לנבוכדנצר מיוחסת בניית הגנים התלויים בבבל, שעל פי האגדה נבנו עבור אשתו, שהתגעגעה לנוף ההרים בו גדלה.
מקור שמו.
משמעות שמו האכדי נבו-כודורי-אוצור היא "נבו, נצור את בכורי": "נבו" הוא אל החכמה הבבלי, "כודורי" שמשמעו 'בן בכור', "אוצור" מהשורש השמי נ-צ-ר (בנפילת נ') שמשמעותו כבעברית נְצוֹר, שְׁמוֹר.
קיימת מילה שנייה באכדית "כודורי" שמשמעה 'גדר, אבן גבול' (קשורה לעברית גדר), ועקב כך בעבר פורש שמו כ"נבו שומר הגבול". על פי פירוש אחר, פירוש שמו הוא "נבו, נסיך אשור". הן המרכיב התאופורי "נבו" הן הסיומת "-אצר" מקובלות בשמות בבליים (לדוגמה נבופלאסר, נבונצר ואחרים).
השם מופיע בתנ"ך במספר צורות איות שונות: נְבוּכַדְנֶצַּר (בספרים דניאל, אסתר, עזרא ונחמיה), נְבוּכַדְנֶאצַּר (בספרים מלכים, ירמיהו, דברי הימים ודניאל) ונְבוּכַדְרֶאצַּר (בספרים ירמיהו ויחזקאל).
מלחמותיו.
נבוכדנצר השני עוד בהיותו יורש עצר כבש את סוריה. בקרב כרכמיש הביס את הצבא המשותף של מצרים ואשור בהנהגתם של פרעה נכו השני ואשור-אובליט השני מלך אשור. קרב זה הביא להתמוטטותה הסופית של האימפריה האשורית, ומצרים הפסיקה להיות גורם משמעותי באזור. בעקבות הקרב עלתה האימפריה הבבלית. נבוכדנצר הביס את ממלכת יהודה, והחריב את ערי הפלשתים ב־604 לפנה"ס. בשנת 601 לפנה"ס יצא למסע צבאי למצרים בתקופת מלכותו של פרעה נכו השני. במסע זה שני הצבאות סבלו מאבדות רבות, והקרב ביניהם הסתיים ללא הכרעה. בשנת 597 לפנה"ס הגלה את יהויכין מלך יהודה לבבל והמליך תחתיו את צדקיהו דודו. בשנת 586 לפנה"ס, בעקבות מרד אזורי בו השתתף צדקיהו, ערך נבוכדנצר מצור נוסף על ירושלים, ובסופו נהרסה העיר, נחרב בית המקדש והחלה למעשה גלות בבל.
למרות שכיבושי נבוכדנצר השני הגדילו את כוחה של בבל ואת השפעתה, הממלכה קרסה פחות מרבע מאה לאחר מותו.
נבוכדנצר באמנות.
נבוכדנצר מופיע כדמות הראשית באופרה של ורדי, "נבוקו". באופרה זו, לאחר שנבוכדנצר כובש את ירושלים ומגלה את היהודים, הוא מתחרט, מבקש את סליחת האלוהים, ומאפשר ליהודים את שיבת ציון. בכך חורג הסיפור מהמציאות ההיסטורית, ומייחס לנבוכדנצר מעשים שנעשו למעשה על ידי כורש, זמן רב לאחר מותו של נבוכדנצר.
במסורת היהודית.
על פי המסופר באלפא ביתא דבן סירא, נבוכדנצר השני נולד מצאצאי שלמה המלך ומלכת שבא.
תקופת חייו.
על פי המחקר ההיסטורי מלך נבוכדנצר השני בין השנים 605–562 לפנה"ס. אולם, פרשני המקרא היהודים מאחרים את פעולותיו בחורבן בית ראשון לשנת ג'של"ט במניין השנים בלוח העברי = 422 לפנה"ס (שלשיטת האברבנאל והמלבי"ם היא שנת 3358 לבריאת העולם).
החרבת צור.
יחזקאל בן בוזי ניבא שהעיר צור תיחרב על ידי נבוכדנצר: . למעשה, המצור של נבוכדנצר על העיר נכשל, ואף שהעיר נחלשה כלכלית היא לא חרבה, והמשיכה להתקיים ברציפות עד ימינו. לפי פרשנות האברבנאל, לא נחרבה העיר כליל למעשה על ידי נבוכדנצר השני אלא על ידי אלכסנדר מוקדון, ואילו המלבי"ם מפרש שאכן נחרבה צור כליל על ידי נבוכדנצר ואחרי שהוחרבה נבנתה שוב שלא במקומה הראשון אלא במקום סמוך לה.
