טבלאות אלמנך חוזות מרחקים ירחיים בין מרכז הירח למרכז העצם השמימי השני. אף על פי כן, הצופה לא יכל למצוא במדויק את מרכז הירח (או השמש), מפני שרוב החודש הירח מואר רק בחלקו. במקום זאת, מרחקים ירחיים תמיד נמדדים ביחס לקצה החיצוני המואר של הירח. לפיכך, התיקון הראשון למרחק הירחי נובע מהמרחק בין קצוות הירח למרכזו. מכיוון שהגודל הזוויתי הנצפה של הירח משתנה עקב שינוי מרחקו מכדור הארץ (כתוצאה מאקסצנטריות מסלולו האליפטי של הירח), אלמנכים סיפקו ערכים עבור מחצית הקוטר של השמש והירח בכל יום בשנה. כך ניתן היה לחשב במדויק את מיקום הירח.
שלב שני - סילוק גורמי שגיאה.
ניקוי המרחק הירחי פירושו תיקון האפקטים של הפרלקסה והשבירה האטמוספירית בעבור התצפית הזאת. האלמנך מספק מרחקים ירחיים כפי שהיו נראים אילו הצופה היה ממוקם במרכז כדור הארץ השקוף. בגלל שהירח קרוב בהרבה לכדור הארץ מכל כוכב אחר, מיקום הצופה על כדור הארץ מסיט את מיקומו הנצפה של הירח בשיעור של עד כדי מעלה אחת. תיקון הניקוי עבור הפרלקסה והשבירה האטמוספירית הוא פונקציה טריגונומטרית פשוטה יחסית של המרחק הירחי הנצפה והגובה של שני גרמי שמיים אחרים. נווטים נעזרו במקבצים של טבלאות מתמטיות כדי לערוך את החישובים הנדרשים.
שלב שלישי - מציאת הזמן.
לאחר ש"ניקה" את המרחק הירחי, הנווט התוועץ כעת בטבלה מוכנה של מרחקים ירחיים והזמנים שבהם הם יתרחשו כדי לקבוע את זמן גריניץ' של התצפית הזאת. הטבלאות האלו היו פלא מדעי של התקופה - תנועתו של הירח סבוכה ביותר, שכן הוא נמצא במיקום כזה במערכת השמש (הוא קרוב מאוד הן לכדור הארץ והן לשמש - לכן הבעיה הירחית היא בעיה תלת-גופית מובהקת) שגורם למסלולו פרטורבציות כבידתיות משמעותיות. חיזוי מיקומו של הירח שנים קדימה דורש פתירה של בעיית שלושת הגופים, שכן כדור הארץ, הירח והשמש מעורבים כולם בהכתבת התנועה שלו. רק לאחר הבשלת המודלים המתמטיים של תנועת הירח בערך באמצע המאה ה-18 - הודות לעבודתם המאומצת של מתמטיקאים ואסטרונומים דגולים רבים, ניתן היה לחשב טבלאות מיקומים ירחיים אמינות יותר. המתמטיקאי אוילר פיתח שיטה נומרית בה עשו שימוש, שנקראת שיטת אוילר, ובעקבות כך קיבל מענק מוועדת קו האורך כדי שיבצע את החישובים.
לאחר שמצא את זמן גריניץ', הנווט השווה אותו עם הזמן המקומי (אותו מוצאים בעזרת תצפית נפרדת) כדי למצוא את קו האורך שלו.
שחיינית (ציפור)
טייסת מבצעים מיוחדים 193
טייסת המבצעים המיוחדים ה־193 היא יחידה בכנף המבצעים המיוחדים ה־193 של המשמר הלאומי של פנסילבניה בכפיפות לפיקוד המבצעים המיוחדים של חיל האוויר. הטייסת מוצבת בבסיס האוויר של המשמר הלאומי , , פנסילבניה.
הטייסת מפעילה מטוסי EC-130J קומנדו סולו, סופר-הרקולס שעבר התאמה מיוחדת למשימותיו. השינויים כוללים מערכות ניווט משופרות, ציוד להגנה עצמית, תדלוק אוויר ויכולת שידור רדיו אנלוגי (FM) וטלוויזיה צבעונית אנלוגית בכל הסטנדרטים העולמיים.
משימה.
מטוסי ה־"EC-130J קומנדו סולו" משמשים כתחנת שידור מעופפת למשימות תעמולה ולוחמה פסיכולוגית בשידורי AM ,FM ,HF, טלוויזיה ותקשורת צבאית וכן ללוחמה אלקטרונית. מבצעי "סולו" נשלטים בלעדית מכנף המבצעים המיוחדים 193 במידלטאון.
