לאחר פרישתו אימן את ואסלוי במשך עונה אחת (), ולאחר שעזב אותה החל לאמן את בראשוב. אחר כך אימן את ספורטול, ועזב אחרי חצי שנה. הוא אימן את קבוצת ראפיד בוקרשט ובשנת 2014 מונה למאמן נבחרת רומניה עד גיל 21.
גאורגה פופסקו
גאורגה ("ג'יקה") פופסקו (נולד ב-9 בדצמבר 1967 בקלאפאט) הוא כדורגלן עבר רומני אשר שיחק כמגן, והיה חלק חשוב מהנבחרת הרומנית במהלך שנות ה-90. הוא שיחק במספר רב של מועדונים באירופה ולזכותו תארים רבים ברחבי היבשת.
במהלך הקריירה שיחק פופסקו באוניברסיטטה קראיובה (1985–1987, 1988–1990), סטיאווה בוקרשט (1988, בהשאלה), דינמו בוקרשט (2002), בהולנד במדי פ.ס.וו. איינדהובן (1990–1994), טוטנהאם הוטספר האנגלית (1994–1995), ברצלונה (1995–1997) הספרדית, גלאטסראיי הטורקית (1997–2001), לצ'ה האיטלקית (2001–2002) ובהנובר 96 הגרמנית (2003).
פופסקו זכה גם בתארים רבים ומגוונים במהלך הקריירה הפורה שלו: גביע אירופה למחזיקות גביע ב-1997 עם ברצלונה, גביע אופ"א והסופר קאפ האירופי עם גלאטסראיי ב-2000, אליפות רומניה, שתי אליפויות הולנד, 3 אליפויות בטורקיה, הגביע הרומני, הגביע הספרדי, הסופר קאפ ההולנדי ובתואר האישי של שחקן השנה הרומני זכה לא פחות משש פעמים (1989, 1990, 1991, 1992, 1995, 1996).
ברמה הבינלאומית, פופסקו נחשב לאחד השיאנים בהופעות בנבחרת עם 115 הופעות, בהן כבש 16 שערים. הוא שיחק למען רומניה ב-3 מונדיאלים ובשני אליפויות אירופה: מונדיאל 1990, מונדיאל 1994, מונדיאל 1998, יורו 1996, יורו 2000.
הוא גיסו של שותפו לנבחרת הרומנית, גאורגה חאג'י.
תנועה (תחביר)
בבלשנות גנרטיבית תנועה הוא כינוי לתופעה שבה אלמנט במשפט עובר ממקומו המקורי המשוער למקום אחר. תנועה יכולה לנבוע מאילוצים שונים הנובעים מהדקדוק האוניברסלי, או מאפשרויות שמעמיד הדקדוק האוניברסלי להדגיש את האלמנט במקומו החדש או לגוון את משמעות המשפט באמצעות סידור מחדש של האלמנטים במשפט. על-פי התאוריה הגנרטיבית, יש מצבים שבהם תנועה היא בלתי-אפשרית, כלומר, מצבים שבהם העברת אלמנט במשפט למקום אחר תיצור משפט בלתי-דקדוקי.
רקע.
תאוריית הדקדוק הגנרטיבי-טרנספורמטיבי שניסח נעם חומסקי בשנות ה-50 של המאה ה-20 הניחה כי המשפטים בכל שפה נתונה הם "מבני שטח" (surface structure) שנובעים מתהליך קוגניטיבי שבו הדובר מחולל (generate) "מבנה עומק" (deep structure) ולאחר מכן מחיל עליהם "טרנספורמציות" שיוצרות את מבני השטח, כלומר את המשפטים הגלויים. כך הסביר חומסקי את העובדה שבשפה טבעית אפשר להביע רעיון אחד באמצעות משפטים הבנויים בצורות שונות, למשל: "דני קרא את הספר"/"הספר נקרא על ידי דני". לפי התאוריה הזו, לשני המשפטים יש מבנה עומק אחד, אלא שמבנה העומק הזה יכול לעבור שתי טרנספורמציות שונות שיוצרות שני מבני שטח שונים. חומסקי ניסח "כללי גזירה" שמתארים את מבני העומק האפשריים, ו"כללי טרנספורמציה" שמתארים את הטרנספורמציות האפשריות על מבני העומק.
