לאחר דבריו בוועידה העולמית של המזרחי בתר"פ זומן לכהן כרב קהילת שומרי הדת באנטוורפן -בלגיה, תפקיד שבו כיהן בין השנים תר"פ–תרצ"ו (1920–1936). באנטוורפן הקים בית ספר דתי לאומי בשם 'תחכמוני', בית ספר לבנות, תלמוד תורה, ישיבה ועוד. על פעילותו הענפה ניתן ללמוד אף ממכתב שקיבל מהרב ישראל מאיר הכהן (החפץ חיים) בחודש אדר תרפ"ד.
בשנת תרצ"ג ביקר בארץ ישראל, ובין השאר נפגש עם הרב אברהם יצחק הכהן קוק. לאחר פטירת הרב שלמה הכהן אהרונסון (אדר, תרצ"ה), רבה הראשי של תל אביב, הציע הרב יהודה ליב מימון שהרב עמיאל יקבל על עצמו את המשרה. ואכן בכ"א בטבת תרצ"ו (1936), לאחר שנבחר בהצבעה שבה גבר על הרבנים יצחק אייזיק הלוי הרצוג ויוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, הגיע לכהן כרבה הראשי של תל אביב. בתל אביב הקים את ישיבת היישוב החדש הנקראת גם "ישיבת הרב עמיאל", את "רשת החינוך התלמודי", שהתמקדה בצורך בבעלי-בתים (ולא רק תלמידי חכמים), מפעל תורני בשם "כינוס סופרים" ומוסד "עזרת תורה" לתמיכה בתלמידי חכמים עולים.
באביב תש"ג (1943) פרסם בעיתון הצופה מאמר ביקורת כללי כנגד רבנים הקוראים לפרישה מכנסת ישראל. בתגובה התפרצו חסידי גור לדרשה אותה העביר בשבת בבית כנסת, והפריעו את מהלכה בקריאות בוז, לאחר שהבינו כי דברי הביקורת מכוונים כלפי האדמו"ר מגור, רבי אברהם מרדכי אלתר. הרב עמיאל עצמו הכחיש כי כיוון בדבריו אל האדמו"ר מגור.
הנצחה.
נקראו על שמו רחובות בתל אביב, בבני ברק, ובירושלים (בשכונת קריית משה).
יצירתו.
יצירתו ההלכתית.
הרב עמיאל התאפיין במקוריות מחשבתית ובשקידה; כך שיחד עם פעילותו הציבורית והרבנית הענפה הוא השקיע ביצירה ההלכתית. בשנת תרפ"ב יצא לאור ספרו הראשון דרכי משה - דרך הקודש (חלק ראשון, אנטוורפן), העוסק בדיני קודשים; ובהמשך יצא לספר אף חלק שני (תרפ"ג) ושלישי (תרפ"ט). בהמשך הוציא את הספר דרכי משה - דרכי הקנינים חלק ראשון (אנטוורפן, תרפ"ח) וחלק שני (בילוגוריי, תרצ"א); העוסק בענייני ממונות ואישות. יצירתו המרכזית נקראת המידות לחקר ההלכה, חלק ראשון (ירושלים, תרצ"ט), חלק שני (תל אביב, תש"ב) וחלק שלישי (תל אביב, תש"ה); אשר שואף לקביעת הכללים ההגיוניים העומדים ביסוד המחשבה התלמודית.
יצירתו ההגותית.
מלבד העיסוק המתמיד בספרות התלמודית ובפסיקה ההלכתית, הרב עמיאל עסק רבות בענייני הגות; כגון דת ומודרניות, אמונות ודעות ועניינים אקטואליים. יצירתו זו מתבטאת בספרו דרשות אל עמי, חלק ראשון (אנטוורפן, תרצ"ג) וחלק שני (ירושלים, תרצ"ו). בספריו עסק רבות בעניינים אקטואליים, כגון מאורעות תרפ"ט. את התעסקותו בהגות ומחשבה ניתן לראות בספרו לנבוכי התקופה, העוסק ב-'פרקי הסתכלות במהות היהדות' (ירושלים, תש"ג).
מאמריו.
