בכל וילאייט היו שלושה סוגים של בתי משפט. בית המשפט המוסלמי שפסק על פי השריעה שבראשו עמד קאדי, בית המשפט הפלילי שבראשו עמדו שלושה שופטים מוסלמים ושלושה שאינם מוסלמים בניהולו של השופט החוקר, ובית משפט מסחרי שפסק על פי חוקי המסחר. מעל לשלושת בתי משפט אלו פעל בית הדין לערעורים שבו היו חברים שלושה שופטים מוסלמים ושלושה שאינם מוסלמים בניהולו של השופט החוקר. לבתי משפט אלו הופנו מקרים מבתי המשפט המקבילים שפעלו ברמת הסנג'קים.
יישום.
מכיוון שמבנה חדש זה דרש השקעות כספיות ניכרות, ומכיוון שנדרשה גם הכשרה של אנשי מנהל הוחלט ליישמו בהדרגה. לשם כך נבחרו ארבעה וילאייטים כמודל: וילאייט הדנובה ("Tuna vilayeti"), איחוד של שלושה איילטים: איילט סיליסטרה (שמרכזה בסיליסטרה, כיום בבולגריה), איילט וידין (שמרכזה בווידין שבבולגריה) ואיילט ניש (שמרכזה בניש שבסרביה); וילאייט ארזורום; וילאייט חלב; ווילאייט בוסניה. מידהט פאשה הוצב בראש וילאייט הדנובה. ב-1865 כבר היו ארבעת הוילאייטים מאורגנים ופעילים, ולכן נוספו אליהם שנה אחר כך הווילאייטים של סוריה (הקרויה גם וילאייט דמשק וכללה שטחים גם בארץ ישראל), טריפוליטניה שבלוב ואדירנה שבאסיה הקטנה, ב-1867 נוספו עוד 13 וילאייטים, ובשנת 1871 יצא קובץ חוקים מתוקן שבו צומצמו האזורים המנהליים וניתנה סמכות נוספת לוואלי. התהליך הסתיים ב-1876, כאשר הוקמו כל עשרים ושבעה הוילאייטים המתוכננים, למעט חצי האי ערב והמחוזות האוטונומיים בפועל כמו מצרים. יוצא דופן נוסף היה הסנג'ק של ירושלים שהורחב וכלל את עזה והיה כפוף ישירות לממשל המרכזי ולא לווילאייט סוריה (או וילאייט דמשק) כפי שהיה הדבר בתקופת האיילטים. חוק הווילאייטים של 1864 היה תקף עד 1913 שאז הוחלף בחוק וילאייטים חדש הממשיך לשמש גם כיום כבסיס לשיטת החלוקה למחוזות של טורקיה המודרנית.
חוקרים חלוקים בדעתם לגבי הצלחת התהליך. יש הטוענים כי למרות הביקורת על שיטת הממשל החדשה, למשל שהגידול בביורוקרטיה הקשה על חיי התושבים והממשל, הרי שבסופו של דבר יותר מיסים הגיעו לקופת האוצר המרכזי, הביטחון הפנימי השתפר, ובתי המשפט הגנו טוב יותר מבעבר על הנתינים בפני התעמרות של המושלים המקומיים. לעומתם יש הטוענים כי שיטת הממשל החדשה, במסגרתה מונו כל אנשי הממשל מרמת הקאזה ומעלה על ידי השלטון המרכזי, הביאה להגברת השחיתות והנפוטיזם.
אול דויניו לנגאי
אוֹל דוֹינְיוֹ לנגאי (במסאית: "הר האלוהים") הר געש שכבתי פעיל השוכן בצפון טנזניה, חלק מהשבר הסורי-אפריקני במזרח אפריקה. ההר שוכן מדרום לאגם נטרון ולגבול בין טנזניה לקניה. הר הגעש ייחודי בין הרי הגעש הפעילים בכך שהוא פולט לבה נטרוקרבונטיטית, סוג ייחודי של קרבונטיט געשי. הבדל נוסף הוא הטמפרטורה של הלבה בהיפלטה – 510°C, טמפרטורה נמוכה במידה משמעותית מזו של לבה בהרי געש אחרים. כמה הרי געש קרבונטיטיים רדומים שוכנים בקרבת מקום, כולל הר הומה.
תיאור וגאוגרפיה.
אול דויניו לנגאי הוא הר הגעש הפעיל היחיד בצפון טנזניה. הוא מתנשא לגובה של 2,962 מטרים, כ-2,100 מטרים מעל לסביבתו. צורתו חרוט כשקוטרו בבסיסו 12 קילומטרים. בפסגתו שני לועות. ממדיו של הלוע הדרומי שאינו פעיל 200 על 300 מטרים ושל הלוע הצפוני הפעיל 300 על 400 מטרים.
