בשנת 1939 הועברה אדמת המושב לבעלות קק"ל ונחתמו חוזי חכירה עם "קרן היסוד". ב-1934 סיימו המתיישבים חפירת באר חדשה, שהביאה להגדלת החקלאות המקומית, וב-1959 נחתמה ההתקשרות עם חברת "מקורות".
כלכלת המושב מבוססת על חקלאות (גידול שקדים וזיתים וגידולים פלחה שונים), עסקים קטנים ועבודה מחוץ למושב.
חינוך.
ילדי היישוב מתחנכים במערך גנים הפועל במושב. בית הספר היסודי אליו שייכים ילדי היישוב נמצא בקיבוץ גניגר. בית הספר התיכון, הוא בית ספר "עמקים" בקיבוץ מזרע.
קבוצת ספורט.
עד שנות ה-50 יוצג המושב על ידי קבוצת הכדורגל "הפועל בלפוריה", ששיחקה שתי עונות בליגה הלאומית (הליגה הבכירה באותה תקופה).
אמנות יפנית
יצירות אמנות נוצרו ביפן מראשית ההתיישבות בה (כעשרת אלפים שנה לפנה"ס) ועד לימינו. במשך הדורות התפתחה אמנות יפנית בעלת מאפיינים ייחודיים. ההיסטוריה היפנית שזורה בפרקי זמן קצרים שבמהלכם חדרו אל הארץ השפעות תרבותיות זרות לרוב, וביניהן תקופות ארוכות של ניתוק וחוסר קשר עם העולם החיצוני.
עם הזמן למדו היפנים לחקות ולהטמיע את היסודות הזרים שחלחלו אל ארצם ואלו השתלבו בתרבות האסתטית של יפן (ראו אסתטיקה יפנית). האמנות היפנית המורכבת המוקדמת ביותר נוצרה במאה ה-7 וה-8 והיא ספוגה בהשפעות בודהיסטיות. במאה ה-9, עת צמצמו היפנים את הזיקה לסין והחלו לפתח תרבות עצמאית, גדלה חשיבותן של האמנויות החילוניות, אם כי גם האמנות הדתית לא נזנחה עד המאה ה-15. לאחר מלחמת אונין (1467-1477) נכנסה יפן לתקופת תוהו ובוהו פוליטי, חברתי וכלכלי שנמשך כמעט מאה שנים. במדינה, כפי שהתעצבה תחת הנהגתם של שוגוני הטוקוגאווה, היה לדת המאורגנת תפקיד פחות בהרבה בחיי העם, והאמנויות ששרדו היו בעיקר חילוניות.
ציור הוא הביטוי האמנותי המועדף ביפן, ועוסקים בו החובבן והמקצוען גם יחד. עד לתקופה המודרנית כתבו היפנים במכחול ולא בעט. המודעות לטכניקות המכחול הביאה עמה רגישות רבה לדקויות הציור. עם עליית התרבות הפופולרית בתקופת אדו, נעשו הדפסי עץ הקרויים "אוקיו-אה" לאמנות חשובה. הטכניקה בתחום זה השתפרה בהדרגה. ההדפסים הצבעוניים שימשו למטרות מגוונות: מחדשות יומיות ועד לספרי לימוד ופורנוגרפיה. פיסול היה פופולרי הרבה פחות ביפן. הוא קושר עם נושאים דתיים, וככל שירדה קרנו של הבודהיזם התמעטה חשיבותה של צורת ביטוי אמנותית זו. הקרמיקה היפנית היא מהטובות ביותר בעולם, והיצירות הראשונות של תרבות יפנית. באדריכלות מבטאים היפנים העדפה לחומרים טבעיים ולחיבור בין החלל החיצוני והפנימי.
האמנות היפנית מאופיינת בשינויים חדים. כבר בקרמיקה של התקופות הפרהיסטוריות ניתן לראות כיצד לאחר תקופה של שפע ופאר הגיע תור האמנות הממושמעת והמעודנת. דוגמה נוספת ניתן להביא משני מבנים מהמאה ה-16, שרחוקים זה מזה כרחוק מזרח ממערב: ארמון קצורה הוא דוגמה מובהקת לפשטות. נעשה בו שימוש בחומרים טבעיים לא מהוקצעים, וניכרת בו חיבה ליופי שנוצר ביד המקרה; ואילו המאוזוליאום ניקו טוגשו הוא מבנה סימטרי, וגילופים מכסים כל פיסה בו. האמנות היפנית זכתה להערכה לא רק בשל פשטותה, אלא גם בשל השפע הצבעוני שלה והיא השפיעה רבות על הציור המערבי במאה ה-19 ועל האדריכלות במערב במאה ה-20.
