קיימות דוגמאות יפות ללבירינתים ממגוון תרבויות עתיקות ובלתי קשורות זו לזו. הלבירינתים הופיעו במגוון עיצובים ובמגוון חומרים בג'אווה, באמריקה הצפונית ובדרומית (בקרב הילידים), באוסטרליה, בהודו ובנפאל.
בניית לבירינתים מודרניים.
כיום מתאר המונח לבירינת כל מבוך בעל דרך אחת וצורה מעגלית טיפוסית. שני התכנונים העיקריים הם הקלאסי והימי-ביניימי. אף כי יש ללבירינתים מגוון גרסאות, ניתן לזהות בקלות את הצורה הבסיסית. לעיתים קרובות משתמשים במונח לבירינת כאילו חד הוא עם "מבוך", אך "מבוך" מתאר חידה ובה מבחר אפשרויות לבחירת כיוון, בעוד שבלבירינת יש דרך אחת בלבד אל המרכז.
עניין מחודש בסמל הלבירינת, יצר השראה לתחייה של בניית לבירינתים. הידועים שבהם הם פארק ו'ילן (מילטון קינס, בריטניה), קתדרלת גרייס (סן פרנסיסקו) ופארק טפטון (צ'סטרפילד, דרבישייר, בריטניה).
הלבירינת הציבורי הבנוי הראשון בישראל הוקם ברחבת 'בית העם', בניין היסטורי בעיר רחובות, המשמש כיום את 'בימת הנוער העירונית'. הלבירינת תוכנן ונבנה על ידי רחלי רוגל, נציגת אגודת הלבירינתים בישראל. לבירינת ציבורי נוסף לבירינת "האוצר" הוקם במתחם התחנה המרכזית הישנה בדרום תל אביב. הוא הוקם על ידי רחלי רוגל ויובל שרון, במסגרת הפנינג התרבות 'פתוחה לרגל שיפוצים, השמשת התחנה הישנה'. ההפנינג אורגן על ידי אמני 'שביל החלב' בשיתוף עם בית הספר 'מנשר' (4 במרץ 2011).
פירושים מודרניים ללבירינת היווני.
מיתוס הלבירינת עובד למחזה מודרני מאת אילינקה קרבנקובסקה, אשר דן ביכולתו של האדם לקבוע את גורלו. במחזה, תסאוס נהרג בידי המינוטאורוס בצעד התאבדותי. המינוטאורוס עצמו נהרג בידי אנשי העיירה אחוזי האימה.
המיתוס התפתח גם ללבירינת של מג'ה היל: סיפור מורכב אשר עושה שימוש בגרפיקת מחשב תלת ממדית.
עבודתו של חורחה לואיס בורחס, הסופר הארגנטינאי אשר הושפע רבות מן הלבירינת, היוותה בעצמה השראה לסופרים אחרים, כדוגמת אומברטו אקו בשם הוורד ומרק ז' דניאלו'סקי בבית העלים.
בסרט Inception תפקידה של אחת הדמויות הוא לתכנן מבוכים, ושמה אריאדנה.
משמעויות תרבותיות.
לבירינתים פרהיסטוריים שימשו כמלכודות לרוחות רעות או כמסלולים מוגדרים לצורך פולחן. בימי הביניים סימל הלבירינת את הדרך הקשה אל אלוהים, שמרכזה אחד (אלוהים) ותחילתה אחת (לידה). החל בתקופת הרנסאנס, לבירינתים איבדו את מרכזם: האדם ההולך בהם הוא המרכז, דבר המשקף את שינוי החשיבה ההומניסטי.
לבירינתים נודעים.
הלבירינת של סטרה.
הלבירינת של סטרה (Il labirinto di Strà) נמצא בווילה פיזני (Villa Pisani) בתעלת ברנטה המובילה מהעיר פדובה ללגונה של ונציה. הלבירינת נחשב לאחד המפורסמים באיטליה. הוא מצוי בווילה, אשר התקיימו בה מפגשים היסטוריים. משנת 1822, הווילה והפארק הם מוזיאון ציבורי. קרוב לוודאי שהלבירינת של סטרה שימש השראה לרמח"ל, יליד פדובה, בבואו לתאר את הזהירות הנדרשת מהאדם במבוך החיים בספרו מסילת ישרים.
בסדרת פרסי ג'קסון והאולימפיים.
בספר פרסי ג'קסון והאולימפיים מסופר על הלבירינת כ"המבוך". ה"מבוך" נמצא מתחת לאדמה לאורך כל כדור הארץ והוא בונה את עצמו. לפי דיידלוס בספר יש מס' כניסות למבוך ומס' היציאות מאוד קטן.
