המנהיגים המשתתפים בוועידה היו טושימיצ'י אוקובו, טקיושי קידו, איטגאקי טאיסוקה, איטו הירובומי ואינואואה קאורו. ב-1873 פרש איטגאקי מהממשלה בעקבות משבר הסייקנרון, מחלוקת פוליטית מרכזית באותם ימים שעסקה בשאלת תקיפת קוריאה וכיבושה בידי יפן. בעקבות פרישתו הוא דיבר גלויות ובאופן פומבי התסיס את העם בדרישה למועצת נציגי העם, מתוקף תפקידו כמנהיג תנועת "החירות וזכויות האדם". כמוהו, ב-1874, פרש קידו מהממשלה בעקבות התנגדותו למשלחת לטאיוואן.
הנותרים מבין האולגרכים של מייג'י, כפי שנודעה קבוצת מנהיגי עידן מייג'י, קראו לישיבה באוסקה בתחילת 1873, בניסיון לגשר על הפערים ולהחזיר את איטגאקי וקידו לממשלה. הוויתורים שנעשו הם הקמת סנאט (הגנרואין, מועצת הזקנים), מערכת מושלים על פי מחוזות ובית משפט עליון.
רק לאחר שנתיים הועברו ההחלטות במנשר מיוחד, שבעקבותיו נכנסו לתוקף.
סלו ג'ין
סלו ג'ין (באנגלית: Sloe Gin) הוא ליקר פירות המופק על ידי השריית שזיפי בר וסוכר בג'ין. באופן מסורתי ריכוז האלכוהול בסלו ג'ין נע בין 15 ל-33 אחוזי אלכוהול בנפח.
הכנה.
כדי להכין סלו ג'ין משתמשים בשזיפי בר בשלים. בוקעים את השזיפים וממלאים אותם בצנצנת. בפולקלור האנגלי אין בוקעים את השזיפים בכלי ממתכת, אלא אם הכלי מצופה כסף. לאחר מכן מוסיפים סוכר, כמה עלי ציפורן מעט מקלות קינמון וממלאים בג'ין. את הצנצנת שומרים במקום מוצל וקריר והופכים מדי יום. לאחר שלושה חודשים הנוזל הופך לאדום עז וניתן לשתות אותו.
החזית הדרומית במלחמת יום הכיפורים
הזירה המצרית במלחמת יום הכיפורים
גורליצקי
לוואצה
לוואצה (באיטלקית: .Luigi Lavazza S.p.A) היא חברה איטלקית המייצרת מוצרי קפה. החברה הוקמה בשנת 1895 בטורינו, על ידי לואיג'י לוואצה, ובמקור נוהלה מתוך חנות מכולת קטנה ברחוב ויה סן טומיסו מספר 10 שבטורינו. כיום העסק מנוהל על ידי הדור השלישי והרביעי למשפחת לוואצה.
קפה.
לוואצה מייבאת את פולי הקפה בהן היא משתמשת מרחבי העולם: ממדינות כמו ברזיל וקולומביה בדרום אמריקה, גואטמלה, קוסטה ריקה והונדורס במרכז אמריקה, אוגנדה באפריקה, אינדונזיה ווייטנאם באסיה, וארצות הברית ומקסיקו בצפון אמריקה. החברה, אשר ממתגת את הקפה שלה כ"קפה האהוב באיטליה", טוענת כי 16 מיליון מתוך 20 מיליון המשפחות שרוכשות קפה באיטליה, בוחרות בקפה לוואצה. החברה מנהלת גם מספר בתי קפה (בדומה לסטארבקס), בהן היא מציעה משקאות קפה שונים, בנוסף לקפה טחון מתוצרתה, לשימוש ביתי. לוואצה משווקת את מוצריה במעל ל-90 מדינות ברחבי העולם ובישראל משנת 1985 באמצעות חברת גילס קפה, לוואצה היא חברה משפחתית עד עצם היום הזה ומנוהלת על ידי משפחת לוואצה.
החל משנת 1991, לוואצה החלה לפרסם את 'לוח השנה של לוואצה', המציג תצלומי אופנה מידיהם של חלק מהצלמים המובילים בעולם: אנני ליבוביץ' בשנת 2009, דייוויד לה-שאפל בשנת 2002, הלמוט ניוטון בשנים 1993 ו-1994 ורבים נוספים.
קפה לוואצה החל להיות מיובא לישראל לראשונה בשנת 1985, ביוזמתו של איש העסקים גיל שגיא ובאמצעות חברת "גילס קפה בע"מ" שבבעלותו. היום ניתן להשיג את קפה לוואצה בכל רשתות השיווק בארץ, במעדניות המובחרות וכן בחנויות הייבואן.
