הסרט שצולם בשחור-לבן הצליח מאוד והפך לשובר קופות. הסרט זכה בפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר - שחור-לבן ובפרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר. כן היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר ופרס אוסקר על העיצוב האמנותי, שחור-לבן.
זאנוק העסיק יועצים שהשתתפו ביום הפלישה כמו גינתר בלומנטריט שהיה ראש המטה של רונדשטט, ג'יימס גאווין שהיה מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82, לורד לובאט שהיה מפקד הקומנדו הבריטי, פייר קניג שפיקד על כוחות צרפת החופשית בפלישה ועוד.
בסרט משתתפים אלפי ניצבים בתור לוחמים. כלי השיט והנחתות סופקו על ידי הצי השישי של ארצות הברית. הנחיתה עצמה צולמה בחוף קורסיקה.
תקציר העלילה.
הסרט מצולם כדוקו-דרמה. הוא מראה את חיילי בעלות הברית במחנותיהם בבריטניה וברצונם לצאת כבר לפעולה, את המפקדים ובראשם גנרל דווייט אייזנהאואר המהסס לצאת לפעולה בגלל מזג האוויר. בצרפת הוא מתאר את אנשי המחתרת הצרפתית המתחילים בפעולות חבלה של ניתוק קווי טלפון ופיצוץ מסילות ברזל ואת הגנרלים הגרמנים שבראשם רונדשטט שמשוכנע שהפלישה תהיה בפה דה קאלה ולא בנורמנדי.
בתחילת הסרט מבקר גנרל ארווין רומל בביצורי החומה האטלנטית בנורמנדי ומתבונן בחיילים הבונים את המכשולים על החוף. לפני סיום ביקורו הוא אומר לחיילים ולקצינים הגרמנים:
בסרט יש שחזור של הפעולות שקדמו לנחיתה: הצנחת בובות צנחנים כדי להטעות את הגרמנים, הצנחת צנחנים על העיירה סנט מר אגליז כאשר אחד הצנחנים, טוראי ג'ון סטיל (רד באטנס) נתלה עם מצנחו על הכנסייה למשך כל הקרב וכמעט מתחרש מצלצולי הפעמונים, הנחתת כוחות בריטיים בדאונים לכיבוש גשר פגסוס מעל נהר אורן בפיקודו של מייג'ור ג'ון הווארד (ריצ'רד טוד, שהשתתף כקצין בפלישה לנורמנדי).
הסצנה הגדולה בסרט היא שחזור של הפלישה עם קרב פואנט דו אוק שם טפסו הלוחמים על הצוק בעזרת סולמות וחבלים וסבלו אבדות כבדות והקרב הקשה בחוף אומהה שהוכרע לבסוף בזכות הפריצה של בריגדיר גנרל נורמן קוטה (רוברט מיצ'ם). הסרט מסתיים כשקוטה אוסף את כוחותיו לאחר הקרב הקשה ומניע אותם לתוך צרפת.
פיג'ו 106
פיג'ו 106 (צרפתית: Peugeot 106) היא מכונית סופרמיני אשר יוצרה על ידי חברת פיג'ו הצרפתית בין השנים 1991–2003
סך הכול יוצרו 2,798,200 יחידות.
ה"פיג'ו 106" נבנה על בסיס הסיטרואן AX, ומשנת 1996 על בסיס ה"סיטרואן סאקסו".
בשנת 1996 עבר הדגם מתיחת פנים משמעותית, בסיס הגלגלים הוגדל ב-2 מ"מ, ואורך הרכב הוגדל ב-114 מילימטרים.
בשנה הראשונה של הייצור, גרסאות מנועי הבנזין (954 סמ"ק ו- 1,124 סמ"ק) הגיעו עם קרבורטור, אך הוחלפו על ידי מנועי הזרקת דלק מסוף שנת 1992.
