ב-1972 היה המועמד של מפלגת העם (People's Party) לנשיאות ארצות הברית, שדגלה בטיפול רפואי בחינם, ביטול החוקים נגד הפלות, הומוסקסואליות וצריכת מריחואנה. כמו כן הם דגלו בהבטחת הכנסה מינימלית למשפחה ובנסיגת כל הכוחות האמריקאים מארצות זרות. בשנות ה-70 וה-80 הרצה כנגד נשק גרעיני וכנגד קיצוץ בהטבות הסוציאליות.
בשנת 1989 פרסם מאמר במגזין "Redbook", שבו הביע התנגדות למילת תינוקות, אף על פי שתמך בה בעבר. במאמר הוא כתב כי "ברית מילה היא טראומטית, כואבת, ובעלת ערך מפוקפק." על עמדתו זו קיבל את "פרס זכויות האדם" בכנס בינלאומי על ברית מילה בשנת 1991, שבו הוא אמר: "אם היה לי מזל והיה לי עכשיו בן נוסף, הייתי בוחר לעזוב את הפין הקטן שלו לבד."
ירמי פינקוס
ירמי פינקוס (נולד ב-15 ביולי 1966) הוא מאייר, קומיקסאי וסופר ישראלי, מחתני פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 2010.
ביוגרפיה.
פינקוס נולד בתל אביב ב-15 ביולי 1966, לחנה ומשה. למד עיצוב גרפי בבצלאל. ערך את המהדורה הישראלית של מד מגזין לצד רותו מודן. ב-1996 היה בין מייסדי קבוצת הקומיקס אקטוס טרגיקוס שזכתה להצלחה רבה ובמסגרתה פרסם מספר ספרי קומיקס, בהם "האחיות ד'אספרד" ו-Crumpet Ladies.
בשנת 1997 החל לשמש כמבקר אופרה וכתב תיאטרון בעיתון העיר, כמו כן ערך את "ריתמוס", עיתון התזמורת הפילהרמונית הישראלית. בשנת 2001 כתב טור קומיקס יומי לעיתון הגרמני פרנקפורטר אלגמיינה.
בשנת 2000 הקים את המסלול ללימודי איור במכללת שנקר ובשנת 2011 קיבל דרגת פרופסור חבר.
מתגורר בתל אביב עם בן זוגו, עמירן ולדמן, שהוא פסיכותרפיסט. אב לבן.
פרסים וציונים לשבח.
בשנת 2004 זכה בפרס שר החינוך לעיצוב.
בשנת 2008 ראה אור ספר הילדים שאייר "מעשה בדייג ובדג הזהב" המבוסס על מעשיה של אלכסנדר פושקין, תרגום: רנה ליטוין, בהוצאת אחוזת בית. האיורים זכו בציון לשבח מטעם אגף הנוער במוזיאון ישראל (פרס בן-יצחק). ספר הפרוזה הראשון שלו, "הקברט ההיסטורי של פרופסור פבריקנט", בהוצאת עם עובד, זיכה אותו בפרס ספיר לספר ביכורים בשנת 2009. הספר תורגם לאיטלקית (2010) ויצא בהוצאת L'ancora del mediterraneo, נאפולי. בשנת 2014 זכה בפרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים ע"ש בן-יצחק, על איוריו לספר "מר גוזמאי הבדאי" בהוצאת נח וספריית הפועלים.
בשנים 2010 ו-2021 זכה בפרס ראש הממשלה ליצירה ע"ש ראש הממשלה לוי אשכול.
ActionCube
ד&quot;ר ספוק
מזרעה (פירושונים)
אזור גיב
אזור גיב אזור היסטורי בדרום-מערב אתיופיה, גבולותיו של אזור זה היו במערב נהר גיב ונהר אומו, בצפון נהר גוג'אב. באזור זה יישבו מספר ממלכות היסטוריות: גארה, גומה, גארו, גאמה, ג'ימה ולימו-אנריה.
עד אמצע המאה ה-16 האזור נחלק בין ממלכות אנריה, האדייה, ג'אנג'ארו וממלכת קאפה כל הממלכות הללו היו ממלכות לוויין של האימפריה האתיופית. בהמשך האזור הופרד בגלל הגירת האורומו הגדולה לאזור שהרסה את ממלכת האדייה, בודדה את ג'אנג'ארו, הקטינה את שטחה של אנריה וממלכת קאפה. בהמשך האורומו הושפעו על ידי התרבות של ממלכת קאפה והחלו להקים ממלכות באזור, המדינות הללו שהוקמו התבססו על ייצאו זהב, עבדים וקפה.
