בסופו של דבר, פשטו על ביתה של קאשל בלאק אנד טאנס, במהלך מלחמת העצמאות האירית. קאשל ברחה לדבלין. שם למדה שעליה לנסוע לצרפת בעניינים משפחתיים, והיא ניצלה את הנסיעה כדי להיפגש עם שון או'קלי בפריז. אחר כך, חזרה קאשל לגאלוויי, שם עזרה לבטל החלטת מועצה לפיה גאלוויי לא תכיר בסמכות הדאל האירי. קאשל שוב נעצרה בינואר, כשניסתה להשתתף בישיבת מועצה. היא נכלאה יחד עם עוד פעילות, ביניהן אדה אינגליש ואניטה מקמהון, למשך כחצי שנה, ושוחררה ב-25 ביולי 1921.
עם שחרורה, חזרה קאשל לדבלין, שם עבדה בלשכתו של הפוליטיקאי ארסקין המילטון צ'ילדרס. היא השתמשה בתקופה זו בשם ארמסטרונג, מכיוון ששמה היה מוכר מדי. במסגרת תפקיד זה כתבה דו"ח על פשעים של הבריטים נגד נשים, וכן על ההיסטריה של הממשל המקומי תחת הדאל ארין. היא הייתה בין מתנגדי האמנה האנגלו-אירית, ובעת חתימתה היא חזרה לגאלוויי, כדי להתנגד לתמיכת המועצה בהסכם.
קאשל גם נבחרה כשופטת בבתי המשפט של הדאל בוועידה בגלוואיי, שם זכתה במספר השני הגבוה ביותר של קולות, ושימש כשופטת מחוזית בקונמרה.
המשך חייה.
ב-1935 פרסמה קאשל רומן לנוער, "The Lights of Leaca Bán," אשר היה בשימוש נרחב בבתי ספר איריים. עלילת הספר התרחשה לפני ובמהלך מרידת חג הפסחא ב-1916 דרך עיניהם של משפחה במערב אירלנד.
קאשל המשיכה להתגורר במחוז גאלוויי. היא נפטרה ב-22 בפברואר 1958 בבית החולים האזורי, ונקברה בלוויה עם כיבודים ממלכתיים ב-25 בפברואר 1958 בבית העלמין ניו סמטרי שבגאלוויי.
מספר דלנואה
מספר דלנואה (בצרפתית: Delannoy) במתמטיקה מתאר את מספר המסלולים בסריג מלבני מהפינה הדרום-מערבית (0,0) עד הפינה הצפון-מזרחית (m,n) תוך התקדמות צפונה, מזרחה או צפון-מזרחה בלבד. מספרי דלנואה נקראים על-שם המתמטיקאי הצרפתי הנרי דלנואה.
מספרים אלה גם נותנים את:
דוגמה.
מספר דלנואה (3,3) הוא 63. באיור הבא מוצגים 63 מסלולי דלנואה בסריג 3 x 3:
תת הקבוצה של מסלולים שאינם חוצים את האלכסון דרום-מערב - צפון-מזרח ניתנת על ידי משפחת מספרים אחרת מספרי שרדר.
מערך דלנואה.
מערך דלנואה הוא מטריצה אינסופית של מספרי דלנואה.
במערך המספרים בעמודה הראשונה שוים תמיד ל 1, בעמודה השנייה תמיד אי-זוגיים, בעמודה השלישית והרביעית סוגי מספרים מצולעים. ניתן לערוך את המספרים גם במערך משולש הדומה למשולש פסקל כאשר כל איבר הוא סכום שלושת האיברים שמעליו.
1 3 1
1 5 5 1
1 7 13 7 1
1 9 25 25 9 1
1 11 41 63 41 11 1
מספרי דלנואה מרכזיים.
סדרת מספרי דלנואה המרכזיים היא אלכסון המערך ונותנת את מספר המסלולים בסריגים ריבועיים n X n.
האיברים הראשונים של הסדרה הם: 1, 3, 13, 63, 321, 1683...
זו סדרה רקורסיבית :
formula_1
ניתן לבטא אותה באמצעות פולינומי לז'נדר formula_2:
הפונקציה היוצרת היא:
לילי קמפסון
לילי קמפסון (באנגלית: Lily Kempson; 17 בינואר 1897 – 21 בינואר 1996) נולדה אליזבת אן קמפסון, במחוז ויקלו, אירלנד. הייתה פעילת איגודי עובדים, והייתה פעילה בצבא האזרחים האירי . היא הייתה השורדת האחרונה של מרידת חג הפסחא ב-1916.