היסטוריה של התפרצויות.
אול דוניו לנגאי הוא הר געש צעיר במונחים גאולוגים וגילו מוערך בין 350,000 ל-400,000 שנים. ההר הופיע במפת מזרח אפריקה משנת 1855, שבה צוין בטעות כי ההר מושלג בשל הגוון הלבן של קרבונטיט לאחר בליה. על היותו הר הגעש פעיל נודע לאירופאים לראשונה לאחר אמצע המאה ה-18 מסוחרי עבדים ערבים. ד"ר גוסטב פישר (Gustav Fischer) היה האירופאי הראשון שחזה בהתפרצות ההר ב-1883. קילוחי לבה דווחו בין 1904 ו-1910 ושוב בין 1913 ו-1915. התפרצות עזה התחוללה ביוני 1917, והאפר מהתפרצות זו שקע במרחק של 48 קילומטרים מההר.
התפרצות דומה התרחשה במשך כמה חודשים ב-1926 ובין יולי לדצמבר 1940, והאפר ממנה הגיע עד לוליונדו כ-100 קילומטרים מההר. כמה התפרצויות משניות של לבה נצפו ב-1954, 1955, 1958 ובתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20.
כאשר התפרץ אול דויניו לנגאי ב-14 באוגוסט 1966 דיווחו שני גאולוגים אנגלים, דוסון (John Barry Dawson) וקלארק (G. C. Clark), שסיירו בלוע שבוע אחר כך, כי ראו "עמוד עבה של אפר שחור" שהתרומם לגובה של כ-900 מטרים מעל הר הגעש ונישא ברוח צפונה כלפי אגם נטרון. כאשר טיפסו השניים על חרוט הפליטה הם תיארו פליטה רציפה של גז, אפר ואבק אפורים-לבנבנים ממרכז הבור.
החל ב-12 ביולי 2007 גרמה הפעילות הגעשית בהר לרעידות אדמה קלות בקניה ובטנזניה. האחרונה שבהן התרחשה ב-18 ביולי 2007 בשעה 08:30 (זמן קניה). גודלה הוערך במגניטודה 6 והיא הורגשה בניירובי בירת קניה. הגאולוגים חשדו שהגידול הפתאומי ברעידות האדמה נבע מתזוזת מאגמה בתוך אול דויניו לנגאי. ההר התפרץ לבסוף ב-4 בספטמבר 2007 תוך שהוא שולח עמוד התפרצות וקיטור למרחק 19 קילומטרים במורד הרוח וכיסה את המורדות הצפוניים והמערבים של ההר בקילוחי לבה טריים. ההתפרצות נמשכה בהפסקות לתוך 2008. בסוף פברואר 2008 דווח כי נראה שההתפרצות צוברת תאוצה, ואכן ב-5 במרץ התחוללה התפרצות עזה. באפריל היו תקופות רגיעה, למעט התפרצויות ב-8 וב-17 בו. פעילותו הגעשית נמשכה עד סוף אוגוסט 2008. ביקור בפסגה בספטמבר 2008 גילה שפליטת הלבה נמשכה משני פתחים קטנים בתחתיתו של לוע חדש. ביקורים שנערכו בלוע במרץ-אפריל 2009 הראו שפעילות זו נפסקה.
לבה.
בעוד שהלבה הנפלטת ממרבית הרי הגעש עשירה במינרלים סיליקטיים, הלבה של אל דויניו לנגאי היא קרבונטיטית ועשירה בפחמות נדירות של נתרן ואשלגן ובמינרלים הנדירים ניירריט וגרגוריט (שניהם נתגלו באול דוניו לנגאי). בשל הרכב יוצא דופן זה מתפרצת הלבה בטמפרטורות נמוכות יחסית שבין 500°C ל-600°C. בשל טמפרטורה נמוכה זו יש ללבה המותכת גוון שחור באור השמש במקום הגוון האדום האופייני למרבית הלבות, והיא דומה לבוץ שחור. הלבה גם נוזלית הרבה יותר מהלבות הסיליקטיות, לעיתים היא אפילו צמיגה פחות ממים. מינרלי הפחמות הנתרניים והאשלגניים של הלבה הנוצרת באול דויניו לנגאי אינם יציבים על פני השטח. הם סופחים מים ונוטים להתפרק במהירות, צבעם משתנה משחור לאפור ואז לחום, ובסופו של דבר ללבן. גם מרקם הסלע הנוצר מהתקררות הלבה משתנה עקב כך. תחילה הסלע קשה, אחר כך רך ואז הוא מתפורר. עקב כך שונה הנוף הגעשי של ההר מכל הר געש אחר על פני כדור הארץ.
