אילון היה מיוזמי הקמתו של המרכז לשלטון מקומי בישראל ובמשך כ-19 שנה (1985-1966) היה יו"ר המרכז. אילון היה אחד המומחים בקנה מידה בינלאומי לנושא השלטון המקומי ויחסיו עם השלטון המרכזי. הוא ראה את תלותו של השלטון המקומי בשלטון המרכזי בישראל גורם מרכזי במשברים הפוקדים את הרשויות המקומיות לעיתים קרובות. בהבינו את חשיבותו ומעמדו של המרכז לשלטון מקומי, הפך אותו אילון לכוח מאורגן המייצג את הרשויות כלפי השלטון המרכזי. הוא לחם למען הפניית משאבים מהשלטון המרכזי לשלטון המקומי לצורך מתן שירותים לאזרח בשטח המוניציפלי.
אילון היה חבר מרכז מפלגת "העבודה", חבר מזכירות המחלקה המוניציפלית של "המערך" וחבר ועדת החינוך שליד משרד החינוך והתרבות.
בשנת 1980 קיבל אילון פרס הוקרה מטעם משרד הפנים "על מעשיו ופעליו הרבים שתרמו תרומה משמעותית לשלטון המקומי, למינהל המקומי ולחיי הדמוקרטיה". אילון קיבל גם את אות הכבוד מטעם נשיא גרמניה המערבית מידי שגרירה בישראל.
רעייתו, מרים אילון, אשת סודו ויד ימינו, ייסדה בשנת 1960 את "המשכן לאמנות" בחולון, ועמדה בראשו במשך שנים רבות. בשנת 1994 קיבלה את תואר יקירת העיר חולון.
פנחס אילון פרש מתפקידו כראש עיריית חולון ביוני 1987. באוקטובר אותה שנה הלך לעולמו.
הביוגרפיה שלו, "אזרח העיר", מאת אריה קרישק, (1989) מתארת את מאבקו לביסוסה ושיגשוגה של חלון והובלתו את מרכז השלטון המקומי, בצד שורת טרגדיות אישיות.
לאחר מותו, שונה שמו של תיכון חדש בחולון לתיכון העירוני ע"ש פנחס אילון.
כמו כן, נקראים על שמו שכונה בעיר, "קריית אילון", שידועה גם בכינוי "ח'-300" ואחד הרחובות המרכזיים בה.
DreamWorks
דיסק בין-חולייתי
דיסק בין-חולייתי (TA: Discus intervertebralis) הוא רקמת סחוס עבה הנמצאת בין כל שתי חוליות בעמוד השדרה. הדיסק מהווה מפרק מסוג מאחה בין גופי החוליות, הוא מחבר בחוזקה את החוליות, מאפשר תנועה מעטה ומתפקד כבולם זעזועים.
מבנה ותפקידים.
דיסק בין חולייתי, שצורתו מעוגלת ושטוחה, מחבר בין גופי חוליות שכנות. בין שתי החוליות הראשונות (חולית הציר והאטלס) אין דיסק והדיסקים בין חוליות עצם העצה ועצם העוקץ מתנוונים ומתגרמים בהתבגרות.
חלקו החיצוני או ההיקפי של הדיסק מכונה הטבעת הליפית (Anulus fibrosus) והוא מורכב מסחוס סיבי. סחוס הטבעת הליפית מחובר לשפתי גופי החוליות ויוצר שכבות בתוך שכבות של סיבים הנעים באלכסון מחוליה אחת לשנייה.
חלקו הפנימי של הדיסק הוא הגרעין הַמּוֹכִי (Nucleus pulposus), חומר ג'לטיני המכיל יותר סחוס מאשר סיבים ומאופיין באלסטיות גדולה ובתכולת מים גבוהה (כ־88 אחוזים באנשים צעירים). הגרעין המוכי בא במגע עם פני גופי החוליות המכוסים סחוס זגוגי.
הטבעת הליפית מחברת בחוזקה את החוליות זו לזו ומתחמת את הגרעין המוכי. היא מאפשרת מעט תנועה בין כל שתי חוליות. כאשר מתרחשת התנועה, משנה הגרעין המוכי את צורתו בהתאם לכיוון התנועה ושומר על חלוקת המאמצים בין גופי החוליות. הגרעין המוכי משנה את צורתו גם בתגובה למאמץ לחיצה (הפועל בכיוון מקביל לעמוד השדרה) וסופג חלק מהזעזוע.
מבנה הדיסק.
