בעקבות הפרעות וגירוש היהודים, נבזז רכושם על ידי הערבים ובתיהם נהרסו כמעט לחלוטין. שלמה מדמוני, מתושבי הכפר, אף נרצח בדרכו לכפר אליו הלך בניסיון להציל ספר תורה. מאוחר יותר חולל ספר תורה שנותר במקום. כל זאת למרות אין ספור פניות לשלטונות המנדט הבריטי, הן מכל הגופים בהנהגה הציונית, והן מצד התימנים, הספרדים והרבנות הראשית, בבקשה כי יתנו להם לחזור או להציב כוח משמר במקום.
ההתיישבות היהודית החל משנות ה-80 של המאה ה-20.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 החלו משפחות יהודיות להתיישב בעיר דוד במסגרת עמותת אלע"ד.
בשנת 2004 שבו לאזור שבו היה ממוקם כפר השילוח התימני, משפחות יהודיות מטעם ההקדש של כפר התימנים לאחר שהקרקעות נקנו שוב. בספטמבר 2014 נכנסו תושבים יהודים ל-25 דירות בשכונה, נוסף על כ-25 משפחות שהיו בה קודם לכן; הדבר עורר התקהלויות מצד תושבי השכונה. ב-19 באוקטובר 2014 נכנסו 9 משפחות יהודיות להתגורר ב"בית עובדיה" ו"בית פרומקין" בכפר השילוח. עיקר ההתיישבות בוצעה על ידי עמותת עטרת כהנים.
ב-6 במאי 2015 נכנסו כ-20 יהודים להתגורר במבנה סמוך לבית יהונתן, שבעבר שימש כבית כנסת בכפר התימנים. הכניסה לבית התאפשרה בתום מאבק משפטי ממושך, בין הבעלים היהודי - הקדש כפר השילוח לבין משפחת אבו נאב שהתגוררה בו. באוגוסט אותה שנה נכנסו עשרות משפחות להתגורר בבניין בן 12 דירות, שהיה ברכוש ההקדש התימני. במהלך הדיונים המשפטיים על הבית, הסכימו תושביו הערביים להתפנות מרצון.
נכון לתחילת 2016, מתגוררות בסילוואן למעלה מ-62 משפחות יהודיות.
ביולי 2018 יזמו השרים זאב אלקין ומירי רגב את הקמתו של מרכז למורשת עולי תימן בשכונה, בתקציב של כ-4.5 מיליון שקל.
בנובמבר 2018 דחה בג"ץ עתירה של 104 מתושבי בטן אל-הווא הערבים (שטח במרכז סילוואן שבמאה ה-19 גרה בו קהילה של יהודים תימנים, במסגרת "הקדש בנבנישתי"), נגד העברת הבעלות על הקרקע לעמותת "עטרת כהנים", והכשיר את פינוי של כ-800 התושבים המתגוררים באזור בכ-80 בתים.
לצד פיגועים ואירועים אלימים, התפתחו לאורך השנים יחסי שכנות בין יהודים לערבים. ילדים משתי הקבוצות משחקים יחד, מתקיימים ביקורים הדדיים והשתתפות בחתונות ומתבצעת פעילות משותפת מול הרשויות בנושאים מוניציפליים ושיפור התשתיות המקומיות.
תלפיות
תַּלְפִּיּוֹת היא שכונה ירושלמית ותיקה, השוכנת בגבולה הדרום-מזרחי של העיר. השכונה התפתחה בתקופת המנדט, וכוללת אזור מגורים ירוק ופסטורלי. יחודה של תלפיות הוא בהיותה השכונה היחידה בירושלים שתוכננה כ"עיר מודרנית" בת כ-800 בתי אב עוד לפני תקופת המנדט (דבר שלא התגשם), וכן בעמידתה רבת-השנים כשכונת סְפר בגבול העיר. בנייתה של השכונה החלה ב-1921, בתכנונו של ריכרד קאופמן כיישום של תפיסה בתכנון ערים הקרויה "עיר גנים".
בין האנשים המפורסמים שהתגוררו בשכונה ניתן למנות את אבל פן, יוסף קלוזנר, אריה לייב יפה, חמדה בן יהודה (אשתו של אליעזר בן יהודה, שתכנן לעבור לגור בשכונה, אך לא הספיק), ושמואל יוסף עגנון, שאף תיאר את השכונה ואת ביתו בה בכמה מספריו.
