ביולי 2001, בבוקרשט, בוזאטו ויון קוז'ה ארגנו סימפוזיון בכותרת "Holocaust în România?" (שואה ברומניה?), שכותרתו מדברת בעד עצמה. כתוצאה מהסימפוזיון הקים בוזאטו את Liga pentru Combaterea Antiromânismului (הליגה למאבק באנטירומניות) והכתיר את עצמו כנשיאה.
בין השנים 1992 - 1996 היה סנאטור מטעם מחוז יאשי, כנציג מפלגת רומניה מארה. כבר ב-2002, לאחר שעבר בפרלמנט הרומני חוק האוסר את הכחשת השואה, הציע בוזאטו תיקון לחוק. התיקון שהציע היה בהגדרת השואה, שעל פי הגדרתו הייתה אמורה להיות "השמדה שיטתית, בקנה מידה גדול, של האוכלוסייה היהודית באירופה, שאורגנה על ידי השלטונות הנאציים במהלך מלחמת העולם השנייה". לו התקבל תיקונו, ניתן היה לטעון שלא הייתה שואה ברומניה, כי ההשמדה לא אורגנה על ידי השלטונות הנאציים, אלא על ידי השלטונות הרומנים.
היסטוריון השואה, רנדולף ל. ברהם תיאר את בוזאטו כ"היסטוריון נגאציוניסט" (כלומר -מכחיש שואה), היה חבר בפרלמנט מטעם "מפלגת רומניה הגדולה" ומומחה במניפולציה של דעת הקהל"
קו 5
קו 5 בתל אביב הוא קו אוטובוס ומוניות שירות המופעל על ידי דן חברה לתחבורה ציבורית וחברת מוניות בהתאמה. קו 5 הוא הקו הוותיק ביותר בתל אביב הפועל ברציפות מאז שנות ה-30, דהיינו לפני היווסדה של "דן" עצמה ב-1945, וזאת כמעט ללא שינוי במסלולו במקטעו המרכזי. כיום, תדירות קו 5 היא גבוהה ביותר: בשעות היום הקו פועל כל 4–5 דקות ובשעות הלילה כל 10–15 דקות.
מסלול הקו.
בשנות ה-30 התחיל הקו ברח' מרחביה, בשכונת פלורנטין, ועבר דרך הרחובות דרך יפו-תל אביב, אלנבי, שדרות רוטשילד ושינקין. בכיוון ההפוך הוא עבר ברחובות החשמונאים, אחד העם, שדרות רוטשילד, אלנבי, העלייה, ולווינסקי.
פתיחת התחנה המרכזית של תל אביב (כיום התחנה המרכזית הישנה), וחיבור שדרות רוטשילד לרחוב דיזנגוף, גרמו לשינויים בקו. בשנת 1945 כבר נסע הקו במסלול דומה למסלול הנוכחי. הוא יצא מהתחנה המרכזית, נסע כמעט לכל אורך שדרות רוטשילד ורחוב דיזנגוף, עד לפינת שדרות קרן קיימת (כיום שדרות בן-גוריון). ומאוחר יותר עד רחוב ארלוזורוב.
עם פיתוח צפון העיר בשנות ה-50, הוארך הקו בחלקו הצפוני, דרך הרחובות נורדאו ויהודה המכבי שבצפון העיר. תחנת הסיום של הקו הייתה בסמוך לבית החייל בתל אביב, ברחוב ויצמן פינת רחוב פנקס. בשנת 1993, עם פתיחת התחנה המרכזית החדשה, הועתקה תחילת הקו אליה. בשנת 2003, במסגרת מדיניות של ריכוז תחנות הקצה של הקווים במסופים, הוארך מסלול הקו עד מסוף 2000 שליד תחנת הרכבת תל אביב מרכז, כך שמסלול הקו התחיל בתחנה המרכזית החדשה, עבר דרך שדרות רוטשילד, רחוב דיזנגוף, יהודה המכבי, ויצמן, כיכר המדינה והסתיים במסוף 2000. במסגרת הרפורמה בתחבורה הציבורית בגוש דן בשנת 2011, שונה מסלול הקו באזור שיכון בבלי, כך שיהא יותר סימטרי, אולם במרץ 2012 הוחזר למסלולו הקודם.
