המחזה מתרחש בארצות הברית בדירה בשכונת מצוקה ועוסק בארבע נשים. דורותיה (דותי) מורה לאזרחות שמפתחת תקוות שוא ליחסים רומנטיים עם מנהל בית ספר התיכון בו היא עובדת. היא גרה עם בודי, אישה גרמניה מבוגרת וטובת לב שמנסה לשדך לה את אחיה התאום (באדי). דותי מפחדת להישאב לחיים של שיגרה חסרת תשוקה ולכן לא מעוניית בשידוך. שכנתן, סופיה גלוק, אף היא גרמניה סובלת מפגיעה נפשית, כנראה בהקשר למות אמה הלוט בערפל כשנתיים לפני התרחשות המחזה ורואה רוחות רפאים. לסיטואציה זאת מצטרפת הלנה, מורה לתולדות האומנות, קולגה של דותי בתיכון, המייצגת את היפוכה של בודי: מטופחת, קרה, מחושבת וסרקסטית. האינטרס שלה הוא לשכנע את דותי לעבור לגור עימה בדירת יוקרה, כדי לחסוך בהוצאות.
המחזה כולו מתרחש ביום אחד בו מתוכנן פיקניק על שפת אגם קרב-קיור (משמעות השם היא לב שבור בצרפתית). במהלך היום מתגלה לנו עברה הרומנטי של דותי, תקוותיה של בודי להיות דודה לאחר שהתיאשה מלהיות אמא בעצמה, ניסיונותיה להגן על דותי מפני הלנה ועל סופי מפני פחדיה. לקראת סוף העלילה דותי מגלה שאהובה תעתע בה והוא עתיד לשאת אישה אחרת ממעמד חברתי גבוה יותר.
המחזה מציג חיי שיגרה של נשים קשות יום המשתוקקות לאהבה וזוגיות. דרכן לשרוד בעולם קשה מבטאת גישה אופטימית של המחזאי.
המחזה הועלה ב-1991 ב"סמינר הקיבוצים", בבימויה של דורית ירושלמי ובתרגומה של שרון פרמינגר ("יום נפלא לשברון לב").
המחזה הוצג בשנת 2010 על ידי תיאטרון מיקרו.
פגי ליפטון
מרגרט אן "פגי" ליפטון (באנגלית: Margaret Ann "Peggy" Lipton; 30 באוגוסט 1946 – 11 במאי 2019) הייתה שחקנית, זמרת ודוגמנית יהודייה-אמריקאית. התפרסמה בזכות הופעותיה בסדרת הטלוויזיה "כנופיה חוקית" , שזיכה אותה בפרס גלובוס הזהב. ידועה גם בתפקידה ב"טווין פיקס" של דייוויד לינץ', בתור נורמה ג'נינגס.
ביוגרפיה.
ליפטון נולדה בניו יורק, למשפחה יהודית ממוצא אשכנזי מרוסיה ומלטביה. בתם של ריטה הטי והרולד ליפטון. גדלה בכפר לורנס שבלונג איילנד עם אחיה רוברט וקנת'.
למדה בבית ספר המקצועי לילדים שבניו יורק סיטי.
קריירה.
החלה בתור דוגמנית כשהתגלתה על ידי חברת הדוגמנות פורד.
בגיל 18 עברה עם משפחתה להתגורר בלוס אנג'לס וחתמה חוזה עם חברת ההפקות הקולנועיות "סרטי יוניברסל".
את הופעת הבכורה שלה ערכה בתוכנית הטלוויזיה הקומית "המופע של ג'ון פורסיית'" .
ליפטון התפרסמה ברחבי ארצות הברית בשנת 1968 כשנבחרה לתפקיד ראשי בדרמת המשטרה "כנופיה חוקית", כשהופיעה במשך חמש שנים בסדרה בדמותה של ג'וליה בארנס, וזכתה על כך בפרס גלובוס הזהב ב-1970 ובארבע מועמדויות לפרס אמי.
לאחר מכן שיחקה בסדרת הדרמה של דייוויד לינץ' "טווין פיקס" בה גילמה את נורמה ג'נינגס, בעלת קפיטריה קטנה.
ליפטון השתתפה גם בגרסה הקולנועית של לינץ' לסדרה "" ב-1992.
שיחקה ב-1997 בסרטו של קווין קוסטנר "הדוור". בשנת 1999 שיחקה בתפקיד קטן בתור דודתה של הדמות הראשית בסרט "כנופיה חוקית"; אשר מבוססת על סדרת הטלוויזיה בה כיכבה ליפטון בשנות השישים והשבעים.
