כאשר הנתבע מודה בדבר שאינו כלול בתביעה - אינו כמודה במקצת. באשר למי שטענו בחיטים והודה לו בשעורים נחלקו תנאים: רבן גמליאל מחייב, וחכמים פוטרים. הדעה המקובלת היא שרבן גמליאל חולק על הכלל שנדרשת הודאה ממין הטענה. ברם, מהקשר המשנה משתמע שאף הוא מודה לכלל זה, וחייב בשעורים משום שהחשיב את החטים והשעורים כאותו מין לעניין זה, מאחר ששניהם מין תבואה.
"הילך".
כאשר המודה במקצת מוסר מיד את החלק שהוא מודה בו לידי התובע, נחלקו הדעות האם דינו כמודה במקצת. דעת רבי חייא שאף זהו מודה במקצת, והעובדה שמסר מיד את החלק שהודה בו איננה משנה את דינו. לעומת זאת רב ששת פוטר את הנתבע מלהישבע, מפני שכאשר הוא מוסר מיד את מה שהודה בו נמצא שחלק זה לא נזקק כלל להליך של תביעה והתדיינות בבית הדין, והדיון מתמקד רק במה שלא מסר לידי התובע, ובזה הרי הוא כופר בכל. עוד הסבר לפטור של רב ששת בהילך, הוא, שכאשר הנתבע משלם מיד מקצת מהכסף, אין לנו סברת "אישתמוטי קמישתמיט", והנתבע מחויב בשאר בגלל החזקה אין אדם תובע ולא לו (מאירי).
להלכה התקבלה הדעה ש"הילך" פטור. בהגדרה המדויקת של "הילך" נחלקו הדעות: לדעת רש"י מדובר במקרה שהנתבע מודה בחוב ואף אומר שלא השתמש כלל בכסף ההלוואה, והוא שמור אצלו. לדעת רוב הראשונים, אין זה משנה האם הנתבע השתמש בכספי ההלוואה או לא, אלא "הילך" הוא שכעת יש בידי הנתבע כסף, בעודנו עומד בפני בית הדין, והוא מוכן להשיבו לתובע לאלתר בפקדון הכל מודים שאין צורך שהחפץ יהיה כעת מוכן בידי הנתבע להשיבו לאלתר, ודי בכך שיאמר שהחפץ שמור אצלו וממתין לבעליו על מנת שייחשב "הילך" הפוטרו משבועה.
כשעדים מעידים על מקצת הטענה.
כאשר הנתבע כופר בכל הטענה ועדים מאשרים את מקצתה (אך לא מכחישים את טענת התובע לגבי שאר התביעה), התובע זכאי לקבל את החלק שאותו אישרו העדים. לגבי שאר תביעתו, נחלקו בגמרא האם הדבר שקול כמודה במקצת, ולפיכך הנתבע ישבע על מנת להיפטר משארית התשלום, או שדינו ככופר הכל: מצד אחד עדותם של עדים היא הראיה החזקה ביותר, העדיפה על פני הודאת בעל הדין. מאידך, מאחר שהוכח שהנתבע שקרן ואף מעיז לכפור בכל התביעה, אין ערך לשבועתו ואף עדיף שלא להשביעו, מחשש שישבע לשקר. הלכה שדינו כמודה במקצת.
הנוהג בימינו.
בימינו אין נוהגים להשביע. הבאים להתדיין בפני בית דין רבני חותמים מראש על הסכם לפיו הם מסמיכים את בית הדין להציע פשרה ביניהם, וכאשר בית הדין מחליט שעל פי דין התורה היה כאן צורך בשבועת מודה במקצת - הוא מציע פשרה בין הצדדים שבה יינתן משקל לעובדה שנדרשה כאן שבועה. מקובל במקרה זה שהפשרה תהיה על מחצית התביעה (בניגוד לשבועת היסת, שבה הפשרה המקובלת היא שליש התביעה בלבד). עם זאת, גובה הפשרה נקבע גם על פי התרשמות בית הדין מאמיתות הטענות, למרות שאין בידו ראיות מכריעות לכאן או לכאן.
בית אהרן
אלפרד פלטו
אלפרד פלטוב
הפצצת סכרי חבל הרוהר
בל אייר (חברת תעופה)
בל אייר (באנגלית: Belle Air) הייתה חברת תעופה אלבנית, שהוגדרה כחברת תעופה זולה. בסיסה הראשי של החברה נמצא בנמל התעופה האם תרזה,
שבעיר הבירה טירנה. החברה הפעילה טיסות סדירות ליעדים באיטליה, יוון, גרמניה, צרפת, בלגיה, קוסובו ושווייץ, וכן טיסות שכר לטורקיה ומצרים.
