אקין אומוטוסו (באנגלית: Akin Omotoso; נולד ב-27 ביוני 1974) הוא במאי קולנוע, סופר ושחקן ניגרי. אביו קולה אומוטוסו  ואחותו יוואנדה אומוטוסו שניהם סופרים אף הם.
ראשית חייו וחינוכו.
אקין אומוטוסו נולד בניגריה וגדל באילה איפה  שבמדינת אוסון  בניגריה. משפחתו היגרה לדרום אפריקה בשנת 1992 לאחר שאביו, קולה אומוטוסו, קיבל משרה אקדמית באוניברסיטת הכף המערבי  בדרום אפריקה. המשרה של אביו עודדה את אומוטוסו ללמוד באותה אוניברסיטה, שבה קיבל דיפלומה בתורת הנאום ובדרמה.
קריירה.
אומוטוסו נכנס לתעשיית הבידור בזמן שלמד באוניברסיטה. תפקיד הבכורה שלו כשחקן היה בסרט "Sunjata" של מארק פליישמן. בזכות משחקן בסרט זה זכה אומטוסו בפרס פלר דה-קאפ (Fleur du Cap) לתלמיד המבטיח בשנת 1995. הוא השתמש בכסף שקיבל על תפקידי המשחק הראשונים שלו על מנת לממן את בימויים של הסרטים הקצרים הראשונים שלו, "The Kiss of Milk" ("נשיקת החלב"), "The Nightwalkers" ("הולכי הלילה") ו-"The Caretaker" ("המשגיח"). עד 1999, הוא כתב הסרט הראשון שלו באורך מלא, ששמו "God is African" ("אלוהים הוא אפריקאי"). הסרט יצא לאור בשנת 2003. ב-2003 הקים אומוטוסו יחד עם רובי ת'ורפ ועם קגומוטסו מטסוניאנה חברת הפקות שלה קראו T.O.M Pictures, כאשר שמה הוא ראשי התיבות של שלושת שמות מקימיה.
אומוטוסו ביים את סדרת הטלוויזיה "הצלב של ג'ייקוב"  ששודרה בערוצי הטלוויזיה Africa Magic, M-Net ו-SABC בין השנים 2007 ו-2013. בשנת 2010, הוא החל לעבוד על הסרט "Tell Me Sweet Something" ("ספר לי משהו מתוק"); כאשר דיבר על תסריטו של הסרט עם אתר האינטרנט "Pulse Nigeria", הוא ציין כי לסרט "מדברים ועושים אהבה" (; 1997) הייתה השפעה רבה על הדרך שבה ביים ויצר את סרטו. אומוטסו ציין גם כי הוא קיבל מענק ליצירת הסרט מקרן הפיתוח של נשות אפריקה ("African Women's Development Fund"). בזכות הסרט זכה בשנת 2016 בפרס הבמאי הטוב ביותר בטקס פרסי הקהל לקולנוע "אפריקה מג'יק" במדינת לאגוס.
בריאיון עם אזאניה מוסאקה (Azania Mosaka), הוא תיאר את האווירה בתעשיית הסרטים של דרום אפריקה כסביבה המאפשרת ליוצרי סרטים שאפתניים להוציא לפועל את רעיונותיהם. הוא הודה במיוחד למענקים הכספיים שמעניקים מחלקת המסחר והתעשייה (Department of Trade and Industry) וקרן הקולנוע והווידאו הלאומית (National Film and Video Foundation; NFVF) המכין מעוניינים ביצירת סרטים לתעשייה.
דודג' אספן
דודג' אספן (באנגלית: Dodge Aspen) היא מכונית משפחתית גדולה המוגדרת כמכונית קומפקטית אשר יוצרה על ידי חטיבת דודג' בקונצרן הרכב קרייזלר האמריקאי בין השנים 1975–1980.
דגמי "דודג' אספן" יוצרו בארצות הברית, מקסיקו וקולומביה.
סטיבן קובי
סטיבן קובי (באנגלית: Stephen Covey; 24 באוקטובר 1932 - 16 ביולי 2012) היה מנטור, כותב ספרים ויוצר שיטת קובי לניהול אפקטיבי, המועברת באמצעות סדנאות במרכזים מטעמו הפועלים בארצות הברית ובאירופה. המרכז הראשי שלו, פועל במדינת יוטה, שם הוא גם התגורר.
במרכזים שלו מועסקים מעל 500 עובדים ומחזור הכספים שלו נאמד בכחמש מאות מיליון דולר.
