הוועדה נוסדה ב-1825 על פי בקשתו של הסנאטור ויליאם פינדליי מפנסילבניה בטענה כי החקלאות חשובה להתקדמות הלאומית בדומה למסחר ולייצור. מאמציו של פינדליי לשכנע את כלל עמיתיו לסנאט נשאו פרי, והם הסכימו לפצל את ועדת המסחר והייצור לשתי ועדות נפרדות. ועדת החקלאות החלה לפעול באורח רשמי ב-9 בדצמבר 1825. במהלך ארבעת העשורים הראשונים לקיומה של ועדה זו, שוב ושוב הוטל ספק בצורך בה. באותה תקופה באמריקה, קרוב לשני שלישים מהאוכלוסייה עסקה ישירות בחקלאות. לפיכך, נושאים הקשורים לחקלאות היו מקבילים לתחומי שיפוט של ועדות אחרות והופנו לעיתים קרובות לאותן ועדות במקום לוועדת החקלאות, שהוקמה לשם העיסוק בחקלאות.
בעקבות דיון בדבר נחיצותן של ועדות שונות בסנאט של ארצות הברית, הוקמה ועדה מיוחדת לחקירת דרכים להפחתת מספר הוועדות ולהגדלת יעילותן. ב-17 בפברואר 1857 הוועדה המיוחדת הגישה תוכנית לארגון מחדש של ועדות הסנאט שלא כללה את ועדת החקלאות. במהלך כינוס מיוחד של הסנאט, ב-5 במרץ 1857, אישרו חברי הסנאט את המלצות הוועדה המיוחדת ובעקבות זאת פורקה ועדת החקלאות.
ב-1862 הייתה נתונה ארצות הברית למלחמת אזרחים, מהגרים רבים היגרו לארצות הברית והאומה התקדמה לכיוון התיעוש. באותה השנה חתם נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן על "החוק האורגני" שהקים מחדש את מחלקת החקלאות של ארצות הברית ואת ועדת החקלאות. ב-1884 נעשתה הוועדה "ועדת החקלאות והיערנות", כשיקוף לחשיבות הגברות של היערנות לצורכי האומה האמריקאית. ב-1977 שונה שם הוועדה ל"ועדת החקלאות, התזונה והיערנות", לאחר ש"חוק המזון והחקלאות של 1977" הורה למחלקת החקלאות לערוך מחקר נוסף בנושא תזונה אנושית, להקים תוכנית חינוך תזונתי לאומי ולפתח מערכת לפיקוח על מצבה התזונתי של אמריקה.
אפריקה ישראל נכסים
הבלש פוטילין
"הבלש פוטילין" (ברוסית: Сыщик Путилин) היא סדרת טלוויזיה בת 8 פרקים בהפקת ערוץ TV Center ומגוללת חקירות שמנהל איש הבילוש הפוליטי במחלקת המשטרה של האימפריה הרוסית, הבלש איוואן פוטילין שעבד במשטרה הפטרבורגית בשנים 1866–1889. הסדרה מהווה עיבוד לספריו של לאוניד יוזפוביץ': "בית הנשפים", "חליפת ארלקינו" ו"נסיך הרוח".
צילומי הסדרה נערכו בשנת 2006 והסדרה שודרה בערוץ TV Center. ב-5 ביוני 2008 חברת CP-Digital, חברת בת של סנטרל פרטנרשיפ, הפיצה את ה-DVD של הסרט.
עלילה.
הדמות הראשית היא הבלש איוואן דמיטרייביץ' פוטילין, לשעבר מפקד משטרת הבילוש בסנקט פטרבורג. לאחר פרישתו הוא כותב ספר על שירותו במשטרה ונזכר במקרים המעניינים ביותר מחוויותיו בשירות. בכל סיפור של פוטילין יש סיפור אמיתי של פשע מסתורי. במהלך החקירות ישנם טוויסטים רבים, חידות, צירופי מקרים וסקרנות מיסטיים והפתרון הסופי תמיד שנון ובלתי צפוי.
נורטריפטילין
נורטריפטילין (בלועזית: Nortriptylin), ידוע בין היתר בשמות המסחריים Nortylin או Pamelor, הוא תכשיר מקבוצת התרופות האנטי-דיכאוניות הטריציקליות, המשמשות בעיקר בטיפול לדיכאון, אך גם לכאב נוירופתי, לפעמים בהפרעת קשב וריכוז, בהפסקת עישון ובחרדה.
הוא ניתן בדרך פומית. מנגנון הפעולה שלו קשור ככל הנראה בהעלאת רמות בעיקר של נוראפינפרין (נוראדרנלין) ובמידה פחותה - של סרוטונין.
