אוסף המוזיאון כולל כ-7,000 עבודות מתקופות שונות של האמנות הישראלית בציור, רישום, פיסול, צילום, וידאו ועבודות על נייר. באוסף בולטים אמנים ישראלים כמו מנחם שמי, יחיאל קריזה, מיכאל גרוס, משה קופפרמן ופנחס כהן גן. האוסף הבינלאומי כולל יצירות של אמנים כמו מקס ליברמן, דייגו ריוורה, מארק שאגאל וחנה אורלוף. מבחר מתוך האוסף מוצג במסגרת הסדרה "בחירות אישיות" שבה מוזמנת אישיות בכירה מתחום התרבות הישראלית לבחור מתוך האוסף ולנמק את בחירותיה. הסדרה מוצגת מדי פעם כחלק מאשכול התערוכות המתחלפות.
במוזיאון פועל "המרכז לאמנויות", מחלקת הדרכה וחינוך המפעילה אגף אינטראקטיבי לילדים, במבנה "בית המהנדס" הסמוך, ומתקיימים בו אירועי תרבות שונים כגון הרצאות, ימי עיון וקונצרטים.
המבנה.
הבניין נבנה בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 ונחנך בראשית שנות ה-30 כבית ספר אנגליקני לבנות. עם קום המדינה שימש כבית עולים, ומתחילת שנות ה-50 פעל בו בשעות הבוקר בית ספר תיכון פרטי שנקרא "בית חינוך תיכון לילדי עובדים", שנוהל בידי קואופרטיב מורים והשתייך ל"זרם העובדים"; ובשעות הערב תיכון ערב בשם "תיכון חדש". בסוף שנות ה-60 החל לפעול בו בשעות אחר הצהריים סניף של בית הספר ההסתדרותי "משלב" שהכין תלמידים מבוגרים לבחינות בגרות. בשנת 1978 נפתח המקום לקהל כמוזיאון עירוני, לאחר שיפוץ נרחב שנועד להכשיר חללי תצוגה וגלריות.
תערוכה לכבוד 70 שנה.
בשנת 2021, הועלתה תערוכה "דרך חיפה", הבוחנת את אוספי המוזיאון, מבקשת לבדוק את זהותו, ושואלת לאן מועדות פניו בעתיד.
הזדהות ארגונית
הזדהות ארגונית (באנגלית: Organizational Identification - OID) היא מונח מתחום ההתנהגות הארגונית ופסיכולוגיה תעשייתית - ארגונית.
במהלך השנים הוצעו הגדרות שונות למונח, אשר ברובן מתייחסות לשייכות הפרט לארגון. השייכות יכולה להתבטא בתפיסת העצמי כחלק בלתי נפרד מהארגון; או, כחיבור קוגניטיבי בין ה"אני" לארגון.
פראט ( Pratt, 1998) מציע כי הזדהות ארגונית מתרחשת כאשר האמונות של הפרט אודות הארגון אליו הוא משתייך הופכות לחלק מההגדרה העצמית.
מהגדרות אלו משתמע כי הפרט לא צריך להיות חלק מהארגון על מנת להזדהות איתו. כמו כן, מתוארות בהגדרות ההשלכות הקוגניטיביות שיוצרת הזדהות ארגונית. כיום, דנים גם על ההשלכות הרגשיות וההתנהגותיות הנובעות מהזדהות זו.
פראט מגדיר שני נתיבים להזדהות: האחד, באמצעות ההכרה כי ערכי הארגון דומים לערכי הפרט ("הזדהות" במובן של זיהוי); השני, שינוי ואדפטציות ב"עצמי" כדי להתאים לארגון ולהטמיע את ערכיו ("הזדהות" במובן של הטמעה).
כדי להבהיר מהי הזדהות ארגונית חשוב להבחין אותה מתופעות ארגוניות אחרות. ראשית, הפנמה (Internalization) של ערכי הארגון, אשר כמו הזדהות ארגונית, כוללת הטמעה של ערכים ואמונות של הארגון. עם זאת, הטמעה זו נובעת מצרכים ומניעים שונים. הפנמה נובעת מ"הרצון להיות צודק" בעוד הזדהות עם ערכי הארגון במובן ההזדהות הארגונית נובעת מ"משיכה לארגון". בנוסף, הפנמה גוררת שינוי מהותי בעצמי משום שהיא מצריכה הטמעה מעמיקה יותר של ערכי הארגון. כמו כן, הגדרתו של פראט באשר לשני הנתיבים המובילים להזדהות, מבחינה בין הזדהות והפנמה כך שההפנמה היא שלב מקדים והכרחי ליצירת הזדהות בנתיב השני המתואר (שינוי ואדפטציה ב"עצמי" על מנת להתאים לארגון).
