כשגם גרגורי נפטר פתאומית בשנת 1773, קאלן התמנה במקומו כפרופסור ל"פיזיק" עד לשנת 1789, כמה חודשים לפני מותו, כשהתפטר.
וליאם קאלן נפטר בפברואר 1790 בביתו קרקניוטון במידלודיאן.
בנו הבכור, רוברט היה לימים שופט בסקוטלנד בשנת 1796 תחת התואר "לורד קאלן", מאוחר יותר "ברון קאלן". בן אחר, הנרי קאלן, היה כמוהו, רופא ופרופסור באוניברסיטת אדינבורו.
תרומותיו לחינוך המדעי ולרפואה.
בשמו של קאלן נקשר המעבר לשימוש בשפה האנגלית בלימודי הרפואה (1755 - 1756), במקום השפה הלטינית שהייתה נהוגה עד אז. לימד לרוב באנגלית, למרות ששלט מצוין בלטינית, שבה לימד עדיין את הקורס לבוטניקה.
בתוך מגבלות הידע הרפואי בתקופתו, קאלן שאף לבסס את הרפואה על עובדות מוכחות.
בכך ביקש להתרחק מהקפאון של תורת הרמן בורהאבה ששלטה אז בבתי ספר לרפואה ומהסברת כל המחלות על ידי שינויים בליחות הגוף בלבד.
בשנת 1785 פרסם את ה"סינופסיס של הנוסולוגיה השיטתית" שבה עשה את סיווג המחלות לארבע קבוצות גדולות:
בנוגע לנוירוזות, הוא כלל בתוכן את השלשולים, האסתמה, קלקולים של מערכת העיכול, ואת הקוליקה, שבהן ראה הפרעות בתנועות ה"טבעיות" או פנימיות. קאלן הדגיש מאוד את תפקיד מערכת העצבים.
אף היה סבור כי , השם "נוירוזה" שהמציא קאלן ב-1777, והמופיע לראשונה בספר שלו "First Lines of the Practice of Physick", נשאר ברפואה, וקיבל מאוחר יותר משמעות של הפרעה נפשית לא פסיכוטית.
הנוסולוגיה - סיווג המחלות - שהציע - היה חדשני בזמנו. ספרו לנוסולוגיה תורגם לצרפתית בשנת 1785 ונתן השראה לרופאים רבים, בהם פיליפ פינל.
מרצה בחסד, מספר התלמידים בקורסים שלו עלה בקצב מהיר: מ-17 סטודנטים בשנתו הראשונה כמרצה לרפואה, ל-59 בשנה השנייה ועד ל-145 מאוחר יותר. כארבעים סטודנטים מארצות הברית באו ללמוד באוניברסיטת אדינבורו, בין השאר על מנת לשמוע את הרצאותיו. עמם נמנה גם בנג'מין ראש.
ספרו לסטודנטים, על מלאכת הרפואה והריפוי, "First Lines of the Practice of Physick", שימש עדיין את הסטודנטים לרפואה גם במאה ה-19. שיטות הריפוי היו עדיין לרוב זהות לאלו מזמנו של היפוקרטס והיוונים הקדומים:
הקזת דם, חומרים משלשלים, חומרים אמטיים, חומרים להגברת ההזעה. התווספו אליהם רפואות של אינדיאנים מאמריקה - כמו "קליפת הישועי" שכללה קינין נגד מחלות עם התלקחויות חום לסירוגין, גואיאקום נגד עגבת, איפקאקואנה לגרימת הקאה, תרופות שכללו ארסניק, כספית, אנטימון. קאלן המליץ על טיפולים לא תוקפניים מדי ולא מיושמים בצורה עיוורת אלא מותאמים למטופל.
עקרונות הטיפול היו גם הם מקובלים עוד מימי היפוקרטס: תיקון הפרות האיזונים, אמצעים נגד פעילות יתר של המערכות, וגירוי ממריץ במקרה של חולשת המערכות.
ישראל במצרים (אורטוריה)
ישראל במצרים (HWV 54 ברשימת יצירותיו של הנדל) היא אורטוריה תנ"כית בשלושה חלקים מאת גאורג פרידריך הנדל. הליברית נערכה, לדעת היסטוריונים רבים, על ידי Charles Jennens והיא מורכבת מקטעים נבחרים מהתנ"ך, בעיקר כאלו הנוגעים ליציאת מצרים, מספר שמות ומתהילים.
