ב-1994 השתתף בסרט הדרמה של רוברט רדפורד "חידון האשליות" בתור עורך הדין דיק גודווין. ב-1996 שיחק בסרטו של אלברט ברוקס "אמא".
מורו ביים את סרטו הראשון "מייז" בשנת 2000 וזכה לשבחים על עבודתו הראשונה כבמאי. מורו ביים פרק אחד בסדרה "אוז" ושלושה פרקים בסדרה "ג'ואן מארקדיה".
ב-2002 שיחק בדרמה "מועדון הקיסר" בדמותו של ג'יימס אלרבי.
שיחק בשנים האחרונות בעיקר בדמותו של סוכן הFBI דון אפס בחמש העונות של סדרת הפשע "מספ7ים", מורו ביים שלושה פרקים בסדרה.
בשנת 2005 שיחק בקומדיה "הולכים לקניות" לצד לי גרנט. בשנת 2007 הופיע מורו בדרמה הקומית של רוב ריינר "מתים על החיים" בתור ד"ר הולינס רופאו של אדוארד (ג'ק ניקולסון) המבשר ולו ולחברו קרטר (מורגן פרימן) שנותרה להם שנה אחת לחיות בשל מחלת הסרטן בה לקו. בשנת 2010 שיחק בתפקיד הראשי של ג'ימי ברוגן בסדרת הדרמה המשפטית "כל האמת" ברשת ABC לצדה של מאורה טיירני, ובוטלה לאחר עונה אחת.
בשנת 2016 הצטרף כדמות משנית לסדרת הדרמה "מיליארדים" המשודרת ברשת Showtime, בתפקיד דמותו של אדם.
יחס החרדים לציונות
יחס החרדים אל התנועה הציונות ואל מדינת ישראל אינו אחיד. רוב הקהילות החרדיות מסויגות כלפי הציונות. ישנן קהילות חרדיות הדוגלות בעמדה אנטי ציונית, וישנן מתונות יותר, ואף חרדים המגדירים את עצמם כפרו ציונים. יחס זה מושפע בין היתר מאירועים אקטואליים.
אם זאת הייתה תמיכה רבה בציונות, בעיקר בציונות רוויזיוניסטית (מאחר שז'בוטינסקי סבר שהיותו של היהודי ציוני לא מחייב אותו להיות חילוני), בעיקר בקרב הזרם החסידי. רבים מקהילות חסידים (בעיקר חסידי חב"ד) סייעו למחתרות האצ"ל והלח"י במהלך התמרדם נגד הבריטים. בשנת ה2022, הגדירו את עצמם כ-76% מתוך הקהילה החסידית כציונים.
היחס לציונות נוצר בתגובה לתהליכים היסטוריים אחדים מאז המאה ה-18; בהם תנועת ההשכלה במערב ובכלל זאת תנועת ההשכלה היהודית, מתן שוויון זכויות אזרחי ליהודים - האמנציפציה, תנועת המרת דת רחבה לנצרות אצל יהודים בעיקר במערב ומרכז אירופה, ניצני החילון באומות העולם ובעם ישראל, וייסודה של התנועה הציונית בסוף המאה התשע עשרה. תהליכים אלו והשלכותיהם, גררו חילוקי דעות ופולמסים רבים בציבור שומרי המצוות. בעוד קבוצה אחת הזדהתה עם רעיונות הציונות והצטרפה לתנועה הציונית (בעיקר במסגרת תנועת המזרחי), חלק אחר התנגד לה (בעיקר במסגרת אגודת ישראל), ואחרים לא הביעו כלל עמדה בסוגיה. נושא זה הוא הגורם המשמעותי לפיצול שהחל בקרב ציבור שומרי המסורת והוביל ליצירת הציבור הדתי לאומי, שהצטרף לתנועה הציונית, ולהתגבשות הציבור החרדי המתנגד לציונות.
רקע רעיוני וסיבות להתנגדות.
עוד מראשית הציונות קמה לה התנגדות, גם מצד מביעי עמדות חילוניים, כדוגמת הבונד, היהדות הרפורמית, מתבוללים ועוד וגם מצד הוגי דעות דתיים. בקרב הציבור הדתי שררה מבוכה באשר לציונות, שהובילה לאי-הבעת דעה לגביה. בעוד קבוצת מיעוט של רבנים הביעה תמיכה ברעיון (והתאגדה באמצעות מפלגת המזרחי), וקבוצת מיעוט אחרת הביעה התנגדות, הרוב לא הביע כלל עמדה.
