קרול פייטמן נולדה למשפחה ממעמד הפועלים במחוז סאסקס בבריטניה. פייטמן עזבה את בית הספר התיכון בו למדה בגיל 16, ועבדה בשורה של עבודות מזדמנות. בשנת 1963 התקבלה לתוכנית להשכלת מבוגרים בראסקין קולג' באוקספורד, שאינו דורש השכלה פורמלית. הודות להצטיינותה החלה בקריירה אקדמית, עד לקבלת תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת אוקספורד.
פייטמן הרצתה במקומות רבים ברחבי העולם. היא לימדה תקופה מסוימת באוניברסיטת סידני, ואף שימשה כנשיאת האקדמיה האוסטרלית למדע המדינה בתחילת שנות ה-80. כן לימדה באוניברסיטת סטנפורד ובאוניברסיטת פרינסטון. משנת 1990 היא מלמדת באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
פייטמן כתבה ארבעה ספרים, וערכה ספרים ומאמרים רבים.
הגותה מתמקדת בתאוריה פמיניסטית המחפשת את נקודות החיכוך וההשקה בין כתבי ההוגים הליברליים הקלאסיים, והוגים "נאורים" מז'אן-ז'אק רוסו ועד ג'ון רולס, שעיצבו תאוריה של מרחב ציבורי, ליברלי, הפועל במישור הפוליטי בו היחיד חופשי ושווה זכויות, ובין מעמד האישה, הנתפסת כיצור "טבעי" או "ביתי", ובשל כך מודרת מן המישור הפוליטי, ואינה נכללת בחברה החופשית שהיא חברה גברית ופטריארכלית בעצם הווייתה. פייטמן קוראת לביסוסה של תאוריה חדשה, שתעניק מקום שווה בהגדרה הן לנשים והן לגברים.
ספרה "The Sexual Contract" ("החוזה המיני") מתאר כיצד החברה המערבית לוקה בסקסיזם מערכתי, ובכך יוצרת מעין "חוזה" המנציח עליונות גברית ואי-שוויון. ספר זה השפיע עמוקות על הפילוסוף צ'ארלס ו. מילס והביא אותו לכתוב ספר דומה על אי-שוויון גזעי, "The Racial Contract".
אישוש
בפילוסופיה של המדע, אישוש (או בלשון הלוגיקה התלמודית: סייעתא = סיוע; הפועל: לאַשש ולא לאושש) הוא חיזוקה של תאוריה (במיוחד תאוריה מדעית) באמצעות ניסוי שאינו מפריך אותה או תצפית מדעית, שאינה מפריכה אותה.
את רעיון האישוש ביסס הפילוסוף קרל המפל. לפי המפל, לא ניתן לאמת תאוריה, משום שעל מנת לעשות זאת יש לבצע אינסוף ניסויים. בעוד שלא ניתן לאמת תאוריה, הרי ניתן להפריכה - לשם כך די בניסוי יחיד שתוצאותיו סותרות את התאוריה. בנסיבות אלה ניתן לאשש את התאוריה ("אישוש" הוא מושג חלש יותר מ"אימות"), באמצעות עריכת ניסויים שמטרתם להפריך אותה - כישלון חוזר ונשנה בניסויים כאלה מגדיל את הסבירות לנכונותה של התאוריה.
דוגמה לשימוש במושגים אלו נמצאת בספרו של המפל "פילוסופיה של מדעי הטבע". בספר זה מציג המפל מקרה שבו מנסה הרופא איגנץ זמלווייס לפתור בעיית תמותת יולדות במחלקה שבה עבד, באמצעות הגדרת היפותזה. זו קובעת כי תמותת היולדות נגרמת ממעבר של חומר מן המת. להיפותזה זו ניתן לנסח מסקנת בחינה: אם הרופאים יחטאו טוב יותר את ידיהם, תמותת הילדות תפחת. את מסקנת בחינה זו ניתן לבחון על ידי ניסוי, שתוצאתו יכולה להיות אחת משתיים: או שהתמותה תפחת, או שלא. כעת מגיע שלב האישוש. אם התמותה תישאר כמות שהיא, אזי התאוריה נכשלה והיא בטלה. אך אם התמותה אכן תפחת, נמצא אישוש לתאוריה, וכעת היא קרובה יותר להיות נכונה ואמיתית.
