לאחר מכן נחשבו ליועצים בלבד. לפעמים מתוך קצון לשמור על משרתם היו כאלה שהפקירו את אחריותם וחיפשו בכל מחיר למצוא חן בעיני השרים או המנכ"לים המקומיים.
ביטחון הרפובליקה הצעירה הושם תחת אחריותם של הכוחות הצרפתיים שהמשיכו להחזיק בכמה בסיסים אסטרטגיים באי. בסיס הצנחנים הצרפתיים שכן בשדה התעופה איוואטו-טננריבה, בעוד שמפקד בכוחות בצרפתיים באוקיינוס ההודי נמצא בנמל דייגו סוארז בצפון המדינה.
הנשיא ציראנאנה קיבל במורת רוח את החלטת צרפת להסיג בינואר 1964 1,200 מחייליה ממדגסקר.
יציאת הכוחות הצרפתיים משמעותה הייתה אובדן הכנסות של כ-3 מיליארד CFA.ציראנאנה אמר באותה תקופה: "אני מסכים עם דבריו של הנשיא סנגור כשאמר שצמצום הכוחות הצרפתיים יזרוק לקוש העבודה מובטלים רבים. נוכחות הכוחות הצרפתיים משמעותה סיוע כלכלי וכספי עקיף, ואני תמיד הייתי בעד השארתם במדגסקר.
המשקל של צרפת בכלכלת מדגסקר.
מיום קבלת עצמאותה השתייכה הרפובליקה המלגשית לאזור הפרנק. עובדה זו איפשרה למדינה להבטיח את הכיסוי במטבע זר של ביבוא החיוני, להבטיח שיווקם של מוצרים חקלאיים מסוימים במחירים מעל המחיר בעולם (בננות, בשר, סוכר, אורז משובח, פלפל שחור וכו'), להרגיע את המשקיעים הפרטיים, לשמור על קפידה מסוימת בניהול המדיניות התקציבית של הממשלה. בשנת 1960 73% מהיצוא הופנה לאזור הפרנק, ובין הצרכנים הראשיים שלהם נמצאה צרפת עם 10 מיליארד פרנק.
צרפת גם העניקה למדגסקר סיוע משמעותי מאוד בשווי 400 מיליון דולר בתוך 12 שנה. סיוע זה, תחת צורותיו השונות, היה שווה לשני שלישים מהתקציב הלאומי המלגשי.
בנוסף, הודות להסכמי ההתקשרות עם האיחוד האירופי, אז הקהילה הכללית האירופית, היתרונות שהופקו באזור הפרנק ומול הקרן לסיוע ושיתוף הפעולה הצרפתי, הועברו במישור הקהילה האירופית.
מדגסקר יכלה ליהנות מהעדפות תעריפיות ולקבל בין השנים 1965–1971 מהקהילה האירופית סיוע בשווי של 160 מיליון דולר.
פרט לתלות פיננסית זאת, נתנה מדגסקר תחת הנהגתו של ציראנאנה את הרושם כי הצרפתים שמרו על מעמדם העליון בכלכלה. הבנקים, חברות הביטוח, ענפי המסחר הגדולים, התעשייה, כמה מתחומי היצור החקלאי (סוכר, סיסאל, טנק, כותנה וכו') נותרו בשליטתם של בני מיעוטים לא מלגשים.
מדיניות החוץ המלגשית בעת כהונתו.
לכאורה, השותפות עם צרפת יצרה רושם שהאי הגדול נשאר לגמרי משועבד למטרופולין הישן, במסגרת נאו-קולוניאליסטית פולשנית המקובלת ברצון. אך למעשה, ניסה ציראנאנה להפיק עבור ארצו את מירב התועלת מיחסים אלה עם צרפת. זאת כשהמדינה הצעירה התמודדה עם בעיות אובייקטיביות שנראו לו בלתי פתירות בדרכים אחרות.
מצד שני, על מנת להשתחרר מהתלות הכלכלית בצרפת, קשר הנשיא המלגשי קשרים דיפלומטיים ומסחריים עם מדינות נוספות שנראו בעלות אידאולוגיה קרובה.
כך למשל היצוא של מדגסקר לגרמניה המערבית הסתכם כבר ב-1960 ב-585 מיליון פרנק CFA. ב-21 בספטמבר 1962 שתי המדינות חתמו על הסכם לשיתוף כלכלי שפתח למדגסקר אשראי של 1.5 מיליארד פרנק CFA.
הקרן ע"ש פיליבר ציראנאנה שהוקמה בשנת 1965 ושנועדה לגדל את המומחים הפוליטיים ואנשי המנהל של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית המלגשית מומנה על ידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית.
