יסוד הקהילה והתבססותה.
מעריכים שראשוני היהודים שהתיישבו בניש היו רומניוטים, אך תיעוד בכתב לנוכחות קהילה יהודית ספרדית בעיר הוא מ-1651 עת שלטו העות'מאנים במקום. בני הקהילה היו סוחרי מלח וטקסטיל, וכן עסקו בחלפנות כספים. ב-1695 נבנה בית הכנסת ולצידו מקווה ומלדארי. במחצית השנייה של המאה ה-18 מתועדים ביקורי שד"רים מארץ ישראל. במחצית השנייה של המאה ה-19 היו בניש שני בתי כנסת. ב-1879 חרב בית הכנסת המרכזי במהלך דליקה שפרצה בו.
ב-1900 מנתה הקהילה 800 נפשות, וב-1902 הוקם ארגון "ציון" שנטל חלק בפעילות התנועה הציונית. בהמשך הוקם בית ספר יסודי לבנים, בו התקיימו גם שיעורי עברית ולמדו בו 82 תלמידים. לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה הגירה הדרגתית של יהודים מהעיר ואוכלוסיית הקהילה הצטמצמה בהדרגה. ב-1921 נמנו בעיר 547 יהודים. ב-1924 נבנה בית כנסת מרכזי חדש לבני הקהילה.
שואת יהודי ניש.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה הקהילה היהודית בניש אחת מ-117 הקהילות המאורגנות בממלכת יוגוסלביה ומנתה 430 נפשות. לאחר פרוץ המלחמה הגיעו לניש פליטים יהודים מגרמניה, אוסטריה ופולין ומספר בני הקהילה האמיר לכדי 970 נפשות. באפריל 1941, לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי הצבא הגרמני חולקה יוגוסלביה למספר אזורי כיבוש: גרמני באזור סרביה, איטלקי באזור מונטנגרו, הונגרי באזור וויבודינה, בולגרי באזור מקדוניה ומדינת חסות בקרואטיה.
העיר ניש נכללה בשטח הכיבוש הגרמני, ובסמוך אליה הוקם מחנה הריכוז צרווני קרסט, ובו נכלאו החל מאוקטובר 1941, בני קהילות יהודיות מדרום סרביה ובכללם קהילת ניש, אך גם פעילים קומוניסטים יוגוסלבים. בית הכנסת הוחרם על ידי הוורמאכט ושימש את הגרמנים כמחסן. בפברואר 1942, לאחר בריחת עצירים ממחנה הריכוז הוצאו להורג הגברים היהודים אשר היו כלואים בו מקרב בני קהילת ניש. במקביל הובלו הנשים והילדים למחנה הריכוז סיימישטה הסמוך לבלגרד ונרצחו באמצעות משאיות גז,
מתיעוד רישומי המעצרים בניש עולה, כי בעיר נעצרו 738 מבני הקהילה היהודית ורק אחד מבני הקהילה חזר להתגורר בעיר לאחר השואה. בראשית המאה ה-21 התגוררו בניש 36 יהודים, ונערכו עבודות לשיקום בית העלמין היהודי העתיק. גם מבנה בית הכנסת שוקם ומשמש כמרכז תרבות, מוזיאון ואולם קונצרטים.
ערים תאומות.
ניש מקיימת ברית ערים תאומות עם הערים הבאות:
מותק, הילדות התחלפו
מותק, הילדות התחלפו (באנגלית: It Takes Two) הוא סרט קולנוע קומי אמריקאי משנת 1995, בכיכובן של התאומות מרי קייט ואשלי אולסן, קירסטי אלי וסטיב גוטנברג. שם הסרט באנגלית לקוח מהשיר "It Takes Two" של מרווין גיי וקים ווסטון. הסרט מבוסס על הספר "בן המלך והעני" מאת מארק טוויין.
עלילה.
אמנדה למון ( מרי קייט אולסן) היא יתומה החיה בבית יתומים בניו יורק. היא מיועדת לאימוץ על ידי משפחת באטקיס, אך היא רוצה להיות מאומצת על ידי העובדת הסוציאלית שלה, דייאן בארווס (קירסטי אלי), שרוצה בכך גם היא, אך אינה יכולה בגלל משכורתה הנמוכה. אמנדה ודייאן הולכות לבקר את משפחת באטקיס, משפחה שאימצה כבר מספר רב של ילדים. בתום הביקור אמנדה ודייאן הולכות למחנה קיץ לילדים יתומים שמאורגן על ידי העשיר האלמן רוג'ר קאלוויי (סטיב גוטנברג) סמוך לבית הקיץ שלו.
