הסמוראי השתמש בדרך-כלל בחלק קטן מהשם שלו. שמו הפרטי של הסמוראי, אותו קיבל במהלך טקס הבגרות בגיל 14, בדרך-כלל הורכב מקנג'י אחד משם אביו או סבו וקנג'י אחד חדש, אשר נבחר לפעמים בצורה שרירותית, ובמקרים מסוימים הוענק על ידי סמוראי בדרגה גבוהה יותר, כגון הדאימיו או השוגון. לפעמים שינה הסמוראי את הקנג'י בשמו בהתאם לדאימיו אותו שירת. מלבד שמו הפרטי ושם הקלאן, כלל השם של סמוראי את השמות הבאים:
השכלה.
הסמוראים היו מעמד משכיל, עם הערכה גדולה לידע, ולכן אחוז יודעי קרוא וכתוב בין הסמוראים היה גבוה מאוד. עם זאת, גם בשכבות האחרות של האוכלוסייה היו אחוזי אוריינות גבוהים יחסית. הנזיר פרנסיסקו חאווייר, אשר הגיע ליפן באמצע המאה ה-16, מציין את הנאורות של האוכלוסייה היפנית ומתאר את מערכת החינוך המקומית: לפי כתביו, הסמוראים שלחו את ילדיהם למנזרים בודהיסטים בגיל 8, ושם הם התלמדו עד גיל 19–20. יותר מאוחר, בתקופת אדו (1603–1868), הממשל פעל אקטיבית להחדרת השכלה בכל שכבות האוכלוסייה, ולקראת סוף התקופה עמד שיעור האוריינות ביפן על 40%, מספר שהשתווה לזה של מדינות מערביות רבות.
נישואין ומעמד האישה.
הסמוראי היה אמור לשאת לאשה בת מעמדו או בעלת מעמד גבוה יותר. בעוד שכלל זה היה עבור סמוראים בכירים, לסמוראים הזוטרים הותר לשאת גם נשים פשוטות. הכלה הביאה איתה נדוניה, אשר שימשה להתחלת חיים חדשים: לעיתים, סמוראי שהיה חייב כסף לסוחר עשיר התחתן עם בתו כדי למחוק את חובותיו. הסוחרים, מצידם, השתמשו בנישואים כאלה כדי לקדם את מעמדם בחברה.
אשתו של סמוראי, אוֹקוּסָאן (מילולית: "זאת שנשארת בבית"), דאגה לילדים וניהלה את משק ביתו של הסמוראי בזמן שהוא יצא למלחמות, והייתה אמורה גם להגן עליו במקרה הצורך. לכן מרבית הנשים הסמוראיות למדו להשתמש בנגינאטה ובפגיון. החוקים הקונפוציאניים הורו לאישה להיות כנועה לבעלה. אי לכך, מעמד האישה בחברה תמיד היה נמוך בהרבה מזה של הגבר, וכמו כן נאסר עליהן להשתתף בפוליטיקה. למרות זאת, היו נשים בהיסטוריה של יפן אשר צברו כוח ושלטו דרך בעליהן או במקומם. כך אשתו של השוגון אשיקאגה יושימאסו שלטה בפועל במקומו, כאשר זה איבד עניין בפוליטיקה, ופילגשו של טויוטומי הידיושי עמדה בפועל בראש משפחת הידיושי לאחר מותו.
הסמוראי היה יכול גם להחזיק פילגש, אך הרקע שלה נבדק בקפידה על ידי סמוראי בדרגה גבוהה יותר. אם לפילגש היה נולד בן, הוא היה יכול להיות סמוראי.
ביכולת הסמוראי היה להתגרש מאשתו מסיבות שונות, אך גירושים היו אירוע נדיר. הסמוראים נמנעו מגירושים כדי לשמור על כבודם, אבן הפינה של בושידו. בנוסף, בעת הגירושים היה הסמוראי חייב להחזיר את הנדוניה. אשת סמוראי שבעלה התגרש ממנה יכלה לבצע גִ'יגָאי, ספוקו של נשים, כדי לשמור על כבודה.
שודו.
