שכבת הסלע מתחת לבניין סט. פול הייתה בעומק של 26.4 מטרים. הקרקע מעל הסלע הייתה מכוסה בחול דק במיוחד, דחוס ונקי, וקידוח ניסיון במקום הוכיח כי שאיבת מי התהום גרמה לנזק מינימלי לשכבת החול. במקום לחפור עד לשכבת סלע הבסיס ועליה לבנות את יסודות בניין סט. פול, כפי שהתבצע בגורדי שחקים אחרים בעיר, חפרו הבנאים רק עד לשכבת החול שבעומק 9.6 מטרים, שם היה לפי תוכניות הביצוע, מפלס רצפת קומת מרתף המשנה. בדיקת העמסה של עד 208 טון למטר מרובע (13,000 פאונד לרגל מרובע; 620 קילופסקל) בוצעה על שכבת החול ונמדדה שקיעה של 230 עד 330 מילימטרים. בזכות הבדיקה ניתן היה לקבוע כי שכבת הקרקע החולית יציבה ואין צורך לחפור עד שכבת הסלע. על שכבה זו נבנתה רפסודת בטון בגובה 300 מילימטרים, שנפרשה על פני כל שטח הבסיס כדי לפזר באופן שווה את משקל המבנה. מעל רפסודת הבטון נבנו עמודים קצרים שנשאו את הקורות התומכות את הרצפה, וזאת כדי לחזק את הקירות המשותפים עם מבנים אחרים. בזכות הקרקע החולית היציבה לא השתמשו בכלונסאות (ביסוס עמוק) יקרים לביסוס הבניין, כמו בבניין פארק רו הסמוך וברחוב נסאו 150 , מכיוון שהחול כבר היה דחוס מאוד.
התוכניות המקוריות הורו על ביצוע ברגי ג'ק הידראוליים בתחתית העמודים, שיכולים להעלות את משקל הבניין כולו ל-14,000 טון. הג'קים ההידראוליים היו אמורים להיות מותקנים מכיוון שהמתכננים והמהנדסים רצו למנוע מהבניין לשקוע. כמו כן, היו תוכניות להקמת "מסד משותף" בקיר המשותף עם הבניין מדרום. כאשר בעל הנכס הדרומי החליט שלא לפתח את האתר שלו, הקיר הדרומי חוזק במקום זאת באמצעות זיזים, וכך יסודות בניין סט. פול היו בלתי תלויים באלו של מבנים אחרים. מאחר שהג'קים כבר הוזמנו, הם הותקנו בכל מקרה.
מאפיינים.
החזית הייתה זיזית ביחס למבנה העל. עמודי קופסה הוצבו מאחורי העמודים התומכים האנכיים של החזית. קירות הבנייה והחלונות בכל אחד מהמפרצים נתמכו על ידי עמודים וקורות I מאונכות מפלדה, שבתורן נתמכו בקצות הקורות הזיזיות שמתחת לרצפות. צורת קורות ה-I איפשרה זיהוי ויזואלי ותיקוני קורוזיות בהן; הן מנעו חדירת מים לחזית ופגיעה במבנה העל; בנוסף, הגנו על בניין סט. פול מפני שריפות שעלולות היו לפרוץ בבניינים אחרים ולהתפשט אליו. נעשה שימוש בחיזוק אלכסוני רוח. קורות הפלדה של המבנה נצבעו בתערובת מיוחדת 3 פעמים לפני ההתקנה: פעמיים במפעל שבהן יוצרו ופעם נוספת באתר הבנייה. הקורות מתחת לפני הקרקע צופו באספלט כדי למנוע קורוזיה העלולה להיתפתח במגע עם הקרקע. הרצפות היו עשויות קשתות אריחים.
לבניין סט. פול היו מדרגות בודדות בקצה המזרחי הרחוק שלו. בקצהו המערבי, פיר עם 6 מעליות מסודרות ברבע עיגול ממזרח לדרום, עם פיר פתוח מדרום-מזרח בו הותקנו מערכות ההרמה שלהן. 2 מעליות שירתו את כל הקומות מהלובי ועד לקומה ה-8; 2 נוספות שירתו כמעליות אקספרס מהלובי לקומה ה-8, ומשם שירתו את כל הקומות עד ה-16; וה-2 האחרונות נסעו אקספרס מהלובי לקומה ה-16, ומשם שירתו את כל הקומות עד ה-26. המשרדים פנו כלפי חוץ ממסדרון שנמתח ממערב למזרח בין המדרגות והמעליות, וכן כלפי חוץ מלובי המעלית. בכל קומה היו שני ארונות.
