הועד המקומי רשאי למנות לצורך ביצוע תפקידיו ועדות קבועות ועדות לעניינים או למקרים מיוחדים ולהטיל עליהן תפקידים כפי שייראה לו. לוועד המקומי ניתנו אותם סמכויות כמו למועצה, אולם הוועד המקומי אינו רשאי להשתמש בסמכויות אלה אם המועצה אינה משתמשת בהן, וכל עוד אין סתירה להחלטות המועצה שהודיעו עליהן לוועד ולחוקי העזר שלה. הוועד המקומי רשאי להעסיק עובדים לצורך ביצוע סמכויות שהמועצה אצלה לו ובלבד שיש למשרות אלה הקצבה בתקציבו המאושר. מינוי העובדים יעשה על פי צו המועצות המקומיות (נוהל קבלת עובדים לעבודה), התשל"ז-1977 . ועד מקומי חייב להעסיק גזבר והוא רשאי, באישור הממונה, להעסיק עובדים אחרים במשכורת או בשכר ולקבוע את משכורתם או שכרם ושאר תנאי עבודתם של העובדים כאמור. בין הסמכויות הנתונות לוועד המקומי באישור המועצה האזורית מצויה גם הסמכות להטיל מיסים. ועד מקומי רשאי להטיל בתחום הנהלתו, כל מס מן המיסים שהמועצה רשאית להטיל, ויהיו לו בקשר לכך הסמכויות שיש למועצה ובלבד שהוועד יקבל לכל פקודה כזו את אישור המועצה. ועד מקומי ישתמש לצורכי המיסים אותם הוא גובה, בשומות המועצה שנקבעו לנכסים שבתחום הנהלתו. אם אין למועצה שומות מתאימות, הוועד המקומי רשאי לערוך שומות ובלבד שלעניין הטלת ארנונה כללית היו לוועד אותן סמכויות כמו למועצה. ייגבו מיסי הוועד המקומי בידי המועצה יחד עם הארנונה שהוטלה על ידה, ויועברו לוועד המקומי בניכוי הוצאות הגבייה החלות עליו, ובהתאם להחלטת המועצה. אם הוועד המקומי אינו גובה את המיסים או מתרשל בגבייתם, המועצה רשאית, לאחר שהתרתה בוועד המקומי ובאישור הממונה, לגבות את המיסים במקום הוועד המקומי, ולהשתמש בכספים שניגבו בהתאם לתקציבו, לצורכי היישוב.
הועד המקומי נדרש להכין, בהתאם להוראות הממונה, תקציב הכנסות והוצאות לשנת הכספים ולהגיש אותם למועצה לאישור. התקציב לשנת הכספים הבאה יוגש למועצה לאישור לא יאוחר מיום 1 באוקטובר בכל שנה לשנת הכספים הבאה. לא הגיש הוועד תקציב במועדה אמור ולמרות דרישתה של המועצה עד 30 בנובמבר, תכין המועצה תקציב בעבור הוועד כדי להבטיח את קיום השירותים ההכרחיים ביותר לתושבי היישוב. חשבונות הוועד המקומי יבוקרו על ידי רואה חשבון שמינתה לכך המועצה, והוא חייב להגיש למועצה דין וחשבון על פעולותיו הכספיות של הוועד המקומי, לפי דרישותיו של הממונה. הוועד המקומי ישא בעלות שכרו של רואה החשבון.
אדם קרוב אצל עצמו
אדם קרוב אצל עצמו הוא כלל תלמודי שמשמעותו היא שאדם אינו נאמן להעיד על עצמו, לטובתו או אף לרעתו.
מקור הכלל.
מקור ראשון בו מופיע ביטוי זה נמצא ב, לגבי אדם המופיע לפני בית הדין ומעיד על עצמו ועל אדם נוסף שקיימו משכב זכר, נחלקו שם האמוראים האם ניתן להתייחס לעדותו, משום שזה סותר את הכלל "אין אדם משים עצמו רשע" - רבא פוסק, ובמקרה זה הלכה כמותו, שעדותו של אדם אינה חלה על עצמו ולכן עדותו אינה קבילה.
גדר הקרבה ומקורו.
קיימות שתי שיטות בראשונים לגבי גדר הקרבה:
למחלוקת זה ישמם מספר נפקא מינה
ליל וינגייט
ליל וינגייט הוא שמה של אחת מהפעולות הגדולות של תנועת המרי העברי בתל אביב, שנערכה בליל שבין ה-24 וה-25 במרץ 1946, ונועדה להוריד מעפילים בחוף תל ברוך וליצור הפגנת כוח פומבית של כוח המגן העברי בתל אביב.
