בסתיו 1944 יצאו רוב החיילים העברים מלוב, והסתמנה הרעה ביחסי המוסלמים ליהודים. באותה השנה החלו פעולות ההעפלה; עם כל נסיגה של הבריטים ברחו יהודים רבים והגיעו לארץ ישראל. בתום המלחמה סייעו חיילים ארץ ישראלים בצבא הבריטי ליהודים לצאת במסווה של חיילים ולהגיע לארץ ישראל. החיילים ארגנו מבצע נישואין פיקטיבי על מנת להציל קבוצה של 15 נשים יהודיות מחטיפה בידי מוסלמים, והן הועלו לארץ ישראל כנשות חיילים.
לאומנים שחזרו ללוב עם סילוק האיטלקים והגרמנים שילהבו את ההמונים בהסתה אנטי-ציונית ואנטי-בריטית. השנים שמשחרור לוב ועד עצמאות לוב היו קשות ליהודים.
בין ה-5–7 בנובמבר 1945 התחוללו פרעות ביהודי לוב, מהחמורות בתולדותיה: 121 יהודים נרצחו, רבים נפצעו, בתי-כנסת נהרסו, ומאות בתי מגורים ובתי עסק נשדדו ונהרסו. רק ביום השלישי התערב הצבא הבריטי ודיכא את המהומות. פרעות אלה וחוסר הביטחון באשר לעתידם של יהודי לוב גרמו לגל של עלייה בלתי ליגלית שבמהלכו עלו כ-10% מכלל יהודי לוב לארץ ובכך ביטאו את ראשית סיום הנוכחות היהודית בלוב.
ב - 1948 שוב התחוללו פרעות, אך אז התגוננו היהודים והרגו כמה מהפורעים. ב-1950–1951 עלו יותר מ-30,000 מיהודי לארץ לישראל. בעקבות מלחמת ששת הימים שוב התחוללו פרעות, רבים יצאו מלוב – חלק גדול מהם לאיטליה – ובלוב נותרו יהודים מעטים בלבד.
משטרו של קולונל קדאפי מונע מאז מרס 1970 את יציאתם ובשורה של חוקים רשמיים החרים את כל הרכוש היהודי בלוב, הן זה השייך לבעלים החיים בלוב והן זה שבעליו מתגורר מחוץ ללוב. הקולונל קדאפי אף מציד פעולות אלו של אפליה כאחד מהישגיו של המשטר המהפכני המתקדם של לוב, בנאום שנשא בבנגאזי ב-4 בספטמבר 1970, התפאר בעובדה שהמשטר החרים 600 בתים של יהודים. פעולות משטר קדאפי בתחום החקיקה המפלה את היהודים החלו בפרסומו של חוק מועצת ההפיכה הלובית מס' 14 מיום 7 בפברואר 1970 אשר קבע כי כל הנכסים, הן דלא ניידי והן האישיים של יהודים שעזבו את לוב במטרה להתיישב בארץ אחרת, יופקע וינוהל על ידי האפוטרופוס הרשמי. כן קובע החוק חובת דיווח על כל עסקה שנעשתה עם יהודי מאז 5 ביוני 1967 ומעניק סמכות למיניסטריון לענייני פנים וממשל מקומי לבטל עסקות כאלה.
על מנת להסיר כל צל של ספק, פרסם מיניסטריון הפנים למחרת היום, ב-8 בפברואר 1970, הצהרה כי לצורכי החוק כל מי שנמצא מחוץ לגבולות לוב ואין בידו אשור רשמי שיוענק על ידי מחלקת ההגירה הלובית, יחשב כאילו יצא את לוב לצמיתות. ברור כי חוק זה מלכתחילה כוון לפגוע באלפי הפליטים היהודים שברחו מלוב בעקבות איומי יוני 1967 כאשר 14 יהודים נרצחו על ידי אוכלוסייה מוסתת, ומאות בתי עסק עלו באש. ב-5 במאי 1970, כאשר פנתה הקהילה של יהודי לוב ברומא לשלטונות לוב, בקריאה לבטל החוק ולקיים הזכויות על רכושם בהצביעם על היות החוק נוגד את עקרון שוויון כל האזרחים וחוקי יסוד קיימים בלוב, השיב להם חבר מועצת ההפיכה (במכתב מיום 28 במאי 1970) כי אין משטרו מקיים או תומך באפליה וקרא להם לחזור ללוב בהבטיחו כי עם שובם תבוטל העמדת רכושם לניהול האפוטרופוס. הסגנון של היתממות וציניות של מכתב זה בולט על רקע הידיעה כי השלטונות אסרו כבר לפני כתיבת המכתב את יציאת היהודים, אף לנסיעות קצרות, ולפיכך שובם של היהודים פירושו חזרה מרצון למלכודת. יתר על כן, כבר ביום 9 במאי 1970 חוקקה מועצת ההפיכה הלובית את החוק מס' 57 חוק זה מבטל את קודמו ונמנע מלהתייחס ליהודים אף שכונתו ומגמתו המפלה אינם מוטלים בספק.
