באוגוסט 1969 חברי הלהקה בוב הייט, אלן וילסון, לארי טיילור, אדולפו דה לה פארה והארווי מנדל נסעו להופיע בפסטיבל וודסטוק לשלום. אלא שהגיעו לפסטיבל כל כך הרבה אנשים, שמכוניתם נתקעה בפקק תנועה גדול. מחשש שלא יגיעו בזמן להופעה של עצמם, לאחר כמה שעות הגיע מסוק שלקח את חברי הלהקה אל הפסטיבל. מאחר שכל ההופעות נדחו בכמה שעות בעקבות העומס, הלהקה הופיעה עם השקיעה, והשעה יצרה 'תפאורה' מושלמת עבור ההופעה. הופעתם בוודסטוק הייתה אחת ההופעות המוצלחות של הלהקה, והשיר שלהם, "Going Up The Countrey" היה להמנון של התנועה ההיפית. כמו כן הלהקה הופיעה עם עוד להיטים, כמו "On the Road Again" ו-"Let's Work Together".
בתחילת שנות השבעים הקליטה הלהקה את האלבום Future Blues, אלבום המכיל חמישה קטעים מקוריים ושלוש גרסאות כיסוי. השיר "Let's Work Together" שהופיעו איתו בוודסטוק עוד לפני פורסם כחלק מאלבום, היה להיט גדול, והיחיד שבו שר הזמר בוב הייט (כל שאר הלהיטים של הלהקה מושרים על ידי וילסון על אף שהוא לא שר את רוב השירים). באלבום לראשונה הלהקה הביאה גם תפקיד פסנתר.
עטיפת האלבום הייתה לסמל אייקוני בתרבות האמריקאית, שהציג את הנפת הדגל באיוו ג'ימה על הירח, כאשר דגל ארצות הברית הפוך. הדגל ההפוך היה רעיון של וילסון, בהתייחסו לאהבתו לסביבה וחששו מזיהום אנושי של הירח (כפי שהוא מתאר בשיר "Poor Moon"). העטיפה, שמעבירה ביקורת על התפישה המיליטריסטית הן בכך שהיא מציגה את ארצות הברית כובשת את הירח והן בכך שהיא מציגה את דגל ארצות הברית הפוך – עוררה מחלוקת רבה בארצות הברית. העטיפה הופיעה בעוד מקומות מאוחר יותר, כשהתייחסו ל"כיבוש הירח". הדוגמה החדשה ביותר היא בסדרה האמריקאית חיל החלל, שם האיור מוטבע בקיר הלובי של משרדי חיל החלל.
בשנת 1970 יצאו הלהקה לסיבוב הופעות באירופה, שהקלטותיו סיפקו את האלבום "Live In Europe". למרות שהאלבום זכה לתהודה רבה ונמכר מאוד בבריטניה (הגיע למספר 15 במצעד האלבומים הבריטי), היה לו רק הצלחה מסחרית מוגבלת בארצות הברית; כשחזרו מאירופה במאי 1970, הבסיסט לארי טיילור עזב את הלהקה כדי להצטרף לג'ון מאייל ואחריו עזב גם מנדל.
1970 ומותו של וילסון.
כשטיילור ומנדל עזבו, הנרי וסטין חזר לנגן גיטרה בלהקה באופן לא רשמי, מלווה על ידי הבסיסט אנטוניו דה לה ברדרה שניגן עם המתופף דה לה פארה במשך חמש שנים במקסיקו סיטי. הקבוצה הזו ביצעה אלבום משותף עם ג'ון לי הוקר, שנקרא Hooker 'N Heat. הלהקה פגשה במקור את הוקר בשדה התעופה בפורטלנד, אורגון, ושם נגלה להם שהם מעריצים זה את עבודתו של זה. הוקר והלהקה התיידדו ונפגשו כמה פעמים כדי להקליט יחד את האלבום. הוקר אף אמר על וילסון שהוא "נגן המפוחית ​​הנהדר ביותר אי פעם".
האלבום יצא בסוף 1970 והגיע למקום 73 בבילבורד 200 מ-1971. הלהקה והוקר התאחדו פעם נוספת בשנת 1978 להופעה משותפת, ובשנת 1989 התארחו Canned Heat (ורבים אחרים) באלבומו של ג'ון לי הוקר, The Healer.
