ולד נישאה בשנת 1935 לפועל בנייה וחבר בתנועה הקומוניסטית הגרמנית אף הוא, פרידריך-וילהלם (פריץ) רייכהרט, אך הנישואים נמשכו רק שישה חודשים. רייכהרט, ששינה את עמדותיו הפוליטיות והפך לחבר באס אה, ביקש גט בשנת 1936. ביוני של אותה שנה, תא המחתרת בו הייתה חברה נלכד והואשם בבגידה, כפי הנראה עקב הצהרות מפלילות מבעלה שגינה אותה. ב-21 בדצמבר 1936, כשהייתה בת 22, היא נידונה לארבע וחצי שנות מאסר שכללו עבודות כפייה ובאותו יום נשלחה לכלא הנשים זייגנהיין. בכלא ריצתה ארבע שנים, כאשר בשלוש מתוכן הייתה כלואה בצינוק. אימה ניסתה להשיג עבורה חנינה אך ללא הועיל.
רייכהרט התגרש ממנה בשנת 1939 על רקע היותו "מוכר" לנאצים וחבר האס אה. בשנת 1940, על אף שריצתה את כל תקופת מאסרה, ולד לא שוחררה אלא נשלחה למחנה הריכוז לנשים ראוונסבריק והושמה במעצר מנהלתי בטענה שהיא מהווה סיכון לרייך השלישי. היא אולצה לענוד משולש אדום במחנה, שנועד לסמן אסירים פוליטיים, והכירה שם את מרגרט בובר-נוימן. במרץ 1942 היא הועברה לאושוויץ והייתה האסירה ה-502 במחנה. ולד נשלחה לעבוד בבית החולים של האסירים ובעצמה חלתה בחורף שבא לאחר מכן. היא איבדה כל תקווה וניסתה להתאבד באמצעות כדורי שינה, אך שרדה והחלימה. בשנת 1943 היא מונתה לקאפואית במחנה וכך יכלה לסייע יותר לאסירים האחרים. במרפאה הידועה לשמצה שנוהלה על ידי יוזף מנגלה, היא הייתה עדה למספר פשעים של הנאצים, ביניהם רצח של תינוקות שנולדו על ידי זריקה קטלנית של פנול, בעוד שאימותיהם נשלחו לתאי הגזים, ניסויים רפואיים שונים שהנאצים ערכו באסירים, וה"סלקציות" בהן דנו הרופאים את החולים והקשישים למוות. בתפקידה היה עליה לעיתים לסייע למנגלה בסלקציות, אך היא סייעה גם לאסירים רבים להימלט מהמוות.
ולד המשיכה להיות חלק מתנועת המחתרת הגרמנית, אפילו בעודה אסורה. היא סיכנה את חייה על מנת לסייע ליהודים ולאסירים אחרים וכך זכתה לכינוי "המלאך מאושוויץ". היא שרדה את צעדת המוות מאושוויץ לראוונסבריק ואת מחנה הריכוז מלחאו, ממנו הצליחה להימלט עם קבוצה של נשים באפריל 1945. לאחר הבריחה היא נמצאה על ידי חיילים סובייטים והם אנסו אותה.
אחרי מלחמה העולם השנייה.
כתוצאה ממאסרה, היא לא יכלה להסיר את שם משפחתו של בעלה, שכן בלי השם בעת המאסר לא הייתה זכאית לפיצוי כספי. בהמשך נזקקה גם לסיוע ממשלתי עקב הוצאות רפואיות הולכות וגדלות שנבעו מהיעדר טיפול רפואי בכל תקופת רדיפתה. היא פגשה את אדוארד ולד אחרי המלחמה, בבית הבראה בהרי הארץ על שם קרל פון אוסייצקי שנוהל בזמנו על ידי "האיגוד לנרדפי המשטר הנאצי". כעורך, אדוארד היה אף הוא מתנגד פוליטי לנאצים ונכלא בברנדנבורג-גרדן. הם נישאו בנובמבר 1947 ועברו להנובר. ולד ובעלה, שנהפך לפוליטיקאי, נאבקו שניהם בסטליניזם של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה והצטרפו למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
ולד כתבה סיפורים ביוגרפיים קצרים בניסיון להתגבר על החוויות הטראומטיות ממחנות הריכוז, ועד יום מותה סבלה פיזית ונפשית מתקופת מאסרה. יחד עם הזיכרונות שלא יכלה לשכוח, היא לא הייתה מסוגלת להאזין למוזיקה, שכן הצלילים הזכירו לה את המקהלה שניגנה באושוויץ בפני האסירים החדשים. היא נכנעה לדיכאון תכופות, ניסתה לשלוח יד בנפשה מספר פעמים והגיעה למצב של התמכרות לתרופות נוגדות הדיכאון שקיבלה. לאחר שזומנה להעיד במשפטי אושוויץ בפרנקפורט, בהם נכחה, זיכרונותיה מהמחנות עלו והתעצמו, היא החלה לסבול מהתמוטטות עצבים, ונפטרה במחלקה הפסיכיאטרית ליד הנובר בגיל 48.
