עד למותו פולר המשיך להוביל הרכבים, להופיע ולהקליט. הוא היה בישראל פעמיים. האחת בשנת 2006 בפסטיבל הג'אז הבינלאומי בירושלים, יחד עם המתופף לואיס הייז, ובפעם השנייה בשנת 2007 עם חמישייתו שכללה חצוצרן ופסנתרן אמריקאים ואת המתופף שי זלמן ונגן הקונטרבס גלעד אברו הישראליים.
עמונים
רות הלפרין קדרי
ילג
גריגוריוס החמישי, פטריארך קונסטנטינופול
גְרִיגוֹרְיוֹס החמישי (ביוונית: Γρηγόριος Ε; 1746 - 10 באפריל 1821) היה הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול בשלהי המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19. הוא הוצא להורג בפקודת הסולטאן מהמוט השני על שלא מנע את התקוממות היוונים בשלטון העות'מאני ב-1821, הלא היא מלחמת העצמאות היוונית. מאה שנה לאחר מותו הוכרז על ידי הכנסייה האורתודוקסית המזרחית אתנו-מרטיר וקדוש.
תולדות חייו.
נולד בשם גאורגיוס אַנְגֶלוֹפּוּלוֹס (Γεώργιος Αγγελόπουλος) למשפחה ענייה בכפר דִימִיטְסָנַה שבפלופונסוס. את לימודיו עשה בבית הספר בכפרו ואחר כך באתונה. בעזרת דודו התקבל ללימודים בבית הספר הגבוה בסמירנה (איזמיר), ועם סיום לימודיו נשבע את שבועת הנזירות והצטרף למנזר באי סְטְרוֹפָדֶס. הוא המשיך בלימודי תאולוגיה ופילוסופיה במנזר יוחנן הקדוש התאולוג (Μονή Ιωάννου του Θεολόγου) בפָטְמוֹס. עם שובו לסמירנה החל מתקדם במעלות הכהונה הכנסייתית, הוסמך לבישוף סמירנה ב-1785, ולפטריארך האקומני של קונסטנטינופול ב-1797. ב-1798 הודח מכהונתו על ידי השלטון העות'מאני ופרש למנזר איווירון בהר אתוס. ב-1806 נקרא לשוב לכס הפטריארך, ומילא תפקיד זה עד 1808, אז הודח בפעם השנייה ופרש שוב למנזר בהר אתוס. ב-15 בדצמבר 1818 נקרא בפעם השלישית לעמוד בראש הפטריארכט.
הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול לא היה רק בכיר הפטריארכים בכנסייה האורתודוקסית, אלא גם המילט באשי של היוונים באימפריה העות'מאנית. בתוקף תפקידו כמנהיג "אזרחי" נדרש להבטיח את נאמנותם המוחלטת של היוונים לסולטאן הטורקי, ויחד עם בכירי הכנסייה הוחזק אחראי לכל ספק-ערעור על שלטונו. כשפרץ ב-1821 המרד שייקרא לימים בשם מלחמת העצמאות היוונית, שילם גריגוריוס החמישי על כך בחייו. אומנם הוא עצמו והבישופים המטרופוליטנים הבכירים של הכנסייה האורתודוקסית פרסמו עוד קודם קול קורא לבני עדתם, גינו בתוקף את פעולותיהם של אלכסנדר איפסילנטי ומיכאיל סוסטוס בנסיכות מולדובה והצביעו עליהם כעל מורדים לא רק בסולטאן העותמ'אני אלא גם ברצון האל, אך הדבר לא הועיל.
ב-10 באפריל 1821, ביום ראשון של הפסחא, לאחר המיסה, נתלה גריגוריוס בפקודת הסולטאן מאחד משערי מתחם הפטריארכט בקונסטנטינופול. לאחר שלושה ימים הורדה הגופה ונלקחה על ידי יהודי העיר, אשר גררו והשליכו אותה אל מימי קרן הזהב. מלחים יוונים של אונייה רוסית משו את גווייתו מן המים והביאוה לקבורה באודסה.
חמישים שנה לאחר מותו, ב-1871, הובאו עצמותיו לקבורה ביוון, בקתדרלה המטרופוליטנית של אתונה. במלאת מאה שנים למותו כאתנו-מרטיר (Εθνομάρτυρας), ב-1921, הוכרז קדוש של הכנסייה האורתודוקסית המזרחית. שער מתחם הפטריארכט ממנו נתלה גריגוריוס נותר סגור ומסוגר מאז ועד היום.
