כוח התגבורת הבריטי, שהוזעק לעזרת המחנה הצבאי המותקף, הגיע לחולון לאחר שכל לוחמי לח"י עזבו את המקום. הבריטים המתוסכלים כינסו את חיילי המחנה והסיתו אותם כנגד תושבי חולון בטענה שהם זוממים להרוג אותם. המון חיילים כועסים פרצו מן המחנה הצבאי, השתוללו ברחובות חולון, רצחו שלושה מתושבי העיר, ירו לעבר מבנים והולכי רגל, וגרמו נזק לרכוש. השתוללות החיילים נמשכה גם במהלך הימים שלאחר ההתקפה על המחנה הצבאי, תוך שהם רוגמים באבנים את העוברים ברחובות, פורצים לבתים, וגוזלים כסף מתושבי הרחובות שסביב המחנה.
בהודעה הרשמית שפרסמו הבריטים הם ניסו לטעון כי החיילים האפריקאים ניהלו מרדף אחרי הלוחמים שתקפו את המחנה הצבאי, וכי הפגיעות המצערות בתושבי חולון נעשו תוך כדי הפעילות הצבאית. כצעד להרגעת המצב הם לקחו מן החיילים האפריקאים את נשקם וריתקו אותם למחנה הצבאי.
ד"ר חיים קוגל, ראש המועצה המקומית חולון, נפגש עם מפקדים בצבא הבריטי ודרש את פירוק המחנה הצבאי והעברת החיילים אל מחוץ ליישוב היהודי. הבריטים ניסו להרגיע את המצב, והחליפו את החיילים מגדוד "הקלעים האפריקאים" שהשתוללו ברחובות חולון בחיילים אחרים מאותה יחידה, אולם המחנה הצבאי נותר על מקומו למרות מחאת תושבי חולון ולמרות המשך התקריות בין התושבים וחיילי הצבא הבריטי.
פינוי המחנה הצבאי.
בחודש אוגוסט 1946, לאחר שהצבא הבריטי פינה את המבנה של הוצאת אמנות, הוחלט להקים בו בית מלון לשיכון חיילים משוחררים חסרי דיור.
לאחר הקמת מדינת ישראל.
בית אמנות, שעמד נטוש מאז הפסיק לשמש כמלון לחיילים משוחררים, נוצל בשנת 1951 ליעוד חדש בעקבות מזג האוויר הסוער של חורף אותה שנה. שיטפונות גדולים הרסו את מעברת חולון, והותירו את העולים החדשים חסרי קורת גג. חיילי צבא הגנה לישראל גויסו לסייע לאוכלוסיית העולים החדשים, ולאתר עבורם מקומות מגורים חלופיים. ביוזמת הצבא הוחלט לשכן באחד מאגפי המבנה הגדול והנטוש ששימש של בית אמנות לשעבר קבוצה של תשע משפחות, שכללה כשישים איש. משפחות העולים שהתאימו את חדרי המבנה לצורכיהם סירבו לעזוב אותו ולחזור למעברה בתום עונת הגשמים, ודרשו שימצא עבורם פתרון של קבע.
"המשביר המרכזי", שהמבנה היה בבעלותו, תכנן להפוך אותו למחסן אספקה עבור תושבי המעברות בחולון, ופנה למשטרת ישראל בתביעה לפנות את הדיירים. בתחילת חודש פברואר 1952 נעצרו שלושה מבין השוהים במבנה ונלקחו למעצר, אולם למרות זאת עמדו העולים בסירובם לחזור למעברה ודרשו להעבירם לשיכון.
זמן קצר לאחר מכן נרכש המבנה על ידי ממשלת ישראל, והוקצה לשימושו של משרד העבודה. בחלקו המזרחי של המבנה הוקמה מחלקה לחינוך מקצועי שכללה כ-60 חניכים ומדריכים, ואנשי משרד העבודה ניסו לפנות מן המבנה את שישים העולים החדשים שהתגוררו בחלקו המערבי. העולים עמדו בסירובם לעזוב את המקום, ורק לאחר מספר שנים בהן נידון העניין בערכאות משפטיות שונות, הוענקו לעולים דירות שיכון והם הסכימו לעזוב את הבניין.
בשנת 1957 עבר המבנה לרשות חברת המשקם, אשר פתחה במקום מפעל מוגן שהעסיק עובדים קשישים ומוגבלים.
שיפוץ המבנה בשנות ה-2000.