שנית, לעיתים קיימת עמימות בהבחנה בין הזדהות לבין המונח "מחויבות ארגונית" (Organizational Commitment). מחויבות ארגונית, כמו הזדהות, מתארת את הקשר והחיבור לארגון. בניגוד להזדהות, המחויבות הארגונית אינה מסבירה את הקשר באמצעות מונחים מעולם ה"עצמי" (self). מחויבות ארגונית דנה במידת שביעות הרצון של העובד מהארגון ולא בצורה בה העובד רואה עצמו ביחס לארגון ומגדיר עצמו ביחס אליו. כמו כן, מחויבות ארגונית מתייחסת ומדגישה את מידת ה"קבלה" של ערכי הארגון בעוד הזדהות מדגישה את "הטמעת ושיתוף" הערכים.
לבסוף, עמימות קיימת גם בהבחנה בין הזדהות לבין התאמה בין עובד לארגון (Person-Organization Fit). מונח זה מתייחס גם הוא לקשר בין עובד וארגון, אך מנקודת מבט אינסטרומנטלית. כלומר, הקשר נבחן במונחים של עלות–תועלת, יתרונות ורווחים שהאחד מפיק מהשני (הארגון מהעובד, וההפך). מאידך, הזדהות ארגונית בוחנת את הקשר בין העובד לארגון מנקודת מבט של תאוריות זהות.
ריחן (סוג)
ריחן (שם מדעי: "Ocimum") הוא סוג בוטני הכולל כ-60 מינים של צמחים עשבוניים שחלקם חד-שנתיים וחלקם רב-שנתיים ממשפחת השפתניים (Labiatae). מקורו של הסוג באפריקה המשוונית ובדרום אמריקה. מספר מינים מגודלים ברחבי העולם כגידולים חקלאיים. המין הנפוץ ביותר הוא הריחן (בזיליקום - "Ocimum basilicum") המשמש במרכז אירופה כצמח תבלין. בשבעה מיני ריחן נעשה שימוש בבישול, ברפואה ולצורכי פולחן.
תיאור.
הריחן הוא צמח עשבוני או בר-שיח מסועף ואינו גדל בר בארץ. העלים הם נגדיים לרוב בצבע ירוק כהה, לעיתים שעירים, צורתם בעיקר אליפטית והקצה מחודד, בעלי ריח ארומטי.
הריחן פורח במשך כל הקיץ והסתיו והפרחים מופיעים בחיק העלים ומסודרים בדורים. הפרחים הם בעלי עטיף כפול, הגביע ירוק או אדמדם בתלות במין.
לפרח ארבעה אבקנים ועמוד עלי אחד. הכותרת דו-שפתנית, לבנה ובעלת גוון סגול עד כחלחל, לעיתים בגוון נוטה לאדום.
הזרעים זעירים וצבעם חום עד שחור. הריבוי נעשה רוב מזרעים, אם כי ניתן גם להשריש ייחורים בקלות יחסית. זמן הזריעה הוא לרוב באפריל.
בגלל מוצאו הטרופי גדל הריחן במקום חם, בשמש מלאה עד חצי צל, דורש השקיה מרובה וקרקע מנוקזת היטב.
רוב המינים מכילים 0.3 עד 1.5 אחוז שמן. המינים ריחן אפריקאי וריחן קילימנג'רו מכילים מעל 3 אחוז שמן.
החומרים העיקריים אותם מכיל הריחן הם לינלול (Linalool), אסטרגול (Estragol) וקאמפור בתלות במין, במוצא ובעת האיסוף. העלים מכילים חוץ מפחמימות וחלבון גם ויטמין A וויטמין C . בנוסף מכילים העלים גם חומצת אולאנול (Oleanol) וחומצת אורסול (Ursol).
שימושים כתבלין.
את הריחן המתוק מגדלים כגידול חקלאי בדרום אירופה, אגן הים התיכון וקליפורניה. העלים משמשים כתבלין (טריים או יבשים).
