המשך הקריירה.
מגיל 30 למשך 45 שנה כיהן קוכר כפרופסור לכירורגיה באוניברסיטת ברן. תחת פיקוחו בית החולים אינזלשפיטאל עבר שיפוץ יסודי.
הוא כתב ספרים ומאמרים רבים, לימד מספר רב של רופאים וטיפל באלפי מטופלים.
את תרומותיו המקצועיות העיקריות תרם בעיקר בכירורגיה היישומית, בנוירוכירורגיה ומעל לכל בכירורגיה של בלוטת מגן ואנדוקרינולוגיה.
ספר הלימוד שלו - ה"טרקטט" שלו לכירורגיה -ציין את התהפוכות שעבר התחום בתחילת המאה ה-20.
לפי בונז'ור, להצלחתו של קוכר ככירורג, תרמו שלושה גורמים. הגורם הראשון היה יישום הטיפול האנטיספטי בפצעים שמנע זיהומים ותמותה מוגברת של המטופלים. הגורם השני, לפי הינצשה היה מניעת איבודי הדם המשמעותיים. קוכר השתדל בזמן הניתוחים להשיג שליטה ועיכוב של המקורות המזעריים ביותר של אובדן דם, במיוחד מכיוון שבהתחלה הוא חשש שהדם המתפרק עלול להוות סיכון לזיהומים.
תרומותיו הראשונות.
בשנת 1870 זכה קוכר לפרסום בינלאומי ראשון הודות לפרסום שיטתו לתקון פריקת כתף. שיטה זו הייתה פחות מכאיבה ויותר בטוחה מהשיטה המסורתית ויכלה להיות מבוצעת על ידי רופא יחיד. בהמצאתה הסתייע קוכר בידע המעמיק שלו באנטומיה
באותה תקופה הוא חקר את פצעי הירי המלווים בשברי עצמות. על כך הוא נתן הרצאה פומבית בשנת 1874:"איך לשפר את טיב כדורי הרובים מנקודת מבט אנושית" וכתב ב-1875 את הטיוטה "על האפקט האקספלוזיבי של כדורי הרובים במלחמה המודרנית". הוא הצביע על כך שכדורים בעלי קוטר קטן יותר פחות מזיקים והמליץ גם על השימוש בכדורים בעלי מהירות מופחתת.
ההעברה של הקליניקה וההצעה מפראג.
כשהתמנה לפרופסור, שאף קוכר להנהיג מודרניזציה של בית החולים אינזלשפיטאל בברן. הוא העיר כי הבניין הישן לא התאים יותר לסטנדרטים המודרניים כי היה קטן מדי. מחצית מהחולים הפונים לעזרה הושבו ריקם. באביב 1878 ביקר קוכר בכמה בתי חולים באירופה כדי לעמוד על החידושים הרפואיים שם וליישמם ככל האפשר במולדתו. על סמך התרשמויותיו הוא כתב דו"ח לממשלה השווייצרית ונתן בו אפילו הנחיות לגבי פרטים אדריכליים. בנאום ב-15 בנובמבר 1878 הוא יידע את הקהל הרחב על הנחיצות הדחופה לבית חולים חדש.
קוכר יצר קשר עם גורמים רפואיים בפראג ואיים כי לא יישאר בברן אם לא יובטחו לו 75 מיטות בבניין חדש או יינתנו לו מספיק משאבים כדי להרחיב את מחלקתו בבניין הישן. בחורף 1884–1885 הושלם הבניין החדש ובית החולים היה מוכן להעברה.
בינתיים, הקליניקה לכירורגיה בפראג, הקליניקה האוניברסיטאית השלישית מסוג זה בעולם הדובר גרמנית, הציעה לקוכר להתמנות בה כפרופסור החל מהאביב 1880. עמיתים רבים מחו"ל האיצו בו לקבל את ההצעה, בעוד שעמיתיו והרופאים בברן התחננו אליו להישאר.
קוכר ניצל את ההצעה מפראג כדי לדרוש מהשלטונות מספר הטבות לטובת הקליניקה האוניברסיטאית שלו. הממשלה קיבלה את כל בקשותיו, העלתה את התקציב לציוד כירורגי ולספרים ל-1,000 פרנקים שווייצריים והסכימה להעלות את מספר המיטות באינזלשפיטאל החדש.
בנסיבות אלה החליט קוכר להישאר וזכה לתודתם של הסטודנטים ואנשי המקצוע. הוא הודה שחיבתם של הסטודנטים אליו הייתה אחת הסיבות להישארותו. ב-8 ביוני 1880 הם ארגנו תהלוכה עם לפידים לכבודו.
