היצוא בעל השפעה רבה על מאזני התשלומים של המדינות המייצאות והמדינות המייבאות ועל יתרות מטבע החוץ שלהן. ליצוא השפעה מתאימה גם על שוק העבודה. בגלל סיבות אלה המדינות המודרניות מסדירות בחוקים ובתקנות את התחום מתוך דאגה לאינטרסים שלהם וכדי למנוע היצף.
היצוא והיבוא מושפעים מגורמים רבים ובהם יכולת הייצור, הסכמי סחר עם מדינות אחרות, חומות מכס, אמצעי תעבורה זמינים ועוד. בעבר מדינות תעשייתיות בנו לעצמן אימפריות כאמצעי להבטיח שוק יצוא לסחורות שלהן. בהווה מדינות רבות מאוחדות במסגרות בינלאומיות, לדוגמה השוק האירופי האחיד, המגוננות על החברות ובונות את חומות המכס כלפי מדינות שמחוץ למסגרת.
לפי נתוני מינהל סחר חוץ של משרד הכלכלה והתעשייה, היצוא מישראל צמח מ-67.7 מיליארד דולר ב-2009 ל-114 מיליארד דולר ב-2019.
אמילו הריס
ימאמוטו
ימאמוטו הוא שם משפחה יפני.
Vices &amp; Virtues
Vices &amp; Virtues הוא אלבום האולפן השלישי של הלהקה האמריקאית פאניק! אט דה דיסקו. האלבום יצא לאור ב-22 במרץ 2011 דרך חברות התקליטים Decaydance ו-Fueled by Ramen. האלבום הופק על ידי ג'ון פלדמן ובוץ' ווקר, ובעת הקלטתו כללה הלהקה את הסולן, ברנדון יורי, ואת המתופף, ספנסר סמית', עקב עזיבתם של ריאן רוס וג'ון ווקר ביולי 2009. בשבוע הראשון להוצאתו הגיע האלבום למקום השביעי במצעד האלבומים האמריקאי בילבורד 200, כשמכר 56 אלף עותקים.
אדר ב
בנות הפאוורפאף
בנות פאוורפאף
צביון (סוג)
צִבְיוֹן (שם מדעי: "Cephalophus"; קרוי גם דוויקר), הוא הסוג העיקרי של האנטילופות בתת-משפחת הצביונים הכולל 18 מינים החיים באפריקה שמדרום לסהרה. שלושה מינים מהם בעלי הגדרה חדשה יחסית, וקודם לכן היו מוכרים לסירוגין כתת-מינים. הגדרותיהם של חמישה מינים נוספים עברו בעבר גלגולים רבים עד שסווגו כמינים נפרדים.
האנטילופות בסוג זה הם בגודל קטן עד בינוני, ובעלי מבנה גוף דומה. השם המדעי של הסוג נגזר מיוונית כדלהלן: "kephale" = ראש, "lophus" = פסגה; - מתייחס לציצת השיער האדמדמה שבמצח שהיא המאפיין הבולט של הסוג, אם כי יש שני מינים שהם חסרי ציצה לחלוטין. בעבר סווגו בסוג גם שלושה מינים נוספים ננסיים יותר, שלבסוף הועברו לסוג חדש - צביון גמדי.
במרוצת הזמן מרבית המינים בסוג חולקו לשתי קבוצות לא טקסונומיות: 1. "צביונים ענקיים" - ארבעה מינים המתאפיינים במבנה ומידות גוף גדולים יותר, ראשם רחב עם לוע גדול, סנטרם עגול, נחיריהם גדולים מאוד, וקרניהם ארוכות ומפותחות יותר משל המינים האחרים ומתעקלות מעט לאחור בדרך כלל. 2. "צביונים אדומים" - כוללת את כל המינים האחרים מלבד צביון זברה וצביון שחור (12 מינים בסך הכול). המינים בקבוצה מתאפיינים בקרניים פשוטות וישרות יותר, יש להם פרווה בגוונים שונים של אדמדם המקשה מאוד על זיהוי של רבים מהם, ראשם קטן יותר וסנטרם ישר, ונחיריהם קטנות יותר משל המינים הגדולים (אם כי גדולות בהשוואה לאנטילופות אחרות). צביון חום הוא המין היחיד שמשויך למעשה לשתי הקבוצות. המין הגדול בסוג הוא צביון ז'נטינק, והמין הקטן ובעל התפוצה הקטנה ביותר הוא צביון אדרס.
אנטומיה.
