לא בכל מקום התקבלה החוברת בביקורת; בקהילת טריאסטה שבאיטליה חזקו את ידיו של נפתלי הרץ ואף פתחו בית ספר ברוח דבריו. הוא שלח להם איגרת, שאחר כך פרסם אותה בשם "רב טוב לבית ישראל", ובה מיתן במקצת את דבריו, והבהיר שלא הייתה כוונתו שלימוד התורה יהיה טפל ללימוד החכמות החיצוניות. הוא קיבל מכתבים שבהם הסכמה לשיטתו גם מרבני קהילות נוספים באיטליה, אם כי היו חכמים באיטליה שהסתייגו משיטתו, כדוגמת ר' ישמעאל הכהן, רבה של מודנה. רב העיר ברלין, צבי הירש לוין, החל בהליכים לגירוש נפתלי הרץ מן העיר, ואולם מנדלסון פנה לשלטונות שהבטיחו את הגנתם. דוד פרידלנדר ומשכילים נוספים עוררו פרובוקציות כנגד הרבנים על רקע הפולמוס, נראה שלא ברצונו של נפתלי הרץ; פרידלנדר אף תרגם את "דברי שלום ואמת" לגרמנית. בנו של הרב לוין, שאול ברלין, שהיה בעצמו רב קהילה אבל גם משכיל בסתר, חיבר בעילום שם סאטירה לגלגנית על העולם הרבני בשם "כתב יושר", שנועדה להגן על "דברי שלום ואמת", אך נדפסה רק אחרי מותו של ברלין ב-1794. נפתלי הרץ מצדו כתב עוד שתי איגרות, "עין משפט" ו"רחובות", להשיב על טענותיו של ר' דוד טעביל, אבל באיגרת האחרונה הוא כבר מכיר בכך שהשינוי שקיווה לו לא התחולל: . הוא מצדו עזב את הפולמוס בין הרבנים והמשכילים ופנה לעסוק ביצירה ספרותית.
"שירי תפארת".
ב-1785 הוציא נפתלי הרץ לאור את "ספר המידות", העוסק במוסר ובחכמת הנפש, ובו מעט מתפיסות המוסר שהתעוררו באותן שנים באירופה. בזמן העבודה על הספר, ב-1783, מתה אשתו, ומאז ועד סוף חייו עבד על יצירתו הגדולה "שירי תפארת".
"שירי תפארת" הוא אפוס שירי על תקופת המקרא העוסק בדמותו של משה. יש בו שישה חלקים ושמונה-עשר שירים. החלק הראשון יצא לאור ב-1789, ארבעת החלקים הבאים יצאו ב-1802, והחלק האחרון יצא רק לאחר מותו, ב-1829. כנראה התעורר לחיבור היצירה בעקבות עיסוקו בספר שמות, וגם מתוך היצירות התנ"כיות שחיברו המשוררים הגרמנים באותה תקופה: המשורר הגרמני פרידריך גוטליב קלופשטוק פרסם בין השנים 1748–1773 את Messiade ("שירת המשיח"), פואמה גדולה על ישו, וכנגדה חיבר נפתלי הרץ את "שירי תפארת", שהם Moseide ("שירת משה"). השירים נכתבו – לראשונה מחוץ לשירת יהודי איטליה – במשקל הברתי, ומשקל זה שימש את משוררי ההשכלה הבאים עד תקופת התחייה.
מצד תוכנם משקפים השירים את גדולתו של משה, ומתארים גם את ההומניות שלו. הם עוסקים בקורותיו של משה ועם ישראל מהולדת משה עד מעמד הר סיני. יש בהם גם רעיונות פסיכולוגיים וגם רמיזות אקטואליות ובקשת גאולה רוחנית ומדינית ליהודים. נפתלי הרץ עצמו כתב שמטרתו בכתיבת השירים לא הייתה ליצור יצירה פיוטית חדשה, אלא לבאר את המקראות ו"לקרב הבריות לתורה בנעימת השיר". הוא ממשיך את דרכו השמרנית מבחינה דתית, וכמעט שאין בשירים עניינים שלא נזכרו במדרשי חז"ל או אצל הפרשנים. "שירי תפארת" עשו רושם גדול מיד עם צאתם, ותורגמו לצרפתית ולגרמנית.
