שטחי הגן כוללים את אוסף הצמחייה הגדול בעולם, הספרייה אשר בגנים כוללת מעל 750,000 כרכים ואוסף איורים השמור בהם כולל למעלה מ-175,000 איורים של צמחים.
היסטוריה.
מקורם של הגנים בגן האקזוטי שהוקם על ידי לורד קייפל ג'ון, בעיירה טוקסברי (Tewkesbury) שבגלוסטרשייר. הגן הורחב על ידי הנסיכה אוגוסטה מוויילס, אלמנתו של פרדריק, הנסיך מוויילס, שעבורו האדריכל הסקוטי ויליאם צ'יימברס בנה מספר מבנים בגן. אחד המבנים הוא הפגודה הסינית שנבנתה בשנת 1761 וקיימת עד היום. ג'ורג' השלישי העשיר את הגנים בסיועו של סר ג'וזף באנקס. קיו פארק הישן (ששמו שונה ל"הבית הלבן"), נהרס בשנת 1802, ו"בית הולנד" הסמוך נרכש על ידי ג'ורג' השלישי בשנת 1871, וכיום הוא נודע בכינויו ארמון קיו.
אוספי הגן גדלו במקצת באקראי עם הזמן, עד למינוי של האספן הראשון בשנת 1771. בשנת 1840 הגנים הוכרזו כגן בוטני לאומי, תחת מנהל הקיו, ויליאם הוקר. הגנים הורחבו ל-75 דונם, והגן הבוטני ל-270 דונם, ומאוחר יותר לגודלו הנוכחי 300 דונם.
חממת הדקליים נבנתה על ידי האדריכל דסימוס ברטון ויצרן הברזל ריצ'רד טרנר בין השנים 1844-1848. החממה היא המבנה הראשון בקנה מידה גדול שנעשה מברזל יצוק. שמשות המבנה מזכוכית ועבודת הניפוח שלה נעשתה ביד. הבית הממוזג, הכפול מגודלה של החממה, נבנה מאוחר יותר, במאה ה-19, וכיום נחשב לחממת הזכוכית הוויקטוריאנית הגדולה בעולם.
בנוסף, בקיו צלח המאמץ מהמאה ה-19 להפיץ ולגדל עצי גומי מחוץ לדרום אמריקה.
ביולי 2003 הגנים הוכנסו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
אזכורים בתרבות.
בשיר "העשב הענק מכה שנית" של להקת הרוק המתקדם ג'נסיס מוזכרים גני קיו כמקום אליו הובא העשב מערבות רוסיה.
מוזיאון טייט המודרני
מוזיאון טייט מודרן
מוזיאון טייט מודרן (באנגלית: Tate Modern) הוא המוזיאון הלאומי הבריטי לאמנות מודרנית, ויחד עם מוזיאון טייט בריטניה הוא חלק מגלריית טייט. גלריות המוזיאון בקומות השלישית, הרביעית והחמישית מאורגנות בצורה תימטית (על פי נושא), בשונה ממוזיאונים אחרים בעולם המאורגנים לפי תקופות. כך, למשל, ירוכזו יחד תמונות ופסלים הנוגעים לטבע. אל המוזיאון ניתן להגיע דרך גשר המילניום המוביל מקתדרלת סנט פול שבסיטי אל הגדה הדרומית של התמזה, או דרך תחנת הרכבת התחתית סאות'ארק.
היסטוריה.
המוזיאון נמצא בלונדון, מדרום לתמזה באזור בנקסייד, במבנה תחנת הכוח של בנקסייד, שתוכנן על ידי האדריכל סר גיילס גילברט סקוט. התחנה נבנתה בשני שלבים בין השנים 1947 ו-1963.
לאחר שתחנת הכוח נסגרה בשנת 1981, היה המבנה נטוש במשך כ-15 שנים. לאחר בחינה של הצעות שונות לעתיד המתחם הוחלט לשמר את המבנה ולהסב אותו למוזיאון, בתכנון משרד האדריכלים השווייצרי הרצוג ודה מרון. עבודות ההסבה החלו ב-1995 והסתיימו, עם פתיחת המוזיאון בשנת 2000. הם כללו הוספת שתי קומות על גג המבנה עם מעטפת זכוכית.
