מאותה עת היה למְרכז פעילות ניל"י בארץ, יחד עם שרה אהרנסון. ניסיונו בניהול "המגן" והיכרותו המעמיקה את נבכי הארץ סייעו בידו לשמור על קשר רציף עם הפעילים. עתים ישב בעתלית, "בסיס" ניל"י, ועתים יצא וסבב בארץ, בין סוכני הריגול השונים, ואסף מהם דו"חות. את הדו"חות שהגיעו מן הסוכנים היה מעתיק בכתב ידו, ושולח למצרים באמצעות אוניית הקשר הבריטית.
הוא ניהל ופיקח גם על העברת הכספים ממצרים.
באפריל 1917 יצא למצרים, על דעת עצמו, באוניית הקשר הבריטית. עובדה זו גרמה לו לחיכוכים עם אהרן אהרנסון, מנהיג ניל"י שפיקד עליה ממצרים. בין השאר, נשלח לישנסקי למצוא את עצמות אבשלום פיינברג, וחזר, כשהוא מספר שגילה את המקום, אך אחד הצבאות הלוחמים בנה שם ביצורים ופסי רכבת, ואי אפשר יהיה להוציא את העצמות. במצרים אומן לישנסקי גם בחבלה, במטרה לפוצץ גשרים בארץ. הרעיון נגנז לבסוף, כדי לא לסכן את עבודת הריגול. ביוני, לאחר התלבטות, שב ארצה, והמשיך בריכוז פעילות ניל"י.
בראשית ספטמבר 1917 תפסו העות'מאנים יונת דואר שנשאה מסר מוצפן, ונתבסס חשדם כי בין יהודי הארץ ישנם מרגלים. בניל"י התעורר פולמוס, האם להמשיך בעבודת הריגול או להמתין עד יעבור זעם. לישנסקי, וגם שרה אהרנסון, תמכו בהמשך העבודה, וכך הוחלט.
חשד נוסף התעורר בעקבות מציאת מטבעות ליש"ט בריטיים בשוק רמלה. אלה מטבעות שהגיעו למשפחת לישנסקי במסגרת התמיכה הכספית, ועוזרת הבית השתמשה בהן, כאמצעי תשלום בשוק, בלי ידיעת המשפחה.
משום שהעות'מאנים היו במצב מלחמה עם בריטניה - השימוש במטבע שלה היה אסור. תפיסת המטבעות בידי המשטרה, אף שלא ידעה מי שילם בהן, חזקה את חשד הריגול לטובת בריטניה.
באוקטובר, כאשר עלו הטורקים על הרשת, הוקפה זכרון יעקב. לאנשי ניל"י נודע דבר בואם של הטורקים זמן מה לפני כן, ולישנסקי הספיק להימלט, כשהוא נושא עליו אקדח, סכום כסף, כיכר לחם ומעט מים. עשרים ימים נדד בדרכי הארץ. הוא הגיע עד מטולה בצפון ועד ראשון לציון בדרום ולבסוף נתפס. במהלך המרדף נפל לישנסקי לידיהם של אנשי "השומר", שהיו יריביו וחבריו לשעבר. לאחר התלבטויות והיסוסים, החליט ועד "השומר" להוציא אותו להורג ולמסור את גופתו לטורקים. הם ירו בו, והוא נפצע ונמלט. הוא נתפס שנית בידי ערבים מהם ניסה לגנוב גמל, והוסגר לידי הטורקים. (להרחבה בנושא בריחתו, המרדף אחריו וניסיון ההתנקשות בחייו ראו המרדף אחר לישנסקי).
סוף דרכו.
לישנסקי הועבר לירושלים ומשם נלקח לכלא בדמשק. לא ברור אם במהלך חקירתו סיפר פרטים רבים או מועטים, אם שתק או פתח את פיו. ישנן עדויות סותרות על כך. לפי ד"ר משה ניימן, שהיה עם לישנסקי בכלא ושוחח עמו, "על האגודה ("השומר") בכלל אמר, שהיא אגודה סודית ומסוכנת למולדת. לכל חבר ישנו תפקיד מיוחד, ואיש אינו יודע מתפקיד חברו. מתכוננים להתקוממות ולמטרה זו מוכנים אצלם הרבה נשק וחמרי שרפה". עדות אחרת מסר איתן בלקינד, ששמע מפיו של לישנסקי ש"הוא לא הלשין על איש בחקירות... אפילו לא על אנשי 'השומר'. מתוך רצון לנקום בהם אמר רק שהוא עצמו השתייך לאגודת 'השומר'". קשה לקבוע אם אמנם הלשין לישנסקי על אנשי השומר או לא. על עניין הברחת הכספים לארץ ישראל בזמן הרעב שהיה בימי המלחמה, סירב לישנסקי להעיד, ובכך הציל כמה עסקנים עבריים שהיו מעורבים בכך. אף על פי כן, כשנחלצו עסקני היישוב להגיש עזרה לכלואים - ביניהם היו רבים שלא היה להם קשר לריגול - נמנעו מלסייע ללישנסקי, מתוך רגש נקמנות ושנאה.
