הראל נולד בברלין בירת גרמניה לרחל וזאב אורבך, חברי גבעת ברנר, שהיו שם בשליחות הקיבוץ המאוחד לתנועת "החלוץ". אביו חלה ונפטר כעבור חודשים אחדים, ואמו שבה לארץ ישראל ב-1935, וזמן מה לאחר מכן נישאה לפרופ' אריה הראל, מי שהיה לימים שגריר ישראל בברית המועצות ומנהל בית החולים איכילוב, שאימץ אותו לבן. בהיותו בן עשר עברו הוריו להתגורר בתל אביב. במסגרת שירותו בצה"ל היה חבר בגרעין נח"ל של הנוער העובד שהצטרף לקיבוץ מנרה, שם השתקע. במשך השנים עבד בבריכות הדגים של הקיבוץ ולזמן מה היה מזכיר הקיבוץ. במהלך השנים השלים לימודי תואר שני בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב ולמד במדרשה הרעיונית של הקיבוץ המאוחד ברמת אפעל. הראל היה חבר באחדות העבודה בקבוצה של יצחק טבנקין והביע התנגדות לאיחוד עם מפא"י להקמת מפלגת העבודה ב-1967.
ב-15 ביולי 1967, לאחר שקיבל רשות מקיבוצו, היה בקבוצת חברי הקיבוץ המאוחד שהתיישבה בעלייקה ולאחר מכן בקוניטרה מיד לאחר מלחמת ששת הימים. הוא שימש כמזכיר הקבוצה, ולצורך כך לקח הפסקה מלימודיו באוניברסיטת תל אביב. בהמשך ייסדה הקבוצה את קיבוץ מרום גולן, שם הוא מתגורר. הוא חבר פעיל ומרכזי בוועד יישובי הגולן.
הראל היה מבין מקימי מפלגת הדרך השלישית, ושובץ במקום השני ברשימתה לכנסת. בשנים 1996–1999 כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-14 והיה יושב ראש סיעת הדרך השלישית וחבר ועדת הכנסת, ועדת הכספים וועדת הכלכלה. היה מיוזמי השריון בחוק הגולן. ביקש להקים רשות לאומית למלחמה בעוני.
לאחר כהונתו בכנסת עמד בראש חברת "וקטור" לייעוץ ארגוני וכלכלי לקיבוצים. כיום (2010) עומד הראל בראש היחידה לאסטרטגיה ומידע של ועד יישובי הגולן ומשמש יו"ר חבר הנאמנים של מכללת "אוהלו" בקצרין.
בשנת 2016 הוכרז כזוכה פרס מוסקוביץ' לציונות. ביום העצמאות השבעים למדינה, תשע"ח (2018) זכה בפרס ישראל לחקלאות והתיישבות.
ב-2019 פורסמה הביוגרפיה שלו (בהוצאת ידיעות) שכתב איש-הגולן אורי הייטנר.
בעשור השני של המאה ה-21 היה מהדוחפים להקמת טורבינות רוח ברמת הגולן, נושא שנוי במחלוקת בקרב תושבי האזור.
ב-2022 יצא לאור בהוצאת כרמל ספרו "פרפר בחושך". ספר מדע פופולרי העוסק ברמה היסטורית, פילוסופית ומדעית בניסיונות המופרכים לנבא ,לתכנן ולעשות את העתיד.
חיים אישיים.
נשוי לציפורה, ולזוג שני בנים ושלוש בנות.
עמדותיו.
ארץ ישראל השלמה.
הראל היה מצעירותו איש ארץ ישראל השלמה ותמך בהתנחלות בכל השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים. הוא התנגד לטענות שאבד הכלח על מדיניות "דונם ועוד דונם" וטען שבניגוד לטענות שנשמעות בתקשורת, הנוער נכון לפעולות התיישבות. הוא קרא להקמת התיישבות תעשייתית כדרך להרחיב את ההתיישבות וקרא להתיישבות שאינה מתבססת על עבודה שכירה. בספרו "חנן פורת - סיפור חייו", מייחס חגי הוברמן ליהודה הראל תרומה להקמת גוש אמונים ב-1974 בכך שנכח באופן מקרי בישיבה של צעירים (שהפכו בהמשך למייסדי התנועה) ודחף אותם לעשיית צעדים מעשיים, דבר שהביא לכינון התנועה.
מבנה הקיבוץ.
