הקאבה הגאנאית היא אחת משלושת סוגי הלבוש הנשיים העיקריים שנלבשים באזור אשנטי. הקאבה הוא בעל שלושה חלקים, ומורכב מחולצת קאבה תפורה, חצאית תפורה או עטופה, ואריג שלישי שניתן לעטוף אותו כחצאית נוספת או לקשור לכובע מסוגנן. הכובע הוא סמל של נשיות אשאנטית אופנתית. בתוך מערב אפריקה, המונח קאבה יכול להתפרש כשלושה סגנונות לבוש – הקאבה הגאנאית שהוזכרה לעיל, בעלת שלושת החלקים, שמלת קאבה הנלבשת בעיקר בסיירה לאון (sierra leone) ושמלת קאבה נוספת הנלבשת בעיקר בקמרון (Cameroun). כל אחד מסגנונות הקאבה הללו התפתח באמצעות שינוי מקומי ושילוב סלקטיבי של אלמנטים אירופיים. האופי המורכב של בגדים שונים אלה, משתקף במוצא התרבותי של המונח "קאבה", מילה שמקורה כנראה בשפות המסחר בחוף המערבי של מערב אפריקה, כגרסה מקומית של המילה באנגלית "Cover". המונח "קאבה" חושף מאפיין חשוב המשותף לכל סוג של קאבה, והוא שבגד זה מכסה אזורים נשיים, במיוחד חזה האישה, אשר לא היה מוסתר על ידי בגדי ילידים שכללו חלק אחד או שני חלקים של בדים העוטפים את הגוף. מאמצי המיסיונרים הנוצריים וצמיחתן של קהילות מקומיות משכילות במאה התשע-עשרה היו השפעות חשובות בפיתוח בגדי הקאבה במערב אפריקה. בנוסף, גם היוקרה שהתקשרה לסגנונות בגדים ובדים מיובאים תרמה לפיתוח הסגנונות החדשים של בגד הקאבה. קאבה שלושת החלקים של גאנה, נוצרה על ידי תוספת של חולצה תפורה בהשראה אירופאית, לבגד נשי עוטף או שני חלקים עוטפים. רעיון מוקדם של צירוף זה נראה בתמונה של אישה בריטית משנת 1831 על מסעותיה בחוף המערבי של אפריקה, הלבושה בחולצה בסגנון אירופי עם חצאית אפריקאית מקומית העוטפת את הגוף בסגנון פאנטה ()- שבט דרום גאנאי.
חלק מהילדים והצאצאים של נשים מקומיות, אשר היו סוחרים עם אירופה, הפכו לעשירים ולחברים בולטים בקהילות המסחר בחופי גאנה. אלו מילאו תפקיד חשוב בפיתוח והפצת אפנות משולבות כאלה. במהלך המאה התשע-עשרה זכתה הקאבה לפופולריות הולכת וגדלה בקרב נשים בחוף, וכמו כן, אומצה על ידי נשים מובחרות של מדינות פנימיות מסוימות. אולם, בסוף המאה התשע-עשרה, סגנונות הלבוש האירופיים הפכו ללבוש המועדף על הנשים של האליטה החדשה והמשכילה של גאנה, ואילו בגדי הקאבה נלבשו על ידי נשים צנועות יותר בקהילות נוצריות אלה. עד מהרה הפכה הקאבה הגאנאית לשיטת הלבוש הקשורה במידה רבה לנשים "אנאלפביתיות" או לנשים ללא השכלה פורמלית. עם זאת, באמצע המאה העשרים, מעמדה של הקאבה עלה באופן דרמטי כתוצאה של רגשות לאומניים שליוו את הקמתה של גאנה העצמאית והחופשית משלטון קולוניאלי בריטי ב-1957. הקאבה הגאנאית זכתה ליוקרה חדשה והוכתרה כ"תלבושת הלאומית האצילית", שמייצגת את המורשת התרבותית של האומה החדשה - מעמד ששייך לה עד ימינו. הקאבה הפכה גם לפריט אופנה במדינות מערביות ומרכזיות אחרות. היום, נשות גאנה מכל תחומי החיים לובשות קאבה על בסיס יומי או לאירועים מיוחדים כגון הכנסייה, אירועים חברתיים, הלוויות וחתונות.