המינים בסוג מתאפיינים בקרני-חרוט פשוטות וישרות למדי, ואצל המינים הגדולים הקרן מתעגלת מעט לאחור. הן הזכרים והן הנקבות של המין מתאפיינים בקרניים, ולזכרים קרניים ארוכות ועבות יותר. הפרווה שלהם קצרה וחלקה ובהירה לרוב באזורים התחתונים. לבד מצביון זברה וצביון ז'נטינק, לכל המינים יש ציצת שיער בולטת במרכז המצח, ובמינים מסוימים הציצה מסתירה לחלוטין את הקרניים. יש להם זנב קצר למדי שמסתיים בציצת שיער עגלגלה, ואוזניים עגלגלות ורחבות. למרות השוני בממדי הגוף לכל המינים מבנה זהה למדי: מבנה גוף עגלגל ומקושת, צוואר קצר וראש משולש. הרגליים האחוריות ארוכות מהקדמיות ומדגישות את המראה השפוף שלהם. לרובם פרסות קצרות וחדות. המין מתאפיין בבלוטות ריח גדולות באזור הלסת, והבלוטות במפשעה נמצאות רק אצל חלק מהמינים. במרכז הבלוטות שבלסת יש חריץ שחור - ישר ואלכסוני, בניגוד לחריץ העקום של מיני הסוג צביון גמדי. הם גם נבדלים מהסוג צביון גמדי בכך שיש להם זנב קצר יותר, ואין להם בלוטות ריח בין הפרסות.
אקולוגיה.
ישנן חלוקות נוספות אצל המינים בסוג: צביוני יער - מצויים בעיקר ביערות טרופיים, וצביוני סוואנה המצויים גם בסוואנות בחורשים דלילים ובאזורי סבך גבוהים. חלוקה נוספת היא לפי שעות פעילות: צביוני לילה - פעילים בעיקר בשעות הלילה (רובם מצביוני הענק, אך ישנן גם מינים נוספים), וצביוני יום הפעילים בשעות הבוקר, שעות הצהריים המאוחרות ושעות הערב. מינים בודדים פעילים בעיקר בבין השמשות. המאפיינים שזהים לכל המינים: תזונה שמורכבת ברובה מפירות, עלים או זרעים, עם כמות מועטה יותר של פטריות, עשבי תיבול ועשבים. מרביתם גם מגוונים את תזונתם למזון מהחי כחולייתנים קטנים, ציפורים, נמלים ונבלות. חלק גדול מהמינים נוהגים לעקוב אחר מיני קופים מסוימים כדי ליהנות מהפירות שהללו מפילים מבלי משים. אחד מהמאפיינים של המינים הוא שהם מנפנפים בזנבם ללא הרף - מה שלעיתים נראה כאור מבצבץ ביער.
האויב העיקרי של כל המינים הוא הנמר, ומאזור לאזור עלולים לטרוף את המינים בסוג טורפים מגוונים למדי: החל מהאריה, הצבוע, הפיתון, והמנדריל, וכלה בתן, סרוואל, זבד, עיט ולטאת כוח. מיני הצביון ידועים בביישנותם ובזהירות המופלגת שלהם, כשבשעת סכנה הם "יצללו" במהירות לתוך הסבך וזהו גם המקור לשמם השני (דוויקר פירושו באפריקאנס - "צוללן"). המינים בעלי יכולת ניתור טובה ומבנה גופם מסייע להם לנוע במהירות בסבך.
המינים בסוג הם בעלי חיים בודדים וטריטוריאליים ברובם - אם כי זה לא הוכח לגמרי, והם חיים לרוב בשטחים קבועים אותם הם מסמנים בעזרת בלוטות הריח שלהם. חלק מהמינים פוליגמיים ואחרים מונוגמים. ההריון של הנקבה נמשך 8-4 חודשים, לאחריהם נולד עופר יחיד בדרך כלל. העופר שוהה בצמחייה סבוכה בתקופה הראשונה לחייו ונגמל לאחר 5-3 חודשים. הבגרות היא סביבות 18-9 חודשים, ומשתנה בין הזכרים לנקבות. תוחלת חיים ממוצעת של המינים היא כ-10 שנים.
עיון (עיר מקראית)
עִיוֹן הייתה עיר מקראית, באזור שיועד לשבט דן בצפון נחלת שבט נפתלי, ואשר בשל היותה על גבול הצורים והצידונים, ידעה כיבושים רבים.
תחילה, העיר נזכרת בתיאור כיבושי בן הדד הראשון הארמי בממלכת ישראל: .
לאחר מכן, נזכרת בתיאור כיבושי תגלת-פלאסר השלישי מלך אשור: .
