"האקדמיה של ארקדיה" נקראה כך משום שכוונתה העיקרית הייתה להכניס תיקונים בסגנון השירה האיטלקית, שהתקלקל, לדעת מייסדיה, מחמת התמכרות יתרה לסגנון הנמלץ ועתיר הקישוטים של תקופת הבארוק, בהשראת הספרות הפסטורלית, שמוסכם היה על יוצריה כי חיי הרועים, שהיו אמורים לחיות בארקדיה בתור הזהב, הרעיפו השראה אלוהית על שירת המוזות, אפולו, הרמס ופאן. האקדמיה בחרה לסמלה את חליל פאן על שבעת קניו השונים באורכם. ארבעה-עשר המייסדים בחרו לנשיא האקדמיה, "Custode di Arcadia", את ג'ובאני מריו קרשימבני (Giovanni Mario Crescimbeni), מחבר תולדות השירה האיטלקית ויצירות ספרות שונות. הארקדים גמרו אומר לשוב למחוזות האמת, להגביל את שירתם לנושאים של פשטות פסטורלית ולשאוב את השראתם משירה כפרית יוונית-רומית. הפרמטרים האידיאליים ליצירת אמנות היו פשטות ותחושת מידה ויופי. כל המשוררים השתוקקו כאיש אחד להתייצב נגד שירת המריניסטים ולחזור לשירה הקלאסית, והן אימצו להם את השפעתו הרציונלית של דקארט. הנורמות והטקסים של האקדמיה נשענו על המיתולוגיה הקלאסית והפסטורלית, כגון המנהג לסגל לעצמם שמות "כפריים"; קרשימבני, למשל, בחר לו את השם קרלו אלפזיבאו, החשמן פייטרו אוטובוני נודע בשם קראטאו ומריה קז'ימייז'ה, המלכה הפולנית הגולה, אימצה לה את השם אמיריסקה טלאה.
הכינוס החגיגי הראשון של הארקדים התקיים בגבעת ג'אניקולום, ביער שהיה שייך ל- Reformed Minorites, ב-5 באוקטובר 1690. בשנת 1692 הועברו המפגשים לגני הדוכס אורסיני על גבעת אסקוויליני; ב-1696, עברו אל גני פארנזה על הפאלאטין. לבסוף הבטיחה נדיבותו של ז'ואן החמישי מפורטוגל, אחד מחברי האקדמיה שלקח לו את השם ארטה מליאו, את שימוש הקבע באתר בוסקו פאראדיזו (בוסתן גן העדן) על גבעת ג'אניקולום. כאן קיימו חברי האקדמיה את מפגשיהם בימות הקיץ, ובחורף נדדו אל תיאטרון הארקדים בארמון סלביאטי. את הארמונות שבהם התכנסו למפגשיהם כינו הרועים והנימפות של ארקדיה בקתות וגני הפאר המעוצבים היו בפיהם כרי מרעה, בהם נהגו את עדרי רעיונותיהם, מורשת משוררי יוון ורומי העתיקות.
עוד כשהאקדמיה שכנה בפאלאטין נקבע נוסח התקנון, או החוקה, שלה. חוקה זו (תוצר עבודתו של אחד המייסדים, ג'אן וינצ'נצו גראווינה) התבססה על החוקים הרומיים הקדומים של "שנים-עשר הלוחות", ונחרתה בשיש. חילוקי דעות התגלעו עד מהרה, נאמנים לרעיונותיהם של שני המייסדים: דעתו של גראווינה נטתה למסורת של הומרוס ודנטה, בעוד שקרשימבני הושפע יותר מפטררקה. בעקבות המחלוקות הללו עזב גראווינה את האקדמיה של ארקדיה וייסד את ה"אקדמיה דאי קווינטי" בשנת 1711. על אף אבדה זו, שימרה ארקדיה את כוחה בשנים הבאות ושלחה שלוחות אל רבות מערי איטליה. אצילים רבים, אנשי כמורה ואמנים ראו בחברות האקדמיה מעמד של כבוד, ותוך זמן קצר מאוד הגיע מספר חבריה ל-1300. עם זאת, חלק גדול מתפוקתם היה בינוני או יומרני (דוגמה לכך הוא הזלזול של סאווריו בטינלי בדנטה), אף כי ניתן תוקף לפעולתה כשאסרה מלחמה על סגנון הרוקוקו הגדוש והמגובב, ששלט אז בכיפה בספרות ובאמנות.
