אחרי ארבע שנים כעיתונאי התיישב בארס באיטליה, ושם כתב את הרומן "לעיניהם של הברברים" (1888). עם זאת, פעילותו הפוליטית האפילה על פעילותו הספרותית. כאדם צעיר הוא היה תומך נלהב של הגנרל ז'ורז' בולנז'ה וב-1889 נבחר לציר בית הנבחרים הצרפתי תחת המצע של לאומיות, מכסי מגן וסוציאליזם. ב-1893 הובס בבחירות ואיבד את מקומו בבית הנבחרים.
במשך פרשת דרייפוס שהחלה ב-1894, עבר בארס לימין הפוליטי ושימש כאחד הדוברים העיקריים נגד אלפרד דרייפוס. המנהיג הסוציאליסטי לאון בלום ניסה לשכנעו לצדד במאבק למשפט חוזר, אך הוא סירב וכתב מספר מנשרים שבהם האשים את דרייפוס בגלל שהיה יהודי. בארס נכשל בבחירות של 1896 ושוב ב-1897 כמועמד אנטישמי ולאומני. אך ב-1906 נבחר שוב לציר בית הנבחרים כנציג המפלגה הרפובליקנית-שמרנית, והחזיק בתפקיד זה עד מותו.
כאויב של גרמניה נודע בארס כתומך נלהב בכיבוש של אלזס-לורן מידי הגרמנים, שהחזיקו בחבל ארץ זה מאז מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1871. הוא היה מנהיג "הליגה למען המולדת הצרפתית" לפני שהפך לחבר "הליגה של הפטריוטים" מיסודו של פול דרולד, וב-1914 הפך למנהיגה של ליגה זו. היו לו קשרים הדוקים עם שארל מוראס, ממייסדי "תנועת הפעולה הצרפתית", שהייתה מלוכנית מעיקרה. רוב התאוריות המלוכניות ובהן אלה של ז'אק בנוויל ושל ז'ורז' ברנאנוס אימצו את רעיונותיו של מוריס בארס.
יצירתו.
הרומן "לעיניהם של הברברים" היה הרומן הראשון בטרילוגיה בשם "פולחן האני" שהושלם עם הרומנים "אדם חופשי" (1889) ו"הגן של ברניס" (1891). טרילוגיה זו הושפעה מתנועת הרומנטיקה ולימדה סנגוריה על הנאות החושים. ב-1892 פרסם את הרומן "אויב החוקים". הוא נמשך למסעות במקומות היסטוריים ובהם טולדו, ונציה וספרטה, וב-1893 פרסם את המחזה "דם, תאווה ומוות" שהתבסס על רשמי מסעותיו. ב-1894 מחזהו "יום פרלמנטארי" הוצג על ידי להקת קומדי פראנסז בפריז.
בארס התיישב בפרבר של פריז ניי-סיר-סן וב-1897 פרסם את הרומן "העקורים" שהיה הרומן הראשון בטרילוגיה חדשה שלו בשם "האנרגיה הלאומית". ברומן זה תיאר הרפתקאות של שבעה צעירים בני חבל לורן שהגיעו לפריז על מנת להגשים את ייעודם. שישה מהם הופיעו גם ברומן השני "הקריאה לחייל" (1900) שבו סיכם את ההיסטוריה של התנועה להפלת הרפובליקה הצרפתית השלישית – תנועה שנוסדה על ידי ז'ורז' בולנז'ה. סגר את הטרילוגיה הרומן "דמויות" שעניינו פרשת השוחד של תעלת פנמה ("שערוריית פנמה").
בטרילוגיה שנייה זו העלה על נס את גישתו הפטריוטית ואת נאמנותו למולדת, צידד במיליטריזם, באמונה בשורשיו המשפחתיים של האדם ובשימור הערכים ההיסטוריים של הפרובינציות של צרפת, ואימץ לעצמו סגנון של לאומנות המבוסס על פולחן האדמה ועל זה של המתים למען המולדת.
לאחר מספר ניסיונות לא מוצלחים, נבחר בארס לחבר האקדמיה הצרפתית ב-1906.
מדיניות הגרעין של רוסיה
משה רבלסקי
ריטרן אוף אינבסטמנט
אח&quot;י תנין (צ-71)
אח"י תנין (צ-71) הייתה אחת משתי הצוללות הראשונות ששירתו בחיל הים הישראלי, בין 1958 ל-1968.
היסטוריה.