לאורך הקו פועלות מוניות שירות הנושאות גם הן את הסימון "קו 5" והמציבות תחרות בפני חברת האוטובוסים. נקודת הסיום הצפונית של המוניות היא בשיכון בבלי סמוך לירקון.
באוגוסט 2020 מסלולו הוארך מהתחנה המרכזית החדשה למסוף חדש שנמצא בקרבת משרד הרישוי בחולון דרך שכונת שפירא וקריית שלום.
ייחודו של הקו.
ייחודו של הקו לא רק בשנות פעילותו הרבות אלא גם בכך שהוא עובר בשניים מרחובותיה החשובים של העיר, הנושאים משמעות של חלון ראווה עירוני לתושביה - שדרות רוטשילד ורחוב דיזנגוף.
כמו בקווים עמוסים אחרים, הופעלו בקו 5 אוטובוסים שלהם שלוש דלתות, והכניסה אליהם הייתה מהדלת האחורית שלידה ישב בתא מיוחד כרטיסן שמכר כרטיסי נסיעה. לעומת קווי דן אחרים בהם עלו הנוסעים דרך הדלת הקדמית, והנהג אחראי הן על הנהיגה והן על מכירת הכרטיסים. השיטה שהוכיחה את עצמה כלא כלכלית הביאה להוצאת האוטובוסים עם עמדת הכרטיסן מהשירות.
במוצאי שבת ב-7 באוגוסט 1993 לקראת המעבר לתחנה המרכזית החדשה, ניסתה חברת "דן" להמשיך במיתוגו הייחודי של קו 5 בכך שכינתה אותו "קו העיר". לאוטובוסי הקו עוצב לוגו ייחודי בגווני צהוב, כתום וסגול, אולם הוא לא הצליח ליצור דימוי ייחודי לקו. עד מהרה החלו אוטובוסים שנשאו לוגו זה לשרת גם בקווים אחרים, ולבסוף גווע המנהג לחלוטין. מאוחר יותר, בסביבות שנת 2003 החליטה "דן" לייחד את קו 5 שוב, על ידי כך שצבעה מספר עשרות מהאוטובוסים שלה בשלושת צבעי היסוד: אדום, צהוב וכחול.
הפיגוע בקו 5.
בקו 5 אירע ביום 19 באוקטובר 1994 פיגוע התאבדות אשר נודע בשם הפיגוע בקו 5. הפיגוע אירע באוטובוס הקו אשר עשה את דרכו צפונה, כ-100 מטרים צפונית לכיכר דיזנגוף. בפיגוע נרצחו 22 בני אדם ונפצעו 104, והוא היה אחד מפיגועי ההתאבדות הראשונים בישראל והגדול ביותר עד לאותה עת.
אזכורים תרבותיים.
מרכזיותו של קו 5 בעיר, הובילה למספר רב של אזכורים בתחום המוזיקה העברית, הקולנוע והספרות. להלן מספר דוגמאות לאזכורו בספרים ושירים עבריים:
העקומה הסקוטופית
העקומה הסקוטופית (מיוונית: סקוטוס - חשכה; אופיה - ראייה) מתארת את היחס בין שטף האור לשטף אנרגיה נתון בעין האנושית בתנאים סקוטופיים, כלומר ראייה בחשכה.
רגישותם של התאים הנמצאים ברשתית (הקנים והמדוכים) לאחר הסתגלות לחשיכה היא מרבית באורך גל של 507 ננומטר, בקירוב, המתאים לצבע כחול-ירוק, בעוד שלאחר הסתגלות לתנאי אור, שיא הרגישות הוא לאורך-גל של כ-555 ננומטר, המתאים לירוק-צהבהב.
נישואי בוסטון
נישואי בוסטון (מאנגלית: Boston Marriage) הוא מונח מן המאה ה-19 שמטרתו לתאר מערכת יחסים בין נשים לא נשואות שגרו יחד ולא נתמכו על ידי עזרה גברית כלשהי.