בתקופת המשנה והתלמוד נזכרת נוקבתא דעיון, כנקודה הצפון-מזרחית של ארץ ישראל בתחום שהחזיקו עולי בבל.
שמה של העיר הקדומה השתמר לפי הסברה בעמק עיון, המכונה בערבית "מרג' עיון", הסמוך מצפון לדן ולאבל בית מעכה.
יהוסף שוורץ הציע כי משמעות המילה "נוקבתא" שבמקורות חז"ל היא "עמק צר", כאשר הכוונה היא לאפיק נחל עיון העובר ליד מטולה.
מקום העיר עצמה טרם זוהה בוודאות, ויש המציעים את "תל דבין" שבמרכז עמק עיון, בו נמצאו שרידי חומות וחרסים החל מתקופת הברונזה.
נראה כי העיר נזכרת כבר בכתבי המארות המצריים מראשית המאה ה-18 לפני הספירה, וכן ברשימת הערים של תחותמס השלישי מתחילת המאה ה-15 לפני הספירה.
חורבת סרגונה
חורבת סרגונה היא חורבה בבקעת יבנאל שבגליל התחתון, בסמוך למושב הזורעים.
שמה המקורי הוא "ח'רבת סרג'ונה", והיא נזכרת בשם זה במפת הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל.
החורבה קרויה על שם יישוב המוזכר בתלמוד בשם "סירגוניה", ובגרסאות אחרות "סרונגין" ו"סרונגיה", שהיה ביתו של רבי אבא סרונגיה.
בתלמוד הירושלמי מצוין כי "באר מרים" שבים כנרת מכוונת כנגד השער המרכזי של "כנישתא עתיקתא דסרונגין". ייתכן כי הכוונה לבית כנסת של אנשי סרגונה שישבו בטבריה.
בחורבה שרידי מבנים, בריכה חצובה ובנויה, וכן אבני גזית, אשר לפי ההשערה שימשו את בית הכנסת של היישוב.
אמנות מטאפיזית
אמנות מטאפיזית הייתה סגנון ציור שפרח בעיקר בין השנים 1911 ו-1920 בעבודותיהם של האמנים האיטלקיים ג'ורג'ו דה קיריקו וקארלו קארה. התנועה החלה עם דה קיריקו, שלעבודותיו החלומיות, עם ניגודי האור והצל החדים שבהן, הייתה תכונה מסתורית ומעט מאיימת. דה קיריקו, אחיו הצעיר אלברטו סאביניו וקארה יצרו באופן רשמי את האסכולה ואת עקרונותיה בשנת 1917.
התפתחות הז'אנר.
בעוד שסגנון הפוטוריזם דחה בעיקשות את העבר, תנועות מודרניות אחרות הושפעו בעבודותיהן דווקא מנוסטלגיה כלפי ההדר הקלאסי של איטליה. ג'ורג'ו דה קיריקו פיתח לראשונה את הסגנון לו הוא קרא מאוחר יותר "ציור מטאפיזי" בעודו במילאנו. עם זאת, היה זה באזור הרגוע יותר של פירנצה שבו הוא פיתח לבסוף את הדגש שלו על חללים מוזרים ומצמררים, אותו הוא ביסס על הפיאצה האיטלקית. רבות מעבודותיו של דה קיריקו מתקופתו בפירנצה מעוררות תחושה של ניתוק בין העבר להווה, בין מושא הציור לחלל שהוא מאכלס. עבודות אלה משכו אליהן במהרה את תשומת לבם של אמנים אחרים כגון קארלו קארה וג'יורג'יו מורנדי.
בציורו "מלנכוליית טורין" מ-1915, לדוגמה, הוא השתמש בניגודים חדים, באופן בלתי-טבעי כמעט, של אור וצל, שמעניקים לציור אווירה נוגעת ללב, אך גם מאיימת ומסתורית. החלל הפרספקטיבי העמוק והשמיים הכהים בציור הם כלים אופייניים בעבודותיו המוזרות והמעוררות של דה קיריקו. הוא העניק לציוריו כותרות אניגמטיות, כמו "הנוסטלגיה של האינסופי" (1913-1914), "כיבושו של הפילוסוף" (1914) ו-"גמולו של הידעוני" (1913), שתרמו לרושם הקריפטי שלהם.
אמנים מטאפיזיים נוספים הם פיליפו דה פיסיס ומריו סירוני.
האסכולה המטאפיזית לא החזיקה מעמד זמן רב. היא התפרקה בשנת 1951 לערך, בגלל ויכוח בין דה קיריקו לבין קארה לגבי מי מהם ייסד את הקבוצה.