ניתן לקצור את הריחן כחודשיים מיום זריעתו עם הופעת הפרחים הראשונים. ניתן גם לחזור ולקצור כל 4 עד 6 שבועות לאחר הקציר הראשון.
העלים (טריים או יבשים) משמשים כתבלין במטבח האיטלקי, הצרפתי והתאילנדי. מן הריחן מכינים את רוטב הפסטו (Pesto alla Genovese) ורטבים נוספים, מתבלים דגים, סלטים, מאכלי גבינה (בשילוב עם מוצרלה ועגבניות, למשל) ונקניקים. מוסיפים ריחן גם לחומץ כדי לגוון את טעמו.
שמן הריחן.
מזה למעלה מ-3000 שנה ידוע על הפקת שמן מזרעים של מספר מיני ריחן. השמן האתרי מופק בכבישה קרה ומהווה מרכיב חשוב בתעשיית הבשמים, הליקרים והקוסמטיקה. השמן מכיל חומצת לינול, לינולן וחומצת שמן.
בשנת 1992 הופקו בישראל 2 טונות בשנה של שמן ריחן.
שימושים אחרים.
כצמח נוי או כגידול חקלאי מגדלים בעיקר את הריחן המצוי. במקומות רבים הוא משמש לבישום וטיהור האוויר ולהרחקת חרקים.
לאחרונה נמכר תה הריחן במרכז אירופה כתה מרפא.
ברפואה העממית משמש תה הריחן להקלת שיעול והסדרת פעילות המעיים והכליות.
זן מסוים של הריחן המכונה בהודו ״טולסי״ הוא מרכיב חשוב ברפואה ההודית המסורתית איור ודה, ומשמש לחיזוק מערכת העצבים, למניעת הזדקנות, לעיכול ועוד.
באזורים שונים בעולם יש לריחן משמעות פולחנית ודתית.
בכנסייה האורתוקסית היוונית, הסרבית, המקדונית והרומנית נהוג להשתמש בריחן להכנת מים קדושים. לעיתים קרבות נהוג לשים עציץ ריחן מתחת למזבח הכנסייה.
על פי המסורת הנוצרית צמחו שיחי ריחן סביב קברו של ישו לאחר קומו לתחייה.
היוונים והמצרים האמינו שאדם המגיע לשערי גן עדן בכוחו לפתוח אותם על ידי ניחוח הריחן. לכן היה נהוג באירופה לשים ענף ריחן ביד הנפטר להבטיח מסע בטוח לעולם הבא.
אצל ההינדים נקרא הריחן טולסי, זהו צמח קדוש והוא מסמל את האל וישנו, את התגשמויותיו או את אשתו לאקשמי. ההודים נהגו לשים ריחן בפי המת כדי להבטיח שיגיע לאלוהים.
יהודי תימן השתמשו במין של ריחן שקראו לו ריחן צנעני, שעליו היו קטנים ועגולים וריחו היה חזק יותר מן הריחן המתוק. הם השתמשו בו להרגעה, לחידוד החושים, לחיזוק הזיכרון וברכו בו את ברכת הבשמים בהבדלה. גם היום, בישראל, מגדלים יוצאי תימן רבים בגינותיהם את הריחן כבושם.
מינים בולטים נוספים.
בנוסף קיימים גם זנים מתורבתים רבים בריחות שונים, ביניהם:
לוקאס ואן ליידן
לוקאס ואן ליידן (בהולנדית: Lucas van Leyden; סוף מאי-תחילת יוני 1494 - 8 באוגוסט 1533), שהיה קרוי גם לוקאס הוגנס או לוקאס יאקובס היה צייר וחרט הולנדי.
חייו.
ואן ליידן נולד בליידן (פירוש שמו: לוקאס מליידן) והוא היה פעיל בעיקר בעיר זו. ואן ליידן נחשב לאחד ממבטאי סגנון הציור ההולנדי בתקופתו וכאחד החרטים המוצלחים בתולדות האמנות. ואן-ליידן למד את המלאכה מאביו (אך לא קיימות עבודות ידועות של האב) ומקורנליוס אנגלברכטס, אך בעוד ששני אלה התמקדו בציור, הצטיין ואן-ליידן בחריטה. לא ידוע היכן למד חריטה, אך ככל הנראה למד בגיל מוקדם למדי, שכן התחריט המוקדם ביותר הידוע כשלו ("מחמד והנזיר השחוט") הוא מ-1508, כשהוא היה בן 14 בלבד.