מטרת החוק הייתה להכין ולארגן את הטריטוריות הצפוניות שבשטחי רכישת לואיזיאנה לקראת צירופן כמדינות לאיחוד. החוק נוסח בידי התומכים במדיניות "ריבונות העם", ובראשם הסנאטור הדמוקרטי סטיבן דאגלס. החוק אישר ליישב במימון ממשלתי את הטריטוריות נברסקה וקנזס, וקבע שכל טריטוריה שמבקשת להצטרף לאיחוד תוכל לקבוע בבחירות עצמאיות אם תהיה מדינה המתירה עבדות אם לאו.
החוק ביטל למעשה את פשרת מיזורי משנת 1820, שאסרה את התפשטות העבדות מצפון לגבולה הדרומי של מיזורי (קו הרוחב '36°30), והתירה אותה מדרום לו. חוק קנזס נברסקה העביר את ההחלטה בעניין העבדות לידי תושבי אותה מדינה והוציאה מידי השלטון הפדרלי.
אלא שבפועל, החוק רק החמיר את הקרע בין מדינות הצפון לבין מדינות הדרום בשאלת העבדות, קרע שסופו במלחמת אזרחים שפרצה ב-1861.
קנזס המדממת.
מיד לאחר אישור החוק החלה נהירה של מתיישבים לאזורים החדשים. מתנגדי העבדות הגיעו מצפון (בעיקר מאזור ניו אינגלנד), ותומכי העבדות הגיעו מדרום (בעיקר ממיזורי), וזאת כדי להשפיע על תוצאות הבחירות העתידות להתקיים בקנזס.
ב-30 במרץ 1855 נערכו הבחירות האזוריות. לפי ההערכות המקובלות, "פרחחי הגבול" (תומכי העבדות שמקורם במדינת מיזורי) היטו כנראה את תוצאות ההצבעה וגרמו לניצחון מכריע של מועמדי תומכי העבדות. תגובתם של מתנגדי העבדות הייתה הקמת בית מחוקקים אלטרנטיבי, "אספת המדינה החופשית" (באותם ימים הופרדו המדינות למדינות חופשיות, שבהן העבדות הייתה אסורה, לבין מדינות עבדות, שרובן היו בדרום ארצות הברית), שהתכנס ב-8 ביוני באותה שנה. בקנזס החל מרוץ על קולות הבוחרים כשכל צד גייס תומכים לבית המחוקקים שלו כדי שיהווה רוב.
במהלך השנים 1854–1856 נערכו מהומות דמים רבות, מוסדות פדרליים ומשרדי עיתונות הועלו באש, ונהרגו יותר מ-150 אנשים. האזור כולו כונה "קנזס המדממת" (Bleeding Kansas). למרות זאת, היסטוריונים רבים כיום מעריכים שמתוך ההרוגים רק כ-50 איבדו את חייהם בעקבות המאבק האידאולוגי, והשאר נהרגו במריבות שיכורים ומסיבות פליליות אישיות.
בין האנשים המפורסמים שהשתתפו במהומות היה ג'ון בראון, מתנגד לעבדות שאף הרג חמישה תומכי עבדות, והפך גיבור בעיניהם של רבים ממתנגדי העבדות שנים אחר כך. לכבודו גם חובר השיר, "גוויתו של ג'ון בראון", שהפך לשיר מלחמה של כוחות הברית במהלך מלחמת האזרחים.
אברהם לינקולן, שחוק קנזס נברסקה קומם אותו מאוד כמו גם אירועי הדמים בקנזס, החליט, על פי דבריו, לחזור לפוליטיקה כתוצאה מאירועים אלו.
בלוטת זיעה
פשרת מיזורי
פשרת מיזורי (באנגלית: Missouri Compromise) היה חוק שהתקבל בקונגרס האמריקני ב-1820 כפשרה בין מצדדי העבדות בארצות הברית ומתנגדיה, והסדיר את ההתייחסות החוקית לעבדות בטריטוריות המערביות, הטריטוריות שנוספו לארצות הברית ברכישת לואיזיאנה.
ב-1818 ביקשה מיזורי להצטרף לאיחוד כמדינה. עד אותה עת היו באיחוד 22 מדינות, 11 חופשיות מעבדות ו-11 המתירות עבדות, כך שנשמר האיזון בנושא זה. בקשתה של מיזורי להתקבל לאיחוד יצרה חשש מהפרת האיזון.
במקביל, ביקשה גם טריטוריית מיין, הנקייה מעבדות, להצטרף לאיחוד. הדיון בשתי הבקשות גרם לקונפליקט בין שני בתי הקונגרס (הסנאט ובית הנבחרים), לא רק בנושא העבדות עצמו, אלא גם בעניין צירופן של מיין ומיזורי לאיחוד על סמך אותו חוק.
