תחת הסיסמה: "אנו חייבים ללמוד להכיר איש את רעהו טוב יותר, אז נוכל להבין איש את רעהו טוב יותר, לבטוח יותר ולחיות בצוותא יותר", מנסים יוזמי הפרויקט, , לתת דחיפה לכיווני חשיבה הדוגלים בחיי בַּשלות של האחד עם השני והאחד לצד השני. מסיבה זו ניצבים 140 הדובום המאוחדים, באופן המלא גם בסמליות, "יד ביד". הם ניצבים בדרך כלל במעגל שגודלו 180 מטר לערך, המכוּנה על ידי המארגנים גם "אומנות הסובלנות".
הפעילויות סביב הדובים המאוחדים וכן הסיוע לילדים הסובלים ממצוקה הפכו לאחדוּת בל תינתק. באמצעות תרומות ומכירות פומביות של הדובים המאוחדים, נאספו עד עתה (נכון למאי 2008) למעלה מ-2.5 מיליון דולר של ארצות הברית עבור UNICEF וכן ארגונים מקומיים שונים של סיוע לילדים.
פיטר יוסטינוב.
יוסטינוב הגיע לברלין במשלחת UNICEF ב-2002, על מנת להביט בפעם הראשונה במעגל "הדובים המאוחדים", אשר עושות נפשות למען עולם בו שורר שלום רב יותר בין אומות, תרבויות ודתות. יוסטינוב התחייב ונרתם לכך, שבחוג זה המונה כ-140 מדינות, גם עיראק הייתה מיוצגת.
ב-2003 הוא פתח, במעמדו כמעניק החסות, את התערוכה השנייה של הדובים המאוחדים בברלין.
ג'קי צ'אן והדובים בברלין.
ג'קי צ'אן שהה ב-2003 בברלין מספר שבועות - לרגל עבודות הצילום עבור הסרט "מסע מסביב לעולם בשמונים יום". בתקופה זו הוא התאהב בדובים בברלין. הוא התחייב ונרתם לכך, שהתערוכה של חוג "הדובים המאוחדים", אשר עושות נפשות למען עולם בו שורר יותר שלום - תוצג בשנת 2004 בהונג קונג, בוויקטוריה פארק. בעת פתיחת התערוכה עלה בידיו של ג'קי צ'אן למסור ל-UNICEF וכן לשני ארגונים אחרים למען ילדים שיקים בסך כולל של 4.14 מיליון דולר של הונג קונג. התערוכה נודדת מאז וחולפת על פני מטרופולינים שונים בכול היבשות.
ממדים פוליטיים בתערוכות ספציפיות.
פתיחת התערוכה בטוקיו בוצעה על ידי נשיא הפדרציה הוֹרסט קהלֶר, כמו גם על ידי ראש ממשלת יפן ג'וּנצ'ירוֹ קוֹיזוּמי.
בקוריאה יש לדוב, בנוסף, כוח סמלי מיוחד כאֵם הקמאית הראשונית במיתוס הבריאה. כך הצליחה ממשלת צפון קוריאה להבטיח הלכה למעשה על ידי המאמצים שלה, שישוגרו שני אומנים לברלין, וזאת על מנת להביא לידי עיצוב דוב עבור צפון קוריאה, אשר עד עתה לא הייתה מיוצגת בחוג הדובים המאוחדים. וכך עמדו בפעם הראשונה בזו לצד זו, "יד ביד" ובשלום, צפון קוריאה וקוריאה הדרומית.
בתערוכות בכיכר ספרא בליבה של העיר ירושלים היו מיוצגות במעגל גם כל מדינות ערב, וכך בין היתר גם איראן, לוב, סוריה וערב הסעודית, לצד כל המדינות האחרות.
יוג'ין טריקה
ליס אסיה
ליס אסיה (בגרמנית: Lys Assia; 3 במרץ 1924 – 24 במרץ 2018) הייתה זמרת פופ שווייצרית, הזוכה הראשונה בתחרות הזמר של האירוויזיון כנציגת שווייץ בתחרות בשנת 1956.
קורות חייה.
אסיה נולדה בשם רוזה מינה שארר בקנטון ארגאו שבצפון שווייץ. בצעירותה למדה ריקוד. מכריה ששמעו אותה שרה, הבחינו מיד בכשרונה הרב והציעו לה להסב את מקצועה לזמרת. בשנת 1940 החלה בקריירה שלה בתור זמרת. היא הפכה במהרה לאחת מזמרות הפופ המצליחות והפופולריות בשווייץ באותה תקופה.
