השקפות היסטוריציסטיות המזהות תבניות אלוהיות בהיסטוריה קיימות גם ביהדות. הרב קוק, למשל, במאמרו "למהלך האידיאות בישראל" רואה את מהלך המאורעות כרצף של מאורעות ערכיים המעצבים את המציאות הריאלית, כיחידה אורגנית אחת.
התפישות ההיסטוריציסטיות לא נעלמו. ניתן למצוא אותן בצורה בולטת (אף כי בניסוחים המרככים את הממד המיסטי של ההיסטוריציזם) בתאוריות המיוחסות לימין הפוליטי כמו "קץ ההיסטוריה" של פרנסיס פוקויאמה או "התנגשות הציביליזציות" של סמואל הנטינגטון. זרמים פוסט-מרקסיסטים שונים, לעומתם, רואים התנגשות לא בין ציוויליזציות, לאומים או דתות, אלא התנגשות פנימית, עולמית, בין מעמדות: גברים ונשים, לבנים ושחורים, עולם ראשון ועולם שלישי.
ניתוח שפתו של ההיסטוריון.
אחד הכלים שבהם משתמשים הפילוסופים לחקר ההיסטוריה הוא ניתוח שפתו של ההיסטוריון. הם בודקים את שדה הסימנים הסמנטיים של ההיסטוריון, את המילים, המונחים והמושגים שבהם משתמש ההיסטוריון, הן לתיאור ההיסטוריה והן לתיאור עבודת ההיסטוריונים. כלומר, הפילוסופים של ההיסטוריה מעניקים לסימנים הסמנטיים משמעות רבה ביחס להקשרים שונים. ומהם הם לומדים על גישתו של ההיסטוריון ועל תפישת עולמו.
ההנהרה כוללת תיאור של שפת ההיסטוריונים, וגם הערכה שלה.
מכאן, שהפילוסופיה של ההיסטוריה יוצרת דגם של דרכי ההסבר הנהוגות בהיסטוריה, שמהווה גם מודל לחיקוי להסברים היסטוריים נוספים. מובן שדגם זה אינו מחייב את ההיסטוריונים, אולם יש בו כדי להאיר את דרכו של ההיסטוריון, לבאר לו את מניעיו ולגרום לו לחשוב מדוע בחר בדרך אחת ולא באחרת.
שאלות מתודולוגיות.
שאלות מתודולוגיות בפילוסופיה של ההיסטוריה עוסקות בשיטת המחקר והכתיבה הראויה של ההיסטוריון.
אחת השאלות המתודולוגיות היא שאלת יחידת המחקר הנכונה לכתיבה היסטורית. יש היסטוריונים דוגמת ארנולד טוינבי העוסקים בעלייתן ונפילתן של תרבויות שלמות, אחרים מתמקדים במדינות מסוימות, או בעיר מסוימת, בלי התייחסות מרובה לרקע הכללי. הדבר נכון גם לגבי העיסוק בתחומים מובחנים של היסטוריה כמו היסטוריה פוליטית או צבאית, תוך התעלמות, בקווים כלליים, מהיסטוריה חברתית או כלכלית.
שאלה זו קשורה קשר הדוק לשאלות מטאפיזיות שבהן עוסקת הפילוסופיה הספקולטיבית של ההיסטוריה, משום שהתמקדות ביחידת מחקר מסוימת מניחה לעיתים שיש לה תפקיד סיבתי בחילול מאורעות היסטוריים או מעמד אונטולוגי מיוחד.
זכרון חיסוני
חיל הנחתים של ארצות הברית
חיל הנחתים של ארצות הברית (באנגלית: United States Marine Corps-USMC) הוא אחת הזרועות בכוחות המזוינים של ארצות הברית. מטרתו המקורית הייתה התמחות בלחימת חיל רגלים ימית (הגנה על ספינות ותקיפתן) ולוחמה אמפיבית (נחיתה מהים). החיל כפוף למחלקת הצי של ארצות הברית, בדומה לחיל הים. נכון לשנת 2017 משרתים בו 182,000 חיילים בשירות סדיר ו-38,500 חיילים בשירות מילואים.
המוטו של החיל הוא SEMPER FIDELIS (בתרגום מלטינית: תמיד נאמן).
היסטוריה.
החיל נוסד ב-10 בנובמבר 1775, במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית, בהחלטת הקונגרס הקונטיננטלי. גיוס הנחתים הראשונים נערך בעיר פילדלפיה, והם הוצבו על ספינות חיל הים. יחידת הנחתים פורקה אחרי סיום המלחמה באפריל 1783, והוקמה מחדש ב-11 ביולי 1798.
