בשנותיו הראשונות נמתחה ביקורת על המרוץ, על כך שהקטעים המישוריים שמרכיבים את עיקרו מסתיימים בדרך כלל במאוצים רבי-משתתפים ומביאים לחד-גוניות. ב-2012 שילבו המארגנים מסלול מקוצר של המרוץ הקלאסי רונדה ון פלנדרן כקטע באנקו טור. ב-2013 הוסיפו המארגנים גם קטע מקוצר של המרוץ הקלאסי לייז'–בסטון–לייז' כקטע במרוץ. בהמשך לביקורות החיוביות על מתכונתו החדשה של המרוץ, נוסף ב-2014 קטע שכלל מסלול מקוצר של המרוץ הקלאסי אמסטל גולד. עם זאת, המרוץ עדיין (נכון ל-2017) כולל שבעה קטעים בלבד והקטעים ה"קלאסיים" החליפו קטעים רגילים שנכללו קודם לכן במסלול המרוץ. מתכונתו החדשה של המרוץ הביאה לו יוקרה והפכה אותו ליעד מבוקש לחלק מהרוכבים המתמחים במרוצים הקלאסיים החד-יומיים.
דוד בן בעש&quot;ט
דוד (דודו) בן בעש"ט (נולד ב-10 ביוני 1950) הוא אלוף בצה"ל, מפקד חיל הים בשנים 2004–2007.
שירות צבאי.
בוגר בית הספר לקציני ים עכו, מחזור י"ד-1969. בשנת 1970 התגייס לקורס חובלים אותו סיים ב-1971. עבר קורס מתקדם בבה"ד חיל הים וקורס לוחמה נגד צוללות בארצות הברית. הוא שירת בזירת ים סוף כמפקד סיירת ספינות בט"ש, כקצין גנ"ק וכמפקד אוניית התובלה אח"י בת-ים. במלחמת יום הכיפורים היה סגן מפקד ספינת טילים.
בשנת 1976 מונה למפקד אח"י עכו, סטי"ל מדגם סער 2, ובשנת 1978 מונה לראש מדור קציני ים במספן כוח האדם. בשנת 1979 מונה לסגן מפקד בסיס אשדוד, ובאותה שנה מונה למפקד סטי"ל מדגם סער 4. הוא שירת כמפקד מגמת סטי"ל בבית הספר לחובלים וכסגן מפקד בית הספר.
בשנת 1982 מונה למפקד פלגת סטי"לים (מפל"ג) בבסיס אשדוד, ובשנת 1985 מונה למפקד בית הספר לחובלים של חיל הים. בשנת 1988 מונה לסגן ראש מספן כוח האדם, ובשנת 1991 מונה למפקד שייטת ספינות הטילים.
בשנת 1993 מונה לראש מספן כוח האדם, ובשנת 1996 מונה לנספח צה"ל בסינגפור. בשנת 1999 מונה לראש מספן הים וסגן מפקד החיל. בשנת 2002 מונה לראש מטה חיל הים.
ב־23 בספטמבר 2004 הוענקה לו דרגת אלוף, והוא מונה למפקד החיל. בן בעש"ט פיקד על החיל בעת מלחמת לבנון השנייה, כשבין עיקר משימותיו של החיל הייתה שמירת המצור הימי על לבנון. במהלך המלחמה נפגע הסטי"ל אח"י חנית מטיל של חזבאללה וארבעה חיילים נהרגו כתוצאה מכך. הפגיעה הובילה לתחקיר פנימי בצה"ל, אשר מנה מספר כשלים אשר הובילו לפגיעה, אך לא הציג מסקנות כנגד האלוף. לאחר המלחמה שלח אל"ם נבו ארז, אשר פיקד במהלכה על שייטת 13, מכתב חריף לרמטכ"ל דן חלוץ ולבן בעש"ט ובמרכזו טענה כי בן בעש"ט גילה הססנות במהלך המלחמה ומנע את קיומם של מבצעים חיוניים אותם ביקשו לוחמי היחידה לבצע.
ב-26 ביולי 2007 ביקש בן בעש"ט לפרוש מתפקידו, על אף שהיה אמור לסיים בכל מקרה את תפקידו כחצי שנה מאוחר יותר, וב-8 באוקטובר באותה השנה סיים את תפקידו. בראיון שהתפרסם ב-5 באוקטובר 2007 בידיעות אחרונות הסביר שהגיע להחלטה ביום השנה לפגיעה באח"י חנית לאחר שהבין שהביקורת על תפקוד חיל הים במלחמת לבנון לא תיפסק כל עוד צמרת הפיקוד לא התחלפה.
במהלך שירותו הוענק לו אות לגיון ההצטיינות האמריקאי וכן אות כבוד על תרומתו לצי האיטלקי ולנאט"ו.
