גזרות נוספות שהוטלו על היהודים: ענידת טלאי צהוב בצורת מגן דוד, דיבור בחנויות רק ברומנית, השארת העסקים פתוחים בשבת, ואיסור יציאה מהבית בין השעות 6 בערב עד 6 בבוקר. בהמשך גם הונחתו גזרות נוספות ובהן: איסור על רופאים יהודיים לטפל בחולים נוצריים, וחובה לתלות שלט עם מגן דוד שבו כתוב "רופא יהודי" על דלת חדרו או מרפאתו של רופא יהודי; החרמת מקלטי רדיו של יהודים; חובת התייצבות לעבודות כפייה; איסור על תלמידים יהודיים ללמוד בבתי ספר רומניים לאחר מועד בחינות בגרות של אביב ת"ש (1940).
בלחץ גרמני העביר המלך קרול השני ב-1937 את השלטון לממשלת גוֹגה-קוּזה האנטישמית הקיצונית שפעלה במשך 44 ימים מסוף דצמבר 1937 (טבת תרצ"ח) ל-10 בפברואר 1938 (ט' באדר א' תרצ"ח). היא תכננה לגרש ולהשמיד את היהודים, אף לא הספיקה לפגוע כלל ביהודים וברכושם עקב שלטונה קצר הימים שנבע מקשיים כלכליים שהערימו עליה מדינות מערביות ודמוקרטיות. ממשלה זו החליטה לעיין מחדש באזרחות היהודים כדי להצדיק את גירושם, ויהודים היו צריכים להשיג אישורים שונים, שביניהם אישורים שלא הייתה אפשרות לקבלם, תוך השפלה וסחיטת כספים. בעקבות כך נשללה אזרחותן של משפחות יהודיות רבות.
לאחר נפילת ממשלת גוגה-קוזה, קמה ממשלת יון ג'יגוּרטוֹ שתפקדה כשנתיים. בספטמבר 1940 ממשלת "חזית התחייה הלאומית" האטישמית מינתה בראה את הגנרל יון אנטונסקו שהנהיג את המדינה יחד עם התנועה הלגיונרית של הוריה סימה. ב-28 ביוני 1940 נכבשו בסרביה וצפון בוקובינה על ידי הצבא האדום. בחוזה שבין שתי המדינות שכלל העברת שטחים הדדית נקבעה תקופה קצרה שבה ניתן לעבור בין צד לצד. יהודים ניצלו זאת לעבור מרומניה לברית המועצות, וביניהם מתושבי סוצ'אבה. הרומנים האשימו את היהודים בפלישת הסובייטים, ורדיפת היהודים הגיעה לשיא. הפרעות הרציחות ברומניה התרבו כשאחד מהמקרים החמורים ביותר שבהם היו פרעות יאסי. רבים נרצחו או נותרו נכים לאחר שהושלכו מרכבות נוסעות.
ביולי 1941 הגיעו לסוצ'אבה אלפי יהודים שגורשו מעיירות וכפרים במחוז סוצ'אבה, ומצאו מקלט בבתי יהודים ובבתי התפילה. הקהילה היהודית דאגה לרווחתם ככל שניתן. אף שמסוצ'אבה עצמה לא גורשו יהודים, אך הם היו נתונים תחת גזרות קשות ככל יהודי רומניה. בין השאר 30–40 גברים הוחזקו בבית הכנסת הגדול ובבית המדרש, כערבות לשלום החיילים הגרמניים והרומניים. בהמשך הוחזקו גם נשים ובני הערובה הוחלפו כל שבועיים, למעט כמה אנטי-נאצים פעילים שהוחזקו כבני ערובה קבועים. יחידות של הצבא הגרמני ישבו בעיר והתכוננו למלחמה נגד ברית-המועצות, ויהודים אולצו לעבוד בכפייה בהקמת בית חולים צבאי ב"פארק ארני".
בי"ז בתשרי תש"ב (8 באוקטובר 1941) הוקם גיטו, ובשלושת הימים שאחרי גורשו כל יהודי סוצ'אבה לטרנסניסטריה, כמו רבים מיהודי רומניה.
לאחר השואה.
לאחר השואה מספר התושבים היהודים הגיע ל-6,000 בעקבות חזרתם של יהודים לעיר והגעתם של אחרים שגרו במקומות אחרים לפני המלחמה כמו מצפון בוקובינה ומצ'רנוביץ. חלק מהחוזרים לא יכולים היו לחזור לבתיהם כיוון שרומנים פלשו לדירות לאחר שברחו. למרות זאת הרוב מיהודי סוצ'אבה שחזרו קיבלו בחזרה את בתיהם.
