מאה מבטים על אדו (ביפנית: 名所江戸百景) היא סדרה של 118 הדפסי-עץ יפנים שפורסמו בין השנים 1856–1859, והציגו את נופיה של אדו (כיום טוקיו). הדפסים אלו הם היצירה המפורסמת ביותר של אמן הדפסי העץ והנופים אוּטָגָאוָה הִירוֹשִיגֶה, צייר הדפסי עץ בסגנון אוקיו-אה, שהיה נפוץ בתקופת אדו (1603-1868). הסדרה מציגה את נופיה של העיר אדו בצורה פיוטית ובשילוב מאפייני עונות השנה, כאשר הנוף הוא מרכז היצירה. הסדרה היא אחת ההישגים המרשימים ביותר באמנות היפנית ובשירת הברבור של הירושיגה, אמן בולט בציורי הנופים והדפסי העץ היפנים בתקופת אדו.
שם הסדרה.
תרגום שם הסדרה הוא "מאה מבטים על אדו" או "מאה מקומות מפורסמים באדו". הירושיגה צייר מקומות ואירועים היסטוריים שהיו מוכרים לתושבי העיר בני זמנו, ומנגד, מקומות המייצגים את אדו, בעלי טופוגרפיה ייחודית לאזור. הבחירה במושג "מיישו" היא טעונה בתרבות היפנית. פירושה המילולי של המילה "Meisho" ביפנית היא "מקומות מפורסמים". מושג זה נטבע כבר בתקופת הייאן כדי לציין מקומות בעלי מטען רגשי ופואטי. בניגוד לכך, ציורי של הירושיגה יצרו סט חדש של מקומות מפורסמים למרות שהללו לא נזכרו בספרות הקלאסית. בנוסף לכך, ההיקף הבלתי רגיל של הסדרה - מעל למאה אתרים בשבעה חלקים - הייתה פריצת דרך ייחודית שעוררה עניין בקהל קהל הצופים ביצירות.
פורמט הסדרה.
ההדפסים יוצרו בפורמט אובאן (גודל סטנדרטי במידות 23 על 36 ס"מ). חתימתו של הירושיגה מוקמה בצד שמאל למטה, על גבי רקע אדום, למעט כמה מקרים יוצאי דופן. חותמת המוציא לאור מצויה בסמוך לחתימת הירושיגה, ובאמצעותה ניתן לתארך את החודש והשנה בהן סיים האמן את היצירה. שם הסדרה מוקם למעלה בצד ימין עם רקע אדום, ובצמוד לו ומשמאלו, שם הציור הספציפי.
חלוקת הסדרה לפי עונות השנה.
מלבד הקשרם של הנופים לספרות ושירה, הם מקושרים גם לעונות השנה. מגוון הנופים מציגים את אדו בתנאי מזג אוויר ספציפיים המרמזים על עונת השנה. החלוקה לעונות השנה היא מסורת עתיקה באומנות היפנית, אם כי הקיטלוג נעשה לאחר מותו של הירושיגה על ידי ממשיכו. כל נוף בסדרה הוא בעל עונה ספציפית, כאשר לעיתים מאפייני העונה בולטים לעין ולפעמים פרט זעיר מעיד על עונת השנה, כדוגמת עץ שזיף בודד פורח. ההדפסים מתחילים בעונת האביב, הסדרה הארוכה ביותר, ומסתיימים בעונת החורף.
עונת האביב מצויה בהדפסים 42-1. העונה מזוהה עם פריחת עץ השזיף ופריחת עץ הדובדבן. הפריחה המרהיבה נחגגת בטיולים בחיק הטבע לכל המשפחה ולבני כל המעמדות. בנוסף, חגיגת השנה החדשה היא סמל לבוא האביב.
עונת הקיץ מצויה בהדפסים 72-43. העונה מאופיינת בפסטיבלים אורבניים, בשיט בנהרות, בפריחת אירוסים ובדייג הטונה. בסוף עונת הקיץ יש תקופת ביניים של מזג אוויר משתנה ולכן עונת הקיץ מאופיינת בגשם בזק לא צפוי, ואחריו שמים בהירים.
עונת הסתיו מצויה בהדפסים 98-73. המזג האוויר הסתווי הוא תקופת הפסטיבלים ביפן. ולכן ישנם תיאורים רבים של פסטיבלים ומאפייניהם. סימן נוסף לתקופת הסתיו הוא עץ המייפל בשלכת וירח מלא בשמיים בהירים.
