מאמריה של פיליפס הופיעו בעיתונים רבים, כאשר הבמה והעיתון משתנים בהתאם להתפתחות דעותיה הפוליטיות חברתיות. היא החלה את דרכה העיתונאית אחרי האוניברסיטה, בעיתון ערב מקומי של מחוז הרטפורדשייר בדרום מזרח אנגליה, "Evening Echo". ב-1976, בעקבות זכייתה בפרס העיתונאי הצעיר של אותה שנה היא התקבלה לעבודה במגזין שמאלי בשם "New Society", שם נחשבה לרדיקלית ופמיניסטית. החל מ-1977 כתבה וערכה ב"גארדיאן", הייתה עורכת החדשות מ-1984 ובעלת טור קבוע משלה החל מ-1987. הקריירה העיתונאית שלה זכתה לזינוק משמעותי עקב "סקופ" שפרסמה סמוך לתחילת עבודתה בגרדיאן, כשגילתה שמהגרות לבריטניה נאלצות לעבור "בדיקת בתולים" בנמל התעופה הית'רו, לפני כניסתן למדינה. הדבר זכה לכותרות ראשיות, המדיניות שונתה והקריירה העיתונאית שלה נסקה.
לאחר 16 שנות עבודה בגרדיאן עברה ב-1993 ל"אובזרבר" וב-1998 ל"סאנדיי טיימס". מדצמבר 2001 כתבה בעיקר בעיתון "דיילי מייל" וכיום מופיע הטור שלה בטיימס הלונדוני ובג'רוזלם פוסט. עוסקת בניתוחים פוליטיים-חברתיים מנקודת מבט שמרנית וכותבת גם ב"ג'ואיש כרוניקל" בנושאים יהודיים. בנוסף, היא כותבת גם בלוג קבוע, משדרת ברדיו BBC וב-1985 אף הוצג מחזה שכתבה, בשם "בוגדים", על בימות התיאטרון בלונדון.
כתיבתה ודעותיה.
ב-1982, בעת הפילוג במפלגת הלייבור הבריטית, תמכה פיליפס באגף השמאלי שלה והביעה התנגדות נחרצת למפלגה הסוציאל-דמוקרטית שהוקמה אז. בהדרגה היא הפכה עם השנים יותר ויותר ימנית, עד השלמת המהפך אצלה, בשנות התשעים של המאה הקודמת. עם זאת, גם כיום היא מעדיפה לראות את עצמה מבחינה פוליטית כנאו-קונסרבטיבית ולא שמרנית. בדומה לבני בריתה הפוליטיים בארצות הברית, היא רואה את עצמה כ"ליברלית, שנחטפה על ידי המציאות" וכ"מגינה על ערכיו הליברליים האמיתיים של המערב כנגד הקמים עליו מבפנים".
פיליפס כתבה ספרים רבים. ספרה האחרון עד כה, "העולם התהפך" (אפריל 2010, הוצאת אנקאונטר), מתאר איך תורם המערב עצמו, בהתנהגותו, להפסד אפשרי שלו כנגד האסלאם הרדיקאלי הנלחם בו. ספרה הקודם, "לונדוניסטאן" (2006), יצא לאור במקביל בבריטניה ובארצות הברית, הפך בשתיהן לרב-מכר, ומתאר את כניעתה של בריטניה לאסלאם.
פיליפס, כמו גם דניס מק'יואן - הסופר הבריטי - אירי ומעטים נוספים הם בין היחידים בנוף האינטלקטואלי הבריטי המביעים שם דעות פרו ישראליות. לדעתה של פיליפס, "ישראל מעולם לא הייתה מולדתם של הפלסטינים ולפיכך היא גם מעולם לא נלקחה מהם בכוח. ההפך הוא הנכון - הפלסטינים הם אלה שניסו ומנסים עד היום לכבוש את המולדת היהודית בכוח, מידי היהודים, בעליה החוקיים. מבחינה היסטורית, חוקית ומוסרית גם יחד, פלשתינה הייתה והיא מולדתם של היהודים ושלהם בלבד."
במסגרת דעותיה אלו היא מרבה לבקר את ההסברה הישראלית, שאיננה קיימת לדבריה ואיננה נלחמת כלל בתעמולה הפלסטינית בדעת הקהל המערב-אירופית, ולכן מפסידה בזירה זו בצורה מוחלטת..
