ב-1946 התחתן עם מזל לבית חמדי, שהייתה בת למשפחה תימנית. הוא הרבה לצייר את בני משפחתה וסביבתם (סמטאות, בית הכנסת). ב-1947 נולדה לבני הזוג בתם היחידה אסנת - לימים הציירת אסנת בן-שלום. במלחמת העצמאות פונה בית הערבה וחבריו, ועימם ריזמן, הקימו את קיבוץ כברי בגליל המערבי. גם האמן יחיאל שמי היה בין מקימי קיבוץ כברי.
בשנת 1950 נבחר לוועדת התרבות של קיבוץ כברי. בין השנים 1951 ל-1953, במימון סבו, נטל ריזמן חופשה מהקיבוץ ושהה בפריז שנתיים. הוא למד בבית הספר הלאומי לאמנויות יפות בסדנה לאמנות מונומנטלית של הצייר ז'אן סוברבי, כשהוא משאיר את אשתו וביתו בקיבוץ. באותה תקופה התיידד עם ציירים ישראלים ששהו בפריז, ביניהם לאה ניקל, אליהו גת ומיכאל גרוס. בין הארבעה נוצרה ידידות ארוכת שנים. ב-1952 בהשראת הצייר הצרפתי ממוצא יהודי חיים סוטין, קנו רייזמן וניקל תרנגולת שחוטה ובמשך שלושה ימים ציירוה מונחת על כיסא. סוברבי ראה בביטול את מורשת הציירים היהודים של אסכולת פריז וקרא לה ”גירוד הבד“. הוא הורה לתלמידיו ”לסתום את הבד“ במשטחי צבע אחידים. רייזמן הפנים את השורשיות שבתפיסתו של סוברבי ויחד עם זאת דחה את הקו הווירטואוזי ה"פיקסואי" שלו. כך החל תהליך ההשטחה והדגשת החלוקה בין המשטחים בציוריו של רייזמן.
בזמן שהותו בפריז נפטרה אמו. אביו נישא בשנית ובסתר לאחותה הבכורה של אשתו, שטיפלה בה בעת מחלתה. בשנת 1953 שב לקיבוץ, אולם הקיבוץ לא ראה בעין יפה את עיסוקו בציור והוא נאלץ להיאבק על מעמדו כאמן בקיבוץ. שלא כיחיאל שמי אשר מעמדו כאמן היה מבוסס. חל בריזמן המשבר הרציני הראשון והוא שקע בדיכאון, תקופה אותה כינה בשם "תקופת הבלוז". בשנת 1954 לאחר מספר עירעורים הוא הקים לעצמו סטודיו במבנה נטוש בשולי הקיבוץ. עד אמצע שנות ה-70 ניתנו לו רק יומיים או שלושה בשבוע לציור. רבים מציוריו הם סביב כברי: נופיו וחברים בקיבוץ. ריזמן החל להציג בתערוכות יחיד וקבוצתיות. בשנים 1971–1972 נטל חופשה נוספת מקיבוצו ושהה בפריז. הוא צבר רשמים עזים ובעיקר הושפע מתערוכת ציוריו של האמן האנגלי פרנסיס בייקון. הוא מצייר בפריס עשרות דיוקנאות בעלות צבעוניות עזה ומשיכת מכחול חופשית. בשנים אלו ציוריו לא נמכרו ואשתו עבדה לפרנסתם.
ב-1974 הצטרף לקבוצת אקלים, חבורת האומנים היחידה שהשתייך אליה. הקבוצה הוקמה ב-1973 על ידי רחל שביט ואליהו גת בעקבות מלחמת יום כיפור והתמקדה בנוף המקומי. החל מ-1975 סגנונו מתפתח לכיוון אקספרסיבי. לאורך סוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים, תיעד את מחשבותיו ועבודתו במחברות, יומן וקלטות.
ב-1978 ערך תערוכת יחיד "אדם ונוף" בגלריה הקיבוץ בת-אביב. בשנה לאחר מכן קיבל סטודיו משלו בקיבוץ בזכות ייסוד הקרן לצורכי אמנות ותרבות בכברי שהוקמה בתרומת אביו. נתן שיעורים פרטיים בסטודיו ולימד בנהריה, חיפה ואוהל שרה. בשנת 1980 נפטרה אשתו ורייזמן השקיע עצמו בעבודה אינטנסיבית - נוצרת הסדרה ”נופי אבלות“. הוא נפגע קשה ברגלו מתאונת אופניים.
