הסיכון למוות כתוצאה מהתאבדות בקרב הסובלים מההפרעה משתנה בהתאם למחקר אך הוא מוערך בין 3% ל-10%. הסיכון להתאבדות גבוה יותר במקרה של תחלואה כפולה עם הפרעה אפקטיבית אחרת, או עם שימוש לרעה בסמים.
הבדלים מגדריים בשכיחות.
לפי מחקרים מתחילת שנות ה-2000 ההפרעה שכיחה יותר פי 3 בקרב נשים מאשר בגברים. אולם, על פי מחקר שנערך בשנת 2008, לא היה הבדל בעל מובהקות סטטיסטית בשכיחות בין נשים לגברים. לפי מחקר משנת 2011 שפורסם בכתב העת לאנסט, שכיחות ההפרעה באוכלוסייה כללית נחשבת דומה בין שני המינים. באוכלוסייה קלינית, נשים מהוות 75% מכלל המטופלים. קיימת מחלוקת לגבי הסיבות לכך ולגבי עצם קיומם של הבדלים מגדריים אמיתיים בהפרעה זו. מספר מומחים משערים כי נתונים אלו קשורים בקושי של גברים לקבל טיפול, בייחוד פסיכותרפיה.
ניתן להסביר את ההבדלים המגדריים בביטויים הקליניים ובשכיחות ההפרעה בכך שגברים ונשים מבטאים את מצוקתם באופן שונה. מאפייני ההפרעה כגון רגשנות, תלות ופגיעה עצמית, תואמים להתנהגויות הנחשבות לנשיות באופן סטריאוטיפי בתרבות. בשל כך, לנשים סיכוי גבוה יותר להיות מאובחנות כמתמודדות עם הפרעת אישיות גבולית, בעוד לגברים סיכוי גבוה יותר להיות מאובחנים בהפרעת אישיות אנטי-חברתית אשר ביטוייה תואמים להתנהגות הנתפסת גברית יותר. לפי גישות פמיניסטיות, שכיחות ההפרעה בקרב נשים מוסברת לפיכך גם כהטיה באבחון הנובעת מהבניות חברתיות סביב תפקידי המגדר 'הנורמליים' של נשים וגברים בתרבות.
הסבר נוסף לשכיחות הקלינית בקרב נשים הוא שקיימת הטיה בדגימה הנובעת מכך שלנשים ייצוג גדול יותר במערכת הפסיכיאטרית. מלבד נטייה רבה יותר מלכתחילה לפנייה לטיפול בבריאות הנפש, ביטויי ההפרעה בקרב נשים כוללים יותר סימפטומים הקשורים במצב הרוח, להם קיים טיפול בשירותי בריאות הנפש. זאת בהשוואה לגברים שנוטים לקבל טיפול במסגרות אחרות כמו מרכזי גמילה מסמים או מתקני כליאה וענישה פלילית. כך גברים, בניגוד לנשים, עשויים לקבל טיפול עבור תסמינים ספציפיים של הפרעת אישיות גבולית מבלי לקבל טיפול המותאם להפרעה עצמה.
גורמים.
הגורמים להפרעת אישיות גבולית עדיין אינם ידועים לחלוטין, אולם מחקרים מראים כי גורמים סביבתיים, גורמים פסיכו-חברתיים, גנטיקה וכן מבנה ותפקוד המוח עשויים להגדיל את הסיכוי להתפתחות ההפרעה. ההנחה היא כי התפתחות ההפרעה נובעת משילוב גורמים אלו יחד, והשפעתם זה על זה.
גורמים גנטיים.
ההפרעה שכיחה פי חמישה בקרב קרובי משפחה מדרגה ראשונה של המאובחנים, בהשוואה לאוכלוסייה הכללית. עם זאת, מחקרים לגבי גורמים גנטיים אינם מוצאים ממצאים חד משמעיים בנושא, אך מצביעים על השפעה אפשרית של מערכות הסרוטונין והדופמין על התנהגות אימפולסיבית, ויסות רגשי ועיבוד מידע.
גורמים נוירוביולוגים.
ממצאים ניורוביולוגיים מסבירים את הפגיעות הרגשית בכך שמספר אזורים במוח כמו ההיפוקמפוס והאמיגדלה, אשר אחראים לרבים מהתסמינים, קטנים יותר בגודלם בקרב אנשים המתמודדים עם ההפרעה. אזורים אלו אחראים על תפקוד רגשי, יציבות, אגרסיביות ואימפולסיביות, והפעילות המוחית בהם רבה יותר בהשוואה לאוכלוסייה הכללית.