לוק בן הרמס מנהיג צבא הרשע אשר רוצה להחזיר את קרונוס לחיים מנסה למצוא את דיידלוס כדי שייתן לו את החוט של אריאדנה, המתואר כמעין GPS אשר ניתן לנווט בעזרתו ב"מבוך".
תאית
תאית (או צלולוזה, מ-Cellulose) היא פחמימה, רב-סוכר, ביופולימר המורכבת משרשראות ארוכות של מולקולות גלוקוז-בטא. התאית היא אחת משתי התרכובות האורגניות הכי נפוצות בטבע, משמשת כמרכיב מרכזי בדפנות התאים בצמחים, ומהווה כשליש מהמסה של הצומח בכדור הארץ.
מספר בעלי חיים, במיוחד טרמיטים ומעלי גירה, מסוגלים לעכל תאית באמצעות חיידקים סימביוטיים, יש גם מספר מינים של בקטריות המסוגלות לייצר צלולוז. תאית אינה ניתנת לעיכול על ידי אדם, ויש לה ערך תזונתי שלילי. עם זאת יש לפיזור שלה במעי ערך כשל "סיבים תזונתיים". תוצר תיעוש תהליך הפקת אנרגיה מתאית (בניגוד למדורה מעץ) נקרא ביו-דלק ונפוץ יותר כביודיזל.
תאית התגלתה כמרכיב מרכזי בדפנות התא הצמחי ב-1838 על ידי הכימאי הצרפתי אנסלם פאיין . בצורתה הטהורה ביותר, מופיעה התאית בסיבי כותנה. ברוב הצמחים האחרים היא מופיעה בצירוף ליגנין והמיצלולוז.
מבנה כימי.
הנוסחה הכימית של תאית היא C6H10O5)n), כאשר "n" הוא מספר יחידות הגלוקוז במולקולה. מולקולות הגלוקוז מחוברות בתאית באמצעות קשרים גליקוזידיים בין הפחמנים 1 ו- 4, כלומר קשרי בטא-1,4. המבנה הוא שרשרת ישרה ללא ליפופים. במיקרופיברילות המרכיבות את דפנות התא הצמחי, שרשראות התאית מחוברות יחד על ידי קשרי מימן, מה שתורם למבנה חזק המאפשר לשמור על קשיות התאים הצמחיים. קשיות זו תורמת, בסופו של דבר ליכולת הצמיחה לגובה של הצמחים. הפירוק של התאית לתתי היחידות שלה מתבצע על ידי האנזים צלולאז.
שימושים בתעשייה.
התאית משמשת בין השאר לייצור ניטרוצלולוזה, מרכיב מרכזי באבק שרפה נטול ריח. התאית משמשת גם לייצור צלופן וזהורית. תאית משמשת לכרומטוגרפיה במעבדות הכימיות. מתאית מייצרים נייר, ממחטות נייר ונייר טואלט.
ערך תזונתי.
רוב בעלי החים אינם מסוגלים לפרק צלולוז ולהפיק ממנו אנרגיה, רוב פירוק התאית בטבע מבוצע על ידי חיידקים ופטריות. בעלי חיים הניזונים מעשב כדוגמת מעלי הגירה חיים בסימביוזה עם חיידקים מפרקי תאית במערכת העיכול. חיידקים אלו מפרישים אנזימים המפרקים את הפולימר לדו סוכר צלוביוז ובהמשך לגלוקוז. באופן דומה מנצלים את התאית גם בעלי חיים אחרים הניזונים מחלקי צמחים עתירי תאית כדוגמת צבים או איגואנות. עיכול באמצעות חיידקים של תאית שמקורה באצות נמצאה גם בפטישן טיבורו, נראה שהמקור האבולוציוני ליכולת פירוק התאית זו של מין שנחשב בעבר לטורף הוא בסימביוזה עם חיידקים מפרקי כיטין הבונה את שריון הסרטנים שהם מרכיב משמעותי בתזונה של כריש זה. כמה מיני טרמיטים הם בעלי החיים היחידים בהם מתקיים פירוק תאית במערכת העיכול ללא תלות בחיידקים. את התאית ניתן למצוא בעיקר בירקות ירוקים, אך היא קיימת בכל תא צמחי. התאית היא אינרטית, אינה מגיבה בבישול, כלומר נשמרת בבישול גם בתנאים חומציים. התרככות הירק בבישול אינה נובעת מהתרככות התאית, אלא מריכוך פולימר נוסף בתא הצמחי - ההמיצלולוז. פולימר זה סופח מים בעת הבישול ותורם לריכוך הירק. הירקות האכילים בעלי תכולת תאית גבוהה הם חסה, כרוב ומלפפון.
