לחסידות ישיבות בירושלים, בני ברק, ביתר עילית, מודיעין עילית ובטבריה. בארצות הברית לחסידות יש קהילות בבורו פארק (כולל ישיבה קטנה וגדולה), מונסי ולייקווד. לחסידות יש גם בית כנסת בשכונת סטמפורד היל בלונדון.
קובץ בית אהרן וישראל.
"קובץ בית אהרן וישראל" הוא כתב עת תורני היוצא לאור על ידי מכון בית אהרן וישראל. הגיליון הראשון של כתב העת יצא בחודש ניסן ה'תשמ"ו (1986) ומאז הוא יוצא לאור 6 פעמים בשנה. בתחילת כל גיליון מופיע מדור "גנוזות" ובו כתבי יד שמפורסמים לראשונה, בדרך כלל מספרייתו של האדמו"ר מקרלין. בחלק המרכזי מובאים מאמרים למדניים ובירורי הלכה שנכתבו על ידי רבנים מחסידות קרלין ורבנים אחרים. כמו כן, מובאים בכתב העת מכתבי הקוראים ובהם הערות תורניות קצרות על נושאים שונים וכן קיים מדור היסטורי, בעיקר אודות חסידות קרלין ומנהגיה. הגיליונות זמינים להורדה באתר HebrewBooks.
דרך החסידות.
החסידות מפורסמת בשל המנהג לצעוק בתפילה. מנהג זה היה נפוץ בין חלק מתלמידי המגיד ממזריטש כמו רבי לוי יצחק מברדיצ'ב ואף נתמך על ידי רבי שניאור זלמן מלאדי באיגרתו בנושא תפילה.
החסידות מדגישה גם את לימוד התורה ואת מידת האמת. אדמו"רי החסידות התנגדו לניסיונות לטפס לדרגות רוחניות גבוהות מדי וללימוד מרובה של ספרי חסידות. בחסידות הייתה התנגדות לדרכה השכלתנית של חסידות חב"ד, והיא חינכה לאמונה פשוטה. החסידות דוגלת בצניעות והימנעות מפרסום של שם החסידות או מהתערבות בענייני ציבור, וזאת על פי צוואתו של רבי ישראל מסטולין. נושא נוסף המודגש בחסידות הוא עניין השמחה. החסידות מפורסמת בשל ניגוני הריקוד העליזים שלה ובכך שבטישים ובאירועים אחרים מוקדש זמן רב לריקודים.
אדמור"י קרלין התנגדו לציונות ולתנועת המזרחי, ואף באגודת ישראל לא תמכו באופן חיובי. כיום באופן רשמי החסידות אינה מעורבת בפוליטיקה הישראלית, וזאת בהוראת האדמו"ר הקודם, רבי יוחנן. בכמה מקרים התיר האדמו"ר התמודדות של חסידים למועצות של עיריות, לפרק זמן מוגבל.
עם זאת, בניגוד לרוב רבני יהדות התורה לא היסס האדמו"ר הנוכחי למחות בפומבי נגד תוכנית ההתנתקות ואף ביקר במהלך ביצועה בגוש קטיף. עד לתקופתו נחשבו חסידי קרלין בישראל (ובעיקר בירושלים) כמשתייכים לעדה החרדית. כיום מוסדות החסידות נהנים מתקציבים ממשלתיים. האדמו"ר אינו מורה באופן רשמי אם להצביע, אולם רוב החסידים משתתפים בבחירות לכנסת.
האדמו"ר הנוכחי מתיר לחסידיו להחזיק סמארטפונים מוגנים, עם הגבלות בנוגע לרשתות החברתיות.
חסידות לוצק.
בשנת ה'תשנ"ו הכתירה קבוצת חסידים כאדמו"ר מלוצק את רבי יוחנן שוחט, אחיו של האדמו"ר הנוכחי מקרלין-סטולין, בהסכמת האח. מרכז החסידות היה בשכונת הבוכרים בירושלים. בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 נבנה מבנה קבע לחסידות בשכונת שמואל הנביא-נווה צבי. בתי כנסת נוספים קיימים בביתר עילית ובבית שמש.
אל החסידות הצטרפו חסידים מקרלין סטולין וקהל חסידי ירושלים, וכן חסידים נוספים. לחסידות לוצק כמה עשרות משפחות של חסידים ואוהדים בישראל ובחוץ לארץ.
רבי יוחנן הוא חתנו של רבי ישראל צבי יאיר דנציגר, האדמו"ר מאלכסנדר.
ספרי החסידות.
