סגולה הוא ירחון ישראלי להיסטוריה, היוצא לאור החל מאפריל 2010. הירחון עוסק בהיסטוריה של עם ישראל ובהיסטוריה כללית, מתוך תפיסה שלעם ישראל חלק חשוב בהיסטוריה העולמית ובתהליכים ההיסטוריים המובילים את האנושות. המגזין יוצא לאור מדי חודש. מהדורה מקבילה בשפה האנגלית יוצאת לאור אחת לחודשיים.
המגזין היה חלק מקבוצת "תכלת תקשורת" עד ראשית 2019, ומאז הוא עיתון עצמאי.
תוכן המגזין.
המגזין, בהיקף של כ-80 עמודי כרומו, כולל כארבע כתבות גדולות, המתמקדות בתופעות חברתיות, באירועים היסטוריים או בדמויות עבר. הכתבות העוסקות בדמויות עבר ממשיכות את סדרת "דיוקן עם", שעשרים פרקיה הראשונים פורסמו בעיתון "מקור ראשון".
במגזין מתפרסמים מדורים קבועים:
בנוסף מתפרסמת ביקורת מחזות, סרטים ותערוכות הקשורות להיסטוריה יהודית.
בעלי תפקידים.
המו"ל הוא שלמה בן-צבי.
את המהדורה האנגלית עורכת שרה ג'ו בן-צבי, אשת המו"ל.
את המהדורה העברית ערך יואב שורק, אחריו שימש כעורך ד"ר איתמר ברנר וכיום העורך הוא ד"ר עמית עסיס.
בין הכותבים: תמר הירדני, ד"ר ניר מן, הרב יעקב מדן, ראובן גפני, ד"ר חגי משגב, ד"ר ימימה חובב, וחיותה דויטש.
בין המאיירים: מנחם הלברשטט, מושיק גולסט, נחמיה בעז, שי צ'רקה, מישל קישקה, ונעם נדב.
חסידות סוכצ'וב
עקומת בודה
עקומת בודה היא דרך להצגת פונקציית תמסורת כנגד התדירות, כאשר התדירות מוצגת בציר האופקי בסקאלה לוגריתמית. פונקציית התמסורת היא לרוב פונקציה מרוכבת ולכן ההצגה היא לרוב באמצעות שתי עקומות: עקומת הגבר ועקומת מופע (או פאזה), שיחד מרכיבות את תגובת התדר של המערכת.
עקום ההגבר הוא גרף של הגבר עוצמת המתח בדציבלים - לוגריתם הערך המוחלט של פונקציית התמסורת מוכפל ב-20, כנגד התדר בסקאלה לוגריתמית. זהו ריבוע היחס בין משרעת מוצא המערכת לבין משרעת הכניסה בזרם חילופין בדציבלים כתלות בתדירות.
עקום המופע הוא הפרש המופע בין המוצא לכניסה כתלות בתדירות (גם כן בסקאלה לוגריתמית) והיא לרוב מופיעה תחת עקום ההגבר באותו קנה מידה.
עקומת בודה משמשת לתיאור תגובת התדר של מסננים ושל מערכות משוב. מאחר שההגבר מוצג בדציבלים, מחוקי לוגריתמים נובע שהן עקום ההגבר והן עקום המופע ליניאריים למקוטעין, כאשר השינויים בשיפוע מתרחשים סביב קטבים ואפסים של פונקציית התמסורת. תדרים אלה נקראים תדרי ברך. עקומת בודה אסימפטוטית היא עקומה המשורטטת כליניארית למקוטעין, ועקומה המייצגת את תגובת התדר המדויקת נקראת עקומת בודה מתוקנת.
שרטוט עקומת בודה.
ניתן לכתוב את פונקציית התמסורת של רוב המערכות הליניאריות בצורה:
כאשר formula_2 הוא המשתנה של התמרת לפלס (formula_3 התדירות הזוויתית), formula_4 ו-formula_5 האפסים והקטבים בהתאמה, formula_6 ו-formula_7 מספרים טבעיים ו-formula_8 קבוע.
