עם שובו לאנגליה עסק קודרינגטון זמן מה בהגנה על החלטתו להשמיד את הצי העות'מאני, ואחר כך נפש בחו"ל. הוא פיקד על שייטת אימונים בתעלה ב-1831 והועלה לדרגת אדמירל מלא ב-10 בינואר 1837. ב-1832 נבחר לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה דבונפורט, וייצג אותו עד פרישתו ב-1839. מנובמבר 1839 עד דצמבר 1842 הוא היה המפקד הראשי של פורטסמות'. קודרינגטון מת בלונדון ב-28 באפריל 1851. הוא הותיר אחריו שני בנים, אשר הגיעו למשרות רמות בצבא ובצי הבריטיים. סר ויליאם ג'ון קודרינגטון (1804-1884) היה קצין-צבא שהשתתף במלחמת קרים. סר ג'ון הנרי קודרינגטון (1808-1877) היה קצין-צי, שהתקדם עד תפקיד אדמירל של הצי.
קודרינגטון נקבר בכנסיית "סיינט פיטר" באיטון סקוור, אך בשל עבודות תחזוקה לקויות שנעשו ב-1853 ושריפה גדולה שפרצה ב-1987 לא נותר כל שריד למצבתו או לקברו. טבלות שיש המנציחות את זכרו נמצאות בקתדרלת סיינט פיטר ובבית המשפחה בדודינגטון. מחקר שנעשה באוקטובר 2005 בכנסיית סיינט פיטר גילה, כי ב-1954 הועברו שרידי גופתו ונטמנו בבית הקברות ברוקווד אשר שבסארי (Surrey), בחלקה מספר 70. שמו חקוק גם על אובליסק גדול בפילוס שביוון, המנציח את זכר הקצינים שנפלו בקרב נאווארינו.
מונטריול
מוזיאון המלכה סופיה
לואיש דה קמואש
לואיש ואז דה קמואש (בפורטוגזית: Luís Vaz de Camões; 1524, ליסבון (או בקוימברה או באלנקר) – 10 ביוני 1580, ליסבון) היה משורר פורטוגזי הנחשב על ידי רבים לגדול המשוררים בשפה הפורטוגזית ובין גדולי המשוררים בהיסטוריה האנושית. גאוניותו ושליטתו בחריזה זיכוהו במעמד שקול לזה של הומרוס, ורגיליוס, דנטה, סרבנטס או שייקספיר. הוא חיבר מספר רב של פואמות בפורטוגזית ובספרדית ודרמות ליריות, אך יותר מכל נודע בזכות יצירתו האפית הלוזיאדות (Os Lusíadas), כלומר שירי בני לוזוס, הלוזיטאנים או הפורטוגזים. חיבורו הפילוסופי "הפארנאסוס של לואיש ואז" אבד לאנושות, כשנגנב ממנו, יחד עם חלק מ"הלוזיטאנים", בעת ששהה באי מוזמביק.
ביוגרפיה.
קמואש נולד בליסבון (או בקוימברה או באלנקר) בסביבות 1524–1525 כבן למשפחה ממוצא גאליסי, שעברה להתגורר בפורטוגל. תחילה קבעה המשפחה את ביתה בצפון הממלכה, בשאבש, ובהמשך העתיקה את מעונה לקוימברה ולליסבון. שם אביו היה סימָאוֹ וָאז דה קמוֹאֶש ואימו הייתה אנה דֶה סָא אֶה מָסֶדוֹ. מצד אביו, סב סבו של קמואש היה הטרובדור הגאליסי ואסקו דה פירש דה קמואש, ומצד אימו הוא היה קרוב משפחה של מגלה הארצות הנודע ואסקו דה גאמה, האירופי הראשון שהפליג להודו דרך כף התקווה הטובה.
בשנים 1542–1545 הוא חי בליסבון, ונטש את לימודיו לטובת התערות בסביבת חצר המלך ז'ואו השלישי, ושם הוא זכה לאהדה כמשורר, וגם נודע ביהירותו. הוא חי זמן מה בעיר קוימברה, וייתכן שהתגורר במתחם מנזר סנטה קרוז, שם שימש דודו בֶנְטו דה קמואש ככומר.
