ב-19 במרץ 2000, ביקר האפיפיור יוחנן פאולוס השני במקום במהלך מסעו לארץ הקודש ונטע בו עץ זית כסמל לשלום. ב-11 במאי 2009 ביקר האפיפיור בנדיקטוס ה-16 במקום במהלך מסעו לארץ הקודש.
בתרבות.
להר נבו אזכורים תרבותיים רבים. בתרבות הפופולרית הוא נזכר בשירה של רחל המשוררת "מנגד", וגם קובץ שיריה השלישי, "", נקרא על שמו. הוא נזכר גם בשירו של יעקב שבתאי "שיר ההד" (בוצע על ידי אריק לביא ב-1958, ומצוינים בו מקומות תנ"כיים שונים). גם השיר "רואים רחוק רואים שקוף", מאת יענקל'ה רוטבליט, מזכירו (בביצוע הידוע של שמוליק קראוס).
בספרו של אברהם ב. יהושע המנהרה, מתארת הנבלנית נוגה כי קראה לבנה נבו, שכן בהגיעו לגיל בר המצווה תיקח אותו לשם, והשניים יהרהר "אם א"י המערבית אכן תתאים להמשך חייו".
לקריאה נוספת.
Michele Piccirillo, Eugenio Alliata, Mount Nebo : new archaeological excavations, 1967-1997, Jerusalem : Studium Biblicum Franciscanum, 1998
דוד יודילוביץ
דוד יוּדֶילוֹביץ (לעיתים נכתב יודילביץ, יודלביץ; בגרסה המעוברתת: יוּדה-לֵב-אִיש) (25 ביוני 1863, יאשי, רומניה – 11 באוגוסט 1943, ראשון לציון) היה איש ביל"ו, מורה וסופר; מהמורים הראשונים בראשון לציון אשר הנהיג לימודים בבית הספר בשפה העברית. חניכו של אליעזר בן-יהודה. פעל להכשרת גן הילדים הראשון שבו דיברו בשפה העברית.
כיהן בתפקיד מזכיר ועד המושבה של ראשון לציון וערך את הספר "ראשון לציון".
קורות חיים.
ראשית דרכו.
דוד יודילוביץ (Judelovitch) נולד בקיץ 1863 ביאשי שברומניה למשפחה יהודית חרדית. התחנך בחינוך חרדי מסורתי ובנוסף למד שפות אצל מורים פרטיים. עלה לארץ ישראל ב-1882 מרומניה באותו זמן שעלו הביל"ויים מחרקוב שברוסיה, עימם שהה במקווה ישראל. לאחר פטירת קרל נֶטֶר, שהיה מאמצם במקווה ישראל, החליטו חלק מהבילויים לעבור לראשון לציון, שם עמדו לבנות עבורם בתים (שאכן נבנו, אך לא ניתנו להם, ולכן עזבו לגדרה). השאר קיבלו את הצעת המשכיל הירושלמי יחיאל מיכל פינס להקים קבוצה בשם "שיבת החרש והמסגר", ועלו לירושלים במטרה ללמוד מקצוע. יודילוביץ החליט ללמוד חרשות סכינים בבית המלאכה של הגרמני מתנועת הטמפלרים גוֹטליבּ דאה, שהיה באזור שער יפו.
אליעזר בן-יהודה ויחיאל מיכל פינס הקימו חברה בשם "תחיית ישראל", אשר עסקה בעידוד הכשרת צעירים יהודיים לעסוק ב"כל מלאכה וחרושת", ובין השאר סייעה ליודילוביץ ולאלה מהביל"ויים שעלו לירושלים. החברה קנתה לכל אחד מהם "כלי מלאכת ברזל במחיר חמש מאות פרנק". וכך הם נשלחו בתור שוליות לבעלי מלאכה: שניים לחרשי-עץ, שניים לחרשי-ברזל ואחד, הוא דוד יודילוביץ, נשלח ללמוד את מקצוע חרש הסכינים. החברה שכרה עבורם דירה, והם עבדו בימים ולמדו בלילות, על עם ישראל, הספרות העברית והלשון העברית, בה רצו לדבר.
ה"שוליות לאומנינו" זכו ליחס חם בירושלים. בעלי המלאכה שילמו להם מעל למקובל בשל עבודתם הטובה. הם נקלטו היטב בקהילה הירושלמית, וכאשר חבריהם עלו לירושלים זכו הם לאירוח אצל אנשי העיר. הם עברו לדירה גדולה ויכלו ליהנות מפרי עבודתם.
