ההסכם היווה כר למחלוקת קשה בפוליטיקה האמריקאית והיה אחד מהזרזים ליצירתה של "מערכת המפלגות הראשונה" בארצות הברית שבה התפלגו שתי המפלגות העיקריות של האומה האמריקאית. המפלגה הפדרליסטית, בהנהגתו של אלכסנדר המילטון, תמכה בהסכם. מנגד, המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, בהנהגתם של תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון, התנגדה לו. הג'פרסונים התנגדו לקשרים עם בריטניה והעדיפו את צרפת במלחמות שהתחוללו באירופה. הם טענו שההסכם עם צרפת מ-1778 היה עדיין בתוקף. הם החשיבו את בריטניה כמרכזה של האריסטוקרטיה וכאיום הראשי על הערכים הרפובליקנים של ארצות הברית. הם הוקיעו את המילטון ואת ג'יי (ואף את וושינגטון) כמונרכיסטים שבגדו בערכי האמריקאים וארגנו מחאה ציבורית נגד ג'יי וההסכם שלו.
למעט סוגיית פינוי המוצבים הבריטים ולמעט תיקוני גבול קלים שהוכנסו בו, לא הייתה להסכם משמעות מרכזית בסוגיית תוואי הגבול. ההשלכה המרכזית של ההסכם הייתה למעשה רצונה של בריטניה לגייס את ארצות הברית, שכמדינה צעירה הייתה נייטרלית, לצידה במלחמות המהפכה הצרפתית. ההישג העיקרי של ארצות הברית בהסכם היה השגת גישה לשווקים חדשים כמו איי הודו המערבית והודו.
הסכם ג'יי הוחלף בהסכם גנט, שנכנס לתוקף ב-1815 ושהביא לסיומה של מלחמת 1812 וכלל את הגבולות שמלפני המלחמה.
המאה ה-19.
הסכם גנט (1814).
הסכם גנט היה הסכם שלום בין האימפריה הבריטית לבין ארצות הברית, שסיים את מלחמת 1812. ההסכם נחתם ב-24 בדצמבר 1814 בעיר גנט, בבלגיה של היום (אז בתקופת מעבר בין האימפריה הצרפתית הראשונה לממלכה המאוחדת של ארצות השפלה). עיקרו של ההסכם היה חזרה לסטטוס קוו אנטה בלום (בלטינית: status quo ante bellum - "המצב שהיה לפני המלחמה") בין שתי המדינות. התקשורת האיטית של התקופה הביאה לכך שהידיעה על אישור ההסכם הגיעה לארצות הברית רק חודשים לאחר מכן, ולא מנעה את אחד הקרבות הגדולים של המלחמה - קרב ניו אורלינס, ב-8 בינואר 1815.
הבריטים, בהניחם שפלישתם המתוכננת לניו יורק תנחל הצלחה, דרשו גם שהאמריקאים לא יחזיקו כוחות ימיים בימות הגדולות ושלבריטים יינתנו זכויות מעבר במימי נהר המיסיסיפי בתמורה להמשך זכויות הדיג של האמריקאים בחופי ניופאונדלנד. ארצות הברית דחתה את הדרישות הללו, וכתוצאה מכך נוצר שוב מבוי סתום בדיונים. הציבור האמריקאי זעם כאשר פרסם מדיסון את הדרישות, שאפילו הפדרליסטים לא היו מוכנים להיאבק עבורם.
לאחר חודשים של דיונים, שבמהלכם נחלו שני הצדדים ניצחונות, תבוסות ואבדות, הם הבינו בסופו של דבר שאומותיהן חפצות בשלום ושלא הייתה קיימת שום סיבה אמיתית להמשך המלחמה. כל אחד מהצדדים כבר היה מותש מהמלחמה, הסחר היה משותק, ולאחר נפילתו של נפוליאון ב-1814, צרפת כבר לא נחשבה למדינת אויב מבחינתה של בריטניה, והצי המלכותי הבריטי לא נזקק יותר לימאים האמריקאים שאותם הוא גייס בכפייה. הבריטים היו טרודים בשיקומה של אירופה לאחר תבוסתו של נפוליאון. ראש ממשלת בריטניה, הלורד ליברפול הודיע לנציגיו במשא ומתן עם האמריקאים להציע להחזיר את המצב כפי שהיה ערב פרוץ המלחמה. הצעה זו הייתה רצונה של ממשלת בריטניה מאז פרוץ המלחמה והנציגים לשיחות השלום הציעו אותה מיד לעמיתיהם האמריקאים, שהסכימו להצעה. הוסכם על חילופי שבויים, ובריטניה פיצתה את בעלי העבדים שנמלטו מארצות הברית.