ריץ'
ריץ' (באנגלית: Rich) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו עושר.
עד עולם
עד עולם הוא סיפור קצר, בן ארבעה פרקים, מאת ש"י עגנון. הסיפור ראה אור לראשונה בעיתון "הארץ" מיום 16 באפריל 1954, ולאחר מכן נכלל, כסיפור החותם, בכרך "האש והעצים" שיצא לאור בשנת ה'תשכ"ב, הכרך האחרון של כתבי עגנון שיצא לאור בחייו.
תקציר העלילה.
הסיפור עוסק בקורותיו של דוקטור עדיאל עמזה, המוצג במשפט הפתיחה: "עשרים שנה עסק עדיאל עמזה בחקר תעלומות גומלידתא, שהייתה עיר גדולה גאוות גוים עצומים, עד שעלו גדודי הגותים ועשאוה ערימות עפר ואת עממיה עבדי עולם". את ממצאיו כינס בספר, אך התקשה למצוא מו"ל שיפרסמו. עדיאל עמזה המשיך לשכלל את ספרו, "עד שעשה את חיבורו כסולת נקיה, אבל מו"ל לא מצא לספרו".
"לאחר שנתייאש עדיאל עמזה מלהוציא את ספרו נתגלגל הדבר שגביר מגבירי עירו גבהרד גולדנטל גילה דעתו להוציאו". לסיכום העסקה לפרסום הספר הזמין גולדנטל את עמזה לכוס תה. הכין עצמו עמזה לפגישה בתספורת, ברחצה ובבגדים נאים.
רגע לפני שיצא מביתו לפגישה, הגיעה אליו עדה עדן הזקנה, אחות בבית המצורעים, שנוהגת להגיע אליו מדי שנה, כדי לקבל ממנו ספרים וכתבי עת כתרומה למצורעים. כשראתה שעמזה עומד לצאת ביקשה להסתלק, אך הוא שוחח אתה מעט, ותוך כדי שיחה התברר לו שבבית המצורעים ישנו ספר דברי הימים של גומלידתא. הספר הגיע לשם לפני שנים רבות, עם שליטהּ של גומלידתא, שמצא מקלט בבית המצורעים עם חורבן עירו. בסיום דבריה אמרה: "אבל אדוני הדוקטור אוצה, רוצה, הלוואי שלא אחרת את המועד", אך עמזה ענה לה: "לא אחרתי את המועד, אדרבא זוהי תחילת המועד". הוא הכין שתי חבילות של ספרים, ויחד הלכו אתן לבית המצורעים, כדי שעמזה יוכל לקרוא בספר דברי הימים של גומלידתא, ולמצוא בו תשובה לשאלה שטרם מצא לה פתרון, אודות הדרך שבה חדר האויב אל העיר.
בבית המצורעים הלבישו אותו בסינר המגן על כל גופו, והלבישו על ידיו בתי ידיים, כדי שיוכל לעיין בספר בלי לגעת בו, משום שמצורעים רבים נגעו בו, "וחזרו והזהירו אותו באזהרה חמורה שלא יגע בספר אלא אם כן בתי ידיו על ידיו וחזרו והתרו בו והגידו לו ענשם של קלי הדעת המזלזלים באזהרות וסיפרו לו מעשים שהיו ומעשים שלא היו כדי לאיים עליו שלא יקל ראש באותו החולי".
עדיאל עמזה מצא בספר את מבוקשו: "ובכן דבר שנתקשה בו עדיאל עמזה שנים הרבה מצא בשעה קלה. ... עוד דברים הרבה מצא עדיאל עמזה בספר. יש מהם שחיזקו את דעותיו וביצרו את הנחותיו והוסיפו ראיה על ראיותיו, ויש מהם שהיו בהיפך גמור מכל מה שהעלה בחקירותיו". בפרט מצא בספר תיאור מפורט של הדרך שבה חדר האויב אל העיר. וכיוון שהיו חקירותיו מרובות, "לא הניח את עבודתו ולא זז ממקומו וישב שם עד עולם".
פרשנות.
על הקושי לפרש את "עד עולם".
ברוך קורצווייל, פרשנו המובהק של עגנון, הביע מורת רוח כלפי המשימה לפרש את "עד עולם":
למעלה מארבעים שנה מאוחר יותר הוסיפה מיכל ארבל לתאר קושי זה:
משמעות השמות בסיפור.