קובי התפרסם בעיקר על ידי פרסום ספרו שבעת ההרגלים של אנשים אפקטיביים במיוחד שהפך לרב מכר במדינות רבות בעולם, ביניהן ישראל.
קובי היה בעל תואר מאוניברסיטת הרווארד.
קובי היה נשוי לסנדרה, ולהם 9 ילדים ו-33 נכדים.
בנזמה
יחפים בפארק
יחפים בפארק (באנגלית: Barefoot in the Park) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1967 עם רוברט רדפורד, ג'יין פונדה, מילדרד נטוויק ושרל בואייה בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ניל סיימון, והוא מבוסס על המחזה המצליח שלו "יחפים בפארק" משנת 1963, המוצג עד עתה ברחבי העולם. המחזה הועלה על הבמה בישראל, בין היתר בשנת 1965 בהפקתו של גיורא גודיק באולם נחמני ובבימויה של נולה צ'לטון.
מילדרד נטוויק הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, וג'יין פונדה הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הזרה הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
תקציר העלילה.
קורי (ג'יין פונדה) ופול בראטר (רוברט רדפורד) הם זוג צעיר שנישא זה עתה ונוסעים בכרכרה ברחובות ניו יורק לבית מלון שם יבלו את ירח הדבש שלהם. קורי בעלת מזג סוער לעומת רוברט שהוא שקט ושמרן. לאחר שבילו חמישה ימים במלון בלי לצאת מהחדר, רוברט יוצא לעבודתו כעורך דין מתחיל וקורי נוסעת לדירה ששכרה לעצמם בגריניץ' וילג'.
מסתבר שהדירה נמצאת בקומה השישית וכל מי שמגיע לשם מתנשף בדלת הכניסה ומעולף, זה כולל את מתקן הטלפון (הרב אדלמן), את רוברט ואת אתל בנקס (מילדרד נטוויק), אמה של קורי.
הדירה קטנה, החימום לא פועל, הרהיטים לא הגיעו ובגג הזכוכית יש חור גדול. לעזרתם נרתם השכן שגר בעליית הגג, ויקטור ולסקו (שרל בואייה).
קורי מעוניינת לשדך בין אמה הבודדה לוויקטור. ויקטור לוקח את כולם למסעדה אלבנית בסטטן איילנד, שם הם אוכלים תבשיל אלבני ובעיקר שותים אוזו. ויקטור וקורי מתחילים לרקוד לצליל תזמורת אלבנית בעוד שרוברט ואתל יושבים ומביטים בהם במבוכה.
בחזרה לדירתם מבקש ויקטור ללוות את אתל המבוסמת מהאוזו, לביתה וקורי מסכימה בחשש.
קורי מטיחה ברוברט כי הוא עצור מידי ושמרן וכי שבקשה ממנו פעם ללכת יחף בפארק כיכר וושינגטון הוא סירב. וויכוח ביניהם מתלקח והיא מודיעה לו כי הם לא מתאימים באופיים וכי ברצונה להתגרש. רוברט עובר לישון על הספה בסלון ומצטנן מהשלג החודר דרך החור בגג הזכוכית. בבוקר הוא אורז מזוודה ועוזב את הדירה.
קורי מתקשרת לאמה ומתחילה לדאוג כשאין תשובה. לבסוף חוזרים ויקטור ואתל לאחר שבילו את הלילה בחדרו של ויקטור. אתל משכנעת את קורי לחפש את רוברט ולהתפייס. קורי מוצאת את רוברט שתוי והולך יחף בפארק כיכר וושינגטון. הוא מחליט לחזור לדירה כי היא גם שלו. כשהם מגיעים לדירה עולה רוברט על גג הזכוכית ומכריח את קורי החרדה להגיד כי בעלה הוא שתיין ומשוגע. קורי אומרת זאת ורצה לגג לאחוז בו שלא ייפול. הם מתנשקים לעיני האנשים ברחוב הצופים בהם ומוחאים להם כפיים ובתוכם ויקטור ואתל.
כלבו (מקומון)
כלבו (או בשמו המלא "כלבו – חיפה והצפון") הוא מקומון חיפאי, מקומון זה הוא השני הכי ותיק בישראל (אחרי "ערב ערב באילת"), ויוצא לאור מאז שנת 1974.
היסטוריה.
