תל ערד מזוהה לדעת יוחנן אהרוני וחוקרים אחרים עם ערד המקראית הנזכרת כעיר כנענית חזקה בנגב המזרחי, שלא ברור אם נכבשה על ידי שבטי ישראל (; כ"א א'; ל"ג מ'; ; ; ). כמו כן נזכרת ערד, ככל הנראה, ברשימת ערי הנגב של יהודה אגב שיכול אותיות - "עדר" במקום "ערד" ().
בסמיכות לתל ערד נמצא בסיס הטירונים של חטיבת הנח"ל.
הממצאים הארכאולוגיים.
הממצא הארכאולוגי בתל מתחלק לשתי תקופות עיקריות: הממצאים בעיר התחתונה הם מתקופת הברונזה הקדומה בלבד, ותל המצודות ובו שרידים מתקופת הברזל ועד התקופה הביזנטית.
העיר ערד של תקופת הברונזה הקדומה השתרעה על כמאה דונם, והוקפה בחומה בצורה באורך כ-1,200 מטרים. היא אחת מהערים הקדומות ביותר בארץ ישראל שבהן רחובות מתוכננים, מבני ציבור ושלטון וחומה. בעיר הייתה קיימת מערכת מים שניקזה את מי הגשמים מהרחובות אל מאגרים בחלק הנמוך שבמרכז העיר. בתי העיר נבנו בתבנית אחידה הכוללת חדר גדול וחדר קטן צמוד לו ששימש כמחסן או כמטבח. הכניסה לבית הייתה מצידו הרחב. סגנון בנייה זה קרוי "הבית הערדי" והוא מהווה אב טיפוס לבניינים דומים מהתקופה אשר נמצאו באזור. בשכבות החפירה נמצאו חפצים עתיקים רבים מתקופות שונות ובהם כלים ותכשיטים. בעיר נמצאו גם סרכים הכתובים על שברי חרסים.
בסוף המאה ה-12 לפנה"ס או בתחילת המאה ה-11 לפנה"ס, בראשית התקופה הישראלית, נבנה בראש הגבעה יישוב מפורז שבמרכזו במה ומזבח. בסמוך ליישוב זה נבנו החל מהמחצית השנייה של המאה ה-10 לפנה"ס ועד לראשית המאה ה-6 לפנה"ס שש מצודות ישראליות מרובעות. כל המצודות היו מבוצרות, והשתרעו על שטח של כ-50 או 55 מ"ר.
במצודה שבראש התל נמצא מקדש ישראלי שלדעת החופרים היה מקדש עברי שנחרב מאוחר יותר על ידי המלך חזקיהו בעת הרפורמות הדתיות שהנהיג. חזקיהו ביקש להעדיף את המקדש שבירושלים כמקום תפילה אחד מרכזי, ולכן ביקש להרוס את כל אלה שנמצאו מחוצה לה. ניתן לראות עדות לכך בפסוק . המקדש כלל היכל רחב ואולם קטן בסמוך לו. בין הממצאים מצבת אבן בגובה של מטר אשר נמצאה על הבמה המרוצפת באולם הקטן. באתר נתגלו חרסים עם כתובות אשר כללו שמות של משפחות כוהנים.
בשנת 2020 בדקו חוקרים מאוניברסיטת תל אביב (בשיתוף עם גרפולוגית) 18 כתובות על חרסים בתל ערד, וגילו כי 12 מתוכן נכתבו על ידי אנשים שונים. לדעתם, הדבר מעיד על רמת אוריינות גבוהה ביותר בקרב האוכלוסייה העממית באותה התקופה.
העיר התחתונה תקופת הברונזה הקדומה.
בתל זוהו 5 שכבות:
שינוי אקלימי כהסבר לסופו של היישוב.
בתקופת הברונזה הקדומה הייתה ערד עיר גדולה ומפותחת, ששמשה ככל הנראה גם כמרכז עירוני מסחרי ומנהלי ליישובים הקטנים ולעורף הכפרי סביב לה. בהיעדר מקורות מים שיתמכו בצרכי החקלאות, נאלצו החקלאים להסתמך על גשמים. באזור גודלו דגנים וקטניות, אך נמצאו גם גלעיני זיתים וחרצני ענבים (בהנחה שהם גודלו במקום ולא יובאו מהרי חברון). גידול זיתים וענבים דורש אקלים לח יותר, ואילו גידולי בעל דורשים כמות משקעים של לפחות 200 מ"מ לשנה. יציבות האוכלוסייה לאורך מספר מאות שנים מעלה את ההשערה שהאקלים בבקעה במחצית הראשונה של האלף ה-3 לפנה"ס היה אקלים לח יותר מאשר האקלים כיום.