כירורגיה אספטית.
לא ברור אם קוכר הכיר אישית את ג'וזף ליסטר (1912-1827), חלוץ השימוש בחומרים אנטיספטיים (להריגת חיידקים), אבל הוא התכתב איתו. קוכר הכיר מוקדם בחשיבות השיטות ה"אספטיות" והציג אותן בפני עמיתיו בתקופה שבהן הן נחשבו למהפכניות. בדו"ח אחד שלו בבית החולים בשנת 1868 הוא ייחס את הורדת התמותה ישירות ל"שיטת ליסטר לחבישה אנטיספטית של הפצעים" ומאוחר יותר בתור מנהל הקליניקה הורה לדבוק באופן קפדני לשיטה האנטיספטית.
קוכר דרש עקרונית לחקור את הסיבות לכל זיהום פצעים והסיר את המקור הפוטנציאלי של הזיהום. מסיבה מניעתית התנגד לנוכחותם של אורחים במחלקה. על סוגיית הטיפול והכירורגיה האספטיים הוא הקדיש מספר מאמרים.
בעבודותיו בתחום האספסיה קוכר שיתף פעולה עם הכירורג והבקטריולוג ארנסט טאפל (טאוול) (1912-1858) שאיתו כתב ספר על המחלות הזיהומיות המופיעות בזמן ניתוחים ואחריהם.
תרומותיו לנוירוכירורגיה.
קוכר תרם תרומות חלוציות גם לתחום הנוירולוגי ונוירוכירורגי. הוא חקר תופעות של זעזוע מוח, לחץ תוך-גולגולתי וסוגיות נוירוכירורגיות. חקר את הטיפול הכירורגי במקרים של אפילפסיה ושל חבלה מוחית. הוא מצא שבמקרים מסוימים, חולי אפילפסיה סובלים מגידול במוח שאפשר להסיר דרך ניתוח. הוא גילה שבמקרים מסוימים הפרכוסים נגרמים על ידי עלייה בלחץ התוך-גולגולתי וניקוז נוזל שדרתי-מוחי עשוי לרפא את הפרכוסים.
בשנת 1896 הגיע לברן הכירורג היפני היאזו איטו על מנת לבצע מחקרים ניסויים במקרים של אפילפסיה. קוכר התעניין מאוד בלחץ התוך-גולגולתי בזמן אפילפסיה מושריית בניסויים ואחרי שובו של איטו ליפן, ביצע מעל 100 ניתוחים אצל חולי פרכוסים.
בשנת 1900 למשך חדשים אחדים התארח במעבדתו של קוכר הכירורג האמריקאי הרווי קושינג. הוא ביצע ניתוחים מוחיים וגילה את רפלקס קושינג המתייחס לקשר בין לחץ הדם ללחץ התוך-גולגולתי. גם קוכר מצא מאוחר יותר שקרנייקטומיה דקומרפסיבית היא שיטה יעילה להוריד לחץ תוך-גולגולתי.
בטרקטט שלו על "תורת הניתוחים הכירורגיים", הקדיש קוכר 141 דפים מתוך 1060 לכירורגיה של מערכת העצבים. הם כוללים שיטות אקספלורציה ודקומפרסיה של המוח.
כירורגיה של בלוטת התריס.
כשהתחיל קוכר לגשת לתחום הניתוחים בבלוטת התריס, לרוב כריתות של זפק עם הסרה מוחלטת של בלוטת התריס, אם היה אפשרי, היה כרוך בסיכונים רבים. בשנת 1872 התמותה בניתוחים הייתה, לפי הערכות מסוימות, לא פחות מ-75%. אכן הניתוח נחשב לאחד המסוכנים ביותר ובצרפת אף נאסר על ידי האקדמיה לרפואה.
באמצעות יישומן של שיטות כירורגיות מודרניות, כמו טיפול אנטיספטי בפצעים והפחתת אובדן הדם והסגנון האיטי והמדויק של קוכר, הוא הצליח להוריד את שיעור התמותה של ניתוח זה ל-18% (שהיה כאמור נמוך לפי הנורמות בנות תקופתו) ואחר כך לפחות מ-0.5% בשנת 1912. עד אז ביצע קוכר מעל 5000 ניתוחים כאלה.(4250 עד 1909 לפי גמזנייגר, 5314 לפי קוכר עצמו). לפי בונז'ור התמותה ירדה עוד עד ל -0.1% בשנת 1917.
