יחסי איראן-עיראק פרחו מאז 2005 בהחלפת ביקורים ברמה גבוהה: ראש הממשלה העיראקי לשעבר, נורי אל-מאלכי, מבצע ביקורים תכופים, יחד עם ג'לאל טלבאני שביקר פעמים רבות, כדי לסייע בהגברת שיתוף הפעולה הבילטראלי בכל התחומים. עימות התרחש בדצמבר 2009, כאשר עיראק האשימה את איראן בתפיסת באר נפט בגבול.
ואולם כעת איראן קיבלה תפקיד בולט יותר ויותר בתוך ממשלת עיראק וכוחות הביטחון מאז שבנסיעות ארצות הברית במקור ו-ISIS עלתה לשלטון. בבצרה בלבד ישנם סיפורים רבים על סיעות מיליטנטיות איראניות שמטרידות וחוטפות אזרחים. ב-7 בספטמבר 2018 פרצו מספר חודשים של מחאה והצתה לתקיפה נגד הקונסוליה האיראנית בתוך עיראק, שם הוצתה באש על ידי ירי הרקטות.
ב-9 באפריל 2019, יום לאחר ארצות הברית העמידה את ה-IRGC האיראני ברשימת "ארגוני הטרור הזרים", אמר ראש ממשלת עיראק, עאדל עבד אל-מהדי, כי דיבר עם כל הצדדים וניסה לעצור את ההחלטה האמריקאית.
באוגוסט 2019 תפסה איראן מכלית נפט עיראקית במפרץ ועצרה שבעה מלחים בגין "הברחת נפט לכמה מדינות ערב". עיראק הכחישה כל קשר עם המכלית וטענה לחקור את העניין.
בנובמבר 2019 תחקיר, שפרסם הניו יורק טיימס בהסתמך על מאות מסמכי מודיעין, חשף מעורבות עמוקה של משמרות המהפכה האיראנים בפוליטיקה העיראקית, כולל קביעה של מינויים בכירים בפוליטיקה העיראקית על ידי גורמים איראניים, ופיקוח עקבי על קבלת ההחלטות בעיראק. על פי התחקיר, מעורבות זו של איראן בפוליטיקה העיראקית החלה עם עזיבת צבא ארצות הברית את עיראק בשנת 2011, שהותירה אחריה ואקום ביחסי הכוחות הפנימיים בעיראק, אותו מילאו גורמים בשליטה איראנית.
מסחר.
איראן ממלאת תפקיד חשוב בכינונה מחדש של עיראק. יצוא איראן ללא נפט לעיראק הוערך ב–1.8 מיליארד דולר בשנת 2007 וכ–2.3 מיליארד דולר בשנת 2008. מדי חודש מבקרים למעלה מ-40,000 איראנים באתרים קדושים שיעיים כמו נג'ף וכרבלא, קונים מזכרות דתיות ותומכים בכלכלה באמצעות תיירות. עיראק מייבאת מכוניות, חומרי בניין, תרופות, פירות, תבלינים, דגים, מזגנים, ריהוט משרדי, שטיחים ובגדים מאיראן. בצרה לבדה מייבאת מדי שנה 45 מיליון דולר מסחורות מאיראן, כולל שטיחים, חומרי בניין, דגים ותבלינים. מדי יום, 100 עד 150 משאיות מסחריות מעבירות סחורות מאיראן לעיראק דרך מעבר הגבול שלמצ'ה הסמוך (2008). החל מינואר 2010 חתמו שתי המדינות על למעלה ממאה הסכמי כלכלה ושיתוף פעולה.
על מנת לפתח את הכלכלה בין שתי המדינות הוקם ארגון בשם "המרכז לפיתוח כלכלי איראן-עיראק". מזכירו הכללי של הארגון היה בעבר חסן דאנאי-פר.
היקף הסחר בין איראן לעיראק הגיע ל-12 מיליארד דולר בשנת 2013. תחומי הסחר העיקריים בין המדינות הם ענפי הבנייה, המזון והתעשייה.
בוב גרוס
רוברט אדווין "בוב" גרוס (באנגלית: Robert Edwin "Bob" Gross; נולד ב-3 באוגוסט 1953) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1975–1983. ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 8.9 נקודות, 2.4 ריבאונדים ו-1.3 אסיסטים למשחק.
בעונת זכה באליפות ה-NBA כשחקן פורטלנד טרייל בלייזרס. בדצמבר 2008 הפרישה הקבוצה את גופייתו, עם המספר "30".
קריירת משחק.