עד שנות ה-80 לא זכו ציוריו להצלחה כלכלית, אולם ב-1982 קנה אספן ציורים רבים וכן מוזיאון תל אביב ומוזיאון ישראל רכשו תמונות שלו לאוספיהם הקבועים. ב-1983 הציג ריזמן תערוכת יחיד במוזיאון ישראל וב-1988 נערכה לו תערוכה רטרוספקטיבית ("האדום והירוק") במשכן לאמנות, עין חרוד. ריזמן נפטר ממחלה במהלך מלחמת המפרץ, 1991, ביום הולדתו ה-67.
ריזמן פעל רוב שנותיו בשולי עולם האמנות הישראלי ורק בסוף ימיו ולאחר מותו זכה לפרסום ולהכרה כללית. ב-1979, בביקורת על תערוכה שלו בגלריה הקיבוץ כתב אדם ברוך: "אורי ריזמן, צייר משובח, שקוע באלמוניות יחסית חסרת כל הצדקה" וכן "פרסומו המועט הוא גם טעות וגם רק עניין של זמן." במאמר על הרטרוספקטיבה שנערכה לו במשכן לאמנות, עין חרוד מחה איתמר לוי על העדר ההתייחסות לריזמן וכתב: "הוא (ריזמן) הצייר הפיגורטיבי והקולוריסט הטוב ביותר בארץ, צייר בעל עוצמה ועומק רגשיים, אך היחס אליו הוא כאל עוד צייר טוב מהשורה." ב-1988 זכה בפרס בנק דיסקונט לאמן ישראלי וב-1989 זכה בפרס ההסתדרות לציור ולפיסול ע"ש נחום גוטמן.
ב-2004 הציג מוזיאון תל אביב תערוכה "אורי ריזמן רטרוספקטיבה". סביב הסטודיו שבו עבד בכברי הוקם "מרכז גוטסמן לתחריט". שני סרטים נעשו על ריזמן: הציור הוא הנפש של יהודה קווה, עבור הטלוויזיה הישראלית, הערוץ הראשון ואורי של שי אמית.
בשנת 2004 ליילה שוורץ ביימה סרט "אורי מדבר על אורי" על חייו של אורי ריזמן
ליגת העל הארגנטינית
מועדון הכדורגל אספניול
מועדון הכדורגל קופנהאגן
סן לורנזו
אירועים.
נוסדה העיר בְּרֶסְט (בעבר נקראה בְּרֶסְט לִיטוֹבְסְק) ביידיש: בְּרִיסְק, כיום בתחום בלארוס.
האיש שידע לעופף
האיש שידע לעופף, סיפורים והומורסקות הוא ספר הכולל מבחר סיפורים הומוריסטיים קצרים מאת הסופר הצ'כי הנודע קארל צ'אפק, שזכה לפרסום רב בין שתי מלחמות העולם. הסיפורים קובצו יחד על ידי המתרגם דב קוסטלר. הספר ראה אור לראשונה בעברית בשנת 1977 בהוצאת דביר, ושמו ניתן לו מהסיפור "האיש שידע לעופף" המופיע בקובץ אגדות וסיפורי משנה בספר.
אורי רייזמן
שביתת המורים בישראל (2007)
בוריס נמצוב
בוריס יפימוביץ' נמצוב (ברוסית: Борис Ефимович Немцов; 9 באוקטובר 1959 - 27 בפברואר 2015) היה מדינאי רוסי ממוצא יהודי, מושל מחוז ניז'ני נובגורוד בין השנים 1991–1997, סגן ראש ממשלת רוסיה בשנים 1997–1998. אחד ממנהיגי מפלגת ברית כוחות הימין, וממבקריו החריפים של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין. נרצח ביריות במרכז מוסקבה ב-27 בפברואר 2015.
קורות חיים.
נמצוב נולד בשנת 1959 בסוצ'י במשפחתם של הפקיד יפים נמצוב ורופאת הילדים דינה איידמן. בהיותו פעוט הוטבל לנצרות פרבוסלבית חרף התנגדותה של אמו היהודייה. בגיל שבע עבר עם משפחתו לעיר גורקי (מאז 1990 - ניז'ני נובגורוד). בין השנים 1976–1981 למד פיזיקה באוניברסיטה הממלכתית של גורקי. עד שנת 1990 עבד במקצוע במכון המחקר לרדיו-פיזיקה בגורקי. בשנת 1988 היה שותף יחד עם אימו למאבק המוצלח נגד הקמת תחנת כוח גרעינית בעיר.
קריירה פוליטית.
