מערך חלוקת הבתים הנוכחי בעונה הסדירה פועל מאז פתיחתה של עונת , כאשר שארלוט הורנטס החלה לשחק כקבוצת ה-NBA השלושים. בעקבות כך, הוכרחה ניו אורלינס הורנטס לעבור מהבית המרכזי שבמזרח אל הבית החדש שנוצר, הדרום-מערבי שבמערב.
בדומה לשאר הליגות המקצועיות בארצות הברית ובקנדה, היא מורכבת מקבוצות זכייניות קבועות ואין יורדות או עולות מליגות משנה. קבוצות שמסיימות במקומות האחרונים הן בעלות סיכוי גבוה יותר לזכות בהגרלה על הבחירות הראשונות בדראפט ה-NBA, מה שמעניק להן יתרון ואף גורם לאיבוד מחוזקן של קבוצות חלשות באופן מכוון לקראת סיום העונה. כלפי הנהלת ה-NBA והקומישנר אדם סילבר בפרט הוטחה ביקורת על השיטה.
מדי עונה מקיימת הליגה את אירוע סוף-שבוע האולסטאר ב-NBA.
מערב.
הבית הצפון מערבי.
הבית הצפון מערבי כולל את קבוצות דנוור נאגטס, מינסוטה טימברוולבס ויוטה ג'אז שהגיעו כולן מהבית המערב-תיכוני (שלא קיים כיום); ואת קבוצות פורטלנד טרייל בלייזרס ואוקלהומה סיטי ת'אנדר (לשעבר סיאטל סופרסוניקס) שהגיעו מהבית הפאסיפי. אלופת הבית בעונת החניכה שלו הייתה אוקלהומה סיטי, יוטה ג'אז היא הזוכה הנוכחית (2018). בהגרלת דראפט ה-NBA 2007, פורטלנד בלייזרס וסיאטל סופרסוניקס זכו בשתי הבחירות הראשונות, בהתאמה. פורטלנד בחרה את גרג אודן וסיאטל בחרה את קווין דוראנט, והדראפט סייע לחידוש היריבות בבית הצפון מערבי בין שתי הקבוצות.
הבית הפסיפי.
הבית הפסיפי כולל את קבוצות גולדן סטייט ווריורס, לוס אנג'לס קליפרס, לוס אנג'לס לייקרס, פיניקס סאנס וסקרמנטו קינגס. כל חמש הקבוצות היו בבית זה לפני שפורטלנד וסיאטל עברו לבית הצפון מערבי החדש. בניגוד לבתים אחרים, הבית הפסיפי הוא ותיק בליגה ופעיל מאז 1970.
הבית הדרום מערבי.
הבית הדרום מערבי הוא באופן מוטל בספק הבית החזק ביותר בליגה. דאלאס מאבריקס, יוסטון רוקטס, ממפיס גריזליס, וסן אנטוניו ספרס באות כולן מהבית המערב-תיכוני שלא קיים כיום, וניו אורלינס פליקנס באה מהבית המרכזי שבאזור המזרחי (ההורנטס חזרו כאשר הם שיחקו בשארלוט, והם אף שיחקו במשך עונה אחת בבית המערב-תיכוני). סן אנטוניו ספרס היא בעלת מספר הזכיות הגבוה ביותר בראשות הבית, לאחר שהיא עשתה זאת ברציפות בעונות 2004/2005 ו-. יוסטון רוקטס היא הזוכה הנוכחית (2018).
מזרח.
הבית האטלנטי.
פילדלפיה 76', ניו יורק ניקס, ברוקלין נטס ובוסטון סלטיקס היו בין שבע הקבוצות בבית האטלנטי, לפני האיחוד שהביא את טורונטו ראפטורס לבית ושלח את מיאמי היט, אורלנדו מג'יק ווושינגטון ויזארדס לבית הדרום מזרחי החדש. הבית היה פעיל מאז המבנה הישן של ה-NBA ונוסד ב-1970, הזוכה הנוכחית היא טורונטו ראפטורס (2019) ובעלת הזכיות הרבות ביותר היא בוסטון סלטיקס (21 זכיות).
הבית המרכזי.