תחילת דרכה.
קמפסון נולדה לתוך עוני. כל משפחתה, כולל הוריה, סבתה בת ה-92 ושמונת אחיה התגוררו בבית בעל שני חדרים.
בגיל 14 היא נעצרה ונכלאה למשך שבועיים בשל השתתפות בשביתה במפעל הביסקוויטים "ג'ייקוב" בדבלין.
אקטיביזם.
כשהגיעה לגיל 19, קמפסון כבר הייתה מעורבת פעילה בתנועת האיגודים המקצועיים. כמו רבות מהנשים שפוטרו ממפעל "ג'ייקוב" במהלך הנעילה הגדולה (השביתה הגדולה ביותר בהיסטוריה של אירלנד), היא הצטרפה לצבא האזרחים האירי של ג'יימס קונולי, מעין מיליציה שהקימו עובדים שובתים כדי להגן על השובתים מפני המשטרה ושומרים פרטיים של המפעל, אשר התייחסו אליהם באלימות. צבא האזרחים דגל גם באידאולוגיה רפובליקנית, והייתה שותפה לפעילות מהפכנית, כגון מרידת חג הפסחא בשנת 1916. במהלך ההתקוממות של חג הפסחא, קמפסון הצטרפה לכוחות שהשתלטו על סנט סטיבן גרין. בעדותה היא מסרה שנתנו בידה אקדח והורו לה, "את חייבת להשתמש בזה, אבל תיזהרי במי שאת פוגעת". כשאחד המורדים ניסה לנטוש את הקבוצה, היא כיוונה את הנשק לעברו והסבירה שאף אחד לא עוזב. במהלך המצור על דבלין, שנמשך שבוע, קמפסון פעלה כשליחה עבור פטריק פירס ומורדים אחרים בבית הדואר המרכזי, ששימש כמטה המרד. עבודה זו הייתה מסוכנת, שכן הצלפים הבריטים לא חסו על שליחות שהן נשים. יחד עם נשים אחרות ממובילות המאבק, כמו קונסטנס מרקייביץ', לילי קמפסון, מרי היילנד ואחרות זכו מהמפקדים להערכה על תרומתן במרד.
כאשר הלחימה הסתיימה, קמפסון הייתה ברשימתם של הבריטים למעצר, אך היא עזבה לארצות הברית תוך שימוש בדרכון של קרובת משפחה. כהוקרה על תפקידה בהתקוממות של 1916, הוענקה לקמפסון מדליה, וכן קצבת פנסיה צבאית מהממשלה האירית.
חיים אישיים.
בארצות הברית, השתקעה קמפסון בסיאטל, שם נישאה למתיו מקאלרני, שהגיע ממחוז דאון באירלנד. לזוג נולדו שבעה ילדים, קתלין, אליס, מתיו, ג'ון, ג'יימס, בטי ופגי. היא הייתה סבתא רבתא-רבא של 5 במותה, והיו לה 116 נינים.
קבילים
קבילים (בקבילית: Iqbayliyen, iqβæjlijən) הם קבוצה אתנית אמזיע'ית עתיקה, של חוואים-לוחמים. הקבילים חיים באזור קביליה - חלק מרכס הרי האטלס בצפון אלג'יריה. באזור זה הם מצאו מקלט מפני הכובשים הרומאים, הערבים ומאוחר יותר מפני הטורקים והצרפתים. הקבילים הפכו שם נרדף לעם שלא ניתן להכניעו, הצליחו לשמר את מסורתם, כולל הניב הברברי שהם דוברים, והם מייצגים את האוכלוסייה דוברת הברברית הגדולה ביותר באלג'יריה, ואת השנייה בגודלה ביבשת אפריקה כולה.
בהשפעת גורמים שונים, כגון הכיבוש הצרפתי, גירוש, ירידה בתיעוש, ועלייה באבטלה, היגרו קאבילים רבים מאלג'יריה, למדינות רבות בעולם. אוכלוסיות גדולות של אנשים קאבלים התיישבו בצרפת בה מתגוררים כ-800 אלף קאבילים. בין הקאבילים הבולטים זינדין זידאן, כרים בנזמה, אידיר.
