הדיכוי שמארי רואה כילדה הוא מגדרי בעיקרו, אבל כשהיא מגיעה לבגרות - דיכוי המבוסס על המעמד והגזע הופכים להיות פופולריים יותר. זירת האונס של מארי נתפסת לא כאונס של אישה על ידי גבר, אלא כאישה לבנה על ידי הודי, מה שמסבך את יחסי הגזע והמין.
כריסטי לאוניוס, מציינת כי הסלידה של מארי מנישואין עשויה להיות מבוססת במידה רבה על המוטיבציה שלה להשיג ניידות במעמדה. להיות נשואה לגבר ממעמד הפועלים היה מפריע לה להגשים יעד זה. זאת הסיבה ששני נישואיה הם עם גברים משכילים שלא יתכחשו למטרותיה ויוכלו לעזור לה להשיג את העלייה במעמד החברתי. יש שטוענים שמארי רואה בחינוך צורה של בריחה ממחזורי הנישואין האכזריים והיחס לנשים במעמד הפועלים. בניגוד לפועלים והחקלאים מימי ילדותה, היא מעריצה את רוברט המפטון - הוא לא יאיים על רצונה להשתפר בחינוך ובמעמד.
אנדרו סיירקס טוען כי ״בת הארץ״ בולטת בספרות של שנות השלושים שנותרה סקסיסטית בתיאורי הנשים שלה. אנדרו מטפל בהיפוך המגדרי ברומן. מארי היא גברית ללא תנאי, בעוד שהיא חושפת יותר ויותר את הפנים הנשיות של הגברים. הוא מאחד את אהבתה של מארי לאנאנד עם אהבתה להודו, וטען כי אנאנד והודו הם למעשה זהות אחת.
באופן דומה, פולה רבינוביץ מעריכה את ״בת הארץ״ בניגוד לספרות הפרולטרית האחרת שעוסקת בתפקידים מגדריים בנישואין, במשפחה ובמיניות שנכתבה על ידי גברים. היא מסבירה כי סמדלי וסופרות אחרות מציגות נשים המורדות נגד הסטריאוטיפים של שיפור מעמד הנשים על ידי הנישואים, משפחה והטרוסקסואליות. רבינוביץ מקבלת את הטיעונים של וולטר רידאוט שאמר כי המיניות בספרות הפרולטרית נראית בריאה. רבינוביץ מציינת שספרות פרולטרית שנכתבה על ידי נשים תציע אמת אחרת, כנראה משום שהיא מביטה במיניות מנקודת המבט של נשים במקום של גברים.
רומנים כמו ״בת הארץ״ מתארים פעילות מינית כמדכאת את הנשים. דיכוי המיניות הנשית במעמד הפועלים דומה לדיכוי המעמדות בארצות הברית. מעמד הפועלים נתפס כגברי, אך הוא זקוק לנשים כדי להצליח ליצירת אחדות בתוך המעמד. לכן, סוגיית המיניות יוצרת סכסוך באחדות מעמד הפועלים.
לדינמיקה המשפחתית יש תפקיד מרכזי ברומן. שלא כמו ברומנים השמאלניים של שנות ה-30, ״בת הארץ״ תיארה את המשפחה כישות שלילית, שמשמידה את סיכוייו של אדם לחיים מאושרים. תפקידה של הבת רלוונטי לרומן. הבת מסמלת מורשת, לא רק של המשפחה, אלא גם, במקרה של ״בת הארץ״, של האומה והעולם.
יירקס מציין שהפסיכואנליזה הפרוידיאנית של סמדלי גרמה לה להיות מודעת מדי לפילוסופיה. סמדלי משתמשת במודע בפסיכואנליזה שלה כשהיא פונה לסוגיות המגדריות בספר ״בת הארץ״. כילדה, מארי חשה שנאה קיצונית לאמה שלה, והרגישה שאבא שלה לא יכול לטעות.
הספר מתאר תמונות של אמהות באור כה שלילי, ומארי רוג'רס נדרה להימלט מהנישואין. ג'ודית קגן גרדינר מפרטת את תפקיד האמהות בספר, כחיבור בין תפקידים נשיים מסורתיים לבין שאיפתה של הגיבורה להשתחרר. מותה של האם מסמן קץ הניסיון לחבר ביניהם.
