ספר שיריה האחרון "blood sugar canto", יצא ב-2016, וספר שיריה "CUICACALLI/House of Song" ייצא במרץ 2019. ב-2017 ערכה סילבה, בשיתוף עם דן ורה, את אתנולוגיית השירה "IMANIMAN-Poets Writing in the Anzalduan Borderlands", במחווה לעבודתה של גלוריה אנזלדואה, ובו נלקטו עבודות מ-54 משוררות ומשוררים. המילה "IMANIMAN" פירושה "נשמתם" בשפת הנהאוטל, והתורמים לעבודה בוחנים ביצירותיהם את המשמעויות של שינוי ומעבר בגבול, הפיזי והנפשי.
פרסים.
אוסף השירים הראשון של סילבה באורך מלא, "furia," זכה בציון לשבח עבור בפרס הספר הלטינו הבינלאומי לשנת 2011. אוסף סיפוריה הקצרים "flesh to bone" זכה בפרס פרמיו אזטלאן לספרות בשנת 2013, והיה מועמד באותה השנה ברשימה הקצרה לפרס מטעם קרן חדר משלה, פרס מתת החופש, וכן היה בגמר לספר השנה של "ForeWard Review" לסיפורת רב-תרבותית.
סילבה זכתה בשנת 2014 בפרס אלפרדו סיסנרוס דל מוסרי, וב-2008 בפרס מילאגרו על שם גלוריה אנזלדואה. סילבה היא עמיתה מייסדת של כנס הסופרים CantoMundo.
מ-2004 ל-2008, סילבה הייתה הרכזת המנהלת של סדנת הכתיבה מקונדו היוקרתית, אשר נוסדה על ידי סנדרה סיסנרוס. היא גם הייתה מנהלת-שותפה של פסטיבל הספרת פלור דה נופאל.
הבחירות לסנאט של ארצות הברית בדלאוור (1972)
הבחירות לסנאט של ארצות הברית בדלאוור 1972 (באנגלית: ) התקיימו ב-7 בנובמבר 1972. ג'יימס קיילב בוגס, הסנאטור הרפובליקני המכהן של דלאוור התמודד לתקופת כהונה שלישית בסנאט של ארצות הברית. בוגס התמודד מול ג'ו ביידן, אז חבר מועצת מחוז ניו קאסל. אף על פי שהסנאטור בוגס היה צפוי לזכות בקלות בקדנציה שלישית ולגבור על ביידן, היו בחירות אלו הצמודות ביותר בכל מערכת הבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-1972, וביידן ניצח את בוגס בקושי אחרי שזכה בקצת יותר מ-3,000 קולות, וזכה בכהונתו הראשונה מתוך שבע תקופות כהונה נוספות בהן יזכה בעתיד.
סקירה כללית.
הסנאטור הרפובליקני המכהן והוותיק, ג'יימס קיילב בוגס, שקל לפרוש מהחיים הפוליטיים אחרי קריירה עשירה שכללה את מושלות דלאוור וייצוגה בבית הנבחרים של ארצות הברית, ובאותה תקופה עלו השערות לפיהם חבר בית הנבחרים פיט דו פונט וראש עיריית וילמינגטון הארי האסקל הבן יתמודדו זה מול זה במאבק מלוכלך ועיקש. כדי למנוע זאת, נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון עזר לשכנע את בוגס להתמודד מחדש בהבטחה לתמיכה מלאה מהמפלגה הרפובליקנית.
אף אחד אחר במפלגה הדמוקרטית מלבד ג'ו ביידן, אז חבר מועצת מחוז ניו קאסל, לא רצה להתמודד נגד בוגס. למסע הבחירות של ביידן לא היה כמעט כסף ודומה היה שלא היה לו שום סיכוי לגבור עליו. מסע הבחירות נוהל בידי אחותו, ולרי ביידן אוונס (שתמשיך לנהל גם את מסעות הבחירות שלו בעתיד), אויש בסגל של בני משפחתו האחרים, ועיקר פרסומו היה בעיתון ולא בשלטי חוצות, עלונים ומודעות. ביידן קיבל סיוע כלשהו מהסתדרות העובדים האמריקאית AFL-CIO וממפרסם הסקרים הדמוקרטי פטריק קאדל. סוגיות הקמפיין של ביידן התמקדו בנסיגה מווייטנאם, סביבתנות, זכויות אזרח, תחבורה ציבורית, מיסוי הוגן, טיפולים רפואיים וחוסר שביעות הרצון של הציבור מהפוליטיקאים הנוכחיים.
