משנת 1978 ועד שנת 1990 שימש כתב כלכלי בקול ישראל בירושלים ואחר כך בתל אביב. במקביל, סיקר את הכלכלה בעיתונים שונים, בעיקר ב"גלובס". בשנת 1991 עבר לערוץ הראשון בטלוויזיה. בתחילה שימש כתב פלילי ולאחר כמה חודשים עבר להיות כתב מדיני. בתקופו בערוץ הראשון היה מעורב בשערורייה-זוטא, כאשר שעות אחדות לפני שהותר לפרסום שהמבצע לשחרורו של נחשון וקסמן נכשל, ולאחר שהמבצע הסתיים, עקף סוקניק את הצנזורה במחאה ורמז על כישלון המבצע באומרו בשידור חי ש"זהו אינו ערב שמח". בעקבות אותו ערב, הגמישה הצנזורה את פעילותה בישראל. בפרשה אחרת, שכונתה בעיתונות "פרשת ראש השב"כ", חשף סוקניק חשדות נגד ראש השב"כ, יעקב פרי. ככתב מדיני סיקר את תהליך השלום בארץ ובעולם. בשנת 1995 עבר לערוץ 2, שם שימש כעורך הפוליטי ובמקביל, הגיש את תוכניות האקטואליה "אולפן שישי" לצדו של עמנואל רוזן. לאחר עזיבתו של רפי רשף את חברת החדשות הגיש את "חמש עם" (עד שנת 2001).
לאחר שיעקב אילון עזב את הגשת המהדורה המרכזית של "חדשות ערוץ 2" ב-2001, תפס סוקניק את מקומו לצדה של מיקי חיימוביץ'. מאז עזיבתה של חיימוביץ' בסוף שנת 2002, הגיש סוקניק את המהדורה לצדה של יונית לוי. בנוסף להנחיית מהדורת החדשות, הגיש סוקניק גם משדרים מיוחדים בערוץ 2 ובהם משדרי "יומטוב" למען ילדים ונוער בסיכון בישראל (לצד אסי כהן בשנת 2005 ולצד איל קיציס בשנת 2006), הסדרה "עשר הכי", "סודי ביותר" (על היחידות המובחרות בצה"ל), את טקס אנשי השנה 2007 לצד יובל סמו, את השעשועון "הפוליגרף" ועוד. התוכנית "הפוליגרף" ספגה ביקורות רבות, הגורסות שמדובר בתוכנית עם נושאי שיחה גסים מדי לשעת צפייה כזאת.
ב-24 בינואר 2007 שידר ממסיבת העיתונאים של הנשיא משה קצב, שהואשם באונס. סוקניק קרא קריאות ביניים במהלך שמיעת טענותיו של הנשיא קצב כלפי התקשורת והמתלוננות, בתגובה קצב תקף אותו בשידור חי ואת ערוץ 2.
ביולי 2007 הודיע סוקניק כי אין בכוונתו לחדש את חוזהו, ובמקביל חתם על חוזה עם בנק לאומי למשכנתאות, לפיו ישמש כפרזנטור של הבנק במשך שלוש שנים. את מהדורת החדשות האחרונה הגיש ב-1 באוגוסט 2007.
בשנת 2008 שימש, בין היתר, כיועץ לאיש העסקים יצחק תשובה, וליווה אותו בחנוכת מלונות פלאזה בניו יורק ובלאס וגאס.
בשנת 2008 הקים עם סיגל אביטן את חברת פרסקאסט המתמחה בשידורי טלוויזיה באינטרנט. בשנים 2008–2010 כיהן כיו"ר רדיו לב המדינה. באותן שנים ביים כמה סרטים תיעודיים: על רצח רבין, על הסתלקות אריאל שרון, ועל אסון השייטת. בשנים 2009–2010 הגיש את תוכנית האקטואליה היומית "אנשי היום" בערוץ 2. בשנת 2011 שימש כתב ומגיש בתוכנית התחקירים '360' של זכיינית ערוץ 2 "רשת". הגיש את הסדרה האקולוגית "האיש הירוק" (רשת, ערוץ הבריאות), המשודרת בערוצי הכבלים והלוויין.
