ב-15 בספטמבר ניסו הגרמנים לדחוק את מדינות ההסכמה אחורה חזרה אל מעבר לנהר. הארמייה הצרפתית החמישית הייתה מעורבת בקרב עקוב מדם כנגד הארמיות הראשונה והשביעית הגרמניות, אך בכל זאת ניסיונות ההתקפה הגרמנים כשלו. למעשה, בשלב זה של הקרב לא היה באפשרותו של אף אחד מן הצדדים לגרום לצד השני לסגת. עוד קודם לכן, ב-14 בספטמבר, הורה ג'ון פרנץ' לחיל המשלוח הבריטי להתחיל להתחפר במקומם בעזרת כלי החפירה המועטים שהיו ברשותם. הגרמנים בנו על ניצחון מהיר בתוך שישה שבועות ולכן לא היו מאומנים במלחמת חפירות. במבוי סתום זה בקרב התחפר כל אחד מהצדדים בעמדותיו כדי להגן על עצמו מאש הארטילריה של האויב. בכך נפתחה מלחמת החפירות בחזית המערבית שעתידה להימשך למעלה משלוש שנים.
המרוץ אל הים.
לאחר ההתפתחות הבלתי צפויה של מלחמת החפירות בין הצדדים, ניסה כל צד לאגף את היריב שלו – הגרמנים לתקוף את האגף השמאלי של מדינות ההסכמה, ואלה האחרונות את האגף הימני של הקיסרות הגרמנית. תקופה זו, שנמשכה כשלושה שבועות, נקראה המרוץ אל הים. כך נהפכה החזית המערבית למערכת של חפירות באורך של 640 ק"מ מצפון בלגיה ליד איפר, דרך צפון-מזרח צרפת ועד לגבול הצרפתי עם שווייץ.
חיל המשלוח הבריטי שהותש מהלחימה באן ובמארן נשאר באופן יחסי לא פעיל, ולכן היו אלה הצרפתים שעמדו כנגד הגרמנים במרוץ אל הים. בזמן הלחימה באן, נעשה הצבא הבלגי איום גובר עבור התקשורת הגרמנית ככל שהקרבות פנו צפונה. כתוצאה מכך פנו הגרמנים ב-28 בספטמבר לכבוש את הנמל של העיר אנטוורפן שם היה מרוכז עיקר הצבא הבלגי. העיר הייתה מוקפת במבצרים שעיכבו את הגרמנים, אך לבסוף נפלה העיר (ראו גם המצור על אנטוורפן).
בהמשך המלחמה היה נהר האן אתר לחימה של שני קרבות נוספים: הקרב השני על האן שהתחולל באפריל–מאי 1917 והקרב השלישי על האן במאי–יוני 1918.
פיטר מדאוור
פיטר מדאוור (אנגלית: Peter Medawar, 28 בפברואר 1915–2 באוקטובר 1987) היה ביולוג בריטי, שעבד על נושא דחיית איבר וגילה תגליות על הכרה חיסונית נרכשת, שהיו חשובות בתחום השתלת האיברים. על עבודתו זכה ב-1960 בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה במשותף עם סר פרנק מקפרלן ברנט.
מדאוור ניהל את המכון הלאומי הבריטי למחקר ברפואה (National Institute for Medical Research, NIMR) שבבארנט, עד שלקה באוטם חלקי של הצרבלום.
קורות חיים.
מדאוור נולד בשנת 1915 בפטרופוליס שבברזיל לאמא בריטית ולאבא לבנוני נוצרי מארוני, ומעמדו כאזרח בריטי הוכר כבר בלידתו. ב-1918 עזבה משפחתו את ברזיל והיגרה לאנגליה, שם בילה את שארית חייו. הוא למד בקולג' מרלבורו ובקולג' מגדלן שבאוניברסיטת אוקספורד. במהלך חייו התעניין לא רק במדע וברפואה, אלא גם בתחומים שונים, בהם אופרה ופילוסופיה.
ב-1959 הוזמן על ידי ה-BBC להגיש הרצאות שישודרו ברשת במשך שנה. במשך שש תוכניות, בחן את הסוגיה כיצד המין האנושי עשוי להמשיך להתפתח. בעת שנכח בפגישה במסגרת זו וקרא את אחת ההרצאות, לקה מדאוור בשבץ. לפני ההתקף, היה לאחד המדענים המשפיעים ביותר בבריטניה, בעיקר בתחום הביולוגיה הרפואית, ולכן למצב בריאותו הייתה תהודה רבה. בעקבות השבץ, נפגעו יכולות הדיבור והתנועה שלו. בעזרת אשתו הוא ארגן מחדש את חייו, והמשיך לכתוב ולחקור באופן מואץ הרבה יותר. אולם ב-1987 היה לו דימום נוסף, והוא נפטר.