ביוני 2016 נחנך אגף חדש מצידו הדרומי של המוזיאון הכולל מבנה חדש, בעל עשר קומות, שגובהו 65 מטרים ובראשו מרפסת תצפית. המבנה הגדיל את שטח התצוגה הכולל ב-60% והפך את ה"טייט מודרן" למוזיאון האמנות המודרנית הגדול בעולם. המבנה נבנה מעל מרתף, חלל תת-קרקעי שבו היו מכלי הדלק של התחנה, שמעליו היה מבנה של תחנת משנה שעדיין הייתה בשימוש. משרד האדריכלים הרצוג ודה מרון תכננו גם את הבניין החדש. תחנת המשנה נסגרה ונהרסה אך המרתף נשמר כחלל להופעות. עלות הכוללת של הפרויקט ההרחבה הגיעה לכ-260 מיליון ליש"ט. איש העסקים הישראלי אייל עופר תרם 10 מיליון ליש”ט לטובת הפרויקט. האגף החדש קרוי על שמו של איש העסקים לן בלווטניק (Blavatnik Building), שתרם את הסכום הגדול ביותר וגם מממן את תחזוקת המבנה.
אולם הטורבינה.
בקומה הראשונה של המבנה ניצב אולם גדול אשר שימש את הטורבינה של תחנת הכוח. אולם זה, המכונה "אולם הטורבינה" (The Turbine Hall) מאפשר הצגת יצירות רחבות ממדים. גובהו של האולם כ-5 קומות, ושטחו 3,400 מ"ר.
סדרת יוניליוור.
באולם הוצגו סדרת יצירות שהוזמנו במיוחד, במימון חברת יוניליוור. סדרה זו נקראה "סדרת יוניליוור". היצירות הוצגו החל משנת 2000 ותוכננו להיות מוצגות חמש שנים, אולם בשל הצלחת הסדרה החליטה חברת יוניליוור לממן את היצירות עד שנת 2012.
הסדרה כללה את היצירות הבאות:
סדרת יונדאי.
בשנת 2015, לאחר הפסקה של שלוש שנים, חודשה הפעילות של הצגת יצירות מוזמנות רחבות ממדים באולם, לאחר שנחתם הסכם חסות עם חברת יונדאי.
מוזיאון טייט לאמנות מודרנית
מפת הרכבת התחתית של לונדון
מפת הרכבת התחתית של לונדון היא מפה טופולוגית של הרכבת התחתית של לונדון המשמשת כמפה למשתמשיה.
היסטוריה.
המפה נוצרה בשנת 1931 על ידי הארי בק. הוא יצר מפה טופולוגית משום שהמפה נועדה להקל על התמצאות הנוסעים, ומאחר והרכבת נוסעת בעיקר במנהרה הרי שאין חשיבות לטופוגרפיה של השטח שבו נוסעת הרכבת. בק יצר דיאגרמה טופולוגית הדומה לשרטוט של מעגל חשמלי. על מנת ליצור מפה פשוטה אף יותר, כתב בק על המפה אך ורק את שמות התחנות והקפיד לאייר קווים ישרים אנכיים, אופקיים או אלכסוניים בזווית של 45 מעלות בלבד.
הנהלת חברת הרכבת התחתית הייתה בתחילה סקפטית ביחסה למפה המוצעת וחילקה ממנה עותקים מועטים בלבד, אולם המפה נהפכה מיידית לפופולרית ונחשבת כיום כסמל לונדוני מובהק עד שהיא מודפסת אף על גבי כוסות, חולצות ופוסטרים.
אף על פי שבמהלך השנים בוצעו מספר תיקונים למפה המקורית, היא לא עברה שינוי משמעותי. מפה זו שימשה השראה למפות רבות של מערכות התחבורה נוספות, ואף היוותה השראה ליצירות אמנות.
בתרבות הפופולרית.
בתחילת הספר הראשון בסדרת ספרי הארי פוטר, לאחר שמינרווה מקגונגל רואה את הצלקת על מצחו של הארי פוטר ומציעה שאלבוס דמבלדור יסיר אותה, דמבלדור טוען שצלקות יכולות להיות שימושיות ומציין שיש לו מתחת לברך השמאלית צלקת בצורת מפה מדויקת של הרכבת התחתית של לונדון.
במשחק Mini Metro על השחקן לפתח מערכת מטרו בהתבסס על עקרונות מפת הרי בק
קולומביה (מעבורת חלל)
פיליפ ויקסטיד
פיליפ ויקסטיד (באנגלית: Philip Wicksteed; 25 באוקטובר 1844 - 18 במרץ 1927) היה כלכלן אנגלי הקשור לאסכולה האוסטרית.
חייו.
