הסכם לאור החוק נעשה לרוב כאשר מדובר באירוע חד פעמי של אלימות כלפי קטין או הזנחה פושעת שלו מצד הוריו, שמקורה בגורמים תרבותיים או נפשיים, ללא כוונה פלילית ולא באופן חוזר ונשנה.
ג. דיווח למשטרה ומתן המלצה.
עובד סוציאלי שהתרשם, לאחר בדיקת הנושא, מקיום עבירה פלילית כלפי הקטין לפי חוק העונשין, מחויב לדווח למשטרה בתוך זמן סביר על העבירה. הדיווח יימסר למחלק הנוער במשטרה, אולם דרכי ההתערבות של המשטרה יתואמו עם העובד הסוציאלי ולאור המלצותיו. האוריינטציה של עובד הסוציאלי אינה פלילית אלא טיפולית ומטרתה למנוע את הסיכון לקטין ולהיטיב את מצבו. לכן, המלצותיו של העובד הסוציאלי למשטרה, יהיו תלויות לא רק בחומרת העבירה, אלא גם בשיתוף הפעולה של ההורים עם רשויות הרווחה, ובהפסקת מצב הסיכון לקטין.
ד. פניה לבית המשפט לנוער.
במידה שלמרות התערבויות קודמות עדיין נתון הקטין בסיכון; או שחומרת הפגיעה בקטין מחייבת פעולה חריפה יותר מקיום פגישה לאור החוק, ביכולתו של העובד הסוציאלי לפנות לבית המשפט לנוער, בהתאם לחוק הנוער.
בפנייה לבית המשפט יכול העובד הסוציאלי לבקש סעד בשתי דרכים:
ההחלטה בעניין מתן הצווים השונים נתונה בידי בית המשפט לנוער, ולא בידי העובד הסוציאלי עצמו. בית המשפט יפעיל שיקול דעת בהתאם לחומר שיוגש לבית המשפט על ידי הצדדים, ומתוך שיקול טובת הקטין.
הדיון בבית המשפט לנוער לפי חוק הנוער (טיפול והשגחה) תש"ך 1960 הוא דיון אזרחי. כמקובל במשפט האזרחי, העובד הסוציאלי אינו "תובע"; הוא מכונה "המבקש", ומתוקף תפקידו הוא מבקש את הסעד במטרה להגן על הקטין. ואילו ההורה או הפוגע בקטין אינו נחשב "נאשם" אלא הוא המשיב בתיק.
רק משטרת ישראל היא הגורם הרשאי לשקול העמדה או אי-העמדה לדין פלילי, של ההורה הפוגע, לפי שיקול דעתה.
חובת הדיווח.
החוק בישראל מחייב במקרים מסוימים יחידים ורשויות לדווח לעובד הסוציאלי על מצב ילד או נער. הנה כמה מן המקרים הללו:
התערבות במקרים של קטין המסכן את עצמו.
העובד הסוציאלי יכול להתערב גם לפי בקשת ההורים, שבנם או בתם (לעיתים קרובות בגיל ההתבגרות) פורקים עול, מתנהגים בצורה חסרת גבולות באופן קיצוני, עד כדי סיכון של עצמם. דוגמאות להתנהגות כזאת, בין השאר, הן:
במקרים קיצוניים שבהם מסכן הקטין את עצמו בהתנהגות כזו, יכול עובד סוציאלי לחוק הנוער להתערב. גם כאן, כמו בתיאור ההתערבות שהוזכרה למעלה, יהיה הקשר הראשוני של העובד הסוציאלי עם הקטין או הקטינה, ב"שיחה לאור החוק".
בהמשך, ולפי שיקול הדעת, חומרת המצב, ושיתוף הפעולה מצד הקטין או היעדרו, יכול העובד הסוציאלי לפנות לבית המשפט לנוער בבקשה לסעד שיגן על הקטין מפני עצמו.
גם כאן יוכל העובד הסוציאלי לפנות לבית המשפט בבקשה לצו השגחה; או לחלופין בבקשה לצו הוצאה ממשמורת (צו מעון), לפי העניין.
הכשרה ומינוי לתפקיד.
על עובד סוציאלי לחוק הנוער להיות עובד סוציאלי באחת המחלקות לשירותים חברתיים בישראל, ונדרש לוותק, ניסיון בתחום עבודה עם ילדים ונוער, והמלצות הממונים.