הבדלים אישיים מולדים.
הבדלים מולדים במזג האדם כמו רגשנות גבוהה, פעלתנות, נטייה למעורבות חברתית נמוכה וביישנות, מנבאים התפתחות תסמיני ההפרעה בגיל מבוגר.
טראומה בילדות.
מאובחנים רבים עם הפרעת אישיות גבולית מדווחים על טראומות ילדות מוקדמות הכוללות הזנחה ואלימות מילולית, פיזית או מינית כרוניות על ידי דמות מטפלת. מרבית החוקרים מסכימים כי אכן היסטוריה אישית של טראומה בילדות מהווה גורם להיווצרות ההפרעה, ומצביעים על קשר חזק בין התעללות בילדות, ובמיוחד התעללות מינית בילדות, והתפתחות של הפרעת אישיות גבולית. במחקר שנעשה בבריטניה, נמצא כי 88% מהמאובחנים ספגו אלימות ממושכת בילדותם, ולפחות 70% מהנשים המאובחנות חוו התעללות מינית בילדותן.
טיפול.
המחקר הספציפי על הפרעה זו עוסק בסוגיות כמו: פיתוח של שיטות טיפול חדשות, חלקן ייחודיות לטיפול במי שאובחנו עם הפרעה זו.
בעבר, נהוג היה לחשוב שאין ביכולתם של הסובלים מההפרעה להחלים ומדובר בקרב חסר טעם מבחינת הפרוגנוזה. כיום קיימות דרכי טיפול אפשריות הדורשות זמן ומאמץ מאחר שלא פשוט לשנות דפוסי חשיבה שנקבעו במשך שנים ארוכות. איכות חייו של המטופל יכולה להשתפר מאוד כשמטרתו להפוך את דרכי ההתמודדות הבריאות יותר לנגישות עבורו ובזאת להפחית את המצוקה הנפשית. הפרעת אישיות גבולית נחשבת להפרעה הנחקרת ביותר מבחינת שיטות הטיפול מבין כלל הפרעות האישיות. להלן כמה דוגמאות לטיפולים הקיימים:
שיטות אלו ניתנות לשילוב זו בזו, בעיקר פסיכותרפיה ותרופות, משום שתוצרי המחסור באותם כלי התמודדות מדוברים מותירים את הסובל מהפרעה זו במצב העלול לפגוע ביעילות השיחות ומכריח אותו להתענות בזמן ההמתנה לשיפור. דבר שהוא מיותר וניתן למניעה על ידי טיפול תרופתי מקביל.
טרמינולוגיה.
השם 'הפרעת אישיות גבולית' שהציע אדולף שטרן ב-1938, היווה אמצעי לזיהוי קבוצת מטופלים שלא התאימו לקטגוריות נוירוזה ופסיכוזה שהיו מקובלות באותה תקופה. בעבר, נטען כי שם ההפרעה ניתן מתוך הבלבול והבורות שהיה קיים בעולם הטיפולי כלפי בעיותיהם של פונים שסיפוריהם היו סותרים, לא עקביים ומאופיינים בסבל רב.
לאור המחלוקת סביב שם האבחנה, עלו לאורך השנים מספר הצעות חלופיות, ביניהן; הפרעת ויסות רגשי, הפרעת שליטה רגשית, הפרעת דחף והפרעת ויסות בינאישית. מונח נוסף הוא אי-ארגון אישיות פוסט טראומטי הניתן בשל ההיסטוריה הטראומטית של רבים מהמאובחנים.
ביקורת.
סטיגמה.
המאפיינים הבולטים של הפרעת אישיות גבולית כוללים אינטנסיביות רגשית, דפוס של מערכות יחסים בלתי יציבות, הפרעות בזהות ובדימוי העצמי וניסיונות נואשים להימנע מנטישה. כתוצאה מכך, אנשים המאובחנים עם הפרעה זו לעיתים מעוררים רגשות עזים בקרב הסובבים אותם.
סטיגמה בקרב נותני שירות בבריאות הנפש
הפרעת אישיות גבולית נתפסת כמורכבת וחריפה והסיכויים להצלחת הטיפול נתפסים כנמוכים. העלות הכלכלית של הטיפול בהפרעה עולה על הפרעות פסיכיאטריות אחרות, אך המשאבים המוקצים לאוכלוסיית מטופלים זו יחסית נמוכים.
