עירוני. תושבי איבראדה עוסקים בעיקר ברעיית צאן וביערנות. כמו כן, רוב תושבי המקום הם בעלי בוסתנים וכרמים, אך לא למטרות מסחריות.
מוקדי עניין.
האזור ההררי והמיוער של איבראדה מהווה מוקד עבור טיולים מסוגים שונים, בעיקר עבור הנופשים בחופי אנטליה והסביבה. בין היתר, האזור מכיל מסלולי הליכה, כבישים צרים המתפתלים בין ההרים וכן אתרי טיפוס. כמו כן, בתת-הנפה ניתן לסייר במספר אתרים מתקופת רומא העתיקה ויוון העתיקה, וכן למצוא מבנים היסטוריים בעיר איבראדה עצמה.
איבראדי
בית התפילה הבהאי באשגבאט
בית התפילה הבהאי באשגבאט היה בית התפילה הבהאי הראשון בעולם, והוא שכן באשגבאט שבאימפריה הרוסית, כיום בירת טורקמניסטן. תכנונו של המבנה החל בשנת 1902 והוא הוקם בפיקוחו של אפנאן-אי יאזדי, המכונה וכיל אל-דאוולה, אחד משליחי בהאא אללה ובן-דודו של הבאב. הקמת המבנה הסתיימה ב-1908.
באשגבאט התגוררו אותה עת כאלף בהאים, והיא הייתה הקהילה הבהאית הראשונה בעולם, במובנו הרחב והמלא של המושג. בין היתר היו ברשותה בתי ספר, בית חולים ובתי קברות, ובתחילת המאה ה-20 החליטו חבריה על הקמת בית התפילה שישמש להם למרכז הרוחני וכמוסד הקהילתי המרכזי. הבניין הוקף בגן ובארבע פינותיו נצבו בית ספר, אכסניה לנוסעים בהאים, בית חולים ומבנה אשר שימש את עובדי המקום. חברי הקהילה הבהאית התגוררו בקרבתו של בית התפילה ככל הניתן, ובמובנים רבים הקדים המרכז הבהאי באשגבאט את זמנו, שכן העניק ביטוי מעשי לרעיונות ההומניטריים הקהילתיים.
ב-1928 הולאם המבנה על ידי השלטונות הסובייטיים, אך הושכר שוב לקהילה. ב-1938 הוא נלקח מידיהם והפך לגלריית אמנות. רעידת אדמה שהתרחשה באזור ב-1948 הסבה לו נזקים, וגשמי השנים שלאחר מכן החלישו אותו, עד שנהרס ב-1962 והמקום הפך לגן.
קוהל
הרב קול
פרם (עיר)
פֶּרְם (ברוסית: Пермь) היא עיר המהווה את המרכז האדמיניסטרטיבי של חבל מנהלי פרם ברוסיה. העיר שוכנת על גדות הנהר קאמה בחלק האירופי של רוסיה, בקרבת הרי אורל שהם הגבול הגאוגרפי בין אירופה ואסיה. בעיר כמיליון תושבים, והיא אחת הערים המאוכלסות ביותר ברוסיה (במקום ה-12 לפי מספר תושבים). מקור השם "פרם" הוא בשפת הקומי, ומשמעותו גבעה המכוסה בעצים.
פרם היא עיר מכרות חדשה יחסית לערי רוסיה, והוקמה רק במאה ה-18. התור הגאולוגי פרם קרוי על שם העיר, שבמכרות הפחם שלה הוגדרו לראשונה מאפייני העידן.
האקלים בעיר הוא קונטיננטלי. בקיץ הטמפרטורה הממוצעת היא 18–23 מעלות צלזיוס, אך בתקופת החורף הטמפרטורה הממוצעת יורדת עד ל-15–20 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
יש בפרם חיי תרבות והשכלה עשירים, ומספר רב של אוניברסיטאות (שהעיקרית שבהן היא אוניברסיטת פרם), תיאטראות ובתי אופרה.
חלוקה פנימית.
העיר מחולקת לשבעה אזורים:
נוסף לכך בתחום העיר נמצא ישוב נובי ליאדי.