בפשרה שהושגה בסופו של דבר, "פשרת מיזורי", אושרה בקשת שתי הטריטוריות להצטרף לאיחוד כמדינות - מיין כמדינה חופשית מעבדות, ומיזורי כמדינה המתירה עבדות, ונקבע שבכל הטריטוריות שמצפון לקו הרוחב '36°30 (בערך המשכו של קו מייסון-דיקסון), והכלולות בשטחי רכישת לואיזיאנה תיאסר העבדות, פרט למדינת מיזורי עצמה שנמצאת צפונית לקו רוחב זה.
הפשרה עברה כשני חוקים נפרדים, האחד לצירופה של מיין והשני לצירופה של מיזורי, ולאיסור העבדות בשטחים שמצפון לקו הרוחב שנקבע, ואושרה על ידי הנשיא ג'יימס מונרו בתחילת מרץ 1820.
פשרת מיזורי דחתה בכמה עשרות שנים את העימות הבלתי נמנע בין הצפון לבין הדרום בנושא העבדות, עימות שפרץ בסופו של דבר במלחמת האזרחים האמריקנית ב-1861. עוד לפני פרוץ מלחמת האזרחים בוטלה פשרת מיזורי עם חקיקת חוק קנזס נברסקה ב-1854, ואף הוכרזה כמנוגדת לחוקה ב"פסק דין דרד סקוט" ב-1857.
מוסלה
מוסלה (בולגרית: Мусала) הוא ההר הגבוה ביותר בבולגריה המשתייך לרכס הרי רילה הנמצא בדרום-מערב בולגריה.
מקור השם.
השם מוסלה נובע מ"مصلى", מלשון "صلاة - תפילה". השם ניתן להר בתקופת השלטון האיסלאמי של בולגריה תחת האימפריה העות'מאנית. השם הקודם של ההר היה טנגרה.
גאוגרפיה.
פסגת מוסלה שוכנת בפארק הלאומי רילה ועל מדרונותיו התחתונים של ההר צומחים, בין השאר, אורן מקדוני, ואשוח בולגרי.
פלביוס ואלריוס אאורליוס קונסטנטינוס
קונסטנטינוס הגדול
לשקאר-א-טייבה
לשכר-א-טיבה (באורדו: لشكرِ طيبه, תעתיק מדויק: לַשְכַרִ טַיבִּה, שפירושו: "צבא [העיר] אל-מדינה") הוא ארגון טרור אסלאמיסטי רדיקלי בולט בפקיסטן, אשר הוקם ב-1989 ומטרתו המוצהרת היא שחרור חבל קשמיר מידי הודו, ויישום מדינת הלכה איסלאמית ע"פ חוקי השריעה בכל אזור דרום אסיה. במשך השנים ביצע הארגון, המקושר לארגון הטרור אל-קאעידה, פיגועי טרור רצחניים רבים, כנגד מטרות הודיות ומערביות בחבל קשמיר ובכל רחבי הודו.
אידאולוגיה.
הארגון דוגל בהקמת מדינה מוסלמית אוניברסלית, שתכלול את כל המדינות המוסלמיות בעולם, במתכונת של ח'ליפות. מדינה זו תהיה מדינת הלכה הכפופה לחוק השריעה. על פי הארגון, כל המוסלמים ברחבי העולם מצווים להצטרף לג'יהאד, ולעזור למוסלמים אחרים המצויים במצוקה ובמצב של דיכוי מידי אלו המכונים על ידם ה"כופרים"- ובעיקר ההינדים, הנוצרים (בדגש על ארצות הברית) והיהודים. בין היתר הם מונים את המוסלמים המתגוררים ביהודה ושומרון, בוסניה, קוסובו, קשמיר, הפיליפינים, בורמה וצ'צ'ניה. כחלק מתפיסה זו, לשקאר-א-טייבה פתחה את בסיסי האימון שלה בפקיסטן לפעילי ג'יהאד מוסלמים מכל רחבי העולם.
הם טוענים כי עימות מוסלמי-הינדי מאפיין את העולם מאז ביאתו של מוחמד, ולכן כל הנלחם בהודו, ימנע מהגעה לגיהנום. הארגון עוין בצורה רשמית גם את היהודים ואת מדינת ישראל ומפיץ חומרי תעמולה כנגדה. בפרסומים הם מכנים את היהודים בשם "אויבי האסלאם" ו"ילדי הקופים והחזירים".
היסטוריה.
