הרשומה המוקדמת ביותר של טאגאלוג היא מסמך מסוף המאה ה-9 הידוע בשם "לגונה קופרפלייט". הוא מיוחס לתאריך 21 באפריל 900 בלוח השנה הגרגוריאני. המסמך נכתב במלאית קדומה, ומכיל מילות מפתח רבות בסנסקריט ואלמנטים של אוצר מילים לא מלזי. המסמך קובע כי הוא משחרר את המחזיקים בו מחוב של זהב בהיקף מסוים. המסמך וכל מה שנמצא סביבו מעידים כי חברה מורכבת, עם מנהגי קבורה בסרקופגים, התפתחה בחצי האי בונדוק במחוז קזון. כמו כן הוקמו קהילות של טאגאלוג במנילה ובטונדו, כולן ביובל של הנהר פאסיג, ובמקומות נוספים. בתקופת שלטונו של סולטאן בולקיה, בשנים 1485–1521, החליטה סולטנות ברוניי לשבור את המונופול של טונדו בסחר עם סין על ידי תקיפת טונדו והקמת סלרונג כמדינת בובה ברוניינית.
הנוסע טום פירס, שהיה באזור בראשית המאה ה־16, ציין כי אנשי האי לוזון היו "בעיקר כופרים" ולא מוערכים הרבה במלאקה בזמן שהוא שהה שם. עם זאת הוא ציין כי הם היו אנשים חזקים וחרוצים שעסקו ״בדברים שימושיים״. מסעו של פירס הוביל אותו לגלות שבארצם יש מספיק מזון, שעווה, דבש וזהב מסוג נחות.
השליט של הטאגאלוג לא היה מלך, ושלטה בהם קבוצה של זקנים. הם סחרו עם שבטים מבורניאו ומאינדונזיה. היסטוריונים פיליפינים מציינים כי במלאקה דוברו כ־80 שפות שונות. כאשר הגיעה ספינתו של מגלן לפיליפינים, הוא ציין שהם אוספים אלמוגים הקשר עם שאר דרום-מזרח אסיה הוביל ליצירת כתב ששימש מאוחר יותר בספר ״דוקטרינה כריסטיאנה״, שאותו כתבו המתנחלים הספרדים מהמאה ה-16.
ב־19 במאי 1571 העניק מיגל לופז דה לגזפי את התואר "עיר" למושבה מנילה. התואר אושר ב־19 ביוני 1572. בהשפעת ספרד הפכה מנילה למרכז הקולוניאלי שלה במזרח הרחוק. הפיליפינים הייתה מושבה ספרדית שחסתה תחת הסמכות של ספרד החדשה. ניהל אותה המושל הכללי של הפיליפינים, ששלט ממנילה. במשך 333 שנות השלטון הספרדי כתבו אנשי כמורה ספרדיים ספרי דקדוק ומילונים שונים של שפת הטאגאלוג. את המילון החשוב הראשון של שפת טאגאלוג חיבר המיסיונר הצ'כי הישועי פאבלו קליין בתחילת המאה ה־18. המשורר המקומי פרנסיסקו באלתזר (1862–1788) נחשב סופר הטאגאלוג החשוב ביותר, והעבודה הבולטת ביותר שלו הייתה האפוס פלורנטה בלורה בתחילת המאה ה־19.
יוצאי אסיה המקוריים שהגיעו לאמריקה הצפונית לאחר תחילת ההתיישבות האירופית היו קבוצה של פיליפינים, המכונה "לוזוניאנים" או ״אינדיאנים של לוזון״, שהיו חלק מצוות הספינה הספרדית Nuestra Señora de la Buena Esperanza. הספינה הפליגה ממקאו ועגנה במפרץ מורו בחוף קליפורניה ב־17 באוקטובר 1587, כחלק ממסחר בין הודו המזרחית (השם הקולוניאלי של מה שיהפוך לפיליפינים) ובין ספרד החדשה (מושבות ספרד בצפון אמריקה). מלחים פיליפינים נוספים הגיעו לאורך החוף בקליפורניה. שני המקומות היו חלק מהאימפריה הספרדית. ב־1763 הקימו "אנשי מנילה", או "טגלאס", את היישוב סנט מאלו בפאתי ניו אורלינס שבלואיזיאנה.
לאנשי הטאגאלוג היה תפקיד פעיל בהמהפכה הפיליפינים ב־1896, ורבים ממנהיגי המהפכה היו ממנילה או מהמחוזות שמסביב. [23] הקטיפונאן, ארגון המחתרת, התכוון לקרוא לפיליפינים בשם "קטגלוגן" או ״רפובליקת טאגאלוג״, והרחיב את משמעותו של השם לכל הילידים באיי הפיליפינים.