אליסה קאלוויי (אשלי אולסן) היא בתו של רוג'ר והיא חוזרת אל בית הקיץ של אביה מתחרות ניגון בפסנתר. כשהיא חוזרת הביתה היא מגלה שאביה עומד להתחתן עם אשת החברה הגבוהה קלריס קנסינגטון (ג'יין סיבט), אישה שמתעבת ילדים בסתר. אליסה מתעצבנת ומחליטה "לברוח" אל מחנה הקיץ הסמוך לביתה.
באותו זמן אמנדה וחבריה עוברים סמוך לבית הקיץ וחבריה של אמנדה מתערבים איתה על 5 דולרים האם תעז לצלצל בדלת הבית, בו האמינו כי שוכנות רוחות. אמנדה מצלצלת והמשרת פותח לה את הדלת. מכיוון שאליסה ואמנדה דומות זו לזו במראה הפיזי, המשרת חושב שהיא אליסה ומכניס אותה לבית. אליסה מגיעה באותו זמן למחנה הקיץ, בו כולם בטוחים שהיא אמנדה. בסופו של דבר אליסה ואמנדה בורחות מהמקומות בהם הן נמצאות, כדי לחזור אל מקומן המקורי, והן נפגשות באמצע הדרך. הילדות מגלות להפתעתן את הדמיון ביניהן, ומחליטות להחליף אחת את השנייה עד לצהרי יום המחרת.
כעבור יום הן נפגשות ומחליטות שהדבר הטוב ביותר שיוכלו לעשות כדי למנוע את חתונתם של אביה של אליסה (רוג'ר) עם קלריס, הוא להפגיש את דייאן ורוג'ר, על מנת שיתאהבו זה בזה. לכן הם ממשיכות בהחלפה ולמחרת רוג'ר יוצא עם אמנדה, ודייאן יוצאת עם אליסה לרכיבה על סוסים. באמצע הדרך הילדות בורחות ונפגשות, ודייאן ממשיכה לרכב לבדה ומאבדת שליטה על הסוס שלה. רוג'ר דוהר לקראת דייאן ומסייע לה, ואז מזמין אותה לביתו (קלריס לא הייתה באותו הזמן בבית) והם מתקרבים.
למחרת רוג'ר מגיע למחנה הקיץ כדי לבקר את דייאן, ואחרי "מלחמת אוכל" בחדר האוכל הם מתנשקים. קלריס, שבדיוק חזרה לבית הקיץ, רואה את רוג'ר ודייאן מתנשקים, וכשרוג'ר חוזר לבית היא מבקשת ממנו להקדים את החתונה ליום המחרת.
אמנדה, שעדיין נמצאת בבית הקיץ, שומעת על כך ומודיעה לאליסה, שממהרת לחזור לביתה. אך לפני שהיא מספיקה, מגיעה משפחת באטקיס יחד עם אנשי משרד הרווחה, ואליסה (שנחשבת בטעות לאמנדה) נלקחת לבית משפחת באטקיס בניו יורק, שם אמורה להתקיים החתונה למחרת. כשדייאן מגלה שאמנדה (אליסה) נלקחה, היא ממהרת לנסוע לניו יורק. למחרת, אמנדה הולכת אל המשרת של אביה ומגלה לו שהיא לא באמת אליסה אלא ילדה זהה לה, והוא ממהר ליצור קשר עם דייאן. אליסה נמצאת במגרש גרוטאות השייך למשפחת באטקיס, שם המשפחה מעסיקה את ילדיה המאומצים בעבודות קשות. בזמן שילדי המשפחה האחרים לועגים לאליסה, שטוענת כי היא ביתו של רוג'ר קאלוויי, מגיעה דייאן עם מסוק אל מגרש הגרוטאות וממהרת עם אליסה אל החתונה שכבר התחילה.
באמצע טקס הנישואים מתפרצות דייאן ואליסה אל האולם, ורוג'ר אומר לקלריס כי הוא אינו אוהב אותה יותר ושהוא מאוהב במישהי אחרת (דייאן). אחרי שקלריס עוזבת את הטקס בסערה, רוג'ר רואה שליד דייאן עומדת בת זהה לבתו, שעמדה לידו. אחרי שהבנות מסבירות איך נפגשו והתחלפו, רוג'ר ודייאן מבינים שהילדות גרמו ליצירת הקשר בין בני הזוג. כשהם שואלים את הילדות מה יש להן להגיד להגנתן, הן אומרות: "תתנשקו כבר!!", והסרט מסתיים בנשיקה בין רוג'ר ודייאן.
הבדלים בין הסרט לספר "בן המלך והעני".
