לרשם המפלגות מגיעים עדכונים מהמפלגות בדבר שינויים בתקנון או בפרטיהן, וכן על רשימת המועמדים מטעמן וסדרם.
רשימתן בבחירות לכנסת ועל פרטי בא כוחן. לרשם מוגשות בקשות התנגדות לרישום מפלגות, ובסמכותו לקבל את הבקשות או לדחותן. החלטתו טעונה אישור בית המשפט העליון. כמו כן, בסמכותו לדרוש ממפלגה לשנות את שמה, וכן לאשר או לדחות בקשות לשינוי שם מפלגה.
פעם בשנה על המפלגות להגיש לרשם הודעה על נכסיהן והתחייבויותיהן באותה שנה. כמו כן, הוא מדווח באופן שוטף על ענייניהן הכספיים של בעת בחירות מקדימות.
על מפלגה ששני שלישים מחברי המוסד המרכזי שלה החליטו על פירוקה, למסור על כך הודעה לרשם המפלגות.
רשמים.
רשם המפלגות ממונה על ידי שר המשפטים. על הרשם להיות בעל תנאי הכשירות למינוי כשופט בבית המשפט המחוזי.
יו&quot;ר האופוזיציה
יושב ראש האופוזיציה
האדמירליות
האדמירליות (באנגלית: The Admiralty) הייתה עד 1964 הגוף השלטוני האחראי לניהולו של הצי המלכותי בממלכת אנגליה ואחר כך בממלכה המאוחדת. בתחילה מילא את התפקיד אדם אחד, ומהמאה ה-18 ואילך, כמעט ברציפות, הייתה הפעלתו של הצי המלחמתי מסורה בידי הלורדים הממונים של האדמירליות (Lords Commissioners of the Admiralty), שהיוו את מנהלת האדמירליות (Board of Admiralty).
ב-1964, במסגרת רפורמה בה אוחדו שלושת המיניסטריונים הצבאיים למשרד אחד, הועברו תפקידי האדמירליות לידי מנהלת האדמירליות החדשה (Admiralty Board), ועדה של מועצת ההגנה התלת-זרועית, המהווה חלק ממשרד ההגנה. מנהלת האדמירליות החדשה מתכנסת פעמיים בשנה בלבד, והפיקוח על הניהול השוטף של הצי מסור בידי מנהלת הצי (Navy Board, אין לבלבל בינה לבין מנהלת הצי ההיסטורית המתוארת בהמשך). כיום מקובל לכנות את כל הגופים האחראים לניהולו של הצי המלכותי בשם האדמירליות.
במסגרת אותם שינויים מבניים הועבר תואר "הלורד אדמירל העליון של הממלכה המאוחדת", אך לא התפקיד, לידי הכתר הבריטי, וכיום נושאת בו המלכה אליזבת השנייה. גם התארים "תת אדמירל של הממלכה המאוחדת" ו"סגן אדמירל של הממלכה המאוחדת" קיימים כיום כתוארי כבוד בלבד.
היסטוריה.
משרת "האדמירל של אנגליה" (או "לורד אדמירל" ולימים "הלורד אדמירל העליון") נוצרה ב-1400 לערך, אם כי קדמו לה תפקידי אדמירל הים הצפוני ואדמירל הים המערבי. בשנת 1546 הקים המלך הנרי השמיני את "מועצת הצי" (Council of the Marine), שהפכה לימים למנהלת הצי (Navy Board), כדי לפקח על התחומים האדמיניסטרטיביים של הצי המלחמתי. הניהול המבצעי של הצי נותר בידי הלורד אדמירל העליון, שהיה אחד מתשעת שרי הכתר.
ב-1628 העביר המלך צ'ארלס הראשון את ניהול הצי מהלורד אדמירל העליון לוועדה בדמותה של מנהלת האדמירליות. תפקיד הלורד אדמירל העליון חודש ובוטל פעמים אחדות עד 1709, ומאז נותר כמעט ללא שינוי. (הלורד אדמירל העליון האחרון היה המלך לעתיד ויליאם הרביעי בתחילת המאה ה-19.)
ב-1831 בוטלה מנהלת הצי כגוף נפרד, ותפקידיה ותחומי אחריותה נמסרו לידי האדמירליות.