היא הייתה צוללת מסדרה S של הצי הבריטי, שבו נקראה אה"מ ספרינגר . סדרה S הייתה סדרה של צוללות סיור בגודל בינוני שתוכננו בתחילת שנות ה-30. התכנון הוכיח את עצמו כמוצלח ולכן גם במהלך מלחמת העולם השנייה המשיכו בבניית צוללות מדגם זה.
הצוללת הושקה בבריטניה במאי 1945, ונרכשה ביחד עם הצוללת אח"י רהב ב-10 באוקטובר 1958. שתי הצוללות עברו שיפוץ יסודי במספנה המקורית שבנתה אותן לפני שהוכנסו לשירות בחיל הים הישראלי. לאחר השיפוץ ולאחר סדרה ארוכה של ניסויי נמל וים, עברה אח"י תנין סדרת אימונים (הנקראת בעגה המקצועית אימוני היבנות), כשהיא מופעלת על ידי צוות ישראלי בפיקוח בריטי.
הצוללת עברה לידי חיל הים הישראלי ב-9 באוקטובר 1958 בטקס שנערך בבסיס הצי המלכותי בפורטסמות' שבאנגליה בנוכחות שמעון פרס, אז מנכ"ל משרד הביטחון, והוסר הלוט מעל שמה החדש: אח"י "תנין".
מקור השמות אח"י "תנין" ואח"י "רהב" הוא משמות שתי מפלצות המוזכרות בספר ישעיהו: את השמות בחר ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
אח"י "תנין" הגיעה לנמל הבית החדש שלה בחיפה ב-16 בדצמבר 1959, והיא הוצאה מהשירות בינואר 1968.
במלחמת ששת הימים הובילה אח"י תנין לוחמים משייטת 13 לפעולת אלכסנדריה. על מבצע זה קיבל מפקדה של הצוללת, אברהם דרור, את עיטור העוז.
נורד אקספרס
נורד אקספרס היה קו רכבת סדיר, שנוסד בשנת 1896 על ידי חברת הרכבות הבלגית (מפעילת האוריינט אקספרס המפורסמת) "החברה הבינלאומית לקרונות שינה וקווי אקספרס אירופיים" (Compagnie Internationale des Wagons-Lits et Grands Express Européens). הקו קישר את סנקט פטרבורג עם פריז ואיפשר, בקו המשך, מעבר בין בירת האימפריה הרוסית לנמל ליסבון וממנו לארצות הברית. מסלול הקו המקורי עבר בערים: פריז - בריסל - קלן - הנובר - ברלין - קניגסברג (כיום קלינינגרד) - דינבורג (כיום דאוגבפילס) - סנקט פטרבורג.
בנקודת המעבר בפרוסיה המזרחית נאלצו הנוסעים להחליף רכבות עקב השוני ברוחב המסילה בין השיטה הרוסית לאירופאית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הסתיים הקו בוורשה, פולין. לאחר מלחמת העולם השנייה ירד קו הרכבת מגדולתו. התפתחות מטוסי הנוסעים, על יתרונותיהם, המלחמה הקרה וירידת מסך הברזל על אירופה היקשו על פעולתה הסדירה של הרכבת שחצתה את היבשת.
בין תום מלחמת העולם השנייה לשנת 2007 שימש שם הקו לרכבת בקו פריז - קופנהגן ומאז קוצר לקו פריז - המבורג.
סי.איי.איי
קברו של קופרן
קברו של קופרן (בצרפתית: Le tombeau de Couperin) היא סוויטה לפסנתר סולו מאת מוריס ראוול, שחוברה בין 1914 ל-1917, בשישה פרקים. גרסה לתזמורת נכתבה על ידי המלחין ב-1919, אך היא כוללת רק ארבעה מתוך ששת הפרקים המקוריים. כל פרק ביצירה המקורית מוקדש לזכר אחד (או שניים) מחבריו של המלחין, שנפלו בקרבות מלחמת העולם הראשונה; ראוול עצמו היה נהג בתקופת המלחמה.
כותרת היצירה במשמעותה המילולית עשויה להביא למחשבה, שהסוויטה היא יצירה תוכניתית, המתארת את המראות והרגשות שחווה מי שמבקר את קברו של קופרן. לאמיתו של דבר, tombeau הוא מונח מוזיקלי, שהיה פופולרי במאה ה-17 במובן של "יצירה לזכרו של אדם".
