אנשי האקא נחשבים לאחת הקבוצות האנושיות הייחודיות ביותר מבחינה גנטית, והוזכרו לראשונה על ידי פרעה פפי השני (Pepi II Neferkare), מהשושלת השישית של מלכי מצרים (סביבות 2,300 לפני הספירה). מאוחר יותר הוזכר השבט על ידי הומרוס, הרודוטוס ואריסטו, אשר תיארו את השבט כ"אנשים קטנים" מאפריקה המכונים "אקא". מאזכורים אלה, נראה שהשבט חי מזה אלפי שנים.
כלכלת השבט מבוססת לרוב על ציד בעלי חיים וליקוט צמחי מאכל שונים, בדומה לחברות אנושיות קדומות. השבט חי בעיקר ביערות גשם שונים העשירים במיני צמחים ובעלי חיים. עם זאת, מספר כל פריטי החי מועטים למדי, הם פזורים בדלילות ומספר צמחי המאכל מועט באופן יחסי. משום כך, השבט נוטה לנדוד ממקום למקום, כשמונה פעמים בשנה לערך. השבט מחליף אזורי אקלים, ביניהם, ביצות מיוערות, סוואנות, עמקים שטוחים ויערות טרופים שונים. בני השבט רואים עצמם שייכים ליער וכמחוברים זה לזה דרך רוחות של אבותיהם ושל היער. מאחר שאזורי האקלים משתנים מעת לעת, גם דפוסי הציד והליקוט משתנים בהתאם.
בני האקא מנהיגים רמה גבוה של שיתופיות וחלוקה פנים שבטית, הכוללת מעט רכוש פרטי. כך למשל, אם אורח אוהב חפץ כלשהו, בן האקא מחויב להעניק אותו. לתפיסתם, כל אחד מבני השבט כשרוני בתחום אחר ומשום כך, כמעט לא קיימת היררכיה שבטית. אין צ'יף או ראש שבט ואין כבוד מיוחד כלפי זקני השבט, וזאת מתוך תפיסה שכולם בבסיסם שווים. גם בענייני ציד, דואגים בני השבט להזכיר שאין העדפה ולכן הצייד לא זוכה להערכה יוצאת דופן. באם אחד מבני השבט הפגין חשיבות עצמית, הוא יקבל הקנטות ולגלוג על צורת גופו, איברי מינו או אופן אחיזתו בחנית.
היסטוריה, התפתחות ורקע קולוניאלי.
ההיסטוריה של שבטים פיגמים ושל שבט האקא בפרט, מצויה במחלוקת בין החוקרים. יש הסוברים שיערות שונים במרכז אפריקה נכבשו על ידי הפיגמים, אולם מחקרים אחרונים מטילים ספק בסברה. לשיטתם, הפיגמים לא יכלו לקיים חיים באזורים הפנימיים של היערות משום שלא גדלים שם צומח וחי באופן שעשוי לספק תזונה מספקת לבני אדם. לאחרונה, מחקרים מראים כי הפיגמים חיו בעיקר בשולי יערות וניצלו את בתי הגידול באזורים אלה וכך חיו למעשה בריחוק מסוים מחברות חקלאיות באזור. למעשה, לא קיימות מספיק ראיות ארכאולוגיות המאפשרות לצייר תמונה ברורה באשר לחיים באזורים טרופיים כמו במרכז אפריקה. כאמור, שבט האקא הוזכר לראשונה בסביבות 2,300 לפני הספירה, אולם בין המאה הרביעית לספירה ועד לסוף המאה ה-19, מעט מאוד נכתב אודותיהם. בשנת 1870, נתגלו מחדש שבטי הפיגמים על ידי האירופאי הראשון, ג'ורג' שוויינפורת'.