הדיסק הבין חולייתי מורכב משני סוגים של מאקרו-מולקולות-פרוטאוגליקן שנמצא בגרעין המוכי, ואשר סופח מים לצורך קבלת רקמה ג'לטינית המהווה את הכרית של הדיסק, וקולגן- שרמותיו עולות ככל שמתרחקים ממרכז הדיסק (הגרעין המוכי) אל עבר הפריפריה. סוג הקולגן העיקרי בגרעין המוכי הוא קולגן מסוג 2, בעוד שבטבעת הליפית סוג הקולגן העיקרי הוא 1.
בדיסק יש מעט כלי דם- הוא מקבל אספקת חמצן וחומרי מזון מכלי הדם הנכנסים אל הטבעת הליפית, ובנוסף כלי דם קטנים הנכנסים לדיסק מהעצם התת-סחוסית של החוליה.
פומיס
פּוּמִיס או חֲפָף או אבן ספוג הוא סלע פירוקלסטי, סוג של זכוכית געשית הנוצר מהתקררות מהירה של לבה עשירה בצורן דו-חמצני ובבועות גז ואדי מים. הסלע הנקבובי קל עד כדי ציפה על פני מים ויצירת "רפסודות פומיס".
שימוש בשם "פומיס" נעשה בימי הביניים ומקורו בלטינית: pumex – אבן או סלע, אך מופיע עוד קודם לכן, בשנת 325 לפנה"ס במונח יווני המתאר את מרקמו הנקבובי של הסלע שמשמעותו: אכול תולעים. גם כינויו העממי נובע ממרקמו: "אבן ספוג".
היווצרות ותכונות.
פומיס נוצר בעיקר מלבה עתירת סיליקה – ריוליטית או דקיטית. עם זאת, תנאים מתאימים עשויים לעיתים נדירות ליצור פומיס גם מסוגים אחרים של לבה – בזלתית או אנדזיטית.
הסלע נוצר מקרישה מהירה של הלבה הנוזלית העשירה בבועות גז ואדי מים – למעשה, קצף לבה הנוצר כאשר לבה נוזלית וחמה מאוד נפלטת בעוצמה מלוע הר געש. הגזים והנוזלים – שהיו כלואים בתוך הלבה – מתפשטים ויוצרים בועות, המתקררות במהירות במגען עם אוויר קר או מים.
היווצרות הבועות מתאפשרת עם ירידת הלחץ, שאם לא כן היה נוצר אובסידיאן. למעשה, חימום והתכה של אובסידיאן עד לירידת הלחץ תאפשר לגזים הכלואים בו להימלט וליצור בועות – שיתגבשו לפומיס עם קירורן המהיר.
הבועות הרבות מעניקות לפומיס מרקם ספוגי ונקבובי מאוד – נקבובי יותר מאשר סקוריה. עם זאת, הן מונעות את השבירה הקונכייתית האופיינית למבנים זכוכיתיים. נקבוביות אלה מאפשרות את ציפתו של הסלע על מים.
התקררותה המהירה של הלבה מונעת היווצרות גבישים גדולים ויוצרת מבנה פנימי אמורפי או גבישים מיקרוסקופיים האופייניים לזכוכית געשית.
פיסות הפומיס – ביחד עם חומרי טפרה נוספים – נופלות לקרקע ויוצרות טוף, ואף חרוטי פומיס דוגמת הר הגעש וולקן בפפואה גינאה החדשה.
צבעו של הפומיס בהיר, בעיקר לבן אך גם אפרפר, צהוב, ורדרד וחום בהיר.
רפסודות פומיס.
פומיס אופייני להתפרצויות תת-ימיות, בעיקר בקשתות איים. נקבוביותו גורמת לצפיפות נמוכה, המאפשרת לו לצוף וליצור על פני המים משטחים נרחבים – מעין איים צפים שרוחבם עשוי להגיע לעשרות קילומטרים – הנקראים "רפסודות פומיס". רפסודות פומיס עשויות לשרוד לאורך שנים ולנוע באוקיינוסים ובימים בהתאם לזרמי הים הפעילים בהם.
רפסודה כזו נוצרה ב-1883, לאחר התפרצותו העזה של קרקטואה. שכבת הפומיס התרוממה לגובה של 1.5 מטר מעל פני הים. בטונגה אירעו כמה התפרצויות שיצרו רפסודות פומיס רחבות. אלה צפו על פני הים, ובשנים 1979 ו-1984 הגיעו עד פיג'י.
