שטיינברג ובן-זקן מרבים להרצות במשותף, וב-2009 הוזמנו על ידי Schusterman Foundation Visiting Artist Program לשלושה חודשי שהייה ביוסטון, ארצות הברית. במהלך שהייה זו הרצו על פעילותם האמנותית, ובן-זקן ביצעה מיצירותיו של שטיינברג, בין השאר בשני קונצרטים ב- Rothko Chapel.
בשנת 2013 אתי בן-זקן ואיתן שטיינברג יסדו את אנסמבל "מודאליוס" – אנסמבל רב-סגנוני ובין-תרבותי של סולנים מתחומי המוזיקה הקלאסית והאתנית.
יצירות נבחרות.
תהליכים קוסמיים בלב (Cosmic Progressions in the Heart) (2013-2008).
יצירה זו עוסקת בהתפתחות מוזיקלית שאיננה מתרחשת באמצעות מוטיב או נושא, אלא באמצעות יחידות קצרות שלכאורה אינן קשורות זו בזו, ובכל זאת חולקות משהו משותף. בהשראת משפט של איינשטיין, האומר שהעבר והעתיד הינם רק כיוונים – כמו ימין ושמאל, קדימה ואחורנית – שטיינברג חוקר ביצירה זו המשכיות מוזיקלית המורכבת מיחידות המשתנות בהתמדה. מחקרו הניב המשכיות של גרסאות שונות ודומות: ב-2008 הלחין את "תהליכים קוסמיים בלב" כיצירה לתזמורת קאמרית (בהזמנת תזמורת הקאמרטה הישראלית ירושלים, שביצעה אותה בבכורה). ב-2012 הלחין את "תהליכים קוסמיים II" לאנסמבל ייחודי של 11 נגנים (עבור האנסמבל הגרמני ("El Perro Andaluz". ב-2013 הלחין גרסה לתזמורת סימפונית בשם "תהליכים קוסמיים III" (עבור התזמורת הסימפונית של טביליסי, גאורגיה, שביצעה אותה בבכורה).
בשנת 2017 הולחנה "תהליכים קוסמיים בלב IV" ובוצעה באסטוניה בניצוח אנדרס מוסטונן.
בחזרה לקניגשטראסה (The Return to KoenigStrasse) (2011).
זהו קונצ'רטו לויולה שהולחן בהזמנת הסינפונייטה הישראלית באר שבע, ובוצע על ידה בבכורה, עם הסולן אבשלום שריד והמנצח דורון סלומון. כך כותב שטיינברג על היצירה:
"עד למלחמת העולם השנייה, התגוררו כמה מאחיו ואחיותיו של סבי בבית משפחת שטיינברג ברחוב קניג-שטראסה 33, בעיר מינסטר שבגרמניה. בעוד ששמעתי מהורי על אחיו ואחיותיו של סבי הוגו, הרי שנסיבות מותם לא הוזכרו. לאחרונה, בעת ביקור של אחי הבכור אילן במינסטר, הוא נתקל בשתי מרצפות אבן קבועות על המדרכה זו לצד זו, ועליהן כתוב:
זיגפריד שטיינברג, יליד 1875, גורש ב-1942 לטרזינשטאט, נרצח 27.3.1944
הלנה שטיינברג, ילידת 1882, נהרגה בבריחתה במהלך הגירוש, 3.11.1941
האבנים נקבעו ברחוב קניג-שטרסה, בכניסה לבית מספר 33, והמונצחים הם אחיו ואחותו של סבי. אבנים אלה הינן חלק מפרויקט הנצחה רחב היקף של האמן הגרמני גונטר דמניג, בשם Stolpersteine (בתרגום מילולי: "אבני נגף") – אשר כולל אלפי אבני-הנצחה שנקבעו ברחובותיהן של עשרות ערים ברחבי אירופה, כל אחת מהן מוקדשת לאדם אחד מקורבנות הנאצים. המפגש המחודש והמפתיע עם שניים מאחיו של סבי החזיר אל המשפחה את הקשר בן מאות השנים לעיר מינסטר, מקום מושבה של משפחתנו מאז ימי הביניים. הוא החזיר אלינו את זיגפריד והלנה, ובאותו זמן החזיר גם לזיגפריד והלנה את אשר אבד להם – עירם, ומשפחתם העתידית.
