בשנת 2012 גילמה דניר את דמותה של נחמה בסרט החרדי "מלאכיות בלבן". דניר הופיעה בסרט, שבויים על ידי טלי אברהמי, לצידן של ליאת אזר ואליענה שכטר.
בשנת 2013 כיכבה בקליפ לשיר "להציל אותי" של גיא ויהל. באותה שנה התארחה בסדרה "בית המשאלות" של הבמאי חיים בוזגלו לערוץ הראשון, ושיחקה בכמה פרקים בסדרת הנוער "יומני החופש הגדול" בתפקיד אביגיל.
בעבר דניר ניהלה מערכת יחסים מתוקשרת עם השחקן רן דנקר. אחיה רעואל הוא זמר ובעבר התפרסם כחבר בלהקת הפאנק "דפקט החממה". דניר נשואה לגילי בראל ואם לבן.
הגביע הרוסי בכדורעף גברים
הגביע הרוסי בכדורעף לגברים (ברוסית: Кубок России по волейболу среди мужчин) הוא טורניר פלייאוף רוסי בכדורעף, הנחשב לשני בחשיבותו במדינה, אחרי האליפות. הטורניר נערך החל מ-1993.
שיאנית הזכיות היא זניט קאזאן, עם 10 במספר.
מבנה.
הטורניר נערך בשלושה שלבים:
שלב המוקדמות נערך עוד לפני פתיחת העונה בליגה הבכירה והוא מחולק לתחרויות אזוריות שמנפות מכל אזור ואזור במדינה, את קבוצות הכדורעף הטובות ביותר, בשיטת משחקי פלייאוף.
שחקני הנבחרת הרוסית אינם משתתפים בטורניר וקבוצות כדורעף ששלושה שחקנים ויותר מקבוצתה משחקים בנבחרת, מעפילה ישירות לשלב חצי הגמר באופן עצמאי וללא קשר לתוצאות משחקיה. שלבי ההכרעה של חצי הגמר והגמר נערכים במתכונת מלאה בהשתתפות כל שחקני הנבחרת מקבוצותיהם השונות.
בשנים 2003–2008 בשלב חצי הגמר השתתפו 15 קבוצות שחולקו לארבעה בתים, כמנצחות הבית מעפילות לפיינל פור הגביע. בעונת 2009 השתתפו 4 קבוצות זרות בגביע הרוסי, מבלארוס, קזחסטן, לטביה ואוקראינה. בשלב הגמר - שכולל את הפיינל פור והטופ-8 - משתתפות 8 קבוצות.
החל משנת 2005 מחזיקת הגביע, מעפילה אוטומטית לליגת האלופות.
הגביע הרוסי (כדורעף)
נמר, דרקון
נמר, דרקון (בסינית: 卧虎藏龙) הוא סרט קולנוע אפי דובר מנדרינית בהפקה משותפת של טאיוון, סין וארצות הברית, שבוים על ידי אנג לי בשנת 2000. הסרט זכה לשבחים ולפרסים רבים בעולם, ואף זכה לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
בשנת 2016 יצא סרט המשך "" שהופץ בנטפליקס.
עלילה.
העלילה מתרחשת בסין בזמן שושלת צ'ינג, במאה ה-18. לי מו באי הוא לוחם וודאנג אגדי החוזר לביתו. הוא פוגש את ידידתו הטובה שו ליאן, ומספר לה שהחליט לפרוש מלימודי הוודאנג, ולהחזיר את חרבו המפורסמת, "חרב הגורל הירוקה", למורה שלו. שו ליאן לוקחת על עצמה את המשימה ונוסעת להחזיר את החרב. היא מביאה את החרב למורה, ופוגשת בביתו את הנערה הצעירה ג'ן, העומדת להתחתן בניגוד לרצונה עם איש עשיר, ואת האומנת המבוגרת שלה. באותו לילה נגנבת החרב על ידי לוחם וודאנג אלמוני.
לי מו באי מגיע גם הוא לבית המורה, ומגלה שמי שגנב את החרב היא ג'ן, שהיא למעשה תלמידת וודאנג מוכשרת ופורעת חוק. האומנת שלה היא למעשה "שועלת הירקן", לוחמת ופושעת ידועה לשמצה שהרגה בעבר את מורהו של לי מו באי.
עוד מתגלה שג'ן מאוהבת בשודד הדרכים המונגולי המפורסם "הענן השחור", שהתקיף בעבר את שיירת דרכים שנסעה בה, וגנב לה את המסרק. לאחר שרדפה אחריו למערה שלו התאהבה בו, אך חזרה לחייה הרגילים ולחתונה המיועדת.
