המשחק על התואר נערך ב-31-28 בדצמבר 1953 במלבורן, אוסטרליה. נבחרת אוסטרליה ניצחה את נבחרת ארצות הברית עם תוצאה 2:3. בכך נבחרת אוסטרליה זכתה בתואר בפעם הרביעית ברציפות ובפעם ה-11 בסך הכל.
משחקי פלייאוף.
בית אמריקה.
הבית כלל 6 נבחרות כולל יפן. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי חצי הגמר.
בית אירופה.
הבית כלל 22 קבוצות, כולל דרום אפריקה, הפיליפינים, ציילון, מצרים וישראל. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר.
משחקים בין מנצחי הבתים.
המשחקים נערכו במהלך דצמבר 1953 באוסטרליה.
ישראל בגביע דייוויס.
לאחר הפסקה של שנתיים, בשנת 1953 נבחרת ישראל חידשה את השתתפותה בתחרות. היא שובצה בבית אירופה ושיחקה נגד נבחרת ספרד.
קורוסיה
מערבי פרץ
מערבי פרץ (ח' בניסן ה'ת"ש, 16 באפריל 1940 – כ"ד בשבט ה'תש"פ, 19 בפברואר 2020) היה חוקר מקרא, פרופסור בחוג לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
קורות חיים.
מערבי פרץ נולד בכפר בן גרדן הנמצא בדרום תוניסיה על גבול לוב. הוא עזב את תוניסיה בשנת 1955 ונסע ללמוד תורה בישיבת "אוהל משה ויהודית" בעיר רמסגייט שבדרום-מזרח אנגליה, שם קיבל תעודת בגרות ישראלית ותעודת מורה מוסמך המוכרת מטעם משרד החינוך בישראל.
בשנת 1963 עלה לישראל והשתכן במעונות הסטודנטים של אוניברסיטת בר-אילן, בה החל את לימודיו. בתחילה למד לתואר ראשון בחוג לתנ"ך ובחוג לאנגלית, מאוחר יותר סיים תואר שני אצל פרופסור צוקר ועסק בפירושו של רבי יהודה אבן בלעם לחומש במדבר ודברים.
את עבודת הדוקטורט שלו כתב פרץ בהדרכתו של פרופסור משה גושן-גוטשטיין במחקר על פרשנותו הפילולוגית של רבי יהודה אבן בלעם.
משנת 1967 החל פרץ ללמד באוניברסיטת בר-אילן ומונה לחבר המכון לחקר הפרשנות היהודית בימי הביניים שליד המחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
בין השנים 1968–1991 לימד מערבי גם בתיכון בעיר יבנה, בישיבה התיכונית נווה הרצוג הסמוכה לאשדוד, ובשלוחות אוניברסיטת בר-אילן בצפת, באשקלון, בצמח ובאוניברסיטת חיפה. בנוסף לימד גם במכללת מורשת יעקב בעיר רחובות, ובמכללת גבעת וושינגטון. כמו כן שימש פרץ גם כראש הוועדה שהייתה אחרית על תוכנית הלימודים במקרא במשרד החינוך.
התגורר באשדוד. מערבי פרץ נפטר ב-19 בפברואר 2020. הותיר אחריו אישה, שמחה לבית גזיאל, וחמישה ילדים.
פעילות האקדמית.
פעילותו המחקרית של פרץ כללה מחקרים רבים על פרשני המקרא בימי הביניים בבבל, בפרובאנס ובספרד, החל מרס"ג וכלה ברד"ק בבמות שונות בישראל ומחוצה לה.
במסגרת מחקריו הוא טיפל במפעלו הפרשני של רבי יהודה אבן בלעם למקרא. הדגש בפירוש היה על בירורים לשוניים. אבן בלעם מרבה בציטוט דעות קודמיו ומשתדל להכריע ביניהן. בין השאר הוא מזכיר את התרגומים הארמיים למקרא, תרגום יונתן, רס"ג, רב שמואל חפני גאון, רב האי גאון, רבי יהודה אבן חיוג', רבי יונה אבן ג'נאח, רבי שמואל הנגיד ורבי משה הכהן אבן ג'יקטילה. פרץ כתב כי שיטתו הפרשנית של אבן בלעם היא פשטית ופילולוגית והוא מסתייע בחוקי הלשון הגמישים שפיתחו קודמיו – חילופי תנועות, חילופי אותיות, חילופי מילים, חילופי גופים, שיכול אותיות, מקרא מסורס ומקרא קצר.
כמו כן עסק פרץ בפירושיו של רבי משה הכהן אבן ג'יקטילה לספרי תרי עשר ולספר תהלים, ובפירושו של רבי יצחק אבן שמואל אלכנזי לספר שמואל.