עובד סוציאלי לחוק הנוער עובר הכשרה בת שנת לימודים וחצי, הנוספת על לימודי העבודה הסוציאלית אותם סיים בעבר. ההכשרה מתקיימת בבית הספר המרכזי לעובדים בשירותים החברתיים השייך למשרד הרווחה. לאחר תום לימודיו מקבל העובד הסוציאלי מינוי לתפקיד זה משר הרווחה. המינוי מתחדש אחת לשלוש שנים לפי שיקול דעת.
הולכת חום
אוטו האן
אוטו האן (בגרמנית: Otto Hahn; 8 במרץ 1879 – 28 ביולי 1968) היה כימאי גרמני, חלוץ הרדיוכימיה ומגלה איזומריית הגרעין והביקוע הגרעיני של האורניום. על זה האחרון הוענק לו פרס נובל לכימיה בשנת 1944.
ילדותו.
האן נולד בפרנקפורט כבנו הצעיר של יצרן הזכוכית היינריך האן ואשתו שרלוטה האן לבית גיזה בפרנקפורט על נהר מיין. ביחד עם שלושת אחיו חווה ילדות מוגנת וחסרת אירועים מיוחדים. בגיל 15 לערך החל להראות עניין הולך וגובר בכימיה וערך כמה ניסויים כימיים פשוטים בחדר הכביסה בבית המשפחה. אביו, שבזכות חדשנותו, חריצותו וחסכנותו היה לאיש אמיד, ייעד את בנו אוטו למקצוע האדריכלות, משום שהיו בידיו אז נכסי מקרקעין רבים. עם זאת, השתכנע במהרה מכוונתו של אוטו האן לפצוח בקריירה של כימאי תעשייתי.
לימודים.
עם השלמת תעודת הבגרות בבית הספר הריאלי בפרנקפורט החל האן בשנת 1897 בלימודי כימיה ומינרולוגיה באוניברסיטת מרבורג. בתור חוגי לימוד משניים בחר בפיזיקה ובפילוסופיה. את הסמסטר השלישי והרביעי ללימודים עשה אצל אדולף פון באייר באוניברסיטת מינכן. בשנת 1901, הוענק לו במרבורג תואר דוקטור בכימיה בציון "בהצטיינות יתרה" על חיבורו "על נגזרות ברום של איזואויגנול", נושא הלקוח מהכימיה האורגנית הקלאסית. לאחר שהשלים שירות צבאי בן שנה אחת, עבד במשך שנתיים כאסיסטנט של המנחה שלו לדוקטורט, תיאודור צינקה, באוניברסיטת מרבורג.
קריירה מדעית.
האן שאף לעבוד בתעשייה הכימית. מסיבה זו, וכדי לשפר את שליטתו בשפה האנגלית, עבר בשנת 1904 לקולג' האוניברסיטאי של לונדון, שם עבד תחת סר ויליאם רמזי, מגלה הגזים האצילים. בלונדון עסק בתחום הרדיוכימיה, שהיה אז בראשית דרכו. בעת שעבד עם מלחים של רדיום גילה האן בשנת 1905 את מה שכונה "רדיותוריום" (תוריום 228), שנחשב אז בטעות ליסוד כימי רדיואקטיבי חדש, בעוד שהלכה למעשה היה זה איזוטופ בלתי מוכר של תוריום (מושגי האיזוטופיה נוסחו רק בשנת 1913 על ידי פרדריק סודי). בסתיו 1905 עבר לאוניברסיטת מקגיל במונטריאול, כדי להעמיק את ידיעותיו תחת הנחייתו של ארנסט רתרפורד. במונטריאול גילה האן את החומרים תוריום C, רדיום D ורדיואקטיניום, שנחשבו אף הם ליסודות רדיואקטיביים חדשים.
עם שובו בקיץ 1906 לגרמניה היה לעמיתו של אמיל פישר באוניברסיטת ברלין, אשר העמידה לרשותם מעבדה צנועה במכון לכימיה. בתוך חודשים ספורים גילה שם האן, בעזרת ציוד פרימיטיבי, את המזותוריום I, מזותוריום II ובאורח בלתי תלוי מהכימאי ברטראם בולטווד, את יסוד-האם של הרדיום, היוניום (תוריום 230). המזותוריום I (רדיום 228) הוכיח עצמו שימושי מאוד ברפואה הרדיולוגית, בדומה לרדיום 226 של פייר ומארי קירי, ויתרונו היה עלות הייצור הזולה בחצי מקודמו (על גילוי המזותוריום I הציע אדולף פון באייר להעניק להאן את פרס נובל לכימיה כבר בשנת 1914).