את הסיבות השונות של רבנים להתנגדות לתנועה הציונית בפרט ולכל ניסיון דומה, יש לחלק לחמש קבוצות עיקריות:
בבסיס הביקורת ההיסטורית של החרדים כלפי הציונות מודגשת העובדה שחלק גדול מהציונים אימצו את הלאומיות היהודית בלית ברירה, לאחר שלא נמצא פתרון אחר לבעיית השתלבותם בחברה הלא יהודית. הוגיה המרכזיים של הציונות נתקלו בכישלון מאמציהם להשתלבות בחיים האזרחיים במדינות מוצאם, וניסיונות ההתקרבות שלהם נתקלו בגילויי אנטישמיות ששיאם היה פוגרומים נרחבים, הן בתקופת העלייה הראשונה והן בעלייה השנייה. כשכשלו ניסיונותיהם של ראשי הציונות להשתלב בחברה הלא יהודית, אימצו את הרעיון הציוני שבבסיסו היבדלות לאומית.
אידאולוגיה זו, נשללת בתוקף על ידי היהדות החרדית שרואה בציונות השקפת עולם חילונית המבוססת על ניתוק העם היהודי ממורשת אבותיו ומקיום המצוות. הציונות נתפסת כתנועה הרואה בדת מערכת אמונות שאבד עליה הכלח. על רקע השקפה זו לגבי התנועה הציונית דחו גדולי ישראל לאורך השנים את ההשתלבות בפעולותיה ובמוסדותיה של התנועה הציונית.
השינויים ההיסטוריים שהתרחשו במשך שנות קיומה של הציונות, בהם שתי מלחמות העולם, שואת יהודי אירופה והקמת מדינת ישראל, גרמו לזרמים שונים ביהדות החרדית לשנות את יחסם לציונות, ובעיקר את קשריהם השונים עם מוסדותיה הלאומיים ולאחר מכן עם רשויות המדינה.
בד בבד, קבוצות שונות ביהדות החרדית שומרות בקנאות על התנגדותן ההיסטורית לציונות, ושוללות בחריפות את זכות הקיום של מדינת ישראל. בולטות בהן העדה החרדית, וחסידי סאטמר. הרב יואל טייטלבוים, האדמו"ר מסאטמר ומייסד החסידות, נחשב לאחד המתנגדים הקנאים ביותר לציונות ולמדינת ישראל, שהביע את עמדתו באמירה החריפה:
רקע היסטורי.
ניסיונות ההתיישבות במאה התשע עשרה.
במאה ה-19 התרבו הניסיונות של יהודים, בהם אנשי היישוב הישן לרכוש קרקעות בארץ ישראל לצורך, הקמת בתי מגורים ומשק חקלאי. בהם, ההתיישבות בהר מירון על ידי ישראל ב"ק בשנות השלושים של המאה ה-19, ובניית שכונות חדשות מחוץ לעיר העתיקה שנתמכה על ידי משה מונטיפיורי מראשית שנות השישים של המאה. בשנת 1870 הקימה חברת כל ישראל חברים את בית הספר החקלאי מקוה ישראל. פעולות אלו נבעו בעיקר מתוך לחץ כלכלי ומניסיום להביא לפרודוקטיביות של היושבים בארבע ערי הקודש. חלק מרוכשי האדמות מהיישוב הישן ראו במעשיהם את תחילת גאולתו של עם ישראל, המתבטאת בקיום מצוות ישוב ארץ ישראל ובהפרחת השממה, עם השנים התגבשו התפיסות הללו בקרב מקצת מבני היישוב הישן שפעלו לגאולת אדמות. כל עוד לא היו מעורבים בכך חברי קהילה רבים, לא עוררו מחשבות אלו התנגדות בקרב רבני הקהילות בערי הקודש.
ראשיתן של אגודות "חובבי ציון".
תחילתה של התנועה הציונית הייתה בשנות השבעים עם הקמתן של אגודות פעילים במסגרת תנועת חיבת ציון. באגודות אלו, ובחיבורים הציוניים שהופצו בשנים אלו היו מעורבים רבנים ומשכילים. רבני התנועה דגלו בהשקפה שראתה בציונות חלק מתהליך הגאולה, שתזורז על ידי מימוש מצוות ישוב הארץ וחזרת עם ישראל לארצו. חלק מהם אף דגל בשיתוף עם המשכילים חובבי ציון, על מנת להשיג את מטרותיה הדתיות של הציונות.
