דוד היה בנו הבכור של קונסטנטין השני וירש אותו כמלך ממלכת כארתלי בשנת 1505. אף על פי שאביו קונסטנטין הכיר בעצמאותן של הממלכות הגאורגית שהתפרקו מממלכת גאורגיה - ממלכת אימרתי וממלכת קאחתי, נמשך המאבק כנגדן גם בתקופתו של דוד. הוא נאלץ להתגונן מפני תקיפות של אלכסנדר השני מלך ממלכת אימרתי ממערב וגאורגי השני מלך ממלכת קאחתי ממזרח.
באוגוסט 1509 כבש אלכסנדר השני את עיר המצודה גורי ואת הקצה הצפון-מערבי של כארתלי, אבל נאלץ לנטוש אותה בשנת 1510 לטובת דוד בעקבות פלישה עות'מאנית לאימרתי. שנה לאחר מכן פלש גאורגי מממלכת קאחתי לממלכת כארתלי, אולם נכשל בניסיונו לתפוס את המלך במצודה הנצורה באַטֵנִי .
בשנת 1513 פלש גאורגי שוב אולם נחל תבוסה ונשבה בידי אחיו של דוד, בגרט, נסיך מוחראני . גאורגי נפטר בשבי וממלכתו סופחה לממלכת כארתלי.
בשנת 1518, שלח, השאה הפרסי אסמאעיל הראשון, מהאימפריה הספווית, שזה עתה עלתה לשלטון, צבא תחת פיקודו של דיב סולטאן רומלו, שהצטרף לנסיך הגאורגי קוויריקה השלישי ג'אק'לי, אטבאג (דוכס) סאמצחה. הפולשים כבשו את סוראמי וגורי, ודוד נחלץ לחתו על הסכם שלום עם הפרסים והבטיח להעלות מס שנתי.
בינתיים, בשנת 1520, ניצלו אצילים קאחים את ההזדמנות, והמליכו את לבאן, בנו של גאורגי השני (המלך האחרון לפני סיפוחה של קאחתי על ידי כארתלי), למלך ממלכת קאחתי. דוד הטיל מצור על מצודת מר'אני, שם נמצא לוואן, אולם זמן קצר לאחר מכן נטש את המצור בעקבות הופעתם של הטורקמנים שוב על אדמת גאורגיה.
דוד הכיר בלוואן כמלך ממלכת קאחתי במטרה לזכות בתמיכתו כנגד הפולשים. בשנת 1522, סירב דוד לדרישתו של שאה איסמעיל להתאסלם. הדבר הביא לפלישה נוספת של הפרסים שהונהגה הפעם אישית על ידי השאה. דוד ובנו לוארסאב הראשון התנגדו התנגדות עזה אולם, בסופו של דבר, נחלו תבוסה אל מול הפרסים שעלו עליהם במספר, בקרב תֶלֶתי. הבירה טביליסי נכבשה בעזרת בוגדים והושם בה חיל מצב פרסי גדול.
עם מותו של איסמעיל, בשנת 1524, שחרר את טביליסי וגרש את הפרסים מהממלכה. בשנת 1525 הוא כבש מחדש את ארג'קלה (כיום בנפת מרנאולי, כארתלי תחתית) וטבח בכל הטורקמנים שהתיישבו שם. ממש באותה שנה הוא ויתר על כס המלוכה לטובת אחיו, גיאורגי התשיעי, ופרש למנזר תחת השם דאמיאנה.
דוד העשירי נפטר בשנת 1526 ונקבר בקתדרלת סווטיצחובלי במצחתה. הוא הותיר אחריו חמישה בנים ושלוש בנות:
דווית העשירי, מלך כארתלי
פטר נאור
פטר נאוּר (דנית: Peter Naur; 28 באוקטובר 1928 – 3 בינואר 2016) היה חלוץ דני בתחום מדעי המחשב, זוכה בפרס טיורינג. על שמו קרויה שיטת הכתיבה לדקדוק חופשי הקשר, שיטת . תרם רבות ליצירת שפת התכנות ALGOL 60.
חייו.
נאור החל את הקריירה שלו כאסטרונום וקיבל תואר דוקטור בשנת 1957, אבל מפגשו עם עולם המחשבים הוביל לשינוי בעיסוקו. משנת 1959 עד 1969 הועסק בחברת המחשבים, , ובמקביל הרצה במכון נילס בוהר ובאוניברסיטה הטכנית של דנמרק. משנת 1969 עד 1998 שימש כפרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת קופנהגן.