אחת מהסיבות העיקריות להיותה של הקאבה בולטת בארון הבגדים הנשי בגאנה, היא הערך הכלכלי של הבד המרכיב את הקאבה. בדים המיוצרים מפוליאסטר, תערובות של כותנות ופשתן, משמשים בדרך כלל לשמלות, חולצות, חצאיות ומכנסיים של נערות ונשים צעירות. אולם הבדים המשמשים ליצירת קאבה מוערכים יותר מבחינה תרבותית משום שבגד זה מסמל בגרות נשית. המונח האשנטי עבור הבד המוערך ביותר הוא המילה "Ntoma". באזור אשנטי, שתי צורות מקומיות של Ntoma הם קנטה () ואדינקרה (). קנטה הוא אריג משי או בד כותנה, הקשורים היסטורית עם מנהיגות ונשאר הטקסטיל היוקרתי ביותר באשנטי. אדינקרה הוא אריג כותנה עם עיצובים הנעשים ביד ובעל משמעות סמלית עמוקה. הוא נלבש בעיקר כצורה מיוחדת של בד אבל. הקטגוריה השלישית והנפוצה ביותר של ntoma היא אריג בד אפריקאי - טקסטיל כותנה המיוצר על ידי מפעל שפותח לראשונה על ידי חברות טקסטיל אירופאיות מהמאה התשע-עשרה, במיוחד עבור סחר בד עם המערב.
לבגדים בעלי הדפס אפריקאי באזור אשנטי ישנה תכונה ייחודית, אשר מבדילה את סוג טקסטיל זה מבדים מתוצרת אחרת והיא שלכל הדפס יש שם, בשפת אקאן המדוברת באזור זה. לבני האשנטי כמו לעמים אחרים, יש מורשת עשירה של אומנות מילולית, כאשר לכל צורה וסימני תרבות חזותיים ישנו קישור לשם באקאן. יצרני בד באפריקה חשבו על אסטרטגיה למשיכת לקוחות פוטנציאלים, והצמידו לכל בד את שמו. למשל, ישנו הדפס הקרוי "" הנקרא על שם מלך אשנטי בראשית המאה ה-19. "בונסו" הוא תואר כבוד. הדפס נוסף נקרא "Ɔ dehyeε Nsu" ומבטא את הזכות לתמלוגים בחברה. הדפסים נוספים מבטאים אלמנטים בחיי היום יום, למשל "Kwadusa" (הדפס של בננות), והדפס של אותיות ה-ABC, המתייחס ללימודים. ישנם שמות פשוטים לכאורה אשר להם משמעות עמוקה, כמו במקרה של ההדפס "Aya", שמשמעותו היא "אני לא מפחדת ממך!". לבישת הדפס כזה מספקת את היכולת להעביר מסרים מאוד ספציפיים. עם זאת, ברוב המקרים נשים מדגישות כי ההחלטה ללבוש בגד עם הדפס מסוים מונע על ידי הרצון להעביר מסר יותר כללי של איכות. על פיהן, בגד עם הדפס ללא שם, מעיד על איכות נמוכה.
על אף ההבדלים האתניים, ברקע החינוכי והאמצעים הכלכליים, נשים המתגוררות באזור אשנטי התאחדו זה מכבר על ידי אינטרס משותף ברכישת בגדים עם הדפסים אפריקאיים באיכות גבוהה. רווחת ההצלחה האישית והבינאישית של האישה מוערכת לעיתים קרובות במונחים של מספר ואיכות הבגדים האפריקאים שבבעלותה. בשנות ה -80 וה -90, נשים דיווחו על לחץ חברתי חזק במיוחד ללבוש קאבה איכותית לאחר נישואיהן, ובמיוחד לאחר לידת ילדם הראשון. למרות הקשיים הכלכליים באפריקה שהביאו איתן השנים האחרונות, לבישת קאבה מאיכות גבוהה, קרי, עם הדפס אפריקאי, נשארה כאידיאל. ייצור הקאבה מחייב שישה מטרים של בד אפריקאי מודפס לכל אישה באשר היא, גדולה או קטנה, כדי לבטא בבירור את הערך הכספי של הבגדים. עובדה זו נחשבת לאחת הסיבות לפופולריות המתמשכת של בגד הקאבה. נשים בדרך כלל מזמינות את סגנונות הקאבה שלהן מתופרות, הנחשבות בדרך כלל למיומנות יותר בתפירת סגנונות קאבה אופנתיים. בקומסי, נשים מבחינות בין שתי קטגוריות בסיסיות של סגנונות קאבה- סגנונות פשוטים ומסובכים. רוב הנשים נוטות ללבוש את ההדפס האפריקאי הפשוט שיישאר באופנה לשנתיים-שלוש. סגנונות מסובכים או מפוארים הם סגנונות ייחודיים יותר שיישארו אופנתיים רק לתקופה קצרה יחסית.
