גם במאה ה-20 רבים מן הכנרים המפורסמים היו יהודים כמו: ברוניסלב הוברמן, פריץ קרייזלר, יוזף סיגטי, יאשה חפץ, דוד אויסטרך ובנו איגור אויסטרך, אלכסנדר שניידר, יהודי מנוחין, אייזק שטרן, גדעון קרמר, יצחק פרלמן, פנחס צוקרמן, שלמה מינץ, מקסים ונגרוב, חגי שחם, ורבים אחרים. חמשת האחרונים הם ישראלים. הכנר יוזף יואכים היה אף הוא ממוצא יהודי. הארץ הראשונה שממנה יצאו כנרים גדולים היא ככל הנראה איטליה. אחד מהבולטים בתחום היה, כאמור, ניקולו פאגאניני, שכתב לכינור וניגן בכינור, אך ידועים גם אנטוניו ויוואלדי, צינו פרנצ'סקטי, סלבטורה אקרדו ואחרים. כיום הולך וגדל חלקם של כנרים אסייתיים על במות אולמי הקונצרטים.
מלחינים רבים כתבו קונצ'רטי לכינור, ובהם קלאודיו מונטוורדי, ארכאנג'לו קורלי, באך, ויוואלדי, מוצרט, בטהובן, מנדלסון, ברהמס, צ'ייקובסקי, מקס ברוך, סיבליוס, בארבר, ויוטי, בריו ורבים אחרים. צ'ייקובסקי, פאגאניני ווייניאבסקי הלחינו קונצ'רטי בעלי תביעות וירטואוזיות גבוהות במיוחד.
היו מלחינים שכתבו יצירות לכינור במיוחד עבור כנרים מפורסמים שחיו בימיהם, כגון ברהמס, שכתב את הקונצ'רטו לכינור שלו עבור ידידו הכנר יוזף יואכים. כמו כן, לכמה מן הכנרים הייתה נטייה להיקשר למלחינים מסוימים, כגון הכנר יוזף סיגטי שחבר למלחין בלה בארטוק.
זרזיר אירופאי
זרזיר אירופי
בן-ציון תומר
בן-ציון תומר (טייטלבוים) (1928 – 21 באפריל 1998) היה משורר, מחזאי עברי ומתרגם.
ביוגרפיה.
תומר נולד בבילגוריי שבפולין בשנת תרפ"ח (1928). גלה עם משפחתו לברית המועצות בשל מלחמת העולם השנייה. הגיע כנער לסמרקנד שבאוזבקיסטן. עלה לארץ ישראל במסגרת עליית "ילדי טהראן" – ילדים יהודים בגילים שונים שהורשו בשנת 1943 לעלות ארצה, דרך טהראן, במסגרת עסקה עם האמריקאים והג'וינט. למד בשומריה שבקיבוץ משמר העמק, ונמנה עם מייסדי קיבוץ רבדים של "השומר הצעיר" בגוש עציון. נפל בשבי הלגיון הערבי עם מגיני הגוש, ושהה בשבי הירדני כתשעה חודשים. לאחר שחרורו השלים לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים. במקביל ליצירתו שירת בתפקידים של נספח תרבות ויועץ תרבות במשרד החוץ וכהן כיו"ר התאחדות הסופרים בישראל.
ספר שיריו הראשון, "נהר חוזר", יצא לאור בשנת 1959. בשנת 1961 כתב את מחזהו המפורסם, "ילדי הצל", שהוצג בתיאטרון הבימה בשנים 1962–1963 ויצא לאור בהמשך אותה שנה. המחזה זכה להצלחה רבה, והוא נלמד כיום בישראל כחלק מתוכנית הלימודים בספרות. המחזה עוסק בחברה הישראלית בשנות החמישים, ונמצאת בו תשתית אוטוביוגרפית מסוימת, שכן בדומה לתומר, גיבור המחזה (יורם) הוא ניצול השואה שהגיע ארצה עם ילדי טהראן. במחזה מובע רגש אשמה חריף, שככל הנראה שאוב מתחושותיו של תומר עצמו. המחזה התפרסם מאוד, הועלה מעל בימות שונות אלפי פעמים, ומוצג עד היום במסגרות תיאטרליות וטלוויזיוניות שונות. הוא תורגם לאנגלית, לצרפתית ולספרדית.
נפטר בתל אביב בגיל 70 ונטמן בבית העלמין ירקון.
