שני הרבעים כוללים בתי כנסת רבים ובתי מגורים בעלי קומה אחת אשר בנויים בסגנון עתיק. היהודים מרוכזים בשכונה אחת. לא מדובר ב"גטו" במובן הקלאסי, שכן למושג גטו יש קונוטציה של חיים סגורים מתוך כפייה. בג'רבה היהודים גרים בגטו מרצון, מתוך בחירה של צוותא יהודית. השכונה היהודית איננה שכונה מפוארת. הכבישים והשבילים עשויים מעפר, הבתים פשוטים והצפיפות רבה. בכניסה לרובע ישנו ברז מים ראשי לשתייה לבני אדם ושוקת לבעלי החיים השונים. במרכז הרובע ישנה רחבה גדולה המשמשת כשוק לתושבים ובעלת עשרות חנויות. וכן "תנור השבת" - תנור עצים גדול לאפייה ובישול, כפי שהיה מקובל בירושלים העתיקה ובקהילות שונות בעולם היהודי עד לפני מספר דורות.
המצב הכלכלי ברובע היהודי היה ירוד, מרבית האוכלוסייה עסקה ברוכלות, ומיעוטה בעבודות שונות כבניין, עיבוד עורות וצמר, וצורפות. תלמידי החכמים הרבים התפרנסו מיגיע כפיהם משום שלקהילה הענייה באי לא היה די כסף להחזיק את תחום עבודת הקודש.
התגבשות הקהילה היהודית ושגשוגה.
עם כיבוש האי בידי הערבים בשנת 665 התפרנסו היהודים כעובדי אדמה וכבעלי אומנויות (אורגי צמר, צורפים וכדומה). במאה ה-12 כבשו המואחידון (קנאים מוסלמים שיצאו ממרוקו והשתלטו על צפון אפריקה ודרום ספרד) את האי ג'רבה. מצב היהודים שישבו באי הורע. יהודי ג'רבה ידעו סבל גם בעת התקפות המעצמות הנוצריות על האי. ב-1238 כבשו הספרדים את ג'רבה, הקימו מצודה והחזיקו חיל מצב. רק ב-1560, עם השתלטות הטורקים על האי, החלה הקהילה היהודית בג'רבה לשגשג שוב. היהודים שלטו על סחר-חוץ עם איטליה ועם מלטה והכשירו ליצוא תוצרת חקלאית שגידלו. הרמב"ם, באחד ממכתביו לבנו, התייחס ליישוב היהודי בג'רבה, ציין את אדיקותם הרבה של היהודים באי ואת מנהגיהם הקרובים למנהגי הקראים . בשלהי המאה ה-17 הגיע לג'רבה ממרוקו החכם ר' שלמה פרץ, ייסד ישיבה במקום ועשה אותה למרכז תורה. מאז הייתה ג'רבה לעיר של רבנים וסופרים, בהם ר' שאול הכהן בעל "לחם הביכורים", והשפעתם הלכה וגדלה עם הזמן. לאחר כינון חסות צרפת בשנת 1881 וחדירת ההשפעה הצרפתית לקהילות היהודיות בתוניסיה, התנגדו הרבנים בג'רבה להקמת בית ספר מטעם חברת "אליאנס" אשר יכלול גם לימודי חול. וכנגד, באותה תקופה פרחו ורבו "חדרים" ו"תלמוד תורה" במקום. בשנת 1943 הקים דוד קדושים בית ספר ללימוד עברית, היסטוריה, ידיעת הארץ, חשבון וכו' לבנים ולבנות בנפרד בשם "דבר עברית" ששמו השתנה ל"תורה וחינוך" וניהלו עד פטירתו בשנת 2016. ב-1912 הוקם בית דפוס עברי "בית הדפוס הציוני" בו הודפסו מאות ספרים לשימוש יהודי ג'רבה ויהודי צפון אפריקה כולה.