הנחתים השתתפו במלחמות נגד שודדי ים בים התיכון, במה שהאמריקאים מכנים המלחמות הברבריות, ובמלחמות טריפולי (הראשונה 1801–1805 והשנייה 1815). מכאן המשפט בהמנון חיל הנחתים "לחופי טריפולי".
הנחתים השתתפו במלחמת ארצות הברית–מקסיקו בשנים 1846–1848, ובמידה פחותה גם במלחמת האזרחים האמריקנית בשנים 1861–1865. בסוף המאה ה-19 החיל פעל בקוריאה, קובה, הפיליפינים וסין. בתחילת המאה ה-20 החיל פעל במרכז אמריקה, והתמחה בלחימת גרילה.
במלחמת העולם הראשונה החיל פעל בעיקר בצרפת, ונחשב ליחידה המצליחה ביותר של הצבא האמריקני. החיילים הגרמנים, שהתרשמו מלחימתם של הנחתים, כינו אותם "כלבי השטן" - כינוי שהנחתים אימצו בגאווה.
במלחמת העולם השנייה החיל פעל בעיקר בזירת האוקיינוס השקט, נגד הצבא היפני. במהלך המלחמה מבנה החיל התרחב, משתי חטיבות בלבד לשש דיוויזיות חיל רגלים וחמש כנפות, עם 132 טייסות אוויר. הקרבות הקשים ביותר של החיל במלחמה נערכו באיים גואדלקנל, איוו ג'ימה ואוקינאווה. אחרי המלחמה, שתי דיוויזיות פורקו.
במלחמת קוריאה החיל פעל לצד צבא היבשה, ולחם בהצלחה נגד כוחות הצבא הסיני שחדרו לקוריאה, עד שנאלץ לסגת.
במלחמת וייטנאם החיל לחם בקרבות רבים, לרבות הקרבות בדה נאנג ובקה-סאן. הנחתים היו בין הכוחות הראשונים שהוצבו בווייטנאם, והאחרונים שעזבו את המדינה, אחרי פינוי השגרירות האמריקנית בעיר סייגון.
ב-23 באוקטובר 1983 הותקפו מגורי הנחתים בעיר ביירות בלבנון - באירוע, שהוביל ליציאת האמריקנים מלבנון, נהרגו 241 אמריקנים. במלחמת המפרץ הנחתים שיחררו את כווית מהכיבוש העיראקי, ובשנת 1995 כוח של החיל חילץ את טייס חיל האוויר סקוט או'גריידי, שנאלץ לנטוש את מטוסו מעל בוסניה.
החל ממרץ 2003, השתתף החיל באופן משמעותי בלחימה, במסגרת מלחמת עיראק. בין השאר, החיל הוביל את התקיפות בעיר פלוג'ה בשנת 2004.
יחידות עיקריות.
כנפות אוויר:
כל כנף מקבילה לדיוויזיה ומורכבת משלושה להקים (מקבילים לרגימנט), בכל להק שלוש טייסות בהן כ-24 כלי טיס.
החיל מפעיל מטוסי קרב מדגם F-35 לייטנינג II, F/A-18 והארייר II, מטוסי תובלה מדגם הרקולס, מטוסי לוחמה אלקטרונית מדגם EA-6B, מסוקי קרב מדגם סופר-קוברה, מסוקי סער ותובלה מדגם בל UH-1 אירוקוי, סי סטאליון, סי קינג, בל-בואינג V-22 ובלק הוק וכלי טיס בלתי מאוישים (כטב"מ).
דיוויזיות חיל רגלים:
בסיס האימונים המרכזי של החיל נמצא בקוונטיקו שבוירג'יניה, ומשמש גם את ה-FBI וה-DEA.
נוסף על כך משויכת לחיל תזמורת חיל הנחתים של ארצות הברית, המהווה את התזמורת הנשיאותית הרשמית.
כוחות משימה.
החיל מרכיב כוחות משימה עצמאיים בשלושה גדלים עיקריים, בהתאם למשימות. כל כוח מכונה "כוח משימה אווירי-קרקעי" (MAGTF בקיצור), ומורכב מארבע יחידות - יחידת פיקוד, יחידות קרב קרקעית (רגלים, שריון, תותחנים, הנדסה קרבית ויחידות מיוחדות), יחידת קרב אווירית (מטוסים ומסוקים) ויחידה תומכת לחימה (קשר, חימוש, רפואה, תחזוקה ועוד). ארבע היחידות העיקריות היבשתיות הן חיל רגלים, חיל הנדסה קרבית, חיל תותחנים וחיל שריון.