רקע.
תנועת המרי העברי קמה באוקטובר 1945 כאיחוד של מחתרות ההגנה, האצ"ל והלח"י לצורך פעולה משותפת כנגד מוסדות השלטון הבריטי בארץ. בחורף 1946 שהתה בארץ ועדת החקירה האנגלו-אמריקנית לבירור שאלת ארץ ישראל, לפיכך הפסיקה ההגנה, ביוזמתה, את פעולותיה הצבאיות. אולם, משהתמהמהה הוועדה בעבודתה ולא גילתה כל כוונה ללחוץ על הממשלה הבריטית להגדיל את מכסות העלייה, החליטה ההגנה לעשות זאת בעצמה.
בליל ה-25 במרץ עמדה לעגון בחופי תל אביב ספינת המעפילים אורד וינגייט (על שם צ'ארלס אורד וינגייט, הקצין הבריטי שסייע בהקמת פלגות הלילה המיוחדות) כשעל סיפונה 248 מעפילים מאיטליה. המפקדה הארצית של ההגנה, בתיאום עם המפקדה המאוחדת של תנועת המרי החליטה לארגן מבצע הורדה שבסופו יוסתרו המעפילים בבתי תושבים בתל אביב. במקביל, תוכנן, יפעלו חוליות רבות ברחבי העיר כדי לחסום את דרכם של בריטים ולשבש מתקני צבא ובכך להקשות על הצבא הבריטי לפעול כנגד הורדת המעפילים.
הפעולה.
בעיר פעלו במשולב כוחות פלמ"ח, חי"ש, חי"מ, גדנ"ע ויחידות נוספות. מתכנן המבצע היה בכיר ההגנה, יהושע גלוברמן. הכוחות התארגנו בשלוש חגורות מן החוף ומזרחה, שמטרתן הייתה לחסום את הבריטים. את ה"חגורה" המזרחית ביותר איישו אנשי פלמ"ח ותפקידם היה לחסום את הכבישים המובילים למרכז העיר, על מנת למנוע מהבריטים להחיש תגבורת למקום; את החגורה המרכזית איישו בעיקר אנשי חי"ש ובחגורה הצמודה לחוף הוצבו אנשי פלמ"ח ופלי"ם, שתפקידם היה להוריד את המעפילים. בנוסף הוצבו בנקודות כינוס בעיר אנשי גדנ"ע וחי"ם שהיו אמורים ליצור המון בתוכו ייטמעו המעפילים עם הורדתם. הבריטים הבחינו בתכונה יוצאת דופן וחשו שדבר-מה עומד להתרחש.
במשך הלילה נתקלו כוחות צבא ומשטרה בריטים באנשי ההגנה במספר נקודות חסימה. ההיתקלות החמורה ביותר אירעה בפינת הרחובות מרמורק ויהודה הלוי (היום רחוב אבן גבירול). משוריין בריטי שסייר סביב שרונה ("הקריה") הבחין בפעילות החשודה באזור, וכשהתקרב פתחה עליו באש חוליית ההגנה שהתבצרה במרפסת הבית הסמוך, בפיקודה של חברת הפלמ"ח, ברכה פולד, בת ה-19. כוח בריטי מן המחנה הסמוך נזעק לעזרת המשוריין. בחילופי האש נורתה ברכה פולד ממקלע הברן של המשוריין. היא נפצעה אנושות, ונלקחה על ידי הבריטים לחקירה במשטרת יפו, רק לאחר החקירה נלקחה לבית החולים הממשלתי, שבו נפטרה מפצעיה לאחר זמן קצר.
האונייה התגלתה על ידי הבריטים בשעות הערב, עוד לפני שהצליחה להתקרב לחוף. היא הוקפה במשחתות בריטיות שליוו אותה לנמל חיפה, משם נשלחו המעפילים למחנה המעצר בעתלית.
לכאורה היה "ליל וינגייט" כישלון חרוץ, אולם הוא היה אפקטיבי ביחסי הציבור של תנועת המרי. "ליל וינגייט" היה הוכחה ליכולתה של ה"הגנה" לתכנן ולבצע פעולות בהיקף רחב בשילוב עם העורף האזרחי. הודות לכך, הוגבר החלק הגלוי של המאבק נגד הבריטים ותל אביב הפכה למרכז המחאה הגלויה נגד הספר הלבן. הלווייתה של ברכה פולד, למחרת, הפכה להפגנת מחאה ענקית נגד מדיניות הבריטים להגבלת העלייה לארץ ישראל.
