מטרותיו הן: לימוד מעמיק של תולדות ארץ-ישראל וירושלים בהקשרים הרחבים של ההיסטוריה הכללית, ההיסטוריה היהודית וההיסטוריה של המרחב המזרח-תיכוני והים תיכוני.
במסגרת פעילותו, המכון מעניק מלגות ופרסים לחוקרים לצורך קידום המחקר בתולדות ארץ-ישראל ויישובה (בעיקר לדוקטורנטים ופוסט-דוקטורנטים) ומקיים סדנאות חוקרים, ערבי עיון וכנסים מקומיים ובין-לאומיים, לחוקרים ולקהל הרחב.
כמו כן, המכון מוציא לאור ספרים ואת כתבי העת: "קתדרה" ועת-מול".
המכון לחקר ארץ-ישראל ויישובה פועל בשיתוף עם האוניברסיטאות, המכללות וכלל המוסדות האקדמיים בארץ וכן עם גופים אקדמיים מובילים בחו"ל.
ראש המכון הוא פרופ' ריכב רובין וסגנו הוא ד"ר אמנון רמון.
מפעלים לעידוד המחקר.
יד יצחק בן-צבי מעניקה פרסים, מענקים ומלגות לחוקרים על עבודת מחקר, או על חיבורים שהושלמו ונדפסו כספרים. בהם:
קניון (גאולוגיה)
קַנְיוֹן (מספרדית: cañón, צינור) הוא עמק או ערוץ עמוק שגדותיו תלולות ובנויות מצוקים גבוהים וזקופים. בדרך כלל הקניון נחצב באדמה על ידי נחל או נהר אשר להם הוא משמש אפיק.
רוב הקניונים נוצרים על ידי תהליך ארוך של שחיקת הסלע, בדרך כלל על ידי מים. ישנם סלעים העשויים מחומרים קשים יותר מאחרים, ולכן למים לוקח בהם יותר זמן לשחוק את הסלע וליצור צורת ערוץ. כיום, בדרך כלל יש קניונים באזורים יבשים וצחיחים מאוד.
לפעמים נהרות גדולים עוברים דרך קניונים כתוצאה מהתרוממות גאולוגית הדרגתית של הקרקע באזור. דוגמה לנהרות כאלה הם הקולורדו והסנייק בצפון-מערב ארצות הברית.
בדרום-מערב ארצות הברית לקניונים יש חשיבות ארכאולוגית רבה, משום שבסלעיהם ישנן מערות מגורים רבות, שנחצבו בידי אנשים מהתקופה הפרהיסטורית.
נשקי הצבא הרומי
נשקי הצבא האדום
מונטווידאו
מונטווידאו(בספרדית: Montevideo) היא עיר הבירה, הנמל המרכזי, והעיר הגדולה ביותר באורוגוואי. מונטווידאו היא עיר עיקרית באורוגוואי, והעיר היחידה במדינה בעלת למעלה ממיליון תושבים. במונטווידאו ישנו נמל ימי, אחד מהחשובים באמריקה. בעיר נמצאות מצבות זיכרון ומוזיאונים רבים, וכמו כן גם מבנים היסטוריים וכיכרות. על פי מסד נתוני משאבי האנוש, מונטווידאו היא העיר בעלת איכות החיים הגבוהה ביותר באמריקה הלטינית.
נכון לשנת 2014, בעיר מתגוררים 1.95 מיליון תושבים, כ-58% מאוכלוסיית אורוגוואי כולה המונה 3.37 מיליון תושבים, נכון ל-2018.
מקור השם.
לפי אחד הפירושים מקור השם "מונטווידאו" הוא במשפט הפורטוגזי "מונטה וידה או" ("Monte vide eu") - "אני רואה הר".
לפי פירוש אחר, מקור השם במשפט הספרדי שסומן באחת המפות של הספרדים: "Monte VI De Este a Oeste" - "ההר השישי מכיוון מזרח למערב".
שמה המלא של העיר הוא: "סן פליפה אי סנטיאגו דה מונטווידאו" - .
גאוגרפיה.
מונטווידאו ממוקמת בדרומה של אורוגוואי, על גדתו הצפונית של שפך נהר ריו דה לה פלטה, כ-190 ק"מ צפונית לבואנוס איירס, בירת ארגנטינה. שדרת ה-18 ביולי היא העיקרית בעיר, והיא משתרעת מכיכר העצמאות עד לגבול שבין השכונות קורדון ופארק באטל.
היסטוריה.
