התרבות הג'מייקנית עוינת ברובה להומוסקסואלים וללסביות. בג'מייקה ובחלק מהמדינות הקאריביות קיימים עדיין חוקים האוסרים יחסי מין בין גברים. הומופוביה והסתה לאלימות כלפי הומוסקסואלים מופיעות גם בשירים של מספר אמני דאנסהול. ביקורת מושמעת כלפי אמנים אלה, עקב המילים שמעודדות הומופוביה, ופשעי שנאה כלפי הומוסקסואלים. במספר מדינות מערביות בוטלו קונצרטים, ואף נאסרה כניסתם של אמני רגאיי ששיריהם כוללים הסתה להומופוביה. כך לדוגמה בריטניה אסרה את כניסת הזמר סיזלה לשטחה, גרמניה מנעה את כניסת הזמר בוג'ו בנטון, בצרפת בוטלו קונצרטים של קפלטון בהסתמך על חוקים האוסרים הסתה לשנאה ו-MTV-אירופה ביטלה את השתתפותו של ביני-מן בקונצרט על רקע הסתה להומופוביה.
בשנים האחרונות מספר האומנים אשר מטיף לחוסר סובלנות ואלימות פחת באופן משמעותי ביותר, כיום מרבית אומני הרגאיי והדאנסהול וכמו כן חובבי הסגנון מעדיפים לחזור למקורות מהות המסר של מוזיקת הרגאיי שמאמין באחדות, כבוד וסובלנות.
רגאיי בישראל.
שיר הרגאיי הראשון שהוקלט בישראל היה "Give Me" של להקת האריות. הוא יצא על תקליטון בשנת 1970 ואף מופיע באלבום האוסף שלהם שיצא בשנת 1997.
אחריו הגיע "אני חושב על הבית" של גבי שושן, מתוך אלבומו השני מ-1974.
הבא בתור הוא השיר "שמש לך מצפים" של רמי פורטיס, שהופיע באלבומו הראשון "פלונטר" משנת 1978, וזכה להצלחה בשידורי הרדיו. גם הזמר קובי רכט הוציא לאור שירים אחדים בסגנון הרגאיי, בין השאר "רגאיי הבטלן" ו"הכל נמס" - שניהם מתוך אלבומו "מסתובבת שמועה".
סצנת רגאיי של ממש החלה בישראל רק בתחילת שנות השמונים, עם הקמתה של תנועת הרגאיי הישראלית אשר התעסקה בעיקר בהבאת אמנים מחו"ל.
אלבום הרגאיי הראשון שהוקלט בישראל היה אלבום הבכורה של טוני ריי, ג'מייקני שהתאזרח בישראל.
ב-1985 נפתח מועדון ה"סווטו", שהפך למועדון הרגאיי הבולט בישראל. ב-1986 יצא אלבום הרגאיי ה"לבן" העברי הראשון, "לוקח את היום לאט", של הזמר אבי מטוס.
בשנת 1990 חזר טוני ריי לראש ההשמעות עם הלהיט "שוק הכרמל".
ב-1993 יצא האלבום שנחשב לאלבום ההיפ-הופ והראגמאפין העברי הראשון, "חומוס מטמטם" של נייג'ל האדמו"ר (יהושע סופר). בשנים אלה סצנת הרגאיי הייתה מצומצמת, ורק בשנת 2000 נפרצו גבולותיה עם צאת "כנען 2000", אלבומה השלישי של להקת שב"ק ס' אשר הוקלט בג'מייקה.
בשנות ה-2000 גדלה סצנת הרגאיי הישראלית בזכות מפיקים ישראלים כדוגמת גיל בונשטיין הנחשב לאבי הרגאיי בישראל ופילוני אשר הביאו זמרי רגאיי רבים להופעות בארץ, ודוקטור רגאיי שערך ושידר תוכנית רגאיי מיתולוגית שבועית במשך שנים ארוכות. בין אמני הרגאיי הבולטים בישראל כיום ניתן למנות את איאם, סילברדון, קוטג', סוליקו, פישי הגדול, אייזי ריידר סאונד (החיפאים), קרולינה ותומר יוסף, סולן להקת בלקן ביט בוקס. אמנים נוספים שהושפעו מאוד מרגאיי הם שוטי הנבואה, מוש בן-ארי, התקווה 6, מוקי ואור פשוט.
בשנת 2008, "נומרי הפקות", קבוצת צעירים מהנגב יזמה את פסטיבל "רגאיי במדבר", אירוע הרגאיי הגדול בישראל, שמתקיים אחת לשנה ומארח אמני רגאיי מחו"ל ומהארץ.
מורשת עולמית.