היסטוריה.
מלחמת העולם השנייה.
הטייסת הוקמה ב־1 באוקטובר 1942 בבסיס חיל האוויר המלכותי דוקספורד, באנגליה כטייסת קרב 347. בתחילה הוקצתה לפיקוד מטוסי הקרב השמיני, הועברה לחיל האוויר ה-12 והשתתפה בלחימה בצפון אפריקה. לאחר מכן הוצבה באיטליה במסגרת "זירת המבצעים בים התיכון" (MTO) והשתתפה במשימות בסיציליה, איטליה, סרדיניה וב־1944 בעמק הרוֹן בצרפת. הטייסת נסגרה ב־7 בנובמבר 1945.
המשמר הלאומי של פנסילבניה.
הטייסת הופעלה מחדש כטייסת הקרב ה־148, והוקצתה למשמר הלאומי של פנסילבניה ב־24 במאי 1946. הטייסת התארגנה בשדה התעופה העירוני של רדינג, פנסילבניה, וקיבלה הכרה פדרלית ב־27 בפברואר 1947. הטייסת הפעילה מטוסי מוסטנג P-51, הוצבה ב"קבוצת הקרב ה-112" ונפרסה בנמל התעופה פיטסבורג.
הגנה אווירית.
הטייסת נקראה לשירות פדרלי פעיל ב־1 בפברואר 1951 בתקופת מלחמת קוריאה והוצבה בבסיס חיל האוויר דובר, דלאוור, למשימות הגנה אווירית. הטייסת צוידה במטוסי ת'אנדרג'ט F-84C והופקדה על ההגנה אווירית של חצי האי דלמארבה . באוקטובר 1951 שודרגה והוצבו בה מטוסי יירוט סילוניים סטרפייר F-94B. ב־1 בנובמבר 1952 הטייסת שוחררה משירות פעיל וחזרה לפיקוד המשמר הלאומי של פנסילבניה.
לאחר חזרתה לשדה התעופה העירוני של רדינג, פנסילבניה, היא נשארה תחת של חיל האוויר, כטייסת יירוט, צוידה במטוסי מוסטנג 51D וביצעה משימות הגנה אווירית בדרום מזרח פנסילבניה ופילדלפיה.
עם הוצאת מטוסי המוסטנג מהשירות, החל חיל האוויר של ארצות הברית לשדרג את כל טייסות הקרב במטוסי סילון. שלטונות התעופה של רדינג לא הסכימו לבקשת רשויות המשמר הלאומי להפעלת מטוסי קרב סילוניים בשדה התעופה העירוני, וב־30 ביוני 1956 החליט חיל האוויר להשבית את הטייסת אך כבר למחרת חזרה לפעילות.
תובלה.
המשמר הלאומי של פנסילבניה, שרצה לשמר את הטייסת, נתן לה מספר חדש ומשימה חדשה. טייסת 140 לתובלה רפואית אווירית. היא חזרה לפעול ב־1 ביולי 1956 באמצעות מטוסים מונעי מדחף.
הטייסת צוידה במטוסי קומנדו C-46 ובשנת 1958 במטוסי C-119. בשנת 1960, היא הוסבה להפעלת מטוסים גדולים ומהירים יותר, הקונסטלישן C-121. שדה התעופה רדינג לא התאים עוד לצורכי הטייסת וב־1 בפברואר 1961, היא עברה למיקומה הנוכחי בבסיס חיל האוויר אולמסטד (היום בסיס האוויר של המשמר הלאומי ).
ב־15 באוקטובר 1964 הוחלט במשמר הלאומי של פנסילבניה להעלות את הטייסת לרמת "קבוצה". מאחר שכבר הייתה קיימת קבוצת טייסות קרב במשמר הלאומי של קולרדו שמספרה היה 140, שונה מספר הטייסת ל־168 והיא צורפה ליחידה החדשה שהוקמה "קבוצת תובלה אווירית 168". בקבוצה הוצבו גם יחידות מטה, תחזוקה, סיוע ומרפאה של חיל האוויר.
מבצעים מיוחדים.
בעקבות מלחמת ששת הימים ביוני 1967 קיבלה הלוחמה הפסיכולוגית עדיפות בצבא ארצות הברית. בשל סגירת בסיס חיל האוויר אולמסטד וצמצום צי מטוסי התובלה, הוחלט במשמר הלאומי של פנסילבניה להסב את הקבוצה למשימות לוחמה פסיכולוגית שכונו בשם "קורונט סולו". היחידה אורגנה מחדש כ"קבוצת הלוחמה האלקטרונית הטקטית 193" והועברה לפיקוד אוויר טקטי (TAC). ארבעה ממטוסי ה־C-121 שלה הוסבו למשימות לוחמה האלקטרונית.
