לאחר תבוסת נומידיה במלחמה עם תפיסתו של יוגורתה (106 לפנה"ס לערך) בשבי, מערבה של הממלכה ניתן לבוככוס מלך מאוריטניה וסופח לממלכתו, בעוד שאר שטחה של נומידיה הושאר תחת שלטון נסיכים נומידים מקומיים. מעמדה של הממלכה השתנה כאשר פרצה מלחמת האזרחים בין קיסר לפומפיוס, וכך, ב-46 לפנה"ס, השתנה שמה לפרובינקיית "אפריקה נובה". ב-30 לפנה"ס הומלך לשלטון הממלכה יובה השני, בעלה של קלאופטרה סלנה (בתם של מרקוס אנטוניוס וקלאופטרה) ובנו של מלכה הקודם של נומידיה, יובה הראשון.
אך המלך הצעיר לא הצליח להשתלט על הממלכה וכך, ב-25 לפנה"ס, זמן קצר בלבד לאחר הכתרתו, נשלח למאוריטניה והוכתר כמלך שם.
רק בשנת 193 לספירה, תחת הקיסר ספטימיוס סוורוס, הופרדה הממלכה מהפרובינקיה הרומית ונשלטה על ידי פרומגיסטראט אימפריאלי. לאחר עליית דיוקלטיאנוס לשלטון היא אף הפכה לאחת משבע הפרובינקיות של בישופות אפריקה ושמה שונה ל"נומידיה קירטנסיס". הממלכה החדשה-ישנה עברה תהליך רומניזציה נרחב ועריה הורחבו. בשנת 428 הוונדלים פלשו והממלכה החלה לרדת מגדולתה, במקביל לתהליך מידבור טבעי שעברה.
מפתח (מוזיקה)
מפתח (באנגלית: Clef) במוזיקה הוא הסימן המופיע בראשית החמשה לציון גובה הצלילים הבאים אחריו. המפתח הוא הפותח את החמשה, לפני יתר הוראות הביצוע, כמו משקל וסימני הֵיתֶק (במולים או דיאזים). המפתח מופיע בראש כל חמשה. כאשר המפתח משתנה באמצע חמשה, יופיע המפתח החדש בחמשה הבאה ויישאר בתוקף עד לשינוי הבא, אם למפתח הקודם ואם לאחר. שינוי המפתח מביא לשינוי מקומם של סימני הדיאז או הבמול על קווי החמשה. המפתח הוא נקודת ייחוס הכרחית, שבלעדיה אין אפשרות לדעת מה הערך האקוסטי של התווים על החמשה.
לכל מפתח ציון מקום קבוע, אבל בעוד שמפתח סול נמצא בדרך כלל על קו החמשה השני מלמטה ומפתח פה נמצא על הקו השני מלמעלה, מפתח דו יכול להימצא בכל מקום בחמשה. הצליל דו יימצא על הקו, העובר בנקודת המפגש שבין החלק העליון לתחתון במפתח. תכונה זו של מפתח דו הייתה נפוצה יותר בשימוש בימים עברו וכיום היא משמשת בעיקר ללימוד קריאת תווים וסולפג'. עד אמצע המאה ה-18 היו נפוצים גם מפתח סול על הקו התחתון בחמשה ("מפתח סול צרפתי"), מפתח פה על הקו האמצעי ("מפתח בריטון"), ומפתח דו על הקו התחתון בחמשה (שנקרא גם מפתח דיסקנט או סופרן).
מפתח סול.
מפתח סול הוא מפתח הסופרן (soprano), המשמש בעיקר את המשלבים הגבוהים.
מפתח סול קובע את מיקומו של התו סול שמעל לדו האמצעי על הקו השני מלמטה בחמשה, ב"שבלול" שיוצר קו המפתח העולה וחוזר ומתעקל כלפי מטה.
מפתח סול מקביל לקול הסופרן במקהלה, שהוא הקול הגבוה ביותר. מפתח סול הוא המפתח הפופולרי ביותר בשימוש, בעיקר משום שהוא נועד לכלים המנגנים את הקו העליון בלבד. מספר הכלים הגבוהים גדול יחסית ומתוך כך, יותר כלים משתמשים במפתח סול. בפסנתר, מפתח סול משמש כרגיל את יד ימין ומפתח פה את יד שמאל, אבל חילופי תפקידים הנובעים משיכול ידיים או מירידת יד ימין לתווים נמוכים או עליית יד שמאל לתווים גבוהים שכיחים למדי, כיוון שעלייה מעל החמשה או ירידה מתחת לה מחייבות קווי עזר ומספר גדול של קווי עזר מקשה על קריאת התווים.&lt;BR&gt;
בין הכלים שמשתמשים במפתח סול: כינור, אבוב, פסנתר, קלרינט, גיטרה, חליל, פיקולו, חצוצרה, קרן יער, סקסופון אלט וסקסופון סופרן. &lt;BR&gt;
מקור צורתו הוויזואלית של מפתח סול הוא באות הלועזית G, המסמלת את התו סול.