מדוע לא אומתה התאוריה, אלא רק "אוששה"? משום שייתכן שחיטוי הידיים הוא רק סיבה אחת מני רבות לתמותת היולדות, או יותר מזה - ביצוע החיטוי וירידת התמותה קרו בסמיכות באופן מקרי, וייתכן כי אין ביניהם שום קשר. לכן, טוען המפל, לעולם לא ניתן להפוך תאוריה לוודאית, אלא רק לקרובה יותר ויותר לאמת. נלסון גודמן ניסח דוגמה הממחישה את הבעייתיות של תהליך האימות של תאוריה.
קים פוסיבול
קים פוסיבול (באנגלית: Kim Possible) היא תוכנית אנימציה זוכת פרס אמי לסדרות יומיות מבית היוצר של דיסני. התוכנית עוסקת בנערה גיבורת על, הפועלת להציל את העולם מול ניסיונות השתלטות של רשעי על. פרק טיפוסי של התוכנית מתחיל בניסיון השתלטות על העולם, או פגיעה בבני אדם. קים מגלה על כך מעוזרה, וייד בן ה-10, המומחה למחשבים, ופועלת להציל את בני האדם ולסכל את מאמצי הרשעים. סוף הפרק מתאפיין בתודות מצד האנשים שהוצלו על ידי קים ובקטע קומי שעוסק ברון, בדרך כלל בנפילת מכנסיו, דבר שקורה בדרך כלל בשל ניסיונותיו הכושלים להיראות "מגניב". לקים אין יכולות על-אנושיות מיוחדות, למעט יכולתה לבצע תרגילים אקרובטיים מסובכים שלמדה בתפקידה כמעודדת, ולכן היא מסתמכת על תושייתה ועל ידידיה כדי להצליח במשימותיה. חברתה הטובה ביותר היא מוניק.
שידורה של התוכנית בארצות הברית הסתיים ב-2007, לאחר 4 עונות. הסדרה הורדה בפעם הראשונה מהמסך לאחר 3 עונות, אולם הוחזרה לאור בקשות רבות של צופים. שיר הנושא של התוכנית, "Call Me, Beep Me" ("תקראו, התקשרו אלי") מבוצע על ידי הזמרת והשחקנית כריסטינה מילאן, ולא דובב לעברית.
התוכנית בעלת 4 עונות ששודרו בארצות הברית בערוץ ג'טיקס, ובישראל שודרו בעבר בערוץ דיסני. שידורה של התוכנית החל בארצות הברית ביוני 2002 בערוץ דיסני. לתוכנית יצאו גם 6 משחקי מחשב לקונסולת הנינטנדו, בוי והפלייסטיישן וכן, גם פסקול נלווה המכיל בתוכו את השירים שהושמעו בסדרה.
הסרטים.
בעקבות הצלחת הסדרה, יצאו 2 סרטים:
הסרט הוכתר כהסרט הרשמי של הסדרה והיה הסרט המצליח ביותר של ערוץ דיסני עד הסרט "היי סקול מיוזיקל". מחוץ לארצות הברית, קנדה ואנגליה, הסרט חולק לשלושה פרקים שקוצצו מתוכן סצנות של הגרסה המורחבת (סצנות בלעדיות לגרסה של הסרט השלם), והוא הגיע לארץ בגרסה הזו ונקרא ממש דרמטי. מאוחר יותר, עם פתיחת ערוץ דיסני בארץ, שודר הסרט באנגלית עם תרגום במלואו בארץ, כולל הסצנות שקוצצו. הפרק בגרסה האנגלית שודר במלואו, ללא הפירוק לשלושה פרקים.
העונה הרביעית.
כשיצא הסרט כה הדרמה, הוכרז שסרט זה יחתום את הסדרה. אך בשל הבקשות הרבות מהמעריצים הסדרה הוחזרה ב-10 בפברואר 2007 לעונה רביעית, השונה במקצת מהאחרות. העונה הזאת מתאפיינת בחידושים רבים:
כמו כן, הצטרפה לקאסט אשלי טיסדייל, שדובבה את חובבת האופנה משנה הצורות, קמיל לאון. היוצרים לא תכננו שזו תהיה העונה האחרונה, מאחר שהם כבר עבדו על עונה נוספת. אולם במאי 2007, חברת וולט דיסני פיטרה אותם מסיבות לא ידועות, וכתוצאה מכך, הסדרה הסתיימה ב-7 בספטמבר 2007 עם פרק כפול מיוחד שלפניו שודר מרתון שלם של הסדרה.
