ב־1 בספטמבר 1969, קבוצה קטנה של קציני צבא בהנהגת רב־סרן בן 26 בשם מועמר קדאפי, ביצעה הפיכה בלוב, הדיחה את אידריס הראשון, מלך לוב, והגלתה אותו למצרים. המשטר החדש ביטל את המונרכיה והכריז על הקמתה של הרפובליקה הערבית הלובית הסוציאליסטית. מאז ועד ההתקוממות בלוב (2011), שלט במדינה מועמר קדאפי כרודן דיקטטורי. המשטר החדש הכריז כי הוא מתחייב להוציא את לוב מהפיגור והנחשלות. הוא החליט לסלק מארצו את יחידות הכוחות המזוינים של ארצות הברית שהיו מוצבים בלוב, ולסגור את נמל התעופה שהחזיק צבא ארצות הברית בשטח לוב.
קדאפי הנהיג בלוב משטר המבוסס על פולחן אישיות בסימן הסיסמה "אלוהים, מועמר (קדאפי) ולוב - זה הכל". חיי אזרחי המדינה וחינוכם הוכוונו באמצעות שטיפת מוח לאמונה אישית לאו דווקא באידאולוגיה של קדאפי אלא בו-עצמו ובנאומיו. רוב האזרחים, בעקבות חינוך ארוך שנים אכן גילו עד פרוץ ההתקוממות ב־2011, אמונה וביטחון בדמותו של המנהיג.
לוב פתחה תחת שלטון קדאפי בסיסי טרור בשטחה ונתנה חסות לארגוני טרור ערבי שפעלו ברחבי העולם. המשטר הלובי החל בחימוש מואץ ופתח בהסתה נגד ישראל ונגד הציונות תוך קריאה לאיחוד כל מדינות ערב למדינה אחת ואיום על מדינות ערב שגילו יחס חיובי לישראל (שאחד משיאיו היה במלחמת לוב־מצרים ביולי 1977).
ב־1968, עוד לפני תפיסת השלטון על ידי קדאפי, פלשה לוב לצ'אד במטרה המוצהרת למנוע את התפשטות מלחמת האזרחים שהתחוללה שם לתוך שטחי לוב, וכדי להשיג שליטה על "הרצועה הכחולה", שטח עשיר במתכות ובראשן אורניום, סמוך לגבול המשותף. לאחר מכן, במהלך שנות שלטונו של קדאפי, פלש צבא לוב לצ'אד ארבע פעמים במסגרת סכסוך לוב־צ'אד, בשנים: 1978, 1979, 1980–1981, וב"מלחמת הטויוטה" בשנים 1983–1987. התערבות צבא לוב הוגבלה לסיוע ארטילרי ובמתן "מטרייה אווירית" לכוחות הקרקעיים של בעלות בריתה בצ'אד.
יחסים עם העולם המוסלמי.
קדאפי פעל לאיחוד לוב עם שכנותיה. בדצמבר 1972 הציע לאחד את לוב ותוניסיה אך נדחה על ידי חביב בורגיבה. בשנת 1973 הוא הגיע להסכם עם מצרים על איחוד לוב ומצרים, הסכם שלא קויים. בינואר 1974 הגיע להסכם על איחוד עם תוניסיה, הסכם שבוטל לאחר יומיים.
כחלק מן האידאולוגיה של קדאפי, לפיה יש לאחד את המוסלמים-האפריקאים לכדי ישות מדינית אחת, החל כבר מ-1972 ליצור את הלגיון האסלאמי הפאן-אפריקאי. הלגיון הורכב משכירי חרב, אזרחי מדינות חבל הסאהל כצ'אד, ניז'ר, מאלי, הרפובליקה המרכז אפריקאית וסודאן, אשר קיבלו אימונים סדירים ומשכורות גבוהות. הלגיון נסמך במיוחד על בני השבטים הטוארג והג'נג'וויד (שבטי בדואים מוסלמים מדארפור), להם ייחס קדאפי זיקה למקורות העם הלובי ועליונות גזעית. בנוסף לכך, הלגיון היה מוכן לקבל לשורותיו כל שכיר חרב - הן ממדינות אפריקאיות, הן ממדינות ערב והן ממדינות כסרביה ואוקראינה - כל עוד נשבע אמונים לקדאפי, לפי מתכונת לגיון הזרים הצרפתי. הלגיון, שחלק מלוחמיו גויסו בכפייה וחלקם התפתו להצעות לשכר גבוה ולכבוד, נשלח להילחם בסדרת הפלישות לצ'אד. לאחר גירושה הסופי של לוב משטחי צ'אד ב־1989, צומצם כוח הלגיון מכ-7,000 לוחמים בשיאו, לכ-2,000 לוחמים.
