בזמן שרומולוס נאם באספת עם בנושא צבאי, הופיע פתאום ערפל כה כבד שלא ניתן יותר לראות את הנואם על הבמה. כאשר הערפל פג, רומולוס נעלם מבלי להשאיר עקבות. ה"אבות" שישבו על אותה במה, הסבירו לקהל שרומולוס נחטף על ידי רוח סערה. הקהל נשאר המום למשך זמן רב ואחר כך החלו בקריאות הידד לרומולוס האל וביקשו ממנו בקשות שונות למענם ולמען עירם. טיטוס ליוויוס מוסיף, כדרכו, שהוא בטוח שגם באותם רגעים היו כאלו שהאמינו יותר לאפשרות שהמלך נרצח על ידי ה"אבות". ברומא החלו מהומות קשות בנושא מינוי יורש לרומולוס. הסנטורים טענו שאין בעיר אדם הראוי לכך. הסבינים רצו להמליך את אחד מצאצאי מלכם טיטוס אך הרומאים הוותיקים התנגדו לכך. הסנטורים החליטו שהם יהיו השליטים כאשר כל אחד מהם שולט זמן קצר לפי התור ובעזרת הליקטורים שרומולוס מינה בזמנו. במהרה העם הרומי החל להתמרמר ששיטת שלטון זו גרועה כי כעת יש 100 מלכים ששולטים בעיר ביד רמה ואכזרית. הסנטורים החלו חוששים למעמדם ולבסוף נאלצו לפנות אל העם לבחור מלך בבחירות חופשיות. הם בחרו את האיש ממוצא סביני נומה פומפיליוס שהיה למלך השני של רומא.
רומולוס האל.
לפי טיטוס ליוויוס, בעוד העם הרומאי מתאבל על העלמו של רומולוס הגיע "איש מכובד" בשם פרוקולוס יוליוס ובהתיצבו מול הסנטורים, סיפר שרומולוס ירד מהשמים ודיבר עמו באותו בוקר. רומולוס ציווה עליו לבוא לפני אזרחי רומא ולהודיע להם שרומא תהפוך לבירת העולם ושום כוח אנושי לא יוכל לנצח אותה. לאחר דבריו, חזר רומולוס השמימה. בגרסאות מאוחרות של אגדת התאומים מסופר שהאל מרס, אביו של רומולוס, ביקש מראש האלים, יופיטר, להביא את בנו לחיות על האולימפוס בין האלים. יופיטר הסכים לכך ורומולוס הגיע לאולימפוס, שם הפך לאל קווירינוס, האל המייצג את הרומאים בשמים.
מקור האגדה.
אין שום ראיה היסטורית או ארכאולוגית לקיומם של התאומים וליסוד העיר רומא על ידי רומולוס. בעיני כל ההיסטוריונים המודרניים מדובר באגדה ובמיתוס היסטורי. ההיסטוריון והסופר המפורסם תאודור מומסן (זוכה פרס נובל לספרות בשנת 1902), כותב בספרו המונומנטלי "דברי ימי רומא" בנושא אגדת רמוס ורומולוס: "על ההיסטוריה קודם כל להשתחרר מסיפורי-מעשיות כאלו, המתיימרים להיות היסטוריה ואמנם בעצם אינם אלא בדותות דלות-רוח גרידא". מקור האגדה עתיק מאוד, אך היא הועלתה לראשונה על הכתב על ידי המשורר הרומי ורגיליוס בתקופת שלטונו של אוגוסטוס. בערך באותה תקופה העלה ההיסטוריון טיטוס ליוויוס את סיפור יסוד רומא על ידי האחים התאומים, בספריו על תולדות רומי, כעובדה היסטורית. סיפורם של רמוס ורומולוס ויסוד רומא מופיע גם בכתביהם של פלוטרכוס, דיו קסיוס וקיקרו. כאמור, אגדת התאומים ויסוד רומא היא עתיקה מאוד ואכן אנו מוצאים את הזאבה המניקה את התאומים במטבע מאמצע המאה ה-3 לפני הספירה וגם פסל של הזאבה המניקה ותחריט באותו נושא, מאותה מאה. גם במדרשי חז"ל אנו מוצאים אגדה זו אשר מתוארכת לתקופת ירבעם בן נבט, וכן את אבא קולון שסייע לאחים בבניית העיר כעונש משמים ליהודים לאחר שירבעם עשה עגלי זהב לעבודה זרה.