ב-1964 אוחדו האדמירליות, מיניסטריון המלחמה ומיניסטריון האווירייה למשרד אחד – מיניסטריון ההגנה. במשרד המורחב פועלות כיום שלוש "ועדות": "מנהלת האדמירליות", "מנהלת הצבא" ו"מנהלת חיל האוויר", בראש כל אחת מהן עומד שר ההגנה. כאמור, הניהול היומיומי של הצי המלכותי מסור לידי מנהלת הצי (Navy Board) החדשה.
מנהלת האדמירליות.
כל זמן שנתקיים משרד הלורד אדמירל העליון (במרבית המאה ה-18, המאה ה-19 והמאה ה-20 עד העברת התואר לידי הכתר) הוא נוהל על ידי מנהלת האדמירליות, אשר שמה הרשמי היה הממונים על ניהול משרד הלורד אדמירל העליון של הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד, וגו'. (השמות אנגליה, בריטניה הגדולה או הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד נתחלפו בהתאם לתקופה.)
חברי מנהלת האדמירליות נקראו הלורדים הממונים של האדמירליות, והם תמיד כללו הן אדמירלים, שנקראו "לורדים ימיים" (Naval Lords or Sea Lords), הן "לורדים אזרחיים", בדרך כלל פוליטיקאים. מספר המשתתפים המינימלי בישיבות המנהלת היה שני ממונים ומזכיר.
ראש מנהלת האדמירליות נקרא "הלורד הראשון של האדמירליות" והיה חבר קבינט ממשלת בריטניה. החל משנת 1806 נשא רק אזרח בתפקיד הלורד הראשון של האדמירליות, וקצין הים המפקד על הצי נקרא, כמו בימינו, הלורד הימי הראשון (First Sea Lord).
בנייני האדמירליות.
מערכת הבניינים של האדמירליות שוכנת בין וייטהול, משמר הסוסים והמאל, וכוללת חמישה בניינים.
האדמירליות הבריטית
יעקב הצדיק
יעקב בן יוסף, או כפי הגרסה הארמית יעקב בר יוסף (נפטר בשנת 62), המכונה בקרב נוצרים יעקב הצדיק (ביוונית: Iάκωβος); יעקב ירושלים, וכן Ἰάκωβος τὸν ἀδελφὸς τοῦ κυρίου (יעקב אחי האדון), היה, על פי המסופר בבשורה על-פי מתי ובבשורה על-פי מרקוס, אחיו של ישו ובנו של יוסף בעלה של מרים. אחיו הנוספים היו יהודה, יוסה ושמעון.
יעקב מוזכר כאחי ישו גם בספרים נוספים של הברית החדשה - במעשי השליחים, ובאיגרת אל הגלטים (שנכתבה על ידי השליח פאולוס).
על פי המסורת הנוצרית הוא היה הפטריארך הראשון של ירושלים, והראשון מבין שבעים השליחים המוזכרים בבשורה על-פי לוקאס בפרק י'.
מיוחסת לו כתיבת הבשורה על-פי יעקב (בשורת ילדות אפוקריפית שאינה מהווה חלק מהברית החדשה).
כינויו.
יעקב מכונה "הצדיק" הן בשל נדרי הנזירות שלקח על עצמו והן על מנת להבדילו מיעקב בן זבדי בן תקופתו.
בכנסייה הנוצרית אורתודוקסית הוא מכונה "יעקב אדלפותאוס" - ביוונית: Iάκωβος ο Αδελφόθεος - "יעקב אחי האל" בהתבסס על תיאורו בברית החדשה (ראו בהמשך).
שמו העברי תורגם ליוונית כ"יעקובוס" (Iάκωβος) וללטינית כ-Jacobu (יקובו) או יקומוס (Jacomus). שם זה שינה צורתו ובאנגלית הוא נקרא ג'יימס (James), בספרדית: דייגו (Diego) ובאיטלקית ג'אקומו (Giacomo).
קורות חיים.
אזכוריו של יעקב בברית החדשה מועטים ביותר, אף שניתן ללמוד מ"מעשי השליחים" כי יעקב היה דמות בעלת השפעה רבה בקרב הקהילה הנוצרית בירושלים, בשנים שלאחר צליבת ישו. כך לדוגמה בעת שפטרוס נאלץ להימלט מירושלים בשל רדיפתו על ידי אגריפס הראשון, הוא מודיע על כך ליעקוב; וכאשר הנוצרים שהתגוררו באנטיוכיה התווכחו בשאלה האם יש למול את הגויים שהצטרפו לנצרות, ליעקב תפקיד חשוב בניסוח החלטת מועצת ירושלים. כמו כן, על פי האיגרת הראשונה אל הקורינתים, פאולוס (כותב האיגרת) מציין כי ישו, לאחר תחייתו, התגלה ליעקב, ובאיגרת אל הגלטים מציין פאולוס כי יעקב (יחד עם פטרוס ויוחנן) הם שלושת "עמודי הכנסייה".