במחצית העשור השני של שנות ה-2000 נמכר המבנה ליזם פרטי, אשר הרס את חלקו המזרחי של המבנה והקים במקומו דירות מגורים. חלקו המערבי של המבנה, שם שכנו מחסן הנשק ומגורי הקצינים הבריטים, ובו בוצעה התקפת לח"י בשנת 1946, שופץ ושוחזר למראהו המקורי.
בית אהרון גלעדי
בית אהרון גלעדי הוא המבנה בשיכון ותיקים בחולון, בו התגורר הצייר אהרון גלעדי מאז שנת 1955 ועד פטירתו בשנת 1993, מייצג במראהו את אופיו הצנוע של הצייר אשר העדיף להתגורר בסביבה של אנשים עובדים ממעמד הפועלים. אהרון גלעדי הטביע את חותמו בחזית דירת השיכון הקטנה, ועיטר אותה ביצירת אמנות מעשה ידיו.
בתי שיכון ותיקים בחולון.
שיכון ותיקים שוכן מדרום לשכונות הראשונות של העיר חולון, באזור שהחל להיבנות בתקופה שלאחר מלחמת העצמאות. בחלקה המערבי השכונה גובלת עם רחוב אילת ובמזרח עם רחוב אהרונוביץ', בצפון עם רחוב הופיין ובדרום עם רחוב ג'סי כהן. בתי השכונה הוקמו על ידי חברת הבניין ההסתדרותית שיכון עובדים, במטרה לספק פתרונות דיור לוותיקי ההסתדרות אשר עלו לארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי וטרם מצאו דיור הולם.
בדומה למפעלי הבנייה האחרים של חברת "שיכון עובדים", "שיכון העולים" ו-"השיכון העממי", גם הדירות שהוקמו במסגרת "שיכון ותיקים" היו דירות קטנות וצנועות, שנבנו בסטנדרט בנייה נמוך ונמכרו במחירים נוחים ובתנאי אשראי נדיבים. כדי לזכות ולהתגורר באחת הדירות נדרשו הקונים הפוטנציאלים להיות בעלי "פנקס אדום" של ההסתדרות, להשתתף בהגרלה שנערכה בין הזכאים לדיור, ולהמתין בתור לסיום הבנייה של השיכון בו זכו.
אהרון גלעדי.
אהרון גלעדי נולד ברוסיה בשנת 1907, ובין השנים 1923–1926 למד ציור באוניברסיטה של לנינגרד. עקב פעילותו הציונית הוא נאסר ונשלח לגלות בסיביר, שם היה תקופה של שלוש שנים. בשנת 1929 עלה אהרון גלעדי לארץ ישראל ונקלט בקיבוץ כנרת עם הגרעין בו היה חבר. בשנת 1932 נמנה עם מקימי קיבוץ אפיקים, שם פגש בשנת 1934 את דבורה סטיפלמן ונשא אותה לאישה. אהרון גלעדי עבד בקיבוץ כטייח, ונאלץ להיאבק על מנת שיתנו לו לעסוק גם בציור. על רקע מאבקים אלו החליט גלעדי לעזוב בשנת 1947 את הקיבוץ.
משפחת גלעדי עברה לגור בכפר סבא, ומשם לשכונת קריית שלום בתל אביב. בשנת 1955 עברה המשפחה להתגורר בשיכון ותיקים בחולון.
משך מספר שנים המשיך אהרון גלעדי לעבוד לפרנסתו כטייח, ולאחר מכן כמדריך עולים חדשים לעבודה בטיח מטעם חברת "סולל בונה". לאורך כל התקופה המשיך לעסוק גם בציור: "כל הזמן ציירתי, למדתי ולימדתי ציור, עד שבאו סוחרים וגלריות והתחלתי להתפרנס רק מהציור".
פעילותו של אהרון גלעדי בחולון.
בית המגורים הקטן בחולון שימש את אהרון גלעדי גם כסדנה בה המשיך לצייר וליצור. על גג הבית היה "אולם קטן דחוס במאות ציורי שמן כהים, בתמונות שהן צירופים של מחזור תמונות, ואקוורלים בהירים שובי עין. הציורים מתארים משפחות ופועלים ובתים וחצרות וחמורים".
ציורי משפחות היוו את סימן ההיכר של יצירתו, ואהרון גלעדי הסביר זאת ברקע של המשפחה הגדולה בה גדל ואליה התגעגע. "לסבא ולסבתא היו 18 ילדים, היינו 68 נכדים ונינים כשעזבנו את רוסיה, ובתמונות אני תמיד חוזר לתקופה ההיא. עד גיל 14 גרנו בבית הגדול של סבא, חמש משפחות עם כל הילדים. לכן, כשאני פוגש בן אדם אני שואל אותו על המשפחה שלו ומאיפה הם באו".
