כדי שלא ייאלץ להיפגש עם הרב רוזובסקי, וכשפעם הוצרך לדבר בעניין הקמת מקווה בעיירה, המתין החפץ חיים להזדמנות שהרב רוזובסקי יסע לווילנה ורק אז הגיע לעיירה.
בהשפעת החפץ חיים (שהיה ידידו ומעריצו של אביו רבי יוסף זונדל), התקבל רבי נפתלי מנחם לכהן ברבנות המושבה פתח תקווה, אולם עוד קודם שמומשה תוכנית זו נפטר.
בניו לא הצליחו להגיע להלווייתו, ובתו צפורה אמרה אחריו קדיש.
חיבוריו.
לאחר פטירת אחיו רבי יהודה לייב הוטנר, הוטלה על שכמו מלאכת הוצאת כתביו הנותרים של אביו רבי יוסף זונדל, ואז הוציא לאור את הספר גנזי חיים. הוא עצמו חיבר ספר בשם חלקת מנחם אך לא הספיק לא הוציאו והוא נותר בכתובים.
הבורסה לניירות ערך של מוסקבה
מוחמד טנטאווי
בתי ניסן ב&quot;ק
בתי ניסן ב"ק היו ארבע שכונות יהודיות ששכנו סמוך לשער שכם בירושלים מסוף המאה ה-19 עד מאורעות תרפ"ט ב-1929. השכונה "קריה נאמנה" הוקמה על ידי ראשוני העולים מגאורגיה שעלו לארץ בעת החדשה בשנת 1863. הם התיישבו בעיר העתיקה בירושלים, והקימו בשנת 1876 שכונה מחוץ לחומות - קריה נאמנה.
היסטוריה.
הבתים הראשונים נרכשו בשנת 1875 על ידי ניסן ב"ק, חסיד רוז'ין, מעסקני העדה האשכנזית בירושלים, במסגרת תהליך "היציאה מן החומות". ניסן ב"ק שאף להקים שכונה לאנשי הקהילה החסידית שגרו בצפיפות בעיר העתיקה. שמה של השכונה נקרא תחילה "אהלי משה ויהודית" על שם משה מונטיפיורי ורעייתו, ובהמשך שונה ל"קריה נאמנה". בניגוד לרוב השכונות שהוקמו עד לשנה זו, שכנה "קריה נאמנה" מצפון לעיר העתיקה ולא במערבה, על הדרך ליפו, כנראה בגלל חוסר מקום ומחירי הקרקע הגבוהים שם.
השכונה לא התפתחה כמתוכנן, כנראה מחמת חוסר קונים למגרשי החברה, ורק על חלק מהאדמות שנרכשו נבנו בתים. על ראשיתה של השכונה כתב אליעזר בן-יהודה: .
בהמשך נמכרו חלק מאדמות החברה והוקמו שלוש שכונות לעדות אחרות: "אשל אברהם" לעדת הג'ורג'ים, "בית שמואל" ליוצאי הקווקז ו"עיר צדק" ליוצאי סוריה ועיראק. מכלול השכונות, כונה בפי תושבי ירושלים "בתי ניסן ב"ק" (ביידיש: "נישע ב"ק'ס הייזער"), ובשנת 1898 הוא כלל 120 בתים.
ב-1884 נבנה במתחם "אהלי יעקב" שבשכונת "קריה נאמנה" בית כנסת בעזרת תורם יהודי. ערב מאורעות תרפ"ט פעלו בשכונה 14 בתי כנסת והתנהלו בה חיי קהילה פעילים לצד השכנים הערבים.
סופה של השכונה היהודית הגיע במאורעות תרפ"ט. ביום שישי, י"ז באב תרפ"ט (23 באוגוסט 1929), יצא המון מוסת מהמסגדים בהר הבית לאחר תפילת יום השישי לכיוון השכונות היהודיות בעיר החדשה דרך שער יפו ושער שכם. האספסוף שצעד דרך שער שכם פנה תחילה לשכונת מאה שערים ולאחר שנהדף משם עבר לתקוף את שכונת ניסן ב"ק. הפורעים הערבים רצחו בשכונה שמונה יהודים, פצעו אחרים, בזזו רכוש ושרפו בתי כנסת ובתים נוספים. לאחר המאורעות עזבו רוב התושבים היהודים את בתיהם ורק מעט יהודים ספרדים נשארו. רוב הבתים נתפסו על ידי מוסלמים ונוצרים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 חודשה התיישבות יהודית בבתי ניסן ב"ק על ידי כמה משפחות יהודיות. בסוף שנת 2006 התגוררו בשכונה חמש משפחות יהודיות ובתחילת שנת 2011 התגוררו בשכונה שמונה משפחות יהודיות.