ערוץ שש
מקס אופולס
מקס אופולס (Max Ophüls; 6 במאי 1902 - 25 במרץ 1957) היה במאי תיאטרון וקולנוע יהודי-גרמני רב השפעה, שיצר בגרמניה (1931-33), בצרפת (1933-40), בארצות הברית (1947-50) ושוב בצרפת (1950-57).
קורות חיים.
אופולס נולד בזארבריקן בשם מקסימיליאן אופנהיימר, אך אימץ את שם העט אופולס (Ophüls) על מנת למנוע מבוכה ממשפחתו אם ייכשל בניסיונותיו כבמאי. בסרטיו המאוחרים, שהופקו בארצות הברית, השמיט את האומלאוט משמו, ומופיע בקרדיטים בשם Ophuls או Opuls.
הוא החל את דרכו כשחקן בשנת 1919 ולאחר מכן עבר לבימוי. אופולס מונה למנהל האמנותי של ה'בורגתיאטר' בווינה, ושם ביים יותר מ-200 מחזות. סרטו הראשון, אותו ביים ב-1931, היה הסרט הקומי הקצר "Dann schon lieber Lebertran" (מילולית: 'אז כבר עדיף שמן דגים'). ב-1948 ביים את הסרט "מכתב מאישה אלמונית" עם ג'ואן פונטיין ולואי ז'ורדאן בתפקידים הראשיים. ב־1949 ביים את "במלכודת" ואת "רגע של פזיזות" שהיה סרטו האחרון בארצות הברית".
בנו של אופולס הוא הבמאי מרסל אופולס.
פסי ביראות
פַּסֵי בֵּירָאוֹת ('בֵּירָאוֹת' היא צורת ריבוי של 'בֵּירָא', בארמית 'באר') היא תקנה הלכתית בהלכות ערובין המיועדת להתיר שאיבת מים מבאר ציבורית בשבת לבהמות עולי הרגל הנמצאים בדרכם לבית המקדש וחונים בשטח פתוח על ידי הקפת הבאר במחיצות מינימליות ("פסים").
כיום היתר זה אינו תקף, היות שאין עלייה לרגל לבית המקדש.
רקע.
בזמן שבית המקדש היה קיים, הייתה מצווה לעלות לרגל לירושלים ולבית המקדש בשלושת הרגלים. לעיתים ארך המסע לירושלים מספר ימים, ועולי הרגל היו חונים בשבת מחוץ למקום ישוב, או בשטח ציבורי פתוח בתוך ישוב. במקרה זה הייתה נוצרת בעיה לשאיבת מים מבאר, שכן הבאר העמוקה נחשבת לרשות היחיד, בעוד הבהמות עומדות בכרמלית או ברשות הרבים, וישנו איסור הוצאה מרשות לרשות בהעברת המים מהבאר אל השוקת ממנה שותים הבהמות, או בהוצאת דלי המים מהבאר (איסור מהתורה כלפי הוצאה לרשות הרבים ואיסור דרבנן כלפי הוצאה לכרמלית). ניתן אומנם להפוך את השטח מסביב לבאר לרשות היחיד, על ידי הקפתו במחיצות כשרות מארבע רוחות, אולם דבר זה קשה להולכי דרכים העוברים ממקום למקום.
בתלמוד הירושלמי נזכרים אמוראים אשר הורו להמשיך בהיתר זה גם בימיהם: .
התקנה.
חכמים תיקנו שבמקרה זה של עולי רגלים, ניתן להפוך את השטח סביב הבאר לרשות היחיד באמצעות מחיצות מינימליות, שהם ארבעה פסים זוויתיים בארבע פינות השטח המוקף, (צורה זו נקראת דיומד - לשון 'שני עמודים') כך שבכל פינה ישנם שני פסים לשתי הזויות (צורת האות 'ר') ברוחב של לפחות אמה (כ- 48 ס"מ) לכל אחד מהכיוונים, ובגובה של לפחות עשרה טפחים. (כ- 80 ס"מ) השטח הפתוח שבין פינה לפינה צריך להיות באורך של עד 13 אמות ושליש האמה. אם השטח הפתוח גדול יותר, יש להעמיד באמצע פסים נוספים בשיעור מחיצה (רוחב של לפחות ד' טפחים וגובה של לפחות י' טפחים), על מנת שלא יהיה שטח פתוח רצוף בשיעור 13 אמות ושליש.
היתר זה הוא לצורך השקאת הבהמות, אולם אסור לשאוב מים מהבאר ולהוציאם החוצה לשתיית האדם, שכן הוא יכול להיכנס בעצמו לבאר ולשתות שם. אולם אם קשה להיכנס לבאר מותר גם לשאוב מים ולהוצאים מהבאר לשתיית האדם. וכן היתר זאת מיועד אך ורק לעולי רגלים, ולא לאחרים, ודווקא מבאר מים ציבורית, ולא מבור מים או באר מים פרטית. בכל מקרה אחר יש צורך בארבע מחיצות גמורות על מנת להקיף שטח כרשות היחיד.
