אברהם יהושע אלינסון (ברוסית: Авраам-Егошуа Моисеевич Элинсон (Белов)‎ 1911 – 2000) הידוע בכינויו הספרותי א. בּיֶילוב (או בֶּלוב), היה סופר רוסי-עברי, מתרגם, עורך, עיתונאי ופעיל ציוני בתקופת רוסיה הקומוניסטית.
קורות חיים.
נולד במוהילב שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (מאוחר יותר בבלארוס). זכה לחינוך עברי מילדות. כאשר היה בן שש עשרה הצטרף לארגון נוער מחתרתי-ציוני לא חוקי, שעסק בהפצתם של ספרות עברית וחומרים ציוניים, כאשר הארגון נתפס, נמלט אלינסון ללנינגרד ובכך ניצל ממאסר. שם נותר בתקופת השואה, שבמהלכה נרצחו הוריו בעיר בוברויסק (בלארוס).
בשנת 1933 כאשר היה בן 22 סיים לימודי הנדסת מכונות, ולאחר מכן בשנת 1935–1936 למד בפקולטה למוזיקולוגיה בקונסרבטוריון של לנינגרד.
מ-1934 עד 1949 (כולל בשנות המצור הגרמני על לנינגרד) עבד בעיתון "לנינגראדסקיה פראבדה" ("Ленинградская правда"). על מאמריו בעיתון חתם בפסידונים "מויסאב".
אלינסון פוטר ממערכת העיתון בימי המערכה נגד ה"קוסמופוליטיים", והחל להתפרנס כ"סופר צללים". תקופה זו הוא מתאר בספרו "איך הייתי כושי", שתורגם מרוסית לעברית בידי שלמה אבן-שושן ב-1980.
בשנים 1952 עד 1956 חיבר והוציא לאור ספרי מדע פופולרי על ציוויליזציות עתיקות, בהן בבל, מצרים והתרבות האצטקית. ספריו תורגמו לשפות רבות, ואחת מיצירותיו, "מגילת החרס" (1952), שדנה בתרבות האשורית והבבלית, שאותה פרסם יחד עם המזרחן לב ליפין הייתה מועמדת ל"פרס סטלין", הפרס היוקרתי ביותר בברית המועצות. היה חבר ארגון הסופרים הסובייטים.
עיקר פעילותו הספרותית של אלינסון התמקדה בתרגום יצירות מיידיש ועברית לרוסית, ובניתוח עבודות תרגום.
אלינסון היה המתרגם היחידי שתרגם לרוסית את כתביו של שלום עליכם, ותרגומים אלו היו התרגומים הראשונים מאז שנת 1923 שהיו חוקיים בעיני השלטון הסובייטי.
בין תרגומיו הרבים של אלינסון ניתן למצוא את התרגום לרוסית לרומן "חדווה ואני" (1950) וכן את התרגום לרוסית למחזה "חנה סנש" (1958) שנכתבו על ידי אהרן מגד. הוצאתם לאור של התרגומים נדחתה עקב פריצת מלחמת ששת הימים אך בסופו של דבר הם הוצאו לאור בישראל בשנת 1975 ב"הוצאת הקיבוץ המאוחד".
בשנת 1964 פורסם בשנתון הרוסי "אמנות התרגום" בעריכת קורניי צ'וקובסקי, מאמר של אלינסון על "א. שלונסקי: מתרגם יבגני אונייגין". אלינסון שיגר את המאמר לאברהם שלונסקי, ובעקבות כך נתקשרה ביניהם חליפת מכתבים. בספרו של שלונסקי "מכתבים ליהודים בברית המועצות" הובאו 105 מכתבים של שלונסקי לאלינסון.
בשנת 1965 פרסם אלינסון יחד עם לב וילסקר קובץ מתרגומיהם ושמו "סיפוריהם של סופרי ישראל", ובו מובאים סיפורים שתרגמו השניים מעברית ומיידיש לרוסית של הסופרים: אהרן אמיר, אהרן אפלפלד, יהודה בורלא, בנימין תמוז, שלום עליכם, חיים הזז, ק. צטניק, משה שמיר ועוד רבים.
במהלך השנים 1967 - 1969 התכתב אלינסון עם חברו המשורר דב גפונוב, בספרו של גפונוב "מכתבים מעבר לקאוקאז" הובאו 48 מכתבים של גפונוב לאלינסון.
