לצד התפתחות הרפואה והמדע, הפרעות אכילה בקרב גברים נחקרו בכמה אופנים, אחד מהם היה המאפיין הביוכימי. לאורכה של מלחמת העולם הראשונה החלו להופיע מקרים של הרעבות ורזון חולני בקרב חיילים ללא סיבות פיזיולוגיות לכך. החוקרים דאז רצו להבין מדוע החיילים מרעיבים את עצמם למצב של חולי ואף מוות; לשם כך רצו למצוא את הגורם להרעבה הרצונית וחיפשו אותו במבנה המוחי נוירולוגי-ביוכימי של הלוקים באנורקסיה נרבוזה. מטרתם הייתה להבין האם מקור ההרעבה הוא אורגני או רצוני. לאחר מכן, בתחילת המאה ה-20, ההגדרה הרפואית להפרעות אכילה שמה דגש על מערכות יחסים במשפחה הגרעינית בשונה מהדגש הביוכימי של ההפרעה, כפי שנחקר במלחמת העולם הראשונה. בתקופה ההיא נטען שמערכות יחסים משפחתיות לא מתפקדות, ספציפי משפחות שבהן דמות האם מהווה סמכות דומיננטית ושתלטנית, ודמות האב פאסיבית ומרוחקת, עלולות לגרום לבנם לפתח הפרעות אכילה. באופן דומה הבן יפתח הפרעות אכילה במשפחות שבהם האב דומיננטי שתלטן ותוקפני והאם פאסיבית ולא נוכחת בחייו של הילד. בהתאם לכך, הרפואה והפסיכיאטריה מייחסות קשר בין נטייה מינית להפרעות אכילה בגברים. כאשר גברים הומוסקסואלים נמצאים בסיכון גבוה ללקות בהפרעות אכילה, זאת מפני שמבחינה תרבותית-חברתית, קהילה זו שמה דגש רב יותר על מראה חיצוני על אידיאל היופי הגברי. מכך מתקיים לחץ בקהילה על חבריה לפתח גוף רזה ושרירי, דבר המוביל להתפתחותן של הפרעות אכילה.
משנות ה-30 ואילך של המאה ה-20, עם התרחבות השפעתה של הפסיכואנליזה בדיסציפלינות הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה, גברים הודרו מהגדרה ואבחון של הפרעות אכילה. זאת מפני שאלו הסתמכו על התאוריה הפסיכואנליטית שמסבירה שמקורן של הפרעות אכילה הן במערכת היחסים שבין האם לבת, כשאין התייחסות למערכת היחסים שבין האם לבן או למערכת היחסים שבין האב לבן. כך נוצרו כלי אבחון שזנחו גברים והתמקדו רק בנשים. כלומר, הפרעת האכילה עברה תהליך פמיניזציה בשנית עוד מימיה שנקראה "אפפסיה היסטריקה".
אנורקסיה נרבוזה בגברים.
בשונה מנשים שלוקות באנורקסיה נרבוזה אשר להן המשקל עצמו הוא המשמעותי ביותר, המשתנים החשובים ביותר לגברים הם הגודל והצורה של הגוף. אנורקסיה נרבוזה נגרמת בגלל הפרעה בדימוי גוף ובאה לידי ביטוי במחשבות טורדניות בנוגע לצורה של הגוף ולרצון לשנות אותו באמצעות פעילות גופנית או ניתוחים פלסטיים. ברוב המקרים של אנורקסיה נרבוזה ובגברים במיוחד, הפרט יחל במשטר דיאטה על מנת להוריד במשקל למשך תקופה מסוימת. אולם לאחר שהמשקל התייצב, הפרט חש מצוקה שאינו ירד מספיק במשקל, ואז יחל במסכת של פעילות גופנית אינטנסיבית.
פעילות זו היא מאפיין ישיר של גברים שלוקים באנורקסיה נרבוזה. גברים אלו מקיימים פעילות גופנית אובססיבית ומונעים מעצמם לאכול, בשונה מנשים ששבאותה סיטואציה ישמרו על יציבות המשקל אך ימנעו מעצמם אכילה באותה מידה. כלומר, עוצמת פעילות הגופנית של נשים תהיה נמוכה משל גברים. פעולת האימונים האובססיביים יחדיו עם מניעת האכילה מושיבות ללוקים באנורקסיה נרבוזה את תחושת השליטה על המשקל שלהם ובפרט על חייהם. פעולות מונעות אלו משמשות כאמצעי להרגעת החרדה מהשמנה ועיוות הצורה של הגוף.