היצירה הוצגה בבכורה בתיאטרון המלך בלונדון ב-4 באפריל 1739. הנדל העלה אותה על בימת התיאטרון זמן קצר לאחר ביטול העונה בתיאטרון מחמת מיעוט מנויים. סביר להניח, שהקונצ'רטו לעוגב בפה מז'ור, "הקוקיה והזמיר", שהנדל סיים לפני האורטוריה, נוגן בין המערכות, יחד עם יצירות אחרות. הקהל לא התלהב מן האורטוריה, אף כי זכה לשבחי ה"דיילי פוסט" הלונדוני, וההצגה השנייה קוצרה; היצירה המקהלתית ברובה תוגברה עכשיו באריות איטלקיות.
קטע ממנה נודע כהקלטה המוקדמת ביותר הידועה של מוזיקה קלאסית, מ-29 ביוני 1888, על גליל שעווה. בהקלטה זו, ב"קריסטל פאלאס" בלונדון שרה מקהלה בת כמה אלפי זמרים את "משה ובני ישראל" . מחמת מגבלות טכנולוגיית ההקלטה של אותם ימים, יחד עם המספר העצום של הקולות, מרחק מכשיר ההקלטה מן הזמרים והאקוסטיקה של קריסטל פאלאס, הייתה ההקלטה רחוקה מלהיות איכותית, ומאז התדרדרה עוד יותר. על אף האיכות הירודה, אפשר עדיין לעמוד על נוהלי הביצוע שהיו מקובלים בשיאה של תופעת פסטיבל הנדל.
מוליך-למחצה
אברהם לייבה זיסו
פרס זיכרון השואה האוסטרי
פרס זיכרון השואה האוסטרי (באנגלית: Austrian Holocaust Memorial Award) מוענק על ידי ארגון השירות האוסטרי בחו"ל משנת 2006. הפרס מוענק לאישים אשר תרמו לקידום זיכרון השואה.
בית הספר לשירת מקהלה
בית הספר לשירת מקהלה על שם גארי ברתיני נוסד בשנת 1987, ביוזמתם של המנצחים אבנר איתי, סטנלי ספרבר ומיכאל שני, שלושתם מנצחי מקהלות עתירי ניסיון וידועי שם בישראל. בית הספר, היחיד במינו בארץ, בא לענות על הצורך בזמרי מקהלה מיומנים, שנוצר עם העלייה במספר המקהלות, הקונצרטים והפסטיבלים למוזיקה ווקאלית בישראל.
בית הספר לשירת מקהלה פעל במכללת לווינסקי בתל אביב, לצד המדרשה למוזיקה. בוגריו השתלבו במקהלות השונות בארץ. רבים מהם ממשיכים בלימודים אקדמיים בתחום המוזיקה והזמרה ויש בהם גם המפתחים קריירה כזמרי סולו מקצועיים או כמנצחי מקהלות.
המוסד נסגר בשנת 2013 מחוסר תקציב.
אנדרי ברודר
אנדרי ברודר (באנגלית: Andrei Broder; נולד ב-1953 ברומניה) הוא ד"ר למדעי המחשב, מדען מוביל בחברת "גוגל". לשעבר סגן נשיא בחברת "יאהו".
קורות חיים.
ברודר נולד ברומניה ב-1953, ועלה לישראל בשנת 1973, לאחר שכבר החל בלימודי הנדסת חשמל בבוקרשט. בארץ החל ללמוד לתואר ראשון להנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון, וכעבור שנה עבר לתחום מדעי המחשב בפקולטה למדעי המחשב. לאחר שירותו הצבאי כחובש בחיל הרפואה המשיך לתואר שני ודוקטורט (1985) באוניברסיטת סטנפורד, אותו עשה בהנחיית פרופ' דונלד קנות'.
לאחר לימודיו החל לעבוד במעבדות חברת "DEC" בפאלו אלטו, והיה מעורב בפיתוח מנוע החיפוש "אלטה ויסטה". לאחר רכישת DEC בידי "קומפאק" והפיכת "אלטה ויסטה" לחברה עצמאית, המשיך לעבוד בחברת החיפוש כמדען הראשי, ושקד על פיתוח אלגוריתם החיפוש של מנוע החיפוש שלה. בין השאר פיתח יחד עם צוותו מנגנון CAPTCHA, והם היו לראשונים שרשמו פטנט בנושא. בשנת 2002 עבר לחברת "IBM", ובנובמבר 2005 מונה לסגן נשיא לטכנולוגיות חיפוש עתידיות ב"יאהו".
נשוי ליפה ומתגורר בקליפורניה.
נחלה
וולפגנג סרטוריוס פון ואלטרסהאוזן
הברון וולפגנג סַרְטוֹרִיוּס פון וַאלְטֶרְסְהַאוּזֶן (גרמנית: Wolfgang Sartorius Freiherr von Waltershausen; 17 בדצמבר 1809, גטינגן – 16 במרץ 1876, שם) היה גאולוג ומינרלוג גרמני.