במקביל לפעילותו הספרותית הקדיש אלינסון את חייו לפעילות ציונית חשאית, ובשנות השישים אף הקים בהתנדבות אולפן מחתרתי ללימוד השפה העברית בלנינגרד (כיום סנקט פטרבורג) כדי לסייע לאלו שרצו לעלות לארץ, אחד מתלמידיו באולפן היה הלל בוטמן, שהיה מיוזמי חטיפת המטוס בלנינגרד, שנועדה לעורר את דעת הקהל העולמית לבעיית היציאה של היהודים מברית המועצות, על כך נשפט ונאסר.
בהקדמה לספרו הביוגרפי של אלינסון כותב שלמה אבן שושן:
בשנת 1974 עלה אלינסון לישראל והתגורר בירושלים. שם המשיך במפעלו הספרותי, הוא המשיך בתרגומים מעברית לרוסית וגם ערך תרגומים של אחרים (למשל של אמנון גינזאי). הוא נפטר ב-2000.
את ספרו האחרון, שפורסם ב-1998, "אבירי העברית בברית המועצות", פותח אלינסון במשפט: .
דו-פסיגי
דו פסיגי
חגורת האש
החוף המערבי של ארה&quot;ב
Various Positions
Various Positions (בעברית: "תנוחות שונות") הוא אלבומו השביעי של המשורר והזמר הקנדי לאונרד כהן. האלבום, שיצא לאור ב-1984, סימן את מעברו של לאונרד כהן אל סאונד מודרני, כשבביצוע השירים נעשה שימוש בסינתיסייזר (במיוחד ברצועת הפתיחה). חברת ההקלטה של כהן, קולומביה רקורדס, סירבה להוציא לאור את הדיסק גם בארצות הברית, והוא הופץ שם תחת חברת הפצה אחרת כמה חודשים לאחר מכן.
רשימת השירים.
כל השירים נכתבו על ידי לאונרד כהן.
רוזוולט איילנד
וורד'ז איילנד
וורד'ס איילנד
יו ת'נט איילנד
או תאנט איילנד
לז אמבסדור
חנה אהרוני (זמרת)
חנה אהרוני (נולדה ב-10 בספטמבר 1933) היא זמרת ממוצא ישראלי, המתגוררת בארצות הברית. זכתה להצלחה בינלאומית.
ביוגרפיה.
חנה אהרוני נולדה ב-1933, באסמרה שבאריתריאה, השלישית בין שמונה אחים ואחיות. הוריה, מנצור ומזל, שניהם ילידי תימן שהיגרו לאריתריאה. בשנת 1934 עלתה עם כל משפחתה לארץ ישראל. אהרוני גדלה בשכונת כרם התימנים, ומגיל צעיר נרתמה לעזור לאביה שהחזיק דוכן ירקות בשוק הכרמל בתל אביב, כשהיא מעודדת את הקונים לבוא לדוכן בעזרת קולה המיוחד. האם מזל גידלה גם ארבע בנות משפחה יתומות.
ב-1943, בגיל 10, גילה אותה המלחין נחום נרדי שלימד אותה משיריו, והיא הופיעה לצידו בקונצרטים וברדיו. קונצרט ראשון שלה התקיים ביולי 1946 ולאחריו התקיימו הופעות רבות. בסוכות, באוקטובר 1946, התקיימו 5 הופעות. ההופעה הראשונה כללה "שירי ילדים, שירי חג, שיר רועים, שירי עם, ועוד". ההופעה האחרונה כללה: "זמירות, פזמונים, שירי חג, שירי ילדים, ועוד".
ב-1948, אחרי שלמדה ריקוד, פיתוח קול ומוזיקה, הציע לה האמרגן משה ואלין להצטרף לתיאטרון שלו, לי לה לו. שם הופיעה לצד כוכבי התקופה ושרה להיטים שחוברו במיוחד עבורה, על ידי היוצרים משה וילנסקי, נתן אלתרמן, ויעקב אורלנד. כמו: "זוהרה", "בוקר טוב", ו"זכריה בן עזרא".
את שירותה הצבאי עשתה בלהקת אילן, צוות הווי של חטיבת גולני. בתקופה זו הוכרה אהרוני כזמרת בעלת כישרון לשיר בארבע אוקטבות, ולמענה חיברה המלחינה דניאלה דור את הלהיט של אותם הימים: "שחורה אני ונאווה", שיר שניצל היטב את כשרונה המיוחד.
לאחר שיחרורה מהצבא הצטרפה לתקופה קצרה ללהקתו של עמנואל זמיר, בה שרה את שיריו "בפאת הכפר" ו"ערב שח". אז הציע לה משה ואלין לצאת לסיבוב הופעות בחו"ל.