יהודי ג'רבה נחשבים שמרנים ואדוקים מאוד בדתם. אדיקותם הדתית של יהודי ג'רבה הביאה לכך שבמאות השנים האחרונות הפך האי לאחד מן המוקדים היהודיים הרוחניים הידועים בכל צפון אפריקה. עד כדי כך שהיו שכינו את ג'רבה "ירושלים דאפריקה". כך למשל, בית הכנסת העתיק שם - נעשה למרכז עלייה לרגל עבור כל יהודי היבשת. בנוסף, האי נעשה לאחד ממרכזי הדפוס העברי, מן החשובים ביותר של אפריקה, בו נדפסו במרוצת מאה השנים האחרונות רבבות ספרי קודש - גם לשירותם של שאר יהודי צפון-אפריקה.
אישים בולטים.
באי ג'רבה פעלו רבנים גדולים ורבים במשך הדורות, אשר תרמו ליצירת המורשת העתיקה והמפוארת של המקום. בהם: הרב שלמה פרץ ונכדו הרב אהרן פרץ, הרב יצחק חדאד, הרב שאול הכהן, הרב רחמים חורי, הרב דוד עידאן, הרב סאסי הכהן, הרב משה זקן מאזוז, הרב כלפון משה הכהן, הרב חיים חורי, הרב דוד (דידו) הכהן, הרב רחמים חי חויתה הכהן, הרב משה עידן, הרב מצליח מאזוז (אביו של הרב מאיר מאזוז), הרב שלמה מאזוז הרב חכם יצחק חי טייב לא מת ועוד רבים וטובים. בישראל רבני הקהילה הבולטים הם ראש הישיבה הרב מאיר מאזוז וזקן חכמי תוניס וג'רבה הרב דן מרדכי הכהן
בית הכנסת אל-גריבה.
בית הכנסת "אל-גריבה" נמצא כ-1 ק"מ מ"חארה אל זגירה", הרובע הקטן באי ג'רבה. זהו בית הכנסת הנודע ביותר מבין עשרים בתי כנסת ובתי תפילה שפעלו בכפרים היהודיים בג'רבה בתחילת שנות החמישים של המאה העשרים, כשהייתה הקהילה היהודית בשיא פריחתה. ב"חארה אל זגירה" עצמו ישנם חמישה בתי תפילה נוספים המכונים ישיבות, אולם ספרי התורה נשמרו רק ב"אל-גריבה" בהוראת הרבנים בסוף המאה ה-19, מתוך רצון לשמור על מעמדו של בית הכנסת. בשבתות נפגשת כל הקהילה היהודית מ"חארה אל זגירה" בבית הכנסת והכל מוקירים לו כבוד רב. פירוש שמו של בית הכנסת הוא "המופלא" או "המוזר" בערבית, והוא מבטא את מעמדו המיוחד של בית הכנסת "אל גריבה" במסורת יהודי תוניסיה. בית הכנסת מושך אליו (עד היום) קהל רב של מתפללים. ובל"ג בעומר עורכים בו באופן קבוע הילולה רבת משתתפים.
מנהגי הקהילה.
לקהילה היהודית באי מנהגים רבים ומגוונים, אשר את חלקם ממשיכים בני הקהילה לקיים באדיקות גם בישראל. דוגמאות למנהגים שונים :
מנהגי חתונה
טקס החינה - בליל החינה נוהגת אם החתן להגיש לכלה “שישתא אלחנה”- סלסלת נצרים רחבה ובה שבעה זוגות נעליים לכל אירוע - החל מנעלי בית ונעליים למקווה ועד נעליים ליום יום ונעלי ערב. ובנוסף - מלוא תכשיטים, בשמים ומטפחות ראש. זוהי מסורת ייחודית ביותר.
החינה מתחילה בתהלוכת סלסילות על ראשיהן של בנות המוזמנים, “תהלוכת הנדוניה”, אותן מובילות אם הכלה ואם החתן הנושאות נרות גדולים דלוקים “תהלוכת הנרות”, כסמל לאור שיאיר את חיי הנישואין של בני הזוג. אם החתן תצויד בכלי הנושא בתוכו “בכור” קטורת מסורתית לגירוש רוחות רעות. על יד הכלה נמרחת עיסת החינה והיא מניחה ממנה על ידי האורחים כסגולה לזיווג וחיים טובים.
