הספר מכיל ביקורת על צביעותם של יהודים המקפידים במצוות שבין אדם למקום אך חוטאים במצוות שבין אדם לחברו. כך למשל מוצג גרשון, פרנס העיירה, כאדם רע ואכזר.
גם מהגויים לא חוסך בשביס-זינגר ביקורת. הקישור בין הגזרות דאז לבין שואת יהודי אירופה הוא בלתי-נמנע, והטקסט אף מתייחס אליו ישירות; כך למשל שואל הפריץ את יעקב באחת משיחותיו עמו: "דבקתם ברעיון שאלוהים בחר בכם מכל העמים, אך למה בחר בכם? שתחיו בגיטאות אפלים ותשאו טלאי צהוב?" (עמ' 125).
כמו כן בולטת בסיפור השקפת עולמו הצמחונית/טבעונית של יצחק בשביס-זינגר, כפי שניתן לראות בתיאור יחסו של יעקב לבעלי חיים בתקופת השבי, לבשר לאחר הפדיון ולאוכל מן החי בביקור בפיליץ כעבור 20 שנה.
בספרו "מסע באב" עשה הסופר אהרן מגד מחווה לדמותה של ואנדה (עמוד 156. הוצאת עם עובד 1980), וקרא בשם זה לבתם של בעלי אחוזה בקראקוב שהסתירו יהודי במלחמה, ולימים נישאו הללו זה לזו.
תיאטרון.
בשנת 2002 עלתה ההצגה "העבד", המבוססת על הספר, בתיאטרון גשר, בעיבודו ובימויו של יבגני אריה ובכיכובם של סשה דמידוב (בתפקיד יעקב) ויבגניה דודינה (בתפקיד ואנדה). בסוף 2018 עלתה הפקה חדשה של ההצגה בתיאטרון גשר, הפעם בכיכובה של לנה פרייפלד בתפקיד ואנדה.
שחקן טניס
פנתאיזם
פַּנְתֶאִיזְם (הרכב של המילים "πάν" (תעתיק: "פן"; מיוונית: "הכל") ו-"θεός" (תעתיק: "תאוס"; מיוונית: אלוהים); כלומר "הכל אלוהים") היא תפיסת עולם שעל פיה האל מצוי בכל; האל והטבע הם ישויות זהות. הפנתאיזם דוחה בעצם את האמונה באלוהות על-טבעית או חיצונית ליקום (טרנסצנדנטית). עמדה זו שגורה ומוכרת יותר בתחומי האמנות, בייחוד בספרות ובשירה.
התפתחות המושג.
שפינוזה הגדיר את האל (העצם) כאינסופי ובעל אינסוף תארים. על כן לא תיתכן ישות אחרת אינסופית ובעלת אינסוף תארים שתגביל, על ידי כך, את האל. אבל הטבע (היקום) הוא גם אינסופי. מכאן, לפי חלק ממפרשי שפינוזה, נובע בהכרח שאלוהים והטבע חד הם. ג'ון טולנד טען בספרו "מקורות היהדות" מ-1709 שרוב הדתות העתיקות במערב ובמזרח טענו שלא תיתכן אלוהות נפרדת מהחומר ומהיקום החומרי. למאמין בגישה זו הוא קרא בשם "פנתאיסט". בספר אחר, "פנתאיסטיקון" מ-1720 הוא מתאר חברה פנתאיסטית שחבריה מתכנסים בחשאי וסוגדים לישות אינסופית, בעלת חוקים נבונים וחמורים ומסה בלתי משתנית, הנתונה לתנועה פנימית מתמדת. מבקרו החריף ביותר של טולנד, הכומר ההולנדי ז'אק דה לה פאי טבע את המושג "פנתאיזם" ותיאר אותו כצורה של אתאיזם שאומצה על ידי שפינוזה מהגיהנום ומעובדי האלילים.
הפילוסוף גאורג וילהלם פרידריך הגל העדיף את המונח "אקוסמיזם" לאמור, הקוסמוס (יקום) אינו קיים מחוץ לאלוהים. הרוזן הנרי דה בולנוויה (1658–1722) טען שאלוהים הוא כל המצוי וכל שמתרחש. במותו, האדם חוזר למקור החומר האוניברסלי אך נשמתו נשארת כחלק מ"השכל האינסופי". כנגדו, טען הכומר ז'אן דה מלייה (1667–1729) שאין להתייחס לטבע ולחומר כדבר אלוהי היות שבניגוד לדברי שפינוזה, אין לחומר שלמות הכרחית ועל כן, החומר (הטבע) אינו יכול להיות אלוהים. במאה ה-18 התפשט המושג פנתאיזם בצרפת. האב דשאן (1716–DESCHAMPS 1774) הגדיר את החומר כ-"ראשית ואחרית, סיבה ומסובב, מלאות וריק...הכל, הבורא, ההוויה העליונה". פרנסואה דיפואי (1742–1809) אומר כי "העולם הוא הוויה קדושה, אינסופית ונצחית, בו בזמן פועלו של הטבע והטבע עצמו".
