ספר זה, שיצא לאור ב-2010, נכתב תחת השפעותיה המחלישות של מחלת ה-ALS, ותואר כ"ספרו הפוליטי ביותר של ג'אט" וכמגלה "עניין עז" בדעיכת אידיאלי התנועה הפרוגרסיבית בראשית המאה העשרים. ג'אט מבכה את התפרקותה של המדיניות הקונצנזואלית הקיינסיאנית שלאחר המלחמה, כמו גם את עלייתה הכלכלות הנאו-ליברליות, שבאו לידי ביטוי פוליטי במשטריהם של תאצ'ר, רייגן ואחרים. בנתחו את ההצלחה המוגבלת שהשיגה מדיניות הדרך השלישית והתחייה הפרדוקסלית של הקפיטליזם החופשי אחרי המשבר הכלכלי העולמי בעשור הראשון של המאה ה-21, מתאר ג'אט את העבר הקרוב כ"עשורים אבודים" שעמדו בסימן "פנטזיות של שגשוג." הממשלות לא דאגו לקידמה חברתית, וג'אט חוקר כיצד אמנה חברתית שהוגדרה בעולם שאחרי המלחמה - שגילמה הבטחה של ביטחון, יציבות, והוגנות - אינה נחשבת עוד מטרה חברתית לגיטימית. הוא מסכם את ספרו ב"פנייה נרגשת לשיבה לאידיאלי הסוציאל-דמוקרטיה.".
תגובות הביקורת.
ג'אט זכה לשבחים מעמיתיו בשל הידע רחב האופקים והניתוח הרב-גוני שלו. ג'ונתן פרילנד כתב ב-"The New York Review of Books": "אין הרבה פרופסורים בשום שטח שהוא שמסוגלים, לדוגמה, להפיק מאמרים מלומדים על רומנים של פרימו לוי ועל כתיבתו של הסופר שכיום נשכח מאנס שפרבר ועדיין יש ביכולתם להוציא תחת ידם ניתוח מדוקדק ודיפלומטי של משבר הטילים בקובה של 1962.
פרילנד המשיך וטען שג'אט הדגים "במשך למעלה מעשור במסותיו שכתב לכתבי העת החשובים ביותר באמריקה... כי הוא שייך לזן נדיר של מלומדים."
בסקירתו את ספרו של ג'אט, "Reappraisals: Reflections on the Forgotten Twentieth Century", כתב פרילנד ש"ג'אט שם את המצפון לפני החברות במהלך חייו ודרש מאחרים אותו אומץ הלב."
ב-2009 זכה ג'אט בפרס מיוחד למפעל חיים על-שם ג'ורג' אורוול, בשל תרומתו לכתיבה הפוליטית הבריטית.
יחסו לישראל.
אמו ואביו של ג'אט היו אזרחים בריטים ויהודים חילונים.
ג'אט נהפך לציוני נלהב בגיל 15. במשך תקופה בחייו שאף לעלות לישראל, בניגוד לרצון הוריו, שרצו שילמד. ב-1966, אחרי שזכה בתחרות בקינגס קולג', קיימברידג', הוא עבד בתקופת הקיץ בקיבוץ מחניים. כשנאצר גירש את חיילי האו"ם מסיני ב-1967, וישראל נערכה למלחמה, הוא התנדב להחליף את חברי הקיבוץ שנקראו לגיוס. בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים, עבד כמתרגם עבור צה"ל. בתום המלחמה, האמין ג'אט שהמפעל הציוני התחיל להיחשף. "באתי מתוך פנטזיה אידיאליסטית של יצירת ארץ סוציאליסטית, שיתופית באמצעות עבודה", אמר ג'אט. הבעיה, הוא החל להאמין, הייתה שהשקפה זו, הייתה "לחלוטין לא-מודעת לאנשים שנזרקו מהארץ וסבלו במחנות פליטים על-מנת לאפשר לפנטזיה הזו להתממש."
באוקטובר 2003, במאמר "ישראל: האלטרנטיבה", שכתב ב-The New York Review of Books, טען ג'אט שישראל הייתה בדרכה להיות "למדינה לוחמנית ובלתי-סובלנית, מדינה חדורת אמונה על רקע אתני." הוא קרא להחלפתה של "ישראל ממדינה יהודית למדינה דו-לאומית" שתכלול את כל מה שהוא כיום ישראל, עזה, ירושלים המזרחית והגדה המערבית. המדינה החדשה המוצעת הזו תעניק זכויות שוות לכל היהודים והערבים החיים בישראל וביהודה והשומרון וחבל עזה. ג'אט הודה כי אחד ממניעי טיעוניו הוא העובדה ש"יהודים לא-ישראלים חשים עצמם חשופים" לביקורת ולתקיפה בגין התנהלות ישראל בשטחים, וטען כי "האמת המדכדכת היא שכיום ישראל רעה ליהודים".
