מבנה היצירה.
היצירה "רכבות אחרות" מורכבת משלושה פרקים הנושאים את הכותרות הבאות:
כל פרק פותח בדרך כלל בכלי יחיד (ויולה לנשים וצ'לו לגברים) ובהקלטה של משפט שממנו מושמעת המנגינה. המנגינה הולכת ומתפתחת, כשכלי נגינה נוספים מצטרפים להקלטה במהלך משפט או חצי משפט. המוזיקה המיועדת לכלי המיתר מלווה בשפת קצב () שיש בה תדרים משתנים וזאת במקום תיפוף לסירוגין.
בנוסף לדיבור, היצירה כוללת הקלטות של צלילי רכבות נוסעות, כמו גם של צופרי האזעקה ופעמוני אזהרה ובנוסף, קטעים מוקלטים מראש המנוגנים על ידי רביעיית המיתרים. כך נוצרים ארבע רביעיות מתוך אחת, המשקפות שלושה קטעים של הקונטרפונקט שקדמו לו: הקונטרפונקט של וורמונט (")" לחליליות מרובות נתיבים, הקונטרפונקט הניו יורקי (")" עבור קלרינטים מרובי נתיבים, והקונטרפונקט החשמלי (")" לגיטרות חשמליות מרובות נתיבים.
הדיבור המוקלט שמהווה את הבסיס ליצירה "רכבות אחרות" נלקח מתוך ראיונות עם אנשים בארצות הברית ואירופה על השנים שקדמו למלחמת העולם השנייה, על השנים שבמהלך המלחמה ולאילו שמיד לאחריה. בפרק הראשון שנקרא "אמריקה-לפני המלחמה", נשמעים קולם של המטפלים של רייך ורג'יניה ולורנס דייוויס. בנוסף נשמע קולו של עובד הרכבת שתפקידו היה לשרת את נוסעי הרכבת במהלך נסיעות ארוכות בקרונות שינה (). שתי הדמויות נזכרות בחוויית הנסיעה ברכבת בעוד קולות הרכבת האמריקאית נשמעים ברקע.
בפרק השני "אירופה-בזמן המלחמה" שלושה ניצולי שואה (שזוהו על ידי רייך כפאול, רחל, ורחלה) מדברים על חוויותיהם באירופה בזמן המלחמה, כולל הנסיעה ברכבת למחנות הריכוז. בפרק זה נשמעים קולות הרכבת וצופרים של אירופה. שריקות הרכבת האמריקאית נשמעים במשכים ארוכים של מרווחים מוזיקליים של רביעיות וחמישיות, בעוד שריקות הרכבת האירופית כוללות בעיקר צרחות אקורדים משולשים קצרות.
הפרק השלישי, "לאחר המלחמה", מציג את ניצולי השואה המדברים על השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, יחד עם הקלטות של דייוויס ווירג'יניה. ישנה חזרה על קולות הרכבת האמריקאית שהופיעו בפרק הראשון.
רייך פיתח את "מנגינת הדיבור" בעבודות נוספות, למשל "המערה" (1993), ו"חיי עיר" (1995). טכניקה זו מופיעה גם ביצירה WTC 9/11, יצירה העוסקת בטרגדיה האנושית ביחס לחיי היומיום והתגובות אליה.
רייך יצר את היצירות הללו על ידי העברת הקלטות הדיבור שלו לתוך דוגם צלילים, סמפלר, (דגם Casio FZ-1). ביצירה "חיי עיר" משתמשים בדוגם צלילים בזמן ההופעה (ולא בהקלטה מראש) והם מופעלים בדומה לכלי נגינה קונבנציונליים.
ארנסט לאופולד, נסיך ליינינגן הרביעי
מריה, נסיכת באדן (1834–1899)
מריה, נסיכת באדן (בגרמנית: Prinzessin Marie Amalie von Baden; 20 בנובמבר 1834 - 21 בנובמבר 1899), הייתה בתו של לאופולד, הדוכס הגדול של באדן ואשתו של ארנסט לאופולד, נסיך ליינינגן.
ביוגרפיה.
מריה נולדה בקרלסרוהה ב-20 בנובמבר 1834, ללאופולד, הדוכס הגדול של באדן ולסופיה, נסיכת שוודיה, בתם של גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה ופרדריקה מבאדן.
במהלך מהפכות אביב העמים ברחו בני המשפחה לקובלנץ, ורק לאחר שוך המהומות חזרו לקרלסרוהה. בשנת 1852 מת אביה לאופולד, הדוכס הגדול של באדן, ואחיה לודוויג השני, הדוכס הגדול של באדן עלה לשלטון במקומו.
