ב-1 בספטמבר 1943 קיבל ברקהורן את הפיקוד על להק II של כנף 52, בסוף נובמבר הוא השיג את הפלתו ה-200. בין דצמבר 1943 ועד לסוף פברואר 1944, טייסי להק II בפיקודו של ברקהורן הצליחו להפיל כ-350 מטוסי אויב, כאשר 50 מהם נזקפו לזכותו של ברקהורן עצמו. כך, ב-13 באפריל הגיע ברקהורן לכדי 250 הפלות, שלושה שבועות לאחר מכן הוספו 'חרבות' לצלב האבירים שלו.
ב-30 במאי, עם 273 הפלות, ברקהורן הופל על ידי מטוס P-39 סובייטי. למרות שנפצע קשה בכתף ימין ורגלו, הוא הצליח להנחית את מטוס ה-Bf 109 שלו אך הוא נשלח לטיפול רפואי ואושפז במשך ארבעה חודשים. כשחזר ברקהורן ליחידתו באוקטובר 1944 הוא היה שרוי במצב של חרדות ועייפות מנטלית, לקח לו מספר שבועות להתגבר ולחזור לעצמו. ב-14 בנובמבר הוא הפיל את מטוסו ה-275 ובמהלך השבועות הבאים הוסיף עוד 26 הפלות, כשהוא משיג את הפלתו ה-301 והאחרונה ב-5 בינואר 1945.
ב-16 בינואר קיבל ברקהורן את הפיקוד על כנף קרב 6 שעסקה בהגנה על שמי גרמניה מפני מפציצי בעלות הברית ועשתה שימוש במטוסי פוקה-וולף Fw 190 (אם כי ברקהורן הביא איתו את מטוס ה-Bf 109G אותו הוא העדיף על פני ה-Fw 190). משימת ההגנה על גרמניה הייתה קשה וגבתה מחיר פיזי ומנטלי קשה מברקהורן, מה שאילץ אותו לקחת חופשת מחלה מהחזית.
עם החלמתו הוא הוזמן על ידי אדולף גאלאנד להצטרף ליאגדוורבנד 44, כוח אווירי מיוחד שהורכב בעיקר ממטוסי הסילון מסרשמיט Me 262. ברקהורן התקשה עם מטוס הסילון החדש ולא הצליח להפיל מטוסי אויב. ב-21 באפריל 1945 במהלך משימתו ה-1104 והאחרונה, מנוע הסילון של מטוסו עלה באש ובניסיון להנחית אותו הוא הותקף על ידי מספר מטוסי P-51 מוסטנג אך שרד את הנחיתה עם פציעה קלה בראשו. עם סיום המלחמה מספר ימים לאחר מכן, הוא נלקח לשבי על ידי כוחות ארצות הברית בעודו מחלים מפציעתו בבית החולים.
לאחר המלחמה.
ברקהורן שוחרר מהשבי בספטמבר 1945 ולאחר מכן עבד מספר שנים במפעל מכוניות בגרמניה המערבית. בשנת 1956 הוקם חיל האוויר הגרמני מחדש תחת הבונדסוור וברקהורן הצטרף לשורותיו. באפריל 1957 הוא קיבל את הפיקוד על כנף הקרב-הפצצה 31 ("JaBoG 31"), בשנת 1961 בדרגת אוברסט הוא הועבר לפיקוד הניסויים האווירי. בשנת 1969 קודם לדרגת בריגדה-גנרל ובשנת 1973 לדרגת גנרל-מיור.
תפקידו האחרון של ברקהורן היה ראש המטה של פיקוד האוויר הטקטי השני, פיקוד רב-לאומי כחלק מכוחות נאט"ו. הוא השתחרר משירותו בבונסוור ב-30 בספטמבר 1975, בדרגת גנרל-לויטננט.
גרהרד ברקהורן נפטר בבית חולים בקלן ב-8 בינואר 1983 לאחר שנפצע קשה יומיים לפני כן בתאונת דרכים, בה נהרגה גם אשתו קריסטל. הוא נקבר בטגרנסי בווריה.
סיירת המערכה פיוטר הגדול
גביע דייוויס 1993
גביע דייוויס 1993 הייתה התחרות ה-82 במניין מאז ייסוד התחרות.
לתחרות נרשמו 100 נבחרות.
מחזיקת הגביע נקבעה במשחקי הבית העליון בו נכללו 16 נבחרות. יתר הקבוצות שובצו בבתים אזוריים (בית אירופה/אפריקה, בית אמריקה ובית אסיה/אוקיאניה). הבתים האזוריים חולקו לתת-הבית העליון ו-2 תתי-הבית התחתונים תוך הסדרת העברות בינם. הקבוצות החזקות של הבתים האזוריים (4 מבית אירופה/אפריקה, 2 מבית אמריקה ו-2 מבית אסיה/אוקיאניה) קיבלו זכות להתמודד נגד 8 קבוצות של הבית העליון על העלייה לבית העליון.