הצלחת שיטותיו של קוכר, במיוחד בהשוואה לניתוחים שבוצעו על ידי בילרוט, שביצע גם הוא באותו זמן, כריתות של בלוטת התריס, תוארה על ידי ויליאם הלסטד (1922-1852) במילים אלה:
(ויליאם הלסטד, 1919. מצוטט אצל מוריס ואחרים, 1990)
קוכר ואחרים גילו מאוחר יותר שהסרת בלוטת התריס בשלמותה עלולה לגרום ל"קחקסיה סטרומיפריבה" - רזון קיצוני - שנגרם על ידי חוסר הורמונים תירואידיים. התופעה דווחה לקוכר לראשונה על ידי רופא כללי בשם אוגוסט פצ'רין ומאוחר יותר על ידי ז'אק-לואי רוורדן ועוזרו, אוגיסט רוורדן (1908-1848). רוורדן פגש את קוכר ב-7 בספטמבר 1882 בכנס בינלאומי להיגיינה בז'נבה והביע את חששותיו לגבי ההסרה המוחלטת של בלוטת התריס. קוכר ניסה ליצור קשר עם 77 מקרב 102 מטופליו לשעבר ומצא כי במקרים של כריתה מוחלטת של הבלוטה סבלו מסימנים של הידרדרות גופנית ונפשית עד כדי ("קרטיניזם"). באופן אירוני, דווקא דיוק ניתוחיו גרם לכך שהסיר את הבלוטה באופן כמעט מוחלט והביא לסיבוכים החמורים של ה"קרטיניזם".
קוכר הסיק את המסקנה שההסרה המוחלטת של בלוטת התריס אינה רצויה (ובתקופתו הייתה שכיחה בגלל חוסר ידע על תפקודו הבלוטה) והרצה על כך בפומבי ב-4 באפריל 1883 בפני כנס של האיגוד הגרמני לכירורגיה ופרסם את ההרצאה תחת הכותרת "על כריתות בלוטת התריס והשלכותיהן". רוורדן כבר פרסם את ממצאיו ב-13 בספטמבר 1882 ואחר כך פרסם מאמרים נוספים על הסוגיה הזאת ב-1882. בכל זאת לא הכיר קוכר בראשוניותו של רוורדן. התגובות להרצאה של קוכר היו מעורבות, וכמה עמיתים טענו שזפקת וקרטיניזם הם שלבים שונים של אותה המחלה ושהקרטיניזם היה קורה ממילא באופן עצמאי גם במקרים שתיאר קוכר. לטווח ארוך התצפיות שנערכו באותה תקופה תרמו להבנה יותר מעמיקה של תפקודיבלוטת התריס ומצאו רמזים ראשונים לקשר בין ההורמון התירואידי ל"קרטיניזם" המולד. פרט לשינוי טכניקת הניתוח במקרי זפקת עם הסרת הגוש והשארת בלוטת התריס עצמה במקום, ממצאים אלה הובילו לבסוף להנהגת הטיפולים בתחליפים הורמונליים תירואידיים בשורה שלמה של מחלות הקשורות לבלוטת התריס.
תרומות נוספות למדע.
קוכר פרסם מחקרים על סוגיות רבות אחרות, כמו על המוסטזיס (עצירת הדימום), טיפולים אנטיספטיים, זיהומיים כירורגיים, על פצעי ירי, אוסטאומייליטיס חריף, על תורת הבקע החנוק ועל הכירורגיה של הבטן. כספי פרס נובל עזרו לו בהקמת המכון "קוכר" בברן.
הרבה כלים כירורגיים (כולל הקרניומטר) ושיטות ניתוח (למשל התמרון קוכר והחתך קוכר) נקראו על שמו, גם התסמונת קוכר-דברה-סמלן. התמרון קוכר הוא עדיין שיטת סטנדרט באורתופדיה.
לקוכר מייחסים גם את המצאת המהדק על שמו (מהדק קוכר) (1882) שהוא השתמש בו למניעת דימומים בעת ניתוח.
בשנת 1912 ניסה להאיץ את עצירת הדימומים הפנימיים על ידי הזרקת נוזל המעודד קרישה שהופק על ידי אנטון פוניו (1968-1881) מטסיות דם. קוכר היה גם אומן של נתיחות שלאחר המוות. בשנת 1911 הוא פרש מעבודתו באוניברסיטה.
הוא כיהן בשנים 1878 ו-1903 כרקטור אוניברסיטת ברן. הוא היה יושב ראש איגוד הרופאים בברן ובשנת 1913 הקים את האיגוד השווייצרי לכירורגיה והיה ליושב ראש שלו הראשון.
בשנת 1904 או 1905 בנה קליניקה פרטית בשם אולמנהוף - Ulmenhof שהיו לה 25 מיטות. כאן טופלו חולים מבוססים, רבים מהם מחו"ל.