בשנת 1971 החל גרוס ללמוד באוניברסיטת סיאטל, ולאחר שנתיים עבר לאוניברסיטת המדינה של קליפורניה בלונג ביץ' ("לונג ביץ' סטייט"). בשתי עונותיו בקבוצת הכדורסל של לונג ביץ' קלע 11.5 נקודות בממוצע למשחק, תחת המאמן לוט אולסון.
בדראפט ה-NBA 1975 נלקח גרוס בבחירה ה-25, על ידי פורטלנד טרייל בלייזרס. בעונתו השנייה בפורטלנד שימש כשחקן חמישייה קבוע, לצד ביל וולטון, מוריס לוקאס, ליונל הולינס ודייב טוורדזיק, וקלע 10.3 נקודות בממוצע למשחק. בפלייאוף של אותה עונה גברה פורטלנד על שיקגו בולס (2–1), דנוור נאגטס (4–2), לוס אנג'לס לייקרס (4–0) ופילדלפיה 76' (4–2) בדרך לזכייתה הראשונה באליפות ה-NBA. לאורך סדרת הגמר הצטיין גרוס עם ממוצעים של 17.3 נקודות, 5.7 ריבאונדים, 3.5 אסיסטים ו-2.2 חטיפות למשחק. בעונת נבחר גרוס לחמישיית ההגנה השנייה של העונה, לצד וולטון, לוקאס והולינס אשר נבחרו לחמישייה הראשונה.
בפברואר 1983, לאחר 7 עונות בפורטלנד, חתם על חוזה בסן דייגו קליפרס. בעונתו היחידה עם הקליפרס קלע 3.1 נקודות בממוצע למשחק, ובסיומה פרש ממשחק, בגיל 29.
בדצמבר 2008 הפריש מועדון הטרייל בלייזרס את גופייתו של גרוס, עם המספר "30", ובכך הפך לשחקן השביעי מקבוצת האליפות של עונת 1977 שזוכה לכבוד זה. הפרשת גופייתו של גרוס, כמו גם אלו של חבריו לקבוצה טוורדזיק, לויד ניל ולארי סטיל, נחשבת בעיני רבים כ"לא מוצדקת".
ארץ אואטס
ארץ אואטס (באנגלית: Oates Land) היא אזור במזרח אנטארקטיקה, המהווה חלק מהטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית שבאנטארקטיקה.
צורת ארץ אואטס היא צורת טריז, המשתרע לפנים היבשת מחוף אואטס בין קו אורך 53°45' מזרח לקו אורך 160° מזרח, ובין קו רוחב 60° דרום לקוטב הדרומי.
ארץ אואטס גובלת במזרחה בשטח חסות רוס, ובמערבה בארץ ג'ורג' החמישי.
היסטוריה.
גילוי האזור.
אזור ארץ אואטס נצפתה לראשונה בפברואר 1911, על ידי סגן הארי פנל, מהצי המלכותי הבריטי, מפקד ה"טרה נובה" - ספינת המחקר של משלחת טרה נובה, שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1913–1910.
האזור מופה על ידי המשלחת האנטארקטית הלאומית הבריטית (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1913 - 1910), ולאחר מכן אזור חוף ארץ אואטס צולם על ידי צי ארצות הברית במסגרת מבצע קפיצה לגובה בין השנים 1947–1946, וכן על ידי המשלחת האנטארקטית הסובייטית (בשנת 1958), משלחת החקר האנטארקטית הלאומית האוסטרלית (בשנים 1959, 1961, 1962), על ידי צי ארצות הברית בשנים 1962–1960 ולבסוף על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנים 1964–1963.
מקור השם.
ארץ אואטס נקראת על שמו של אדגר אואטס.