אלמנט נוסף שנדון בהרחבה בספר הוא ההקשר שבו הוא נכתב והתבנית שלו. ישנה הסכמה רחבה כי הרומן הוא אוטוביוגרפיה. בשנת 1973, פול לאוטאר מציין את קווי הדמיון בין חייהם של מארי לסמדלי. בעיקרו של דבר, הם זהים פרט לשינויים בעיקר בגאוגרפיה ובשמות. לאוטר מסביר שסמדלי כתבה את הרומן תוך כדי חיפוש עצמה בתהליך של טיפול נפשי. הרומן נועד למעשה להיות תרגיל טיפולי.
כרם רבעי
רכס קולוסיאום
שלמה גורפינקל
שלמה גורפינקל (30 באוגוסט 1914 – 11 ביולי 1948) היה רופא, חבר המחתרת של גטו וילנה, פרטיזן לוחם ורופא בחיל הרפואה שנהרג מפגיעת פגז במלחמת העצמאות.
תולדות חייו.
נולד ביום ח' באלול תרע"ד (30.8.1914) בעיר יליזבתגרד באימפריה הרוסית (כיום – קרופיבניצקי, שבאוקראינה). בגיל שמונה שנים, לאחר שהתייתם מאביו, עבר עם אמו לווילנה שבליטא. הצטיין בלימודיו ובסיום לימודיו בגימנסיה המשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטה והוסמך כדוקטור לרפואה.
עם הקמת גטו בווילנה, בספטמבר 1941, היה ממארגני העבודה הרפואית בבית החולים היהודי. הצטרף לארגון הפרטיזנים המאוחד (פפא"ו ; FPO), המחתרת החשאית שקמה בגטו ופעלה נגד הגרמנים.
עם חיסול הגטו יצאו הוא ורעייתו אמה עם הקבוצה הפרטיזנית האחרונה דרך צינורות הביוב יחד עם אבא קובנר. במשך שנה ומחצה שימש רופא לפרטיזנים ביער רודניקי שעל יד וילנה. ביערות, בתנאים קשים, עם מעט ציוד רפואי, ארגן את השירות הרפואי בכל האזור. המפקדה הרוסית העליונה העניקה לו אות הצטיינות על שירותו.
לאחר שחרור וילנה על ידי הצבא האדום החל ד"ר גורפינקל לעבוד במחלקת הבריאות ועלה לדרגת מנהל מדיני של המחלקה הרפואית במערך ההגנה האנטי-אווירית בליטא.
בתחילת שנת 1945 יצא מווילנה, עם רעייתו ואבא קובנר, בקבוצה החלוצית הראשונה, במטרה להגיע לארץ ישראל. לאחר שקיבלו את רישיון העלייה, באוקטובר 1945, עלו שלמה ורעייתו לארץ בספינה טרנסילבניה.
במשך שנתיים השתלם בבית החולים "הדסה" בירושלים ובסוף שנת 1947 נתקבל שלמה כמומחה במכון הרנטגן של בית החולים "הדסה" בירושלים. בחורף 1948, עם תחילת מאורעות מלחמת העצמאות, הקדיש הרבה מזמנו לשירות רפואי לנפגעי ה"הגנה". גם רעייתו השתתפה בהגנת העיר.
בראשית המלחמה שימש כרופא גדודי בפלוגת השירות הרפואי של "הדסה", ב־1 ביוני 1948 נקרא לגיוס מלא. הוא הוצב כרופא בדרגת סגן בגדוד 64 של חטיבת "עציוני" (חטיבת ירושלים) – חטיבה מספר 6 ב"הגנה". ביולי 1948 נשלח לארגן מחדש את העזרה הרפואית לאחד מגדודי הפלמ"ח שחנה באזור שער הגיא.
ביום ד' בתמוז תש"ח (11.7.1948), באחד מגלי ההפגזות הקשים שפקדו את ירושלים, ליד קפה "אימפריאל" בירושלים, פגע בו פגז האויב והרגו. עמו נפל החובש שליווה אותו.
שלמה היה בן שלושים וארבע בנפלו. נטמן בשייח' באדר א', וביום כ"ח באלול תש"י (10.9.1950) הועבר למנוחת עולמים בבית העלמין הצבאי בהר הרצל בירושלים. הותיר רעיה – אמה.
מנגלורו
אלכס לונדקוויסט
אלכס לונדקוויסט (בשוודית: Alex Lundqvist; נולד ב-14 באפריל 1972) הוא דוגמן שוודי.
חייו.
לונדקוויסט נולד בסטוקהולם והחל לדגמן בשנת 1996 שנפגש עם צלם האופנה ברוס וובר. הוא הופיע בקמפיין של ורסצ'ה והוביל את הקמפיין של קארל לאגרפלד באירופה ואת הקמפיין של חברת הביגוד "Guess" בארצות הברית ביחד עם הדוגמנית לטיסיה קסטה. הוא הופיע במגזינים GQ, פלייגרל, ווג וElle.