אזור גיב יחד עם שאר דרום מערב אתיופיה של היום סופח לתוך האימפריה האתיופית בין 1886–1932 במהלך של הקיסר מנליק השני הממלכה האחרונה לסיפוח הייתה ממלכת ג'ימה שזכתה לתואר ממלכה אוטונומית אך סופחה סופית על ידי הקיסר היילה סלאסי לאחר שמלך ג'ימה אבא ג'יפר השני נפטר ב-1932.
לימו-אנאראה
הגברת עם הקמליות
הגברת עם הקמליות (בצרפתית: La Dame aux camélias) הוא הרומן המפורסם ביותר שכתב אלכסנדר דיומא הבן, שיצא לאור בשנת 1848.
נסיבות כתיבת הרומן.
הרומן התבסס על פרשת אהבים של דיומא הבן עם הקורטיזנה מרי דיופלסי בשנת 1844. דיופלסי הייתה במקור נערה ענייה בשם אלפונסין פלסי מכפר באזור נורמנדי שהגיעה לפריז בגיל חמש עשרה והפכה תוך זמן קצר לזונת צמרת. היא שינתה את שמה, למדה קרוא וכתוב ושיעורי פסנתר, והייתה מבקרת תכופות בבית האופרה של פריז ובהצגות בכורה בתיאטרון. את דיומא הבן פגשה כאשר שניהם היו בני עשרים. דיופלסי מתה משחפת בשנת 1847, בהיותה בת 23, זמן קצר לאחר פרידתם, לא לפני שהייתה מעורבת בפרשה דומה עם המלחין פרנץ ליסט.
שמו של הרומן נגזר מהעובדה שדיופלסי נהגה להתהלך בציבור כשזר של פרחי קמליה בצבע לבן צמוד לגופה, במשך 25 ימים בחודש, ובצבע אדום ביתר ימי החודש.
בפתח הספר מדגיש הסופר כי מדובר בסיפור אמיתי, וכי כל הדמויות בסיפור, להוציא מרגריט, עדיין בחיים.
הספר טומן בחובו ביקורת חברתית נוקבת, בעיקר כלפי דחייתה של מרגריט, זונת הצמרת, על ידי משפחתו של ארמן, הצעיר המאוהב.
עלילה.
על רקע חיי הלילה של פריז במאה התשע-עשרה נפגשים הקורטיזנה מרגריט גוטייה, יצאנית צמרת במקצועה, החיה חיי הוללות על חשבון מאהביה העשירים, וארמן דובאל, צעיר בן טובים ממשפחה בורגנית, והופכים לזוג אוהבים.
ארמן, שסיים לימודי משפטים, אינו עובד למחייתו אלא חי מקצבה שמעניק לו אביו. גוטייה חולה בשחפת, ולמרות זאת ארמן המאוהב מצליח לשכנע אותה לנטוש את חיי ההוללות ולחיות איתו.
בשלב מסוים מתערב בנעשה אביו של ארמן. הוא מנסה לשכנע את בנו לנטוש את אהובתו, למען כבוד המשפחה. משנכשל, בא האב לדבר על לבה של גוטייה ומשכנעה כי לטובת אהובה הצעיר עדיף שייפרדו.
בצל הפרידה מאהובה גוססת גוטייה ממחלתה.
עיבודים ליצירה.
הרומן עובד על ידי דיומא למחזה מצליח בשם זהה שעלה על בימת התיאטרון רק ב-1852, בשל בעיות צנזורה. מאוחר יותר כתב המלחין ג'וזפה ורדי את האופרה "לה טרוויאטה" בהתבסס על עלילתו.
"הגברת עם הקמליות" עובדה לא רק למחזה, בלט ואופרה פופולריים, אלא גם לקולנוע ולטלוויזיה. בקולנוע הופיעו בתפקיד גוטייה השחקניות שרה ברנאר (בסרט צרפתי בשם זה מ-1911) וגרטה גרבו (בסרט "קאמיל" ב-1936), ושחקניות רבות אחרות.
תרגומים.
הספר תורגם מצרפתית לעשרות שפות. בעברית הופיעו התרגומים הבאים :
הספר הופיע גם בשנת 1904 בניו יורק בתרגום ליידיש ("דיא קאמעליענדאמע"), ובשנת 1922 הופיע בסלוניקי בתרגום ללדינו ("‫לה דאמה אלאס קאמילייאס").