הפעלת לוגריתם על שני אגפי המשוואה נותנת סכום של הקטבים והאפסים:
עקומת ההגבר האסימפטוטית היא כזו שבכל אפס (formula_10) ישנה עלייה בשיפוע של formula_11 דציבל לדקאדה, ובכל קוטב (formula_12) ישנה ירידה בשיפוע של formula_13 דציבל לדקאדה. ההגבהה של הגרף תלויה ב-formula_8 וניתן לחשב אותה על ידי הצבת התדירות הזוויתית ההתחלתית ב-formula_15.
עקומת ההגבר המתוקנת עוברת formula_16 מעל העקומה האסימפטוטית בכל אפס ו-formula_17 מתחת לעקומה האסימפטוטית בכל קוטב.
עקומת המופע מתחילה מהזווית של A בהצגה קוטבית בהמישור המרוכב. אם A ממשי וחיובי מתחילה העקומה מ-0 ואם הוא שלילי היא מתחילה מ-180 מעלות. עקומת המופע האסימפטוטית היא כזו שבכל אפס יציב (formula_18) ישנה עלייה בשיפוע של formula_19 מעלות לדקאדה, ובכל קוטב (formula_20) ישנה ירידה בשיפוע של formula_21 מעלות לדקאדה. עבור קטבים ואפסים בלתי יציבים, השינוי הוא הפוך. השינוי בשיפוע מתחיל דקאדה אחת לפני הקוטב או האפס ומסתיים דקאדה אחת אחריו, כך שכל שינוי הוא של 90 מעלות.
אלתר
אלתר (נכתב גם אלטר) הוא שם משפחה שפירושו "זקן". לעיתים ניתן כשם פרטי כסגולה לאריכות ימים למי שאחיו נפטרו בינקותם או מוסף כשם נוסף לחולה כסגולה לבריאות, בפרט אצל האשכנזים, הטריפולטאים והתוניסאים. בנוסף, שם זה מצוי אצל משפחות אשכנזיות כשם משפחה.
אזור ניאגרה
אזור ניאגרה (באנגלית: Regional Municipality of Niagara; מוכר בלשון הדיבור בשם Niagara Region) שבדרום אונטריו בקנדה משתרע על שטח של 1,854 קמ"ר בין ימת אונטריו בצפון לבין ימת אירי בדרום. באזור מתגוררים כחצי מיליון איש, והוא מרכז תיירותי וחקלאי חשוב. אזור זה נחשב "ארץ היין" של קנדה, ומרוכזים בו מטעי גפנים רבים מהם מייצרים יינות לכל העולם. בצפון האזור משתרעת רצועה צרה של הרי הניאגרה.
עקום בודה
מניין השנים בלוח העברי
מניין השנים בלוח העברי הוא אופן מניית השנים שהתקיים במסורת היהודית לצורך תיעוד שנים, במצבות, כתובות, גיטין, שטרות וכדומה.
במהלך השנים השתמשו היהודים בסוגי מניין שונים. כיום, בקרב שומרי המסורת ובחוק של מדינת ישראל, מונים את השנים מאז שנת בריאת העולם בהתאם לכרונולוגיה המקראית והמסורתית. השנה הנוכחית - שנת היא שנת ליצירה. מניין זה התפשט בתפוצות ישראל ומקובל בספרות ההלכה.
מנייני שנים בהיסטוריה היהודית.
המניין הראשון שמופיע במקרא הוא שנות חיי נח שבאמצעותן מתוארך המבול. המניין הנפוץ הראשון הוא המניין ליציאת מצרים; "בשנה השנית לצאת בני ישראל מארץ מצרים", וכדומה. מניין זה מופיע בכתבי הקודש בפעם האחרונה בספר מלכים (א ו, א) על בניין בית ראשון; "בשמונים שנה וארבע מאות שנה לצאת בני ישראל מארץ מצרים". לפי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית עכשיו שנת . ההתייחסות הראשונה בספרות חז"ל למניין השנים היא במכילתא, המובאת בתלמוד ירושלמי: "בתחילה היו מונים ליציאת מצרים, משנבנה הבית התחילו למנות לבניינו, לא זכו למנות לבניינו התחילו למנות לחורבנו, לא זכו למנות לעצמם התחילו למנות למלכויות".