תחרות הזמר של האירוויזיון.
בשנת 1956 נבחרה לייצג את שווייץ בשני שיריה בתחרות האירוויזיון הראשונה, כפי ששלחה כל מדינה בתחרות זו. בסבב הראשון ביצעה את "Das alte Karussell" ("הקרוסלה הישנה") שמקומו כשאר השירים פרט לזוכה בתחרות זו אינו ידוע. בסבב השני ביצעה את "Refrain" ("פזמון חוזר") וזכתה איתו בתחרות. אסיה ייצגה את שווייץ בתחרות גם בשנת 1957 עם השיר "L'enfant que j'étais" ("הילדה שהייתי") שאיתו סיימה במקום שמיני מתוך עשרה, ובשנת 1958 עם השיר "Giorgio" ("ג'ורג'יו") שאיתו השיגה מקום שני, בקבלת נקודות בודדות פחות מהזוכה.
אסיה המשיכה לעסוק בתחום המוזיקה, והופיעה כאורחת כבוד באירועי התחרות השונים. כך למשל, באירוויזיון 2008 נטלה חלק בחצי הגמר השני כשהכריזה על תחילת ההצבעה, באירוויזיון 2009 הגישה את הפרס לזוכה ובתחרות ובאירוויזיון 2013 התארחה בחצי הגמר השני לריאיון קצר.
בספטמבר 2011 הגישה אסיה את שירה "C'était ma vie" ("אלה היו חיי") לבחירת השיר שייצג את שווייץ באירוויזיון 2012. השיר הולחן על ידי ראלף זיגל, המלחין עם מספר השירים הרב בתחרות הזמר של האירוויזיון, ומלחין השיר של גרמניה שזכה באירוויזיון 1982. אסיה סיימה בתחרות במקום ה-8 עם זכייה ב-5.46% מהצבעת הציבור.
בערבות הנגב
בערבות הנגב הוא מחזה מאת יגאל מוסינזון שעלה לראשונה בתיאטרון "הבימה" בפברואר 1949. המחזה עוסק במלחמת העצמאות והוא עלה על בימת התיאטרון הרפרטוארי תוך כדי המלחמה. מעצם מעמדו של התיאטרון בתקופת היישוב וראשית ימי המדינה כמעצב דעת קהל נודעה למחזה השפעה רבה בעיצוב זיכרון המלחמה בשיח האזרחי. המחזה העצים את דמות הצבר בתרבות הישראלית והכתיב את "היפה ההרואי" עבור החברה.
סיפור העלילה.
המחזה מתאר את התמודדותם של חברי קיבוץ "בקעת יואב" (בצלמו של קיבוץ נגבה) מול הפולש המצרי במלחמת העצמאות. הדמות הראשית במחזה היא של דן, המייצג את דמות הצבר הנערץ, בן הקיבוץ האמיץ והלוחם. אביו של דן, אברהם, הוא המפקד האזרחי בקיבוץ. בתחילת המחזה מודיע דן לאביו על כוונתו להינשא לחברתו גליה. בהמשך הלחימה מכותר הקיבוץ על ידי המצרים, ונדרש נהג אשר יפנה חבר קיבוץ שנפצע. בתחילה מנסה אברהם למנוע את גיוס בנו למשימה, אך בהמשך הוא משנה את דעתו ומחליט בלב כבד לשלוח את דן למשימה חסרת הסיכוי. אברהם נועץ בעניין עם גליה, המודעת לסיכונים, אך כצברית אמיתית אינה מאבדת עשתונותיה ומסכימה כי דן חייב לנסוע. דן מסכים מיד לצאת למשימה, וכיאה לדמות הצבר אינו מראה את רגשותיו אלא בוחר להתלוצץ על גורלו ועתידו. אברהם חש ייסורי מצפון אך אינו משנה את דעתו, גם כאשר מפקד פלוגת הצבא מנסה לשכנעו שעדיין ניתן לבטל את המשימה. אפילו הפצוע מבקש מאברהם לא להוציא לפועל את המשימה, אך אברהם לא מוותר.
