בית הפחה הטורקי
יעקב פרייר
יעקב רודריגה פרייר (בצרפתית: Jacob Rodrigue Pereire; 11 באפריל 1715 - 15 בספטמבר 1780) היה מלומד ופוליטיקאי יהודי יליד ספרד, שפעל בצרפת כמתורגמן ממניחי היסודות לשפת הסימנים.
קורות חיים.
נולד בברלנגה, ספרד, בשם פרנסיסקו אנטוניו רודריגז, כבן למשפחת אנוסים פורטוגלים. ב-1741 עבר יחד עם אמו ואחיו לבורדו, שם חזרו ליהדות, והוא עבר ברית מילה ושינה שמו ליעקב.
פרייר, שהיה מתורגמן בשירות לואי החמישה עשר, מלך צרפת, יצר סימנים עבור ספרות ועבור סימני פיסוק לשפת הסימנים, ושילב אותם עם שפת הסימנים של חואן פבלו בונט. ב-1759 התקבל כחבר בהחברה המלכותית של לונדון. הצרפתים הביאו מטהיטי את אחד התושבים המקוריים, ופרייר למד ממנו את שפתם של בני טהיטי, ופרסם ב-1772 מילון, ששימש את לואי אנטואן דה בוגנויל.
הוא פעל בהתנדבות למען יהודי דרום צרפת, שמוצאם באנוסי ספרד ופורטוגל, והשיג עבורם את הזכות לשבת בצרפת.
נכדיו, אמיל פרייר ויצחק פרייר היו בנקאים חשובים, מתחרים של משפחת רוטשילד.
נקבר בבית הקברות של יהודי פורטוגל בפריז שהיה שותף להקמתו. לטענת הסופר האנטישמי אדואר דרימון משפחתו הוציאה את גופתו מהמקום בשנת 1878, שרידיו אכן הועברו בשלב כלשהו לחלקת המשפחה בבית הקברות של מונמארטר.
שירות קריאת רכבים
לואיס ממפורד
לואיס ממפורד (באנגלית: Lewis Mumford; 19 באוקטובר 1895 - 26 בינואר 1990) היה היסטוריון אמריקאי, סוציולוג, פילוסוף של טכנולוגיה ומבקר ספרותי. ידוע במיוחד עבור מחקרו על ערים ואדריכלות עירונית. ממפורד הושפע מעבודתו של האדריכל הסקוטי סר פטריק גדס, ועבד בשיתוף פעולה הדוק עם עמיתו הסוציולוג הבריטי ויקטור ברנפורד.
ממפורד היה גם בן זמנו וידידו של פרנק לויד רייט, קלרנס שטיין, אדמונד נ'בייקון, וונבר בוש.
חייו.
ממפורד נולד בפלאשינג, קווינס, ניו יורק, וסיים את בית הספר התיכון ב -1912. הוא למד בקולג' סיטי בניו יורק וב״בית הספר החדש למחקר חברתי״, אך חלה בשחפת ומעולם לא סיים את התואר. בשנת 1918 הצטרף לצי ארצות הברית כדי לשרת במלחמת העולם הראשונה והוצב כטכנאי רדיו. הוא שוחרר בשנת 1919 והפך לעורך שותף של ה -The Dial, כתב עת מודרניסטי משפיע באותם ימים. מאוחר יותר הוא עבד עבור הניו יורקר, שבו הוא כתב ביקורת על אדריכלות ופרשנות על נושאים עירוניים.
ספריו המוקדמים ביותר של ממפורד בתחום ביקורת הספרות השפיעו על ביקורת הספרות האמריקאית העכשווית. הוא תרם להתעוררות מחודשת במחקר המדעי על עבודתם של סופרים אמריקאים מאמצע המאה ה-19, ביניהם הרמן מלוויל שאותו חקר. באותו הזמן החל לבסס את עצמו כסמכות באדריכלות האמריקנית ובחיים עירוניים, שאותם פירש בהקשר חברתי.
בכתביו המוקדמים על החיים העירוניים, ממפורד היה אופטימי באשר ליכולות האנושיות וכתב כי המין האנושי ישתמש באנרגיה חשמלית ותקשורת המונים כדי לבנות עולם טוב יותר לכל בני האדם. בשלב מאוחר הוא נקט עמדה פסימית. הביקורת האדריכלית המוקדמת שלו סייעה גם בהכרה ציבורית רחבה בעבודתם של הנרי הובסון ריצ'רדסון, לואי סאליבן ופרנק לויד רייט.