בעבר נהגו לעטר את ידיה ורגליה של הכלה ולחבוש אותן למשך יממה שלמה. למחרת, כשהיו מורידים את התחבושות היו מופיעים הקישוטים והעיטורים כמעין קעקועים עשירים ומלאי חן. הבגדים בחינה התוניסאית ססגוניים ומפוארים. לראשם של בני הזוג חובשים כובעים בצבעי ארגמן מעוטרים בקישוטי זהב.
יחסי השכנות.
יחסי הקהילה היהודית עם שכניה המוסלמים היו חיוביים ברובם, שני הצדדים הכירו בכך שלא יוכלו להתקיים על האי ללא עזרה הדדית. ועדיין, לעיתים סבלו תושבים יהודים מהתנהגות עוינת מצד חלק (קטן) מהמוסלמים. אירוע חבלני משמעותי התרחש בשנת 2002, בו פוּצצה מכונית תופת בסמוך לבית הכנסת אלגריבה באי בזמן הילולת ל"ג בעומר. אירוע זה התרחש על ידי מחבלים שהיו קשורים לארגון אל-קאעידה: לא היו אבדות בנפש לקהילה היהודית עצמה, אך 16 מטיילים גרמניים נהרגו.
ממצאים היסטוריים.
מלבד המסורות הרבות אשר עברו בעל-פה לאורך הדורות, להלן ממצאים אשר מעידים על שורשיה הקדומים של הקהילה היהודית בג'רבה:
קורות הקהילה בתקופת השואה.
רקע כללי.
במסגרת תוכנית "הפתרון הסופי", תכננו הנאצים את חיסול העם היהודי בכל תפוצותיו ולא רק את השמדת יהודי אירופה. תוניסיה הייתה תחת משטר וישי, לאחר נפילת צרפת ב-1940. בימי ממשלת וישי חלה הרעה ביחס השלטונות ליהודים, וזאת למרות העובדה שרוב היהודים באי דחו את השפעת צרפת ונחשבו כנתיני הביי, כמו התושבים הערבים. בנובמבר 1942 כבשו הנאצים את תוניסיה ושלטו בה במשך חודשים אחדים. בתקופת הכיבוש הגרמני הקימו הנאצים יודנראט מקומי, לקחו בני ערובה, החרימו את רכוש היהודים והטילו על הקהילה עונשים כספיים כבדים. הקהילה נדרשה לספק את צורכי הצבא הגרמני. לאחר שישה חודשי כיבוש הושם קץ לרדיפת היהודים. תוניסיה היא המדינה היחידה בצפון-אפריקה בה שרר כיבוש גרמני ישיר. במהלך הכיבוש הגרמני של תוניסיה נרצחו במישרין או מתו מהתנאים הקשים במחנות כ־600 יהודים, מתוך קהילה יהודית שמנתה כ-90,000 איש.
האי ג'רבה.
תחילת פעולת הגרמנים באי.
לאי ג'רבה הגיעו הנאצים דרך לוב, רק בינואר 1943. כבר בימים הראשונים הסתובבו קצינים גרמנים חמושים ברחבי הרובע היהודי הגדול "חארה אל כבירה", כשהם מחפשים ומחרימים את כל מקלטי הרדיו מבתי היהודים. מספר מקלטי הרדיו ברובע היה זעום ביותר, אך אף על פי כן השתדלו הגרמנים לנשל את היהודים מהם לגמרי, בטענה ביטחונית. כעבור מספר ימים נוספים ביקרה משלחת גרמנית בשוק, הפעם מלווה במספר צעירים ערבים, במטרה לקנות יין. הצעירים הערבים הדריכו אותם להגיע לדוכנים של היהודים ובפקודה למלא להם חביות גדולות של יין, כמובן שהדבר נעשה ללא תשלום, בפקודה. מקרים כאלה ועוד התרחשו משך מספר שבועות. פחד ואימה גדולה שררו באי, והיהודים כתגובה בחרו להרבות בתפילה, בלימוד תורה, ובלימוד תהילים על ידי הילדים.
עיקר פעולתם - "שבת הזהב".