דן אכן נהרג במשימה אליה יצא, וגופתו נשארת מוטלת בשדה הקרב. אברהם וגליה רוצים להחזיר את גופתו לקיבוץ על מנת להביאו לקבורה, אך הדבר אינו אפשרי משום שהאזור ממוקש. מתברר כי דן מת מוות הרואי, הוא הצליח להעביר את הפצועים לטיפול ונהרג משום שהתעקש לחפות עליהם במקום לסגת ולהציל את עצמו. בסוף המחזה מחזיר אביה של גליה את גופתו של דן לקיבוץ, ובמקביל מגיעה בקשר הבשורה כי בבוקר תגיע תגבורת - סוף טוב מהול בעצב ובאבל כבד על מותו של הגיבור הצעיר.
ניתוח המחזה.
מהמחזה משתמעת ביקורת רבה כלפי הצבא ודרך התנהלותו, המובאת בעיקר דרך דמותו של ברוך, מפקד פלוגת הצבא. נקודת חיכוך מרכזית במחזה היא המתח בין אנשי הצבא (חטיבת גבעתי) אשר רוצים לפנות את הקיבוץ, לבין אנשי הקיבוץ ובראשם אברהם שמחליטים שנשארים.
המתח הבין-דורי, בין דור האבות לדור הבנים, אף הוא נוכח במחזה. ביקורת מותחת כלפי דור ההורים, שהם אומנם הקורבנות אשר נדרשים לבכות את ילדיהם בטרם עת, אך בה בעת הם ששלחו את בניהם להילחם - מוטיב העקידה. עולה במחזה שאלת זכותו של האב להקריב את חיי בנו למען האידיאלים שהוא מקדש. הביקורת על דור האבות מובעת במחזה בצורה גלויה וברורה מאוד. בתחילה היא מובעת מפיו של בנימין הפצוע, אשר גם בעת מכאוביו וערפולו הוא מכיר בעובדה כי דן נשלח למשימה שגורלה המר ידוע מראש- "אנחנו דור אכזר שממית את הבנים הצעירים! הזקנים ממשיכים לחיות ואת הצעירים שולחים למות" (עמוד 82). אף אברהם בעצמו מכיר בעובדה זו בגלוי- "זהו דור אכזר שבו האבות שולחים את הבנים למות" (עמוד 83). אלמנט השכול מופיע גם הוא במחזה, השכול באותה תקופה היה בעיקר שכול של ההורים, כאשר בצילו ישנו גם שכול האהובות. במחזהו של מוסינזון, דן וגליה לא מספיקים להינשא לפני מותו, עובדה הבאה להדגיש את היותו נער צעיר אשר לא הספיק לחוות הרבה בחייו.
דמותה של האם במחזה היא פאסיבית בהסכמתה לשלוח את בנה ללחימה. גליה מייצגת את דמות האהובה, היא חברתו של דן, היא צברית וקיבוצניקית ואף קשרית המשתתפת במאמץ המלחמתי. גליה מבינה שעל דן להילחם ורק בסוף המחזה, לאחר מותו של אהובה, היא נשברת ומרשה לעצמה לכעוס ולבכות.
במחזהו של מוסינזון המתח בין הצברים לפליטי השואה פחות מודגש מאשר מחזות אחרים בני התקופה (משה שמיר, "הוא הלך בשדות"), אך ניתן למצוא לו כמה רמזים בדמותם של חייל א' וחייל ב', שניהם אנשי גח"ל. חייל א' בא להודיע על הרוג בשם מוישה גרוס, אשר היה עמו במחנות הריכוז בגרמניה. ייתכן כי ישנה פה ביקורת של מוסינזון על כך שפליטי השואה אשר שרדו את הזוועות והתופת בגולה, עלו ארצה וישר נשלחו להילחם ללא כל ידע בלחימה וללא כל סיכוי להישאר בחיים. כל שאר הפעמים שחייל א' או ב' מוזכרים הם מדברים ביידיש, שנחשבת לשפת הגולה ולא לשפת הצבר.
אחת מחוויית המלחמה המשמעותיות של התקופה הייתה אבל ציבורי על הקורבנות. לחברה היה צורך עז לבכות את מתיה והיה רצון לשמוע את הלוחמים מספרים את סיפורם. זו הסיבה לכך שהמחזה מתחולל סביב מותו הטראגי של הגיבור הצעיר. למרות היותו מחזה מלחמה, ההתייחסות בו להתנגשות עם האויב שולית. אין עימות או מפגש ממשי עם האויב ואין תיאור מפורט שלו.
הפקות.