הנצחת הקהילה.
לבנגאזי, כקהילה שסיפורה נתפס שנים רבות כמקרה חיצוני או נלווה לסיפר המרכזי של השואה - כשואת יהדות אירופה, לא קמו מפעלי הנצחה רשמיים עד לשנים האחרונות. היעדר ההנצחה פגע בניצולים פגיעה כפולה; לא רק זאת שהם, משפחתם וקהילתם סבלו ממוראות השואה, היה עליהם עוד להיאבק על מנת להכליל את סבלם בזיכרון הציבורי הישראלי.
ב-26 באוקטובר 2010 התקיימה לראשונה ביד ושם עצרת לזכרם של יהודי לוב שנספו בשואה, במלאת 68 שנים לשחרור לוב בנוכחות מאות ניצולי שואה יוצאי לוב ובני משפחותיהם. באזכרה שהתקיימה באוהל יזכור העלתה את אש התמיד ניצולת השואה ליאורה מיכאל מטריפולי שבלוב. ניצול השואה יעקב אַבְּטַה מלוב נשא קדיש, פרקי תהילים ותפילת אשכבה.
העצרת נפתחה בהקרנת קטע קצר מעדותה של איריס (אינס) מוצרי לבית חביב, ניצולת שואה מבנגאזי, שהדליקה משואה בטקס יום הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם. בעצרת נשאו דברים סגן שר האוצר חבר-הכנסת יצחק כהן, יושב ראש מועצת יד ושם הרב ישראל מאיר לאו, יושב ראש הנהלת יד ושם מר אבנר שלו, שמעון דורון, חבר הנהלת הארגון העולמי של יהודים יוצאי לוב ומר אריה ברנע, חבר העמותה הפרלמנטרית הישראלית לפעילות לזכר השואה וסיוע לניצוליה. בעצרת שר הזמר והמוזיקאי דוד ד'אור, בן ליוצאי לוב.
ספרות.
בנגאזי–ברגן־בלזן, רומן מאת יוסי סוכרי שיצא לאור בשנת 2013, הוא הרומן הראשון בעברית – וקרוב לוודאי בכל שפה – המגולל את סיפורם העלום של יהודי לוב בשואה. קורותיה של משפחה יהודית שההיסטוריה מזמנת לה מערבולת של התנסויות אימתניות, החל בכיבוש הגרמני של לוב ב-1941 וכלה בשחרור מחנה הריכוז ברגן־בלזן ב-1945. בני משפחת חג'ג', מהנכבדות בקהילת בנגאזי, נעקרים מאורח חייהם, מעירם האהובה וממולדתם: עם עוד יהודים לובים הם נלקחים ממדבר סהרה הלוהט, מועברים בספינה למחנה מעצר הררי באיטליה ונשלחים ברכבות אל גרמניה המושלגת, להיכלא ולמות בברגן־בלזן.
שלושה מסעות משתרגים פה: מסכת הפורענויות שחווים יהודי לוב, על יחסי העבד והאדון הנטווים בינם, צאצאי היבשת השחורה, ובין בני אירופה, שוביהם האיטלקים והגרמנים; מסע החניכה של גיבורת הרומן סילבנה חג'ג', צעירה משכילה, מבריקה ויפת תואר הכופרת בנורמות הפטריארכליות של סביבתה; ומסע צלילי בתוך בליל לשונות, שהעיקרית בהן היא הערבית היהודית הלובית.
הרומן נע במקצבים משתנים בין יבשות וארצות ומציג בלשון ארצית ופיוטית לסירוגין סיפר אחר מזה המוכר מייצוגי השואה הרווחים. זוהי שואה של יהודים מארצות ערב, שחזותם כהה ושפתם שמית – סימני היכר שהציבו אותם במדרג הגזע של הנאצים כנחותים אף יותר מיהודי אירופה. זוהי שואה של מי שלאחר שנים נתפסו כזרים במרחב הזיכרון הציבורי של השואה אף בעיני היהודים האירופים שהיו שותפים לגורלם – יסוד זר אפילו בתוך אותה פלנטה אחרת.