כלבו נוסד על ידי טדי אינס בעת שהיה תקציבאי בסניף חיפה של סוכנת הפרסום "בינג ליניאל" (בבעלות יונה בינג ושמעון ליניאל), והעלה את הרעיון להוציא עלון פרסום בן מספר עמודים. הוא פנה לאיש העסקים דייוויד רוז שיצטרף כמשקיע. השניים פנו לשלמה תל, שגם עבד כתקציבאי ב"בינג ליניאל" והיה אחראי על מחלקת המודעות בחיפה ובעל קשרים נרחבים בעיר. בתחילה סירב שלמה תל להצטרף למיזם, לבסוף הסכים להצטרף בתנאי שהעלון יכלול גם כתבות וחדשות מקומיות. כלבו יצא לאור לראשונה ב-10 באוקטובר 1974.
זמן קצר לאחר יציאת הגיליון הראשון פרש דייוויד רוז מהמיזם והעיתונאי מרדכי לבנון הצטרף והיה לעורך הראשון שלו. אחת החשיפות הראשונות שפרסם העיתון היה שראש עיריית חיפה, ירוחם צייזל, שיקר לגבי גילו כדי שיוכל להמשיך לעבוד בעירייה ולא לצאת לפנסיה.
העיתון חולק תחילה בחינם ובשנת 1980, לאחר שהתבסס נמכר בתשלום. בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, במשך מספר חודשים יצא כעיתון יומי, אך עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה חזר להיות שבועון. במשך שנים רבות היו ממוקמים משרדי העיתון ברחוב החלוץ 48 בחיפה, מאז 1998 הם ממוקמים בדרך יפו 145.
בשנת 1981, רכש עמוס שוקן 25% מהבעלות בעיתון, שהיה אז חלק ממהלך בו הקים את רשת המקומונים שוקן (ב-1979 הקים את כל העיר בירושלים ואת העיר בתל אביב ב-1980). ב-1982 הציע לרכוש את מלוא הבעלות, מרדכי לבנון וטדי אינס הסכימו למכור את חלקם אך שלמה תל סירב והמשיך להחזיק ב-25% מהבעלות.
בין השנים 1981–1985 התפרסם בכלבו המדור "ראש קטן", בעריכת יורם מארק-רייך, שהתפרש על פני 4 עמודים, והיה מעין עיתון בתוך עיתון. המדור עסק במוזיקת רוק ומטאל, הומור וסאטירה, קומיקס, מדע בדיוני ועוד. בני הנוער והצעירים תושבי חיפה העריצו את מארק-רייך וחבורתו, עליה נמנו צעירים שהפכו מאוחר יותר לעיתונאים וסופרים מצליחים, ביניהם אריק מירובסקי, לימור נחמיאס, ליאור פרי, אבי בליזובסקי ועוד. באוגוסט 1985 פרש מארק-רייך מהעיתון, עקב נסיעתו ללונדון לייצג שם את קול ישראל במשך חמש שנים, ועבר לכתוב מלונדון לעיתון המתחרה - "קול חיפה".
בשנת 1998, מוזג כלבו עם הוצאת המקומונים "הד הקריות", שמוציאה לאור מקומונים באזור הקריות, הגליל המערבי, נתניה וחדרה. "הד הקריות" הייתה בבעלות האחים שלמה ודורון לונדון והאחים עובד ניר ורוני נגרי, והחזיקה חמישה מקומונים: "צפון 1", "הד הקריות", "ידיעות הגליל", "חדשות נתניה" ו"חדשות חדרה". ב-2005 החל מהלך של איחוד מערכות "כלבו" ו"הד הקריות" למערכת אחת. במסגרתה הם עדיין יופצו כשני עיתונים נפרדים, אולם הם יצאו מאותה מערכת. אולם שנה אחר כך, פורקה הקבוצה עקב חילוקי דעות בין השותפים השונים, וקבוצת "הד הקריות" חזרה להיות עצמאית.
בשנת 2002 נפטר מייסד העיתון שלמה תל באופן מפתיע כשהוא בן 62. תל היה שותפו של עמוס שוקן, בקבוצת מקומוני רשת שוקן עד יום מותו. בנו של שלמה שון תל ייסד את אתר לוח המודעות החינמי יד2, שפגע בהכנסות רשת שוקן ממודעות בתשלום.
עם הכתבים בעיתון במהלך השנים נמנו יורם מארק-רייך, רונן ברגמן, רמי רוזן, אלי לוי, יוסי בר־מוחא, רויטל חובל, רועי שווץ, אבי בליזובסקי, דרור גלוברמן, אמנון בירמן וצדוק אשל.
תחקירים וחשיפות.
במשך השנים פרסם "כלבו" מספר רב של תחקירים וחשיפות, בין המקרים הבולטים היו:
עורכי העיתון.