זמן קצר לאחר ההקלטות של האלבום המשותף, וילסון, שסבל מאז ומעולם מדיכאון, ניסה לכאורה להתאבד כשסטה עם מכוניתו מגשר בלוס אנג'לס. הוא יצא כמעט בלי פגע מהתאונה, ואושפז במשך כמה שבועות בבית חולים פסיכיאטרי. בניגוד לחברים אחרים בלהקה, וילסון לא זכה להערצה רבה בקרב נשים, ונאמר עליו כי היה מוטרד ומתוסכל מכך. הדיכאון שלו הלך והחמיר ככל שהזמן עבר.
ב -3 בספטמבר 1970, מעט לפני שהיו הלהקה אמורים להופיע בפסטיבל בברלין, נודע ללהקה כי וילסון נמצא מת על צלע הר ליד ביתו של הייט, בקניון טופאנגה. בדמו נמצאו מנת יתר של ברביטורטים. על אף שאין הוכחות לכך, חברי הלהקה מאמינים כי וילסון התאבד. וילסון נפטר בגיל 27, שבועות ספורים לפני שג'ימי הנדריקס, וג'ניס ג'ופלין נפטרו באותו גיל. בכך הוא הצטרף למועדון הדמיוני מועדון 27, שנהגה שנים מאוחר יותר.
אלבומים מאוחרים.
ג'ואל סקוט היל, נגן גיטרה חדש יחסית, גויס למלא את החלל שהותיר מותו של וילסון. ללהקה עדיין היה חוזה הופעות לאורך חודש ספטמבר, כמו גם תאריכי אולפן צפויים, שמנעו מהקבוצה להשקיע זמן באבל על חברם שנפטר. באותו שתיו הם הופיעו באוסטרליה ובאירופה; כולל מופע ששודר בשידור חי בברן, הולנד, עבור תוכנית הטלוויזיה VPRO Piknik ובקיץ שלאחר מכן הם הופיעו בפסטיבל בטורקו, פינלנד.
הופעות הללו הוקלטו, אך ההקלטות לא פורסמו עד האלבום Under the Skies שיצא בשנת 2007. בסוף 1971 יצא האלבום Historical Figures and Ancient Heads. האלבום כלל קטעים מוזיקליים מיוחדים ושירה שהייט לא זכה להפגין כשוילסון עוד היה בחיים, אך האלבום לא הניב אף להיט ולא שבר שיאי מכירות רבים. ההרכב הזה של הייט, וסטין, סקוט היל, דה לה ברדה ודה לה פארה לא החזיק מעמד, מכיוון שהלהקה לא הייתה מתואמת; עמדותיהם של סקוט היל ודה ברדה מבחינת כיוון מוזיקלי לא התאימו לאלה של שאר הלהקה. שניהם עזבו את הלהקה מעט אחרי צאת האלבום.
במקומם נוספו לקבוצה ג'יימס שיין בתפקיד גיטרה וכלי הקשה, אד בייר הצטרף כקלידן, שהיה תפקיד חדש בלהקה, וריצ'רד הייט (אחיו של בוב הייט) ניגן על הבס. ההרכב הזה הקליט את האלבום האחרון של הלהקה עבור חברת התקליטים Liberty שנקרא "The New Age". האלבום יצא בשנת 1973. המוזיקה שהפיקו חברי הלהקה כבר לא הייתה פופולרית כמו בימי השיא שלהם, אך הלהקה יצאה שוב לסיבוב הופעות אירופי, אשר במהלכו קיימו הופעה משותפת עם ממפיס סלים, בפריז. ההקלטות המשותפות של האמנים יצרו את האלבום "Memphis Heat".
המתופף דה לה פארה כתב בספרו אודות הלהקה כי בתקופות של הופעות מרובות הלהקה נקטה הברחת ​​סמים ממקסיקו כדי לקבל הפוגה בין ההופעות. במקביל, מפיק הלהקה מחברת התקליטים Liberty מצא את עצמו בחובות של למעלה מ-30,000 דולר, ויעץ ללהקה לעבור לחרת התקליטים Atlantic Records. לאחר השארת רושם גרוע באטלנטיק רקורדס בעקבות קטטה בין הייט לוסטין על מכונה אוטומטית, הלהקה הוציאה את האלבום היחיד שלהם בלייבל זה: One More River to Cross בשנת 1973. זה הופק על ידי רוג'ר הוקינס ובארי בקט.
התפוררות ההרכב.
