לפי רבינו חננאל ההלכה נפסקת כרבי שמעון, שמלאכה שאינה צריכה לגופה אסורה מדרבנן, מכיוון שרבא סובר כמותו ו'הלכה כבתראי', וכן מכיוון שרוב הסוגיות מתפרשות בגמרא לשיטתו. כך גם פוסקים הראב"ד, הרמב"ן, הרשב"א, ספר התרומה, סמ"ג, רא"ש, מאירי ור"ן. כמוהו פוסק ככל הנראה רב האי גאון.
לעומתם הרמב"ם והיראים פוסקים כדעת רבי יהודה, שמלאכה שאינה צריכה לגופה אסורה מן התורה.
בדעת הרי"ף נחלקו הראשונים: לדעת הרז"ה והרשב"א הרי"ף פסק כשיטת ר' יהודה, ואילו לדעת הרמב"ן והר"ן דעת הרי"ף היא לפסוק כרבי שמעון.
גם בדעת השולחן ערוך נחלקו האחרונים:
לדעת רוב האחרונים השולחן ערוך פסק כרבי שמעון, ש'מלאכה שאינה צריכה לגופה' פטור עליה מדברי תורה, אך הדבר אסור מדברי חכמים. אך בשו"ת תבואות שמ"ש הסביר שהשו"ע לא הכריע בדבר כי רצה לחשוש לשיטת ר' יהודה. ובכל מקרה מוסכם על כולם איסור זה חמור משאר איסורי שבות.
דוגמאות.
כמו כן, כיבוי אש הבוערת בבית וקיים חשש שתגרום לסכנת חיים, עדיף לכבותה - שאז עובר על מלאכה שאינה צריכה לגופה, מאשר להוציא את בני הבית דרך רשות הרבים, ולעבור בכך על מלאכת הוצאה הנחשבת לאיסור מהתורה לפי כל הדעות. למרות זאת לא התירו כיבוי זה לצורך הצלת ממון רגילה
אלברכט גצה
אלברכט גֶצֶה (בגרמנית: Albrecht Goetze; 11 בינואר 1897 – 15 באוגוסט 1971) היה חִתיתולוג ואשורולוג גרמני-אמריקאי.
ביוגרפיה.
אלברכט גצה נולד ב-11 בינואר 1897 בלייפציג שבגרמניה, וגדל בדרמשטאדט. הוא השתתף במלחמת העולם הראשונה ונפצע שלוש פעמים בקרב. החל בלימודי בלשנות באוניברסיטת היידלברג בשנת 1918, ובשנת 1922 קיבל תואר דוקטור על דיסרטציה שכותרתה "הכרונולוגיה היחסית של אפקטים קוליים". הוא החל להרצות שם בשנת 1927, ובשנת 1930 התמנה לפרופסור לשפות שמיות עתיקות וללימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת מרבורג, עד עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933.
בשנת 1933 הושם גצה תחת השגחה של המשטר ופוטר מן האוניברסיטה מפני שנחשב "בלתי מהימן מבחינה פוליטית", מכיוון שהפיץ עלונים נגד הנאצים בטרם עלייתם לשלטון. לאחר מכן הוא עבד בהוראה בקופנהגן ואוסלו, בעוד משפחתו נשארה בגרמניה. בשנת 1934 הוזמן לאוניברסיטת ייל, שם פיתח את המחקר החתיתולוגי והאשורולוגי. בשנת 1951 הוא זכה במלגת גוגנהיים. הוא פרש כפרופסור אמריטוס בשנת 1965.
גצה שילב את ידיעותיו בשפות השמיות ושפות הודו-אירופיות כדי להכיל את מקצוע החתיתולוגיה שהחל להתפתח לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה.
נפטר בגרמיש שבבוואריה בשנת 1971.
דוד קושניר
דוד קושניר (נולד בכ"ד בכסלו תרכ"ז, 2 בדצמבר 1866) היה מחלוצי העלייה השנייה, ממתיישבי המושבה יהודיה (כיום יהוד).
ביוגרפיה.
דוד קושניר נולד באוקראינה, אז חלק מהאימפריה הרוסית. נישא לשיינדל בת יוסף פינקלשטיין, והתגורר בעיר באלטה. לאחר נישואיו עבד בחקלאות. בהשפעת מנחם שיינקין, שהיה הרב מטעם בעיר מגוריו, התקרב לציונות ותכנן לעלות לארץ ישראל, אולם רעייתו התנגדה בתוקף. הוא פנה במכתב לא. ד. גורדון ושאלו לדעתו, וגורדון השיב כי רק מי שמוכן להקרבה עצמית רשאי לעלות לארץ.
