הבריטים אשרו למשלחת רפואית-סוציאלית להיכנס למחנה המעבר בקפריסין, שבו שהו כ-6000 עולים, מתוכם כ-500 ילדים ותינוקות. שיבא יצא בראש המשלחת והשתמש בקשריו עם קצינים בריטים שזכרו אותו מזמן שירותו בצבא הבריטי על מנת להיטיב עם המגורשים. הוא ארגן תינוקיה לימות החורף, והצליח להבריח סיגריות שחולקו לאנשי המחנה ולהחליף אותן תמורת לחם. לאחר מכן התחיל לדאוג להברחה של מעפילים יחידים בסירות מקפריסין, ובסופו של דבר השיג את אישורם של הבריטים לחלק 750 סרטיפיקטים לחודש, לאחר שהוכיח להם שנגיף טיפוס הבטן מתפרץ במחנה והוא עלול לסכן את אוכלוסיית קפריסין כולה.
יחסו לתחום בריאות הנפש.
בין 15 בתי החולים הצבאיים שהקים, דאג שיבא גם לבית חולים לחולים פסיכיאטריים. הייתה לו מודעות שהקדימה את זמנה לחשיבות הטיפול בנפש האדם ולא רק בגופו, והוא טיפול מתוך תפיסה כוללת של גוף ונפש. כבר ב-1959 נפתחה בבית החולים תל השומר מחלקה פסיכיאטרית, דבר אשר עמד בסתירה לתפיסה המקובלת שלפיה בתי חולים פסיכיאטריים היו נפרדים מבתי חולים כלליים, מרוחקים מהקהילה, והחולים כמו מורחקים ממנה. שיבא הקדים את זמנו בכך שעמל לשלב את חולי המחלקה הפסיכיאטרית בעיסוקים שונים בבית החולים, ודאג להם בין השאר לעבודה במשתלה ולעיסוק באומנות.
שיבא היה ער וקשוב גם לאספקטים הנפשיים אצל החולים בשאר מחלקות בית החולים, ובסיכומי המחלה היה מציין באריכות גם את סיפור החיים של האדם, אשר לעיתים קרובות השפיע על מצבו הבריאותי.
תחומי מחקרו.
התעניינותו המחקרית של פרופ' שיבא הייתה במחלות תורשתיות של העדות בישראל, כגון חוסר G6PD בעולי עיראק, תלסמיה ביהודי כורדיסטן, נטייה לקדחת ים תיכונית משפחתית ביהודי לוב ותסמונת דובין ג'ונסון ביהודי פרס ומרוקו.
שיבא ייחס את תמותת התינוקות הגבוהה בקרב עולים מזרחים לתרבות אותה הביאו, לדעתו, העולים מארצות מוצאם:
התנגדותו לעליית יהודי מרוקו.
בשנת 1953 נסע למרוקו בעקבות התוכניות להגברת העלייה משם. בביוגרפיה על גיורא יוספטל נכתב עליו שאמר את הדברים הבאים:
בסדרה "סאלח, פה זה ארץ ישראל", של היוצר דוד דרעי, ששודרה בפברואר 2018, נטען שנחשפו מסמכים שהיו תחת חיסיון במשך מעל ל-50 שנים, ובהם עדות למדיניות גזענית לכאורה מצידו של שיבא. מהמסמכים עלה ששיבא התנגד במוצהר לעלייה המונית של יהודי מרוקו ארצה, בתואנה שהם יביאו איתם מחלות. למעשה מדובר במסמכים גלויים וכבר נכתב על יחסו של שיבא לעליית יהודי צפון אפריקה במקורות רבים אחרים.מאידך במחקר אחרון שהתפרסם לפני שנה המבוסס על מסמכים מגינזך המדינה עולה כי ד"ר שיבא קבע כי אין לעכב עלייתם של ילדים חולים לישראל.
הטיפול בגזזת, גרענת ושחפת.
לאור גל העלייה בעקבות הקמת המדינה פתח שיבא מחלקה לטיפול בילדי העולים בית החולים תל השומר שהיה עדיין בית חולים צבאי. הטיפול התמקד במחלות גזזת, גרענת ושחפת שנודעו כשלושת ה-T (על שם שמם הלטיני).
שיבא נמנה עם מובילי טיפול בחולי גזזת בישראל באמצעות הקרנות בקרני רנטגן בילדי עולים, בעיקר מארצות המזרח, ובייחוד ביוצאי צפון אפריקה. הקרנות אלו גרמו בהמשך לחלק מהמטופלים לחלות במחלת הסרטן ואחרות.
הטיפול בחולי הגזזת בארץ נחשב בעיני פעילים מזרחים לדוגמה לעוול שנגרם לעולי שנות החמישים בגלל רשלנות, פטרונות, חוסר אחריות של הרשויות ואף זדון מכוון.
