בנוסף, כחלק מהקו הפתוח של השבועונים הם נותנים במה לאישים מן המגזר הכללי. הם מביאים ראיונות מצולמים עם חילונים, לעיתים תוך הצגתם באור חיובי וענייני. במכתב שכתבו מנהלי תלמודי התורה כנגד השבועונים נכתב: "אף העזו להגדיל רעתם, בהעמדת במות של כבוד לעומדים בראש המערכות כנגד קדשי ישראל, שאף ניצלו במה זו בדרכי חנופה להכניס מארסם ורעלם".
תחומי הסיקורים וסגנונם.
השבועונים מנתחים אירועים אקטואליים, מדיניים ופוליטיים, בגישה המקובלת בעיתונות הכללית, הכוללת פרשנות וניתוח מעשי המדינאים והפוליטיקאים כאילו הם אחראים להתרחשויות. גישה זו מנוגדת, לדעת המבקרים, להשקפה התורנית הראויה ומצננת את האמונה בהשגחה האלוהית.
הסיקור של התככים הפוליטיים הפנימיים, כולל בחצרות הרבנים, משאיר את הרושם אצל הקורא כי הרבנים נתונים להשפעתם של הפוליטיקאים. לא פעם נוצר הרושם כי הרבנים עצמם הם חלק מהמשחק הפוליטי. הצגת הדברים הזו, טוענים המתנגדים, יוצרת זילות בדעת תורה ומצננת את היראה והכבוד לרבנים ואת הציות להם. באחד הכינוסים אמר הרב מיכל זילבר: "עצם העיסוק כאילו בדרכי הנהגתם והכרעתם של גדולי הדור הוא חמור ביותר... כשמתחילים להביא: זה אמר כך וזה אמר כך, שמים אותם על השולחן, בוחנים את השיקולים, מספרים כל מיני מרקחה שנעשו נאמרו מאחורי הקלעים - כל זה עלבונה של תורה".
לעיתים מועבר מסר סמוי לקוראים כאילו מקורביהם של הרבנים שולטים ברבנים, והוראות ציבוריות שיצאו מן הרבנים הן למעשה של המקורבים ואנשי החצר המשתמשים ברבנים ככלי משחק. גישה זו, טוענים המתנגדים, הייתה הגישה שנקטו המשכילים, שטענו כי הרבנים זקנים ומנותקים ואינם חשופים להוויות העולם והחלטותיהם מוטעות משום שהם ניזונים ממידע סובייקטיבי שמספקים להם אנשי החצר. אחת הדוגמאות האופייניות לכך היא עצם המאבק בשבועונים והאיסור שפרסמו הרבנים על קריאתם. בריאיון ל"בשבע" אמר עורך "משפחה", משה גרילק, כי המאבק נגד השבועונים הוא של "יתד נאמן": "יתד נאמן היו רוצים לראות אותנו נעלמים. הסיבה היא כלכלית, כי הם מרגישים מאוימים מההצלחה שלנו, אבל הם מתעטפים באצטלה רוחנית וטוענים שכביכול אנחנו לא מספיק חרדים. הם לוקחים מאמר שלנו, מראים לרבנים ואז הרבנים אומרים שאסור".
הציבור החרדי מחנך את בניו להעריץ רבנים, אדמו"רים וגדולי תורה. בעיתונות היומית אין שום סימני אהדה והערצה לדמויות שאינן מהתחום התורני והרבני. לעומת זאת, השבועונים, בהיותם בנויים על שיקולי רייטינג ובעלי גישה פתוחה, מסקרים ומראיינים "ידוענים" דתיים, חלקם רחוקים מנטלית מעולם התורה. ברשת העיתונים של "קו עיתונות דתית" הופיע במשך תקופה מדור רכילות, המזכיר בצורתו ובתוכנו את מדורי הרכילות בעיתונות הכללית (כולל הביטויים "נצפה" ו"יקיר המדור"), כשבמרכזו ידוענים מעולם העסקים, העיתונות, הפרסום והמוזיקה במגזר החרדי והדתי, חלקם מוקצים לגמרי בעיתונות היומית החרדית.
כמו כן מפרסמים השבועונים, ובעיקר "משפחה", כתבות, וכן מוספים מיוחדים, בנושאים הקשורים בבילוי ונהנתנות. נושאים אלו, ובהם עיצובים, טיולים ומכוניות, זרים לזרם המרכזי של הציבור החרדי ומנוגדים להשקפת עולמו הדוגלת בחיי רוח והסתפקות במועט.
התכנים.