ויקיפדיה המודפסת
ויקיפדיה המודפסת היא פרויקט אמנות של מייקל מאנדיברג בשיתוף ויקיפדיה האנגלית. במהלך הפרויקט הודפסו 106 כרכים מתוך 7,473 הכרכים של ויקיפדיה האנגלית כפי שהייתה קיימת ב-7 באפריל 2015 והוכנה גם תפאורה המציגה את הכריכה של כ-1,980 כרכים נוספים (אשר לא הודפסו). 36 כרכים נוספים שבהם כל 7.5 מיליון התורמים שתרמו לוויקיפדיה האנגלית היו גם כן חלק מהפרויקט. תוכן העניינים בלבד מתפרס על 91 כרכים בעלי 700 עמודים לכרך. הכרכים המודפסים כוללים רק את תוכנם של הערכים. תמונות והערות אינן כלולות. הפרויקט הוצג בגלריית דני בניו יורק בקיץ 2015.
מייקל חשב לראשונה על הפרויקט ב-2009, אך נתקל בקשיים טכניים. הוא ביקש משותפו לפרויקט, יונתן קיריפאראן, לסייע עם תוכנת הקוד, לקמפל אותה, לעצב אותה ולעלות הורדה של כל התוכן בוויקיפדיה האנגלית. קובצי ההדפסה הועלו להוצאת הספרים Lulu.com והם זמינים להדפסה ככרכי נייר.
המוטיבציה של מייקל הייתה לענות על השאלה, "כמה גדול זה?". כישות Big data, גודלה נמצא על סף מאגר מידע הניתן להצגה כאוסף רב של כרכים, אך לא גדול עד כדי כך שהצגת המידע באופן פיזי היא על גבול הבלתי אפשרי, כגון קובצי הנתונים של פייסבוק או NSA. קתרין מאהר, באותה עת דוברת קרן ויקימדיה (מאז שנת 2016 מנכ"לית הקרן), תיארה אותו כ"מחווה של ידע" ו"מחווה אדירה וחסרת משמעות". ויקימדיה שיתפה פעולה עם הפרויקט ועם הוצאת הספרים Lulu.com כדי לסייע במימון.
המשימה נמשכה שלוש שנים, ותהליך ההעלאה נמשך 24 ימים, 3 שעות ו-18 דקות. המשימה הושלמה ב-12 ביולי 2015. PediaPress ניסתה לגייס כסף לכיסוי על הוצאות ההדפסה ב-Indiegogo ב-2014, אך הפרויקט נעצר. מייקל מעריך כי עלויות ההדפסה של תדפיס מלא הן כ-500,000 דולר. בתערוכת האמנות דני הוצג רק חלק קטן מהכרכים המודפסים. על הקיר נראו כ-2,000 כרכים שהוצגו כטפטים על הקיר. קובצי ההדפסה הועלו לאתר Lulu.com.
גילברט בייקר
גילברט בייקר (באנגלית: Gilbert Baker; 2 ביוני 1951 – 31 במרץ 2017) היה אמן ומעצב אמריקאי הומוסקסואל גלוי ופעיל זכויות אדם שעיצב את "דגל הקשת", שהיה גרסתו הראשונה של דגל הגאווה.
ביוגרפיה.
בייקר נולד בשניוט, קנזס וגדל בפארסונס, קנזס. אביו היה שופט ואמו הייתה מורה. בשנים 1970 - 1972 הוא שרת בצבא בסן פרנסיסקו. לאחר פרישתו מהצבא, הוא לימד את עצמו לתפור ובמיומנות זו שרכש החל ליצור דגלים וכרזות למען זכויות הומואים ובמצעדי מחאה נגד המלחמה. בתקופה זו הוא פגש והתחבר עם הארווי מילק.
בשנת 1978 הוא יצר את דגל הקשת שאותו צבע ידנית בעזרתם של 30 מתנדבים, והיו בו שמונה פסי צבע, שכל אחד סימל משמעות שונה (ורוד - מיניות, אדום - חיים, כתום - בריאות, צהוב - אור השמש, ירוק - טבע, טורקיז - אמנות, אינדיגו - הרמוניה וסגול - רוחניות). מילק רכב מתחת לדגלי הקשת הראשונים שהכין בייקר במצעד הגאווה של סן פרנסיסקו ביוני 1978, חודשים ספורים לפני שנרצח.
בשנת 1979 החל בייקר לעבוד בחברת "דגלי פאראמאונט" (.Paramount Flag Co) בסן פרנסיסקו. הוא עיצב אירועים עבור דיאן פיינשטיין, ראש ממשלת סין, נשיאי צרפת, מלך ספרד, ונצואלה והפיליפינים ועוד רבים אחרים. הוא גם עיצב אירועים למען זכויות האזרח ולמצעדי גאווה בסן פרנסיסקו. בשנת 1984 הוא עיצב את הדגלים לוועידה הדמוקרטית לנשיאות.