בארצות הברית של המאה ה-19 הייתה תופעה זו מוכרת לכל. נשים רבות, במיוחד אלו שהיו ממעמד חברתי בינוני ומעלה ובעלות השכלה אקדמית, חיו במסגרת חיים שכזאת. מסגרת זו הציעה לנשים אלטרנטיבה שהייתה מקובלת על החברה – אלטרנטיבה למוסד הנישואים המסורתי. נשים אלה חיו בצורה קונבנציונלית ומכובדת.
בסוף המאה ה-19 שלטה התפיסה לפיה נשים אינן מעוניינות בפעילות מינית. מכיוון שהיה ידוע כי מסגרת "נישואי בוסטון" איננה כוללת יחסים מיניים, הנשים שחיו במסגרת שכזאת יכלו להביע את רגשותיהן ואהבתן זו לזו בגלוי.
המונח "לסבית" (lesbian) נטבע מאוחר יותר בשנת 1890, ולכן בין אם היה מדובר בקשר לסבי-מיני או קשר אפלטוני, השתמשו במונח זה לתיאור התופעה.
כיום משתמשים במונח זה לתיאור יחסים המבוססים על אינטימיות, אמון ומחויבות בין שתי נשים, ללא קשר מיני ביניהן.
מקור המונח.
קיימות כמה השערות לגבי מקור השם. ההשערה הראשונה מתייחסת לעיר בוסטון שנוסדה ב-17 בספטמבר 1630 על ידי מתיישבים פוריטנים שהגיעו מאנגליה. מתיישבים אלו זוהו עם אופי קפדני, מוסרי וצנוע.
השערה נוספת היא כי מקור הכינוי בספרו של הנרי ג'יימס "הבוסטונים" ("The Bostonians"), בו מתוארת מערכת יחסים בין שתי נשים, המזכירה את מוסד הנישואים המסורתי. מתוך הנובלה של ג'יימס ניתן ללמוד כי לדעתו מערכת יחסים מסוג נישואי בוסטון איננה סוטה, והיא אף מאפשרת לנשים צמיחה והגשמה. כך למשל מספר ג'יימס כי מערכת היחסים של אחותו אליס עם בת זוגה קתרין השפיעה עליו רבות. ג'יימס מתאר את מערכת היחסים בין שתי הנשים כמופלאה במיוחד, וטוען שבזכותה הן הבינו שהן אינן זקוקות לגבר בחייהן. יחד עם זאת, נראה כי דעתו של ג'יימס בנושא היא דעת מיעוט, שכן רבים בני זמנו תיארו את מערכת היחסים שבין אוליב לוורנה בספרו "הבוסטונים" כמערכת יחסים חולנית. כך לדוגמה, פ. ו. דופי טען כי הדמות הראשית של אוליב היא דמות סוטה.
בתקופה שבה התפרסם הספר, השתמשו במונח "new women" לתיאור של נשים עצמאיות, משכילות, שבחרו לא להתחתן כפי שהיה מקובל בצורה המסורתית. נשים אלו לא נתמכו על ידי גורם כלשהו, וברוב המקרים הן היו בעלות קריירה משלהן, תכונות שאפיינו גם את הנשים שחיו במסגרת "נישואי בוסטון".
ההשערה השלישית מתייחסת למערכת היחסים בין שתי הסופרות Sarah Orne Jewett ו-Annie Adams Fields שחיו בעיר בוסטון. יש הטוענים כי זוגיות זו שימשה למעשה השראה לדמויותיו של הנרי ג'יימס בספרו.
הגדרת המונח.
המונח "נישואי בוסטון" מתייחס למערכות יחסים בין נשים אשר היו רווחות בעיקר במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. במערכת יחסים זו נשים חיו יחדיו ללא תלות בגבר. מושג זה נטבע לראשונה על ידי הנרי ג'יימס בנובלה " הבוסטונים" (the Bostonians), נובלה אשר עסקה במערכת היחסים האינטימית שבין שתי נשות בוסטון אמידות (Theophano, 2015).