בקיץ תרס"ד (1904) עלה קושניר לארץ לבדו. הוא רכש בארץ בית וחלקת אדמה במושבה יהודייה, שהוקמה בשנת תרמ"ב (1882) על ידי מייסדי פתח תקווה. בשל קשיי התאקלמות נטשו אותה מייסדיה לאחר תקופה קצרה ורובם שבו לפתח תקווה, ולאחר פטירת הרב מרדכי גימפל יפה, בשנת תרנ"ב (1892), לא נותרה בה נפש חיה. קושניר, יחד עם עוד אחד עשר מתיישבים, יישבו מחדש את הבתים הנטושים והתגוררו בתנאים קשים מאוד. בעבר שימש ביתו של קושניר כבניין הישיבה שהקים הרב מרדכי גימפל יפה.
קושניר שלח מכתב לרעייתו ושכנע אותה לעלות לארץ ולהצטרף אליו. בכסלו תרס"ה (דצמבר 1904) הפליגו האם וששת ילדיהם מאודסה והגיעו ליפו, ומשם לקחם קושניר אל ביתו ביהודיה (כהיום יהוד), כעבור זמן עברו לפתח תקווה.
קושניר היה מקורב לקבוצת החלוצים והפועלים שהתגוררה בעין גנים, ובהם א. ד. גורדון ויוסף חיים ברנר.
בניו היו הסופרים מרדכי שניר ושמעון קושניר. חתנו היה אליהו לויצקי, ממייסדי ירקונה.
שאוהאו
שָׁאוהָאו (少昊), הידוע גם בכינויים שָׁאו הָאו (מילולית: "האו הצעיר"), אדון גִ'ין טְייֵן (מילולית: "אדון שמי הזהב"), אדון צְ'יוֹנְג סָאנְג (מילולית: "אדון עץ התות שבגבול"), אדון יוּ'ן יָאנְג, ושׂוֵ'אנְשְׂיָאו היה קיסר סיני בסביבות 2600 לפנה"ס. על פי חלק מהמסורות, ביניהן זו המועברת בהקדמה לקלאסיקה של המסמכים), הוא נחשב לאחד מחמשת הקיסרים. במסגרת תאוריות חמשת האלמנטים שנפוצו בתקופת האן שייחסו צבע וכיוון לכל אחד מחמשת הקיסרים, יוחסו לו הצבע הלבן וכיוון מערב.
שמו הפרטי היה גְ'ה, שם משפחתו היה יִינְג או גִ'י, ומקום הולדתו, על פי "רשומות איסוף האבדות", היה בצְ'יוֹנְג סָאנְג, שנמצא באזור צ'וּ'פֿוּ במחוז שָׁאנְדונְג של היום. כאשר עבר לדרום-מערב שאנדונג הצטיין בהסדרת שיטפונות ובתחומי החקלאות.
על פי המסורת הוא ירש את הסגולה של טָאי הָאו, אשר פירוש שמו "האו הגדול", ומכאן הכינוי "האו הצעיר" לשָׁאוהָאו.
אגדות.
על פי האגדה המופיעה ב"רשומות איסוף האבדות", אמו הייתה חְוָאנְג אֶה אשר עסקה באריגה (ובמהלך השנים נודעה בפולקלור כאלת הירח היפהפייה). היא התאהבה ברוחו של כוכב נוגה שהיה בנו של הקיסר הלבן, בעודה משייטת על רפסודה.. חְוָאנְג אֶה ונוגה בילו לילות אינטימיים רבים על הרפסודה וילדו בן. אותו בן היה שָׁאוהָאו, אשר גדל והיה לעלם יפה ומבטיח. דודו, הקיסר הצהוב, התרשם ממנו כל כך שמינה אותו לאל של שמי המערב.
בגרסה אחרת לאגדה, ששרידיה נמצאים בספר"עידן הקיסרים", נולד שָׁאוהָאו לנוּ'גְ'יֵה, אשתו השנייה של הקיסר הצהוב, לאחר שהיא חלמה כי נפגשה עם כוכב שנפל וחוותה ריגוש.
המיתוס המקובל מספר כי שָׁאוהָאו יצר ממלכה בחמשת ההרים של גן העדן המזרחי, אשר תושביה היו ציפורים מסוגים שונים. בהיותו שליט הממלכה, וראש המערכת הבירוקרטית בה, לקח לעצמו שָׁאוהָאו את דמות הנשר. ציפורים אחרות פעלו תחת פיקוחו: ביניהן הפניקס כראש השרים, הנץ כאחראי על אכיפת החוק, והיונה בתור האחראית על החינוך. שלטונם של שָׁאוהָאו והציפורים במדינתם נחשב מופתי, ושָׁאוהָאו עצמו נחשב כבעל הישגים בתחומי המוזיקה, הרפואה, השליטה בהצפות והממשל.
