שימושים נפוצים של המלקטת הם בתחום הקוסמטיקה, שם היא משמשת לתלישת שיער, שענים משתמשים במלקטות לטיפול בגלגלי שיניים זעירים ואספני בולים משתמשים בהן כדי לטפל בבולים.
בשפה.
בשפת הדיבור, "בפינצטה" מסמל בקפידה, בסבלנות, או תוך בררנות יתרה, למשל "לבחור בפינצטה".
בקרב הבולאים, המלקטת בעזרתה אוחזים את הבול, ומיועדת למניעת פגיעה בבול, מכונה "מַלְקֵט".
האגיס
האגיס (באנגלית: Haggis) הוא מאכל סקוטי מסורתי.
המרכיבים המסורתיים של האגיס הם חלקי פנים קצוצים של כבש (ריאות, כבד, לב) מעורבים עם בצל, קמח שיבולת שועל, שומן-כליות, תבלינים, מלח וציר. את התערובת דוחסים לקיבה ומבשלים כשלוש שעות. המאכל דומה מעט לקישקע מהמטבח האשכנזי.
היסטוריה.
למרות שמקובל להתייחס להאגיס כמאכל סקוטי במקורו, אין עדויות רבות לכך. היסטוריון האוכל אלן דוידסון מציין כי הרומאים הם העם הראשון הידוע במאכלים דמויי האגיס.
הסבר סביר הוא שהמאכל נוצר כמאכל של כורח, כדרך לנצל את החלקים הזולים, שכן בתקופות של רעב המוני אכלו כל מה שיכלו להשיג. עם זאת, נפוצות השערות מסורתיים למקור המאכל. השערה אחת נוגעת למנהגי השחיטה של השבטים הסקוטים. כשראש שבט שחט צאן או בקר, חלקי הפנים נותרו בידי אנשי השבט. השערה אחרת שמקור ההאגיס הוא בתקופה שסקוטים מצפון המדינה (היילנדס) רכבו לשוקי אדינבורו לסחור שם בבקר, ולקחו איתם כצידה לדרך תערובת מהמרכיבים הזמינים בביתם, ארוזה בקיבת כבש לנוחות הנשיאה לאורך זמן.
היסטוריונית המזון קלריסה דיקסון רייט טוענת כי מקור ההאגיס בסקנדינביה וכי הומצא על ידי ציידים כדרך מיידית לבשל חלקי פנים הנוטים להתקלקל במהירות, בסמוך לאתר הצייד ומבלי להזדקק לכלי בישול שיצטרכו לשאת עימם. הם קצצו את חלקי הפנים, מילאו בהם את הקיבה, ועור הבהמה שימש ככלי הבישול.
למרות המחלוקות אודות מקורו של המאכל, מוכר ההאגיס כיום כמאכל סקוטי אופייני, בין השאר בעקבות התשבחות שהרעיף עליו המשורר הסקוטי הלאומי, רוברט ברנס, ביצירתו "שיר הלל להאגיס" (Ode Tae a Haggis). בימיו של ברנס, במאה ה-18, האגיס היה מאכל פופולרי של העניים, שכן היה זול אך מזין, והוכן מחלקי פנים של כבש (חיית המשק הנפוצה ביותר בסקוטלנד), שהיו אמורים להיזרק לולא שימוש זה.
כיום חוגגים בשבוע של ה-25 בינואר את חגו של ברנס (המכונה "סעודת ברנס"), בין השאר באכילת האגיס.
האגיס כיום.
מסורתית, ובפרט בסעודת ברנס, ההאגיס מוגש עם "ניפס וטאטיס" - מחית תפוחי אדמה ולצידה מחית כרוב נפוס (סוג של לפת) ועם ויסקי סקוטי. רוטב מודרני, של ציר ויסקי, מלווה לעיתים את המנה.
האגיס נמכר במהלך השנה כולה בסופרמרקטים רבים ברחבי סקוטלנד ובאזורים מסוימים באנגליה. מותגים זולים ותעשייתיים, לרבות כאלו הנמכרים מחוץ לסקוטלנד, לרוב אינם ארוזים בקיבה אלא במעי מלאכותי, כמו נקניקיות.
ישנן גם גרסאות צמחוניות, האגיס בקופסת שימורים וכן האגיס מחלקי פנים של חזיר במקום כבש.
במזנוני פיש אנד צ'יפס סקוטים נמכר האגיס המטוגן בטיגון עמוק בבלילה. "האגיס בורגר" הוא קציצת האגיס המוגשת בתוך לחמנייה. בתערובת ההאגיס משתמשים לעיתים למילוי חזה עוף ולמתכונים אחרים המצריכים בשר טחון.
