ב-1850 נישאה לחנן ונגרוב, בן למשפחת חסידי חב"ד. שוב בניגוד למקובל, החתן לא עקר לבית אביה אלא היא עברה לגור עם משפחתו בקונוטופ. זמן קצר לאחר נישואיהם נסע חנן אל חצר האדמו"ר שלו, ולפי זכרונותיה הוא שב כשאמונתו נגוזה. הוא החל להתרשל בקיום המצוות, לחרדתה של אשתו שקיבלה חינוך חילוני מקיף יותר. ב-1854 הם עברו ללובני בה קיבל חנן זיכיון לייצור יי"ש; רחוק מהלחץ המשפחתי של הוריו, הוא החל ללבוש בגדים מודרניים, להתגלח ולאמץ את ערכי החברה הבורגנית – בין היתר, סירב להניח לה לעסוק במסחר והתעקש שתשהה בבית. הוא אף אימץ את השם הרוסי אפנאסי. ב-1855 עלה אלכסנדר השני לשלטון והחלה תקופה של רפורמות ליברליות, שעודדה את הנטייה לטמיעה תרבותית יותר משיכלו לעשות זאת המשכילים המעטים. ונגרוב (שאימצה בשלב מסוים את השם הלועזי פולינה) ראתה את תהליך ההתנתקות מהמסורת שעבר על ביתה כחלק קטן ממה שחוו יהודים בני מעמדה באותה תקופה. ב-1859 עקרו בני הזוג לקובנה, שהייתה מוקד חזק של המגמות המודרניסטיות וההשכלה, וכעבור ארבע שנים נסעו לבירת ההשכלה הצפונית, וילנה. בשלב זה, חנן היה מנותק לחלוטין מהמסורת ונחוש שילדיהם יגדלו ללא חינוך דתי כלשהו. בזכרונותיה, העידה ונגרוב כי היא ובעלה עברו חמש-עשרה שנות מריבות עקב דרישותיו החוזרות שתעזוב עוד ועוד הנהגות ששמרה, והיא נכנעה לבסוף כי לא רצתה שילדיה יגדלו בצל סכסוך. בשלב האחרון אילץ אותה לוותר על הפאה שחבשה ועל אחזקת מטבח כשר.
ב-1866 עברו להלסינקי, עיר שכמעט ונעדרה יהודים, וב-1868 עזבו שוב לסנקט פטרבורג, בה התגוררו ברישיון אך ורק העשירים והמתורבתים ביותר מקרב יהודי האימפריה. ב-1871 הם עזבו את הבירה לטובת מינסק, שם התמנה חנן אפנאסי למנהל בנק מסחרי גדול. מתוך שבעת ילדיה, לפחות שלושה בחרו להתנצר כדי להתקבל בחברה הרוסית, אירוע שתיארה כטראומה הקשה בחייה. המשך האפליה והשנאה כלפי יהודים בחברה הרוסית, והזעזוע שעוררו "הסופות בנגב", הניעו את בעלה לייאוש והתפכחות. בשנותיו האחרונות הוא החל להתחרט על הניכור כלפי מורשתו ואף שב לקיים חלק ממנה. הוא מונה לחבר מועצת העיר מינסק, והוא ופולינה השתמשו בהון שצברו כדי להקים ולנהל מספר מוסדות לילדים יהודיים עניים. בבתי-הספר ובתי-היתומים שלהם חונכו השוהים באופן מסורתי ונשמרו בהם הכשרות והחגים. חנן מת ב-1892.
ב-1902 החלה פולינה לפרסם קטעים מחייה ב"ווסחוד", כתב-העת היהודי החשוב ביותר ברוסיה. ב-1908 פרסמה בשפה הגרמנית את הכרך הראשון באוטוביוגרפיה שלה, "זכרונותיה של סבתא: תמונות מההיסטוריה התרבותית של היהודים ברוסיה במאה ה-19". ב-1910 יצא הכרך השני. ונגרוב מתה במינסק ב-1916.
כמה מילדיה התפרסמו מאוד. בנה הבכור סמיון , שסולק מהגימנסיה לאחר שסירב לכרוע בפני איקונין, התנצר ונעשה למבקר ספרות בולט; בתה זינאידה הייתה אף היא מבקרת ספרות חשובה; ובתה איזבלה הייתה פסנתרנית ידועה.
זכרונותיה.