היסטוריה.
בימי הביניים היה האזור מיושב על ידי שבטים פינו-אוגוריים שגרו מזרחית לבולגריה של הוולגה. במאה ה-13 וה-14 הגיעו לאזור סוחרים מנובגורוד וממוסקבה. עקב הפוטנציאל המסחרי הגדול היה האזור במרכז סכסוך בין נובגורוד למוסקבה. בשנת 1472 סופח האזור לנסיכות מוסקבה. התיישבות באזור העיר מוזכרת לראשונה בשנת 1647.
ההיסטוריה המודרנית של העיר קשורה לפטר הגדול שקידם הקמת מפעלי תעשייה באזור אורל. העיר הוקמה ב-15 במאי 1723 באותו יום הוקם מפעל לייצור נחושת באזור. המיקום נבחר עקב מכרות נחושת באזור וקלות בהוצאת תוצרת באמצעות נהר קאמה. היישוב קיבל זכויות העיר בשנת 1781. החל משנת 1796 - מרכז גוברניה. המושל הראשון של העיר קארל מודרך היה בתפקיד זה עד לשנת 1811. הוא אישר את התוכנית הכללית של פיתוח העיר שהיה בסיס לתכנון העיר במהלך כל המאה ה-19.
בשנת 1878 חוברה העיר למערכת מסילות הברזל.
במאה ה-19 הפכה פרם לעיר תעשייתית מרכזית ובשנת 1860 היו בה מעל 20,000 תושבים. בשנת 1916 הוקמה אוניברסיטה מקומית.
במלחמת האזרחים לאחר מהפכת 1917 הייתה העיר מטרה מרכזית לשני הצדדים עקב מפעלי תעשייה צבאיים רבים.
בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20 נבנו בעיר מפעלי תעשייה גדולים והיא הייתה אחד המרכזים לייצור טנקים בזמן מלחמת העולם השנייה. עד היום כ-80% מתושבי העיר מועסקים בתעשייה כבדה.
בשנת 1940, במהלך חגיגות ה-50 לשר החוץ הסובייטי ויאצ'סלב מולוטוב, הוחלף שם העיר מפרם למולוטוב. בשנת 1957 הוחזר שם העיר להיות פרם. בשנת 1958 הוקמו בעיר מפעלים פטרו-כימיים ראשונים.
העיר מהווה מרכז אדמיניסטרטיבי, תעשייתי, מדעי ותרבותי. התעשיות המובילות בעיר הן בניית מכונות, ביטחון, ייצור שמנים, תעשייה כימית, עץ ומזון. בשטח העיר נמצאת תחנת כוח הידרואלקטרית גדולה ומספר תחנות כוח לייצור חשמל נוספות. מרכז התעשייה הפטרוכימית של העיר הוא בין הגדולים ברוסיה.
בעיר מספר מוסדות להשכלה גבוהה - אוניברסיטה (הוקמה בשנת 1916), אוניברסיטה טכנית, מכון ללימודי רפואה, מכון פדגוגי ועוד. האופרה המקומית פועלת משנת 1870. במוזיאון של העיר נמצא אוסף נודע של איקונות רוסיות.
אוכלוסייה.
בהתאם מפקד אוכלוסין של שנת 1926 היו בעיר 84 אלף תושבים, בהתאם למפקד של שנת 1939 היו בעיר 306 אלף תושבים (פי 3 תוך 13 שנים).
פרם נמנית עם הערים הגדולות ברוסיה. בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 הייתה האוכלוסייה מעל מיליון. בהתחשב בתושבי ערי הסביבה, מספר התושבים במטרופולין הגיע אף לכ-1.2 מיליון איש. בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין של שנת 2010 היקף אוכלוסיית העיר ירד מתחת למיליון תושבים.
הרוסים מהווים כ-89% מאוכלוסיית העיר, הטטרים - כ-4.3%.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 בניין בית הכנסת המרכזי בפרם הוחזר לקהילה ופעילות דתית בבניין חודשה.
תחבורה.