התקופה הקולוניאלית הייתה תקופה משמעותית ודרמטית ביותר עבור שבט האקא. הדרישה האירופית והאמריקנית לעבדים, שנהב ועורות מחיות שונות, השפיעו עמוקות על דפוסי המגורים של השבט. עקב ניסיונות הימלטות מסוחרים הולנדיים, החלה נדידה של שבטים שונים במרכז אפריקה, אשר הביאה לצפיפות אוכלוסייה ולהתגברות מספר החקלאים במרכז אפריקה. בעקבות תהליכים אלו החל שבט האקא לקחת חלק במערך המסחר של הסוחרים הקולוניאליים. בסוף המאה ה-19, הפך השנהב לייצוא העיקרי ממרכז אפריקה ובני השבט החלו לצוד פילים עבור הסוחרים. בתחילת המאה ה-20, החלה כריתת עצים לתעשיות שונות, בין היתר עבור הסחר בגומי. בשנת 1925, החל סחר עורות מאזור מחייתם של שבט האקא, אשר הגיע לשיאו בשנות החמישים. פעולות סחר קולוניאליות אלה, עיצבו מחדש את דפוסי המגורים והמחייה של השבט ואת דפוסי הציד שלהם.
כיום, שבט האקא ממשיכים להיות מושפעים משיתופי הפעולה ומהכלכלה המקומית והאזורית במדינות אפריקה. כך לדוגמה, נודדים שבטי האקא לאזורים שונים על מנת לסייע לחקלאים בגידול פולי קפה וכן, נעשים שיתופי פעולה למשל, החקלאים מעניקים לבני השבט בטטות ומניהוט, בעבור בשר טרי שצדים בני השבט. התקופה הקולוניאלית אף תרמה לגיוון הלשוני באזור. כיום, ישנם כ-15 קבוצות אתניות המדברות 15 שפות שונות. שבט האקא מדבר בעיקר בשפת "Diaka", אולם הם דוברים גם שפות של קבוצות אתניות שכנות.
האקא כעמים ילידים.
כיום העמים הילידים זוכים להכרה על ידי האו"ם, תחת הפורום לסוגיות העמים הילידים, הכרה שאינה מובנת מאליה. לאורך ההיסטוריה ובתקופה הקולוניאלית במיוחד, עמים ילידים באפריקה תוארו כ"מפגרים" ו"פרימיטיביים", וחוו אפליה וסטריאוטיפיזציה, שהתבטאו בנישולם מאדמות המחיה ומשאבים טבעיים ואיימו על הישרדות תרבותם. בנוסף, בעבר אסרה ממשלת רואנדה על השימוש במונח "ילידים" לקידום הזהות האתנית הייחודית והכינוי " la viande qui parle" – היינו, "החיות שיכולות לדבר", היה נפוץ בצפון קונגו לתיאור העמים הילידים, ביניהם גם של שבט האקא. בשנות ה-30 של המאה ה-20, ניסו הצרפתים מדיניות שנקראה בפיהם "מדיניות אילוף", במסגרתה ניסו לשלב את שבט האקא במערכת הקולוניאלית על ידי עידודם לבניית תשתיות, אולם מדיניות זו לא צלחה. גם היום ניתן להבחין במדיניות פטרנליסטית כלפי הילידים, בעיקר כאשר מדינות אפריקה מביעות חשש שהללו לא ייהנו מהמודרניזציה ולא ישתלבו בחברה הדומיננטית.
דמוגרפיה שבטית.
באופן כללי, דפוסי המין, הפוריות והתמותה של בני שבט האקא עולים בקנה אחד עם אלו של אוכלוסיות ציידים-לקטים אחרים. הן שיעור הפריון והן שיעור התמותה גבוהים יחסית והאוכלוסייה צעירה למדי.
ילודה: שיעור הילודה הממוצע עומד על כ-6 ילדים לערך ותופעת היעדר פוריות בקרב נשות שבט האקא, יחסית נדיר. שיעור הילודה בקרב שבט האקא גבוה למדי, אולם גם שיעור תמותת התינוקות גבוה. חמישית מהילדים אינם מגיעים לשנתם הראשונה, וקרוב למחציתם מתים לפני גיל 15.
תמותה: רוב מקרי המוות בקרב אנשי האקא נגרמים בעיקר בשל מחלות זיהומיות וטפיליות, ומוות כתוצאה ממקרי אלימות הוא נדיר. נמצא גם, כי גברים מצויים בסיכון גבוה יותר למוות מאשר הנשים, בפרט בגילאים 18–25. תוחלת החיים הממוצעת היא 32 שנים, אך אדם שהגיע לגיל 15 צפוי לחיות עד גיל 55 ואף יותר.