במאה ה-17 הקימו הפורטוגזים באזור את קולוניה דל סקרמנטו, למרות הטענות הספרדיות על האזור, בעקבות חוזה טורדסיאס. הספרדים גירשו את הפורטוגזים מהמבצר בסביבות שנת 1724. אז, ברונו מאוריציו דה זבלה - מושלה של בואנוס איירס - הקים במקום בסיס צבאי ב-24 בדצמבר 1726, כדי למנוע פלישות נוספות. ב-1730 האוכלוסייה בבסיס גדלה, ובעקבות זאת ניתנה לו הזכות להקים קבילדו (בית עירייה), שהגדיל את התפתחות האוכלוסייה בו. פרנסיסקו דה אלזבר הביא את המתיישבים הראשונים לבסיס מהאיים הקנריים. ההתפתחות הכלכלית הראשונה בעיר התרחשה כאשר הכתר הספרדי העניק למונטווידאו את הזכות להיות נמל סחר העבדים היחיד במלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, דבר שהרגיז את תושבי בירת מלכות המשנה, בואנוס איירס.
בשנת 1828, לאחר קבלת העצמאות של אורוגוואי, העיר הפכה לבירת המדינה החדשה.
העיר נפלה תחת השפעה בריטית כבדה מתחילת המאה ה-19, עד תחילת המאה ה-20, כדי למנוע שליטה כלכלית ארגנטינאית או ברזילאית. בין השנים 1838 ו-1851 הדיקטטור הארגנטינאי, חואן מנואל דה רוסס צר שוב ושוב על העיר. בין 1878 ל-1911, חברת רכבות בריטית בנתה רשת מסילות ברזל אקסטנסיבית, שחיברה בין העיר והנמל שלה לבין שולי המדינה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, תקרית מפורסמת שבה עורבה אוניית מערכה של כיס גרמנית התרחשה בפונטה דל אסטה, כ-200 ק"מ דרומית למונטווידאו. לאחר קרב נהר לה פלטה עם הצי המלכותי הבריטי שהתרחש ב-13 בדצמבר 1939, האונייה נמלטה לנמלה של מונטווידאו, שנחשבה אז כנייטרלית. כדי להימנע מהצלת צוות האונייה, מה שנחשב כהפסד בקרב, הקפטן האנס לאנגסדורף הטביע את הספינה ב-17 בדצמבר. לאנגסדורף התאבד יומיים לאחר מכן.
מאז שנת 2005 ראש עיריית מונטווידאו הוא ריקארדו ארליך, המכהן מטעם מפלגת השמאל במדינה. בבחירות ארליך זכה ב-61% מן הקולות, בניצחון על פדרו בורדברי ממפלגת הקולורדו, שזכה בכ-21% מן הקולות.
כלכלה ודמוגרפיה.
מונטווידאו החלה כהתיישבות קטנה. ב-1860, התגוררו במונטווידאו 37,787 תושבים. ב-1884, האוכלוסייה גדלה ל-104,472 תושבים, שביניהם מהגרים רבים.
באמצע המאה ה-20, משטר צבאי וקפאון כלכלי פקדו את אורוגוואי, וגרמו להידרדרות כלכלית, שעוד משפיעה על המדינה כיום. כפריים עניים רבים הציפו את העיר, בעיקר באזור סיודאד ויאג'ה.
לאחרונה, התאוששות כלכלית, וחיזוק הקשרים הכלכליים עם שכנותיה של אורוגוואי גרמו לחידוש ההתפתחות החקלאית.
כיום, מתגוררים במונטווידאו כ-1,349,000 תושבים, וכ-1,814,400 במטרופולין.
תושבי מונטווידאו הם בעלי שורשים אירופים. ספרדים ואיטלקים הם הנפוצים ביותר בעיר; אך ישנם גם תושבים עם שורשים אפריקאים, וקהילות יהודיות.
במונטווידאו מתגוררת כ-44 אחוז מאוכלוסיית אורוגוואי. המחוז המקיף, קאנלונס, שבמהותו מהווה את פרבריה ושטחיה הכפריים של מונטווידאו, מכיל עוד כ-12% מאוכלוסיית אורוגוואי.
הקהילה היהודית.