ליוויוס מתארך את תקופת שלטונו של רומולוס בין השנים 753-716 לפנה"ס, ולפי דיו קסיוס היה רומולוס בן 18 כאשר ייסד את רומא, לפיכך תאריך לידתם של התאומים היה בשנת 771 לפנה"ס. תאריכים אלה צריכים להילקח בערבון מוגבל, לאור העובדה שמדובר באגדה ובמיתוס.
אחת הגרסאות שמעלה ליוויוס היא ששמה של אשת פאוסטולוס היה לופה ושהיא הניקה את רמוס ורומולוס. השם לופה מקושר למילה הלטינית "לופה" ("LUPA") שמשמעותה היא "זאבה". יש גם לציין שבתקופות מסוימות שימשה המילה לופה ככינוי לזונה.
חוקרים רבים ניסו לתהות על השאלה מדוע נוצר מיתוס מפורסם זה, מה הייתה מטרתו? מומסן טוען שהמיתוס נוצר לאחר שהעיר רומא נוסדה ונבנתה בהדרגה. לדבריו האזור בו נוסדה העיר היה אזור מאוד בלתי מתאים להתיישבות ולחקלאות לאור השיטפונות התכופים של הטיבר שגם יצרו סביבו ביצות רבות. בכל זאת אנשים התיישבו במקום זה ויסדו עיר גדולה (אך לא חקלאית). הורגש צורך להסביר מדוע נבחר דווקא מקום זה וכך נוצר (לפי מומסן) סיפור רמוס ורומולוס. הוא גם מוסיף שהאגדה נוצרה כדי להסביר את הקשר בין רומא ולטיום (מקור הלטינים) ובירתו אלבה לונגה. חוקרים אחרים סוברים שאגדת רמוס ורומולוס ויורשיהם שבאו אחריהם, נועדה לחזק את הרגש והמוטיבציה הלאומיים של אנשי רומא. על כן, רומא נוסדה על ידי צאצא של גיבור מלחמת טרויה, רומולוס עצמו היה בן של האל מרס והיה גם גיבור ללא חת שניצח בכל מלחמותיו. חוקרים אחרים משערים שהעיסוק במיתוס זה והעלתו על הכתב בימי הקיסרים הרומיים הראשונים, נועד להציג קיסרים אלו כצאצאים של רומולוס, כלומר כבני אלים. היסטוריונים רבים מתלבטים עדיין בשאלה מה היה תפקידו של האח התאום רמוס במיתוס ומדוע היה עליו להרצח על ידי אחיו?
האגדה של רמוס ורומולוס, לפי חוקרים אחרים, משקפת את המתיחות והעוינות ששררו בתקופה הקדומה בין אלבה לונגה, ששימשה כבירת הברית הלטינית, ובין רומא. מתיחות זו הסתיימה בכך שרומא הרסה את אלבה וירשה את מקומה כעיר ההגמונית בליגה הלטינית.
רמוס ורומולוס כסמלים וכמושא אמנות.
אולי הידוע ביותר בתיאורים האומנותיים של רמוס ורומולוס הוא פסל הזאבה הקפיטולינית, שמתוארך למאה 5 לפנה"ס, ומוצג עד היום במוזיאון הקפיטוליני ברומא. במאה ה-16 הוספו לפסל דמויותיהם של הילדים רומולוס ורמוס, היונקים מפטמותיה של הזאבה.
אחד מסמליה של העיר רומא מבוסס על פסל זה, הזאבה הקפיטולינית המניקה את רמוס ורומולוס. זהו גם סמלו של מועדון הכדורגל המפואר AS Roma.
רמוס ורומולוס תוארו פעמים רבות על ידי אמנים, לדוגמה, ציורו של פטר פאול רובנס, המציג את התאומים, הזאבה הקפיטולנית, ורועה הצאן פאוסטולוס כאשר ברקע מצוירים הורים של התאומים האל מרס, וריאה סילביה.
דוגמה נוספת היא פסל המתכת של אלכסנדר קלדר משנת 1928 המוצג במוזיאון הירשהורן שבסמית'סוניאן. הפסל מתאר בצורה מופשטת את דמויותיהם של רמוס ורומולוס והזאבה.
על כריכת ספרי ההיסטוריה של תאודור מומסן, דברי ימי רומא מופיע הציור של פסל הזאבה הקפיטלונית והתאומים.
בעולם הדמיוני של מסע בין כוכבים נקראים שני כוכבי הלכת שמהם באו הרומולנים (אחד מהגזעים המופיעים בסדרה) - רמוס ורומולוס.
רמוס ורומולוס הם שמות הקוד של שני הסוכנים החשאיים סול וכריס ברומן של דייוויד מורל "אחוות הוורד".
