במלחמת המלכה אן התנגשו על השליטה באזור שני גורמים: אנשי צרפת החדשה ומתיישבי ניו אינגלנד. מושל מסצ'וסטס ג'וזף דודלי זימן ועידה עם נציגי השבט במפרץ קאסקו בשנת 1703 כדי להציע להם להישאר נייטרליים. עם זאת, קבוצה מהשבט בנורידג'ווק הצטרפה לכוח גדול יותר של צרפתים ואינדיאנים בפיקודו של אלכסנדר לנף דה ביובאסין שתקף את וולס, מיין שבחוף הצפוני-מזרחי. האנגלים חשדו שהאב רייל הסית את השבט נגדם. באותה העת, הצרפתי פונטצ'ריין כתב לממונה הישועי על פעולות רייל מכיוון שהוא חשד בו.
המושל דודלי קבע פרס על ראשו של רייל. בחורף 1705 הועברו 275 חיילים בריטים בפיקודו של קולונל ווינתרופ הילטון כדי לתפוס את רייל. עם זאת, הכומר הוזהר בזמן ונמלט ליער. המיליציה הבריטית שרפה את הכפר ואת הכנסייה. רייל כתב לאחיינו:
״הצרפתים גרמו לאינדיאנים חוסר אמון עמוק בכוונותיהם של האנגלים - והם השיגו זאת למרות התלות של אנשי האבנאקי בתחנות הסחר האנגליות כדי להחליף פרוות במצרכים אחרים".
הסכם אוטרכט.
הסכם אוטרכט הביא מעט שלום בשנת 1713, והאינדיאנים נשבעו אמונים למתיישבים האנגליים באמנת פורטסמות'. עם זאת, סביר להניח כי לאינדיאנים לא היה מושג מה המשמעות של ההבטחה להכפפתם לאנגליה. בינתיים, הגבול נותר במחלוקת בין צרפת החדשה לניו אינגלנד. אנגליה טענה כי כל האדמות המשתרעות עד נהר סנט ג'ורג', ומרבית אנשי אבנאקי גרים בהן, השתייכו לצרפתים ולכנסייה הקתולית. באוגוסט 1717 נפגש המושל סמואל שוטה עם נציגי השבטים בנורידג'וק וקבוצות אחרות משבט אבנאקי בג'ורג'טאון, מיין. הוא הזהיר ששיתוף פעולה עם הצרפתים יביא להם "חורבה והרס מוחלטים".
מנהיגי השבטים התנגדו למתיישבים שהקימו התנחלויות ובנו מבצרים על אדמותיהם. הם תבעו את השליטה הריבונית על הארץ, ואילו שוטה קבע כי זכות המתיישבים להשתלט על עוד אדמות. הקולוניסטים המשיכו להתיישב על נהר קנבאק, והאינדיאנים הגיבו בגנבת בעלי חיים. המושל הכללי של צרפת החדשה וודרויל כתב בשנת 1720: "האב רייל ממשיך להסית את האינדיאנים במיסיון בנורידג'ווק כדי לא לאפשר לאנגלים להתפשט על אדמותיהם." המושל האנגלי שאוטה מחה על נוכחותו של רייל בנורידג׳וק ודרש לגרשו. אנשי אבאנקי סירבו ביולי 1721 ודרשו לשחרר בני ערובה.
הצ׳יף הראשי נפטר, ויורשו היה ויסממט, שדגל בשלום עם הקולוניסטים, הציע עורות בונה כפיצוי על נזקי העבר, וארבעה בני ערובה כדי להבטיח את השלום. עם זאת, רייל המשיך להסיט אנשים בתוך השבט, ודחף להתנגדות מזוינת. הוא הצהיר: "כל הסכם עם המושל ... בטל אם אני לא מאשר זאת".
רייל כתב לוודויל וביקש תגבורת, ומאתיים חמישים לוחמים משבט אבנאקי בסמוך לקוויבק הגיעו לנורידג'וק. ב־28 ביולי 1721 נחתו בסירות קאנו בג'ורג'טאון מאות אינדיאנים בצבעי מלחמה והניפו את דגל צרפת.
איתם היו רייל והמונה על המיסיון פייר דה לה צ'אסה. הם העבירו מכתב שדרש מהמתיישבים הקולוניאליים לעזוב, או שרייל והאינדיאנים שלו יהרגו אותם וישרפו את בתיהם יחד עם בעלי החיים.