עלילת הסרט דומה לעלילת הסיפור "בן המלך והעני", אך ישנם מספר הבדלים ביניהם:
אהבת אם
נשות השאלים
נשות השָאלִים (מכונות גם כת השאלים, וכן בכינוי הגנאי "נשות הטליבאן") הוא כינוי לקבוצות נשים חרדיות קיצוניות בישראל, המתאפיינות בהתכסות ב"שאל", בגד עליון שמסווה את צורת הגוף, בעת יציאה מביתן. הן נוהגות לכסות בשאל גם את בנותיהן. לטענתן, זהו לבוש יהודי נשי קדום, שלבישתו מעוגנת במקורות הלכתיים. חלק מנשות הקבוצה אף עוטות רעלה. קבוצה אחת של נשים המתלבשות כך נמצאת בירושלים, ומכונה "כתר מלכות". קבוצה שנייה, שמרכזה בבית שמש, התפרסמה עקב מעשי התעללות בילדים של אחת ממנהיגות הקבוצה, ברוריה קרן (כונתה בתקשורת "אמא טליבאן"). חלק מנשות הקבוצה פוסעות ברחוב כשגם עיניהן מכוסות וילדיהן מוליכים אותן..
לבישת שאל ורעלה במקורות.
בתקופות מסוימות היה כיסוי פנים מאפיין לבוש גאוגרפי. במשנה במסכת שבת מתוארים סוגי לבוש שונים שנחשבים ללבוש רגיל, ועל כן אין הם נחשבים למשא שאותו אסור להוציא בשבת מרשות היחיד לרשות הרבים (מלאכת הוצאה מרשות לרשות). אחת הדוגמאות במשנה היא: "ערביות יוצאות רעולות", כלומר בארצות ערב, שם מקובל לצאת בלבוש רעלה, מותר לצאת כך גם בשבת. במקום אחר מוזכר כי בנות ישראל שהתגוררו בעיירות כיסו את כל הפנים חוץ מעין אחת, אך בנות הכפרים לא נהגו כך.
נשות השאלים מביאות ראיה למנהג עטיית השאל מפרשנותן ללשון הרמב"ם : . עם זאת, יש המוכיחים מהרמב"ם כי מדובר היה בדין התלוי בנוהג בכל מקום ואינו חובה על הכול: .
פסק הבד"ץ של העדה החרדית.
חלק מנשות הקבוצה מעדיפות מנימוקי צניעות ללדת בביתן. בשנת 2011 ילדה חברת הקבוצה בביתה וסירבה לקחת את התינוק לבית חולים למרות סכנה שנשקפה לחייו. הוא ניצל בזכות התערבות חרדים שלקחו את התינוק לבית החולים נגד רצון הוריו ועירבו את גורמי הרווחה. בעקבות מקרה זה ומקרים נוספים פרסם הבד"ץ של העדה החרדית בירושלים מכתב גלוי שבו התריע מפני "קבוצת נשים שעקרו דעת תורה מישראל" ומונעות מילדיהן חינוך מסודר וטיפול רפואי מסודר. במכתב זה לא הוזכר במפורש עניין השאלים.
לאחר פרסום המכתב אמר הרב בן-ציון מוצפי כי יש להפריד בין הקבוצה הרחבה של לובשות השאלים, שהוא מנהג טוב, לקבוצה מצומצמת של נשים היולדות בביתן תוך סכנת חיים, הפועלות למען נישואים שלא על פי ההלכה ושאינן שולחות את ילדיהן למסגרות חינוכיות מקובלות. לדבריו, נגד אלה יצא הבד"ץ.
על הרב אהרון צבי רומפלר נטען כי הוא אחד ממנהיגי הקבוצה, למרות שהוא עצמו הכחיש זאת. תומכיו מציינים את העובדה שאשתו ובנותיו אינן עוטות שאל. הרב רומפלר אמר בשיעור ששמע מפי רבני הבד"ץ כי הכרוז אינו קשור אליו. אתר בחדרי חרדים פרסם הקלטה של שיחה טלפונית שבה אמר הרב משה שטרנבוך, ראב"ד העדה החרדית, שהכרוז אינו מכוון לרב רומפלר. בהקלטות נוספות התירו רבנים נוספים של העדה הליכה עם שאלים בתנאים מסוימים.
איליושין 14
דג-ציפור
"דג ציפור" היא סדרת עבודות מאת הציירת הישראלית מיכל נאמן. הסדרה, שנוצרה החל מן המחצית השנייה של שנות השבעים, העמידה במרכזה יצור כלאיים שחציו דג וחציו השני ציפור. היצירות זכו למספר פרשנויות, שראו באופן כינון הזהות כנושא המרכזי של עבודות אלו.
היסטוריה.