לבריתן האופרה המהולל פייטרו מטסטאזיו (1698 - 1782), אם גם היו לו חילוקי דעות משלו עם ארקדיה, היה תלמידו של גראווינה והדור השני של האקדמיה הלך לאורו. יצירותיו, שהזכורה ביותר בהן היא אולי "המלך הרועה" (Il Re Pastore ) הודות למוזיקה שכתב לה מוצרט, הן אולי הדבר הקרוב ביותר להצדקת תוכניותיה שהצליחה האקדמיה של ארקדיה להשיג.
בשנת 1795 קיבלה האקדמיה לשורותיה את דיודאטה סאלוצו רוארו, אחת החברות הראשונות.
פעולת נגד בוטה לאקדמיה הארקדית התעוררה עד מהרה, והחל מראשית המאה ה-19 החל הארקדיאניות להיתפס כביטוי מאוחר ובלתי משכנע של "המשטר הישן". אחרי סיום המהפכה הצרפתית שאפה האקדמיה להתחדשות בהתאם לרוח התקופה, בלי להקריב את השיטה המסורתית של אסוציאציות הכפריות ושמות האיכרים שחרתה על דגלה. האקדמיה לא ייצגה עוד אסכולה ספרותית, אלא עניין כללי בקלאסיקה, ודמויות כמו דנטה אליגיירי זכו לכבוד והערכה רבה מצד חבריה. יתר על כן, תחום העיסוק של האקדמיה הורחב לכלול ענפי מחקר רבים, בהם היסטוריה וארכאולוגיה. תחיית ארקדיה המתחדשת צוינה בייסודו של "כתב העת הארקדי" (Giornale Arcadico) בשנת 1819. בשנת 1925 שונה שמה של האקדמיה ל"האקדמיה לספרות איטלקית" (Accademia Litteraria Italiana ), מכון היסטורי.
האקדמיה של ארקדיה מנתה בין חבריה כמה מאנשי הספרות הראשונים במעלה בזמנם, בהם בנדטו מנציני, רדי, מטסטאזיו, פאולו רולי, אלסנדרו גואידי ועוד. המלחין המפורסם גאורג פרידריך הנדל נהג לבוא לכינוסי האקדמיה ולסימפוזיונים שלה בתקופת לימודיו באיטליה, בחסות רוספולי, מראשי האקדמיה. סיכום מעניין של תולדות האקדמיה ותוכניתה כלול ב"מסע איטלקי" של גתה.
ארכיוני האקדמיה נמצאים כיום בספריית אנג'ליקה, סמוך לכנסיית סן אגוסטינו ברומא. הציורים שמורים בארמון בראסקי.
הערות שוליים.
דמיטרי בלודוב
דמיטרי בְּלוּדוֹב (בכתב רוסי: Дмитрий Николаевич Блудов; 16 באפריל 1785 – 2 במרץ 1864) היה דיפלומט ומדינאי בכיר באימפריה הרוסית במחצית הראשונה של המאה ה-19. היה חבר האקדמיה הרוסית למדעים ומשנת 1855 גם נשיאהּ.
ביוגרפיה.
דמיטרי בלודוב נולד באחוזה משפחתית באזור מחוז ולדימיר של ימינו. אביו נפטר בהיותו ילד קטן, והוא התחנך בהשגחת אמו. בשנת 1800 עבר לסנקט פטרבורג, והחל לשרת במשרד החוץ. בתקופה זו התקרב לוואסילי ז'וקובסקי ולניקולאי קרמזין, שאליו היה קרוב במיוחד. דרכו הוא נחשף לפעילות ספרותית. הוא היה משתתף פעיל בוויכוחים בין הסופרים, אך בעצמו לא כתב. הסופרים, מצִּדם, העריכו מאוד את השכלתו וידע בנושאים שונים.
בין השנים 1817–1820 הוא שהה בשליחות בלונדון. הוא הכיר מקרוב את החברה האנגלית ואת יחסהּ לחוק ולחופש הפרט. ידוע שקרמזין המליץ בפני הצאר ניקולאי הראשון על בלודוב כבעל יכולות בלתי רגילות ויכולת לעמוד בכל תפקיד בשירות הציבורי. בוועדה שהוקמה לאחר מרד הדקבריסטים כיהן בלודוב כמזכיר כללי. עם סיום עבודתה של הוועדה, עוד בשנת 1825, הוא קוּדם לתפקיד סגן שר החינוך. בשנת 1830, בהיעדר שר המשפטים, הוא היה שר המשפטים בפועל. כמו כן הוא ניהל בתקופות שונות את משרד הפנים ומשרד המשפטים. על פעילות זו קיבל בשנת 1842 תואר רוזן.
בהתאם להנחיותיו, ובהשתתפותו, יצאו לאור בשנים 1842 וב-1857 ספרים המאגדים את חוקי האימפריה.
