בסוף יוני עזבה הטייסת לסנטה רוזה, קליפורניה כדי להתאמן בליווי מפציצים, אך לפני כן, סופח ייגר זמנית לבסיס חיל האוויר רייט-פטרסון, אוהיו. לאחר חודשיים, עברה הטייסת לאורוויל. בספטמבר עברה הטייסת מאורוויל לקספר, ויומינג לשלב האחרון בהכשרה. ב-23 באוקטובר 1943, בעת שהייתה הטייסת בקספר, הוא נאלץ לנטוש את מטוסו כשערך התקפת דמה על מפציצי קונסולידייטד B-24 ליברייטור ושבר את גבו.
לבסוף, מעט לפני חג המולד סיימה הטייסת את הכשרתה הסופית ועברה לניו יורק, משם שטו למלחמה באירופה לבסיס חיל האוויר המלכותי לייסטון על סיפון האוניה "קווין אליזבת" ב-23 בנובמבר.
מלחמת העולם השנייה.
כנף הקרב מס' 357 הוצבה תחת חיל האוויר השמיני של ארצות הברית בבסיס חיל האוויר המלכותי לייסטון. היחידה צוידה במטוסי P-51 מוסטנג דגם B. ייגר קרא למטוסו "גלן הזוהרת" (Glamurus Glen), על שם חברתו גלניס פיי דיקהאוס. ב-11 בפברואר 1944 נכנסה הטייסת לשירות מבצעי והחלה ללוות מפציצים. עד ה-4 במרץ, הספיק לנצח ב-8 קרבות אוויריים ולזקוף לזכותו הפלת מטוס מסרשמיט Bf-109 בודדת דרום-מזרחית לקאסל, גרמניה.
ההפלה והשיבה לטיסה מבצעית.
ב-5 במרץ המריא ייגר יחד עם מטוס נוסף כדי לתת גיבוי לארבע רביעיות מוסטנגים שליוותה מבנה של 219 מפציצי קונסולידייטד B-24 ליברייטור לגיחת הפצצה מעל גרמניה. מעל התעלה התגלו בעיות במנוע אחד המטוסים והוא החליף את מקומו כאחרון במבנה, מיקום חשוף ופגיע, שכן, הגרמנים היו נוהגים לתקוף לרוב מלמעלה ומאחור כשהזנב הוא זה שמותקף ראשון. בשעה 12:05, מספר קילומטרים דרום-מערבית לעיר אנגולם, זיהה שלושה מטוסי פוקה-וולף Fw 190 דגם A4 בכיוון השעה 5. כששבר לעברם הוא הופל על ידי המטוס הראשון (תחקיר מאוחר יותר גילה שייגר הופל על ידי אונטראופיצייר (דרגה המקבילה לסמל ראשון) אירמפרייד קלוץ (Irmfried Klotz), שאחר כך הופל גם הוא ונהרג על ידי מוביל הטייסת, קפטן ויליאם אובי אוב'רייאן (William Obie O'Brien)). לאחר מספר ימים יצר מגע עם המאקי; איתם נשאר ל-18 יום, במהלכם סייע להם בהכנת מנגנוני פיצוץ והרכבת פיוזים. ב-23 במרץ, הוא וטייסי מפציצים נוספים שצנחו הגיעו אל מורדות הרי הפירנאים. הוא ונווט מפציצים בשם עומאר מ. "פאט" פטרסון ג'וניור (.Omar M. “Pat” Patterson Jr) טיפסו לבדם את הפירנאים; בליל היום הרביעי סיור גרמני זיהה אותם וירה לעברם, והשניים ברחו על ידי גלישה במורד צלע ההר. פטרסון נפצע קשות ברגלו וייגר נאלץ לגדוע אותה ולסחוב אותו עד לגבול המדינה הספרדית שם נאסף על ידי המשמר האזרחי הספרדי (לאחר שנאסף על ידי המשמר האזרחי, בילה פאט עוד 6 שבועות בספרד עד שנשלח חזרה לארצות הברית. על כך שעזר לו לעבור את הגבול וסייע להביאו בשלום הביתה, עוטר ייגר בכוכב הארד). לאחר שהותיר מאחור את פאט, המשיך להתקדם, הסגיר את עצמו למשטרה המקומית בעיירה סורט , נכלא אבל ברח. יומיים לאחר מכן, ב-30 במרץ, הקונסוליה האמריקנית בספרד יצרה איתו קשר.
