זועבי עוסקת בנושאים לאומיים מנקודת מבט מגדרית. היא מבקרת נושאים אלה באמצעות שימוש בחומרים הנחשבים נשיים, כמו גרביונים, חוטי צמר וסיכות שיער. זועבי משתמשת במסמכים היסטוריים בדיון על דרכי ההשפעה של העבר על ההווה, כמו מפות ישנות, תוך שהיא מרמזת על הכוחניות של החברה הישראלית, המשפיעה ישירות על מצב הנשים בתוכה. היא שואלת את החומרים לעבודותיה מעולם המחול והעבודה עם הגוף.
ב-2003 הציגה זועבי ב"החג של החגים" פסטיבל בחיפה, מיצב עשוי גרביונים מתוחים על גבי חוטים. הגרביונים, בגוונים שונים של שחור ואפור, יצרו מעין סורג שלא ניתן לעבור דרכו. הסורגים הללו העלו קונוטציה של מפה של מדינה. במיצג זה, ששמו "וחוזר מובילה", ביקשה זועבי להעלות שאלות מגדריות, אנושיות ופוליטיות.
ב-2004 הציגה זועבי במוזיאון על התפר בירושלים את מיצב הווידאו ארט "בין לבין". במיצב נראית אישה בחדר לבן ובשמלה צחורה יוצקת שלולית זפת צמיגה, והיא מתבוססת בה ומזהמת את הטוהר מסביב. הווידאו מתאר טקס נשי שמעז לשלול את קדושת הבתולים, שגברים רוצחים בגללה נשים.
בתערוכה "בושה" שאצר חנא פרח במרכז לאמנות דיגיטלית בחולון ב־2005, הציגה זועבי וידאו ארט שגם בו נראית אישה בחדר לבן ובשמלה שחורה קופצת בחבל ומתיזה זפת שחורה לכל עבר. האישה היא זועבי עצמה ועל עבודתה היא מספרת: "אני קופצת בחבל, משחק משחרר שיש בו אכזריות, התנתקות והתחברות, מחזוריות שמעניקה תחושה של מעוף. האישה/נערה מנסה לעוף ולהתנתק, אך הסמיכות של החומר השחור מחזיקה אותה, הקיר שממול עוצר בעדה, ואילו התקרה שמעל ראשה כאילו כל הזמן מתקרבת אליה ולוחצת אותה יותר ויותר אל תוך החומר השחור. פעולת הקפיצה היא ניסיון לפזר את החומר השחור. הנתזים ניתכים לכל עבר, כותבים שפה של מקריות ופעולה, שפה קריאה אך לא מובנת. מה שמנסה האיש לעשות על המחשב, הדו-שיח הזה, מחבר בין טיפת הצבע העפה ובין האות המוקלדת לקול נקישת המקלדת, לקול נקישת החבל."
ב-2006 יצרה זועבי עבודה בשם "פירוק" שנבנתה מתוך התייחסות ספציפית לחלל הגלריה והתיאטרון תמונע. במיצב שנקרא 'ביינ ביין' (בערבית "בין לבין") היא החדירה חוטים שחורים וגרביוני ריקוד לקיר ויצרה הנמכה של התקרה. המתיחה החזקה משני צידי המסדרון, פערה את התפרים, ונתנה לעבודה הנשית והארוטית מימד של זעקה פוליטית שקטה של האמנית. עבודה זו פתחה סדרה של עבודות מיצב עם מיטב האמנים שנוצרו בדיאלוג עם החלל הייחודי של הגלריה במסדרון המעבר ומתוך דיאלוג עם תיאטרון תמונע כחלל המאפשר אקלים יצירה אחר.
ב-2007 הציגה זועבי מיצב במוזיאון העיר חיפה, בתערוכה בשם "היסטוריות מצטלבות". המיצב נקרא "without" ונוצר במיוחד לתערוכה. הבחירה באנגלית הנייטרלית נדמת כהימנעות מוחצנת מערבית או מעברית. זועבי בנתה את המיצב שלה בתוך חדר כעבודת קיר ורצפה. ברגע הראשון אפשר לחשוב שמשטח של שערות סומרות כיסה את הקירות, אבל במבט מקרוב מתברר שאלה סיכות ראש שחורות שנפרמו ושמטפסות מהרצפה לקירות. זועבי הוסיפה גם רישום עדין בעיפרון, כך שהנוכחות הציורית על הקיר מורכבת מרישומי עיפרון, מסיכות הראש הפרומות ומהצל שהן מטילות על הקיר. שדה של סיכות ראש שהשתגעו מצייר מפה מאיימת שמשתלטת על החלל וגולשת החוצה כמו צל מאיים. זועבי מציירת נוף משפחתי מורכב שנשען על הזיכרון אך משקף את המציאות הכואבת, שבה הוא מתמוטט ונחרב.