ההפרעה מעוררת פעמים רבות עמדה שלילית בקרב מטפלים אשר מתארים לעיתים את המאובחנים כ"בלתי ניתנים לטיפול", "מניפולטיביים" או "תובעניים" . כינויים אלא עשויים להפוך לנבואה המגשימה את עצמה משום שיחס שלילי רק מחריף התנהגויות של פגיעה עצמית בקרב אוכלוסייה זו. לאור זאת, מטפלים לעיתים מאשימים את הפונים בתוצאות לא טובות של הטיפול, ואף נרתעים מלקבל מטופלים אלו . יש הטוענים כי בשל הסטיגמה הקיימת מצד אנשי הטיפול גישתם של המאובחנים לטיפול רפואי מוגבלת, והם מופנים מחוץ למערכות הטיפוליות בעזרת מגוון אמצעים.
ניתן להבין את הסטיגמה שנלווית לעיתים רבות לאבחנה זו, כנובעת מהשפעת תגובה שלילית המתעוררת במטפל כלפי המטופל (כמעין העברה נגדית), ולא בשל הסימפטומים והמאפיינים של המטופל. תחושות שליליות אלו, אשר עולות באופן לא מודע, עשויות להביא לתגובות לא הולמות מצד המטפל, כמו חלוקה מופרזת של תרופות פסיכיאטריות או היעדר אמפתיה.
הפנמת הסטיגמה בקרב המתמודדים
ישנם מאובחנים אשר מדווחים כי האבחנה "הפרעת אישיות גבולית" תורמת להם ומאפשרת פיתוח מיומנויות התמודדות יעילות. עם זאת, לאור הסטיגמה מצד מערכת בריאות הנפש וגם בקרב הציבור, אחרים מתארים כי הם חווים את האבחנה כמזיקה ומתייגת, המביאה לטיפול פוגעני וליחס שלילי מהחברה. בקרב מאובחנים שחוו אלימות מתמשכת בילדות, היחס השלילי עשוי להוביל לחוויית רה-טראומטיזציה של ההתנהגות כלפיהם. באופן ספציפי, נשים המאובחנות בהפרעה מבטאות הפנמת הסטיגמה החברתית בתפיסת העצמי שלהן, המתבטאת באיכות חיים נמוכה יותר, הערכה ויעילות עצמית נמוכה והחרפת הסימפטומים הפסיכיאטריים.
ביקורת פמיניסטית.
אסטרטגיות הישרדות
גישות פמיניסטיות טוענות כי ה'גבוליות' בדומה למונחים היסטוריים אחרים שיוחסו להתנהגות נשים, כמו כישוף והיסטריה, מצהירה על פגם אישיותי המוטבע בפרט דרך הצגת התנהגותו כפתולוגית. לדבריהן, הסימפטומים הם תגובה למיקומן של נשים בגבולות הסוציו-תרבותיים, והאבחנה משקפת את הניסיון לתאר אסטרטגיות הישרדות והתנגדות של נשים לדיכוי ואלימות ממושכת, ומביאה לביטול כוחן. בכך האבחנה משמשת לתיוג ולדיכוי התנהגות נשים הסוטה מהנורמה ולטשטוש ההקשר המגדרי שיצר התנהגויות אלו. על אף שתגובות הישרדות אלו, כגון הפגנת כעס, נתפסות לרוב כבלתי הולמות, ניתן לראות בהן מיומנויות המשמשות נשים החיות בחברה בה קיימות אלימות ואי שוויון מגדרי. כלומר, זו דרכן של נשים שחוות דיכוי להביע את עצמן ואת מצוקתן.
הכחשת אלימות ודיכוי נשי
קיימת טענה כי האבחנה של הפרעת אישיות גבולית מבטאת נטייה היסטורית להכחשה של היקף והשפעת אלימות ממושכת ככלל, והאלימות המינית בפרט, ולהכחשה של דיכוי נשים. בהתאם, התיוג הפסיכיאטרי של נפגעות וההתמקדות בטיפול בסימפטומים של ההפרעה, מסתיר את הקשר בין אלימות שהיא חוויה שכיחה בקרב נשים, לאי השוויון המגדרי בחברה. חוסר הבנה להתנהגותן ולהקשר בו היא מתקיימת, מצד הסובבים, עשויה לחזק תחושות של זעם, ייאוש וריקנות בקרב מאובחנות שעברו טראומות בילדות.
תורת גלואה
תורת גלואה היא ענף באלגברה העוסק בהרחבות של שדות, ובפרט בקשר בין שדות לבין חבורות, שאותו מנסח המשפט היסודי של ענף זה. התורה נקראת על שמו של אווריסט גלואה.
מבוא.