ישראלי נולד בפולין בשם שלמה גלברד. בגיל 16 שנים, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, לאחר שמשפחתו נשארה בוורשה, הוא נסע לבקר את משפחתו בביאליסטוק אשר בזמן שהותו שם נכבשה על ידי הצבא האדום. לאחר שסירב לקבל אזרחות סובייטית הוא הוגלה למחנות כפייה באזור ארכנגלסק הנמצאת קרוב לחוג הארקטי על גדות נהר הדווינה הצפוני, שם עבד בשדות הנפט. כאשר הוקם גיס פולני בראשותו של גנרל ולדיסלב אנדרס, שלמה שיקר בעניין גילו והתגייס אליו, כפי שעשו אלפי יהודים אחרים שחיפשו דרך להימלט מברית המועצות. זמן קצר לאחר הגיעו לארץ ישראל עם היחידות הפולניות, ב־18 בפברואר 1943, יצר קשר עם קרובי משפחת אמו ובעזרתם ערק מן הצבא הפולני ונשאר בארץ ישראל. הוא שינה את שמו לישראלי (ע"ש סבו ישראל) ובמשך זמן מה שהה בקיבוץ משמרות אשר "נידב" אותו לצבא הבריטי. במסגרת שרותו שם השתתף בקרב המערכה על נהר סניו, בקרבות במישור לומברדיה וליד העיר רוונה, שם נערכה המתקפה האחרונה והמכרעת של המלחמה באיטליה. עם סיום הקרבות היה פעיל ב באירופה וסייע בהבאת שארית הפליטה.
שרות בצה"ל.
עם שובו לישראל, התגייס להגנה וכאשר הוקמה חטיבה 5, היא חטיבת גבעתי, על ידי שמעון אבידן בנובמבר 1947 נמנה עם ראשוניה. ישראלי נלחם במסגרת גדוד 52 של החטיבה במרחב תל אביב-יפו וליווה שיירות לירושלים הנצורה. מפקד המחלקה של ישראלי היה שלמה להט, אשר הפך לסגן מפקד פלוגה ב' ואחר כך למפקד הפלוגה ומינה את ישראלי לרס"פ. במסגרת הפלוגה השתתף ישראלי בקרב על משלטי חוליקאת ובהגנה על משלט עיבדיס מול מצרים. לאחר קום מדינת ישראל, נתמנה להט למג"ד וישראלי הפך לרס"ר הגדוד. בזמן שירותו בגבעתי היה עד למעשה הגבורה של נתן אלבז וישראלי היה זה שניסה להגיש עזרה ראשונה לאלבז ונמנה עם העדים בזכותם קיבל אלבז את עיטור המופת.
במחצית 1954, נתבקש על ידי ישראל טל להצטרף אליו לבה"ד 1 וישראלי החליף את רס"ר אברהם מקל כנגד משמעת של בית הספר לקצינים, אשר שכן באותה תקופה במחנה סירקין.
ישראלי שימש בתפקיד זה תחת שמונה מפקדים: ישראל טל (1954–1956), אברהם יפה (1956–1957), יוסף הרפז (1957–1960), יצחק חופי (1960–1962), אביב ברזילי (1962–1964), מאיר פעיל (1964–1966), שלמה אלטון (1966–1967) וישראל גרנית. במחצית שנת 1968, עבר בה"ד 1 למשכנו הנוכחי, ליד מצפה רמון, ועם סיום הקורס ביוני 1968 הפך מי שהיה עד אז סגנו של ישראלי, יצחק טאיטו, לרס"ר הבסיס. טאיטו אמר כי ישראלי הוא שעיצב את אישיותו כרס"ר ועל פי דרכו הוא הלך. טאיטו הגדיר את ישראלי כאיש קשוח שלצד קללה עסיסית עמד בפיו תמיד חיוך.
ישראלי הצטרף לסיירת חרוב (גדוד 484), שם שירת בתקופת המרדפים בבקעת הירדן תחת פיקודו של סא"ל צבי עופר אשר נהרג בהתקלות עם מחבלים בוואדי קלט בדצמבר 1968.
בתחילת 1969 ישראלי שב למחנה סירקין, הפעם כמפקד המחנה של סיירת מטכ"ל. ניסיונו הרב וגילו המתקדם יחסית, הפכו אותו ל"אבא" של הלוחמים וישראלי היה מ"פ המפקדה ואיש הלוגיסטיקה של הסיירת תחת פיקודם של עוזי יאירי, מנחם דיגלי, אהוד ברק וגיורא זורע. הוא נטל חלק פעיל במשימות היחידה באותן שנים, בין השאר הפשיטה על האי גרין במלחמת ההתשה (1969), מבצע ההשתלטות על מטוס "סבנה" בנמל התעופה לוד, הפעולה בכפר עייתא א-שעב שבלבנון, מבצע "אביב נעורים", ומלחמת יום הכיפורים, כולל חילוצו של סגן-אלוף יוסי בן-חנן.
