מקור המשפחה היה ככל הנראה מדמשק ומהעיירה ראשיא אל-פוח'אר שבדרום לבנון. דתם הייתה נוצרית אורתודוקסית. אליאס זור'ב היה אחד מראשי העירייה החשובים בתולדות היישוב רשיא אל-פוחאר. ענף המשפחה במצרים קיבל תואר של רוזנים.
למשפחה הייתה באלכסנדריה וילה מפורסמת שנבנתה בשנת 1898, שמשמשת כיום אכסניה לבית הספר "טושקה". בקהיר ברחוב קאסר אנ-ניל נמצא ארמון זור'ב, שתוכנן בידי מקס הרץ פאשה, והפך מאוחר יותר לבניין נציגות דנמרק.
אילן יוחסין.
עם הנציגים המפורסמים של המשפחה נמנו:
אליעזר קלינה
אליעזר קלינה (25 במרץ 1948 - 29 באפריל 2007) הוא שחקן ומאמן כדורעף ואלוף פאראלימפי, בעל 4 מדליות מהן 3 זהב.
ביוגרפיה.
קלינה החל לעסוק בספורט בגיל 10 כחבר קבוצת הילדים של הפועל פתח תקווה בכדורגל. בהגיעו לגיל 18 (1966) הוא צורף לקבוצה הבוגרת ובמקביל היה חבר נבחרת הפועל פתח תקווה בכדורעף. קולינה לא הרבה לשחק במדי הקבוצה הבוגרת, ובסך הכל השתתף בחמישה משחקי ליגה. שער הליגה היחיד שלו הובקע במשחק מול מכבי שעריים בעונת 1968/1969. כעבור שלוש שנים הוא עבר לשחק במסגרת הפועל הרצליה, עד לפציעתו במלחמת יום הכיפורים. טרם המלחמה הוא סיים לימודים במכון וינגייט ונסע לארצות הברית בכוונה לממש מלגות לימודים באוניברסיטת קליפורניה, אך הוא שב לשירות מילואים.
ב-18 באוקטובר, במהלך קרב הבלימה מול תל פארס ברמת הגולן, שהה קלינה בזחל"ם בשטח סוריה. הפעולה לשמה נשלחו בוטלה וכח הלחימה נותר בסוריה עד לרדת החשיכה. לאחר שנתגלה הכח הופצץ הזחל"ם וספג פגיעה ישירה, כתוצאה ממנה נהרגו שני חיילים בצוותו ורגלו של קלינה נקטעה. לאחר תקופת שיקום, במהלכה למד משפטים, חזר לעסוק בספורט, כעת ספורט נכים, במסגרת בית הלוחם.
קלינה שיחק בנבחרת הנכים של צה"ל בכדורעף ובשנת 1974 הקים בבית הלוחם את קבוצת הכדורעף ושימש מאמן הקבוצה. הנבחרת זכתה להישגים מראשיתה, החזיקה באליפות העולם בשנים 1975 ו-1976 והשתתפה בהצלחה בתחרויות אולימפיאדת הנכים. כשחקן וכמאמן היה קלינה שותף לזכיית הנבחרת בשלוש מדליות זהב (אולימפיאדות הנכים בשנים 1976, 1980 ו-1984) ומדליית כסף (אולימפיאדת הנכים 1988). בשנת 1992 הגיעה הנבחרת למקום השישי.
קלינה נותר שחקן פעיל עד לראשית שנות האלפיים. במקביל הוא הועסק כעובד אוניברסיטת תל אביב ובשירות משרד ראש הממשלה וסיים לימודי תואר שני במנהל עסקים ובמדע המדינה.
יתוש הטיגריס האסייתי
יתוש הטיגריס האסייתי (שם מדעי: "Aedes albopictus"), או יתוש-יום טיגריסי, ולעיתים מכונה גם יתוש הנמר האסייתי ואדס מפוספס, הוא יתוש שמקורו בדרום-מזרח אסיה ונפוץ כמין פולש דרך סחר בצמיגים משומשים, בארצות רבות ובכל היבשות (למעט אנטארקטיקה) כגון: ארצות הברית (מאז 1985), אלבניה ואיטליה (מאז שנות ה-90), ניגריה (מאז 2002), ניו זילנד, קנדה, ספרד וארצות רבות אחרות, בהן ישראל. בניגוד לרוב היתושים, יתוש הטיגריס האסייתי פעיל במהלך היום, בעיקר בשחר ובשעות בין הערביים.
סביבת מחייתו של היתוש היא לרוב באזור הטרופי והסובטרופי, במי גשם החודרים לחללים של עצים. יתוש זה מתפתח גם בתוך עציצים, אגרטלים וכל מקום שבו יש מים עומדים לתקופה ארוכה.