דוגמה להסברה נכונה יותר על פי דרכה של פיליפס ניתן למצוא במאמר התגובה שכתבה לידיעה של "Associated Press" בנוגע לפתיחתו של מלון חמישה כוכבים חדש בעזה, אשר "רק אורחים חסר לו": "מדוע אין בעזה תיירים? הבה נחשוב חזק. הייתכן שזה נובע מכך שמי ששולט על עזה איננו מעוניין בשלום ובקידום כלכלי? שהוא הפך את האזור לזירה של טרור פנימי ומלחמה חיצונית ומחזיק את אזרחיו בעוני קבוע כמחסן לטרוריסטים וכמגינים אנושיים?"
פיליפס מתנגדת לנשיא ארצות הברית ברק אובמה וטוענת שהוא מרקסיסט ואיסלמיסט ואולי אף מוסלמי בסתר בעצמו. באשר לאיראן, פיליפס טוענת שמדינה זו מהווה כיום את האיום החמור ביותר על העולם החופשי ותומכת בתקיפה צבאית כנגדה. לדעתה "הברירה איננה בין מלחמה לשלום בין העולם החופשי לאיראן. מלחמה עם מדינה זו היא כמעט בלתי נמנעת. הברירה היחידה היא בין מלחמה על פי תנאיה של איראן, לבין מלחמה כנגדה על פי תנאי העולם החופשי."
בנושאים נוספים: פיליפס תומכת במלחמה נוקשה בשימוש בסמים ויש לה דעה נחרצת בנושאי הומוסקסואליות וגזע. לדוגמה, היא מתנגדת לנישואים חד-מיניים ולטיפולי הפריה ללסביות. במאמר שכתבה ב-28 בנובמבר 2009 היא טוענת שהמלחמה בתופעות אלה היא לא פחות מ"מלחמה להצלת הציביליזאציה". לדעתה "ערכי המשפחה המסורתיים נמצאים כיום תחת מתקפה רבתי מתמדת של קואליציה של פמיניסטים, פעילי זכויות הומוסקסואלים, עורכי דין העוסקים בגירושין ומרקסיסטים, הסבורים שזוהי הדרך הטובה ביותר להחרבתו של אורח החיים המערבי".
הערות שוליים.
[[קטגוריה:סופרות יהודיות בריטיות]]
[[קטגוריה:סופרים יהודים בריטים]]
[[קטגוריה:מחזאיות יהודיות]]
[[קטגוריה:מחזאים יהודים]]
[[קטגוריה:בעלי טור יהודים]]
[[קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת אוקספורד]]
[[קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת אוקספורד]]
[[קטגוריה:נאו-קונסרבטיבים]]
[[קטגוריה:סופרות אנגליות]]
[[קטגוריה:עיתונאיות בריטיות]]
[[קטגוריה:בעלות טור]]
[[קטגוריה:מחזאיות בריטיות]]
[[קטגוריה:עיתונאיות יהודיות]]
[[קטגוריה:עיתונאים יהודים בריטים]]
[[קטגוריה:בריטיות שנולדו ב-1951]]
רפסודת פומיס
ד&quot;צ מילר
ד.צ. מילר
ד. צ. מילר
דוד היינריך מילר
חמאם אל באשה
אל-באשה
אלויס מוסיל
תפילת ועננו
תפילת וַעֲנֵנוּ ("וַעֲנֵנוּ בּוֹרֵא עוֹלָם") היא תפילה מיוחדת הנאמרת בתפילת העמידה, על ידי עדות אשכנז בעת עצירת גשמים בארץ ישראל.
מקום אמירתה.
התפילה נאמרת בברכת שומע תפילה לפני חתימתה. למנהג ירושלים רק שליח הציבור אומר תפילה זו ולשאר המנהגים גם הציבור בתפילת הלחש אומרה.
זמן אמירת התפילה הוא כאשר מוכרז על עצירת גשמים. המנהג המקובל כיום הוא שהרבנים בראותם שלא ירדה כמות גשמים מספקת מכריזים על אמירת התפילה בציבור, אם כי אין כל מניעה ליחיד לאומרה בתפילת הלחש אף קודם לכן.
נוסח התפילה.
נוסח תפילה זו מופיע בטור ויש שכתבו שהוא לקוח מתפילת 'ברך עלינו' בנוסח עדות המזרח.
הוט קוטיר
אוט קוטיר
צ'ורטקוב
צ'ורטקוב (באוקראינית: Чортків, צ'ורטקיב, ברוסית: Чортков; בפולנית: Czortków, ביידיש: טשאָרטקאָוו) היא עיר במחוז טרנופול במערב אוקראינה, המשמשת כמרכז מינהלי ומסחרי של מחוז צ'ורטקוב. נכון ל-2001 התגוררו בצ'ורטקוב 29,057 בני אדם. בעבר השתייכה צ'ורטקוב לחבלי פודוליה וגליציה המזרחית.