השלטון היה אז קומוניסטי אך עד 1949 הקומוניסטים לא רדפו את הדת ואת הציונות. כך הג'וינט היה יכול לעזור בשיפוץ בית הכנסת הגדול חוץ מסיוע בשיפוץ בית העלמין ועזרה במזון ולבוש. וכך עם התבססות הקהילה היהודית ופתיחה מחדש של העסקים היהודיים, התעוררה הפעילות הציונית ורבים עלו לארץ. לאחר הקמת המדינה נפתחו שערי רומניה ורובם ככולם של יהודי העיר הגישו בקשות לעלייה לישראל, רק הקומוניסטים המעטים לא הגישו בקשות והיו אנטי-ציוניים.
במרץ 1949 השלטונות אסרו את הפעילות הציונית ואסרו פעילים ציוניים. חלק מהארגונים הציוניים כמו בית"ר ירדו למחתרת. למרות בתחילת שנות ה-50 התירו השלטונות עלייה לארץ באופן חד פעמי ויהודים לא מעטים עלו. יהודים שהגישו בקשות לעלות בסוף 1953 פוטרו מעבודתם או סולקו מלימודיהם באוניברסיטה. השלטון הרומני הוציא צו המחייב מסירת מטבעות זהב ומטבע זר לידי השלטונות ואוסר אחזקהם בידי ידיים פרטיות. הצו גרם לפגיעה במצב היהודים שהיו בידם מטבעות כאלו, ומי שפעל בניגוד לצו ונתפס, עונה ולעיתים גם נשלח לעבודת פרך.
גלי עלייה נוספים היו בשנות ה-70 וה-80, לפי היתר השלטונות. בסוף שנות ה-70 היו 600–700 יהודים בעיר והיום הם מונים עשרות בודדות. יהודים לא מעטים היגרו למדינות המערב באירופה וצפון אמריקה.
רבני הקהילה ומנהיגיה.
ברבע הראשון של המאה ה-19 עדיין לא כיהנו רבנים והיה רק מורה לדת. המורה לדת בתחילת המאה ה-19 היה גולדשטיין שאף שהיה אמור להישאר בתפקיד עד סוף אוקטובר 1810, ב-1821 עדיין החזיק במשרתו, וב-21 בספטמבר באותה שנה השיג תעודה מטעם הממשל המחוזי שהסמיכו לרשום גירושין של זוגות יהודיים כשאחד מבני הזוג התנצר.
בתקופות מאוחרות יותר הייתה בסוצ'אבה קהילה יהודית מכובדת שבה כיהנו רבנים חשובים כרב ואב בית דין. בין הרבנים נמנים: ר' שלום מוסקוביץ (או מוסקוביץ') - נכד ר' יחיאל מיכל מזלוטשוב שניהל גם חצר חסידית ונודע כ'האדמו"ר משוץ" או "הרבי משוץ" שהיה הרב בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 (היה בערוב ימיו הרבי משוץ בלונדון ונפטר בכ"ב בטבת תשי"ח), הרב זאב וולף הלוי טירנואר שהיה גם רבה של פלטיצ'ן שבמחוז סוצ'אבה, הרב ד"ר אברהם לוי - רב העיר בתקופת מלחמת העולם הראשונה בשיא הקהילה, הרב משה חיים לאו - אביו של הרב ישראל מאיר לאו, הרב משולם ראטה - מחשובי רבני הציונות הדתית בכלל והמזרחי בפרט.
כן פעלה בעיר החצר החסידית שוץ-ויז'ניץ שהוקמה בידי ר' משה הגר, נכדו של מייסד חסידות ויז'ניץ, ר' מנחם מנדל הגר שהיה נכדו של ר' מנחם מנדל מקוסוב, מייסד השושלת. בנו ר' חיים הנהיג את החצר אחריו. מרכז פעילותם היה ב"בית הכנסת גמילות חסדים".
רב ואדמו"ר חשוב נוסף שהתגורר בסוצ'אבה היה ר' יעקב מוסקוביץ (או מוסקוביץ'), נין ר' מאיר השני מפרמישלאן ונכד בתו מרים חיה. היא נישאה לר' יואל שנפטר בתרמ"ו (1886) והם התגוררו בסוצ'אבה. היא האריכה ימים יותר מבעלה והייתה ידועה כבעלת מופת בעזרת מקל שקיבלה מאביה, מבעלי המופת הידועים ביותר בחסידות. היא ביקשה שלאחר מותה יניחו את המקל בקברה להגנה על העיר. במלחמת העולם הראשונה כל העיירות בסביבה נשרפו למעט סוצ'אבה שנותרה שלמה. היא נפטרה בכ"ה באדר תרס"ג ומעל קברה הוקם אוהל מפואר בבית העלמין הישן שהיה עוד פעיל אז. לצידה נקברו בניה, ר' יעקב שלמה מגורה הומור ורבי מאיר, אביו של רבי יעקב. בתשל"ה הועלו עצמותיה ארצה עם המצבות המקוריות ונקברו בהר הזיתים בחלקת כולל גליציה. את מבצע העלאת העצמות עם המצבות ארגן האדמו"ר מבוטושאן רבי מרדכי פרנקל שהיה נשוי לבתו של רבי יעקב מוסקוביץ, מרים יהודית.