אין כיום בידינו תיעוד לגבי הזמן בו שהה המשורר בקוימברה. על כל פנים, כתיבתו המעודנת מעידה על כך שככל הנראה קנה את השכלתו באוניברסיטת קוימברה, המוסד האוניברסיטאי היחיד בפורטוגל באותה עת. שם נקשר לבני ביתו של הדוכס של ליניארס (Linhares), פרנסיסקו דה נורוניה, ואפשר כי שימש כחונך של בנו אנטוניו. ב-1549 גויס קמואש לצבא ונשלח לפייטוריה הפורטוגזית בסאוטה בה שהה עד 1551. באותה תקופה נחשבה יציאה לסאוטה כחלק מההווי הצבאי המקובל בקרב צעירים, אותו ביטא קמואש בשירו הלירי "Aquela que de amor descomedido" (בתרגום חופשי: "זו אשר אהבתה הכזיבה" או "זו אשר נאהבה עד בלי די"). קמואש איבד בקרב, מפגיעת חץ, את אחת מעיניו, כאשר כיתרו המורים את סאוטה, והוא ביטא זאת כ"חרונו הנדיר של מארס" ("fúria rara de Marte"). אף על פי כן, שימר קמואש את כשירותו ומוכנותו כחייל.
עם חזרתו לליסבון, שב במהרה לחיי הבוהמה. ייוחסו לו פרשיות אהבים שונות, עם עלמות החצר, ואף עם אחותו של המלך ז'ואו ה-3. משהוטל עליו אות קלון, נאלץ לעזוב את ליסבון ולעבור לעיירה קונסטנסיה שבמחוז סנטרם. אין כל ראיה מתועדת בעניין זה. ב-1552, ביום חג הקורפוס כריסטי, הכה קמואש, בעודו בגילופין, פלוני בשם גונסלו בורז'ס. הוא נכלא, ויצא לחופשי הודות לכתב מחילה מלכותי, שהונפק ב-7 במרץ 1553, ועלה על אחת מאניות הארמדה של פרנאו אלוורז קברל, שהפליגה להודו ב-24 במרץ 1553.
המזרח.
עם הגעתו לגואה, הצטרף קמואש למסע עונשין שארגן המשנה למלך פורטוגל בהודו, אפונסו דה נורוניה, כדי לתקוף את מלך צֶ'מְבֶה, הידוע כ"מלך הפלפל". למסע זה התייחס קמואש בשיר הלירי "O Poeta Simónides falando" (המשורר סימונידש, בעודו מדבר). עם חזרתו לגואה, כתב קמואש חלק ניכר מיצירתו האפית. הוא ראה בעיר "אם חורגת לכל הגברים יישרי הדרך". שם למד את מנהגי הנוצרים וההינדים המקומיים, ואת הגאוגרפיה וההיסטוריה האזורית. הוא לקח חלק בעוד מסעות ימיים, הקשורים בפעילות צבאית של הפורטוגזים בזירות המזרח הרחוק. בחודשים פברואר-נובמבר 1554 הוא יצא להפלגה למפרץ הפרסי, במסגרת הארמדה של פרננדו דה מנזז, בה לקחו חלק יותר מ-1000 חיילים ומלחים ו-30 ספינות, ואת מרירותו באותה עת הוא הביע בשירו "Junto de um seco, fero e estéril monte" ("למרגלות גבעה שחונה, עקרה ומעוררת יראה"). עם חזרת הארמדה להודו הוא התמנה בידי המושל פרנסיסקו בָרֶטו, לו הקדיש מאוחר יותר את השיר "Auto do Filodemo", כ"נציב לענייני נפטרים בסביבותיה של סין" ("provedor-mor dos defuntos nas partes da China").
ב-1556 הוא נסע למקאו. שם הוא חי במערה, בה כתב חלק נכבד של "הלוזיאדות". באומץ לב הוא מנע את אובדן כתב היד של "הלוזיאדות", שכבר היה בשלבי כתיבה מתקדמים ("cf". Lus., X, 128), כאשר ספינה בה הפליג עלתה על שרטון בדלטת נהר המקונג. באסון הוא איבד את בת זוגו הסינית, שכונתה בפיו דינמני (Dinamene), לה הקדיש סדרת שירים. ייתכן כי טורי החריזה "Sôbolos rios" (בפורטוגזית ארכאית: "על פני נהרות") נכתבו בהשראת חוויה זו.
באוגוסט 1560 הוא חזר לגואה, ובשיר ארוך, כתוב באוקטבות, הוא ביקש את חסותו של המשנה-למלך, דום קונשטנטינו דה ברגנסה. לאחר שנכלא בעוון צבירת חובות, הוא פנה בחרוזי תחנונים כלפי המשנה-למלך החדש, דום פרנסישקו קואוטיניו, הדוכס של רדונדו, בבקשה לשחררו.