ב-24 בדצמבר 1814 חתמו חברי המשלחות הבריטית והאמריקאית על ההסכם. צעד זה כשלעצמו לא סיים את המלחמה, שכן היה צורך באשרור רשמי של ההסכם על ידי שתי הממשלות, שהתקבל בפברואר 1815.
על פי ההסכם שוחררו כל השבויים והושבו כל האדמות והספינות. השטח שהושב לארצות הברית היה בהיקף של כ-40,000 קמ"ר באזור שליד ימת סופיריור וימת מישיגן ובמיין. השטחים שהאמריקאים החזיקו בהם בקנדה העילית (כיום אונטריו) הושבו לשליטה בריטית, והשטחים בפלורידה הספרדית שנלקחו מבריטניה ומספרד, שבאופן רשמי הייתה נייטרלית, הושבו לשליטה ספרדית. ההסכם לא כלל שינויים בגבולות שהיו קיימים בפרוץ המלחמה.
במאה שנות השלום ששרר בין שתי הארצות מ-1815 ועד מלחמת העולם הראשונה, התעוררו כמה סכסוכים טריטוריאליים ודיפלומטיים, אך כולם יושבו בדרכי שלום, לעיתים באמצעות בוררות.
הסכם ראש-באגוט (1817).
הסכם ראש-באגוט מ-1817 כלל תוכנית לפירוז אזור הלוחמה של 1812 וכן הניח את היסוד לעקרונות שיבואו לידי ביטוי בעת סימון הגבול בין צפון אמריקה הבריטית לבין ארצות הברית.
ההסכם אפשר את פירוזן של הימות הגדולות לאורך הגבול הבינלאומי, שלאורכו נותרו מבצרים רבים של הצי הבריטי. ההסכם קבע כי ארצות הברית וצפון אמריקה הבריטית (המושבה הבריטית אשר לימים תהפוך לקנדה) יוכלו, כל אחת, להחזיק כלי שיט צבאי אחד (בעל נטל של לא יותר מ-100 טונות נטל), ותותח אחד (שפגזיו לא עולים על שמונה קילוגרמים) באגם אונטריו ובאגם צ'מפליין. ביתר האגמים הותר לארצות הברית ולבריטניה הצפון אמריקאית להחזיק שני כלי שיט צבאיים בלבד בנטל זהה ובעלי כוח אש זהה. אמנה זו, והסכם 1818, הניחו את הבסיס ואפשרו את פירוז הגבול.
ההסכם הוביל לאמנת וושינגטון ב-1871, אשר השלימה את פירוק הנשק ופירוז הגבול בין ארצות הברית וקנדה לכל אורכו. ההסכם הביא לפירוז אזור האגמים הגדולים ואגם צ'מפליין. כמו כן ארצות הברית ובריטניה הסכימו על שליטה משותפת בטריטוריית אורגון. ההסכם יצר למעשה גבול מפורז שאורכו 5,527 ק"מ, שהיה הגבול המפורז הארוך בעולם.
על אף הקשיים שגרם ההסכם לצי האמריקאי במהלך מלחמת העולם הראשונה, תנאיו לא שונו. קשיים דומים התעוררו לפני מלחמת העולם השנייה, אבל מזכיר המדינה של ארצות הברית קורדל האל לא הסכים להפר את ההסכם בגלל חשיבותו ההיסטורית. בשנים 1939 ו-1940 קנדה וארצות הברית הסכימו לפרש את ההסכם כך שנשק יכול להיות מותקן על ספינות בתוך האגמים הגדולים, אבל לא יכול להפוך פעיל עד שהספינות עזבו את האגמים. ב-1942 ארצות הברית הצטרפה למלחמה (וקנדה כבר השתתפה במלחמה), והן הסכימו כי עד סוף המלחמה נשק יכול להיות מותקן על ספינות באגמים, ואף יכול להיבדק בעת שכלי השייט באגמים.