האוטוביוגרפיה של ונגרוב זכתה לתהודה גדולה מיד עם פרסומה. גוסטב קרפלס, עורך ה-"Allgemeine Zeitung des Judentums", תמך בכותבת ושיבח את "זכרונותיה של סבתא" כיצירה ספרותית חשובה. תגובות דומות הגיעו גם מצד שניאור זלמן שכטר, שהתכתב עמה וניסה לקדם הוצאה לאור באנגלית, ישראל פרידלנדר, שאול גינזבורג, דוד וולפסון, מקס נורדאו ואישים בולטים אחרים. כפי שכתבה שולמית מגנוס, ונגרוב אמנם הקדישה את ספרה לילדיה, כדי שיזכרו ויבינו אותה; אך אין ספק כי כיוונה את החיבור לקהל היהודי הרחב, שנולד לתוך תקופת הטמיעה ואל האכזבה מניסיונות ההשתלבות, ונצרך לחפש מחדש זהות יהודית פוזיטיבית בה יוכל להיאחז. ונגרוב עצמה הביעה תמיכה חמה בספרה ומחוצה לו בחיבת ציון ובתנועות יהודיות מודרניות אחרות.
"זכרונותיה של סבתא" הכיל שני מוטיבים שלובים. הספר היווה דיווח על התפוררות החברה והערכים המסורתיים בקרב יהודי רוסיה תחת השפעת ההשכלה והמודרניזציה, שוונגרוב ראתה כמונעים מלהיטות נאיבית להתקדם ולהתקבל בחברה, ושהביאו לבסוף לנתק חמור בין דור ההורים לילדים ולהפיכת הצעירים לניהיליסטים ומנוכרים למורשתם ולעצמם. ביקורתה הייתה חריפה במיוחד עקב כך שלא הייתה כלל שמרנית אדוקה, אלא דגלה לחלוטין ברעיונות השכלה המתונה, בלימודי חול וכיוצא בזה. תמת ההתפכחות והאכזבה מההשכלה הייתה נפוצה למדי בספרות היהודית-רוסית מסוף המאה ה-19; אך תרומתה הייחודית של ונגרוב הייתה ראיית ותיאור התהליך כנובע מפעולתם של גברים, שנחפזו לאמץ את הרוחות החדשות וכפו על נשותיהם המסורתיות יותר להתנתק מן המורשת היהודית בעודם מעניקים לילדיהם חינוך מינימלי או אפסי בנוגע אליה. הריבים בינה לבין בעלה חנן הוגדרו על ידה כלא יותר ממקרה אחד בו בעלים שזנחו את חלוקת התפקידים בחברה היהודית הישנה – שהייתה נוקשה ביותר, אך הותירה לנשים מרחב בשליטתן; כפי שהעירה מגנוס, ונגרוב הקפידה לציין בעלבון כי חנן התערב בענייני המטבח שלה, דבר שאביה או גברים אחרים בדורות הקודמים לא היו מהינים לעשות – אילצו את רעיותיהן להיכנע לרצונם להיטמע באורחותיה של החברה הנוצרית, בנימוקים של קדמה וליברליזם שהיא תפשה כצביעות.
ספרה של ונגרוב נחשב למסמך חשוב גם בהיותו אחד המקורות הנשיים המעטים, ובוודאי האוטוביוגרפיה היחידה, מתקופת ההשכלה. ספרות הזכרונות של המשכילים משקפת חוויות גבריות במובהק של נישואי בוסר בגיל העשרה, והדמויות הנשיות בהן מנוכרות; "זכרונותיה של סבתא" מספק זווית מגדרית הפוכה.
סיצ'ואן איירליינס
פתן חום
פתן חום (שם מדעי: Pseudonaja) הוא סוג של נחש ארסי ממשפחת הפתניים הנפוץ ברחבי אוסטרליה. זהו נחש קטלני ביותר והוא קרוב לסוג פתן אפעי ("Pseudechis").
פתן חום מגיע לאורך של עד 2.2 מטר והוא בעל דפוסי צבע חומים, אך חלק גם כתומים ובהירים. הוא מתחבא רוב היום בין סלעים וגזעים ופעיל רק בלילה הקריר יותר. הנחש מותאם גם לסביבה יבשה כמו מדבר וערבה צחיחה.
נחשים אלה הורגים הרבה אנשים כל שנה באוסטרליה. עם זאת הארס מיועד עבור טרפם הכולל יונקים קטנים שונים, לטאות, נחשים אחרים ודו-חיים.
שירה ז' כרמל
שירה זהבה דיאמנט כרמל (נולדה ב-19 בנובמבר 1981) היא זמרת ומלחינה ישראלית, הפעילה בהרכבים שונים, בהם בלהקה האחיות לוז.
ביוגרפיה.