שוּדוֹ (衆道) זוהי מסורת של קשרי אהבה בין סמוראי מנוסה לבין סמוראי צעיר, בדומה לפדרסטיה ביוון העתיקה. בצורה כזאת הועברה המסורת הסמוראית מדור לדור, ולשודו מקום חשוב ומרכזי בתרבות הסמוראים. כתבי בושידו מסוימים, כגון "חגאקורה" של מינאמוטו צונטומו, מפרטים בדיוק את האופן הנכון של ניהול הקשר. הכתבים האלה מפארים את אהבת שודו, אשר לטענתם היא מלמדת את הסמוראי הצעיר ליושר, נאמנות וחוש אסתטי. המאהבים היו נאמנים מאוד אחד לשני, ומחזות על חיי הסמוראים עוסקים לא פעם במחלוקת של הסמוראי בין הנאמנות לדאימיו לנאמנות למאהב.
נשק ושריון.
נשק.
הנשק המזוהה עם הסמוראים הוא חרב הקטאנה. לפי כתבי בושידו החרב היא נפשו של הסמוראי. אמנם הסמוראים לא השתמשו בחרב מראשית ימיהם: רק לאחר המצאת הטכנולוגיה לייצור חרבות משכבות של פלדה רכה וקשיחה במאה ה-14 הסמוראים התחילו להשתמש בקרבות בטאצ'י, חרב ארוכה ומעוקלת במקצת מקטאנה. הקטאנה עצמה השתרשה כנשק סמוראים רק בתקופת אדו.
כבר בגיל חמש קיבל ילד של סמוראי חיקוי של חרב אותה היה נושא על החגורה. בעת טקס הבגרות, ביחד עם קבלת השם שלו, הנער היה מקבל את הנשק האמיתי: צמד של קטאנה וואקיזאשי, המכונה ביפנית דאישו (大小, מילולית "גדול וקטן"). הוואקיזאישי היה נשקו הפרטי של הסמוראי, אותו אף פעם לא הורידו מהחגורה. אפילו כשהסמוראי התבקש להוריד את הנשק שלו בכניסה לבית, הוא היה רשאי להשאיר את הווקיזאשי על החגורה. לעיתים במקום וקיזאשי הדאישו היה כולל טאנטו, פגיון קצר. הווקיזאשי או הטאנטו שימשו לביצוע ספוקו.
מראשית ההיסטוריה שלהם הסמוראים הצטיינו בשימוש ביומי, קשת יפנית גבוהה ואסימטרית העשויה במבוק או עץ. הנשק הזה המשיך ללוות את הסמוראים לאורך ההיסטוריה, גם לאחר הופעת נשק חם ביפן באמצע המאה ה-16. במאה ה-15, סמוראים רבים התחילו להשתמש ביארי, חנית ארוכה אשר הייתה נשק יעיל גם לחייל רגלי וגם ללוחם רכוב.
למרות השימוש הרחב שנעשה ביפן ברובי ארקבוז בתקופת אזוצ'י-מומויאמה, הנשק לא הפך נפוץ בקרב הסמוראים. סמוראים רבים ראו את השימוש בנשק חם כפגיעה בכבודם, ובזמן שלטון שוגונות טוקוגאווה אף נחקקו הגבלות ואיסורים על שימוש בנשק חם. בהשפעת החוקים האלה, ייצור ושימוש בנשק חם ביפן פחתו בהדרגה.
בנוסף לנשק המסורתי שהיה נחוץ לסמוראים בשדה הקרב, הסמוראים השתמשו בכלי נשק לא קטלניים, וגם בחפצים שונים שלא נועדו ללחימה. מיאמוטו מוסאשי טען כי הלוחם צריך לנצח בקרב עם כל נשק, וניצח את הקרב המפורסם ביותר שלו בעזרת בוקן, מקל עץ דמוי חרב, אותו הכין ממשוט בדרכו לדו-קרב. השימוש בנשק לא קטלני הפך לנפוץ במיוחד בתקופת אדו, כאשר לא היו מלחמות חיצוניות או פנימיות, התפשטה התפיסה של סמוראי כלוחם המעניק חיים במקום לקחת אותם, והסמוראי שאף להביס את יריבו מבלי להרוג אותו. בנוסף, הסכסוכים בין הסמוראים פרצו לעיתים בתוך הבית, כאשר הסמוראים היו משאירים את חרבם בחוץ. לכן הסמוראים השתמשו בחפצים תמימים לחלוטין שנשאו איתם לכל מקום, והפכו אותם לנשק. לדוגמה, הסמוראים היו מחליפים את המניפה, פריט מסורתי שכל סמוראי היה נושא מאחורי החגורה, במניפה עם שלד מתכתי, או בגוש מתכתי המעוצב להיראות כמו מניפה סגורה. לשם לחימה עם נשק כזה פותחה אף אמנות לחימה מיוחדת, טסן-ג'וטסו. מבין הכלים האחרים שהסמוראים נהגו להשתמש בהם להגנה ולהתקפה היה ג'יטה, (מקל עם וו שנועד לתפוס את נשק היריב), מנריקיגוסרי (שרשרת עם משקולות), וידוע אף על שימוש בחליל במבוק ארוך בתור נשק. הנשים ממשפחות סמוראים התאמנו בשימוש בסיכות באורך כ-15 סנטימטר, אשר שימשו לסידור שיער אך במקרה הצורך היה ניתן להרוג איתן את מי שסיכן את חייה או את כבודה של האישה.
