לאחר שריפת רומא בידי הגאלים בשנת 387 לפנה"ס מונה קאמילוס לדיקטטור פעם נוספת. כאשר הועלתה הצעה לנטוש את רומא השרופה ולהתיישב מחדש בויי, הוביל קאמילוס את ההתנגדות למהלך זה ואת בנייתה מחדש של רומא. לפי המסורת הרומית קאמילוס אף יצא אחרי הגאלים הנסוגים מרומא, והחזיר את הזהב שניתן להם כשוחד בתמורה לנסיגתם. סיפור זה נחשב כמפוקפק בעיני המחקר המודרני. חורבנה הזמני של רומא הוביל להתמרדות כללית ברומא, בעיקר על ידי האטרוסקים, קאמילוס הצליח לדכא מרידות אלה במהירות ולהחזיר לרומא את מעמדה הקודם. בשנת 367 לפנה"ס הכה צבא בראשותו של קאמילוס את הגאלים ליד אלבה.
קאמילוס פעל רבות כדי לפשר בין הפטריקים והפלבאים ולפי המסורת הרומית אף הקים בשנת 367 מקדש לכבוד "קונקורדיה", שמשמעותה אחדות לבבות, כדי לציין את סיומו של המאבק הבין מעמדי בין הפטריקים והפלבאים.
קאמילוס מת ממחלת הדבר בשנת 365 לפנה"ס.
יצחק עדוארד סלקינסון
יעקב שאול אלישר
הרב יעקב שאול אלישר (כינויו היש"א ברכה; כ"ג בסיוון ה'תקע"ז, 7 ביוני 1817 - כ"ח בתמוז ה'תרס"ו, 21 ביולי 1906) היה הראשון לציון בין השנים 1893–1906, ואב בית הדין בירושלים.
ביוגרפיה.
נולד בצפת לרב אליעזר ירוחם, בנו של הרב יעקב אלישר, ידידו של החיד"א. אביו, אליעזר ירוחם, שימש כראש השוחטים והבודקים, וכן דיין וחזן של קהילת יוצאי קושטא בעיר. לאחר שהומת חיים פרחי, הטיל עבדאללה פאשא על יהודי צפת מיסים חדשים. כשהיה יעקב בן 6, הובא אביו הובא לבית הסוהר בעכו ושהה בו חצי שנה. הוא נמלט ממנו וחזר לצפת, אך לאחר מכן ברח לחצביה שבדרום לבנון, ומשם לדמשק. בדמשק הורה לאשתו שתעלה עם בניו לירושלים. ב-26 ביוני 1823 הגיעה המשפחה לירושלים והתיישבה בה. ב-19 במרץ 1824 (י"ט אדר ב' ה'תקפ"ד), בהיותו כבן 7, נפטר אביו. לאחר מות אביו, שלח בית דין צדק בירושלים שליח לפאשה בדמשק, אשר החזיר למשפחה את רכושם בצפת. הרכוש נמכר ומהתמורה סילקו את החוב לאיש אשר במשך חצי שנה מימן את המזון לאב, כאשר היה במאסר בעכו.
ב-1828 נישאה אמו בשנית, לרב בנימין מרדכי נבון, שאימצו והפך למורו ורבו. כאשר הגיע לגיל בר מצווה, נחשב לעילוי בתורה, ואביו החורג כינה אותו "ישא ברכה" (על-פי ). 'ישא' הוא שמו בראשי תיבות - יעקב שאול אלישר.
כשהתבגר התפרנס ממסחר, ולאחר שנישא ב-1832 לנערה יתומה, פרנס אותו אביו החורג במשך 24 שנים. הוא התגורר בבית אביו החורג, שם נולדו לו בתו הבכורה ושני בניו. בתקופה זו עסק בלימוד תורה, ואף סייע לאביו החורג בעסקיו.
בשנת 1845 (ה'תר"ה) יצא בשליחות אביו החורג לאיזמיר שבטורקיה מטעם הקהילה הספרדית בירושלים. לאחר שמילא את שליחותו, התעכב בקושטא במשך כ-6 חודשים בביתם של שרי משפחת קאמונדו. בשנת 1853 (ה'תרי"ג) הוסמך לדיין ומורה הוראה על ידי רבני ירושלים, ושימש בתפקיד זה עד למינויו לראשון לציון. בשנת 1855 (ה'תרט"ו) יצא בשליחות רבני ירושלים לאלכסנדריה שבמצרים, כדי לפעול לביטול החלטת הקהילה היהודית שלא לקבל שדרי"ם מישראל. לאחר שהצליח בשליחותו, התבקש לשמש כרב הקהילה בעיר, אך סירב.
