בניגוד לסידור פרחים מערבי, המשתמש במספר רב של פרחים והמתמקד ביופי של צבעים, איקבנה מבוססת על סידור הכולל ענפים ועלים עם כמות קטנה של פרחים, ומתמקדת ביופי ומשמעות של קווים. בנוסף, הכלי הוא אחד מיסודות הקומפוזיציה וקובע במידה רבה את סגנון האיקבנה.
איקבנה שואבת משתי הדתות העיקריות של יפן - שינטו ובודהיזם, ואחדים מעקרונות היסוד של שתי הדתות האלה - החיבור לטבע האופייני לשינטו ותרגול האמנות וחוויית היצירה כדרך להתפתחות רוחנית - עיצבו במידה רבה את עקרונותיה המנחים של איקבנה, אשר דורשת מהסידור לבטא את החיות והיופי הפנימי של הצמחים המרכיבים אותו, וגם מדגישה את חשיבות היוצר וחוויית היצירה שלו.
הסגנונות הקלאסיים של איקבנה מאופיינים בריבוי חוקים ומגבלות נוקשים. היצירה הקלאסית מורכבת ממספר קבוע מראש של מרכיבים, אשר לכל אחד מהם תפקיד מוגדר. צורת סידור המרכיבים והיחסים ביניהם יעבירו את המשמעות שהיוצר רצה להעביר דרך היצירה. הסגנונות המודרניים חופשיים יותר ובאים להעביר לצופה את היופי הטבעי של הצמחים.
מקורה של איקבנה, אמנות מסורתית בת יותר מ-600 שנים, בפולחן בודהיסטי, וסידור פרחים שימש בהתחלה (החל מהמאה ה-6) לקישוט המזבח או כמנחה להגשה לרוחות המתים. יותר מאוחר, סידור פרחים החל להתנתק מתפקידו הדתי, והפך לתחביב של בני אצולה. לקראת המאה ה-15, האמנות הפכה להיות פופולרית בקרב אנשים רגילים, והתחילו להתפתח בה חוקים וסגנונות. בתקופה זו קם גם בית הספר הראשון לאיקבנה, אִיקֵנוֹבוֹ, ובאמצע המאה ה-16 נקבעו חוקיו הנוקשים של הסגנון הקלאסי רִיקָה, המייצג נוף אידיאלי. במהלך הסגנון השתנתה האיקבנה בהתאם לתקופה והופיעו סגנונות ובתי ספר חדשים, ובמאה ה-19 הפכה איקבנה מאומנות של גברים בלבד לאמנות שגם נשים יכלו לעסוק בו. היום, קיימים אלפי בתי ספר לאיקבנה, ו-15 מיליון בני אדם ביפן לבדה עוסקים באמנות.
היסטוריה.
המנהג של קישוט מזבח בפרחים החל עם חדירתו של בודהיזם ליפן בשנת 538 לערך. בתקופת הייאן, סידור פרחים באגרטל הפך לתחביב פופולרי בקרב בני האצולה, והוא מוזכר רבות במקורות ספרותיים של אותה תקופה. בתקופת קאמאקורה הופיעה ונכנסה לאופנה טוֹקוֹנוֹמָה - גומחה בחדר יפני, שכללה בדרך-כלל מגילה, סידור פרחים, נר וקטורת. ייתכן כי טוקונומה התפתחה מהמנהג לסדר פרחים בפינת החדר או ליד המיטה. בתקופת מורומאצ'י נערכו תחרויות בסידור פרחים, כאשר במאה ה-15, אחד האומנים הטובים היה סֵנקֵאי מאִיקֵנוֹבוֹ - זהו האזכור הראשון של איקנובו, בית-הספר הראשון לאיקבנה, ברישומים היסטוריים.
