ב-1967 נאסר על חגיגות השנה הסינית החדשה. הן חודשו רק כעבור 13 שנים.
באביב 1968 החל קמפיין מסיבי שמטרתו לקדם את מאו הנערץ למעמד של כמו-אל. ב-27 ביולי שליטת המשמרות האדומים על הצבא הסתיימה באופן רשמי והממשלה המרכזית שלחה יחידות להגן על אזורים רבים שנותרו כיעדים של המשמרות האדומים. כשנה לאחר מכן פורקו סיעות המשמר האדום לגמרי. מאו חשש שאי הסדר שהם גרמו לו, ועדיין יכלו לגרום, עלול להתחיל אג'נדה משלו ויופנה נגד מה שנותר מארגון המפלגה. מטרתם הושגה ברובה: מאו ועמיתיו הרדיקלים חזקו את כוחם הפוליטי.
בתחילת אוקטובר מאו החל במסע טיהור מבכירים לא-נאמנים. רבים נשלחו לאזורי הכפר לעבוד במחנות עבודה. ליו "גורש לעד" מהמפלגה הקומוניסטית במליאה ה-12 של הוועדה המרכזית השמינית בספטמבר 1968 ותויג בתור "המפקדה המרכזית של הבורגנות".
בדצמבר 1968 מאו החל את "תנועת הירידה אל אזורי הכפר" . תנועה זו נמשכה אל תוך העשור הבא, ובמהלכה נצטוו אינטלקטואלים צעירים עירוניים לעבור לאזורי כפר. המונח "אינטלקטואלים" היה בשימוש במובנו הרחב ביותר בהתייחסו לתלמידים שזה עתה סיימו את בית הספר התיכון. רק בשנות ה-70 המאוחרות הורשו "אינטלקטואלים צעירים" אלה לשוב לבתיהם בערים. תנועה זו הייתה בחלקה אמצעי להזזת משמרות אדומים מהערים אל אזורי הכפר, שם גרמו פחות לקרע חברתי.
השלב של לין ביאו.
שינוי בעמדות הכוח.
הקונגרס הלאומי התשיעי של המפלגה הקומוניסטית של סין נערך באפריל 1969, ושימש אמצעי "להחיות מחדש" את המפלגה עם חשיבה רעננה ואנשי סגל (קאדרים) חדשים לאחר שחלק גדול מהמשמר הישן נהרס במאבקים של השנים הקודמות. המסגרת המוסדית של המפלגה, שהוקמה שני עשורים קודם לכן, התפרקה כמעט לגמרי: צירי הקונגרס הזה נבחרו למעשה על ידי "ועדות מהפכניות" ולא בבחירות על ידי חברי מפלגה. ייצוג הצבא גדל משמעותית לעומת הקונגרס הקודם. קציני צבא רבים שקודמו לעמדות בכירות היו נאמנים לגנרל לין ביאו, ובכך פתחו חלוקה סיעתית נוספת בין הצבא וההנהגה האזרחית.
לין ביאו הועלה באופן רשמי להיות הדמות השנייה בחשיבותה במפלגה, כאשר שמו הוכנס אל תוך החוקה של המפלגה הקומוניסטית של סין כ"חברו לנשק הקרוב ביותר" של מאו ו"יורשו המוכר בעולם". לין מסר את הנאום המרכזי בקונגרס: מסמך שנכתב על ידי השמאלנים הקיצוניים יאן ווניואן וג'אנג צ'ונצ'יאו תחת הנחייתו של מאו. הדיווח היה ביקורתי מאוד כנגד ליו שאוצ'י ו"מתנגדי-מהפכה" אחרים, ושאב בהרחבה מתוך ציטוטים בספרון האדום של מאו. הקונגרס גיבש את התפקיד המרכזי של המאואיזם במפלגה, בהציגו אותו מחדש כאידאולוגיה המנחה של המפלגה בחוקה שלה. הקונגרס בחר פוליטבירו חדש. חברי הפוליטבירו של וועדת הקבע היו מאו דזה-דונג, לין ביאו, צ'ן בודא, ג'ואו אנלאי וקאנג שנג, כאשר לין, צ'ן וקאנג הגיעו למעמד הודות למהפכה התרבותית. ג'ואו, שהורד בדרגה, הביע בקונגרס את תמיכתו החד-משמעית בלין. מאו גם השיב לפעולתם מספר מוסדות רשמיים של המפלגה, כמו את פעולות הפוליטבירו של המפלגה, שפסק לתפקד בין 1966 ו-1968 מאחר ש"קבוצת המהפכה התרבותית המרכזית" שלטה במדינה בפועל.
