סופה של הרפובליקה הרומית סימן את סופם של הנוביליטאס כמעמד בעל עוצמה במדינה. הקמת משטר הדיקטטורה של יוליוס קיסר בשנת 49 לפנה"ס הביא לעלייתם של אנשים חדשים רבים לקונסולאט, בניגוד לנוביליטאס הישנה האנשים החדשים היו נאמנים לחלוטין לקיסר וקיבלו את עול מנהיגותו. ההתנגדות לקיסר לא שככה והקשר לרציחתו שהונהג על ידי ברוטוס וקסיוס נועד להחזיר את הרפובליקה והחירות לנוביליטאס אולם בסופו של דבר הם הובסו שנתיים לאחר מכן בקרב פיליפי על ידי יורשיו של קיסר.
התבוסה בפיליפי שברה את כוחם של הנוביליטאס באופן סופי, משפחות רבות נקטלו בשדה הקרב ונכחדו ורבים אחרים הסכימו לקבל את עיקרון כפיפותם לשליט האוטוקרטי, קודם הטריומווירים ואחר כך הקיסר. שרידי הנוביליטאס המשיכו להתקיים בתקופת השושלת היוליו-קלאודית אבל הם לעולם לא החזירו לעצמם את כוחם במדינה עד הכחדתם הסופית. כתוצאה מהאבדות הגדולות במלחמות האזרחים וגורמים אחרים שדילדלו את שורות המשפחות הקונסולאריות הורחבה ההגדרה של הנוביליטאס וכללה גם בנים למשפחות פראיטוריאניות ואנשים ממוצא פטריקי.
בית התפילה הבהאי בקמפלה
בית התפילה הבהאי בקמפלה הוא אחד משמונת בתי התפילה הבהאים בעולם, והוא שוכן על גבעה, כ-7 ק"מ מצפון למרכזה של קמפלה בירת אוגנדה. תכנן אותו האדריכל הבהאי צ'ארלס מייסון רמי. יסודותיו הונחו ב-1957 והוא הושלם ב-1961. המבנה הוא בית התפילה הראשון והיחיד באפריקה נכון לשנת 2008, והוא מכונה לעיתים בכינוי "מקדש האם של אפריקה" ("the mother Temple of Africa").
למבנה תשע צלעות, והוא עשוי מארבע קומות ההולכות ונעשות צרות כלפי מעלה, ומסתיימות בכיפה. בקומה הראשונה קבועה דלת בכל אחת מצלעותיו ובשלישית קבועים חלונות גדולים שבהם זכוכית צבועה שהובאה מגרמניה. גובהו של המבנה הוא כ-39 מטר וקוטרו בבסיסו הוא למעלה מ-100 מטר. קוטרה של הכיפה הוא 13 מטר, והיא עשויה מאריחי פסיפס ירוקים שהובאו מאיטליה. אריחי הגג שמעל חלקיו האחרים של המבנה הובאו מבלגיה וקירותיו עשויים מאבן מקומית.
האולם המרכזי משתרע למלוא גובהו של המבנה. בכל אחד מתשעת צדדיו ניצב עמוד תומך מרכזי ושלושה עמודים תומכים משניים. באולם שלוש שורות של מושבי עץ הפונים לכיוון הקיבלה הבהאית במקדש בהאא אללה באל-באהג'ה שבעכו, ורוב ריצפתו מכוסה בשטיחים. העיטור היחיד בחלל המבנה הוא הסמל הקליגרפי של "השם הגדול" הקבוע בכל אחת מצלעותיו.
המבנה שוכן בלב גנים נרחבי ידיים המשתרעים על פני יותר מ-200 דונם, והערוכים במעלה הגבעה כפרוזדורים המובילים את תשע דלתותיו. באתר שוכנים גם בית הארחה ומרכז אדמיניסטרטיבי. המבנה מנוהל על ידי האספה הרוחנית הלאומית של הקהילה הבהאית באוגנדה, המונה למעלה מ-100,000 מאמינים.
לינצ'ינג
לִינְצִ'ינְג (בסינית מפושטת: 临清; בסינית מסורתית: 臨清; בפין-יין: Línqīng) היא נפה עירונית השייכת לנציבות העירונית לְיָאוצֶ'נְג במחוז שאנדונג שבמזרח הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנפה מנתה 794,529 תושבים. העיר שוכנת בנקודת המפגש בין התעלה הגדולה של סין לנהר וֵיי ורחוקה 380 קילומטרים מבייג'ינג על קו מסילת הברזל גִ'ינְגגְ'יוּ שבין בייג'ינג להונג קונג. שטח הנפה הוא 954 קמ"ר וגובהה נע בין 29 מטרים ל-38 מטרים מעל פני הים. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא ℃12.8, הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה היא ℃41.4 והנמוכה ביותר ℃22.1-. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 590.4 מ"מ. בעיר יש בממוצע 205 ימים בשנה חופשיים מקרה ו-2,661 שעות שמש בשנה.