כמו כן מופיעים דברי תורה וסיפורים מאדמו"רי השושלת בספרים:
גלוק (חברה)
"גלוק" (בגרמנית: GLOCK) אשר הוקמה על ידי גסטון גלוק, היא חברה אוסטרית המייצרת כלי נשק, ציוד צבאי וציוד לשדה. החברה ידועה במיוחד באקדחים שלה, אך מייצרת גם סכיני שדה, אתי חפירה, חגורות תחמושת, נרתיקים ועוד. למעשה חברת גלוק התחילה לייצר כלי ירייה בשלב מאוחר של קיומה, לאחר שניגשה למכרז לייצור את חפירה לתנאי שלג לצבא האוסטרי וגילתה במקרה כי הוצא מכרז לייצור אקדח שירות לאותו צבא. כיום קיימים כ-74 סוגים של אקדחים תוצרת חברת גלוק.
חברת גלוק הייתה בין החברות הראשונות לייצר אקדח שגופו עשויי מחומרים פלסטיים ואילו חלקיו האחרים כגון: הצינה, הנוקר, הקנה, הקפיץ המחזיר וחלקים קטנים נוספים עשויים מפלדה. באקדחי גלוק, בניגוד לאקדחים אחרים, לא קיימת ניצרה חיצונית ויזואלית, אלא עיקרון אשר נקרא "safe action" (מנגנון הפעולה הבטוחה) שבעיקרו מתבסס על שלושה מנגנוני בטיחות (משבת הדק, אבטחת נוקר, הפלת דוקרן) שכדי לבטלם מחויב היורה ללחוץ על ההדק לאחור ובכך מתאפשר הירי, דבר אשר הופך את האקדח, שבנוסף מצויד באינדיקטור (סמן) לכדור בקנה, לבטוח מאוד לנשיאה כאשר הוא דרוך. כמו כן, חברת גלוק ידועה בציפוי אקדחיה בשיטת "טניפר" אשר כוללת טבילה במגוון חומצות, דבר המקנה למתכת עמידות גבוהה מאוד לחלודה, סדקים ותנאי שטח קשים.
אקדחי גלוק נחשבים לאקדחים איכותיים ונמצאים בשימוש יחידות משטרה ושירותים חשאיים רבים בעולם. בישראל, אקדח השירות של הימ"מ הוא אקדח גלוק 17 ואצל השב"כ אקדחי השירות הם גלוק 17, גלוק 19 וגלוק 26. גם בקרב יחידות העילית של צה"ל יש שימוש בגלוק 17, אך לא כאקדח שירות סטנדרטי. גרסת כוחות העילית של האקדח בארץ, שידוע בשם הקוד כ"ד (דגם אשר מיועד למשרד הביטחון), הורכבה על פי בקשה מיוחדת במפעל גלוק ולה מספר מאפיינים שאותם ביקש משרד הביטחון הישראלי והם: מפצה סטייה, תפס מחסנית מוגדל, עצר מחלק מוגדל, כוונות מתכת זוהרות בלילה.
מספר הדגם (17, 19 וכולי) מייצג את המספר הקטלוגי הכללי של חברת גלוק, לרבות מוצרים שאינם כלי ירייה.
יש הכותבים את שם החברה Glock ולא GLOCK, אך סימן המסחר של החברה הוא GLOCK באותיות גדולות בלבד.
אקדחים.
בתחום יצור כלי ירי מתמקדת חברת גלוק בייצור אקדחים בלבד. דגמי האקדחים של החברה נפוצים מאוד בשימוש יחידות משטרה, יחידות אבטחה, יחידות צבאיות ועוד. משפחת דגמי האקדח של חברת גלוק כוללת דגמים רבים, שציונם "גלוק NN" כאשר NN הוא מספר ייחודי לדגם, המתחיל מ-17 ("גלוק 17") ומתקדם ב-1 עבור כל דגם חדש. נכון לסוף 2018 הדגם האחרון נקרא "גלוק 45". דגמי הגלוק השונים נבדלים בקוטר התחמושת שהם יורים (9 מ"מ, 0.40 אינץ', 10 מ"מ אוטומטי, 0.45, 357 זיג וכולי) ובגדלים השונים ('סטנדרטי', 'קומפקטי', 'תת-קומפקטי', 'תחרותי' ו'קנה ארוך').ישנה אפילו גרסת תת-המקלע, הגלוק 18 בעל יכולת ירי אוטומטית אשר נמצא בשימוש ביחידות לוט"ר מסוימות. בין דגמי האקדחים:
קרלין
שונית קינגמן
שונית קינגמן (באנגלית: Kingman Reef) היא שונית אלמוגים טרופית בשטח של כקילומטר רבוע, באמצע הדרך בין הוואי לסמואה האמריקאית. השונית נמצאת בנקודה הצפונית ביותר של איי הקו הצפוני, ומהווה טריטוריה של ארצות הברית בשליטת צי ארצות הברית.