לתרופה פחות תופעות לוואי אנטיכולינרגיות מתרופות טריציקליות אחרות, ולכן היא בשימוש גם בפסיכוגריאטריה. עם זאת יש לו תופעות לוואי מסוימות מסוג זה, כגון טכיקרדיה, יובש בפה, עצירות, טשטוש ראייה, ירידה או עלייה במשקל, וכן ישנוניות, לחץ דם נמוך אורטוסטטי (בקימה לעמידה), פריחה וחולשה.
תופעות לוואי אחרות יכולות להיות פרכוסים, עלייה בסיכון האובדני בגיל ההתבגרות, אצירת שתן, גלאוקומה, מאניה והפרעות מסוימות בלב.
בדרך כלל נטילת התרופה אינה מומלצת בעת היריון. השימוש בעת הנקה הוא יחסית בטוח.
התכשיר אושר לשימוש רפואי בארצות הברית בשנת 1964. בארצות הברית תפסה בשנת 2016 את המקום ה-192 בין התרופות הנרשמות, עם מעל 3.1 מיליון מרשמים.
אלכסנדרין טינה
אלכסנדרין פטרונלה פרנסינה טינה (באנגלית: Alexandrine Tinné; 17 באוקטובר 1835 – 1 באוגוסט 1869) הייתה חוקרת הולנדית באפריקה והאישה האירופית הראשונה שניסתה לחצות את הסהרה. לעיתים קרובות היא השתמשה בשם הפרטי אלכסין.
ראשית החיים.
אלכסנדרין הייתה בתם של פיליפ פרדריק טינה והברונית הנרייט ואן קפלן. פיליפ טינה היה סוחר הולנדי שהתיישב באנגליה בזמן מלחמות נפוליאון ומאוחר יותר חזר לארץ הולדתו. הנרייט ואן קפלן, בתו של סגן אדמירל הולנדי מפורסם, תיאודורוס פרדריק ואן קפלן, היא הייתה אשתו השנייה של פיליפ. אלכסנדרין נולדה כשאביה היה בן שישים ושלוש. אלכסנדרין הצעירה חונכה בבית והפגינה בקיאות בפסנתר. אביה העשיר נפטר כשהייתה בת עשר, והותירה אותה האישה העשירה בהולנד.
מסעות בצפון מזרח ומרכז אפריקה.
במהלך המסע הנרחב הראשון במרכז אפריקה, עזבה אלכסנדרין טינה את אירופה בקיץ 1861 לאזור הנילוס הלבן. בליווי אמה ודודתה, היא יצאה לדרך ב־9 בינואר 1862. לאחר שהות קצרה בחרטום המשלחת נסעה לנילוס הלבן אל גונדקורו. הן היו הנשים האירופיות הראשונות שהגיעו לשם. אלכסנדרין חלתה והם נאלצו לחזור לחרטום ב־20 בנובמבר. מיד לאחר חזרתם נפגשו עם תיאודור פון הוגלין והרמן סטיודנר והם תכננו לנסוע לבהאר-אל-עזאל, יובל של הנילוס הלבן, כדי להגיע למדינות 'ניאם-ניאם'. (אזנדה).
הוגלין וסטודנר עזבו את חרטום ב־25 בינואר, להכין את המשלחת. אלכסנדרין ומשפחתה עזבו ב -5 בפברואר. הוגלין תכנן גם מחקר גאוגרפי, כשהוא התכוון לסקור את האזור שמעבר לנילוס, ולברר עד כמה משתרע אגן הנילוס מערבה. כמו כן לחקור את הדיווחים על המצאות אגם מים גדול במרכז אפריקה ממזרח לאלה שכבר היו מוכרים, ככל הנראה התכוון להגיע למרכז אגן הקונגו.
במעלה נהר באהר אל גזאל הם הגיעו לגבול המסע ב־10 במרץ. הם המשיכו במסע יבשתי עד ג'בל קוסנגו, על גבול מדינת ניאם-ניאם (הגבול בין סודאן הנוכחית ומדינת קונגו). במהלך המסע כל אנשי המשלחת סבלו קשות מחום. סטיודנר נפטר באפריל ואמה של אלכסנדרין ביולי, ואחריה שתי העוזרות ההולנדיות. לאחר עייפות וסכנות רבות, שארית המשלחת הגיעה לחרטום בסוף מרץ 1864, כאשר דודה של אלכסנדרין שנשארה בחרטום, נפטרה גם היא. אלכסנדרין טינה קברה את דודתה ואת עוזרתה האחת והחזירה את גופת אמה ואת העוזרת השנייה לקהיר.