תחומי המחקר העיקריים שלו היו עיצוב, בנייה וביצועים של תוכנות מחשב ואלגוריתמים. תחומים כגון הנדסת תוכנה וארכיטקטורת תוכנה נחקרו לראשונה על ידי נאור. בספרו "מחשוב: פעילות אנושית (1992)" (Computing: A Human Activity), שהוא אוסף של תרומותיו בתחום מדעי המחשב, דחה נאור את הגישה הפורמלית לתכנות, שרואה בתכנות ענף במתמטיקה.
לראשי התיבות BNF ניתן תחילה הפירוש Backus Normal Form, אך ביוזמתו של מדען המחשב דונלד קנות' שונה הפירוש ל-Backus-Naur Form, כדי לתת גם לנאור את הכבוד הראוי. נאור הסתייג משינוי זה, והודיע שהוא מעדיף את הפירוש המקורי לראשי התיבות.
נאור לא חיבב את המונח "מדעי המחשב" וטען שיש לקרוא לענף זה "תורת המידע" (datalogy). המונח אומץ בדנמרק ובשוודיה.
מאוחר יותר עסק בתפישת המדע כמכלול. הוא קישר בין שני תחומים בפילוסופיה ובפסיכולוגיה בהתאם להשקפתו המעין אמפיריציסטית, לפיה יש להתמקד בעובדות הניתנות לצפייה. בשנותיו האחרונות עסק בפיתוח תאוריה של חשיבה אנושית אותה הוא כינה "תיאורית המצב הסינפסי של החיים המנטליים".
ד"ר נאור זכה בפרס טיורינג בשנת 2005 על פיתוח שפת התכנות ALGOL 60. שמו נקשר בעולם לשפת תכנות זו ולשיטת BNF. פטר נאור הוא הדני היחיד שזכה בפרס טיורינג.
גאטנו ופייטרו סגאראבוטו
טמיעה
מיירה ברקינרידג'
מיירה ברקינרידג' (באנגלית: Myra Breckinridge) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1970 המתבסס על רומן באותו שם מאת גור וידאל. הסרט בוים על ידי מייקל סרנה, בהשתתפות רקל ולש בתפקיד הראשי. עוד מככבים בו ג'ון יוסטון בתפקיד באק לונר, מיי וסט בתפקיד לטישיה ואן הלן, פארה פוסט, רוג'ר הרן ורוג'ר כרמל. תאודורה ואן רנקל עיצבה את התלבושות, אף שאדית היד היא זו שעיצבה את מלבושיה של מיי וסט. הסרט נכלל ברשימת הסרטים הגרועים ביותר שהופקו אי פעם.
רקע.
הסרט הוא אחד מבין שני סרטים שפוקס המאה ה-20 הוציאה בשנת 1970 תחת דירוג X (הסרט השני היה Beyond the Valley of the Dolls). בשנת 1978 האולפן הגיש ל-MPAA גרסה מקוצרת של הסרט, כ-91 דקות, והסרט דורג מחדש כ-R. שתי הגרסאות הופצו ב-DVD, אך הגרסה המקורית אינה מדורגת עוד היום. אף שהסרט נחשב כישלון מסחרי ואמנותי עם שיחרורו, היום הוא נחשב על ידי מבקרים רבים לסרט עשוי היטב שהקדים את זמנו. אחרים עדיין סבורים שמדובר בהפקה חובבנית, יומרנית הנעדרת כל שביב של שנינות. הסרט זכה למעמד של סרט פולחן והוא עדיין מוצג מדי פעם ברשתות הכבלים (בארצות הברית) בשעות המאוחרות. רקל ולש זכתה להצלחה רבה כסמל מין במהלך שנות ה-60 של המאה הקודמת, והיא קיוותה כי התפקיד יסייע לה לקבל תפקידים אחרים מעניינים יותר, אך הסרט חיסל כל למעשה כל תקווה שהוליווד תתייחס אליה ברצינות. מיי וסט חזרה להוליווד בגיל 70, לאחר שכבר פרשה. הופעתה בסרט יצרה פרסום רב עבור הסרט. תפקידה בסרט תרם להפיכתה לסמל תרבות של שנות ה-70 של המאה הקודמת, ותרם להחייאת הקריירה הקולנועית שלה. מספר תביעות הוגשו נגד מפיקי הסרט בגלל שילובם של מספר קטעים מסרטים הוליוודיים ישנים משנות ה-40, ללא קבלת רשות.