באמצע שנות השמונים, בטרם חלו שינויים משמעותיים באורחות החיים בקיבוצים, יצא הראל עם משנה סדורה שקראה להפרדה תפעולית, חשבונאית ומשפטית בין המשק הכלכלי בקיבוץ הבודד ובין קהילת חברי הקיבוץ. וזאת על מנת לאפשר את ניהול החלק העסקי בקיבוץ על פי עקרונות כלכלת השוק בעוד שבקהילה ימשכו אורחות החיים המושתתים על עקרונות השיתוף והשוויון. באותה עת היו הדברים בבחינת חזון נועז. עד אמצע העשור הראשון של המאה ה-21 עברו קיבוצים רבים בישראל להתנהלות המבוססת במידה רבה על עקרונות אלו. את משנתו העלה על הכתב בספרו "הקיבוץ החדש" שיצא לאור ב-1993 בהוצאת כתר.
ב-2010 יצא לאור בהוצאת כרמל ספרו "להפריט", המנתח את הסיבות לכישלונן של האידאולוגיות הגדולות במאה ה-20 בכלל ולזה של "החלום הקיבוצי" בפרט, לדעתו, וקורא להליכה לכיוון עקרונות השוק החופשי והיד הנעלמה.
קפל ארצ'יבלד קרסוול
סר קפל ארצ'יבלד קאמרון קרסוול (באנגלית: Sir Keppel Archibald Cameron Creswell; 13 בספטמבר 1879 - 8 באפריל 1974) היה היסטוריון אנגלי של האדריכלות שכתב מחקרים חשובים על אדריכלות אסלאמית במצרים.
ראשית חייו.
קרסוול נולד בלונדון. הוא התחנך בבית הספר ווסטמינסטר בטרם המשיך בלימודיו בהנדסת אלקטרוניקה בקולג' הטכני גילדס שבעיר פינסבורי ב-1896. במהלך הזמן הוא פיתח מיומנויות רבות בשרטטות. הוא עבד עבור האחים סימנס ואחרי כן, ב-1914, בבנק דויטשה שבלונדון.
קרסוול התעניין בבניינים ואתרים מזרחיים משחר נעוריו. בשנת 1910 הוא כה נמשך לארכיטקטורה מוסלמית שהוא החל לצבור ספריה שלבסוף נעשתה לאחד האוספים הפרטיים המקיפים ביותר מסוגה. בזמנו הפנוי, עת עבד לפרנסתו כמהנדס, הוא הקדיש זמן רב מעיתותיו החופשיות ללימוד אדריכלות אסלאמית. הוא פרסם מאמר בכתב העת The Burlington Magazine ב-1913, ומעט לאחר מכן נשא הרצאה בפני החברה האסיאתית המלכותית, שנתקבלה היטב. שניהם דנו בכיפות באדריכלות הפרסית.
התעניינותו בארכיטקטורה מוסלמית המריצה אותו לתור אחר תעסוקה שתהלום יותר את נטיות ליבו, ובמאי 1914 הוא הגיש מועמדות להצטרף למשלחת הארכאולוגית בהודו והעלה חרס בידו. מלחמת העולם הראשונה התפרצה באוגוסט אותה שנה, וב-1916 הוא קיבל מינוי על תנאי כעוזר לקצין אספקה בחיל הנחתים המלכותי. זמן מה אחרי כן הוא הוצב במצרים. הוא טיפס בסולם הדרגות, וביולי 1919 מונה (כסרן בצבא) כמפקח על אתרי הארכאולוגיה בארץ ישראל ובסוריה. הוא נסע באינטנסיביות והכין שרטוטים ורשימות כמו גם תעוד צילומי של האתרים.
הארכיטקטורה האסלאמית המוקדמת והארכיטקטורה המוסלמית של מצרים.
במאי 1920 הכין קרסוול טיוטה ראשונית של ההיסטוריה של הארכיטקטורה במצרים. הוא התכוון שיהיה זה מחקר ממצה של הנושא. כמו גם תיאור מפורט של מונומנטים אינדיבידואלים, ביחד עם תוכניות של צריחי מסגדים, כיפות ומדרסות. הוא הגיש הצעה למלך פואד הראשון של מצרים, שהכיר בחשיבותה של עבודה זו והיה פטרון נלהב. קרסוול קיבל מימון של 800 לירות מצריות עבור שלוש שנות עבודה. קרסוול שב בחופזה לאנגליה על מנת להשתחרר מהגיוס, וחזר לקהיר ב-13 באוקטובר 1920.