יצירה מפורסמת נוספת של תומר היא השיר נוסח, שעוסק בקשריו עם עברו, ונכלל גם הוא בתוכנית לימודי הספרות בישראל.
מבין שיריו התפרסם בארץ שירו: "בעוד שעה אחזור" שהולחן על ידי יוחנן זראי.
אמרה מפורסמת שלו היא: "חשוב לזכור שהייתי אדם אבל מה שיותר נורא זה שגם הם היו בני אדם".
ספריו.
כמו כן פרסם תרגומים, ובהם גם ספרי ילדים.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
ניו סאות' ויילס
ניו סאות' ויילס (באנגלית: New South Wales; בתרגום: ויילס הדרומית החדשה) היא אחת ממדינות אוסטרליה, והיא הוותיקה והמאוכלסת ביותר מבין המדינות.
ניו סאות' ויילס ממוקמת צפונית לוויקטוריה ודרומית לקווינסלנד, בדרום מזרחה של אוסטרליה.
המושבה נוסדה בשנת 1788 וכללה את רוב שטחי יבשת אוסטרליה. במהלך המאה ה-19 הופרדו ממנה שטחים על מנת ליצור את המושבות הבריטיות: טסמניה (בשנת 1825), אוסטרליה הדרומית (1834), ויקטוריה (בשנת 1851), וקווינסלנד (בשנת 1859).
היסטוריה.
התושבים המקוריים של ניו סאות' ויילס היו שבטים אבוריג'ינים אשר הגיעו לאזור לפני כ-40,000 עד 60,000 שנה. לפני ההתיישבות האירופית היו כ-250,000 אבוריג'ינים באזור. האזור נחשף לראשונה למערב על ידי ג'יימס קוק בשנת 1770. הוא קרה למקום "ניו ויילס" על שם הארץ ויילס. בהמשך השם עודכן ל"ניו סאות' ויילס".
בשנים 1788–1792 הוקם היישוב המערבי הראשון. האזור פותח מאוד בתחילת המאה ה-19. בשנת 1839 צ'ארלס דרווין ביקר באזור. באמצע המאה שטחי אוסטרליה חולקו לטריטוריות שונות. הקולוניה הנוכחית של ניו סאות' ויילס הוקמה בשנת 1855. כ-15 שנה קודם לכן, בשנת 1840, הופרדה ניו זילנד מהטריטוריה על ידי ויליאם הובסון כתוצאה מהסכם ואיטנגי.
לקראת סוף המאה החלה להיווצר התנועה לאיחוד אוסטרליה, דבר שגרם למחלוקות רבות בתוך המדינה לגבי היותה מדינת סחר חופשי, ולגבי גבולותיה עם המדינה השכנה ויקטוריה.
בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה הכלכלה המקומית שגשגה, בעיקר לטובתם של החקלאים. בשנת 1919 הוקמה במדינה המפלגה הלאומית של אוסטרליה על ידי המקומי ארל פייג'. המשבר הכלכלי העולמי שאירע בשנת 1929 גרם לסכסוכים פוליטיים ומעמדיים בניו סאות' ויילס. האבטלה ההמונית ועליית המחירים גרמו למשברים רבים בחקלאות הכפרית ובסחר בערים. משברים אלו גרמו לעלייתה של ממשלת לייבור מקומית בנובמבר 1930. כשנה וחצי לאחר מכן הוקמה ממשלה שמרנית.
בעשורים שלאחר מכן שלטה שוב מפלגת הלייבור, שלקראת סוף שלטונה (1965) בנתה את בית האופרה של סידני, בנייה שהובילה למשבר פוליטי ולנפילת הממשלה והחלפתה על ידי המפלגה הליברלית. מפלגה זו שלטה במדינה כ-11 שנה. בשנים 1976–1988 הלייבור שלטו שוב בניו סאות' ויילס.
גאוגרפיה.
מדינת ניו סאות' ויילס גובלת בצפונה במדינת קווינסלנד, בדרומה במדינת ויקטוריה ובמערבה במדינות אוסטרליה הדרומית. המדינה שוכנת לחוף הים הטסמני. בתוך שטחה של מדינת ניו סאות' ויילס נמצאות הטריטוריות הפדרליות:
הערים העיקריות במדינה (מצפון לדרום):
שלוש ערים אלה שוכנות לאורך חוף הים.
ערים נוספות במדינה הן אולבורי, בקורן היל, דובו, טאמוורת', ארמידייל, ליסמור נווארה וקופס הרבור.
