כריסטיאן דיור היא חברת ההחזקות המחזיקה בבעלות של 41.36% ממניות LVMH ו-59.01% מזכויות ההצבעה בה. ברנאר ארנו הוא בעל מניות השליטה בחברת דיור ומשמש כיושב ראש מועצת המנהלים של שתי החברות. הצלחתו של ארנו בשילוב מותגים נחשקים רבים תחת גג תאגידי אחד, היוותה מודל לחיקוי לחברת מוצרי מותרות אחרים. המותג הוותיק ביותר של LVMH הוא יקב שאטו ד'יקאם הפועל מאז 1593.
מבנה התאגיד.
מטה LVMH נמצא ברובע השמיני של פריז. מניות החברה נסחרות בבורסת Euronext בפריז ומהוות חלק ממדד CAC 40. נכון לשנת 2010 לתאגיד פדיון של יותר מ-20.3 מיליארד אירו ורווח נקי של יותר מ-3 מיליארד אירו. בתאגיד למעלה מ-83,000 עובדים, 30% מהם מועסקים בתחומי צרפת. התאגיד מפעיל למעלה מ-2,400 חנויות ברחבי תבל. התוכנית העסקית של התאגיד לשנת 2010 מתמקדת בשליטה הדוקה על המותגים שבבעלות התאגיד כדי להמשיך ולקיים ואף להעלות את תדמית מוצרי המותרות הנלווית למותגים אלה. כך לדוגמה המותג לואי ויטון נמכר אך ורק בבוטיקים של לואי ויטון הנמצאים באזורי יוקרה, בערים עשירות, או בדוכני לואי ויטון הניצבים בחנויות של מוצרי מותרות (כך למשל בחנות הרודס בלונדון). מדיניות זו היא בניגוד ליצרנים אחרים, יוקרתיים פחות, המשווקים מוצריהם בחנויות כלבו בקניונים ברחבי תבל.
בעלי מניות.
נכון לסוף שנת 2010 בעל המניות העיקרי היחיד בתאגיד LVMH היה קבוצת ארנו, חברת החזקות משפחתית של ברנאר ארנו. חברת ההחזקות היא בעלת 47.64% ממניות LVMH (42.36% באמצעות חברת ההחזקות כריסטיאן דיור ו-5.28% באחזקה ישירה), בידי קבוצת ארנו 63.66% מזכויות ההצבעה ב-LVMH. 2.43% ממניות LVMH הן מניות אוצר (מניות אשר נרכשו בחזרה על ידי החברה מהציבור לאחר הנפקתן), ויתרת המניות נמצאת בידי הציבור.
צ'יצ'יקסטננגו
צ'יצ'יקסטננגו (בספרדית: Chichicastenango) היא עיירה במחוז אל קיצ'ה (El Quiché) בגואטמלה, אשר ידועה בתרבות ילידי המאיה שנשתמרה באופן חלקי במקום. צ'יצ'יקסטננגו ממוקמת על רכס הרים בגובה של 1,965 מטרים מעל פני הים, ונמצאת כ-140 קילומטרים צפון-מערבית לבירה גואטמלה סיטי.
העיירה קיבלה את שמה מהקונקיסטאדורים הספרדים אשר כינו אותה Tzitzicaztenanco ("עיר הסרפדים") בשפת הנאוואטל.
השוק.
צ'יצ'יקסטננגו מפורסמת בזכות השוק הססגוני המתקיים בעיירה בימים ראשון וחמישי, ונחשב לאחד הגדולים במרכז אמריקה. לשוק מגיעים סוחרים מכל האזור המציגים את מרכולתם המגוונת: החל מבדים, עבודות יד שונות, כלי חרס, גילופים בעץ, מוצרי עור, צמחי מרפא ונרות, ועד לבעלי חיים, ירקות, מצ'טות וכלים אחרים.
השוק הגדול מתפרס על חלקים נרחבים ממרכז העיירה ובסמטאות מסביב לכיכר המרכזית, שם גם ניתן למצוא דוכנים המציעים מזון לקונים בשוק.
השוק גם משמש אטרקציה תיירותית למבקרים בגואטמלה, וניתן להגיע אליו בהסעות אשר יוצאות בבוקר מאנטיגואה או פאנאחצ'ל, לבלות מספר שעות בקניות, ולחזור באותו היום.
כנסיית תומאס הקדוש.
