למד בבית הספר החקלאי כדורי, שירת בנח"ל והתיישב בקיבוץ מנרה, שם פגש את אשתו נעמי. התגורר בקיבוץ במשך 18 שנים ושימש בו במגוון תפקידים בהם עובד כותנה, מורה, רכז תרבות ומזכיר הקיבוץ. סיים תואר ראשון בחקלאות מהאוניברסיטה העברית בשנת 1967, תואר שני במינהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב בשנת 1972 ודוקטורט במינהל עסקים מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1979. בהרווארד למד אצל פרופסור ובכך התוודע לתחום תורת ההחלטות.
יסעור השתתף בשנת 2017 כמומחה בתוכנית הטלוויזיה "ההחלטה" ששודרה בערוץ עשר.
נשוי לנעמי ואב לשלוש בנות ומתגורר בכפר ויתקין.
אריק הופר
אריק הופר (באנגלית: Eric Hoffer; 25 ביולי 1898 − 21 במאי 1983) היה פילוסוף אמריקאי שעסק בכתיבה בתחומים חברתיים. הוא כתב עשרה ספרים וקיבל את מדליית החירות הנשיאותית. ספרו "המאמין האמיתי" (1951), נחשב בעיני רבים כאחת מיצירות המופת הספרותיות.
ביוגרפיה.
הופר נולד ברובע הברונקס שבעיר ניו יורק ב-25 ביולי 1902 (יש טוענים שנולד ב-1898) למהגרים גרמנים, אלזה וקנוט הופר. הוריו היו אנשים פשוטים, אך הם דאגו ללמד אותו קרוא-וכתוב באנגלית וגרמנית טרם הגיעו לגיל 5. כשהיה בגיל 5 אמו נפלה במדרגות כאשר אחזה את הופר בידיה, ונפטרה זמן קצר לאחר מכן. בגיל שבע הופר התעוור מסיבות לא ידועות, ומאוחר יותר הוא אמר כי ייתכן והעיוורון נגרם בשל הטראומה; בגיל 15 חזרה ראייתו. אביו נפטר כאשר היה בן 15, והוא נותר יתום, ללא השכלה פורמלית וללא הכשרה מקצועית. תקופת העיוורון עודדה אותו לקרוא משום שחשש לאבד את מאור עיניו בשנית.
ב-1920 עבר הופר לקליפורניה והפך לפועל נודד, ולבסוף הוא השתקע בסן פרנסיסקו בשנת 1941, שם עבד כסוור בנמל המקומי עד לפרישתו בשנת 1963.
כתיבתו.
בספרו "המאמין האמיתי", כמו בשאר כתביו, כתב הופר בעיקר על המניעים של אנשים להצטרפות לתנועות המוניות, ובעקבות כך הוא פיתח מספר תאוריות על התנהגות אנושית. השערתו העיקרית הייתה שכל התנועות ההמוניות הן בנות המרה, ומאמינים של תנועה המונית אחת ניתנים לגיוס לתנועה המונית אחרת. השערת נוספת שלו הייתה שהמונים מתנגדים למשטרים מדכאים רק כאשר ישנה תקווה לעתיד טוב יותר.
ספרו ה"מאמין האמיתי" כולל התייחסות לעם היהודי וציונות כתנועה המונית. הוא ראה בציונות כלי לקידום ארץ ישראל והפיכת יהודים מחנוונים ובעלי מקצועות חופשיים לחקלאים, פועלים וחיילים. לטענת הופר, עד לעת החדשה העם היהודי היה עמיד בפני תנועות המוניות בשל המבנה של הקהילה היהודית, ורק האמנציפציה אשר פרצה את גבולות הגטו גרמה ליהודים להצטרף לתנועות המוניות. הופר מציע הסבר יוצא דופן לניצחון התנועה הציונית במלחמת העצמאות: לטענתו, התנועה הציונית ניצחה משום שהיא הציעה תקווה לעם היושב בציון; נתינים יהודים תחת המנדט הבריטי זכו לראות את האפשרויות הטמונות בריבונות יהודית, ולכן תקווה זאת עודדה אותם להגן על הקיים.
לטענת הופר, היכולת להתנגד לכפייה נובעת בחלקה מהזדהות הפרט עם קבוצה. האנשים אשר היטיבו להתמודד במחנות הריכוז שהקימו הנאצים היו אלה אשר חשו עצמם כשייכים לקבוצה מגובשת כגון הקומוניסטים, קבוצה של הכנסייה, כגון כמרים וכוהני-דת, או חלק מקבוצה לאומית מגובשת. פרטים, ללא תלות בלאום המקור, קרסו. בהתאם לכך, לדבריו, יהודי מערב אירופה התבררו כפרטים חסרי הגנה יותר מכולם. ללא הקשרים החיוניים לקהילה היהודית, התמודד כל יהודי עם מעניו לבדו. הופר הסיק כי הגטו של ימי הביניים היה בשביל היהודים יותר מבצר מאשר כלא.