שריון.
השריון של הסמוראים השתנה בהתאם לתקופה: השריון היפני הראשון, טָאנקוֹ, היה שריון חזה ושריון גב אשר נוצקו בשלמותם מברזל וצופו בלקה נגד חלודה. שריון זה היה בשימוש ביפן מהמאה ה-4 עד המאה ה-6, אך הוא לא היה מותאם כלל ללחימה על סוסים, ולכן עם הזמן הוחלף על ידי קֵיקוֹ - שריון לוחיות (lamellar) שנלבש כמו חולצה, עם חצאית לוחיות קצרה. שריון זה היה בשימוש עד המאה ה-9.
השריון שהחליף את הקיקו במאה ה-10 הוא השריון האיקוני של הסמוראים - אוֹ-יוֹרוֹי. בדומה לקיקו, גם הוא היה עשוי לוחיות וכלל חצאית להגנת רגלי הרוכב, אך בכך נגמר הדמיון. בניגוד לקיקו, או-יורוי לא היה שריון שלם שהיה ניתן ללבוש בבת אחת, אלא אוסף של מספר חלקים, אשר הגנו על חלקי גוף השנים. החלק הבולט ביותר של השריון הוא מגיני הכתפיים, אשר זזו אחורה בזמן הרמת ידיים ואיפשרו לירות בקשת, ולאחר היריה זזו בחזרה. גם החזה של השריון היה מכוסה שכבת רקמה כדי שהחוט של הקשת לא ייתפס בשריון. היה זה שריון כבד ויקר מאוד, ועם הזמן הוא הפך לסמל של סטטוס ועושר. גם לאחר המצאת שריונות משוכללים יותר, הסמוראים השתמשו באו-יורוי של אבותיהם כמדים טקסיים. הסמוראים שלא יכלו להרשות לעצמם או-יורוי או נלחמו בלי סוס השתמשו בדוֹ-מָרוּ - שריון לוחיות קל יותר שנועד ללחימת רגלים והיה ניתן להשתמש בו ללא עזרה חיצונית. בתקופת קמאקורה הופיעו סוגי שריונות נוספים, נפוצים פחות.
בתקופת סנגוקו, לאור לחימת ההמונים שאפיינה את התקופה, השריון השתכלל במהירות והופיעו סוגים רבים של שריונות, בשאיפה להגיע לייצור מהיר ככל האפשר של השריון. הגורם בעל ההשפעה המכריעה היה הופעת רובי ארקבוז, אשר גרם להופעתם של שריונות ממתכת עבה שיכול לעצור יריית רובה, כגון אוֹקֶגָאוָה-דוֹ, "שריון חבית", אשר היה עשוי מרצועות מתכתיות עבות.
בתקופת אדו נטולת המלחמות, נוצרו שריונות רבים שהיו חסרי תועלת בקרב. בתחילת המאה ה-18 היסטוריון יפני פיאר את המסורת העתיקה של שריונות ביפן וקרא לחזור לשורשים של השריון המפואר של תקופת מלחמת גנפיי תוך התאמתם למציאות המודרנית. כתוצאה מהתבטאויות מסוג זה, הופיעו לא מעט שריונות מגוחכים ללא כל שימוש פרקטי. בסוף המאה, היסטוריון אחר קרא להיזכר בשימוש הקרבי של שריונות, ושוב התחיל ייצור של שריונות קרביים על דגם שריונות המאה ה-16.
הסמוראים בתרבות הפופולרית.