החוקה הראשונה בפיליפינים, החוקה של ביאק־נה־בטו משנת 1897, הכריזה כי טאגאלוג היא השפה הרשמית. בשנת 1935, בחוקה הפיליפינית החדשה, נותרו האנגלית והספרדית השפות הרשמיות, אך נחקק חוק שמאמץ שפה לאומית משותפת המבוססת על אחת משפות הילידים הקיימות. לאחר לימוד ודיון בחר ה״מכון לשפה הלאומית״, ועדה המורכבת משבעה חברים שייצגו אזורים שונים בפיליפינים, בטאגאלוג כבסיס להתפתחות ולאימוץ של השפה הלאומית של הפיליפינים. ב־30 בדצמבר 1937 הכריז הנשיא מנואל קזון
על הבחירה בשפת הטאגאלוג לשמש הבסיס לשפה הלאומית של הפיליפינים. ב־1939 שינה הנשיא קזון את שמה של השפה הלאומית המבוססת על טאגאלוג ל"וויקאנג פמבנס" (שפה לאומית). בשנת 1959 שונה שם השפה שוב, לשם פיליפינו. חוקת 1973 קבעה את הפיליפינו, המבוססת על טאגאלוג, כשפה הרשמית לצד האנגלית והוחלט על פיתוח רשמי של שפה לאומית משותפת שתיקרא פיליפינית.
אמונות.
על הנפש.
בני הטאגאלוג מאמינים באופן מסורתי בשתי צורות של הנשמה. הראשונה ידועה בשם kakambal (שמשמעו=״תאום״), שהיא נשמת החיים. בכל פעם שהאדם ישן, נשמתו יכולה לנדוד למקומות אחרים על פני הארץ. כאשר הנשמה נתקלת באירוע מזעזע היא מחוללת סיוטים בנפשו של האדם שאליו היא שייכת.
כאשר אדם מת, "נשמת החיים" שלו הופכת בסופו של דבר לצורה השנייה של הנשמה, לפי האמונה הטאגאלוגית, שנקראת kaluluwa (שמשמעו= "רוח"). במסורת הטאגאלוג ״רוחו״ של האדם נודדת ל״קאסאנאן״ (=לגיהנום, אם האדם היה רע בחייו) או ל״מאקה״ ("גן עדן", אם האדם היה טוב בחייו). מסע הרוח לאחר המוות נעשה בעזרת יצורים מקודשים או באמצעות התערבות אלוהית שהוא יוצר היקום.
נוסף על האמונה בקלואווה, נוצרה מסורת הנקראת פאנגאלולואה (Pangangaluluwa). זאת המסורת של עזרת רוחות האבות, לרוח של המת להגיע אל המקום הטוב - Maca או לפעול ולהשפיע על רוחו הרעה, שלא תגיע ״לגיהנום״, אלא ל"גן עדן" = למאקאה. בטקסים כאלה המסורת מועברת בדקלום ושירה, וישנם גם מינהגי נתינה ונדבה שמטרתם לעורר את הרוחות ולהעבירן למקום הנשמות הטהורות והטובות. מסורת זו של טקסים נספגה גם באמונות הנוצריות של הטאגאלוגים, וטקסים מתאימים נערכים בצורה מודרנית בין 27 באוקטובר ל-1 בנובמבר, אם כי ניתן לקיימם בכל יום בשנה. ישנם שירים מסורתיים ששרים או מנגנים בעת הטקסים האלה שמילותיהן עוסקות במצוות, בנדבות, בעולם הטוב, בשערי השמיים שנפתחים, בהזדמנות למעבר לעולם הטוב שאסור להחמיצה ועוד.
על החלומות.
אנשי הטאגאלוג מאמינים כי כאשר אדם ישן, הוא יכול או לא יכול לחלום על האל בורא הכל (Bathala.) הסימני האלוהות הם כאילוזיות מעורפלות בתוך החלום, או בצורת יצורים חיים ומראות אפוקליפטיים מהעתיד. החלום לא משאיר עקבות אצל האדם החולם מהי הדרך שהוא צריך ללכת על מנת שהחלום יתממש. החלומות הן הבשורות והאזהרות והאפשרויות שנוסחו על ידי באתלה (האל הגדול)".
