שאטו לאטור (צרפתית: Château Latour) היא אחוזת יין צרפתית, המייצרת יין שמדורג כגידול ראשון לפי סיווג היינות של 1855 בבורדו .
שאטו לאטור ממוקם בשוליים הדרום-מזרחיים של הכפר פויאק שבאזור המדוק בצפון-מערב בורדו, בגבולו עם סנט-ג'וליין, כמה מאות מטרים מגדות שפך הנהר ז'ירונד.
האחוזה מפיקה שלושה סוגי יין אדום. בנוסף ליין הראשון שלה (Grand vin), קיים מאז 1966 יין שני Les Forts de Latour, ויין שלישי המופץ מדי שנה מאז 1990 תחת התווית "פויאק".
היסטוריה.
האחוזה מאוכלסת מאז ראשית המאה ה-14, ובשלהי המאה ה-14 הוקם חיל מצב 300 מטרים משפך הנהר על מנת להגן על השאטו מפני מתקפה במהלך מלחמת מאה השנים. מצודה זו, מגדל הסיינט-מובר או לה טור אן סיינט-מוברט, העניק את שמו לאחוזה הסובבת את המצודה והיה בידיים אנגליות עד לחוזה קסטיליון ב-1453.
המגדל המקורי אינו קיים עוד, אולם בשנות העשרים של המאה ה-17, נבנה מגדל מעגלי (לה טור דה סיינט-לומברט) באחוזה ואף על פי שהוא תוכנן למעשה כמקום לגידול יונים, הוא נותר סמלם של הכרמים.
למרות שגפנים היו נטועות באתר מאז המאה ה-14, לאטור נודע ככרם המניב יינות משובחים כבר מסוף המאה ה-17 כאשר ירש אותו אלכסנדר דה סגור, אשר הוסיף להחזקותיו את שאטו לאפיט ב-1716. ב-1718 בנו ניקולאס אלכסנדר, המרקיז דה סגור הרחיב את מעגל רכישותיו ביינות העילית וקנה את שאטו מוטון ושאטו קלון-סגור והחל ביצור יין המשובח באיכותו.
למרות שיין שאטו לאטור לא האריך ימים כמו שאטו לאפיט, הרי שהוא קנה לעצמו מעמד ובשנת 1800 היה שווה פי עשרים יותר מאשר יין בורדו פשוט. סיווגו כאחד מארבעת הגידולים הראשונים בסיווג היינות של 1855 בבורדו הבטיח את הצלחתו המתמשכת ובשנות השישים של המאה ה-19 נבנה בניין השאטו הקיים עד לימינו.
ב-1963 מכרו שלושת היורשים ממשפחת סגור שלושה רבעים ממניות שאטו לאטור לחברות הבריטיות הארווי מבריסטול ולקבוצת פירסון. ב-1989 רכשה את השאטו חברת אלייד ליונס בסכום של כ-110 מיליוני פרנקים וב-1993 הושבה הבעלות הצרפתית כאשר רכש אותו המיליארדר הצרפתי אמיל פינו עבור 86 מיליון פרנקים.
לאטור בין הראשונים בגידולים הראשונים שהמיר את כל תהליך יצור היין שלו למודרני, כשהחליף את התסיסה בחביות עץ האלון הישנות ובמקום זאת התסיס את היין בחביות פלדת אל-חלד בשנות השישים.
תוצרת.
כרמי האחוזה נאמדים ב-780 דונם, מתוכם 470 דונם בסמוך לשאטו מכונים l'Enclos. זני הענבים הגדלים הם כ-80% קברנה סוביניון, 18% מרלו, ו-2% קברנה פראן ופטיט ורדו.
היין הראשון, שאטו לאטור, מורכב מתמהיל של 75% קברנה סוביניון, 20% מרלו, ומידה שווה של פטיט ורדו וקברנה פראן, ועל פי רוב מניב תוצרת שנתית של כ-18,000 ארגזים (בכל ארגז תריסר בקבוקים). היין השני לה פורט דה לאטור מכיל 70% קברנה סוביניון ו-30% מרלו וממנו נעשים כ-11,000 ארגזים לערך.
שאטו לטור
פסק דין בוסמן
מלאבס
באני
בלוטת האיצטרובל
צ'ינגדאו
צִ'ינְגְדָאוֹ (בסינית מפושטת: 青岛; בסינית מסורתית: 青島; בפין-יין: Qīngdǎo; מילולית "אי טורקיז"; ) היא עיר נמל תת-מחוזית במחוז שאנדונג שבמזרח הרפובליקה העממית של סין. ע"פ מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית תת-המחוז העירוני מנתה כ-10 מיליון תושבים, מתוכם כ-7.1 מיליון בשטח האורבני. העיר היא מרכז עסקים גדול שכלכלתה גדלה במהירות. הנמל שבעיר נחשב לנמל המרכזי במחוז שאנדונג ולאחד הנמלים הגדולים והעשירים ביותר במזרח סין.