נבוכדנצר
צפון
צפון הוא אחד מארבע רוחות השמים. הוא הפוך לדרום ונמצא בזווית ישרה למזרח ולמערב. בתרבות המערבית הצפון נחשב לכיוון הראשי ומשמש כדי להגדיר את שאר הכיוונים. הצפון נמצא באזימוט 0 מעלות.
ישנם שלושה סוגי צפון עיקריים:
תפקיד הצפון ככיוון הראשי.
סיבוב שמי הלילה סביב הקוטב השמימי מאפשר לחוות באופן בלתי אמצעי את הכיוון "מעלה". לכן, בחירת הצפון כמתאים לכיוון "מעלה" בחצי הכדור הצפוני, או דרום באותו תפקיד בחצי הכדור הדרומי, הוא, בטרם קיום תקשורת כלל-עולמית, שרירותי למדי. הסינים, למשל, בחרו דווקא את הדרום ככיוון "מעלה" של מפותיהם, אף על פי שסין היא בחציו הצפוני של כדור הארץ. וגם למזרח היה תפקיד ככיוון ראשי (צפון בערבית - "שמאל"; הצפנת מפה - אורינטציה; בתנ"ך מזרח-קדמה, צפון=שמאלה; מפת מדבא המזרח כלפי מעלה; ועוד.).
הצפון בתרבות המערבית.
בתרבות המערבית המודרנית:
ההטיה התרבותית והעדפת הצפון במפות אותגרו החל מאמצע המאה ה-20. האדריכל והפילוסוף האמריקאי ריצ'רד באקמינסטר פולר פיתח את מפת דימקסיון שאחד ממאפייניה הוא העדר הטיה תרבותית בין צפון לדרום היות שבמפה זו הצפון איננו למעלה והדרום אינו למטה (יצוין שקיימות מפות, בעיקר במספר מדינות בחצי הכדור הדרומי, בהן הדרום נמצא למעלה).
מפות העולם הנפוצות עד שנות השבעים של המאה הקודמת נערכו ברובן על פי היטל מרקטור. במפות אלה שטחן של מדינות אירופה ואמריקה הרחוקות מקו המשווה גדול ביחס - פי כמה מאשר במציאות - משטח המדינות הקרובות אליו כמו רבות ממדינות אפריקה, אסיה ודרום ומרכז אמריקה. השימוש בהיטל גל-פטרס מבטל את העיוות בגדלים, אך במתכונתו המקורית הותיר יתרון למדינות האקלים הממוזג בכך שצורתן על המפה נותרה ללא שינוי ניכר בניגוד למדינות האזור הטרופי שצורתן במפה שונתה.
הצפון בתנ"ך.
הצפון בתנ"ך מכונה גם "שמאל", מנקודת מבט בה האדם עומד ופניו למזרח (לדוגמה: "אֲשֶׁר מִשְּׂמֹאל לְדַמָּשֶׂק" ). הצפון מתואר לעיתים בתנ"ך ככיוון מאיים, נקודת התורפה של ירושלים הייתה תמיד גבולה הצפוני, שכן בחלק זה נפתח מישור רחב, המאפשר הצבת כוחות צבא ללא קושי. לא כדי הקבילו יושבי ירושלים את נבואת ירמיהו: "מִצָּפוֹן תִּפָּתַח הָרָעָה עַל כָּל יֹשְׁבֵי הָאָרֶץ" (ירמיהו פרק א', יד) על עירם, שכן לאורך כל ההיסטוריה נכבשה העיר תמיד מצפון. וכך גם תושבי ארץ ישראל היו תחת איום מתמיד מצפון אשר אכן ממנו הגיעו האשורים והבבלים בעת שכבשו את הארץ בתקופת הבית הראשון.
אחד ההסברים לכינוי רוח השמים של הצפון בשם זה היא מפני שהוא צפוּן מן האור שבו לא עוברת החמה והאור שמגיע ממנו הוא אור חוזר.
עוד אומרים חז"ל: "אמר רבי יצחק: הרוצה שיחכים - ידרים, ושיעשיר - יצפין, וסימנך: שולחן בצפון ומנורה בדרום. (בבא בתרא, כ"ה ע"ב).