סמוך לשוק נמצאת כנסיית תומאס הקדוש (Iglesia de Santo Tomás), שנבנתה בשנת 1545 על שרידי מקדש פרה-קולומביאני, ומשמשת את אנשי הדת המקומיים לביצוע טקסיים מסורתיים עד היום. כל אחת מ-18 המדרגות המובילות לכנסייה מסמלת את אחד מחודשי לוח השנה של המאיה.
סוגומון טהליריאן
סוגומון (סולומון, שלֹמֹה) טהליריאן (בארמנית: Սողոմոն Թեհլիրեան; 2 באפריל 1897, פאקאריש, וילאייט ארזורום, האימפריה העות'מאנית – 23 במאי 1960, סן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית) היה סטודנט ארמני וניצול שואת הארמנים. ב-15 במרץ 1921 התנקש טהליריאן בשר הפנים לשעבר והווזיר הגדול לשעבר טלעת פאשה בשכונת שרלוטנבורג, אשר בברלין שבגרמניה, כנקמה על רצח העם הארמני. התנקשות זו הייתה חלק ממבצע נמסיס של הפדרציה המהפכנית הארמנית, בשיתוף המודיעין הבריטי והרוסי. טהליריאן הועמד לדין, אך זוכה על ידי בית המשפט הגרמני על רקע אי שפיות זמנית.
רקע וביצוע.
טלעת פאשה היה האחראי המרכזי לרצח העם הארמני. הוא חתום על שני הצווים העיקריים שהובילו לגירוש הארמנים למחנות ריכוז ולרציחתם (גירוש האינטלקטואלים הארמנים מאיסטנבול ב-24 באפריל 1915 ו"חוק הטרנספר" (תחכיר) ב-30 במאי אותה שנה) ומי שפיקח וזירז אישית את הוצאתם לפועל. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחץ טלעת לזירוז הגירוש וההשמדה עוד במהלך המלחמה, כיוון שלאחר מכן יהיה קשה הרבה יותר לבצעם ושיגר אישית פקודות לדרגי הביצוע בשטח. עם תום המלחמה, ב-3 בנובמבר 1918, נמלט טלעת בצוללת גרמנית יחד עם שותפיו לשלטון, שר המלחמה איסמעיל אנוור פאשה ושר הימייה אחמד ג'מאל פאשה והוברח לברלין.
במהלך משפט שניהל הסולטן מהמט השישי בחסות בריטית, על מנת לדון בנסיבות כניסת טורקיה למלחמה וביצוע רצח העם הארמני, העידו קצינים רבים שהפנו אצבע מאשימה לשלושת הפאשות ולטלעת פאשה בפרט. ב-5 ביולי 1919 נדונו השלושה שלא בפניהם להוצאה להורג. המודיעין הבריטי ידע שטלעת נמצא בגרמניה ודרש מהממשל החדש בטורקיה לדרוש מגרמניה את הסגרתו. אולם שלטונות גרמניה התחמקו בטענה כפולה לפיה לא הוכח כי האיש אשם ומכל מקום לא בטוח כלל שהוא על אדמת גרמניה.
המודיעין הבריטי והרוסי הסכימו שיש להוציא לפועל את גזר דין המוות שהושת על טלעת, ומסרו את הזכות לבצעו לפעילים ארמנים. הם איתרו את מיקומו של טלעת בשכונת שרלטנבורג בברלין והעבירו את המידע לפדרציה המהפכנית הארמנית. סוגומון טהליריאן היה המתנקש שנבחר לבצע את גזר הדין. טהליריאן ירה בטלעת כדור 9x19 מ"מ פרבלום יחיד מאקדח לוגר P08 והרגו לאור יום, כיוון שביקש שייערך לו משפט, במסגרתו תצא לאור האמת על טבח העם הארמני. הוא נתפס מיד, נעצר והובל למשפט מהיר.
השפעות המשפט.
המשפט של טהליריאן נמשך יומיים לבד אך עורר הדים רבים. הוא העמיד במבחן לא רק את מעשהו של טהליריאן אלא את דעתו המוצקה שלפיה טאלאת פאשה אשם ברצח העם הארמני. המשפט היה גורם מרכזי שהביא לידיעת הציבור האירופאי את טבח העם הארמני.
המשפט השפיע רבות על המשפטן רפאל למקין, שאמר "למה אדם נענש על רצח אדם אחר? למה רצח של מיליון איש הוא פשע פעוט יחסית לרצח של אינדיבידואל אחד?". למקין הוא זה שתבע מאוחר יותר את המונח "רצח עם".
