מוריאלי ובקארי החליטו להבריח את הילדים לגבול שווייץ ומשם צפונה. בעזרתו של מוריאלי הונפקו תעודות זהות מזויפות לקבוצת הילדים ומדריכיהם, עליהם חתם בעצמו, והוא השיג עבורם תצלומים ואישורים על מנת שייראה הדבר אמין. בכך סיכן מוריאלי את חייו. הצעירים הוברחו ברכבת לגבול שווייץ בערב יום הכיפורים 1943. בזכות התעודות שסיפק להם מוריאלי, הצליחו לעבור את הביקורת של אנשי האס.אס. סכנות נוספות ארבו בדרך לשיירת הילדים בעלי המראה הזר ולמדריכיהם. כך למשל, הילדים, שרובם נולדו ביוגוסלביה, קיבלו שמות איטלקיים, ואף נשאו מסמכים איטלקיים אך בקושי ידעו לדבר מילה באיטלקית. אף על פי כן, הברחתם הצליחה, ולאחר שחצו את הגבול לשווייץ שהתה הקבוצה במשך שנתיים בכפר שווייצרי כפליטים. יוסף איתאי מתאר בספרו- כאשר הגענו לגבול של שווייץ,] תחילה לא נתנו לנו להיכנס. הסברתי לחיילים העומדים על הגבול כי הממשלה יודעת שאנחנו באים ושיש לנו אישורים. הוא מתאר שבמהלך המתח האיום הוא שמע את הילדים מעיפים נשיקות לחיילים שאינם מבינים את פשר השימחה. הובילו אותנו לתחנת הגבול של משטרת שווייץ. שם יוסף מסביר בשנית לקצין כי השגרירות יודעת שהם באים והם קיבלו את הסכמת הממשלה לכניסתם לשווייץ. באותו הלילה העבירו אותם למחנה קרוב והם היו צריכים לחכות ולראות מה יעלה בגורלם. השווייצרים ראו בעין יפה את התארגנותם הפנימית כיוון שהם לא היו מוטרדים והיו פטורים מהדאגה על קבוצת הילדים. יוסף הסביר לסרן שיהיה מוכן כי עומדת להגיע עוד קבוצה של ילדים. יום נוסף של אי ודאות חלף ועבר, בלי ידיעה ובלי בהירות. אחר הצהרים מצווה הסרן שעליהם להתאסף באולם. הם הולכים לשם כדי לשמוע את פסק הדין. הוא מתאר כי הסרן נכנס ומעיף בהם מבט רציני. הוא מספר על מצבה של שווייץ, חוקיה וצרותיה, שיחות וחקירות ועוד. ואז בא המשפט המסכם - ״בהתחשב בכל אלה ובהסתמך על השיחות שנוהלו בימים האחרונים, החליטה הסמכות המרכזית של הברית השווייצרית, שאתם, גבירותיי ורבותיי, תוכלי להישאר על אדמת שווייץ. כולם שמחו והתרגשו, חשו הקלה ומאושרים שניצלו מיידי הגרמנים.
עם תום המלחמה בשנת 1945, עברה הקבוצה לברצלונה, משם הפליגה ארצה באונייה "נון פלוס אולטרה", וחבריה הגיעו לארץ כעולים חוקיים דרך נמל חיפה.
גם לאחר הצלת 120 הילדים היהודים, המשיכו מוריאלי ובקארי בפעולות הצלה לכל מי שנזקק למזון, בגדים, תמיכה כספית ומסמכים מזויפים במהלך המלחמה. למוריאלי נמסר המחסן של הג'וינט בווילה אמה, שם היה גם משרד הסעד של יהדות איטליה למען הפליטים. מוריאלי דאג למחסן יחד עם בקארי. מוריאלי ובקארי סייעו לחיילים איטלקיים שניסו לחזור לבתיהם, לאסירים בריטים שנמלטו ממחנות הכליאה של מודנה וקרפי , וליהודים זרים אחרים שהגיעו לנוננטולה מאזורים שונים באיטליה וקיוו למצוא עזרה בווילה אמה.
הכרה והנצחה.
בשנת 1964 הכיר יד ושם במוריאלי ובבקארי כחסידי אומות עולם. הם הגיעו לטקס בו נטעו עץ בשדרות חסידי אומות העולם ביד ושם.