בארצות הברית נמכר האגיס מתוצרת מקומית, אך כיוון שחוקי בטיחות המזון אוסרים על שימוש במוצרים מסוימים (למשל, ריאות) למאכל אדם - ישנם מהגרים סקוטים "המבריחים" האגיס מקורי מסקוטלנד.
עבד אל-רחמן אל-ח'אג'
יהדות גאלאץ
בגאלאץ, עיר הנמל הגדולה והחשובה ביותר על הדנובה, ישבו יהודים מזה דורות רבים. על פי ההיסטוריון יוסף ברוצ'ינר, מי שהיה נשיא הקהילה היהודית של גאלאץ בשנים 1875 - 1898, היהודים הגיעו לגדות הדנובה בתקופת הכוזרים, במאה ה-8. מצבות יהודיות מהשנים 1590 - 1595 משמשות עדות ליישוב היהודים בגאלאץ במאה ה-16. יהדות גאלאץ ידעה ימים טובים וימים רעים, היא סבלה יחד עם יתר תושבי העיר את כיבושי העיר על ידי צבאות שונים, את המגפות ואת ההצפות של הדנובה ויובליה. יהדות גאלאץ סבלה מרדיפות דתיות מצד תושבי גאלאץ הרומנים ובמיוחד מצד היוונים המקומיים, שהיו גם מתחרים מסחריים, והימאיים היוונים. למרות הרדיפות ידעו היהודים להתגבר ולשגשג יותר משכניהם ומקרבם יצאו אנשי רוח ותעשיינים בולטים בקנה מידה ארצי.
לאחר רדיפות תקופה השואה ברומניה והצקות המשטר הקומוניסטי, שבא לאחר מכן, כמעט כל יהודי גאלאץ עזבו אותה ומרביתם עלו לישראל.
תולדות יהדות גאלאץ.
אזכורים ראשונים.
במחצית הראשונה של המאה ה-15, בתקופתם של אלכסנדרו הטוב ושל שטפן הגדול היו היהודים הסוחרים העיקריים בנמל היחיד של נסיכות מולדובה ושמרו על הקשר עם האימפריה העות'מאנית. יהודים מגאלאץ השתתפו בקרבות לצד צבאו של מיכאי האמיץ, אולם, מאוחר יותר, שינה האחרון את יחסו ופגע קשה ביהודים.
גאלאץ, עיר נמל, ששכנה בדרום נסיכות מולדובה, על הגדה השמאלית של הדנובה, נקראה במאה ה-13 "האליצ'יול-מיק" והייתה חלק מנסיכות ברלאד. בגאלאץ נמצאו קברים יהודים מתוארכים לשנים 1590, 1595. בבית הקברות היהודי השני של גאלאץ יש אבן משנת 1629 ובשלישי אבן משנת 1774.
שטפאן טומשה השני (Ștefan Tomșa), השליט המולדבי ברבע הראשון של המאה ה-17, הזמין את יהודי למברג לבוא ולהתיישב בנסיכות מולדובה והם נענו להצעה ובמשך תקופה ארוכה הסחר הבינלאומי, שנערך דרך גאלאץ, נשלט על ידי היהודים, שנעזרו בקרובי משפחתם בלמברג ובאימפריה העות'מאנית.
רבי שמחה מזלוצ'יץ, שעבר דרך גאלאץ ב-1764, טען ש"היהודים החיים בגאלאץ הם יראים, עשירים ונדיבים". לדברי Andreew A. Bonar, Robert Mc Kheyne (Cheyne), שני מיסיונרים סקוטיים, שהגיעו לארצות הרומניות כדי לנצר את היהודים, היו בגאלאץ, בשנת 1839, כ-500 בני האמונה היהודית, שלבשו בגדים פולניים.
דמוגרפיה יהודית בגאלאץ.
יהודי גאלאץ היו אשכנזים, אך היו בקרבם גם מעט יהודים ספרדים, שכונו "ספניולים".
תרומת היהודים לפיתוח העיר.
ליהודי גאלאץ הייתה תרומה גדולה לפיתוח העיר, המסחר והתעשייה. ב-1760 היו בגאלאץ בתי המלאכה לתיקון כלי שיט של האחים מנדל, בית החרושת לסבון של קונצלמן, בית החרושת לסבון ונרות של באבאט ובית החרושת למשחת נעליים "אלבינה". ב-1844 נפתח בית חרושת לשימורי בשר, שייסד יהודי אוסטרו-הונגרי בעל אזרחות בריטית בשם סמואל גולדנר. זה היה מפעל גדול מאוד, שסיפק את הצרכים של הצי המלכותי הבריטי. היהודים גם החזיקו מחסני דגן ועץ, ששווקו לכל העולם דרך נמל גאלאץ. אוסקר גלדרן ומיליק הקימו ב-27 בפברואר 1888, בגאלאץ, בית חרושת ראשון לחוטי מתכת ומסמרים, שהתפתח וב-1912 העסיק מאתיים עובדים.