יצירתו ההגותית התבטאה גם בפרסום מאמרים פובליצסטיים שונים; את מאמריו פרסם בעיקר בעיתון 'המזרחי'. ביניהם ניתן למנות את: 'במי אשם' (גיליון 8) הקורא לאיחוד הרשימות היהודיות; 'הקלריקליות שלנו' (גיליון 14) הטוען שהיסוד הדתי בתנועה הציונית אינו תלוי ברוב מספרי; 'תחיית התורה' (גיליון 22–23) המיצר על העלמות הרגש הדתי; 'הציונות והיהדות' (גיליון 29) על היחס בין התנועה ליהדות ועוד.
זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנים תש"א-תש"ג.
משנתו.
משנתו ההלכתית.
נקודת יסוד בתפיסתו ההלכתית מושתתת על הלימוד המקובל והקלאסי, אך יחד איתו הרב עמיאל שילב בין אגדה להלכה. כמו כן בתפיסתו קיימת נטייה מהותית לעסוק בסברה ובהגיון של הדיון ההלכתי; גישה שהתבטאה בצורה מלאה בספרו 'מידות לחקר ההלכה'.
משנתו ההגותית.
הרב עמיאל הדגיש את העיקר של רס"ג "אין ישראל אומה אלא בתורתה", וראה בתפיסה המחשיבה את היהדות לדת (religion) - זיוף וחיקוי של הפרוטסטנטיות, ולפיכך התנגד לסיסמת המשכילים "היה אדם בצאתך ויהודי באהלך", שמתוך "היה אדם בצאתך" ביטלו את "יהודי באהלך", כאילו זה סרח עודף, ונעשו מתבוללים, בעוד לפי היהדות המקורית אדם ויהודי היינו הך. כן התנגד לציונות החילונית, שלדבריו מטרתה ליצור אומה ישראלית ככל הגויים שתהיה בכלל אומות הגויים, בניגוד לתפיסת חז"ל עולם הגויים לחוד ועולם ישראל לחוד, ולדברי התורה: "כי עם קדוש אתה לה' א-להיך ובך בחר להיות לו לעם סגולה מכל העמים", להתרומם לגובה מוסרי מקסימלי ובכך לרומם גם את כל העמים.
הרב עמיאל התנגד לגישת הרפורמים, והתעמת איתם במובנים רבים (כגון ההקדמה לספרו דרכי משה 'דרכה של תורה'). לדעתו המהות היהודית חשובה, ויש להדגישה. חשיבות זו שהקנה ליהדות התבטאה אף בגישתו כלפי מקומה של הציונות הדתית בתנועה הציונית; הרב עמיאל כתב רבות על כך שהמזרחי צריכה לתפוס מקום מרכזי יותר בציונות אף בפעילות מעשית (כגון מאמרו בגיליון ט של 'התור', תרצ"ב; ודבריו בוועידת קראקא, תרצ"ג).
פעולתו הציונית.
בעקבות דבריו של יצחק גרינבוים על הרצון לקביעת ערכים חדשים ליהודים, לעומת ערכי היהדות; כתב הרב עמיאל תגובה בה הוא יוצא נגד המנהיגים האחרונים שמביעים נייטרליות כלפי הדת, לעומת המנהיגים הקודמים (כדוגמת אחד העם) שאף אם לא שמרו מצוות, הרי הביעו יחס חיובי לדת. בכך התבטאה לראשונה פעולתו בתנועת המזרחי, והוא נבחר כציר לוועידה השנייה של המזרחי בפולין (ורשה, ניסן תרע"ט); ובה נבחר לנשיאות הוועידה. בהמשך היה אחד משבעת הצירים מפולין, לוועידה העולמית הראשונה של המזרחי באמסטרדם (טבת תר"פ); וכן נבחר כציר לקונגרס הציוני השלושה-עשר (תרפ"ג) והארבעה-עשר (תרפ"ה), ובאחרון אף כיהן בוועדת החינוך.
החלטה מיוחדת הובילה לכינוס וועידה עולמית של המזרחי, באלול תרפ"ו; למקום הוועידה נבחרה אנטוורפן, עירו של הרב עמיאל, והוא עמד בראש הוועדה המכינה של הוועידה. בוועידה נבחר הרב עמיאל לוועד הראשי של התנועה. בוועידת קראקא (אב, תרצ"ג) הרב עמיאל התייחס לכך שתנועת המזרחי צריכה להשקיע את עיקר מרצה בפעילות כלפי החברה החרדית, ופחות במחנה הציוני-חילוני, ואף קרא להצטרפות להסתדרות החדשה של הרוויזיוניסטים, תוך פרישה מההסתדרות הציונית.