בתקופת שלטונו של אלכסנדר השני קוּדם בלודוב ליו"ר המועצה המדינית וראש הממשלה. הוא פעל רבות לקידום הרפורמה שבוצע בשנת 1861, שבהּ בוטלה שיטת הצמיתות שהייתה נהוגה עד אז באימפריה הרוסית.
בלודוב נפטר בשנת 1864, ונטמן במנזר אלכסנדר נבסקי שבסנקט פטרבורג.
משפחתו.
בגיל 16 התאהב בלודוב בנסיכה שצ'רבטובה, שהייתה מבוגרת ממנו ב-7 שנים, אך לאור גילו הצעיר הוא לא יכול היה להינשא לה. לאחר מספר שנים הוא הציע לה נישואים, אך משפחת הכלה לא אבתה לכך. הוא התחתן רק בשנת 1812 כאשר היה בן 27 ובחירת לבו הייתה כבר בת 34. לזוג נולדו 5 ילדים.
שפת זולו
זולו (שפה)
זולו (isiZulu) היא שפה ממשפחת שפות הבנטו, לשונם של בני הזולו החיים בדרום אפריקה, ולה כ-10 מיליון דוברים. זוהי השפה הנפוצה ביותר כשפת אם בדרום אפריקה, כשקרוב לרבע מאוכלוסיית המדינה דוברים אותה כשפה ראשונה ועוד למעלה ממחצית מהאוכלוסייה מבינים אותה. השפה, המדוברת בעיקר במזרחה של הרפובליקה, נמנית בין אחת עשרה השפות הרשמיות של המדינה מאז 1994.
מחקר וחלוקה.
זולו משתייכת לענף הדרום-מזרחי של שפות בנטו (נגוני), וכרבות מאחיותיה למשפחת השפות היא נכתבת באלפבית הלטיני. קרובתה המובהקת ביותר היא שפת הקוסה, ודוברי שתי השפות נחשבים כמבינים אלה את אלה. מלבד החבלים קוואזולו-נטאל, מפומלנגה וחאוטנג – בהם היא שפה עיקרית, מדוברת הזולו בחבלים השכנים - המדינה החופשית, הפרובינציה הצפון מערבית ואחרים סמוכים, וקהילות נודדות לקחו אותה אף אל ארצות שכנות ובראשן זימבבואה (שם היא קרויה נדבלה צפונית).
מרכזיה העירוניים הראשיים של שפת הזולו הם הערים דרבן ויוהנסבורג.
כיתר קרובותיה ממשפחת שפות-הבנטו, הטמיעה הזולו עם היווצרה צלילים רבים שהגיעו מהקבוצות הילידיות המוקדמות ביותר שאכלסו את דרום אפריקה – עובדה זו מתבטאת בשימור עיצורים מצוצים ("קליקים") ייחודיים (בקוסה הם אף נפוצים יותר). בדומה לשפות אפריקניות אחרות התקיימה גם הזולו כשפה שבעל-פה עד למפגש עם מיסיונרים אירופים בזמן החדש, וספר הדקדוק הראשון בשפת הזולו פורסם בנורווגיה ב-1850. ב-1883 הופיע ספר התנ"ך בזולו, והיה למסמך הראשון שנכתב בשפה זו. ב-1901 יצר ג'ון לנגליבללה דובה, איש רוח מנטאל, את המכון החינוכי-הילידי הראשון במדינה, ובשנת 1933 נכתב על ידו הרומן הראשון בזולו, כשבעקבותיו באו סופרים נוספים.
בעוד שעד לביטול האפרטהייד ב-1994 לא היה לזולו כל מעמד חוקי בציבוריות ובמינהל הדרום אפריקניים, הרי שבבנטוסטן של קוואזולו השפה שימשה בהיקף נרחב, ומאז תום האפרטהייד היא נהנית מפריחה. החל משנות ה-80 הטלוויזיה של דרום אפריקה מגישה תוכניות מגוונות בשפת זולו, כמו כן הרדיו בשפה זו נהנה מפופולריות ועיתונים שונים יוצאים לאור בזולו, אם כי בעיקר ביוהנסבורג ובנטאל.
השפה האנגלית (ובעקבותיה גם עברית) קלטה לתוכה מספר מילים מזולו, ובהן ממבה ואימפלה, ואנגלית דרום אפריקנית ספגה מילים רבות אחרות - בהן "אובונטו", שמשמעה חמלה, אנושיות - ושהושאלה על ידי יוצרי מערכת הפצת הלינוקס הפופולרית.
הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 1