במסגרת חוק ההסדרים של 2004 תוקן גם , העוסק בתקציב העירייה. לפי התיקון, אם לא אישרה המועצה את תקציב העירייה בתוך 3 חודשים מיום אישור תקציב המדינה, שר הפנים חייב למנות ועדה למילוי תפקידי ראש העירייה והמועצה, או ועדה למילוי תפקידי המועצה בלבד. השר רשאי להאריך תקופה זו ב-3 חודשים נוספים.
כהונתה של ועדה קרואה.
פקודת העיריות אינה קובעת את תנאי הכשירות של החברים בוועדה הקרואה, והיא מסמיכה את השר למנות, בהתייעצות עם שר המשפטים, כל אדם, למעט חברי המועצה או עובדי מדינה.
חברי הוועדה נכנסים לנעליהם של ראש העירייה והמועצה, והם רשאים לבצע כל פעולה שבסמכות ראש העירייה והמועצה על פי דין.
הוועדה מכהנת עד למועד הבחירות, אך לא פחות משלוש שנים, אלא אם כן ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת אישרה את הצעתו של שר הפנים לקבוע מועד אחר. בכל מקרה, שר הפנים אינו רשאי למנות ועדה קרואה בשנה שלפני הבחירות.
השימוש בוועדות קרואות.
הוועדה הקרואה הראשונה הוקמה ב-1955, בירושלים. השימוש בוועדות קרואות גבר לאחר הוספת העילות החדשות ב-2004. במשך חמישים השנים שקדמו לה הוקמו 37 ועדות קרואות, ומאז אותה שנה הוקמו עוד 26.
ניתן לזהות שתי מגמות לגבי אופיין של הרשויות שבהן ממונות ועדות קרואות. בעבר מונו ועדות קרואות בערים גדולות, כגון ירושלים (1955), אשקלון (1956), נתניה (1959) והרצליה (1967). חרף הגידול במספרן של הוועדות הקרואות מאז 2004, רובן מונו במועצות מקומיות ואזוריות, והעיר הגדולה ביותר שהוקמה בה ועדה קרואה בשנים אלה היא לוד. מגמה שנייה היא ריבוי השימוש בוועדות קרואות במגזר הערבי. עד 2004, 81% מהוועדות הקרואות הוקמו ביישובים יהודיים, והוועדה הקרואה הראשונה ביישוב ערבי הוקמה רק ב-1987, בכאבול. מאז 2004, 69% מהוועדות הקרואות הוקמו ביישובי מיעוטים.
ביקורת על השימוש בוועדות קרואות.
מינוי ועדה קרואה נתפס כצעד דרסטי, משום שהוא מהווה פגיעה בעצמאות השלטון המקומי, שנבחר על ידי התושבים באופן דמוקרטי. על כן, מינוי הוועדה נתפס לאורך השנים כצעד אחרון, לאחר שמוצו כל האפשרויות האחרות. עם זאת, מאז נוספו העילות החדשות למינוי ועדות קרואות בשנת 2004, שאינן תלויות בשיקול הדעת של שר הפנים, הדרך למינויין התקצרה.
אחת הטענות שמועלות נגד מינוי ועדות קרואות, היא שהמינוי מציב את שר הפנים בניגוד עניינים מובנה. השלטון המרכזי אחראי לאספקת חלק מתקציב הרשויות המקומיות, ולפיכך נוצר מצב לפיו הממשלה יכולה לקצץ בתקציבים שהיא מעבירה לרשות מקומית מסוימת, ולגרום למשבר כלכלי בה, שיחייב את החלפת ראש הרשות. מאז קיצוץ מענקי האיזון בראשית שנות האלפיים, נשמעו טענות כנגד הממשלה, על כך שבשל הקיצוץ מנעה הממשלה מהרשויות החלשות להגיע לאיזון תקציבי.
טענה נוספת היא שאף שהוועדה הקרואה ממונה על מנת לנהל את העירייה באופן יעיל יותר, לעיתים חבריה אינם אנשי מקצוע, ובעבר אירעו מקרים, כמו בלוד, שבה מצבה של העיר הורע עוד יותר בזמן כהונתה של הוועדה הקרואה.
טענה שנשמעה מצד ראשי רשויות במגזר הערבי ובמגזר הדרוזי היא ששרי הפנים נוטים למנות ועדות קרואות המורכבות מיהודים, לעיתים בעלי עבר צבאי או זיקה פוליטית לשר, מבלי לתת את הדעת לרגישות הכרוכה בכך.
מקרים נוספים בהם ממנה שר הפנים ועדה למילוי תפקידי המועצה.
מועצה ממונה ראשונה.
מקרה נוסף בו הרשות המקומית מנוהלת בידי ועדה שממנה שר הפנים הוא בתקופה שלאחר כינונה. מאחר שבתקופה זו דרוש זמן התארגנות והיערכות עד שיוכלו תושביה של הרשות לנהלה בעצמם, ממנה שר הפנים מועצה לתקופת הביניים. תקופת כהונתה של מועצה כזו מוגבלת באמצעות הוראות , שקובע כי הבחירות הראשונות ייערכו בתוך ארבע שנים וחודשיים מיום כינונה של הרשות. מועד זה ניתן לדחייה עד חמש שנים לאחר התייעצות עם ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת, ובמקרים מיוחדים ניתן לדחותו בשנה נוספת, באישורה של הוועדה.
ביטול בחירות.