בדבריו קרא הרב עמיאל לפתיחת שורות המזרחי גם לכאלו אשר אינם חברים בהסתדרות הציונית.
משפחתו.
בתו גיטי נישאה לנתן לינדנבאום (נפטר ב-1946) ולהם ארבעה ילדים, אחד מהם הוא הנדבן מרסל לינדנבאום (על שמו נקראת מדרשת לינדנבאום) ורעייתו בלדה קאופמן לינדנבאום חברת המועצה המייסדת של ישיבת מהר"ת . לאחר מות בעלה הראשון נישאה גיטי לאיש העסקים והנדבן האמריקאי מקס שטרן אביו של המיליארדר היהודי-אמריקאי לאונרד שטרן .
אחת מנינותיו היא ליהיא לפיד, רעיית ראש ממשלת ישראל.
פרסיבל לוול
טויוטומי הידיושי
טויוטומי הידיושי (ביפנית: 豊臣 秀吉; 2 בפברואר 1536, או 26 במרץ 1537 - 18 בספטמבר 1598) היה דאימיו, מצביא ופוליטיקאי בתקופת סנגוקו בהיסטוריה של יפן. הוא המשיך את דרכו של אדונו לאחר מותו, אודה נובונאגה, ואיחד את יפן תחתיו. תקופת שלטונו מכונה תקופת אזוצ'י-מומויאמה, על שמה של טירתו של הידיושי. הוא זכור בשל מורשת איחוד המדינה ובשל החוק שקבע שאסר על כל המעמדות לשאת נשק, מלבד מעמד הסמוראים. בשל מיקומו הכרונולוגי בין אודה נובונאגה וטוקוגאווה איאיאסו, זכה הידיושי לכינוי "המאחד השני של יפן".
ראשית חייו.
לא ידוע רבות על ראשית חייו של הידיושי לפני שנת 1570, כשהחל שמו להופיע במסמכים ובמכתבים. האוטוביוגרפיה שלו מתחילה ב-1577, אך הידיושי לא הרחיב על תקופות ילדותו ונעוריו. לפי המסורת נולד הידיושי בנגויה, בפרובינציית אווארי (כיום מחוז אאיצ'י), ביתו של שבט אודה. אביו, יָאֶמוֹן, היה איכר-חייל פשוט ללא שיוך למעמד הסמוראים, ולפיכך לא היה להידיושי שם משפחה, ובילדותו הוא נקרא היושימארו (日吉丸).
ב-1551 עבר הידיושי לפרובינציית טוטומי השכנה, שם הפך לנושא כלים של מנהיג מקומי תחת שבט אימגאווה, ומילא תפקיד זה במשך מספר שנים.
התחזקות.
הידיושי שב לאווארי ב-1558 על מנת להצטרף למחנהו של אודה נובונאגה כמשרת. הוא נכח בקרב אוקהאזמה ב-1560 בו הביס נובונאגה את ראש שבט אימגאווה, אימגאווה יושימוטו, והפך לאחד הדאימיו החזקים ביפן. ב-1561 נשא לאישה את ננה, בתו של אסאנו נגמאסה, שעתיד היה להיות יועץ קרוב של הידיושי. בשנים הבאות זכה הידיושי בחיבתו של נובונאגה בכך שהפגין יכולות טקטיות, תבונה ואומץ, אך עורר את מרמורם של יועציו הקרובים של נובונאגה, שעל פניהם חלף בעלייתו בסולם הדרגות.
כשנלחם נובונאגה בשבט סאיטו מפרובינציית מינו ב-1567, היה זה הידיושי שניצל את כושר המשא ומתן שלו ושכנע רבים מהסמוראים של מינו לעבור למחנה של נובונאגה, ובכך הבטיח את ניצחונו של אדונו. לאור יכולותיו, ועל אף מוצאו הצנוע, הפך הידיושי לאחד מיועציו הקרובים של נובונאגה, ושינה שמו להאשיבה הידיושי (羽柴 秀吉). שם המשפחה החדש שלו הכיל שתי סימניות שכל אחת מהן נלקחה משמם של שני סגניו של נובונאגה: ניווה נגהידה ושיבאטה קצואיאה.