מבחינה צורנית ניתן לקשר את עבודותיו של אופיר לזו של ברנד והילה בכר הגרמנים, שעבודת התיעוד המושגית שלהם משנות השישים ואילך התמקדה בתיאור מבנים תעשייתיים. עם זאת, אופיר קרוב לתלמידיהם שהמשיכו בתיעוד של מבני מגורים. אופיר קרוב במיוחד לגינתר פרוג מבחינת היסוד האניגמטי בעבודתו ובתהליך המעבר מהקונקרטי למופשט. אופיר מושפע גם מהאמן האמריקאי העכשווי לואיס באלטס במישור האוריינטציה המושגית ועניין בתבניות עבודה ארכיטקטוניות תוך נטייה לאידיאל של הצילום המודרניסטי האובייקטיבי. עבודתיו של באלטס ושל אופיר קשורות יותר בהקלטה ובאינדקסליות ספציפית של יסודות מתחומים שונים היוצרים פערים תודעתיים. לעומת הקלטת המידע הטיפולוגי המדויק והמחושב בצילומי הבתים קיים בסדרות הצילומים של גלעד אופיר ממד קדום ופראי עם נופך כנעני. אופיר עושה שימוש בערכים מקומיים של האזור ועוסק בנוף הארץ, כך למשל הוא כולל בעבודתו אלמנטים ארכיטקטוניים קדומים הבנויים באבן ומתייחס בעקיפין למבנים ההיסטוריים. הנופים שאופיר בוחר הם לא הירואיים או רומנטיים. הוא אמנם מודע בעבודתו למסורת האמריקאית מהמאה ה-19 ובעיקר לתצלומי הנוף, אך אצל אופיר הנופים הם כאלו שתמיד הושפעו ואף הושחתו בידי התרבות. הגבעה למשל היא גבעה מלאכותית, פסולת של מחצבה סמוכה, הנוף לעיתים פצוע -- אתרי בניה לעיתים נמצא בשלב החלמה. אצל אופיר תצלומי הנוף הם במודע אל הטבע. אופיר שיונק מהמסורת הרומנטית של תצלומי הנוף הנשגבים מבקש בו בזמן לעקור מנופיו את האור את הזוהר וההילה, עניינו הוא בטבע חסר אידיאליזם, בנופים שהופכים להיות לא מקום, לא נוף הירואי.
אופיר בעצם מצלם את הספק המסתתר בתוך הטבע את מבטו השני על מה שנראה טבעי ומתגלה אחר כך כמזויף. בתערוכתו "דלות החומר כאיכות באמנות הישראלית" נחשף הפן הבורגני מודחק של החברה הישראלית שהוסווה בעבר תחת מעטה סוציאליסטי. אופיר מצלם את ביטויים הארכיטקטוני של הכמיהה הישראלית לאירופה השבעה. הצילומים מעבירים דיוקן ארכיטקטוני המשקף את החברה בה הוא קיים. הם לא מביעים עמדה פוליטית, הוא מצלם את תנועותיה של החברה הישראלית הוותיקה שאין לה יומרות מהפכניות פוליטיות ונוח לה בגבולותיה הישנים לקדם את האינטרסים האישיים שלה. גלעד אופיר עוקב אחר האופן שבו התשוקה לבניה דורסת שיקולים אסתטיים. פסטורליה מזויפת, מראית עין של הגשמת חלום כאשר המציאות הממשית הפוכה. מה שנראה הצלחה הוא לאו דווקא כזה אלא כישלון באותה מידת ודאות. מה יכול היה להיות מודל יופי ישראלי משוחרר מתלות באסתטיקה מערבית שמלכתחילה אינו עומד בסטנדרטים שלה כי הישראלים לא גדלים נושמים את זה מגיל צעיר. אותו פער סטנדרטים מודגש בסדרות של גלעד אופיר מדגישות את המציאות באזורי ההתנגשות בין מציאות ישראלית לחלום מערבי, מראה של מה שתרבות כלאיים יכולה ליצור על פני השטח המשתקף בעדשתו של הצלם, או כפי שהאמן מכנה זאת צילום קריטי.