ב־1980 קיבלה "קבוצת המבצעים המיוחדים 193" מטוסי EC-130E וב־2004 שודרגה לדגמי C-130J. ב־1983 השתתפה בחילוץ אזרחים אמריקאים במבצע "זעם דחוף". לאחר מכן, בעת הפעולה הצבאית של ארצות הברית במדינת האי גרנדה, המטוסים הופעלו כתחנת רדיו מוטסת שנודעה בשם "וולאנט סולו". בשנת 1989, וולאנט סולו סייעה להצלחת הלוחמה הפסיכולוגית במבצע "רק סיבה" להפלת שלטונו של מנואל נורייגה בפנמה.
באמצע שנות ה־80 יחד עם כל יחידות המבצעים המיוחדים של חיל האוויר, הטייסת סופחה לחיל האוויר ה-23 של פיקוד התובלה האווירית הצבאית (MAC). ב־1990 הצטרפה ה-193 לפיקוד המבצעים המיוחדים של חיל האוויר, ומטוסי הכנף כונו מעתה "קומנדו סולו", ללא שינוי במשימה.
בשנים 1990–1991, קומנדו סולו שוגרו לערב הסעודית ולטורקיה במסגרת מלחמת המפרץ. המשימה כללה את שידורי "קול המפרץ" ותוכניות מוצלחות אחרות שנועדו לשכנע את החיילים העיראקים להיכנע. בשנת 1994, קומנדו סולו שימשו לשידור הודעות רדיו וטלוויזיה לאזרחי ומנהיגי האיטי במהלך מבצע "תמוך בדמוקרטיה". שידורים אלה, בהם הופיע הנשיא הנבחר ז'אן-ברטראן אריסטיד תרמו למעבר מסודר משלטון צבאי לדמוקרטיה.
בהמשך למסורתה, ב־1997, השתתפה כנף המבצעים המיוחדים 193 ומטוסי הקומנדו סולו שלה בכוח ההגנה של האו"ם בבוסניה-הרצגובינה עם שידורי רדיו וטלוויזיה שתמכו בייצוב המצב. בשנת 1998, היחידה ומטוסיה השתתפו במבצע רעם במדבר , פריסה בחצי האי ערב כדי לשכנע את עיראק לקיים את החלטות מועצת הביטחון של האו"ם. קומנדו סולו נשלחו שוב לפעולה בשנת 1999 במבצע כוח מאוחד. על המטוס הוטל לשדר רדיו וטלוויזיה לקוסובו כדי למנוע טיהור אתני ולסייע בגירוש הסרבים מהאזור. בשנת 2001, מטוס קומנדו סולו שידר מסרים לאוכלוסייה האפגנית המקומית ולחיילי הטליבאן במהלך מבצע "חירות מתמשכת".
בשנת 2003, סולו הקומנדו הועברו למזרח התיכון לתמיכה במבצע "חופש עיראקי" . לאחרונה, ה־EC-130J הועברו שוב למזרח התיכון במסגרת המלחמה בטרור.
גוסטב נכטיגל
גוסטב נכטינגל (בגרמנית: Gustav Nachtigal); 23 בפברואר 1834 - 20 באפריל 1885) היה חוקר גרמני של מרכז ומערב אפריקה. כמו כן פעל כקונסול הכללי של הקיסרות הגרמנית בתוניסיה ולנציב הגרמני של מערב אפריקה. בשליחותו כנציב הביא לייסוד טוגו וקמרון כמושבות הראשונות של האימפריה הגרמנית הקולוניאלית. מדליית גוסטב נכטיגל, המוענקת על ידי החברה הגאוגרפית של ברלין, נקראת על שמו.
קורות חייו.
גוסטב נכטיגל, בנו של כומר לותרני, נולד באייכסטט שבפרובינציה הסקסונית אנהלט הפרוסית. אחרי לימודי רפואה באוניברסיטאות של האלה, וירצבורג וגרייפסוואלד, עבד במשך כמה שנים כרופא צבאי בקלן, גרמניה. אחרי שלקה במחלת ריאות עקר באוקטובר 1862 לענאבה שבצפון-מזרח אלג'יריה וממנה עבר לתוניסיה. כמו כן לקח חלק, כרופא מנתח, במספר משלחות למרכז אפריקה. בשהותו בצפון אפריקה למד לדבר ערבית.