הבית המרכזי פעיל מאז 1970 בפורמט הישן של ה-NBA, ועבר שינוי עם הגעת הפורמט החדש ב-2004. דטרויט פיסטונס זכתה באליפות הבית המרכזי ברציפות בעונות , , ו-. לפני שינוי החלוקה הבית היה מורכב מקבוצות קליבלנד קאבלירס, דטרויט פיסטונס, שיקגו בולס, מילווקי באקס ו אינדיאנה פייסרס שחברות בו גם כיום, וכמו כן טורונטו ראפטורס, אטלנטה הוקס וניו אורלינס הורנטס. הבית הוזכר כאחד מהחזקים ביותר ב-NBA, כאשר ב-2006 כל חמש הקבוצות בו העפילו למשחקי הפלייאוף. אלופת הבית הנוכחית היא מילווקי באקס, והקבוצה שזכתה בתוארי אלופת הבית מספר הפעמים הרב ביותר היא דטרויט פיסטונס (9 זכיות).
מלבד "הבית המרכזי" שקיים כיום, הוקם בית מרכזי שהורכב מקבוצות אחרות בעונת , כאשר מיניאפוליס לייקרס (כיום לוס אנג'לס) זכתה אחרונה באליפות הבית. הבית המרכזי הישן לא זהה לבית המרכזי הנוכחי.
הבית הדרום מזרחי.
הבית הדרום מזרחי נוצר כאשר שארלוט בובקאטס נכנסה ל-NBA כקבוצה מורחבת ב-2004. וושינגטון ויזארדס, מיאמי היט ואורלנדו מג'יק הגיעו מהבית האטלנטי הישן, ואטלנטה הוקס הגיעה מהבית המרכזי הישן.
בית אלפין
בית אלפין (באנגלית: House of Alpin) הוא השם הניתן למלכים שמלכו בממלכת הפיקטים ובממלכת אלבה מאז עלייתו לשלטון של קנת' מק אלפין בשנת 840 ועד מותו של מלקולם השני, מלך סקוטלנד בשנת 1034.
אין מדובר בבית מלוכה בו עוברת הירושה לבן הבכור, אלא בבני משפחה שמלכו אחד אחרי השני, ולא בהכרח בהתאם לכלל ירושת הבן הבכור (שיטת הטריסטריה - שהביאה לסכסוכי ירושה רבים ולמלחמת אזרחים). מקור המשפחה אינו ברור, ויש חוקרים הסבורים שמדובר במשפחת המלוכה של דאל ריאטה שעלתה לשלטון גם בממלכת הפיקטים לאחר מותו של אאוגאנאן.
המלכים הראשונים המשויכים לבית זה נשאו את התואר "מלכי הפיקטים" ורק השלישי שבהם קונסטנטין מק קנת נחשב לאחרון מבין מלכי הפיקטים. לאחר מותו נעשה שימוש בתואר "מלכי אלבה".
לאחר מותו של מלקולם מק קנת בלא יורשים עלה לשלטון בית דאנקלד - אף הוא בית משפחה הקשור לבית אלפין (מצאצאיו של קנת הראשון).
עוני בהודו
הודו סובלת מבעיית עוני חריפה. לפי הערכות של הבנק העולמי החדש, המבוססים על נתונים מ-2005, יש בהודו 456 מיליון איש (41.6% מהאוכלוסייה) המוגדרים עניים. הגדרת העוני במדינה זאת היא משכורת של פחות מ-1.25 דולר ליום (לפי שווי כוח קנייה). 24.3% מהאוכלוסייה הרוויחו פחות מדולר אמריקני אחד ליום ב-2005, ירידה לעומת 33.3% ב-1990. עוד מעריך הבנק העולמי, שכ-33% מהעניים בעולם חיים בהודו. בסך הכל 75.6% מהאוכלוסייה שם, או 828 מיליון איש, חיים מפחות מ-2 דולר ליום, זאת לעומת 72.2% בתנאים אלו באפריקה שמדרום לסהרה.
מנגד, ועדת התכנון הלאומית של הודו בוחנת את הדברים על פי קריטריונים משלה, ולפי הערכותיה בשנתון 2004–2005, כ-27.5% מהאוכלוסייה שם חיה מתחת לקו העוני, וזאת ירידה בשיעור העוני לעומת 51.3% בשנתון 1977–1978, ו-36% בשנתון 1993-94. המספר 27.5% הוא מספר "רגיש" בכל הנוגע לשיטות הסקירה והמדידה שמשתמשים בהן. למשל דו"ח אחד נותן את המספר הזה של 27.5%, בעוד שדו"ח אחר מדבר על 21.8%. המקור לנתונים אלה הוא הסבב (Round) ה-61 של סקר המדגם הלאומי (National Sample Survey) והקריטריון שלפיו בוצע הסקר היה של 356.35 רופי הודי לאזורים הכפריים, ו-538.60 לאזורים העירוניים. רוב המשיבים לסקר זה היו עובדים המקבלים שכר יומי, בעלי עסקים עצמאיים זעירים או המנהלים עצמאית את משק ביתם, ופועלים שאין ברשותם קרקע או נדל"ן. אף על פי שהכלכלה ההודית גדלה בצורה הדרגתית בשני העשורים האחרונים, אופן הגידול היה בלתי שווה כאשר נמדד על פי מגזרי אוכלוסייה שונים, מעמדות חברתיים, מגזרים כלכליים, אזורים גאוגרפיים ואזורים כפריים ועירוניים.