בשנת 1994 עבר בייקר להתגורר בניו יורק. הוא המשיך ביצירה שלו ובאקטיביזם. באותה שנה הוא יצר את הדגל הגדול ביותר בעולם (באותו העת) לחגיגות יום השנה ה-25 לפרוץ מהומות סטונוול.
בשנת 2003 הנציח בייקר את יום השנה ה-25 ליצירת דגל הקשת, ביצירת דגל קשת שנמתח ממפרץ מקסיקו לאוקיינוס האטלנטי בקי ווסט. לאחר ההנצחה, הוא שלח חלקים של הדגל הזה ליותר מ-100 ערים ברחבי העולם. האירוע תועד בסרט באורך מלא של מארי ג'ו פרון.
בשנת 2008 יצר מחדש את דגל הקשת לכבוד הסרט מילק שהיה מועמד לפרס האוסקר. בשנת 2015 נרכש הדגל על ידי המוזיאון לאמנות מודרנית והוא מוצג בגלריות העיצוב העכשווי.
בייקר נפטר בשנתו ב-31 במרץ 2017, בגיל 65, בניו יורק.
רכס וינד ריוור
רכס וינד ריוור (באנגלית: Wind River Range) או בקיצור וינדס ("Winds") הוא רכס הרים, חלק מהרי הרוקי במערב מדינת ויומינג בארצות הברית. אורכו של הרכס, המשתרע מצפון-מערב לדרום-מזרח, כ-160 קילומטרים ורוחבו בממוצע 48 קילומטרים. קו פרשת המים של אמריקה עוקב אחר קו הרכס וכולל את פסגת גאנט (Gannett Peak), שבגובה של 4,207 מטרים היא הפסגה הגבוהה ביותר בוויומינג. לאורך הרכס יש יותר מ-40 פסגות שגובהן מעל ל-13,000 רגל (3,962 מטרים). למעט פסגת הר גרנד טיטון, ברכס טיטון, כל 19 הפסגות הגבוהות ביותר בוויומינג לאחר פסגת גאנט שוכנות גם הן בווינדס.
שני יערות לאומיים, הכוללים שלושה אזורי טבע בראשיתיים משתרעים על רוב רכס ההרים. היער הלאומי שושוני (Shoshone National Forest) משתרע בצד המזרחי של קו פרשת המים של אמריקה בעוד שהיער הלאומי ברידג'ר-טיטון (Bridger-Teton National Forest), בצידו המערבי. שני היערות הלאומיים וכל רכס ההרים הם חלק בלתי נפרד מהמערכת האקולוגית של ילוסטון רבתי. חלקים מהרכס שוכנים בתוך שמורת האינדיאנים וינד ריוור (Wind River Indian Reservation).
היסטוריה.
שבטי הילידים של האגן הגדול (Indigenous people of the Great Basin), כדוגמת השושוני והאבסארוקס (Absarokas), חיו ברכס מלפני 9,000 עד 7,000 שנים. הארכאולוגים חקרו בתחילת המאה ה-21 שרידי כפרים עד גובה של 3,000 מטרים, המתוארכים מ-2000 לפני הספירה ועד 700 לפני הספירה. כפרים אלו הוקמו על ידי חבורת הטוקודקה (Tukudeka, מכונים גם Sheepeaters "אוכלי הכבשים") מבני השושוני במהלך עונת ליקוט הצנוברים. באחד הכפרים המכונה "רב קומות" נמנו 60 בקתות על פני שטח בן 105 דונם והוא נוסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places).
ג'ון קולטר (John Colter), אחד מהמשתתפים במשלחת המחקר של לואיס וקלארק, היה ככל הנראה האירופאי הראשון לצפות ברכס כאשר ביקר באזור סביב שנת 1807, אף שידוע מעט מאוד על מסעותיו באזור. ב-1812 חצתה לראשונה חבורה בהנהגתו של וילסון פרייס האנט (Wilson Price Hunt) את המעבר הדרומי בקצה הדרומי של הרכס, המעבר המסמן את קו פרשת המים של יבשת אמריקה וקו הרכס של הרי הרוקי הפך לקטע חשוב בשביל אורגון.