ויסקי
ויסקי (Whisky בכתיב סקוטי, Whiskey בכתיב אירי) הוא משקה חריף מזוקק נפוץ, המופק על ידי התססה כהלית של דגנים וזיקוק נוזלי התסיסה. את תוצר הזיקוק, שנהוג לכנות באנגלית New-Make, מיישנים בחביות עץ אלון, לרוב מפוחמות בחלקן הפנימי. אחוז האלכוהול המינימלי בויסקי הוא 40% אלכוהול בנפח.
את הוויסקי ניתן להגיש במגוון דרכים והוא משמש למספר רב של קוקטיילים, אך כששותים אותו נקי נהוג להגישו בכוס אולד פאשנד (המכונה לעיתים לוֹאוּ בוֹל) לעיתים עם קוביות קרח. בעשור הראשון של המאה ה-21 החלו להגיש גם בכוס ויסקי גלנקיירן, כוס המעוצבת להוביל את ניחוח הוויסקי לאף השותה ולכן נחשבת הכוס הטובה ביותר לשתות בה ויסקי.
היסטוריה ומקור השם.
בעוד שזיקוק אלכוהול החל במזרח התיכון במאה ה-8, תזקיקי אלכוהול היו נדירים ויקרים באירופה עד סוף ימי הביניים ונקראו על ידי האלכימאים שייצרו אותם אקווה ויטֵה (מלטינית: "Aqua vitae", מילולית: מי החיים). האקווה ויטה שימשה כתרופה בעיקר אצילים ובני מלוכה.
כששיטות זיקוק אלו התפשטו לסקוטלנד ואירלנד במאה ה-15 שמם תורגם מאקווה ויטה ל"אוּשקֵה בּאַ" (אירית: "uisce beatha", סקוטית: "uisge beatha") שמשמעו בשפות קלטיות הוא גם "מי החיים". עם הזמן הביטוי קוצר לאושקה בלבד ומשם שונה לוויסקי.
סוגים נפוצים.
ישנם מספר דרכים לחלק את הוויסקי לקטגוריות, חלקן נוגעות להרכב הדגנים וחלקן למסורת ההתססה והזיקוק אליה הוויסקי משתייך.
הרכב דגנים.
מבחינת הרכב הדגנים ישנם שני סוגים עיקריים של ויסקי:
ישנם שילובים שונים בין שני הסוגים האלה:
מסורות זיקוק והתססה גאוגרפיות.
במקומות שונים בעולם התפתחו מסורות זיקוק והתססה שונות, ולכן לוויסקי מאזורים שונים איכויות שונות.
סקוטלנד.
ויסקי סקוטי נקרא לעיתים סקוטש, בעיקר בצפון אמריקה, והוא ויסקי שמיוצר בסקוטלנד לפי חוק הוויסקי הסקוטי. הוויסקי הסקוטי הוא אחד מסוגי הוויסקי הפופולריים ביותר בעולם ויש לו חשיבות תרבותית וכלכלית רבה בסקוטלנד. התנאים המרכזיים בהם ויסקי צריך לעמוד בשביל להיקרא ויסקי סקוטי הם שיותסס ויזוקק בגבולות סקוטלנד ושיתיישן לפחות שלוש שנים בחבית עץ אלון. בנוסף, ויסקי סקוטי מזוקק לפחות פעמיים.
אירלנד.
ויסקי אירי היה בעבר המשקה המזוקק הפופולרי ביותר בעולם, אך הפופולריות שלו החלה לדעוך בסוף המאה ה-19, עד העשורים האחרונים בהם חזרה לצמוח.
ויסקי אירי הוא כל ויסקי שזוקק באירלנד ויושן שלוש שנים לפחות בחביות עץ, לא בהכרח אלון. ויסקי מאלט אירי לרוב מזוקק שלוש פעמים וויסקי גריין לעיתים מזוקק פעמיים. הוא ידוע בטעמו העדין והחלק ביחס לסוגי הוויסקי הסקוטי.
ארצות הברית.
לפי מנהל המזון והתרופות האמריקאי ישנם שישה סוגי ויסקי המיוצרים בארצות הברית:
לפי החוק האמריקאי אין לזקק ויסקי מעל ל-80% אלכוהול בנפח לפני דילול (זאת בניגוד לוודקה, אותה אין לזקק מתחת ל-95% לפני דילול) ואין למלא חבית בוויסקי מעל 60% אלכוהול. אין לדלל או להוסיף לתזקיק דבר חוץ ממים.