מיד אחרי הגעתו לארץ ישראל, הצטרף אבן-ארי לארגון "ההגנה" ומילא בו תפקידי שמירה מספר פעמים בשבוע. ב-1940 התנדב לצבא הבריטי ושירת בשורותיו חמש שנים וחצי, במהלכן אף מצא זמן למחקרים בוטניים-סיסטמטיים שערך באיטליה ובקפריסין. בשנת 1951 קודם לדרגת פרופסור ובשנים 1953–1959 כיהן כסגן נשיא האוניברסיטה (תפקיד שבמסגרתו ניצח על הקמת קמפוס גבעת רם של האוניברסיטה).
בשנת 1959 הקים אבן-ארי, בראשות צוות מחקר של האוניברסיטה העברית, מרכז ניסויים לחקלאות מדברית ברמת נגב. בחווה, שהוקמה בשטח העיר העתיקה עבדת, שוחזרו מפעלים חקלאיים בשיטות עתיקות ונבדקה מידת הצלחתן בגידול צמחים. מחקרים אלה קובצו בספר "הנגב – מלחמת קיום במדבר". בין תרומות החווה לחקר החקלאות המדברית בולטת הטיית מי השיטפונות וניצולם להשקיה. בשנת 1971 מונה למנהל מדעי של מדרשת שדה בוקר.
על פועלו בחקר המדבר זכה אבן-ארי בפרס ישראל לשנת 1987, במשותף עם תלמידו יואל דה-מלאך. שנתיים לאחר מכן הלך לעולמו והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים. לאחר מותו, הוחלט כי החווה בעבדת, אותה אבן ארי הקים, תקרא על שמו.
דידובה (פרוור)
דידוּבֶּה (בגאורגית: დიდუბე) אחד מהפרוורים העתיקים בטביליסי גאורגיה, שהפך רק בשנות ה-70 של המאה ה-19 לחלק מהעיר עצמה. הפרוור שוכן על גדת נהר הקורה מצידו הצפון-מערבי. מקור שמו הוא מהמילה "דידי דוּבֶּה" ("დიდი დუბე") שפירושה "שטח נמוך גדול" (דידי-גדול, דובה-שטח נמוך). שמו הקדום של הפרוור הוא צחֶניס טֶרפּי (ცხენის ტერფი, מילולית: "פרסת הסוס" או "עקב הסוס").
פלג של נהר האראגווי זורם בדידובה.
היסטוריה.
הייתה דידובה, במאה ה-12, בריבונות המלכה ושכן בה אחד מארמונות המלכה וכנסיית גאורגי הקדוש. לראשונה נזכר הפרוור במאה ה-12 בתקופת שלטונה של תמר המלכה כאשר היא נישאה, בשנת 1188, לדוד סוסלן. אזכור נוסף מאותה מאה היא החגיגה העממית שנערכה בדידובה לאחר ניצחון הגאורגים בקרב שמכור (1195). במאות שבאו לאחר מכן היה הפרוור בלתי מיושב.
במאה ה-17, בתקופת שלטונו של וחטנג השישי, הופיעו שוב מתיישבים בפרוור. באותה תקופה הוסט מסלולו של נחל מכפר אבצ'לה (ავჭალა) כדי שיעבור בדידובה. במאות ה-17 וה-18 נחשבה דידובה, מבחינה מנהלתית, לכפר בפאתי טביליסי, ופרנסת תושבי הכפר הייתה חקלאות, ואת תוצריה היו מוכרים בשוקי טביליסי. במפה ששרטט המדען (זואולוג ואורניתולוג - מומחה בתורת העופות) והסייר הגרמני, יוהאן אנטון גיולדנשטאדטי (Johann Anton Güldenstädt) (1745–1781), משנת 1772, צוינו שרידי מצודת-דידובה.
בתחילת המאה ה-19, זרמו בדידובה שני ערוצי נחל, האחד מגיע מכפר אבצ'לה והשני מנהר הקורה, שנקרא "ערוץ הגן" ("ბაღის არხი"). בשנת 1872, חולק שטח הפרוור לשנים עקב עבודות סלילת מסילת הברזל טביליסי-פותי. עובדי המסילה השתכנו בחלק הקרוב למסילת הברזל בדידובה ללא רשות הרשויות. אזור זה לפיכך קיבל את שמו הרוסי "נאחאלוֹדקי". ב-23 בדצמבר 1905 נכנס צבא האימפריה הרוסית לדידובה במטרה להכניע מורדים שהשתלטו על המקום. אף על פי שהמורדים זכו ביתרון בתחילה בכך שאיפשרו את כניסת הצבא ואז תקפו אותם מאחרו, המטירו הרוסים ארטילריה כבדה על האזור והשתלטו עליה.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בדידיובה נתגלו ממצאים מהתקופה הקדם נאוליתית, תחילת תקופת הברונזה (סוף האלף ה-4 לפנה"ס), תקופת קורה-אראס (Kura-Araxes culture) - תרבות קדם עבר קווקזית (נמצאו בשנת 1930).