ב-11 בספטמבר 1858 התחתנה מריה עם ארנסט לאופולד, נסיך ליינינגן, שהיה אחיינה למחצה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ונולדו להם שני ילדים. ב-21 בנובמבר 1899 מתה מריה באמורבאך, והיא בת 65 שנים.
משפחתה.
ב-11 בספטמבר 1858 התחתנה מריה עם ארנסט לאופולד, נסיך ליינינגן, ממנו נולדו לה שני ילדים:
ננסי אוקו ברייט
ננסי אוקו ברייט (באנגלית: Nancee Oku Bright) היא יוצרת סרטים דוקומנטריים, במאית, מפיקה, מחברת ספרים ודיפלומטית ליברית, המבוססת בעיר ניו יורק. היא גם המפקדת של החטיבה ההומניטרית של כוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
ביוגרפיה.
ברייט השלימה תואר שני ודוקטורט באנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטת אוקספורד. עבודת הדוקטורט שלה, על הפליטים האריתראים במחנה הפליטים אום גרגור בסודאן, יצא לאור כספר בשנת 1998.
ברייט עבדה כעיתונאית, וכתבה עבור ה-BBC, מספר עיתונים בריטיים, "ווג", "Newsday" ו- "Miami Herald". היא יצרה מספר סרטי תעודה אתנוגרפיים קצרים על הפליטים בסודאן ועל החיים בליבריה. הסרט התיעודי שלה עבור ערוץ הטלוויזיה הציבורית PBS, "Liberia: America's stepchild" (2002) חקר את הגורמים למלחמת האזרחים הליברית הראשונה, שנערכה בין 1989 ל-1997.
שטף של קרינה
שטף של נוזל
תבונת הכוכבים (סרט)
תבונת הכוכבים (ברוסית: Звёздный разум, הופץ במדינות המערב באנגלית בשם "Project Gemini") הוא סרט מדע בדיוני רוסי, בהפקת חברת KD Studios ובבימויו של ויאצ'סלב ליסנבסקי. בכיכובו של יגור קורשקוב. הסרט תוכנן לעלות לאקרנים בהפצה נרחבת ברוסיה ב-22 באוגוסט 2019, בהפצת חטיבת חבר המדינות של אולפני פוקס המאה ה-20. בהמשך נודע תחילה שתאריך יציאתו לאקרנים נדחה ל-3 בדצמבר 2020 ואז שוב נדחה, לספטמבר 2021. ברם, הסרט נדחה לבסוף לינואר 2022 ויצא ב-6 בינואר 2022.
עלילה.
בעתיד. כדור הארץ נמצא תחת איום ממשי של הרס עקב משבר סביבתי גלובלי. על מנת לברוח, האנשים מתכננים ליצור בחלל בית חדש. לצורך בחירת הכוכב המתאים ביותר, הם שולחים למשימה אל טיטאן, קוסמונאוטים בתקווה שיצליחו ליצור את התנאים עבור אנשים לחיות חיים מלאים. עם זאת, במהלך הטיסה מתרחשת תאונה על ספינת החלל וכתוצאה מכך הקוסמונאוטים מאבדים תקשורת עם כדור הארץ ואת היכולת לחזור. עם הגעתם לכוכב אחר, אנשי הצוות נאלצים להתמודד עם משהו בלתי נתפס שעלול לסיים את המשימה וכתוצאה מכך גם להביא את הקץ על האנושות.
הפקה.
פיתוח.
את הפרויקט ביים ויאצ'סלב ליסנבסקי, שביים בעבר את מעבר למציאות. הוא כתב את התסריט בשיתוף פעולה עם דמיטריי ז'יגאלוב.
צילומים.
הצילומים התקיימו ברוסיה ובקזחסטן במשך חודשיים בשנת 2016. הסרט צולם במוסקבה במיקומים שנבחרו במיוחד: פארק המשרדים קומסיטי, בשטחה של מוסקבה סיטי, ליד מתחם המגורים אקווה-מרין בגדת אוזרקובסקאיה. בנוסף הצילומים נערכו בהתייעצויות עם מומחים וקוסמונאוטים, במהלך ביקור בעיר הכוכבים.
הפצה.
הסרט אמור היה להיות מוקרן בבכורה בפדרציה הרוסית על ידי חטיבת חבר המדינות של פוקס המאה ה-20 באפריל 2019. מאוחר יותר נודע כי מועד שחרורו נדחה ולבסוף מגפת הקורונה ברוסיה אילצה את דחיית הבכורה לנובמבר 2021 ולאחר מכן לינואר 2022.
