ככל שגדל מספר ההודעות המפוענחות היה על הופ לקבוע את סדר החשיבות של ההודעות: אילו מן ההודעות לא היו חשובות, וניתן היה לתייק אותן, ואילו היו בעלות חשיבות והיה צורך להעביר אותן הלאה. לצי הגרמני היה נוהג לשדר באלחוט מדי בוקר את מיקומה המדויק של כל אונייה, כולל אוניות שהיו במהלך הפלגה. בדרך זו הצליחו הבריטים לקבל תמונת מצב מדויקת על מיקומו של הצי הגרמני, ואף להסיק מנתיבן הנבחר של האוניות הגרמניות על מיקומם של שדות מוקשים ימיים. כאשר היה שינוי מהשגרה, ניתן היה להסיק על פעילות מבצעית של הגרמנים, וניתן היה להוציא התרעה מתאימה. המידע איפשר גם לקבל מידע רב על פעילותן של הצוללות הגרמניות.
למרות המידע הרב והמפורט שהגיע לחדר 40, נותר רובו במחלקה ולא הופץ הלאה. העדיפות העליונה מבחינת האדמירליות הייתה למנוע את הידיעה על פיצוח הצופן הגרמני, וכדי למנוע את דליפת הסוד הוגבלה מאוד הפצת הידיעות המפוענחות; כדי להעביר ידיעה הלאה היה צורך באישורו האישי של ראש המודיעין, אוליבר. מפקד הצי הגדול, אדמירל ג'ון ג'ליקו, ביקש שלוש פעמים מן האדמירליות להעביר אליו את ספר הצופן שהובא מרוסיה על אחת מן הסיירות שלו, כדי שיוכל לפענח את התשדורות הגרמניות שנקלטו. ג'ליקו ידע שישנו תהליך כלשהו של פענוח במודיעין הבריטי, אך רק מעט ידיעות הועברו אליו. ייתכן שעבודת פענוח על גבי אונייה הייתה בלתי מעשית, אך אנשי חדר 40 היו בדעה שלא נעשה שימוש מלא בתוצאות עבודתם, בשל הסודיות הרבה שמנעה מהם גם להעביר ידיעות למחלקות אחרות של אגף המודיעין ולאגף המבצעים.
יירוט תשדורות וגילוי מיקום.
גם הבריטים וגם הגרמנים החלו ב-1915 בניסויים לאיכון מיקומם של משדרי אלחוט. האיכון מתבצע על ידי קליטת שידוריהן של תחנות אלחוט במספר תחנות איכון, ולאחר מכן חיתוך כיווני הקליטה. עד מאי 1915 היו לבריטים חמש תחנות איכון, ואלו היו יכולות לאתר צוללות גרמניות במהלך שיוטן בים הצפוני. תחנות אלו פעלו כחלק מ"שירות Y", שעסק בקליטת השידורים הגרמניים, אך המידע הועבר לחדר 40, שם הוקמה תת-מחלקה שעסקה במיפוי מיקומם של כלי שיט גרמניים. בהמשך הוקמו תחנות נוספות באירלנד כדי לאכן מיקום של אוניות ממערב לבריטניה, ותחנות נוספות ברחבי העולם.
הגרמנים ידעו על קיומן של תחנות האיכון, וכך היה חדר 40 יכול להיעזר בכיסוי זה להפצת המידע על מיקום יחידות הצי הגרמני. המידע שהגיע מתחנות האיכון השלים את המידע שהגיע מפיצוח הקוד הגרמני. ואולם, למרות המידע המדויק שסיפק חדר 40 הגבילה האדמירליות מאוד את השימוש בו, כאמור. מיוני 1915 לא נמסרו המיקומים שאיתר חדר 40 לקציני דגל (Flag Officers, קצינים מדרגת אדמירל משנה ומעלה). היחיד שהמשיך לקבל את הדיווח היה אדמירל ג'ון ג'ליקו, מפקד הצי הגדול. הוא היה היחיד שקיבל גם דיווחים על מיקומם של שדות מוקשים שאותרו על פי המידע של חדר 40. מידע מצומצם יותר נמסר לאדמירל דייוויד ביטי, מפקד שייטת סיירות המערכה, קומודור רג'ינלד טיירוויט, מפקד שייטת המשחתות בהארוויץ', וקומודור רוג'ר קייס, מפקד שייטת הצוללות. ג'ליקו לא היה מרוצה ממצב זה. הוא תבע לאפשר לביטי גישה למידע שהעבירה האדמירליות.
