על מנת להשיג עוד מן העובש כדי לסייע בתהליך יצירת הדרגונים, אריאקס נסע אל ממלכת הגמדים האפלה, שם ביקש את עזרתו של המלך רַקָאס שן-ברזל ברכישת עובש נוסף. רקאס אפשר לאריאקס להגיע לשטח בו צמח העובש, שם תכנן המלך להתנקש בחיי אריאקס ולהשיג את חרבו. מלך שבט הזקאר טמן לו מארב והצליח ללכוד את בני לווייתו של אריאקס, כוהנת מלכת האופל וידידו גמד ההרים - בעוד אריאקס עצמו נמלט. במהלך מנוסתו, אריאקס גילה את הדרקון האדום אש-קבר אשר היה שבוי בשבי הגמדים ושיחרר אותו משביו. בעודו רוכב על הדרקון, המטיר אריאקס גשם אש קטלני על המלך רקאס וגמדי הזקאר. דבר זה רכש את אמונו של המלך החדש של שבט הזקאר, וּוֶז אבן-לבה אשר הציע לאריאקס כל דבר שיחפוץ בו בתמורה.
בנו של הקיסר.
אריאקס שב לסאנקשיין והמשיך בבניית צבאות האופל כהכנה למלחמה הממשמשת ובאה. שנה לאחר מכן, ביקרה אותו אלת הים, זֶבּוֹאִים, אשר כבר הייתה מוקסמת עוד קודם לכן. היא ילדה לו בן, אריאקן.
יצירת צבאות הדרקונים.
במשך השנים הבאות, המשיך אריאקס לבנות ולחזק את צבאותיו בשמה של טאקיזיס, והמשיך לגייס שכירי חרב ולוחמים אפלים, אשר היוו השלמה לעוצמת דרקוני הזדון שהצטרפו לצבא. בשנת 337 אחה"ח, הוחלט לפצל את הצבא לחמישה אגפים נפרדים ועצמאיים ולהשליט על כל אחד מהם שר דרקונים, במקום לתת לאריאקס לנהל את כל הצבא לבדו. נבחרו חמישה שרי דרקונים למנהל כל צבא דרקונים כזה (האגפים חולקו על פי צבעם של דרקוני הזדון - לבן, כחול, שחור, ירוק ואדום) כאשר אריאקס היה מפקדם העליון וכינה את עצמו קיסר אנסאלון. אריאקס גייס צבאות מארצות כמו קֶרְן, ארץ כור, טַמָאן בּוּסוּק, ישימון המזרח ואיי ים הדם - דבר שגרם להגדלת מספרם של יחידות העוגים והמינוטאורים בצבאותיו.
מלחמת הרומח.
במהלך קיץ שנת 348 אחה"ח, אריאקס הכריז שצבאות הדרקונים מוכנים לפתוח בפלישה ליבשת אנסאלון ושלח את הלהק האדום והלהק הירוק לנורדמאר אשר נחלו הצלחה בכיבוש הממלכה הצפונית. לאחר מכן הורה ללהק הכחול לכבוש את אזור הים החדש והאי שלסי. כאשר שר הדרקונים הכחול קַארְטִילָן נהרג, מינה אריאקס את קיטיארה אות-מאטר לתפקיד שר הדרקונים, אחרי שהוכיחה את עצמה בפיקוד על הלהק הכחול לאחר מותו של קודמהּ ובשמירה על כיבושיו של הלהק הכחול. בזמן הזה, הבטיח אריאקס ללוראק קלדון, מלך אלפי סילבנסטי כי כוחותיו לא יפלשו לממלכה כל עוד לא יתערבו האלפים במלחמה שהחלה.
בשנת 349, אריאקס הורה ללהק הירוק לכבוש את ארץ כור כדי להבטיח את הברית שכרת עם תושבי הארץ תריסר שנים קודם לכן. תחילה כוחות הלהק הירוק ושר הדרקונים הובסו, אולם לאחר שמינה אריאקס את סלאח-ח'אן לתפקיד שר הדרקונים הירוק, הבטיח אריאקס את ניצחונו על ארץ כור. לאחר מכן, החליט אריאקס להתכחש להסכם אי ההתקפה אותו כרת עם לוראק, ושלח את הלהק האדום לעבר ממלכת האלפים והכריז מלחמה על סילבנסטי. לאחר מאבק דמים ממושך, המערכה על סילבנסטי הוכרזה כתיקו, ואלפי סילבנסטי הוברחו מן הממלכה בעוד ששרת הדרקונים האדומה, פאיר קראון, נהרגה על ידי שימוש בקסמה של בועת הדרקון שהייתה נתונה בידיו של מלך האלפים. השימוש בבועה גם גרם להתפרצות הסיוט הגדול על סילבנסטי.
