בסוף המאה ה-18 לונד שגשגה ואתה האוניברסיטה: תחילת המאה ה-19 נחשבת לתור הזהב שלה עם מספר משכילים בעלי שם שעבדו בה. בין היתר ממציא המסאז' השוודי לינג (Pehr Henrik Ling). ב-1856 הוקמה מסילת ברזל למאלמה אך הדבר לא הוביל לתיעושה של העיר הן בגלל השפעת האוניברסיטה והכנסייה והן משום שגם במאלמה לא הוקמו מבני תעשייה רבים. לונד של המאה ה-19 המשיכה בהתפתחות האוניברסיטה והשירותים הרפואיים.
רק לאחר מלחמת העולם השנייה החלה לונד לגדול ממש. ב-1950 היו בעיר 40,000 תושבים וחמישים שנה מאוחר יותר - מספרם הוכפל. הוקמו רבעים חדשים ודרכים נוספות. התפתחות זו גרמה לעיר לאבד את צביונה מימי הביניים. תוכנית להקמת דרך מהירה במרכז העיר נזנחה אך מספר רב של בתים כבר נהרסו. תוצאה זו הייתה גורם בתכנון העירוני הבא, בו הפכו צירי תנועה במרכז העיר למדרחוב. ב-1983 הוקם הפארק המדעי הראשון בסקנדינביה על אדמות חקלאיות בצפון-מזרח העיר.
כלכלה.
האוניברסיטה של לונד משתלבת בחיי הכלכלה ובחדשנות. סיסמת העיר היא: "עיר הרעיונות" (שוודית: Idéernas stad) ולשם כך הוקם פארק מדעי ב-1983 בשם Ideon ובו 260 מפעלים. עיקר פעילותם הוא בתחומי הביוטכנולוגיה וטכנולוגיות מידע ותקשורת. לעיר מסורת רבת שנים של המצאות שהיתרגמו להקמת מפעלים, לדוגמה ב-1951 מפעל אריזות קרטוני החלב: "טטרא-פּאק", ב-1964 "גאמברו" המייצר מכונות דיאליזה ובשנות ה-90 הבלוטות' בחברת אריקסון. גם בדיקת האולטרה סאונד הרפואית הומצאה שם ב-1953.
תעסוקה.
התעסוקה היא בעיקר בסקטורים של הבריאות (9,300 מועסקים, המעסיק העיקרי הוא מחוז סקונה האחראי על מערך הבריאות), ההשכלה (8,800 מועסקים, מעסיק עיקרי: העירייה, למעט ההשכלה הגבוהה) והמחקר (האוניברסיטה מעסיקה 6,200 איש). המעסיקים הפרטיים הגדולים מעסיקים יחד למעלה מ-10,000 עובדים. מונים ביניהם את: טטרה פאק, סוני, אריקסון, אלפא לאואל וגאמברו. רמת האבטלה נמוכה מהממוצע בשוודיה ואינה גבוהה יותר אצל הצעירים.
תכנון עתידי.
התוכנית האורבנית הגדולה ביותר בעיר נקראת "לונד צפון-מזרח" ומשתרעת על פני קילומטר מרובע. הרובע יתפתח סביב מאיץ החלקיקים החדש ESS והסינכרוטרון MAX-lab IV. אלה יהיו שני מתקני המחקר החשובים ביותר בשוודיה. מתוכננות כ-3,000 יחידות דיור ומספר רב של מפעלים וארגונים בהם יעבדו ב-2025 כ-20,000 איש.
דמוגרפיה.
משנת 2000 לשנת 2010 גדלה האוכלוסייה ב-10% ועד 2017 ב-10% נוספים. בשל האוניברסיטה כמחצית מהתושבים הם סטודנטים (העיר נמצאת במקום החמישי בשוודיה מבחינת האוכלוסייה הצעירה). ב-2007 כ-8% מהתושבים היו זרים, רובם אירופאים, בעיקר מהארצות הנורדיות האחרות, אך יש גם אוכלוסייה אסייתית.
התפלגות האוכלוסייה לפי גילים ב-2009:
השכלה.
רמת ההשכלה בלונד היא מן הגבוהות בשוודיה. ב-2008 מחצית מהתושבים בין הגילים 25 ו-64 היו בעלי השכלה של תואר ראשון, לעומת ממוצע לאומי של 22%. האוניברסיטה בה לומדים 41,000 סטודנטים (חלקם בסניף במאלמה) היא בסביבות המקום ה-100 בין האוניברסיטאות הטובות בעולם לפי דירוג Times Higher Education ובסביבות המקום ה-70 לפי דירוג QS.
