לצבאות העולם השונים התייחסות שונה ללהט"ב, אך מרבית צבאות העולם המערבי הסירו מגבלות ואיסורים על שירות צבאי של הומואים ולסביות. מתוך 26 מדינות החברות בנאט"ו 22 מתירות ללהט"בים מוצהרים לשרת. מתוך ארבע החברות הקבועות האחרות במועצת הביטחון של האו"ם שלוש מתירות שירות צבאי ללהט"ב (צבא בריטניה, צבא צרפת, וצבא רוסיה). נכון לשנת 2003, שירות צבאי של הומואים ולסביות נאסר ב-63 ממדינות העולם.
היהודי זיס (סרט, 1934)
היהודי זיס (אנגלית: Jew Suss) הוא שם סרט קולנוע בריטי משנת 1934 בבימויו של מייקל בלקון, המבוסס על רומן בשם זה של הסופר היהודי הגרמני ליון פויכטוונגר. כעבור כ-6 שנים הופק בגרמניה הנאצית סרט אנטישמי בעל אותו השם.
יוצר הסרט היה יהודי בעל תואר אצולה (סר) והבעלים של אולפני אילינג. בסרט כיכב קונרד ויידט (אחד השחקנים הגדולים של גרמניה שברח משם עם עליית היטלר לשלטון) בתפקיד יוזף זיסקינד אופנהיימר.
עלילת הסרט.
הסרט מתרחש בדוכסות ויטרמברג. הקהילה היהודית נאלצת לחיות בגטו ויוסף זיס אופנהיימר רוצה לצאת מהגטו ולשפר את רמת החיים של קהילתו. אופנהיימר מתגנב למסיבה שם נמצא הנסיך קארל אלכסנדר, בן דודו של דוכס ויטרמברג ויוצר איתו קשר לאחר שאופנהיימר מסייע לו לנצח במשחק הימורים. לאחר מותו של הדוכס, מקבל את הכתר לידיו קארל אלכסנדר שסובל מבזבזנות וצריך שוב את הסיוע של אופנהיימר. הדוכס החדש רוצה להקים צבא גדול וחזק ולהעשיר את קופתו האישית ולרצות את אשת הדוכס הטרי. זיס בינתיים מתיישב בארמון מפואר לא רחוק מהדוכס ומביא אליו את ידידו הזקן לנדאואר. בתו של זיס, נעמי היפה מבקשת מאביה שישוב איתה לגטו אבל הוא מסרב כי הוא נהנה מחיי הנוחות בדוכסות. במקביל אופנהיימר מביא להקלות למען בני קהילתו בגטו והיהודים יכולים לצאת ממנו החוצה ולהתחרות במסחר מול הנוצרים. הסוחרים הנוצרים זועמים על התחרות מצד היהודים ולאחר שהם מוצאים בד ספוג בדם בחנות יהודית הם מתכננים פוגרום ומאשימים סוחר יהודי בשם זליגמן בעלילת דם של רצח ילד נוצרי למטרה פולחנית של הכנת לחם מדמו. זליגמן נאסר ונידון למוות, לנדאואר מתחנן בפני אופנהיימר שיציל אותו וזה משיג עבור זליגמן חנינה לאחר שאיים להתפטר מתפקידו. הרב גבריאל, דודו של אופנהיימר חושף בפניו מכתבים מאמו שבהם היא כותבת כי אביו הביולוגי אינו יהודי אלא המרשל פון הידרסדורף. לילה אחד מגיע הדוכס לביתו של זיס ומתחיל לחזר אחר בתו נעמי. נעמי נמלטת מהדוכס לגג ושם היא נופלת למותה. זיס שבור ממות בתו ומחליט לנקום בפטרון שלו שהוביל למותה. הדוכס ממנה את אופנהיימר לשר הכספים שלו ואופנהיימר מחליט להעלות את המיסים בצורה דרסטית עד שבתי אב רבים מאבדים את חפציהם כי הם לא עומדים בתשלומים. אופנהיימר מציע לדוכס לשבור את חוקת ממלכתו ולארגן הפיכה צבאית שתהפוך אותו למלך אבסולוטי. כאשר הדוכס מכין רשימה של אנשים מכובדים שיעצרו לאחר הצלחת הפיכתו הוא מוסיף גם את שמו של זיס אופנהיימר לרשימה. היועץ המשפטי ויסנזה ששונא את הדוכס בא להזהיר את אופנהיימר שהוא עלול להיעצר .