צבא השחרור העממי תופס תפקיד בולט.
מאמציו של מאו בארגון מחדש של המפלגה ומוסדות המדינה הביא לתוצאות מעורבות. מחוזות מרוחקים רבים נותרו במצב הפכפך בזמן שהמצב בבייג'ינג התייצב. מאבקים סיעתיים, רבים מהם אלימים, המשיכו ברמה המקומית למרות ההצהרה שהקונגרס התשיעי ציין "ניצחון" זמני למהפכה התרבותית. יותר מכך, למרות מאמציו של מאו להציג מצג של אחדות בקונגרס, החלוקה הסיעתית בין מחנה צבא השחרור העממי של לין ביאו והמחנה הרדיקלי בהובלת ג'יאנג צ'ינג התגברה. חוסר-אהדה אישי כלפי ג'יאנג צ'ינג משך מנהיגים אזרחיים רבים קרוב יותר אל לין ביאו, ובהם התאורטיקן הבולט צ'ן בודא.
בין 1966 ו-1968 סין הייתה מבודדת מבחינה בינלאומית, מאחר שהצהירה על איבתה הן כלפי ברית המועצות והן כלפי ארצות הברית. החיכוך עם ברית המועצות התגבר לאחר שאירעו התנגשויות בגבול על נהר האוסורי במרץ 1969, וההנהגה הסינית התכוננה למלחמה כוללת. באוקטובר פונו מבייג'ינג מספר מנהיגים בכירים. בתוך המתיחות הזו, הוציא לין ביאו ב-18 באוקטובר מה שנראה כצו מנהלי ל-11 אזורי הפיקוד הצבאיים להתכונן למלחמה, ללא אישור ממאו. הדבר עורר את זעמו של מאו, שראה בכך הוכחה ששלטונו נתפס מוקדם מדי על ידי יורשו המוצהר.
הסיכוי לפריצת מלחמה העלה את חשיבותו של הצבא בפוליטיקה הפנים-סינית, והגדיל את מעמדו של לין ביאו על חשבונו של מאו.
לאחר שלין אושר כיורשו של מאו, התמקדו תומכיו בהשבתו על כנו של תפקיד יושב ראש המדינה (נשיא), שבוטל על ידי מאו לאחר סילוקו של ליו שאוצ'י. הם קיוו שבמתן אפשרות ללין לקבל תפקיד חוקתי, יושב-ראש או סגן יושב-ראש, ירושת השלטון של לין תהיה חוקתית. הקונצנזוס בפוליטבירו היה שמאו צריך לקבל את תפקיד היושב-ראש ולין יהיה סגן היושב-ראש, אולם מסיבה לא ידועה הביע מאו את התנגדותו המפורשת ליצירתו מחדש של התפקיד ולקבלתו אותו.
יריבויות סיעתיות התגברו במליאה השנייה של הקונגרס התשיעי, שנערך בסוף אוגוסט 1970 בלושאן. צ'ן בודא, שהשתייך עתה לסיעת הצבא הנאמנה ללין, עורר תמיכה בהחזרת תפקיד נשיא סין, למרות התנגדותו של מאו. צ'ן אף תקף את דזאנג צ'ונציאו, מאואיסט נאמן שבו גולם אי הסדר של המהפכה התרבותית לאורך התפתחותה של מורשת מאו.
ההתקפות עליו מצאו חן בעיני משתתפים רבים במליאה, וייתכן שפורשו על ידי מאו כהתקפות עקיפות על המהפכה התרבותית עצמה. מאו התעמת עם צ'ן ישירות, הוקיע אותו כ"מרקסיסט מזויף" והדיח אותו מוועדת הקבע של הפוליטבירו. בנוסף לטיהור הזה, כאזהרה ללין, ביקש מאו מהגנרלים הראשיים שלו לכתוב "ביקורת עצמית" על עמדותיהם הפוליטיות. מאו גם הכניס כמה מתומכיו ל"וועדה הצבאית המרכזית" והציב את נאמניו בתפקידי הנהגה של אזור הפיקוד הצבאי של בייג'ינג .
בריחת לין ביאו.