במהלך 20 השנים שאחרי פרסום התאוריה הראשונית החלו חומסקי ותלמידיו לחקור את סוגיית הטרנספורמציות, ובעיקר את המצבים שבהם טרנספורמציה יוצרת משפטים בלתי-דקדוקיים. מחקר זה הביא לפיתוח תאוריה פשוטה יותר שבה אין כללי טרנספורמציה, אלא ההנחה היא שאלמנטים במבנה העומק של המשפט יכולים לנוע בעת יצירת מבנה השטח, כשגורמים מסוימים עשויים לחסום את התנועה ולמנוע אותה.
בשנות ה-70 פיתח חומסקי את "התאוריה הסטנדרטית המורחבת המתוקנת" Revised Extended‎Standard Theory (REST)‎, שכוללת את המושג "תנועת-אלפא" (move α) כשם כללי לכל טרנספורמציה, כלומר כל תנועה של אלמנט במשפט. תנועת-אלפא נמנעת במצבים מסוימים המתוארים בתאוריה המתוקנת.
התאוריה המתוקנת מניחה כי במקום שבו היה האלמנט שנע למקום אחר במשפט נשארת "עִקְבָה" (trace), כלומר, המקום המקורי של האלמנט אינו מתרוקן, אלא נשאר תפוס באמצעות עקבה שאמנם אין לה ביטוי במבנה השטח, אך יש לה קיום בתודעתו של הדובר. באמצעות העקבה מסבירים תופעות תחביריות שונות, למשל חסימה של תנועה נוספת של אלמנט במשפט למקום שפינה כביכול האלמנט הנע הראשון, היעדר אפשרות לצרף שתי מילים הנמצאות משני עברי המקום שממנו נע האלמנט. כמו כן, יש תאוריה הגורסת כי צריך להישמר יחס מתמטי כלשהו בין האלמנט הנע לבין העקבה שנשארה אחריו, וכי יש מגבלות על האלמנטים במשפט שיכולים להימצא ביניהם.
תנועת מילות שאלה.
מילות שאלה הן מילים כגון: מה, מי, מתי, איפה, איך ועוד, שתפקידן למלא את מקומן של קטגוריות תחביריות מסוימות. לדוגמה, מילת השאלה "מי" מחליפה את הנושא במשפט, המילה "מה" מחליפה את המושא, המילים "מתי", "איפה" ו"איך" מחליפות תיאורי זמן, מקום ואופן (בהתאמה) וכיוצא באלה. בעברית, ובחלק גדול מהשפות, מילות השאלה מחליפות את הקטגוריה התחבירית המתאימה להן ובנוסף נעות לתחילת המשפט.
לדוגמה, עבור המשפט: "דני אכל תפוח", אפשר לשאול את השאלה: "מה אכל דני?"
המילה תפוח משמשת כמושא במשפט (משלים לפועל "אכל"), ולשם יצירת השאלה היא מוחלפת במילה "מה":
מבנה העומק שנוצר הוא:
בנוסף, מילת השאלה נעה לתחילת המשפט, ועל-פי התאוריה, היא גם משאירה "עקבה" במקום שממנו נעה (מסומן ב-t, קיצור של המילה האנגלית trace, האלמנט שנע והעקבה מסומנים באותו אינדקס כדי לציין שהם קשורים מבחינה סמנטית). מבנה השטח שנוצר הוא:
תנועה של מילת שאלה נחסמת אם היא גורמת לפירוק של צירוף שמני. לדוגמה: עבור המשפט: "דני אכל את התפוח שאמא נתנה לו" אי אפשר לשאול את השאלה: "מי דני אכל את התפוח שנתנה לו". זאת משום שהביטוי "התפוח שאמא נתנה לו" מהווה צירוף שמני שאסור לפרק אותו. התהליך הוא כדלקמן:
מילת השאלה "מי" מחליפה את הנושא של הפסוקית הכלולה בצירוף השמני:
נוצר מבנה העומק:
אבל תנועת מילת השאלה "מי" לראש המשפט נחסמת, כיוון שהיא כלולה בתוך הצירוף השמני, ולפיכך השאלה אינה דקדוקית ואינה מתקיימת:
תנועה במשפט סביל.
לדעת חומסקי, משפט פעיל ומשפט סביל נגזרים מאותו מבנה עומק. בגזירת מבנה השטח המכונה "משפט סביל" ממבנה העומק של המשפט, משמיט הדובר את עושה הפעולה (agent), ומסתפק בציון מקבל הפעולה (patient). כמו כן הפועל משתנה ומקבל צורה מורפולוגית מיוחדת, המזהה אותו כפועל סביל. בנוסף לכל אלה, חלה תנועה של האלמנט במשפט המציין את מקבל הפעולה מעמדת המושא לעמדת הנושא.