ליצירה שלושה פרקים המבוצעים ברצף, אשר נוצרו מתוך קשר אסוציאטיבי לאירוע: הפרק הראשון מהורהר, כמו מתאר את מבטם המרוחק והבוחן של זיגפריד והלנה – אי שם מן העולם שמעבר, אל אירועי המלחמה בעולם הזה. הפרק השני מציע מבט לירי יותר, עם ערגה לחיים, לאהבה, לחופש. הפרק השלישי כתוב ברוח המורשת האופטימית של משפחת שטיינברג: אהבו את בני האדם, אהבו את החיים, חיו את החיים במלואם! היצירה מוקדשת למורשת זו בתודה גדולה."
סטאבט מאטר – תפילה אנושית (Stabat Mater – a Human Prayer) (2004).
תיאטרון-מוזיקה לזמרת-שחקנית, רביעיית כלי-קשת ופס-קול
טקסט, בימוי ועיצוב: אתי בן-זקן
ההמנון הלטיני "Stabat Mater Doloroza" – המתאר את מריה האבלה על מות ישו, בנה – שימש השראה למלחינים רבים לאורך ההיסטוריה של המוזיקה. היצירה "סטאבט מאטר – תפילה אנושית" מפליגה מן ההמנון הדתי-נוצרי אל מחאה אוניברסלית כנגד אובדן חיים במלחמות. במרכז הטקסט – מעשייה מקורית מאת אתי בן-זקן, אודות אובדן ואבל, ריפוי ותקווה. בתוכה שלובים קטעים מהתפילה הלטינית, ושני שירי-עם: קינה בלאדינו, שנהגו לשיר בתשעה באב ובימי אבל, ושיר ממלחמת העצמאות האמריקנית - המבוסס על שיר-עם אירי. היצירה כתובה בהשראה עממית וימי-ביניימית, ומבוצעת בעברית, ערבית, אנגלית, לטינית ולאדינו. בין הוראות הביצוע: נגינה ושירה בסגנון עממי, קטעי סיפור, אלתור, ונגינה באקורדיון קטן על ידי הזמרת. היצירה נכתבה בהזמנת פסטיבל המוזיקה הקאמרית בגליל העליון, ובתמיכת קרן יהושע רבינוביץ' לאמנויות, תל אביב. זוהי היצירה המבוצעת ביותר של איתן שטיינברג: היא הוצגה בבימוי מלא בפסטיבל המוזיקה הקאמרית בגליל העליון (2004), בביאנלה למוזיקה עכשווית Tempus Fugit במוזיאון תל אביב (2004), בפסטיבל האביב בראשון לציון (2005) ובפסטיבל חג החגים בחיפה (2008). ביצועים קונצרטנטיים כוללים את חג המוזיקה הישראלית בחיפה (2006), אוניברסיטת דיוק, ארצות הברית (2006), פסטיבל Expresso oriente בליסבון, פורטוגל (2007), Rothko Chapel ארצות הברית (2009), פסטיבל המוזיקה הבינלאומי Autumn Tbilisi בטביליסי, גאורגיה (2013) ועוד. כל הביצועים בישראל היו על ידי אתי בן-זקן והרביעייה העכשווית. ביצועים בחו"ל היו על ידי אתי בן-זקן ורביעיות שונות. נגני כלי ההקשה מעל גבי הפס-קול הם הנקשנים הישראלים אייב דורון וקרן פמפימון-זהבי.
רעוא דרעוין (Rava Deravin) (2001).
טקסט מאת האר"י (1534-1572)
טקסט היצירה מופיע במזמורי 'סעודה שלישית' של שבת. על פי הקבלה, זהו זמן של חסד, שבו ניתן לחוות את האלוהות – או לפחות את תמציתה הניתנת לתפיסה אנושית – בלי התערבות כוחות הטומאה. זוהי שעת רצון הרצונות – רעוא דרעוין. מזמורים רבים נכתבו לציון הזמן המיוחד הזה, וזה של האר"י נחשב לאחד המקודשים שבהם. המזמור נכתב ומושר בארמית, ובמרוצת הדורות הותאמו לו מספר מנגינות. יצירה זו מבוססת על ניגון מיוחד שמקורו, ככל הנראה, בחסידות בעלז. שטיינברג כותב על היצירה:
"במהלך כתיבת היצירה, התמודדתי עם המתח האדיר הקיים בטקסט מעצם קדושתו, ועם ביטויו המחודש ביצירה קונצרטנטית, ובקול אישה. ניסיתי לשמור על הקוטביות של מלמול ולחש של יראה מצד אחד, ומצד שני - זעקה אקסטטית של טרנספורמציה פנימית. חלק מהמתח מתבטא בתיווי של היצירה: תפקידי הכלים כתובים בתיווי מוגדר ומדויק, בעוד שתפקיד הזמרת כתוב בתיווי פרופורציונלי, וכולל גם חטיבה אחת של אלתור חופשי. קטעים מהניגון מופיעים ביצירה, לעיתים כציטוט, לעיתים כאבני בניין לחומר מוזיקלי חדש. בסיום היצירה, חלקו המסיים של הניגון מופיע בצורה ברורה."