בשנת 350, אריאקס הפסיק את הלחימה של כל חמשת הלהקים באופן זמני כדי לסרוק את מצב כוחותיו ולבצע מילוי אספקה מחדש לצבאו. הוא מינה את קטב מרירי לשר הדרקונים של הלהק האדום, גייס אלפי אנשים נוספים לחזק את צבאו וביסס קווי אספקה חדשים.
סופו של קיסר אנסאלון.
עד לתחילת שנת 351 אחה"ח, היו צבאות הדרקונים מוכנים להילחם, ואריאקס שלח את כוחותיו לפלוש לסולאמניה, אבנסיניה והארץ הטובה. שנה זו היוותה השנה המוצלחת ביותר מבחינת כיבושי צבאות הדרקונים, אולם באותה שנה גם עמד אריאקס מול אובדן של שני שרי דרקונים (קטב מרירי מן הלהק האדום ופאל תאס מן הלהק הלבן). הוא מינה את שר המעט ההובגובלין, טוֹדִי כשר הדרקונים הלבן, בעוד הוא עצמו החליט לעמוד בראש הלהק האדום.
בשנת 352, ציווה אריאקס על שרת הדרקונים קיטיארה לכבוש את צריח הכהונה הראשי בכל מחיר, ושלח את הלהק הכחול לחזית הסולאמנית. בעודו מנסה לחזק את כוחותיו בכל הלהקים, גילה אריאקס כי כוחות מועצת האבן הלבנה (כוחות הטוב) מפריעים לו בכל החזיתות. באביב של שנה זו, זימן אריאקס את כל חמשת צבאותיו למפקדתו אשר הייתה בעיר נראקה כדי לצפות בחזרתה של מלכת האופל לעולם. בעת חזרת הכוחות, גילה גם כי שר הדרקונים הלבן החדש, טודי, נהרג במערכה על באליפור. במקדש האופל בנראקה, אריאקס ניצח על טקס גדול לכבוד חזרתה של מלכת האופל. בת מרותו, שרת הדרקונים קיטיארה הורתה לאחד מקציניה לעתיד (תניס חצי אלף, אחד מגיבורי הרומח) להניח את חרבו בפני אריאקס ולהישבע אמונים לקיסר ולמלכת האופל. בסתר, הורתה קיטיארה לחצי האלף להכות ולהרוג את אריאקס ולמסור לה את כתר העוצמה אותו חבש בתמורה לחייה של אהובתו של תניס, לאורנה. תניס עלה לכיוון כס השלטון, ובעזרתו (בלא שידע זאת) של רייסטלין מאז'ר וקסמיו, שניטרלו את המגן המכושף של אריאקס, הצליח תניס לקטוע את חייו של קיסר אנסאלון.
צבי חנוך לוין
עקרון החסד
עקרון החסד (באנגלית: Principle of Charity) הוא עקרון המשמש בפילוסופיה, בלוגיקה וברטוריקה על-פיו, כאשר מפרשים את דבריהם של אחרים, יש להשתמש בפירוש הטוב והחזק ביותר האפשרי לדברים, ולייחס להם, במידת האפשר, רציונליות. מטרת העיקרון היא להימנע מייחוס כשלים לוגיים, אי-רציונליות או ערך אמת שקרי לדברים, כאשר קיים פירוש קוהרנטי ורציונלי. על פי סיימון בלאקברן, העקרון "מחייב אותנו לעשות מקסימיזציה של האמת והרציונליות כאשר אנו מפרשים דברים". הפרות מוּכּרות של עקרון החסד הן הכשלים הלוגיים אד הומינם וכשל איש הקש ("דחליל").
שמו של העקרון ניתן לו ב-1958 על ידי ניל וילסון, במאמרו "substances without substrata". הוא כותב כי אנו פועלים על פי מה שניתן לכנות "עיקרון החסד". בהינתן משפטיו של דובר מסוים, ובהם שם שאיננו בטוחים למה מתכוון הדובר כשהוא משתמש בו, אנו בוחרים כמצוין של השם (כהוראתו) את מה ש"יהפוך" משפטים רבים ככל הניתן לאמיתיים.