העיר היא מרכז תחבורתי גדול ומרכזי. דרך העיר עוברת הרכבת הטרנס-סיבירית המקשרת את אירופה ואסיה.
הגשר על נהר קאמה שנפתח בשנת 2005 הוא באורך של 1737 מטר ומהווה את הגשר השלישי באורכו ברוסיה.
שימוש בנהר מאפשר שינוע זול של תוצרת תעשייתי.
נמל התעופה הבין-לאומי פרם שוכן כ-16 קילומטר דרומית-מערבית לעיר, ליד הכפר בולשויה-סאבינו.
ספורט.
קבוצת הכדורסל שהייתה קיימת בעיר, אוראל גרייט, זכתה פעמיים רצופות באליפות רוסיה בשנים 2001 ו-2002 והיא היחידה שזכתה בתואר מלבד צסק"א מוסקבה. כמו כן זכתה בגביע הרוסי בכדורסל ב-2004 וביורוקאפ צ'לנג' ב-2006. ב-2009 התפרקה הקבוצה. כיום קבוצת פארמה פרם מייצגת את העיר בליגת הכדורסל הבכירה במדינה, הליגה המאוחדת של VTB וזכתה פעמיים בגביע המדינה (ב-2016 וב-2019).
קבוצת הכדורגל אמקאר פרם התמודדה במשך מספר שנים בליגת העל הרוסית בכדורגל והעפילה לגמר הגביע הרוסי בכדורגל. בשנת 2018 פורקה ובמקומה הוקמה קבוצת זבזדה פרם המתמודדת בליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה, השלישית בחשיבותה במערך ליגות הכדורגל ברוסיה.
הרברט קול
אי לייק מייק
קאונטינג קרואוז
אורית רז
אורית רז (נולדה ב-29 בינואר 1953) היא סופרת ילדים ישראלית.
רז נולדה בפתח תקווה. חיברה 56 ספרים. רובם ספרי ילדים. ספרה המוכר ביותר הוא "אני לא מה שאתם חושבים". ספרה "מר זוטא ועץ התפוחים" עובד לתיאטרון. כתבה לתוכנית הטלוויזיה ריצ'רץ'.
בשנת 2010 זכתה בעיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער בעבור ספרה "ברווז ושמו געגוע" (2009).
רז נשואה ואם לשניים. היא מתגוררת ברמת השרון.
ביוגרפיה.
אורית רז נולדה בישראל, בפתח תקווה, בשנת 1953. היא בוגרת החוג לספרות וחינוך מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובעלת תואר הוראה, וכן תואר שני בספרות של אוניברסיטת בן-גוריון במסלול כתיבה יצירתית.
במהלך לימודיה לימדה באולפן עולים. ולאחר תום לימודי האקדמיים הקימה תיאטרון בובות ועימו עבדה במשך שנים בגני ילדים ובבתי ספר. במקביל השתלבה והשתתפה בכתיבת תוכניות ותסריטים לילדים ולנוער בטלוויזיה הכללית והחינוכית.
ובמקביל לכל פעילותה, כתבה ופרסמה כחמישים וארבעה ספרי ילדים ונוער (וספר מבוגרים אחד), אשר חלקם זכו לפרסים: "אף מילה ליסמין" זכה בפרס הדסה, ו"מזכרות מאיש השלג" זכה בפרס זאב וסיפרה "מר זוטא ועץ התפוחים," הגיע, בשנה שעברה, לראש "מצעד הספרים". ספר זה, שהוא המפורסם בספריה, אף עובד להצגה מצליחה. וב- 2010 זכה סיפרה "ברווז ושמו געגוע" בעיטור אנדרסן.
ספרים נוספים שלה נכללים בתוכנית הלימודים בבתי הספר וזכו לשבחים, חלקם נבחרו ל'מצעדי הספרים'.
ב- 2018 הוציאה את ספרה האחרון - "תומי" המספר מזווית הראיה של ילד על הדרך הקשה והמפרכת ארצה, לאחר השואה.
במקביל לפעילותה הספרותית היא מלמדת חוגי כתיבה יוצרת לילדים, לנוער ולמבוגרים.
יצירתה.