נפתלי הרץ נותר כל חייו על התווך שבין עולם ההשכלה ועולם המסורת. בהופעתו החיצונית נראה כמשכיל אירופי בן הזמן, אולם מצד שני המשיך לשמור מצוות, וכשפנו אליו עורכי עיתון המשכילים "המאסף" שיכתוב אצלם, הסכים רק בתנאי שלא יתפרסמו בעיתון "שירי עגבים", לא יהיה עיסוק במיתולוגיה היוונית ולא ייכתבו דברי לגלוג וסאטירה על המסורת היהודית. בעת זקנתו הוצעה לו משרת רבנות בקהילה הפורטוגזית בלונדון (נפתלי הרץ רחש מאז ימיו באמסטרדם נטייה חיובית ליהדות הספרדית, ואף העדיף את ההגייה הספרדית של העברית), אך הוא סירב להצעה.
בברלין כתב עוד מספר שירים, בין השאר שירי הזדמנות לרגל אירועים בחיי הנסיכים והקיסרים האירופאיים בני הזמן, פרסם יצירות ב"המאסף" והשאיר עוד כמה ספרים בכתב יד. ב-1804 עבר לעיר המבורג, ושם עוד כתב ודרש דרשות בציבור. ב-28 בפברואר 1805 הלך לעולמו ונקבר בבית הקברות של הקהילה הספרדית באלטונה.
הערכת דמותו.
את הגישות השונות בין ההיסטוריונים על משמעותו של פולמוס "דברי שלום ואמת" סיכם ההיסטוריון משה סמט:
סמט עצמו נוטה להמעיט בעוצמתו של הפולמוס, ולדבריו, כעבור כמה שנים כבר התייחסו הרבנים לווייזל כאל אדם כשר כבתחילה, ואף שבחו אותו ואת ספריו.
בעולם האורתודוקסי ממשיכות שתי הגישות המנוגדות ביחס אל וייזל עד המאה ה-21: רבים מן הרבנים מתייחסים אליו כאל רשע ואוסרים על עיון בספריו. בשנות התשעים של המאה העשרים התפרסמה בכתב העת החסידי "קובץ בית אהרן וישראל" סדרת מאמרים על אודות רבנים שהפליגו בגנותו. חסידי ברסלב מחזיקים במסורת שלפיה כתב יד של גרסה אחרת של הספר "יין לבנון", ובו דברי כפירה מפורשים, הושלך לאש על ידי רבי נחמן מברסלב. הרב דוד טעביל מליסא, שהיה בין המסכימים לספרו "יין הלבנון", התבטא נגדו בחריפות ואמר שמלכתחילה הסכים רק בגלל הפצרת רבני קהילתו.
לעומת זאת, רבנים ומחברים רבים ציטטו מדבריו של נפתלי הרץ, ובהם למשל רבי ישראל ליפשיץ בעל "תפארת ישראל", הרש"ש, יעקב צבי מקלנבורג בעל הכתב והקבלה, הרש"ר הירש, המלבי"ם בכמה מקומות בפירושו וכן גם רבי דוד צבי הופמן. גם הראי"ה קוק ובנו הרצי"ה הזכירו את וייזל. תלמיד הראי"ה, הרב דוד כהן 'הנזיר' התייחס בשיעוריו למורכבות ביחס לוייזל ואף העיד מה ששמע אודותיו באופן אישי מרבו בעל 'חפץ חיים' ומרבו הראי"ה קוק. מהדורות חדשות של ספריו יצאו לאור בהוצאות תורניות במאה העשרים ובראשית המאה ה-21.
אצל המשכילים במאה ה-19 נחשב וייזל כאחד מאבות תנועת ההשכלה, ביחד עם מנדלסון. "שירי תפארת" שלו נפוצו בין אנשי תנועת ההשכלה באירופה בעשרות השנים הבאות, בין השאר בגלל תפיסות ההשכלה המשוקעות בהם, ונכתבו עליהם דברי שבח רבים. מנגד באה גם ביקורת על יבשותם ואורכם של השירים. את הערכת שירתו של נפתלי הרץ סיכם במאה העשרים ח"נ ביאליק:
אצל חוקרי הספרות העברית קיימות שתי גישות הדנות בשאלה מתי החלה הספרות העברית החדשה. גישה אחת רואה במחזות של רבי משה חיים לוצאטו את נקודת הפתיחה. לעומתה, מחשיבה הגישה השנייה (בין השאר יוסף קלוזנר וברוך קורצווייל) את רמח"ל כשריד אחרון לתקופת היצירה של המקובלים במאות ה-15–17, ולא כפתיחתה של התקופה הבאה. היוצר העברי הידוע הבא אחרי רמח"ל הוא משה מנדלסון, אבל יצירתו של מנדלסון ברובה הייתה בגרמנית, וכתיבתו העברית לא המשיכה אחריה מורשת של יצירה. לעומתו נפתלי הרץ כתב עברית בלבד, ו"שירי תפארת" שלו השפיעו על הספרות העברית עוד עשרות שנים אחרי מותו; רבים ממשוררי ההשכלה, ובהם שלום הכהן, מאיר הלוי לטריס, אד"ם הכהן ואפילו יל"ג ראו עצמם כיורשיו וכממשיכי דרכו. מטעמים אלו קבעו קלוזנר וקורצווייל שנפתלי הרץ הוא אשר פתח בחיבורו "דברי שלום ואמת" את עידן הספרות העברית החדשה.