ביוני 1907 סיים האן את הפוסט-דוקטורט (Habilitation) שלו בברלין. ב-28 בספטמבר באותה השנה פגש בפיזיקאית ליזה מייטנר שהגיעה לברלין מווינה, ובכך החלה תקופה בת שלושים שנה של שיתוף פעולה מדעי וחברות קרובה בין שני המדענים. לאחר שהפיזיקאית הרייט ברוקס הבחינה לראשונה ברתע רדיואקטיבי אבל לא פירשה אותו נכונה, הצליח האן בשנת 1909 לפרש את התופעה ולהדגים אותה בהתפרקות אלפא. בתקופה העוקבת הצליחו האן ומייטנר לגלות חומרים רדיואקטיביים חדשים רבים בזכות טכניקות הרתע החדשות שפיתחו. בשנת 1910 נתמנה האן לפרופסור, וכעבור שנתיים מונה לנהל את המחלקה הרדיואקטיבית במכון הקייזר וילהלם לכימיה שאך זה הוקם בשכונת דאהלם בברלין (כיום "בניין אוטו האן" של האוניברסיטה החופשית בברלין). בהמשך, בשנים 1928–1946, אף היה למנהלו של המכון לכימיה כולו. בשנת 1924 היה לחבר מן המניין באקדמיה הפרוסית למדעים, בהמלצתם של אלברט איינשטיין, פריץ הבר, מקס פלאנק, וילהלם שלנק ומקס פון לאואה.
בשנת 1911 פגש האן בסטודנטית לאמנות אדית יונגהאנס במהלך כנס בשטטין, והזוג נישא כעבור שנתיים, במרץ 1913. הנישואים הביאו ללידת בנם היחיד ב-1922, האנו האן, היסטוריון של האמנות וחוקר בתחום האדריכלות, שנהרג בתאונה בצרפת בשנת 1960.
במהלך מלחמת העולם הראשונה גויס האן לצבא, ליחידה מיוחדת לכימיה צבאית אותה ניהל פריץ הבר. ביחידה זו פיתחו, בדקו וייצרו גזים רעילים למטרות צבאיות. כבר במהלך המלחמה, מאז דצמבר 1916, שב האן לעבודתו במכון. בשנים 1917–1918 הצליחו הוא ומייטנר לבודד חומר רדיואקטיבי בעל משך חיים גבוה, לו קראו פרוטו-אקטיניום. אף שחוקרים אחרים הצליחו לבודד עוד קודם לכן איזוטופ קצר-חיים אחר של אותו היסוד שמספרו האטומי 91, נקבע לבסוף השם פרוטקטיניום כשם הרשמי והאן ומייטנר הוכרו כמגליו.
בפברואר 1921 פרסם אוטו האן את חלקו הראשון של מאמרו על גילוי האורניום Z. גילוי האיזומריה של הגרעין היה "תגלית שהתבררה בדיעבד כבעלת חשיבות רבה לפיזיקה הגרעינית, אך נותרה אז בלתי מובנת" כפי שהעיר הפיזיקאי ולטר גרלאך, משום שרק בשנת 1936 הצליח הפיזיקאי קרל פרידריך פון וייצזקר לספק הסבר תאורטי לתופעה. גם בזכות תגלית זו הוצע האן בשנת 1923, בין השאר על ידי מקס פלאנק, כמועמד לפרס נובל לכימיה.
במהלך שנות העשרים פנה האן לכיוון מחקר חדש: באמצעות שיטות חדשות שפיתח, ייסד את תחום ה"רדיוכימיה השימושית" שבאמצעותה נחקרו שאלות כימיות ופיזיקליות שונות. "רדיוכימיה שימושית" הייתה גם כותרתו של ספר באנגלית שהכיל את הרצאותיו משנת 1933 בעת שהיה מרצה אורח באוניברסיטת קורנל באית'קה שבניו יורק. לספר זה הייתה השפעה מכרעת על מדעני גרעין אמריקאיים בשנים לבוא. מאוחר יותר פורסם הספר גם בשפה הרוסית.
גילוי הביקוע הגרעיני.