העבודה הייתה מונומנטלית והאמירה על ציפיותיו של קרסוול. נערכו חפירות ארכאולוגיות רחבות היקף במספר אתרים ידועים, ללא רשם שסייע לו במלאכה. הוא השתלט על כל העבודה בלי סיוע. בשנת 1969 יצאו לאור חמישה כרכים, החובקים יחדיו 1769 עמודים, וכרך שישי שהיה מוכן אך פורסם רק לאחר מותו ב-1974. עבודה מסיבית זו התחלקה לשניים: Early Muslim Architecture ("הארכיטקטורה המוסלמית המוקדמת", כרך 1 פורסם ב-1932; כרך שני ב-1940; מהדורה שנייה של כרך 1 ב-1969) ו-The Muslim Architecture of Egypt ("הארכיטקטורה המוסלמית של מצרים", כרך 1 פורסם ב-1952; וכרך שני ב-1959).
עבודותיו האחרות.
קרסוול החל לעבוד לראשונה על Bibliography of the Architecture, Arts and Crafts of Islam (ביבליוגרפיה של הארכיטקטורה, אמנויות ומלאכות של האסלאם) ב-1912; והעבודה פורסמה לבסוף ב-1961. הדבר היווה אבן שואבת לכל הספרים, מאמרים וכתבי עת הנוגעים לשדה נרחב זה, הכוללים רשימה של כ-12,300 ספרים ומספר קרוב של כתבי עת. כרך השלמה הופיע ב-1973.
בנוסף על מפעל מונומנטלי זה, הוציא תחת ידו קרסוול כשישים מאמרים וכתבים נוספים.
הוראה ומשרות נוספות בהן החזיק, אותות כבוד שהוענקו לו.
קרסוול מונה כמרצה באוניברסיטת פואד (כיום אוניברסיטת קהיר) בקהיר בשנת 1931, ובתוך שלוש שנים נהפך לפרופסור לאמנות וארכיטקטורה אסלאמית. הוא החזיק במשרה זו עד לשנת 1951. ב-1956 הוא מונה כפרופסור לאמנות וארכיטקטורה אסלאמית באוניברסיטה האמריקאית בקהיר.
ב-1939 הוא נעשה חבר במועצה הגבוהה לשימור מונומנטים ערביים והחזיק במשרה זו במשך שתים עשרה שנים. הוא נעשה מעורב ביותר בתיעוד ושימור של החומה והשערים מהמאה ה-12 של קהיר בת ימי הביניים. מ-1949 עד 1967 הוא כיהן כאוצר המוזיאון לארכאולוגיה פלסטינית בירושלים.
קרסוול נבחר כעמית באקדמיה הבריטית ב-1947, צורף למסדר האימפריה הבריטית והוכתר כאביר ב-1970, בהיותו בן תשעים.
אחרית ימיו.
בשנת 1956 גרם משבר סואץ לשפל בפופולריות הבריטית במצרים. הממשלה יעצה לקרסוול לעזוב את הארץ. לאחר שהבין כי לא יותר לו לקחת עמו את ספרייתו, בחר קרסוול להישאר. האוניברסיטה האמריקאית בקהיר הציעה לאחסן את ספריו וקרסוול נענה לכך, על אף שהציב לכך תנאים מגבילים: לסטודנטים, לשם דוגמה, לא הותר לגעת בספרים.
ביוני 1973, לאחר התקף לב, שב קרסוול לאנגליה. הוא הלך לעולמו ב-8 באפריל 1974. הוא מעולם לא נישא.
קרסוול הוריש את ספרייתו שמנתה למעלה מ-3000 כרכים לאוניברסיטה האמריקאית בקהיר, לצד אוסף של 11,000 צילומים. מוזיאון אשמוליאן באוקספורד קיבל את תשלילי הצילומים.
יעקב גיל (ליפשיץ)
יעקב גיל (ליפשיץ) (ט"ו בטבת תרס"ח, דצמבר 1907 – 22 באוקטובר 1990) היה רב ואיש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם הציונים הכלליים בכנסת הראשונה. לפני כן כיהן כרבה הראשי של נס ציונה.
ביוגרפיה.
גיל נולד ב-1908 בטבריה בשם יעקב ליפשיץ. למד בבית הספר "תלמוד תורה" ובישיבת אור תורה בעיר. לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת עץ חיים בירושלים והוסמך לרבנות. באוניברסיטה העברית למד מקרא ובלשנות שפות שמיות וקלאסיות וקיבל תואר מוסמך במדעי הרוח בסוף 1940. בשנת 1942 קיבל תואר ד"ר על חיבורו "תולדות הדקדוק העברי, הפרשנות למקרא, והבלשנות העברית בימי הביניים".