המאמר, שהציג השקפה על ההיסטוריה והפוליטיקה המזרח-תיכונית שמוצגת לעיתים רחוקות באמצעי התקשורת המרכזיים של ארצות הברית, חוללה תגובות רועמות, חיוביות ושליליות כאחת. היא הביאה עליו ביקורת נוקבת מכותבים פרו-ישראלים שסברו שתוכנית כזו "תהרוס" את ישראל ותחליף אותה במדינה פלסטינית שנשלטת בידי הרוב הפלסטיני.
ה-The New York Review of Books קיבל מספר חסר תקדים של למעלה מאלף מכתבים בתוך שבוע מפרסום המאמר, שתובל במילים כמו "אנטישמי" ו"אוטואנטישמי", והמאמר הוביל לכך שג'אט הוצא ממערכת הניו ריפבליק. באפריל 2004 ג'אט נאם באוניברסיטת קולומביה. בנאום זה המשיך ופרס את השקפותיו.
במרץ 2006 המשיך ג'אט באותו קו וכתב מאמר בניו יורק טיימס על ספרם של ג'ון מירשהיימר וסטפן וולט המכונה "הלובי הישראלי ומדיניות ארצות הברית". ג'אט טען ש"למרות כותרתו הפרובוקטיבית (של המאמר), הוא נשען על הרבה מאוד מקורות אמינים ובדרך-כלל לא ניתן לחלוק עליו." הוא שאל "(האם) הלובי הישראלי משפיע על מדיניות החוץ ? כמובן - זוהי אחת מהמטרות שלו (...) אולם האם לחץ כדי לתמוך בישראל מעוות את החלטות אמריקה ? זהו עניין של שיפוט." הוא סיכם את סקירתו על ספרם של מירשהיימר ווולט בטענו ש"מסה זו, שכתבו של מדעני מדינה ריאליסטיים נטולי אינטרס כלשהו לזכויות הפלסטינים, הוא אות לבאות." הוא חזה ש"הדורות הבאים של אמריקנים לא יבינו למה ארצות הברית, המעצמה האימפריאליסטית החזקה, קרובה כל-כך בדעותיה למדינת הקליינט הקטנה והשנויה במחלוקת במזרח התיכון."
במאי 2006 המשיך ג'אט באותו הקו במאמר ארוך בשם "הארץ שאינה מוכנה לגדול", שהתפרסם בעיתון הארץ. בראיון שנתן במרץ 2007, ציין ג'אט את הצורך האמריקאי לבלום את הביקורת על ישראל כצומחת מעלייתה של הפוליטיקה של הזהויות בארצות הברית. "אני לא חושב שידעתי עד אז כמה עמוקה וכמה ייחודית האובססיה האמריקאית הזו של לבלום כל ביקורת על ישראל. זה ייחודי לארצות הברית." המאמר, שהתפרסם ביום העצמאות, מסכם את ההיסטוריה הקצרה של ישראל, ומתאר את מה שג'אט רואה כירידה קבועה באמינות הישראלית שהחלה במלחמת ששת הימים ב-1967.
ככל הנראה תמיכתך בישראל משפיעה על כל דבר אחר בחיים," אמר ג'אט בעוקצנות במהלך ריאיון עם הפיננשל טיימס ב-2007.
ב-4 באוקטובר 2006, בוטל במפתיע נאומו המתוכנן של ג'אט בניו יורק בפני הארגון Network 20/20 שנועד להיערך בקונסוליה הפולנית, לאחר שהקונסול הפולני קשישטוף קאספשיק (Krzysztof Kasprzyk) ביטל אותו בעקבות שיחת טלפון שקיבל מהליגה נגד השמצה והוועד היהודי-אמריקני. הקונסול אמר אחר-כך לעיתונאי ש"אני לא חייב ללכת באופן עיוור אחרי התיקון הראשון לחוקה."
לפי הכתוב בניו יורק סאן, "הופעתו של ג'אט בקונסוליה הפולנית בוטלה לאחר שממשלת פולין החליטה שדעותיו הביקורתיות של מר ג'אט על ישראל לא עלו בקנה אחד עם היחסים הידידותיים של פולין עם המדינה היהודית."