ב-1568 הוא הפליג לאי מוזמביק, ושם, בחלוף שנתיים, פגש אותו דיוגו קואוטו, אשר דיווח על כך בכתביו. בכתבים אלה, מוסיף ומפרט קואוטו כי המשורר "היה כה עני עד כי חי על חשבון חבריו" (נכתב בדקאדה השמינית של אסיה, בכתבי קואוטו). שם עמל קמואש על הגהת "הלוזיטאנים" וגם חיבר את יצירתו "חיבור פרי עטו של לואיש דה קמואש, כולל שירה, דיון על פילוסופיה ומדעים אחרים", שנגנבה מאוחר יותר, בעודו שוהה במוזמביק. דיוגו דה קואוטו מימן את מסע ההמשך של קמואש בחזרה לליסבון, אליה הוא הגיע ב-1570. ב-1578, הוא חזה ביציאתו של הצבא הפורטוגזי לצפון אפריקה, שם נערך קרב אל-קסר אל-כביר שהמיט אסון על האימפריה הפורטוגזית.
הוא מת ב-10 ביוני 1580 בבית ברובע סנטנה שבליסבון, ונקבר בחלקה רדודה במקום בלתי ידוע באחת מכנסיות הסביבה (מאוחר יותר, נבנה עבורו קבר סמלי במנזר ז'רונימוש). יום מותו מצוין כיום פורטוגל.
רוברט מקנמארה
רוברט סטריינג' מקנמארה (באנגלית: Robert Strange McNamara; 9 ביוני 1916 - 6 ביולי 2009) היה מזכיר ההגנה השמיני של ארצות הברית, בין השנים 1961 ל-1968, בממשליהם של הנשיאים ג'ון קנדי ולינדון ג'ונסון, במהלך מלחמת וייטנאם.
לאחר שהתפטר מתפקידו כמזכיר ההגנה בשנת 1968, מונה מקנמארה לנשיא הבנק העולמי ונשא בתפקיד עד 1981. מקנמארה נחשב למייסד ניתוח המערכות בתחום המדיניות הציבורית, שיטה אשר התפתחה וידועה בשם "ניתוח מדיניות".
מקנמארה זכור כמזכיר ההגנה אשר, יחד עם הנשיאים קנדי וג'ונסון, הסלים את מלחמת וייטנאם, בתקופת קנדי עלה מספר החיילים האמריקנים בווייטנאם לכ-16 אלף (לעומת תקופת הנשיא דווייט אייזנהאואר, אשר שלח לווייטנאם כ-500 חיילים), ולאחר מכן בתקופת ג'ונסון עלה מספר החיילים לכ-550 אלף חיילים.
מקנמארה זכור גם עקב מעורבותו בפעילות האמריקאית סביב קובה: הפלישה הכושלת למפרץ החזירים בתחילת כהונתו של קנדי וחלקו בניהול משבר הטילים בקובה, יחד עם הנשיא קנדי, בשנת 1962.
ראשית חייו.
רוברט מקנמארה נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה ב-9 ביוני 1916. אביו, רוברט ג'יימס מקנמארה, היה ממוצא אירי שהיגר לארצות הברית עקב רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד. תחילה אביו הגיע למסצ'וסטס ובהמשך עבר לקליפורניה. אימו הייתה קלרה נל לבית סטריינג'.
הוא סיים תואר ראשי בכלכלה, ותארים משניים במתמטיקה ובפילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. לאחר מכן סיים תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד. בהמשך עבד כרואה חשבון, עד לחזרתו לאוניברסיטת הרווארד, שם היה עוזר הוראה ולימד בבית הספר למנהל עסקים.
במסגרת תפקידו בהוראה, טווה מקנמארה קשרים עם חיל האוויר האמריקני, אליו הצטרף בשנת 1943, בדרגת קפטן. תפקידו בחיל האוויר היה ניתוח מערכות וסטטיסטיקה, אשר התמקדו בעיקר במפציצים האמריקניים, B-29, בעת מלחמת העולם השנייה, ובעיקר בחזית הסינית. מקנמארה השתחרר בשנת 1946 בדרגת לוטננט קולונל וקיבל את אות לגיון ההצטיינות.
לאחר שירותו הצבאי, הצטרף לתאגיד הרכב פורד, שם עסק בתפקידים כלכליים וניהוליים, עד שהתקדם וב-1960 מונה לנשיא הראשון של החברה שלא השתייך למשפחת פורד.
כמזכיר ההגנה.