משמעות השם איקנובו (池坊) - "בקתה ליד האגם". זהו הכינוי לצריפים במתחם של בית המקדש הבודהיסטי רוֹקָקוּדוֹ שבקיוטו, וגם שם משפחת הכהנים הראשיים של המקדש. מקדש זה נחשב למקורה של איקבנה. המעבר מסידור פרחים לקראת חגים וטקסים לסגנון בעל חוקים הנקרא טָאטֵבָנָה התרחש לקראת סוף תקופת מורומאצ'י, והספר הראשון לאיקבנה נכתב בשנת 1486. לקראת סוף המאה ה-16, התפתח סגנון טָאטֵבַנַה הפשוט לסגנון רִיקָה, סגנון רשמי ונוקשה בעל מערכת חוקים מסובכת. במקביל אליו, היה פופולרי נָגֵירֵה, סגנון נטול חוקים מורכבים אשר מטרתו הייתה להציג את יופים הטבעי של הפרחים. בעוד שרִיקָה שימש לטקסים דתיים וממלכתיים, נָגֵירֵה שימש להנאתם של האנשים הפשוטים. תחת השפעתו של נגירה התפתח הסגנון הקלאסי שוֹקַה, אשר היה מסובך פחות מריקה - לעומת ריקה, הקובע 7 מרכיבי חובה של איקבנה (יַאקוּאֵדָה), יצירת שוקה התבססה על שני ענפי קבע בלבד. יותר מאוחר, התחיל שוקה להתבסס על שלושה ענפים המייצגים את השמיים, הארץ ובני האדם, דבר שהפך אותו לסמל האיקבנה והוליד לא מעט גרסאות בסגנון, היות שכל בית-ספר בחר לפרש שונה את משמעותו של כל ענף ומקומו. בתקופת מומויאמה, הושפעה איקבנה מהפאר שאפיין את האמנות של התקופה, והיצירות היו עשירות יותר בפרחים שונים, כולל פרחים מן המערב. בניגוד לסידור פרחים רגיל, נתפסה איקבנה כאומנות ובני מעמד הסמוראים שעסקו בה ראו בתרגול איקבנה דרך להארה רוחנית.
בתקופת מייג'י ובתקופת טאישו הייתה יפן נתונה להשפעה מערבית, והדבר השפיע גם על איקבנה. בעקבות הרצון של אמני איקבנה מסורתיים לשמור על האמנות מפני השפעות מודרניות, החל תהליך חילוק הסגנונות ריִקַה ושוֹקַה לגרסתם הקלאסית - שוֹפוּטַאי, ולגרסה המודרנית - שיִמפוּטַאי (החילוק הרשמי התרחש רק בסוף המאה ה-20). בתקופת מייג'י איקבנה נכנס כמקצוע חובה לבתי ספר לבנות, ובעקבות כך הפך לתחביב פופולרי מאוד בקרב הנשים היפניות. עידן זה גם התאפיין בריבוי בתי ספר חדשים, אשר כמה מהם - כגון בית הספר אוֹחָרַה, אשר מייסדו המציא את הסגנון מוֹריִבָנַה - תפסו מקום מרכזי לצד אִיקֵנוֹבוֹ. לאחר מלחמת העולם השנייה, עם גדילת ההשפעה המערבית ושינוי סגנון החיים ביפן, נולד הסגנון החופשי באיקבנה, אשר משתמש לא רק בצמחים חיים, אלא גם בצמחים מיובשים, פלסטיק ומתכת. גם מיקומה המסורתי של איקבנה בטוקונומה הלך ונעלם, והיום היא יכולה לשמש לכל מטרת קישוט. ביחד עם אספקטים אחרים של תרבות יפן, התפשטה איקבנה ברחבי העולם המערבי, והיום קיימים בתי ספר לאיקבנה ברוב מדינות המערב.
עקרונות מנחים.
על אף השתנותה של איקבנה לאורך השנים וריבוי הסגנונות השונים שלה, מספר עקרונות מנחים מאפיינים את רוב הסגנונות הקיימים, ומייצגים את רוחה של איקבנה.
סגנונות.
רִיקָה.
רִיקָה זהו הסגנון הרשמי והמורכב ביותר של איקבנה, אשר מטרתו לבטא את היופי של הנוף הטבעי, והוא מתחלק לסגנון מסורתי, ריקה שוֹפוּטַאי, וסגנון מודרני, ריקה שִימפוּטַאי. יצירת ריקה שופוטאי מורכבת מתשעה מרכיבים, הנקראים יָאקוּאֵדַה או דוֹגוּ. בהתחלה, כללה יצירת ריקה 7 יאקואדה בלבד, אשר סימלו את המרכיבים השונים של הנוף האידיאלה: פסגה גבוהה ברקע, גבעה לידה, מפל הזורם על הגבעה, עיר העומדת למרגלות הגבעה, העמק שמאחורי הפסגה הגבוהה, הצד השמשי והצד המוצל של הנוף. לקראת סוף המאה ה-19, התווספו שני מרכיבים נוספים לסגנון, שמות היאקואדה השתנו ומשמעותם ותפקידם הפכו למופשטים יותר. למשל, המרכיב שִין הוא המרכיב הארוך ביותר (אורכו גדול פי אחד וחצי מאורך האגרטל), והוא הענף שקובע את מיקום שאר המרכיבים. נַאגַאשי זהו המרכיב שממוקם הכי נמוך אשר תפקידו לתת הרגשת תנועה ליצירה, ואילו מאֵאוֹקִי זהו המרכיב שמכוון קדימה ומאזן את היצירה. הסידור גם לוקח בחשבון את אופן הצמיחה של הצמחים - באסכולות מסוימות, מקובל לסדר את ענפי עצים ושיחים גבוה יותר מצמחים נמוכים. הגרסה המודרנית של ריקה, ריקה שִימפוּטָאי, שמה דגש על הקונטרסט בין המרכיבים שלה. במקום תשעה יאקואדה של ריקה הקלאסית, בריקה המודרנית שני מרכיבים בלבד - שוּ ויוֹ, אשר יוצרים קונטרסט אחד עם השני. יצירה אחד יכולה להכיל יותר מסט אחד של שו ויו.