בשנת 1963, קיבל ממפורד את ״פרס ג'ורט״ מאת'ר פרנק עבור ביקורת אמנות של האגודה לאמנות קולג'. ממפורד קיבל את ״מדליית החירות הנשיאותית״ בשנת 1964. ב -1975 הוענק לממפורד תואר ״אביר כבוד של מסדר האימפריה הבריטית״. בשנת 1976, הוא זכה בפרס ״סינו דל דוקה״. ב -1986 הוא זכה ב״מדליית האמנויות הלאומית״ .
הוא שימש כמבקר האדריכלות של המגזין "ניו יורקר" למעלה מ -30 שנה. ספרו משנת 1961, "העיר בהיסטוריה", קיבל את פרס הספר הלאומי.
לואיס ממפורד נפטר בגיל 94 בביתו באמניה, ניו יורק, ב-26 בינואר 1990. תשע שנים מאוחר יותר הבניין נרשם במרשם הלאומי של מבנים היסטוריים. אשתו סופיה נפטרה בשנת 1997, בגיל 97.
רעיונות.
הטבע האנושי.
בספרו "מצבו של האדם", שפורסם בשנת 1944, תיאר ממפורד את הכיוון שלו בחקר האנושות כ"הומניזם אורגני " ( "organic humanism ). במונח הנ״ל הוא ניסח גבולות לגבי אפשרויות האדם - גבולות שנקבעים על ידי טבע הגוף האנושי. ממפורד מעולם לא שכח בעבודותיו את החשיבות של איכות האוויר, את זמינות המזון, את איכות המים, או את חשיבות המרחבים הפתוחים, כי על אלה חייבים לשמור אם רוצים לפעול לשגשוג האדם. בהגיון של ממפורד, טכנולוגיה והתקדמות לעולם לא יחרגו ממגבלותיהן כל עוד ה״הומניזם האורגני״ יהיה נוכח כדי לבלום את השפעתן. לצד הישגים בכיבוש הטבע, חשש ממפורד שהאדם יבצע מעשים שליליים ובלתי הומניים.
הכבוד שנתן ממפורד ל"טבע" האנושי, היינו, המאפיינים הטבעיים של היותו בן אדם, סיפק לו פלטפורמה שממנה יכול היה להעריך את הטכנולוגיה. לפיכך, ביקורתו ושיפוטו ביחס לתופעת העיר ובייחס ליישומי הטכנולוגיה, התארגנו ביסודם סביב ההומניזם האורגני אותו ניסח קודם. מנקודת מבט זו ממפורד העביר ביקורת על מרשל מקלוהן, שטען שהטכנולוגיה, לא הסביבה הטבעית, תעצב בסופו של דבר את טבע המין האנושי. אפשרות זו לא נעלמה מעיני ממפורד שראה בה תסריט איימים.
ממפורד האמין שמה שהבדיל את האנושות מבעלי חיים אחרים, לא היה השימוש בכלים (טכנולוגיה), אלא השימוש שלנו בשפה (סמלים). הוא היה משוכנע כי שיתוף מידע ורעיונות בקרב אנשי חברות פרימיטיביות היה טבעי לחלוטין לאנושות המוקדמת. שיתוף כזה היה ללא ספק הבסיס של יצירת חברה מתוחכמת ומורכבת יותר.
התרבות העירונית.
הספר - ״העיר בהיסטוריה״ זכה בשנת 1962 בארצות הברית בתואר - הספר הלאומי. בספר רב השפעה זה חקר ממפורד את התפתחותן של תרבויות עירוניות ומתח ביקורת חריפה על ההתיישבות העירונית בדורו. ממפורד טען כי המבנה של ערים מודרניות אחראי לבעיות חברתיות רבות בחברה המערבית. הוא טען כי המתכננים העירוניים צריכים להדגיש יותר את הקשר הטבעי בין בני האדם לבין מרחב המחיה שלהם.
ממפורד השתמש בדוגמה של העיר בימי הביניים כבסיס ל"עיר האידיאלית " וטען כי העיר המודרנית קרובה מדי לעיר הרומית שהגיעה לקריסה; אם העיר המודרנית תמשיך באותו כיוון, טען ממפורד, אז צפוי לה גורל דומה לעיר הרומית.
ממפורד בביקורתו זיהה את המשברים העומדים בפני התרבות העירונית שהם תוצר של המבנים הפוליטיים הקיימים, שפוגעים בתרבות הקהילה המקומית ואינם מתחשבים בה. הוא כתב: "התכנון הפיזי של ערים ותפקודן הכלכלי צריך להיות משני בהשוואה ליחסיהן עם הסביבה הטבעית ולערכי הרוח של הקהילה האנושית".