ארצות הברית, שייבאה בשנת 1960 ממדגסקר מוצרים בשווי של 2 מיליארד פרנק CFA, סיפקה למדינה בין השנים 1961–1964 סיוע בסכום של 850 מיליון פרנק CFA.
ב-26 בינואר 1963 חתמה הרפובליקה המלגשית הסכם ידידות עם ישראל, עוד לפני כן, באוגוסט 1961, ביקר ציראנאנה בביקור רשמי בישראל. כשב-22 בדצמבר 1965 הוקמו כוחות הביטחון של הרפובליקה, שמלאו תפקיד של משמר נשיאותי ממש, הישראלים תרמו לאימונם ההתחלתי.
אחרי ביקורו של ציראנאנה בטאיוואן באפריל 1962, התחזקו היחסים גם עם מדינה זו.
ציראנאנה ניסה פתיחת יחסי מסחר גם עם הגוש הקומוניסטי ועם דרום אפריקה ומלאווי. צעדים "אקלקטיים" אלה משכו לפעמים בקורת, במיוחד כשהתוצאות לא היו מזהירות.
רתיעה מפאן-אפריקניזם ומהתקרבות למעצמות הקומוניסטיות.
ציראנאנה הטיף למתינות ולריאליזם במוסדות בינלאומיים כדוגמת ארגון האומות המאוחדות, הארגון לאחדות אפריקה ואריגון הקהיליה אפרו-מלגשית OCAM. התנגד לרעיונות הפאן-אפריקניות של קוואמה נקרומה. עמדתו הייתה בעד העמקת שיתוף הפעולה הבינאפריקני אבל נגד השאיפה לאחידות הפוליטית.
בוועידה השנייה של הארגון לאחדות אפריקני בקהיר ב-19 ביולי 1964 הצהיר כי "הארגון סובל ממחלה משולשת:"ורביטיס" ("דברת"), כי כולם אוהבים לנאום, "דמגוגיטיס" - כי מבטיחים הבטחות שלא ניתן לקיים, ו"קומפלקסיטיס" ("תסבכת") מפני רבים מאיתנו איננו מעזים להגיד מה אנחנו חושבים על סוגיות מסוימות".
בתקופת המשבר בקונגו ניסה לתווך בין הצדדים במלחמת האזרחים על ידי כינוס שולחן עגול בטנאנאריב בין 6 ל-13 במרץ 1961. שאיפתו הייתה ליצור בקונגו-לאופולדוויל, פדרציה בראשותו של הנשיא ז'וזף קסא וובו. אבל התיווך היה לשווא והמלחמה התחדשה חיש מהר.
למרות רצונו להיות מתווך, לא הסתיר ציראנאנה את עוינותו לקומוניזם.
החליט להחרים את הוועידה השלישית של הארגון לאחדות אפריקה שאורגנה באוקטובר 1965 על ידי נשיא גאנה, קוואמה נקרומה, שהיה מקרוב לגוש הקומוניסטי. ב-5 בנובמבר 1965 תקף ציראנאנה את סין העממית כשטען שההפיכות הצבאיות באפריקה נושאות חותם סיני. מצד שני היו הפיכות שמצאו חן בעיניו: למשל הפיכת סילבסטר שבאפריקה המרכזית, שאחריה שיבח ציראנאנה את הקולונל ז'אן-בדל בוקאסה על כי גרש את ה"קומוניסטים".
הידרדרות המשטר ונפילתו 1967–1972. שחיקת המשטר.
אחרי 1967 נאלץ ציראנאנה לעמוד בפני בקורות גוברות. קדום בלטה לעין יעילותם המוגבלת במישור מקרו-כלכלי של המבנים שהוקמו על ידי הסוציאליזם המלגשי.
נמתחו בקורת על הגישות השמרניות מדי כמו איסור לבישת ה"מיני-ז'ופ" שהייתה עלול להרתיע תיירים.
בנובמבר 1968 יועץ טכני צרפתי ומחבר מלגשי פרסמו מסמך בכותרת " עשר שנות הרפובליקה" שמתחו בקורת חריפה על מנהיגי מפלגת פ.ס.ד. והוקיעה כמה שערוריות פיננסיות המיוחסות לשלטון.
נפתחה חקירה שהסתיימה בהרשעה פלילית של אחד ממחברי המסמך. השחיקה המתמדת של המשטר הראתה מעוררת מחאה מוצנעת אך ודאית.
קולות נגד המדיניות הפרנקופילית.
