אליזבת בואן נולדה בדבלין, אירלנד. הוריה הנרי צ'ארלס קול בואן ופלורנס קוֹלי בואן הביאו אותה אחר-כך לבואנס קורט (Bowen’s Court) בפראהי (Farahy), ליד קילדוררי, מחוז קורק, שם שהתה בימי הקיץ. כשאביה לקה בנפשו ב-1907, עברו היא ואמה לאנגליה, ולבסוף התיישבו בהייד. לאחר פטירתה של אמה ב-1912, גידלו את בואן דודותיה. היא למדה בבית הספר דאון האוס, אותו ניהל אוליב ויליס. לאחר שלמדה זמן מה בבית ספר לאמנות בלונדון, החליטה שכישרונה טמון בכתיבה. היא בילתה בחברתה של קבוצת בלומסברי ונהייתה חברתה הקרובה של רוז מקאולי, שסייעה לה למצוא מוציא לאור לספרה הראשון, אסופת סיפורים קצרים בשם Encounters (1923).
ב-1923 נישאה לאלן קמרון, מנהל במערכת החינוך שעבד אחר-כך בBBC. הנישואים תוארו כ"נטולי מין, אבל כזוגיות מספקת." היא ניהלה רומנים שונים מחוץ לנישואים, בכללם רומן עם צ'ארלס ריצ'י, דיפלומט קנדי שהיה צעיר ממנה בשבע שנים, שנמשכו למעלה משלושים שנה. היה לה רומן נוסף עם הסופר האירי שון או'פוליין ומערכת יחסים עם המשורר האמריקאי מאי סרטון. בואן ובעלה התגוררו בתחילה ליד אוקספורד, שם התרועעו עם מוריס בורה, ג’ון ביוקן וסוזן ביוקן, ושם היא כתבה את הרומנים הראשונים שלה, בכללם The Last September (1929). בעקבות פרסומו של To the North (1932), הם עברו לקלארנס טאראס 2, ריג'נטס פארק, לונדון, שם בואן כתבה את The House in Paris (1935) ואת The Death of the Heart (1938).
ב-1930 הייתה בואן האשה הראשונה שירשה את ארמון המפטון קורט, אולם המשיכה להתגורר באנגליה והרבתה לבקר באירלנד. במהלך מלחמת העולם השנייה היא עבדה בשביל משרד המידע הבריטי, דיווחה מדיניותה של אירלנד, במיוחד בנושא הנייטרליות האירית.
השקפתה הפוליטית של בואן הייתה ברקיאנית-שמרנית.
במהלך ואחרי המלחמה היא כתבה ספרים על חוויותיה בזמן המלחמה בלונדון The Demon Lover and Other Stories (1945) ו- The Heat of the Day (1948). הוענק לה התואר מפקדת מסדר האימפריה הבריטית ב-1948.
בעלה יצא לפנסיה ב-1952 והם התיישבו בארמון המפטון קורט, מקום בו אלן קמרון נפטר מספר חודשים אחרי-כן. מאז שירשה אותה ביקרו אותה סופרים רבים בארמון המפטון קורט, בכללם וירג'יניה וולף, יודורה וולטי, קרסון מק'קאלרס ואייריס מרדוק. במשך שנים נאבקה בואן על מנת לשמור על הבית והרצתה בארצות הברית על-מנת להרוויח כסף. ב-1957 ידידה פטריק הנסי צייר את דיוקנה בארמון המפטון קורט. היא נסעה לאיטליה ב-1958 כדי לחקור ולהכין את A Time in Rome (1960), אולם בשנה שאחרי-כן אולצה בואן למכור את ארמון המפטון קורט האהוב עליה. הוא נהרס ב-1960. אחרי שהייתה כמה שנים בלי בית קבע, התיישבה בואן לבסוף ב'קארברי', צ'רץ' היל, הייד ב-1965.
הרומן האחרון פרי עטה, "אוה טראוט" (1968), זכה בפרס לזכרו של ג'יימס טייט ב-1969 והיה מועמד סופר לפרס מאן בוקר ב-1970. אחר-כך, היא הייתה בין השופטים (ביחד עם ידידה סיריל קונולי) שהעניקה את פרס מאן בוקר לג'ון ברגר על ספרו G. היא שהתה בחג המולד של 1972 בקינסייל, מחוז קורק ביחד עם חבריה רב-סרן סטפן ורנון וליידי אורסולה ורנון (בתו של דוכס וסטמינסטר) אולם אושפזה עם שובה לביתה. שם ביקרו אותה ישעיה ברלין, סיריל קונולי, אורסולה ורנון, רוזמונד ליהמן, הסוכן הספרותי שלה ספנסר קרטיס בראון, וצ'ארלס ריצ'י.