אידה רובינשטיין
אידה לבובנה רובינשטיין (ברוסית: Ида Львовна Рубинштейн, 5 באוקטובר 1885 – 20 בספטמבר 1960) הייתה בלרינה רוסייה, שחקנית, אישיות בל אפוק ומצנטית ידועה.
קורות חיים.
רובינשטיין נולדה בחרקוב (ייתכן שנולדה בסנקט פטרבורג) למשפחה יהודית עשירה, והיא התייתמה בגיל מוקדם. במונחים של בלט רוסי, היא קיבלה מעט מאוד הדרכה בצעירותה. כתלמידה של מיכאיל פוקין, היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בשנת 1908, בחלק מהמחזה "שלומית" (בצרפתית: Salomé) של אוסקר ויילד.
סרגיי דיאגילב צרף את רובינשטיין ללהקת המחול הצרפתית בלט רוס, במסגרתה רקדה את התפקיד הראשי ב-"Cléopâtre" שהוצג בפריז בשנת 1909, וב-"שחרזאדה" שהוצג שנה לאחר מכן. את הכוריאוגרפיה לשניהם יצר פוקין, והם עוצבו על ידי ליאון באקסט. רובינשטיין עזבה את בלט רוס בשנת 1911.
ציירים רבים נהגו לצייר אותה, ודיוקן שלה מאת ולנטין סרוב משנת 1910 נחשב למייצג בולט של סגנונו האומנותי. אמן האר דקו דמטרה שיפארוס (Demetre Chiparus) הכין פסל בדמותה, והוא צוירה גם על ידי אנטוניו דה לה גנדרה (Antonio de La Gandara) הצרפתי.
רובינשטיין הייתה ביסקסואלית, ובשנת 1911 החלה רומן בן שלוש שנים עם הציירת רומיין ברוקס אשר ציירה דיוקנאות רבים שלה, ואף השתמשה בה כמודל עירום לציורה את ונוס.
אחרי שעזבה את בלט רוס, הקימה רובינשטיין להקת ריקוד עצמאית, והשיקה כמה הפקות גדולות משל עצמה. בשנת 1911 הופיעה ביצירה המוזיקלית "Le martyre de Saint Sébastien" מאת קלוד דביסי. הצוות האומנותי כלל את מיכאיל פוקין (כריאוגרפיה), באקסט (עיצוב), גבריאלה ד'אנונציו (כתיבה), ופַּרְטִיטוּרָה מאת דביסי עצמו. הפקה זו הייתה גם ניצחון למורדרניזם המסוגנן שבה, וגם שערורייה: הארכיבישוף של פריז פנה לנוצרים הקתוליים בקריאה שלא להגיע להפקה, שכן סבסטיאן הקדוש מגולם בה על ידי אישה יהודייה. ב-1928 כתב מוריס ראוול את יצירתו בולרו לבלט שהעלתה רובינשטיין בכוריאוגרפיה של ברוניסלבה ניז'ינסקה. רובינשטיין סגרה את להקתה ב-1935, וקיימה את הופעתה האחרונה ב-1939. בשנת 1936 המירה את דתה לנצרות
בזמן מלחמת העולם השנייה נמלטה דרך אלג'יריה ומרוקו לבריטניה, שם עסקה בעזרה לחיילים פצועים של צרפת החופשית. הלורד מוין, שהיה מאהבה, תמך בה כלכלית ושכר עבורה חדר במלון ריץ היוקרתי בלונדון.
אחרי המלחמה חזרה לצרפת שם נפטרה ב-1960.
דאצ'יה ספרותית
דאצ'יה ספרותית (ברומנית: Dacia literară) הוא שמו של כתב עת ספרותי שהחל להופיע ביאשי, נסיכות מולדובה, ב-30 בינואר 1840, בעריכתו של מיכאיל קוגלניצ'אנו.