בנוסף, הוקם גן המשחקים "נוננטולה" בחיפה, המוקדש לזכרם של בקרי ומוריאלי.
ב-2016 הונצח זכרו של מוריאלי, יחד עם יתר חסידי אומות העולם של נוננטולה, בגן חסידי אומות העולם בקלויסאנו .
הרחוב המוביל לווילה אמה בעיירה נוננטולה נקרא על שמו.
גורו פורנימה
גורו פורנימה (סנסקריט: गुरु पूर्णिमा) הוא חג הינדי ובודהיסטי, הנחוג כל שנה ביום הירח המלא של חודש האשאדה בלוח השנה ההינדי (יוני או יולי בלוח השנה הגרגוריאני). החג מוקדש למורים רוחניים ואקדמיים ובמהלכו מביעים תלמידיהם את הערכתם כלפיהם. מכונה גם ויאסה פורנימה, היום בו לפי המסורת הופיע לראשונה החכם ויאסה.
בבודהיזם ביום זה מציינים תחילת הרצאות של גאוטמה הבודהה על תורתו.
פדרציית הטניס של רוסיה
פדרציית הטניס של רוסיה (ברוסית: Федерация тенниса России) הוא הגוף המנהל של ענף הטניס ברוסיה. הוקם בשנת 2001.
מהווה לממשיכתם של איגוד מועדוני הטניס הכל-רוסי שהוקם ב-1908, פדרציית הטניס של ברית המועצות (1959-1993) והתאחדות הטניס הכל-רוסית (1989-2001). לאחר פירוק התאחדות הטניס הכל-רוסית בשנת 2001, הגוף אורגן מחדש ונרשם בתור הגוף העליון לניהול ענף הטניס ברוסיה ב-15 באפריל 2002.
טניס ברוסיה.
למרות שם המשפחה הסקוטי ארתור דווידוביץ' מק'פרסון (1870-1919) היה יליד פטרבורג וחי כל חייו ברוסיה. הוא היה המייסד והנשיא הראשון של איגוד מועדוני הטניס הכל-רוסי שהוקם ב-1908 והיה הגלגול הראשון של פדרציית הטניס המודרנית. מק'פרסון גם סייע להקים את הוועד האולימפי הראשון ברוסיה.
בשנת 1903 הוא ארגן לראשונה את אליפות הטניס של סנקט פטרבורג וארבע שנים מאוחר יותר הוא הקים את טורניר האליפות הלאומית הראשון. עד שנת 1913 האליפות הרוסית נחשבה לטורניר בינלאומי שנטלו בו חלק גם ספורטאים זרים והמשחק שגשג.
מאז סוף העידן הסובייטי הפופולריות של ענף טניס גדלה ורוסיה ייצאה מספר שחקני טניס מפורסמים. בשנים האחרונות, מספר הטניסאיות הרוסיות גדל מאוד, עם השחקניות מריה שראפובה ודינארה סאפינה שדורגו ראשונות בדירוג WTA. טניסאיות רוסיות אחרות הצליחו גם כן להשיג הכרה בינלאומית והמפורסמות שבהן הן: אנה צ'קבטדזה, ילנה דמנטייבה, סבטלנה קוזנצובה, אנסטסיה מיסקינה, נדיה פטרובה, ורה זבונרבה ואנה קורניקובה. בזכותן רוסיה זכתה בגביע הפדרציה 4 פעמים, 2004, 2005, 2007 וב-2008.
באולימפיאדת בייג'ינג 2008, רוסיה שלטה ללא עוררין על תחום טניס הנשים כאשר ילנה דמנטייבה זכתה בזהב, דינארה סאפינה וורה זבונרבה זכו במדליות כסף וארד, בהתאמה. נכון ל-5 אוקטובר 2009, ארבע נשים רוסיות היו מדורגות בדירוג ה-WTA בעשירייה העליונה.
רוסיה גם מתגאה בהצלחות בתחום טניס גברים, כאשר אחיה הגדול של סאפינה, מאראט סאפין ו יבגני קפלניקוב דורגו במקום הגבוה ביותר בדירוג העולמי. כיום ניקולאי דווידנקו, קארן חצ'אנוב ומיכאיל יוז'ני נחשבים לטניסאים הבכירים במדינה. רוסיה זכתה בגביע דייוויס ב-2002 וב-2006.
שבחים והכרה.