מורשת והנצחה.
קיים רחוב קטן בשכונת וטברגן בהנובר, הנקרא "רייכרטהוף". קרובי משפחתה וחבריה התנגדו לשם הרחוב, בו נעשה שימוש בשם משפחתו של בעלה הראשון, שככל הנראה היה אחראי למעצרה. כתוצאה ממחאתם, בשנת 2007, עיריית הנובר שינתה את שמו של רחוב ליד בית הקברות שבו נקברה לשם "אורלי ולד". ב-23 בפברואר 2007 שטולפרשטיין (אבן הנצחה) עם הכיתוב אורלי טורגאו-ולד הונחה בטריר, עיר מגוריה הישנה.
לחם החיים
יוסף אייל
הארי קריראר
גנרל הנרי דנקן גרהם "הארי" קריראר (באנגלית: Henry Duncan Graham "Harry" Crerar; 28 באפריל 1888 - 1 באפריל 1965) היה איש צבא קנדי, ששימש כראש המטה הכללי של קנדה וכמפקד השדה הבכיר ביותר של קנדה במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריראר נולד בפרובינציית אונטריו למשפחה אנגליקנית ממוצא סקוטי. למד במכללה הצבאית המלכותית של קנדה בקינגסטון שבאונטריו. עבד כמהנדס ברשות החשמל ההידרו-אלקטרי של אונטריו. במלחמת העולם הראשונה הגיע לדרגת לוטננט קולונל בחיל התותחנים ושירת בגיס הקנדי באירופה. לאחר המלחמה המשיך בשירות צבאי ומילא שורה של תפקידי מטה. ב-1934 למד במכללת ההגנה האימפריאלית בבריטניה. ב-1935 מונה לראש המבצעים והמודיעין של הצבא וב-1939 היה למפקד האקדמיה הצבאית המלכותית.
מלחמת העולם השנייה.
לאחר פרוץ המלחמה הוצב קריראר במטה הצבאי הקנדי בבריטניה, בדרגת בריגדיר. ב-1940 מונה לסגן ראש המטה הכללי של קנדה ובהמשך השנה היה לראש המטה הכללי. בתפקיד זה היה מהאחראים למשלוח הכוח הקנדי להונג קונג, אשר נכנע ליפנים ביחד עם כוחות בריטים בעקבות קרב הונג קונג.
בשנים הבאות מונה קריראר לפיקוד על מספר עוצבות שדה: ב-1941 היה למפקד הדיוויזיה הקנדית ה-2 בבריטניה, ב-1942 מונה למפקד הקורפוס הקנדי ה-1 בבריטניה ובאיטליה בדרגת לוטננט גנרל. בתפקיד זה היה עליו להתמודד עם תוצאותיה ההרסניות של הפשיטה על דייפ.
במרץ 1944 מונה קריראר למפקד הארמייה הקנדית הראשונה בזירת צפון-מערב אירופה - העוצבה הקנדית הגדולה ביותר שהופעלה אי פעם. הוא פיקד על הארמייה עד לתום המלחמה באירופה, למעט באוקטובר 1944, עת נאלץ לצאת לחופשת מחלה בשל התקף דיזנטריה (עקב כך נעדר מהפיקוד עליה במהלך קרב שפך הסכלדה). תחת פיקודו לחמה הארמייה בצרפת, בלגיה, הולנד וצפון גרמניה ושיחררה את צפון הולנד באביב 1945. בנובמבר 1944 קודם לדרגת גנרל מלא.
קריראר הוערך כקצין מטה מצטיין, אך כמפקד שדה בינוני. לפילדמרשל מונטגומרי, שתחתיו שירת באירופה, לא היה אמון רב בו.