ב-1886 נסע יודילוביץ לפריז, בה עבד בבית מלאכה כשנה וחצי, ובמקביל למד אצל הרב ישראל לוי.
בית הספר העברי.
בהשפעת אליעזר בן-יהודה החליט יודילוביץ לעסוק בהוראה, ולהתמסר לתחיית הלשון העברית. כשחזר לארץ מפריז, ב-1888, החל ללמד עברית, לצד המנהל מרדכי לובמן, בבית הספר חביב בראשון לציון, אותו כינה "בית הספר העברי הראשון בעולם". הוא לימד בבית הספר לבנות, אך התמסר להוראת העברית גם עבור תלמידים בבית הספר, ברחוב, בבית האבות ובכל מקום. ביתו היה הבית דובר העברית הראשון בראשון לציון.
עבודת הנחלת הלשון לא הייתה קלה עבורו, ויודילוביץ מנה מספר סיבות לכך:
העדר ספרי לימוד בשפה העברית הייתה בעיה קשה שעמדה בפני המורים. הספרים היחידים שהיו בנמצא:
עבור המורים היה ספר קטן שכתב הסופר אברהם מאפו בשם "אמון פדגוג".
המורים התמסרו לחיבור ספרי לימוד חדשים בשפה העברית וכך דוד יודילוביץ חיבר ספר בגאוגרפיה והכין שיעורים יומיים ללימודי טבע. הוא תרם לתחום ספרות ילדים בעברית וביחד עם יהודה גרזובסקי ואליעזר בן-יהודה ערכו את עיתון הילדים העברי הראשון "עולם קטן" שיצא לאור ב-1892. העיתון יצא בשבעה עותקים (במשך כעשרה חודשים).
גני הילדים.
בתקופה זו טרם הוקמו גני ילדים בארץ אלא הייתה נהוגה בגילאים אלו "שיטת ההסתכלות", כלומר הילדים רכשו את מה שקיבלו מהוריהם ולמדו אצלם. פקידי הברון רוטשילד, שהיו שליחיו ומפקחי הקצאת הכספים במושבות בארץ, שלחו נשים מהמושבה ללמוד את מקצוע הגננת בצרפת. כך נפתח גן הילדים הראשון בראשון לציון. בהדרגה שוכנעו הגננות לעבור ללמד בשפה העברית.
על כך כותבת פרופ' מרגלית שילה:
גן הילדים הראשון קיים עד היום. הוא נקרא אז "גן א'". היה זה גן הילדים הראשון בעולם שבו חונכו הילדים בשפה העברית בלבד. אסתר שפירא שהייתה בת המושבה שימשה כגננת. הגן שכן בתחילה במרתף בית הכנסת ולאחר מכן בשנת 1927 עבר לרחוב זד"ל שם הוא מתפקד עד היום.
פעילויות נוספות.
יודילוביץ עבד מספר שנים כמזכיר ועד המושבה ראשון לציון, ומנהל ספרי החשבונות שלה.
בנוסף, שימש חבר מועצת היקבים הראשונה ליקבי כרמל בראשון לציון וזכרון יעקב. ב-1903 נשלח מטעם היקב אל המזרח הרחוק - הודו, סין ויפן, לבדיקת שווקים למכירת יין. בשנים 1906–1924 עבר לגור במצרים כחלק מעבודתו ביקבי כרמל.
בשנת 1924 חזר לראשון לציון ועסק בכתיבת ספרים, עריכה ותרגום. הוא ערך את הספר "ראשון לציון". בתקופה זו גם ערך את העיתון הראשון לילדים בעברית, "עולם קטן". כן תרגם ספרים רבים מצרפתית ומגרמנית.
במקביל לפעילויות אלו היה יודילוביץ' חבר בארגון הבונים החופשיים, ובין השאר כתב בספריו על בנייה חופשית ותולדותיה בישראל.
בהיותו מורה, נישא יודילוביץ לתלמידתו ציפורה פריימן, בתו של אהרן מרדכי פריימן, ממייסדי ראשון לציון ונולדו להם שמונה ילדים.
נפטר בשנת 1943, לאחר מחלה ממושכת, מעט לאחר יום הולדתו ה-80. נקבר בראשון לציון. בהלווייתו נכח קהל עסקנים, סופרים ומורים.
