גורם נוסף לקורבנות הטרור האדום היה הרעב שנשמר בסוד מהקהילה הבינלאומית. מיליוני אנשים מתו, במיוחד במחוזות הלחימה העיקריים וואלו ותיגראי. בתגובה לרעב, איכרים רבים התמרדו כנגד הממשלה אך לא היו חלק מארגוני ההתנגדות ולכן בתגובה, מנגיסטו יצר את מיזם המיקום מחדש שגרם לאחד מהמשברים ההומניטרים הגדולים של העשור. מ-1975 ועד 1978 מנגיסטו היה אחראי לרצח העם השביעי בגודלו בהיסטוריה העולמית כ-1,500,000 אתיופים נרצחו תחת שלטון הדרג.
בתגובה למתקפות הגרילה של היחאפה בצפון, מנגיסטו נתן פקודה לעצור ולעכב כל מי שנחשד בהשתייכות לארגון. מ-1977 ועד ל-1987 המשטרה האתיופית, הצבא האתיופי ומפלגת הפועלים האתיופית רדפו אלפי אנשים. למרות פעולות אלו, ארגון הגרילה המלוכני טארנפית הצליח להביס את כוחות הממשלה בבאגמדיר אך בגלל מריבות פנימיות שהובילו לפילוג הארגון הם נכשלו בכיבוש הבירה הקיסרית לשעבר גונדר. במזרח לעומת זאת פעל ארגון החזית לשחרור מערב סומליה כשהוא נתמך על ידי ממשלת סומליה. צבא סומלי פלש לאתיופיה על מנת לעזור לארגון זה, סומליה הצליחה לכבוש את הערים הרר ודירה דאווה במלחמה זו בעלי בריתה של סומליה ברית המועצות וקובה שינו את עמדותיהם ותמכו באופן פעיל באתיופיה, השלטון האתיופי פינה את עצמו לטיפול בפלישה הסומלית אך גם השקיע בניסיון למחוץ את הארגונים האריתראים ג'אבחה, שעביה והוויאנה הטיגראיני. בסוף שנות השבעים מנגיסטו ניהל את המערכה הצבאית השנייה בגודלה באפריקה עם כוחות צי ואוויר רבים.
אחרי שניקה את מתנגדיו בתוך הדרג ואויביו ביחאפה, מנגיסטו פנה אל עבר קבוצה מרקסיסטית שתמכה בו בעבר אך כעת הפנתה לו עורף המאיסון מפחד שתנועה זו תנסה להשתלט על הדרג ב-1978 הוא ניהל שלוש מערכות עקובות מדם כנגד המאסיון וכנגד הקבוצה הסוציאליסטית השנייה היחאפה, המתקפה הראשונה הייתה נגד היחאפה השנייה כנגד המאסיון והשלישית כנגד השרידים של הארגונים האלו. במקביל נמשכה הלחימה כנגד ארגוני ההתנגדות האחרים בכל אתיופיה, בניסיון להרוס את ההתנגדויות הצפוניות, מנגיסטו ניהל מערכה ובה שלח את חיל האוויר להפציץ את העיירה חאווזאן שבדרום תיגראי התקפה שעלתה בחייהם של אלפי הרוגים. בינואר 2007 מנגיסטו נמצא אשם ברצח עם ונידון למאסר עולם אך זימבבואה מסרבת להסגירו לאתיופיה. בפינה המזרחית של כיכר מסקל הוקמה אנדרטה לזכר קורבנות הטרור האדום, ובמקום הוטמנו שרידיהם של קורבנות.
נעלי שלג
נעלי שלג הן נעליים מיוחדות שנועדו להליכה על שלג.
עיצוב נעלי השלג מבוסס על עקרון הגדלת שטח המגע שבין הנעל ובין השלג, לשם פיזור משקלו של נועל הנעליים והקטנת הלחץ על כל סנטימטר מרובע. הנעליים מאפשרות הליכה בשלג רך, שנוטה להיות "בולעני". הליכה בנעלי שלג איטית לעומת החלקה על מגלשיים, אך מאפשרת להולך בהן גמישות רבה יותר בבחירת המסלול והגעה למקומות שאין אפשרות להגיע אליהם על מגלשיים.
יש המשתמשים בנעלי שלג מיוחדות גם עבור בעלי חיים, במיוחד עבור כלבים וסוסים מושכי מזחלות.
צרויה להב
צרויה להב (נולדה ב-16 ביולי 1951) היא סופרת, פזמונאית, משוררת, מוזיקאית, שחקנית וזמרת ישראלית.
ביוגרפיה.