מסורות נוצריות מציינות כי יעקב היה למעשה הבישוף הראשון של ירושלים (אולם אין בכך כדי לקבוע שהוא היה חשוב יותר מפטרוס - שנחשב לאבי הכנסייה הקתולית).
הירונימוס, בכתביו, מציין כי ליעקב לבדו הייתה הסמכות להיכנס לקודש הקודשים בבית המקדש - דבר שממנו ניתן להסיק כי היה כהן גדול, דבר שלא ייתכן כי משפחתו של ישו על פי המסורת הנוצרית באה משבט יהודה ולא משבט לוי, מה עוד שמעולם לא היה כהן גדול בשם יעקב. היו כאלה שניסו לזהות את יעקב הצדיק עם יעקב אחי ישו, שנזכר בספרו של יוסף בן מתתיהו, "קדמוניות היהודים", שם מסופר כי יעקב אחי ישו נסקל לאחר מותו של הנציב הרומאי פורקיוס פסטוס ולפני מינויו של לוקיוס אלבינוס כנציב, בשנת 62 לספירה. הכוהן הגדול באותה עת, חנן בן חנן, ניצל את הזמן שבין הנציבים, וכינס את הסנהדרין אשר שפטה את יעקב וגזרה את מותו לסקילה בגין כפירה ביהדות. הטקסט המקורי של יוספוס שובש על ידי נזירים שהעתיקו את כתביו ולא ניתן לזהות בוודאות את יעקב אחי ישו המוזכר בספר עם יעקב הצדיק. כמו כן לא ניתן לדעת בוודאות האם ישו שמוזכר בפרשייה הוא ישו בן יוסף (ישו הנוצרי) או ישוע בן גמליאל (הכהן הגדול) או ישוע בן דומנאוס (הכהן הגדול).
אוסביוס מקיסריה, המצטט בשם הגסיפוס, סיפר כי הסופרים והפרושים נזעמו בשל השפעתו של יעקב בירושלים והעלוהו לגג בית המקדש, שם נתבע לענות מה יחסו לישו. יעקב החל מיד להצהיר כי הלה המשיח, ובתגובה השליכוהו הפרושים מן הגג אל מותו; לפי ההגיוגרפיה, הוא לא מת מיד אלא הספיק להתפלל על הורגיו בעודם סוקלים אותו באבנים מלמעלה.
הבשורה על פי יעקב.
על פי המסורת, יעקב כתב את "הבשורה על פי יעקב", אולם חוקרים מודרניים סבורים כי האיגרת, אשר נכתבה ביוונית, נכתבה על ידי כותב שיוונית היא שפת אימו, ואילו יעקב היה דובר ארמית, ולכן הם סבורים כי האיגרת נכתבה על ידי סופר אשר תרגם את דברי יעקב או על ידי אחד מתלמידיו של יעקב. חוקרים אחרים, ובהם לוק טימותי ג'ונסון וג'יימס אדמסון, טוענים כי אף שיעקב לא דבר יוונית כשפת אם, הוא יכול היה להגיע לרמת השפה המופיעה באיגרת ולכתוב את האיגרת בעצמו.
האיגרת מביעה את ההשקפה של הנוצרים הראשונים שהיו ממוצא יהודי, ובכך עמדותיה שונות מאיגרות פאולוס הנותנות עדיפות לעקרונות האמונה הנוצרית על קיום חוקי תורת משה.
ספרים נוספים אשר שויכו ליעקב היה הספר הפסאודואפיגרפי "האפוקליפסה הראשונה של יעקב" (בה מצוין כי יעקב נמלט מירושלים בשנת 70 קודם למצור הרומאי על העיר, אולם ייתכן שמדובר בכך שנוצרי העיר שנמלטו קודם למצור נטלו עימם את עצמותיו של יעקב); וכן ה"הבשורה המאוחרת של יעקב" שנכתבה במאה השנייה, אף שנטען בה כי נכתבה על ידי יעקב.
קרבתו המשפחתית לישו.