השונית סגורה לציבור.
היסטוריה.
השונית התגלתה בשנת 1798 על ידי רב החובל אדמונד פאנינג במסעו על אונייתו "בסטי". השונית שמופתה על ידי רב החובל וו. א. קינגמן בשנת 1853 ונקראת על שמו, סופחה רשמית לארצות הברית ב-10 במאי 1922.
גאוגרפיה.
אורך קו החוף של השונית, בשעות שפל הוא כ-3 ק"מ. גובה השונית מעל פני הים הוא מטר אחד בשעת שפל, ובשעת הגאות מכוסה השונית מים. השונית מקיפה לגונה עמוקה בה ניתן לעגון.
כלכלה.
השונית אינה מיושבת ואין בה משאבים טבעיים. חברת התעופה פאן אמריקן השתמשה בלגונה בין השנים 1937–1938 כתחנת עצירה בין הוואי לסמואה האמריקאית וכן כנקודת עצירה של מטוסים ימיים בדרכם לניו זילנד.
וולפגנג לוץ
וולפגנג לוץ (בגרמנית: Wolfgang Lotz; 6 בינואר 1921 – 13 במאי 1993) ובשמו העברי זאב גור אריה היה מרגל ישראלי יליד גרמניה, שפעל בשנות ה-60 במצרים בשליחות המוסד, יחד עם אשתו ולטראוד. בכסות של גרמני בעל עבר נאצי, הצליח לוץ להתברג לחוגים החברתיים של צמרת השלטון המצרית ולספק למפעיליו ב"מוסד" מידע רב-ערך על היערכות הצבא המצרי ועל תוכנית ההתחמשות שלו. במקביל פעל גם נגד המדענים הגרמנים במצרים, אבל בסופו של דבר נלכד בידי המצרים בשנת 1965. בחקירה ובמשפט שלאחריה הצליח לוץ לשמור על מרבית פרטי סיפור הכיסוי שלו, מבלי שתיחשף זהותו כאזרח ישראלי, והודות לכך ניצל מעונש מוות. הוא נידון למאסר עולם, אולם שוחרר במסגרת חילופי שבויים לאחר מלחמת ששת הימים. בדומה לאלי כהן, נחשב לוץ לאחד מטובי המרגלים שפעלו בשירות המוסד הישראלי.
שנותיו הראשונות.
לוץ נולד במנהיים שבגרמניה לאם יהודייה ולאב גרמני נוצרי, שניהם אנשי תיאטרון. מהוריו ירש, ככל הנראה, את כישרון המשחק שלימים בא לביטוי בשליחותו. בשל מוצאו המשפחתי המתבולל לא נימול בלידתו, עובדה שהייתה מכרעת בעתיד בבניית סיפור הכיסוי שלו. בשנת 1931 התגרשו הוריו (ולפי גרסה אחרת אביו התאבד) ועם עליית היטלר לשלטון בגרמניה בשנת 1933 עלה לוץ עם אמו לארץ ישראל. האם הייתה לשחקנית בהבימה, בעוד וולפגנג, לומד בכפר הנוער בן שמן. שם פיתח את חיבתו לסוסים והתמחותו ברכיבה. בגיל 15 הצטרף ל"הגנה", ומשימותיו כללו סיור רכוב על סוס סביב בית הספר, ואבטחת האוטובוס המשוריין ששימש את בית הספר המבודד כאמצעי הקשר עם העולם החיצון.
בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, גויס לוץ לצבא הבריטי, שנזקק לשליטתו בשפות גרמנית, ערבית ואנגלית. הוא נשלח למצרים, שם צורף ליחידת מודיעין ועסק בעיקר בתיחקור שבויי מלחמה גרמנים מהחזית הצפון-אפריקאית. הוא נשאר במצרים בשנות המלחמה, ולאחריה חזר לארץ ישראל ועסק בהברחת נשק עבור "ההגנה".
במלחמת העצמאות היה קצין בדרגת סרן בצה"ל, ונטל חלק בקרבות באזור לטרון. במבצע קדש ב־1956 השתתף כקצין בדרגת רב-סרן, ואחר כך שירת בחיל האוויר. הוא התחתן עם רבקה לבית מירקיס, ירושלמית במקורה, ולזוג נולד בנם עודד (אודי). לאחר מספר שנים שינה הזוג את שם משפחתם ל"גור אריה".
גיוס למודיעין.