זועבי ממשיכה במיצב זה את עיסוקה באופן שבו גופה הפרטי, כמייצג הגוף הנשי, ושאלות מגדריות נפגשים עם ייצוגים לאומיים. במיצב הזה היא מציעה דיון אלטרנטיבי בשאלות של סימון גאוגרפי, שטחים וכיבוש - העומדת בלב הסכסוך הישראלי-פלסטיני - באמצעות רישום מינימליסטי, סיכות ראש וחוטי צמר. בכך היא מבקרת את ההדחקה והקרבה של נושאים אישים לטובת סוגיות לאומיות, הנדרשות לא אחת מנשים באזורי סכסוך.
נקודת המוצא של זועבי היא כיבוש חיפה והשינויים האורבניים והדמוגרפיים שחלו בעיר במהלך השנים בעקבות הסכסוך הלאומי; למשל, ריכוז הפלסטינים אחרי מלחמת 1948 בשכונת ואדי ניסנאס. זועבי מתייחסת למפות שונות - היסטוריות ועכשוויות - של חיפה מאז 1948. המפות הסכמתיות והפורמליות הופכות בעבודתה לאמורפיות ודיפוזיות ומאבדות מנוקשותן הגברית, העובדתית, ההיסטורית. ההשוואה בין העבר להווה מבטאת את גלגולי ההיסטוריה של העיר ואוצרת בתוכה את כאב העקירה. החומרים הנשיים מסייעים בידי זועבי לרמז על האופן שבו הגוף זוכר את הטראומה ומגיב אליה. לפי זועבי, חייהם, תחושותיהם והוויתם של אנשים מושפעים מההיסטוריה שלהם, בעיקר נוכח הזיכרון של רגע הכיבוש ותוצאותיו. סיכות הראש והרישום המינימליסטי יוצרים איי-מפות מופשטים, הנראים כמו תרשים א.ק.ג. או כסייסמוגרף של הלכי רוח. זועבי הציגה בשלושה חללים המחוברים זה לזה כדי לפרק את הגבולות הטריטוריאליים ולהרכיבם מחדש. היא בנתה "חדר משלה", שבמרכזו עומדת ההיסטוריה המסופרת מנקודת מבטה, השונה במידה רבה מההיסטוריה הרשמית-גברית-השולטת.
אוצרות.
זועבי אוצרת במסגרת פרויקט “באב אל סר: אמניות מהמשולש - בין אמנות לקהילה“. מטרת הפרויקט היא טיפוח התרבות והקהילה בוואדי עארה. בפרויקט לוקחות חלק אחת עשר אמניות מאזור המשולש. האמניות עבדו עם שלוש קבוצות ראשונות של תלמידים מבתי ספר שונים בוואדי עארה, לצד מנחות קבוצות של ארגון אלביר. כך התהווה מודל עבודה המשלב יצירה אמנותית והנחיית שיח עם תלמידים.
הפרויקט משלב עיסוק באמנות עם פרקטיקה של הנחיית קבוצות. כל צוות מהצוותים שפעלו בבתי הספר בכפר קרע ובברטעה כלל שתי אמניות ומנחת קבוצות.
מקסיקאנה
מקסיקאנה הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עדן בן זקן ביחד עם הלהקה אתניX. השיר יצא לאור ב-14 במאי 2014, על ידי חברת התקליטים הליקון מיוזיק, כסינגל שלא מתוך אלבום. במקור, היה צריך השיר להיכלל באחד מאלבומיה של אתניקX.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-1 במצעד של מדיה פורסט, וה-2 במצעד של רדיו אמצע הדרך.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב והולחן על ידי זאב נחמה והופק על ידי יורם פויזנר. השיר הוא שיר פופ, המשלב בתוכו גם את הסגנון הים-תיכוני. יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב והעניק לו ציון של ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של הליקון ב-26 ביוני 2014. הקליפ מציג בני זוג שונים בתקופות חיים שונות ובסיטואציות שונות. הקונספט העיקרי של הקליפ הוא אהבה.