בשנת 2017 שיחקה בקומדיה "נשמה של כלב", בבימויו של לאסה הלסטרם, ושיחקה בסדרת הטלוויזיה "הנה… ג'וני!" שיצר פול רייזר לרשת הולו.
חיים אישיים.
ניהלה זוגיות מתוקשרת עם הזמר אלביס פרסלי, אך מערכת היחסים לא צלחה והשניים נפרדו.
בצעירותה חקרה ליפטון את דתות העולם ובעיקרן את ההינדואיזם ואת הסיינטולוגיה.
בשנת 1974 נישאה ליפטון למוזיקאי קווינסי ג'ונס, לזוג נולדו שתי בנות, השחקנית ומעצבת האופנה קידאדה ג'ונס והשחקנית ראשידה ג'ונס.
לאחר נישואיה החליטה לנטוש את תחום המשחק ולהתמקד יותר בחיי משפחתה.
ליפטון וג'ונס התגרשו בשנת 1989, לאחר שנפרדו עוד ב-1986.
פטירתה.
בשנת 2004 אובחנה ליפטון כחולת סרטן המעי הגס, לאחר תקופת טיפולים כימותרפיים ארוכה שנמשכה למעלה משנה החלימה זמנית מהמחלה.
נפטרה מסרטן המעי הגס בלוס אנג'לס ב-11 במאי 2019.
מלווה של מוצא אחרון
מלווה של מוצא אחרון (באנגלית: Lender of Last Resort, LLR או LOLR) הוא אחד מתפקידיו של הבנק המרכזי, שעה שקיימת בהלת משיכות ולקוחותיו של בנק מסוים מחליטים למשוך את כל הכספים מחשבונותיהם בבת אחת. במקרה כזה אף בנק אינו יכול לעמוד בתשלומי ה, מאחר שאין הבנק יכול להפוך את ההלוואות שנתן לכסף נזיל. על כן, כמוצא אחרון לפני קריסת מערכת-האשראי לוֹוֶה הבנק את הסכום הדרוש לו מהבנק המרכזי כדי לעמוד בהתחייבויותיו הפיננסיות. במהותה, התכלית של מלווה של מוצא אחרון היא לשמור על אמון המפקידים במערכת הבנקאית.
מבוא.
במרכזה של מערכת כלכלית מודרנית ניצבים הבנקים – רשת של מוסדות פיננסיים שמזרים אשראי מכספי מפקידים. תפקידם הקלאסי הוא לשמש כמתווכים בכסף בין מַלווים ללווים. במסגרת תפקידו, לוֹוֶה הבנק כסף מלקוחותיו באמצעות פיקדון ומלווה אותו בהתאם לביקוש על ידי העמדת הלוואה. הפיקדון מייצג התחייבות של הבנק למפקיד להחזיר לו סכום כסף זהה במועד קבוע מראש או על־פי דרישה בתוספת ריבית שהוגדרה מלכתחילה. פיקדונות הם הדרך העיקרית שבה מגייסים בנקים את אמצעי המימון לצורך מתן הלוואות לציבור. פעולה זו ממנפת את כוחו של ההון, מאפשרת רמה גבוהה יותר של חיסכון והשקעה במשק ממה שהיה מתקבל בלעדיה ומהווה את הבסיס לשיטת האשראי שנהוגה בו.
חלק ניכר מההון שנצבר בפיקדונות מושקע על ידי הבנקים בהלוואות ארוכות טווח מתוך ציפייה לתמורה בצורת רווח. ההלוואות אינן נזילות, קרי הן אינן יכולות להפוך בקלות וללא הפסד ממשי למזומנים. לפיכך, מגדיר הבנק המרכזי במשק מהו יחס הלימות ההון הדרוש. יחס זה קובע מהו היקף ההון שהבנקים יכולים לחלק אותו כאשראי מתוך כלל ההון שברשותם. ההון שבו לא ניתן לעשות שימוש אמור לשמש כרשת ביטחון לפיקדונות הציבור בבנקים. ככל שהבנק שומר יותר הון, הוא נחשב ליציב יותר מבחינה פיננסית אך הוא יתקשה להציג תשואת רווח גבוהה יותר. ואולם, בעת בהלה ציבורית ודרישה מידית ומסיבית מצד המפקידים לקבל את כספם בחזרה קיים חשש שיחס הלימות ההון לא יספיק ושיציבותו הפיננסית של הבנק תתערער עד לכדי קריסה מוחלטת.
בישראל יחס הלימות ההון הוא 1:9, כלומר על כל שקל של פיקדון, הבנק יכול ליצור אשראי של 9 שקלים. מכיוון שתהליך זה יכול לחזור על עצמו, בעת שהאשראי מופקד בבנק אחר, סה"כ נוצרים במערכת עד 81 שקלים (ריבוע יחס הרזרבה) כאשראי.