בסוף המאה ה-18 התפשט רעיון הפנתאיזם בגרמניה והשפיע מאוד על הפילוסופיה הגרמנית, בייחוד על המכונים "אידיאליסטים". הוגים כמנדלסון, הרדר וגתה שללו את הביקורת נגד שפינוזה וטענו שתורתו אינה אתאיסטית. הגל, פיכטה ושליירמאכר כונו פנתאיסטים. ההוגה הפנתאיסטי המודרני היה ארנסט הקל (1834–1919) שבספרו "אלוהים-טבע" שיצא ב-1914 דיבר על אלוהים המצוי בעולם ומתמזג עמו לחלוטין וראה במושגים "אלוהים-טבע" או "הכל-אלוהים" מושגים זהים. אלברט איינשטיין, שהיה שפינוזיסט, דיבר על האל שאינו אל אישי המעסיק את עצמו בגורל ובמעשי בני האדם, ואותו הגדיר כ"אל המגלה את עצמו בהרמוניה ובחוקי הטבע" ואת הדתיות שלו כ"הערצה כנועה של הרוח הנעלה לאינסוף".
הביקורת על הפנתאיזם תלויה באמונתו של המבקר. האתאיסטים התנגדו לו היות שלדעתם לא ניתן להקנות גוון דתי לטבע ולחומר. האינסופיות והחוקים של הטבע אינם תכונות אלוהיות אלא תכונות פיזיקליות הניתנות לתיאור ולהסברה. המאמינים שוללים את הפנתאיזם ורואים בו פגניות המתבטאת במתן ערך של קדושה לישויות חומריות המהוות את הטבע. הוגה הדעות קראוזה (1781–1832) הציע דרך ביניים אותה כינה "פנאנתאיזם" וטוענת שהיקום אינו אלוהים אלא חלק ממנו והאלוהים נמצא גם מעבר ליקום החומרי. תאולוגים אחרים (בייחוד נוצרים) שוללים את הפנתאיזם מפני שהוא אינו מאפשר נסים. הנס הוא אירוע שמתרחש בניגוד לחוקי הטבע. אם הטבע הוא האלוהים אזי לא ייתכנו נסים.
הוגים יהודים מסוימים התייחסו בחומרה לתפיסתו שלא ייתכן שהייתה לאל בחירה בין עולם אחד לאחר, ועל אחת כמה וכמה בין עם אחד לאחר. תפישה זו מבטלת את ייחוד העולם ואת מושג הבחירה של היהודים כפי שמופיע בתנ"ך.
יש להבדיל בין המושג "פנתאיזם" והמושג "מוניזם". האחרון קובע שקיים רק עצם אחד או ממשות אחת והעולם אינו ניתן לחלוקה. למשל אפשר לטעון שהעולם הוא כולו רוח או כולו חומר אך לעולם לא שניהם. הממשות הזאת אינה בהכרח זהה לאלוהים. אפשר לטעון "העולם הוא כולו רוח" ואין זה זהה ל"העולם הוא כולו אלוהים".
המפקד הלאומי
המִפקד הלאומי (באנגלית- The People's Voice) הייתה יוזמת שלום חוץ פרלמנטרית, שבראשה עמדו עמי אילון הישראלי וד"ר סרי נוסייבה הפלסטיני. מטרת היוזמה הייתה לגייס חתימות על מסמך עקרונות שיוגש בסופו של דבר למנהיגי שתי המדינות, ההחתמה מתבצעת באינטרנט. היוזמה החלה את דרכה בשנת 2002 והושקה באופן רשמי ביוני 2003.
עקרונות היוזמה היו:
בשנת 2005 החליף יזם ההיי-טק אורני פטרושקה את עמי אילון בתפקיד יו"ר המפקד הלאומי.
על פי ארכיון האינטרנט, בין השנים 2008 ל-2010, אתר האינטרנט של המפקד דיווח ש-251,240 ישראלים ו־160,800 פלסטינים חתמו על היוזמה. הרישום האחרון של אתר המפקד בארכיון האינטרנט הוא מסוף 2010. כיום משמשת הכתובת גוף אחר.
