בזמן שאביו טקאו פוקודה כיהן כראש הממשלה, בין השנים 1976 ו-1978, יאסואו פוקודה הפך, על יד ג'וניצ'ירו קואיזומי למזכירו הפוליטי האישי. בין השנים 1978 ו-1989 היה מנהל ה"מוסד קינזאי לעניינים פיננסיים". כמו כן, הוא שימש כנאמן שלו מאז 1986.
הקריירה הפוליטית.
פוקודה הציג מועמדות לבית הנבחרים בשנת 1990 וזכה במושב. הוא נבחר ומונה לסגן המנהל של המפלגה הליברלית-דמוקרטית בשנת 1997, ומונה למזכיר הממשלה הראשי של ראש הממשלה דאז יושירו מורי באוקטובר 2000. הוא התפטר מתפקיד מזכיר הממשלה הראשי ב־7 במאי 2004 לאחר שערורייה פוליטית שקשורה הייתה לשיטת הפנסיה היפנית.
פוקודה נחשב לטוען לכתר למנהיגות מפלגתו בשנת 2006 אך ב־21 ביולי החליט לא להגיש מועמדות. שינזו אבה ירש את מקומו של מנהיג המפלגה וראש הממשלה הקודם, ג'וניצ'ירו קואיזומי.
אחת המטרות הפוליטיות הבולטות שלו היה לשים קץ לביקורים המיניסטריאליים למקדש יסוקוני. ביוני 2006 הצטרף פוקודה ל-134 מחוקקים אחרים עם הצעה אלטרנטיבית חילונית למקדש.
מחלוקת.
בהיותו מזכיר הממשלה הראשי של ג'וניצ'ירו קואיזומי נחשפה תקרית האונס סופר פרי. ביוני 2003 העיר פוקודה מספר הערות שנויות במחלוקת בנוגע לקורבנות האונס במהלך דיון שלא לייחוס בהשתתפות עיתונאים, ביניהם הציטוט הבא מעיתון "שוקאן בונשון" (בתרגום חופשי מאנגלית):
בתגובה לציטטה שפורסמה טען פוקודה כי עורכי העיתון עיוותו את הערותיו וכי מעולם לא התכוון להגן על האנס. מאוחר יותר, במהלך דיון פרלמנטרי, אמר שאונס הוא "מעשה פלילי ופשע אכזרי".
מועמדותו לראשות הממשלה.
לאחר התפטרותו של שינזו אבה, ראש הממשלה ה-90 של יפן, בספטמבר 2007, הודיע פוקודה על התמודדותו לראשות מפלגתו אשר צפויה לקבוע את זהות ראש הממשלה לאור העובדה שהיא מהווה רוב בבית הנבחרים. בין תומכיו ניתן למנות את שר החוץ נובוטאקה מצ'ימורו ואת שר האוצר פוקושירו נוקאגה שאף התכוון בתחילה להתמודד בעצמו. יריבו היחיד של פוקודה היה שר החוץ לשעבר טארו אסו שהודה בפומבי בתבוסתו, שבוע לפני הבחירות.
בבחירות הפנימיות של המפלגה ב־23 בספטמבר גבר פוקודה על יריבו: 330 קולות לעומת 197 קולות. לאחר מכן זכה ב-338 קולות בבית הנבחרים, כמאה קולות יותר מהרוב הנדרש. לעומת זאת, בבית היועצים (הבית העליון) נבחר המועמד איצ'ירו אוזאווה, חבר מפלגת האופוזיציה העיקרית ביפן, המפלגה הדמוקרטית, המהווה רוב בבית עליון בתוצאה של 133 קולות לעומת 106 קולות. המחלוקת נפתרה לזכותו של הבית התחתון בהתאם לסעיף 67 לחוקה. פוקודה מונה לראש הממשלה ה-91 של יפן יומיים לאחר מכן, ב־25 בספטמבר 2007 ובאופן רשמי הושבע יחד עם הממשלה שלו על ידי הקיסר אקיהיטו ב־26 בספטמבר.
ראש ממשלה.
שיעורי התמיכה בממשלתו של פוקודה ובו עצמו ירדו במהירות, ושריו הוכתמו במספר שערוריות שחיתות. תפקוד הממשלה נפגע עקב שליטת האופוזיציה בבית העליון של הפרלמנט.
ב־1 באוגוסט 2008 ערך פוקודה סבב מינויים בממשלה, במסגרתו העביר שרים ממשרד אחד לאחר ומינה שרים חדשים. בין היתר החליף את השרים הכלכליים הבכירים: שר האוצר, השר למדיניות כלכלית ושר המסחר.