כאשר ההפכה מתרחשת הדוכס גוסס מהתקף לב ורגע לפני שהוא הולך לעולמו, אופנהיימר לוחש לו כי הכול היה חלק ממזימתו לנקום בו על כך שהרג את נעמי בתו. הדוכס נפטר והמהפכנים מגיעים לזיס אופנהיימר שמבקש מהם שיעצרו אותו כדי שהמהפכה לא תיכשל. זיס אופנהיימר מועמד לדין בבית המשפט באשמת קיום מגע מיני עם נערה נוצרייה דבר שהיה אסור בחוק. גזר דינו נקבע מראש בבית המשפט והיה תלייה. אופנהיימר מוכנס לכלוב בלב הכיכר המרכזית של שטוטגרט לנגד המונים וביניהם מעט יהודים שמחכים לשמוע את אופנהיימר קורא את קריאת שמע ישראל ביחד איתם. זיס אופנהיימר ובני קהילתו מתפללים את התפילה יחדיו ואז אופנהיימר נתלה למוות. הסרט נגמר במילים: "אולי יום אחד החומות יפלו כמו חומות יריחו וכולנו נהפוך לעם אחד".
השפעת הסרט.
הסרט בא להזהיר את העולם מפני האנטישמיות ברייך השלישי, שצברה תאוצה רבה עם עליית הנאצים לשלטון. בלקון לא ידע שכעבור כחמש שנים הסרט עתיד לשמש כמודל לסרט תעמולה אנטישמי בשם "היהודי זיס" מבית מדרשו של שר התעמולה וההשכלה העממית יוזף גבלס שצפה בסרטו ופירש לא מעט סצנות שראה מנקודת מבט אנטישמית.
מלחמת טורקיה–אתיופיה
מלחמת טורקיה–אתיופיה הייתה מלחמה בין האימפריה העות'מאנית לבין האימפריה האתיופית. החלה בפלישה עות'מאנית וכיבוש העיר מאסאווה ב-1557. המלחמה נמשכה לסירוגין עד חתימת הסכם השלום ב-1624.
העילה העות'מאנית למלחמה.
הסיבה: חשיבות האזור.
החשיבות של אתיופיה עבור העות'מאנים הייתה מיקומה הגאוגרפי, מערבית למצר באב אל מנדב, ושליטתה של האימפריה האתיופית בחופה של סומליה המודרנית במפרץ עדן. העות'מאנים לא פלשו לאתיופיה בגלל חולשת הצי העות'מאני והצורך להחזיק את כל הכח שלו באזור כנגד הפורטוגזים. הפורטוגזים התעניינו באזור מסיבות כלכליות - האזור הוא פוטנציאל לעבדים, ברזל וסחורות נדירות, וחשוב למסחר בתבלינים. העות'מאנים עצמם התעניינו באזור בגלל סחורות נדירות כגון פנינים המצויות באיי דחלק, וזהב ושנהב באזור ברברה שכמותם תוארה כ"בלתי מוגבלת". סיבה נוספת היא המחויבות הדתית לכבוש את אתיופיה, שכן האתיופים הנוצרים תקפו את המוסלמים. העמים המוסלמים שישבו בקרן אפריקה וסביב אתיופיה, בייחוד בסומליה וסודאן של היום, פנו אל העות'מאנים ודרשו מהם להפסיק את המסחר עם אתיופיה הנוצרית, על פי פסיקתו של הנביא מוחמד לפיה "אתיופיה פטורה מג'יהאד" אלא אם היא תפתח במלחמה כנגד המוסלמים, כפי שקרה בתקופת מלחמת אתיופיה-אדאל.
לאחר כיבושם העות'מאני של סוריה, לבנון, ארץ ישראל, מצרים והערים הקדושות לאסלאם מכה ומדינה כחלק מהמערכה לכיבוש אזור חג'אז, אזור אתיופיה הפך למשמעותי לטורקים בגלל החג'. העות'מאנים שרצו מעבר בטוח לעולי הרגל למכה היו צריכים לבסס את כוחם באזורים המוסלמים שמדרום למזרח התיכון. הכוח המשמעותי שהפריע לעות'מאנים באזור היה האימפריה הפורטוגזית, שאר מדינות האזור, המוסלמיות בעיקר, ראו את האימפריה העות'מאנית כבעלת ברית.
אחת השיטות להתפשטות האימפריה העות'מאנית הייתה לדרבן מדינות מוסלמיות לכרות ברית עימם. המדינות המוסלמיות קיבלו בעיקר נשק, ציוד צבאי ולגיונות עות'מאנים שנשלחו לאזורם. לאחר פתיחת תעלה בין הנילוס לים סוף ב-1532 העות'מאנים יכלו להעביר סחורות מהמזרח ומהודו ישירות לאנטוליה ולבירתם איסטנבול. חשיבותם של האוקיינוס ההודי והים האדום עלתה וכך גם השפעת האימפריה האתיופית הנוצרית ששלטה על מצר באב אל מנדב.