אמנות ג'ומון.
המתיישבים הראשונים ביפן, אנשי ג'ומון (11,000-300 לפנה"ס), נקראו כך על שם סימונים בצורת חבל שקישטו את כלי החמר שלהם. הם היו ציידים-לקטים נוודים שהפכו למתיישבים חקלאים ועסקו בעיבוד האדמה. ביישוביהם מנתה האוכלוסייה מאות עד אלפי נפשות. הם הקימו בתי-בור מעץ ומקש. אלו נבנו בתוך חפירות רדודות באדמה על מנת לקלוט את חמימות הקרקע. הם יצרו כלי אחסון מקושטים מחרס, פסלונים מחמר שנקראו "דוגו", ואבני חן מבדולח.
אמנות יאיואי.
גל המתיישבים הורכב מאנשי היאיואי, הקרויים על שם מחוז בטוקיו, שם נמצאו שרידים ראשונים של היישובים שלהם. אנשים אלה, שהגיעו ליפן בערך ב-350 לפנה"ס, הביאו איתם ידע בגידול אורז, בייצור כלי נשק מארד, פעמונים מברונזה (דוטאקו) וקרמיקה המיוצרת בעזרת תנור.
אמנות קופון: הניווה.
השלב השלישי בפרהיסטוריה היפנית, תקופת הקופון, או הטומולוס (250-552 לספירה), היא תרבות יאיואי. בתקופה זו התמזגו השבטים השונים לאומה אחת. ממצאים טיפוסיים מהתקופה הם מראות מברונזה, סמלים של בריתות פוליטיות, ופסלים מחמר הקרויים הניווה (haniwa), שהוצבו מחוץ לקברים.
אמנות אסוקה ונארה.
בתקופת אסוקה ונארה, הקרויות כך משום שמקום הממשל היפני היה בעמק אסוקה משנת 552 ועד 710, ובנארה עד 784 חדרה לראשונה תרבות אסיאתית באופן ממשי. התפשטות הבודהיזם ליפן הולידה קשרים בין קוריאה, סין ויפן. היפנים גילו היבטים של התרבות הסינית שהם יכולים לאמץ לתועלתם: כתב, תיעוד ההיסטוריה; שיטות שלטון, בירוקרטיה יעילה, ומה שחשוב יותר לאמנויות – טכנולוגיה מתקדמת, שיטות בנייה חדישות, דרכים מתקדמות ליציקת ברונזה וטכניקות ציור חדשות.
במאות השביעית והשמינית נסובו הקשרים בין יפן ליבשת האסיאתית סביב הבודהיזם. לא כל החוקרים מסכימים לגבי השמות שיש לתת לתקופות השונות בין 552, התאריך הרשמי של הגעת הבודהיזם ליפן, ו-784, אז הבירה היפנית הועברה לנארה. החלוקות המקובלות ביותר הם לתקופת סויקו, 552-645, תקופת האקוהו, 645-710; ותקופת טמפיו, 710-784.
המבנים הבודהיסטים הראשונים עדיין ניצבים על תילם ביפן, ומבני העץ העתיקים ביותר במזרח הרחוק נמצאים בהוריו-ג'י דרומית-מערבית לנארה. 41 מבנים אלו נבנו בתחילת המאה ה-7 כמקדשו הפרטי של נסיך הכתר שוטוקו. החשובים ביותר ביניהם הם אולם התפילה העיקרי, או הקונדו (אולם הזהב), והגוז'ו-נו-טו (פגודה בת חמש קומות), הבנויים במרכז שטח פתוח המוקף באולם מקורה. הקונדו, בסגנון אולמות הפולחן הסיניים, הוא מבנה בן שתי קומות הבנוי עץ, ומקורה באירימואיה, גג רעפים קרמיים.
בתוך הקונדו, על במה מלבנית גדולה, נמצאים כמה מהפסלים החשובים ביותר מהתקופה. המרכזי הוא שילוש הטרקה (623), הבודהה יחד עם שני בודהיסטוות (דמויות בודהיסטיות בדרגה פחותה מבודהה), פסל שניצוק בארד על ידי הפסל טורי בושי (שפעל בתחילת המאה ה-7), והוקדש לנסיך שוטוקו שמת באותה תקופה. בארבע פינות הבמה נמצאים המלכים המגנים של ארבע הרוחות, שגולפו בעץ בערך ב-650. בהוריו-ג'י נמצא גם מקדש הטמאמושי, העתק עץ של קונדו, שמוצב על בסיס עץ גבוה המעוטר בציורים שהוכנו בטכניקה של פיגמנטים מינרליים המעורבבים בורנית.