משולם טוכנר פירק את השם "עדיאל עמזה" למילותיו: "עדי אל עם זה", כלומר בני עם זה הם עדיו של האל. הוא מציע גם פירוש חלופי, לפיו עם זה, הוא עם ישראל, הוא עדי (תכשיט) של האל. "אין צורך בעין חדה במיוחד כדי לראות כי שמו של הגיבור הראשי בסיפור מעיד על מהותו הסימבולית (עדי־אל עם־זה – עם־ישראל, בחיר האל)", העיר על שם זה עדי צמח.
במשפט הפתיחה של הסיפור ניכר שימוש מוגבר באותיות ע' וג': "עשרים שנה עסק עדיאל עמזה בחקר תעלומות גומלידתא, שהייתה עיר גדולה גאוות גוים עצומים, עד שעלו גדודי הגותים ועשאוה ערימות עפר ואת עממיה עבדי עולם". בנוסף לעדיאל עמזה בסיפור מתוארות דמויות נוספות, מהן ששמן מתחיל באות ע' ( כגון עדה עדן) ומהן ששמן מתחיל באות ג' (כגון גבהרד גולדנטל). עדי צמח מוצא שיטתיות בחלוקה זו:
העיר המסתתרת מאחורי גומלידתא.
פרשנים אחדים עסקו בחיפוש המשמעות האלגורית של גומלידתא:
מבנה הסיפור ופשרו.
משולם טוכנר העיר:
בהתאם לגישה זו מציג טוכנר את פשרו הסמוי של הסיפור, ומוצא בו מסר אידאולוגי:
את פרשנותו זו סומך טוכנר על ניתוח מדוקדק של הסיפור, שבו הוא מוצא רמזים רבים הקושרים את הסיפור החיצוני למהות הפנימית שלו.
גם עדי צמח רואה בסיפור מסר אידאולוגי, שבו יוצא עגנון נגד גישתו של דוד בן-גוריון, ראש ממשלת ישראל בעת כתיבת הסיפור, לפיה התנ"ך הוא המקור הרוחני היחיד של מדינת ישראל, תוך שלילת כל המקורות הרוחניים שהתפתחו לאחריו, ובהם המשנה, הגמרא, הפירושים, המדרשים וספרי המוסר. הסיפור "עד עולם" יוצא נגד גישה זו: "התנ"ך, כמדומה שאומר לנו עגנון כאן, איננו מאיר באור עצמו. קדושתו וחשיבותו הרוחנית באו לו לא מתוכו, אלא מכוח ייסוריהם של ה"מצורעים" שנשאוהו במשך הדורות, מכוח מסירותו והתמדתו של עדיאל עמזה, מכוח הקרבתה של עדה עדן. כשלעצמו, ספר תולדותיה של גומלידתא הוא ספר אנטי רוחני, אלילי, ספר ריק ומבחיל לא מעט. אולם כשהוא משמש מוקד לדמעותיהם ולכיסופיהם, כשהוא סופג לקרבו את דמעותיהם ומוגלתם של הנענים, כשהוא מהווה מרכז לגיבושה של קהילה רוחנית, של קבוצת אנשים העוסקים בו מתוך אינטרס רוחני טהור, מקבל אף הוא משמעות וחשיבות רוחנית." מתוך פרשנות זו ממשיך צמח וטוען כי בדבריו בסיפור "מי זה שיכול לומר מזרעם של גומלידתא אני בא" יוצא עגנון נגד אלה הטוענים לרציפות ביולוגית בין היהודים בני זמננו ובין עם ישראל התנ"כי.
אסתר פוקס שוללת את קיומם של המסרים האידאולוגיים שמצאו ביצירה טוכנר וצמח, ומציינת:
תולדות הסיפור.
הסיפור ראה אור לראשונה בעיתון "הארץ" מיום 16 באפריל 1954, ולאחר מכן נכלל, כסיפור החותם, בכרך "האש והעצים" שיצא לאור בשנת ה'תשכ"ב, הכרך האחרון של כתבי עגנון שיצא לאור בחייו.
לאחר צאתו לאור של הרומן "שירה", שנה לאחר פטירתו של עגנון, סיפרה אמונה ירון, בתו של עגנון:
בעקבות הסיפור.
תערוכת יחיד של יובל יאירי שהוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 2005, וכללה תצלומים מבית החולים למצורעים בירושלים, נקראה "עד עולם", על שם סיפורו של עגנון.
מיכל שיר-אל מצאה קווי דמיון בין הסרט "הערת שוליים", משנת 2011, ובין הסיפור "עד עולם". היא הציגה דמיון בין גיבור הסרט, אליעזר שקולניק, המייחל במשך שנים רבות להכרה במחקרו, ובין עדיאל עמזה, גיבור הסיפור "עד עולם", המייחל במשך שנים רבות להוצאתו לאור של ספרו המחקרי על העיר גומלידתא.
הסתדרות העובדים העבריים בארץ ישראל