מעריצים כעסו על הביטול והכינו עצומה שבה הם קוראים להשיב את הסדרה הפופולרית לעונה חמישית או לפחות לסדרת ספין אוף, אם כבר זה סופה. בשנת 2019 יצא סרט לייב אקשן שמבוסס על הסדרה תחת השם "קים פוסיבול".
קים פוסיבל
מוזיאון אשדוד לאמנות
מוזיאון אשדוד לאמנות הוא מוזיאון לאמנות השוכן במרכז מונארט לאמנויות באשדוד.
המוזיאון נפתח בשנת 2003 והוא מעוצב כפרמידת זכוכית שתחתיה שלוש קומות תצוגה מעגליות המחוברות זו לזו בגרמי מדרגות. בחלל שלושה-עשר חללי תצוגה קטנים הפרושים מסביב לפיר מרכזי. במוזיאון מתקיימות כשלוש תערוכות של אמנות ישראלית ובינלאומית המתחלפות במשך השנה. כמו כן, המוזיאון מציג באופן קבוע עבודות ותערוכות מאוסף המוזיאון. בין השנים 2004–2011 כיהן יונה פישר כאוצר הראשי של המוזיאון וכיועץ האמנותי שלו. מאז פרישתו של פישר, משמש יובל ביטון כאוצר הראשי של המוזיאון ולצידו רוני כהן-בנימיני המשמשת כאוצרת. נעמי אדר הופמן מכהנת מאז 2005 כמנהלת המוזיאון ומוסדות האמנות באשדוד.
בתקופת כהונתו של יונה פישר כאוצר ראשי של המוזיאון הוא פעל לסימון דרכו, לביסוסו על מפת האמנות המקומית ולהפיכתו למוזיאון מוכר על פי חוק המוזיאונים (ב-2009). עקרון המפתח שהנחה אותו בגיבוש מדיניות המוסד היה הגדרתו כמוזיאון "רגיונלי" – כמוזיאון אזורי שמתייחס לתרבות ולהיסטוריה המקומית באמצעות פעילות בעלת גוון מקומי, שאינה מסתפקת בהשלמה של מהלכי המרכז. מאז פרישתו של פישר, ביטון וכהן-בנימיני המשיכו לבסס את צביונו הרגיונלי של המוזיאון כמאופיין בבחינה מתמדת של סוגיות הנוגעות לזהות מקומית. סוגיות אלו נבחנות על רקע אופייה הייחודי של העיר אשדוד – העיר הישראלית הראשונה שתוכננה והוקמה לאחר קום המדינה – כעיר מהגרים ים תיכונית, מרובת זהויות ורב-תרבותית.
התפתחות המוזיאון.
מוזיאון אשדוד לאמנות נפתח ב-2003 ביוזמתה ובתרומתה של לליה מורדוך. את בניין המוזיאון, שגג זכוכית בצורת פירמידה מתנוסס מעליו, תכנן האדריכל משה לופנפלד כחלק ממתחם הקרוי כיום מרכז מונארט לאמנויות.
בין השנים 2004–2011 כיהן יונה פישר כאוצר הראשי של המוזיאון וכיועצו האמנותי. במהלך כהונתו, פעל פישר לביסוס מעמדו של המוזיאון והגדרתו כמוזיאון אזורי. כמו כן, בתקופה זו הוקם אוסף המוזיאון והנהגת תצוגה קבועה מתוכו היו חלק ממהלך כולל זה.
מאז פרישתו של פישר, משמש יובל ביטון כאוצר הראשי של המוזיאון ולצידו רוני כהן בנימיני המשמשת כאוצרת. ביטון וכהן-בנימיני המשיכו לבסס את צביונו האזורי של המוזיאון כמאופיין בבחינה מתמדת של סוגיות הנוגעות לזהות מקומית.
אוסף המוזאון.
אוסף מוזאון אשדוד לאמנות מכיל עבודות מתקופות שונות באמנות המקומית והבינלאומית. גוף העבודות המשמעותי שביסס את הקמתו של אוסף המוזיאון היה תרומת האספן השוודי רלף הרמנס – יותר ממאה עבודות של אמנים, שוודים ברובם. הקרן הציבורית ע"ש אוזיאש הופשטטר תרמה עבודות על נייר, המהוות חתך מייצג של יצירתו. אלמנת הפסל פנחס עשת תרמה למוזיאון את עזבון האמן. כן נרתמו לאוסף מראשיתו עבודות מעזבונות של אמנים שונים.