סיבות אלו היוו גורם מכריע לפלישה העות'מאנית לאתיופיה. הפורטוגזים שהקימו מבצרים באיי דחלק שלטו על דרום ים סוף יחד עם בעלי בריתם האתיופים. לעות'מאנים בתחילה לא היה עניין בפלישה לאתיופיה אלא בלחימה כנגד האימפריה הפורטוגזית, אך כאשר אתיופיה נהפכה לבעלת ברית עיקרית של הפורטוגזים באזור, העות'מאנים לאחר הבסתם של הפורטוגזים פנו לכיבוש אתיופיה.
רקע: מלחמת פורטוגל-טורקיה.
הכיבוש העות'מאני של מצרים ב-1517 גרם לשתי האימפריות, הפורטוגזית והעות'מאנית להתנגש ביניהן לראשונה. הפורטוגזים, בראשותו של המושל אפונסו דה אלבוקרקי (Afonso de Albuquerque), החליטו לנסות לחסום את מעבר הסחורות ממזרח אסיה לאירופה דרך שטחי האימפריה העות'מאנית על ידי חסימת הכניסות לים סוף ולמפרץ הפרסי. הניסיון לחסום את מצר הורמוז ובכך לחסום את המפרץ הפרסי נכשל, למרות השליטה הפורטוגזית באוקיינוס ההודי.
העימות הראשון בין העות'מאנים והפורטוגזים החל ב-1538, כאשר הביילארביי (Beylerbeyi - "נסיך הנסיכים") של מצרים סולימאן פאשה (Süleyman Paşa), נלחם כנגד הפורטוגזים בניסיון לכבוש מידם שטחים בהודו. התקפה זו של העות'מאנים נכשלה אך כוחותיו של סולימאן פאשה הצליחו לכבוש את עדן, דבר שפגע מאוד ביכולת הפורטוגזים למנוע מסחר דרך ים סוף. המלחמה בין פורטוגל והעות'מאנים בקרן אפריקה הייתה על רקע מלחמת אתיופיה-אדאל. אתיופיה, שאליה פלשו כוחות סולטנות אדאל הסומלית ב-1529, פנתה לפורטוגל לעזרה צבאית, וב-10 בפברואר 1541 הגיעו הכוחות הפורטוגזים הראשונים לעיר מאסאווה. העות'מאנים, שכבר שלחו לגיון שלם לצד הכוחות של אדאל, החליטו לשלוח לגיון נוסף לאזור.
הלחימה בין הפורטוגזים והעות'מאנים מחוץ לשטח אתיופיה החל ב-1538 כאשר העות'מאנים הטילו מצור ימי על העיר דיו שנבנתה על ידי הפורטוגזים ב-1535. הכוח הימי העות'מאני הובל על ידי שליחו של הסולטאן סולימאן הראשון, חוסיין פאשה. כוח פורטוגזי תחת פיקודו של אסטבאו דה גאמה שיצא מגואה ב-31 בדצמבר 1540 הגיע לעיר עדן ב-27 בינואר 1541, ומשם המשיך למאסאווה באתיופיה, לשם הגיע ב-21 בפברואר. רוב הכוח המשיך משם צפונה, אך כאשר הגיע לנמל סואץ גילה שהעות'מאנים ידעו על מסעו ובכך סיכלו את התקפתו. אסטבאו שינה את כיוונו דרומה וחזר לנמל מאסאווה, לא לפני שתקף את נמל א-טור שבחצי האי סיני.
בפברואר 1542 כוחותיו של כריסטובאו דה גאמה (Cristovão da Gama) התנגשו לראשונה עם הצבא של אדאל והעות'מאנים בקרב בכאנטה. בקרב זה ניצחו הפורטוגזים. לאחר מכן הפורטוגזים יחד עם האתיופים ניצחו גם בקרב ג'רטה, אך בקרב שלאחר מכן הפורטוגזים הובסו על ידי המוסלמים בקרב וופלה, שבו כריסטובאו נלקח בשבי והוצא להורג כאשר סירב להתאסלם. בסופו של דבר הקיסר האתיופי גלאוודיוס ארגן את צבאו מחדש ויחד עם הפורטוגזים הצליח להביס את צבא אדאל ולהרוג את אחמד גראן בקרב ווינה דגה. בקרבות נוספים ליד דיו השמידו הפורטוגזים את הכוח הימי העות'מאני.