כל האוניות הבריטיות הונחו לעשות שימוש מינימלי באלחוט ובעוצמה נמוכה ככל האפשר. הן הקפידו לא להעביר באמצעות האלחוט אף תשדורת חשובה מהאדמירליות לסקפה פלו, בסיסו של הצי הגדול. כאשר היה הצי הגדול בים הועברו ההודעות בעוצמה נמוכה באמצעות ספינות ממסר, כדי להקשות על קליטתן. הגרמנים, לעומתם, לא הקפידו על משמעת קשר, וחדר 40 למד רבות מהתשדורות הרבות שהועברו בין האוניות הגרמניות, תשדורות ששודרו בדרך כלל בעוצמה רבה שהקלה על קליטתן. רק ב-1917 החלו הגרמנים לנסות לצמצם את היקף ועוצמת התעבורה האלחוטית שלהם, וגם זאת רק לפני שחששו מתחנות האיכון הבריטיות, ולא מפני שחששו מפיצוח הקוד שלהם.
הצלחות מבצעיות.
פענוחים של חדר 40 היו קשורים ישירות לכמה מן הקרבות הימיים החשובים של מלחמת העולם הראשונה. חדר 40 קלט את התשדורות שהיו קשורות ליציאתו של תת-אדמירל פרנץ פון היפר לפשיטה באזור שרטון דוגר; המידע הועבר בזמן לביטי, והמארב שהונח להיפר הביא לקרב שרטון דוגר, ב-24 בינואר 1915.
מידע שהעביר חדר 40 הביא לקרב יוטלנד, הקרב הימי הגדול ביותר במלחמה ואחד הקרבות הימיים הגדולים בהיסטוריה. חדר 40 פענח מידע שהצביע על כך שהצי הגרמני נערך למבצע, ובהתאם החליט ג'ליקו לצאת עם הצי הגדול לקראתו. יחד עם זאת, במהלך הקרב התערבו קצינים באדמירליות בהעברת המידע לג'ליקו: הוא לא ידע שצי הים הפתוח הגרמני כולו יוצא לים, ומאוחר יותר לא קיבל ידיעות על ניסיונות הנסיגה של הגרמנים. לו היה מקבל אותן בזמן, ייתכן והיה מצליח להביא לתוצאה מכריעה בהרבה.
אחת ההצלחות הגדולות של חדר 40 היה יירוט ופענוח "מברק צימרמן". מברק זה נשלח ב-16 בינואר 1917 על ידי שר החוץ הגרמני, ארתור צימרמן, לשגריר גרמניה בארצות הברית, הרוזן יוהאן פון ברנשטורף, כדי שיעבירו לשגריר גרמניה במקסיקו, היינריך פון אקארדט. במברק הוסמך פון אקארדט להציע למקסיקו ברית עם גרמניה נגד ארצות הברית, תמורת תמיכה כספית נדיבה והבנה מצד גרמניה לכיבוש מחדש של דרום-מערב ארצות הברית (המדינות טקסס, ניו מקסיקו ואריזונה) על ידי מקסיקו. המברק הועבר על ידי הול לארצות הברית; העובדה שהמברק פוענח על ידי הבריטים הוסתרה, והמברק הוצג כאילו נחשף על ידי מרגל בריטי במקסיקו סיטי. לפרסום המברק הייתה השפעה עצומה בארצות הברית, והגילוי היה זרז רב עוצמה לכניסתה של ארצות הברית למלחמה לצד מדינות ההסכמה, ב-6 באפריל 1917.
מיזוג עם המודיעין הצבאי.
לאחר המלחמה, ב-1919, הופסקה פעילותו של חדר 40. פעילות הפענוח מוזגה עם המחלקה שהייתה אחראית על פענוח צפנים באגף המודיעין של הצבא הבריטי, מחלקה שנקראה MI1b. האגף החדש נקרא "בית הספר הממשלתי לקוד וצופן" (Government Code and Cypher School, בקיצור: GCCS). אגף זה שכן במלחמת העולם השנייה בבלצ'לי פארק, ובו עסקו המפענחים בפיצוח הקוד הגרמני במלחמה זו. לאחר המלחמה שונה שמה של המחלקה שוב ונקרא "מטה התקשורת הממשלתית" (Government Communications Headquarters, בקיצור: GCHQ). מפקדה זו מוקמה מחדש בצ'לטנהם.