פיליפ ויקסטיד היה בנו של כומר אוניטרי. הוא למד במכללה בלונדון ובמנצ'סטר בין השנים 1861 ל-1867, עת השלים את התואר השני בלימודים קלאסיים. עם סיום לימודיו הפך לכומר כאביו והחל חוקר מגוון נושאים תאולוגיים ועיוניים, כמו חקר ימי הביניים ובמיוחד כתבי דאנטה. מחקריו בנושאים אלו נמשכו גם הרבה אחרי שעזב את דוכן הדרשות בשנת 1897.
עניינו בסוגיות אתיות הוביל אותו לחקור את נושא אי-השוויון בחלוקת עושר והכנסה ולחקר נושאים הקשורים לכלכלה והוא החל לפרסם שורה של עבודות חשובות בתחום זה, במיוחד בעקבות הסוגיות התאורטיות עליהן למד אצל ג'בונס. בשנת 1894 פרסם את מאמרו החשוב "מאמר על תיאום כללי ההפצה" שבו חתר להוכיח באופן מתמטי כי מערכת הפצה המתגמלת בעלי גורמי ייצור בהתאם לתפוקה השולית ימצו את התוצר הכולל המיוצר. ספרו "ההגיון הפשוט של הכלכלה הפוליטית" משנת 1910 פרש באופן מלא את תפישותיו בתחום הכלכלה, והוא המקרבו היום, מצד עמדותיו, לאלו של האסכולה האוסטרית. רעיונות אלו הוצגו בצורה תמציתית במאמרו "ההיקף והשיטה של הכלכלה הפוליטית לאור התאוריה ה'שולית' של ערך והפצה" משנת 1914.
הגותו.
ויקסטיד היה בן חורג בנוף הכלכלה הבריטית. בניגוד לזרם המרכזי בחשיבה הכלכלית בבריטניה, שאותו הוביל אלפרד מרשל שביקש לשפר ולתקן את החסר בתאוריה הקלאסית של סמית', ביקש ויקסטיד, במקביל לג'בונס ולקרל מנגר, לבנות את התאוריה הכלכלית מחדש. במילים אחרות, כלשונו של ליונל רובינס, הוא ביקש ליצור "לא רוויזיה, כי אם מהפכה".
הסובייקטיביות של העלות.
החריגה העמוקה ביותר של ויקסטיד מהאורתודוקסיה המרשליאנית של עמיתיו הבריטיים הייתה בתחום הסובייקטיביות של העלות. לתפישתו, האורתודוקסיה הכלכלית שילמה מס שפתיים לתיאורית התועלת השולית של ג'בונס, אך סרבה להכיר בהשלכותיה ההרסניות על תיאורית העלות של הערך. האסכולה הנאו-קלאסית שבראשה עומד מרשל, הצהיר ויקסטיד ב"עבודתו הכלכלית של ג'בונס" משנת 1905:
כאן מוחה ויקסטד נגד ניסיונה המלאכותי של התפישה המרשליאנית להעמיד פנים כי שיקולים של תועלת שולית נוגעים רק לפעילות צרכנית, אך אינם משליכים על פעילות הייצור, הממשיכה להתפש כסוגיה טכנית הקשורה רק לעלות האובייקטיבית של הייצור. למעשה, מבחינת ויקסטיד "עלות" משחקת תפקיד כמסבירה של מחיר השוק היא רק כאשר "עלות" היא הערך המצופה של חלופה אפשרית ברגע ההכרעה של הייצרן בין חלופות בייצור.
פעילות כלכלית.
ב"ההגיון הפשוט" וב"ההיקף והשיטה של הכלכלה הפוליטית" דחה ויקסטיד את התפישה הקלאסית שטענה כי העושר החומרי הוא תחום חקר כלכלי מובחן ונפרד ממערכות קביעת החלטות אחרות. בעיניו, לא הייתה תועלת ב"אדם הכלכלי" (homo economicus) הקלאסי, המודרך על ידי שיקולים חומריים ואנוכיים בלבד.
למונח "מחיר" היו בעיניו משמעויות רבות, שעלות כספית היא רק אחת מהן. במילים אחרות, כמו לודוויג פון מיזס, גם ויקסטיד סבר כי ישנם כללי פעולה אנושית כלליים, שהפעולה בתחום הכלכלי היא רק ביטוי מסוים שלהם. שיקולים אלטרואיסטיים, אגואיסטיים, רדיפת בצע, כבוד, גאווה, וכן הלאה: כולם משחקים תפקיד בפעולה המכוונת למטרות של האדם.
הליכי השוק.