אליזבת בואן הלכה לעולמה כתוצאה מסרטן הריאה בבית החולים לונדון ב-22 בפברואר 1973, היא הייתה בת 73 במותה. היא קבורה ביחד עם בעלה בחצר כנסיית פראהי, בסמוך לשער של ארמון המפטון קורט. יש שלט זיכרון לזכרה (שנושא את מילותיו של ג'ון ספארו) בכניסה לכנסיית סנט קולמן בפראהי, שם נערך יום לזכרה מדי שנה.
ב-1977 ויקטוריה גלנדינינג פרסמה את הביוגרפיה הראשונה על אליזבת בואן. ב-2009 פרסמה גלנדינינג ספר אודות מערכת היחסים בין ריצ'י לבואן, המבוסס על יומניה ומכתביה אליו.
נושאי כתיבתה.
אליזבת בואן התעניינה במיוחד ב"חיים בהעמדת פנים ומה קורה כשמורידים את העמדת הפנים", בתמימות של החיים הרגילים ובכוחות שלא ניתן לרסנם ושלבסוף משפיעים על נסיבות חיינו. בואן גם בחנה את הבגידה ואת הסודות שמסתירה מסכת המהוגנות. סגנון כתיבתה משוכלל מאוד והוא שואב הרבה מהספרות המודרנית. היא העריצה סרטים והושפעה מהטכניקה הקולנועית של ימיה. האפיזודות בהם בואן ממקמת את סיפוריה רוויים בתיאורים פסיכולוגיים ובעלילה סבוכה. הרומן המלחמתי של בואן, The Heat of the Day (1949), מתאר בצורה מורכבת מאוד את האווירה בלונדון במהלך ההפצצות עליה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
אנדרס שיף
פאניק
פאניק (באנגלית: Panik) היא להקת רוק גרמנית הכוללת שישה חברים.
הלהקה הוקמה על ידי ששת החברים מנוימינסטר ב-2007, בשם "נבדה טאן". ב-20 בינואר 2008 הודיעו חברי הלהקה על שינוי השם ל"פאניק", בעקבות מחלוקות עם מנהלי הלהקה ומעבר מ"יוניברסל רקורדס" ל"ורטיגו רקורדס".
חברי הלהקה.
פרנקי הסולן של הלהקה, הוא היחיד שנולד בדרום גרמניה, בהיידלברג. הוא פגש את לינקה דרך האינטרנט, כדי לפגוש את האחרים, הוא נסע לניומונסטר ואחרי שהתקבל ללהקה עבר לניומונסט לצמיתות. הוא אמר שזה היה מעט קשה להתרגל לתהילה מפני שהוא גדל בעיר קטנה, הוא אמר בנוסף שהוא מתגעגע לעירו למולדתו ולמשפחתו.
טימו הוא הראפר של פאניק. אביו היה נגן הבס של הלהקה הגרמנית "איליגל 2001" (לא חוקי 2001), אז הוא התנסה
במוזיקה בגיל מאוד מוקדם בחייו. תחביביו כוללים לעשות סרטים וקליפי מוזיקה, השיר ניושטארט (Neustart) הוא העימות
האישי שלו עם אויביו מהתיכון. הוא גם ידוע כמו דייוויד להתנגד לאביו, פרד זוננשיין, מכיוון שהתגרש מאימו כשהיה בן שנה.
הוא מדבר בדחיפות על כל הקשיים שהיה עליו להתמודד איתם בתור נער מכיוון שהוא ואימו לא קיבלו שום סיוע כספי מאביו,
אפילו אמר שבגיל 15 עבד וחיי כילד צעיר בדירת חדר אחד עם אימו.
דייוויד הוא הגיטריסט ונגן הפסנתר של הלהקה, הוא וטימו היו חברים טובים מילדות. אפילו שהלכו לבתי ספר שונים, הם נשארו מאוד קרובים. חברי הלהקה האחרים נפגשים בביתו של דייוויד כדי לעשות סיעור
מוחות והם מנגנים מוזיקה במוסך שלו. גם בביתו במרתף ידוע שיש לדייוויד סטודיו שאמו ואביו החורג בנו והרשו לדייוויד בשמחה להמשיך ליצור מוזיקה שם. השיר "So Wie Du" מבוסס על אביו הביולוגי ועל כך שעזב את אשתו ובגד בה.
