מערך של שירה מיסטית, עמוס רגשות דתיים ונטיות אלוהיות חזקות, יוחסו לשמס-תבריזי ברחבי העולם האיסלאמי הפרסי. חוקרים כמו גבריאל ואן דן ברג לעיתים הטילו ספק אם אלו באמת נכתבו על ידי שמס-תבריזי. עם זאת, חוקרים מאוחרים יותר ציינו כי ייתכן שהשם שמס תבריזי היה בשימוש עבור יותר מאדם אחד. ואן דן ברג מציעה שהזיהוי הזה הוא שם העט של רומי. עם זאת היא מודה שלמרות המספר הרב של שירים המיוחסים לשמס, המהווים את הרפרטואר הדתי של האיסמאעילים של באדאחשאן, רובם המכריע של אלו אינם יכולים להימצא בכל אחת מהיצירות הקיימות של רומי. במקום זאת, כפי שמציין ויראני, חלקן ממוקמות בספר "גן הוורדים של שמס" (Gulzár-i Shams), שנכתב על ידי מולוקשאה, צאצא של פיר שמס האסמאעילי, כמו גם בכתבים אחרים.
Time (שיר של יוזארי ומאימונה)
טי די גארדן
תלבשי לבן
תלבשי לבן הוא פזמון שכתבה והלחינה נעמי שמר ובוצע על ידי הדודאים והפרברים. הם ביצעו אותו במופע המשותף שלהם שהועלה ב-1985 במועדון "החמאם" ביפו.
רקע וכתיבת השיר.
השיר יועד ליוסי בנאי, אך זה ויתר עליו. הוא נכתב על ידי נעמי שמר בשנת 1984 לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה, עבור אלבום משותף של צמד הדודאים (ישראל גוריון ובני אמדורסקי) וצמד הפרברים (יוסי חורי ואורי הרפז), שנקרא "הדודאים והפרברים". השיר הוקלט ופורסם בשנת 1985, לאחר הבחירות.
בשנת 2009 הקליט יגאל בשן את השיר עבור אלבומו "פגישה לאין קץ".
הדיוויזיה הראשונה (בוואריה)
הדיוויזיה הראשונה (בבווארית: 1. Königlich Bayerische Division) הייתה דיוויזיה בצבא הבווארי ומאוחר יותר בצבא הקיסרות הגרמנית, אשר לחמה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, במלחמת צרפת–פרוסיה ובמלחמת העולם הראשונה ופורקה ב-1919.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה ב-27 בנובמבר 1815, והיא נקראה בשמות שונים במהלך השנים.
מלחמת אוסטריה–פרוסיה.
במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה לחמה הדיוויזיה נגד הפרוסים, והשתתפה בקרב קיסינגן ובקרב הלמשטדט.
מלחמת צרפת–פרוסיה.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הבווארי הראשון, אשר נשלח לסייע לפרוסים כחלק מהארמייה השלישית בפיקוד פרידריך, נסיך הכתר של פרוסיה. הבווארים השתתפו בקרב וורת, קרב בומונט, קרב באזיי וקרב סדאן. לאחר המלחמה התבצע איחוד גרמניה ומדינות גרמניה השונות אוחדו ליצירת הקיסרות הגרמנית. כחלק מרפורמה זו, אוחדו צבאותיהן של שאר המדינות עם הצבא הפרוסי ליצירת צבא הקיסרות הגרמנית.
מכיוון שבוואריה הייתה המדינה הגדולה ביותר בקיסרות אחרי פרוסיה, היא נהנתה מפריבילגיות שונות שהתבטאו בין היתר בתחום הצבאי. בעוד שבעתות מלחמה היו חייבות שאר המדינות לאחד את המטות הכלליים של צבאותיהן עם המטכ"ל הפרוסי, בוואריה הורשתה להחזיק מטכ"ל עצמאי. בעתות מלחמה היו הדיוויזיות של שאר המדינות מתאחדים עם הדיוויזיות הפרוסיות ובהתאם לכך ממוספרים מחדש. הדיוויזיות הבוואריות נותרו עצמאיות ושמרו על המספור המקורי שלהם.
מלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, הייתה הדיוויזיה תחת פיקוד אלברט פון שוך. הדיוויזיה נערכה בחזית המערבית כחלק מהקורפוס הבווארי הראשון במסגרת הארמייה השישית אשר חייליה גויסו בעיקר מבוואריה, והייתה תחת פיקוד רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה. בשנת 1915 הועבר רגימנט מהדיוויזיה לקורפוס האלפיני, אשר נשלח לחזית האיטלקית. הדיוויזיה לקחה חלק בקרב לורן, ולאחר מכן במלחמת החפירות באזור פיקרדי, פרון ואראס. הדיוויזיה השתתפה בקרב ורדן וב, ובשנת 1918 לחמה במתקפת האביב ובמתקפת מאה הימים. הדיוויזיה פורקה עם סיום המלחמה ופירוקה של ממלכת בוואריה (והקיסרות הגרמנית בכלל).
קבוצת הארמיות לאופולד מבוואריה
קבוצת הארמיות לאופולד מבוואריה (בגרמנית : Heeresgruppe Prinz Leopold von Bayern) הייתה קבוצת ארמיות של הצבא הגרמני, שפעלה נגד רוסיה בין ה-5 באוגוסט 1915 ועד ה-15 בדצמבר 1917 במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-29 באוגוסט 1916 שונה שמה לקבוצת הארמיות ווירש.
1915 - 1917.
קבוצת הארמיות הוקמה באוגוסט 1915, לאחר כיבוש ורשה על ידי הארמייה התשיעית תחת פיקודו של לאופולד, נסיך בוואריה. קבוצת הארמיות הייתה מורכבת רק מהארמייה התשיעית וממפקדת קבוצת הארמיות. כשהארמייה התשיעית פורקה ביולי 1916 והועברה לבלקנים, נותרה קבוצת הארמיות קיימת, אך כעת היא הייתה בפיקודו של רמוס פון ווירש, משום שהנסיך לאופולד מבוואריה הפך למפקד העליון של החזית המזרחית. קבוצת הארמיות פורקה לבסוף ב-15 בדצמבר 1917.
מישלניצה
מישלניצה (בפולנית: Myślenice; נודעה בקרב יהודיה כמישלניץ או מישליניץ) היא עיר במחוז מישלניצה בפרובינציית פולין קטן בגליציה המערבית, פולין. נמצאת דרומית לקרקוב לצידי הכביש הראשי המוביל מקרקוב לזאקופנה.
היסטוריה.
מישלניץ נוסדה במאה ה-12. בשנים 1253–1258 היא נכללה ב"קודקס של טיניץ" בתור עמדה אסטרטגית על גדות נחל ראבה. במאה ה-14 ניתן לה מעמד של עיר, ואחר-כך עיר נפה (מרכז אדמיניסטרטיבי).
הקהילה היהודית.
התיישבות יהודית נאסרה בעיר עד שהוסרו ההגבלות על מגורי יהודים בגליציה, אחרי שנת 1860. ראשוני היהודים התיישבו במישלניץ בשנת 1846, בנו בה בית כנסת ויסדו בית קברות. בהמשך נבנה חדר תפילה של חסידים ומקווה. בשנות ה-80 של המאה ה-19 הייתה במקום קהילה מאורגנת בת כ-400 נפש מתוך אוכלוסייה של כ-2,500 תושבים. הציבור היהודי במקום היה בעל אופי חסידי מובהק, והחיים התרכזו סביב בית המדרש ובתי התפילה. בסוף המאה ה-19 הוקמה במקום ישיבה ששימשה את העיר וסביבתה. כמו כן פעלו בה "חדרים", עד להקמת בית הספר "תלמוד תורה" ב-1925. משום אופייה הדתי של הקהילה, רק ספורים למדו בבתי הספר הממלכתיים בעיר.
במקום היו מוסדות צדקה וגמילות חסדים שטיפלו בחולים ובעניים. קופת "גמילות חסדים" הוקמה בעיר בשנת 1927 בתמיכת ה"ג'וינט".
עיקר עיסוקם של יהודי מישלניץ היה במסחר זעיר ובמלאכה, בעיקר כבענות. במקום היו גם יהודים בעלי מקצועות חופשיים כמו רופאים ועורכי דין. בראשית המאה ה-19 הוקם בנק פרטי, וסייע בהלוואות לסוחרים ולבעלי-המלאכה היהודים.
ב-1926 הוקמה האגודה הציונית של העיר - "התקוה" - שכללה רק מיעוט מיהודי מישלניץ. בראשה עמד ד"ר אלעזר גולדווסר, שנודע בקשריו עם תאודור הרצל; הוא כיהן גם במועצת העיר. כמה מבני הנוער היהודי במקום פנו אל השמאל הקיצוני והיו רובו של איגוד הנוער הקומוניסטי בעיר.
