קומיקס, בייחוד סדרות הפשע/אימה שחברת EC Comics הייתה החלוצה ביצירתם, כללו לא מעט ציורים מבעיתים. ורתהם נהג להציג ציורים אלו שוב ושוב; כשהוא מצביע על מה שלדעתו היה חזרה על נושאים מבעיתים חולניים כדוגמת "עקירת עיניים" כפי שאויר, וכל הנראה גם נכתב, על ידי ג'ק קול (Jack Cole), היוצר של הקומיקס איש הפלסטיק, בסיפור "רצח, מורפיום ואני" בקומיקס "פשעים אמיתיים" של המו"ל Magazine Village במאי 1947. בסיפור חולמת מרי קנדי, סוחרת הסמים וגיבורת הסיפור, שהיא כמעט ונדקרת בעינה על ידי מסומם באמצעות מחט מזרק. רבות מההשערות של ורתהם על כך שבקומיקס יש מוטיבים חבויים של מיניות (למשל, שעירום נשי מוחבא בציורים של שרירים או בקליפת עצים או שבאטמן ורובין הם בני זוג הומוסקסואלים) נתקלו בלגלוג בתעשיית הקומיקס. לעומת זאת, הטענה של ורתהם כי בסיפורי וונדר וומן יש רמזים ברורים לשימוש בכבילה, אחד הסממנים של משחקי תפקידים מיניים המכונים BDSM, דווקא זכתה לאישוש מיוצר הסדרה, ויליאם מולטון מרסטון (William Moulton Marston), שהודה בכך. עם זאת, ורתהם גם טען כי כוחה של וונדר וומן ועצמאותה מעידים על היותה לסבית.
טענה נוספת של ורתהם בספר: "הכרתי מבוגרים רבים שבמשך כל חייהם העריכו כמה מהספרים שקראו בילדותם. מעולם לא נתקלתי במבוגר, או במתבגר שחדל לקרוא ספרי קומיקס, שיחשוב לשמור על אחד מ"ספרים" אלו מסיבה סנטימנטלית או אחרת" נראית אירונית משהו בהתחשב בפנדום המאורגן של ספרי הקומיקס שצמח אחר כך בין המבוגרים שקראו אותם בילדותם, בתקופת תור הזהב של הקומיקס.
עובדה שנוטים לעיתים קרובות לשכוח בדיונים על הספר "פיתוי התמימים" הוא הניתוח שערך ורתהם למודעות הפרסומת שהופיעו בספרי הקומיקס של שנות ה-50 ולהקשר המסחרי בו יצאו לאור ספרי הקומיקס. ורתהם התנגד לא רק לאלימות בסיפורים אלא גם לעובדה שלצד ציורי הקומיקס התפרסמו גם רובי אוויר וסכינים. עובדה נוספת שכמעט ואינה מוזכרת בתקצירים ובסקירות של "פיתוי התמימים" הן הטענות של ורתהם שעל בעלי חנויות הספרים והעיתונים שלא רצו למכור חוברות או ספרים מסוימים, דוגמת סיפורי אימה, בשל תוכנם, הופעלו איומים על ידי המפיצים. לטענת ורתהם, אמרו המפיצים למוכרי העיתונים שאם לא ימכרו את ספרי הקומיקס השנויים במחלוקת, לא יותר להם למכור אף אחד מסוגי העיתונים והמגזינים האחרים.
הרעש שעורר הספר לצד המוניטין הקודם של ורתהם כעד מומחה, הוביל להזמנתו להופיע לפני תת-ועדת הסנאט לעבריינות נוער, שהיושב ראש שלה, הסנאטור אסטס קפאובר (Estes Kefauver) מטנסי, עשה שם לעצמו כלוחם בפשע. בעדותו המפורטת לפני הוועדה חזר ורתהם על הטענות שהופיעו בספרו והצביע על הקומיקס כגורם מרכזי לעבריינות נוער. בספרו "פרדריק ורתהם וביקורת תרבות ההמונים" (Fredric Wertham and the critique of mass culture) ציין ד"ר בארט ביטי (Bart Beaty) מהפקולטה לתקשורת תרבות של אוניברסיטת קלגרי בקלגרי שבקנדה כי "ורתהם חזר על הקריאה ... לחקיקה לאומית המבוססת על אידיאל בריאות הציבור שתאסור על הפצה והצגה בפומבי של ספרי קומיקס לילדים מתחת לגיל חמש עשרה." התשאול שערכה הוועדה לעד הבא, ויליאם גיינס (William Gaines), המוציא לאור של EC Comics, התמקד בסצינות האלימות מהסוג שוורתהם תקף. למרות שהדו"ח הסופי של הוועדה לא האשים את הקומיקס בעידוד לפשע, הוא המליץ שתעשיית הקומיקס תעדן מיוזמתה את התכנים המופיעים בספרים. ייתכן שהמוציאים לאור ראו בכך איום מוסווה לצנזורה בפוטנציה משום שבתגובה הם הקימו את רשות קוד הקומיקס שנועדה לפקח על התוכן המודפס. הקוד אסר לא רק על ציורים של אלימות אלא גם על שימוש במילים וברעיונות מסוימים (כדוגמת "טרור" ו"זומבים") והורה כי בסיפורים יבואו הפושעים על עונשם תמיד. הוראות אלו גרמו להפסקת מרבית סדרות הקומיקס הדומות לאלו שהוציאה EC Comics והשאירו רק חלק מסורס מסדרות גיבורי העל כסוגה העיקרית שנותרה. ורתהם טען שקוד הקומיקס איננו מספיק בעוד שעבור הרוב בתעשיית הקומיקס היה הקוד דרקוני מדי.