המעקב המצטבר של אופיר אחרי תבניות החלום הישראלי חושף בתים המורכבים משילוב אקלקטי של אלמנטים ארכיטקטוניים הממירים את זהותם לים תיכונית -- קלאסית -- בארוקית מודרנית, טלאים של דימויים שאולים, שפה ארכיטקטונית תלושה ממקורותיה שנעשה בה שימוש לא אזורי ולא תואם, שפה נטולת מובהקות, נעדרת בסיס עצמאי עד שזה משתקף באסתטיקה הספציפית של כל מבנה. העדר רעיון אחיד של עיצוב אורבני מעיד אולי, לפי שיטתו של אופיר, על הזהות התרבותית שהולידה אסתטיקה כזאת.
בהיסטוריה של האמנות הישראלית יש נוכחות עקיפה למיתוס הציוני של בניה כמו למשל בציורי הבתים של ראובן רובין, עבודותיו של גלעד אופיר מתייחסות למיתוס הזה אך בהפוך למיתוס הציוני של הגשמת חלום אלא יותר על האופן בו הוגשם החלום או על איכות הגשמת חלום. הניגוד בין המבנים שבציורי רובין לבין המבנים שבצילומי גלעד אופיר הוא באוריינטליות של המבנים, האמנים הישראליים העדיפו אדריכלות מקומית שצומחת מהווי המקום בניגוד לטעם הישראלי המודרני שמעדיף את חזות ביתו מערבית, לכאורה, כי אינו יודע ליישם את טעמו בהתאם למקור השראתו.
עבודותיו של אופיר מתייחסות למכלול של שפת המופשט לזכרונות הצילום של סוף המאה ה-19 כשעדיין נחשב ללא רחוק מקסם או כישוף, כלומר כדרך לראות את העל טבעי.
בשלב מוקדם יותר של עבודתו בתקופת לימודיו בניו יורק אופיר מצלם עצים במשך למעלה משלוש שנים, דווקא בעיר שהארכיטקטורה שלה היא מהמרשימות בעולם. הוא מוביל את הצילום לאזורים של תנועה וצמחייה במרחב, עיסוק בצללים ואור תוך ניסיון מתמשך ללכוד איכויות בלתי נתפסות. אופיר מחפש דרכים לגעת בריק, להעלות תחושות חמקניות לגבי קיומם הספקני של הדברים.
המעבר מצילומי עצים לצילומי בתים, לא נעשה ברצף אחד היחס בין שני הנושאים הגדולים האלו בעבודה מהווה מפתי להבנת כלל עבודת האמן, מה שיכול להתפס כיצירת דיכוטומיה מוסרית של טבע מול תרבות מסתבר כעיסוק יסודי בפורמליזם של הדימוי הצילומי, התארגנות פרטים במרחב בדיקת המתחים המבניים, שליטה ביחסי שחור לבן. ניסיון ללמוד על המרכז הרגשי בצילום כיצד לבנות מוקד חווייתי שיקרין את עוצמתו אל הצופה וישפיע על תגובתו. בתערוכה דלות החומר יש צילום אחד של ברוש סימן יחיד לפרק זה שנעד מאותה תערוכה, בחירתו של אופיר לכלול צילום יחיד של ברוש גבוה בסביבה של בניינים ונוף חשוף, הברוש הוא סמל טעון של קינה ובתי קברות במערב ובישראל והוא לוקח את שאר המבנים שבתמונה למקום פרשני אחר, כאן מסתבר שהעמדה החברתית של האמן מתעמעמת ככל שעמדתו המופשטת מתבהרת, בצילומיו של אופיר אין בני אדם אלא אם הן מופיעות במקרה והן לא יותר מאשר דמות אנושית. הפרויקט הארכיטקטוני בצילומיו מחליף את פראיות הטבע ובצילומים אחרים היכן שהאדם נטש מתרחש תהליך הפוך כמו בסדרת נקרופוליס. נציג האדם בצילומים, הוא האמן, בעיקר הצופה מהצד, דרך עדשתו, בכוחות הקיום, ומנציח אותם בצילומיו.
מאדי (נהר)
הנהר מאדי (באנגלית: Muddy River), או בשמו הקודם מואפה (Moapa River) הוא נהר קצר השוכן במחוז קלארק בדרום מדינת נבדה בארצות הברית. הנהר זורם בתוך מדבר מוהאבי, כ-100 קילומטרים צפונית לעיר לאס וגאס.
גאוגרפיה.
אורכו של הנהר מאדי כ-51 קילומטרים. הוא מתחיל כסדרה של מעיינות חמים בעמק מואפה (Moapa Valley) וזורם לאגם מיד, שבו הוא נשפך לזרוע הצפונית של האגם סמוך לאוורטון (Overton ). לפני שנבנה סכר הובר זרם המאדי לתוך הנהר וירג'ין.