לפי הכתוב בוושינגטון פוסט, הליגה נגד השמצה והוועד היהודי-אמריקני התלוננו בפני הקונסול הפולני שג'אט היה "ביקורתי מדי כלפי ישראל והיהדות האמריקנית," אם כי שני הארגונים הכחישו שהם ביקשו שהשיחה תבוטל. אברהם פוקסמן, היושב ראש של הליגה, כינה את טענותיו של ג'אט על התערבות "תאוריות קונספירציה חסרות שחר." קאספשיק אמר לוושינגטון פוסט ש"שיחות הטלפון היו אלגנטיות אולם ניתן היה לפרשן כהפעלת לחץ מתון. הדבר מובן מאליו - אנחנו מבוגרים ומנת המשכל שלנו גבוהה מספיק כדי שנבין זאת." ג'אט, שתכנן לטעון שהלובי הישראלי בארצות הברית מונע פעמים רבות דיון כן, כינה את ההשלכות של הביטול "רציניות ומפחידות." הוא הוסיף שרק באמריקה - לא בישראל - הבעיה הזו קיימת," באומרו שביקורת חריפה על מדיניות ישראל, מקובלת בישראל עצמה, אבל היא טאבו בארצות הברית. על הליגה נגד השמצה והוועד היהודי-אמריקני הוא אמר, "אלו ארגונים יהודים שמאמינים שהם צריכים להרחיק אנשים שאינם מסכימים עמם לגבי המזרח התיכון הרחק מכל אחד שיכול לשמוע."
ביטול הנאום הביא לתמיכתם של אנשי אקדמיה ואינטלקטואלים רבים בג'אט, שאמרו שנעשה ניסיון להפחיד ולמנוע דיון חופשי - נראה שתומכיו של ג'אט הוכיחו את הנקודה שג'אט ניסה להסביר.
מרק לילה וריצ'רד סנט כתבו מכתב מחאה לפוקסמן, שעליו חתמו 114 אנשי רוח ופורסם ב-The New York Review of Books.
בחילופי מכתבים מאוחרים יותר על הנושא ב-The New York Review of Books, טענו לילה וסנט ש"אפילו בלי לדעת את טיבן של אותן שיחות "נחמדות" מהליגה השמצה והוועד היהודי האמריקני, כל מתבונן חסר פניות יזהה אותן כצורה לא עדינה במיוחד של לחץ."
הליגה נגד השמצה והוועד היהודי-אמריקני הגנו על החלטתם ליצור קשר עם הקונסול הפולני ודחו את הצורה בה אפיין אותם ג'אט. פוקסמן האשים את המבקרים עצמם בהשתקת חופש הדיבור "הם השתמשו במילים אלימות כמו "איומים", "לחץ" ו"הפחדה" שאינן דומות כלל למה שבאמת התרחש." הוא כתב ש"הליגה נגד השמצה לא איימה או הפחידה או לחצה על אף אחד. הקונסול הכללי הפולני החליט בעצמו בנוגע להופעתו של טוני ג'אט." פוקסמן אמר שג'אט "נקט בעמדה שישראל אינה צריכה להתקיים והדבר שם אותו על מסכי המכ"ם שלנו," בעוד דייוויד הריס, נשיא המועצה היהודית הדמוקרטית הלאומית, אמר שהוא רצה להגיד לקונסול הפולני שדעותיו של ג'אט "עומדות בניגוד לרוח מדיניות החוץ הפולנית."
כשנשאל על תחושתו לגבי המחלוקת בראיון שנתן ל-NPR לפני מותו, אמר ג'אט, "פרסמתי בסך-הכול ארבעה מאמרים קצרים בחיים בהם כתבתי ספרים, הרציתי ולימדתי, רק ארבעה מאמרים קצרים שנוגעים בסוגיות מעוררות מחלוקת וכואבות לאנשים אחרים. שניים מהם הם על ישראל."
מחלתו ומותו.
ב-2008 אובחן ג'אט כחולה ב-ALS, הידועה גם כמחלת לו גריג. החל מאוקטובר 2009 הוא נעשה משותק מהצוואר ומטה. אף-על-פי כן עלה בידו לשאת הרצאה פומבית בת שעתיים.
בינואר 2010 כתב ג'אט מאמר קצר על מצבו, והראשון בסדרה של זכרונות שפורסמו ב-The New York Review of Books.
במרץ 2010, התראיין ג'אט בתוכנית הרדיו של טרי גרוס Fresh Air ברשת הרדיו NPR. וביוני ראיין אותו הכתב לענייני נכויות פיטר וייט ברדיו 4 של רשת ה-BBC בתוכנית "No Triumph, No Tragedy".