בן בעש"ט בוגר מכללת הלוחמה הימית של הצי האמריקאי בניופורט שברוד איילנד. הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים מאוניברסיטת חיפה, ותואר שני במנהל עסקים. נשוי ואב לשלושה. מתגורר בקיסריה.
לפטיס מגנה
לפטיס מגנה (בפיניקית: 𐤋𐤐𐤒𐤉; בלטינית Leptis Magna; ערבית لبدة الكبرى - לבדה אל-כֻּבְּרַא") שנודעה גם בשמות לקטיס מגנה (Lectis Magna) או לפקיס מגנה (Lepcis Magna) הייתה עיר פיניקית, ברברית ורומית בחופה של צפון אפריקה. העיר קמה בשפכו של ואדי לבדה אל הים התיכון, והיא שוכנת כיום בפאתיה המזרחיים של העיר אל-ח'ומס, בירת מחוז אל-ח'ומס שבלוב, כ-130 ק"מ מזרחית לעיר טריפולי.
היסטוריה.
הפיניקים ייסדו במקום את העיר "לפקי" בתחילת האלף ה-1 לפנה"ס וזו יושבה תחילה על ידיהם ועל ידי בני שבט הגרמנטים הברברי. קיימות ראיות ליישוב יווני במקום במחצית השנייה של המאה ה-7 לפנה"ס, וייתכן שנוכחות זו הביאה את קרתגו להתערב החל במאה ה-5 לפנה"ס לערך ולפרוס את חסותה על העיר. בתקופה זו החלה לפטיס מגנה צוברת חשיבות כמרכז עירוני ומסחרי, והייתה למרכז חשוב של הפקת שמן מעצי זית. בתקופת המלך מסיניסה בראשית המאה ה-2 לפנה"ס ובהסכמתם של הרומאים, הייתה העיר לחלק ממלכת נומידיה הברברית, וזו המשיכה ושלטה בעיר בפועל גם לאחר שהרומאים כבשו אותה לאחר המלחמה הפונית השלישית בשנת 146 לפנה"ס.
הרומאים צירפו את העיר לפרובינקיה של אפריקה בשנת 46 לפנה"ס, ונאלצה לשלם קנסות כבדים על תמיכתה ביריביו של יוליוס קיסר בעת מלחמת האזרחים ברומא. אוגוסטוס וטיבריוס בנו את העיר מחדש לפי עקרונות התכנון העירוני הרומיים, והראשון הציב את אחד מלגיונותיו בצפון אפריקה, וסיפק לעיר הגנה, בתקופה הזאת (לכל המוקדם ב-5 לפנה"ס) העיר אורגנה מחדש על פי מאפיינים שלטוניים רומאיים. בתקופתו של הקיסר קלאודיוס הפכו רבים מתושביה של העיר לאזרחים, היא כנראה קיבלה מעמד של מוניקיפיום בימיו של אספסיאנוס ובימיו של טראיאנוס הוענק לה מעמד של קולוניה. בתקופה זו העיר התפשטה, הוקמה בה אמת מים והחל השימוש באבן שיש במבניה. הקיסר אדריאנוס הקים בה את "מרחצאות אדריאנוס" בשנת 137, אולם תנופה של ממש בפיתוחה של העיר החלה כאשר ספטימוס סוורוס, שהיה יליד המקום, היה לקיסר בשנת 193.
סוורוס פאר את העיר והקים בה מבני ציבור מונומנטליים, והציבה בקו אחד עם שתי עריה החשובות של צפון אפריקה באותה עת - אלכסנדריה וקרתחדשת. הוא בנה פורום חדש בעיר ושיפץ את רציפי הנמל, אם כי באופן שגרם לסתימתו של הנמל על ידי חול ועל כן כמעט ולא נעשה בהם שימוש. הוא כבש את השטחים המדבריים שמדרום לעיר, הקים בהם סכרים והפך אותם לקרקע חקלאית. לפי ההערכות בתקופה זו התגוררו כ-100,000 איש בעיר.
העיר החלה לשקוע במאה ה-3 בשל משבר מסחרי, ונינטשה חלקית. החל במאה ה-4 הייתה לפטיס מגנה ליעד להתקפות הברברים, אך זכתה בתקופת פריחה קצרה בימיו של תאודוסיוס הראשון בסופה של המאה. בשנת 439 כבשו הוונדלים את העיר, ובהוראת מלכם גאיזריק נהרסו חומותיה כדי שתושביה לא יתמרדו כנגדו. עובדה זו נוצלה בשנת 523 על ידי שבטים ברבריים שבזזו את העיר, אירוע ממנו העיר לא שבה והתאוששה. בשנת 533 כבש בליסאריוס את לפטיס מגנה עבור האימפריה הביזנטית וביצר אותה. הם קבעו בה את בירת האזור ושינו את יעודה של הבזיליקה הרומית לכנסייה.