עונת החורף מצויה בהדפסים 118-99. סימני ההיכר של עונת החורף הם, שלג, שמים אפורים, מכירה בשווקים של אוכל חם וציפור העגור הנפוצה באותה התקופה.
מאפייני הסדרה.
תוואי הנוף המצוי בסדרה בעל שני מוטיבים. הראשון הוא זרימה והתפשטות של מים והשני הוא האזור ההררי. מוטיב המים מופיע ב-34 הדפסים, כאשר רובם מקורות מים ראשים באדו, כדוגמת נהר הסומידה והנחלים הזורמים למפרץ אדו. הטופוגרפיה ההררית, מוטיב ההרים, משמש נקודת ציון וזווית מבט, שעוזרת לצופה לקשר את תמונת הנוף למקום ספציפי ממנו נגלה ההר. וכמו כן, ההרים נתפסים באופן סימבולי לשומרי העיר של אדו, הבולטים בניהם הם הר פוג'י והר צוקובה. מאפיין נוסף הוא הנוף העירוני. הסדרה מציגה את צדדיה הרבים של העיר אדו, הכוללת שווקים הומי אדם, בילויים ברובע השעשועים, פסטיבלים וחיי פנאי. הירושיגה בחר להציג את הצדדים היפים של העיר ולהנציח את ההנאה של התושבים. הסדרה רחוקה מלשקף את המציאות על מורכבויותיה, אלא מהווה ניסיון להציג את אדו כעיר אידיאלית.
הסגנון הייחודי של הסדרה.
באמצעות הסדרה הירושיגה כונן סגנון ייחודי, שהביא לפרסומו הרב ולשפע חיקויים. קומפוזיציות מתוחכמות, איכות גבוהה של קו המתאר, הצללות, צבעים ופיגמנטים בוהקים הפכו את הסדרה "מאה מבטים על אדו" ליוצאת דופן ולסגנון המזוהה עם הירושיגה. פרסום זה נבע מכך שהדפסי עץ עד למאה התשע-עשרה תארו בעיקר דמויות של נשים יפות או שחקני קבוקי. שנית, הזוויות מהן בחר הירושיגה להציג את הנוף, מזווית גבוהה או מבעד לעץ היו חדשניות. שלישית, הירושיגה השתמש בצבעים בולטים, כגון אדום, כחול פרוסי וצהוב - שהיוו חדשנות טכנית בזמנו. ורביעית, השימוש של הירושיגה בגווני אפור היו גם כן חדישים ואיפשרו להדפיס ליל כוכבים והצללות על המים.
העיר אדו.
אזור אדו היה מיושב מתקופה עתיקה כנמל לא גדול. בתקופת 1603-1867 המכונה תקופת אדו, האזור התפתח לכדי עיר הבירה של השוגון טוקוגאווה והעיר הפכה לגדולה ביפן. באותה העת שרר באדו שקט ויציבות פוליטית וכלכלית תחת שלטון השוגון, הודות לסדר החברתי שנשמר עקב חקיקה נוקשה. הירושיגה חי ונפטר באדו. העיר הייתה חלק בלתי נפרד מחייו וכן מהדפסי העץ שיצר. המבטים השונים על העיר משקפים את החשיבות של הסוחרים ובעלי המלאכה, כלומר של בני המעמדות הנמוכים, במרקם העירוני.
פלורנס צ'דוויק
פלורנס צ'דוויק (באנגלית: Florence Chadwick; 9 בנובמבר 1918 - 15 במרץ 1995) הייתה שחיינית אמריקאית שנודעה בשחיות ארוכות טווח במי ים. היא הייתה האשה הראשונה שחצתה בשחייה את תעלת למאנש לשני הכיוונים. היא גם הייתה האשה ראשונה ששחתה לסנטה קטלינה, צלחה את מצר גיברלטר, את הבוספורוס ואת הדרדנלים.
ביוגרפיה.
