לאו שאין בו מעשה הוא לאו שעשייתו אינה כרוכה במעשה פיזי, ולא לוקים גם עליו, כיוון שעונש מלקות נלמד מלאו של חסימת שור, ושם יש מעשה, ממילא כל שאין בו מעשה לא לוקים עליו. אפילו דיבור אינו נחשב מעשה לעניין זה, מלבד שלושה מקומות שחכמים דרשו שנחשב מעשה. דוגמה ללאו כזה הוא מקרה בו אדם נשבע שיעשה מעשה מסוים תוך זמן קצוב, ולא קיים את שבועתו. במקרה כזה הוא עובר (לפי כמה דעות) על הלאו של "לא יחל דברו", אך הוא לא לוקה עליו כיוון שהפרת הלאו לא הייתה כרוכה בעשיית מעשה.
לאו הניתן לאזהרת מיתת בית דין.
לאו הניתן לאזהרת מיתת בית דין הוא לאו שיש בו אזהרה על עונש אחר של מיתת בית דין, ואפילו שלא נהרג בפועל. ודינו שנוי במחלוקת, לדעת רבי ישמעאל לוקים אף על לאו זה, ודעת רבי עקיבא שאין לוקים עליו. וטעמו של רבי עקיבא הוא שהרי כבר נלמד ממנו דבר אחר (האזהרה), ואי אפשר ללמוד שתי הלכות מפסוק אחד. דוגמה ללאו כזה היא הלאו של חילול שבת. הלאו שנאמר בתורה על חילול שבת נועד לצורך ענישה במיתת בית דין במקרה של הפרת האיסור, ולכן לא לוקים על הלאו הזה, גם במקרה שלא שייך ליישם את עונש המיתה, כגון במקרה שלא התרו באדם שמעשהו מחייב מיתה, או בזמן הזה, שאין עונש מיתה בבית דין.
העונש.
כאמור, בדרך כלל העונש על מצוות לא תעשה הוא מלקות. המקור לכך הוא, מדרשת חז"ל, שהיא על פי הכלל סמוכין, האומר כי כאשר פרשה נסמכת לחברתה ללא סיבה ניכרת, יש להניח כי בסמיכתה מלמדת התורה הלכה מסוימת. פרשת מלקות, נסמכת בתורה לפסוק לא תחסום שור בדישו, שהיא אחת מהמצוות לא תעשה.
מכאן לומדים חז"ל, כי העונש על העבירה של "לא תחסום שור בדישו" הוא מלקות, ומכיוון שמצינו שהעונש על מצוות לא תעשה היא מלקות, יש להניח שבכל מצוות לא תעשה העונש שווה, אם הם מאותה סוגה של מצוות "לא תחסום שור בדישו". לכן, העונש הוא רק על לאו שיש בה מעשה ולא על לאו שאין בו מעשה, כמו מצוות לא תחסום שהיא מעשה - לא לחסום את פיו של בעל חיים בעת דישת תבואה, אלא להניח לו לאכול מהזרעים, כמו כן כמו שמצוות לא תחסום היא לאו רגיל ולא לאו הניתק לעשה, לכן אין עונש מלקות על לאו הניתק לעשה.
ערפדים
ערפדים או עַרְפָּדִיִּים (שם מדעי: Desmodontinae) היא תת-משפחה במשפחת הזיזפיים. לעיתים נחשבת למשפחה נפרדת – ערפדיים, ואז שמה המדעי הוא Desmodontidae.
מיון.
הערפדים הם עטלפים הניזונים מדם ומצויים בדרומה של אמריקה הצפונית ובאמריקה הדרומית. כוללים שלושה מינים המשתייכים לשלושה סוגים שונים, כל אחד מהם מין יחיד בסוגו:
פיקוח נפש דוחה שבת
פיקוח נפש דוחה שבת הוא עיקרון הלכתי הקובע כי קיימת רשות לחלל את השבת (או יום טוב) לצורך הצלת חיי אדם.
המקור בהלכה.
בהלכה הוזכרו שני טעמים לדין זה: הראשון במסכת שבת, שבה נאמר: . טעם נוסף הוא מהפסוק "וחי בהם", ודרשו: ולא שימות בהם; משם למדו שפיקוח נפש דוחה את כל התורה כולה (למעט חריגים שחילול שבת אינו כלול בהם).
