לאחר המלחמה, עם נסיגת כוחות גרמניה הנאצית וכיבוש וילנה בידי הצבא האדום החלו חוזרים לעיר יהודים משארית הפליטה ומהמסתתרים ביערות הסביבה. עוד ב-1944 התרכזה בעיר קהילה של כ-6,000 איש שניסו לכונן מחדש חיי קהילה תקינים. הוקמו מוסדות לימוד (בית ספר בניהול של הלנה חצקלס עבד עד לשנת 1950 כאשר נסגר בהוראת השלטון הסובייטי), ספרייה ומוזיאון ואף מונה הרב ישראל גוטסמן מדייני העיר לפני השואה לרב הקהילה. הקהילה המאורגנת לא החזיקה מעמד זמן רב, שכן שלטונות הכיבוש הסובייטי לא ראו פעילות לאומית או דתית יהודית בעין יפה ודכאו ביד קשה את ההתארגנות. יתרה מזאת, מרכז החיים היהודיים בווילנה, מתחם בתי הכנסת של חצר ה"שולהויף": בית הכנסת הגדול ובית הכנסת העתיק של הגר"א, הקלויז של חברת גחש"א וקלויז היסו"ד, ומוסדות ציבור נוספים שחלקם נפגעו בהפצצות הגרמנים על העיר במהלך כיבוש העיר בידיהם, לא נכללו בתוכניות השיקום המצומצמות של מבנים חשובים בעיר, הם נהרסו עד היסוד ועל חורבותיהם נבנה שיכון מגורים בסגנון הסובייטי.
במפקד הלאומים שערכו השלטונות הסובייטים ב-1959 הזדהו 7% מתושבי העיר כיהודים ומניינם עמד על 16,400.
לאחר התפרקות ברית המועצות.
לפי מפקד האוכלוסין האחרון שנערך בווילנה בימי קיומה של ברית המועצות, היוו יהודי וילנה 1.6% מכלל אוכלוסיית העיר.
במפקד הליטאי הרשמי שנערך ב-2011 הצהירו על עצמם 109 מתושבי וילנה כיהודים.
בשנת 2016 מונה כרבה של העיר הרב שמשון דניאל איזקסון.
מבנה הקהילה.
על הפן הכלכלי, מקורות הכנסה והוצאות.
נושאי משרות בקהילה.
הקהילה החזיקה נושאי-משרות רבים, חלקן משרות אמון וחלקן משרות כבוד שנקנו תמורת תרומה כספית לקופת הקהילה. קופת הקהילה נשאה במשך השנים בהחזקת רופא קבוע לקהילה שכונה בתארים "אסיא דמתא" (מארמית: רופא העיר) ו"דוקטור דק"ק וילנא"; קופת הקהילה מימנה יחידת אבטחה ובה ארבעה שומרים שפטרלו ברובע היהודי, וכן את החזקת חזן בית הכנסת הגדול וחזן משנה, בעל קורא, איש אחזקה (הוא כונה "שמש שני", שמש מדרגה שנייה), ומאבטח למתחם בתי הכנסת שסביב בית הכנסת הגדול (ה"שולהויף").
יתר המשרות היו משרות אמון שבצידן כבוד רב ולעיתים גם מעמד וכוח, על מהות המשרות הללו ועל האישים שנשאו בהן השתמרו פרטים רבים, מהם משתקף מעמד בעלי השררה ומשתקפת היטב תמונת מבנה הקהילה:
ספרא דדייני (סו"ד).
תפקיד ששילב בדרך כלל גם משרת דיין
מוסדות קהילתיים חברתיים.
תחת הקהילה התנהלו במשך השנים 'חברות' שונות שהיו למעשה עמותות קהילתיות וחברתיות, חלקן היה כפוף להנהגת הקהילה וראשי הקהל אך בדרך כלל תוך שמירה על אוטונומיה באשר למינויים ותקנוני הפעילות. העמותות עסקו בשלל היבטים של החיים הציבוריים בווילנה היהודית, החל בצרכי שמים כתקציבים למוסדות הלימוד ומבני הדת וכלה בהתאגדויות מקצועיות של פועלים ובעלי מלאכה מיהודי העיר.
חברות בעלי המלאכה.
היו אלו אגודות מקצועיות כלכליות, אך בשל אופי חייהם הדתי של יהודי וילנה התאגדו בעלי המלאכה בדרך כלל סביב בתי כנסת ושיעורי תורה מיוחדים לכל 'חברה'.