ב-1971 נראה היה שישנה הסתעפות בין האינטרסים האגף האזרחי והאגף הצבאי של ההנהגה. מאו היה טרוד בשל הבולטות החדשה של הצבא, וסילוקו של צ'ן בודא סימן את התחלתה של הפחתה הדרגתית במעורבותו הפוליטית של הצבא.
בנו של לין, לין ליגואו  (שכונה "הנמר"), וקציני צבא גבוהים אחרים, הקימו מנגנון הפיכה בשאנגחאי וכינו את תוכניתם לסילוק מאו בכח "מתווה לפרויקט 571" , שנשמע במנדרינית דומה ל"התקוממות צבאית". מקורות רשמיים טוענים כי לין ביאו תכנן את ההפיכה, אולם הדבר שנוי במחלוקת בקרב החוקרים.
המתווה כלל לכאורה בעיקר תוכניות להפצצות מן האוויר באמצעות חיל האוויר. אם התוכנית הייתה מצליחה, לין אמור היה לאסור את יריביו הפוליטיים ולתפוס את השלטון.
על פי הגרסה הרשמית, ב-13 בספטמבר 1971 לין ביאו, אשתו יה צ'ון , לין ליגואו וחברים בצוות שלו ניסו לברוח לברית המועצות לכאורה כדי לבקש מקלט. בדרכם לשם, התרסק המטוס במונגוליה וכל נוסעיו נהרגו. הדלק במטוס ככל הנראה נגמר בעודו בדרכו לברית המועצות. צוות סובייטי שחקר את האירוע לא הצליח לקבוע את סיבת ההתרסקות, אולם שיער כי הטייס טס נמוך כדי לחמוק מקליטת רדאר ולא העריך נכונה את גובהו של המטוס באוויר.
חוקרים זרים לא קיבלו את התיאור הרשמי כלשונו, והעלו ספקות לגבי בחירתו של לין בברית המועצות כיעד, מסלול הטיסה, זהות הנוסעים ולגבי עצם קיומו של ניסיון הפיכה.
בספר "מאו: הסיפור הבלתי נודע" נטען כי דוֹדוֹ, אחותו שטופת המוח של "הנמר", היא זו שהלשינה על בריחת משפחתה.
ב-13 בספטמבר כינס הפוליטבירו ישיבת חירום כדי לדון בלין ביאו. רק ב-30 בספטמבר אושר מותו של לין בבייג'ינג, שהביא לביטול אירועי חגיגת היום הלאומי למחרת. הוועדה המרכזית שמרה על המידע בסודיות והחדשות על מותו של לין שוחררו לציבור רק חודשיים לאחר המקרה. רבים מתומכיו של לין חיפשו מקלט בהונג קונג. אלה שנותרו ביבשת האם הודחו. האירוע תפס את הנהגת המפלגה לא מוכנה. הרעיון שלין יכול היה לבגוד במאו שלל את הלגיטימיות של חלק ניכר מהרטוריקה הפוליטית של המהפכה התרבותית, מאחר שלין כבר עוגן בחוקת המפלגה כ"חבר לנשק הקרוב ביותר" של מאו ו"יורשו". במשך מספר חודשים מאז האירוע, נאבק מנגנון המידע של המפלגה כדי למצוא "דרך נכונה" להפוך אותו לניתן לעיכול על ידי הציבור.
כנופיית הארבעה.
עוינות כלפי ג'ואו ודנג.
לאחר תקרית לין ביאו, הפך מאו למדוכא והחל להתבודד. בהיעדרותו של לין לא היו למאו תשובות מוכנות לגבי זהות יורשו. בתחושת אובדן כיוון, ניסה מאו להתחבר מחדש עם חברי מפלגה אותם הוקיע בעבר. בינתיים, בספטמבר 1972 העביר מאו לבייג'ינג את ואנג הונגוון , איש סגל בן 38 משאנגחאי, ועשה אותו סגן יושב-ראש המפלגה. נראה כי ואנג, פועל לשעבר במפעל מרקע כפרי, טופח עבור הירושה. מעמדה של ג'יאנג צ'ינג התחזק לאחר בריחת לין. הייתה לה השפעה אדירה על המחנה הרדיקלי. עם ההידרדרות במצב בריאותו של מאו, היה ברור שלג'יאנג צ'ינג היו שאיפות פוליטיות משל עצמה. היא חברה לוואנג הונגוון ומומחי התעמולה ג'אנג צ'ונצ'יאו ויאו וניואן ויצרה איתם את הקליקה שכונתה מאוחר יותר בבוז "כנופיית הארבעה".