עלילה.
עלילת הסרט אינה עוקבת באופן מדויק אחר הטקסט המקורי, כך נחשפות כבר בתחילת הסרט תפניות דרמטיות - למשל העובדה שמיירה הייתה למעשה גבר שעבר ניתוח לשינוי מין - בסצנה בה מיירון נמצא על שולחן הניתוח, ובסיומו של הסרט, כאשר הוא מתעורר ומגלה כי הניתוח עדיין לא בוצע.
שינויים נוספים כוללים את ההחלטה לתאר את מיירה כאישיות סכיזופרנית, המדמיינת את דמותה, לפני הניתוח, לצידה. דמותה של מיירה שואלת מזו של רקל ולש עצמה, ומיירה אף פונה מספר פעמים ישירות אל הצופים.
הסרט הופץ לאחר ביטולו של קוד הייז בשנת 1968. כתוצאה מכך, האולפן היה יכול ליטול את החרות ליצור אחדות מהסצינות הפרודיות יותר, כמו סצנת האונס בקליניקה. בסצנה זו, מיירה סוחטת את אחד הסטודנטים כדי שיתיר לה לקשור אותו אל מיטת הבדיקות, שם היא אונסת אותו באמצעות דילדו שהיא לובשת על גופה. מדובר במקרה הראשון בו צולמה סצנה מסוג זה בסרט אמריקני מסחרי.
ההפקה.
צילום הסרט לווה שערוריות אף הוא, בגלל היד החופשית שניתנה לבמאי, מייקל סרנה. סרנה חרג מהתקציב עד מהרה בגלל שיטות עבודה בלתי מקובלות, כולל פרקי זמן ארוכים שהוא בילה לבדו לצורך התבוננות, בזמן שהצוות כולו ממתין לו. בנוסף, סרנה הקדיש מספר ימים לצילום שולחנות עמוסים מאכלים עבור סצנת החלום, אשר הייתה בלתי חיונית לעלילה ורק מספר שניות ממנה שולבו בסרט לבסוף.
קיימים גם דיווחים אודות חיכוכים בין רקל ולש ומיי וסט, שחזרה לעבוד לאחר שכבר פרשה, כדי לשחק בתפקיד לטישיה. יתרה מכך, מספר שחקנים אשר הופיעו בסרטים משנות ה-40 וה-50 של המאה הקודמת, כעסו על השימוש בקטעים מהסרטים הללו בתוך הסרט, כדי להדגיש בדיחות, אבל במיוחד על שילובם בסצנת האונס. אחדים מהם, כמו לורטה יאנג, בטי גרייבל ושירלי טמפל תבעו בהצלחה את המפיקים בדרישה להסיר קטעים אלו.
אף שהסרט לא זכה להצלחה מסחרית, הוא הצליח לעורר עניין מחודש במיי וסט והפך קליסקת פולחן. הסרט כמעט ולא הוצג בטלוויזיה האמריקנית בגלל הנושאים בהם הוא עוסק. הוא יצא לאחרונה ב-DVD עם מספר שינויים — אשר נועדו להבהיר את סיומו (מיירון לא השלים את ניתוח שינוי המין) והסצנה החותמת צולמה בשחור לבן.
נשק את הכלה
נשק את הכלה (באנגלית: Kiss the Bride) היא קומדיה רומנטית של הבמאי ס. ג'יי קוקס אשר שוחררה בהפצה מוגבלת באפריל 2008. מככבים בה טורי ספלינג, פיליפ קרנר וג'יימס או'שיאה.
עלילה.
מאט (פיליפ קרנר) ורייאן (ג'יימס או'שיאה) היו חברים קרובים בתיכון. כאשר מאט מקבל, עשר שנים מאוחר יותר, הזמנה לחתונתו של רייאן, הוא מופתע - במיוחד משום שרייאן נושא אישה (טורי ספלינג). מלבד חברים טובים, מאט ורייאן היו בעבר גם נאהבים, ומאט לא שכח את רייאן במהלך השנים שחלפו והוא מודד מולו כל חבר חדש, אך אף אחד מהם לא הצליח לתפוס את מקומו של רייאן עד כה. מאט מתכנן להציל את אהובו לשעבר מידיה של ה"אישה-שטן" שמאלצת אותו להנשא לה.
ביקורת.
ניק פינקרטון מה-LA Weekly מתאר את הסרט "ההוצאה מהארון השפלה ביותר מאז הסרט הצרפתי Poltergay."
שדרות לקסינגטון