היתוש חדר לאירופה בשנות ה-70, באלבניה. בשנות ה-90 החל היתוש לפלוש לאמריקה ולאיטליה והוא היתוש העיקרי הגורם לעקיצות בצפון איטליה. בשנת 2007 גרם להתפרצות מקומית של מחלת הצ'יקונגוניה. בשנת 2002 נמצא לראשונה היתוש בישראל (במושב גנתון) ומאז מתפשט היתוש באזור.
תפוצתו העיקרית של יתוש הטיגריס האסייתי היא בצמיגים משומשים המיובאים מאסיה לאירופה, לאמריקה ולאפריקה. היות שיתושים חיים בסביבת מים עומדים ומטילים ביצים שם, הם מצויים גם בתוך המים בצמיגים וכאשר צמיגים אלו מגיעים ליעדם, מגיעים דרכם גם היתושים. יתוש הטיגריס האסייתי עלול להעביר למעלה מ-20 מחלות, בהן קדחת דנגי, צ'יקונגוניה ועוד.
הטלת ביצים יכולה להתבצע גם בכלים קטנים, כמו צנצנות, שבהן מים עומדים. הנקבה מטילה ביצים על דופן הכלי שבו עומדים המים, בניגוד לנקבות מסוגים אחרים אשר לרוב מטילות ביציהן על פני המים. הביצים הן בעלות כושר הישרדות גבוה: ביצה יכולה להיות במקום יבש לתקופה של כמה חודשים ובכל זאת לבקוע לאחר הרטבה קלה ובתנאים מתאימים.
היתוש הבוגר מתאפיין בגופו השחור ופספוס לבן על הרגליים והחזה. הוא זריז למדי, והנקבות מסוגלות לעקוץ מספר פעמים בפרק זמן קצר.
הפצת מחלות.
יתוש הטיגריס האסייתי נחשב למעביר העיקרי של נגיף הצ'יקונגוניה ברחבי העולם. לצד העברת נגיף זה, היתוש הוא נשא של נגיף קדחת דנגי ובמקרים רבים הוא נושא את נגיף קדחת מערב הנילוס אותו הוא עשוי להעביר לאדם. אורך חייו הממוצע הוא כשבועיים.
תפוצה בישראל.
ברחבי ישראל היתוש נפוץ לאורך מישור החוף - מראש הנקרה ועד אשקלון, באזור הכרמל, הגליל המערבי, בשפלה, באזור השרון, במערב השומרון, בגוש דן, בשפלת יהודה ובהרי יהודה, במדבר יהודה, בירושלים ובאזור באר שבע ובגליל העליון.
זוהר שביט
ז'ואאו גונסלווש זארקו
ז'ואאו גונסלווש זארקו, מאוחר יותר ז'ואאו גונסלווש זארקו דה קאמארה דה לובוס או בקיצור ז'ואאו גונסלווש זארקו דה קאמארה (בפורטוגזית: João Gonçalves Zarco; 1390 בקירוב - 21 בנובמבר 1471, פונשל) היה נווט וחוקר פורטוגזי שגילה את איי מדיירה.
זארקו (מהמילה הערבית "זארקה", שפירושה "בעל עיניים כחולות") היה אציל, חלק טוענים ממוצא יהודי ספרדי. הוא היה אביר-הידאגלו בשירותיו של אנריקה הספן. בשירותיו, עוד בגיל צעיר מאוד, זארקו פיקד על הקרוולות שהגנו על אלגארבה מפני התקפה מורית. זארקו השתתף בכיבוש סאוטה, שם איבד את עינו כשהגן על מפקדו (דבר שגרם לו לסבול מראייה לטווח קצר בלבד). מאוחר יותר הוביל זארקו את הצי לגילוי האי פורטו סנטו (1418–1419), ומאוחר יותר גם את האי מדיירה (1419–1420). שם משפחתו החדש ניתן לו על שם המקום הראשון בו נחת על האי פורטו סנטו - קאמארה דה לובוס. על גילויו ניתנה לו קפיטניה באי מדיירה. ב-1425, זארקו החל ליישב את האי יחד עם חבריו מהצי, טרישטאו ואז טיישיירה וברתולומאו פרשטרלו. בתפקידו האצילי בביתו של אנריקה הספן, הוא השתתף במצור הכושל על טנג'יר ב-1437. זארקו נפטר בפונשל ב-1471.
פסל של זארקו מוצב באוונידה אריאגה, אחד הרחובות הראשיים בבירת מדיירה, פונשל.