כרמל נולדה ברחובות לנאוה לנצט, נינתו של יצחק אייזק בן-טובים, וליואל כרמל. היא גדלה ברמת אילן, בירושלים ובתל אביב, ועסקה מגיל צעיר באמנויות - מחול, תיאטרון ומוזיקה. כרמל סיימה את לימודי התיכון במגמת התיאטרון בבית הספר עירוני א' בתל אביב, ובעלת תואר ראשון בזמרה רב תחומית מהאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
לצד עיסוקה במוזיקה משמשת כרמל כמורת אולפן לעברית, ושימשה גם כמורה ליוגה. כיום היא חיה בגבעתיים עם בעלה אלון דיאמנט כרמל ובנם המשותף. הזוג התחתן בטקס עם רב קונסרבטיבי (במתכוון לא אורתודוקסי), וגם ערך טקס חתונה אלטרנטיבי שנקרא "החתונגב" בפסטיבל האינדינגב בשנת 2013.
2002-2005.
בין השנים 2002–2005 למדה כרמל באוניברסיטה לאמנות שימושית בווינה במחלקת האמנות הדיגיטלית, אך עסקה בעיקר בצילום (אנלוגי). במהלך שנת 2004 הציגה תערוכת יחיד בגלריה Art und Weise בווינה. עם חזרתה לישראל, הפסיקה לצלם באופן מקצועי והחלה להעמיק בתחום המוזיקה.
בשנים אלה החלה כרמל להופיע כחלק מפרויקטים מוזיקליים שונים במועדוני מוזיקה והופעות בווינה ובשנת 2003 הוציאה את אלבום הבכורה שלה – אלבום לו-פיי בשם osF (נהגה גם -״אוסף״) עם 14 שירים באנגלית ועברית, שכתבה, הלחינה וביצעה, כמו גם הקליטה והפיקה וכל זאת באולפן ההקלטות הזעיר באוניברסיטה. שירים שונים מהאלבום יצאו אחר כך במגזין של קבוצת האמנות SONANCE.
2006-2010.
ב-2006 למדה כרמל כשנה בבית הספר למוזיקה רימון ובמקביל החלה ללמוד פיוטים במיזם החברתי להנחלה מחודשת של הפיוט בחברה הישראלית קהילות שרות, שם למדה במשך 5 שנים (בתחילה בקהילת הוד השרון ולאחר מכן כשחזרה לגור בירושלים - בקהילת ירושלים).
. ב-2009 הופיעה כרמל בפסטיבל הפיוט הראשון (הרשמי) בבית אבי חי עם פיוטים ממסורות שונות בעיבודי ג'אז ובלוז. כעשור לאחר מכן חזרה אל עולם הפיוט במופע מיוחד בשם ״אינדי פיוט״ (ראו 2014-היום).
בינואר 2008 החלה כרמל להופיע עם שיריה עם להקה משלה. להקת הליווי שלה לבשה ופשטה צורה עד להתהוותה של להקה קבועה שכונתה לזמן מה ״כוכבי הי-ם״ וכללה את אריאל גיבנט, תבור בן דור, לירון מיוחס ויחיעם גץ / גיא ביבי. יחד הופיעו על במות שונות בעיקר בירושלים ותל אביב וגם בבמה האקוסטית באינדינגב 2008.
ב-2009 החלה כרמל לעבוד על אלבום אולפן בהפקה עצמאית יחד עם מארקי פאנק. את העבודה על האלבום תיעדה בבלוג ״שירה בציבור״. האלבום נגנז לקראת שלבי הסיום שלו בשנת 2010,
ולאחר חילופי גברי נוספים בלהקה קמה ״רביעיית שירה ז' כרמל״.
רביעיית שירה ז' כרמל.
רביעיית שירה ז' כרמל (אריאל גיבנט – בס, מיכאל גלוקסמן – גיטרה, מרקו מילבסקי – תופים) התקבלו לפרויקט הלהקות של הצוללת הצהובה תחת הנחייתו של אצ'ה בר. בתום שנת החממה הקליט ההרכב EP דמו והמשיך להופיע רבות בירושלים ובתל אביב. ההרכב הופיע בפסטיבל האינדינגב ב-2011, בפסטיבל האמנות מנופים ואף בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
אלבום הבכורה של ההרכב יצא לבסוף ב-2013 (הוצאה עצמית) ונקרא ״קהלת צדק״. האלבום נועד להיות חצי מאלבום כפול, בעברית ובאנגלית. החצי השני (באנגלית) מעולם לא יצא.
שירים מהאלבום מופיעים בפסקול הסרט האופה מברלין שיצא ב-2017.