ג'ון טינה, אחיה למחצה מליברפול, הגיע לקהיר, בראשית 1865, מתוך כוונה לדבר איתה שתחזור אתו הביתה. אבל הוא לא הצליח לשכנע אותה, ג'ון עזב עם שתי הגופות וחלק גדול מהאוסף האתנוגרפי שהיא אספה. גופת אמה נקברה מאוחר יותר בבית העלמין בהאג. האוסף האתנוגרפי של אלכסנדרין נתרם על ידי ג'ון למוזיאון ציבורי - המוזיאון העולמי של ליברפול.
התוצאות הגאוגרפיות והמדעיות של המשלחת היו חשובות ביותר, כפי שניתן לראות בדיווחים של המשלחת שכתב הוגלין. כמה מהצמחים שהתגלו על ידי המשלחת פורסמו בווינה בשנת 1867 תחת הכותרת Plantae Tinneanae והוא הציג 24 מינים חדשים למדע, בהם 19 מינים במשפחת הנענע.
בקהיר התגוררה אלכסנדרין בסגנון מזרחי בארבע השנים הבאות, תוך כדי כך ביקרה באלג'יריה, בתוניסיה ובאזורים אחרים שבים התיכון. בשנת 1868 היא עשתה ניסיון להגיע מאלג'יר לשבט הטוארג' במערב הסהרה אבל הניסיון נכשל.
משלחת בסהרה ומוות.
בינואר 1869 היא שוב ניסתה להגיע לשבט הטוארג'. היא התחילה את המסע מטריפולי עם שיירה, והתכוונה להמשיך לאגם צ'אד, ומשם דרך דארפור וקורדופן לנילוס העליון. במורזוק פגשה את החוקר הגרמני גוסטב נכטיגל, עמו התכוונה לחצות את המדבר. מכיוון שנכטיגל רצה לנסוע קודם להרי טיבסטי, היא יצאה לדרכה לבדה. השיירה שלה התקדמה לאט. בגלל מחלותיה (דלקת בעיניים) היא לא הצליחה לשמור על המשמעת והסדר בקבוצה שלה.
בשעות הבוקר המוקדמות של ה -1 באוגוסט במסלול ממורזוק לג'ת היא נרצחה יחד עם שני הולנדים ממשלחתה. על פי החשד על ידי אנשי הטוארג' שהיו בקבוצת הליווי שלה. על פי ההצהרות בבית המשפט בטריפולי בדצמבר 1869, היא נרצחה בשתי מכות חרב (אחת בצווארה, אחת על אחת מידיה) גרמו לה להתמוטט. הם השאירו אותה לדמם למוות.
ישנן מספר תאוריות לגבי המניע, אף אחת מהן לא הוכחה. האחת היא שהמלווים שלה האמינו שמיכלי הברזל שלה היו מלאים בזהב. אבל סביר גם שמותה נבע כתוצאה מסכסוך פוליטי פנימי בין ראשי טוארג' המקומיים. חוקר אחר, ארווין פון בארי, שביקר באותו אזור בשנות ה -70 של המאה ה -19, פגש את משתתפי ההתקפה ולמד שמדובר בפעולה נגד המנהיג הזקן של הטוארגים הצפוניים, במטרה להרחיק אותו מהשלטון על ידי הריגת אנשי המשלחת הנוצריים. ברצח זה הם רצו להוכיח שהמנהיג הזקן, חלש מכדי להגן על החוקרים האירופאיים. בהתחשב במאבקים הפנימיים בקרב הטוארג'ים הצפוניים שנמשכו עד לכיבוש העות'מאני של מחוז פזאן (דרום לוב), גרסה זו היא ההסבר הסביר ביותר לטבח שלא היה לו כנראה מוטיבציה אחרת.
במשך שנים האמינו כי הממצאים האתנוגרפיים שלה במוזיאון בליברפול, אנגליה נהרסו בשנת 1941 במהלך ההפצצות של מלחמת העולם השנייה. הכנסייה שנבנתה לזכרה בהאג נהרסה באופן דומה. בדיקות שנעשו גילו כי כ 75% (יותר ממאה חפצים) מהאוסף האתנוגרפי שלה שרדו את הפצצה האווירית. מלבד ערכם כמסמך נדיר של שני מסעותיה בסודאן בשנים 1862–1864, האוסף שלה, יחד עם האוסף של הוגלין בשטוטגרט (מוזיאון לינדן), מייצגים דוגמאות נדירות של מוצגים מוקדמים השייכים לתרבויות חומריות בסודאן.