עם תחילת המאה ה-20 החלה ההגירה של יהודים לאורוגוואי. לאחר מלחמת העולם הראשונה הגיעו פליטים יהודים רבים מאירופה וכן לפני ואחרי מלחמת העולם השנייה, אז הגיעו יהודים רבים ממרכז אירופה, רוב היהודים במדינה מתרכזים בשכונת פוסיטוס (Pocitos) בעיר, עם המוסדות המובילים של הקהילה נמנים שני בתי הספר היהודיים לבנים ובנות: אינטגראל-אריאל ויבנה (דתי), ובית ספר של חב"ד המיועד לבנות בלבד. החל משנות ה-60 ועד לשנת תשמ"ח (1986) כיהן כרבה של הקהילה החרדית בעיר הרב אברהם צבי בעק. לקראת סוף המאה ה-20 החלו יהודים רבים לעזוב את המדינה, חלקם עלו לישראל.
תחבורה.
בין השנים 1860 ו-1991 בנו הבריטים מערכת רכבות אשר קישרה את העיר עם כפרי הסביבה. ונמל התעופה המשמש את העיר הוא נמל התעופה הבינלאומי של קראסקו.
טריוויה.
מונטווידאו נחשבת למולדת משחק הקלפים קנסטה. משערים שהמשחק הומצא במונטווידאו בתחילת המאה ה-20 ומשם התפשט אל אירופה.
אלפונס דודה
אלפונס דודֶה (בצרפתית: Alphonse Daudet;
13 במאי 1840 -17 בדצמבר 1897) היה סופר צרפתי, אביו של ליאון דודה .
ילדות ובגרות.
דודה נולד בנים, בלנגדוק-רוסיון שבדרום צרפת למשפחה בורגנית. אביו, ויקטור דודה, היה יצרן משי שנכשל רבות בחייו. ילדותו של אלפונס לא הייתה מאושרת במיוחד והוא הרבה להיעדר מבית הספר. ב-1856 עזב את נים ועבר לעבוד כמורה בגארד, גם היא בדרום צרפת. העבודה התגלתה כבלתי נסבלת עבורו ומאוחר יותר סיפר אלפונס שחודשים לאחר שסיים לעבוד, רדפו אותו סיוטים בהם היה מוקף בתלמידיו הלא ממושמעים.
ב-1 בנובמבר 1857, עזב דודה את מקצוע ההוראה ועבר להתגורר בפריז, אצל אחיו ארנסט דודה המבוגר ממנו ב-3 שנים. ארנסט, שמאוחר יותר הפך להיסטוריון ולסופר, ניסה באותה תקופה להתקיים כעיתונאי בפריז.
אלפונס החל לכתוב בעצמו, חיבר מספר פואמות שנאספו במהרה לאוסף קצר בשם "Les Amoureuses", אשר התקבל בהצלחה יחסית. לאחר מכן מצא אלפונס עבודה בלה פיגארו, שהיה אחד מעיתוני הבוקר המובילים בפריז באותה תקופה. תוך כדי עבודתו כתב דודה מספר מחזות וקרנו החלה לעלות בקרב שוחרי הספרות. מורני, השר הכל-יכול של נפוליאון, מינה את דודה להיות אחד ממזכיריו, תפקיד שדודה מילא עד למותו של מורני ב-1865.
קריירה ספרותית.
ב-1886 פרסם דודה את "מכתבים מהטחנה", שהתקבל באהדה רבה בזמנו ונחשב עד היום ליצירת המופת של דודה. הספר נכתב בקלאמארט, ליד פריז ומתייחס לטחנת רוח בפונטויי (Fontvielle) שבפרובאנס. לעומתו, הספר הראשון מבין ספריו הארוכים יותר של דודה, "La petit chose" מ-1868 התקבל באופן צונן הרבה יותר. הספר מתאר את צעירותו של דודה בהדר ובפאתוס מרובים. ב-1871 פרסם את ספרו המוערך טרטרין מטרסקון ("Aventures prodigieuses de Tartarin de Tarascon") ואת "L'Arlésienne" - מחזה בשלושה חלקים.
"Fromont jeune et Risler aîné" שיצא ב-1874, כבש את העולם בסערה. הספר הציג מוטיבים שהיו מוכרים אמנם בספרות האנגלית, אבל היוו חידוש בצרפת. הדמויות האמיתיות והעשירות, ובעיקר החיוניות הרבה בספר שנתנה אשליה של עולם אמיתי, הציגו לעולם סופר הרגיש לפאתוס ועצב, אך גם ליופי מוסרי.
לאחר הצלחה זו כתב דודה ב-1876 את "Jack", סיפורו של ממזר הסובל מאנוכיות אימו ולאחר מכן הקריירה שלו פרחה עם ספרים רבים שיצאו כמעט מדי שנה, ובמקביל לשירים ומחזות רבים. דווקא הסיפורים והספרים שפרסם לפני שהפך לידוע ואמיד מהווים את יצירותיו הגדולות ביותר.