בנוסף, אדם עשוי לפעמים לחוות סיוטים בשנתו. ישנן שתי סיבות מדוע הם מופיעים: כאשר נשמתו של האדם הישן (kakambal) פוגשת אירוע טרגי בעת נדידתה מהגוף, או כאשר יצור דמוני שנקרא bangungot מתיישב בלילה על גבי האדם הישן כנקמה על כך שהאדם כרת את העץ ששימש למגורי הייצור הדמוני. רוב הסיוטים בלילה הם בשל נדידת הנשמה והתקלותה באירועים מפחידים.
על היקום.
האמונה העתיקה של בני הטאגאלוג דגלה בכך כי האל הכל יכול (באטללה) ברא את השמש וגם את הירח, כי הוא קדום לכל דבר. בתקופות מאוחרות יותר הוענק תואר יוצר הלבנה לבתו האהובה, ״מאיארי״, בעוד שתואר האלוהות בורא השמש הועבר לנכדו של האלוהים ״אפולאקי״. אחת מבנותיו, ״טאלה״ יצרה את הכוכבים והיא האלוהות הראשית שלהם, ואילו ״הנן״ הוא אלוהות של הבוקר והעידן החדש (העתיד). האמונות הקוסמיות הטאגלוגיות אינן פטורות מהאמונות על ליקוי המאורות השוררת בקרב העמים האתניים השונים של הפיליפינים. אנשי הטאגלוג מאמינים שהגורם לליקויי חמה הוא דרקון מפלצתי, הנקרא לאהו. הדרקון מנסה לבלוע את הירח, אבל למרות היותו יצור חזק, הוא בקלות מובס על ידי Mayari ביתו של אלוהים יוצרת הירח, והעובדה היא כי הירח מוחשך זמן קצר בלבד במהלך הליקוי, כי בת האלוהים ניצחה את הדרקון והצילה את הירח.
שיטות קבורה.
לאנשי הטאגלוג היו מנהגי קבורה רבים לפני הקולוניזציה הספרדית וההשפעה הקתולית. מנהגים אלה כוללים קבורה בתוך עץ, שרפה, קבורה בסרקופג וקבורה תת-קרקעית.
באזורים כפריים של אזור קוויט, עצים היו משמשים מקומות קבורה. האדם הגוסס היה בוחר את העץ מראש, ולכן כאשר הוא חלה במחלה סופנית או שהוא עמד למות בגלל זקנה, ביתו היה בנוי קרוב לעץ האמור. גופתו של המת הייתה מונחת אנכית בתוך גזע העץ החלול. לפני הכיבוש הספרדי, פסל המכונה likha היה מונח יחד עם המת בתוך גזע העץ. באזור Pila, לגונה, קיים מנהג קבורה בצורת שרפה, בו נותנים לגוף להתפרק תחילה. לאחר מכן היו מבצעים טקס מיוחד, שבו הגוף היה נשרף כי על פי אמונתם לאחר השרפה ״נשמת האדם מזוקקת כזהב״. פסלי ליקא נמצאו באתרי קבורה שונים. במולני, בקוזון ובאזורים סמוכים, קוברים את המתים בתוך סרקופגים של אבן גיר, יחד עם פסל ליקה, אך בפועל מנהג זה נעלם במאה ה-16 בעקבות הקולוניזציה הספרדית. בקלטגן, בטנגס והאזורים הסמוכים, המתים נקברים מתחת לפני האדמה עם פסלי ליקה, הפסלים, בגודל של 15–30 ס"מ. פסלי ליקא אינם מוגבלים רק לקבורה, הם משמשים גם בבתים, בתפילות, בחקלאות, ברפואה, בנסיעות ומקרים אחרים. פסלים כאלה המשמשים לצרכים אחרים, ידועים בשם larauan, שם שמשמעותו "דמות".
הפסלים שנקברו עם המתים נאספים לאחר מכן על ידי המשפחה, כנציגים של המתים אהובים. הפסלים משמשים כחיבור של בני התמותה לאלוהות ולחיים שלאחר המוות. כשהספרדים הגיעו, הם תיעדו פסלים כאלה בכמה רשימות. רשימה משנת 1582 מציינת כי היו בתים שהכילו "מאה או מאתיים פסלי אלילים כאלה". בשם הנצרות, הספרדים השמידו את הפסלים האלה בכל רחבי הארכיפלג. בתקופה זו נמצאים רק שני פסלים (עשויים אבן) במצב טוב, ושוכנים במוזיאון הלאומי של הפיליפינים במנילה.
בעלי חיים קדושים.