קהילות כפופות.
מלבד כפרי הסביבה, היו כפופות לקהל וילנה ולמוסדותיו גם הקהילות הבאות, פרוורים ועיירות קטנות, ויהודי הכפרים שבסביבתן:
מוסדות.
מבני דת.
בווילנה היהודית היו במשך השנים בתי כנסת ובתי מדרש רבים. בולטים בהם אחדים:
תנועות ותמורות.
תנועת ההשכלה היהודית.
תנועת ההשכלה היהודית במזרח אירופה אחרה להופיע זמן רב אחרי זו שבמערב היבשת. חוג משכילי וילנה קם בשנות ה-30 של המאה ה-19 והם היו פעילים בעיקר במחצית השנייה של המאה ה-19 כשבמערב אירופה כבר קמה תנועת חכמת ישראל מקרב הדור השני למשכילי ברלין.
משכילי וילנה היו קבוצת יהודים משכילים מתושבי וילנה, שנודעו ביצירתם הספרותית ובחוג העילית שיצרו. ביניהם היו רבנים ואישי ציבור, סופרים ומשוררים (). קבוצה זו היוותה את חוד החנית של תנועת ההשכלה בליטא, וסיפורים אודותיה משמשים בספרות ההשכלה כבספרות ההתנגדות לה.
יהדות וילנה בספרות.
חיי הקהילה היהודית בווילנה במאה ה-18 מתוארים כרקע לעלילת ספרו של פסח מרקוס "עולמות טמירים" (תל אביב תשי"ז). ארנסט יוסלביץ כתב מחזה בשם "לווילנה יש גולם", על להקתו של זיגמונד מוגולסקו, עלילת המחזה מתרחשת בווילנה בזמן הפוגרומים של 1899.
הפואמה "וילנה" (1923) של זלמן שניאור, מתארת פרק מחיי הקהילה. ספרו של חוסה אוראבואנה "רבה אמונתך: רומן של וילנה היהודית" (בגרמנית: "Groß ist Deine Treue: Roman des jüdischen Wilna") נכתב בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 ופורסם רק ב-1957, הספר מעניק מבט על חיי הקהילה והרחוב היהודי בתקופה זו. רבים מספריו של הסופר היידי בן העיר, אברהם קרפינוביץ', עוסקים בעירו וילנה. מלבד הספרות האמנותית קיימים ספרי זכרונות של בני וילנה על עירם, ספרים רבים עוסקים במלחמת העולם השנייה ובערב המלחמה. בולטים שלושת ספרי הזכרונות ביידיש של יעקב ויגודסקי מראשי הקהילה, המגוללים את ההתרחשויות בתקופת מלחמת העולם הראשונה ואחריה עד שנת 1927.
מחקר יהדות וילנה.
ראשיתו של מחקר יהדות וילנה בספרו של ש"י פין "קריה נאמנה", שאושר לפרסום בידי הצנזורה במאי 1858 ונדפס בווילנה שנתיים לאחר מכן. הספר דל במקורות ומבוסס בעיקר על אפיטפים על מצבות הקבורה בעיר ועל מספר פנקסים של ה'חברות' השונות בעיר. הספר לא נכתב בצורה מדעית מקובלת, אך השתמרו בו פרטים רבים שאבדו בהמשך והוא משמש גם כיום כאחת מאבני היסוד לחקר יהדות העיר. מקור חשוב נוסף הוא ספרו של הלל נח מגיד שטיינשניידר "עיר ווילנא" (תר"ס, 1900).
ההיסטוריון הרוסי סרגיי ברשדסקי פרסם בשנות ה-80 של המאה ה-19 סדרת מאמרים בירחון "ווסחוד" על הקהילה היהודית בווילנה עד תום המחצית הראשונה של המאה ה-17, וגם ספרו ברוסית "Litovskie Yevrei" ("יהודי ליטא", 1883) מהווה מקור חשוב לידיעות אודות הקהילה ויחסיה עם הרשויות במאות ה-17 וה-18.
העבודה ההיסטורית המשמעותית לתולדות יהדות וילנה, יחסי הקהילה והסביבה, המאבקים על תחום המושב ואפשרויות הפרנסה, מבנה הקהילה ומוסדותיה, התככים הפנימיים וחלוקת המעמדות, בתי הכנסת ומוסדות החינוך, תנועת ההשכלה, חיי התרבות ופרטים רבים נוספים, היא עבודתו של ישראל קלוזנר בספרים ומאמרים רבים.