מדוע מתרחשת בהלה ציבורית? לטענת ג'קלין (Jacklin), מידע לא מושלם על נכסי הבנק מעורר חששות אצל המפקידים ויכול להצית גל של פדיונות. דיאמונד (Diamond) מוסיף כי הבנק מלווה את כספי המפקידים לאחר בדיקה פיננסית מלאה של הלווה. לעומת זאת, אין ביכולתו של המפקיד לבצע בדיקה דומה למוסד הבנקאי. האסימטריות במידע הזמין לשני הצדדים מאלץ את האדם הפרטי לתת אמון בהחלטותיהם הפיננסיות של מנהלי הבנק. כשהאמון מתערער, מושך המפקיד את כספו. גם אם אין סיבה מוצקה לפגיעה באמון, הדבר עלול להוביל את הבנק למשבר, שכן אף בנק אינו יכול להחזיר את כל פיקדונותיו בבת אחת.
חשש להתמוטטות בנק עלולה להצית תגובת שרשרת (Contagion), להביא לקריסתם של בנקים נוספים ואף לשיתוק המערכת הכלכלית. קיימות שלוש סיבות עיקריות לכך:
סקירה היסטורית.
את המונח "מלווה של מוצא אחרון" הגה לראשונה פרנסיס בארינג (Francis Baring) שברשימתו משנת 1797 "Observations on the Establishment of the Bank of England" התייחס לבנק המרכזי של אנגליה כ"מוצא אחרון" (Dernier resort) שממנו יוכלו כל הבנקים לִלוות כדי להגדיל את נזילותם בעת משבר.
עקרונות ת'ורנטון.
היה זה הנרי ת'ורנטון (Henry Thornton) שהקנה למושג את משמעותו המקיפה והמשוכללת ביותר בסדרת נאומים בפני הפרלמנט הבריטי ובמאמרו "An Enquiry into the Nature and Effects of the Paper Credit of Great Britain" משנת 1802. לטענת ת'ורנטון, למלווה של מוצא אחרון שלושה מאפיינים ייחודיים:
חוק בג'הוט.
70 שנה לאחר ת'ורנטון, פותחה תזת ה"מלווה של מוצא אחרון" על ידי וולטר בג'הוט (Walter Bagehot). בספרו "Lombard Street" הוא חזר על משנתו של ת'ורנטון והוסיף מספר תובנות, כשהמפורסמת ביותר היא חוק בג'הוט.
על־פי חוק בג'הוט (Bagehot’s Rule), בעת משבר פיננסי ומצוקת אשראי במשק על הבנק המרכזי להלוות כסף לכל דורש כנגד ביטחונות קבילים בריבית גבוהה מריבית השוק. לדבריו, לבנק המרכזי יש מחויבות להלוות, אך מחיר הכסף צריך לשקף את ההגנה והביטחון שהוא מעניק ללווים, הגנה שאין טובה ממנה. המונח המקורי שבו השתמש בג'הוט היה "ריבית עונש" (Penalty rate), קרי לגובה הריבית כוח הרתעה המהווה קנס ללווים. לריבית גבוהה מהמקובל יש שלוש השלכות עיקריות, שהשתיים הראשונות מיוחסות לבג'הוט והשלישית היא פיתוח מתקדם יותר:
תרומתו של בג'הוט מתבטאת בשני היבטים נוספים:
הניסיון ההיסטורי.
בחינה של ההיסטוריה הכלכלית העולמית מצביעה על מספר מועט של מקרים שבהם התרחשה בהלה ציבורית ודרישה מידית לפדיון פיקדונות. בורדו (Bordo) בדק ומצא כי בין 1870 ל־1933 אירעו 16 מקרים ב־6 מדינות מפתח – ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צרפת, גרמניה, שוודיה וקנדה. אף אחד מהם לא התפתח לכדי סכנה ממשית ליציבותה של המערכת הבנקאית. נתוניה של שוורץ (Schwartz) מורים כי בין השנים 1790 ל־1930 התחוללו 14 מקרים בארצות הברית, 8 בבריטניה בין השנים 1790 ל־1866, ו־4 בצרפת באותה תקופה. לטענת בורדו, מיעוט המקרים מוכיח כי המוסדות המוניטריים פיתחו במהלך השנים כלים יעילים להתמודדות עם משברי נזילות. יחד עם זאת, הוא תוהה האם חוקרי הכלכלה לא הפריזו בתחזיותיהם לגבי היתכנותה של בהלה ציבורית.
מלווה של מוצא אחרון בינלאומי.