רפסודות פומיס אינן נפוצות מאוד. "ים אבן" כזה עשוי להפתיע ימאים ולהפריע לתנועתם של כלי שיט. ב-1986 גרמה רפסודת פומיס לפגיעה במנוע של כלי שיט הולנדי בים סין הדרומי. במקרה אחר נתקלה יאכטה ברפסודה דומה, שגרמה לפגיעה במערכת הקירור שלה.
עם זאת, לרפסודות הפומיס פן חיובי והן עשויות לסייע בהעשרה ביולוגית. על כמה רפסודות כאלה נמצאו צמחים שהכו בהן שורשים. ביולוגים רואים ברפסודות הפומיס הסבר להעברתם והתפשטותם של מיני צמחים ובעלי חיים מאי לאי בסביבה ימית.
תפוצה ושימושים.
סלעי פומיס נפוצים במקומות רבים בעולם. ברחבי הים התיכון נמצאים ריכוזים גדולים שלהם, בעיקר באי ליפארי – שם הפכה כרייתו לענף כלכלי חשוב. שברי פומיס התגלו גם בחופי ישראל, ומקורם בהתפרצויות געשיות על קרקעית הים ובאיים געשיים דוגמת סנטוריני.
לפומיס שימושים רבים. מרקמו מסייע בריכוך של בדים והוא משמש ב"כביסת אבן" (stone wash) בג'ינס. הודות למרקם ולקשיותו הוא משמש לליטושם של סלעים בדרגת קשיות נמוכה יותר. שימוש נוסף שנעשה בו הוא בתעשיית הקוסמטיקה – שם הוא מהווה תוסף במשחות וקרמים המיועדים לקילוף עור, או כקוביות המשמשות להסרת עור יבש. אבקת פומיס דקה מוספת גם למשחות שיניים ולסוגי סבון שונים.
תכונות נוספות של פומיס מהוות יתרון בשימושים רבים: משקלו הקל של הפומיס מאפשר שימוש קישוטי בו בעיצוב נוף, בגינון ואף בתכשיטנות. בבנייה נעשה שימוש בפומיס טחון כתוסף ביצירת לבני בניין ולוחות בטון. נקבוביותו הופכת את הפומיס למסנן טבעי ברמה גבוהה.
שימוש באקווריומים ובריכות דגים: החללים הקיימים באבן הפומיס מהווים שטח פנים גדול מאוד ומשמשים לגידול בקטריות קושרות חנקן באקווריומים. יכולתה של אבן הפומיס ליצור תאים אנאירוביים מהווה יתרון עצום למגדלי הדגים.
מיסי אליוט
מליסה ארנט "מיסי" אליוט (באנגלית: Melissa Arnette "Missy" Elliott; נולדה ב-1 ביולי 1971), היא ראפרית, זמרת-יוצרת, מפיקה מוזיקלית, רקדנית ופילנתרופית אמריקאית, זוכת 5 פרסי גראמי. נכון לשנת 2007 מכרה אליוט כ-7.6 מיליון עותקים מאלבומיה ולפיכך נחשבת כראפרית המצליחה והנמכרת ביותר בעולם.
ביוגרפיה.
תחילת דרכה.
אליוט נולדה וגדלה בפורטסמות', וירג'יניה, כבת יחידה לפטריקה ורוני.
בנעוריה החלה לכתוב שירים, וב-1990 הקימה עם חברותיה להקת בנות, ששרה בסגנון רית'ם אנד בלוז; המפיק היה ידיד של אליוט, טימותי מוזלי, שבהמשך הפך למפיק מצליח בשם טימבלנד. ב-1991 הוחתמה הלהקה בחברת התקליטים "אלקטרה", נקראה מחדש בשם "Sista", ואליוט עברה עימה לניו יורק. הלהקה, שכללה כעת כ-20 חברים, הקליטה מספר סינגלים ואף אלבום מוזיקה, שלא יצא מעולם.
בסוף שנת 1995 עזבו מרבית חברי הלהקה; אליוט וטימבלנד החלו להפיק שירים לאמנים אחרים, כגון תשעה שירים לאלבומה השני של הזמרת אליה, שיצא ב-1996 וזכה להצלחה רבה. בשנה זו החלה להתארח גם כזמרת, ברמיקסים של ראפרים כמו שון קומבס, שהציע לה לחתום בחברת התקליטים שלו. אך אליוט הוחתמה בתקופה זו בחברת אלקטרה, על חוזה לפיו תקים חברת-בת להפקת תקליטים משלה, "The Goldmind", בה תפיק גם להיטים בכיכובה, כזמרת סולו. אליוט צירפה את טימבלנד כשותף להפקה בחברה.
Supa Dupa Fly.