לדעתו, תופעת הפרברים שאפיינה את אמריקה, באה לשם נתינת פתרון אידיאלי למקום שאפשר לגדל בו ילדים. זאת הייתה סביבה שנתמכה בהשקפת עולם שנבעה מעקרון העונג והאושר המדומה שהחברה האמריקאית דחפה. הפרבר הפך, לפי דעתו למקלט לשימור אשליית האושר, המנותק מהמציאות שהתהוותה בערים. בין השאר הוא טען כי החילון השפיע על התכנון העירוני, ועל ניתוק מבני הדת למילוי התפקוד הרוחני של הקהילות השונות בעיר. טיעון זה כבר כתב בספרו ״אמונה לחיים״ (1940) וציין במפורש כי אחת הבעיות של הערים המודרניות היא ההפרדה בין החיים המעשיים ובין החיים הרוחניים של תושביהן.
ביקורתו של ממפורד על העיר וחזונו על חיי העיר ועל התכנון העירוני, מושתתות על תפיסה ראשונית של המושג - "יכולת חיים", שאותו קיבל מהמורה הבריטי שלו, סיר פטריק גדס.
הטכנולוגיה.
גבולות ומגבלות.
בספרו ״מיתוס המכונה״ (1970), ממפורד מבקר את המגמה המודרנית של הטכנולוגיה, אשר מדגישה את הייצור והחלפה המתמידים. הוא טען כי מטרות אלה פועלות נגד שלמות טכנית, עמידות, יעילות חברתית, ונגד שביעות הרצון הכללית של האדם.
הטכנולוגיה המודרנית, שאותה כינה "מגה-טכניקות",Megatechnics נכשלה בייצור מוצרים עמידים ואיכותיים זאת על ידי שימוש בשיטות שיווק ככרטיסי אשראי או קנייה בתשלומים. באותה העת, הפכו לשכיחים מוצרים תעשייתיים פגומים שהתבטאו בהתיישנות מתוכננת שלהם ושינויים מינוריים תכופים בדגמים החדשים המשווקים. "ללא הפיתוי המתמיד על ידי פרסום", הוא כתב, "כמות הביקוש הייתה קטנה, לכן היה צורך ל״רמות״ את הביקוש הרגיל בעזרת הפרסום. לדעתו בגישה כלכלית-חברתית אחרת, מוצרים רבים היו יכולים להגיע לרמה של תכנון יעיל יותר, אשר היה דורש רק שינויים מזעריים משנה לשנה.""
ממפורד השתמש במקרר שלו כדוגמה - המקרר "נמצא בשירות במשך תשע עשרה שנה, עם תיקון קטן אחד בלבד: עבודה ראויה להערצה. מקררים אוטומטיים לשימוש יומיומי והקפאה עמוקה הם המצאה בעלת ביקוש קבוע ... אין ספק, כי אם הקריטריונים ההומניסטים היו היחידים שקובעים את הטכנולוגיה, ולא הקרטריונים של האנליסטים בשוק והמומחים לאופנה, היו נוצרים מוצרים טובים יותר עם סיכוי לשימוש ממושך של אותו מוצר".
מעצמות וטכנולוגיה.
ממפורד מתייחס גם לארגונים היררכיים גדולים (מעצמות על, ברית של מדינות) ככוחות מגה-טכנולוגיים. הוא רואה בהן מכונה שמשתמשת בבני אדם כמרכיביה והם אופייניים לציווליזציה האנושית. בדורות אחרונים, הם מתבטאים במעצמות-העל, עם מכלולי הכוח הסובייטיים והאמריקניים המיוצגים על ידי הקרמלין והפנטגון, בהתאמה. בוני הפירמידות, האימפריה הרומית וצבאות מלחמות העולם הן דוגמאות היסטוריות מוקדמות לארגוני-על כאלה.
הוא הסביר כי שלטון קפדני שכופה סטנדרטיזציה, ודואג להעלאת המנהיגים צבאיים למעמד אלוהי, הם תכונות משותפות של ארגוני-העל לאורך ההיסטוריה. הוא הביא דוגמאות של ציורים הקיר במצריים, המתארים את הפרעונים המונצחים בהם, בגודל לא אנושי בהשוואה לאנשים אחרים המופיעים בציורי הקיר. כך גם נהגו בתצוגה פומבית של דיוקנאות מוגדלות של מנהיגים קומוניסטיים כגון מאו צה-דונג וסטלין.