מחנות האימונים של הלגיון שימשו לאימון ולהדרכה של קבוצות רבות בעולם הערבי ובאפריקה, בהם אנשי אש"ף, אנשי הרודן הליברי צ'ארלס טיילור, אנשי קבוצת המורדים "החזית המהפכנית המאוחדת" (Revolutionary United Front - RUF) של פודאי סאנקו מסיירה לאון, וכן כוחות צבאיים מלבנון, סוריה ואוגנדה.
משטר קדאפי קיים קשרים הדוקים ביותר עם משטר הבעת' של סדאם חוסיין בעיראק.
יחסים עם המערב.
ב־14 באפריל 1986 הפציצה ארצות הברית את ארמונו של מועמר קדאפי בטריפולי, כתגובה לחסות שנתנה לוב לפעולות טרור כנגד אזרחים אמריקאים.
ב־21 בדצמבר 1988 פוצצו סוכני לוב את טיסה 103 של פאן אמריקן. בעקבות זאת, הטיל האו"ם ב־1992 סנקציות על לב. הסנקציות הוסרו ב־2003, לאחר שלוב קיבלה אחריות על פעולת הטרור והסכימה לפצות את משפחות הנרצחים. ב־26 בפברואר 2004 הסירה ארצות הברית את החרם שהטילה על לוב במשך 23 שנים, על אף שהגבלות רבות עדיין נותרו במקומן, כמו סנקציות כלכליות ואיסור טיסות מארצות הברית ללוב.
ההתקוממות, מלחמת האזרחים והשינויים בשלטון ב־2011.
ב־15 בפברואר 2011 החלו הפגנות ענק בלוב, בעיקר בעיר בנגאזי ולאחר מכן בערים אחרות, בעקבות המהפכה בתוניסיה וההפיכה במצרים (כחלק מגל המחאות בארצות ערב), ובתגובה לאבטלה ולחוסר הפיתוח הכלכלי במדינה, במטרה להדיח את מועמר קדאפי מהשלטון. עימותים נרחבים התפתחו בין המפגינים לתומכי ממשלת קדאפי, ולמעלה מ-242 אזרחים ו-58 אנשי כוחות הביטחון נהרגו. ב־17 בפברואר התחולל "יום הזעם" של ההפגנות בלוב בעיקר בערים אל-ביידא, דרנה, טריפולי, אג'דאביה ואז-זינטאן ובמהרה הפכו ההפגנות להתקוממות ולמלחמת אזרחים.
בתחילת יום ה-21 בפברואר, סיף אל-אסלאם קדאפי, בנו הבכור של מועמר קדאפי, הודיע בטלוויזיה הלובית שהוא חושש שאם תימשך ההתקוממות מדינת לוב תתפצל ל"חמש עשרה נסיכויות אסלאמיות פונדמנטליסטיות". הוא הודה ש"נעשו טעויות" בקשר לדיכוי ההפגנות והודיע על כוונות לשינויים בחוקה. עם זאת, הוא הזהיר שהעושר והשגשוג של המדינה נמצאים בסיכון ולכן אם המחאה תימשך ישפכו "נהרות של דם".
ביום 27 בפברואר 2011, הוקמה מועצת המעבר הלאומית, תחת ניהולו של מוסטפא עבד אל-ג'ליל, שר המשפטים לשעבר של קדאפי, על מנת לנהל את החלקים שבלוב בהם שולטים המורדים. אירוע זה היה המאמץ הרציני הראשון לארגן ולבסס את ההתקוממות נגד משטר קדאפי. כבר אז, כאשר המועצה הייתה בבנגזי, היא הודיעה שטריפולי היא בירתה. בהמשך, נתמנה עבד אל-חאפז ג'וחא, עורך דין לזכויות אדם, לתפקיד דובר המועצה. ביום 10 במרץ 2011, המועצה קבלה הכרה מדינית ראשונה, כאשר צרפת הודיעה שהמועצה היא הנציג הכשר של העם הלובי.
ב־17 במרץ החליטה מועצת הביטחון של האו"ם להתיר למדינות לנקוט "בכל אמצעי דרוש" כדי להבטיח את שלום האזרחים בלוב. בתגובה הכריזה ממשלת לוב על הפסקת אש במדינה אך בפועל המשיך קדאפי את התקפותיו על המורדים. ב־19 במרץ פתחו צבאות ארצות הברית, צרפת והממלכה המאוחדת עם כוחות נאט"ו במתקפה משולבת נגד כוחות קדאפי, שכללה התקפות מהאוויר ומהים נגד מטרות שונות בלוב.
ממשלת המעבר ומלחמת האזרחים ב־2014.