הגמרא בברכות שונה "מניין ששכינה מצפון? שנאמר עורי צפון ובואי תימן".
הצפון בפוליטיקה ובדיפלומטיה.
המונח הצפון משמש כדי לציין את המדינות העשירות והמתקדמות מבחינה טכנולוגית, בניגוד לדרום, שהן המדינות העניות והמפותחות-פחות. חלוקה זו אינה מתאימה בהכרח למצב בשטח שכן אוסטרליה למשל נמצאת בדרום (מדרום לקו המשווה) אך נחשבת, במובן זה, מדינה צפונית. הצפון מחליף לאחרונה את המונח המערב בחקר פוליטיקה ויחסים בינלאומיים.
הצפון משמש גם לעיתים כדי לציין את החלק הצפוני של מדינה או אזור גאוגרפי. לדוגמה, בישראל הצפון מציין את האזור שנמצא מצפון לקו דמיוני הנמתח מצפון לעיר חדרה.
דוגמאות נוספות:
הצפון במילון.
המונחים להלן הם על פי "מילון מונחים צבאיים", הוצאת צה"ל אג"ם מה"ד, 1980:
שושנת יריחו
שושנת יריחו (בלועזית: לישמניאזיס, Cutaneous leishmaniasis; נקראת גם מחלת זבובון החול) היא מחלה טרופית וסובטרופית הנגרמת על ידי הפרוטיסט לישמניה ("Leishmania"), אשר מועבר אל האדם באמצעות עקיצת זבוב החול (בקה) הנושא את המחלה. ישנם כעשרים מינים של לישמניה שעלולים לגרום לשושנת ירחו. מחלה זו נחשבת זואונוסיס (מחלה זיהומית המועברת מבעלי חיים לבני אדם), למעט Leishmania tropica - שהיא לרוב מחלה אנתרופונוטית (מחלה המועברת מאדם לאדם באמצעות נוזלי גוף).
לישמניאזיס הוגדרה על ידי ארגון הבריאות העולמי כאחת מתוך 17 מחלות טרופיות מוזנחות שיש למגר מהעולם.
לישמניאזיס בישראל (לישמניאזיס של העולם הישן).
לישמניאזיס של העולם הישן (old world leishmaniasis) מתייחס לטפיל הנפוץ באירופה, אפריקה ואסיה. בישראל נמצאים שני סוגים.
לישמניה רבא ("Leishmania major") הוא סוג הטפיל הנפוץ בישראל. נמצא בדרום הארץ, באזורי ספר, בסביבה לחה: בערבה, בנגב ובבקעת בית שאן. בעל תקופת דגירה של 10–45 יום. קיים אצל בני אדם ובעלי חיים. במקרה של L. major יהיה מספר גדול של פצעים, כיבים ללא כאב מלווים בדלקת מרשימה בהיקף ובהגדלה של בלוטות הלימפה. גבולות הנגע ברורים והריפוי ילווה בצלקת אצל אנשים עם מערכת חיסון מתפקדת. הווקטור העיקרי בארץ הוא Phlebotomus
papatasi והמארחים הידועים הם מריון מדבר, מריון מצוי, פסמון, נברן השדה ומיני גרביל.
לישמניה טרופיקה ("Leishmania tropica") נמצא באזורים אורבניים, ממרכז הארץ וצפונה: ירושלים, מרכז השומרון והגליל. בעל תקופת דגירה של 20 יום עד 8 חודשים. זבוב החול משמש כוקטור והמארח הידוע העיקרי בארץ הוא שפן סלע. במקרה של L. tropica הנגעים יהיו בודדים, כיבים לא כואבים על העור בגודל של מספר סנטימטרים, ללא דלקת בהיקף, גבולות הנגע ברורים וללא הגדלה של בלוטות הלימפה. ריפוי ללא צלקות אצל אנשים ללא חולשה של מערכת החיסון.
לישמניה אינפנטום ("Leishmania infantum") קיימת במרכז ישראל, שפילת החוף, הגליל ושטחי הרשות הפלסטינית. אזור הרי יהודה, מודיעין, הגליל התחתון והגליל המערבי. המאחסן העיקרי הוא כלב הבית בו היא פוגעת אך עלולה גם לפגוע באדם ואף לגרום למוות אצל ילדים או אנשים מדוכאי חיסון.
לישמניאזיס ביבשת אמריקה (לישמניאזיס של העולם החדש).