מנהלי השבועונים טוענים כי הם מקדישים חלק נכבד בעיתון למאמרים תורניים ולכתבות בנושאים תורניים. על כך כתב הרב ליפקוביץ: "ואף הדברי מוסר והסיפורי צדיקים וכיוצא בזה אלא יוצא מהם שום תועלת, כי הנזק אשר מהם הורס את הכל".
כמו כן, מנהלי השבועונים טוענים כי הם הקימו ועדת ביקורת והעיתון כפוף למרותה. כנגד זה טוענים מתנגדיהם כי המפקחים מתמנים על ידי בעלי העיתון, וממילא הם 'מפקחים מטעם' והקובעים האמיתיים הם בעלי העיתון. עוד הם טוענים כי הקונספט של שבועון חרדי כפי שהוא כיום, המשמש "סופרמרקט של דעות", אינו מאפשר עמידה בסטנדרטים של כשרות. כראיה הם מביאים את דברי הרב נסים קרליץ במכתבו נגד השבועונים: "ופשוט שעל סוג עיתונים כאלו לא שייך לתת שום הכשר כלל".
חומרנות.
האידיאל החרדי הוא לימוד תורה ועיקר מטרת החינוך היא להצמיח דור של תלמידי חכמים שלימוד התורה הוא עיקר חייהם. השבועונים, ובראשם "משפחה" - לדעת מתנגדיהם - מובילים קו של עידוד לרכישת השכלה והשתלבות חרדים במעגל העבודה. לטענתם, השבועונים מטיפים במסרים סמויים וגלויים לשאיפה לקריירה ולמצליחנות חומרית.
לדעת מתנגדיהם, השבועונים, בעיקר "משפחה", מובילים קו של "החרדי החדש". כחלק משיווק התדמית של החרדים, טוענים המתנגדים, חשוב לשבועונים להציג חרדי חדש, כזה שאינו שייך ל"עולם המיושן". כשיצא "משפחה" להגנת הציבור החרדי כנגד העוול שעושים לו כלי התקשורת במדינה, טען כי למעלה מ-80 אחוז מהציבור החרדי שייך למעגל העבודה.
קהל היעד.
כעיתונים כלל-חרדיים, עצמאיים ומסחריים, מנסים השבועונים לפנות לקשת הרחבה ביותר של קהלים, כדי להשיג כמה שיותר קוראים. לכן - טוענים מתנגדיהם - הם צריכים לרצות את כולם, מאנשי נטורי קרתא ועד ולדתיים לאומיים. פלורליזם חרדי ופתיחות תקשורתית נידונו לכישלון מראש אצל מי שמקפיד על חינוך ילדיו ושומר את ביתו מהשקפות זרות.
חומץ שרי
חומץ שרי הוא יין חומץ העשוי משרי ומיוצר בספרד במחוז קדיס, ובמשולש שבין העיר חרס דה לה פרונטרה לעיירות "סנלוקר דה ברמדה" ו"אל פוארטו דה סנטה מריה" הידוע בשם "משולש השרי".
על פי החוק, על מנת לשאת את השם "חומץ שרי מחרס דה לה פרונטרה" הספרדי, החומץ חייב לעבור יישון בעצי אלון אמריקאים במשך לפחות שישה חודשים. את תקופת היישון עליו לעבור ב"משולש השרי" וחייב שיהיה לו מינימום של 7 מעלות חומציות. רוב חומצי השרי מיושנים באותה מערכת בה מיושן הברנדי המיוצר באזור.
הייצור והאיכות של חומץ השרי מנוטר ומבוקר על ידי גוף ממשלתי המפקח על אזור גידול היין של משולש השרי. כאשר מקורו וייעודו של חומץ השרי מאזור חרס מוגן על ידי החוק הספרדי והאיחוד האירופי.
היסטוריה.
חומץ שרי קיים מאז שהחל יצור השרי בחרס, כאשר היינות שעברו בטעות תהליך החמצה נחשבו כהרוסים. אומנם רק משנת 1950 החלו להתייחס לחומץ השרי, כמוצר בפני עצמו. מייצריו אף החלו ליישן אותו, באותה הדרך בה יישנו יין.
חביות המכילות חומץ הוסרו במהירות מחנויות היין, כדי למנוע מהיין להפוך לחומץ. חבית שהכילה חומץ, לא יכולה לאחסן יין שוב, בשל הסיכון לתסיסה חומצית.
בעבר החומץ ניתן לצוות העובדים ומשפחתו של בעל החנות. או שהיה נמכר בסמוך לדלת חנות היינות. רבים מהם אוחסנו ונשכחו ונמצאו לאחר שנים רבות ומגלים אותם גם היום.