דייוויד הוא גם המפיק של השיר "מה אתה היית עושה?"( Was würdest Du Tun?), אחרי שחלק מהמוזיקה הוקלטה בביתו.
ב-28 במאי 2008 דייוויד הובהל לבית החולים, הסיבה נותרת לא ידועה, מה שנחשף הוא רק שהוא מרגיש יותר טוב, בערוץ KYTE של
פאניק נראה האמבולנס של דייוויד לוקח אותו, השמועה אומרת שהייתה לו תגובה (אלרגית כנראה) כלשהי.
יאן הוא הדיג'יי של הלהקה. הלהקה אמרה שהם גאים שללהקה שלהם יש דיג'יי, בנוסף לכל שאר כל הנגינה. יאן היה המסתורין הגדול ביותר של הלהקה מכיוון שבהתחלה הוא חבש מסכה שכיסתה את כל פניו חוץ מעיניו, מאוחר יותר בצילום תמונות אקסקלוסיבי בשביל מגזין "בראבו" הוא הוריד את מסכתו בפעם הראשונה. יאן אמר שהוא היה ביישן מידי מכדי להראות את פניו משהלהקה זכתה לתהילה, ושהוא ישאר חבוש במסיכה מכיוון שזה הפך לסימן ההיכר שלו, אבל עכשיו הוא הפסיק לחבוש אותה אחרי שהלהקה החליפה את שמה מנבדה טאן לפאניק, כעת הוא תמיד נראה בלעדי המסיכה שלו סימן שהתגבר על ביישנותו.
לינקה הוא הבסיסט וגם הוא נולד בניומונסטר, הוא ידוע בכך שהוא מדבר אנגלית רהוטה ותולעת ספרים לא קטנה. יש לו קעקוע על הזרוע שלו שאומר אדמונד דנטס (הדמות הראשית ברוזן ממונטה קריסטו). לינקה אמר שהקעקוע תמיד יזכיר לו שנקמה לשם השמדה עצמית לא שווה את זה. הוא גם ניהיה מאוד פופולרי במייספייס אחרי ששיגר את הפרופיל האישי שלו, הוא גם ידוע בכך שהוא רוצה לכתוב ספר בעתיד עם אחותו אנדראה לינקה שידועה בספרי המדע הבדיוני לילדים שלה. הוא ידוע בכך שהוא רוצה לשחרר אלבום כאומן סולן ולעיתים קרובות כותב שירים בעצמו. שמו הוא כריסטיאן לינקה ולעיתים קרובות כינוייו הם כריס ולפטי.
התהילה והפרסום הביאו גם קצת פרסום לאחיו הקטן של לינקה, סבסטיאן שאומר שהוא "לא רוצה לדבר עם מעריציהם של
כריס ופאניק" ולא אונב את העובדה שאנשים מוסיפים אותו במייספייס רק משום שיש להם אובססיה עם הלהקה ועם אחיו.
יורי הוא המתופף של הלהקה. שאר חברי הלהקה מתארים אותו כזה שעובד הכי הרבה מכולם, הוא גם סיים את התיכון עם ממוצע הציונים הגבוה ביותר, הוא ה"בוס" של הלהקה: הוא מדבר עם הלייבל שלהם על החלטות חשובות, ודואג לנושאים הפיננסים והחוקיים. כדבריו של יורי: "התחום של דייוויד הוא האינטרנט, טימו עושה סרטים ומתעד הכל, יאן הוא הנהג שלנו, פרנקי הוא הטבח, ולינקה הוא האחד שתמיד מוצא משהוא כיפי לעשות". הוא גם ידוע בכך שהוא מאוד חכם כאשר ציוניו התגלו להיות 1,5
כאשר בגרמניה הכי גבוה זה 1,0. שמו המלא הוא "יורי איבו קאיה שווה( Juri Ibo Kya Schewe), הוא היחיד מהלהקה שיש לו פחות צרות עם מעריצים ושומר על פרופיל נמוך יותר מהלהקה.
הלהקה.
פאניק מאחדת אלמנטי ראפ עם "הארד רוק" (רוק כבד)-הז'אנר הזה נקרא "ניו מטאל". לעיתים קרובות משווים את הסגנון שלהם ללינקין פארק, אך הם לא אוהבים להיות משווים אליהם. חברי הלהקה הצהירו שכעס מניע אותם ושהם יכולים להביע את כל רגשותיהם כיאות רק דרך שפת האם שלהם-זעם.