בין השנים 1960–1972 מלגשים רבים, מבני מרינה ועד תושבי החופים, השתכנעו כי לארצם יש עצמאות פוליטית ריאלית אבל אין עצמאות כלכלית. הכלכלה נשלטה על ידי הצרפתים שמילאו גם כמעט את כל התפקידים הטכניים של המנהל הציבורי. בחינה מחדש של ההסכמים עם צרפת וההלאמה משמעותן בעיני המלגשים הייתה שחרורן של 5,000–10,000 משרות ציבוריות חשובות שהוחזקו על ידי אירופים.
גברו הקולות נגד שייכותה של מדגסקר לאזור הפרנק. יותר ויותר אנשים היו משוכנעים כי המשך מדיניות זו תביא לכך שרק בנקים צרפתים וסניפיהם יוקמו באי. בעוד הבנקים המקומיים נמנעו לקחת את הסיכון הכי קטן שיאפשר יוזמות מקומיות, זאת בתירוץ של העדר ערבויות מספיקות.
למלגשים הייתה גישה מוגבלת לאשראי, מפני שהעדיפות הייתה ניתנת לצרפתים. בנוסף ההשתייכות לאזור הפרנק גררה אחריה הרגלים של הגבלת חילופי מטבעות.
באור המציאות הזאת, אחרי 1963, שנת הקונגרס השמיני של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, אישים מהמפלגה השלטת, דיברו על אפשרות של רוויזיה של ההסכמים המלגשים-צרפתיים.
בשנת 1967 בקונגרס ה-11 של המפלגה, אנדרה רסאמפה שהיה האיש מספר אחד אחרי הנשיא, דרש את שינוי ההסכמים.
מחלת הנשיא.
ביוני 1966 מצבו הבריאותי של ציראנאנה ירד עקב מחלת לב. נאלץ לקחת חודשיים וחצי חופשת מחלה אחר כך הבראה בת 3 שבועות בצרפת. רשמית הוסר לציבור שהנשיא סובל מעייפות. בהמשך הרבה הנשיא לנסוע לפריז לבדיקות רפואיות ולמנוחה בהריביירה הצרפתית. אולם בריאותו נותרה לקויה.
אחרי תקופה של התרחקות מסוימת מניהול ישיר של העניינים, בסוף שנת 1969 הרגיש כבר מחוזק מספיק כדי לקחת בידיו בעוצמה את רסני השלטון ו"לפזר" להפתעת הכול את הממשלה ב-2 בדצמבר. החלטה כזו הייתה לא חוקתית, מפני שהייתה צריכה לנבוע מהצעת אי אמון. כעבור 15 יום הרכיב ממשלה זהה, פרט לשני יוצאים מן הכלל. אולם בינואר 1970 כשביקר שוב בצרפת חלה החמרה חוזרת במצב בריאותו. הנשיא פומפידו סיפר לז'אק פרוקאר כי התרשם משיחה איתו כי מצבו הפיזי גרוע מאוד.
למרות הכול נסע ציראנאנה ב-28 בינואר 1970 למפגש הפסגה של ארגון הקהיליה האפרו-מלגשית ביאונדה, בירת קמרון. לקה שם בהתקף לב והואץ לטיפולי חירום בפריז, בבית החולים "סלפטרייר".
נשאר עשרה ימים בתרדמת ובהקיצו חזר לתפקוד קוגניטיבי מלא. אשפוזו התארך עד ל-14 במאי, זמן שבו קיבל ממיטת חוליו ביקורים של אישים צרפתים ומלגשים רבים, לרבות של ראש האופוזיציה, הכומר רישאר אמדריאמנג'אטו, ששב ממוסקבה.
ב-24 במאי חזר הנשיא למדגסקר. בדצמבר 1970 הרבה לבקר במדינה ולהודיע כי התכוון לשרת גם הלאה את העם, מאחר שהחלים.
אבל ירידת כוחו הפוליטי הייתה כבר עובדה. בנסיבות אלה התעצם פולחן אישיותו, הפך ליותר סמכותי ואיריטאבילי. התחיל ליחס למנהיגותו קשר לרצון האל.
"מדוע בחר אלהים בדוד, רועה צאן פשוט, להיות מלך ישראל?" היה אומר. "ומדוע הוביל אלהים את הבוקר העני מכפר נידח במדגסקר עד לראשותו של עם שלם?"
מוקף באנשי חצר אינטרסנטים וחנפנים, לא היה מסוגל להעריך שוב נכונה את המצב החברתי-כלכלי בארצו.
סכסוכי הירושה.
האשמות של שחיתות.