באנגלית מודרנית, משמעותה המילולית של המילה היא "המין הגברי", לכן על מנת למנוע אפליה מינית ולהתאים להתפתחות השפה, שונה נוסח החוק זמן קצר לאחר מכן והמילה הוחלפה במילה .
פרשת הנוסע הסמוי
פרשת הנוסע הסמוי הייתה מקרה בשנת 1982 בו רב חובל של אוניית משא ישראלית הוריד לים נוסע אפריקאי שעלה לספינה בחשאי לרפסודה ליד חופי מוזמביק. נערכה וועדת חקירה לבירור נסיבות המקרה. במשפט שנערך הורשע רב החובל ונידון לשנתיים מאסר על תנאי.
הפרשה.
ביום שישי, 9 בנובמבר 1984, חשף יגאל סרנה בעיתון חדשות, בכתבה שלה נלווים צילומים שצולמו על ידי אחד מאנשי הצוות, שב-8 במרץ 1982 צוות אוניית משא ישראלית בשם "מורן" גילה כי בעת עגינת הספינה בנמל דאר א-סלאם בטנזניה, עלה נוסע אפריקאי צעיר לספינה. צוות הספינה דאג לנוסע לאוכל ולשתייה והם לקחו אותו לרב חובל הספינה, אבנר גלעד. גלעד הורה לאחד מהמלחים לבנות רפסודה ולהוריד על גביה את הנוסע לים. אבנר גלעד הוסיף ואמר שאם הנוסע יסרב הם ישליכו אותו למים עם חגורת הצלה בלבד.
בתחילה סירבו חלק מהמלחים לבנות את הרפסודה המבוקשת אך לבסוף נכנעו ללחצים ובנו אותה. הנוסע שניסה להתחנן על חייו וסירב לרדת, הורד בכח לרפסודה והספינה הפליגה משם.
הפרשה קיבלה תהודה גדולה בציבור בישראל. רב חובל אבנר גלעד היה בן קיבוץ ששירת בפלי"ם והיה מן הפעילים הבולטים בהעפלה. הוא שירת בחיל הים הישראלי ורשם לזכותו הישגים והערכה. אף בצי הסוחר היה רב חובל מוערך ומנוסה. עם פרוץ הפרשה תמך בו קיבוץ נחשולים ללא סייג. בציבור הישראלי, לעומת זאת, המקרה עורר סערה גם סביב קשר השתיקה של המעורבים בה. הספינה הייתה שייכת לחברת "תרשיש", חברת ספנות של הקיבוץ המאוחד, היו מעורבים בה מספר מלחים והיא נחשפה רק שנתיים וחצי אחרי שהתרחשה.
את הפרשה חשפו והעבירו לעיתונאי, יגאל סרנה, אייל פארן חבר קיבוץ יפתח, שהיה ימאי באוניה, וכן נגר האוניה זאב קורנברג מבית שמש, שצילם את האירוע. בשבוע שלאחר החשיפה פרסם העיתון "חדשות" מספר כתבות המשך וגם כל כלי התקשורת האחרים בישראל דיווחו עליה בהרחבה.
תגובות.
לאחר שהתפרסם סיפורו של "הנוסע הסמוי" הקים שר התחבורה, ביום ראשון 11 בנובמבר, ועדת חקירה בראשות דן חירם. ועדת החקירה קבעה, ב-18 בנובמבר כי: "רב החובל פעל בניגוד לאמות מידה מוסדיות וחוקיות". בנוסף הועבר הדו"ח ל שיכריע אם יש להעמיד לדין את גלעד.
בוועדת החקירה אבנר גלעד טען שביצע "אקט סביר" ושהוא הוריד את הנוסע 500 מטר מהחוף. הוא הסביר כי הורדת הנוסע בדרום אפריקה, לשם פנתה האוניה, היה מסוכן לנוסע הרבה יותר מהורדתו לים, מאחר שבדרום אפריקה שרר משטר האפרטהייד הגזעני.
דב ניצן, מנכ"ל חברת תרשיש, בעלת הספינה "מורן", טען ב-11 בנובמבר, כי האירוע מעולם לא דווח לו. גם משרד התחבורה טען תחילה שיומן הספינה נעלם. ב-12 בנובמבר התראיין אבנר גלעד ליגאל סרנה וטען שהאירוע דווח ונרשם ביומן האוניה, ואכן היומן נמצא ובו היה כתוב רק המשפט: "מצאנו נוסע סמוי והורדנו בחוף מוזמביק".
המשפט.