פגיעות ביהודים.
ביום הראשון של חג הפסחא, ב-1797, בעקבות ריב שפרץ בין שלושה יוונים ששחקו עם יהודי, היוונים שישבו בגאלאץ ערכו פרעות ביהודים, הכו אותם, שדדו את בתיהם, הרגו 4 יהודים והטילו אחרים לתוך הדנובה ושרפו את בית הכנסת על ספרי הקודש שבו. כומר רומני בשם איגנאט נתן מחסה בכנסייה שלו ל-70 יהודים, דאג למזונם והגן עליהם מזעם היוונים.
למנהג שרפתו של יהודה לא היו שורשים קדומים בנסיכות מולדובה ובנסיכות ולאכיה והובא אליהן על ידי מלחים יוונים במהלך המאה ה-19. המלחים היוונים הפיצו את המנהג בנמלי הדנובה ובעיקר בגאלאץ, הנמל העיקרי על הדנובה, שם הייתה גם קהילה יוונית גדולה, שחבריה התחרו בסוחרים היהודים המקומיים. ספינות יווניות רבות נהגו לעגון בגאלאץ ובשנת 1839 שני מיסיונרים סקוטים שעברו במקום ציינו שהמנהג נמשך למרות ששלטונות נסיכות מולדובה אסרו אותו בשנה הקודמת. באביב שנת 1840, כשהרוחות בגאלאץ להטו בהשפעת עלילת דמשק, השלטונות בגאלאץ הוציאו לרחוב את המשטרה והצבא, כדי להפסיק את הבערת הבובה, מחשש שזה עלול להתפתח לפרעות ביהדות גאלאץ.
במאה ה-19, בערי נסיכות מולדובה, יאשי, בקאו, גאלאץ, רומאן ומקומות נוספים היו עלילות דם נגד היהודים, עלילות עם תוצאות קשות. המקרה של פרעות פסח 1859 בגאלאץ אופייני למדי. בגאלאץ, בחג הפסחא של שנת 1859 היו פרעות אלימות בהן יהודים נהרגו ונפצעו, בתי כנסת נהרסו, גלילי תורה נשרפו, בתים וחנויות נבזזו ונהרסו והשלטונות בתגובה עצרו את היהודים. האירוע התחיל ביום 12 באפריל 1859 עם האשמה שהיהודים הוציאו דם מידו של ילד נוצרי ולמחרת בלילה נעצרו 15 יהודים. ב-14 באפריל, בשעת התפילה, אלפי נוצרים התנפלו על בית הכנסת והכו ביהודים. 50 ספרי תורה, ספרים קישוטים ותשמישי דת שונים הועלו באש ואת הרהיטים השונים נפצו. כל בתי היהודים נבזזו והיהודים, גברים נשים וילדים, הוכו עד זוב דם. פניות לקונסולים הזרים לא עזרו. הברון רוטשילד התערב וביקש את הגנתו של אלכסנדרו יואן קוזה ולאחר מכן שוחררו העצורים ללא משפט. כעבור כמה שנים, ב-21 בספטמבר 1868, פרצה שוב עלילת דם בגלל ילד נוצרי שנחתך בעת שגזר ממחטות עבור יהודי. השמועה גרמה לפרעות בהן נהרסו 4 בתי כנסת ונפצע 90 איש. בין לבין, בשנת 1867, במסגרת המבצע לגירוש ה"משוטטים" (יהודים שלא יכלו להוכיח מקום עבודה) הוטבעו לתוך הדנובה מספר יהודים שהשלטונות העות'מאניים סירבו לקבל אותם. פרשה זו הגיעה לעיתונות הצרפתית.
בשנת 1932 היו בעיר התפרצויות אנטישמיות אלימות, כולל הכאות והרס בתי עסק, לרגל קיומו בעיר של קונגרס ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית בהנהגתו של אלכסנדרו קונסטנטין קוזה.
תקופת השואה.
ב-30 ביוני 1940, בתקופת ההינתקות מבסרביה, חיילים רומנים ערכו טבח ביהודים שהיו במעבר בגאלאץ, בדרך לבסרביה והרגו כ-400. התירוץ לטבח גאלאץ היה שהם לא נשמעו להוראות החיילים או ברחו ממשמרת. הנרצחים היו מבני יהדות בסרביה שהושמדה כמעט כליל כעבור זמן קצר.