תמי ספיבק
תמי ספיבק (30 בספטמבר 1944 - 30 בנובמבר 2018) הייתה שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, פעילה בתחום הפרינג' בישראל. זוכת פרס קיפוד הזהב למפעל חיים לשנת 2012.
ביוגרפיה.
נולדה בתל אביב. התגייסה לצה"ל ושירתה בנח"ל. לאחר השחרור מהצבא, למדה ספיבק משחק בבית הספר לאמנויות הבמה בית צבי. עם סיום הלימודים החלה לשחק במחזה "שמשון" מאת יגאל מוסינזון בבימויו של דוד לוין, בתיאטרון הבימה ב-1969. ובהמשך, באותה השנה, הצטרפה למופע השירה המצליח, "הלוך הלכה החבריא", בו בלטה כסולנית בשיר "שונרא".
ספיבק הופיעה בהצגות רבות בתיאטראות שונים בישראל – בהם הבימה, תיאטרון בית ליסין, התיאטרון העממי, תיאטרון קרוב, צוותא, הסימטה ותיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער. בתחילת דרכה השתתפה בהצגות כמו "הרוטשילדים" (1972), "תפוס את הגנב" (1973), "מסעות בנימין השלישי" (1976), ו"גבירתי הנאווה" (1986) בכיכובה של ריטה.
בהמשך יצרה ושיחקה רבות בתיאטראות השוליים, בהצגות "בחיק המלך" של תיאטרון זירה החדש, ב"פלישות קטנות" של הסמטה, ב"אדם הוא אדם" של תיאטרון קרוב ועוד. במקביל גם יצרה הצגת יחיד בשם "פרישמן 10 ליד הים", שסיפרה את סיפור חייה השזור בעיר תל אביב, ופעלה עבור אמנים כחברת הוועד המנהל של אמ"י.
בעשור האחרון שבה ספיבק גם אל הבמות הגדולות במקביל לפרינג'. היא גילמה את גברת היגינס בעיבוד החדש של הבימה ל"גבירתי הנאווה" שעלה ב-2013 (שבו שיחקה לצידה של שני כהן וכן לצידה של ריטה), וב-2017 החלה לגלם אם חולה וסיעודית ב"קח את אבא שלך ולך לעזאזל", שכתב הקומיקאי רמי ורד עבור הבימה. בתקופה זו שיחקה גם בהצגות "על פסנתרים ואנשים" של תיאטרון הסמטה ו"שייקספיר מצונזר" של תיאטרון קרוב.
מלבד התיאטרון שיחקה ספיבק גם בסרטי קולנוע, בהם "ז'אקו והיצאניות" (1972), "יהיה טוב סלומוניקו" (1975), "מוכרחים להיות שמח" (2005) ובתוכניות כמו "בולבול הקבולבול" של הטלוויזיה החינוכית. היא גילמה תפקידי אורח בסדרות טלוויזיה רבות, בהן "החברים של נאור" (2006), "לצבי יש בעיה" (2016), "נבסו" (2017), "ככה זה" (2017).
ספיבק נחשבה לאחת השחקניות המזוהות עם תחום הפרינג' ופעלה רבות למענו. בריאיון לאתר הבמה דיברה על המאבק שלה להמשיך ולהציג בכל מחיר ועל הניסיון לגייס משאבים לתיאטרון השוליים.
ב-2012 קיבלה ספיבק בטקס "קיפוד הזהב" פרס מפעל חיים על פעילותה בתחום תיאטרון הפרינג'. בנימוקיהם למתן הפרס כתבו השופטים: "לבד מפועלה כשחקנית, תמי ספיבק משקיעה את מרצה בפעילות חברתית ברוכה לקידום היצירה הישראלית ולקידום יוצרים ישראלים. ספיבק מתבלטת בפעילותה כאשת תיאטרון יוצרת ומעורבת. היא נוקטת עמדה חברתית ומוסרית אמיצה, ונאבקת על עקרונותיה בהתמדה, בנאמנות וביושרה. בכך היא שותפה בכירה במאבקים לקידום תרבות ישראלית ובמיוחד תרבות אלטרנטיבית שהיא הבסיס ההכרחי לצמיחתה והתפתחותה של כל חברה".
נפטרה ב-30 בנובמבר 2018 לאחר שנאבקה במחלת הסרטן, היא נקברה בבית העלמין בכפר שמריהו.
ה&quot;א המגמה