שימוש.
חומץ השרי "התגלה" במקור על ידי שפים צרפתיים. צרפת הייתה השוק הגדול ביותר עבור חומץ שרי בשנת 2008.
ויניגרט מחומץ שרי הוא עשיר בטעם מיוחד ומתאים למאכלים רבים. לא רק לסלטים. אלא גם לאספרגוס או ארטישוק מאודים.
המאכל "רינונס אל חרס" (Riñones al Jerez) הוא מאכל מסורתי של אזור חרס המכיל: כליות כבש עם רוטב העשוי מיין שרי וחומץ שרי.
לחומצי השרי האיכותיים ביותר יש טעם עמוק ומורכב המאפשר לחזק טעמים של מרקים, תבשילים, רטבים ותבשילי קדרה.
זני ענבי החומץ.
קיימים מספר זני ענבים המשמשים לייצור היין ממנו מכינים את החומץ:
קתדרלת גאורגיוס הקדוש (אדיס אבבה)
קתדרלת גאורגיוס הקדוש (געז ቅዱስ ጊዮርጊስ ቤተክርስቲያን) היא קתדרלה אתיופית, המוקדשת לגאורגיוס הקדוש, והשוכנת בחלקו הצפוני של מרכז העיר אדיס אבבה באתיופיה. המבנה ניצב סמוך לכיכר מנליק השני שבו ניצב פסלו של הקיסר, ולבית העירייה שבקצה הצפוני של שדרות וינסטון צ'רצ'יל.
היסטוריה.
הקיסר מנליק השני הקים את הקתדרלה בשנת 1896, זמן לא רב לאחר ייסודה של העיר. היא תוכננה בידי האדריכל סבסטיאנו קסטניה (Sebastiano Castagna) ואמנים הודים, יוונים וארמנים, הופקדו על יצירות האמנות שבה. המבנה עצמו נבנה על ידי שבויי מלחמה איטלקים שנשבו בקרב עדווה. קרב זה התחולל ב-1 במרץ 1896 בין האימפריה האתיופית לממלכת איטליה סמוך לעיירה עדווה שבמחוז תיגראי, וסיים את המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה בניצחונה של אתיופיה. תבות המוקדש לגאורגיוס הקדוש, הקדוש המגן של אתיופיה, נישא על ידי הכוחות אל שדה הקרב, והקתדרלה הוקמה לאחר מכן כאות תודה על הניצחון. תבות זה מופקד במזבח שבמבנה. בקתדרלה הוכתרו שניים מקיסרי אתיופיה - זאודיתו בשנת 1916 והיילה סלאסי ב-1930. המבנה הוצת ב-1937 על ידי השלטון האיטלקי באתיופיה, אך שוחזר לאחר שחרורה של המדינה ב-1941. הוא משמש מקום עלייה לרגל למאמיני תנועת הראסטפארי.
האתר.
המבנה, נאו-קלאסי בסגנונו, מתנשא לגובה של שלוש קומות, כולן מתומנות, ונושא כיפה. בכל אחת מארבע החזיתות העיקריות קבועים דלת וחלון בכל אחד מצדדיה, בעוד שבארבע החזיתות האחרות קבועים שלושה חלונות בלבד. הדלתות מעוטרות בגמלונים הנושאים צלבים. לגגות הכנסייה גוון כחלחל והכיפה מוכספת. כתר ההכתרה של היילה סלאסי מוצג בקתדרלה, ובמוזיאון הקטן הסמוך לה, מוצגים, בין היתר, כס מלכות אתיופי וכלי נשק ממלחמת איטליה-אתיופיה, כמו גם תשמישי קדושה רבים. האמן האתיופי אפוורק תקלה צייר את הציורים בכנסייה לאחר שחזורה. אלה מתארים, בין היתר, את הכתרת היילה סלאסי, את מלכת שבא והמלך שלמה, ואת יום הדין האחרון. פסיפס של הצלוב כשידיו פרוסות לצדדים קבוע על הקיר המזרחי.
משחק מזל
משחק מזל הוא משחק שתוצאותיו מושפעות במידה רבה על ידי אמצעי המדמה אקראיות. אמצעים נפוצים ליישום אקראיות כוללים קוביות, קלפי משחק, רולטה ועוד.
כל משחק מזל שבו מעורב ערך כספי כלשהו נקרא משחק הימורים.
מזל מול מיומנות.
יסוד המזל מוסיף מתח ועניין למשחק ומשחרר מאחריות לכישלון.