"רעוא דרעוין" נכתבה ב-2001 לאתי בן-זקן ולאנסמבל "בוסטון מוזיקה ויוה" שביצע אותה בבכורה והקליט אותה על גבי תקליטור. בשנת 2003, לבקשתה של נגנית הויולה קים קשקשיאן, שטיינברג הלחין גרסה כלית של היצירה, לויולה ורביעיית כלי קשת, אשר הוקלטה בחברת התקליטים Records ECM על ידי קים קשקשיאן ורביעיית Kuss הגרמנית. ב-2011 יצר שטיינברג גרסה נוספת, לקול ולתזמורת כלי-קשת, שבוצעה על ידי אתי בן-זקן ואנסמבל סולני תל אביב.
הכלה מתירה צמותיה – החתן מתעלף (The Bride Unfastens Her Braids, The Groom Faints) (פרויקט מתמשך).
ב-1998 החלו איתן שטיינברג ואתי בן-זקן באיסוף שירי אהבה ושירי חתונה יהודיים-ספרדיים. חלק מהשירים למדה אתי בן-זקן כילדה, מפי סבתה אסתר, ואליהם נוספו שירים בלאדינו ובחכיתיה (שפתם של יהודי-ספרד במרוקו) ששטיינברג ובן-זקן אספו מאנתולוגיות שונות, בין השאר של החוקרים אנטוניו דה לראה פלאצ'ין, שושנה וייך-שחק, משה אטיאש ויצחק לוי. איתן שטיינברג הלחין את העיבודים לקול ולאנסמבל של 4 נגנים: חליליות, גיטרה, צ'לו/ויולה דה גמבה, וכלי הקשה עממיים. הפרויקט גדל בהיקפו, שירים רבים התווספו, ושטיינברג עיבד אותם גם בגרסה אינטימית לקול וגיטרה בלבד, וגם בגרסה לקול ותזמורת, בהזמנת התזמורת הקאמרית הישראלית. חלק מהשירים קיבלו גם גרסאות להרכבים קאמריים אחרים. בווריאציות השונות שלו, המופע מבוצע בעשרות קונצרטים בישראל ובחו"ל, ועד כה תועד בתקליטור בחברת התקליטים האמריקנית New Albion Records, בטלוויזיה הישראלית, בסרטה התיעודי של מיכל הומינר "Blanka", ובערוץ "קול המוזיקה".
קישורים חיצוניים.
בין היצירות שמופיעות ביו טיוב בשלמותן
היינקל He 177
ההיינקל He 177 (בגרמנית: Heinkel He 177 Greif; "גריפון") היה המפציץ הכבד היחיד בשירות הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה. בשל דרישה להתאמת המטוס להפצצת צלילה התעכב הפיתוח במספר שנים, וכאשר נכנס המטוס לייצור סבל ממספר רב של כשלים טכניים שגרמו לעיתים להתלקחות ספונטנית של המנועים. בעיות אלה תוקנו בשלב מאוחר מכדי להשפיע על המלחמה. אף על פי שיוצר בכמות משמעותית בתקופת המלחמה נטלו בה חלק פעיל רק מספר נמוך יחסית של מטוסים מבצעיים.
הצלמניה
צלמניה פרי-אור (ידועה בשם "הצלמניה") היא חנות צילום שנוסדה בשנת 1940 על ידי הצלם רודי ויסנשטין, אשר צילומו המפורסם ביותר הוא צילום הכרזת העצמאות, ואשתו מרים. לאורך חייו תיעד ויסנשטין את היישוב העברי והתפתחות הארץ ונופיה. אוסף תיעודי זה שמור עד היום בצלמניה ומטופל על ידי המשפחה. האוסף מכיל מעל רבע מיליון נגטיבים ונחשב לארכיון איכותי בגלל היקפו והיותו מסודר. הצלמניה פועלת כיום כחנות ארכיון הפתוחה לקהל ומאפשרת לרכוש את הצילומים המקוריים של ויסנשטין.
היסטוריה.