מפתחות דו.
במפתח דו, התו דו נמצא במקום שאליו מצביע ה"חץ" האמצעי. בעבר היה מקובל להשתמש במפתח כזה עבור כל קו בחמשה ובאופן הזה התקבלו מפתחות דו לקולות סופרן, מצו-סופרן, אלט, טנור ובריטון. המפתחות עבור מצו-סופרן ובריטון לא זכו לשימוש רב ומפתח סופרן (בתמונה משמאל), למרות שזכה לשימוש עבור קולות הסופרן ביצירות של יוהאן סבסטיאן באך, יצא גם הוא משימוש. כיום נשארו בשימוש מפתחות דו אלט וטנור.
מפתח דו אלט.
מפתח דו אלט נחשב למפתח האמצעי במוזיקה, שהוא בין מפתח פה הנמוך, לבין מפתח סול הגבוה, והוא מקביל לקול האלט, אם כי עבור קול אלט בשירה משתמשים במפתח סול, כמו עבור הסופרן. הכלי היחיד שמשתמש באופן עקבי במפתח זה הוא ויולה, אך כלים נוספים כמו בסון, טרומבון ועוד משתמשים בו לעיתים רחוקות.
מפתח דו טנור.
מפתח דו טנור מקביל לקול הטנור, אם כי תפקידי טנור לשירה נכתבים במפתח פה או במפתח סול (ואז הם מושרים אוקטבה נמוך מהכתוב). במפתח זה משתמשים בעיקר כאשר כלי נמוך כמו צ'לו, טרומבון או בסון עולה לרגיסטר הגבוה שלו, במקום להעמיס קווי עזר במפתח פה, עולים לשם הנוחות למפתח דו.
מפתח פה.
במפתח פה משתמשים לצלילים נמוכים, ומשתמשים בו לכלי הנגינה פסנתר, צ'לו, קונטרבס, בסון, טובה, טרומבון, בריטון, גיטרה בס, באס סקסופון, באס קלרינט ועוד.
מפתח פה מתאר חצי מעגל הפתוח לצד שמאל. בצדו הימני, הקמור של המעגל מופיעות שתי נקודות מזה ומזה לקו השני מלמעלה בחמשה, שם נמצא הצליל פה שמתחת לדו האמצעי.
מקור צורתו הוויזואלית של מפתח פה הוא באות הלועזית F, המסמלת את התו פה. שתי הנקודות היו במקור שני הקווים המאוזנים מתוך האות F, והקו המעוגל היה במקור הקו האנכי.
טרבל ובאס.
טרבל (Treble) הוא מונח המתאר את החלק הגבוה של הצלילים בספקטרום המוזיקלי, בניגוד לבאס (Bass), שמהווה את הצלילים הנמוכים. התו דו אמצעי הוא נקודת ההתפלגות בין חלקי הספקטרום. מפתח הסול משמש לסימון טווח הטרבל ומפתח פה לסימון טווח הבס.
מיגל דה סרוונטס
רוגבי
רוגבי הוא משחק כדור קבוצתי. מטרת המשחק היא לצבור נקודות במספר רב יותר מהקבוצה היריבה על ידי הנחת הכדור במנחת ("טריי זון") - שטח ברוחב 70 מטרים מאחורי קו הרוחב של המגרש (קו השער/קו המנחת) בצד של הקבוצה היריבה, ובעיטת הכדור לחלקו העליון של שער בצורת האות הלטינית H.
כדור המשחק אליפטי, בדומה לכדור פוטבול, אך הוא מגיע בצבעים שונים, הוא גדול יותר ורחב יותר בבסיסים, ועשוי מגומי ולא מעור (כפי שנהוג בפוטבול אמריקאי).
למשחק מספר גרסאות, וכולן משוחקות על מגרש בגודל 100 מטר על 70 מטר. בכל אחד מקצות המגרש מוצב שער (רוחב השער וגובה הקורה הם כשל שער בכדורגל, מה שמאפשר לשחק רוגבי גם במגרשי כדורגל על ידי הוספת שתי אנטנות בפינות העליונות של כל שער).