חייו ועבודתו.
ואלטרסהאוזן נולד בגטינגן. אביו, פרופ' גאורג פרידריך סרטוריוס (מאוחר יותר סרטוריוס פון ואלטרסהאוזן), שהיה סופר ומרצה לכלכלה ולהיסטוריה באוניברסיטת גטינגן, נודע בשל תרגום הספר "עושר העמים" של אדם סמית לגרמנית. הוריו של וולפגנג ואלטרסהאוזן היו חברים קרובים של הסופר והמשורר יוהאן וולפגנג פון גתה, והם קראו לבנם על שמו.
וולפגנג ואלטרסהאוזן למד באוניברסיטת גטינגן והתמחה במדעי הטבע ובפיזיקה, עם דגש על מינרלוגיה. במהלך סיור שערך באירופה בשנים 1834–1835 ביצע ואלטרסהאוזן סדרת מדידות של מגנטיות באזורים שונים. מאוחר יותר התמקדה תשומת לבו במחקר מקיף של הר הגעש אטנה בסיציליה. מחקר זה התנהל לסירוגין עד 1843, ובו השתתף גם האסטרונום הגרמני כריסטיאן היינריך פרידריך פטרס (Peters). התוצאה העיקרית ממשימה זו הייתה "אטלס האטנה" (Atlas des Ätna; 1861–1858) הגדול, בו זיהה את זרמי הלבה שנוצרו במאות השנים המאוחרות.
כשחזר מאטנה ביקר ואלטרסהאוזן באיסלנד. כתוצאה מביקורו שם הוציא לאור את הספרים "מפה גאוגרפית-פיזית של איסלנד" ("Physisch-geographische Skizze von Island"; 1847), "על הסלעים הגעשיים בסיציליה ובאיסלנד" ("Über die vulkanischen Gesteine in Sizilien und Island"; 1853) ו"אטלס גאולוגי של איסלנד" ("Geologischer Atlas von Island"; 1853). בתוך כך קיבל ואלטרסהאוזן מינוי כפרופסור למינרלוגיה וגאולוגיה בגטינגן – משרה שבה החזיק במשך 30 שנים, עד מותו.
ב-1866 פרסם ואלטרסהאוזן מסה חשובה שכותרתה "מחקר על אקלימים בימינו ובתקופות קדומות ("Recherches sur les climats de l'époque actuelle et des époques anciennes"). בחיבור זה הוא הביע את אמונתו שעידן הקרח נבע משינויים בפני כדור הארץ.
ואלטרסהאוזן מת ב-1876 בגטינגן.
ב-1880 ערך המינרלוג והפטרולוג הגרמני ארנולד פון לסאולקס (Arnold von Lasaulx) הערות שכתב ואלטרסהאוזן, והוציאן לאור בספר "האטנה" ("Der Aetna").
בנו של ואלטרסהאוזן, אוגוסט (August Sartorius von Waltershausen), היה כלכלן נודע כסבו. ספרו על תנועת הפועלים בארצות הברית בשלהי המאה ה-19 תורגם לאנגלית.
תגליותיו בפטרולוגיה ובמינרלוגיה.
ואלטרסהאוזן היה הראשון לדון בקיומם ובתפוצתם של יסודות קורט בסלעים געשיים – מהם מנה 23, כמו גם בהימצאות תחמוצות באותם סלעים. ממחקריו על סלעים פירוקלסטיים עלה כי היווצרותם נובעת מהשפעת מים על המאגמה.
במסעות שערך בסיציליה בשנת 1835 זיהה ואלטרסהאוזן לראשונה סוג של טוף חום, לו קרא "פלגוניט" על שם העיירה הסמוכה, פלגוניה (Palagonia). מבדיקה כימית שערך בסלע עלה כי הוא עשיר באופן לא רגיל במים (12-23%) ובברזל. במסע שערך בשנת 1845 לאיסלנד עם רוברט בונזן, הוא הבחין כי בסמיכות לפלגוניט נמצא חומר זכוכיתי נטול מים הדומה לאובסידיאן, לו קרא סידרומלן. ואלטרסהאוזן הוכיח כי פלגוניט הוא בעצם סידרומלן שספג מים, וממיקומו הגאולוגי הסיק כי הוא תוצר של התפרצות תת-קרחונית.
ואלטרסהאוזן זיהה לראשונה את המינרל ארגנטופיריט (AgFe2S3) ב-1866.
זכרו של גאוס.