בשנת 1869 (ה'תרכ"ט) החל לשמש כאב בית הדין בירושלים. בשנת 1877 (ה'תרמ"ז) תמך בתוכניתו של משה מונטיפיורי לתרום כספים לתלמודי התורה בירושלים כדי שישלבו את לימודי השפה הערבית, אל מול ההתנגדות החריפה לתוכנית מצד העדה החרדית האשכנזית. במאמר לעיתון שערי ציון, נימק את תמיכתו כי הערבית היא שפה שרבים מגדולי הרבנים עשו בה שימוש בחיבוריהם, כדוגמת הרמב"ם ומחברים אחרים, והוסיף שידיעת השפה מביאה פרנסה ותועלת ללומדיה. הוא עצמו שלט במספר שפות: לאדינו, עברית, ערבית, טורקית, איטלקית, פרסית ויוונית.
בשנת 1880 (ה'תר"ם) ויתר על משרת הראשון לציון לטובת מחותנו, הרב רפאל מאיר פניז'יל. רק לאחר פטירתו של הרב פניז'יל, הוכתר ב-1 בפברואר 1893 (ט"ו בשבט ה'תרנ"ג) למשרת הראשון לציון, בטקס שנערך בבית הכנסת על שם רבן יוחנן בן זכאי בירושלים. במשרה זו כיהן במשך 13 שנה עד לפטירתו. בשנת 1889 עמד בראש נציגות היישוב היהודי בירושלים בקבלת פניו של קיסר גרמניה וילהלם השני, יחד עם הרב שמואל סלנט והרב אליהו מני, ואף קיבל ממנו עיטור. היה אהוב ומקובל על בני כל העדות.
פטירתו והלווייתו.
הלך לעולמו ב-18 ביולי 1906 (כ"ה תמוז ה'תרס"ו), ונקבר בחלקת הרבנים שבהר הזיתים, לצד אביו החורג ובסמוך לחלקת משפחת אלישר.
אחר מותו, וכפי שחשש בחייו, פרצה מחלוקת ומאבק על משרת הראשון לציון, בין התומכים למשרה בבנו הבכור הרב חיים משה אלישר (הרב חמ"א), לתומכי הרב יעקב מאיר. הרב מאיר נתמנה לבסוף, אך התפטר, ותחתיו מונה הרב אליהו משה פאניז'יל.
הרב אלישר נפטר בתפילת מנחה כשהוא בן 89 ו35 ימים.
ההלויה התקיימה בבית הכנסת על שם רבן יוחנן בן זכאי בכ"ט בתמוז תרס"ו. בשעה 12 לפי הטורקים התחיל הטקס.
הנהגתו ואישיותו.
במסגרת תפקידיו פעל לקירוב בין העדות השונות בירושלים, והציע להקים ועד משותף להנהגת היישוב על כל עדותיו. יוזמתו זו נכשלה, אך ועד דומה הוקם ביוזמתו ביפו בשנת 1891. היה מקובל על כלל העדות ומנהיגיהן.
הנצחתו.
לאחר פטירתו הקים בנו הרב נסים אלישר את שכונת גבעת שאול שבירושלים על שמו. כמו כן, על שמו רחוב בשכונת הבוכרים בירושלים.
ביולי 2006 הוציא השירות הבולאי בול לכבודו.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
אברם
שארל התשיעי, מלך צרפת
שארל התשיעי, מלך צרפת (בצרפתית: Charles IX de France, 27 ביוני 1550 – 30 במאי 1574), בן לשושלת ולואה, מלך צרפת מ-1560 עד מותו בדמי ימיו.
חייו.
שארל היה בנו של אנרי השני ואחיו של פרנסואה השני. הוא ירש את הכתר ב-5 בדצמבר 1560 לאחר מות אחיו, אך מאחר שהיה בן עשר בלבד, שימשה אמו, קטרינה דה מדיצ'י, כעוצרת בשמו. ב-15 בספטמבר 1563 הוכרז שארל כמי שהגיע לפרקו, ואמו ויתרה על התואר "עוצרת", אך למעשה המשיכה לנהל את ענייני המדינה. ב-26 בנובמבר 1570 נשא שארל לאישה את אליזבט מאוסטריה שילדה לו בת, מרי-אליזבט (27 באוקטובר 1572 – 9 באפריל 1578), אך הייתה לו גם מאהבת, מרי טושה, שילדה לו בן.