הוא עבד עבור מספר מעצבים בניו יורק ונחשב לאחד הדוגמנים המובילים בעולם. ב-1995 התראיין לתוכנית האופנה של MTV "בית הסגנון" (House of Style).
ב-2002 שיחק בסרט הטלוויזיה הצרפתי "Total Romance" ובסרט ההמשך שלו. ב-2007 הופיע בקליף לשיר "Clumsy" של פרגי.
חוזה פריז (1814)
חוזה פריז (בצרפתית: Traité de Paris) נחתם ב-30 במאי 1814 בין הקיסרות הצרפתית הראשונה לבין הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, כחלק מהמלחמות הנפוליאוניות. החוזה נחתם לאחר שביתת נשק שנחתמה ב-23 באפריל בין שארל, רוזן ארטואה, נציג הרסטורציה הצרפתית, לבין מדינות הקואליציה. החוזה ארגן מחדש את גבולותיה של צרפת, בה הושב לשלטון בית בורבון המלוכני, וכן הסדיר את החזרת השטחים שכבשה צרפת למדינות אחרות. החוזה מכונה לעיתים "השלום הראשן של פריז", מאחר שחוזה דומה נחתם בין הצדדים בשנת 1815.
הצדדים החתומים.
החוזה נחתם ב-30 במאי 1814, לאחר חתימה על הסכם שביתת נשק בין הצדדים ב-23 באפריל אותה השנה. שביתת הנשק נחתמה עשרה ימים לאחר התפטרותו של נפוליאון בונפרטה מכס הקיסרות כחלק מהסכם פונטנבלו ב-13 באפריל 1814.
השיחות בין שני הצדדים נפתחו ב-9 במאי, כשבראש המשלחת הצרפתית עמד שארל-מוריס דה טליראן, נציגו של המלך הצרפתי, לואי השמונה עשר הגולה, לבין הקואליציה. בחוזה הוסכם על החלתו של שלום בין צרפת לממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, רוסיה, אוסטריה ופרוסיה - חברות הקואליציה המרכזיות, אשר הסכימו ביניהן על מטרות ההסכם כחלק מהסכם שומון. על חוזה פריז חתמו גם פורטוגל ושוודיה, וכמו כן ספרד חתמה כחודשיים לאחר מכן. המדינות השונות לא חתמו על חוזה אחד מול צרפת, אלא חתמו על הסכמים נפרדים, שאיפשרו לכונן תיקונים ספציפיים.
הגבולות החדשים של צרפת.
מדינות הקואליציה הסכימו שיש להשיב את צרפת לגבולותיה המקוריים טרם 1792, עת נפלה המונרכיה בצרפת והחלו כיבושיו של נפוליאון. כמו כן, הסכימו כי יש להשיב על כנם את גבולות המדינות שנכבשו על ידי צרפת של נפוליאון בחלקן או במלואן.
הטיוטה לקונגרס וינה.
בנוסף להפסקת הלחימה והשבת השטחים, היה החוזה טיוטה חלקית להסדר קבע בין צרפת למדינות אירופה. לפי סעיף 32 בחוזה, הסדר כזה היה אמור להיחתם בתוך חודשיים מחתימת החוזה, כחלק מכינוס של כל הצדדים המעורבים במלחמות הנפוליאוניות. סעיף זה הוביל לכינונו של קונגרס וינה, שהתקיים בין ספטמבר 1814 ועד ליוני 1815. במסגרת קונגרס וינה הוחלט על התנאים הסופיים של כניעת צרפת, על חלוקה מחודשת של השטחים באירופה, הוסדר מאזן הכוחות במטרה לשמור על יציבות היבשת, והושבו אל כס מלכותם כל בתי האצולה שנושלו מהשלטון בתקופת המהפכה הצרפתית ומלחמותיו של נפוליאון.
התנאים המוקדמים שסוכמו בפריז היו מתונים עבור צרפת, וזאת על מנת שלא להפריע להתבססותו מחדש של בית בורבון ששב לשלטון. גבולות צרפת מ-1 ביוני 1792 אושרו, אך נוספו להם הערים זארבריקן, סארלואי, לנדאו ומחוז מונטבליאר מהאימפריה הרומית הקדושה, חלקים מדוכסות סבויה כולל אנסי ושאמברי, וכן אביניון ורוזנות וֶנֶסֶן ממדינת האפיפיור. לצד תוספות טריטוריאליות אלו, נדרשה צרפת לוותר על מספר ממושבותיה.
טריטוריות של מדינות אחרות.