בניית המקדשים במאה ה-8 התמקדה במקדש טודאי-ג'י בנארה. טודאי-ג'י נבנה כמקדש הראשי במערכת ענפה של מקדשים במחוזות. הוא מהווה את הקומפלקס השאפתני ביותר מהשנים המוקדמות של פולחן הבודהה ביפן. הבודהה בגודל 16.2 מטר שמוצב באולם המרכזי (הדייבוצודאן), הוא בודהה רושאנה, הדמות המייצגת את מהות הבודהה, כפי שהטודאי-ג'י ייצג את מרכז הבודהיזם האימפריאלי היפני ואת התפשטותו ביפן. רק שרידים ספורים שרדו מהפסל המקורי, והאולם הנוכחי והבודהה המרכזי המוצב בו, הם שחזורים מתקופת אדו.
סביב הדייבוצודאן, על צלע הגבעה, מקובצים מספר אולמות מדרגה שנייה: ההוקדו (אולם הלוטוס), והדמות העיקרית שלו, הפוקוקנג'קו קאנון (הבודהיסטווה הפופולרי ביותר), עשויה מוורנית יבשה (בד שהוטבל בוורנית וקיבל את צורתו על מסגרת מעץ); הקיידנין (אולם ההקדשה) ובו פסלי גבס מרהיבים של ארבעת המלכים המגינים; ובית המחסן, הקרוי שוסואין. מבנה אחרון זה הוא בעל חשיבות רבה כאוצר אמנותי-היסטורי, משום שבו מאוחסנים הכלים ששימשו בטקס ההקדשה של המקדש ב-752 ובטקס פתיחת העיניים של דמות הרושאנה, וכן מסמכים ממשלתיים וחפצים רבים אחרים בבעלות המשפחה הקיסרית.
הייאן.
בשנת 794 הועברה בירת יפן רשמית לקיוטו. העיר עתידה הייתה לשמש כבירה עד לשנת 1868. המושג "תקופת הייאן" מתייחס לשנים 794 עד 1185, עד לסוף מלחמת האזרחים. תקופה זו מחולקת חלוקה נוספת לתקופת הייאן המוקדמת ולתקופת הייאן המאוחרת, או לתקופת פוג'יווארה. השנה המפרידה ביניהן היא 894, השנה שבה הופסקו באופן רשמי המשלחות האימפריאליות היפניות לסין. משפחת פוגיווארה הייתה אז החשובה ביותר במדינה, ובניה שלטו כעוצרים עבור הקיסר.
אמנות הייאן מוקדמת.
בתחילת תקופת הייאן נסע הנזיר קוקאי (הידוע יותר בכינוי שקיבל לאחר מותו, קובו דאיישי (774-835)), לסין על מנת ללמוד את השינגון, סוג של וג'ריאנה בודהיזם, שאותו הביא ליפן ב-806. פולחן השינגון מאופיין במנדלות – תרשימים של העולם הרוחני שעיצוב המקדשים הושפע מהם. האדריכלות הבודהיסטית היפנית אף אימצה את הסטופה, בצורתה הסינית – פגודה.
המקדשים שנבנו עבור כת חדשה זו נבנו בהרים, במרחק רב מהחצר המלכותית ומהעם שבערים. הטופוגרפיה יוצאת הדופן של אזורים אלה הכריחה את האדריכלים היפנים לחדש בתחום בניית המקדשים. גגות מקליפת עץ הברוש החליפו את הגגות מאריחים קרמיים, קרשי עץ החליפו את רצפת האדמה, ונוסף אזור פולחן נפרד לעם הפשוט, בקדמת המקדש המרכזי.
המקדש שמשקף בצורה הטובה ביותר את רוח מקדשי ההייאן שינגון הראשונים הוא המורו-ג'י (תחילת המאה ה-9), שנמצא עמוק בחורשת עצי ברוש על הר, דרומית-מזרחית לנארה. דמות עשויה עץ של השאקה, הבודהה ה"היסטורי", שנמצאת באחד מבנייני מורו-ג'י, היא דוגמה טובה לפיסול מתקופה זו. גופו הכבד של השאקה מכוסה בבדים עשירים המגולפים בסגנון "הומפה-שיקי" (גלי), והבעת הפנים שלו אצילית ומרוחקת.
אמנות פוג'יווארה.