בשנת 1898 קיבלה הקיסרות הגרמנית לידיה את צ'ינגדאו לתשעים ותשע שנים. הגרמנים כינו את העיר צינגטאו. הם החזיקו בעיר עד 1914. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה כבשה יפן, שהייתה חלק ממדינות ההסכמה, את העיר לאחר המצור על צ'ינגדאו. במשך הזמן בו שלטו בעיר פיתחו הגרמנים תשתית תעשייתית נרחבת, שכללה הקמת מערכת חינוך, תאורת חשמל, מסילת רכבת וכו'. ההשפעות הגרמניות מורגשות מאוד בעיר, והסינים מתפארים בגרמניה הקטנה שלהם.
מדי שנה מתקיים בעיר פסטיבל הבירה. מבשלת צינגטאו, שנוסדה בצ'ינגדאו ב-1903 על ידי גרמנים, היא בעלת שם עולמי.
בשנת 2008 אירחה צ'ינגדאו את תחרויות השיט של אולימפיאדת בייג'ינג. ב-2018 העיר אירחה את מנהיגי מדינות ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה בפסגה משותפת שנערכה בעיר.
בעיר ממוקמים המטות הראשיים של חברות הענק הסיניות Hisense לאלקטרוניקה ו-Hăiěr (האייר, 海尔) למוצרי חשמל.
גאוגרפיה.
תת-המחוז משתרע על פני 11,229 קמ"ר ב שבמזרח מחוז שאנדונג על החוף הצפון-מערבי הים הצהוב וגובלת בנציבויות העירוניות ינטאי מצפון-מזרח, ממערב, מדרום-מערב ומרוחקת כ-310 ק"מ מדרום-מזרח לבירת המחוז ג'ינאן. רוב העיר מכוסה גבעות ולאורך הים חופי רחצה רבים.
בלוטת הפאראתירואיד
סומאטוסטאטין
הורמון פאראתירואידי, או PTH, הוא הורמון המיוצר על ידי בלוטת יותרת התריס ומכיל 84 חומצות אמינו.
ל-PTH תפקיד חשוב בפיקוח על משק הסידן ובוויסות רמת הסידן בדם: קליטתו בעצמות גורמת לשחרור הסידן הכלוא בהן, קליטתו בכליות מונעת הפרשת סידן אל השתן, וקליטתו במעי גורמת להגברת קליטת הסידן ממערכת העיכול.
ל-PTH זמן מחצית חיים קצר במיוחד: כ-4 דקות בלבד. רמה תקינה של PTH בדם היא בטווח של 10–60 pg/ml.
מסתו המולקולרית של ה-PTH היא 9.4 .
שרה קלארק
שרה קלארק (באנגלית: Sarah Clarke; נולדה ב-16 בפברואר 1972 במיזורי, ארצות הברית) היא שחקנית טלוויזיה וקולנוע אמריקאית הידועה בעיקר בשל תפקידה בסדרת הטלוויזיה 24.
ביוגרפיה.
שחרותה.
קלארק נולדה במיזורי, ארצות הברית, בתם של קרוליין, עקרת בית, וארנסט, מהנדס.
קלארק למדה אמנות ואיטלקית באוניברסיטת אינדיאנה. את שנת לימודיה האחרונה העבירה קלארק באיטליה, שם החלה להתעניין במשחק.
קריירה.
הופעתה הראשונה של קלארק הייתה בפרסומת לפולקסווגן ב-1999, הופעה שעליה קיבלה פרס. ב-2000 הופיעה קלארק בתפקיד מינורי בסרט "Pas de deux" וקיבלה פרס על השתתפותה בפסטיבל סרטים בברוקלין. מאז קיבלה קלארק מספר תפקידים מינוריים בסרטים: "הכל על ג'ורג'" (2000), "התאונה" (2001), ובסדרות: "אד" ו"סקס והעיר הגדולה".
ב-2001 גילמה קלארק את נינה מיירס בסדרה "24", ובמהלך העונה השנייה והשלישית היא שיחקה בתפקיד אורח. בסך הכל הופיעה 36 פרקים. היא קיבלה על תפקידה בסדרה את "פרס לוויין הזהב" של האקדמיה לעיתונות בינלאומית. קלארק השתתפה גם במשחק המבוסס על הסדרה "24".