היסטוריה.
העיר צ'ורטקוב שוכנת בבקעה עמוקה על גדות נהר סרט ונחשבת לעיר הראשית בחבל פודוליה. תיעוד היסטורי ראשון ביחס לצ'ורטקוב נמצא בכתב-הכנעה משנת 1437 שניתן למלך פולין, ולדיסלב יגיילו, מאת אצילי הערים באזור, ובו נזכר גם בעל כפר בשם צ'רטקובסקי.
ב-1522 קיבל בעל האחוזה בשם צ'רטקובסקי אישור מזיגמונד הראשון, מלך פולין לייסד עיר ולקרוא אותה בשם צ'ורטקוב. מאז נמכרה העיר ונקנתה על ידי משפחות שונות לבסוף נרכשה בידי משפחת פוטוצקי ששלוחותיה השונות שלטו כמעט בכל הערים והאחוזות ברוסיה, פודוליה ואוקראינה.
מראשית היווסדה סבלה צ'ורטקוב מהתקפות הטטרים שהחריבו אותה ולקחו את תושביה בשבי. ב-1672 נכבשה העיר על ידי האימפריה העות'מאנית, ורק ב-1699, כתוצאה מהסכם קרלוביץ וחזרת חבל פודוליה לשלטון פולין, שבה צ'ורטקוב לרשות משפחת פוטוצקי. לאחר החלוקה הראשונה של פולין ב-1772 עברה צ'ורטקוב לשלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בזמן מלחמת העולם הראשונה הייתה צ'ורטקוב תחת שלטון הרוסים, ולאחר המלחמה ב-1918, הפכה, יחד עם כל חבל גליציה, לחלק מהרפובליקה הפולנית השנייה.
ב-17 בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, פלש הצבא האדום לצ'ורטקוב בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב. העיר הייתה תחת שליטת ברית המועצות עד ליוני 1941, אז כבש הצבא הגרמני את צ'ורטקוב מידי הרוסים.
לאחר המלחמה חזרה צ'ורטקוב לשליטת ברית המועצות. רוב האוכלוסייה הפולנית עזבה את העיר ועברה לתחומי פולין. ב-1991, בעקבות התפרקות ברית המועצות, זכתה אוקראינה לעצמאות, וצ'ורטקוב היא חלק מאוקראינה העצמאית.
צ'ורטקוב משמשת מרכז מינהלי ומסחרי של המחוז וקיימים בה כמה מפעלים תעשייתיים. אתרי התיירות בעיר הם המבצר העתיק מהמאה ה-17 וכנסיית העץ מהמאה ה-17 וה-18. בנוסף פועל בעיר מוזיאון היסטורי.
הקהילה היהודית.
במשך מאות שנים ישבו יהודים בצ'ורטקוב. תיעוד קורותיהם משקף במידה רבה את חייהן של קהילות יהודיות רבות באזור. לראשונה מוזכרים יהודים החיים בצ'ורטקוב בשנת 1616, 94 שנה לאחר היווסדה של העיר, אולם על פי ד"ר אפרים זוננשיין יש להניח שיהודים גרו במקום שנים רבות קודם לכן. מספר השו"ת "משאת בנימין" שחיבר הרב בנימין סלניק מפודהייצה עולה, כי באותה תקופה עסקו יהודי צ'ורטקוב כמו שאר יהודי הערים בסביבה במסחר ביין ולשם כך נהגו לנסוע לארצות ולאכיה בשיירות ובעגלות רבות כדי להביא חביות יין. בבית הקברות הישן קיימות מצבות מלפני שנת ת"ח (1648).
כיתר קהילות פודוליה, חרבה גם קהילת צ'ורטקוב במהלך גזירות ת"ח ות"ט. עדויות מתקופה זו מספרות כי היהודים סבלו לא רק מהקוזאקים אלא גם מאדוני העיר הפולנים שחשדו בהם בשיתוף פעולה עם הקוזאקים. בשנת תס"ה (1705) פנה שר העיר ליהודים וביקש שישובו לצ'ורטקוב, אך נראה שבודדים התיישבו בעיר כבר לפני הפניה הרשמית. צו המסדיר את זכויותיהם וחובותיהם של יהודי העיר ביחס למושל העיר ניתן בשנת תפ"ב (1722). בראש הקהילה עמדו הרב ופרנסי הקהילה, ואף שהייתה נחשבת לקהילה עצמאית, היא נשמעה להוראות מקהילת לבוב.