לישראלי הוצעה לא פעם דרגת קצונה אישית אך הוא סירב והתגאה בכך שהוא רס"ר. גם כאשר השתחרר משירות קבע בשנת 1974 ועבר לשרת במילואים. התנגד לענוד דרגות רב-נגד (רָנָ"ג) ובמקומם המשיך לענוד את שעון הרס"ר עם 5 כוכבי השירות.
אחרי השחרור.
עם שחרורו, החל ישראלי לעבוד כאיש מבצעים מיוחדים באגף הטכני ברשת מלונות דן והיה אחראי בין השאר למבצעי חידוש ושיפוץ של המלונות ברשת. כמו כן, פיקד ישראלי על אוגדת המרכז של משמרות הזה"ב ואף קיבל צל"ש שר התחבורה על כך. ישראלי התגורר בתל אביב עם אשתו (הניה), בנו ובתו, בבית שהיה שייך להורי אשתו עוד מנעוריה.
הוא נפטר מסיבוכי סוכרת ויתר לחץ דם בנובמבר 2000 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
הקנטוריות בקתדרלה של פירנצה
הקנטוריות בקתדרלה של פירנצה הן שתי מרפסות מפוסלות משיש, אשר נוצרו עבור הקתדרלת סנטה מריה דל פיורה בפירנצה. הן נוצרו בין השנים 1431–1438 על ידי לוקה דלה רוביה (Luca della Robbia) ודונטלו. שתי הקנטוריות מצויות כיום באוסף מוזיאון הדואומו בפירנצה (Museo dell'Opera del Duomo).
המונח "קנטוריה" (באיטלקית: Cantoria) המתאר את היצירות, הוא מונח מודרני. אין יודעים מה היה השימוש ביצירות אלו. יש אשר טענו כי הן נועדו למקום מושבו של נגן עוגב או מקהלה. סברה אחרת רואה בהן מתקן בו הונחו צינורות העוגב של הכנסייה.
פרשנויות שונות ניסו לאפיין את האיקונוגרפיה של התבליטים. בעוד הקנטוריה של לוקה דלה רוביה המתארת מוזיקאים מציינת מקור איקונוגרפי מספר תהילים, שפסוקיו חקוקים עליה, זו של דונטלו חסרה מקור כזה והיא מתמקדת בתיאור תנועה וריקוד. פרשנות רחבה יותר מנסה לקשור בין שתי היצירות לבין ויטראז' צבעוני הקבוע בכיפה, מעל למקומן המקורי של הקנטוריות. ויטראז' זה מציג את "הכתרת מריה", נושא המלווה בדרך כלל בתיאור של מלאכים רוקדים ומנגנים.
הקנטוריה של לוקה דלה רוביה.
הקנטוריה הראשונה מבין השתים, הוזמנה בשנת 1431 מן הפסל לוקה דלה רוביה. אורכה הוא 560 ס"מ ורוחבה הוא 328 ס"מ. בשנת 1688 הועברה הקנטוריה ממקומה המקורי מעל הדלת של חדר תשמישי הקדושה הצפוני שבקתדרלה, שם הייתה קבועה בגובה של 16 מטרים. על פי העדויות שנשתמרו, גילופם של שישה מן התבליטים הושלמה עד שנת 1434. עדות נוספת, משנת 1435 מבקשת הגדלה של התשלום לפסל, בשל התקדמותה ויופייה של עבודתו של דלה רוביה. העבודה על היצירה נמשכה עד חודש אוגוסט בשנת 1438.
על שלוש רצועות אורך חקוקים פסוקים מתוך מזמור ק"נ מספר תהילים:
מזמור זה מעניק את המסגרת הרעיונית של התיאורים - תיאור סימבולי של מוזיקה ושל מוזיקאים.
עיצוב המבנה של הקנטוריה כאנטבלטורה, עוצב כנראה בהנחייתו או ברוחו של ברונלסקי, אשר כיהן כארכיטקט הראשי של הקתדרלה. חלקה העליון והבולט של הקנטוריה עוצב כאפריז הקטוע על ידי חמישה זוגות עמודים מדומים ("פילסטר"), המעוצבים בסגנון המזכיר את הסדר הקורינתי. בין העמודים מצויים חמישה תבליטי שיש מרובעים, ברוחב של 94 ס"מ ובאורך של כ-100 ס"מ, המתארים נערים ונערות צעירים, המלווים בידי ילדים או מלאכים (פוטי), ועוסקים בפעילות מוזיקלית של נגינה בכלים: נערים מנגנים בתופים, נגינה בלאוטה, נערות מנגנות על כינורות עתיקים, נערים מחצצרים.