על אף שממלכתו התנהלה בהצלחה שנים רבות, הוא לבסוף חזר למערב, והשאיר את ממלכת הציפורים לבנו, צ'ונְג. את ביתו החדש קבע בהר צָ'אנְגְלְיוֹ, ביחד עם בנו ז'וּ שׁוֹאוּ, ומשם יכול היה למשול על השמיים המערביים. האב ובנו היו אחראים על הצבת השמש מדי יום. בנוסף נחשב שָׁאוהָאו למי שהציג לסינים את כלי המיתר בעל 25 המיתרים.
הדמות ההיסטורית.
שָׁאוהָאו ההיסטורי נחשב בדרך כלל לבנו של הקיסר הצהוב מאשתו השנייה נוּ'גְ'יֵה, אולם החוקר גוּ גְ'יֵה-גָאנְג מאמין כי שיוכו של שָׁאוהָאו לשושלתו של הקיסר הצהוב מקורו בלְיוֹ שִׂין, בתקופת שושלת שין.
הוא היה מנהיגם של בני יִי, ובאותה תקופה העביר את הבירה של אותם שבטים לצ'וּ'פֿוּ בשָׁאנְדונְג, שם שלט במשך שמונים וארבע שנים. לבסוף ירש את מקומו אחיינו גְ'ווָאנְשׂוּ'.
על פי רשומות ההיסטוריון, תקופת שלטונו של גְ'ווָאנְשׂוּ' הגיעה מיד אחרי זו של הקיסר הצהוב. אולם שָׁאוהָאו אכן מוזכר שם כאדם אשר חי בין תקופות החיים של שני קיסרים אלו, ואשר התלונן על בן רמאי. פעמים רבות נהוג לזהות אותו עם שׂוֵ'אנְשְׂיָאו, בנו הבכור של הקיסר הצהוב, אשר מוזכר מוקדם יותר באותו טקסט. זיהוי כזה מצביע על כך שהבן הרמאי הוא גְ'יָאוגִ'י, בנו היחיד של שׂוֵ'אנְשְׂיָאו, אשר גם עליו פסחה ירושת כס השלטון. ואולם בנו של גְ'יָאוגִ'י, קוּ, ונכדיו (גְ'ה ויָאו) כן נעשו לקיסרים.
הקשר של שָׁאוהָאו לציפורים מפורט מפי צאצא שלו בדְזְווֹ גְ'ווָאן, בקטע שהוא כנראה המקור לאגדות על ארץ הציפורים של שָׁאוהָאו. בקטע מוסבר כי בדומה לשליטים קודמים שהשתמשו באלמנט מרכזי לרישומי תקופתם, כגון עננים בשלטונו של הקיסר הצהוב ואש בשלטונו של קיסר הלהט, השתמש שָׁאוהָאו בציפורים לציון חכמיו ולציון שמות שונים, וזאת בעקבות התקהלות ציפורי פניקס אל משכנו. מן השמות המופיעים בקטע נראה שמדובר היה בשבטים שהיו תחת שלטונו, אשר השתמשו בציפורים כסמלי שבטם.
היסטוריונים כיום מעריכים שדמותו של שָׁאוהָאו, שלעיתים נראית כשליט מרוחק ששורבב לשושלתו של הקיסר הצהוב ולרשימת חמשת הקיסרים, טומנת בחובה זיכרון עתיק של ברית קדומה בין העם הסיני של אגן הנהר הצהוב לבין הדונְגְיִי, שבטי ה"ברברים" של המזרח.
קברו.
בפרברים המזרחיים של העיר צ'וּ'פֿוּ, צפון מזרחית לכפר גְ'יוֹשְׂייֵן, נמצא אתר הנחשב לקברו של שָׁאוהָאו. זהו תל עפר פשוט הממוקם צמוד לקומפלקס מבנים ששופץ במאות ה12 וה18, ומציין את מקום היוולדו של הקיסר הצהוב. הקומפלקס מכיל בעצמו גם אולם המוקדש לשָׁאוהָאו, בנוסף למבנה פירמידה משנת 1111 לספירה, שאינו אופייני לבניה הסינית. לא ידוע על חפירות ארכאולוגיות בתל הקבורה עצמו, אולם בחפירות במתחם הקומפלקס ב-1978 מצאו גרזנים, אתי חפירה וכלי חרס מהתקופה הנאוליתית.
רפואה בשבת
בהלכות שבת, ישנם דינים מיוחדים הנוגעים לרפואה בשבת. חז"ל הבחינו בין כמה דרגות חולי.
ישנם דינים מיוחדים הנוגעים לעשיית אחת מל"ט מלאכות האסורות בשבת לצורך ריפוי החולה, וכדומה, וכן לעניין מתי הותרו איסורי דרבנן בעבר חולה. חז"ל אף גזרו ('גזירת שחיקת סממנים') איסור על אדם בריא לקחת תרופה מכל סוג שהוא, מחשש שיבוא לעבור על ידי זה על איסור מהתורה.
סוגי חולים.
חז"ל הבחינו בין שלושה מקרים עיקריים:
חולה שיש בו סכנה.
פיקוח נפש.