ביטון נולדה ברחוב מילק 24 באזור צ'יפסייד של העיר לונדון בירת אנגליה לבנג'מין מייסון ולאליזבת ג'רם. איזבלה הייתה הבכורה לארבעת ילדיהם של בני הזוג. אביה נפטר בצעירותה, ואמה נישאה להנרי דורלינג (אלמן לו ארבעה בנים מנישואים קודמים). לאחר נישואי אליזבת להנרי עברה המשפחה לאפסום שבסארי, שם עבד הנרי במסלול המרוצים המקומי. לאליזבת והנרי נולדו 13 ילדים נוספים ובסך הכל גידלו בני הזוג 21 ילדים.
איזבלה נשלחה ללמוד בבית ספר בהיידלברג שבגרמניה, שם למדה שנתיים במסגרתן למדה בין היתר לנגן על פסנתר.
איזבלה נישאה לסמיואל אורצ'רט ביטון, שנולד אף הוא ברחוב מילק שבצ'יפסייד, ואשר אימו שמרה על קשר עם אימה של אליזבת. אליזבת פגשה אותו בעת ביקור בלונדון. בעת פגישתם היה ביטון מוציא לאור של ספרים ומגזינים. בני הזוג נישאו ב-10 ביולי 1856 בכנסייה הקהילתית סנט מרטין באפסום, ולאחר נישואיהם עברו להתגורר בפרוור הץ' אנד של לונדון.
בנם הראשון, סמיואל ארצ'ארט, נולד במאי 1857 אבל נפטר ממחלה באוגוסט באותה שנה. בספטמבר 1859 נולד בנם השני, שנקרא על שם הבן הראשון.
לאחר נישואיה החלה איזבלה ביטון לכתוב מאמרים בנושא בישול ואחזקת הבית עבור כתבי העת שפרסם בעלה. בין השנים 1859–1861 כתבה מדי חודש מוסף שצורף לכתב העת "כתב העת הביתי לאישה האנגלית". ב-25 בדצמבר 1861 קובצו המוספים יחד ופורסמו בספר שנקרא "ספרה של הגברת ביטון לניהול משק הבית", שנועד עבור בעלת הבית, מנהלת משק הבית, המבשלת, עוזרת המטבח, המשרת הראשי, רכב, וכלל מידע על כל פרטי ניהול משק הבית הוויקטוריאני.
בשנת 1861 ייסד סמיואל ביטון את כתב העת "מלכה" המיועד לנשים ויצא לאור מדי שבוע. כתב העת התמקד בפרסום רכילות ומידע אודות מפגשי החברה הגבוהה בלונדון. מאמרי כתב העת סקרו אירועים חברתיים, ספרות, ובילויים המיועדים לנשות החברה הגבוהה, ואיזבלה פרסמה מאמרים בכתב העת. בשנת 1862 נמכר כתב העת לוויליאם קוקס.
בדצמבר 1861 חלה בנם של בני הזוג בעת שהותם בחופשה בברייטון ונפטר ב-31 בדצמבר באותה שנה.
לבני הזוג נולדו שני בנים נוספים - אורצ'רט (נולד ב-1 בינואר 1863) ומייסון מוס (נולד בינואר 1865).
איזבלה ביטון נפטרה זמן קצר לאחר הולדת בנה הרביעי מזיהום שלקתה בו במהלך הלידה.
בעלה נפטר ביוני 1877 מדלקת ריאות.
שני בני הזוג קבורים בבית הקברות מערב נורווד שבדרום לונדון.
בתרבות.
בשנת 2006 הפיקה רשת ה-BBC את סדרת הטלוויזיה הדרמטית "החיים הסודיים של הגברת ביטון", בו גילה אנה מאדליי את דמותה של איזבלה ביטון. בסדרה נרמז כי ביטון סבלה מעגבת שנדבקה בה מבעלה, ואשר, אם סברה זו נכונה, גרמה למות ילדיה ולבסוף למותה שלה.
בסדרת תעודה ששודרה ברשת BBC2 ב-29 בספטמבר 2011 אודות חייה של ביטון נטען כי לא סביר שמותה בגיל 28 נגרם מעגבת.