ב־1 בספטמבר 2008 הודיע פוקודה על התפטרותו.
חאק א-דין הראשון
חאק א-דין הראשון, מבני שושלת וולאשמה, האמיר של יפאט ובנו של עומר וולאשמה. לפי החוקר א.מ. לואיס, הוא "הפנה את ההסתערויות המקוטעות של קודמיו להסתערות של ג'יהאד ראשון נגד החבשים הכופרים".
סולטאן מצרים א-נאסר מוחמד עודד את האמיר חאק א-דין לתקוף את אתיופיה. האמיר לכד את שגרירו של הקיסר האתיופי עמדה ציון הראשון כאשר חזר מקהיר. הלה נדרש בכפייה להתאסלם, אך סירב והוצא להורג.
לפי הספר "הניצחונות האדירים של עמדה ציון קיסר אתיופיה", הידיעה על כך ששגרירו הוצא להורג הכעיסה כל כך את הקיסר, עד שהלה יצא מיד לכיוון יפאט עם עוד שבעה פרשים. בספר נטען שכאשר הגיע לשם, הקיסר טבח גברים רבים מצבא יפאט; צבאו של עמדה ציון צר על בירת יפאט ולקח כשלל כמות ניכרת של זהב, כסף, ארד וגם בגדים.
האמיר הובס מאוחר יותר על ידי הקיסר האתיופי עמדה ציון בשנת 1328.
עמדה ציון הראשון
עמדה ציון
אנרי פרנן דנץ
סאבר א-דין הראשון
סאבר א-דין הראשון מבני שושלת וולאשמה, היה האמיר של יפאט, בנו של עומר וולאשמה ואחיו הצעיר של חאק א-דין הראשון.
סאבר א-דין יצא למלחמה נגד אתיופיה בשנת 1332, אך הפסיד לצבאו של הקיסר האתיופי עמדה ציון. לאחר מכן פלש סאבר א-דין למספר ממלכות מוסלמיות, ביניהן דאווארו ובלה, והביא לסיום העצמאות של הממלכות העצמאיות האדייה, פאטאגאר, ודאווארו.
סאבר א-דין נלכד, יחד עם המלך האידארה מלכה של דאווארו, על ידי עמדה ציון. הקיסר עמדה ציון מינה את אחיו של סאבר א-דין ג'מאל א-דין הראשון לשליטה של יפאט.
פרנן ברודל
דיאוקסין
דיאוקסין (Dioxin) הוא שמן של שתי תרכובות כימיות אורגניות (שהן איזומרים) ואשר המבנה הכימי שלהן מתואר בתרשים.
האיזומרים נקראים dioxinו–1,2 (וגם "o"–dioxin) ו, dioxinו–1,4 (וגם "p"–dioxin). שני הדיאוקסינים הם תרכובות הטרוציקליות שלהן הנוסחה הכימית C4H4O2. האורטו-איזומר dioxinו–1,2 מאוד לא יציב בשל מאפייניו הדומים לעל-תחמוצת. תכונותיו הידועות של&lt; dioxinו–1,4 רשומות בתיבת המידע הסמוכה. שתי התרכובות וכן חומרים אחרים שבבסיסם קיימות תרכובות אלה, רעילות ביותר ודליקות. דיאוקסין הוא אחד הרעלים המשתחררים מההתפרקות הכימית של החומר הפלסטי הנפוץ מאוד PVC כתוצאה מהתיישנותו.
dioxinו–1,4 ניתן לייצר על ידי ציקלואדיציה, כלומר על ידי תגובת דילס-אלדר.
משמעויות אחרות של דיאוקסין.
המילה דיאוקסין יכולה להתייחס גם לתרכובות שלמולקולותיהן יש מבנה שלדי של ליבת דיאוקסין עם קבוצות מולקולות מתמירות צמודה אליה. לדוגמה: dibenzo–p–dioxin היא תרכובת שמבנה מורכב משתי קבוצות-בנזו מחוברות אל טבעת "p"–dioxin כפי שמתואר בתרשים מימין.
מפאת חשיבותם הקיצונית כמזהמים סביבתיים, עושה הספרות המדעית העכשווית שימוש תדיר בשם דיאוקסינים כדי לציין את הנגזרות הכלורידיות של dibenzo–p–dioxin, או יותר במדויק, את הפוליכלורינאטד דיבנזו-פארא-דיאוקסינים (PCDDs – polychlorinated dibenzodioxins). תרכובות ה- PCDDs, אשר יכולות להיות מסווגות במשפחת התרכובות האורגניות ההלוגניות, נצפו כמצטברות בגופם של בני אדם ובעלי חיים וזאת בשל תכונותיהן הליפופיליות והן ידועות כגורמי מומים מולדים (טרטוגניות), משבשות קוד גנטי (מוטגניות) ומסרטנות (קרצינוגניות).
