לאחר פטירת החזון איש, כדי להכניס סדר בספר, ולאפשר ללומד המצוי למצוא את מבוקשו, ערך המו"ל מחדש את כל הסדרה לפי סדר מסכתות הש"ס והשולחן הערוך; הוסיף להם מכתבים מהחזון איש בסמוך לקטעים עליהם נסוב המכתב, או בנושאים דומים, והדפיסה בשמונה כרכים (כולל כרך המוקדש לחידושים על הרמב"ם) בכריכה צבעונית (סימן ההיכר של מהדורה זו, "החזון איש האדום/האדומים", גוני הכריכה נעו במשך השנים בקרבה לצבע זה). מהדורה זו עברה כל העת שינויים ושיפורים, ובעשור הראשון של המאה ה-21 הודפסה באותיות חדשות, תוך שמירה על צורת העמודים המדויקת של המהדורה. זו המהדורה הקלאסית של ספרי ה"חזון איש", ונהוג לציין "מראי מקום" לדבריו, לפי סדר מהדורה זו. בשנת ה'תשע"ו, 2015, הוציאו בניו של המו"ל את הכרך התשיעי בסדרה הכולל: שו"ת בהלכה; חידושים מכתב ידו, בעיקר מצעירותו; והערות שרשם על גליונות ספרים בספרייתו.
בנימין בראון, חוקר משנתו של החזון איש, העיר כי במהדורה זו נפלו פגמים, כמו קיצוץ טקסטים והבאתם במקומות שונים בשתי גרסאות שונות, "השמטות" שלא שולבו למקומם המתאים, ספרור סימנים לקוי, ו"לוח-מפתחות" - שהיה אמור שימוש מתואם לסירוגין בשתי המהדורות, שנערך בצורה לא יעילה, ואף לא נדפס בכל הכרכים.
חזון איש על מסכתות הש"ס.
מהדורת ספרי חזון איש על מסכתות הש"ס (בכריכה שחורה, סימן ההיכר של מהדורה זו), היא שלב נוסף בהתפתחות הדפסת כתבי החזון איש. במהדורה זו מרוכזים כל חידושיו וכתביו המוכרים, לפי סדר מסכתות הש"ס, בדרך כלל כל מסכת בכרך נפרד המוקדש לחידושיו למסכת זו בלבד. סדרה זו מודפסת בידי קרובי משפחתו של הרב קרליץ, משפחת גריינימן; נכדי הרב שמואל גריינימן, המו"ל הראשון של ספרי "חזון איש". הסדרה החלה לראות אור בשנות ה-80 של המאה ה-20, ועדיין לא הושלמה.
אמונה וביטחון.
בסדרה זו, נכלל בסוף החלק העוסק בסדר טהרות, מאמר השקפה המרכז את יסודות הגותו של החזון איש בתחום מחשבת ישראל. חלקיו שנמצאו ונדפסו עוסקים בעיקר בנושאי: אמונה, ביטחון, מוסר והלכה, תורת המדות, הדמיון והשכל, רוח הקודש ונבואה. המאמר נדפס במהדורות רבות כספר בפני עצמו והיה לנכס צאן ברזל בספרות המחשבה האורתודוקסית.
מסורב עלייה
מסורבי עלייה היו יהודים, בעיקר תחת המשטר הקומוניסטי, שלא הורשו לעלות לישראל משיקולים פוליטיים. אנשים אלו נקראו גם "סירובניקים" - תרגום של המונח Refusenik באנגלית. מסורבי העלייה ניהלו מאבק כנגד השלטונות, שזכה לסיוע מן החוץ מארגונים בישראל ובעולם. לאחר מספר שנים של מאבק בוטל איסור ההגירה ולמסורבי העלייה הותר לעלות לישראל.
איסור ההגירה בגוש הקומוניסטי.
על פי ההשקפה הקומוניסטית, כל השתייכות דתית או אתנית בטלה מפני ההשתייכות לאומה הקומוניסטית. לפיכך, שלטונות ברית המועצות סירבו להכיר בשאיפות הלאומיות של היהודים, ובקשר שבין יהודי אירופה ובין מה שהם ראו כמולדתם ההיסטורית, ארץ ישראל. לאחר מלחמת העולם השנייה החלה תנועת נדידה של יהודים, עקורים ופליטי מחנות, אל תחנות מהן ניתן היה לעלות ארצה. הנתיב העיקרי של עולים אלה עבר דרך הנמל הרומני קונסטנצה. תנועה זו הייתה לצנינים בעיני השלטונות הקומוניסטים וככל שהידקו את שלטונם על ארצות מזרח אירופה, כך הידקו את אחיזתם ביהודי הארצות האלה, עד לחסימה מוחלטת של הגבולות.