בתקופת מלכותו של שארל התשיעי החלו מלחמות הדת בצרפת בין הקתולים לבין ההוגנוטים (הפרוטסטנטים הצרפתיים מייסודו של ז'אן קלווין). כדי לשמור על כתר בנה, ניסתה קטרינה דה מדיצ'י לתמרן בין בית גיז הקתולי לבין בית בורבון שתמך בהוגנוטים. היא חששה מניצחון של אחד הצדדים שהיה מביא להשתלטותו על צרפת ועל הכתר. במלחמות דת אלה נרצחו חפים מפשע בידי שודדי דרכים שנצלו את ההזדמנות לבזוז את בתיהם של קתולים ופרוטסטנטים כאחד. שארל התשיעי היה מלך חולני שסבל מהתקפי עצבים, והיה נתון מצד אחד להשפעתם של ההוגנוטים ומצד שני להשפעת אמו הקתולית.
במלחמת הדת השלישית, הוביל האדמירל גאספאר דה קוליני השני את ההוגנוטים למתקפה על פריז. על פי הצעת אמו, חתם המלך שארל התשיעי על שלום סן ג'רמן-אן-לה (8 באוגוסט 1570), שהביא לסיומה של מלחמה זו. בספטמבר 1571 הצטרף דה קוליני לחצר המלכות בארמון בלואה, ונודעה לו השפעה רבה על המלך הצעיר. הוא הציע למלך לשלוח עזרה צבאית למורדים הפרוטסטנטים בארצות השפלה שלחמו נגד ספרד. המלך, שלא ראה בעין יפה את חיל המשלוח הספרדי שחנה בגבולה הצפוני של ממלכתו, נטה לקבל עצה זו. המלך כתב לרוזן לואי מנסאו (אחיו של הנסיך ויליאם מנסאו) כי הוא נחוש בדעתו לשחרר את ארצות השפלה מהכיבוש הספרדי. בתמורה הובטח לו לקבל לידיו את פלנדריה ואת ארטואה.
קטרינה דה מדיצ'י, שהתנגדה לתוכנית זו בכל תוקף, עשתה ככל יכולתה כדי להרחיק מעל המלך את דה קוליני, שראתה בו מתחרה מסוכן למעמדה בחצר המלכות. הקתולים הזהירו כי ההוגנוטים מתכוננים לחטוף אותה ואת בנה, ובנקודה זו היא נתנה את הסכמתה לרצח האדמירל דה קוליני.
ב-22 באוגוסט 1572 נורה דה קוליני ליד ארמון הלובר בפריז, ונפצע בידו. ההוגנטים דרשו להעניש את האשמים, ואחיו של דה קוליני חנה מחוץ לפריז בראש צבא של 4,000 איש. נפוצה שמועה שההוגנוטים מתכננים מרד. קטרינה דה מדיצ'י שחששה לחייה ולחיי בניה, החליטה על רצח מנהיגיהם. לאחר שנועצה ביועציה האיטלקים, ניסתה לשכנע את המלך הצעיר בדבר הצורך בפעולה מונעת.
טבח ליל ברתולומאוס הקדוש החל ב-24 באוגוסט 1572, לאחר שהמלך, ברגע של התמוטטות עצבים, זעק: , מה שהתפרש כצו לרצח ההוגנוטים בפריז ובערי השדה. באותו לילה נרצח דה קוליני בביתו שבפריז בידי עושי דברו של אנרי הראשון הדוכס מגיז, שהיה מנהיג הקתולים. מאורע זה סימן את תחילתו של הטבח שבו נרצחו אלפי הוגנוטים.
אחרי מאורע זה סבל שארל התשיעי מייסורי מצפון והיה שרוי בדיכאון. הוא חלה בשחפת ומת בגיל 23 מן המחלה. אחיו, אנרי, ירש את הכתר בשם אנרי השלישי.
פרפר
בירות
חיה
החינוך העצמאי
החינוך העצמאי הוא ממערכות החינוך המרכזיות לבתי הספר החרדים בישראל. הוא מאגד מספר מסגרות חינוך המזוהות עם המפלגות החרדיות-אשכנזיות, אגודת ישראל, ודגל התורה.
מערכת החינוך של החינוך העצמאי כוללת את רשת בתי הספר היסודיים לבנות בית יעקב, רשתות החינוך שובו ונתיבות משה הפונות לציבור מסורתי וחילוני, ובתי ספר רבים נוספים. בשנת הלימודים ה'תשע"ח למדו בה כמאה אלף תלמידים.
רקע.