לאחר המלחמה.
באוגוסט 1945 שב קריראר לקנדה. בשנה שלאחר מכן פרש מהשירות הצבאי. בהמשך מילא שליחויות דיפלומטיות מטעם ארצו בצ'כוסלובקיה, הולנד ויפן.
בשנים 1948–1952 שימש כגנרל שליש לכתר (Aide-de-camp general). ב-1964 מונה לכהן במועצת המלוכה של קנדה.
קריראר נפטר באוטווה ב-1 באפריל 1965. נקבר בבית הקברות הממלכתי ביצ'ווד.
עיטורים.
קריראר עוטר במספר עיטורים:
הנצחה.
על שמו של קריראר נקראו רחובות בערים שונות בקנדה, לרבות שדרה בבירה אוטווה ובעיר הולדתו המילטון באונטריו. על שמו נקרא גם בית ספר יסודי באונטריו.
ליפנו
ליפנו (בפולנית: Lipno) היא עיירה בפרובינציית קויאוויה-פומרניה במרכז פולין, כ-20 ק"מ צפונית לעיר וְלוֹצְלָאוֶוק וכ-40 ק"מ דרומית-מזרחית לטוֹרוּן. היא משמשת כבירתו של מחוז ליפנו, ובשנת 2012 התגוררו בה כ-14 אלף תושבים.
היסטוריה.
ליפנו נוסדה ב-21 באפריל 1349, על בסיס התיישבות מוקדמת יותר בשם ליפה (Lippe). בהיותה על אם הדרך בין פְּלוֹצְק לטורון, התפתח בה המסחר, אך גם מלאכה זעירה ובמיוחד ענף הסנדלרות. בנוסף, נהנתה העיר מגביית מכס מסוחרים ליטאים ופרוסים שעברו דרכה. במאות ה-15 וה-16 נהנתה העיר משגשוג כלכלי.
במהלך המלחמה הצפונית השנייה (1655-1660) תקף הצבא השוודי את ליפנו מספר פעמים, בזזו אותה והעלו אותה באש. לכך נוספו מגפות שפקדו אותה בשנים 1623, 1626-1629 ו-1708-1709. כתוצאה מאירועים אלו, איבדה ליפנו ממעמדה. בחלוקה השנייה של פולין ב-1793 סופחה העיר לפרוסיה. בעקבות חוזה טילזיט מ-1807, כונן נפוליאון בונפרטה את דוכסות ורשה, וליפנו נכללה בה. בעקבות קונגרס וינה ב-1815, שוב השתנתה הריבונות על העיר, וכעת נכללה בתחומה של פולין הקונגרסאית, שהייתה למעשה פרוטקטורט של האימפריה הרוסית. ראשית המאה ה-19 סימנה גם את תחילת התאוששותה של ליפנו. מספר התושבים בה עלה מ-480 ב-1800 לכ-3000 ב-1825. במהלך המאה ה-19 התפתחה התעשייה בעיר, והוקמו בה מבשלת בירה ובתי חרושת לטקסטיל,
בורסקאות, חומץ, שמן וסבון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה ליפנו בידי גרמניה, והייתה בשליטתה מ-1915 ועד לסיוף המלחמה. עם תום המלחמה הושבה לשליטת פולין ונכללה בשטחה של הרפובליקה הפולנית השנייה, למעט תקופה בת שבוע במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, אז נכבשה בידי הצבא האדום.
ב-1937 הוקמה מסילת ברזל שחיברה את ליפנו לוורשה ולטורון.
במהלך פלישת גרמניה לפולין כבשה גרמניה הנאצית את ליפנו ב-8 בספטמבר 1939. באוקטובר אותה שנה סופחה העיר לגרמניה, יחד עם שטחים נרחבים במערב פולין. יהודי העיר גורשו ממנה כשלושה חודשים לאחר מכן, ורוכזו בגטאות ורשה ולודז'. גם התושבים הפולנים נרדפו, ומאות מהם נרצחו. עם סיום המלחמה חזרה ליפנו לשליטת פולין
הרפורמה במבנה השלטון שנערכה בפולין עם כינונה של הרפובליקה השנייה כללה גם חלוקה למחוזות, וליפנו קיבלה מחוז משלה. ב-1975 בוטל המחוז, והעיר שויכה למחוז וולוצלאווק, עד לכינונו מחדש ב-1999.
הקהילה היהודית.