במשחק הווידאו , המתרחש באיטליה של המאה ה-16, מתוארת כת פגאנית הסוגדת לרומולוס כאל, הם מתלבשים כזאבים ונוהגים לתקוף ולשדוד את תושבי רומא.
בימי מוסוליני והפשיזם באיטליה, נקראו הילדים בתנועת הנוער הפשיסטית בשם לופטי (Lupeti) כלומר "בני הזאבה" על שם רמוס ורומולוס.
גם דבר חטיפת הסבינות על ידי בני רומא שימש נושא לציורים של אמנים רבים.
בסדרת הספרים ״הארי פוטר״ של ג'יי קיי רולינג, מספר שלוש ועד ספר שבע מופיעה דמות בשם רמוס לופין (איש זאב) שהיה חבר של ג'יימס פוטר (אבא של הארי).
בסדרת הסרטונים "Sanders sides" (צדדיו של סנדרס), של השחקן והזמר Thomas Sanders (תומאס סנדרס), בפרק "dealing with intrusive thoughts" מגלים שלדמות בשם רומן (Roman) המיצגת בעיקר את היצירתיות של תומאס יש אח תאום בשם רמוס (Remus) אך בסדרה רמוס הוא האח הרשע שאף ניסה להרוג את אחיו התאום ללא הצלחה
אב הטומאה
אַב הַטֻּמְאָה, בהלכות טומאה וטהרה, הוא דרגת טומאה המשויכת בדרך כלל למקור הטומאה הראשוני [למעט טמא מת ראה להלן], ויש בכחו לגרום טומאה אפילו לאדם ולכלים. וזוהי דרגת הטומאה השנייה בחומרתה [שלמעלה ממנו רק המת עצמו שהוא מכונה בלשון חכמים "אבי אבות הטומאה"]. מי שנטמא מאב הטומאה נקרא "ולד הטומאה" או ראשון לטומאה והנוגע בו נהיה שני לטומאה, וכן הלאה בשלישי ורביעי לטומאה. ישנם כמה דברים שתיקנו בהם חכמים להיות ולד הטומאה, באחת מהדרגות, בלא אב.
בעוד שאב הטומאה מטמא אדם וכלים, ראשון לטומאה אינו מטמא אלא אוכל ומשקה ולא אדם וכלים. שני לטומאה פוסל רק תרומה, שלישי לטומאה מטמא רק קדשים ורביעי מטמא רק פרה אדומה. בטומאת מת ישנו מושג מיוחד של אבי אבות הטומאה, דהיינו שאדם וכלים (למעט כלי חרס) המקבלים טומאה ממת הם עצמם אב הטומאה בשונה ממקבל טומאה מכל מטמא אחר.
אבות הטומאה מדאורייתא.
הרמב"ם מחלק את הטומאות דאורייתא ל-11 קטגוריות, שבכל אחת מהן יש אב טומאה אחד או יותר:
זב, זבה, נידה, יולדת ושכבת זרע יש להם קטגוריה מיוחדת של "טומאה היוצאת מגופם", אשר לה דינים מיוחדים.
דרכי הטומאה.
דרכי ההיטמאות אינן שוות בכל טומאה.
יש שתי דרכי טומאה שכל אחת מהן מיוחדת רק לטומאה מסוימת:
תוספות חז"ל לאבות הטומאה הקיימים.
טומאת מת.
נכתב בספר במדבר בפרשת חקת: . מכאן שהמת עצמו אינו טמא, אבל הוא כן מטמא אדם או כלים שנגעו בו.
עוד למדים שם מהספרי, שהטומאה נדונה רק ביחס לקיומו של האדם בטבע ואילו כשהוא לעצמו, נפרד מן הטבע, מת, אין לו שייכות לטומאה. לפיכך כשיחיו המתים לא יהיו זקוקים להזאת שלישי ושביעי.
מסיפור בן השונמית (מלכים ב' פרק ד, פסוקים לב-לה), כפי שמובא בספרי, למדים שבן השונמית עצמו לא היה טמא בזמן שהיה מת, טומאתו הייתה אחר כך, משום שבזמן שהיה מת הבית נטמא בטומאת אוהל, טומאה שנשארה לאחר שחזר לחיים, ולכן נטמא.
לטומאת מת הוסיפו חז"ל את ההרחבות הבאות:
טומאת זיבות.
לגדר זה הוסיפו חכמים גם את הגוי שנחשב זב, זובו, רוקו, מימי רגליו, מרכבו, משכבו ומושבו, דם גויה ובועל גויה. כמו כן, זב, זבה, נידה ויולדת שמתו מטמאים משכב ומושב (קיים חשש שיתעלפו וידמו שהם מתים).
טומאת נידה.