מחזיקת הגביע נבחרת ארצות הברית הודחה בסיבוב הראשון. המשחק על התואר התקיים בין נבחרת גרמניה לבין נבחרת אוסטרליה בדיסלדורף. הוא הסתיים עם התוצאה 1:4 לטובת גרמניה שניצחה בתחרות בפעם ה-3 בסך הכול.
העברות לקראת שנת 1994.
בעקבות המשחקים בין 8 נבחרות שהפסידו בשלב המוקדמות של הבית העליון לבין הקבוצות שעלו מהבתים האזוריים:
ישראל בגביע דייוויס.
בתחרות שנת 1993, נבחרת ישראל המשיכה להיות מוצבת בבית אירופה. במשחקה הראשון היא נפגשה עם נבחרת פורטוגל.
בעקבות הניצחון נבחרת עלתה למשחק נגד שווייץ על העלייה לבית העליון.
בעקבות הניצחון נבחרת ישראל עלתה לבית העליון.
זיווג בסיסים
באליאן דה איבלין
מצד תמר
מצד תמר הוא מצודה מהתקופה הרומאית-ביזנטית מאמצע המאה ה-3 לספירה עד סוף המאה ה-7 לספירה בצפון הר הנגב. תחילת ההתיישבות באזור הייתה בתקופה הנבטית, ואז הייתה כאן תחנה בדרך המוליכה ממואב ומכיכר הירדן דרך ממשית לבאר שבע והלאה ממנה. המצד ממוקם בראשו של מעלה תמר - שביל קדום היורד מרכס חצרה אל הערבה ודרום ים המלח.
תולדות המחקר וזיהוי האתר.
אלברכט אלט ורבים אחריו זיהו את האתר, ששמו הערבי הוא "קצר ג'היניה אל-פוקה", עם תמרה הנזכרת במקורות הרומאיים-ביזנטיים, כגון אצל תלמי במפת פויטינגר, באונומסטיקון של אבסביוס, בנוטיציהדיגניטטום ועוד. יוחנן אהרוני, וכן מיכאל אבי-יונה, זיהו את תמרה הרומאית בחצבה, אך בחפירות שנערכו בחצבה לא נמצאו ממצאים מן התקופה הביזנטית המאוחרת. לדעת החופר מחזקים השיקולים הגאורגרפים-היסטוריים את קביעת מיקומה של מצודת תמר במקום זה, כפי שקבע אלט.
שרידי המצד נסקרו לראשונה בידי פ' פרנק ב-1923 ואחריו בידי ג"א קירק ב-1937. בשנת 1973 החלו באתר חפירות מטעם אוניברסיטת תל אביב בראשות מרדכי גיחון, והן נמשכו בשנים 1974–1976. מהחפירות עלה כי המצודה הוקמה על אתר נבטי. כמקורות מים למצודה שימשו עין צפית בנחל צפית ומאגרי מי שיטפונות באזור.
תולדות האתר.
ישנן עדויות ארכאולוגיות, לכך שמצד תמר הוקם כבר בתקופה הנבטית, וכאשר השתלטו הרומאים על מדינת הנבטים בשנת 106 לספירה, כבשו אותם כשם שכבשו מבנים ויישובים אחרים באזור, והחזיקו בו עד לימי הדריאנוס, ואולי אף מאוחר יותר. הוא שוקם על ידי הקיסר אורליאנוס בעת ארגונו מחדש של הממשל הרומאי במזרח בעקבות מרד תדמור, משנת 207 לספירה ואילך, ומאז שימש כמצודה עד להכיבוש הערבי של ארץ ישראל.
העדויות הארכאולוגיות למוצאו הנבטי של בניין המצודה הן הכלים נבטיים הלא מצוירים, שנמצאו בשכבות התחתונות, ורובדי האשפה והאפר שנערמו מחוץ לחומה הדרומית-מזרחית, ושמפלסיהם כוללים כמויות גדולות של שברי חרסים נבטים מצוירים: שכבות חול חוצצות ביניהם לבין המפלסים העליונים, בהם לא נמצאו כלים נבטיים מצוירים. החוקרים מפרשים את היעלמות הקרמיקה הנבטית כתוצאה של הכיבוש הרומאי, בעוד שהקרמיקה הבלתי מצוירת הוסיפה לשמש את חיל-המצב החדש. המשכיות זאת מרמזת על המשך שירותם של הנבטים במעוזים בנגב. המצודה שופצה ושוקמה בשליש האחרון של המאה השלישית לספירה על ידי הרומאים, כך ניתן להסביר את הצטברותן של שכבות האשפה התחתונה שמחוץ לחומה הדרום מזרחית. תמרה הייתה חוליה בלימס הרומאי המאוחר והביזנטי. מבניה הפנימיים נבנו לפחות פעם אחת מחדש מן היסוד, כנראה בעקבות רעשי האדמה שפקדו את האזור מדי פעם.