"בית ספר הקתדרלה" (Katedralskolan) הוא בית ספר תיכון ידוע שהוקם כמוסד חינוך דתי גבוה ראשון בשנת 1085 על-די קנוט הרביעי. בתי ספר מסוג זה סללו את הדרך להקמת אוניברסיטאות.
תרבות.
חיי התרבות בלונד מושפעים מהיותה עיר אוניברסיטאית. חיי הלילה של הסטודנטים מתנהלים גם באחוות הנקראות "אומות" (Nations).
הקרנבל של לונד מתרחש כל 4 שנים מאז אמצע המאה ה-19. ב-2010 השתתפו בו 5,500 מתנדבים. בקרנבל יש מצעד משאיות, מוזיקה וסאטירה.
בלונד מספר תיאטראות, הראשי שבהם הוא התיאטרון העירוני של לונד שבמרכז העיר. תיאטרון קטן ידוע הוא "לילה" (Lilla). מבין קבוצות התיאטרון של הספקס, הידועה ביותר היא Lundaspexarna שנוסדה ב-1886, מונה כמאה סטודנטים ומפיקה שתי הצגות בשנה.
ללונד יש מסורת של מוזיקה קלאסית וכנסייתית ובפרט מקהלות. בעיר מתקיים פסטיבל מקהלות דו-שנתי בהן מופיעות תזמורות עירוניות שונות.
מספר רב של סופרים, כמו יוהאן אוגוסט סטרינדברג, חי בלונד ובקשרים עם התיאטרון או האוניברסיטה. קיימים רומני חניכה שמתרחשים בלונד או קופנהגן.
מוזיאונים.
המוזיאון המבוקר ביותר, עם 100,000 מבקרים בשנה, הוא קולטורן (Kulturen - תרבויות) שמתפרש על פני כמה אתרים בעיר. הוא מציג את אורח החיים בשוודיה במאות ה-16 עד ה-20 וכולל בגדים, מכשירים וריהוט של מעמדות חברתיים שונים. בחלקו שמתפקד כמוזיאון פתוח ניתן לראות 30 בתים מקוריים מכל רחבי שוודיה שפורקו והוקמו מחדש במוזיאון. אתרים אחרים של המוזיאון הם ביתו של המשורר הלאומי בן המאה ה-19 אסאיאס טגנר (Esaias Tegnér), כנסייה מאמצע המאה ה-11 וחווה שנותרה במקומה המקורי.
יתר המוזיאונים שייכים לאוניברסיטה של לונד. האוספים של שלושה מתוכם (המוזיאון הבוטני, המוזיאון הזואולוגי והמוזיאון ההיסטורי של לונד) החלו מתרומה של חדר הפלאות של קיליאן סטובאוס.
מוזיאון מיוחד הוא מוזיאון הסקיצות שנוסד ב 1934. הוא מונה 30,000 רישומים ומטרתו להראות את הדרך בין הרעיון של האומן ליצירה שהושלמה. הוא כולל ציורים ופסלים של אמנים ממדינות רבות ובעלי שם עולמי כאנרי מאטיס, פרנאן לז'ה, דייגו ריברה, הנרי מור ופייר פובי דה שאבאן.
שטחים ירוקים.
הפארק הישן ביותר, לונדגורד, נמצא במרכז העיר ליד הקתדרלה של לונד. הוא החל כגינה שטופלה על ידי הכמורה אך בזמן הרפורמה הוא הועבר לרשות המלך שבנה בו את ביתו (Kungshuset). הבית הפך לבניין המרכזי של האוניברסיטה. מראה הגינה נקבע בין 1730 ל-1746 על ידי הארכיטקט קרל הורלמן.
העיר שהחלה דרכה במראה כפרי עם גנים רבים, עברה תהליך עיור מואץ במאה ה-18 שגרם לצפיפות רבה והחלפת הגנים בבתי מגורים ותעשייה. כתגובת נגד, במאה ה-19 השטחים הירוקים עמדו במרכז התכנון העירוני. החומה שהקיפה את לונדגורד נהרסה, החומה שהקיפה את העיר נהרסה אף היא ובמקומה קמו שדרות רחבות. רבעים חדשים הוקמו עם פארקים לידם. פארק העיר (Stadsparke) הוקם ב-1860 בדרום-מערב העיר כשעוברים בו השרידים האחרונים של החומה. ב-1879 הועבר הגן הבוטני למזרח העיר.
לאחר מלחמת העולם השנייה ובעיקר עם "תוכנית המיליון" לפתרון מצוקת הדיור, החלוקה בין פרקים לשיכונים היטשטשה, אך הוקמו מספר פארקים ביניהם "גבעות האנס בקר" בצפון העיר.