תחושת השליטה שמקנה הפרעת האכילה לחייו של הלוקה אינה היחידה. אנורקסיה נברוזה משפיעה נחרצות על חייו של הלוקה ותורמת לחייו בכמה תחומים מרכזיים. בקרב נערים החולים באנורקסיה נרבוזה, ניתן לראות ששנערים אלו חווים קשיים בלימודים או בחיי המשפחה. ההפרעה עוזרת להם להתמודד עם קשיים אלו בכך שדוחקת את שאר הבעיות הצידה ומאפשרות לאותו נער לא להתמודד עמן. באותו האופן, האנורקסיה יכולה להסיח את דעתו של הגבר הבוגר מבעיות בחיי הנישואים, בעבודה וכו' - כאשר העיסוק בגוף ובעיצובו הוא מוקד תשומת הלב שמסיח את דעתו מנושאים בעייתיים. בהתאם לכך, בין אם הלוקים הם גברים מבוגרים ובין אם הם גברים צעירים, האנורקסיה נרבוזה מקנה להם תחושה של שליטה בחייהם, מחזקת אותם בסיטואציות המעוררות פחד או חוסר ביטחון וכו'. במקרה של נערים, האנורקסיה מאפשרת לנער לשחק את תפקיד "החולה" במשפחה ובכך האחריות לחייו מוסרת ממנו ועוברת אל משפחתו. מנגד, בסיטואציה משפחתית אחרת שבה המשפחה של הנער שתלטנית ומונעת ממנו אוטונומיה והבעה עצמית, האנורקסיה נותנת לו אשליה שהוא שולט על חייו ולא מוכפף למשפחתו.
מאפיין שכיח בקרב גברים שלוקים באנורקסיה נרבוזה הוא החמרה במצבם כתגובה לאירוע דחק. אירוע זה מוביל אותם לדרכי ההתמודדות קודמות שמתקשרות להפרעת האכילה. כדי להתמודד עם הסיטואציה המלחיצה, גברים אלו חוזרים לקיים פעילות גופנית מאסיבית אובססיבית והרעבה עצמית.
תסמינים שכיחים לאנורקסיה נרבוזה.
ראו קריטריונים לאבחון בערך אנורקסיה נרבוזה
בולימיה נרבוזה בגברים.
בולימיה נרבוזה מאופיינת בקיומו של מעגל סודי, בו הלוקה חווה בולמוסי אכילה המלווים בהקאות, שלשולים והתנהגויות מטהרות כגון צום ממושך ופעילות גופנית מאומצת - כל אלו על מנת לא לעלות במשקל. בולימיה נרבוזה בגברים שונה במאפייניה מבולמיה נרבוזה בנשים. הגברים הבולמיים, בשונה מנשים, לא מקיאים ולא משתמשים בחומרים משלשלים, אלא עוסקים בפעולות המטהרות על מנת לשלוט במשקלם. ההתנהגות המטהרת השכיחה ביותר בגברים שלוקים בהפרעה זו היא פעילות גופנית אובססיבית. אולם ישנם מקרים נדירים של גברים בולמיים שמקיאים ומשתמשים בחומרים משלשלים. בהתאם לכך, בולמוסי האכילה של גברים נדירים מבולמוסי האכילה של נשים ועוצמתם נמוכה יותר. הפעילות הגופנית האובססיבית בגברים הבולמיים מאפשרת להם לחוש תחושת ביטחון בנוגע לדפוסי האכילה שלהם, מפני שהם חשים שהפעילות הגופנית שרפה את עודף הקלוריות שצרכו. תחושת האשם בדבר קיומה של הפרעת אכילה מסוג זה מאוד מקשה על גברים בולמיים לפנות לעזרה, ובדומה לנשים שלוקות בבולימיה נרבוזה, הם טובים מאוד בלהסתיר את הפרעות האכילה שלהם.
תסמינים שכיחים של בולמיה נרבוזה בגברים.
ראו קריטריונים לאבחון בערך בולימיה נרבוזה
דיסמורפיה של השריר.
דיסמורפיה של השריר היא התעסקות בשרירי הגוף יחדיו עם קיומו של דחף להעלות במשקל ללא עלייה באחוזי שומן. כאשר התכלית הנדרשת היא לעלות במשקל מבלי להשמין (gaining weight without getting fat).
מאפיינים.