בתי ניסן בק
קריה נאמנה
נישע ב&quot;ק'ס הייזער
קריה נאמנה (שכונה)
וסטרוס
וֵסְטֶרוֹס (בשוודית: Västerås) היא עיר-המושב של מחוז וֵסְטְמַנְלַנד והעיר הגדולה ביותר בחבל וסטמנלנד שבלב ארץ סביאלנד, שוודיה. זוהי העיר החמישית בגודלה בממלכה (אחרי סטוקהולם, גטבורג, מאלמה ואופסלה). בעיר חיים כ-107,000 תושבים, ובשטח העירייה, שמקיפה 25 יישובים וכפרים נוספים, מתגוררים 137,029 נפש נכון ל-2010.
העיר מכונה "עיר מלארן" על שום מיקומה לשפת האגם; כינוי נוסף שניתן לה הוא "עיר המלפפון", זאת על שום הגידול החקלאי שנפוץ בסביבתה מאז השרפה שפגעה בה ב-1714.
היסטוריה.
וסטרוס היא מהעתיקות בערי שוודיה. היא הוכרה כעיר בשנת 990, ובסוף המאה ה-13 קיבלה את חותמה. היישוב וסטרה ארוס (Westra Aros) היה כבר בעידן הוויקינגי מקום מסחר חשוב שישב לשפת שפכו של נחל סווארט אל אגם מלארן. המקום נחשב טוב, והאזור שסביבו כבר היה מקושר ברשת של דרכים.
בראשית המאה ה-11 הייתה וסטרוס העיר השנייה בגודלה בשוודיה, ובמאה ה-12 מונתה כמושב בישופות והוחל בבניית הקתדרלה שלה, שגובהה 92 מטרים. במהלך המאה ה-13 נבנה מנזר, במקום שבו עומד כעת בית העירייה. בשפך הנהר עמד מוצב קטן. טירת וסטרוס נבנתה אף היא באותה המאה, לצורכי הגנה, אולם במהלך המאה ה-14 התפתח המוצב הקטן לכדי מצודה, שממנה הגנו מעתה על העיר מפני פולשים מהאגם. במאה ה-13 הפכה וסטרוס לנמל המוצא החשוב ביותר של ברזל ונחושת בברגסלאגן.
בשנת 1501 כותרה טירת העיר למשך חודשיים, בידי צבאו של סטן סטורה הזקן. בראשית העשור השני למאה, כשמלך דנמרק פלש לאזור וסטרייטלנד, שימש בישוף וסטרוס אוטו אולאבי ראש-חזיר כנציג אל מול המלך. לאחר סבבי משא-ומתן רבים, הואשם אוטו בהתרפסות בפני הדנים, ונכלא בטירה. ב-1520 כבשו הדנים את הטירה ולקחו עימם את אוטו לסטוקהולם. כריסטיאן השני עלה למלוכה, ומרחץ-הדמים לא אחר לבוא. כאחת מהסיבות להוצאות הרבות להורג, שימשה עבור המלך תלונתו של הבישוף אוטו על היחס בכלא.
מלך שוודיה גוסטב ואסה ניהל את הקרב על וסטרוס בהצלחה יתרה, ועד 1522 היו המנזר והטירה בידי השוודים.
הודות לקרבתה למכרות כסף הייתה העיר לאורך המאה ה-16 מוקד של "יצוא" כסף דרך הנמל שלה, והייתה מהחשובים שבאתרי הטְבעת-המטבעות בממלכה כולה.
ב-1623 נוסד בעיר בית הספר התיכון הראשון בשוודיה, וב-1630 בית הספר הראשון לבנות. שני המוסדות, שהקים הבישוף יוהנס רודבקיוס, היו מסופחים לקתדרלה שבמרכז וסטרוס. באותה שנה התגלה המקרה הראשון של דבר - שהרג חמישית מאוכלוסיית העיר (שאז מנתה פחות מ-1,800 נפש).
במפנה המאה ה-20 הטביע התיעוש את חותמו על העיר. באותה עת עלו גם תוכניות לבניית בית מלון במרכז העיר, שיכלול בר, חלל ריקודים וכיוצא בזה שירותים יוקרתיים; מבנה האר נובו, בתכנונו של האדריכל אריק ראהר (Rahr), נחנך לבסוף בשנת 1907, והוא נחשב כיום כאחד המבנים היפים בשוודיה.
בחלקיה המרכזיים של וסטרוס נשתמר חלקית מערך הרחובות הימי-ביניימי. בעיר גשרים ופארקים רבים, וברחביה פרוסים כ-340 ק"מ של שבילי אופניים. כ-30% מהתושבים רוכבים על אופניהם בדרך לעבודה וממנה.
כלכלה.