קליפ השיר בוים על ידי זיו שדה.
מריה אנטוניה מנאפולי וסיציליה
מריה אנטוניה מנאפולי וסיציליה (; 14 בדצמבר 1784 – 21 במאי 1806) הייתה אשתו של פרננדו השביעי, מלך ספרד.
ביוגרפיה.
מריה אנטוניה נולדה ב-14 בדצמבר 1784 בנאפולי, לפרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ולמריה קרולינה מאוסטריה, בתם של פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה תרזה, וקיבלה את שמה על שם דודתה מארי אנטואנט, מלכת צרפת. עם פרוץ המהפכה הצרפתית לא התנגד לכך אביה, אולם לאחר הריגתם של דודיה לואי השישה עשר, מלך צרפת ומארי אנטואנט, מלכת צרפת, חבר אביה לקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, ובשנת 1798 נאלצה משפחתה לברוח לסיציליה. ב-6 באוקטובר 1802 התחתנה מריה אנטוניה עם פרננדו, נסיך אסטוריאס, אולם שני ההריונות שלה הסתיימו בהפלה.
מאחר שמריה אנטוניה הייתה מאוד אנטי-צרפתית, ואילו ספרד הייתה באותה העת בברית עם הקיסרות הצרפתית הראשונה, צצו שמועות שהיא ניסתה להרעיל את חמותה מריה לואיסה מפארמה ואת מנואל גודוי, ראש ממשלת ספרד, אולם כנראה לא היה ממש בשמועות הללו.
ב-21 במאי 1806 מתה מריה אנטוניה משחפת בארנחואס, ולאחר מותה התחתן בעלה פרננדו עוד 3 פעמים.
מריה אנטוניה, נסיכת נאפולי וסיציליה
מריה איזבל, נסיכת פורטוגל
מריה איזבל, נסיכת פורטוגל (בפורטוגזית: Maria Isabel de Bragança, Rainha de Espanha; 19 במאי 1797 - 26 בדצמבר 1818) הייתה בתו של ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל ואשתו של פרננדו השביעי, מלך ספרד.
ביוגרפיה.
מריה איזבל נולדה ב-19 במאי 1797 בקואלוז', לז'ואאו השישי, מלך פורטוגל ולקרלוטה ז'ואקינה מספרד, בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה.
עם כיבוש פורטוגל על ידי צבאות נפוליאון בשנת 1807 בעקבות סירובה להשתתף באמברגו על בריטניה, נמלטה המשפחה המלכותית וכל הממשלה הפורטוגלית למושבה ברזיל, שם התיישבו בריו דה ז'ניירו.
ב-29 בספטמבר 1816 התחתנה מריה איזבל עם דודה פרננדו השביעי, מלך ספרד, לאחר שאשתו הראשונה, מריה אנטוניה, נסיכת נאפולי וסיציליה, מתה ללא ילדים 10 שנים קודם לכן. מריה איזבל נכנסה עד מהרה להיריון, אבל הלידה הייתה קשה. התינוק היה במצג עכוז, והרופאים גילו עד מהרה שהילד מת. מריה איזבל הפסיקה לנשום זמן קצר לאחר מכן, והרופאים חשבו שהיא מתה, ובשל כך התחילו לחתוך אותה כדי לחלץ את העובר המת. לפתע היא צעקה מכאב והתמוטטה על המיטה שלה, תוך שהיא מדממת בכבדות, וב-26 בדצמבר 1818 היא מתה בארנחואס.
יום הזיכרון הבין-לאומי לקרבנות העבדות וסחר העבדים הטרנס אטלנטי
יום הזיכרון הבין-לאומי לקרבנות העבדות וסחר העבדים הטרנס אטלנטי (באנגלית: International Day of Remembrance of the Victims of Slavery and the Transatlantic Slave Trade) הוא מועד זיכרון בינלאומי שנקבע על ידי העצרת הכללית של האו"ם וחל מדי שנה ב-25 במרץ.
יום הזיכרון נקבע לכבודם של אלו שמתו ואלו שסבלו עקב סחר העבדים הטרנס אטלנטי. על פי הערכה מדובר בכ-13 מיליון (ואולי אף 15 מיליון) אפריקאים, גברים, נשים וילדים, שנחטפו במשך תקופה של 400 שנה לשמש כעבדים באירופה ובאמריקה.