בברית המועצות.
בשנות השישים ושנות השבעים של המאה ה-20 בברית המועצות היה נוהל לפיו מהגרים חייבים לקבל אישור ממשרד ממשלתי בשם OVIR (קיצור של "משרד הוויזות והרישומים"). עולים רבים הגיעו לישראל בתקופת השגשוג שלאחר מלחמת ששת הימים, אולם רבים אחרים קיבלו תשובה שלילית מהמשרד, או המתינו לאישור במשך זמן רב. חלק ממסורבי העלייה קיבלו את האישור המיוחל רק לאחר מספר שנים. לדברי המשרד, מסורבי עלייה היו אזרחים שנחשפו למידע ביטחוני סודי של הממשל הסובייטי, ולכן לא הורשו לעזוב.
חלק ממסורבי העלייה פעלו באופן הפגנתי נגד העיכובים, נעצרו ונכלאו, אחרים הוגלו למקומות נידחים בברית המועצות. ססמתה של קבוצה זו היה "שלח את עמי" ו"לשנה הבאה בירושלים הבנויה". רבים מהם נחשבו ללוחמי זכויות אדם ולאסירי מצפון והיו מוכרים ככאלה בכל העולם. פעילים שנכלאו או הוגלו קיבלו הכרה בישראל כאסירי ציון. מדינות רבות הפעילו לחץ על ברית המועצות לשחרורם של אסירי ציון. העיתונות המערבית דיווחה על תופעת סירוב העלייה בהרחבה, ונערכו הפגנות רבות ברחבי העולם שנועדו ליצור לחץ על ברית המועצות לאפשר את הגירת היהודים.
לדוגמה אינה מיימן קיטרוסקי לא הורשתה לעזוב את ברית המועצות גם לאחר שאובחנה אצלה מחלת הסרטן. היא עזבה את ברית המועצות לאחר מאבק ממושך ונפטרה זמן קצר לאחר הגעתה לארצות הברית לצורך טיפול.
במקביל לגידול במספר בקשות לעלות לישראל שנענו בסירוב, קמו במערב ארגונים שתמכו במאבק לשחרור יציאתם מברית המעוצות. בין תנועות אלו ניתן למנות תנועת "ה-35" בהנהגת ברברה אוברמן שפעלה בבריטניה.
מבצע חתונה.
"מבצע חתונה" היה שם קוד לניסיון חטיפת מטוס ריק שעורר מודעות עולמית למצב היהודים בברית המועצות. שישה עשר אזרחים צעירים, ארבעה עשר מתוכם יהודים ציונים, נתקלו בסירוב עלייה ורצו להגיע באמצעות המטוס לישראל. הם נתפסו מספר צעדים לפני עלייתם למטוס בחודש יוני 1970, נשפטו וקיבלו גזרי דין אכזריים על בגידה במולדת, ביניהם שני גזרי דין מוות שהומתקו לחמש עשרה שנות מאסר לאחר לחץ בינלאומי, שהשפיע על הסובייטים גם להתחיל לשחרר עוד מסורבי עליה.
תיקון ג'קסון-ואניק.
כדי להפעיל לחץ על ברית המועצות לאפשר הגירה של יהודים, חוקקה ארצות הברית את "תיקון ג'קסון-ואניק" (על שמם של הסנאטור הנרי מ. ג'קסון וחבר בית הנבחרים צ'ארלס ואניק) - תיקון לחוק הסחר של ארצות הברית, שהטיל מגבלות על קביעת קשרי סחר מיוחדים עם מדינות המגבילות הגירת אזרחים. לאחר ששני בתי הקונגרס העבירו את התיקון פה אחד, הוא נחתם על ידי הנשיא ג'רלד פורד ב-3 בינואר 1975.
ברומניה.