בנובמבר 2018 הכירה אונסק"ו במוזיקת הרגאיי כמורשת תרבות עולמית.
ווייסלב קושטוניצה
ווייסלב קושטוניצה (בסרבית: Војислав Коштуница, , נולד ב-24 במרץ 1944), הנשיא הרביעי והאחרון של הרפובליקה הפדרלית של סרביה ומונטנגרו בשנים 2000 עד 2003, וראש ממשלת סרביה בשנים 2004 עד 2008 (שתי כהונות).
חייו.
קושטוניצה נולד בעיר בלגרד ב-24 במרץ 1944.
ב-1966 סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת בלגרד ובשנת 1970 קיבל תואר MA.
בשנת 1974 איבד את משרתו כעוזר הדיקן באוניברסיטה מכיוון שקרא תיגר על המשטר הקומוניסטי ועל המנהיג דאז, יוסיפ ברוז טיטו. בשנה זו מצא עבודה במכון למדעי החברה בעיר בלגרד וכיהן בתפקיד עד 1981. משנה זו היה חבר המכון לפסיכולוגיה וסוציולוגיה ואף עמד בראשו כמנהל.
בשנת 1989 נמנה עם מממני המפלגה הדמוקרטית, ואחר כך הפך למנהיג המפלגה הדמוקרטית הסרבית בראשה הוא עומד עד היום.
קושטוניצה מתאפיין בכך שמעולם לא היה קשור למפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית, וכן הוא מהדור החדש של המערב באירופה ומייצג מגזר דמוקרטי ולאומי-שמאלני.
ב-7 באוקטובר 2000 נבחר לנשיא הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה לאחר שניצח את הנשיא המכהן סלובודן מילושביץ'. כנשיא אף הסגיר את מילושביץ' לבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר בהאג וקירב את מדינתו למערב.
ב-7 במרץ 2003 בוטלה משרתו של קושטוניצה כנשיא האיחוד הפדרלי, עקב הפיכת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה לאיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו
כשנה אחר כך, ב-3 במרץ 2004, נבחר קושטוניצה לראש ממשלת סרביה השמיני, תפקיד בו שימש עד ה-7 ביולי 2008.
חיים אישיים.
ווייסלב קושטוניצה הוא ד"ר לפילוסופיה.
אשתו, ד"ר זוריצה ראדוביץ', היא עורכת דין.
אודר
נהר האודר (בגרמנית: Oder; בפולנית: Odra; בצ'כית: Odra; בלטינית Viadrus) הוא הנהר השני באורכו בפולין, אורכו 854 ק"מ.
נהר האודר נובע בסודטים המזרחיים שבצפון מזרח צ'כיה וזורם צפון מערבה דרך דרום מערב פולין אל הים הבלטי.
הוא מרכיב יחד עם נהר הנייסה הנשפך אליו את קו אודר-נייסה המהווה את הגבול בין פולין לגרמניה, מאז מלחמת העולם השנייה. אורכו כקו הגבול הוא כ-187 ק"מ.
סביר להניח כי נהר האודר היה נתיב מסחר וציר התיישבות מרכזי לשבטים אירופאים כבר במאה התשיעית או העשירית.
הפארק הלאומי של העמק התחתון של האודר הוא ביתם של מינים רבים של חיות בר. ציפורים מוגנות, כמו נשרים לבנים, חסידות שחורות וכוכבי מים, גרים כאן לצד בונים שבונים את סכריהם בפארק. למעלה מ-40 סוגי דגים ו-50 מינים שונים של יונקים משלימים רשימה נרחבת זו של בעלי חיים. הפארק הלאומי הוא גם אתר מנוחה, מה שהופך אותו לתפאורה לנופים טבעיים עוצרי נשימה.
כיום משמש האודר כנתיב מים מרכזי במרכז ובמזרח אירופה. בעתיד, עם התרחבות האיחוד האירופי, מתוכנן האודר להיות מחובר בתעלות לנהר האלבה ולנהר הדנובה ובכך ליצור נתיב מים שיחבר בין הים הבלטי והים השחור.
הערים המרכזיות על נהר האודר הן ורוצלב ושצ'צ'ין בפולין ופרנקפורט על האודר בגרמניה.
ביולי 2022 התרחש בנהר אסון טבע.
גיא חבר
גיא חבר (נולד ב-30 במאי 1977) הוא חייל צה"ל מחיל התותחנים הנעדר מאז 17 באוגוסט 1997.
ביוגרפיה.
חבר נולד בישראל בתל אביב, בנם של איתן ורינה, ולו זוג אחים תאומים הצעירים ממנו. לאחר מכן עבר עם משפחתו ליישוב כוכב יאיר.