גאוותנות
שחצנות
ז'אן מרי גוסטאב לה-קלזיו
חדשות ערוץ 10
הארי הרברט טראסטד
הארי הרברט טראסטד (Harry Herbert Trusted) (1888–1985), שופט בריטי שעמד בראש בית המשפט העליון בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, ונשא בתואר "Chief Justice" (התואר המקביל בעברית של אותה תקופה - "זקן השופטים").
ראשית דרכו.
הארי הרברט טראסטד נולד באנגליה בשנת 1888 כבנו של כהן דת נוצרי. למד משפטים בקיימברידג'. הוסמך כעורך דין בשנת 1913. בימי מלחמת העולם הראשונה שירת ביחידת חיל רגלים ולאחר מכן במטה הכללי. עם שחרורו מהצבא בשנת 1919 פתח משרד פרטי לעריכת דין. בשנת 1925 נתמנה כשופט קולוניאלי בבית המשפט של איי ליווארד בים הקריבי. בין השנים 1929 ל-1932 היה טראסטד התובע הכללי של קפריסין.
תובע כללי בארץ ישראל.
בשנת 1932 הגיע טראסטד לארץ ישראל ונתמנה כתובע כללי. בשנת 1933 נתמנה טראסטד על ידי הנציב העליון ג'ון צ'נסלור, בנוסף לתפקידו כתובע כללי, כחבר בוועדה שחקרה את מאורעות אוקטובר 1933.
במשפט נאשמי רצח ארלוזורוב שנערך בשנת 1934 היה טראסטד התובע הראשי ולצידן הופיע מטעם התביעה מוסא עלמי.
לאחר פרוץ מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט באפריל 1936 נתכנסה בז'נבה ב-27 במאי 1936 ועדת המנדטים של חבר הלאומים כדי לדון במשבר. טראסטד, כתובע הכללי של ארץ ישראל, ייצג את ממשלת המנדט בפני הוועדה. בהופיעו בפני הוועדה הביע טראסטד צער על המהומות והצהיר כי השבת הסדר היא מטרה בעלת חשיבות עליונה של הממשלה, כי זו חיזקה את כוחות הצבא והמשטרה בארץ ישראל וכי ננקטו אמצעים נגד המסיתים ונגד מארגני השביתה. יותר מזה לא הוסיף טראסטד על המצב בארץ ועל יחסי יהודים-ערבים בה. בדו"ח הוועדה צוין כי תשובותיו של טראסטד היו "בלתי מספקות". על כן הוחלט כי הוועדה תתכנס שוב ב-2 ביוני ללא השתתפות נציג בריטי, מכיוון ש"אין טעם להמשיך ולבחון את דיווחו של טראסטד".
זקן השופטים.
באוקטובר 1936 נתמנה טראסטד לזקן השופטים בארץ ישראל במקומו של מייקל מקדונל שסולק מתפקידו. במהלך שתי שנות כהונתו הראשונות קידם השופט טראסטד את מערכת השיפוט ביישוב היהודי, כתוצאה מיוזמתו נפתחו בתי משפט חדשים בתל אביב, בפתח תקווה וברחובות ומונו ארבעה שופטי שלום יהודים, שלושה בתל אביב ואחד בחיפה.
בספטמבר 1941 פרש טראסטד מתפקידו ומונה לכהונת שופט במאלאיה (כיום מלזיה). באוקטובר עזב את ארץ ישראל ויצא בטיסה מנמל התעופה בלוד בדרכו למאלאיה. הוא החזיק בתפקיד זה עד לשנת 1946. חלק הארי מתקופת כהונתו הוא עשה בשבי היפאנים במלחמת העולם השנייה.
פסיקתו.
בגישתו השיפוטית, כזקן השופטים, נקט טראסטד בגישה הדומה לזו של זקני השופטים שקדמו לו כדוגמת תומאס הייקראפט ומייקל מקדונל. הוא היה שמרן והסתייג מייבוא כללי המשפט האנגלי ל"ילידים" של ארץ ישראל.
כהונתו של טראסטד כזקן השופטים החלה לאחר פרוץ המאורעות. בפני השופט הובאו ערעורים של ערבים שהורשעו על עבירות טרור והוא נהג בהם במלוא חומרת הדין. באחד המקרים, בערעור פלילי 71/37, אישר טראסטד את הרשעתם של מספר בני משפחה ערבית שבביתם נמצא כלי נשק, אף שלא ניתן היה להוכיח מי היה המחזיק בפועל של הכלי.