הביאור הלכה כתב שהדין "חלל עליו שבת אחת" אינו רק לצורך קיום מצוות שמירת שבת, ומותר לחלל שבת גם לצורך קיום שאר מצוות התורה. כמו שכתב המאירי במסכת יומא – מותר לחלל שבת גם על מי שברור שלא יחיה עד שבת הבאה, . מלבד זאת הוא קובע שגם ללא כלל זה, מחללים שבת על בן אדם מדין "וחי בהם - ולא שימות בהם", גם אם לא יקיים על ידי חילול השבת שום מצווה, וכמו שכתב הרמב"ם בטעם המצווה, .
בדברי הרמב"ם מפורש כי גם הכלל הראשון לבדו מועיל להתיר חילול שבת – כדי שישמור שבתות הרבה, וכתב שכתב שיש כוח לבית דין לבטל מצוות עשה או לא תעשה לפי שעה, . בשו"ת "גינת ורדים" כתב הרב אברהם בן מרדכי הלוי שמקור כלל זה הוא בפסוק "עת לעשות לה' הפרו תורתך". כך נכתב גם ב"פתחי תשובה" בשם ספר "חומת ירושלים" אודות הכלל שקבעו חז"ל שלא לבזבז יותר מחומש על קיום מצווה אחת, וסיים: , ומדבריו נראה שגם הוא למד כסברה זו.
באופן דומה, במסכת שבת מובא שמי שהלך במדבר ואיבד את מניין הימים, סופר שבעה ימים מיום ששם לב ששכח את מספר הימים, ושובת ביום השביעי, ולמרות זאת מותר לו לחלל שבת גם ביום שקבע כשבת כדי פרנסת חייו לאותו יום, ואף להמשיך בדרכו. בחידושי רמב"ן הוסבר - "דאם ישאר במדבר לעולם יחלל שבת וימות בארץ גזרה". בשולחן ערוך נפסק שמותר לחלל שבת עבור הצלת בת יהודית מהמרת דת ושמד. הרב ישראל מאיר הכהן כתב ב"משנה ברורה" בהקשר זה: .
הצלת גוי בשבת.
במשך השנים נדונה בהלכה השאלה האם מותר לחלל שבת כדי להציל לא יהודי. ישנה מחלוקת על חילול שבת מדרבנן או גם מדאורייתא ובימינו נפסק שיציל כאשר ישתדל באמצעות שיטות שונות להוריד את חומרת החילול לדרגת גזרת חכמים בלבד, ולפני חילול שבת כגון זה כדאי שישאל רב ורופא (רופא כאשר מדובר ברפואה לגוי).
רפואה בשבת.
מי שחולה חולי שיש בו סכנה מצווה לחלל עליו את השבת והזריז הרי זה משובח, והשואל רב מה לעשות במצב שיש בו חשש פיקוח נפש נחשב כרוצח, וגנאי הוא לרב שנשאל כך, כי היה לו לדרוש ברבים שאפילו ספק נפשות דוחה את השבת, כי כתוב "אשר יעשה אותם האדם וחי בהם", כלומר - ראה שיהא חי וודאי בעשיית המצוות ולא יבוא מהם לידי ספק סכנה. עם זאת, אסור לחלל שבת על רפואה שתועלתה אינה מוכחת, אלא אך ורק על רפואה שהיא ידועה לכול או על-פי רופא מומחה.
קרומוול
שפן סלעים מצוי
ועדת הייקראפט
ועדת הייקראפט (באנגלית: Haycraft Commission of Inquiry) הייתה ועדת חקירה שהוקמה ביוזמת הבריטים ב-1921, בעקבות מאורעות תרפ"א, ומטרתה לחקור את הסיבות שהובילו למאורעות. בראש הוועדה עמד השופט סר תומאס הייקראפט, שעמד בראש בית המשפט העליון של ארץ ישראל שתוארו Chief Justice (במינוח העברי של אותם ימים "זקן השופטים").
מסקנות.
בתום שמיעת העדויות של כל הצדדים פורסמו מסקנות הוועדה:
לגבי הערבים טענה הוועדה, כי אמנם הערבים פתחו במאורעות, אולם ההתפרצות נבעה כתוצאה מחשש אמיתי בקרב הערבים לפגיעה בפרנסתם. הוועדה טענה כי הערבים חוששים משינוי האופי הערבי של ארץ ישראל, מהשתלטות היהודים על האדמות ומאותם צעירים בעלי תפיסה קומוניסטית. המסקנות היו כי כל עוד הבריטים ימשיכו לעודד עלייה יהודית באמצעות אישורי עלייה והתיישבות יהודית, תימשך אלימות הערבים.