במשפט שנערך לו בין כותלי הכלא, נגזר על לישנסקי עונש מוות בתלייה. הוא ביקש להימלט מכלאו על ידי שוחד, אך מאיר דיזנגוף סירב להעביר לו את הכסף הדרוש, זאת על אף שקיבל מניל"י כסף רב בשעתו ועל אף שסירובו של לישנסקי להעיד הציל אותו מעונש.
ימיהם האחרונים של לישנסקי ונעמן בלקינד עברו עליהם בדיכאון. בהזדמנות אחת ביקש לישנסקי מד"ר משה ניימן, אחד מאנשי ניל"י הכלואים שעימו היה מיודד, רעל, כדי להמית את עצמו. אך ניימן לא מילא את בקשתו.
בשעה שלוש לפנות בוקר ב-16 בדצמבר 1917 (א' בטבת תרע"ח), נלקחו יוסף לישנסקי ונעמן בלקינד מתאם אל הכיכר המרכזית בדמשק, אל עמודי התלייה. איתן בלקינד סיפר:
בכיכר המרכזית נשא לישנסקי נאום אנטי-עות'מאני בערבית לאוזני קהל ערבי. דיבשה ארליך, עדת ראייה, מסרה את דבריו:
כשתורגם נאומו לטורקית, הבין התליין את רוח הדברים וציווה להפסיק לתרגם. בלקינד ולישנסקי שוחחו ואמרו וידוי לפני מותם עם שליחו של החכם באשי של דמשק, החכם נתנאל הכהן טראב מסלתון שהיה מורה לעברית בבית ספר של "אליאנס" בעיר.
לאחר מכן, נתלו לישנסקי ובלקינד. גופותיהם הורדו מהחבל בשעה תשע בבוקר, והועברו לקברם.
בשנת 1919 הגיעו שמשון ואיתן בלקינד, אביו ואחיו של נעמן, לדמשק והעבירו את שרידי גופותיהם לבית הקברות בראשון לציון. להלוויה, שנערכה ביום ל' בתשרי תר"פ, הגיעו פחות מעשרים איש: היה זה פחות משנתיים לאחר שנתפסה ניל"י, והיישוב בארץ החרים את אנשיה. הזעם עליו אף הביא לכך שקברו, בראשון לציון, חוּלל פעמים מספר.
לישנסקי הותיר אחריו שני ילדים: טוביה ועבריה.
באוגוסט 1979, כפרי המאבק הציבורי לטיהור שמו, הועברו שרידי גופתו בטקס ממלכתי-צבאי אל חלקת עולי הגרדום בהר הרצל, בסמוך לקברו של אבשלום פיינברג.
דמותו.
בשנות חייו ובתקופה הסמוכה למותו, הייתה דמותו של לישנסקי שנויה במחלוקת עמוקה. ישנן עדויות סותרות מן התקופה לגבי אישיותו: יש מהן המציגות את אישיותו באור שלילי, ויש המציגות אותה באור חיובי.
הוא תואר כהרפתקן וכרוכב יוצא מן הכלל, וסופר שהערבים, עמם בא במגע, כיבדו אותו ופחדו מפניו.
המחלוקת לגבי אישיותו הייתה קשורה בקשר הדוק למחנאות שפילגה את היישוב העברי בארץ ישראל באותם הימים, ובמחלוקת שבין ארגוני השמירה "השומר" ו"המגן".
משה סתוי, איש "המגן", סיפר:
לעומת זאת, הוא הואשם בשחצנות ובהרפתקנות מיותרת.
השנאה כלפיו באותה עת הייתה עזה, עד כדי כך שירמיהו יפה, בנו של הלל יפה, סיפר: "באותו יום מר שהוקפה זיכרון... הייתי בבית הכנסת, כשהוצאו כל ספרי התורה מן הארון ונרות עטופי שחורים הודלקו בעצם היום, ונתקע בשופר, והוטל חרם על יוסף לישנסקי... ואלה לא היו דברים סתם, שנאמרו רק כדי לשכך את חמת הטורקים. רובם המכריע של הקהל קיבלם כפי שנאמרו, שכן אין תוקעים בשופרות, ואין נשבעים לשקר בפני ספרי תורה". (מתוך עיתון הארץ, 8 ביוני 1944).