בסמוך לעיירה גלנדייל נשפך למאדי נחל האכזב מדואו ואלי ווש (Meadow Valley Wash), ושניהם מהווים את מערכת הניקוז העיקרית לדרום-מזרח נבדה.
מקלט חיות הבר הלאומי מואפה.
אזור עמק מואפה הוא משכן למגוון רחב של מינים בסיכון, כולל דגים, חסרי חוליות, עופות וצמחים. שלושה מיני דגים בסיכון שוכנים באזור "Moapa coriacea" (באנגלית Moapa dace), "Gila seminuda" (Virgin River chub), ו-"Crenichthys baileyi moapae" (White River springfish). מינים אלו שוכנים במעיינות השונים המכונים מעיינות מאדי (Muddy Springs) המזינים את הנהר מאדי.
שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית יצר את מקלט חיות הבר הלאומי מואפה (Moapa National Wildlife Refuge) ב"אזור הלאומי וורם ספרינגס" (Warm Springs Natural Area), כחלק ממתחם מקלט חיות הבר הלאומי המדברי (Desert National Wildlife Refuge Complex). בניסיון נוסף להגן על בתי הגידול השברירים באזור מעיינות מאדי ולשמר אותם, התארגנו "רשות המים של דרום נבדה" (Southern Nevada Water Authority) וגופים שונים להגנת הסביבה למיזם שמטרתו לשמר מינים אלו.
היסטוריה.
האזור היה מולדתם של הילידים בני שבטי הפאיוט במשך מאות בשנים, כשבני המוהאבי שכנו מדרום. "מואפה" היא מילה בשפת הפאיוט שפירושה "בוצי". אף שהשם "נהר מואפה" היה בעבר השם הרשמי, המקומיים נהגו לתרגם את השם לאנגלית (Muddy באנגלית פירושו בוצי), והשם מאדי הפך לשם הרשמי של הנהר ב-1960.
במקור עקב השביל הספרדי הישן אחרי מסלולו של הנהר וירג'ין כל הדרך עד לשפך לנהר הקולורדו ואז המשיך עם הנהר מערבה. ב-1844 גילתה המשלחת של ג'ון פרימונט קיצור דרך שבעטיו נמנע הצורך להגיע עד נהר הקולורדו. הדרך החדשה הובילה בין רסטינג ספרינגס (Resting Springs) בקליפורניה לבין עמק הנהר וירג'ין דרך לאס וגאס ספרינגס וחצתה את הנהר מאדי סמוך לגלנדייל של ימינו. חלוצים מורמונים כבשו דרך לעגלות מסולט לייק סיטי ללוס אנג'לס לאורך דרך זו ב-1847. אחריהם הגיעו המהגרים לקליפורניה ב-1849 בעקבות הבהלה לזהב שרצו להימנע משלגי החורף של הסיירה נבדה, ושיירות העגלות של המתיישבים המורמונים בדרכם להתיישב בסן ברנרדינו ב-1852. מ-1855 הפכה הדרך לנתיב הובלת המשאות בעונת החורף בין יוטה לדרום קליפורניה והיא הייתה פעילה בדרום נבדה לתוך המאה ה-20.
מתיישבים מורמונים הקימו כמה יישובים באזור הנהר מאדי ב-1864, כולל העיירה סנט תומאס, שב-1938 שקעה תחת מי אגם מיד, עד שחורבותיה נחשפו מחדש בעקבות ירידת פני האגם. מסיבות שונות, כולל האקלים הקשה, תקופות בלתי צפויות של בצורת, עימותים עם בני הפאיוט שנהגו בעבר לגדל בחלקות שהמורמונים הפקיעו, ומחלוקות עם מדינת נבדה על גובה המיסים נטשו המורמונים את האזור ב-1871. המורמונים חזרו לאזור בשנות ה-80 של המאה ה-19 וכיום יש בו אוכלוסייה מורמונית משמעותית.
אלכסנדר אקוסטה
רנה אלכסנדר "אלכס" אקוסטה (באנגלית: Rene Alexander "Alex" Acosta; נולד ב-16 בינואר 1969) הוא דיקן, משפטן ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר העבודה של ארצות הברית תחת ממשלו של דונלד טראמפ מאפריל 2017 עד יולי 2019.
ביוגרפיה.