תולדות החברה.
החברה נוסדה במאי 2005, ותוך שישה חדשים בלבד, ב-17 בנובמבר 2006, מכרה 100,000 כרטיסי טיסה. החברה גדלה במהירות, בעיקר בהשוואה לחברת התעופה הלאומית של אלבניה, אלבניאן איירליינס. מאוחר יותר, עקב קשיים כלכליים, החברה הפסיקה את פעילותה ב-24 בנובמבר 2013.
בל אייר
סדר קווי
יצחק חן
יצחק חן (נולד ב-1963) הוא פרופסור מן המניין, מנהל המכון הישראלי ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית. בעברו היה חבר סגל במחלקה להיסטוריה כללית ומופקד הקתדרה להיסטוריה על-שם אנה וסם לופין באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
פעילותו.
יצחק חן סיים את לימודי התואר הראשון בהיסטוריה ובפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1988, ואת לימודי התואר השני בהיסטוריה באוניברסיטה העברית סיים בשנת 1991. את עבודת הדוקטורט (הושלמה בשנת 1994) כתב פרופסור חן באוניברסיטת קיימברידג' (בריטניה) בהנחיית פרופסור רוזמונד מקיטריק, בנושא: התרבות העממית בממלכה המרובינגית, 751-481.
לאחר לימודי הדוקטורט זכה חן במלגת פוסט-דוקטורט מטעם קרן וולפסון (1995-1994) ובמלגת פוסט-דוקטורט לחקר ההיסטוריה האירופית מטעם יד הנדיב (1997-1995). הוא היה עמית מחקר במכון ההולנדי ללימודים מתקדמים במדעי הרוח והחברה (NIAS) בשנת הלימודים 2001-2000, ואורח ב-Clare Hall שבאוניברסיטת קיימברידג' בשנת הלימודים 2008-2007. משנת 2008 נבחר פרופסור חן לעמית (Life Member) ב-Clare Hall.
פרופסור חן הוא חבר מערכת בכתבי העת היסטוריה ו-History Compass, חבר בוועדה המייעצת של הסדרה Cursor Mundi, והעורך הראשי של הסדרה: Cultural Encounters in Late Antiquity and the Middle Ages.
ב-2018 מונה לראש המכון הישראלי ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית בירושלים.
תחומי מחקרו.
תחומי מחקרו של פרופסור חן הם היסטוריה חברתית, דתית ותרבותית של הממלכות הברבריות בימי הביניים המוקדמים; ליטורגיה נוצרית מוקדמת במערב הלטיני; פליאוגרפיה לטינית וקודיקולוגיה. נושא מחקרו הנוכחי, עליו זכה במענק מטעם הקרן הלאומית למדע, הוא: האריאניזם המערבי: פוליטיקה ותרבות דתית בימי הביניים המוקדמים.
נוצרים מארונים
יעקובי ולידנטל
יעקובי ולַידנטל הוא מחזה, מסוגת הקומדיה, מאת חנוך לוין. המחזה הועלה לראשונה בדצמבר 1972 בהפקת התיאטרון הקאמרי ו"צוותא" בבימויו של לוין.
הדמויות.
המחזה הוא יצירה טראגית-קומית וגרוטסקית, הכוללת שלוש דמויות בלבד:
עלילה.
העלילה עוסקת באיתמר יעקובי ודויד לידנטל, הנפגשים מדי פעם למשחקי דומינו על המרפסת של לידנטל. כאשר מחליט יעקובי להיפרד מחברו, כדי להמשיך ולחיות, הוא פוגש באשה - רות שחש. רות מתחזה לפסנתרנית, אבל מה ששובה את ליבו של יעקובי הוא ישבנה האדיר. הוא מחזר אחריה, תוך ניסיונות להתחמק מלידנטל, המחפש את קרבתם. בינתיים לידנטל המושפל נותן לעצמו דין וחשבון על מצבו:
לבסוף יעקובי ורות נישאים. לידנטל מציע עצמו כשי כלולות וכמשרת לאישה. תחילה שחש מקבלת בשמחה את המתנה, אך כעבור זמן מה מתחרטת על כך ומתלוננת:
במהלך המחזה פוצע לידנטל את אצבעו ומנסה להתקרב אל האישה בתואנה שהוא מבקש ממנה יוד. יעקובי מאבד בינתיים עניין ברות ומנסה לחדש קשריו עם לידנטל. בתמונת הסיום מופיעים השלושה, כל אחד לעצמו, כל אחד ולבטיו באשר להמשך דרכו.