תשובה הייתה צפויה תוך חודשיים. הקולוניסטים הפסיקו מיד למכור אבק שרפה, נשק ומזון לאבנאקי. ואז 300 חיילים בפיקודו של אלוף-משנה תומאס ווסטברוק הקיפו את נורידג'ווק כדי ללכוד את רייל בינואר 1722, בעוד שרוב השבט לא היה במקום. רייל הוזהר ונמלט ליער. תיבת הציוד האישי שלו נמצאה ברכוש שהשאיר אחריו, בתוכה גילו תא מוסתר ובו נשמרו מכתבים שהעידו עליו שהוא סוכן של הממשלה הצרפתית והבטיח לאינדיאנים מספיק תחמושת כדי לגרש את הקולוניסטים מהיישובים שלהם. בתוכו היה גם מילון אבנאקי-צרפתי בן שלושת הכרכים, שנלקח לספריה במכללת הרווארד.
מלחמתו של האב רייל.
בתגובה לפשיטה על נורידג'וק, ב־13 ביוני 1722, שבט אבנאקי ושותפיהם שרפו את פורט ג'ורג' בשפך נהר קנבאק, כשהם לוקחים בני ערובה, שרובם שוחררו מאוחר יותר, תמורת שבויים שהוחזקו בבוסטון. המושל שאוטה הכריז מלחמה על האינדיאנים המזרחיים ב־25 ביולי. אך לאחר מכן הוא עזב בפתאומיות וחזר ללונדון ב -1 בינואר 1723. סגן המושל ויליאם דאמר קיבל על עצמו את ניהול השלטון, ופעל במלחמה הנקראת על שמו מלחמת דאמר.
הקרב על נורידג'ווק.
באוגוסט 1724 עזב כוח של כמאתיים חיילים בריטים את פורט ריצ'מונד ב -17 סירות ושט אל קנבאק. אלה התפלגו לשתי יחידות בפיקוד ג'ונסון הרמון וג'רמיה מולטון. במפלי טקוניק (ווינסלו, מיין) נותרו 40 חיילים לשמור על הסירות כשעיקר הכוח של החיילים המשיכו ברגל. ב־23 באוגוסט 1724 הגיעה המשלחת לכפר נורידג'ווק. האינדיאנים הופתעו, רבים מהם נהרגו ביניהם גם סבסטיאן רייל.
קרקפתו של רייל ואלה של ההרוגים האחרים הוצגה בפני הרשויות בבוסטון, שהציעו תמורה עבור הקרקפות של האינדיאנים העוינים. לאחר מכן התפרסמו שתי גרסאות למותו של רייל. הצרפתים והאינדיאנים טוענים שהוא מת כ"קדוש מעונה" לרגלי צלב גדול שנקבע בכיכר המרכזית. הוא משך את תשומת לב החיילים לעצמו כדי להציל את חברי קהילתו. האנגלים אמרו כי הוא נהרג בצריף שלו.
150 ניצולי אבנאקי חזרו לקבור את המתים לפני שנטשו את נורידג'ווק לקנדה. רייל נקבר מתחת למזבח ביישוב. בשנת 1833 הקים הבישוף בנדיקט ג'וזף פניוויק אנדרטת אובליסק שגובהה מטר וחצי, שהוקמה מעל קברו בבית הקברות בסנט סבסטיאן באולד פוינט במדיסון, מיין.
רייל נותר דמות במחלוקת. פרנסיס פארקמן מתאר אותו כחסר פחד, נחוש, גאוותן, סרקסטי, לעיתים מריר ומעצבן. לוחם נמרץ. רואה את הדברים לא כפי שהם, אלא כפי שהוא רצה שיהיו ... עם זאת, ללא ספק היה כנה וקנאי לדעותיו. שונא אנגלים יותר משאהב את האינדיאנים. הוא קרא לעצמו חבר של האינדיאנים, ובכל זאת השתמש בהם כמכשירים של מדיניות עולמית, בסכסוך בין האימפריות. יש לזכור שהוא לא מת משום שהיה שליח של האמונה, אלא משום שהיה סוכן פעיל בממשלת קנדה. מתוך: פרנסיס פארקמן, מאה וחצי של קונפליקט.
מנגד, ההיסטוריון וו. ג'י אקלס אמר כי החל משנת 1945 חלק מההיסטוריונים הקנדים פסלו את השקפתו של פארקמן על ההיסטוריה של צרפת החדשה, המאופיינת ב"דעות קדומות לטובת ערכים, מוסדות, מיתוסים ושאיפות אנגלו-אמריקאיות".