כתב העת נוסד על ידי מיכאיל קוגלניצ'אנו, וסילה אלכסנדרי וקוסטקה נגרוצי והם גם פרסמו בו מיצירותיהם. בגיליון הראשון פורסם המצע של כתב העת ונקבע שיפורסמו בעיקר יצירות מקוריות ופחות תרגומים, הסופרים הוכוונו למצוא את השראתם בהיסטוריה הלאומית, במעשי גבורה, ביופי הטבע ובפנטזיה. הובעה תקווה לכך שכתב העת יתרום להיווצרותה של אורתוגרפיה אחידה ונקבע שהביקורת תהיה רק על יצירות ולא על היוצרים.
לאחר יציאת הגיליון השלישי השליט של נסיכות מולדובה אסר את המשך הופעתו של כתב העת. ההופעה התחדשה בשנת 1859, בהוצאה החדשה.
גדעון אוברזון
גדעון אוברזון (נולד ב-1943) הוא מעצב אופנה ישראלי.
ביוגרפיה.
אוברזון נולד באיטליה. בסוף מלחמת העולם השנייה עבר ליוגוסלביה, ובגיל 6 עלה עם הוריו לישראל וגדל בתל אביב. הוא למד עיצוב אופנה בבית הספר של איגוד האופנה העילית בפריז.
בשנת 1968 פתח את הסטודיו לאפנה, 'הבית העגול'. הוא הביא לארץ סגנון עיצוב מודרני כפי שרכש בלימודיו בפריז, בניגוד לסגנון התנכ"י והחלוצי הצנוע ששלט עד אז בתחום האופנה בארץ. לאחר ביקור של אשת נשיא חוף השנהב בסטודיו, זכה לפרסום בעיתונות. באותה שנה עיצב את התלבושות לסרט איריס.
בשנת 1987 קמפיין פרסום רחב היקף בכיכובה של הדוגמנית פזית כהן, בתנוחה פרובוקטיבית בבגד ים זכה להדים רבים בישראל. כתוצאה מהקמפיין חברי כנסת דתיים פעלו להעברת חוק האוסר לפרסם על גבי שלטי חוצות גוף אדם בבגד-ים. אוברזון איבד את מקום עבודתו כמעצב במפעל 'שטיחי כרמל', שהיה בבעלות חבר הכנסת החרדי אברהם שפירא, מפני שסירב לוותר על הקמפיין.
בין השנים 2002 ל-2009 היה המעצב הראשי של גוטקס ועיצב בין היתר את השמלות למתמודדות בתחרות מלכת היופי.
אוברזון נוהג לעבוד עם בתו קארן והיא השותפה שלו.
בדצמבר 2018 סגר אוברזון את בית האופנה הנקרא על שמו ואת החנות בתל אביב
השושלת האיח'שידית
השושלת האיח'שידית (בערבית: اخشيد 935–969), הייתה שושלת שליטים מוסלמים סונים, ממוצא טורקי, ששלטה במצרים ובסוריה. מקים השושלת היה מוחמד אִבּן טוּגג', עבד-חייל, שקודם לדרגת מושל. הוא היה אהוד על הח'ליפה הבגדאדי וזה העניק לו את התואר הפרסי "איח'שיד". מאז נקרא מוחמד אל-איח'שיד. האיח'שידים שלטו כ- 35 שנה עד שבשנת 969 השתלטו הפאטמים על מצרים.
אבי שמחון
אברהם (אבי) שמחון (נולד ב-22 בינואר 1959) הוא כלכלן ישראלי, שבין השנים 2016 עד 2021 כיהן כיו"ר המועצה הלאומית לכלכלה והיועץ הכלכלי של ראש הממשלה בנימין נתניהו. בשנים 2010 עד 2012 שימש כראש הפורום הכלכלי המייעץ במשרד האוצר לשר האוצר יובל שטייניץ. פרופסור חבר בפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה באוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה.
נולד בקדימה. בן לאליה וחיים שמחון ואח לתמר. משפחת שמחון עלתה לארץ ישראל ממרוקו בעליית המוגרבים ב-1841, ואבי סביו היה ממקימי נווה צדק. סבו, מצד אימו, יהושע רזניק עלה ב-1920 מרוסיה והיה ממקימי קדימה ויושב ראש המועצה הראשון של הכפר. שמחון סיים תואר ראשון בכלכלה ובמתמטיקה מהאוניברסיטה העברית בשנת 1984, תואר שני בכלכלה בשנת 1986 ודוקטורט מאוניברסיטת מינסוטה בשנת 1992 בהתמחות במקרו כלכלה וכלכלה פיננסית. מלמד משנת 1997 באוניברסיטה העברית בירושלים.
שמחון שימש חבר בוועדה לשינוי כלכלי חברתי (ועדת טרכטנברג) ובוועדה לבחינת מדדי העוני בישראל (ועדת יצחקי).