בעבר הדיסמורפיה של השריר הייתה שכיחה בעיקר בקרב מפתחי גוף, אולם בעשורים האחרונים היא חדרה אל עולמם של גברים נוספים, למשל אלו שמתאמנים בחדרי הכושר או שאינם עוסקים בפיתוח גוף באופן מקצועי. ההפרעה עצמה נקראת "אנורקסיה נרבוזה הפוכה" מפני שהתסמינים שלה מאוד דומים לתסמינים של אנורקסיה נרבוזה. לדוגמה, אדם הלוקה באנורקסיה רואה עצמו במראה ובבואתו משתקפת לו תמונה המעוותת מהמציאות - כך גם הלוקה בדיסמורפיה שמביט בעצמו במראה. הלוקה באנורקסיה רואה עצמו כנפוח אף על פי שבמציאות הוא צנום, בעוד שהלוקה בדיסמורפיה של השריר רואה עצמו צנום אף על פי שבמציאות הוא שרירי וגדול ממדים.
הדיסמורפיה של השריר נחשבת להפרעה פסיכיאטרית שקיימת בגברים. כמו הפרעות דימוי גוף, הפרעה זו כוללת עיסוק אבנורמלי בהיעדר חוסן גופני שבא לידי ביטוי בשרירים, הנראה כשידפון ללוקה בהפרעה אף על פי שמציאות הוא גדול ושרירי למדיי.
תסמינים של ההפרעה.
עיסוקו של הפרט בהיותו קטן וצנום איננה נגרמת מהפרעות פסיכיאטריות אחרות כגון אנורקסיה נרבוזה, בולימיה נרבוזה או הפרעת גוף דיסמורפית (BDD).
גורמי סיכון להפרעות אכילה.
מודל מעורבות המשפחה.
מערכות יחסים בעיתיות במשפחה עלולות להוביל לקיומה של אנורקסיה נרבוזה בבנים, נערים וגברים. למשל, קיום מערכת יחסים פתולוגית עם ההורים. לדוגמה: הורים מגוננים יתר על המידה - אימהות המונעות מבנם אוטונומיה והתנסויות חברתיות (התנסויות שיעזרו לבנם להסתגל לחיים הבוגרים כגבר בוגר), אבות דומיננטיים, רגזניים וקרים רגשית וכו'. כל אלו עלולים לגרום לבנם לפתח אנורקסיה נרבוזה עקב ערך עצמי נמוך וחוסר ביטחון.
מודל חברתי-תרבותי.
בעיות דימוי גוף בגברים נגרמות מקיומם של לחצים חברתיים חיצוניים שדורשים מגברים לקיים מבנה גוף ספציפי, הדומה למפתחי הגוף. מבנה גוף זה כולל: כתפיים רחבות, גב בצורת האות האנגלית וי (v) וגוף שרירי באופן כולל. גברים מקבלים את המסרים הללו מהגדרות של אמצעי המדיה לגבריות בצמוד לביקורת מצד הסביבה הקרובה והמשפחה. זאת כאשר הביקורת נועדה לשמש כסנקציה חברתית נגד שונות גוף הגבר מהמודל האידיאלי.
בהתאם לכך, נערים משווים את גופם לאידיאל המדיה הגברי וחשים חוסר סיפוק מהגוף שלהם. חוסר סיפוק זה מועצם כאשר אמצעי המדיה השונים מציפים את הבנים הצעירים במודלים של גיבורי על, דוגמנים ושחקנים שריריים, אשר מקבלים אהדה חברתית בדבר גופם החטוב שנחשב למודל המקובל לגבריות.
מודל גיל.
גיל ההתבגרות מהווה גורם סיכון להופעתן של הפרעות אכילה בקרב נערים מתבגרים. מבחינה התפתחותית בגיל ההתבגרות ישנו פער בין ההתפתחות המנטלית להתפתחות המינית גופנית. פער זה מוביל לקושי בגיבוש בגרות נפשית יציבה ובנוסף לאי סיפוק מהמראה החיצוני, אלו יחדיו יכולים לגרום להתפרצותה של הפרעת אכילה.
מודל היסטוריית ילדות.
חלק מהגברים שלוקים בהפרעות אכילה ובעיקר בדיסמורפיה של השריר פונים לפיתוח הגוף, כיוון שבילדות היו חלשים וחולים. כתוצאה מכך, סבלו מבריונות בבית הספר. הבריונות גרמה לאותם נערים לחוש חסרי ביטחון וחלשים. לכן בבגרות, הלוקים רוצים להוכיח לעצמם שהם אינם הילדים החלשים שהיו בילדותם, ומכך מתחילים בתהליך אימונים שלטענתם שמקנה להם שליטה עצמית, אמביציה ותחושת הישג. דבר שנבצר מהם בילדותם.
מודל המקצועות.