התרסקות המטוס בפוקט
המוזיאון הארכיאולוגי של טנריף
ג'ים לוול
המקדש הבהאי (אילינוי)
ברוך הורוביץ
הרב ברוך הורוביץ (תר"ל, 1870 - תרצ"ו, 1936) היה הרב של פרבר אלקסוט שבקובנה וראש ישיבה בישיבת סלבודקה בליטא. היה ממנהיגי הציבור היהודי-חרדי בליטא ועמד בראשות "אגודת הרבנים" המקומית. חתנו של הרב שרגא פייבל פרנק.
תולדותיו.
הרב ברוך הורוביץ היה חניך בית ה"תלמוד תורה" בקלם, אליו נשלח על ידי רבו נתן צבי פינקל, ה"סבא" מסלבודקה. בצעירותו נבחר על ידי רבי צבי לויטן לשמש כר"מ בישיבת "אור החיים" בסלבודקה. נמנה עם קבוצת האברכים שנשלחו על ידי ה"סבא" מסלבודקה לישיבת ראדין, כדי להשפיע עליה מרוח תנועת המוסר הסלבודקאית. תקופה מסוימת מינהו החפץ חיים לשמש כר"מ בישיבת ראדין.
בשנת תר"ס (1900) התמנה לרבו של אלקסוט, פרבר של קובנה, הממוקם מעברו השני של הנהר ניימן החוצה את העיר. במלחמת העולם הראשונה עזבה ישיבת סלבודקה את קובנה לקרמנצ'וק. לאחר שכוחות הצבא הגרמני כבשו את קובנה, מיד בתחילת המלחמה, התאפשרה פעילות תורנית במבנה הישיבה בקובנה. הרב הורביץ פתח במקום ישיבה לכמאתיים בחורים, והיא פעלה במשך שבע שנים. בשנת תרפ"א (1921) שבה ישיבת-האם למשכנה המקורי והתמזגה עם הישיבה שפעלה בראשות הרב הורוביץ. הרב הורוביץ עצמו המשיך לכהן כר"מ בישיבה עד לפטירתו בשנת תרצ"ו.
מלבד פעילותו הרבנית והתורנית היה הרב הורוביץ מראשי ההנהגה של יהדות ליטא. נמנה עם מייסדי "אגודת הרבנים" בליטא ושימש כיושב-ראש שלה, במסגרתה ייצג את הציבור החרדי בפני השלטונות.
בנו הרב שרגא פייבל הורוביץ היה גיסו של הרב יוסף שלמה כהנמן ורבי אשר קלמן בארון - שניהם חתניו של רבי אריה לייב רובין, רבה של וילקומיר. לאחר פטירתו שימש בנו הרב שרגא פייבל הורוביץ כר"מ בישיבת סלבודקה.
בלו אפ
אסא קדמוני
אסא קדמוני (מרץ 1942 – 7 בפברואר 1999) היה קצין צה"ל שקיבל את עיטור הגבורה, העיטור הגבוה ביותר בצה"ל, על שבלם את הכוחות המצריים במשך ארבע שעות בקרב סרפאום במלחמת יום הכיפורים, עד להגעת תגבורת. לאחר המלחמה היה פעיל תקופה קצרה יחד עם מוטי אשכנזי במחאה נגד ראשי המדינה בעקבות מחדלי יום כיפור, ובעיקר נגד חיים בר-לב.
בצעירותו.
נולד במרץ 1942 וגדל בתל אביב, כתאום למשפחה בת שלושה ילדים. הוריו, גנא, מורה ומנהלת בית ספר, ואריה, עורך דין בפרקליטות המדינה, עלו לישראל מפולין בשנת 1935. בשנת 1956, כשהיו בני 13, אסא ואחיו איתן עזבו את הבית לתיכון החקלאי עיינות. הוא הסתבך בבעיות משמעת ובכיתה י"א עבר לגור כילד חוץ בקיבוץ גבעת חיים. כנער זכה באליפות נוער של הפועל בריצת 1500 מטר.