אולם רבנים אחרים מגדולי ישראל התנגדו ליוזמות אלו. התנגדות חריפה הביעו רבני הקהילות האולטרה-אורתודוקסיות בהונגריה. ביניהם היו אדמור"י חסידות מונקאץ', רבי צבי הירש שפירא, ובנו חיים אלעזר שפירא. התנגדותם הייתה ברוח ההשקפה האורתודוקסית השוללת הכנסת שינויים באורח החיים היהודי, וכן מטעמים הלכתיים של איסור שלוש השבועות.
רבנים אחרים הביעו התנגדות לפעילות ציונית בעיקר מפני החשש למגמות חילון, שכן חלק ממנהיגי התנועות היו יהודים שלא שמרו תורה ומצוות. בשנת 1882, באו חברי תנועת ביל"ו שנקראה לפי ראשי התיבות של הפסוק . וביקשו את תמיכתו של האדמו"ר מחב"ד שמואל שניאורסון. הם נענו על ידי הרב, כי אם יוסיפו גם את המשך הפסוק "בְּאוֹר ה'" לראשי התיבות של תנועתם, הוא יתמוך בהם, "והייתי גם כן נוסע ומביא מאה אלף חסידים לארץ ישראל".
התנגדות מהותית לציונות, גם כלפי פעילות בעלת צביון דתי, השמיע הרש"ר הירש, מראשי היהדות האורתודוקסית בגרמניה. במכתב לרב צבי הירש קלישר, ממבשרי הציונות בשנות השישים והשבעים, כתב הרב הירש:
עם זאת, הרב עזריאל הילדסהיימר, גם הוא מראשי האורתודוקסיה בגרמניה ורבה הראשי של קהילת יהודי ברלין, תמך ב"חובבי ציון" ובפעילותיה של ציונות המעשית, להקים מקלט ליהודים בארץ ישראל.
בין היישוב הישן ליישוב החדש.
בארץ ישראל, חלק מאנשי היישוב הישן פעלו בקנה אחד עם יעדי הציונות; הם יזמו שכונות חדשות מחוץ לחומות, ובשלהי שנות השבעים של המאה התשע עשרה פנו להקמת מושבות חקלאיות - גיא אוני ליד צפת, ופתח תקווה, שהוקמה על ידי אנשי ירושלים. הקמת המושבות לוותה באידאולוגיה של התנתקות ממוסד החלוקה וביסוס כלכלי על ידי התיישבות חקלאית, וכן קיום מצוות התלויות בארץ. המושבה פתח תקווה קבלה את חסותו של מהרי"ל דיסקין, מחשובי רבני ירושלים וממנהיגי היישוב הישן, הקרקע שנרכשה על ידי אגודת מיסדי היישוב נרשמה על שמו, והוא שימש סמכות רוחנית עבור המתיישבים, תקנות היישוב כללו הקפדה על שמירת מצוות ולימוד תורה. רבני הקהילות ביישוב הישן הביעו חשש מפעולות ההתיישבות, בשל ההתנתקות מהקהילה ומלימוד התורה. ורובם ככולם דחו את הקשר בין רעיון ישוב ארץ ישראל לבין תהליך הגאולה. בשנת 1885 פרסמו רבני היישוב הישן את הקונטרס קול מהיכל בו ביטאו לראשונה התנגדות ליישוב החדש. בביקורתם מחו על היחס המזלזל שביטאו מקימי המושבות - "הקולוניסטים" לחלוקה, וכן את פעילותם למרות התנגדות השלטון העות'מאני.
בשנות השמונים והתשעים הוקמו מושבות נוספות על ידי אנשי העלייה הראשונה מתוך ראייה לאומית ברורה, והתרבו הטענות על התרופפות בשמירת הדת במושבות היישוב החדש, בעיקר סביב אורח חייהם של חברי ביל"ו בגדרה. התפתחויות אלו, וכן פולמוסי השמיטה שפרצו בשנים אלו, הביאו להתנגדות גוברת והולכת מצד רבני היישוב הישן לתנועה הציונית.