שוֹקָה.
שוֹקַה (או סֵיקַה) הוא סגנון פשוט יותר, אך רבים אומרים שזהו הסגנון הקשה ביותר. מטרתו של שוקה - לבטא את היופי, את האנרגיה ואת החיות של הצמחים. לכן, הסגנון מייחס חשיבות מיוחדת לביטוי שוּשוֹ ושיִזֵן של הצמחים. הפרחים מסודרים באגרטל גבוה וסימטרי עם פיה מתרחבת.
גם סגנון זה מתחלק לגרסה קלאסית, שוקה שופוטאי, וגרסה מודרנית, שוקה שימפוטאי. יצירת שוקה שופוטאי כוללת שלוש יאקואדה, המכונים שִין, סוֹאֵה וחִיקָאֵה, או בשמם היפני, טֵן, צִ'י וגִ'ין, אשר מסמלים בהתאמה את השמים, הארץ ובני האדם. היחס בין אורכי הענפים האלה הוא 7:5:3, כאשר שין זהו הענף הארוך ביותר ואורכו פי שניים-שלושה מאורך האגרטל. בזמן הסידור, יש להתייחס לצד השמשי והצד המוצל שלו, כאשר סואה חייב להימצא בצד השמשי. בתי ספר שונים מייחסים משמעות שונה לענפי המשולש - בעוד שברוב בתי הספר הענף הארוך מייצג את השמיים, לפי בית הספר איקנובו הענף העומד במרכז היצירה, הוא זה שמייצג את האדם . כך, ניתן ליצור שוקה מסוג אחד של צמחים, כאשר מטרתו של האמן להדגיש את יופיו של הצמח הספציפי, או משניים או שלושה סוגים כדי להדגיש את יופי השילוב ביניהם.
שוקה שִימפוּטַאי זהו סגנון חופשי יותר, ומורכב משני מרכיבים בלבד, בדומה לריקה שימפוטאי - שוּ ויוֹ. הסגנון מייצג את היופי הבלתי מאוזן המלא בניגודים, לעומת שוקה הקלאסי המייצג את האיזון וההרמוניה שביופי הטבעי.
נָגֵירֵה.
סגנון נָגֵירֵה דומה לסגנון השוקה, אך הוא פשוט יותר ואין בו מערכת חוקים נוקשה. משמעות המילה נגירה - "זרוק לתוך", ובסגנון זה לא נהוג להשתמש בטכניקות מורכבות כדי לקבע את מיקום וכיוון הענפים. בדומה לשוקה, גם בנגירה קיימים שלושת היָאקוּאֵדָה שין, סוֹאֵה וחִיקָאֵה, אך בניגוד לשוקה, לא מיוחסת להם משמעות פילוסופית ספציפית. נגירה התפתח מסגנון המכונה צָ'אבָנַה, אשר שימש לקישוט חדר תה, ובדומה לטקס תה עצמו, היה קיצוני בפשטותו. סגנון צ'אבנה קיים עד היום ולא השתנה במשך מאות שנים של קיומו.
בניגוד לסגנונות הקלאסיים, ענפי היצירה יכולים להתקופף נמוך יותר משפת האגרטל, ועל-פי מידת הנטייה של שין, הענף הארוך ביצירה, מחלקים את האיקבנה לזקופה (צ'וֹקוּטָאי), נוטה (שָאטָאי) ונשפכת (סוֹאִיטָאי). הפרחים מסודרים באגרטל צר בצורת גליל.
מוֹריִבָנַה.
זהו סגנון חדש יחסית, אשר פותח בתחילת המאה ה-20. בניגוד לשאר הסגנונות, משתמש מוריבנה באגרטלים נמוכים ורחבים. משמעות המילה מוריבנה - "הערמת פרחים", ומטרת הסגנון להציג עושר של הצורות הטבעיות של פרחים וצמחים, אשר ניתן לראות אותו מכל הכיוונים. גם בסגנון זה מופיעים שלושת היאקואדה שין, סואה וטאי, ובדומה לנגירה, ניתן ליצור איקבנה זקופה, נוטה או נשפכת.
הסגנון החופשי (ג'וּקָה).