בתקופת המקרא מנו את השנים לפי שנות השופטים והמלכים, ובתקופת בית שני מנו לשנות מלכי פרס ומאוחר יותר לקיסרי רומא והקונסולים. הספירה המקובלת ביותר עד ימי התלמוד הייתה "למלכים". במקרא תוארכו מלכי יהודה למניין מלכי ישראל, ולהפך. אחרי חורבן בית המקדש הראשון מנו למלכי אומות העולם. יחזקאל וירמיהו מנו גם לגלות יהויכין (מניין זה חודש על ידי הקראים ברמלה). הצדוקים התנגדו למניין "למלכים", שאינו "עברי", והייתה זו אחת ממחלוקותיהם עם הפרושים. ספירה נוספת, לשמעון המכבי, נמצאה בספר חשמונאים; . במגילת תענית (לג' בתשרי) נזכר מניין דומה ליוחנן הורקנוס: , שחכמי ישראל ביטלו את הזכרת השם כדי שלא לחלל את שם ה' בשימוש חולין.
במהלך תקופת בית שני השתמשו במניין שנות השמיטה והיובל. המניין ליובל מופיע בלוח השנה במגילות קומראן והמניין לשמיטה נפוץ בארץ ישראל בימי התנאים והאמוראים ועד סוף תקופת הגאונים. בכמה לוחות שנה שנמצאו בגניזת קהיר מופיע חשבון יובלות.
בתחילת ימי בית סלאוקוס נוסד מניין השטרות (או המניין למלכות אלכסנדר הגדול), מניין זה היה נפוץ בעם היהודי עד ימי הביניים. במהלך ימי הביניים התפשט בהדרגה המניין לבריאת העולם, ותפס את מקומו של מניין השטרות, עד שבעת החדשה רוב העם היהודי (פרט ליהודי תימן), השתמש במניין לבריאה. בתקופת התנאים והאמוראים, במרכזי התורה בבבל העדיפו את מניין השטרות והשתמשו בו יותר, ואילו במרכזי התורה בארץ ישראל, שהיו תחת שלטון האימפריה הרומית והאימפריה הביזנטית, השתמשו בשטרות במניין הקונסולים, ואחרי הכיבוש הערבי של ארץ ישראל העדיפו את המניין לבריאת העולם (במקביל לשימוש במניין לחורבן הבית השני שנהג עוד קודם במצבות). המעבר של מרכזי התורה מהמזרח (בבל) למערב (אירופה), זירז את המעבר בין מניין השטרות למניין לבריאה. אבלי ציון - הקראים שעלו מפרס לארץ ישראל המשיכו להשתמש במניין השטרות בארץ.
מתוך כתבי יד שנכתבו לאחר המאה העשירית, שנמצאים בספריות הגדולות וביניהן הספרייה הלאומית בירושלים, עולה תמונה ברורה; באירופה השימוש העיקרי היה במניין לבריאת העולם (לעיתים נכתבו בשטר שני מניינים או שלושה במקביל), אך בארצות המזרח (בבל, מצרים, ארמניה, תימן), השימוש העיקרי היה במניין השטרות. רבי אברהם בר חייא הנשיא (בשנת 1123) העיד על כך בספרו (ספר העבור). כמו כן, בעלי התוספות והר"ן והטור העידו שבזמנם נפוץ המניין לבריאה.
בלוחות שנה מתקופת המצאת הדפוס ואילך נהוג לציין מניינים רבים שאינם נהוגים בפועל כלל, כגון 'ללידת אברהם', 'לגרוש ספרד' ועוד. בלוחות קדומים צוינו בדרך כלל רק המניינים לבריאת העולם, לשטרות, לחורבן והשנה לשמיטה ולפעמים גם ספירות לועזיות כמו להג'רה, ספירת הנוצרים או הקופטים. חריג אחד הוא לוח לשנת ה'ס"ח שסופר את מחזורי ברכת החמה מהמבול.
מניין לבריאת העולם.
המקורות הקדומים ביותר למניין השנים מבריאת העולם הם ב וב. הממצא הראשון שבו מצוין תאריך לבריאת העולם הוא פסיפס בבית הכנסת העתיק בסוסיא, ובמהלך תקופת הגאונים השימוש בו התפשט. הוא מבוסס על פרשנות מצמצמת של ההיסטוריוגרפיה העולה מהתנ"ך ומדברי חז"ל שרוכזו וסודרו בספר "סדר עולם רבה". אחת המשמעויות ההלכתיות הבולטות של מניין השנים (החל מחורבן בית המקדש השני ואילך), היא קביעת השנה שבה תחול שנת שמיטה.