בשנות ה-70 סאונות החלו ליצור חללים ל"אווירת פנטזיה" אשר יצרו חוויה אירוטית שמחוץ לסאונה הייתה לא חוקית או מסוכנת:
נורמות ואתיקה של סאונות.
לקוחות בדרך כלל מחלקים את זמנם בין המקלחות, הסאונות והג'קוזי לאזורים המרכזיים של הסאונה. ללקוחות אשר שכרו חדרים יש גישה חופשית לחדרם, כאשר הם משאירים את דלתם פתוחה הדבר מאותת כי הם זמינים לסקס. הדלת הפתוחה יכולה להיות גם הזמנה לאחרים לצפות או להשתתף בפעילות מינית שכבר מתרחשת. כשבחדר נמצא רק אדם אחד הוא יכול לסמן לאחרים במה הוא מעוניין: אם הוא מעוניין שיחדרו אליו אנאלית, הוא לרוב ישכב על בטנו, ואם הוא מעוניין לחדור אנאלית או לקבל מין אוראלי, הוא ישכב על גבו.
בעבר, סאונות שימשו כחלל קהילתי להומואים. גם כיום יש שהולכים לסאונה עם חבריהם על אף שלא מקיימים איתם יחסי מין. בעוד שיש גברים שמדברים אחד עם השני בסאונות, ואף יוצרים חברויות לטווח הרחוק, רבים אחרים מעדיפים שלא לדבר ומעדיפים לשמור על החוויה אנונימית.
התנהגויות סיכוניות.
מחלות מין.
מאמצע שנות ה-80 התחיל לפעול לובי נגד סאונות שהאשים אותן בהפצת מחלות מין שונות ובמיוחד איידס, וגרס כי יש לסגור אותן בשל כך. מנגד הסוציולוג סטאפן או מוריי כתב כי "מעולם לא הייתה הוכחה שמצביעה על כך שהליכה לסאונות היא גורם מסכן לאיידס". הטענה שסאונות לא מפיצות מחלות מין כמו גם הטענה שהן מפיצות - לא הוכחו חד משמעית. כיום ידוע שמחלות מין מועברות בסקס לא מוגן ובחלק מהסאונות התנאי לכניסה הוא התחייבות לסקס בטוח. כמו כן סאונות רבות מספקות קונדומים, כפפות לטקס וחומר סיכה בחינם או בתשלום. כמה מהפעילים נגד סאונות טענו שהצעדים הללו אינם מספקים, במיוחד כאשר לא ניתן לפקח על המגעים המיניים המתרחשים בסאונה. למרות שידעו שסגירת סאונות תוביל אנשים לסיטואציות לא בטוחות או חוקיות בפארקים ציבוריים ובשירותים ציבוריים, הם טענו כי במקומות הללו יהיה קשה יותר לבצע מין אנאלי ואורגיות, שלטענתם, הן פרקטיקות מסוכנות יותר למחלות מין.
אלכוהול וסמים.
בכמה מדינות נאסרה מכירת אלכוהול בסאונות. ברבות מהסאונות נמנע מאנשים שנראים שיכורים להיכנס אך הסאונות לא יכולות לפקח על צריכת הסמים (לרוב אלכוהול, מריחואנה, פופרס וכדומה) של הלקוחות. השימוש בסמים ואלכוהול יכול לגרום לאנשים להתנהג בחוסר זהירות ולהיות מעורבים בסקס לא מוגן.
סטטוס משפטי.
קנדה.
מבצע סבון - פשיטה של משטרת טורונטו נגד ארבע סאונות ב-5 בפברואר 1981 בקנדה. יותר מ-300 גברים נעצרו דבר שהכתיר את הפשיטה כאחד מאירועי המעצר ההמוניים ביותר בקנדה. בסופו של דבר רוב האישומים שנקשרו בפשיטה בוטלו על ידי הרשויות או בתי המשפט אף על פי שכמה בעלי סאונות נקנסו. האירוע היווה נקודת מפנה בהיסטוריה של הקהילה הגאה בקנדה. הפשיטות והמחאה נגדם נחשבות למקבילה למהומות סטונוול בשנת 1969 בעיר ניו יורק שבארצות הברית.
ביקורת.