חנה ארנדט, בספרה "אייכמן בירושלים: הבנאליות של הרוע", השוותה את טהליריאן לשלום שוורצבארד. ב-1925 התנקש שוורצבארד בפריז באוקראיני סימון פטליורה בפריז, בשל אחריותו של פטליורה לפוגרומים שבבהם נרצחו עשרות אלפי יהודים. ארנדט טענה כי שני המתנקשים התעקשו להשפט, על מנת להוכיח לעולם דרך בית המשפט, אילו פשעים נעשו נגד האנושות וכיצד קרה שאיש לא נענש עליהם.
בסופו של המשפט זוכה טהליריאן מאשמה.
לאחר מכן.
טהליריאן עבר לסרביה ונשא אשה, לאחר מכן עבר לבלגיה, שם עבר את מלחמת העולם השנייה. ב-1945 היגרו בני הזוג לסן פרנסיסקו.
לאחר מותו ב-1960, הוצב על קברו אובליסק ועליו נשר מוזהב.
בשנת 1982 ראה אור הסרט Assignment Berlin ("המשימה ברלין"), על אודות הפרשה.
הקרב על דקר
הקרב על דקר הידוע גם כ"מבצע זדון" (Operation Menace) היה ניסיון כושל של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, שנערך בין ה-23 בספטמבר ל-25 בספטמבר 1940 לכבוש את נמל דקר בסנגל, נקודה אסטרטגית שהייתה בשליטת צרפת של וישי, ולהעבירו לידי אנשי צרפת החופשית בראשות הגנרל שארל דה גול.
רקע היסטורי.
לאחר תבוסת צרפת במהלך המערכה על צרפת במלחמת העולם השנייה וכינונה של צרפת של וישי משתפת הפעולה מחד, וצרפת החופשית שהמשיכה את הלחימה בגלות, מאידך, היו בידי צרפת שני נכסים רבי ערך במאבק הגלובלי, ששני הצדדים רצו להשתלט עליהם ולנצלם. הנכס הראשון היה מושבותיה של צרפת, והשני - הצי הצרפתי. הצי הצרפתי נותר בשליטת וישי, ולכן ביצעו הבריטים, ב-3 ביולי 1940 את מבצע השמדת השייטת הצרפתית במרס אל כביר, שיצר מעין מצב של לוחמה בין בריטניה ובעלות בריתה ובין צרפת של וישי. מושבות צרפת נחלקו. חלק הצטרפו לאנשי דה גול, וחלק נותרו נאמנות לווישי.
בספטמבר 1940 נעשו מאמצים על ידי שני הצדדים לרכוש לצידם את אנשי המושבות. באפריקה המשוונית הצרפתית עברו מושבות רבות לצד צרפת החופשית, אך נותרה מובלעת של אנשי וישי בגבון, שהחזיקה מעמד. מושבות צפון אפריקה - אלג'יריה, מרוקו ותוניסיה עמדו לצד וישי. מושבות מאפריקה המערבית הצרפתית פסחו על שתי הסעיפים, ושני הצדדים עשו מאמץ להעבירן לצידם.
דקר בירת סנגל, הייתה נכס משמעותי במאבק זה. מיקומה האסטרטגי של העיר היה רב ערך, כמו גם חשיבותה במערך הכללי של אפריקה המערבית הצרפתית. מיקומה היה עדיף בהרבה על נמל פריטאון בסיירה לאון, שהיה הנמל העיקרי של בעלות הברית באזור. המדובר היה בעיר מבוצרת היטב, שבה נשק, תחמושת וחיילים רבים. בעיר היו מאוחסנים יתרות הזהב של הבנק של צרפת, ושל הממשלה הפולנית הגולה. ופרט לכך, נפילת העיר לידי צרפת החופשית תהיה בעלת משמעות פוליטית רבה.
בתחילה חשב דה גול לצאת למסע יבשתי אל דקר, כשהוא מספח אליו בדרכו את כל המושבות בהן יעבור, וכך, כשיגיע לדקר, תיפול זו לידיו מעצמה, מבלי שיצטרך לשפוך את דמם של הצרפתים אנשי וישי שהחזיקו בה. תוכנית מסוג זה דרשה חיפוי של כוח ימי משמעותי שישמש כמשקל שכנגד לאוניית המערכה "רישלייה" ( Richelieu) שהגנה על העיר. צ'רצ'יל, בפניו הביא דה גול את התוכנית, שכנע את דה גול לנסות פלישה מן הים. הוא טען כי אם יגיע לעיר צי ימי גדול, תסכים זו להיכנע ללא שפיכות דמים, ובכך יימנע דה גול גם מן הסכנה שבמסע היבשתי עליו חשב.
הערכות הכוחות.