לאחר הכיבוש הערבי ב-643, שוב לא הייתה העיר יכולה למכור את תוצרתה החקלאית, בעיקר שמן, לשוקי אירופה, והיא גוועה. האתר כוסה בחולות אם כי תושבי כפרי האזור נטלו ממנו חומרי בנין ועשו בהם שימוש לצרכיהם. עבודות המחקר הראשונות באתר נערכו בשנות ה-20 של המאה ה-20, ומאז התחדשו מספר פעמים גם בסופה של המאה ובמהלך ראשית המאה ה-21.
האתר.
לפטיס מגנה נחשבת למופת לתכנון עירוני רומי, ובשל כך ששכנה תחת שכבת חול משך מאות שנים, היטיבו אתריה להשתמר. מבני העיר המשתרעים על פני תא שטח בצורת משולש, שאורך כל אחת מצלעותיו באורך של כקילומטר, משלבים סגנון רומי מאוחר עם השפעות אפריקאיות ומזרחיות. שרידי המבנים הפיניקים בעיר מועטים בשל כך שהעיר הרומית נבנתה מעליהם, אולם במקום זוהו נקרופוליס פיניקי ששכן מתחת לתיאטרון ושרידיו של אתר פולחני בו הוקרבו בעלי חיים (ולא ילדים, כפי שהפיצו הרומאים על אויביהם הקרתגנים). המבנים הרומיים הבולטים בעיר הם מבני הפורום והבזיליקה ששימשה לאחר מכן ככנסייה ופסליה נותרו במקומם, וכן התיאטרון וההיפודרום (קרקס). הנמל העתיק שהוקם בתקופת נירון, משתרע על פני אגן מלאכותי בשטח של 10.2 הקטאר, והוא השתמר היטב על רציפיו, ביצוריו ושטחי האחסון שבו.
המבנה הידוע בעיר הוא קשת ספטימיוס סוורוס, שהיא טטרפילון שהוקם לכבודו במפגש הקארדו והדקומנוס מקסימוס של העיר. מועד הקמתו של המבנה אינו ידוע במדויק, אך סביר שהוקם סמוך לעלייתו של ספטימוס סוורוס לשלטון, בשנת 193, וככל הנראה בין 194 ל-202, עת ביקר הקיסר בעיר. השער עשוי מאבן גיר וייתכן שהיה מבנה קדום שחודש ועוטר. השער רבוע ולא מלבני, ואף כי הדבר אינו ייחודי, הוא נחשב לנדיר. ארבע פינותיו של השער פונות לארבע רוחות השמיים, ובצלעותיו קבועות ארבע קשתות מהן יצאו הקארדו והדקומנוס. הקארדו הוליך לכיוון צפון-מזרח אל נמלה של העיר, והדקומנוס היה חלק מהדרך שהובילה מאלכסנדריה במזרח לקרתגו במערב. השער שימש כקילומטר אפס של העיר ולידו ניצבה אבן מיל. המבנה הניצב באתר כיום הוא משוחזר בחלקו, שכן חלק מעיטוריו ותבליטיו הועברו למוזיאון בטריפולי, ואחרים נגנבו, ככל הנראה, במהלך השנים או קבורים באדמה בסביבותיו.
צינובר
צינובר (Cinnabar) הוא צורת המינרל של סולפיד הכספית. צבעו אדמדם, ונוסחתו HgS והוא המקור העיקרי לכספית.
צינובר נמצא בדרך כלל בטבע בצורת גושים חזקים מחוספסים, וצבעו משתנה מאדום בהיר לאדום-חום. הוא מופיע בסלעים וולקניים, בעיקר ליד מרקזיט, פיריט ואנטימון גופרתי (Sb2O3). מדי פעם צינובר מופיע כגביש בעל ברק מתכתי. בין גבישי צינובר וקוורץ דמיון יוצא דופן בסימטריה ובמאפיינים אופטיים (מערך קריסטלוגרפי טריגונלי וצורת הגביש הקסגונלית). קשיחותו של צינובר נעה בין 2-2.5 בסולם מוס, ומסיסותו היא
10-6 גרם ל-100 מ"ל מים.
כאשר מחממים צינובר ל־250 מעלות צלזיוס הוא נהיה חום, ובטמפרטורות גבוהות יותר הוא נהיה שחור. ברגע שמקררים אותו הוא חוזר לצבעו האדמדם המקורי. צינובר אינו מושפע מחומצות כמו חומצה חנקתית (HNO3) או חומצה הידרוכלורית (HCl) בטמפרטורות נמוכות.