לאחר כמה סיבובי הופעות בארצות הברית המפיק החדש מטעם אטלנטיק רקורדס, טום דווד, דחק בחברי הלהקה המותשים ליצור אלבום נוסף, למרות חוסר התפקוד שלהם עקב בעיות סמים ואלכוהול; בסופו של דבר הם הקליטו בעל כורחם ב'אולפני Criteria', מיאמי, פלורידה במהלך 1974, אבל לפני שיצא האלבום הלהקה הסתכסכה עם מנהלי הלייבל והם עזבו, כך שההקלטות חזרו למפיק הישן של הלהקה, סקיפ טיילור. הלהקה לא פרסמה את ההקלטות בגלל שבזמן שהוחזקו אצל טיילור פרצה שרפה בביתו וההקלטות נהרסו. שנים אחר כך דה לה פארה הצליח לשחזר הקלטות אלו ובשנת 1997, תחת הכותרת בשם "The Ties That Bind".
חברי הלהקה הנותרת שלאחר מותו של וילסון לא הסתדרו זה עם זה, וסכסוכים פנימיים רבים פרצו ביניהם. כשמנהל הלהקה ניסה לגשר ביניהם וליצור הופעה באתר סקי במזרח קליפורניה התלקחה מריבה מרה בין בוב הייט להנרי וסטין, ג'יימס שיין ואד בייר. המריבה גרמה לבסוף לעזיבתם של שלושת חברי הלהקה הללו לאלתר, למעט וסטין שחזר ללהקה מספר שנים מאוחר יותר.
במקומם צורפו ללהקה הפסנתרן ג'ין טיילור והגיטריסט כריס מורגן, שניהם בסוף שנת 1974. ג'ין טיילור עזב בשנת 1976 בתגובה לוויכוח במהלך סיבוב הופעות בגרמניה, והוחלף במארק סקייר. בסוף שנות השבעים עבדה הלהקה עם חברת טקומה רקורדס , וההרכב הקליט את אלבום משותף עם להקת האחים צ'יימברס משנת 1977. למרות שיתוף הפעולה, האלבום לא נמכר כמעט בכלל, בעיקר בגלל עליית ז'אנר הדיסקו בשנים אלו. לא לקח זמן רב וסכסוכים נוספים התלקחו בין חברי ההרכב, ומארק סקייר, כריס מורגן וריצ'רד הייט, אחיו של בוב הייט, התפטרו מלהקה בשנת 1977. בוב הייט מיהר לצרף את נגן הבס ריצ'רד אקסלי, לאחר שהתיידדו בסיבוב הופעות שבו אקסלי הופיע עם להקת מונטנה. אך ידידות זו לא החזיקה זמן רב, וויכוח שנוצר בין אקסלי להייט תוך כדי הופעה על צריכתו המוגזמת של הייט בסמים תוך כדי נגינה, נמשך עד מהרה גם אל מאחורי הקלעים ושם נוצרה קטטה בין השניים. אקסלי התפטר עוד למחרת מחברותו בלהקה, אך חזר בהמשך כדי לעזור להייט בשנותיו האחרונות. אקסלי אמר על זמנו עם הלהקה כי "אף אחד אף פעם לא זוכר את נגן הבס...". היעזבו של אקסלי הותיר בלהקה רק את הייט ודה לה פארה.
שנות השמונים ומותו של הייט.
לאחר השפל של סוף שנות השבעים, הבלוז חזר להיות באופנה עם יציאתו לאקרנים של הסרט שובר הקופות "האחים הבלוז" (1980), בכיכובם של דן אקרויד וג'ון בלושי. במהלך תקופה זו של תחילת שנות השמונים דה לה פארה נכנס שותף באולפן ההקלטות שהקים נגן הבס המקורי של הלהקה, לארי טיילור. טיילור התחבר לנגן הגיטרה מייק מאן ונגן הפסנתר העיוור ג'יי ספאל. ההרכב החדש הזה של הלהקה – הייט, דה לה פארה, טיילור, מאן וספאל – הופיע בשחזור העשור לפסטיבל וודסטוק. ההקלטות מהופעה זו יצאו כאלבום בשם Canned Heat In Concert, בשנת 1995.
לאחר שהלהקה לא נוהלה יותר על ידי האוורד וולף, הקבוצה יצאה לסיבובי הופעות בבסיסים צבאיים ברחבי ארצות הברית, אירופה ויפן ללא הפסקה. כשלא קיבל מספיק כסף לטעמו, פרש ג'יי ספאל מהלהקה. הייט ניסה שוב ושוב לנסות להחיות את הלהקה, אך בו בזמן מצבו הבריאותי התדרדר. כשנגן הבס החדש ארני רודריגז הצטרף להרכב, הקליטו Canned Heat את מחצית האלבום האחרון בו השתתף הייט – Kings of the Boogie, משנת 1981.