צ'דוויק נולדה בסן דייגו לאב שוטר ואם עקרת בית שלאחר מכן הפעילה מסעדה. היא למדה בתיכון ובאוניברסיטת סן דייגו. מגיל צעיר השתתפה בתחרויות שחייה. בגיל 10 היא הייתה האדם הצעיר ביותר לחצות את פי מפרץ סן דייגו בשחייה. היא השתתפה בתחרויות שחייה בחופי סן דייגו וזכתה עשר פעמים מתוך 18 במקום הראשון בתחרות שנתית של 2.5 מייל בסן דייגו. בשנת 1950 היא בקשה להשתתף בתחרות לחציית תעלת למאנש של הדיילי מייל, אך סורבה, בגלל שלא היה לה ניסיון מספיק. היא ניסתה על כן לבדה לחצות את התעלה. ניסיון ראשון ביולי 1950 כשל לאחר 14 שעות במים, אך היא הצליחה לחצות את תעלת למאנש ב-8 באוגוסט 1950, ב-13 שעות ו-20 דקות. בכך היא שברה את השיא לנשים. בשנה שלאחר מכן היא חצתה את תעלת למאנש בשנית, הפעם מאנגליה לצרפת, ב-16 שעות ו-22 דקות. בכך היא הייתה האשה הראשונה לחצות את התעלה בשני הכיוונים. בהמשך היא חצתה את תעלת למאנש עוד פעמיים. בשנת 1952 היא שחתה מסנטה קטלינה לחופי קליפורניה. בספטמבר 1953 היא חצתה שוב את תעלת למאנש מאנגליה לצרפת ושברה את שיאה הקודם בהגיעה תוך 14 שעות ו-42 דקות. לאחר מכן אותה שנה היא הציבה שיאים בחציית הבוספורוס, הדרדנלים ומצר גיברלטר. בשנת 1954 היא ניסתה לחצות את ימת אונטריו, אך כשלה.
צ'דוויק נתנה חסויות למוצרים שונים, בהם בגדי ים. היא לימדה שחייה ותכננה סרטי שחייה עם אסתר ויליאמס. היא גם עבדה כיועצת אשראי וסוכנת בורסה.
מוזיאון ניטרוי לאמנות עכשווית
מוזיאון ניטרוי לאמנות עכשווית (בפורטוגזית: Museu de Arte Contemporânea de Niterói) שוכן בניטרוי, במדינת ריו דה ז'ניירו שבברזיל ומהווה את אחד מסמלי העיר. הוא תוכנן בידי האדריכל המודרניסטי אוסקר נימאייר והמהנדס ברונו קונטריני (Bruno Contarini), בצורה מעוגלת המזכירה צלחת. בניין המוזיאון נבנה בשנת 1996, הוא צבוע לבן וגובהו 16 מטרים. קוטר ה"צלחת" 50 מטרים ובה שלוש קומות. מהמוזיאון נראים מפרץ גואנברה והר הסוכר.
כריסטופר מבוואריה
כריסטופר מבוואריה (26 בפברואר 1416 – 5 בינואר 1448) היה מלך דנמרק, תחת השם כריסטופר השלישי (בדנית: Christoffer III), בין השנים 1448-1440, מלך שוודיה, תחת השם כריסטופר (בשוודית: Kristofer), בין השנים 1448-1441 ומלך נורווגיה, תחת השם כריסטופר (בנורווגית: Kristoffer), בין השנים 1448-1442, בתקופת איחוד קאלמאר.
ראשית חייו.
כריסטופר נולד ככל הנראה בעיר נוימרקט אין דר אברפלאץ שבבוואריה. הוא היה בנם של יוהאן, רוזן פפאלץ-נוימרקט, בנו של רופרכט, מלך גרמניה, וקתרינה מפומרניה, בתם של וורטיסלב השביעי, דוכס פומרניה ומריה ממקלנבורג, ואחותו של אריק מפומרניה. אביו של כריסטופר היה בנו של רופרט, מלך גרמניה. ב-1445 נשא כריסטופר לאישה את דורותיאה מברנדנבורג.
מלך.
ב-1439 הודח אריק מפומרניה מתפקידיו כמלך דנמרק ומלך שוודיה. כאחיינו של אריק, כריסטופר, שלא היה מצוי במיוחד בפוליטיקה הסקנדינבית, נבחר על ידי מועצת המלוכה הדנית כיורשו של דודו, בתחילה כעוצר וב-9 באפריל 1440 הוא הוכרז כמלך דנמרק על ידי אספת המעמדות הדנית. הכוונה הייתה שהוא יהיה שליט בובה, כפי שנאמר עליו: "אם המועצה הייתה דורשת ממנו להוריד את הכוכבים מהשמיים, הוא היה מורה לעשות כן". עם זאת, הוא הצליח לשמור לעצמו שליטה מוגבלת. ככלל, ניתן לראות את תקופת מלכותו כראשיתה של תקופה ארוכה של איזון בין כוחה של המלוכה לבין כוחה של האצולה, שנמשכה עד 1660. ב-1441 הוא נבחר להיות מלך שוודיה וביוני 1442 הוא נבחר להיות מלך נורווגיה.
מרידות האיכרים.