חלקה התחתון של הקנטוריה, התומך במשקל החלק העליון, מחולק בעזרת חמש תומכות משולשות המעוטרות בעלי צמח האקנתוס (Acanthus) ובעיטורים אחרים. גם ביניהם מצויים ארבעה תבליטים מרובעים המציגים נערים המנגנים במצלתיים, נערים מנגנים בתוף מרים, נערים שרים ומלווים בנבל ובלאוטה, ונערים שרים ורוקדים במעגל. בשני צדי הקנטוריה מופיעים שני תבליטים נוספים, שצורתם מאורכת ומלבנית, ושנושאם הוא נערים שרים מתוך ספר תפילה ונערים שרים מתוך מגילה.
סגנון גילוף הדמויות מציג את שליטתו של דלה רוביה במלאכת התבליט. בגדי הדמויות מעוצבים בקפידה, בהשפעת תבליטי הפיסול רומי. הקומפוזיציות שעיצב דלה ריוביה עבור כמה מן התבליטים הן דחוסות, כמעט ללא חללים ריקים והדמויות מצופפות בהן בעמידה סטאטית. בתבליטים אחרים, ייתכן שאלו מן התבליטים המאוחרים יותר, מכילים התייחסות רבה יותר לתיאור תנועה. כך למשל בתיאור הנערים המנגנים בחצוצרות. התבליטים המוארכים מצדיה של הקנטוריה מעוצבים כך שהדמויות, אמנם סטאטיות, אולם תיאורם נסוג אל רקע התבליט. אמצעי אמנותי זה קיים בכל התבליטים אולם כאן דלה רוביה עושה בו שימוש מוצלח יותר לתיאור חלל.
הקנטוריה של דונטלו.
את ההזמנה ליצירת הקנטוריה השנייה, מעל חדר תשמישי הקדושה הדרומי, קיבל הפסל דונטלו בשנת 1433. על פי התיעוד החוזה עם דונטלו נחתם ב-14 בנובמבר 1433. בחוזה מצוין כי דונטלו עתיד לקבל 40 פלורינים על כל תבליט, אולם בחוזה נכתב כי יקבל 50 פלורינים על כל תבליט אשר יעלה באיכותו על אלו של דלה רוביה. חלק מן הדמויות בתבליטים נעשו על ידי שוליות ועוזרים של דונטלו.
המבנה הבסיסי של הקנטוריה דומה לזו שעיצב דלה רוביה. גם מסגרת האנטבלטורה ביצירה זו מחולקת לקומה תחתונה המחולקת בידי תומכות, ולמרפסת המחולקת בעזרת חמישה צמדי עמודים בסגנון הסדר הדורי. בעוד מסגרת הנושא של הקנטוריה הראשונה מתמקדת בנגינה ובמוזיקה, מתרכזת זו של דונטלו בתיאור ריקוד. אולם, החידוש הגדול של דונטלו בעיצוב התבליטים היה תיאור התנועה של הדמויות. העמודים שבאפריז העליון אינם רק מחלקים אותו למשטחי תבליט, אלה מהווים מעין חזית אדריכלית או סטואה שדרכה מביט הצופה בקבוצת פוטי מכונפים, הרצים ורוקדים במצבי תנועה שונים. כמה מן הילדים המלאכים מחזיק זר ניצחון בידיהם.
אלמנט שונה נוסף מן הקנטוריה של דלה רוביה הוא השימוש שעשה דונטלו בחומרים נוספים מלבד שיש. ברקע התבליטים, ואף על העמודים, נמצא חיפוי של שיבוץ זכוכית מוזהבת ושל ריבועי שיש בצבעים שונים. אלמנט זה מדגיש את הדמויות הלבנות ואף תורם לאפקט של ריצוד אור בעיני הצופה.
שקוף
מכללת עלמא
תריסית הצלף
תריסית הצלף (שם מדעי: "Stenozygum coloratum") היא חרק קטן ממשפחת התריסיתיים. זהו מין ים תיכוני, החודר גם לאזור האתיופי. המין מצוי ברוב אזורי ארץ ישראל.
אורכה נע בין 5 ל-6 מילימטרים. גופה שחור עם ציורים צהובים ולבנים. שולי בטנה מפוספסים לסירוגין בשחור ולבן.