לצד השכונה התפתחו, בתחילת שנות ה-50, בנייני-שיכונים וכן אזור תעשייה תלפיות, ממתחמי התעסוקה והמסחר הגדולים בבירה. בשנות ה-70 הוקמה מזרחית לתלפיות שכונת תלפיות מזרח, שלרוב מכונה שכונת "ארמון הנציב".
מיקום.
תלפיות שוכנת על שטח של כ-75 דונם במורדותיו המערביים המתונים של רכס מוארך הנמשך מצפון לדרום וממוקם בדרום-מזרח ירושלים. גבולה הדרום-מזרחי של השכונה מציין את גבולה המוניציפלי של ירושלים, והוא עובר על קו הרכס הטופוגרפי (לאורך רחוב כפר עציון). מקו גובה זה ומזרחה שוכנים מורדותיו התלולים של הרכס, הגולשים אל מדבר יהודה. נחל תלפיות, העובר למרגלות הרכס, חובר לנחל קדרון, וממנו נשפך לים המלח.
השכונה גובלת בשכונת תלפיות מזרח (ארמון הנציב) ממזרח; ברמת רחל ובית צפאפא מדרום; במקור חיים ממערב, ובבקעה ואבו תור מצפון.
היסטוריה.
רכישת הקרקע לבניית השכונה.
יוזם הקמת השכונה היה יצחק לוי, מנהל בנק אפ"ק, שביקש לבנות קריית מגורים לעובדיו בירושלים. בשנת 1911 יצר לוי קשר עם ארתור רופין, מנהל המשרד הארצישראלי, שנועד לכוון ולנהל את פעולות ההתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית, ויחד חיפשו השניים קרקע מתאימה להקמת השכונה. באותם ימים הייתה ארץ ישראל נתונה תחת השלטון העות'מאני, והקרקעות שמחוץ לעיר העתיקה היו לרוב בבעלות זרה, בעיקר בידי נוצרים, שרכשו אותן באמצע המאה ה-19. בתוך כמה חודשים אותרה חלקת אדמה גדולה של כ-145 דונם בדרומה של ירושלים, שהייתה שייכת כולה לטמפלרים. לוי ורופין היו מעוניינים בחלקה קטנה בהרבה, אולם בעלי הקרקע, מסיבות עלומות, הסכימו למכור אותה רק כגוש אחד. רופין, במסגרת תפקידו, ראה בכך פוטנציאל לתוכנית התיישבות רחבה יותר, והחליט לרכוש את הקרקע כולה כדי להקים עליה לא פחות מאשר "עיר קטנה". תוכניתו הייתה ליצור מעין "עיר יהודית מודרנית" לצד העיר העתיקה, שתתחרה על יוקרתה של האחרונה, ותהווה אלטרנטיבה מושכת למבקשים להתגורר בירושלים מבלי להצטופף בתוך חומותיה. בעלון של חברת "הכשרת היישוב", דיווח רופין על תכנונה של תלפיות, וציין כי "תוכנית הבנייה הנוכחית ערוכה ל-800 בית, ומכוונה לבניין עיר מודרנית."
את הקלפים טרפה מלחמת העולם הראשונה, שפרצה כשנתיים לאחר מכן, וגרמה להקפאת כל תוכניות הבנייה והפיתוח בירושלים. במלחמה זו נכבשה ירושלים בידי הבריטים, ולאחריה החלה תקופת המנדט הבריטי, בה השתנו לגמרי פניה של ירושלים מבחינה גאוגרפית ואורבנית. גם התוכניות לגבי "העיר המודרנית" בדרום העיר עברו מספר שינויים.
ש"י עגנון, ממתיישביה הראשונים של השכונה, מתאר בסיפורו "הסימן" את שכונת תלפיות, קורותיה ומראיה, וכותב: . בסיפור כותב עגנון על הקמת השכונה, ומספר על וטרינר צעיר (שמו אינו מופיע בסיפור, אך זהו ד"ר יוסף שם-טוב), שהתלהב מפיסת אדמה מדברית הצופה אל סביבות ירושלים:
בהמשך מתאר עגנון כיצד עלה בידי הווטרינר לרפא את פרתו של ערבי שהיה בעלי הקרקע, והלה נתן לו אותה כשכר על עבודתו. הווטרינר המאושר בנה לו סוכת קיץ במקום ואף נטע לו פרדס שקדים, וגר עם משפחתו בבית שבנה בשכונה עד מלחמת העצמאות.