על פי רשימת הכוחות הרומאיים משלהי המאה הרביעית חנה במקום "הגדוד הפלסטיני". במאה החמישית לספירה הפכו הכוחות הסדירים למיליציה חקלאית ולתפקידי המצודה התווספו ייעודים מנהליים שונים. בעקבות הכיבוש הפרסי 614 לספירה התחולל כאן הרס רב, והמצודה שוקמה בחופזה כדי לקדם את פני הכובשים הערביים.
בין הממצאים הקטנים נתגלו שלושה מטמונים ובהם 450 מטבעות, קטעי פפירוס זעירים ועליהם כתובות, שפע של קרמיקה, וחותם עם דיוקנו של זאוס-סראפיס. נמצאו גם קרוב לשלושים כתובות ביוונית, ובהם ראשי תיבות וקיצורים שיש ליחס לאדריכלים, לבנאים או לסתתי אבן. הכתובות נכתבו אדום על גבי אבנים אשר טוחו בשלב מאוחר יותר
תוכנית המצד.
תוכנית המצד היא ריבועית. בארבע פינות נבנו מגדלים רבועים בולטים וגבוהים שהיוו את עיקר הביצור. כניסה יחידה ומבנים פנימיים הנשענים על החומות וערוכים סביב חצר מרכזית קטורה (ללא גג). מידות המצודה: 36X36 מ', מידות המגדלים: 6X6 מ'. במרכז החצר נמצאת בריכת מים גדולה. עוביין הממוצע של החומות 1.25 מ'. הן בנויות אבני גזית בטוחות בחוץ בטיח לבן מבריק ובפנים טיח שונה. הובחנו שיפוצים ותיקונים שנערכו בחומות ולפחות במקום אחד ניכרה התמוטטות החומה ברעידת אדמה כאשר הנדבכים נפלו בזה אחר זה לחצר. מגדלי החומה שהשתמרו לגובה 5 מ', התרוממו כנראה לחומות ונשאו בראשם את עמודי הירי. הוכנו זיזים, עליהם הונחו קורות עץ באורך של כ-5 מ', ששימשו לקירוי הקומה הראשונה.
למצודה 37 חדרים, שגודלם 4X4 מ' כל אחד, החדרים, המקורים תקרת עץ, פנו רובם לחצר הקטורה. השער היחיד נקבע במרכז החומה הצפונית-מערבית, אשר מצידו האחד חדר המשמר ומצידו האחר חדר גדול ובו בית מלאכה או המאפייה המרכזית. שורות החדרים בדרום-מערב ובדרום-מזרח היו מיועדים למגורי ה"הקנטוריה" ומפקדיה. בחדרים שבצפון-מזרח שכנה המפקדה, הבריכה (גודלה 10X10 מ' ועומקה 3.8 מ') שבמרכז החצר המרכזית הייתה מקורה. מערכת של 12 אומנות או יותר נשאו קורות עץ, ועליהן הונחו לוחות אבן. את מימיה קיבלה הבריכה מן הגגות השטוחים של החדרים.
רמון הרביעי מטולוז
ויז'ה קסטלי
ויז'ה קסטלי (בספרדית: Villa Castelli) הוא כפר בפרובינציית לה ריוחה שבמערב ארגנטינה.
הכפר נקרא על שם המדינאי והפוליטיקאי הארגנטינאי חואן חוסה קסטלי . הוא ממוקם על גדות הריו ברמחו-וינצ'ינה , יובלו של נהר הדסאגואדרו , ולמרגלות רכס הסיירה דה פאמאטינה . ב-2010 חיו בכפר 1,697 תושבים.
במרץ 2015 התרסקו בסמוך לכפר שני מסוקים שהובילו ספורטאים צרפתים שהשתתפו בתוכנית מציאות. כל נוסעי המסוקים, שמונה ממשתתפי התוכנית ושני הטייסים המקומיים, נהרגו.
אלפרד דומט
אלפרד דומט (באנגלית: Alfred Domett; 20 במאי 1811 – 2 בנובמבר 1887) היה מדינאי קולוניאלי ומשורר בריטי. הוא כיהן כראש ממשלת ניו זילנד הרביעי.
ראשית חייו.