שכבות II ו-I מתוארכות לשנים 2650–2800 לפנה"ס. מחקרים בתחומים שונים שנעשו באגן הים התיכון העלו את ההשערה שבאמצע האלף ה-3 לפנה"ס, לקראת סופה של תקופה זו, התרחש באזור תהליך של יובש אקלימי, אשר השפיע השפעה מכרעת על המערכת היישובית, ובמיוחד על האזורים המדבריים למחצה. ייתכן וערד אשר שכנה על גבול המדבר הושפעה מתהליך זה, אשר גרם לאובדן ענף החקלאות ולאובדן העורף הכפרי התומך בעיר וכתוצאה מכך לנטישה סופית של העיר.
כלכלה.
כלכלת העיר הייתה מגוונת, וכללה חקלאות, גידול בעלי חיים, מסחר עם ערי כנען, מצרים וסיני ומלאכות שונות:
דגנים
דגנים הוא יבול שמקורו במשפחת הדגניים. באופן כללי ניתן להגדיר דגן כיבול שניתן לטחון אותו כדי לייצר ממנו קמח. קבוצת הדגנים כוללת חיטה, דורה, שעורה, שיפון, אורז, שיבולת-שועל, דוחן, בן-חילף טף ותירס. קיימים גם תתי זנים כגון כוסמין שנחשב תת-מין של החיטה.
במקורה שימשה המילה דגן ככינוי ליבול לאחר שנאסף לערימה.
לאחר הקציר נהוג לאחסן את הדגנים באסם, ולהפריד את המוץ מן הדגן על ידי דישה.
חום גבוה
חידק
חיית כיס
חיית שעשועים
ח'מורבי
חומייניזם
מת'יו ארנולד
מתיו ארנולד (באנגלית: Matthew Arnold; 24 בדצמבר 1822 – 15 באפריל 1888) היה משורר ומבקר תרבות אנגלי, שעבד כמפקח על בתי ספר. הוא היה בנו של תומאס ארנולד, מנהל של בית ספר רוגבי.
ארנולד נחשב ל"אבי הביקורת המודרנית" לא מעט בזכותו של ת"ס אליוט. האחרון ראה בו מבקר דגול ואימץ את האסתטיקה האובייקטיביסטית של ארנולד הן בכתיבתו הספרותית והן בביקורת. אליוט אף פיתח בהשראתו את המושג תואם אובייקטיבי (Objective Correlative) במאמרו "המלט ובעיותיו", שבו ביקר את הרומנטיקה הוויקטוריאנית וקרא לאובייקטיביזציה של הרגש במקום דיבור מופשט עליו.
מתיו ארנולד למד ברוגבי ואז המשיך לבייליול קולג', אוקספורד. הוא כתב את שירתו הידועה ביותר לפני גיל ארבעים, ואז פנה לביקורת תרבות וספרות. שירו מ־1867, "חוף דובר", הרצוף נוסטלגיה לאמונה הדתית שעוברת מן העולם המתחלן, הוא אחת היצירות הראשונות שמתארות את התחושה המודרנית הזו. בהקדמה מפורסמת למבחר משיריו של ויליאם וורדסוורת', ארנולד זיהה את עצמו, באופן מעט אירוני, כ"וורדסוורת'י". ההשפעה של וורדסוורת', ברעיונות ובמעשים, בולטת ביצירתו הטובה ביותר של ארנולד.
ארנולד המשיך מביקורת ספרות לביקורת כללית יותר של רוח התקופה. בין 1867 ל־1869 כתב את "תרבות ואנרכיה" בו הטמיע את המונח הגרמני "פיליסטר" לתיאור חלק מהאוכלוסייה הוויקטוריאנית כ"פיליסטינים" - על שם הפלשתים, מילה שפירושה אנשים צרי מוחין, חסרי השכלה רחבה וראיית תרבות כוללת.
ההסתדרות הציונית הדסה
הדסה (באנגלית: Hadassah) היא הסתדרות הנשים הציוניות באמריקה (The Women's Zionist Organization of America). הארגון, שבסיסו בניו יורק, פועל בישראל ובארצות הברית בתחומי הבריאות והחינוך.
היסטוריה.