קריירה מאוחרת.
דעותיו של ורתהם על תקשורת ההמונים האפילו על דעותיו בתחום נרחב יותר - חששותיו מאלימות ודאגתו להגן על ילדים מנזקים פסיכולוגיים. בכתביו בנושא ההשפעות שיש להפרדה הגזעית השתמשו כעדות בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך - פסק דין תקדימי של בית המשפט העליון של ארצות הברית אשר קבע דה יורה כי הפרדה על רקע גזעי בחינוך הציבורי בארצות הברית היא בלתי חוקתית. חלקים מספרו "אות קין" ("A Sign for Cain") משנת 1966 עסקו במעורבותם של רופאים בשואה.
ביטי גילה כי ב-1959 ניסה ורתהם לפרסם ספר המשך לספר "פיתוי התמימים" שעסק בהשפעות של טלוויזיה על ילדים שעתיד היה להיקרא "המלחמה נגד הילדים". למרבה תסכולו של ורתהם אף מוציא לאור לא הסכים להדפיס את ספרו.
ורתהם הכחיש תמיד שהוא תומך בצנזורה או שהוא מתנגד עקרונית לספרי קומיקס, וב-1970 התמקדה תשומת לבו בהשפעות החיוביות של תת-תרבות הפנדום של הקומיקס. בספרו האחרון, "העולם של הפנזינים" (1974), הוא הגיע למסקנה שהפנזינים הם "תרגיל בריא ומועיל של דחפים יצירתיים". ספרו זה הוביל להזמנתו להרצות בפני כנס אמנות הקומיקס בניו יורק. מכיוון שוורתהם היה עדיין ידוע לשמצה בקרב חובבי הקומיקס הוא נתקל בחשדנות ובהפרעות מכוונות לנאומו, ומאז חדל לכתוב על קומיקס.
לפני שפרש לגמלאות כיהן כפרופסור לפסיכיאטריה באוניברסיטת ניו יורק, ועבד כפסיכיאטר בכיר במחלקת בית החולים של עיריית ניו יורק, וכפסיכיאטר וכמנהל של מרפאת בריאות הנפש במרכז בית החולים בלוויו (Bellevue Hospital Center).
פרדריק ורתהם מת ב-18 בנובמבר 1981 בגיל 86 בבית אליו עבר עם פרישתו לגמלאות בקמפטון (Kempton) פנסילבניה.
מורשתו.
כתביו (כולל כתב היד לספר שלא הודפס "המלחמה נגד ילדים") נתרמו לספריית הקונגרס ונשמרים באגף כתבי היד. הכתבים שוחררו לעיון חוקרים ב-20 במאי 2010. כמו כן הוכן רישום של כתביו המדגים את הרב גוניות של התחומים בהם התעניין.
קרלו זיגיסמונדו קאפצ'ה
מונט ביין דייוויס
מונט ביין דייוויס (Monnett Bain Davis; 13 באוגוסט 1893 - 26 בדצמבר 1953) היה דיפלומט אמריקאי. בתפקידו האחרון כיהן כשגריר ארצות הברית בישראל.
ביוגרפיה.