מסקנות אלו חיזקו את הקיצונים הערבים. במקביל בעיתונות הערבית ובעיתונות האנגלית הופיעו מאמרים קיצוניים נגד העולים הקומוניסטים שמסכנים את האינטרסים הבריטיים באזור.
את מנהיגי "ועד הצירים" מבקר הדו"ח על כך שהם נתנו פרשנות קיצונית לכתב המנדט מזו שניתנה על ידי הממשלה הבריטית. בסיום הדו"ח נכתב -"צריך להסביר למהגרים את זאת! תהיינה תביעותיהם הדתיות וההיסטוריות אשר תהיינה - סוף סוף הן מחפשים הם בית בארץ שלפי שעה יש בה רוב ערבי, וכי עליהם להאחז בעמדה של מתינות כלפי העם אשר בקרבו רוצים הם בוודאי לשבת בשלוה ובידידות. מצד שני צריכים נכבדי הערבים להסביר די באר לערבים, שבשום אופן אין כפרה למעשי רצח, שוד, כפייה וביזה."
מסקנות הוועדה הובילו לפרסום הספר הלבן הראשון בשמו של צ'רצ'יל. במקביל להוצאת הספר הציע הרברט סמואל לערבים להקים "מועצה מחוקקת". ב"מועצה המחוקקת" ישבו יהודים, ערבים ובריטים. היהודים קיבלו את הרעיון אולם הערבים סירבו לקבל קיום יהודי בא"י. לאחר דחיית רעיון ה"מועצה המחוקקת", פורסם הספר הלבן הראשון.
אוסף ועדת החקירה לעניין מאורעות תרפ"א שמור במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
אחוזת בית
"אחוזת בית" הייתה שכונה יהודית שנוסדה מחוץ לחומות יפו בשנת 1909. מועד יסוד השכונה נחשב למועד יסוד העיר תל אביב.
תכנון השכונה.
ב-י"ב בתמוז תרס"ו, 5 ביולי 1906, התאספו במועדון "ישורון" ביפו כמאה ועשרים איש מיהודי העיר ויסדו את אגודת "אחוזת בית". האגודה בחרה ועד. בראש הוועד עמד האדריכל עקיבא אריה ויס עליו הטילה האגודה את מלאכת תכנון השכונה. לחברי הוועד נבחרו דב ברגר, יצחק חיותמן, יחזקאל דנין (סוכובולסקי) ודוד סמילנסקי, וכך נוסדה.
השכונה נבנתה בצמוד לשכונות היהודיות הקיימות נווה צדק ונווה שלום. חזון השכונה כפי שהוצג בעלון התעמולה של האגודה:
. לאגודה נכנסו 60 חברים שביחד הכניסו 100,000 פרנק. עוד 300,000 פרנק נתקבלו כהלוואה, מהקרן הקיימת שספגה ביקורת על כך שהיא מלווה סכום כה גדול לבנייה עירונית.
בין חברי האגודה נתגלעו ויכוחים בקשר למיקום ולגודל המגרש שיש לקנות לבניית הבתים. היו חברים שחששו מסיבוכים כספיים והסתפקו בדאגה לעצמם, כלומר, בית נאה לשישים משפחות המייסדים בלבד. אלה העדיפו מגרש קטן שהוצע למכירה ביפו. לבסוף החליטו חברי האגודה לרכוש את אדמת כרם ג'יבלי - שטח גדול, מרוחק מיפו, שיאפשר התפשטות והתרחבות בעתיד. הרכישה נעשתה סיועם של אהרן מאיר מזי"א ודוד ילין שרכשו במקביל קרקעות לעצמם וסייעו בהתנדבות לאגודת אחוזת בית לרכוש את חלקה.
חברי הקבוצה נתקלו בקושי, שכן השלטון העות'מאני אסר על היהודים לרכוש אדמות. על כן, יעקובוס קאן (Jacobus Henricus Kann) שהיה נתין הולנדי, מעשירי אירופה והבנקאי הפרטי של בית המלוכה ההולנדי (Bankierskantoor van Lissa &amp; Kann) ויזם ציוני נלהב, רכש על שמו כ-60 קרקעות עבור המתיישבים היהודים באחוזת בית. הקושאן על הקרקע נתקבל באוגוסט 1908, הודות להשבת החוקה של האימפריה העות'מאנית ביולי 1908.
תוכנית ראשונית לשכונה הוכנה על ידי יוסף טריידל. התוכנית כללה מים זורמים בבתים, דבר שנחשב לחידוש גדול בארץ ישראל של אותם ימים. בהמשך נתבקש גם וילהלם שטיאסני להשתתף בתכנון השכונה.