הפדרציה זכתה לשבחים ברחבי העולם על פיתוח הטניס ברוסיה, אשר הביאו להצלחתם של שחקני טניס, במיוחד נשים. על פי הדירוג האחרון של WTA; 10 נשים רוסיות ניצבות ברשימת 50 השחקנים הטובים בעולם.
הפדרציה זכתה לכבוד עם הענקת הפרס הגבוה ביותר של האיגוד האירופי לטניס "טניס אירופה" – שהוענק במשך חמש שנים ברציפות בשנים 2005-2009, משום כך רוסיה מוכרת נחשבת לאומת הטניס החזקה באירופה.
רנתיס
רנתיס (בערבית: رنتيس, מקובל גם התעתיק "רנטיס") הוא כפר פלסטיני בצפון מערב נפת רמאללה ואל-בירה, 33 ק"מ צפונית מערבית לרמאללה. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, הכפר מנה 3,243 תושבים נכון לאמצע שנת 2016
השטח הבנוי של הכפר שוכן ב"שטח B", שבשליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית ואילו השטחים החקלאיים נמצאים ב"שטח C".
אוכלוסיית הכפר מורכבת משבע חמולות: דנון, ווהדן, ח'לף, ע'אבד, דאר אבו סלים, אל-ריאחי וחוואשה.
היסטוריה.
לפי עדויות ארכאולוגיות האזור היה מיושב החל מתקופת הברזל בארץ ישראל. בשטח הכפר וסביבתו מספר אתרים ארכאולוגיים. מצפון מערב לכפר ממוקמת חורבת אנושה, בה נסקרו ותועדו שרידי מבנה גדול שנבנה באבנים מסותתות ולו תקרה קמורה, שרידי מבנים נוספים, חלקי בית בד, משטח מרוצף באבני פסיפס, בורות מים וכבשן סיד. במדרון הדרומי-מערבי של הגבעה תועדו שבעה קברי מקמר חצובים בסלע ושתי מערות קבורה שלהן חזית חצובה אנכית שתוארכו לתקופות הרומית והביזנטית. בעת בניית גדר ההפרדה בצידו המערבי של לכפר נחשפו שרידי דרך רומית, חרסים מתקופת הברזל, ובהם קדרות, כלי בישול ופכים, וחרסים מהתקופה הפרסית בארץ ישראל.
בתקופה הביזנטית זיהו כאן את רמתיים, עירו של יוסף הרמתי שהוריד את גוויית ישו מהצלב. בימי הביניים הקימו הצלבנים במקום מנזר על שמו. המנזר מוזכר בכתובים מן השנים 1159–1160.
בשנת 1187 נפל הכפר לידי המוסלמים בהנהגתו של צלאח א-דין.
בתקופה העות'מאנית.
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, מופיע הכפר עם 20 בתים בנפת (נהיא) ג'בל קבול במחוז שכם. תושבי הכפר שילמו מס בסך 33% על גידולי חיטה, זיתים, גפנים, עיזים ועל כוורת דבורים לייצור דבש, בסכום כולל של 2,500 אקצ'ה
בשנת 1863, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר, וכתב: .
בזמן המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה סללו הבריטים את מסילת הרכבת לכפר א-לובן שעברה מדרום לכפר.
בתקופת המנדט הבריטי.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת רמלה.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט, ברנתיס הייתה אוכלוסייה של 824 נפש, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 213 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 935 תושבים, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 1,280 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 30,933 דונם. אשר מתוכם הוקצו 457 לחקלאות שלחין, ו-6,838 לגידולי דגנים.
בשליטת ירדן.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, עבר משליטה בריטית לירדנית. בעקבות קביעת הגבול בין ירדן וישראל כ-500 מטר ממערב לכפר, איבד רנתיס כ-60% מאדמותיו החקלאיות. כתוצאה מכך עזבו רבים מן התושבים את הכפר.
ב-28 בינואר 1953 ערך צה"ל את מבצע "עפר ואפר", שבו יצא כוח צנחנים מגדוד 890 לפעולת תגמול בכפר, הכוח פוצץ בית בכפר על יושביו והרג 9 אנשים. באותו לילה פעל עוד כוח של חטיבת גבעתי נגד הכפר פלאמה שמצפון לרנתיס. בתגובה ביקשה ירדן להפעיל את חוזה-ההגנה הבריטי-ירדני.