בחלק המכונה הרגאט, אחרי שואת יהודי רומניה, נותר בחיים קיבוץ יהודי גדול שכלל מאות אלפי יהודים, רבים מהם חדורים שאיפות ציוניות. בקרב יהודי רומניה החלה פעילות ציונית ענפה שכללה כתבי עת, אסיפות ואף הפגנות, ופעילות זו קיבלה עידוד רב מהכרזת העצמאות של מדינת ישראל, ועידוד עקיף ושקט מהאדם השני בהיררכיה של רומניה הקומוניסטית, שרת החוץ היהודיה, אנה פאוקר. בשלב מסוים, לפי הנחיות ממוסקבה, החליטו השלטונות הרומניים לפעול בצורה נמרצת נגד הציונים והציונות.
בשנות החמישים של המאה ה-20, במסגרת משפטי הציונים ברומניה, נשפטו כמה מאות יהודים, מנהיגים ופעילים של התנועות הציוניות הרומניות ונידונו לעונשים כבדים. היהודים הואשמו בריגול למען האינטרסים של האימפריאליזם האנגלו-אמריקאי. משפטים אלה היו חלק משורת המשפטים המבוימים נגד יהודים שנערכו באותה תקופה בגוש הקומוניסטי.
סירובניקים
מסורבי עלייה
רפיוזניקים
רפיוזניק
יום בחיי
יום בחיי היא תוכנית דוקו-ריאליטי ודוקו-סלב ישראלית ששודרה במשך שבע עונות, בין השנים 2007-2016. ב-HOT בידור ישראלי, ומתעדת את חייהם של ידוענים ישראלים תוך הצגת סדר יומם. ב-1 ביולי 2018 הסדרה עלתה ב-Kidz ללקוחות HOT. החל מה-8 ביולי 2018 משודרת ב-KidZ ללקוחות yes. משודרת גם בערוץ HOT Real, המשדר את רוב תוכניות הדוקו-ריאליטי של HOT.
רקע כללי.
סדרת הדוקו של HOT בידור ישראלי מתעדת את חייהם האישיים של ידוענים ישראלים. בכל פרק מתרכזים בידוען אחר, בסדר יומו, משפחתו, חבריו, עסקיו והופעותיו.
הפרק הראשון של הסדרה שודר ב-19 בספטמבר 2007, בכיכובה של דנה אינטרנשיונל.
אליס אורלובסקי
אליס אורלובסקי (בגרמנית Alice Orlowski; 30 בספטמבר 1903– אביב 1976) הייתה שומרת גרמנייה במחנות ריכוז של הנאצים בפולין בזמן מלחמת העולם השנייה.
נולדה בברלין בשם אליס מינה אליזבת אלינג. סיימה לימודים בתיכון לבנות. בגיל 18 הרתה והוריה זרקו אותה מן הבית. החלה בלימודי רפואה, אולם עקב מצוקה כלכלית נאלצה לפרוש מהם.
בשנת 1930 נישאה לפליט, אציל ואיש עסקים, ממוצא בלארוסי, וניהלה עמו חנות למוצרי עור. לאחר שבני הזוג התגרשו ב-1936, עברה לנהל באר בעיר אאכן. העסק נהרס בהפצצה של בעלות הברית ב-1943.
ביולי 1942 התגייסה לאס אס ועברה הכשרה כשומרת במחנה ראוונסבריק. ביולי 1943 הוצבה כשומרת (בגרמנית "אס-אס אאופזהרין") במחנה מיידנק ליד לובלין, שם, יחד עם הרמינה בראונשטיינר, נודעו כשומרות האכזריות ביותר במחנה. באופן קבוע הן העמיסו נשים על משאיות שהובילו לתאי הגזים. אם היה נותר ילד לבדו, הן היו זורקות אותו על קבוצת המבוגרות כמו מטען, והיו סוגרות את הדלתות בטריקה. אורלובסקי לרוב הייתה מחכה לטרנספורטים חדשים של נשים. היא נהגה להצליף בשוט באסירות ישירות על העיניים.
בתחילת אוקטובר 1944 הועברה לתת-מחנה של אושוויץ (Budy). קודמה לתפקיד "קומנדופיהררין" (ראש צוות) בצריף המיונים.
אורלובסקי פיקחה על קבוצה שמנתה יותר מ-100 נשים, שתפקידן במחנה היה לעבור על חפצי הנרצחים בגז ולמיין: שעונים, פרוות, מעילים, זהב, תכשיטים, כסף, צעצועים, משקפיים ועוד. לאחר פינוי המחנה, באפריל 1944, הועברה לשרת במחנה פלאשוב הידוע לשמצה. במחנה זה, ליד קרקוב, היא השגיחה על האסירות ברחוב המחנה ונודעה ברשעותה הרבה.