ארכיונו נמסר לארכיון הציוני המרכזי.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
טרייר
גן הילד
טייטש חומש
פארק בוט-שומון
אווירונוטיקה
אוירונאוטיקה
בפטיסטריום
באדריכלות כנסייתית, בפטיסטריום (בלטינית: baptisterium) הוא מבנה המיועד לקיום טקסי הטבלה בנצרות. צורתו האופיינית של המבנה (צורה מעגלית או צורת מצולע - לרוב מתומן) התפתחה עקב שימושו של המבנה ובנייתו סביב אגן הטבלה מרכזי.
הבפטיסטריום יכול להיות חלק ממבנה של כנסייה או קתדרלה, או מבנה נפרד הנבנה סמוך אליהם.
הפאר של מבנים אלה שנבנו באירופה בימי הביניים ותקופת הרנסאנס מראה את חשיבות טקס ההטבלה בנצרות הקתולית.
היסטוריה.
המבנה הראשון שנבנה במטרה לשמש כבפטיסטריום הוא הבפטיסטריום של הלטראנו בארמון הלטראנו שברומא. מבנה זה היה מתומן, והיווה השראה למבנים מאוחרים יותר שנבנו. במרכז המבנה היה אגן ההטבלה, בו טבלו המוטבלים שלוש פעמים. שלוש מדרגות הובילו מרצפת המבנה אל רצפת אגן ההטבלה.
מבני אגן ההטבלה עוטרו לרוב באיורים או פסיפסים המתארים את חייו של יוחנן המטביל.
הבפטיסטריום של ארמון הלטרן ניזון מאגם תת-קרקעי סמוך, ושימש את האפיפיור. בהשפעת מבנה זה נבנו בפטיסטריומים רבים בשלהי האימפריה הרומית וראשית ימי הביניים באתר מעיינות טבעיים (שהיו לרוב אתרי פולחן פגניים, ושימוש זה אפשר ניצול של "קדושת" האגם בקרב תושבי המקום מחד, ו"חיסולו" של אתר פגני מתחרה מאידך).
בשלהי האימפריה הרומית, טקסי הטבילה נערכו בנוכחות קהל רב אשר נדרש להיטבל לאחר התנצרותם - וזאת בשל הנוהג לערוך את הטבילה שלוש פעמים בשנה בלבד, בנוכחות הבישוף. רק במאה ה-9 התרבו טקסי טבילת תינוקות (לעומת טקסי הבוגרים) ופחת מספר הבפטיסטריומים שנבנו.
בתקופה שבין אירוע טבילה אחד למשנהו, נהגו לחתום את דלתות המבנה בחותם הבישוף, וכך לפקח על הטקסים שנערכו (ואשר לרוב נדרש תשלום עבורם).
חלק מהבפטיסטריומים נבנו בחלוקה לאגף גברים ואגף נשים.
בניגוד לכנסיות בה נערכו טקסי קבורה, מועצת אוקסר אסרה בשנת 578 על קבורה בתוך בפטסטריומים, אף שבפועל נערכו קבורות כאלה - ארכיבישופים רבים מקנטרברי נקברו בבפטיסטריום שבעיר.
שכונת נווה שלום
אדריכלות כנסייתית
ישיבת ההסדר הר ברכה
אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20
אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20 (בספרדית: "Campeonato Sudamericano Sub-20 "Juventud de América), מוכרת גם בשם אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל לנוער, הוא טורניר כדורגל המאורגן על ידי פדרציית הכדורגל הדרום אמריקאית CONMEBOL בו משחקות נבחרות הכדורגל עד גיל 20 של אמריקה הדרומית.
הטורניר משמש בנוסף גם כמוקדמות גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 משנת 1977 וכמוקדמות משחקי הכדורגל במשחקים האולימפיים משנת 2007.
היסטוריה.
הטורניר הראשון נערך בוונצואלה בשנת 1954 והשתתפו בו נבחרות הכדורגל עד גיל 19. המשחקים שוחקו במתכונת זו עד 1977 (הטורניר השמיני שהתקיימו בוונצואלה בפעם השנייה בתולדותיה) אז הוחלט על העלאת תקרת הגיל ל-20. במסגרת השינוי הפכה התחרות גם כמוקדמות גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 שנערכו לראשונה ב-1977.
מתכונת המשחקים.
התחרות כוללת שני שלבי בתים בו משתתפות עשר הנבחרות הרשומות ב-CONMEBOL.
בשלב הבתים הראשון מחולקות הנבחרות לשני בתים של חמש נבחרות מהן עולות שלוש נבחרות לשלב בית הגמר המשוחק בשיטת ליגה בת סיבוב משחקים אחד.