לאחר מלחמת האזרחים בלוב (2011), הייתה מועצת המעבר הלאומית הגוף המחוקק הזמני בלוב, ותפקידה כלל הסדרת בחירות לקונגרס הלאומי הכללי . שחרורה של לוב הוכרז ב־23 באוקטובר של אותה השנה, אז הודיע ראש הממשלה הזמני מחמוד ג'יבריל שתוקם ממשלה זמנית תוך חודש, תוך שמונה חודשים נוספים יערכו בחירות לאספה מחוקקת, ותוך שנה נוספת יערכו בחירות לקונגרס ולנשיאות. בסיום הצהרתו הוא התפטר ואת מקומו ירש עלי אל-טרהוני , שהוחלף חודש לאחר מכן בעבד א-רחים אל-כיב. אל־כיב הקים כצפוי ממשלה זמנית, והיא כללה גם פוליטיקאים עצמאיים ונשים.
איזידור גינסברג
ג'ימס הארי בלאקברן
גזה מארוצי
גזה מארוצי (בהונגרית: Géza Maróczy; 3 במרץ 1870 - 29 במאי 1951) היה שחמטאי הונגרי בדרגת רב-אמן. נחשב לאחד השחמטאים הטובים בעולם בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
קריירה מוקדמת.
מארוצי זכה בתחרות המשנה בהייסטינגס בשנת 1895, ובמשך 10 השנים הבאות זכה במספר פרסים ראשונים בתחרויות בינלאומיות. בין השנים 1902 ו-1908 השתתף ב-13 תחרויות וזכה בחמש מתוכן במקום הראשון, ובחמש מהן במקום השני. בשנת 1906 הוא הגיע להסכם עם עמנואל לסקר לקיום דו-קרב על אליפות העולם. התמודדות זו הייתה אמורה להתקיים בקובה, אך עקב בעיות פוליטיות בקובה ההתמודדות בוטלה.
פרישה משחמט וחזרה.
אחרי 1908, פרש מארוצי משחמט בינלאומי כדי להקדיש יותר זמן למקצועו. הוא עבד כרואה חשבון והייתה לו קריירה מוצלחת. לאחר עליית הקומוניסטים הוא הפך לרואה החשבון הראשי של משרד החינוך. לאחר הפלת הקומוניסטים לא הצליח יותר מארוצי למצוא עבודה. הוא חזר לתקופה קצרה לשחמט לאחר מלחמת העולם הראשונה, בהצלחה מסוימת, והיום יש הסתעפות בהגנה הסיציליאנית שנושאת את שמו.
בסוף שנת 1927 הביס מארוצי את אלוף הונגריה לשנת 1924, גזה נאגי בדו-קרב בתוצאה +5 -0 =3. (חמישה ניצחונות, שלוש תוצאות תיקו ואף הפסד)
נבחרת הונגריה לשחמט, כאשר מארוצי שיחק בלוח הראשון, ניצחה בשתי האולימפיאדות הראשונות לשחמט שהתקיימו בלונדון ובהאג .
בשנת 1950, בגיל 80 הוענקה לו דרגת רב אמן על ידי פיד"ה.
סגנון המשחק.
סגנון המשחק של מארוצי, הגם שהיה מבוסס, היה מאוד הגנתי מטבעו. ההגנות המוצלחות שלו במשחקים של הגמביט הדני נגד ז'אק מיזס וקרל הלינג שהיו כרוכות בהחזרה מבוקרת של החומר המוקרב לצורך קבלת יתרון, שימשו כדוגמאות למשחק הגנתי בספרם של מקס אויבה וקרמר על משחק המציעה. אהרון נימצוביץ' בספרו "שיטתי" השתמש
בניצחונו של מארוצי על הוגו זוחטינג (ברמן 1905) כדוגמה של ריסון היריב לפני הפריצה. נקודה חזקה נוספת במשחקו של מארוצי הייתה ניהול סיומי מלכות שזכתה להערכה רבה. דוגמה לכך הוא המשחק פרנק מרשל בתחרות קרלסבד 1907 בה הציג מארוצי פעילות מלכה עדיפה. מארוצי ידע להציג גם משחק מרהיב כדוגמת ניצחונו כנגד שחקן ההתקפה הידוע דוד ינובסקי בתחרות מינכן 1900.
המבנה שהגה מארוצי בהגנה הסיציליאנית ניתן ליישום בהסתעפויות שונות שלה. על ידי מיקום הרגלים בערוגות ה4 ו-ג4, הלבן מקטין במעט את סיכויי ההתקפה שלו אך מפחית מאוד את המשחק הנגדי של השחור.
עמדה טיפוסית להסתעפות מארוצי. עמדה זו הגיעה מהסתעפות דרקון מואצת (Accelerated Dragon)
הערכה.