אוליה זילברמן
אוֹלְיָה זילברמן (? – סוף 1981) הייתה מבקרת מוזיקה ישראלית שפעלה במשך חמישים שנה. מראשית שנות ה-30 פרסמה ביקורות בעיתונים, תחילה ב"הארץ" ואחר כך ב"על המשמר" (במשך כ-25 שנה) וב"מעריב" (עד מותה).
ביוגרפיה.
אוליה זילברמן נולדה במשפחה יהודית ציונית אמידה בעיר פּרוֹסקוּרוֹב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום נקראת חמלניצקי, באוקראינה). לאחר שסיימה את לימודיה בקונסרבטוריון בסנקט פטרבורג נסעה לווינה, שם הוכשרה כפסנתרנית ועברה בחינה ממשלתית כמורה לפסנתר, ונוסף על כך שהתה במרכזי מוזיקה בגרמניה.
עלתה לארץ ישראל בראשית שנות ה-30, ובה המשיכה לשמש במשך שנים מורה לפסנתר. במקביל, מראשית דרכה בארץ חברה למבקר המוזיקה דוד רוזוליו בעיתון "הארץ". פרסמה בכתבי עת נוספים, כגון "במה". בשנת 1944 החלה לפרסם ביקורת מוזיקה בעיתון "משמר" (לימים "על המשמר"). ב-1956 החלה לפרסם במקביל גם בעיתון "מעריב", שבו השתתפה עד מותה ב-1981.
זילברמן הייתה ערירית. התגוררה ברחוב קרליבך 2 בתל אביב. נפטרה בסוף שנת 1981, וציוותה את גופה למדע. שש שנים אחר כך, משנפטרה אחותה, מניה זילברמן, ביקשה להקדיש את כל עיזבונן להקמת קרן על שמן שתממן יצירה של מלחינים ומבצעים בארץ.
בהספד שכתב איש "על המשמר" יעקב רבי, עמד על מעלותיה כמבקרת מוזיקה:
במלאת שנה למותה של זילברמן תיארה אותה עמיתתה, מבקרת המוזיקה רות גוטמן בן-צבי, כ"צעירה ברוחה ומלאת מרץ עד יומה האחרון. אורליה, כפי שכולנו קראנו לה, הייתה [...] בעלת ידע מעמיק, אופקים נרחבים ויושר בלתי-מעורער. היא גילתה ותמכה בכישרונות צעירים. היא תבעה רמת ביצוע גבוהה בארץ והמשכיות למיטב המסורת היהודית. מעל לכל הייתה יקרה לליבה היצירה הישראלית. כל חייה נאבקה בעד הקידמה. בכל התחומים".
המוזיקאי פרופ' עודד זהבי מנה את זילברמן בין הדור הראשון של מבקרי מוזיקה בישראל, ש"קבעו רף גבוה מאוד של כתיבה אינטליגנטית על מוסיקה". לדבריו, דרכה בביקורת הייתה כתיבה בהירה ומנומקת, והיא לא היססה לשבח את מושאי כתיבתה. הביקורות של זילברמן "מפורטות וחדות" ו"מעידות על יכולת משובחת להבדיל בין עיקר וטפל".
קישורים חיצוניים.
ממאמריה:
ריאיון עמה בסוף ימיה:
חנה ידור
טמיל נדו
יאנסה פרמיסל
ד"ר יאנסה פרמיסל (בצ'כית: Premysl Jansa) היה רופא שיניים צ'כי, שהוכר כחסיד אומות העולם על הצלת יהודים בתקופת השואה .
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
רופא השיניים ד"ר יאנסה היה נשוי לאישה יהודיה ואב לבן. ד"ר יאנסה היה מכר של אריך קולקה.
בינואר 1945 בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה, בשעה שאריך קולקה נמלט יחד עם בנו אוטו, מאושוויץ בעת פינוי המחנה, קבלו השניים מחסה בלילה הראשון בביתו של יאנסה בעיר ולשבקה מזיריצ'י .  אשתו היהודיה של יאנסה גורשה זמן קצר לפני כן לטרזיינשטט, והוא חשש שבהמשך ייקחו ממנו גם את בנו בן ה-13. יאנסה היה נשוי בנישואי תערובת מדרגה ראשונה, ולכן גם הוא היה חשוד בעיני הגסטפו. כשאריך ואוטו הגיעו לביתו בחשיכה, יאנסה הכניסם למטבח ביתו, נתן להם אוכל חם, איפשר להם להתרחץ ולהחליף את בגדיהם בבגדים שלו ושל בנו. לאחר מכן הוביל אותם למקום מסתור בביתן סגור ומוגן מפני קור, שהיה בחצר ביתו.