לדבורה ואהרון גלעדי היו שבעה נכדים ושני בנים אשר התגוררו בשכונה. "ליפעת, הנכדה הבכורה, המגלה כשרון לגרפיקה, משמש ביתם של סבא וסבתא גם עיר מקלט והיא זכתה לחדר משלה בביתם".
בנוסף לעבודתו כאמן יוצר נרתם אהרון גלעדי בתחילת שנות ה-90 לסייע לעיריית חולון בקליטת העולים החדשים שהגיעו ממדינות ברית המועצות לשעבר. "ראש העיר חולון ביקש ממני לבקר אותם, להמליץ, לעזור. את מבינה? בא בנאדם שמדבר רק רוסית ומרגיש כמו דג על היבשה, לי יש השפה והקשרים, אז נותנים לו את מספר הטלפון שלי ואני עוזר".
על מעקה מרפסת הבית בו התגורר (רחוב הי"ד מספר 19) יצר אהרון גלעדי בטיח יצירת אמנות בסגנון האופייני לו. יצירה דומה ביצע גלעדי גם על מעקה מרפסת הבית של השכן שמעבר לכביש (רחוב הי"ד מספר 18).
בנוסף, יצר אהרון גלעדי עבור עיריית חולון ציור קיר גדול בשם "יוסף ואחיו" על חזית בית הספר "שלום עליכם" שבצפון העיר.
זאב גלמור
זאב (וילי) גלמור (גוטליב) (נפטר ב-23 באוקטובר 2018) היה הממונה על ההגבלים העסקיים בין השנים 1978–1992.
בטרם מינויו של גלמור לתפקיד הממונה על ההגבלים העסקיים, שימש כפקיד במשרד התעשייה והמסחר.
בזמן כהונתו של גלמור, הרשות להגבלים עסקיים היוותה אגף במשרד המסחר והתעשייה. במהלך כהונתו גובש חוק ההגבלים העסקיים, התשמ"ח-1988, שהחליף את חוק ההגבלים העסקיים, התשי"ט-1959, וכלל תיקונים ושינויים לפי המלצות של ועדות ציבוריות ולפי ניסיון הפעלת החוק במשך השנים. בין השאר פעל גלמור בתחומים הבאים:
לדברי העיתונאי הדר חורש, גלמור "נחשב לממונה פסיבי, שעסק בעיקר באישור או בפסילה של מיזוגים ורכישות ונחשב למכשול עביר למדי בפני אנשי עסקים, שחיברו חברות והשתלטו על נתחים גדולים מהשווקים שבהם פעלו".
פתן אלמוגים מזרחי
מייקל קרמר
מייקל קרמר (באנגלית: Michael Kremer; נולד ב-12 בנובמבר 1964) הוא כלכלן יהודי אמריקאי, פרופסור לכלכלה באוניברסיטת הרווארד. אחד משלושת זוכי פרס נובל לכלכלה לשנת 2019.
קורות חיים.
קרמר נולד ב-1964, בניו יורק, לזוג יהודי אמריקאי. אביו, יוג'ין קרמר היה בנם של מהגרים יהודים מאוסטריה ופולין. אמו, שרה ליליאן (לבית קימל) קרמר, בתם של מהגרים יהודים מפולין. האם הייתה פרופסור לספרות אנגלית, שהתמחתה בספרות השואה וספרות יהודית אמריקאית.
קרמר למד וב-1985 סיים תואר ראשון (BA) במדעי החברה באוניברסיטת הארווארד וב-1992 סיים את הדוקטורט בכלכלה. עשה את לימודי הפוסט דוקטורט שלו במשך שנה ב-MIT ולאחר מכן המשיך ללמד באוניברסיטה זו במשך שש שנים עד 1999, עת עבר להארווארד, בה הוא מלמד מאז. פרופסור לכלכלה מאז 1998, תחילה ב-MIT ואחר כך בהרווארד. חבר ב.
נשוי לרייצ'ל גלנרסטר , הכלכלנית הראשית של המשרד לפיתוח בינלאומי בממשלת בריטניה.
פרס נובל.
מחקריו של פרופסור קרמר נסבו על הדרך להפחתת העוני והיו ייחודיים בשל ביצועם בדרך מדעית טהורה, כולל ניסויים בשטח עם קבוצות בקרה ועל כך הוא גם זכה בפרס נובל.
אותות אזהרה
עכסן טיגרי
עכסן טיגרי (שם מדעי: Crotalus tigris) הוא מין של נחש ארסי מהסוג עכסן החי בדרום-מערב ארצות הברית, ובצפון-מערב מקסיקו.