ארכיוני הממשלה מן התקופות שלפני המאה ה-18 הועברו בידי השלטון המרכזי של האימפריה הרוסית במלחמת העולם הראשונה למוסקבה, ומסמכים מן המאה ה-18 ואילך נשארו בארכיון הממשלתי ובארכיון העירוני בווילנה ובמוסדות הקהילה, עד שנות מלחמת העולם השנייה.
הנצחה בישראל.
ברמת השרון ובחולון נקראו רחובות בשם "קהילת וילנה". בבית הקברות בקריית שאול הוקמה אנדרטה לזכר יהודי וילנה שנספו בשואה. ב-1965 הוקם בתל אביב "בית וילנה", ובו חדר הנצחה – "יזכור" – ועל כתליו לוחות עם שמותיהם של קרבנות השואה מווילנה והסביבה.
אלווין ישראל
אלווין ישראל היא עמותה ישראלית המעניקה שירות ותמיכה לאנשים עם מוגבלויות פיזיות ונפשיות. היא פועלת להכרה ומימוש הזכויות הבסיסיות של כל אדם בעל מוגבלות, כגון לקיחת אחריות על חייו, השפעה על החברה וקבלת מענה על צרכיו ורצונותיו.
פעילות העמותה.
העמותה פועלת בשותפות ובתמיכת משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים, משרד החינוך, משרד הבריאות, עיריות ורשויות מקומיות ברחבי ישראל. פעילותה העיקרית כוללת תוכניות התערבות במעונות שיקומיים, התנדבות ושהייה ארוכה בגנים ובבתי ספר לחינוך מיוחד, תוכניות מעבר לבני נוער ולצעירים, תמיכה וליווי מתנדבים בשירות הלאומי והאזרחי, תוכניות הכשרה וליווי בעבודות, הפעלת מרכזי יום למבוגרים, דיור תומך, תרבות ופנאי.
בשנת 2020 נטלו חלק בפעילויות העמותה כ־5,200 אנשים בעלי מוגבלויות, ובהם פעוטות, ילדים, בני נוער ומבוגרים.
נציגים מהעמותה חברים בפורומים וארגונים שונים כגון פורום השירות הלאומי והאזרחי, פורום מצלי"ח - מפעילי דיור תומך ציבוריים, קואליציית הארגונים וההורים למען ילדים עם מוגבלות, ועד מעונות היום השיקומיים והמועצה הישראלית לרווחה חברתית.
היסטוריית העמותה.
עמותת אלווין ישראל הוקמה בשנת 1984 ביוזמת עיריית ירושלים וממשלת ישראל. בראשית הקמתה, העמותה פעלה כשלוחה של עמותת אלווין האמריקאית בישראל. בשנת 1998 הפכה העמותה לארגון עצמאי בשם "אלווין ישראל".
בשנת 1987 אלווין ישראל פתחה את התוכנית הראשונה בישראל להכשרה תעסוקתית עבור אנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית. בשנת 1989 נפתחה התוכנית הראשונה לתעסוקה נתמכת עבור פונים ממחלקת השיקום בביטוח הלאומי.
בשנת 1991 קיבלה העמותה לידה את ניהול המעון לשיקום והתפתחות הילד ע"ש דבורה אגמון אשר נוסד בשנת 1971. מסגרת זו ידועה כבעלת שם עולמי בתחום החינוך, השיקום והטיפול בילדים עם שיתוק מוחין ולקויות תקשורת.
בשנת 1992 הקימה העמותה את מערך הדיור התומך בירושלים, אשר לימים התרחב גם לאזור המרכז.
בשנת 1996 פתחה העמותה בשיתוף עיריית ירושלים ומשרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים תוכנית המכשירה תלמידים בחינוך המיוחד לקראת השתלבות בשוק העבודה החופשי.
פעילויות ותוכניות מיוחדות.
בשנת 2011 יזמה העמותה בשיתוף עם בית איזי שפירא, את תוכנית הסינגור העצמי, המאפשרת לאנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית כלים הנדרשים להשמיע את קולם, לקדם את זכויותיהם ואת איכות חייהם. התוכנית התאפשרה הודות לשיתוף פעולה ייחודי עם הפדרציה היהודית וקרן משפחת רודרמן.