משלחת גארסייה דה נודאל
משלחת גארסייה דה נודאל (בספרדית: Expedición García de Nodal) קיבלה בשנת 1619 זיכיון מן המלך פליפה השלישי לסייר במעבר שבין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט, תוך הקפת כף הורן, דרומית לארץ האש, שאך זה התגלה על ידי הסוחרים ההולנדים יאקוב לה מייר ווילם סכאוטן. המשלחת נחלה הצלחה וכל מטרותיה הושגו. נוסף לכך, במשלחת זו לא אבדו לא חיים ולא אוניות וכל המסע הושלם בזמן קצר.
רקע.
משלחת גארסייה דה נודאל הייתה חיונית לאימפריה הספרדית. גילוי נתיב מן האוקיינוס האטלנטי אל האוקיינוס השקט, חלופה למצר מגלן, הביא לשינוי דרמטי בגישה הספרדית לניהול מחוזותיה הדרומיים ביותר של אמריקה, שהופעתו הבלתי-צפויה של דרייק באוקיינוס השקט דרך המצר, בשנת 1578, כבר הפרה את שלוותם.
בראש המשלחת עמדו האחים בָּרְתוֹלוֹמֶה גארסייה דֶל נוֹדאל (פונטבדרה, 1622-1574) וגוֹנסָלוֹ גארסייה דל נודאל, (פונטבדרה, 1622-1569) עם הקוסמוגרף דייגו רמירס דה ארייאנו, בתפקיד נווט ראשי. שתי אוניות במבנה דומה שימשו במשלחת כדי למנוע מצב שאונייה אחת תיאלץ להמתין לשנייה במהלך ההפלגה, מכשול שכיח במשלחות אחרות בתקופה ההיא.
המשלחת הפליגה ב-27 בספטמבר 1618 מליסבון, פורטוגל (שהייתה אז מאוחדת עם ספרד תחת שלטונו של פליפה השלישי), ובינואר 1619 נכנסו האוניות אל המצר שבין ארץ האש לאיסלה דה לוס אסטאדוס, שאותו כינו בשם "אסטרצ'ו דה סן ויסנטה" (הידוע כיום בשם מצר לה מייר). השבועות הבאים הוקדשו לחקר יסודי ומתן שמות בחופיה הדרומיים של ארץ האש ואייה הדרומיים, בהם כף הורן, שאותו כינו "קאבו סן אילדפונסו". לאחר זאת נסחפו הספינות מכף הורן בסופה אל '30 58° דרום, שם גילתה המשלחת ב-12 בפברואר את איי דייגו רמירס, הנקודה היבשתית הדרומית ביותר אליה הגיעו עד אז ולמשך 156 השנים הבאות, והמשיכה הלאה דרומה אל תוך מעבר דרייק. אז פנתה צפונה אל תוך האוקיינוס השקט ונכנסה במיומנות אל מצר מגלן ממערב, כבר בניסיון הראשון. האוניות עברו אל האוקיינוס האטלנטי ב-13 במרץ ושבו לספרד ב-7 ביולי 1619. בעקבות המסע, סיפקה המשלחת לקאסה דה קונטרטסיון (Casa de Contratación) נתונים ומפות יקרי-ערך, שחשאיותן נשמרה למשך מאות בשנים.
הישגים.
הישגיה של משלחת גארסייה דה נודאל כוללים:
טדי פרויס
טדי פרויס (6 באוקטובר 1931 – 26 בנובמבר 2001) היה סופר, מתרגם ועיתונאי ישראלי. חבר מערכת העיתון "דבר".
ביוגרפיה.
פרויס עלה לישראל עם הוריו מברסלאו, גרמניה (כיום חלק מפולין), והיה מבוגרי המחזור הראשון של תיכון עירוני א' לאמנויות בתל אביב. לא גויס לשירות בצה"ל בשל בעיות גב, דבר שהטריד את מנוחתו. במקום זאת השתתף בחקר מלחמת הקוממיות בענף היסטוריה בצה"ל. למד באוניברסיטה העברית ונמנה עם קבוצת אינטלקטואלים וסופרים, "החבורה הירושלמית", שנהגה לנהל דיונים מלאי להט ב"קפה ניצן", וכללה בין היתר את דן הורוביץ (דינדוש), חיים גורי, חגי אשד, יצחק טאוב ומרדכי נסיהו.