כעת, "שועלת הירקן" מנסה לשכנע את ג'ן להרוג את לי מו באי כנקמה על התנהגותו אליה בעבר, לי מו באי מנסה לשכנע אותה לחזור למוטב, ו"הענן השחור" מופיע לפתע ומבקש שתהיה איתו. ג'ן בורחת ולי מו באי ושו ליאן הולכים בעקבותיה.
בסוף הסרט מצליח לי מו באי לשכנע את ג'ן להתנגד ל"שועלת הירקן", אך משלם על כך בחייו, לאחר שהתוודה בפני שו ליאן שהוא למעשה אהב אותה כל השנים. ג'ן ו"הענן השחור" מתאחדים במנזר הוודאנג של לי מו באי.
ההנחיות המלכותיות של הונג קונג
ההנחיות המלכותיות של הונג קונג (באנגלית: Hong Kong Royal Instructions) הן כתב הנחיות שהוצא על ידי המלכה ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת בשנת 1843. לצד מכתב ההרשאה המלכותי של הונג קונג, כתב ההנחיות היה אחד משני המסמכים ששימשו באופן מעשי כחוקה של הונג קונג, עד ההעברה של האי לידי סין העממית ב-30 ביוני 1997.
ההנחיות הגדירו את תפקידם וסמכויותיהם של מושל הונג קונג, המועצה המחוקקת של הונג קונג והמועצה המבצעת של הונג קונג.
בשנת 1997 הוחלפו ההנחיות בחוק יסוד הונג קונג.
מרטין בולטימור
המרטין 187 בולטימור (באנגלית: Martin 187 Baltimore) היה מפציץ קל דו-מנועי אמריקאי שנבנה על ידי חברת חברת גלן ל. מרטין ושירת במהלך מלחמת העולם השנייה. המטוס הוזמן ב-1940 על ידי צרפת, כהמשך להזמנת המרטין מרילנד שכבר הופעל על ידה, ועל ידי בריטניה שהייתה מעוניינת בגרסה משופרת של המרילנד. לאחר נפילת צרפת הועברה כל סדרת הייצור לידי הבריטים. על אף קשיים ממנו סבל במהלך פיתוחו השתתף הבולטימור, בסופו של דבר, במגוון של תפקידים ומשימות קרביות. המטוס נבנה במספרים גדולים, אך לא נעשה בו שימוש על ידי ארצות הברית והוא שירת במדינות חבר העמים הבריטי, יוון ואיטליה.
תכנון ופיתוח.
מודל 187, שסומן בתחילה כ-A-23 (בתור המשך ל-A-22 מרטין 167 מרילנד), דמה למרילנד במוטת כנפיו, אך היה בעל זנב חדש, מנועים חזקים יותר וגוף מטוס רחב ועמוק יותר, שהקל על החלפות בין ארבעת אנשי הצוות במידת הצורך (אך עדיין היה צר מדי לתנועה קלה). מודל 187, בעל חימוש של עשרה מקלעים (ארבעה בכנפיים, אחד על גב המטוס, אחד בגחון וארבעה מקובעים לירי לאחור), התאים לדרישה עבור מפציץ קל עם מטען פצצות של כ-900 ק"ג והוזמן על ידי וועדת הרכש האנגלו-צרפתית (Anglo-French Purchasing Board) במאי 1940 כפרויקט משותף; חיל האוויר הצרפתי ביקש להחליף את המרטין מרילנד והזמין כ-400 מטוסים. חיל האוויר המלכותי, שביקש מטוס גדול יותר, הזמין גם הוא את מודל 187 במאי 1940 והזמנתו המקורית לא כללה את המרילנד. כאשר נפלה צרפת קיבל לידיו חיל האוויר המלכותי את ההזמנות הצרפתיות ונתן למודל 187 את שמו המבצעי, הבולטימור.
כדי לאפשר את אספקתו לבריטים דרך הסכם השאל-החכר, סומן המטוס בחילות האוויר של צבא ארצות הברית כ-A-30.