מאז ומתמיד באזור אשנטי, אמהות עבור נשים היא הזדמנות להצגה אישית ייחודית, ובגדי הקאבה הם ייצוג של מנהגים הקשורים לחגיגת הלידה. עד אמצע המאה העשרים, במיוחד בערים ובכפרים קטנים יותר, היה גוף האם החדשה מקושט בחומר לבן מיוחד, המכונה "הייר", כביטוי סימבולי של שמחה, ניצחון וטוהר. היום, מופע חגיגי זה של "לובן" נעשה על ידי הלבשת האם חדשה בקאבה מבד לבן, כדי להביע את "הניצחון" שלה ואת השמחה בהצלחת הלידה. היכולת של האם החדשה לרכוש וללבוש בגד אפריקאי באיכות טובה מעידה על נכונותה לאחריות הכספית של היותה אמא. אימהות חדשות לבושות קאבה לבנה, הן מראה ייחודי בשוקי קומסי וברובע הקניות של מרכז העיר.
בגד הדונסקראן הגנאי.
בחירת הבגד של האשה האפריקאית תלויה באירוע ובשלב החיים שלה. הבגד דונסקראן למשל, מורכב משני חלקים, עליון ותחתון, העוטפים את הגוף ומתאימים אחד לשני בבד. נשים מאזור האשנטי בדרום גאנה, מחשיבות את הדונסקראן כיפה במיוחד ומייצג גאווה תרבותית, אשר נלבש בעת קיום מנהגים מכובדים ועתיקים. הדונסקראן נלבש על ידי אם המלכה באזור האשנטי, נשים מבוגרות, ואבלות בעת הלוויות. לעומת זאת, נערות ונשים צעירות באזור זה לובשות בדרך כלל שמלות, חצאיות וחולצות תפורות, ולאחרונה, גם מכנסיים.
מעצבים אפריקאים והשפעותיהם על האופנה הבינלאומית.
לאורך ההיסטוריה אנו עדים לכך שאפריקאים גם כן תרמו לאופנה ברחבי העולם. נשים אפריקאיות הביאו את כיסויי הראש לנשים האמריקאיות בזמן השעבוד. בשנות ה-60 של המאה ה-20, מתנדבי חיל השלום של ארצות הברית בניגריה, אימצו את החולצה של יורובה שנקראת , אותה לבשו גם בשובם לארצות הברית. כמו כן, טקסטיל עבודת יד ממערב אפריקה, דוגמת , ו- שטו גם הם מעבר לאוקיינוס האטלנטי והפכו אפנתיים באירופה.
שני מעצבים מערב אפריקאיים, כריס סיידו () ממאלי, ובן נוטרה (Ben Nonterah) מגאנה, ממחישים מגמה חשובה בעיצוב אופנה אפריקאית עכשווית: עיבוד של טקסטיל, סגנונות לבוש ואיקונוגרפיה הקשורים לתרבות המקומית. מעצבים אלו, ורבים אחרים אשר עבודתם משלבת אלמנטים מקומיים מובהקים, עשויים לשאוף להשיג שווקים מקומיים או גלובליים בזכות העיצובים שלהם. עבור מעצבים מסוימים, סגנונות הקשורים לתרבויות מקומיות מהווים אמצעי למשיכת צרכנים בין-לאומיים אשר מחפשים את הערך ה"אפריקאי" של עבודתם. לאחרים, בגדים המשלבים דפוסים מקומיים צריכים להיות משווקים רק לצרכנים מקומיים, עבור חיזוק הגאווה בזהותם האישית.
כריס סיידו (Chris Seydou, 1949-1994), היה מעצב מצליח בארץ הולדתו- מאלי. כמו כן, הוא הצליח גם באירופה ובמקומות אחרים באפריקה ונחשב לאחד מחלוצי תחום עיצוב האופנה. בין היתר, הוא היה המעצב האפריקאי הראשון שהצליח להפגיש את ההדרכה והטכניקה האירופאית עם זהות אפריקאית במודע. עבודתו הוכיחה את תאימותם של צורות מקומיות ואופנה בינלאומית. ההפריה ההדדית של המאפיינים המקומיים והבינלאומיים בולטת במיוחד בעבודתו ובקריירה של סיידו, שכן הייתה זו יכולתו לשלב את הטקסטיל ואת מרכיבי הלבוש מנקודת המבט של השווקים האירופאים והשווקים המאליים, והוא זה שראה את הפוטנציאל של אינטגרציה בין דפוסים אלה.