שימש ככתב ספורט של העיתון "על המשמר". בהמשך עבד תקופת קצרה במשרד האוצר אך לא מצא את מקומו, וב-1962 הצטרף לעיתון ההסתדרות "דבר" ככתב כלכלי. כניו ג'ורנליסט כתיבתו הייתה חופשית, וסגנונו היה רבגוני, אנציקלופדי ולעיתים בוטה. ותיקי העיתון דבר סיפרו כי היה מתגנב לדפוס כדי לתקן את כתבותיו כאשר העורך יהודה גוטהלף שינה אותן.
כתב במיוחד על המדינות יוגוסלביה ושוודיה, בהן גם ביקר פעמים רבות. התריע מפני האופטימיות שאחזה בישראל לאחר מלחמת ששת הימים. את בניין האוניברסיטה בהר הצופים, שנבנה בתקופה זו, הגדיר: "בנייה מונומנטלית הדומה לזו של משטרים טוטליטריים, כמו אלה שרואים בבואנוס איירס של פרון ובערי איטליה של מוסוליני". בנוסף, במאמר ב"דבר" ב-1970, קרא למשא ומתן ישיר עם הפלסטינים בניגוד לעמדת ראש הממשלה גולדה מאיר שהכריזה במפורש ש"אין דבר כזה, עם פלסטיני".
דעיכת "דבר", שכאבה לו מאוד, הביאה אותו לכתוב בירחון "מוניטין". בשנת 1984 פרסם את ספרו "בגין בשלטון" המסכם את שנות שלטונו של מנחם בגין, ולא חסך בו את שבט לשונו מבגין. במחצית השנייה של שנות ה-80 כתב גם בשבועון "כותרת ראשית" ואחר כך היה בעל טור בעיתון "חדשות".
בסוף חייו תרגם מגרמנית את "המיניאטורה שנעלמה".
לבואן
לבואן (במלאית: Labuan, בכתב ג'אווי: لابوان) היא טריטוריה פדרלית במלזיה. הטריטוריה כוללת את האי לבואן ועוד שישה איים קטנים יותר בקרבתו. האיים נמצאים בים סין הדרומי, מול חופי המדינה המלזית סבה הנמצאת בצפון האי בורנאו. בירת הטריטוריה היא ויקטוריה.
היסטוריה.
לבואן היה בשליטת האימפריה הברוניית מאז המאה ה-15.
מאז המאה ה-18, בריטניה רצתה להשתלט על האי כדי להפוך אותו לבסיס ימי לשירות האינטרסים שלהם באזור וכדי להילחם בשודדי הים בים סין הדרומי. ב-18 בדצמבר 1846 ג'יימס ברוק, הרג'ה של ממלכת סראוואק שהיה בריטי במוצאו, קנה ביוזמתו את האי בעבור הבריטים בחוזה עם סולטאן ברוניי. ב-24 בדצמבר באותה שנה הבריטים החליטו לקבל את ההצעה והשתלטו על האי.
ב-1848 נוסדה מושבת הכתר של לבואן וברוק שימש כמושל הראשון שלה עד 1852. ב-1890 לבואן הועבר לשליטת קולוניית צפון בורנאו הבריטית, שהייתה בשטחי מדינת סבה של היום. ב-1906 האי הפך לחלק מקולוניית מושבות המצרים, שכללה מספר קולוניות של הבריטים בחצי האי המלאי כמו סינגפור, אך ב-1912 האי חזר להיות מושבת כתר נפרדת.
בדצמבר 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, האי נכבש על ידי כוחות האימפריה היפנית. במהלך המלחמה האי היה מרכז שלטוני של היפנים באזור. ב-9 בדצמבר 1942 היפנים שינו את שם האי למַאֶדַה (前田島) על שמו של טושינרי מאדה (前田利為侯爵), המפקד הראשון של הכוחות היפנים בבורנאו שנהרג בהתרסקות מטוס בבינטולו שבסראוואק. בשלב מתקדם יותר של המלחמה היפנים הפכו את לבואן לבסיס צבאי. שחרור האזור על ידי בעלות הברית החל ב-10 ביוני 1945 כשכוחות אוסטרלים כבשו את האי מידי היפנים במסגרת "מבצע אבוב 6". לאחר מכן השם שונה בחזרה ללבואן.
ב-1946 האי צורף למושבת הכתר של צפון בורנאו שנוצרה באותה שנה. ב-1963 המושבה הייתה בין החלקים שהרכיבו את מלזיה והיא נהפכה למדינת סבה.
ב-1984 סבה מסרה את האי לממשלה הפדרלית של מלזיה והוא נהפך לטריטוריה פדרלית. ב-1990 הטריטוריה הוכרזה כמרכז פיננסי מעבר לחוף (Offshore financial centre).
כלכלה.