בסוף המאה ה-19 הוקם, בחצר כנסיית דידובה (დიდუბის ღვთისმშობლის ეკლესია), פנתאון דידובה, שהיה ביום הקמתו הפנתאון החשוב בגאורגיה.
דידובה (רובע)
אכבר הגדול
אולימפיאדת שאמוני (1924)
אולימפיאדת החורף ה-1 נערכה מ-25 בינואר ועד 5 בפברואר 1924 בעיר שאמוני שבצרפת.
באולימפיאדה השתתפו ספורטאים מ-16 מדינות.
עריצות הרוב
עריצות הרוב היא מונח במדע המדינה המתייחס למצב אפשרי במערכות דמוקרטיות, בו הרוב כופה את דעתו על המיעוט באופן דומה לעריץ הכופה את רצונו על נתיניו. על אף שהחלטות אלו מתקבלות בהליך דמוקרטי, בו ניתנת גם למיעוט האפשרות להצביע ולהביע את דעתו, הרי שהתוצאה הסופית, כפיית דעת הרוב על המיעוט ושלילת חירותו של המיעוט, אינה שונה מהכרעה המתקבלת על פי דעתו של עריץ יחיד. מצב זה מוזכר בכתבים רבים של הוגים ליברלים במדע המדינה, ובהם מצוין כי משטר תקין כולל הכרה בזכויות המיעוט והגנה עליהם.
בעיה זו קיימת בכל משטר דמוקרטי בו קיימת בכל הכרעה דעת רוב ודעת מיעוט. השאלה באיזה תחומים יכול הרוב לכפות את דעתו על המיעוט היא עניינם של מכשירים חוקתיים שנועדו להקטין את בעיית עריצות הרוב, ולהגביל את ההכרעות המתקבלות במשטר דמוקרטי לתחומים בהם ההכרעה יכולה להראות כלגיטימית גם מצד אלו שלא תמכו בה. מכשירים מסוג זה הם חוקה המבטיחה את זכויות האדם, והסדרים מוסדיים המבטיחים גם למיעוט ביטוי במוסדות השלטון.
כבר בשנת 1787 הביע אלכסנדר המילטון חששות בוועידת החוקה מפני ממשל שידאג רק למקורבים אליו ויתעלם משאר האוכלוסייה. זו הייתה אחת הסיבות לאימוץ שיטת חבר האלקטורים בבחירות בארצות הברית, או במילותיו של המילטון "כדי לוודא שתפקיד הנשיא לעולם לא יהיה בידיו של אדם שאינו באופן מובהק בעל הכישורים הנדרשים." גם כתבי הפדרליסט מאותה תקופה כוללים התייחסות לנושא זה. המונח "עריצות הרוב" מיוחס לג'ון סטיוארט מיל בספרו "על החירות" (1859) ולאלכסיס דה טוקוויל, בספרו "הדמוקרטיה באמריקה" (1835; 1840).
מחקרים במדע המדינה זיהו שני תרחישים נפוצים של עריצות הרוב המערערים את יסודות הדמוקרטיה:
אחד הכלים המרכזיים למניעת עריצות הרוב היא חוקה, בה מוגדרים כללים המגבילים את סמכויות הרשות המחוקקת ומגדירים כללים להפרדת רשויות ולביקורת שיפוטית.
תולדות המושג.
עריצות הרוב הייתה מוכרת כבר ביוון הקלאסית וההלניסטית, וכונתה אוכלוקרטיה ("שלטון האספסוף"). אריסטו גינה את עריצות הרוב בספרו "הפוליטיקה", וכינה אותה "צורה חמישית של דמוקרטיה": "בצורת שלטון זו השלטון אינו נמצא בידי עריץ יחיד אלא בידי רבים. להם יש את הכוח העליון, והחוק נקבע על פי גזירותיהם. זהו מצב של חקיקה על ידי דמגוגים. העם הופך למונרכיה, והכוח ניתן לרוב, לא כיחידים אלא כקבוצה. והרוב, השולט באופן מלוכני, מתנער משלטון החוק, מבקש לממש את התנופה, והופך לעריץ. סוג זה של דמוקרטיה הוא בעצם עריצות."