הארגון נוסד בשנת 1989 כזרוע הצבאית של הארגון הרדיקלי הפקיסטני "מרכז א-דעווה ואל-ארשאד", קרי "מרכז ההטפה וההדרכה". שורשיו הדתיים נטועים באידאולוגיה הסונית-והאבית, שמקורה בסעודיה. את הארגון הקים פרופסור ללימודי אסלאם באוניברסיטת לאהור, בשם חפיז מחמד סעיד (حافظ محمد سعید) . לאחר נסיגת הרוסים מאפגניסטן ב-1989, החל הארגון להתמקד בלחימה בהודים בחבל קשמיר, תוך פגיעה באזרחים ובמטרות צבאיות. תחילה, קיבל הארגון סיוע ישיר משירותי המודיעין הפקיסטניים, ה-ISI, אולם בהמשך ניתק את קשריו הרשמיים עם הממשל הפקיסטני, וגיבש תפיסה רדיקלית וגלובלית יותר. למרות זאת מעריכים ארגוני מודיעין מערביים, כי הארגון ממשיך לקבל תמיכה מה-ISI גם כיום.
החל משנות ה-90 יצר הארגון קשרים עם ארגון הטרור הבינלאומי אל-קאעידה, והושפע ממנו. מנהיג התנועה, חפיז מחמד סעיד, קיים קשר הדוק עם אוסמה בן לאדן, מנהיג אל-קאעידה. קשרים אלו התחזקו לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001, כאשר לשקאר-א-טייבה שיתף פעולה והעניק סיוע, מסתור ומשענת לפעילי אל-קאעידה לאחר פלישת ארצות הברית לאפגניסטן.
מאז שנת 1993, לשקאר א-טייבה הפך לאחד מהארגונים הבולטים ביותר בביצוע פיגועי טרור בהודו בכלל, ובחבל קשמיר בפרט, כנגד חיילים ואזרחים הינדים וסיקים. בשלב הראשון, כשהארגון טרם היה מבוסס דיו מבחינה לוגיסטית, אנשיו העדיפו לבצע פיגועים באזורים כפריים מבודדים בעמק קשמיר, בהם הייתה נוכחות צבאית הודית מועטה. בהדרגה, החל הארגון לשתף פעולה עם ארגונים איסלאמיים נוספים שכבר פעלו בקשמיר, כגון ארגון הטרור ג'יש-א-מוחמד. הארגון ניסה לשבש מהלכי בחירות, לפגוע בפעילים פוליטיים, אנשי צבא וביטחון, עצרות פוליטיות ולא בחל אף בפגיעה באזרחים.
שיתוף הפעולה הבין-ארגוני הצטמצם בהדרגה בראשית שנות ה-2000, עקב חילוקי דעות על רקע סירוב לשקאר א-טייבה להכיר בהסכם הפסקת האש שנחתם עם הודו. פעולות בולטות בתקופה זו היו רצח 35 אזרחים סיקים בדרום חבל קשמיר במרץ 2000, ערב ביקורו של הנשיא ביל קלינטון בהודו, והרג 25 הינדים בחתונה, ב-1998. במקביל ביצע הארגון התקפות כנגד יעדי הצבא ההודי ושיירות, שכללו מטעני צד, מכוניות תופת ואירועי ירי, כאשר המבצעים מוכנים להקריב את חייהם. בתקופה זו, הארגון השתמש הן בטקטיקות גרילה והן בטרוריזם צרוף שנועד לפגוע באזרחים.
בשנת 2001 החל הארגון בשינוי אסטרטגי, והחליט לבצע פיגועים גם מחוץ לחבל קשמיר, תוך ניסיון למנוע כל סיכוי להפשרת היחסים בין הודו לפקיסטן. פיגוע הראווה הראשון שביצע הארגון היה הפיגוע בפרלמנט ההודי בניו דלהי, בדצמבר 2001, בו נרצחו 13 בני אדם. בתגובה לאירוע, האשימה הממשלה ההודית את ממשלת פקיסטן, בסיוע לארגון. האירוע הצטרף גם ללחץ האמריקאי שהופעל על ממשלת פקיסטן לפעול למיגור הטרור בתחומה, לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001. מזכיר המדינה האמריקני קולין פאוול הודיע ב-26 בדצמבר 2001 כי ארצות הברית כללה את לשקאר-א-טייבה ברשימת ארגוני הטרור הזרים. בעקבות זאת נשיא פקיסטן, פרבז מושארף, גינה את הארגון, הוציאו מחוץ לחוק ועצר את מנהיגו, חפיז מוחמד סעיד, אם כי הוא שוחרר כעבור מספר חודשים.