הקומה ה-26 שימשה כקומת שירות. קומה זו הכילה את מאגר המים של הבניין. מערכת הצנרת של הבניין תוכננה בלחץ גבוה במיוחד, ונעשה שימוש בכ-101 מטרים של צנרת אנכית. מחלקת הכבאות של העיר ניו יורק הדגימה את חוזק הצינור בבדיקה משנת 1899 שבה הצינור התפוצץ לאחר 4 דקות של פעילות.
היסטוריה.
בנייה ושימוש.
לפני בניית בניין סט. פול, עמד על המגרש המוזיאון האמריקאי של בארנום , שנשרף בשנת 1865. האתר פותח אז בתור המטה הישן של הניו יורק הראלד, שהוצב למכירה בשנת 1894. בינואר 1895 נרכש בניין הראלד על ידי משפחת הוומייר תמורת 950,000 דולר. בחודש מאי באותה שנה, החלה ההריסה של בניין הראלד.
פוסט נשכר על ידי חבר ממשפחת הוומייר לתכנון בניין סט. פול. הבנאים ערכו את בדיקות העמסה לקרקע בתחילת 1896, עם מהנדסי קבלני המשנה של פוסט כדי להבטיח את עקביות הקרקע. במאי 1896, במהלך הבנייה, נפלה קורה מהחזית והרגה עובר אורח. בניין סט. פול הושלם ב-1898 בעלות של 1,089,826.10 דולר (שווה ערך ל-36 מיליון דולר ב-2021). הבניין היה הגבוה בעיר ניו יורק עם השלמתו; ב-1899 הושלמה בנייתו של בניין פארק רו ועבר אותו בגובהו.
במהלך תחילת המאה ה-20, דיירים בולטים בבניין סנט פול כללו את המגזין אאוטלוק , שבו תאודור רוזוולט היה עורך-שותף לאחר שכיהן כנשיא ארצות הברית. כבר ב-1919 שקלו בני הזוג הוומייר למכור את בניין סט. פול, שהוערך באותה עת ב-1.49 מיליון דולר. עם זאת, בניין סט. פול נשאר ברשות משפחת הוומייר עד אפריל 1943, אז נרכש על ידי וב וקנאפ . באוגוסט 1943 קנה הבנק הלאומי צ'ייס את בניין סט. פול בעסקת מזומן. באותה עת הוא הוערך ב-1.154 מיליון דולר, עם הכנסה שנתית משכר דירה של 150,000 דולר.
הריסה.
בשנות ה-50, חטיבת הוסטרן אלקטריק של AT&amp;T צמחה ממטה AT&amp;T בברודוויי 195 , לדרום-מערב, לאחר שהרוויחה משמעותית במהלך המלחמה הקרה . ב-1957 החלה וסטרן אלקטריק לתכנן מבנה משלה באלכסון על פני רחוב ברודוויי ופולטון, באתר של בניין סט. פול. עד שההריסה החלה ב-1959, היה זה הבניין הגבוה ביותר בעולם שנהרס ביוזמת בעליו. הבניין בן 31 הקומות בברודוויי 222, שהחליף את בניין סנט פול, הושלם ב-1962. וסטרן אלקטריק העמידה את ברודוויי 222 למכירה באוקטובר 1983, והוא נרכש על ידי Swiss Bank Corporation ב-1987.
שימור החזית.
הוועדה לשימור האמנות האמריקאית הוקמה באוגוסט 1958 כדי לשמור יצירות אמנות בבניינים שתוכננו להיהרס, במיוחד בניין סט. פול. שווי של פסלי הבניין הוערך ב-150,000 דולר אמריקאי, והוועדה הציעה לשלם עבור עלות פינוי הפסלים, שעשויה הייתה להגיע ל-50,000 דולר אמריקאי. מספר ארגונים וגופים בארצות הברית - כולל אוניברסיטת קולומביה, המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, האומות המאוחדות והערים אינדיאנפוליס, אינדיאנה ורוצ'סטר, ניו יורק - הגישו בקשות עבור הפסלים. הצעה אחרת קראה להעביר את הפסלים למדינת הולדתו של ביטר, אוסטריה. בגלל הביקוש הרב לפסלים, וסטרן אלקטריק הסכימה להצילם.