לעקרון הוצעו גרסאות ונוסחים שונים על ידי הוגים ולוגיקנים נוספים כמו וילארד קוויין ודונלד דייווידסון. לעיקרון נודעת חשיבות בשיטותיהם של הוגים אלה ושל הוגים נוספים בזרם של הפילוסופיה האנליטית, כגון דניאל דנט.
עקרון החסד בדיון האפיסטמולוגי.
רקע: רלטיביזם תפיסתי.
רלטיביזם תפיסתי הוא ההשקפה שלקבוצות שונות כגון קבוצות בעלות שפות שונות או תרבויות שונות, עשויים להיות מושגים מרכזיים שונים ושאלה יכולים להוביל אותן לתפיסות שונות של העולם. רלטיביזם תפיסתי יכול להיות גלובאלי- קרי, להקיף שלל תחומים, או להיות לוקאלי- קרי, להתייחס לתחום מסוים (מוסר או מדע, למשל).
הדוגלים ברלטיביזם תפיסתי אף מצביעים על כך שהבדלים שכאלה אכן קיימים בעולם. לדוגמה, ברור שישנם מושגים חדשים שמשמשים אותנו בתחום המוסר בהם לא השתמשנו בעבר הרחוק. בהתאם לכך, ישנה הסכמה שתפיסותינו לגבי זכויות אדם לא התקיימו בעולם העתיק.
אף מערכת של מושגים אינה נכונה במובן זה שהיא תואמת או מתכתבת עם המבנה של העולם. מושגים שמחלקים דברים לקבוצות בהתאם לאופן בו דברים אכן מחולקים בעולם פשוט אינם קיימים. הרלטיביסט התפיסתי מעוניין לדחות את הגישה לפיה ישנן חלוקות אובייקטיביות בעולם שאינן תלויות בדרך בה אנחנו מחלקים אותו בתפיסות הסובייקטיביות שלנו. חוסר היכולת להשיג התאמה למציאות אינו פגם במושגים שלנו. הוא נובע מכך שהעולם, או יותר נכון- האובייקטים בעולם- אינם מחולקים בחלוקות אובייקטיביות על פי תכונות או יחסים.
חשוב לציין שחלוקה לקבוצות משמשת מטרה בפני עצמה לעיתים רחוקות בלבד. בדרך כלל, מושגים מונחים ביסוד כל תהליך מנטלי שלנו: היסק, ניבוי, תכנון, למידה, הסבר וכולי. מושגים מאפשרים לנו ליישם מה שלמדנו במקרים חדשים. כאשר אני רואה עכברוש, אני מיד מסיק שהוא מטונף.
כל קבוצה גדולה מאוד של פריטים, ניתן לסווג בהרבה דרכים שונות, וכך הרבה סכמות שונות של סיווג מתאפשרות. אולם, המושגים שלנו אף קובעים אילו דברים אנו חושבים שבכלל יש לסווג. אם אנו חושבים שיש לנו את אותו הדבר או דבר מה חדש, דבר אחד או מספר דברים- תלוי בתפיסה שלנו לגבי חלוקה. יצירת מושג חדש לסוג של דבר מאפשרת לנו לא רק לייחד דברים מסוג זה, אלא אף משחקת תפקיד ביצירת הדברים עצמם.
פילוסופים נוטים לדבר על "סכמות מושגיות" (Conceptual Schemes). סכמה מושגית, כך נהוג לחשוב, היא דרך לארגן את חוויותינו. טבעי להניח שאם נגיע לכדי הבנת מושגיה של איזו תרבות אקזוטית, נוכל לבטא אותם במונחים שאנחנו מבינים – וכך הסכמה המושגית שלהם לא תהיה כל כך שונה מזו שלנו. אולם- אומר הרלטיביזם התפיסתי- אפילו אם שתי קבוצות מחזיקות באותם המושגים, יכול להיות שהן משתמשות בהם בדרכים שונות למדי, ובכך אף מגבשות תפיסות שונות של העולם. דוגמה מובהקת לכך היא שתי קבוצות בעלות אותו המושג שקבוצה אחת מיישמת באופן רחב יותר מקבוצה אחרת. לדוגמה, המושג "איש" (כלומר- בעל אישיות) ייושם באופן רחב יותר בתרבות אנימיסטית מאשר בתרבות שלנו.
נגד רלטיביזם תפיסתי: עמדתו של דונלד דיווידסון.
במאמרו "On the Very Idea of a Conceptual Scheme" דונלד דיווידסון מביא הצהרה חדה נגד הרלטיביזם התפיסתי.