הסכם לונדון (1818).
הסכם 1818 עמד בסימן הרחבת השטחים, הן של צפון אמריקה הבריטית והן של ארצות הברית, שטחים שהתפרשו מערבה לאורך קו הרוחב 49 צפון, מהפינה הצפון-מערבית של אגם היערות לכוון הרי הרוקי. ההסכם שם קץ לתביעות של בריטניה על השטחים שמדרום לקו זה אל עבר עמק הנהר האדום, שהיו חלק מארץ רופרט. ההסכם שם גם קץ לתביעות של ארצות הברית על השטחים שמצפון לקו זה באגן הניקוז של המיסיסיפי, שהיו חלק מרכישת לואיזיאנה. שטח זה כלל שלושה אזורים קטנים שהיו החלקים הצפוניים של אגני הניקוז של נהר מילק (כיום החלק הדרומי של אלברטה והחלק הדרום-מערבי של ססקצ'ואן), של נהר פופלר (ססקצ'ואן) ושל ביג מדי קריק (ססקצ'ואן). לאורך קו הרוחב 49 צפון, תוואי הגבול הוא ישר לכאורה, אך בפועל הוא נמשך על בסיס סימוני הגבול מהמאה ה-19 וסוטה מן הקו הישר בכמה מאות מטרים בכמה נקודות.
שני הצדדים הסכימו שהגבול ביניהן יעבור לאורך קו הרוחב 49 צפון, בין השאר בשל העובדה שקו גבול ישר יהיה קל יותר לסימון בהשוואה לגבול המבוסס על קו פרשת מים. ההסכם היווה את אובדן השטח הקבוע העיקרי האחרון של הממלכה המאוחדת במה שכיום הוא החלק היבשתי של ארצות הברית, ואת הוויתור הקבוע המשמעותי האחרון של ארצות הברית של טריטוריה ביבשת אמריקה הצפונית לטובתה של מעצמה זרה.
סעיף 2 לחוזה יישב את סכסוך הגבול שנגרם בשל אי ידיעה של המבנה הגאוגרפי של השטח שהייתה בסיס לחוזה פריז מ-1783. הסכם מוקדם זה קבע את קו הגבול בין ארצות הברית לבין צפון אמריקה הבריטית לאורך קו שיצא מערב מאגם היערות ועד לנהר המיסיסיפי. הצדדים שחתמו על חוזה זה לא היו מודעים לכך שהנהר לא הגיע לנקודה כל כך צפונית, כך שקו ישר זה לא היה יכול בשום אופן להיפגש עם הנהר. בעקבות תיקון בעיה זו, יצר הסכם 1818 מובלעת של ארצות הברית, "הפינה הצפון-מערבית" , שהוא חלק קטן של שטחה הנוכחי של מינסוטה, והחלק היחידי של ארצות הברית, למעט אלסקה, ששוכן מצפון לקו הרוחב 49 צפון.
אמנת וובסטר–אשבורטון (1842).
סכסוכים בנוגע לפירוש של הסכמי הגבולות וטעויות במדידות הצריכו ניהול משא ומתן נוסף, שבסופו נחתמה אמנת וובסטר–אשבורטון ב-1842. האמנה שמה קץ למלחמת ארוסטוק , שניטשה על רקע סכסוך על הגבול בין מיין, ניו ברנזוויק ופרובינציית קנדה. האמנה הגדירה מחדש את הגבול בין מדינת ניו יורק (כולל השטח שהפך בהמשך למדינת ורמונט) לבין קוויבק. ממשלת ארצות הברית החלה לבנות ביצורים מדרום לגבול ברוסס פוינט , על אגם צ'מפליין. לאחר שחלק משמעותי של הבנייה הושלם, התברר במדידות שבנקודה זו עבר קו הרוחב 45 צפון במרחק של 1.2 ק"מ מדרום לקו שנמדד. המבצר, שנודע בשם פורט בלנדר, היה בשטחה של קנדה, וכך לארצות הברית הייתה דילמה שנפתרה רק לאחר שהאמנה הותירה את הגבול על הקו המפותל כפי שנמדד. באמנה הוגדר גם מחדש קו הגבול בין באונדרי ווטרס שבאונטריו ומינסוטה בין ימת סופיריור לבין הפינה הצפון-מערבית .
אמנת אורגון (1846).