ב-30 בדצמבר 1984, סיימה המשטרה את חקירתה והמליצה להעמיד לדין את אבנר גלעד.
ב-26 ביוני 1985 הוגש כתב אישום נגד רב החובל, אבנר גלעד, ובו סיכום של עדויות אנשי הצוות: "רב החובל הצליף בו בחבל עבה שבקצהו קשר הקרוי "ראש טורקי", הטיח את ראשו בדופן האנייה כאשר סירב לציית להוראתו לרדת לים, משך באוזניו וחבט בו, וכתוצאה מזה נחבל הנוסע הסמוי באזנו עד זוב דם. תקיפת הנוסע הסמוי נפסקה רק כאשר אחדים מאנשי הצוות נחלצו לעזרתו וחצצו בינו לבין רב החובל".
בנובמבר 1986 הרשיע שופט בית המשפט המחוזי בחיפה, אמנון כרמי, את גלעד בפציעת הנוסע ובשילוח הנוסע בכלי מסוכן. אך הוא קבע כי "לא עלה בידי התביעה להוכיח כי רב החובל התכוון במזיד לפגוע בכושי". על גלעד נגזרו שנתיים מאסר על תנאי למשך שלוש שנים.
לאחר פרסום הפרשה.
זאב קורנברג שסיפק את הצילומים ל"חדשות" לא קיבל תשלום עליהם, פעל מתוך עקרון, ואמר שצילם אותם מאחר שלא הסכים עם מעשי הרב חובל. אחר כך גילה ש"חדשות" מכר את הצילומים לפרסום מחוץ לישראל, ותבע את העיתון.
יגאל סרנה ואבנר גלעד נפגשו בשנת 2013 במהלך צילומי סרט דוקומנטרי על העיתון "חדשות". גלעד לא הביע חרטה על הפרשה.
אביגדור מנדלברג
אביגדור (ויקטור) מַנדֶלברג (ברוסית: Виктор Евсеевич Мандельберг, ויקטור יֶווסֵיֵיביץ' מנדלברג וגם Викдор Овшиевич Мандельберг, ויקדוֹר אוֹושִיֵיביץ' מנדלברג; כינויים: Бюлов - ביוּלוֹב, Посадовский - פּוֹסָדוֹבסקִי, Панин - פָּנין; 19 בדצמבר 1870 – 15 במרץ 1944) היה רופא ואיש ציבור יהודי רוסי, מהפכן ופעיל סוציאליסטי, ציר לדומה השנייה וחבר עיריית סנקט פטרבורג, ומשנת 1920 רופא ופעיל ציבור ארץ-ישראלי, מייסד הליגה למלחמה בשחפת בארץ.
קורות חיים.
אביגדור (ויקטור) מנדלברג נולד בברדיצ'ב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), ליהושע מנדלברג, סוחר יהודי אמיד. מוקדם בילדותו עבר עם משפחתו לקייב. לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה רוסית קלאסית, למד, כאחיו המבוגר ממנו, אריה ליב (ליאו לב) מנדלברג, מ-1887 רפואה באוניברסיטת קייב, ועם סיום חוק לימודיו בסוף 1893 התיישב בבירה סנקט פטרבורג והחל לעבוד כרופא גינקולוג עד 1898. במקביל לעבודתו שימש כמזכיר הוועדה לספריות מטעם "החברה לעזרת קריאה לחולים ולעניים".
ב-1898 נחשד מנדלברג בפעילות מהפכנית (פרופגנדה בין עובדי מפעל קולפינו לתעשייה כבדה), והושם במעצר למשך מספר חודשים. עם שחרורו ב-1899 גורש מהעיר, אך נתפס שוב, נשפט ובמסגרת הגליה מנהלית נשלח לגלות לארבע שנים בעיירה ניז'נֵאוּדינסק בסיביר המזרחית "לרשותו של גנרל-גוברנטור הצבאי של אירקוטסק". בסיביר הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית והיה מראשי הסניף הסיבירי ולאחר מכן "ברית סוציאל-דמוקרטית של סיביר", והיה פעיל ב"ספר המזרחי". כתוצאה מתאונת צייד בעקבות ירי עצמי לא מכוון ונמק שנוצר נכרתה זרועו השמאלית והוא הסב את התמחותו לפולמונולוגיה ולטיפול בשחפת. בסיביר גם הכיר את אשתו, אגה, אחותו של משה נוֹבוֹמֶיְיסקי.