העיר לינצ'ינג חייבת את הקמתה לתעלה הגדולה של סין (ומשום כך בנויים רחובותיה הראשיים במקביל לתעלה) שהייתה הגורם לשגשוגה הכלכלי של העיר במשך שנים רבות. קטע התעלה המגיע אליה מדרום, מהעיר לְיָאוצֶ'נְג, מכונה "תעלת לוּ" וכיום לא זורמים בו מים בכל עונות השנה. קטע התעלה היוצא צפונה לכיוון העיר טיינג'ין מכונה "התעלה הצפונית" ומנצל את מימיו של הנהר וֵיי, ולכן יש בו מים כל השנה.
בשל התעלה הגדולה היה לעיר תפקיד כלכלי חשוב בהיסטוריה של סין. בתקופות השלטון של שושלת מינג ושושלת צ'ינג הייתה העיר מרכז גדול לסחר במוצרי טקסטיל. העיר הייתה גם המרכז הגדול ביותר בצפון סין לאחסון והפצת של דגנים. הממשלה המרכזית בנתה אסמים בעיר ומשרד ממשלתי פיקח על הפצת הדגנים. לתעשיית הלבנים של העיר יצא שם ברחבי סין והעיר הייתה חייבת לספק מיליון לבנים בשנה לבניית הארמונות הקיסריים. לינצ'ינג התפרסמה כמקום בו יוצרו הרעפים בשימוש החומה הגדולה של סין והעיר האסורה. כיום מבוססת הכלכלה המשגשגת של העיר על מספר מפעלי תעשייה קלה.
מלבד התעלה הגדולה של סין כוללים מוקדי המשיכה התיירותיים של העיר את הצוק הבולט של העיר, סטופה, מסגד וחורבות בית המכס ששימש פעם לגביית מס מעבר מתעבורת הסחר בתעלה הגדולה. פגודת שֶׁאלִי בסמוך לתעלה הגדולה היא נקודת ציון ידועה בעיר.
העיר, שבה ביקר פעם המיסיונר והסינולוג האיטלקי הידוע, מטאו ריצ'י בדרכו לבייג'ינג, הייתה מ-1931 מקומו מושבו של פרפקט אפוסטולי (לטינית prœfectus), אם כי המשרה לא אוישה מ-1981.
ליאון באקסט
ליאון בַּאקְסְט (ברוסית: Лев Самойлович Бакст; 10 במאי 1866, הורדנה, האימפריה הרוסית – 27 בדצמבר 1924, פריז) היה צייר, תפאורן ומעצב תלבושות יהודי של להקת הבלט הרוסי של סרגיי דיאגילב, ערך את כתב העת "עולם האמנות" בסנקט פטרבורג יחד עם אלכסנדר בנואה, ודיאגילב. מבין תלמידיו מארק שאגאל.
ביוגרפיה.
נולד בהורדנה כלייב רוזנברג (ברוסית: לב סמואילוביץ' רוזנברג; Лев Само́йлович Ро́зенберг); בהמשך שינה שם משפחתו ל"באקסט", קיצור שם נעוריה של אמו ("באקסטר"). בעת ילדותו היגרה משפחתו לסנקט פטרבורג. בגיל שש עשרה החל את לימודיו באקדמיה לאמנויות של סנקט פטרבורג, משם פרש לאחר שנתיים והתפרנס מאיורי ספרים וציור דיוקנאות. מפגש עם הצייר אלברט בנואה, אחיו של אלכסנדר אצלו למד ציור בצבעי מים, הוביל להצטרפותו לחוג "הפיקוויקים החדשים" אשר התנגד לאקדמיזם הצר ששלט אז באמנות הרוסית, בין הבולטים בקבוצה: אלכסנדר בנואה ודיאגילב. בנעוריו התנצר, אך בהמשך חזר ליהדות.
נסיעותיו לצרפת אלג'יר ותוניס מצאו ביטוי בעבודותיו המאוחרות יותר שהצטיינו בצבעים חזקים ומנוגדים. ביקור ביוון ובכרתים איפשר לו להתרשם באופן בלתי אמצעי מן האמנות הקלאסית.