הפקות ותרגומים.
המחזה זכה להצלחה רבה גם ברחבי העולם ותורגם לשפות רבות: אנגלית (שני תרגומים: האחד בידי דניס סילק ושמעון לוי והשני בידי שיר פרייבך), צרפתית בידי לורנס סנדרוביץ', גרמנית בידי יונגן פישר, הונגרית, ספרדית, איטלקית, פולנית, בולגרית וסינית.
המחזה הועלה במספר הפקות. בהפקת המקור משנת 1972 אלברט כהן ויוסף כרמון שיחקו את התפקידים הראשיים של יעקובי ולידנטל בהתאמה, וזהרירה חריפאי מילאה את תפקיד האישה שבאה ביניהם. הפקה זו כללה תפאורה ותלבושות של רות דר ומוזיקה מאת אלכס כגן.
הפקה מחודשת עלתה בקאמרי בינואר 2004, ובוימה על ידי יוסף כרמון על פי המחזה המקורי, השתתפו השחקנים תיקי דיין (שחש), רמי ברוך (יעקובי) ודרור קרן (לידנטל).
כמו כן, המחזה הועלה בתיאטרון הטכניון בשנת 1995 בבימויו של אוריאל זוהר.
בשנת 2013 עלתה הפקה של המחזה, בבימוי יונתן אסתרקין, על ידי בית הספר למשחק בית צבי בתיאטרון הספרייה ברמת גן, בה השתתפו השחקנים אופיר וייל (ליידנטל), אבי עדוי (יעקובי).
דבר המחבר על יצירתו.
חנוך לוין העיד על המחזה כי הוא "מחזה עם פזמונים על משולש לא הכי רומנטי: שני גברים חמוצים ואשה חמוצה מחמיצים את החיים".
בריאיון לעמנואל בר קדמא אמר לוין:
דבר המבקרים.
ישעיהו אברך התייחס ליצירתו של לוין, ובכלל זה "יעקובי ולידנטל", וציין כי לוין מבקש "לרתק את הצופה אל אזור אחד ומסוים בגווייתנו הארצית האומללה פשוט מפני שבאזור זה, כנראה, מרחף כל עולמו הרוחני והוא הוא כל מרחב הרהוריו, חוויותיו ואולי גם מאווייו הדחוקים. ... ואולם מה שנחוץ לחומר ספרותי זה איננו ניתוח אטימולוגי במעמקי התנ"ך אלא אנליזה בקטריולוגית פשוטה, והפרשות המוחין שבאו לידי גילוי מ'מלכת אמבטיה' עד 'ליידנטאל' חייבות משום בריאות הציבור בלבד בבדיקה מעבדתית כזאת."
מיכאל הנדלזלץ התייחס ל"יעקובי ולידנטל" במסגרת מכלול יצירתו של לוין:
התיילדות.
על שלוש הקומדיות הראשונות של לוין, "סולומון גריפ", "חפץ" ו"יעקובי ולידנטל" העיר יצחק לאור: "לשלוש הקומדיות הללו, למרות ההבדלים העצומים ביניהן, יש נעימה משותפת, המעניקה להן את הממד הפארודי: מבוגרים משחקים בתפקידי מבוגרים, אבל מתנהגים כילדים." בהמשך ספרו מציין לאור: "האופק של הקומדיה הלוינית הוא תמיד אשה. היא ממלאת את העולם ואינה מניחה לגבר לחיות בעולם שאין בו 'אשה'. העולם הוא אשה, מנקודת ראות של 'ילד'".
רעיונות אלה ניכרים בדבריה המתיילדים של שחש ליעקובי, כאשר היא חוששת שאהבתו אליה פגה:
תמונה שנכללה בטיוטות המחזה.
בגיליון של כתב העת "מטעם", שהופיע במלאת עשור למותו של לוין והוקדש ליצירותיו המוקדמות, פורסמה תמונה שנכללה בטיוטות המחזה אך לא נכללה בגרסתו הסופית. בתמונה זו עובר לידנטל ניתוח לכריתת אצבע, כד להשתיל אצבע זו בידה של שחש, וכך להפוך אותה לפסנתרנית בעלת 11 אצבעות. יעקובי ושחש מפתיעים את לידנטל, ובנוסף לאצבע כורתים גם את אוזנו, שניתנת למאכל לחתול.
קישורים חיצוניים.
ביקורות על הפקת 2004
ביקורות על הפקת 2013
אברהם ליסין