במהלך השנים, עברה דמותו של יוסף לישנסקי שינוי מהותי בעיני הציבור. בתחילה נחשב, בעיני הציבור הרחב, לדמות שלילית. בהצגה "שומרים" מאת עבר הדני, שהועלתה על ידי הבימה בשנת 1937, סולפו עובדות באופן שיציג את לישנסקי כדמות שלילית. ההצגה הורדה לאחר מחאתה של רבקה, אלמנתו. על ההצגה כתבה בתהייה עבריה, בתו של לישנסקי: "...[האם לאנשי השומר] הייתה כוונה נסתרת לסירוס האמת מתוך רצון לחפות על מצפון המכביד אוכפו עליהם בעוון טפילת אשמה על אדם שעד היום טרם הופיע איש לתבוע את עלבונו?".
גם לאחר שנים רבות הייתה פרשת לישנסקי וניסיון הוצאתו להורג על ידי "השומר" טעונה. ב-1962, הוכן עבור קול ישראל תסכית הרדיו "מרדף", אך בהוראת משרד ראש הממשלה, נאסר שידורו. כנראה היה זה בשל חשש לעורר פרשה כאובה, שבה היו מעורבים אנשים הקרובים לשלטון (וביניהם רחל ינאית בן-צבי, אשת הנשיא). רק מקץ שלוש שנים, בנובמבר 1965, הותר שידורו, בעקבות לחץ ציבורי.
לאחר מלחמת ששת הימים, כשנתגלה מקום הירצחו של אבשלום פיינברג, טוהר שמו של לישנסקי לחלוטין מן ההאשמות ברצח. אלמנתו וילדיו של לישנסקי פנו לראש ממשלת ישראל, לוי אשכול, וביקשו ממנו כי יועברו עצמות אביהם להר הרצל. אשכול השיב, כי הוא סבור שאין זה עניין של ממשלת ישראל. מאוחר יותר הוקם "הוועד הציבורי לרהביליטאציה של יוסף לישנסקי" בראשות יוסף נדבה, שבין חבריו היו גם אורי צבי גרינברג, רחבעם זאבי ושלמה בן אלקנה. חודשים מספר לאחר המהפך הפוליטי בישראל ובעקבותיו, החל הוועד במסע ציבורי, אשר בסופו הועברו עצמות לישנסקי להר הרצל בטקס ממלכתי-צבאי בהשתתפות נציגים רשמיים של מדינת ישראל.
בשנת 1997 יצא הספר "מרדף" מאת אפרים רחמן, שתיאר את עשרים ימי בריחתו של לישנסקי מן הטורקים, ואת הוצאתו להורג. דמותו של לישנסקי בספר מתוארת תוך כוונה לשמור על אובייקטיביות. נראה כי המחלוקת על דמותו, כמו המחלוקת על דמותה של ניל"י כולה, הוכרעה, וכיום אין רואים בו דמות שלילית אלא אדם שניסה לעשות את הטוב, למיטב הבנתו.
אחיטוב
אֲחִיטוּב הוא מושב במועצה אזורית עמק חפר שנמצא בין חדרה לנתניה. שטח המושב נע בין 2,900 ל-3,100 דונם. המושב משתייך לתנועת הנוער "האיחוד החקלאי"
היסטוריה.
המושב הוקם בשנת 1951, על ידי עולים מאיראן ועיראק, בעיקר מאזור כורדיסטן. הוא נקרא על שמו של אחיטוב, נכדו של עלי הכהן, הנזכר בתנ"ך ().
המושב מונה כ-100 משפחות של חברי מושב, ועוד 80 משפחות אשר הצטרפו לאחר הרחבתו אשר החלה בשנת 1985. התושבים הראשונים החלו את דרכם בעיקר כעובדי קיבוצים ויישובי הסביבה ולאחר מכן החלו עבודה עצמאית באמצעות זריעת תפוחי אדמה, גידול של 50 מטילות ו-2 כבשים מסוג מרינו.
כיום, המושב מתבסס על חקלאות, בעיקר גידול מלפפונים וירקות נוספים בחממות.
בשנת 1965, החלו חברי המושב לעסוק בעיקר בענף החקלאות. תחילה, גידלו מלפפונים ועגבניות בניילונים, ו-5 שנים לאחר מכן, ב-1970, החלו לפתח את הענף ולגדל את הירקות בחממות. 70% מחברי המושב עוסקים בענף החקלאות.
באחיטוב מגדלים כ-70% מכלל המלפפונים הגדלים בישראל.
עד סוף שנות ה-60 פעלה במושב תחנת רכבת.
בשנת תשע"ה נבחר הרב חן סידה לרב היישוב. במושב בית כנסת ומקוה טהרה.
הערות שוליים.
אומץ (מושב)