שמעון גרשון רוזנברג
הרב שמעון גרשון רוזנברג (מוכר בשם הרב שג"ר; 13 בנובמבר 1949 - 11 ביוני 2007) היה ראש ישיבה והוגה דתי מודרני, בעל הגות עם מאפיינים נאו-חסידיים ופוסטמודרניים. בתשנ"ו הקים את ישיבת שיח יצחק ועמד בראשה עד פטירתו.
ביוגרפיה.
נולד וגדל בירושלים, לשלום זליג ולסאסי, ניצולי השואה. אביו היה אחד מפועליו של אוסקר שינדלר. למד בבית הספר נווה עציון בשכונת בית וגן, והמשיך בישיבה התיכונית נתיב מאיר ובישיבת ההסדר כרם ביבנה. בשנת תשל"ג החל ללמוד בישיבת מרכז הרב, אצל הרב שלמה פישר ואצל מספר מקובלים. באותה שנה נישא למרים זיו. לאחר נישואיו החל ללמוד בכולל של ישיבת הכותל. את הכינוי שג"ר שבו הוא מוכר קיבל בישיבה התיכונית, כאשר אחד הרבנים ראה את ראשי התיבות על נרתיק הטלית שלו, וכינה אותו כך בתור הלצה.
נפצע קשה במלחמת יום הכיפורים כאשר לחם בקרבות השריון ברמת הגולן. הטנק שבו לחם ספג פגיעה ישירה ושניים מחבריו מהישיבה שהיו איתו בטנק נהרגו במקום. הוא עצמו נכווה קשה, ורק בקושי הצליח להיחלץ. לאחר שהחלים מפציעתו חזר ללימודים. הוסמך לרבנות בתחילת שנת תשל"ו על ידי הרב נסים דוד עזראן.
בחודש פברואר 2007 (שבט תשס"ז) התגלה כי הוא חולה בסרטן הלבלב. הדבר גרם לו לעזוב את הישיבה לצורך טיפולים. הוא ורעייתו עברו להתגורר במושב גבעת ישעיהו, בכך מימש חלום רב שנים. את כתביו מסר לעמיתו בראשות הישיבה, הרב יאיר דרייפוס, לצורך טיפול בהכנתם לדפוס. בערב שנערך לרפואתו ב-21 במאי 2007, הוכרז על הקמת מכון להוצאת כתביו לאור. הרב שג"ר הלך לעולמו כחודש לאחר מכן, בכ"ה בסיוון תשס"ז, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
בשנת 2012 יצא סרטו של הרב מרדכי ורדי, "לרדוף אחרי הצל", העוסק בדמותו של הרב שג"ר.
ר"מ וראש ישיבה.
בשנות השמונים לימד כר"מ דומיננטי בישיבת הכותל ואף החליף את ראש הישיבה, הרב ישעיהו הדרי שיצא לשבתון, למשך שנה. בעקבות התלכדותה של קבוצת תלמידים סביבו ומתחים פנימיים פרש מהישיבה.
ב-1984 היה ממקימי ישיבת שפע מקור חיים. בראשות הישיבה עמד הרב עדין שטיינזלץ והיא הוקמה במטרה לתת מקום לתפיסות חדשניות יותר. יחד איתו עברו אליה קבוצה מתלמידיו בישיבת הכותל. בהמשך התגלעו מחלוקות חינוכיות והישיבה נסגרה בקיץ 1988, סוף זמן קיץ תשמ"ח. בשנת תשמ"ט עמד במשך שנה אחת בראש בית המדרש של מעלה - המרכז לציונות דתית, יחד עם הרב יואל בן נון ופרופ' שלום רוזנברג. בשנת תש"ן ייסד פרופ' בנימין איש שלום את בית המדרש של בית מורשה ומינה אותו לראש בית המדרש יחד עם הרב אליהו בלומנצוייג.
בסוף שנת תשנ"ו הקים את ישיבת שיח יצחק יחד עם הרב יאיר דרייפוס, שם שימש ראש ישיבה עד פטירתו. כמו כן כיהן כראש בית המדרש 'עורי', לימד בישיבת הר עציון ובמדרשת לינדנבאום. התגורר בשכונת קריית משה בירושלים, היה נשוי ואב לשישה ילדים. ד"ר אהוד פירר שהיה תלמידו בישיבת שיח יצחק מתאר את אישיותו כפי שהשתקפה בעיניו כתלמיד: "ראש הישיבה מיוסר ומתלבט, זה שלעולם לא אמר דברים נחרצים וששיעוריו תמיד הכילו הרבה יותר שאלות מתשובות".
ב-2007, מספר חודשים לפני פטירתו, כינס את תלמידיו והודיע שהוא חולה בסרטן סופני.
הגותו והשקפתו.