ביוני 1903 חזר מגלותו והשתתף כציר ההתאחדות הסיבירית בכנס השני של המפלגה בבריסל ולונדון מטעם הברית יחד עם טרוצקי; אז גם התחבר למנשביקים במהלך הדיונים. מנדלברג חזר לסנקט פטרבורג בסתיו 1904, אך נאלץ לברוח חזרה לאירקוטסק בסוף פברואר 1905 מפחד המשטרה. בבחירות לדומה הראשונה השתתף ביצירת גוף על מפלגתי "ועד הבוחרים החיים על ידי מכירת עמלם" ("Избирательный комитет избирателей, живущих продажей своего труда"), ניהל פעילות גיוס והסברה בו וב-1906 עבר למוסקבה. ב-24 במרץ 1907 נבחר לדומה השנייה מטעם כינוס תושבי אירקוטסק והצטרף לסיעה סוציאל-דמוקרטית והיה חבר ומזכיר "הוועדה על חופש תקין של המשרתים במוסדות מסחר ומלאכה", נאם בדיונים על התנהלות הפרלמנט (Наказ, נָקַז), בחירת ועדה על השכלה עממית, על ניהול תחבורה באוניות קיטור על נהר לנה, מניעת בריחת העצורים, על שינויים בארנונה ובשאלת אחריות פלילית לחמישים וחמישה חברי הדומה. באותה השנה עקר תחילה לפינלנד ומשם לנרווי ליד ג'נובה מחשש להעמדה לדין בתיק חברי הסיעה, שם טיפל בחולי שחפת.
ב-1917 חזר לארץ מולדתו, נבחר כחבר עיריית הבירה והתמנה ליו"ר הוועדה הרפואית העירונית; היה למועמד בוועד הזמני של הרפובליקה הרוסית (טרום פרלמנט) מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. לאחר מהפכת אוקטובר נשלח לסיביר כממונה לארגן הספקת אוכל לבירה. ב-4 בינואר 1918 בכנס ועד הנפה הזמני של סיביר הביע צורך בתמיכת האספה המכוננת (Учредительное собрание). במאי של אותה השנה השתתף בכינוס צירים עמלים, איכרים, בוריאטים, קוזאקים וחיילי הצבא האדום של גוברניית אירקוטסק. לאחר נסיגת הצבא האדום בקיץ השתתף באופן פעיל בוועד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אירקוטסק ותמך בניהול אזורי מתקופה הצארית (זמסטבו). בתקופת דיקטטורת אלכסנדר קולצ'ק עסק בפובליציסטיקה. לאחר פרסום המאמר "עונש מוות החוצה!" הוא נעצר ב-17 ביולי 1918 וב-1919 עבר לצ'יטה.
ב 21 באוגוסט 1920 עלה לארץ ישראל, על אף שככל הנראה לא היה ציוני (באותה שנה גם עלה גיסו נובומייסקי). במרץ 1922 החל לעבוד כרופא ראשי בקופת חולים כללית גם בארץ הצטרף במהירות לפעילות ציבורית וכמומחה לשחפת השתתף בהקמת "הליגה למלחמה בשחפת" מיסודו של ועד הבריאות שליד ההנהלה הציונית והיה היו"ר של האגודה שפתחה סניפים בכל הארץ, למשל החיפאית שהקימה בית חולים קטן לטיפול במחלה בראשותו של ד"ר זאב וינשל.
באוקטובר 1941 היה מיוזמי ארגון "ועד ציבורי לעזרת ס.ס.ס.ר. במלחמתה האנטי-פשיסטית" (לימים ליגה V) וחבר הנשיאות של הארגון. מנדלברג יצא בשליחות הארגון לטהראן עם המשלוח השני של ציוד רפואי שכלל שלושה אמבולנסים, שתי מכונות חיטוי ועוד תרומת היישוב.
משה כוגן
משה (מוישה) כוגן, ידוע גם כ מויסיי כוגן או מואיז כוגן (ברוסית: Моисей Герцевич, Коган, בגרמניה: Moissey Kogan, בצרפתית: Moïse Kogan 24 במאי 1879 אורחיי - 3 במרץ 1943 אושוויץ) היה פסל ורשם צרפתי, יהודי יליד בסרביה, אז האימפריה הרוסית.
נחשב לנציג חשוב של האסכולה הנאו-קלאסית לפיסול בצרפת שלפני מלחמת העולם השנייה.
שנות ילדותו וצעירותו.
משה כוגן נולד במשפחה יהודית דתית בעיירה אורחיי בבסרביה, אז חלק מהאימפריה הרוסית, כיום ברפובליקה מולדובה. אביו, הרץ כהן או כוגן, היה סוחר בדגן וביין. ייתכן כי המשפחה הגיעה לבסרביה מליטא.