באמצע מאי, חזר ייגר לטייסת בלייסטון כדי לאסוף את חפציו ויועד לחזור לניו-יורק ב-25 ביוני, זאת בשל התקנות האוסרות על אלו שהופלו לטוס בשנית מעל השטחים הכבושים. מדיניות זו נוצרה במטרה להגן על המחתרות והאנשים שעזרו להבריח טייסים מהאפשרות שטייסים שהופלו, שרדו, הגיעו בחזרה לידי בעלות הברית ושבו לטוס – יופלו בשנית ויסגירו את אנשי המחתרות. ייגר התנגד לתקנות אלה והתעקש להמשיך לטוס. ב-6 ביוני, שבוע לפני שיועד לעזוב רוככו התקנות, שכן בעלות הברית פתחו בפלישה לנורמנדי, שבעקבותיה החלו המחתרות הצרפתיות וביניהן המאקי לפעול באופן גלוי, דבר שחסך את ההודאה וההסגרה מהטייסים המופלים. ב-12 ביוני, נפגשו ייגר וטייס מפציצים נוסף שהופל גם הוא בשם פרד גלובר (Frederick Wendall Glover) עם המפקד העליון של כוחות בעלות הברית הגנרל דווייט אייזנהאואר לדון בנושא התקנות. אייזנהאואר ענה לשניים שרק מחלקת המלחמה של ארצות הברית רשאית להחליט בנושא הזה, אך בתשובה המחלקה נתנה לאייזנהאואר את זכות הפסיקה והנ"ל פסק לטובת השניים. בזמן בין קבלת ההחלטות הוגבל לטוס רק מעל שטחי בריטניה ולנהל קרבות דמה עם טייסים חדשים. עם זאת, באחת המשימות, הוזנק לקרבת האי הלגולנד כדי לספק חיפוי אווירי לשני אנשי צוות מפציץ בואינג B-17 מבצר מעופף שנטשו. שם זיהה מטוס יונקרס Ju 88 המתקרב ממזרח מכיוון גרמניה שעמד לצלוף בשניים, רדף אחריו והפיל אותו. בשל שהפר את התקנות, ננזף וההפלה נשללה ממנו.
ב-6 ביולי הועלה לדרגת סגן משנה. העלה זו בוצעה בעקבות תקרית בה ירה מטח אזהרה לכיוונו של טייס סורר שפעל בצורה שגויה. במקום להעניש אותו, מפקדת הכנף שיבחה את ייגר על פעולתו והעלתה אותו לדרגת סגן משנה. מספר ימים לאחר מכן מונה להוביל את הכנף כולה לקרב.
ב-12 באוקטובר השיג 5 הפלות ביום ובכך הפך לראשון בכנף שנהיה לאלוף הפלות ביום אחד. שישה ימים לאחר מכן, ב-18 באוקטובר התפרסמה כתבה על ניצחונו בביטאון "כוכבים ופסים" תחת הכותרת: . בעקבות כך עוטר בכוכב הכסף.
ב-24 באוקטובר הועלה לדרגת קפטן.
ב-6 בנובמבר, כנפות הקרב ה-357 ו-361 ליוו מפציצי B-24 לגיחת הפצצת מפעלי תעשייה ליד מינדן. לאחר ההפצצה והגעת המפציצים לרום בטוח, התפצלה הכנף ה-357 מערבה לכיוון לייסטון. מספר דקות לאחר מכן נתקלה הכנף בשלישיית מטוסי מסרשמיט Me 262, מטוסי הקרב הסילוניים המבצעיים הראשונים בעולם. הוא שבר לעבר אחד מהם והשניים החליפו צרור מטחים חזיתי שפגע ב-Me 262 אך לא ב-P-51. לאחר מכן פגע במנועו וגם במטוס Me 262 שני. בדרך חזרה ללייסטון, מעל העיירה אכמר, 10 ק"מ מזרחית לעיר אסן נתקל ייגר בשדה תעופה גדול וזיהה Me 262 מתקרב לקראת נחיתה. הוא צלל עליו והפיל אותו מטווח של 0.4 ק"מ. בעקבות אופיה המסובך של ההפלה וייחודיותו של המטוס הוענק לו צלב התעופה המצוינת
ב-27 בנובמבר הפיל ארבעה מטוסי פוקה-וולף Fw 190.
ייגר סיים את שירותו במלחמת העולם השנייה ב-15 בינואר 1945, כשהמריא לגיחה ה-61 והאחרונה שלו. במהלך הסבב, השיג 11.5 הפלות ו-50 ניצחונות אוויריים.
פירוט ההפלות.
להלן טבלת ההפלות:
טייס ניסוי.
טיסות ניסוי ושבירת מחסום הקול.