בקרב הקהילה ההומוסקסואלית ומחוצה לה נמתחה לעיתים קרובות ביקורת על הסאונות ועל מועדוני מין אחרים, בין השאר מסיבות מוסריות ודתיות; רבים בקהילת הלהט"ב רואים בסאונות סימן (או גורם) להתמקדות יתרה במין על חשבון יחסים בין-אישיים אחרים. קולות אחרים בקהילה רואים בסאונות מוסדות לגיטימיים וביטוי לחופש מיני מבורך ואף חתרני.
חאן א-לובאן
חאן א-לובאן (או חָ'ן אֶ-לֻבָּן, לפי מפת ישראל) הוא מבנה חאן בדרך ההר העתיקה ('דרך האבות') מירושלים לשכם (כביש 60), בסמוך ליישוב הערבי לובאן א-שרקיה וצפונית להתנחלות מעלה לבונה. החאן נמצא בתחתית מעלה תלול ומפותל בכביש הישן המכונה 'מעלה לבונה' (כיום הכביש הראשי עוקף מעלה זה, והמעלה משמש רק ככביש גישה ליישוב מעלה לבונה).
החאן שימש כנקודת מנוחה להולכים בדרך, בעיקר בתקופה הממלוכית והעות'מאנית, בה היה החאן תחנה בדרך השיירות ירושלים - דמשק, במרחק של כ־45 ק"מ מצפון לירושלים (מרחק הליכה יומי ממוצע). החאן, היה התחנה האחרונה לפני יום המסע האחרון לירושלים, ובו נהגו ללון בטרם העלייה הקשה ב'מעלה לבונה', ולפני אזור ואדי חרמיה - אזור בו שוטטו שודדי דרכים.
בחאן מעיין נובע, בריכת מים, אורווה גדולה, חצר ומבנה בכניסה.
היסטוריה.
ישנם המזהים את אזור החאן עם בית מיכה, המוזכר בספר שופטים כאתר אכסניה על הדרך הראשית מירושלים צפונה, לפי דברי הגמרא במסכת סנהדרין המזהה אותו כ-3 ק"מ משילה, מרחק המתאים לאזור לובאן בו ממוקם החאן.
על האתר המקראי "גרב", המוזכר כמקומו של מיכה, מובאת השערה על ידי החוקר שמואל קליין שהכוונה לגבעה באזור הנקראת ג'בל ע'רבה (קרי: רורבה), בה נמצאו שרידי יישוב מתקופת בית ראשון ושני. שם הקרוב לשם המקראי גרב.
זאב וילנאי בערך "לובאן שרקיה" באנציקלופדיה "אריאל" מצטט שני תאורים על האתר מהעת החדשה: בראשון מדווח נוסע טורקי בשם אוליה שלאבי בן המאה ה-17 שעבר במקום ב-1616 ומציין כי החאן מרווח מאוד. התיאור השני הוא של 230 אסירים ושבויים יהודים שהובאו למקום מירושלים ב-1917, בעת נסיגת הכוחות הטורקיים מפני הצבא הבריטי בזמן מלחמת העולם הראשונה. גם טל קלאר בספר "לפני אפרים בנימין ומנשה" מביא את הדברים בתמציתיות.
סויוז TMA-12
סויוז TMA-12 (ברוסית: Союз ТМА-12) היא חללית סויוז ששוגרה ב-10 באוקטובר 2007 בשעה 14:16 שעון ישראל מקוסמודרום בייקונור. החללית שוגרה למפגש עם תחנת החלל הבינלאומית כשעל סיפונה 3 אנשי צוות - הקוסמונאוטים אולג קונוננקו וסרגי וולקוב וכן האישה הקוריאנית הראשונה בחלל והאישה האסייתית השנייה בחלל - אי סו-יון. שני אסטרונאוטים נותרו בתחנת החלל והצטרפו לצוות ה-17 שלה, והאסטרונאוטית הדרום-קוריאנית חזרה עם הצוות ה-16 של תחנת החלל על גבי החללית סויוז TMA-11 שהייתה מחוברת לתחנה מהמשימה הקודמת. סויוז TMA-12 נשארה מחוברת לתחנת החלל עד ה-25 באוקטובר 2008.
הצוות.
צוות ששוגר:
צוות שחזר:
אלפרד וגנר
אלפרד לותר וֶגֶנֶר (גרמנית: Alfred Lothar Wegener; 1 בנובמבר 1880, ברלין – 2 או 3 בנובמבר 1930, גרינלנד) היה מדען גרמני רב-תחומי שהתפרסם בזכות התאוריה שפיתח על נדידת היבשות.