קבוצתו של רוברט סקוט נתקלה בתנאים קשים באופן קיצוני במסעם חזרה מהקוטב הדרומי, בעיקר עקב מזג אוויר גרוע במידה בלתי מצויה, אספקת מזון ירודה, חבלות שנגרמו בנפילות, והשפעות הצפדינה וכוויות הקור, שחברו יחד להאט את התקדמותם. ב-17 בפברואר 1912, סמוך לרגלי קרחון בירדמור, מת אדגר אוונס (חבר המשלחת), כנראה, לדעת חבריו, כתוצאה מפגיעת ראש בנפילה אל תוך בקע כמה ימים קודם לכן. רגליו של אואטס נפגעו מכוויות קור קשות וייתכן (אם כי לא הוכח) שפצע המלחמה שלו נפתח מחדש בגלל השפעות הצפדינה. אין ספק שהוא נחלש והלך בקצב מהיר יותר מחבריו. ברישום ביומנו מיום 5 במרץ כתב סקוט "רגליו של אוטס במצב נורא... החייל המסכן כמעט גמור." התקדמותו האיטית יותר של אואטס, שיתר השלושה מיאנו להפקירו מאחור, גרמה לקבוצה לפגר בלוח הזמנים. בממוצע של 105 ק"מ בין תחנות המזון שהונחו מראש ומלאי של שבוע בלבד של מזון ודלק שסיפקה כל תחנה, נדרשה הקבוצה לקיים מכסת צעידה של למעלה מ-14 ק"מ ביום כדי להצטייד במנות מספיקות למסע 640 הק"מ האחרונים של מסעם חזרה על פני חומת הקרח רוס. אלא שמספר זה היה המיטב שהצליחו להגיע אליו בכל יום נתון והוא הלך והצטמצם לעיתים לכ- 4.8 ק"מ ביום בגלל מצבו המחמיר של אואטס. ב-15 במרץ אמר אואטס לחבריו, שאיננו יכול להמשיך והציע להם להניחו בשק השינה שלו. הם סירבו. הוא הצליח לגרור את עצמו עוד כמה קילומטרים אותו יום אבל מצבו החריף במשך לילה.
בבוקר ה-16 במרץ הקיץ אואטס משנתו וידע, כי עליו להקריב את עצמו כדי לתת לאחרים סיכוי להינצל. סקוט כתב, שאואטס אמר להם, "אני רק יוצא החוצה ואולי אתעכב זמן מה", ויצא, חוסך מעצמו את הכאב והמאמץ של נעילת מגפיו. הוא יצא מן האוהל אל תוך סופת השלג בקור של 40°- צלזיוס, אל מותו.
יחסי אוסטריה–קוסובו
יחסי אוסטריה–קוסובו הם היחסים הדו-צדדיים של אוסטריה וקוסובו. לקוסובו יש שגרירות בווינה ולאוסטריה יש שגרירות בפרישטינה.
אוסטריה הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירה קוסובו כעצמאית ב-28 בפברואר 2008. כחברת האיחוד האירופי, אוסטריה תומכת בשילוב קוסובו בקרב מדינות אירופה.
יחסים דיפלומטיים.
ב-25 במרץ 2011 אמר שר החוץ האוסטרי מיכאל שפינדלגר כי "אוסטריה מתכוונת להגביר את המאמצים כדי לקבל הכרה לעצמאות קוסובו על ידי כל מדינות האיחוד האירופי, שר החוץ מיכאל שפינדלגר אמר, לאלו שהעירו על ביקורו בקוסובו... [וזה] קוסובו צריך להראות למדינות הספקניות בתוך האיחוד האירופי כי הוא עושה את מה שנחוץ כדי להגן על מיעוטים".
יחסים ביטחוניים.
לאוסטריה כיום יש 606 חיילים המשרתים בקוסובו ככוח שומרי שלום של נאט"ו ומובילים את כוח קוסובו.
מזהירי שבת
מזהירי שבת הוא שם ששימש ארגונים רבים לעידוד שמירת השבת.
היסטוריה.
על ארגונים בשם "מזהירי שבת" דווח בהצפירה כבר בשנות ה-80 של המאה ה-19. בדצמבר 1882 מסופר על חברת מזהירי שבת שהוקמה בלומז'ה:
בספטמבר 1889 תוארה החברה בביאליסטוק:
הרב ישראל מאיר הכהן יצא בקריאה להקים בכל מקום יישוב חברת "מזהירי שבת" וכתב: "אם יהיו מפקחים על זה יצילו הרבה נפשות קדושות מעוון חילול שבת החמור" וחזר על בקשתו זו שוב ושוב במכתביו.
בשנות ה-20 פעלו חברות של מזהירי שבת במקומות רבים ברחבי פולין וליטא.
בשנות ה-30 הוקמו חברות מזהירי שבת במספר יישובים בארץ ישראל. דב סוקולובסקי הקים חברת מזהירי שבת בירושלים וחברות פעלו גם בחדרה ובבני ברק.
דרכי פעולה.
עיקר מטרת חברת מזהירי שבת במכתבי החפץ חיים היה להוכיח את בעלי החנויות לסגור אותם בזמן.
חברות מזהירי שבת חפשו דרכים מגוונות לעודד את שמירת השבת. בסלונים הם הביאו להסכמת מובילי הסחורות והסבלים שסחורות שהגיעו לעיר במוצאי שבת או בשבת יובלו לאחר השבת בחצי המחיר הרגיל, כדי למנוע את הובלת הסחורות בשבת עצמה.