נישואין וגירושין: רוב הנשים מתחתנות בגילאי 16–17 והגברים כבוגרים יותר, סביב גיל 18–23. רוב הגברים בקרב שבט האקא, נשואים ליותר מאישה אחת, ואחד מכל ארבעה קשרי נישואין מסתיים בגירושין. רוב מקרי הגירושין מתרחשים בגיל צעיר, לפני הרחבת המשפחה. למעשה, רוב הגירושין המוקדמים נעשים ביוזמת הנשים, בעוד שרוב הגירושין לאחר גיל 35, ולאחר הבאת הילדים, נעשים ביוזמת הגברים.
מספר הילדים במשפחה: בעוד שלכל אישה בשבט האקא נמצאו לפחות שני ילדים, אצל הגברים יש כאלה ללא ילדים כלל וכאלה בעלי 14 ילדים ויותר. המשפחות הגדולות ביותר כללו עד 11 ילדים.
יחידות חברתיות של השבט.
האקא נעים בין מחנות היער ומחנות בקרבת כפרים חקלאים, לעיתים מתחלקים לקבוצות קטנות לתקופות ואז שבים ומתמזגים לקבוצה גדולה לאחר תקופה. שינוי בגודל ובהרכב הקבוצה משפיע גם על חלוקת המזון. שבט האקא מחולק לחמש יחידות חברתיות, המשפחה, המחנה, השבט, המטה והקהילה.
יחידת המשפחה: כוללת את המשפחה הגרעינית, בעל, אישה וילדים והיא המשמעותית ביותר. המשפחה מקיימת את החיים הכלכליים היומיומיים וכן פעילויות קיום אחרות כגון לקט צמחים ופירות. המשפחה היא היחידה המרכזית להעברת מיומנויות תרבותיות ורכישתן. לכל משפחה, בית משלה, וכל בני המשפחה ישנים בסמיכות זה לזה.
יחידת המחנה: המחנה, מורכב ממשפחה אחת עד 15 משפחות גרעיניות הכוללות בממוצע כ20–35 אנשים. בשבט האקא, אין דפוס חוזר וקבוע למבנה המחנה ואין כל הבדל בין מחנות ביערות או בכפרים. לעיתים גודל המחנה משתנה עקב עונות השנה ודפוסי הציד והלקט שמשתנים בהתאם. המחנה מורכב לרוב משלושה עד ארבעה גברים מבוגרים, אחים או בני דודים לרוב, נשותיהם וילדיהם, וכן אימהות קשישות של הגברים הבוגרים.
יחידת השבט: יחידה מופשטת, המחולקת על בסיס אילן יוחסין ורקע מיתולוגי של המשפחה. מעטים יודעים את הייחוס השבטי שלהם ואין מחויבות משפחתית הנובעת מהייחוס השבטי. גודל השבט הממוצע דומה לגודל מחנה ממוצע.
יחידת המטה: יחידה זו קשה יותר להגדרה ולתיחום משום שזהו מושג שנתבע על ידי חוקרים למטרות מיפוי. יחידת המטה מונה 50- 150 איש, והיא מורכבת לרוב משניים עד ארבעה שבטים. יחידת המטה מאפשרת יציבות כלכלית לאורך זמן, בשל עיקרון שיתוף המזון, אולם לעיתים קיימים שינויים והחלפות בין השבטים.
היחידה הסופית היא הקהילה האזורית: הקהילה היא אזור גאוגרפי של "טווח חיפושים" לחבר מטה. באזור זה, מתבצעות כל פעילויות הקיום הבסיסיות של בני המטה, נוצרים קשרי זוגיות ונרכש הידע הגאוגרפי והחברתי המקומי. בממוצע, "טווח החיפושים" של בן שבט האקא יהיה עד רדיוס של 50 ק"מ ממקום לידתו. "טווח החיפושים" של הזכר יהיה גדול יותר משל הנקבה, בין השאר בשל חיפוש בת זוג.
מזון תזונה ובריאות.
תמיכת הדור השלישי כמסייע לבריאות הילדים.