מתי גולן
מתי גולן (6 בדצמבר 1936 – 9 במרץ 2022) היה סופר, עיתונאי, מחזאי, עורך, בעל טור, פובליציסט ואיש תקשורת ישראלי. אביר איכות השלטון לשנת 2003 .
ביוגרפיה.
גולן נולד בישראל. היה בוגר הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך כעורך דין בתחילת 1966.
קריירה מקצועית.
קריירה עיתונאית.
בשנים 1969–1978 שימש כתב ופרשן מדיני של העיתון "הארץ".
דיפלומט.
בשנים 1978–1980 שימש ציר הסברה בשגרירות ישראל בקנדה.
חזרה לארץ ולקריירה העיתונאית.
עם חזרתו לישראל מונה לראש מערכת "הארץ" בירושלים, ובשנים 1982–1988 היה עורך המשנה של "הארץ" תחת המו"ל והעורך הראשי גרשום שוקן. בשנת 1988 מונה לעורך הראשי של העיתון הכלכלי "גלובס". בתחילת 1992 הוחלף על ידי אדם ברוך בתפקיד העורך, ונשלח להקים מהדורה אנגלית של העיתון בניו יורק. שחזר מניו-יורק עם תוכנית עסקית, הודיע לו המנכ"ל והמו"ל חיים בר און שהעיתון החליט להשקיע בזיכיון לערוץ 2 ולא בעיתון בניו-יורק. במקביל באותה עת פנתה אליו קבוצת משקיעים בהצעה שיערוך עיתון כלכלי חדש בשם "טלגרף". "גלובס" מצידו הגיש תביעה נגד גולן בבית הדין לעבודה, בטענה שעדיין היה מקושר בחוזה לעיתון, ולאחר שנדחתה הגיש גם עתירה לבג"ץ והפסיד. גולן שימש עורכו הראשי של "טלגרף" בשנים 1993–1996.
בשנת 1990 הועמד לדין יחד עם עוד שלושה עיתונאים, בטענה להפרת חוק אימוץ ילדים, עקב פרסום פרטים מזהים של ילד מאומץ ואמו, ויצא זכאי.
מאז 1996 היה גולן בעל טור פובליציסטי קבוע בעיתון "גלובס", עד לפיטוריו בשנת 2019. לאחר פיטוריו תבע את העיתון, בטענה שפוטר מסיבות פוליטיות.
מגיש תוכניות רדיו.
גולן הגיש את תוכנית הרדיו "דוקומדיה" ברשת ב' של קול ישראל, שעסקה בביקורת אמצעי התקשורת, ובהמשך הגיש וערך את תוכנית הטלוויזיה "דוקומדיה, ביקורת התקשורת" בערוץ 1.
ביוני 2003 אירח גולן ב"דוקומדיה, ביקורת התקשורת" אם שכולה, שמתחה ביקורת על קטעים אחדים בתוכנית הרדיו "שי ודרור" שעסקו בפיגוע שבו שכלה את בתה בת השבע, ושלדבריה היו פוגעניים ולא דברי סאטירה. שי גולדשטיין ודרור רפאל סירבו לבוא לאולפן כדי להגיב, וגולן החליט לפעול כמוהם (בדרך שבה הם נוהגים להתקשר באופן בלתי מתוכנן לאישים שונים) ולהתקשר לבקש את תגובתם. השניים התחמקו מלענות לשיחות הטלפון שלו, וגולן מתח עליהם ביקורת בתוכניתו ואמר כי "ברגע שהם ניתקו את השיחה הם איבדו את זכותם המוסרית לטלפן לאנשים אחרים". בעקבות זאת, כבר באותו היום החלו שי ודרור לפעול באופן שבית המשפט הגדיר: "מסע צלב של נקם והתחשבנות" נגד גולן, שנמשך במשך שמונה תוכניות רדיו רצופות, במהלכן הכפישו שי ודרור את גולן. גולן הגיש נגדם תביעת דיבה, ובפסק הדין חויבו שי ודרור וחברת ההפקה שלהם לשלם לו פיצוי בסך 60,000 ש"ח.
כתיבת מחזות.
בשנת 1973 שימשו ראיונות שערכו גולן ודן מרגלית בסיס למחזה שהמחיז אילן רונן, "משהו על ירושלים - עיר אחת", והועלה בתיאטרון החאן.
גולן כתב בעצמו מחזות אחדים: "הדלפה" הועלה בתיאטרון הקאמרי בשנת 1989, ו"ערפל", על פרשת צאלים ב', הועלה בתיאטרון בית ליסין בשנת 1997.