ר' יעקב ניהל בסוצ'אבה חצר עם בית מדרש גדול במרכזו. בית המדרש היה מלא בתפילות, ולמדו בו תלמידי חכמים רבים שעמלו בלימוד התורה. הוא הוגלה עם משפחתו לטרנסניסטריה והגיע לגטו שארגרוד שאליה הגיעה קבוצה די גדולה מיהודי סוצ'אבה. ר' יעקב שרד את השואה וחזר לסוצ'אבה. הוא נודע כאיש חסד ונדיב גדול לצדקה ומכניס אורחים. בביתו עבדה טבחית שהכינה אוכל לכל אורח, ואת הכסף שקיבל תרם לצדקה. ר' יעקב עלה לארץ והתיישב בחיפה, והקים בית כנסת ברחוב הלל בשכונת הדר. בנו היחיד ר' זלמן לייב שסירב להנהיג עדה, נודע גם הוא כאיש חסד ונדבן גדול לצדקה, והיה מזכיר המועצה הדתית בחיפה. רעייתו של ר' יעקב הייתה מרת פסיל בת ר' סיני הלברשטאם מז'מיגראד, חתן ר' נפתלי הורוויץ ממליץ שהיה אביו של ר' אלימלך הורוביץ ממליץ-קראקא ובנו של ר' ברוך הלברשטאם מגורליץ, בנו החמישי של ר' חיים הלברשטאם מצאנז.
הרב גרשון שטטנר כיהן בעיר כדיין.
בנוסף, הרב יהודה מאיר שפירא, בן דודו של הרב משה חיים לאו, נולד בעיר, וחזר אליה בנעוריו ושהה בה כשלוש שנים עד לנישואיו, כשבתקופה זו רב העיר היה ר' שלום מוסקוביץ.
מנהיגי הקהילה בראשית המאה ה-19 היו חברי ועד הקהילה הרש ברבר, פייביש האטנר, סולומון רורליך, יודה קראמר ויוסל באנדל. בתקופת מלחמת העולם הראשונה בשיא פריחתה של הקהילה, היה יו"ר ועד הקהילה העו"ד ד"ר אדולף פינקלר וסגנו היה שמואל (סמואל) הלמן. בוועד באותו זמן היו חברים עוד ארבעה ובהם רופא העיר, ד"ר יעקב קרמר, והעו"ד ד"ר ליאו בוגן. מזכיר הקהילה אז היה סלומון גוסטמן ו"המורה לדת" היה ברנהרד פרנקל. תקציב הקהילה באותה תקופה היה 100,000 קרונן. כן כיהנו בראשות ועד הקהילה המשפטנים ד"ר מאיר טייך, ד"ר היינריך לופול שהיה גם יועץ עירוני ומנהל ה"אוסטבנק" וד"ר חיים קופפרברג שנשא בתפקיד בשנים 1958-1946.
מוסדות הקהילה.
שבעה בתי כנסת, שני שטיבלים ובית מדרש פעלו בעיר כשהראשון הוא בית הכנסת הגדול שהוקם במאה ה-18. ב-1771 נשרף בית הכנסת הגדול. השלטון האוסטרי הסכים להקמתו מחדש רק ב-1781. ב-1799 שופץ בית הכנסת הגדול, ונחנך מחדש כשאת אבן הפינה לבניין החדש הניח ר' חיים טירר מצ'רנוביץ. היום קיים על תילו רק "בית הכנסת גמילות חסדים" כשאת השאר הרסו הקומוניסטים. מבית הכנסת הגדול נותרו רק הקירות. בית כנסת נוספים היו "בית הכנסת חברת תהילים", בית כנסת החייטים", בית הכנסת הוותיקים", ובתי הכנסת של הרבנים הגר ומוסקוביץ', שני שטיבלים היו של חסידי ויז'ניץ וחסידי סדיגורה. "בית המדרש הגדול" נוסד ב-1860. בכל בתי הכנסת, בשטיבלים ובבית המדרש התפללו בוקר וערב והם היו מלאים בחגים.