ערי חינוך
ערי חינוך הוא ארגון חברתי-חינוכי, הקרוי על שם גישה חינוכית-אורבנית שפיתח יעקב הכט, ומטרתה לחולל שינוי חברתי מערכתי בערים. הגישה רואה במערכת החינוך כלי מרכזי בפיתוח העיר, ובעיר כלי מרכזי בפיתוח מערכת החינוך. הגישה מופעלת בערים שונות בישראל החל משנת 1999. בשנים הראשונות ליישום השיטה, ניהל הכט את המכון לחינוך דמוקרטי במכללת סמינר הקיבוצים, ופעל במסגרתו. ב-2010 העביר את הפעילות לארגון "ערי חינוך", שאותו הקים יחד עם רם שמואלי.
המטרות.
מקורות תאורטיים שמשפיעים על ייצוב המודל.
מודל ערי חינוך נוצר והופעל לראשונה על ידי יעקב הכט שהוא גם הוגה גישת החינוך הדמוקרטי המיושמת בארץ ובעולם. החינוך הדמוקרטי ממוקד ביצירת תנאים וכלים לכל אדם (תלמיד) להתפתח דרך אזורי החוזק האישיים. מתוך כך החלה בסביבות שנת 2000 להתהוות ההבנה שבית הספר המוכר, התחום גאוגרפית בגדר פיזית ורעיונית, מוגבל מאוד ביצירת תוכנית למידה אישית ממוקדת אזורי חוזק. מכאן החל הכט לבחון את האפשרות שהעיר כולה, על כלל משאביה, תהפוך לבית ספר גדול אחד.
לפי תפישה זו, ייווצר היזון הדדי: מצד אחד תלמידי העיר יוכלו ללמוד בכל המוסדות, המתקנים, אתרי המסחר והתעשייה, מרכזי התרבות והספורט הקיימים בעיר. ומצד שני התלמידים, על שלל כישוריהם, יסייעו לעיר לצמוח בכיוונים שאותם סימנה כמנועי צמיחה עירוניים.
פיתוח רעיון "עיר חינוך", מושפע מגישות קיימות : "עיר מחנכת" (Educatingcity) ו"עיר לומדת" (Learning city). גישות אלו ממוקדות בלמידה לאורך החיים ובלמידה לאורך כל היום. אך בשונה מגישת עיר חינוך הן אינן מתמקדות ביצירת קשר בין מערכת החינוך הפורמלית והמערכת העירונית.
גישות נוספות שמשפיעות על עיצוב רעיון "עיר חינוך" הן, "ביטול בית הספר" של איוון איליץ', ובתחום התכנון האורבני – גישתו של כריסטופר אלכסנדר, מתכנן אורבני, שמדבר אף הוא על חיבור מערכת החינוך לעיר .
מאז 1999, עבר הכט משלב החשיבה התאורטית, בעזרת ראשי הערים, לניסיונות בשטח. לאחר כעשר שנים של ניסיונות רבים בתחום עבר מניהול המכון לחינוך דמוקרטי להקמת "ארגון ערי חינוך" בשיתוף עם רם שמואלי.
יישום דיפרנציאלי.
בתוכנית זו, העיר כולה, על כלל משאביה, הופכת לבית ספר גדול אחד.
אחת הדוגמאות המוצלחות לתוכנית נמצאת בטבריה. תלמידי בית ספר ברנקו וייס, נוער בסיכון, מנהלים ומתחזקים בכוחות עצמם את הפארק האתגרי של העיר. בני נוער אחרים משמשים כ"שגרירי תרבות" של העיר: הם לומדים על ההיסטוריה של העיר ומלווים סיורים של אוטובוסי תיירים הנכנסים אליה. כמו כן, יש ילדים שבעקבות משנת הרמב"ם שקבור בעיר, מגדלים בגינות ואפילו איי התנועה, צמחי מרפא ומוכרים אותם לאחר עיבוד. יש עוד דוגמאות רבות לכך שכל ילד יכול ללמוד ולהתפתח גם מעבר לקירות בית הספר. זאת כדי לאפשר לכל ילד למצוא את האזורים שבהם הוא טוב ולחוות חוויית הצלחה. התפישה הבסיסית היא שכולנו חלשים, בינוניים, או חזקים בתחומים שונים. אם אנחנו מרחיבים מאוד את יכולת הבחירה, הרבה מעבר לקוריקולום המסורתי של בית הספר, גם לילד שמאוד חלש בחשבון או היסטוריה, יש סיכוי למצוא אזור שבו הוא יצטיין (ואז הוא יוכל להתמודד גם עם אזורי החולשה שלו).