אנטישמיות במישלניצה לפני מלחמת העולם השנייה.
מישלניץ נודעה כמקום מועד לפורענות ליהודים. ב-1898 תקפו כפריי הסביבה את האוכלוסייה היהודית ופגעו ברכוש ובנפש. ב-1918, עם גל האנטישמיות בגליציה בתום מלחמת העולם הראשונה, התחולל שוב פוגרום במישלניץ. ב-1936 פשטה על העיר כנופייתו של אדם דובושינסקי , יושב-ראש "המפלגה הלאומית" בקראקוב (מפלגה ימנית קיצונית ואנטישמית). מטרתו המוצהרת הייתה לטהר את העיר מיהודים. בהתקפה לילית נהרסו חנויות של יהודים, ותכולתם הועלתה באש. הכנופיה נרדפה בידי המשטרה הפולנית, מנהיגיה הועמדו לדין, הורשעו ונידונו לתקופות-מאסר שונות. הפרשה העסיקה את העיתונות והגיעה עד לסיים, הפרלמנט הפולני. אחרי מלחמת העולם השנייה הואשם דובושינסקי בפעילות מחתרתית נגד ממשלת פולין העממית, נשפט, הורשע ונידון למוות.
במלחמת העולם השנייה.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה והכיבוש של גרמניה הנאצית יהודים רבים ניסו לברוח מזרחה אל ברית המועצות, אך רובם נכשלו בכך וחזרו כעבור זמן מה אל מישלניצה.
הגרמנים הפכו את בית המדרש לאורווה ואילצו את היהודים לשרוף את ספרי הקודש במו ידיהם. רוב בתי העסק היהודיים הוחרמו. ה"יודנראט" (מועצת יהודים מטעם) שנתמנה בנובמבר 1939, הופקד על ביצוע ההוראות, אך גם דאג לצורכי הנזקקים בקהילה. כעבור שנה או שנתיים יהודים שגרו ביישובים הקטנים הסמוכים גורשו למישלניצה. באמצע 1942 נשלחה קבוצה של יהודים ממישלניצה אל מחנה העבודה פלאשוב בקרבת קרקוב.
באוגוסט 1942 היהודים ממשילינציה הועברו לגטו בסקבינה ביחד עם יהודים ממקומות נוספים, ובסוף החודש שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
אחרי מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2005 במלאת 62 שנים לחיסול הקהילה היהודית, הוצב לוח זיכרון בכיכר השוק בבית מספר 10. מחקרים היסטוריים על הקהילה היהודית הוצבו במוזיאון של העיירה .
כיום אין יהודים במקום. שרד בית קברות שנוסד בשנת 1874 ונמצא ליד הכביש קרקוב - זאקופנה על גבעה שנקראת גורה שוביינה.
ערים תאומות.
למישלניצה יש הסכמי שיתוף פעולה עם הערים הבאות:
מדונה (לטביה)
מדונה (בלטבית: Madona; בגרמנית: Modohn, מודון) היא בירת מחוז מדונה בלטביה. העיר שוכנת בחבל וידזמה במרכז המדינה ובמרחק של כ-130 קילומטרים מזרחית לריגה, בירת לטביה. בעיר מתגוררים כ-7,500 תושבים (נכון ל-2019).
היסטוריה.
העיירה מוזכרת לראשונה בכתבי הכנסייה כבר ב-1461, ולאחר שהייתה בשליטת שוודיה, היא הועברה לשליטת הצאר הרוסי.
יהודי העיירה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התגבשה במדונה קהילה יהודית זעירה, וב-1920 נמנו כ-19 יהודים. עד 1935 גדלה הקהילה לכדי 115 יהודים, שהיוו כ-5% מכלל אוכלוסיית העיירה.
במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחר הכיבוש הנאצי של השטח בתחילת יולי 1941, החלו הגרמנים לעצור את תושביה היהודיים של העיירה, כשרק יהודים מעטים הספיקו להימלט לפני הכיבוש. הדיכוי כלפיהם בוצע בהדרגתיות - משעות עוצר ואיסור להיכנס למוסדות תרבות ופנאי, עד לגרושם מבתיהם וריכוזם באזורים ייעודיים - תושביה היהודיים של מדונה פונו לשולי העיירה, לשם רוכזו גם יהודים מכפרים סמוכים, ונאסר עליהם לעזוב את השטח או לעבוד - למעט בעבודות כפייה יזומות. בגטו היו כ-150 יהודים.