מיחזור מתכות ודיאוקסין.
מיחזור מתכות על ידי שריפת מוצרים הכוללים מתכת וחומרים נוספים כגון: כבלי תקשורת, מכשירי חשמל ביתיים וחלקי מכוניות, גורמת לפליטת כמויות גדולות של דיאוקסין לחלל האוויר, ולזיהום סביבתי חמור.
מרדכי עומר
מרדכי (מוטי) עומר (אפריל 1941 - 10 ביוני 2011) היה מנכ"ל ואוצר ראשי של מוזיאון תל אביב לאמנות ופרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב, יוזם, מקים ומנהל הגלריה האוניברסיטאית לאמנות.
ביוגרפיה.
מרדכי עומר (מוטי בפי כל מקורביו) נולד בחיפה למשפחה דתית. במסגרת העתודה האקדמית למד לימודי התואר הראשון אצל פרופסור משה ברש, בחוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, עוד בטרם נוסד שם החוג לתולדות האמנות. בשרותו בצה"ל שימש כעוזר קצין חינוך פיקודי בגדנ"ע ועם שחרורו הפקיד בידיו ד"ר חיים גמזו, אז מנהל מוזיאון תל אביב, את הקמת "מפעל הנוער", ששכן בבית דיזנגוף (מוזיאון תל אביב), שאותו ריכז בין השנים 1966-1964. בעידודה של האוצרת הראשית של המוזיאון, פולה איכנבאום, יצא לניו-יורק ללימודי תואר שני באוניברסיטת קולומביה, בעזרת מלגה מקרן התרבות אמריקה-ישראל.
לימודים.
באוניברסיטת קולומביה זכה ללמוד אצל מאייר שפירו , מגדולי החוקרים המודרניים של תולדות האמנות, שהשפיע עליו מאוד והטביע את חותמו על אופי מחקריו והבנתו את האמנות. בהמלצת מאייר שפירו התקבל למוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, שם פעל בין השנים 1967 ל-1971 כעוזר מחקר לאחד האוצרים החשובים אז בארצות הברית, רנה דרננקור . בשנת 1971 הוזמן על ידי רוברט גולדווטר , מנהל המוזיאון לאמנות פרימיטיבית בניו יורק, לאצור תערוכת זיכרון לרנה דרננקור, שהתמקדה בעבודתו בתחום האמנות הפרימיטיבית. בהמשך עשה את הדוקטורט באוניברסיטת מזרח אנגליה בנושא "תחושת הסוף בציורים של ויליאם בלייק וויליאם מאלורד טרנר", ואצר מספר תערוכות במוזיאונים שונים באנגליה.
קריירה.
בשנת 1976 חזר לישראל, לאחר שהוצע לו לנהל את מוזיאון תל אביב, אך הדבר לא יצא אז לפועל. הוא השתלב כמרצה לתולדות האומנות בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב, שם כיהן מ-1976 כמרצה בכיר ומ-1986 כפרופסור, עד צאתו לגמלאות בשנת 2009. כמו כן שימש כמרצה ב"בצלאל" ובמוסדות אחרים.
עומר הביא עמו שיטות מחקר ולימוד חדשות, ותפיסות חדשות של האמנות. הוא גידל דור של חוקרי אמנות, שחלקם הפכו אחר כך לחוקרים ידועים ולמרצים בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב וכן במוסדות אקדמיים שונים. הוא יסד את תוכנית לימודי המוזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב, הראשונה מסוגה בארץ, ולימד את תורת כתיבת הקטלוגים ברמה של ספרות מחקרית. עומר זכה למוניטין מקומיים ובינלאומיים בתחום המוזואולוגיה, שבאו לידי ביטוי בעבודתו ובמסלולי הכשרה ייעודיים ואקדמיים שפיתח בתחום. הוא גידל דורות של אוצרים שמכהנים כיום בתפקידי מפתח בגלריות ובמוזיאונים בארץ. כחלק מפעילותו זו, בשנת 1977 הקים את הגלריה האוניברסיטאית באוניברסיטת תל אביב והיה למנהלה, וכן הקים גן פסלים ברחבי האוניברסיטה.