העשייה היא ייחודית ודיפרנציאלית בכל עיר, וזאת במכוון. במהלך שנת התכנון הראשונה, במסגרת "מעגלים" של מנהלי בתי ספר, ראשי אגף חינוך, מורים, הורים, בעלי עסקים, וכל מרכיב אחר של העיר, נבנית תוכנית על ידי התושבים עצמם ולא מונחתת עליהם על ידי גורם חיצוני.
היסטוריה- ניסיונות בישראל.
1999 – ניסיון ראשון במצפה רמון – "קהילה לומדת" (דרור דבש ראש המועצה ויעקב הכט ראש המכון לחינוך דמוקרטי).
2001 – מתבצע שלב תכנון של "באר שבע – עיר חינוך" אבל לא מגיע לשלב מימוש
2004 – בת ים - מודל בת ים לחינוך אישי - עיר חינוך ראשונה יוצאת לפועל בישראל וזוכה להצלחה גדולה.
2006 - מתבצע השלב הראשון בתכנון "ירושלים עיר חינוך" ניסיון שלא יוצא לפועל.
2006 - נס ציונה – עיר חינוך.
2006 – עכו- ניסיון של שנתיים ליצירת עיר חינוך.
2008 – טבריה- ניסיון פורץ דרך שמקיים לראשונה חיבור מוצלח בין הפיתוח העירוני לפיתוח מערכת החינוך, בתוכנית "עבר מצמיח עתיד".
2009 - חדרה – תוכנית יכו"ל – חדרה בירוק כחול לבן.
2011 – עמק המעיינות – עמק חינוך – תוכנית עיר חינוך במועצה אזורית.
גונדר הדרומית
הקונפדרציה השווייצרית הישנה
הקונפדרציה השווייצרית הישנה (בגרמנית: Alte Eidgenossenschaft; בצרפתית: Ancien Confédération suisse; באיטלקית: Vecchia Confederazione Svizzera) הייתה מדינה שהתקיימה למשך כ-500 שנה, מ-1291 עד 1798.
התהוות הקונפדרציה הישנה.
המאבק לעצמאות.
ב-1291 קשרו תושבי מחוזות אורי, שווייץ ואונטרוולדן כנגד שלטון בית הבסבורג. האיחוד בין שלושה מחוזות אלו הפך לגלעין הקונפדרציה השווייצרית הישנה. איחוד זה מצוין מדי שנה, ב-1 באוגוסט, כיום הלאומי של שווייץ. המסמך המצהיר על האיחוד, האמנה הפדרלית, נכתב כפי הנראה לאחר מעשה, במהלך המאה ה-14. תחילתה של הברית צנועה. הצדדים לה התחייבו להגן זה על זה מפני בית הבסבורג, וליישב את הסכסוכים בינם ובין עצמם באמצעות בוררות של שופטים מקומיים בלבד. ככל שהתקדם המאבק רכשו המעורבים בו תודעה של לאומיות נפרדת, והברית כונתה "ברית נצחית". מאבק זה כנגד בית הבסבורג הוליד את אגדת וילהלם טל, הקשת האמיץ שלחם כנגד המושל האכזר מטעם הבסבורג הרמן גסלר, שאת סיפורו הנציח במאה התשע עשרה במחזה המחזאי והמשורר הגרמני פרידריך שילר.
ב-1315 הנחילו צבאות הברית מפלה ראשונה לבית הבסבורג בקרב מורגרטן, וזכו בכמה שנים של עצמאות. בעקבות קרב זה, הוכרזה שביתת נשק לשבעים שנה. בשנים אלו, הצטרפו אל גלעין "הקנטונים המיוערים" ערים נוספות. ב-1332 הצטרפה לוצרן לברית, ולאחריה ב-1351 ציריך, ב-1352 גלרוסוצוג וב-1353 ברן. מחוזות וערי מדינה אלו היו ל"קונפדרציה השווייצרית" של שמונה מדינות, שהמשיכה כמסגרת מדינית עד המאה ה-15. בקרב זמפאך, ב-1386 שבו כוחות הברית וניצחו את הצבא ההבסבורגי, שניסה לפלוש ללוצרן, בעקבות הניסיון של בית הבסבורג להתפשט ולהרחיב את שטחי שלטונו. בכל אותה העת נחשבה עדיין הברית לחלק מן האימפריה הרומית הקדושה.