הוא השתתף בקרב סיביטאטה (18 ביוני 1053) שבו האפיפיור לאו התשיעי נפל בשבי הנורמנים. ב-1054 כבש את קלבריה ואת בנוונטו (כיום מחוזות בדרום איטליה) וב-1057, עם מות אחיו האמפרי, הפך למנהיג הנורמנים ושם לעצמו כמטרה לכבוש את כל דרום איטליה. ב-1058 שלח את אחיו הצעיר רוז'ה לכבוש את האי סיציליה, וב-1059 כרת ברית עם האפיפיור ניקולאס השני, נשבע לו אמונים כוואסל וקיבל ממנו בתמורה את פולייה (כיום מחוז בדרום איטליה) ואת סיציליה.
ב-1068 הטיל מצור על עיר הנמל בארי, שהייתה בירת האימפריה הביזנטית בדרום איטליה, כבש את העיר (16 באפריל 1071) וסילק את הביזנטים מפולייה. ב-1072 כבש את פלרמו והפך לשליט סיציליה. מכאן ואילך חלם על כיבוש האימפריה הביזנטית ובירתה קונסטנטינופול ושאף להיות שליטה העליון של אירופה.
במאי 1081 הוא ובנו בוהמון (מאוחר יותר בוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה)
כבשו את האי קורפו ועלו על עיר הנמל הביזנטית דורס (כיום באלבניה). הביזנטים קראו לעזרתם את ונציה, שהצי שלה נחל ניצחון על זה של גיסקאר (יולי 1081). אך הוא הוביל את צבאו שוב לדורס ונחל שם ניצחון על צבאו של אלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית (18 באוקטובר של אותה שנה). ב-21 בפברואר 1082 כבש את דורס ומשם המשיך לאפירוס ולתסליה (כיום מחוזות ביוון) והגיע כמעט עד סלוניקי.
ב-1083 קיבל קריאה מן האפיפיור גרגוריוס השביעי, שנאלץ להימלט מרומא, לבוא לעזרתו נגד היינריך הרביעי מלך גרמניה (מאוחר יותר קיסר האימפריה הרומית הקדושה) שכרת ברית עם הביזנטים ועלה על העיר. רובר גיסקאר השאיר את צבאו בתסליה תחת פיקודו של בנו בוהמון, שב לאיטליה והקים שם צבא שהורכב מנורמנים, איטלקים ומוסלמים.
ב-21 במרץ 1084 נכנס היינריך הרביעי לרומא וכעבור עשרה ימים הוכתר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה על ידי האנטי אפיפיור קלמנס השלישי. ב-24 במאי של אותה שנה עלה רובר גיסקאר על רומא בראש צבא של 36,000 איש, וכעבור שלושה ימים שחרר את האפיפיור שהיה נצור במבצר סן אנג'לו וכבש את העיר מידי הגרמנים. הוא דיכא את מרידת תושבי רומא נגד הנורמנים, והניח לחייליו לשרוף ולבוז את העיר.
בינתיים, בנו בוהמון שב לאיטליה והודיע לו כי צבאו בתסליה הושמד בידי צבאו של אלכסיוס הראשון. הוא הקים את הצי מחדש והביס את הצי של ונציה לחופי האי קורפו. אך תוכניותיו הגדולות לכיבוש האימפריה הביזנטית עלו בתוהו כאשר נפטר שם כתוצאה מהידבקות במחלת המלריה.
מועצה אזורית ערבות הירדן
מועצה אזורית ערבות הירדן היא מועצה אזורית במחוז יהודה ושומרון, בבקעת הירדן. בעוד זהו שמה במסמכים רשמיים של הממשלה, היא נקראת "מועצה אזורית בקעת הירדן" במסמכיה של המועצה האזורית עצמה. בתחומי המועצה 21 יישובים, ממוצע המרחקים בין יישובי המועצה הוא 18.9 ק"מ.
כל יישוביה הם התנחלויות המצויות ממזרח לקו הירוק. בדומה לשאר המועצות האזוריות ביהודה ושומרון, שטח השיפוט של המועצה כולל רק את שטחי היישובים היהודיים, ללא רצף קרקעי ביניהם. ישובי המועצה נמצאים בשטח המשתרע על 860 אלף דונם, ממורדות הרי השומרון ועד לנהר הירדן.