מקרה נוסף שבו שר הפנים ממנה ועדה למילוי תפקידי המועצה מצוי , ואולם הנסיבות במקרה זה שונות באופיין מיתר המקרים, ואין מדובר בוועדה קרואה קלאסית. לפי הסעיף, במקרה בו פסק בית משפט כי הבחירות ברשות המקומית בטלות, בחירות חדשות יתקיימו בתוך 120 ימים. על מנת לא לתת יתרון לראש העיר שנבחר שלא כדין, החוק קובע כי עד לאחר הבחירות תנוהל הרשות המקומית בידי ועדה שמינה שר הפנים. מטבע הדברים, תקופת כהונתה מוגבלת.
כך, למשל, אירע בנהריה בשנת 2005, לאחר שבית המשפט קבע כי הבחירות שהתקיימו בעיר ב-2003 בטלות, מאחר שראש העיר הנבחר, רון פרומר, חתם על הסכמים בלתי חוקיים ערב הבחירות, שהיה בהם כדי להשפיע על תוצאותיהן. עד הבחירות החדשות, בהן נבחר ז'קי סבג, מונה לשמש כראש העיר, ראש עיריית כפר סבא לשעבר, יצחק ולד.
ועד נחשל.
תרחיש דומה נוסף שניתן לקיימו על פי צו המועצות האזוריות הוא מינוי ועד מחליף לוועד מקומי שלא עמד בפרמטרים המופיעים לעיל (פיחות במספר החברים מתחת לרף המינימלי, אי מילוי התפקיד כראוי או החלטת ועדה כי הוועד אינו יכול להמשיך ולשמש בתפקידו כראוי). מינוי ועד נחשל דורש ממליאת המועצה לקבל החלטה זו בהתבסס על המידע המובא בפניה. בעשור האחרון הוכרז ועד נחשל ביישוב אחד בארץ שערי תקווה.
הרוזנת דה-סגיר
השדה המגנטי של כדה&quot;א
זירת חצי האי האפניני במלחמה הפונית השנייה
זירת חצי האי האפניני במלחמה הפונית השנייה הייתה זירת הלחימה העיקרית במסגרת המערכה הצבאית בין קרתגו לרפובליקה הרומית. הלחימה בזירה זו נמשכה 15 שנים, החל מפלישת צבאו של חניבעל לחצי האי האפניני (איטליה של היום) בשנת 218 לפנה"ס, ועד לפינוי חצי האי על ידי צבאותיהם של חניבעל ומאגו ברקה, בשנת 203 לפנה"ס.
ניתן לחלק את הלחימה בזירת חצי האי האפניני לשני שלבים עיקריים:
בשלב הראשון (216-218 לפנה"ס) הייתה היוזמה האסטרטגית בידיו של חניבעל. שלב זה, שהחל עם פלישתו של חניבעל לחצי האי האפניני, התאפיין בשורת ניצחונות בקרבות גדולים מול צבאות רומיים, ניצחונות ששיאם היה בקרב קאנאי, ובמעבר חלק מבעלות בריתה של רומא בחצי האי לצידו של חניבעל.
בשלב השני של המלחמה (203-215 לפנה"ס) עברה היוזמה בהדרגה לידי הצד הרומאי, שהצליח להשתלט מחדש על רוב שטח חצי האי האפניני ולדחוק את צבאו של חניבעל לאזור מצומצם בחלקו הדרומי. שלב זה נפתח עם ההתאוששות של רומא מהתבוסה בקרב קאנאי; הוא מתאפיין בהיעדר קרבות גדולים בין הצדדים היריבים, ובאימוץ אסטרטגיה של התשה על ידי ההנהגה הרומאית. שלב זה הסתיים כשצבא קרתגו נאלץ לפנות את מאחזו בחצי האי האפניני בעקבות נחיתת צבאו של סקיפיו אפריקנוס בצפון אפריקה. למרות כישלון ניסיונו של חניבעל להכניע את רומא באמצעות פלישת צבאו לחצי האי האפניני, הוא הצליח להעביר את המלחמה לשטח האויב, ולרתק את הכוחות העיקריים של הצבא הרומאי ללחימה נגדו במשך 15 שנה.
רקע.
חלק מהחוקרים המודרניים נטו לאמץ את טענת המקורות העתיקים, לפיה תוכננה המלחמה הפונית השנייה בידי בני משפחת ברקה כמלחמת נקם נגד רומא החל משנת 238 לפנה"ס, לאחר שהרפובליקה הרומית אילצה את קרתגו למסור לידיה את סרדיניה בתום מלחמת שכירי החרב. ההיסטוריון תאודור מומזן סבר שזו הייתה הסיבה לפלישתו של חמלקרת ברקה להיספניה, שנועדה להעניק לקרתגו קרש קפיצה לפלישה לחצי האי האפניני. כמו כן הוא סבר שתוכנית זו היא היא שעמדה מאחורי החלטתו של חניבעל ברקה בשנת 219 לפנה"ס לתקוף את סגונטום. אולם דעה זו היא בעייתית, שכן נראה שקרתגו לא התכוננה כלל למלחמה ולא פיתחה כלל את הצי שלה, שהיה הסיבה העיקרית לכישלונה במלחמה הפונית הראשונה, עם פרוץ המלחמה היו לרומא 220 ספינות מלחמה בעוד לקרתגו היו רק 100. מה גם שעד הרגע האחרון ניסו שני הצדדים לפתור את הסכסוך בדרכים דיפלומטיות.