בין השנים 2013–2017 עבד בערוץ 10, ובין היתר היה המגיש האחרון של התוכנית "לילה כלכלי" אשר ירדה מהמסך לפני פיצול ערוץ 2 וגם "המטה המרכזי" (לאחר עזיבתו של נדב פרי). בנוסף הפיק והגיש סרטים תיעודיים, בין השאר את "קול אנשי הדממה", תחקיר על אסון השייטת. בסוף 2011 בהחל להגיש את התוכנית "האיש הירוק", שעסקה בנושאי איכות הסביבה. לאחר מספר שבועות התוכנית ירדה מהאוויר, לאחר שנחשף שחברת ההפקה של התוכנית מכרה זמן מסך פרסומי ונעשה בתוכנית שימוש בתוכן שיווקי סמוי.
בשנת 2020 השתתף בתוכנית המציאות "הזמר במסכה" של ערוץ 12, בתור הדב והודח שלישי. סוקניק משמש גם פרזנטור של חברת הייעוץ הפיננסי קרדיט קלין.
כיום משמש כמגיש בערוץ דמוקרטtv.
חיים אישיים.
סוקניק היה נשוי לנילי סוקניק. לזוג שני ילדים, העיתונאית תמר סוקניק וחנן. לאחר גירושיו, ניהל מערכת יחסים עם לימור פילו ולהם בן ושמו זיו סוקניק. מתגורר ברמת השרון. בשנת 2013 אימץ סוקניק אורח חיים טבעוני.
שלי יחימוביץ'
שלי רחל יחימוביץ' (נולדה ב-28 במרץ 1960, כ"ט באדר ה'תש"ך) היא עיתונאית, סופרת ואשת רדיו וטלוויזיה עד שנת 2005 וחזרתה לפעילותה מסוג זה גם ב-2020. פוליטיקאית ישראלית בין השנים 2005–2019 שכיהנה כחברת כנסת מטעם מפלגת העבודה. בשנת 2011 נבחרה לראשות מפלגת העבודה, והייתה למנהיגת המפלגה עד שנת 2013. היא כיהנה שלוש פעמים כראש האופוזיציה ובנוסף שימשה כיושבת הראש של מספר ועדות בכנסת: ועדה לביקורת המדינה, ועדת האתיקה, ועדה לזכויות הילד, ועדת השניים, ועדת המשנה החסויה לענייני חוץ וביטחון של ביקורת המדינה. נכון ליוני 2019, 69 חוקים שיזמה נכנסו לספר החוקים של מדינת ישראל.
ביוגרפיה.
שלי יחימוביץ' נולדה בכפר סבא לחנה ומשה, ניצולי השואה מפולין. בילדותה גדלה ברמת השרון. אביה היה פועל בניין ואמה מורה. בכיתה ט' סולקה מתיכון אוסטרובסקי ברעננה, עקב כרזות מחאה שתלתה ברחבי בית הספר נגד ההנהלה, ועברה לפנימיית הדסים.
יחימוביץ' שירתה בצה"ל כמש"קית ח"ן בבסיס חיל האוויר בחצרים, כקצינת שלישות בבסיס עציון וכקצינת ת"ש של פרויקט הלביא. היא בעלת תואר ראשון במדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. במהלך לימודיה ריכזה את עבודת סניף באר שבע של האגודה לזכויות האזרח והצטרפה ל"אגודה לסיוע והגנה על זכויות הבדואים" ולתנועת "שלום עכשיו".
קריירה.
קריירה עיתונאית.
את דרכה העיתונאית החלה בזמן לימודיה בבאר שבע, ככתבת "על המשמר" בדרום, ואחר כך ככתבת רשת ב' של קול ישראל בדרום, משם המשיכה לתפקידי כתבות בכירים ברדיו בתחומי העבודה, הכלכלה והפוליטיקה. הגישה את מגזין הכלכלה "צבע הכסף" של רשת ב'. ב-1993, עם פרישתו של רזי ברקאי מקול ישראל, בחר בה שלום קיטל להחליף את ברקאי בהגשת תוכנית האקטואליה הפופולרית של רשת ב', "הכל דיבורים", שאותה הגישה וערכה במשך שבע שנים, ובאמצעותה הייתה לחלק פעיל וחשוב בעיצוב סדר היום. ב-1994 החלה להגיש מדי פעם בפעם את התוכנית "ערב חדש".
באוקטובר 2000 עזבה את רשת ב' והצטרפה לחברת החדשות של ערוץ 2, שם הגישה את תוכנית הראיונות "פגוש את העיתונות", את "חמש עם", והייתה בעלת טור אישי בנושאי חברה וכלכלה במגזין "אולפן שישי". בטורה האישי הביאה פרשנות כלכלית קוראת תיגר, חשפה קשרי הון ושלטון, התנגדה נחרצות לתהליכי הפרטה מהירים שהוביל משרד האוצר, ותקפה בעלי הון גדולים. באותו זמן גם הצטרפה לגלי צה"ל, שם הגישה פעם בשבוע, בימי חמישי, את תוכנית האקטואליה של רזי ברקאי, "מה בוער".