חלוקת העושר בהודו איננה מאוזנת. 10% בעלי ההכנסות הגבוהות ביותר נהנים מ-33% מההכנסות הכלליות. למרות ההתקדמות הכלכלית שהושגה, כרבע מהאוכלוסייה (25%) משתכר יותר מקו העוני של 0.40% ליום. דו"ח משנת 2007 שערך ה-NCEUS (הוועדה הלאומית ליזמות בסקטור הבלתי מאורגן: Enterprises in the Unorganized Sector) גילה כי 25% מההודים, או 236 מיליון בני אדם, חיו אז על פחות מ-20 רופיות ליום. רובם של אלה עובדים במגזר העבודה הציבורי, או שהם מובטלים, או מתפרנסים מהביטוח הלאומי של הודו, ובכל מקרה חיים בתנאים של דלות מחפירה.
הפער במצב האי שוויון בחלוקת ההכנסות בהודו הולך וגדל (32.5 במדד ג'יני בשנתון 99-2000). כמו כן בהודו השיעור הגבוה ביותר בעולם של תת-תזונה בקרב ילדים בני שלוש ומטה: כ-46% ב-2007.
הגורמים לעושר בהודו.
קיימות לפחות שתי אסכולות מחשבה המנסות להסביר את מצב העושר החמור בהודו.
התפיסה ההתפתחותית.
ג'ווהרלל נהרו ציין פעם אבחנה שלו, שלפיה: "ניכר בעליל שהחלקים העשירים ביותר בהודו כיום הם אלה שהיו זמן ממושך ביותר תחת שלטון בריטי" (ללא מראה מקום). הכלכלה ההודית עברה תהליך מכוון של דה-תיעוש (deindustrialization), שהשלכותיו היו חמורות. זאת עקב הפרטות מטעם הכוחות הקולוניאליים, תקנות מחמירות, מכסי מגן שהוטלו על טובין מתוצרת הודית או שעברו השבחה כלשהי בהודו, מיסים, והפקעות. ב-1830 17.6% מהייצור התעשייתי העולמי בא מהודו, לעומת 9.5% מבריטניה, ואילו בשנת 1900 חלקה של הודו ירד ל-1.7% לעומת 18.5% של בריטניה (הירידה בשיעור התוצר התעשייתי לנפש הייתה אפילו יותר חדה עקב גידול האוכלוסין).
המדיניות הבריטית בהודו בשילוב עם תנאי מזג האוויר הגרועים הביאו להידרדרות המצב, עד כדי רעב המוני, שעל פי מה שעולה מהנתונים העומדים לרשות המחקר כיום, הביא ליותר מ-30 עד 60 מיליון מקרי מוות במושבות ההודיות. מצבורי תבואה בכפרים ובערים נוטרלו, דונמים רבים של קרקעות שקודם לכן שימשו לגידול דגנים ותבואה לייצור מזון הוסבו עתה לצורך גידול כותנה, אופיום, תה ודגנים למטרות ייצוא, שהעיקרית שבהן הייתה הכנה מספוא ומוצרים אחרים להזנת בעלי חיים.
בסיכומו של דבר, הדה-תיעוש (deindustrialization) הידרדרות ושיבוש יחסי המסחר בתוך הארץ, והצרה הבאה ושוב הולכת של רעב ומוות בגלל מעשי אדם היו הדרכים העיקריות שבהן הממשלה הקולוניאלית הרסה את ההתפתחות הכלכלית של הודו וגרמה לעיכוב בה. עיכוב זה עתיד היה להימשך עוד מאות בשנים.
התפיסה הנאו-ליברלית.
בנוסף, קיימים גם כמה גורמים טכניים ישירים יותר:
כמו כן הוצעה גם סיבה שעניינה התרבות השלטת בחברה ההודית: מערכת הקאסטות, שבמסגרתה מיליוני הודים הודרו מכל הזדמנות לחינוך, השגת רכוש, תעסוקה, וכן ספגו מעשים אלימים על כל מה שנתפס כ"חריגה מהגבולות". אנשי הממשל הבריטי עודדו מתן פריווילגיות לנמנים עם קאסטות מסוימות וסייעו להם לקדם מנהגים חברתיים שונים, לפחות עד תחילת המאה ה-20.