באפריל 1956 יצאה להופיע בפריז, לונדון, ובמדינות אחרות באירופה. במרץ 1957 הופיעה בפני אליזבת מבוואריה, מלכת הבלגים. אהרוני המשיכה ליבשת אמריקה וקצרה הצלחה במקסיקו. במאי 1958 שבה לישראל והופיעה בקונצרטים ובתיאטרון. בנובמבר 1958 יצאה להופעות באמריקה. בינואר 1960 הקליטה בניו יורק עבור חברת דקה תקליט להפצה בחצי מיליון עותקים. בהמשך 1960 יצאה להופיע במשך ששה שבועות בלאס וגאס. בתחילת 1952 הופיעה בתוכניתו של אד סאליבן.
בעת שהותה באמריקה, הכירה את האמרגן הישראלי חיים טישמן, התחתנה עמו ועברה להתגורר בארצות הברית. בשנות ה-60 וה-70, פרחה הקריירה של אהרוני, כולל הופעות מוצלחות עם אד סאליבן ופול אנקה. בין היתר הנחתה תוכנית טלוויזיה ששודרה ממקסיקו לכל המדינות הלטיניות בדרום אמריקה, הופיעה באולמות ומועדונים, בתוכניות טלוויזיה, והפיקה תקליט ובו השיר "Eviva España" באנגלית וספרדית, בגרסאות שהפכו ללהיטים באירופה ובדרום אמריקה. ב-1981 זכתה בברזיל במדליית "זמרת החוץ הטובה ביותר של השנה".
משנות השמונים ואילך, צמצמה אהרוני את הפעילות המוזיקלית שלה, אך המשיכה להפיק תקליטים בשפות שונות, ובהם בעברית. היא מתגוררת בניו יורק, ומגיעה לעיתים קרובות לישראל.
פרוספר מונטיין
פרוספר מונטיין (בצרפתית: Prosper Montagne; 14 בנובמבר 1865 – 22 באפריל 1948) היה שף צרפתי, מחברם של ספרים ומאמרים רבים על אוכל, בישול וגסטרונומיה, שהידוע שבהם הוא לארוס גסטרונומיק.
ביוגרפיה.
פרוספר מונטיין נולד וגדל בקרקסון, אחרי שסיים את לימודיו בבית הספר, הוא שאף להיות ארכיטקט, אולם הדבר לא התממש. אביו רכש מלון ב-Quatre Saisons בטולוז ולקח אותו כשף.
הוא למד כשוליה בגראן הוטל בפריז וב-Hotel d'Angleterre בקוטרה (בראשותו של אלפונס מיון), אחרי-כן עבד במספר מסעדות בפריז וסן רמו, כמו גם באוטל דה פארי במונטה קרלו. ב-1900 הוא שב לפריז, שם נהיה שף ב-Pavillon d'Armenonville, Pavillon Ledoyen (לדואיין), ולבסוף בגראן הוטל, שם כיהן עשר שנים. אחרי כן פתח מסעדה משלו, Montagné, שהצליחה מאוד בשנות ה-20 של המאה ה-20, ויצר תבשילים חדשים, אך לבסוף סגר אותה ושימש כיועץ ל- Queen Pédauque וארגן תחרויות ותצוגות גסטרונומיות רבות. במלחמת העולם הראשונה פיקח על המטבחים של מדינות ההסכמה.
הוא כתב ספרי בישול רבים, בכללם (Le grand livre de cuisine אותו החשיב כיצירת המופת שלו), La grande cuisine illustrée ולארוס גסטרונומיק בשיתוף עם פרוספר סאל (Prosper Salles) Bonne chère, pas chère, La cuisine diétique, Les délices de la table, Le livres des cuisines militaires, Mon menu, and Le festin occitan, הוא גם כתב בעיתונים וכתבי עת רבים והיה עורכו של Revue culinaire.
באנציקלופדיה בריטניקה נכתב עליו:
"אחרי מארי-אנטואן קארם שני האנשים שלהם הייתה ככל הנראה ההשפעה הגדולה ביותר על המטבח הצרפתי, ועל המטבח העולמי בכללותו, היו פרוספר מונטיין ואוגוסט אסקופייה. מונטיין היה אחד מהשפים הצרפתים הגדולים ביותר בכל הזמנים, והבטיח לעצמו מקום בהיסטוריה של הגסטרונומיה בכך שיצר את לארוס גסטרונומיק (1938), האנציקלופדיה הבסיסית של המטבח הצרפתי. עוד בהיותו צעיר... הגיע למסקנה שיש להשיל את כל הקישוטים המוגזמים."