יחימוביץ' נחשבה לעיתונאית דעתנית וביקורתית, שקידמה בתוכניותיה עמדות הקרובות ללבה. כך הרבתה לעסוק בנושאים כלכליים וחברתיים מנקודת מבט סוציאל-דמוקרטית ובנושאים הנוגעים למעמד האישה, ויחד עם חברתה כרמלה מנשה העניקה לראשונה ובעקביות במה נרחבת לנשות "ארבע אמהות", עד ליציאת צה"ל מלבנון.
קריירה פוליטית.
בנובמבר 2005, שלושה שבועות אחרי בחירתו של עמיר פרץ לראשות מפלגת העבודה, הודיעה על עזיבתה את העיתונאות, כניסתה לפוליטיקה, והתמודדות על מקום ברשימת מפלגת העבודה לבחירות לכנסת השבע עשרה. שבועיים קודם להודעתה ערכה ריאיון עם עמיר פרץ בתוכניתה "פגוש את העיתונות". קיומו של הראיון, שתואר על ידי מבקרי טלוויזיה כראיון אוהד במיוחד, וחוסר תקופת צינון בין תפקידה כעיתונאית להחלטתה לעבור לפוליטיקה, עוררו דיון ציבורי בשאלות הנוגעות לאתיקה עיתונאית. בתגובה לביקורת טענה יחימוביץ' כי "באופן תקין הייתה צריכה להיות תקופת צינון, זה לא התאפשר טכנית, הייתי צריכה להחליט כאן ועכשיו, האופוריה הפוליטית האישית שלי הייתה כל כך גדולה, התחושה הפנימית שחציתי את הקווים מבפנים ושאני לא יכולה יותר לשבת שם כמראיינת אובייקטיבית, כי אני כבר שם, בצד השני". בנוגע לראיון הסבירה כי הראיון "לא היה יותר מפרגן מעשרות ראיונות עם בנימין נתניהו שעשו כתבים כלכליים שטופי מוח עם אג'נדה קפיטליסטית, שהמדיניות שלו באותה תקופה נראתה הירואית בעיניהם". בעקבות צעד זה של יחימוביץ' קיבלה מועצת הרשות השנייה החלטה המחייבת את עיתונאי הרשות בתקופת צינון של שלושה חודשים קודם למעברם לפעילות פוליטית.
יחימוביץ' נבחרה למקום התשיעי ברשימת מפלגת העבודה, ולאחר הבחירות הייתה לחברת הכנסת. הייתה חברה בוועדת הכספים ובוועדה לענייני ביקורת המדינה ועד שנת 2008 עמדה בראש הוועדה לזכויות הילד.באותה שנה, הוענק ליחימוביץ' אות אבירת איכות השלטון מטעם התנועה למען איכות השלטון בישראל על פועלה כחברת כנסת.
במערכת הבחירות לראשות עיריית תל אביב-יפו בשנת 2008 הביעה תמיכה במועמדותו של רון חולדאי, ותקפה את יריבו, דב חנין ממפלגת חד"ש, על עמדותיו האנטי-ציוניות. זאת על אף שהעידה על עצמה כי בבחירות 1996 הצביעה לשמעון פרס לראשות הממשלה ולרשימת חד"ש, בשל הערכתה לחברת הכנסת לשעבר תמר גוז'נסקי.
בבחירות המקדימות של "העבודה" בדצמבר 2008 נבחרה למקום החמישי ברשימת המפלגה לכנסת ה-18. בכנסת זו שימשה יחימוביץ' בתפקיד יו"ר ועדת האתיקה וחברת ועדות הכספים והעבודה, הרווחה והבריאות.
בבספטמבר 2011 נבחרה יחימוביץ' ליושבת ראש מפלגת העבודה, לאחר שגברה על ח"כ עמיר פרץ במסגרת הסיבוב השני של הבחירות לראשות המפלגה, בו קיבלה מעל ל-54% מן הקולות. במשך כחודשיים, בין 9 במאי ל-19 ביולי 2012, שימשה יחימוביץ' כראש האופוזיציה, בתקופת הצטרפות "קדימה" לקואליציה של ממשלת נתניהו.