הוא נולד בגרינקאסל, אינדיאנה ונקרא על שם סבתו מצד אימו. במהלך מלחמת העולם הראשונה שרת בחיל המשלוח האמריקאי לאירופה. לאחר שחרורו התקבל לשירות החוץ האמריקאי ונשלח במסגרת תפקידו למספר רב של שגרירויות בעולם. הוא החל את שרותו כקונסול בפורט אליזבת בדרום אפריקה, והיה בתפקידים שונים בסטוקהולם, שאנגחאי, סינגפור, ובואנוס איירס. לאחר שמילא תפקיד מינהלי במשך שנים אחדות במזכירות המדינה בוושינגטון די. סי., נשלח להיות ציר בדנמרק ואחר כך כשגריר בפנמה (1948–1951).
בזכות יכולתו בניהול משא ומתן נבחר לתפקיד שגריר ארצות הברית בישראל. הוא החל את תפקידו בישראל בחודש ינואר 1951. השגריר דייוויס מת בשנתו בשגרירות ארצות הברית בתל אביב ב-26 בדצמבר 1953. גופתו הוטסה לארצות הברית והוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
רוי קוהן
רוי קון
חצי שיעור
בהלכה, חצי שיעור היא אכילת מאכל האסור לאכילה בכמות הפחותה מהשיעור הדרוש לחיוב, לדוגמה אכילה של פחות מכזית חזיר. ישנה מחלוקת אמוראים האם ישנו איסור מהתורה בדבר זה, אך מוסכם כי אין בחצי שיעור כדי להתחייב בעונש על האיסור.
מחלוקת רבי יוחנן וריש לקיש.
במסכת יומא נחלקו ראשוני האמוראים בדין חצי שיעור, בנוגע ליום הכיפורים. התורה מחייבת את האוכל ביום הכיפורים בשיעור של ככותבת (תמר) בכרת, מכיוון שאכילה בשיעור כזה נחשבת לאכילה המיישבת את דעת האדם במקצת, ומפירה את עינוי הגוף. ונחלקו בשאלה האם אדם שאכל פחות משיעור כזה, עבר על איסור מהתורה.
דעתו של רבי יוחנן היא שאכילה בחצי שיעור ככותבת אסורה מהתורה, הוא מנמק זאת או בכך ש:, כלומר, מכיוון שאכילה בשיעור כזו ראויה להצטרף עם שיעור אכילה דומה, נמצא שמדובר במעשה איסור. לדעת ריש לקיש חצי שיעור מותר מן התורה, היות ש:, כלומר מכיוון שלמעשה בחצי השיעור אין את ההיבט המעשי של כל השיעור, אין בכך כל איסור מהתורה.
רבי יוסף רוזין מציג בספרו "צפנת פענח" שתי אפשרויות לפירוש שיטתו של רבי יוחנן האוסר חצי שיעור: האחת היא שמדובר בסימן, כלומר מכיוון שחצי שיעור זה עלול להצטרף עם חצי שיעור אחר, סימן הדבר שחצי שיעור זה הוא מעשה איסור, שכן שני החצאים כאחד מהווים איסור מהתורה, ומכאן שגם חצי ממנו הוא מקצת מהאיסור, או שמדובר בסיבה כלומר מכיוון שהחצי שיעור עלול להצטרף עם חצי אחר, אסור לאכול גם את החצי הראשון.
יוצאים מהכלל.
לא בכל איסור יש את איסור חצי שיעור, ויש מהאחרונים המחלקים בין סוגי האיסורים.
דוגמה כזו, היא מלאכת כותב, שהיא כתיבת שתי אותיות בשבת. לפי שיטתו של רבי מרדכי בנט במלאכה זו, כמו גם במלאכות אורג, עושה שתי בתי נירין, שם המלאכה הוא רק כאשר האדם עושה את המלאכה בשלימותה; ולכן גם לפי הדעה שחצי שיעור אסור מהתורה, העושה מלאכות אלו בחצי משיעורם אינו חייב. רבי נתן גשטטנר מסביר, כי השיעור אינו במהות שם כותב, אלא במלאכת כותב, כלומר אף על פי שכתיבה נחשבת לכתיבה גם באות אחת, מלאכת כתיבה היא רק על ידי פעולה מסוימת המבוצעת על ידי הכתיבה, ומכיוון שבמשכן התבצעה המלאכה רק על ידי כתיבת שתי אותיות, ולאות אחת לא הייתה כל חשיבות ללא שהתאימה את עצמה לאות השנייה, לכן אין כתיבת אות אחת נחשבת מלאכה כלל. לעומת זאת, רבי אברהם מסוכטושוב (אבני נזר) חלוק בנושא, וסבור שגם במלאכת כתיבה יש איסור על חצי שיעור, כמו כל חצי שיעור שאסור מהתורה.