הנצחה.
תושבי הרחוב הסמוך למקום נפילתה של ברכה פולד קראו לרחובם על שמה. באוקטובר 1950 החליטה עיריית תל אביב לקרוא לרחוב רשמית על שמה. ב-1989 הציבה העירייה שלט הנצחה לליל וינגייט ליד רחוב אבן גבירול 2 (בית אליהו), בסמוך למקום נפילתה של ברכה פולד.
חמירא סכנתא מאיסורא
חמירא סכנתא מאיסורא (עברית: חמורה סכנה מאיסור) הוא כלל הלכתי הקובע שהלכות הנוגעות לבריאות הגוף ולקיום החיים הפיזיים, חמורות יותר מהלכות הנוגעות לעניינים רוחניים. חומרה זו מתבטאת, בין השאר, בכך שבנוגע להלכות המוגדרות כ"איסורים" הולכים אחרי הרוב, גם במקרים בהם משמעות הדבר היא להקל. זאת בניגוד לעניינים הנוגעים לחיים הגשמיים - שם פוסקים לחומרה בכל מקרה.
מפעל המלח בסדום
מפעל המלח בסדום או בשמו הידוע יותר מחנה העובדים בסדום של חברת האשלג, הוא מפעל הדרומי והמאוחר מבין שני המפעלים שהוקמו לחופי ים המלח לפני קום המדינה. המפעל הוקם בשנת 1934 באגנו הדרומי של ים המלח ביחד עם מחנה העובדים שלרגלי הר סדום על ידי משה נובומייסקי והמהנדס הבריטי תומאס גריגורי טולוק. המפעל הוקם על-מנת להרחיב את ניצול המינרלים שבים המלח ולהפיקם הפקה מסחרית בשיטת האידוי בבריכות רדודות. למרות הקמתו המאוחרת, הפך המפעל בשנת הייצור האחרונה של חברת האשלג הארץ ישראלית לריווחי וייצר כ־80% מתפוקת האשלג הכוללת של שני המפעלים.
רקע.
חברת אשלג ארץ-ישראלית החלה את פעילותה בצפון ים המלח, באתר שקרוב יותר לירושלים ולמקומות מיושבים. אולם, התנאים לשימוש באנרגיית השמש לצורך הפקת אשלג היא קרינה באין עננים המפריעים לה, לחות נמוכה באוויר (35%) וטופוגרפיה מתאימה – אזור שטוח המתאים להתקנת בריכות אידוי. תנאים אלו קיימים בצורה טובה יותר באגן הדרומי של ים המלח, באזור הנקרא מלחת סדום - מישור רחב של כ־100 קמ"ר ומתאים ביותר לבניית בריכות אידוי עצומות. אדמת המלחה ספוגת המלח אטימה למים וחוסכת איטום מלאכותי של הבריכות. נוסף לזה, ריכוז המלחים גבוה יותר במי האגן הדרומי של ים המלח משלוש סיבות:
מנגד, האתר הדרומי היה מרוחק כ-80 ק"מ נוספים מהמפעל הצפוני בים המלח, ללא כביש גישה. התחבורה למקום נעשתה בהסעה ימית בלבד שהייתה נתונה למשטר של סערות קשות שטלטלו את הסירות יותר בשל כובד המים. המרחק גרם לעלות גבוהה של הובלת המתקנים לבניית בית החרושת ותפעולו ושל הובלת התוצרת לשיווק. המרחק גרם גם לניתוק העובדים, דבר שהכביד עליהם ומנע גיבוש צוות קבוע. נוסף לזה, גם החום הכבד יותר בדרום הקשה על העבודה ועל החיים במקום. כמו כן, סכנת השיטפונות ונזקיהם בדרום גדולה יותר בגלל נחל צין ונחל הערבה שמתנקזים למלחה. ובנוסף, הייתה גם בעיית המים המתוקים - הן לעובדים והן לצורך התעשייתי של הפרדת המינרליים ולשטיפת הבריכות מהמלחים ששקעו בהן - שהייתה קשה יותר בדרום מאשר בצפון.
הקמת המפעל הדרומי ומחנה העובדים בסדום.