לדוגמה:
במקרה זה מבנה השטח של המשפט הפעיל זהה למבנה העומק, אולם בגזירת מבנה השטח של המשפט הסביל חל התהליך הבא:
את הסיבה לתנועה מעמדת המושא לעמדת הנושא מסביר חומסקי בתאוריה אחרת המכונה "תאוריית היחסה". יחסה היא מעין סימון של שם עצם, או מילה מחלק דיבר הדומה לשם עצם (כגון תואר, כינוי גוף, כינוי רמז, מילת שאלה וכדומה) על-פי העמדה התחבירית שבה הוא נמצא. בשפות רבות הסימון הזה בא לידי ביטוי בשינוי בצורה המורפולוגית של המילה, אולם יש שפות רבות אחרות שבהן אין ביטוי מורפולוגי ליחסה, והיא נשארת סמויה. לפי תאוריית היחסה, מילים כגון שמות-עצם, תארים וכו' חייבות להימצא בעמדה במשפט שבה הן יכולות לקבל יחסה. עמדה כזאת היא מקום במשפט שבו המילה קשורה למילה אחרת שיכולה "להעניק" יחסה (למשל, פועל). פועל בצורת סביל יכול "להעניק" יחסה לנושא של המשפט, אבל לא למושא של המשפט. לפיכך מתחייבת תנועה של המילה מעמדת המושא לעמדת הנושא, שאם לא כן, היא תישאר ללא סימון של יחסה.
גרירה (Pied Piping).
במצבים מסוימים, האלמנט הנע במשפט "גורר" אחריו אלמנט אחר. ג'ון רוברט רוס תיאר את התופעה בדיסרטציה שכתב ב-1967 ונתן לה את הכינוי Pied Piping, על-פי האגדה החלילן מהמלין (באנגלית נקרא החלילן מהאגדה The Pied Piper). התופעה אופיינית במיוחד למשפטים שבהם מתרחשת תנועה של מילת שאלה. לדוגמה בשאלה: "על מה החתול יושב?" חלה תנועה כפולה. בהנחה שהתשובה לשאלה היא: "החתול יושב על השולחן", התהליך הוא כדלקמן:
מבנה עומק:
תנועת מילת השאלה:
מילת היחס נגררת אחרי מילת השאלה:
מילת-היחס ומילת-השאלה יוצרות ביחס צירוף-יחס (צירוף שבמוקד שלו נמצאת מילת יחס), כך שאפשר להסביר את גרירת מילת היחס בצורך להימנע מפירוק הצירוף. אף על-פי כן, באנגלית המשפט: ‎What does the cat sit on?‎ הוא דקדוקי, ושקול במשמעותו למשפט: ‎On what does the cat sit?‎ כלומר, בעברית גרירת מילת היחס הכרחית, ואילו באנגלית היא אופציונלית, ובדרך-כלל אינה מתרחשת. לפי עדויות שאספו בלשנים, אף שפה אינה מאפשרת פירוק צירוף שמני בתנועת שאלה (כפי שהודגם לעיל), ורק שפות מעטות - אנגלית וכמה שפות גרמאניות - מאפשרות פירוק צירוף-יחס. התופעה של פירוק צירוף-יחס זכתה לכינוי "נטישת מילת היחס" (Preposition stranding), בשל העובדה שמילת-היחס נשארת "מיותמת" בסוף המשפט.
הפינחסיים
לוסיאן פבר
לוסיאן פֶבְר (בצרפתית: Lucien Febvre;&amp;רלמ; 22 ביולי 1878 – 26 בספטמבר 1956), היסטוריון צרפתי, ממייסדי אסכולת האנאל בחקר ההיסטוריה.
ביוגרפיה.
לוסיאן פבר נולד בננסי. בעבודתו הוא הושפע רבות מווידל דה לה בלאש (Vidal de La Blache) במהלך לימודיו באקול נורמל סופרייר, בשנים 1899 עד 1902.
את עבודת הדוקטורט, בנושא "פליפה השני והפרנש קונט", סיים בשנת 1911 וזמן קצר אחר כך, החל ללמד באוניברסיטת דיז'ון. פבר נלחם במלחמת העולם הראשונה, ואחריה החל ללמד באוניברסיטת שטרסבורג, לאחר שחבל אלזס הוחזר לצרפת.
בשנת 1929 ייסד את כתב העת "Annales d'histoire, économique et sociale" יחד עם ההיסטוריון היהודי-צרפתי מרק בלוך. משמו של כתב העת נגזר שמה של אסכולת מחקר היסטורית רבת השפעה, אסכולת האנאל.