מדאוור היה פרופסור לזואולוגיה באוניברסיטה של ברמינגהאם (1947–1951) ובקולג' האוניברסיטאי של לונדון (1951–1962).
ב-1962 קודם מדאוור לראש המכון הלאומי הבריטי למחקר ברפואה (National Institute for Medical Research, NIMR) שבבארנט.
מ-1977 עד 1983 כיהן כפרופסור לרפואה ניסיונית ומ-1981 עד 1987 כיהן כנשיא המכון המלכותי של בריטניה הגדולה.
ב-1965 קיבל תואר אביר וב-1981 היה לחלק ממסדר ההצטיינות.
ב-1960 קיבל את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה במשותף עם סר פרנק מקפרלן בורנט.
מחקר.
התעניינותו במחקר בתחום השתלת האיברים החלה במהלך מלחמת העולם השנייה, באותה עת חקר התפתחויות בנושא השתלת עור. הדיון על הסוגיה בה עסק גבר ב-1949, כאשר פרנק מקפרלן ברנט הציע את ההיפותזה שבעת התפתחות עובר האדם, וכן מיד לאחר הלידה, תאים מזהים את תאי הגוף מצד אחד, ואת החומרים הזרים, מהצד השני. כמו כן, יחד עם רופרט בילינגהם פרסם מדאוור מאמר שזכה להדים רבים.
בשנת 1960 זכה מדאוור בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה יחד עם סר פרנק מקפרלן ברנט, על עבודתם בנושא השתלת תאים, שהוא נושא ליבה בתחום השתלת איברים ועל תגליותיהם בנושא הכרה חיסונית נרכשת. תגליות אלה משמשות את הטיפול בהשתלת עור בכלל ובכוויות בפרט. בעקבות עבודותיו השתנה הדגש שהושם בעבר באימונולוגיה בניסיון להבין את המנגנונים העומדים מאחורי התפתחות מערכת החיסון לדגש על שינוי המנגנון במטרה להקטין את דחיית איברים של הגוף.
בשנת 1951, הרצה מדאוור על השאלה למה מבחינה אבולוציונית גופם של בעלי החיים מזדקן ונהיה פגיע הרבה יותר ממחלות, על אף שההזדקנות גורמת לבעל החיים להסתגלות טובה פחות לסביבה ושאין צורך מובהק בה. במהלך ההרצאה, התובנה החשובה ביותר שלו הייתה שההשפעה של הברירה הטבעית קטנה מאוחר יותר בחיים, משום שהפוריות משפיעה יותר על צעירים, וכך מועברים לדורות הבאים הגנים שמשפיעים גם על גילאים מבוגרים יותר. מדאוור אף הצביע כי טבלת חיים היא מדד לא ישיר למדידת כשירות. טבלת חיים בבני אדם, למשל, מצביעה כי הגיל בו יש את הסבירות הנמוכה ביותר לנשים למות הוא גיל 14, גיל בו בחברות פרימיטיביות יש את שיעור הילודה הגבוה ביותר. מסקנותיו אלה עומדות בבסיס שלוש התאוריות המודרניות בנושא האבולוציה של הגיל.
כתיבה.
מדאוור הוכר ככותב מחונן; ריצ'רד דוקינס אמר עליו שהוא "השנון בכותבים המדעיים". הוא אף זכה בפרס על שם מייקל פאראדיי.
בין ספריו ניתן למנות את:
אחד ממאמריו המפורסמים ביותר הוא מאמר ביקורת על הספר התופעה האנושית, מאמר שפורסם ב-1961
תנועות גבוהות
תנועה גבוהה
חסידות שפיקוב
חסידות שפיקוב הייתה חסידות בת של חסידות סקווירא. האדמו"ר הראשון בחסידות היה רבי מנחם נחום טברסקי. בהמשך השתלבה החסידות עם חסידות רוז'ין, כשרבי שלום יוסף פרידמן, נהיה לאדמו"רה. כחסידויות רבות, החסידות נכחדה, עקב השלטון הקומוניסטי ועקב השואה.
תולדות החסידות.
רבי מנחם נחום טברסקי, בנו השני של רבי יצחק מסקווירא, כיהן ברבנות שפיקוב ולאחר פטירת אביו, בניסן תרמ"ה, החל לכהן שם גם כאדמו"ר. היה חתנו של דודו רבי דוד מטולנא. נפטר בא' בניסן תרמ"ו.
