ב-2 במרץ 1948 יצאה הוראה מטעם המטה הכללי של ההגנה תחת הכותרת מבצע שמואל, לפגוע באוטובוס המוביל מדי בוקר פועלים ערבים מרמאללה ללטרון. המטרה הייתה להרתיע את הערבים על מנת למנוע התנכלות לתחבורה היהודית.
תחילה הטיל הפיקוד העליון בראשות יגאל ידין את המשימה על הפלמ"ח אך יצחק רבין השיב כי הפקודה אינה הגיונית ואינה ניתנת לביצוע. ידין ביקש מדוד שאלתיאל להורות למפקד הגדוד השישי של הפלמ"ח צבי זמיר לבצע את הפעולה. זמיר העביר את הפקודה דרך צינורות הפלמ"ח ליצחק רבין שחזר על דבריו שהפקודה אינה ניתנת לביצוע. לפיכך הטיל שאלתיאל את המבצע על גדוד "מוריה" של חטיבת עציוני שהיה נתון לפיקודו הישיר. מפקד הגדוד זלמן מרט (המכונה שדמי) וסגנו צבי סיני (המכונה עשהאל) ניסו לשכנע את שאלתיאל לבטל את הפעולה באמרם כי "אסור להכות פעמיים באותו מקום. הערבים בסביבה התחזקו מאז התקרית במקום ב-21 בדצמבר וכי: פעם ראשונה-הפתעה; פעם שנייה-התאבדות". שאלתיאל הודיע כי קיבל פקודה ועליו לבצעה.
הפעולה הוטלה על פלוגה ג' של הגדוד בפיקודו של . גרוסמן היה בן 21, מפקד הפלוגה הצעיר ביותר בחטיבה. לאחר שבפברואר 1948 היו לפלוגתו מספר כישלונות. הוא שאף להוכיח את הצלחת הפלוגה בפעולה זו.
ב-3 במרץ 1948 הגיעו גרוסמן ואנשיו לעטרות ועדכנו את מגיני המושב על הפעולה. מגיני עטרות שלחו מיד שליח לשאלתיאל שעידכן אותו על התגבורות הערביות שהגיעו לכפרי הסביבה וכי אין סיכוי לחזור באור יום מביתוניא לעטרות. שאלתיאל הרשה להתקשר באלחוט לגרוסמן ולהודיע לו שמותר לו לדחות את הפעולה לפי שיקול דעתו אבל מכשיר הקשר התקלקל וההודעה לא הגיעה. אנשי עטרות ניסו לשכנע את גרוסמן לא לצאת לפעולה אך הוא אמר: "כמו שנגיע כך נחזור. זאת לא הפעולה הראשונה שלנו ולא האחרונה. אין ספק שנצליח".
הכוח תירגל השתלטות על אוטובוס. התרגול נערך על האוטובוס של המושב עטרות, אותו הם נהגו לאבטח.
המארב ותוצאותיו.
בשעה 1:00 אור ליום כ"ג באדר א' (4 במרץ 1948) חודש הקשר עם עטרות ונאמר לגרוסמן כי לפי הוראות הפיקוד העליון עליו לבצע את הפעולה. אז העירו את החיילים, שהלכו לישון שלוש שעות קודם לכן.
בשעה 2:00 יצאו מעטרות 19 אנשי הכוח בפיקודו של נועם גרוסמן. הכוח יצא ללא מכשיר קשר. תחילה צעדו צפונה במטרה לחצות את כביש המוביל לכפר ראפאת ולאחר מכן צעד הכח מערבה עד הגיעו לכביש רמאללה - לטרון בקטע הכביש בן הכפר ביתוניא לכפר ראפאת, כ-7 ק"מ דרומית-מערבית לרמאללה. (סמוך למקום נימצא כיום בית הסוהר עופר). בשעה 5:00 הגיעו למקום המארב והמתינו לאוטובוס הערבי.
בשעה 6:40 הופיע האוטובוס הערבי ואנשי המארב פתחו עליו באש. הנהג נפגע אך האוטובוס לא עצר ולא ברור אם מי מנוסעיו נפגע.