הנצחתו.
על שמו של נפתלי הרץ וייזל נקרא רחוב בתל אביב.
כתב (פירושונים)
מזבח הזהב
לפי המתואר בתנ"ך, מִזְבַּח הַזָּהָב, הנקרא גם מזבח הקטורת וגם המזבח הפנימי (להבדילו מהמזבח שהיה מחוץ להיכל), היה אחד מכלי השרת במשכן ובבית המקדש. הוא היה מוצב בתוך ההיכל (אבל לא בתוך קודש הקודשים). מיקומו היה במרכז בין המנורה לבין שולחן לחם הפנים ומשוך מעט כלפי הפתח. על מזבח הזהב היו הכהנים מקטירים את הקטורת בכל יום פעמיים - בבוקר ובין הערביים.
תיאור המזבח.
תיאור המזבח מופיע בספר שמות (ל', א-י): המזבח נעשה מעצי שטים וצופה בזהב טהור. גובהו היה שתי אמות ושטחו אמה על אמה. היו לו טבעות בצדדיו שבהן היו מוטות שנועדו לנשיאתו (כאשר המשכן היה נייד), ובראשו היה זר עשוי זהב. כמו כן היו לו קרנות - מעין קוביות - בכל אחד מארבע פינותיו.
אופן השימוש.
מזבח הקטורת נועד להעלאת הקטורת בלבד, ודווקא לפי ההוראות שבספר שמות: אסור היה להעלות קטורת זרה על המזבח, כלומר קטורת שהוכנה לא על פי ההוראות הכתובות בתורה או קטורת שהוכנה לצורך עבודת אלילים. בנוסף אסור היה להעלות עליו קורבנות עולה, מנחה ונסכים. רק ביום הכיפורים היה הכהן הגדול מזה מדם קורבנות החטאת (פר החטאת ושעיר החטאת) על קרנות מזבח הקטורת.
על פי דברי חז"ל הזר בראש מזבח הזהב מרמז על מעלת הכהונה, בעוד הזר על ארון הברית מרמז על מעלת התורה, והזר בראש שולחן לחם הפנים מרמז על מעלת המלכות:
שימושים נוספים.
על מזבח הזהב היו נותנים מדמם של פר ושעיר של יום הכיפורים ומדמם של פרים הנשרפים ושעירים הנשרפים
יהודי החצר
יהודי החצר (בגרמנית: Hofjuden) הם יהודים ששימשו כחצרנים וסוכנים של חצרות שליטי מדינות אירופאיות שונות, בעיקר גרמניה. אחדים מהם הגיעו לעשירות מופלגת ונעשו מלוויהם, יועציהם ועושי-דברם בענייני-כספים של נסיכים ומלכים, שקירבום לחצרותיהם והעסיקו אותם לפעמים גם בתפקידים מינהליים ודיפלומטיים, לא-רשמיים וסודיים.
רקע.
אחרי מלחמת 30 השנים התחילו גם הישויות הפוליטיות השונות בגרמניה לעבור לצורת שלטון ריכוזית–אבסולוטית. לשם כך נזקקו השליטים הגרמנים לפקידים שיהיו נאמנים להם ולא למעמדות הקיימים.
ההנהגה העירונית הקיימת (הפטריציאט) שהייתה בעלת כוח פוליטי וכלכלי משל עצמה כחלק מהשיטה הפיאודלית, התנגדה להעברת סמכויות לידי הנסיכים ושאר שליטים ואף התנגדה לשיטות הכלכליות החדשות אותן ניסו הנסיכים להטמיע. כי כל סמכות שנטל לעצמו הנסיך נגרעה מהם.
שליטי הישויות בגרמניה מצאו ביהודים בני ברית שיהיו מוכנים לעשות כרצונם, כי ליהודים לא הייתה נאמנות למערכת הפיאודלית הקיימת שלא קלטה אותם לתוכה, וכן היו היהודים בעלי השכלה (לפחות ידיעת קרוא וכתוב), בעלי ניסיון מסחרי-כלכלי ובעלי קשרים עם קהילות אחרות, קשרים שעזרו להם לספק לנסיכים את צורכיהם הצבאיים.