במהלך הקיץ פיגר ביידן בכמעט 30% אחרי בוגס, אם כי רמת האנרגיה שלו, משפחתו הצעירה והמושכת, ויכולתו להתחבר לרגשות הבוחרים, העניקו לביידן - שהחל להתרומם בסקרים - יתרון על פני בוגס שכבר הכין עצמו לפרישה. בסופו של דבר, ביידן זכה בבחירות שהתקיימו ב-7 בנובמבר 1972 בפער של 3,162 קולות.
בזמן הבחירות, גילו של ביידן היה קצת פחות מ-30 שנה. משום שגיל 30 הוא הגיל המינימלי לסנאטור בסנאט של ארצות הברית לפי חוקת ארצות הברית, ביידן הושבע לתפקידו כסנאטור אחרי שב-20 בנובמבר 1972 מלאו לו 30, בזמן שהקונגרס של ארצות הברית התכנס ב-3 בינואר 1973. לאחר בחירתו הוא הפך לסנאטור השישי בצעירותו בהיסטוריה של ארצות הברית.
מרגוט פונטיין
דיים מרגוט פונטיין (באנגלית: Dame Margot Fonteyn DBA, 18 במאי 1919 - 12 בפברואר 1991, נולדה בשם מרגרט אוולין הוקמן), הייתה בלרינה אנגליה. היא עשתה את כל שנות הקריירה שלה כרקדנית עם הבלט המלכותי (לשעבר להקת תיאטרון סדלר'ס ולס) ועם הזמן מינתה אותה המלכה אליזבת השנייה לפרימה בלרינה אסולוטה של הלהקה.
חייה.
מרגוט פונטיין החלה ללמוד בלט בגיל ארבע, באנגליה ואחר כך בסין, לשם נשלח אביה במסגרת עבודתו. בשאנגחאי למדה אצל ג'ורג' גונצ'רוב, והקשר עמו תרם לעניינה המתמשך בבלט הרוסי. כאשר חזרה לאנגליה בגיל 14, הזמינה אותה נינט דה ולואה להצטרף לבית הספר לבלט ויק-ולס. היא הייתה מחליפתה של אליסיה מרקובה כפרימה בלרינה של הלהקה בשנת 1935. כוריאוגרף הוויק-ולס, סר פרדריק אשטון, כתב תפקידים רבים מספור לפונטיין ולבן-זוגה, רוברט הלפמן, שעמו רקדה משנות ה-30 עד שנות ה-40.
ב-1946 נכנסה הלהקה, ששמה שונה ל"בלט סדלר-ולס", אל בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, שם היה בן-זוגה התדיר ביותר במשך העשור הבא מייקל סומס. הופעתה בהיפהפייה הנרדמת של צ'ייקובסקי הייתה לנקודת ציון הן לפונטיין והן ללהקה, אבל היא עשתה לה שם גם בבלטים שיצר אשטון, בהם "וריאציות סימפוניות", סינדרלה, דפניס וכלואה, אונדין וסילביה. בשנת 1949, יצאה בראש הלהקה למסע הופעות בארצות הברית והייתה לאישיות בינלאומית. לפני מלחמת העולם השנייה ואחריה, הופיעה פונטיין בשידורי טלוויזיה של הופעות בלט בבריטניה. ובראשית שנות ה-50 הופיעה בתוכניתו של אד סאליבן, הופעה שהעלתה את קרנו של המחול בארצות הברית.
ב-1955 נישאה לפוליטיקאי הפנמי רוברטו אריאס, והופיעה בהפקת צבע חיה של "היפהפייה הנרדמת" בשידור של NBC. כעבור שלוש שנים רקדה עם סומס בעיבוד לטלוויזיה של ה-BBC למפצח האגוזים. הודות לתהילתה הבינלאומית ולבקשות רבות של סוכני אמנים, ניאות הבלט המלכותי בשנת 1959 לאפשר לפונטיין להיות לרקדנית עצמאית.
עם נורייב.