תכנון השכונה.
בשנת 1919, לאחר ההתאוששות מהמלחמה, פנו לוי ורופין לביצוע תוכניתם. בניגוד לחירות המוחלטת שבה נהגו בוני הבתים והשכונות בירושלים בתקופה העות'מאנית, הבריטים דרשו מהבונים בירושלים (ובארץ ישראל בכלל) תוכניות מתאר ותשתיות בינוי. בעקבות כך פנה רופין לפטריק גדס, מתכנן ערים בריטי, בבקשה לתכנן עבורו את "העיר המודרנית" על פי אמות מידה גבוהות ובתכנון ייחודי. גדס תכנן בשכונה רחובות החוצים את קו הרכס וגינות גדולות במרכזה. הבתים על פי תוכנית זו היו צפופים, והשטח הירוק היה מועט. בשנת 1920 פנה רופין לריכרד קאופמן, האדריכל היהודי הנודע, בבקשה לשפץ את תוכנית גדס, ולהתאימה לטופוגרפיה ולאופי הירושלמי. קאופמן עמל על התוכניות במשך חודשים ארוכים, ולבסוף הוציא מתחת ידו תוכנית יישוב משוכלל ומתקדם, שכללה למעלה מ-800 יחידות דיור. את התוכנית השתית קאופמן על אידיאל עיר גנים, שהומצא באנגליה במאה ה-19, והובא לישראל על ידי קאופמן. העיקרון העומד בבסיס אידיאל זה הוא יצירת ערים, ואפילו שכונות גנים, ירוקות ומרווחות, ששדרותיהן מתמזגות עם הטופוגרפיה הטבעית ומתעגלות בהתאם. אזור המגורים מופרד מאזור הבילוי והתעשייה, וברוב החלקות גדול השטח הירוק מהשטח הבנוי. מוטיב חשוב בעיר הגנים הוא "שדרת ירק" מרכזית וגינות ציבוריות. למרות ההנחיות הבריטיות שעל המבנים להיות מצופים באבן ירושלמית, מתכנני תלפיות קיבלו אישור חריג לצפות את הבטון בטיח בשל הביקוש הגבוה לדיור.
במפה של קאופמן משנת 1921 מתוארת עיר קטנה בעלת מוטיבים סימטריים וסדר פנימי. העיר נסמכת במערב לכל אורכה על דרך חברון, שממנה יוצאים רחובות ישרים אל פנים העיר, וממנה נובעת גם "שדרת הירק" שתחילתה בגינה חצי עגולה. קאופמן תכנן כמה גינות ציבוריות, השוכנות באזורי המגורים (מספר 5 במפה), וכן שני פארקים גדולים בגבולה המזרחי של העיר. התכנון כולו הסתמך על הטופוגרפיה הטבעית, וכלל רחוב מרכזי רחב החוצה את העיר לאורך קו הרכס, ומקשר בין מבני הציבור השונים. אלה מנותקים מאזורי המגורים, ופזורים בעיקר בחציו המזרחי הגבוה יותר של העיר. אזורי המגורים כוללים בתים חד-משפחתיים ודו-משפחתיים בלבד, וכמקובל בעיר גנים, גודל כל בית אינו תופס יותר משליש משטח המגרש כולו.
במפרט מבני הציבור (המופיע במפתח המפה), ציין קאופמן מעון לעולים חדשים ("בית עולים"), בית מלון, בית מרחץ, בית חולים, סניף דואר ("בית דואר"), בית עירייה ("ועד העיר"), מחסנים ("בתי הספקה"), מרכז מסחרי ("כיכר השוק"), מגרש לספורט, מסעדה ("בית אוכל"), גן ילדים, בית ספר, בית כנסת, "בית העם", אקדמיה לאמנות, בית קפה ("בית קהוה וטה"), במה ציבורית ("במה ספורטיבית") ותיאטרון.