הבריטים לקחו חלק פעיל בתכנון המטוס ולבולטימור הותאמו פצצות גדולות יותר, מסנני אבק לפעולה באזורים מדבריים וצריחי מקלעים. לחברת מרטין היו קשיים בפיתוח הבולטימור: המפעל נאלץ לתכנן ולייצר בעת ובעונה אחת מספר דגמי מטוסים, ביניהם המרילנד סימן II, וכתוצאה מכך חלו עיכובים באספקתו. המשלוח הראשון של מטוסי הבולטימור נקבע לתחילת 1941, אך הבולטימור הראשון שנבנה המריא רק ביוני. מנועיו החזקים ומשקלו הקל יחסית של הבולטימור הביאו לכך שבאחת מטיסות המבחן הגיע המטוס למהירות צלילה שהתקרבה למהירות הקול, 0.74 מאך, אך מכשירי המטוס לא היו מותאמים למדידה כזו, היות שטכנולוגיית הטיסה במהירות הקול טרם פותחה. שינויים מבניים שערכה מרטין בזנב המטוס, ובעיות בכן הנסע, בהידראוליקה, במגיני הרוח, במנועים ובבלמים גרמו לעיכובים במסירתו, ומרטין נאלצה לשלוח לבריטניה 52 מטוסי B-26 מראודר כפיצוי.
ב-50 המטוסים הראשונים (בולטימור סימן I) הותקן מקלע בראונינג יחיד בקוטר 7.7 מ"מ בתא לחימה פתוח על גב המטוס, וב-100 הבאים (בולטימור סימן II) הותקנו זוג מקלעים. מקלעים אלה, חשופים לאוויר הפתוח בגובה רב, קפאו במשימה הקרבית הראשונה וכתוצאה מכך הוחלפו במקלעים בריטיים על ידי חיל האוויר המלכותי. ב-250 המטוסים האחרונים שהשתייכו להזמנה המקורית ונבנו בתחילת 1942 (בולטימור סימן III), הותקן לבסוף צריח הידראולי תוצרת חברת Boulton Paul בעל ארבעה מקלעים. רק אז התברר שיש צורך בשינויים נוספים היות שחלק מהצריח חוסם את פתח יציאת החירום העליון, שנועד לשני אנשי הצוות בחלקו האחורי של המטוס.
שני סעיפי השאל-החכר חדשים הבטיחו משלוחים של 575 ו-600 מטוסי בולטימור נוספים. משמעות סעיפי השאל-החכר הייתה שמכיוון שמטוסים אלה נחשבו תאורטית כשייכים לממשלת ארצות הברית, הם נשאו ציוד אמריקאי סטנדרטי ובעיקר צריחי מקלעים מופעלים-חשמלית עם זוג מקלעי בראונינג בקוטר 12.7 מ"מ. צריחים אלה הפכו לפופולריים בקרב צוותי האוויר אך גרמו לעיכובים נוספים בייצור באמצע 1943, כאשר בוצעו שינויים בתכנון מערכות החשמל וגוף המטוס.
היסטוריה מבצעית.
המטוסים הראשונים נשלחו לבריטניה באוקטובר 1941 ונבחנו בבסיס ברטונווד (RAF Burtonwood) שבמחוז לנקשייר. הבולטימור נועדו לשירות במזרח הרחוק, אך לאחר נפילת סינגפור הופנו לצפון אפריקה. טייסת מס' 223 הייתה היחידה הראשונה בה שירת הבולטימור, בתחילה כחלק מיחידות האימונים המבצעיות (Operational Training Units) שפעלה במצרים. זמן קצר לאחר מכן נכנס הבולטימור לשירות מבצעי ראשון בטייסת מס' 55, גם כן במצרים, והחל לפעול בזירות הים התיכון וצפון אפריקה במסגרת טייסות המפציצים של חיל האוויר המדברי.
הבולטימור נחשב כשיפור משמעותי לעומת הבריסטול בלנהיים. צוותי המטוסים שיבחו את המטוס על חימושו הכבד, חוזקו המבני, יכולת התמרון, דיוק בהפצצות וביצועים גבוהים יחסית, אך כמו במרילנד שקדם לו, התלוננו על צפיפות רבה. גוף המטוס הצר הקשה מאוד על אנשי הצוות להחליף עמדות ביניהם בזמן הטיסה במקרה של פציעה ושינויים מאוחרים יותר במבנהו הפנימי של המטוס הביא לכך שהטייס ומטיל הפצצות היו למעשה מופרדים ממפעיל הרדיו ומהתותחן האחורי. היו אלה תנאים שכיחים במפציצים קלים-בינוניים נוספים ששירתו באותה התקופה כגון הבריסטול בלנהיים, ההנדלי פייג' האמפדן (Handley Page Hampden) והדאגלס בוסטון. בנוסף, התלוננו הצוותים על הקושי לשלוט במטוס על הקרקע: היה על הטייס לתאם בצורה מושלמת בין המצערות כדי למנוע תאונות בזמן המראה או נחיתה.