בשטח המועצה האזורית ערבות הירדן אין עיר מחוז. היישוב הישראלי הגדול ביותר באזור הוא מעלה אפרים, שאינו חלק מהמועצה האזורית אלא מוגדר כמועצה מקומית עצמאית שהוקמה בצו של צה"ל. המועצה האזורית גובלת בשטח העיר הפלסטינית יריחו וסביבותיה.
גאוגרפיה.
בתחום המועצה עובר אחד מכבישי האורך החשובים במדינת ישראל: כביש 90, המהווה ציר ראשי המקשר בין דרום הארץ לצפונה.
גבולות שטח השיפוט של המועצה הם:
רקע היסטורי וחברתי.
השטח עליו הוקמה לאחר מכן המועצה, נכבש על ידי ישראל מממלכת ירדן בשנת 1967 במהלך מלחמת ששת הימים. לאחר המלחמה הוחל בהקמת יישובים ישראליים בבקעה. ראשון היישובים היה מחולה, שהוקם בשנת 1967, ולאחריה הוקמו כיישובים אזרחיים פצאל, חמרה, ארגמן ובקעות. כן הוקמו היאחזויות נח"ל שאוזרחו לאחר מכן. תחילה קיבלו היישובים שירותים ממועצה אזורית בקעת בית שאן.
המועצה האזורית הוקמה בתחילת 1980 בצו של המושל הצבאי של צה"ל באזור יהודה ושומרון.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על התיישבות יהודית באזור הן בתקופת בית שני והן בתקופות מוקדמות יותר. לדוגמה, בעיר יריחו נמצאו שרידי בית כנסת עתיק.
מבחינה כלכלית חברתית סובלים יישובי המועצה האזורית ערבות הירדן מבעיות האופייניות לאזורי פריפריה המרוחקים מהמרכז: מיעוט תעסוקה לעובדים בעלי השכלה אקדמית, הגירה שלילית של צעירים, תשתיות לא מספקות בתחומי החינוך, התרבות ומחסור בתחבורה ציבורית.
עד להסכם השלום עם ממלכת ירדן בשנת 1995, סבל האזור גם מאתגרים ביטחוניים בשל הקרבה לגבול.
טנג'יר
טנְג'יר (בלטינית Tingis – תִּינְגִּיס; בערבית ובבֶּרְבֶּרִית: طنجة/ⵟⴰⵏⵊⴰ – טַנְזַ'ה / ⵜⵉⵏ ⵉⴳⴳ – תִּין־אִיגִּי / ⵜⵉⵏⴳⵉ – תִּינְגִּי; בספרדית: Tánger תַּנְחֶר; בצרפתית Tanger – תַּנְזֵ'ה) היא עיר בצפון מרוקו, בה חיים כ-850,000 תושבים (נכון ל-2012). היא שוכנת בכניסה המערבית למצר גיברלטר, בו נפגש הים התיכון עם האוקיינוס האטלנטי, כ-12 ק"מ ממזרח לכף ספרטל. טַנְג'יר היא עיר הבירה של מחוז טנג'יר-תטואן-אל־חוסימה.
העיר הייתה מושבה פיניקית, תחת השם "תנג", "תנגא", "תינגא" או "תתגא".
ערים תאומות.
לטנג'יר ברית ערים תאומות עם הערים:
אריק אבידאל
פרמידת קסטיוס
אקווה קלאודיה
אקווה קלאודיה (בלטינית: Aqua Claudia) היא אמת מים שפעלה ברומא בעת העתיקה. עבודות הקמת האמה החלו על ידי הקיסר קליגולה בשנת 38. האמה הושלמה בתקופת שלטונו של הקיסר קלאודיוס, בשנת 52 או, לפי סברה אחרת, בשנת 47, נחנכה ב-1 באוגוסט באותה שנה, ונקראת על שמו.
מקורותיה של אמת המים במעיינות קארולאוס וקורטיוס, שהיו ממוקמים ליד אבן המיל ה-38 של ויה סובלאקנסיס.
האמה פעלה במשך 10 שנים, ולאחר מכן נסתמה. בשנת 71 שוקמה האמה על ידי הקיסר אספסיאנוס, ובשנת 81 שופצה על ידי הקיסר טיטוס. הקיסר נירון בנה אמת משנה בשם "אקוס נרוניאני" על מנת להוביל מים לרבעים נוספים של רומא.