לשמע היריות הגיעו כוחות ערבים מכפרי הסביבה, השתלטו על הרכסים מסביב וכתרו את גרוסמן ואנשיו. אנשי המארב מצאו עצמם מוקפים בכוחות ערבים חזקים באור יום. גם מכוניות מכביש רמאללה - לטרון, שראו את הכוח, הצטרפו למרדף. גרוסמן פקד על אנשיו לסגת במהירות לעבר עטרות, אבל לא היה להם סיכוי. הם הגיעו לעמק רחב יחסית, בו היו מוקפים מכל עבר. רק שלושה לוחמים הצליחו לטפס על רכס ממזרח לעמק והצליחו להגיע לעטרות במסלולים שונים, אך שאר חבריהם לא הצליחו לפרוץ בעקבותיהם. לפי מקורות ערבים נהרגו במקום עשרה לוחמים וששה נשבו. השבויים הובלו ברגל לרמאללה אבל לפתע הם נשכבו על הארץ ואחד מהם צעק "רימון" והטיל על הערבים רימון שלא התפוצץ. הערבים הרגו את השישה מיד. גופותיהם חוללו מיד לאחר מכן.
כשהגיעו הידיעות על הקרב התארגן כוח מגדוד מוריה לחפש את המחלקה אך מאוחר מדי. הבריטים הודיעו כי מצאו 16 גופות של הלוחמים במרכז רמאללה, ובצהריים הן הועברו לבית החולים הדסה בהר הצופים. קשה היה לזהות את האנשים בגלל ההתעללות שהשחיתה את פניהם.
השישה עשר הובאו למנוחות כעבור שלושה ימים בבית הקברות סנהדריה, וכעבור שלוש שנים (ה' באלול ה'תשי"א, 6 בספטמבר 1951) הועברו גופותיהם לבית הקברות הצבאי שבהר הרצל.
אחד משישה עשר הנופלים היה נתן פרלמן, כתב של "קול מגן העברי", שהיה לכתב הצבאי הראשון שנפל במלחמת העצמאות.
התגובות על כישלון המבצע.
לאחר כישלון המבצע זימן שאלתיאל את מפקדי הגדודים וסגניהם והסביר להם את מניעיו לתמוך בתוכנית המבצע. הוא אמר כי מבצע זה ואחרים שכמותו הם האמצעי היחיד להפסקת המצור על העיר העתיקה ועל הפגיעות בתחבורה מירושלים ואליה וכי העובדה שמבצעים כאלה כרוכים באבדות אינה צריכה להרתיע. הוא הוסיף ואמר: "אנו חייבים להיות מוכנים לאבדות אפילו בהיקף גדול יותר. המלחמה רק התחילה".
המפקדים לא קיבלו את דעתו. הם מתחו עליו ביקורת חריפה ואמרו כי שגה והאחריות כולה עליו וכי בשום מקום לא הוצג "מבצע שמואל" כחלק מתוכנית מקיפה יותר.
אגף המבצעים של המטכ"ל חקר את "מבצע שמואל" ופרסם מסקנות:
כישלון המבצע החריף את היחסים בין סגל מפקדי גדוד מוריה ובין דוד שאלתיאל.
הנצחה.
ב-17 במרץ 1985, בטקס בהשתתפות המשפחות השכולות, טדי קולק והנשיא חיים הרצוג, נקרא רחוב ראשי בשכונת פסגת זאב מרכז בשם השישה עשר. בפינת הרחוב עם רחוב משה דיין הוצוב שלט הנצחה לזכר שישה-עשר הלוחמים, וכן נקראה כיכר על שם גדוד מוריה ובו שלט המנציח את פעולות הגדוד.
ד'ש'
ד'ש&quot;א
ד'ש&quot;ב
ד'ש&quot;ג
ד'ש&quot;ד
ג'נארו גאטוזו
ג'נארו איוון "רינו" גאטוזו (באיטלקית: Gennaro Ivan Gattuso; נולד ב-9 בינואר 1978 בקוריליאנו קלאבריו) הוא כדורגלן עבר איטלקי, זוכה גביע העולם ומאמן כדורגל בהווה המאמן את קבוצת ולנסיה. כשחקן הייתה עמדתו העיקרית קשר הגנתי, אך לעיתים שיחק גם בצד הקישור הימני. גאטוזו שיחק חלק ניכר מהקריירה שלו בקבוצה האיטלקית מילאן, עימה זכה בליגת האלופות בעונות ו-, וכמו כן באליפות איטליה בעונת .
גאטוזו ידוע גם בשל אופיו חם המזג, כשלא פעם הסתכסך ורב עם אנשים אחרים. התקרית הידועה ביותר היא התקוטטות עם עוזר מאמן טוטנהאם הוטספר, ג'ו ג'ורדן, לאחר משחק בין מילאן וטוטנהאם הוטספר במסגרת ליגת האלופות.
קריירת מועדונים.