להב נולדה וגדלה בקיבוץ איילת השחר בשם צרויה חפרי. מצד אמה (משפחת הלוי-אפשטיין) היא דור חמישי בארץ.
להב שירתה בלהקה הצבאית צוות הווי חטיבת הצנחנים. בעת שירותה פגשה את לואי להב, לימים אחד המפיקים המוזיקליים הבולטים בישראל. לאחר השירות, בהיותה בת תשע עשרה וחצי, נישאה ללהב והשניים נסעו לארצות הברית, שם נולדה בתם היחידה טל, שנהרגה בתאונה בגיל שלוש וחצי.
בתחילת שנות השבעים שרה וניגנה (בכינור) ב-E Street Band, להקת הליווי של ברוס ספרינגסטין - בהופעות ובאלבומים The Wild, The Innocent and The E Street Shuffle ו-Born to Run.
בשנת 1975 חזרו צרויה ולואי להב לישראל. בשנת 1976 ניגנה באלבום היחיד של להקת תמוז, "סוף עונת התפוזים". בשנת 1977 התגרשה.
לאחר מכן למדה משחק במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע בלוס אנג'לס ועם שובה לישראל השתתפה בכמה הצגות תיאטרון, כמו טוב בהתיאטרון הקאמרי ובמחזמר "אלוף בצלות ואלוף שום" על פי סיפורו של חיים נחמן ביאליק. בתחילת שנות השמונים הייתה חברה בלהקת הברירה הטבעית. לאחר פרישתה מן הלהקה לא הופיעה עוד והקדישה את עיקר מרצה לכתיבת שירה ופרוזה.
שיריה הולחנו ובוצעו על ידי מיטב המוזיקאים והמבצעים בישראל. מוזיקאי שהרבה להלחין את שיריה של להב הוא רמי קלינשטיין, שהלחין משיריה הן עבור עצמו ("הים כבר לא", "על הגשר הישן", "תשארי עוד קצת") והן עבור ריטה ("חמצן", "ימי התום", "לאלף נמר", "שרה ברחובות"). גם יהודית רביץ הלחינה אחדים משיריה, כ"דרך המשי" ו"נעמיד פני יתומים". עוד ביצעו משיריה מאיר בנאי, דויד ברוזה, גידי גוב, ריקי גל, יהודה פוליקר ואחרים. בשנת 2003 הוציאה להב אלבום בשם "הים כבר לא", ובו 16 מן השירים שכתבה במרוצת השנים.
בשנת 2006 השתתפה להב בכתיבת רוב שירי אלבומה של דנה ברגר "יום יום". באלבומו של יהודה פוליקר "כל דבר מזכיר לי", שיצא בשנת 2011, שימשה להב כעורכת טקסט, ויחד עם פוליקר כתבה חלק משירי האלבום.
ספרה הראשון, "כפכפי העץ של אנדרה" (2002), המבוסס על סיפורו האמיתי של אריה בן-פלאי, שילדותו עברה עליו בהולנד בתקופת השואה, זכה בעיטור אנדרסן הבינלאומי, בפרס לספר ביכורים של משרד התרבות והספורט ובפרס יד ושם למפעלים חינוכיים לשנת תשס"ב, על כתיבת ספר לילדים ולנוער בנושא השואה. ספרה השני, "מלכת הביצות רוקדת טנגו" (2004), זכה בפרס אקו"ם לשנת 2005.
בשנת 2011 הוענק לצרויה להב פרס אקו"ם על מפעל חיים בתחום הזמר העברי למחברת. להב מלמדת בבית הספר לאמנויות המילה בירושלים.
לאחר נישואים קצרים לשחקן שבתאי קונורטי בשלהי שנות השבעים פגשה את התפאורן איציק אלבלק, ומאז הם חיים יחד כידועים בציבור. השניים מתגוררים במושבה הגרמנית שבירושלים ולהם שלושה בנים. אחד הבנים הוא יונתן אלבלק שחיבר (ביחד עם אסף תלמודי) את המוזיקה לסרט אגדת חורבן.
גיורא אבן אפשטיין
גיורא אבן אפשטיין (נולד ב-20 במאי 1938 בשם גיורא אפשטיין) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף ששירת כטייס קרב בחיל האוויר הישראלי. במהלך שירותו הפיל 17 כלי טיס (16 מטוסי סילון ומסוק אחד) בקרבות אוויר, והוא אלוף העולם בהפלות סילוניות.
ביוגרפיה.