שנת הכרעה
איילט
איילט (טורקית: Eyalet, טורקית עות'מאנית: ايالت) או גם פאשאליק היה היחידה השלטונית הגדולה ביותר באימפריה העות'מאנית עד לתקופת הטנזימאט. האיילט הוחלף בווילאייט ב-1864. המושל שעמד בראש המערכת הפיאודלית של איילט היה מכונה "ביילרביי" (بكلربكی - "אדון האדונים") בדרגת פאשה, וסימנו היה שני טוג (טוג הוא נס של מפקד צבאי המורכב ממוט שעליו שערות זנב סוס ומעליהן כדור מוזהב); ובתקופה המאוחרת הועמדו גם וזירים, שסימנם שלושה טוגים, בראש איילטים. האיילט כונה בערבית "וילאיה" (ولاية) והעומד בראשה כונה בהתאם "ואלי". במאות ה-17 וה-18 החליף התואר "ואלי" את התואר "ביילרביי".
האיילט הראשון היה איילט רומליה (טורקית Rumeli – "ארץ הרומאים"), שהוקם על ידי הסולטאן מוראט הראשון (1389-1359), והשתרע על כל השטחים שהעותמ'אנים כבשו באירופה. זמן קצר לאחר מכן הוקם איילט אנטוליה, שכלל את כל השטחים באסיה. מעמדם של הביילרביים של שני איילטים אלו היה בין הגבוהים בהיררכיה הפיאודלית, ובתקופה מאוחרת יותר אף הוענק להם תואר כבוד מיוחד.
האיילט התחלק לסנג'קים (בערבית "ליווא") שבראשם עמד ביי שסימנו טוג אחד, ואלו חולקו לעשרות (ולעיתים למאות) נחלות פיאודליות שכונו "טימאר" (אם היו קטנות יחסית) או "זעאמת" (אם היו גדולות יותר). בראשן של אלה עמדו במקור המפקדים של יחידות הפרשים (סיפאהים) שגבו מיסים מן האוכלוסייה שתחת מרותם. חלוקות נוספת הייתה ל"קאדילוק" או גם "קאזה" (Kaza - בדרך כלל עיר והכפרים שסביבה), שבו הייתה סמכות השיפוט בידי הקאדי וסמכות השלטון בידי הקאימקאם, ול"אגאלוק" שבראשות האגא.
כמה איילטים, דוגמת איילט מצרים ואיילט בגדאד, לא חולקו ליחידות משנה.
ניקוליט
פרנאו מנדש פינטו
פֶרְנָאוּ מֶנְדֶשׁ פִּינְטוּ (בפורטוגזית: Fernão Mendes Pinto; בפורטוגזית עתיקה: Fernam Mendez Pinto; 1509 או 1511 – 8 ביולי 1583) היה מגלה ארצות וסופר פורטוגזי. עלילותיו נודעו כתוצאה מפרסום ספר זיכרונותיו, "מסעות" (בפורטוגזית עתיקה: "Peregrinaçam", בפורטוגזית מודרנית: "Peregrinação"), ב-1614, 30 שנים לאחר מותו. הספר הוא אוטוביוגרפיה שפרטים רבים בה מוטלים בספק.
במהלך מסעותיו במזרח התיכון ובמזרח הרחוק ביקר פינטו באתיופיה, בים הערבי, בסין (שבה לטענתו היה עובד כפייה בבניית החומה הגדולה), בבורמה, בסיאם, בחצי האי המלאי, בסומטרה, בג'אווה, בהודו וביפן. לטענתו, נמנה עם קבוצת האירופאים הראשונה שהגיעה ליפן, מפגש שבעקבותיו התחיל הסחר בין יפן לאירופה. הוא טען גם כי היפנים למדו ממנו לראשונה על הנשק החם. ידוע כי הוא מימן את בניית הכנסייה הנוצרית הראשונה ביפן, לאחר שהתיידד עם פרנסיסקו חאווייר, מיסיונר קתולי שהיה אחד ממייסדי מסדר הישועים. בתקופה מסוימת הצטרף פינטו למסדר הישועים, אך נטש אותו מאוחר יותר.
ב"מסעות" מתגלה פינטו כמבקר חריף של הקולוניאליזם הפורטוגזי במזרח הרחוק משיקולים דתיים ומוסריים, ורואה בו פעולה צבועה של רדיפת בצע המוסווית כפעולה דתית. נקודת השקפה זו הפכה נפוצה אחר כך, אך הייתה יוצאת דופן בתקופתו של פינטו.