בשנת 1787 נעשה לראשונה שימוש בכינוי "עריצות הרוב" בתקופה המודרנית, בחיבורו של ג'ון אדמס "הגנה על חוקת הממשל של ארצות הברית". בכתבי הפדרליסט של ג'יימס מדיסון, שנכתבו באותה תקופה, הוא כינה את התופעה "אלימות הרוב". אדמונד ברק השתמש בביטוי זה במכתביו משנת 1790, והוא הפך לפופולרי במיוחד לאחר פרסום הספר "על החירות", ספר עיון פילוסופי של ג'ון סטיוארט מיל העוסק בשאלות הנוגעות לחירות הפרט.
נקודות מבט.
הגדרתו של אלכסיס דה טוקוויל.
עריצות הרוב נסקרת באופן נרחב בספר "הדמוקרטיה באמריקה" של הפילוסוף הצרפתי אלכסיס דה טוקוויל. בספר הוא משבח את השוויון החברתי בדמוקרטיה האמריקאית, אך גם מתריע על הסכנות הגלומות בה:
דה טוקוויל מציע בספר מספר צעדים למניעת מצבים של עריצות הרוב, בהם חיזוק ארגוני חברה אזרחית, חופש העיתונות ומערכת משפט עצמאית.
הגדרתו של הרברט ספנסר.
הרברט ספנסר בספרו "הזכות להתעלם המדינה" (משנת 1850) מתייחס לעריצות הרוב:
"הרעיון שלרוב מותר לעשות כל דבר הוא בין האמונות השגויות הנפוצות ביותר בפוליטיקה. לשם דוגמה, נניח כי במדינה מסוימת ישנה פאניקה מפני התפוצצות אוכלוסין. הממשלה, המייצגת את דעת הקהל, מחליטה כי במצב כזה כל תינוק שייוולד במשך עשר השנים הבאות יוצא להורג בטביעה. האם מישהו חושב שהחלטה כזו ניתנת להגנה חוקתית? ברור שלא, כי יש גבול לכוחו של הרוב. הנה דוגמה נוספת: נניח כי במדינה מסוימת חיים ביחד שני עמים, למשל קלטים וסקסונים. נניח שהרוב מחליט להפוך את אנשי המיעוט לעבדים. האם במקרה כזה תהיה סמכותו של הרוב תקפה? אם לא, אז כנראה יש חוק כלשהו שהרוב חייב להיצמד אליו. נניח, לצורך דוגמה נוספת, החלטה לפיה אנשים בעלי הכנסה נמוכה, שאינם משלמים מס הכנסה, לא יהיו זכאים לקבל שירותים ציבוריים. האם ניתן להצדיק החלטה כזו? אם לא, אז לפנינו מקרה שלישי שבו החלטת הרוב חייבת להידחות. מהו, אם כן, חוק זה שהרוב כפוף אליו, אם לא חוק ההגינות, חוק החירות וחוק השוויון? הגבלות אלה שוללות את זכותו של הרוב לרצוח, לשעבד או לגנוב, פשוט משום שרצח, שעבוד וגנבה הן הפרות בולטות של חוקי מוסר בסיסיים."
הגדרתו של רוברט א. דאהל.
חוקר מדע המדינה רוברט א. דאהל הסביר את מושג עריצות הרוב באופן הבא:
"עריצות הרוב מוצגת לעיתים כפרדוקס. מצד אחד, הרוב רשאי לחוקק חוקים הפוגעים במיעוט מעצם היותו רוב, ומצד שני קיימת ציפייה שהרוב לא ינהג כך במשטר דמוקרטי. זהו לכאורה מצב פרדוקסלי, כי שתי האפשרויות סותרות זו את זו, אבל זו לא באמת דילמה. ברור שהרוב רשאי לחוקק חוקים הפוגעים במיעוט, אך השאלה היא: האם יהיה זה נכון לאפשר לרוב פגיעה משמעותית בזכויות המיעוט? התשובה היא בבירור לא. במילים אחרות, שני המקרים שסותרים האחד את השני הם המקרה שבו חברה מחליטה על שיטת הממשל הדמוקרטית, ומקרה מקביל בו מאפשרים לרוב לפגוע באופן משמעותי בזכויות המיעוט. פגיעה כזו מונעת מהמיעוט את הזכויות הדרושות לו להשתתפות בתהליך הדמוקרטי. למעשה, פגיעה כזו תתפרש כהתנערות של הרוב משיטת הממשל הדמוקרטית. אין דרך לבצע את שני הדברים ביחד.