הדסה נוסדה ב-3 במרץ 1912 בניו יורק על ידי קבוצת נשים שבראשן הועמדה הנרייטה סאלד, אשר העלתה רעיון להפנות מאמצי נשים לטובת ציונות מעשית בתחום הרפואה בארץ ישראל. פגישת הייסוד התקיימה בתקופת פורים, והארגון נקרא על שמה של אסתר המלכה (בשמה השני: הדסה). מטרת הארגון המוצהרת נקבעה כ"עידוד מוסדות ומפעלים יהודיים בא"י וחיזוק האידיאלים היהודיים".
ב-1913 נבחרה סיסמת הארגון, "ארוכת בת-עמי" ("The Healing of the Daughter of My People") ("ארוכה" במשמעות "מרפא", מתוך ). באותה שנה נפתחו סניפים נוספים של הארגון בארצות הברית. הוא קבע שני יעדים: פעילות בתחומי הבריאות והכשרת אחיות בארץ ישראל, והטמעת ערכי ציונות באמריקה. ואכן, בסיועם הכלכלי של הנדבנים לינה ונתן שטראוס, נשלחו לארץ ישראל שתי אחיות והקימו תחנת בריאות ציבורית בירושלים.
בשנים שלאחר מכן גדל הארגון. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שלח לארץ ישראל מתנדבות נוספות ואספקת מוצרים, אולם אלו נעצרו על ידי הבריטים. ב-1918 הגיעה משלחת של 45 רופאים, אחיות, ואנשי תחזוקה במסגרת קבוצת עזרה מדיצינית ציונית אמריקנית שהקימה בתי חולים בצפת, ביפו ובטבריה. כמו כן חודש בית החולים מאיר רוטשילד בירושלים. בעקבות הגעת המשלחת הרפואית, התגלה צורך בהכשרת אחיות, בעקבות כך הוקם ב-1918 בית הספר לאחיות של הסתדרות מדיצינית הדסה. ב-1920 הגיעה הנרייטה סאלד לארץ ישראל לסייע לקבוצה, ונשארה בה עד מותה ב-1945. ב-1921 הקימה ברטה לנדסמן, אחות בהדסה, את תחנת הבריאות הראשונה לפעוטות, "טיפת חלב". היוזמה זכתה לביקוש רב, ובייחוד פעילות משלוח החלב למשפחות נזקקות על גבי חמורים. באותה שנה גם נפתח בית חולים של הדסה בתל אביב ולאחר מכן בחיפה, ו-22 נשים צעירות סיימו הכשרת אחיות בבית הספר לאחיות של הדסה. ארגון הדסה הקים גני משחקים ("גני גוגנהיים") בשכונות יהודיות וערביות בזכות תרומה שהעלתה ברטה גוגנהיים.
החל משנות העשרים של המאה ה-20 הדסה הפעילה ברחבי ארץ ישראל את "הרופאים הנודדים" אשר לא פעלו מתוך מרפאת קבע. ההרופא הנודד בדק תלמידים ודיווח על כך למועצה המדיצינית של הדסה. בהוראת "הדסה" הוא אף נטל על עצמו את העבודה ההיגיינית - סניטרית ביישובים אילו. בשנת 1927 המשכורת ש"הדסה" הציעה ל"רופא הנודד" הסתכמה בעשרים ושבע לירות לחודש, ותשע לירות הוצאות אש"ל..
בעקבות היחלשות התנועה הציונית בארצות הברית, זכתה הדסה לעצמאות ארגונית כמעט מוחלטת החל מתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 ועד למלחמת העולם השנייה. במהלך שנים אלו תמכה חלק מהנהגת הדסה בדעותיה של ברית שלום, דבר שיצר מתחים ביחסיה עם הגופים האחרים בהנהגה הציונית בארצות הברית. עם זאת, הדסה לא קיבלה החלטה רשמית לגבי מטרות התנועה הציונית אלא רק כאשר קיבלה (לאחר מאבקים פנימיים קשים) את תוכנית בילטמור ב-1942.
ב-1931 ייסדה הדסה את קופת חולים עממית עבור התאחדות האיכרים וההתיישבות העובדת הלא-הסתדרותית.
ב-1934 הונחה בהר הצופים אבן הפינה לבית החולים האוניברסיטאי הדסה הר הצופים, שנפתח בחודש מאי חמש שנים אחר כך. באותה תקופה גם אימצה הדסה באופן רשמי את עליית הנוער כאחת ממטרותיה והשתתפה ברוב מימונה. ב-1942 נפתח בית ספר מקצועי לבנות. ב-1943 מנה הארגון 100,000 חברים. ב-1945 נפתח בית הספר לרפואה של הדסה והאוניברסיטה העברית.