בשנת 1989 ניסה להתמודד בבחירות לועידת נציגי העם של ברית המועצות עם מצע ליברלי-דמוקרטי. הוא תמך בחופש הביטוי ומעבר לשיטת ממשל רב־מפלגתית. מועמדותו נפסלה על ידי ועדת הבחירות. בשנת 1990 זכה בתפקיד נציג מחוז ניז'ני נובגורוד בבחירות בקונגרס צירי העם של רוסיה, והחזיק בתפקיד עד שנת 1993. בבחירות הראשונות לנשיאות רוסיה פעל במחוזו למען בחירתו של בוריס ילצין. בעקבות כך הפך נמצוב לאחד האנשים המקורבים ביותר לילצין, והחלה הנסיקה הפוליטית שלו. לאחר הפוטש של אוגוסט 1991, שבמהלכו גבר בוריס ילצין על הפלג השמרני בשלטון ברית המועצות ונסללה הדרך לפירוק המשטר הסובייטי, מונה נמצוב לנציג רשמי של ילצין במחוז ניז'ני נובגורוד, ובנובמבר של אותה שנה מונה למושל המחוז (губернатор). נמצוב היה הראשון שהחזיק בתפקיד הזה באופן רשמי מאז התפרקות ברית המועצות.
בתפקידו כמושל המחוז ביצע רפורמות כלכליות, שכתוצאה מהן הפך המחוז לאחד ממרכזי התעשייה המפותחים ברוסיה. ב-1993 נבחר למועצת הפדרציה, הבית העליון של הפרלמנט הרוסי. בעקבות עלייתו המטאורית זכה לתשומת לב תקשורתית רבה, שהגיעה לשיאה בשנת 1995, כאשר במהלך ויכוח שהתנהל בתוכנית טלוויזיה, ולדימיר ז'ירינובסקי השמרן שפך בפניו של נמצוב הליברלי כוס מיץ תפוזים.
ב-1997 מינה הנשיא ילצין את נמצוב לתפקיד סגן ראש הממשלה בממשלת ויקטור צ'רנומירדין, וכן לתפקידי שר האנרגיה ונציג הממשלה בהנהלת חברת הגז הלאומית גזפרום. במרץ 1998 פוטר נמצוב יחד עם כל ממשלת צ'רנומירדין, אך הוחזר לתפקיד תחת ראש הממשלה החדש סרגיי קיריינקו. בעקבות משבר הרובל באוגוסט 1998 התפטר מהתפקיד.
בשנת 1999 הקים יחד עם סרגיי קיריינקו, אירינה חקמדה ומספר פוליטיקאים צעירים נוספים את המפלגה הליברלית "ברית כוחות הימין". בהנהגתו של קיריינקו התמודדה המפלגה בבחירות לדומה השלישית בנובמבר 1999, וזכתה ל-8 אחוזים מהקולות. נמצוב מונה לסגן יושב ראש הדומה מטעם המפלגה.
בשנת 2000 נבחר ולדימיר פוטין לנשיאות רוסיה. פוטין ביצע רפורמה בחלוקה הפנימית של רוסיה. במסגרת הרפורמה הזו מונה קיריינקו לנציגו של פוטין במחוז הפדרלי של הוולגה ועזב את הפוליטיקה המפלגתית, ואילו נמצוב הפך למנהיג המפלגה. לקראת סוף הקדנציה של הדומה השלישית כבר התקבע המשטר של פוטין בקרמלין, והתנועות הליברליות איבדו את תמיכת הנשיא, שממנה נהנו בתקופתו של ילצין. בבחירות לדומה הרביעית לא עברה מפלגת ברית כוחות הימין בהנהגתו של נמצוב את אחוז החסימה, והוא התפטר מראשות המפלגה.
בעקבות המפלה בבחירות לדומה התרחק נמצוב מהפוליטיקה, ועבד בניהול מספר עסקים פרטיים שונים, בהם מפעלי בשר ופסטה וחברת נפט. בשנת 2004 הביע תמיכה במהפכה הכתומה באוקראינה, שעקרונותיה - כלכלה חופשית, התרחקות פוליטית ממשטר פוטין והתקרבות למערב אירופה וארצות הברית - היו קרובים למשנתו הפוליטית. בעקבות הצלחת המהפכה הכתומה בשנת 2005, מינה הנשיא הנבחר של אוקראינה ויקטור יושצ'נקו את נמצוב ליועצו הפוליטי.
באותה שנה הצטרף ליוזמתו של גארי קספרוב "ועדת 2008", שמטרתה הייתה להכין את הקרקע להחלפת משטר פוטין. עם הזמן הקצין קספרוב את עמדותיו האופוזיציוניות, ונמצוב התרחק מהתארגנות זו וחזר לפעול במסגרת ברית כוחות הימין.