במקרה ויבשה הבאר באמצע השבת - בטלו המחיצות, ואין השטח נחשב יותר לרשות היחיד, היות שכל המחיצות נעשו בשביל המים. (אין אומרים את הכלל 'שבת הואיל והותרה - הותרה' היות שאלו מחיצות מינימליות מיוחדות ולא מחיצות רגילות) וכן להפך, אם באו מים לבאר יבשה שהייתה מוקפת בפסי ביראות באמצע השבת - ניתן לשאוב מים להבאר להשקאת הבהמות.
ההיתר בתקנה זאת.
בפסי ביראות הוכשרה מחיצה אף שבשטח הכללי של המחיצות השטח הפרוץ מרובה על העומד, ואף שיש בה פירצה הגדולה מי' אמות, (עד 13 אמות ושליש) דבר הפוסל מחיצה רגילה.
העקרון העומד מאחורי היתרים אלו הוא שמדין התורה, אם ישנו שיעור מחיצה משני צדדים וביניהם שטח פתוח, השטח הפתוח נידון כפתח שאינו פוסל את המחיצה, אפילו אם הוא רחב יותר מי' אמות, ולא כפירצה הפוסלת את המחיצה, אולם מדרבנן גם פתח הרחב יותר מי' אמות פוסל את המחיצה מדין פרצה. אך במקרה זה של פסי ביראות לא אסרו חכמים את הדבר, והשאירו את ההלכה כדין התורה מפני תקנת עולי הרגלים. אך הוסיפו חכמים דין במקרה זה, שלא תהיה הפרצה בשיעור גדול מ13 אמות ושליש.
באופן דומה, מדין התורה פרצות הפוסלות את המחיצה מדין פרוץ מרובה על העומד הם דווקא פרצות ולא פתחים, ורק מדרבנן גם פתחים נחשבים כפרצה לחישוב כלל השטח הפרוץ מול השטח העומד, ובמקרה זה של פסי ביראות לא גזרו חכמים מפני תקנת עולי הרגלים.
היקף פסי ביראות במקום שאין באר.
כיוון שמחיצות פסי ביראות נחשבות מחיצות להקפת רשות היחיד מדין התורה, אם סתם שטח באמצע רשות הרבים הוקף באמצעות פסי ביראות - השטח נחשב לרשות היחיד מהתורה, והמוציא חפץ ממנו לרשות הרבים עובר על מלאכת הוצאה מרשות לרשות. (אף שרבים עוברים דרכו בהילוכם, היות שהילוך הרבים דרך מחיצות אינו פוסלם) אולם היות שמדרבנן אין אלו מחיצות תקינות, לעניין טלטול חפצים בתוכו השטח נחשב לכרמלית, ואסור לטלטל בו יותר מד' אמות, בניגוד לרשות היחיד בה מותר לטלטל ללא הגבלה.
שמן אפרסמון
בית הפדרציה
מונטריאול אקספוז
אולימפיאדת השחמט 1928
אולימפיאדת השחמט השנייה אורגנה על ידי פיד"ה וכללה תחרות פתוחה, תחרות לחובבנים ומספר אירועים נוספים לקידום השחמט. היא התקיימה בהאג, בהולנד, בין 21 ביולי ל-6 באוגוסט 1928.
במשחקים השתתפו 17 קבוצות.
שיכונים
שמר (פירושונים)
מרגז
מֵרְגֶז (מערבית ברברית: مرقاز, נקניקייה) הן נקניקיות אדומות חריפות מהמטבח הצפון אפריקאי. הן נפוצות בעיקר במטבח הלובי, במטבח התוניסאי ובמטבח המרוקאי וגם בצרפת, בישראל, בבלגיה ובארצות אליהן הגיעו באמצעות מסורות הבישול שהביאו עמם מהגרים מצפון אפריקה.
מרגז עשויות בשר כבש או בשר בקר ומתובלות במגוון תבלינים, כגון סומק, פפריקה, פלפל קאיין או אריסה המקנים להן את צבען האדום. בנקניקיות מרגז אותנטיות, החלק החיצוני העוטף של הבשר עשוי מעיים.
מסורתית מקובל להכינן סמוך להגשתן, ולהגישן צלויות או עם קוסקוס. מרגז שיובשו בשמש מוספות לתבשילי טאג'ין. הן נאכלות גם בכריכים.
מרגרטה הבתולה