אמצעי לחימה.
חיל הנחתים של ארצות הברית מפעיל מגוון אמצעי לחימה בהם נשק קל, כלי רכב ורכב קרבי משוריין, ארטילריה קלה, כלי שיט וכלי טיס.
תרגילים.
פגיון ירוק, הוא תרגיל צבאי בן חמישה ימים הנערך מדי שנה במרכז הלחימה הקרקעית של חיל הנחתים.
ז'ורז' מנדל
ז'ורז' מַנדֵל (בצרפתית: Georges Mandel; 5 ביוני 1885 - 7 ביולי 1944) היה מדינאי צרפתי יהודי. נרצח על ידי אנשי המיליציה הצרפתית של ז'וזף דארנן.
ביוגרפיה.
מנדל נולד במחוז איוולין שבצרפת בשם לואי ז'ורז' רוטשילד (Louis George Rothschild), למשפחה יהודית בעלת הכרה לאומית צרפתית אשר נמלטה מאלזס עם כיבושה בידי גרמניה במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1871. בנעוריו, הושפע מנדל מפרשת דרייפוס, אשר חיזקה בלִבו הן את ההכרה היהודית והן את הלאומיות הצרפתית.
מנדל החל לעבוד כעיתונאי בעיתון "ל'אורור", עיתונו של ז'ורז' קלמנסו, שבו פרסם אמיל זולא את מאמרו המפורסם "אני מאשים...!". שם גם נתן לעצמו את שם העט "ז'ורז' מנדל", על מנת שלא יזוהה עם משפחת הבנקאים רוטשילד (אשר אכן לא הייתה לו אליהם קרבת דם); השם מנדל הוא שם נעוריה של אמו.
בשנת 1906 החל לעבוד כעוזרו האישי של ז'ורז' קלמנסו, אשר הפך בשנת 1917 לראש ממשלתה של צרפת. הוא שימש כראש קבינט המלחמה של קלמנסו, שכונה "הנמר", בתקופה קריטית ביותר במלחמת העולם הראשונה. רבים מייחסים לו תרומה ניכרת לניצחונה של צרפת במלחמה, להישגיה בשלב זה, ולעמידתו הנחושה של קלמנסו. כשלישו הקרוב וידידו האישי למד מנדל מעוז רוחו של קלמנסו, וגם קיבל מן היוקרה שייחסו לו הצרפתים. במצעד הניצחון בפריז ב-14 ביולי 1919 ליווה מנדל את קלמנסו וישב לצידו על הבמה הממלכתית, לצִדם של הנשיא ריימון פואנקרה והמרשלים ז'ופר ופוש.
בשנת 1919 נבחר מנדל לבית הנבחרים מטעם ז'ירונד, והחל בקריירה פוליטית עצמאית. קלמנסו אמר עליו:
מנדל, שהיה מהבלתי תלויים באגף הימין של הפרלמנט, כיהן כשר הדואר בין השנים 1934–1935, תפקיד שבו זכה לפקח על עלייתו לאוויר של השידור הראשון של הטלוויזיה הצרפתית ב-26 באפריל 1935. בהמשך, לאחר נפילת ממשלת "החזית העממית", כיהן כשר המושבות בין השנים 1938–1940. מנדל יזם הגברת הגיוס לצבא של תושבי המושבות ובין השאר יזם הבאת כוחות צבא של שחורים מהמושבות באפריקה להגנת צרפת, בשנת 1938.
מתחילת שנות השלושים היה קולו של מנדל בין הקולות היחידים באירופה אשר התריעו מפני סכנת הנאציזם והתחמשותה מחדש של גרמניה. עוד בנובמבר 1933, פחות משנה לאחר עליית היטלר לשלטון, הפיץ מנדל עלון המתריע מפני הסכנה, שנראתה אז לרבים רחוקה ומעורפלת; בצרפת של שנות השלושים היה זה קול קורא במדבר. מנדל היה תומך נלהב בכינון ברית צבאית עם ברית המועצות. הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ואירועי הסכם מינכן טרפו את קלפיו, אך הוא נותר מתנגד קולני לנאציזם, וממחנה "התקיפים" בממשלות שבהן מספר התבוסתנים, אשר ראו בהיטלר לא סכנה שיש להישמר ממנה אלא כוח שיש לחבור אליו, גדל בהם והלך.
במלחמת העולם השנייה.