גאטוזו החל את הקריירה שלו בקבוצת פרוג'ה האיטלקית, אך ביולי 1997, בגיל 19, עבר לקבוצת גלאזגו ריינג'רס הסקוטית. וולטר סמית', שהביא את גאטוזו לגלאזגו, עזב את המועדון בשנת 1998. מחליפו של סמית' דיק אדבוקאט לא התאים לסגנון משחקו של גאטוזו, ועקב כך הוא נמכר באוקטובר 1998 לסלרניטנה קלצ'ו 1919 האיטלקית תמורת 4 מיליון אירו, עימה עלה בסיום העונה לסרייה א'. עונתו הטובה לא מנעה את הדחתו מהקבוצה.
א.ס. מילאן שילמה 8 מיליון אירו עבור העברת גאטוזו אליה בשנת 1999. סגנון משחקו איפשר למאמן קרלו אנצ'לוטי למקם את הקשר אנדראה פירלו בעמדה התקפית. גאטוזו, ששיחק לעיתים כקיצוני, הרבה לנטות לעבר מרכז הקישור האחורי. לעיתים רבות הוא עלה על מנת לסייע לחלוץ להשיג את הכדור, ולאחר מכן חזר לעמדתו ההגנתית. סגנון משחקו כלל תיקולים חריפים רבים.
גאטוזו חתם על חוזה מוארך במילאן ביוני 2003. בעונת הוא זכה עם הקבוצה בליגת האלופות, ומאוחר יותר אף זכה בסופר קאפ האירופי לאחר ניצחון 0–1 על קבוצת פורטו. בעונה שלאחר מכן הוא זכה עם קבוצתו באליפות איטליה. גאטוזו ומילאן גברו בחצי גמר ליגת האלופות בעונת על שאלקה 04 והעפילו למשחק הגמר מול ליברפול, שם נוצחו בדו-קרב בעיטות עונשין לאחר תיקו 3-3 בסיום ההארכה.
בנובמבר 2006 הוא נפצע במשחק קבוצתו מול אטאלנטה. הפציעה גרמה למילאן נזק רב, עקב חשיבותו של גאטוזו למאבקיה במפעלים השונים. ב-23 במאי 2007 זכה גאטוזו עם מילאן בפעם השנייה בקריירה שלו בליגת האלופות, לאחר ניצחון במשחק הגמר בתוצאה 1–2 על ליברפול, במפגש השני בשלוש שנים בין שתי הקבוצות במשחק הגמר.
בשנת 2008 היו ספקולציות לגבי עזיבת גאטוזו את מילאן, אך בסופו של דבר הוחלט שיישאר במועדון לאחר סיכום עם הנשיא אדריאנו גליאני. בעונת סיימה מילאן במקום החמישי בלבד אחרי פיורנטינה, ועקב כך נעדרה ממשחקי מוקדמות ליגת האלופות בעונה שלאחר מכן.
בתום עונת 2011/2012 עזב גאטוזו את הקבוצה וחתם בפ.צ. סיון מהליגה השווייצרית.
קריירת אימון.
ב-25 בפברואר 2013 מונה גאטוזו למאמן קבוצת פ.צ. סיון, בעקבות פיטורי המאמן הקודם, וזאת במקביל להיותו שחקן הקבוצה. ב-13 במאי 2013 פוטר גאטוזו מאימון הקבוצה.
ב-29 במאי 2013 חתם גאטוזו על חוזה לאימון פאלרמו מהליגה השנייה באיטליה. ב-25 בספטמבר 2013 פוטר גאטוזו מאימון הקבוצה, וזאת בשל חוסר הצלחתו במשחקי הליגה.
ב-5 ביוני 2014 מונה למאמן קבוצת OFI כרתים מיוון.
ב-20 באוגוסט 2015 מונה למאמן פיזה מהליגה השלישית באיטליה.
בקיץ 2017 מונה למאמן הנוער של מילאן. ב-27 בנובמבר 2017 מונה למאמנה הראשי של מילאן לאחר פיטוריו של וינצ'נצו מונטלה.
ב-5 באפריל 2018 האריך גאטוזו את חוזהו במילאן עד 2021. ב-28 במאי 2019, לאחר עונה מאכזבת, בה סיימה מילאן במקום החמישי בלבד ובכך כשלה בהעפלה לליגת האלופות, סיים גאטוסו את תפקידו כמאמן הקבוצה.
ב-11 בדצמבר 2019 מונה גאטוזו למאמנה של נאפולי מהסרייה א'.
לאחר שכשל להעפיל עם נאפולי לליגת האלופות בעונת 2020/2021, עזב גאטוזו את תפקידו בסיום העונה.
ב-25 במאי 2021 חתם לשנתיים כמאמנה של פיורנטינה, אך ב-17 ביוני הודיע המועדון על סיום ההתקשרות בין הצדדים וביטול החוזה בהסכמה הדדית.
ב-9 ביוני 2022 מונה למאמנה של ולנסיה.
נבחרת לאומית.