"קופרן" המסוים (מתוך משפחה שנודעה במוזיקאים שהוציאה במשך כמאתיים שנה), שאת זכרו התכוון ראוול להנציח לצד ידידיו חללי המלחמה, הוא כנראה פרנסואה קופרן "הגדול" (1668-1733). ראוול הצהיר, מכל מקום, שלא התכוון בשום פנים לחקות או לייחס את יצירתו לקופרן עצמו, אלא להקדיש אותה כמנחת כבוד לחינניות המלבבת של סוויטת המקלדת מתקופת הבארוק. כוונתו זו מוצאת ביטוי במבנה, המחקה את סוויטת המחולות הבארוקית. כתרגיל הכנה, עיבד ראוול פורלאן (ריקוד עממי איטלקי) מן הסוויטה הרביעית של "הקונצרטים המלכותיים" של קופרן, ומבנה הפורלאן נשמר בעיבוד של ראוול. ואולם, הנאו-קלאסיציזם של ראוול מגיח ועולה מן המקור הבארוקי במלודיה הדיאטונית והכרומטית שלו בנוסח המאה ה-20 ובהרמוניות הפיקנטיות.
על הביקורת שהושמעה כנגדו על היצירה הקלילה והמהורהרת לעיתים שחיבר על נושא קודר כל כך השיב ראוול: "המתים עגומים דיים בדומייתם הנצחית."
אח&quot;י רהב (צ-73)
אונית חיל הים (אח"י) "רהב" הראשונה הייתה צוללת מדגם S של הצי הבריטי ובהמשך צוללת חיל הים הישראלי.
הצוללת הושקה בשנת 1945. היא נרכשה על ידי חיל הים הישראלי ביחד עם "אחותה" אח"י "תנין" בשנת 1958. שתי הצוללות עברו שיפוץ יסודי במספנה המקורית שבנתה אותן, לפני שהן הוכנסו לסד"כ של חיל הים.
בחודש פברואר 1959, בבסיס הצי בפורטסמות' שבאנגליה, עברה הצוללת HMS Sanguine מהצי הבריטי לחיל הים הישראלי, והוסר הלוט מעל שמה החדש: אח"י "רהב".
אח"י רהב בפיקודו של הדר קמחי, הגיעה לנמל הבית החדש שלה בחיפה ביוני 1960, והוצאה מהשרות בדצמבר 1967.
בחירת השם לצוללת.
השמות אח"י "תנין" ואח"י "רהב" נלקחו משמות שתי מפלצות המתוארות בספר ישעיהו: את השמות בחר ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
הצוללות מדגם "S".
צוללות ה-"S" היו צוללות סיור בגודל בינוני, אשר תוכננו בשנות ה-30. התכנון הוכיח את עצמו כמוצלח ולכן גם במשך מלחמת העולם השנייה המשיכו בבניית צוללות מדגם זה.
השרות בחיל הים הישראלי.
אחרי השיפוץ וסדרה ארוכה של ניסויי נמל וים עברה הצוללת סדרת אימונים (הנקראת בעגה המקצועית אימוני היבנות) כשהיא מופעלת על ידי צוות ישראלי בפיקוח בריטי.
ב-15 ביוני 1960 הגיעה אח"י "רהב" לנמל הבית החדש שלה בנמל חיפה.
בעת מלחמת ששת הימים הייתה אח"י רהב בלא כושר צלילה. חומשה בפצצות עומק והופעלה בפיקודו של רס"ן מיכאל ברקאי ככלי שיט נגד צוללות.
אליק גרשון
אליק גרשון (נולד ב-3 ביוני 1980) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת רב אמן. שיאן גינס לשעבר במשחק שחמט סימולטני.
השיג דרגת אמן בינלאומי בשנת 1997. רב-אמן משנת 2000.
בשנת 2007, ספרו "סן לואיס 2005" (שכתב יחד עם איגור נור) זכה בפרס ספר השנה של פדרציית השחמט האנגלית.
נכון למאי 2021, גרשון מדורג במקום ה-39 בישראל, לפי מד כושר.
הישגים בולטים.
שיא גינס.
ב-21 באוקטובר 2010 שבר את שיא גינס למשחק שחמט סימולטני. גרשון שיחק בכיכר רבין במשחק סימולטני, נגד 523 מתחרים וניצח 454 מתוכם. המשחק האחרון הסתיים לאחר 18 וחצי שעות, במהלכן הלך כ-45 קילומטר.
בכתבת השער של מוסף 7 ימים בידיעות אחרונות מה-5 בנובמבר 2010 מאת אמיר שואן, נכתב כי התחרות הייתה "מבושלת": בין המשתתפים בתחרות היו תלמידי בי"ס שבח מופת בתל אביב חסרי ניסיון במשחק שחמט וכן היו ילדים נוספים שהגיעו ללא רקע קודם. שיאו של גרשון נשבר בפברואר 2011 על ידי שחמטאי איראני.
משחק שחמט סימולטני