ב-28 בדצמבר 1989 התחוללה רעידת אדמה בעוצמה 5.6 בסולם ריכטר, באזור ניוקאסל. אף על פי שרעידות אדמה באוסטרליה שכיחות למדי - זו הייתה הרעידה הראשונה שנרשמו בה אבדות בנפש, נהרגו 13 איש ונפצעו כ-160.
אזורים גאוגרפיים.
את מדינת ניו סאות' ויילס ניתן לחלק לארבעה אזורים גאוגרפיים:
ממשל.
חוקת מדינת ניו סאות' ויילס משנת 1856 קובעת את צורת השלטון במדינה (החוקה תוקנה מספר פעמים מאז כתיבתה, אך צורת השלטון לא שונתה).
מאז שנת 1901 מהווה ניו סאות' ויילס אחת ממדינות קהיליית אוסטרליה, ויחסיה של המדינה לקהילייה קבועים בחוקת אוסטרליה.
בית המחוקקים של ניו סאות' ויילס מורכב משני בתים:
בראש המדינה עומדת כיום ראש השרים גלדיס ברג'יקיאן (Gladys Berejiklian), והמושלת המייצגת את המלכה היא מרגרט ביזלי.
כלכלה.
התוצר הגולמי של ניו סאות' ויילס הוא 265,966,000,000 דולרים אוסטרליים, שהם תוצר לנפש של 39,950 דולרים אוסטרליים, שיעור ייצור הנמוך במעט משיעור הייצור של הגדולות שבמדינות האיחוד האירופי.
דמוגרפיה.
62.9% מאוכלוסיית המדינה מתגוררת במטרופולין של סידני. מטרופולין מרכזית נוספת ושנייה בגודלה היא ניוקאסל.
השכלה.
בעיר סידני ממוקמות שבע אוניברסיטאות ציבוריות:
אוניברסיטאות ציבוריות וקמפוסים בערים אחרות במדינה:
קומונה
קוֹמוּנָה (בעברית, על פי החידוש העכשווי של האקדמיה ללשון העברית: מִשְתָּף) הוא מבנה חברתי בו קבוצת בני אדם שאינם בהכרח קרובי דם, מתארגנים באופן וולונטרי כחברה שיתופית בנכסיה, בייצור ובצריכה. חלק מן הקומונות מנסות למעשה להוות מעין "משפחה מורחבת" המבוססת על יחסי אינטימיות חברתית, שיתוף חומרי, רגשי ורוחני תוך שוויון מעמדי כלכלי ופוליטי. רעיון הקמת הקומונה ואף ברית בין קומונות הוא נדבך מרכזי בניסיון לצמצום יחסי כוח ושליטה של אדם באדם מה שכונה בפי מרטין בובר "צמצום העודף הפוליטי". כלי חברתי זה משמש בתפיסות כנצרות הקדומה, האנרכיזם, והסוציאליזם האוטופי כמכשיר ליצירת שינוי חברתי מלמטה ולהביא לחברה אלטרנטיבית.
לקומונה היסטוריה ארוכה: שורשיה מתחילים מהשבטים בחברות הפשוטות, "החמולה", דרך ראשית הנצרות, הנזירות של ימי הביניים ונזירויות במזרח אסיה, שוב דרך התיישבות בעולם החדש בעיקר במושבות מאוחר יותר בארצות הברית, בקיבוץ ובקבוצה בישראל, באשראם בהודו ועוד. כיום פזורות ברחבי העולם אלפי קומונות בכל היבשות.
מקובל לראות כ"מקור הקומונות" המערביות את ההתפתחות הקומונלית בארץ ישראל בתקופת בית שני. עדויות ארכאולוגיות ומגילות שנשתמרו מציינות כי כת האיסיים (ממצדה) וכן כת ים המלח (מגילות קומראן, יש הטוענים כי מדובר למעשה באותה כת), קיימו באותה תקופה אורח חיים שיתופי-דתי. יש האומרים כי הנוצרים הראשונים הושפעו מהם וקיימו אף הם אורח חיים שיתופי בהתבסס על הכתוב במעשי השליחים: "וכל-המאמינים התאחדו יחד וכל-אשר להם היה לנחלת כלם. וימכרו את-אחזתם ואת-רכושם ויחלקו לכלם לאיש איש די מחסורו. ויום יום היו שקדים להיות במקדש לב אחד ויבצעו את-הלחם בבית בבית" (פרק ב' פסוקים 44–46).