הגרסה הנפוצה ביותר היא רוגבי יוניון - משחק בהשתתפות 15 שחקנים האורך 80 דקות. גרסה זאת משוחקת ברוב הליגות וברוב האליפויות לקבוצות ולמדינות. גרסה שנייה היא רוגבי שביעיות (14 דקות). גרסה זו היא אולימפית החל מ-2016, והיא מאפשרת עריכת טורניר שלם במשך יומיים או שלושה ימים. בנוסף לשתי גרסאות אלו קיימות מספר גרסאות נוספות, דוגמת רוגבי ליג שמשוחק בעיקר בצפון אנגליה ובאוסטרליה (13 שחקנים), ורוגבי עשיריות שפופולרי באינדונזיה ובדרום-מזרח אסיה.
חוקי המשחק.
ברוגבי אסור למסור או להפיל את הכדור קדימה, אלא רק אחורה או באותו קו רוחב. מותר לבעוט את הכדור קדימה, אך במצב זה רק השחקן אשר בעט בכדור והשחקנים שהיו מאחוריו ברגע הבעיטה רשאים להשתתף במהלך (חוק הנבדל). במידה והשחקן הבועט עקף במהלך הריצה שחקן אחר, יכול גם השחקן הנעקף לגעת בכדור. שחקנים שהיו לפני הבועט מנועים מלגעת בכדור; הם צריכים לחזור לאחור עד שהבועט או שחקן שהיה מאחוריו יעקוף אותם.
במהלך ההתקפה, לקבוצה המגנה מותר לנסות להפיל את השחקן המחזיק בכדור, תחת מגבלות רבות: מותר לדחוף את היריב דרך הידיים והכתפיים בלבד, אסור לגעת בו מעל גובה כתפיו, ויש לאחוז בו עד הגעתו לקרקע. גם לשחקן המחזיק בכדור מותר לדחוף את שחקני הקבוצה היריבה על מנת להתקדם, ומותר לו להשתמש בידו כדי להדוף אותם (גם מעל גובה כתפיהם), אך לא כדי לדחוף אותם בכוח. אם השחקן נפל (על פי החוקים, אם אחת הברכיים שלו לפחות נוגעת בקרקע) עליו להניח את הכדור על הדשא או למסור אותו באופן מיידי.
תל (ראק).
כאשר שחקן המחזיק בכדור נופל ובוחר לא לנסות למסור, הוא מחויב להניח את הכדור על הקרקע ולא לגעת בו, כך שיהיה חופשי לשתי הקבוצות. (לרוב מניח השחקן את הכדור בצד הקבוצה שלו.) בשביל שמצב ייחשב לתל צריך לפחות עוד שחקן אחד מאחת הקבוצות לעמוד על רגליו מעל הכדור. במצב כזה השחקן שעל הרצפה הופך להיות "שער": לאף שחקן אסור לעקוף אותו כדי להגיע לכדור; השחקנים צריכים לעבור מעליו. קווי הנבדל נקבעים על ידי חלק הגוף האחורי ביותר של השחקן האחורי ביותר שמחובר לתל בכל צד; כל שחקן שאוחז בשחקן המשתתף בתל נחשב לחלק מהתל. כל עוד שחקנים משתי הקבוצות משתתפים בתל, אסור לגעת בכדור עם הידיים, והם חייבים לנסות להישאר עומדים. כאשר הכדור יוצא מהתל הוא חופשי לכולם ובכך מתבטלים קווי הנבדל.
אשכול (מול).
אם נושא הכדור נשאר על רגליו בזמן ששחקן יריב נוגע בו, ושחקן נוסף מהקבוצה התוקפת נוגע בנושא הכדור, נוצר אשכול: במצב כזה יש להצטרף מאחור לגוש השחקנים ולדחוף אותו בכיוון ההתקפה ובו זמנית מותר להעביר את הכדור לשחקן אחורי. כאשר האשכול מפסיק להתקדם, יש להוציא ממנו את הכדור באופן מידי ולהמשיך במשחק.
מצבים נייחים.
כלוב (סקראם).
כאשר הכדור נופל או נמסר קדימה השופט מכריז על כלוב נגד הקבוצה שהפילה או מסרה את הכדור קדימה. בכלוב משתתפים שמונת החלוצים של הקבוצה שמסתדרים במערך 3-4-1: שלושה שחקנים בשורה הראשונה, ארבעה בשורה השנייה, ואחד בשורה האחרונה. השופט מסמן את מיקום הכלוב (בעזרת רגלו) ומי מכניס את הכדור (מצביע על הקבוצה שמכניסה את הכדור).