תעשייה מסורתית עודנה חשובה בכלכלת וסטרוס, אולם תעשיית הגרפיקה, תאגידי מחשבים, אלקטרוניקה ותקשורת לצד שירותים, הופכים למרכזיים יותר ויותר. בתחומי העיר פועלות כ-3,700 חברות קרן הון משותף רשומות; טכנולוגיית המידע ואוטומציה - לצד האוניברסיטה של עמק מלארן ו"הכפר הטכני" (Teknikbyn - Science Park Västerås) שפועלים בעיר - הם ליבת תעשייה שהפכה את וסטרוס למרכז ידע בקנה מידה בינלאומי.
המעסיק הגדול ביותר בסקטור הציבורי הוא העירייה (כ-11,000 עובדים). התעשייה הגדולה ביותר היא קונצרן האוטומציה השווייצרי-שוודי ABB, עם כ-4,500 עובדים.
משדה התעופה של וסטרוס יוצאות טיסות לספרד, לאנגליה, לגטבורג ולאומאו.
הנמל של וסטרוס הוא הנמל הגדול ביותר בסקנדינביה שממוקם על שפת אגם.
חברת ההלבשה העולמית H&amp;M פתחה את חנותה הראשונה בווסטרוס, ב-1947.
מוחסן פח'רי-זאדה
פרופסור מוחסן פח'רי-זאדה מהאבאדי (בפרסית: محسن فخری‌زاده مهابادی; 1957 – 27 בנובמבר 2020) היה ראש תוכנית הגרעין האיראנית, קצין בדרגת בריגדיר גנרל במשמרות המהפכה האסלאמית ובמשרד ההגנה האיראני, פרופסור לפיזיקה גרעינית באוניברסיטת האימאם חוסיין בטהראן, וראש המרכז למוכנות וטכנולוגיות הגנה מודרניות.
פרויקט הגרעין.
מוחסן פח'רי-זאדה היה ראש פרויקט 111 , פרויקט הגרעין הצבאי האיראני, ומאז 1991 ועד מותו היה מרצה וחבר במועצת המדענים של המחלקה לפיזיקה בפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטת האימאם חוסיין בטהראן.
עבודתו על פרויקט 111 עם משרד ההגנה האיראני החלה עוד לפני שנת 1991. משום כך נחשב ליעד מודיעיני עיקרי של סוכנויות הביון המערביות, בעיקר ה-CIA והמוסד.
במהלך חשיפת תוכנית הנשק הגרעיני של איראן ציין בנימין נתניהו בנאומו כי בראש פרויקט "אמאד" עמד מוחסן פח'רי-זאדה, שהמשיך אותו גם ב-2018 תחת ארגון סאפאנד (SPND), הכפוף למשרד ההגנה האיראני.
ההתנקשות בפח'רי-זאדה.
על פי דיווח בניו יורק טיימס ההכנות להתנקשות החלו בשנת 2019, בסדרת פגישות בין גורמים ישראלים, בהובלת ראש המוסד דאז יוסי כהן, לבין גורמים אמריקאים בכירים, בהם הנשיא דאז דונלד טראמפ וראש ה-CIA ג'ינה הספל.
ביום שישי 27 בנובמבר 2020 חוסל פח'רי-זאדה ביריות סמוך לעיירה שליד טהראן, בעת שנהג לביתו ברכבו הלא־משוריין, כשלצדו יושבת אשתו. אחד עשר מאבטחיו שהו בשלוש מכוניות, אחת מלפני רכבו ושתיים מאחוריו. ההתנקשות בו בוצעה מרחוק, באמצעות תקשורת לוויינית ושני רכבים, שעל אחד מהם, טנדר של ניסאן, הותקנה מכונת ירייה מאג רובוטית שנשלטה מרחוק. לצורך התקנת מערכות התקשורת ומכונת הירייה הוברחו הרכיבים לאיראן בחלקים לאורך תקופה של כ-8 חודשים. הרכבים אף צוידו במערכות בינה מלאכותית וזיהוי פנים שנועדו לגשר על השיהוי בין הרכבים לבין מרכז הבקרה ממנו הופעלו. הרכב הראשון הוצב בצד הדרך ואיפשר את זיהויו באמצעות מצלמה, ולאחר מכן נורה על ידי הרכב השני. מכונת הירייה ירתה 13 קליעים, מתוכם גם כאלו שהופנו כלפי מאבטחיו. אשתו לא נפגעה כלל. הרכב השני מולכד בחומרי נפץ שנועדו לאפשר השמדה עצמית לצורך העלמת ראיות, אך הפיצוץ לא השמיד אותו לחלוטין כמתוכנן, וחוקרי האירוע עדיין הבינו את מטרתו.