אפשטיין גדל בקיבוץ נגבה, בנם של הלל וחיה שעלו מפולין בשנות ה-30 של המאה ה-20. בילדותו צפה באימוני מטוסי חיל האוויר באזור הקיבוץ, קרא ספרים בנושאי טיסה וקרבות אוויר ושאף להיות טייס. בתיכון התנדב לגדנ"ע סיירים בקיבוץ גבעת ברנר. התגייס לצה"ל ב-18 באוגוסט 1956. הטירונות שעבר בבה"ד 4 נפסקה בשל פרוץ מבצע קדש, ובמהלך המבצע שימש כאיש חימוש בחיל האוויר. לאחר חודשים אחדים נודע לו שאף על פי שעבר בהצלחה את המיונים לקורס טיס, השתתפותו בקורס נדחתה מסיבה רפואיות של "אי-כשירות זמנית". אפשטיין פנה בבקשה לברר את הסיבה הבריאותית, אך הסיבה לא נמסרה לו, והוא החליט לבצע בדיקה חוזרת ולהצטרף לקורס הטיס הבא. גם בבדיקה החוזרת הוא נמצא "לא כשיר זמנית". לבסוף התנדב לצנחנים, ושובץ בפלוגתו של אהרון אשל בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף באימונים במסגרת הגדוד והחטיבה, וכן עבר קורס מ"כים חי"ר, ולאחר מכן שובץ לבקשתו כמדריך צניחה. בשנת 1959 השתחרר מצה"ל ושב לקיבוץ והשתלב בעבודות חקלאיות.
לאחר שלוש שנים בקיבוץ שב לשירות קבע במסגרת הקצאת בני קיבוצים ("אחוזים לקבע"). בתקופה זו שירת כמדריך צניחה, השתתף במשלחת הכשרת צנחנים באתיופיה, היה למדריך מדריכי צניחה ואחראי על תחום הצניחה החופשית בצה"ל. במסגרת זו השתתף במשלחת לתצוגה בצרפת, ובשל כך עיברת את שם משפחתו לאבן. במקביל לשירותו פעל לברר שוב את סיבת דחייתו הרפואית מקורס טיס. התברר לו כי סיבת דחייתו המקורית מהקורס נבעה מלב מוגדל ודופק נמוך כתוצאה מפעילות ספורטיבית. לאחר ערעור הוא הורשה להתגייס לקורס טיס כשבע שנים לאחר מועד גיוסו. את הקורס סיים בהצטיינות בשנת 1963. בסיום הקורס הוא שובץ בטייסת 124, טייסת מסוקים בשל אותה בעיה רפואית. אפשטיין התנגד לשיבוץ ומיאן לטוס בה. הוא נשלח לראיון אצל מפקד חיל האוויר האלוף עזר ויצמן והמשיך להתייצב אצלו עד שזה הורה להעבירו לשיבוץ כטייס קרב. ב-1964 עבר לטייסת 113, לטייסת הקא"מ (קורס אימון מתקדם, OTU) ולאחר מכן שירת בטייסת מטוסי סופר-מיסטר.
אבן היה טייס מצטיין בחיל האוויר הישראלי וניחן בראייה חדה שבזכותה זכה לכינוי "הוקאיי" ("עין הנץ" באנגלית). בדצמבר 1966 הוצב בטייסת הקרב הראשונה, שהפעילה מטוסי מיראז' 3. את ההפלה הראשונה שלו רשם ביום השני של מלחמת ששת הימים. במלחמת ההתשה שימש כסגן מפקד טייסת ורשם ארבע הפלות. ב-1973 מונה לראש מדור צילום בענף תקיפה שבמחלקת מבצעים של חיל האוויר.
במלחמת יום הכיפורים שירת בהצבת חירום בטייסת 101 שהפעילה מטוסי נשר מתוצרת התעשייה האווירית לישראל והוצב בכוננות חירום בבסיס רפידים. במלחמה זו הפיל 12 כלי טיס: שבעה מיג-21, שני סוחוי 7, שני סוחוי-20 ומסוק מי-8. אבן רשם השג נדיר כשהפיל 4 כלי טיס בגיחה אחת. על לחימתו במלחמה עוטר בעיטור המופת במאי 1975.
באוגוסט 1974 מונה למפקד טייסת 117, טייסת מטוסי מיראז' 3. ב-1977 פרש משירות הקבע והחל לעבוד כטייס בחברת התעופה הישראלית אל על. בשירות המילואים פיקד על טייסת 254, טייסת כפיר ומיראז'. ב-1988 עבר הסבה לטיסה על F-16, מטוס עליו טס עד פרישתו מטיסה ב-1998 בגיל 59. צבר עד שחרורו 9,000 שעות טיסה.