קריירה.
וגנר למד פיזיקה, אסטרונומיה ומטאורולוגיה בברלין, היידלברג ואינסברוק, וקיבל תואר Ph.D באסטרונומיה מאוניברסיטת הומבולדט בשנת 1905. לאחר לימודיו התעניין במחקר המטאורולוגיה והקלימטולוגיה. וגנר – שנשא לאישה את בתו של המטאורולוג והקלימטולוג המפורסם ולדימיר קפן – היה מחלוצי השימוש בבלונים כדי לעקוב אחרי תנועת מאסות של אוויר. הרצאותיו רוכזו בספר הלימוד הסטנדרטי למטאורולוגיה: "התרמודינמיקה של האטמוספירה" (Thermodynamik der Atmosphäre). וגנר השתתף בכמה משלחות לגרינלנד על מנת לחקור את תנועת האוויר הקוטבי, בעת בה היה עצם קיומו של זרם הסילון שנוי במחלוקת.
במסעו האחרון, בנובמבר של שנת 1930, נעלמו אלפרד וגנר ושותפו ראסמוס וילומסן (Rasmus Villumsen). גופתו של וגנר נמצאה ב-12 במאי 1931, ולפי הסברה נגרם מותו מדום לב בשל מאמץ יתר.
נדידת היבשות.
תוך כדי חיפוש בספרייה של אוניברסיטת מרבורג, שם לימד ב-1911, וגנר שם לב להופעת מאובנים זהים בשכבות גאולוגיות המופרדות על ידי אוקיינוסים. ההסבר המקובל בזמנו היה קיומם של גשרים יבשתיים קדומים בין היבשות, באמצעותם עברו בעלי חיים וצמחייה בין יבשות שמקומן קבוע. וגנר לא השתכנע מהסבר זה, והאמין כי היבשות עצמן נפרדו מיבשת-על ענקית ונסחפו הרחק זו מזו לפני 225 מיליון שנה. בתאוריית נדידת היבשות שלו נשען וגנר על ראיות תומכות: מאובנים, אקלים ותוואי קרקע דוגמת שרשרות הרים באפריקה ובאמריקה הדרומית, שדות פחם באירופה שתאמו שדות דומים באמריקה הצפונית ובזואוגאוגרפיה ובביוגאוגרפיה של אלפרד וולאס. וגנר שם לב שמאובני זוחלים כמו מזוזאורוס וליסטרוזאורוס נמצאו במקומות המופרדים היום על ידי אוקיינוסים. מאחר שאף אחד מבעלי חיים אלה לא היה מסוגל לשחות מרחק כה גדול, הסיק וגנר שהם חיו פעם על יבשת אחת שנפרדה.
וגנר פרסם בפומבי את תאוריית נדידת היבשות בכנס של החברה הגרמנית לגאולוגיה ב-6 בינואר 1912.
בשנת 1915 התפרסם ספרו "מקור היבשות והאוקיינוסים" בו כלל את רעיון קיומה של יבשת על גדולה, ובמהדורות מאוחרות יותר אף העניק לה שם: פנגיאה. בשלב זה כבר נתמך בראיות ממספר תחומי ידע לחיזוק טענותיו. מהדורות מורחבות בשנות ה-20 של המאה ה-20 הציגו עוד ועוד ראיות נצברות. המהדורה האחרונה, שפורסמה זמן קצר לפני מותו, חשפה את התגלית החשובה שככל שאוקיינוסים רדודים יותר, הם צעירים יותר מבחינה גאולוגית.
תאוריית הכוח הצנטריפוגלי.
תאוריית נדידת היבשות של וגנר נשענה על הטענה כי כוחות צנטריפוגליים הניעו את היבשות הכבדות לכיוון קו המשווה. הוא סבר שהאינרציה מן התנועה הצנטריפוגלית ביחד עם דחף הגאות ביבשות (שנגרם על ידי משיכה כבידתית של השמש והירח), מסבירים את התרחקותן של היבשות זו מזו.
בסופו של דבר, ועל אף הישענותו על ראיות מדעיות, התבררה טענה זו של וגנר כשגויה.
תגובות.