ב-1907 התמנה למורה בבית הספר לאמנות של ליזאבטה זבאנצבה שם לימד את מארק שאגאל במשך שנתיים את אמנות הצבע, לאחר ארבע שנים בהוראה פרש באקסט מתפקידו ועבר להתגורר דרך קבע בפריז.
עבודותיו לבמה: שחרזאדה, "שלומית", "תמר", "הנסיך איגור", "הסילפידות", "קלאופטרה", "המשתה", "הביתן של ארמיד", מנוחת אחר הצהריים של פאון, "נרקיס", "דפניס וכלואה" (עיצוב כללי של הבלט), "פדרה", "האל הכחול", "יהודית", "הקרנאבל",רוח הורד, "היפהיפיה הנמה", ציפור האש.
ראש אגף כוח אדם
בני ברוך
בני ברוך היא תנועה דתית העוסקת בתורת הקבלה של הרב יהודה לייב אשלג, ונקראת על שם בנו, הרב ברוך אשלג.
התנועה הוקמה בשנת 1991 על ידי הרב ד"ר מיכאל לייטמן, מקים ערוץ הקבלה, ובשנת 1997 נרשמה כעמותה בשם "בני ברוך - קבלה לעם". התנועה מציגה פרשנות משלה לגבי עיקרי היהדות וההיסטוריה היהודית. היא מגדירה קבלה בצורה שונה ממקובלים מהעבר ונושאת מאפיינים של תרבות הניו-אייג'.
מערך אמוני.
רקע.
תנועת בני ברוך מציגה את חכמת הקבלה ע"פ דרכו ושיטתו של "בעל הסולם" (הרב יהודה אשלג). הרב אשלג לימד פרשנות לזוהר (פירוש הסולם) על פי כתבי האר"י (הקבלה הלוריאנית), וזאת בשילוב עם רעיונות מרקסיסטים ודגש פסיכולוגי. על פי הרב אשלג גאולת האנושות כרוכה בהפנמה ובישום של ערכי השוויון והערבות ההדדית בין בני אדם, והפיכתו של כל אדם באופן אישי לאלטרואיסט. דבר זה ניתן להגשמה על ידי הפצת "חכמת הקבלה" (על פי פרשנותו של אשלג) ולימודה של זו בקבוצה, דבר שיאפשר טרנספורמציה פנימית אצל כל פרט, וממילא רבולוציה גלובלית לטובת כולם.
תנועת בני ברוך ממשיכה דרך זו ומפתחת אותה. התנועה מפרשת את קבלת הרב יהודה לייב אשלג בצורה שחורגת מתפיסת הקבלה המסורתית. מושגים מסורתיים כמו ההלכה, האלוהות, ואף היהדות עצמה עוברים שינוי קיצוני.
קבלה.
הקבלה מפורשת על ידי הקבוצה כדרך רוחנית אוניברסלית, כזו שמתמקדת בתודעתו של הפרט. הקבלה היא "שיטה להתפתחות רוחנית", "השיטה לחיבור עם הכוח העליון, כוח האהבה והנתינה", או "השיטה להגיע אל השלמות". בקבלה של בני ברוך המבנים המטאפיזיים של קבלת האר"י (עולמות, ספירות, פרצופים וכו') עברו תהליך של הפנמה ומבטאים לא את כוחות היקום אלא את הדינמיקה התוך-נפשית. תהליך הפסיכולוגיזציה מרחיק לכת עד כדי כך שעל פי הרב לייטמן גם המקרא אינו אלא אלגוריה לפנימיות נפשנו ("כל מה שכתוב בתורה מדבר על העולם הרוחני בלבד, ולא על זוטות של יום יום או הסיפור ההיסטורי של העם היהודי"), והמשיח הינו כוח רוחני חסר צורה.
בנוסף, הקבלה על פי בני ברוך היא מדע: "הקבלה היא מדע על הנהגת המציאות"; "הקבלה היא מדע שמלמד איך לקבל נשמה ועל ידיה לרכוש חיים נצחיים". הקבלה משלימה אזורים שנסתרים למדע המודרני, אבל פועלת באופן שיטתי ומגלה עובדות על המציאות, ולכן מכונה "מדע". תלמיד הקבלה לומד אפוא כיצד פועלת המציאות. בסופו של דבר, אם יבין את המציאות נכונה וינהג על פי חוקיה, האדם יהפוך לדומה לאלוהים, וככזה לאלטרואיסט. רק כך גם יהיה מאושר.
הלכה.