בהמשך שיחקה קלארק בתפקיד אורח בסדרה "האוס" בתפקיד מכורה לעבודה ובדמדומים כאמה של בלה.
ב-2009 שיחקה בסדרה "סמוך עלי" בתפקיד אשתו של מייסון מקגווייר (אריק מקורמק), ושיחקה בסרט "נשים מסובכות".
ב-2010 שיחקה בסרט דמדומים בו גילמה את רנה דווייר- אמא של בלה סוון (קריסטן סטיוארט). היא השתתפה גם בשלושת סרטי ההמשך.
חיים אישיים.
קלארק נפגשה עם בעלה, זנדר ברקלי, בצילומים לסדרה 24 שבה הוא שיחק את ג'ורג' מייסון. ב-2002 הם התחתנו, ונולדה להם בת ב-23 בספטמבר 2006. במרץ 2010 נולדה בתם השנייה.
קזימיר
אזור מושפע מחום
אזור מושפע מחום (HAZ - Heat Affected Zone) הוא האזור בחומר מתכתי או תרמופלסטי, אשר המיקרומבנה והתכונות שלו משתנים על ידי הלחמה או פעולות חיתוך הדורשות חום רב. החום שנוצר בתהליך והקירור שלאחריו גורמים לשינוי במשטח שמסביב להלחמה. רמת השינוי בתכונות החומר תלויה בחומר עצמו, בחומר שבאמצעותו מבצעים את ההלחמה, ובכמות וריכוז החום שבעזרתו מלחימים.
ערך הדיפוזיה התרמית של החומר הוא בעל תפקיד חשוב בנושא: אם קצב הדיפוזיה מהיר, החומר מתקרר מהר יותר והאזור HAZ הוא יחסית קטן; אחרת, דיפוזיה נמוכה גורמת לקירור איטי ואזור HAZ גדול. גם כמות החום חשובה - חום רב יגדיל את ה-HAZ.
הדוכסות הגדולה של ליטא
הדוכסות הגדולה של ליטא (בליטאית: Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė; ברותנית מערבית (סלאבית עתיקה): Wialikaje Kniastwa Litowskaje, Ruskaje, Żamojckaje; בבלארוסית: Вялікае Княства Літоўскае, Vialikaje Kniastva Litoŭskaje; בפולנית: Wielkie Księstwo Litewskie) הייתה מדינה במזרח אירופה שהתקיימה מהמאה ה-12 ועד המאה ה-18. הדוכסות נוסדה על ידי הליטאים, אחד השבטים הבאלטים הפגאניים שמוצאו ממזרח ליטא ומערב בלארוס של היום. מהמאה ה-13 התערו השליטים הבאלטים בשבטים סלאביים, אבותיהם של הבלארוסים המודרניים וקיים ויכוח האם הייתה ליטא מדינה באלטית החל מאותה תקופה.
לאחר היווסדה התפשטה הדוכסות וכבשה שטחים גדולים שהיו שייכים לרוס של קייב. הדוכסות הגדולה של ליטא כללה את השטח עליו שוכנות המדינות ליטא, בלארוס, אוקראינה, חלקים מלטביה, מולדובה, רוסיה ופולין. בשיא התפשטותה, במאה ה-15, היא הייתה המדינה הגדולה באירופה. החל מהמאה ה-14 הורכבה רוב אוכלוסיית הדוכסות מסלאבים מזרחיים. מסיבה זו מקובל להתייחס לדוכסות כאל מדינה סלאבית החל מתקופה זו.
הרחבת שטחי השליטה של הליטאים החלה במאה ה-12 על ידי פשיטות על הערים העשירות נובגורוד ופסקוב. במאה ה-13 החלו המלחמות עם המסדר הטבטוני והליבוני. בתקופה זו עלה לשלטון הדוכס מינדאוגאס (בליטאית: Mindaugas, בבלארוסית: Міндоўг, Mindoŭh). בסביבת 1250 הוא התנצר באחת הכנסיות הראשונות בדוכסות שנבנתה בעיר לובץ'. בעקבות קבלת הנצרות הוא הוכתר למלך ליטא ב-1253. נסיגתו מהנצרות הביאה להורדת הממלכה לדרגת דוכסות גדולה ובתואר זה התייחסו לליטא החל מהמאה ה-14.
הממלכה הרב-לשונית התהוותה בזמן שלטונו של הדוכס הגדול גדימינאס (ליטאית: Gedimínas, בלארוסית: Гедзімін, Hedzimin).
בזמן שלטונו של בנו, אלגירדאס (ליטאית: Álgirdas, בלארוסית: Альгерд, Alherd), הדוכסות התפשטה לשיא שטחה הטריטוריאלי.