ייגר חזר לארצות הברית בתחילת פברואר 1945. כמי שהופל במהלך המלחמה, ניתנה לו האפשרות לבחור היכן יוצב. הואיל ואשתו הטרייה הייתה בהיריון בחר להיות מוצב בבסיס חיל האוויר רייט פטרסון, דייטון, אוהיו בשל היותו הבסיס הקרוב להמלין, וירג'יניה המערבית. בשל הרקע התחזוקתי המצוין שלו ומספר שעות הטיסה הגבוה יחסית שצבר (כ-1,000 במספר), התייצב ברייט ביולי כעוזר קצין תחזוקה באגף הניסוי. בסתיו, בין תיקון מטוסים להטסתם, החל להשתתף במפגנים אוויריים שהיו פופולריים באותה תקופה. בהם, הלוקהיד F-80 שוטינג סטאר, מטוס-הקרב הסילוני הראשון של ארצות הברית שהיה האטרקציה העיקרית. חסרונו העיקרי של המטוס היה אורך חיי המנוע שלו: לאחר 3–4 שעות טיסה היה נשרף והיה צורך להחליפו. אז היה נשלח לתקן את המטוס ולהטיסו חזרה לרייט. סדר היום הזה הביא אותו לתשומת לבו של ראש אגף הניסוי, אלברט בויד ועתיד היה להוות אחד הגורמים בגינם ייבחר להטיס את המטוס הניסוי בל X-1. בינואר 1946 נאלץ ללמוד במכללת פיקוד ומטה של חיל האוויר , שכן השכלתו האקדמית לא איפשרה לו להתקדם הלאה.
בשנת 1944 התעניין חיל האוויר במטוס שיהיה מסוגל לעבור את מחסום הקול. ב-16 בדצמבר 1945, חתמו חיל האוויר והוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה (NACA) על חוזה עם חברת בל איירקראפט לבניית 3 מטוסי XS-1 (בהמשך שונה ל-X-1). המטוס הונע על ידי מנוע רקטי בעל ארבעה תאים רקטיים. התאים פעלו על בסיס דלק נוזלי וניתן היה להדליק כל אחד מהם בנפרד. המטוס לא המריא מהקרקע, אלא נישא על ידי מפציץ בואינג B-29 סופרפורטרס שהטיל אותו כמו פצצה ברום של בערך 7.5 ק"מ. טייס הניסוי הראשון שהטיס את המטוס היה ג'אק וולמאנס ב-19 בינואר 1946. לאחר מותו בהתרסקות מטוס הוחלף וולמאנס על ידי טייס הניסוי האזרחי צ'אלמרס גודלין. ב-11 באוקטובר 1946 הטיס גודלין לראשונה את המטוס. אך בידי גודלין הפרויקט לא התקדם, שכן הוא דרש תוספת תשלום גבוהה עבור הסיכון. לכן, ב-24 ביוני 1947 לקח חיל האוויר את הפרויקט לידיו ומינה את ייגר להיות טייס הניסוי המיועד.
בראשית יולי 1947 סופח באופן זמני מרייט לבסיס חיל האוויר מיורוק בקליפורניה (כיום בסיס חיל האוויר אדוארדס) וטס 3 טיסות דאייה לא-ממונעות ב-X-1. הטיסה הממונעת הראשונה נקבעה ל-29 באוגוסט; מאחר שהמהירות הגבוהה ביותר אליה הגיע גודלין הייתה 0.80 מאך, הוחלט שינסה להגיע למהירות של 0.85 מאך בטיסתו הממונעת הראשונה. עד ה-12 בספטמבר טס 5 פעמים. ב-5 באוקטובר, בטיסה הממונעת השישית חווה ייגר חִיתְחוּת כתוצאה מגלי הלם. כשנבדק המטוס הסתבר שכשטס ב-0.94 פגע גל הלם בציר הגה הגובה השולט על העלרוד. כדי לפתור בעיה זו, הוצע לבטל את מערכת הגובה לחלוטין במהירויות מעל 0.94, ובמקומה להשתמש במייצב האופקי. כשתוכנן ה-X-1 לראשונה, צפו מהנדסי חברת בל בעיות מסוג זה ולכן תכננו את המייצב האופקי כך שיוכל לפעול כהגה גובה משני במטוס. האלתור אושר על ידי בויד ונוסה מבצעית שלושה ימים לאחר מכן, ב-8 באוקטובר, בטיסה הממונעת השביעית בה הגיע ל-0.96 והפעיל את המטוס בהצלחה. ב-10 באוקטובר, בטיסה הממונעת השמינית הגיע ייגר ל-0.988 מאך.