את מקומו מילא בנו רבי מרדכי טברסקי, חתנו של דודו זקנו רבי יוחנן מרחמסטריווקא. נפטר בניסן תרע"ד. בניו היו רבי יצחק נחום, חתנו של רבי ישכר דב מבעלז, ורבי משה דוד, חתנו של רבי שלמה זלמינא מרשקוב. אחד מחתניו היה רבי מנחם נחום מטריסק ורשה.
את מקומו מילאו בניו רבי יצחק נחום ורבי משה דוד מרשקוב, וחתנו רבי שלום יוסף פרידמן. בשנת תרפ"ו, כאשר מונה רבי יצחק נחום לכהן כרבה של ראווה-רוסקה, הפך רבי שלום יוסף לאדמו"ר המרכזי של חסידות שפיקוב.
רבי שלום יוסף השתייך לחסידות רוז'ין, שדרכה שונה מחסידות שפיקוב שמוצאה משושלת צ'רנוביל. לאחר מלחמת העולם הראשונה, שבה נמלטו כל אדמו"רי רוז'ין לווינה ולפולין, נשאר האדמו"ר היחידי מבית רוז'ין ברחבי רוסיה, וחסידי רוז'ין הרוסיים נהיו לחסידיו, בהם אף זקנים שהיו אצל אבי השושלת רבי ישראל מרוז'ין. בשנת תר"פ התפרצה מגפת טיפוס באזור, אשתו נפטרה בחודש שבט והוא נפטר בחודש אדר. כמו כן בנו ישראל נפטר באותה שנה ונקבר ליד אביו.
בניו הנותרים של רבי שלום יוסף היו רבי דוד ורבי יצחק. רבי דוד הוצרך להימלט משפיקוב עקב רדיפות השלטונות, ואחיו הצעיר, רבי יצחק (כ"ו באייר תרס"ג, 1903 - י"ד באב תשנ"ב, 1992), שהיה בחור בן 17, הוכתר לאדמו"ר כממלא מקום אביו. לאחר מספר חודשים אף הוא הוצרך להימלט, וחזר לבוהוש, שם נישא לנכדתו של האדמו"ר, יוכבד פייגא בת רבי מנחם מנדל פרידמן (אחיו של אביו), חתן רבי ישראל שלום יוסף פרידמן (דודו זקנו). בהמשך כיהן באדמו"רות שפיקוב בבוקרשט, ולאחר פטירת חותנו, קיבל גם את אדמו"רות בוהוש. לאחר המלחמה השתמש בשתי השמות, אך עם השנים נודע כאדמו"ר מבוהוש בלבד, וכך נכחד שם חסידות שפיקוב.
הרב יחיאל יהושע רבינוביץ, בן רבי דוד ירחמיאל צבי רבינוביץ, האדמו"ר מביאלא רמת אהרן שהוא חתן חתנו של רבי יצחק מבוהוש-שפיקוב, פתח בשנת תשע"ה בית מדרש באנטוורפן בשם "שפיקוב".
גדוד 94
מבצע בצר
מבצע בצר במלחמת העצמאות נערך בתאריכים 22 באוגוסט 1948 - 28 באוגוסט 1948 בתל אביב ומטרתו הייתה תפיסת משתמטים ועריקים משירות צבאי וגיוסם המיידי לצה"ל. המבצע לא הצדיק את התקוות שתלו בו.
רקע היסטורי.
עם התחלת הגיוס בתחילת המלחמה נחשפה תופעת המשתמטים והעריקים. משתמטים היו אלה שלא התייצבו בלשכות הגיוס או שהתייצבו ולא נענו לצו שהורה להם להתגייס. נעדרים ללא רשות מהצבא עד 14 יום נקראו "נעדרים בלי רשות" ולאחר תקופה זו הם הוגדרו "עריקים".
עד אפריל 1948 התייצבו 80 אחוזים מהגברים בני 17–35 בלשכות הגיוס. 20 אחוזים לא התייצבו כלל. תופעת ההשתמטות נתפסה בעיני הנהגת היישוב כאיום על הסולידריות והלכידות החברתית ולפגיעה בכוחו הצבאי.
בתחילה הייתה המגמה להימנע מנקיטת צעדי אכיפה ולהסתמך על יצירת אווירה מעודדת על ידי שימוש באמצעי תעמולה ובפעולות הסברה שבהן בלט חלקן של תנועות הנוער.