רשות המסים של ארצות הברית
מתייה דלפייר
מתייה דלפייר (בצרפתית: Matthieu Delpierre, נולד ב-26 באפריל 1981 בנאנסי שבצרפת) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הבלם ומזוהה בעיקר עם שטוטגרט, עמה זכה באליפות בעונת 2006/2007 בבונדסליגה, ושימש בה קפטן.
קריירת מועדונים.
דלפייר שיחק כנער בליל, והחל מעונת 1999/00 שיחק בקבוצת הבוגרים של המועדון. הקבוצה הייתה בעונת הבכורה של דלפייר בליגת המשנה הצרפתית, ודלפייר, שערך מספר הופעות בעונה זו, סייע לקבוצה להעפיל לליגת העל הצרפתית מהמקום הראשון. כבר בעונה הראשונה של ליל בליגת העל הצרפתית לאחר מספר שנות היעדרות, סיימה הקבוצה ביחד עם דלפייר במקום השלישי, עם 27 ספיגות בלבד, והייתה הקבוצה עם ההגנה הטובה בליגה. דלפייר העפיל עם ליל לליגת האלופות, בה שיחקה הקבוצה בעונת 2001/02, וסיימה את שלב הבתים במקום השלישי, ממנו נשרה לגביע אופ"א. ליל ודלפייר עברו בגביע אופ"א את פיורנטינה, אך הודחו בשמינית הגמר על ידי בורוסיה דורטמונד בשערי חוץ. באותה עונה, סיימו ליל ודלפייר במקום החמישי בליגת העל הצרפתית. בשתי העונות הבאות, ליל ודלפייר סיימו בחצי התחתון של הטבלה. בקיץ 2004 עזב דלפייר את ליל לאחר חמש עונות בקבוצה הבוגרת, בהן ערך 83 הופעות והבקיע שלושה שערים, כאשר הקבוצה סירבה להאריך את חוזהו.
בקיץ 2004 חתם דלפייר בשטוטגרט בהעברה חופשית, והצטרף לסגל של המאמן ארמין פה. בעונתו הראשונה בקבוצה, 2004/05, דלפייר סיים עם שטוטגרט במקום החמישי בבונדסליגה. בעונת 2005/06 שטוטגרט ודלפייר סיימו במקום התשיעי בבונדסליגה, כאשר דלפייר הפך לשחקן הרכב קבוע. בעונת 2006/07 דלפייר היה חלק מהקבוצה של שטוטגרט שזכתה באליפות הבונדסליגה לראשונה מזה 15 עונות, כשהוא משתף פעולה בהגנה עם סרדר טשצ'י, ריקרדו אוסוריו, פרננדו מיירה, ארתור בוקה ולודוביק מאנין, ויחד עם השוער טימו הילדברנד ספגה הגנת שטוטגרט 37 שערים בלבד בעונה זו, והייתה להגנה השנייה בטיבה בליגה. באותה עונה דלפייר הגיע עם שטוטגרט לגמר הגביע הגרמני, שם הפסידה הקבוצה לנירנברג והחמיצה זכייה בדאבל. בזכות הצלחתו, דלפייר זכה להתעניינות מבאיירן מינכן, ארסנל, אולימפיק מרסיי וסנט אטיין, אך האריך את חוזהו בשטוטגרט עד לקיץ 2012. בעונת 2007/08 היה דלפייר שותף לקמפיין הכושל של שטוטגרט בליגת האלופות, שם סיימה הקבוצה את שלב הבתים במקום האחרון עם שלוש נקודות בלבד. בהמשך, דלפייר המשיך להציג יכולת יציבה בהגנתה של שטוטגרט, ומונה כקפטן הקבוצה בדצמבר 2009 על ידי המאמן מרקוס באבל. בינואר 2012 ביקש דלפייר ממאמנו דאז ברונו לאבאדיה למנות במקומו קפטן אחר, ואמנם, מונה במקומו סרדר טשצ'י.
בקיץ 2012, עם תום חוזהו בשטוטגרט, עזב דלפייר את המועדון בהעברה חופשית לאחר שמונה עונות, וחתם בהופנהיים. דלפייר שיחק בהופנהיים עונה וחצי, בהן ערך 23 הופעות והבקיע שער אחד. בינואר 2014 חתם דלפייר לחצי עונה באוטרכט ההולנדית, שם שיחק עד לתום עונת 2013/14 וערך 14 הופעות.