עם בניית חומת אורליאנוס שולבה האמה בחומה.
אורכה של האמה היה 69 ק"מ (מרביתם מתחת לפני הקרקע), והספקה היה 191,190 מ"ק מים מידי יממה.
דוריף
דוריף (בצרפתית: Durif) הוא זן ענבים אדומים המשמש לייצור יין, ומכונה גם פטיט סירה (Petite Sirah או Petite Syrah). מגודל בעיקר בארצות הברית, באוסטרליה, בצרפת ובישראל. הזן הוא הכלאה בין הזנים שיראז ופלורסין.
יינות המיוצרים מענבי דוריף ניכרים בטעם חריף ושזיפי, ולעיתים קשה להבדיל ביניהם ובין יינות שיראז או פלורסין, במיוחד כשמדובר ביינות ישנים. הם מצטיינים בעפיצות ניכרת ובטאנין חזק, ולפיכך מתיישנים היטב, גם בביקבוק המתמשך יותר מעשרים שנים. על פי רוב מדובר ביין כהה מאוד (כהה יותר מאשר שיראז ובעל גוונים סגולים יותר), חומצי במקצת, ובעל גוף חזק ומודגש. בניחוחו ניכרים תווים של עשבי תיבול ופלפל שחור.
בישראל גודל הדוריף בעיקר כזן לתמהיל, שהוסף ליינות נחותים יותר כדי להוסיף להם גוף. בשנות התשעים החל היינן יאיר מרגלית (מיקב מרגלית), שלמד בקליפורניה, לשלבם ביינות קברנה סוביניון. במהרה השיקו יקבים נוספים, כמו רקנאטי, יינות ממסכים ("יינות בלנד") שכללו גם דוריף. יקבים אחרים, כמו כרמל, סוסון ים וויתקין, הפיקו, לצד יינות מעורבים, גם יינות זניים על טהרת הפטיט סירה.
פטיט סירה
אריך אליסקסיס
אריך אליסקסיס (בגרמנית: Erich Gottlieb Eliskases; 15 בפברואר 1913 - 2 בפברואר 1997) הוא שחמטאי אוסטרי-גרמני-ארגנטינאי.
חייו.
אליסקסיס נולד באינסברוק, אוסטריה. למד שחמט בגיל 12 והראה כישרון יוצא דופן למשחק, כאשר זכה באליפות מועדון שלכטר בשנה הראשונה לחברותו במועדון, בגיל 14. בגיל 15 זכה באליפות טירול ובגיל 16 חלק מקום ראשון באליפות אוסטריה.
אליסקסיס למד בקולג' באינסברוק ולאחר מכן בווינה והתמקד בלימוד מינהל עסקים. השחמט הצית את דמיונו והיו לו תוצאות יוצאות מהכלל באולימפיאדות של 1930, 1933 ו-1935. לאחר כיבוש אוסטריה על ידי גרמניה, ניצח אליסקסיס פעמיים באליפות הלאומית בשנים 1938 ו-1939. הוא ייצג את גרמניה באולימפיאדה של 1939 שהתקיימה בבואנוס איירס, סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה, והחליט, כמו שחקנים רבים אחרים, להישאר בארגנטינה (ולתקופת מה בברזיל) ולא לחזור לזירת המלחמה. מובן שהמפלגה הנאצית הביעה את אי שביעות רצונה מכך. לאחר מספר שנים בהן התקשה להתפרנס, הפך אליסקסיס לאזרח ארגנטינאי וייצג את ארצו החדשה באולימפיאדות של 1952, 1958, 1960 ו-1964.
הופעותיו באולימפיאדות.
אליסקסיס שיחק בנבחרות האולימפיות של שלוש ארצות- אוסטריה, גרמניה וארגנטינה, בשמונה אולימפיאדות רשמיות.
באולימפיאדות אלו זכה אליסקסיס בארבע מדליות: מדליית זהב קבוצתית באולימפיאדה השמינית שהתקיימה בבואנוס איירס, מדליית כסף קבוצתית באולימפיאדה העשירית שהתקיימה בהלסינקי, מדליית ארד קבוצתית באולימפיאדה השלוש עשרה שהתקיימה במינכן ומדליית זהב אישית באולימפיאדה השישית שהתקיימה בוורשה.
תוצאות בולטות.