דייוויד אייגנברג
דייוויד אייגנברג (באנגלית: David Eigenberg; נולד ב-17 במאי 1964) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי המוכר מתפקידו כסטיב בריידי בסדרה "סקס והעיר הגדולה" של רשת HBO, ומתפקידו כלוטננט כריסטופר הרמן בסדרת הטלוויזיה "שיקגו FIRE" של רשת NBC.
ביוגרפיה.
אייגנברג נולד במנהאסט, ניו יורק, בלונג איילנד, ומגיל 4 גדל בנייפרוויל אילינוי למשפחה בת שישה ילדים כשהוא הבן היחיד. אביו של אייגנברג היה יהודי, אך הוא גדל בדת האפיסקופלית של אמו.
בגיל 12 שיחק את תפקידו הראשון בהפקה קהילתית ליצירה "Happy Birthday, Wanda June" של קורט וונגוט.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון בשנת 1982 התגייס אייגנברג לחיל הנחתים של ארצות הברית, שם שירת במשך שלוש שנים (1986-1982), ושוחרר בדרגת טוראי ראשון.
קריירה.
ב-2003 הופיע במחזה זוכה פרס הטוני "Take me out".
ב-9 בדצמבר 2021 עלתה לאוויר סדרת הספין אוף ל"סקס והעיר הגדולה", פשוט ככה בה חוזר אייגנברג על תפקידו כסטיב בריידי.
קרב אוסן
קרב אוסן (באנגלית: Battle of Osan, בקוריאנית: 오산 전투) היה העימות הראשון במסגרת מלחמת קוריאה בין כוחות הצבא של ארצות הברית לצבא העם הקוריאני של קוריאה הצפונית אשר נערך ב-5 ביולי 1950.
כוח משימה סמית', כוח משימה בן 400 חיילים רגלים שנתמך על ידי סוללת תותחים, נע לעבר אוסן השוכנת דרומית לבירת קוריאה הדרומית, סיאול, ותפקידו היה לשמש משמר אחורי על מנת לעכב את התקדמות הצפון-קוריאנים, בזמן שכוחות אמריקאיים נוספים מגיעים למדינה כדי להקים קו הגנה דרומית משם. לכוח המשימה חסרו תותחי נ"ט וגם נשק אפקטיבי נגד טנקים המופעל על ידי הרגלים, אשר היו מצוידים בנשק ישן שכלל בזוקות ומספר קטן של תותחים ללא רתע. מלבד מספר מצומצם של פגזי מטען חלול כנגד טנקים בהם הייתה מצוידת סוללת ה-M101 הוביצר, לא סופקו באותו שלב ללוחמים האמריקאיים בקוריאה אמצעים המסוגלים לפגוע בטנקי ה-T-34 בהם השתמשה צפון קוריאה.
טור משוריין של טנקים סובייטיים-לשעבר מדגם T-34/85 פרץ דרך כוח המשימה במגע הראשון והמשיך בהתקדמותו דרומה. לאחר שפרץ הטור המשוריין דרך קו ההגנה האמריקאי פתחו חיילי כוח המשימה באש על כוח רגלים של כ-5,000 חיילים צפון-קוריאניים שהתקרבו לעמדתם וזמנית עצרו אותם במקומם. לבסוף איגפו הצפון-קוריאניים את העמדה והכריעו את לוחמיה, ושרידי כוח המשימה נסוגו לאחור באי-סדר.
רקע.
פרוץ המלחמה.
בבוקר ה-25 ביוני 1950, בשעה 04:40, פתחו עשר דיוויזיות מצבא צפון קוריאה בפלישה רחבת היקף לרפובליקת קוריאה. כוח הפלישה בן 89,000 החיילים נע בשישה טורים והפתיע את צבא קוריאה הדרומית אשר כתוצאה מכך הובס לחלוטין. צבא קוריאה הדרומית סבל מארגון לקוי ומחוסר ציוד ולא נערך למלחמה, בעוד הצפון-קוריאנים, שנהנו מעדיפות מספרית, התגברו על התנגדותם של 38,000 חיילים דרום-קוריאניים מבודדים בחזית לפני שהחלו לנוע לכיוון דרום, כאשר מרבית כוחות קוריאה הדרומית ששרדו נסוגים מפניהם. הצפון-קוריאנים כבשו את בירת הדרום, סיאול, ב-28 ביוני, כאשר הם מאלצים את ממשלת קוריאה הדרומית וצבאה המרוסק להמשיך לסגת דרומה.