שירותו הצבאי והיעלמותו.
חבר התגייס לחיל התותחנים ושירת כלוחם בגדוד "הרעם" של עוצבת גולן. קודם להיעלמותו נראה בבסיס "הרעם" ברמת הגולן, בו שירת, במדי צה"ל, מצויד בנשקו האישי - רובה סער מסוג גליל. חודש לפני ההיעלמות היה עצור ל-21 יום על כך שנרדם בשמירה, וטרם היעלמותו היה צריך להישפט שוב בגלל שסירב לבצע פקודה של מפקדו.
במהלך שלוש השנים הראשונות להיעלמותו לא נחשב חבר כנעדר צה"ל, ורק לאחר מאבק משפחתי וציבורי ממושך בצה"ל הוכרז ככזה. לאחר שנים שבהן לא נמצאו עקבותיו, הועלתה השערה לפיה נלקח לסוריה והוא מוחזק שם. טענה אחרת היא כי התאבד בעקבות סכסוך עם מפקדו שגרר את זימונו למשפט צבאי.
עדויות בודדות נאספו במהלך החודשים הראשונים להיעלמותו של גיא. עדת ראייה טענה שראתה את גיא בצומת קצביה ברמת הגולן.
מאמצי החיפוש.
לאחר שנתיים מהיעדרו של חבר בשנת 1999, בשיתוף צה"ל ומשטרת ישראל, נערך שחזור בתוכנית "בשידור חוקר", העוקב אחר רגעיו האחרונים של חבר טרם נעלמו עקבותיו. בשחזור ביקשו את עזרת הציבור, האזרחים והחיילים שראו את חבר לפני היעלמותו. לא הושגה התקדמות של ממש בחקירת המשטרה והצבא כדי להגיע לקצה חוט בהיעדרותו.
משפחתו של גיא חבר הציעה פרס כספי של חצי מיליון ש"ח לכל מי שיספק מידע שיביא לפתרון תעלומת היעלמותו. משפחתו המשיכה להיאבק למען המשך החיפושים אחריו ונעזרה בין היתר באישים מפורסמים כגון מזכ"ל האו"ם קופי אנאן ויו"ר קבוצת הכדורסל של מכבי תל אביב, שמעון מזרחי. בעקבות המאבק המשפחתי הודיע הרמטכ"ל משה יעלון שהחיפושים יחודשו בסיומה של שנת 2004 בעזרת צה"ל והמשטרה.
החיפושים התרכזו באזור רמת הגולן, ועלתה אפשרות של קשר בין היעלמותו לבין מקרי היעלמות או מוות בלתי מפוענחים אחרים באזור. המשטרה הקימה חפ"ק וחידשה את החיפושים בתקווה לסיום הפרשה. מאז שנת 2005 מתמקדים החיפושים אחרי חבר בתהומות ובשבילי מוקשים שעדיין לא נסרקו.
בשנת 2005 התגלה כי הכומתה של חבר נמצאת ביחידה לאיתור נעדרים. ייתכן שהיא נמצאה ימים ספורים לאחר היעדרותו, אך בשל סכסוך בין המשפחה לבין קצינה ביחידה הוסתרו הכומתה וכן מידע נוסף מפני המשפחה. לאור זאת עלו טענות בדבר שיבוש החקירה ורשלנות מצד צה"ל בניסיונות לאתר את חבר. רינה חבר, אימו של גיא, טוענת ש"עד היום צמרת אכ"א מסתירה את האמת מהמשפחה ורק ממכתב לרמטכ"ל מתברר היכן הייתה הכומתה".
בשנת 2006 הודיע ארגון "לחופש נולד" כי יעניק פרס בסך 10 מיליון דולר למי שימסור פרטים על גיא חבר.
ב-13 בפברואר 2007 הודיע ארגון סורי בשם "ועדות ההתנגדות לשחרור רמת הגולן" כי הוא מחזיק בחייל גיא חבר. גורם סורי טען ש"יש פה הזמנה למשא ומתן בלתי ישיר בעניין האסירים ואם זה יתפתח למשא ומתן, אז סוריה בוודאי לא תתנגד". לא ניתן אישוש ממערכת הביטחון או מסוריה לטענה שהחייל אכן נמצא בשבי של ארגון זה.
ב-18 באפריל 2008 נפגש ג'ימי קרטר, נשיא ארצות הברית לשעבר, עם נשיא סוריה בשאר אל-אסד ומסר לו תמונה של גיא חבר. לפי עדויות שהגיעו למשפחת חבר, אמר אסד ש"על החייל ברמת הגולן לא מדברים".