ז'יגמונד קונפי
ז'יגמונד קוּנְפִי במקור קוֹהְן הגרסה ההונגרית-אוסטרית כהן, (בהונגרית: Kunfi Zsigmond; נג'קניז'ה, 28 באפריל 1879 – וינה, 18 בנובמבר 1929) היה פוליטיקאי יהודי-הונגרי, היסטוריון ספרות, עורך, עיתונאי, מתרגם, קומיסר העם לחינוך כללי ברפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919. הוא היה גיסו של זולטאן רונאי.
ביוגרפיה.
אביו של קונפי, בֶּנֶדֶק קוהן (כהן) היה מורה בסיגטוואר, בשנת 1875 שינה את שמו לשם ההונגרי קונפי, אמו הייתה ינקה קוהן. ז'יגמונד סיים את לימודיו בתיכון המקומי הפיאריסטי ובשנת 1903 קיבל תואר הוראה להונגרית-גרמנית באוניברסיטת קלוז'. הוא כתב מחקרים על פרנץ טולדי (היסטוריון ספרות, מבקר, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים, מזכיר ומנהל ומאוחר יותר סגן נשיא של אגודת קישפלודי בשנים 1861-1841) והסופר מור יוקאי ולימד בתיכון בטימישוארה. באשר לדעותיו הפוליטיות, הוא היה סוציאל-דמוקרט, מחסידי הגרמני קרל קאוטסקי. הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP) בטימישוארה ופוטר מתפקיד ההוראה בשל כך. הוא התקבל לתא הבונים החופשיים ועבר לבודפשט. משנת 1907 עבד כעיתונאי והיה לסגן העורך של העיתון "קול העם" (Népszava), העיתון של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. לאחר שעבר לבודפשט, הצטרף לתא מרטינוביץ', "האכסניה" הרדיקלית ביותר בהנהגתו של אוסקר יאסי. בין 1908 לבין 1914 ערך את כתב העת "סוציאליזם". היו לו יחסים ידידותיים עם אנדרה אדי ו"הקבוצה הרדיקלית האזרחית של המאה העשרים". הוא פרסם בכתב העת הספרותי החשוב ניוגט ובכתב העת "המאה העשרים". בשנת 1918 נבחר לאספה הלאומית ההונגרית. בממשלת מיהאי קרואי בשנים 1918–1919 היה שר העבודה והרווחה, גם השר שהופקד על פירוק המשרד הממשלתי הקרואטי-סלובני-דלמטי ואחר כך שר החינוך הציבורי בממשלה. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה קומיסר לענייני החינוך הציבורי. ביוני 1919 התפטר ודרש את סיום הדיקטטורה. לאחר נפילת הדיקטטורה הפרולטרית באוגוסט היגר לאוסטריה, שם הפך לעורך הראשי של "ארבייטר צייטונג" ולעורך עיתון בשפה ההונגרית. בשנת 1929 התאבד בווינה בנטילת רעל.
אשתו הראשונה הייתה הפמיניסטית המפורסמת מלאני וַואמְבֵּרִי, בתם של שאנדור וומבֶּרְגֶר ופני שטיינהאוז, איתה התחתן ב־14 באוגוסט 1904 בנג'קניז'ה. ממערכת היחסים הזו נולדה בתם נורה. זמן קצר לאחר גירושיו התחתן עם ארז'בט רונאי, אחותו של הפוליטיקאי ההונגרי-יהודי זולטאן רונאי, בתם של ברנאט רונאי אילונה קישפלבי ב־29 בינואר 1914.
כתביו.
ובתרגום לעברית:
ריצ'רד קיינד
ריצ'רד קיינד (באנגלית: Richard Kind; נולד ב-22 בנובמבר 1956) הוא שחקן ומדבב אמריקאי-יהודי, מועמד פרס טוני לשחקן הטוב ביותר על תפקידו במחזה "The Big Knife" לשנת 2013.
ביוגרפיה.
קיינד נולד למשפחה יהודית. אמו היא אליס, עקרת בית ואביו הוא סמואל, תכשיטן, ולו אחות אחת. גדל בפנסילבניה. ב-1978 סיים לימודיו באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בשנת 1999 נישא קיינד לדנה סטנלי, ולהם שתי בנות ובן.
קריירה.
פריצתו בטלוויזיה הייתה כחלק מחבר השחקנים בסדרה Carol &amp; Company בשנים 1990–1991. קיינד שיחק בסדרות "משתגעים מאהבה", ובסדרה "ספין סיטי". קיינד והשחקן מייקל בוטמן היו השחקנים היחידים שהופיעו בכל פרקי "ספין סיטי".