ב-1961, כשפונטיין שקלה לפרוש מן הריקוד, ערק רודולף נורייב מבלט קירוב כשהופיע בפריז. פונטיין, שנרתעה אומנם מלהיות לבת-זוגו הקבועה בגלל ההבדל של 19 שנים ביניהם, רקדה עמו בהופעת הבכורה שלו בבלט המלכותי בז'יזל, ב-21 בפברואר 1962. הצמד היה בן לילה לסנסציה בינלאומית, כשכל אחד מהם דוחף את השני לתת את המיטב שבו. הם נודעו בעיקר בביצועיהם הקלאסיים ליצירות כגון "Le Corsaire Pas de Deux", הסילפידה, הביידרה, אגם הברבורים ו"ריימונדה", שבהן אימץ נורייב לא פעם כוריאוגרפיות שנועדו להבליט במיוחד את כשרונותיהם. הצמד הופיע בבכורת "מרגריט וארמאן" של אשטון, בכוריאוגרפיה שנכתבה במיוחד בשבילם, וצוין לשבח על הביצוע בתפקידים הראשיים ב"רומיאו ויוליה" של סר קנת מקמילן.
פרישה ומוות.
בשנה שלאחריה, נורה בעלה של פונטיין בניסיון התנקשות, ונשאר משותק מן הצוואר ומטה, מצב שהצריך טיפול תמידי לשארית חייו. ב-1972 פרשה פונטיין למחצה, אם כי המשיכה לרקוד מדי פעם עד סוף העשור. ב-1979 חגג לה הבלט המלכותי והכריז רשמית על מינויה ל"פרימה בלרינה אסולוטה" של הלהקה. היא פרשה לפנמה, שם בילתה את זמנה בכתיבת ספרים, גידול בקר וטיפול בבעלה. היא מתה מסרטן השחלות בדיוק 29 שנים לאחר הופעת הבכורה שלה עם נורייב ב"ג'יזל".
אנחנו (סרט, 2019)
אנחנו (באנגלית: Us) הוא סרט אימה אמריקאי שנכתב, הופק ובוים על ידי הקולנוען ג'ורדן פיל. בסרט מככבים לופיטה ניונגו, וינסטון דיוק, אליזבת מוס, טים הידקר, יאיא עבדול-מאטין השני ואנה דיופ בתפקידים ראשיים.
הסרט יצא לראשונה ב-8 במרץ 2019 בפסטיבל SXSW. בישראל, הסרט יצא לאקרנים ב-21 במרץ 2019 ויום למחרת בבכורה עולמית.
עלילת הסרט.
בשנת 1986, אדלייד תומאס הצעירה יוצאת לחופשה עם הוריה בסנטה קרוז. על החוף, אדלייד נכנסת לתוך בית שעשועים, שם היא פוגשת כפילה של עצמה במבוך המראות. מאוחר יותר, אדלייד שבה לחיק הוריה, אם כי החוויה הטראומתית במבוך המראות משאירה בה את חותמה.
בהווה, אדלייד שבה לבית הקיץ של משפחתה בסנטה קרוז יחד עם בעלה, גייב וילסון, וילדיהם, זורה וג'ייסון. אדלייד, שזוכרת את החוויה הטראומתית מילדותה, חוששת מהנסיעה. גייב, שלהוט להרשים את חבריהם, הזוג ג'וש וקיטי טיילר, קונה סירה ומבטל את דאגותיה של אדלייד. על החוף, ג'ייסון רואה גבר בסרבל אדום עומד לבדו כשדם נוטף מידיו, ולא מספר על כך למשפחתו.
באותו לילה, קבוצה משונה בת ארבע נפשות מופיעה, תוקפת את משפחת וילסון ופורצת לביתם. המשפחה מבינה שארבעת הפורצים הם למעשה כפיליהם, בראשותה של רד, כפילתה של אדלייד. כל אחד מהכפילים לובש סרבל זהה לסרבל שלבש האיש על החוף, ואילו כפילו של ג'ייסון, פלוטו, חובש מסכה לבנה. רד, הכפילה היחידה שמדברת, מספרת למשפחת וילסון סיפור על ילדה שחיה חיים מאושרים בזמן שהצל שלה סבל.
אז, המשפחה מופרדת על ידי ניגודים שלהם: רד גורמת לאדלייד לאזוק את עצמה לשולחן, זורה נרדפת על ידי יומבראה, גייב נגרר על סיפון הסירה על ידי אברהם, וג'ייסון נשלח "לשחק" עם פלוטו בארון. בזמן שהיא רודפת אחרי זורה, יומבראה דוקרת שכן סקרן בעזרת מספריים; מה שמאפשר לזורה לברוח. גייב מצליח להרוג את אברהם בעזרת מנוע הסירה, וג'ייסון מגלה שפלוטו מחקה את תנועותיו ומסיח את דעתו באמצעות טריק קסם ולאחר מכן נועל את פלוטו בארון. רד נמשכת לקריאותיו של פלוטו, ומאפשרת לאדלייד להשתחרר. המשפחה מתארגנת מחדש ובורחת בסירה של גייב.