בסופו של דבר, בנובמבר 1958, זכתה אינדיאנפוליס בפסלים. אלמר טפלינגר, שתואר כ"הזקן הגדול של אמנות אינדיאנה", הציג תוכנית להעביר את הפסלים וחלק מהחזית התחתונה של בניין סט. פול להולידיי פארק. לפני שזכתה אינדיאנפוליס בפסלים, טפלינגר הציע להעביר אותם למרכז הרפואי של אוניברסיטת אינדיאנה או לגשר מעל הנהר הלבן . הפסלים הוסרו בתחילת 1959. לאחר שהונחו בארגזים במשך שנתיים, הותקנו הפסלים בהולידיי פארק בשנת 1960, על גבי עמודים שנבנו במיוחד כדי לשכן אותם, כחלק מקבוצה שנקראת החורבות. עם זאת, הפסלים והחזית נהיו רעועים, ועד 1970, ווסטרן אלקטריק הביעה חרטה על ההחלטה לתת את הפסלים והחזית לאינדיאנפוליס. החזית ושאר החורבות נוקו והוקדשו רשמית בשנת 1973. לאחר תקופה נוספת של הידרדרות, שוחזרה חזית בניין סנט פול שוב בשנת 2016.
ביקורת.
הביקורות על בניין סט. פול היו בעיקר שליליות. אחד המבקרים אפיין אותו כבעל "אולי העיצוב הכי פחות אטרקטיבי מכל גורדי השחקים של ניו יורק", שני רק לבניין בנק הנעליים והעור בצומת ברודוויי ורחוב צ'יימברס . מדריך וכתב הנדל"ן קבע ב-1897 כי "בביצוע יש לו מראה של שרירותיות וקפריזות שתמיד מצער בעבודת אדריכלות, ואשר, אולי, מזיק במיוחד בבניין גבוה". מבקר אחר במדריך וכתב הנדל"ן, שכתב ב-1898, אפיין את בנייני סט. פול ופארק רו כ"שני מבנים שתלטניים [שמקללים] זה את זה". המבקר האלמוני אפיין את הקומות העליונות של בניין סט. פול כמעוצב היטב, בהשוואה לכיפות של בניין פארק רו. עם זאת, המבקרים גם הטילו את "הריאליזם" הבלתי אפשרי של דמויותיו של ביטר על חזית בניין סט. פול, בניגוד לפסליו של ג'יי מאסי רינד על חזית בניין פארק רו. המבקר ז'אן שופר כינה את בניין סט. פול "בינוני", בהשוואה לגורדי שחקים אחרים כמו בניין פארק רו ה"מתועב" או בניין אמריקן שורטי "המעניין".
פוסט עצמו התנגד לגורדי שחקים בגובה של יותר מ-91 מטרים, כולל אפילו את בניין סט. פול, בשל חששותיו שרוח ואש יוכלו להתגבר על מבנים כה גבוהים. כפי שסיפר ל"ניו יורק טיימס", למרבה האירוניה הוא היה מעורב בשני בניינים שהציגו חידושים בגורדי שחקים: בניין אקוויטבל לייף, הראשון שהשתמש במעליות, ובניין New York Produce Exchange, הראשון שהשתמש ברצפות חסינות אש. כתב הנדל"ן ציין כי בניין סט. פול הציע לפוסט "ההזדמנות לומר 'אמרתי לך' על חשבונו".
יחסי ארצות הברית–ירדן
בין ארצות הברית של אמריקה והממלכה הירדנית ההאשמית קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים, אשר באים לידי ביטוי במסגרת סיוע אמריקאי שוטף לירדן בתחומי הביטחון והכלכלה. במקביל, שיתוף הפעולה בין שתי המדינות מעניק לארצות הברית דריסת רגל משמעותית באזור, ומסייע בשימור האינטרסים האמריקאיים במזרח התיכון.
ארצות הברית מחזיקה בשגרירות רשמית בעמאן, בעוד שירדן מחזיקה בשגרירות רשמית בוושינגטון די. סי.