בסרט "ילדי הגזזת" שהפיק המרכז לתקשורת בדימונה בשנת 2003, נטען כי שיבא, ששימש כמנכ"ל משרד הבריאות בזמנו, נסע לארצות הברית וגייס 300 מיליון לירות עבור הקמת מערך טיפולי לגזזת. עוד נטען בסרט כי הסיבה לכך הייתה הצורך של משרד הבריאות הפדרלי בארצות הברית בביצוע מחקרים בנושא השפעת קרינת רנטגן על חולי הגזזת. לאחר שמחקרים בתחום זה נאסרו בארצות הברית ובשאר ארצות המערב, משרד הבריאות הפדרלי העביר סכומי כסף לישראל כדי שזו האחרונה תבצע את הניסויים. בנוסף לכספים, יובאו מארצות הברית מכונות הקרנה מיושנות מעודפי המלחמה, ובאמצעותן הוקרנו עשרות אלפי הילדים, רובם ממוצא מזרחי, כשכל מנת קרינה בטיפול הייתה שווה ל-35 אלף צילומי רנטגן. יוצר הסרט דוד בלחסן התנער ממנו לימים. מחקרן של שפרה שורץ וסיגל סדצקי הביא מסמכים המוכיחים כי טענות אלה הן חסרות כל בסיס. הקרנות לגזזת נמשכו בארצות הברית עד 1960 עם הכנסתה לשימוש של תרופת הגריזופולבין, שהחליפה את הצורך בהקרנה וההקרנות לגזזת נפסקו בו זמנית בכל המדינות בעולם. רק בשנת 1977 קבע ה-FDA כי אין לטפל בהקרנות בילדים באזורי הראש והצוואר בגלל הסכנה הבריאותית בהן.
מחקר שנערך על ידי פרופ' שפרה שורץ בישראל ובמספר ארצות ופורסם בשנת 2009, טען כי הטיפול בקרינה למחלת הגזזת היה הטיפול הרפואי המקובל בכל מדינות העולם המערבי החל מראשית המאה ה-20, וכי לאחר מלחמת העולם השנייה הטיפול בקרינה למחלת הגזזת הומלץ ונתמך כספית על ידי ארגון יוניצף וארגון הבריאות העולמי, במסגרת תוכניתם המשותפת לביעור מחלות זיהומיות בקרב אמהות וילדים.
במשך שנות ה-60 של המאה ה-20 התבהרו יותר השפעות הקרינה על מטופלי הגזזת, ובשנת 1974 פרסמה קבוצת חוקרים בראשות פרופ' מודן בכתב העת הרפואי "לנסט" מאמר בנושא.
בנוגע להיקף ההקרנות בילדים בישראל, בתוכנית "הנאשם מת מזמן" טען ב-2004 ד"ר נדב דווידוביץ' מהמחלקה למערכות בריאות באוניברסיטת-בן-גוריון, כי "אין אף מדינה בעולם שהקרינה אוכלוסייה בצורה מסיבית שכזאת".
בפרק 9 בספרן של פרופ' שפרה שוורץ וד"ר סיגל סדצקי מ-2018 כותב איתי בבלי כי בארצות הברית הוקרנו בין 2 ל-4 מיליון בני אדם באותה התקופה כטיפול בפצעי בגרות ובגזזת.
שמשון ת&quot;א
בית&quot;ר ת&quot;א
קונרד לורנץ
נשק אטומי
לוחמה גרעינית
לוחמה אטומית
הפנימייה הצבאית לפיקוד
הפנימייה הצבאית לפיקוד היא מוסד חינוכי-צבאי להכשרת נוער בשנות התיכון, בתנאי פנימייה, לפיקוד על יחידות-שדה לוחמות בצבא ההגנה לישראל. בוגרי הפנימיות מיועדים לתפקידי מפקדי פלוגות ביחידות השדה של צה"ל.
שתי הפנימיות הצבאיות לפיקוד הפועלות בשנות ה-20 של המאה ה-21 הן הפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה והפנימייה הצבאית-תורנית לפיקוד "אור עציון" במרכז שפירא. בעבר פעלה פנימייה צבאית נוספת בתל אביב בסמוך לבית הספר הגימנסיה העברית הרצליה.
היסטוריה.
לאחר מלחמת העצמאות החל משבר כוח אדם בצה"ל. על מנת לטפל במשבר פנה צה"ל אל מערכת החינוך, ועל אף הצלחתו בהקמת העתודה האקדמית, נתקל בהתנגדות להכנסת תוכנית לימודים צבאית לבתי הספר התיכוניים בארץ. רעיון הפנימיות הצבאיות עלה לדיון בתחילת שנות ה-50 אולם זכה להתנגדות מצד אנשי משרד החינוך. לאור זאת, פנו אנשי מחלקת ההדרכה אל יוסף בנטואיץ', מנהל החטיבה העליונה של בית הספר הריאלי בבית בירם, ובמרץ 1952, לאחר התכתבות ענפה, הביע בנטואיץ' במכתב לרמטכ"ל יגאל ידין את נכונותו להקמת פנימייה צבאית בסמוך לבית בירם. על אף נכונות זו, בנטואיץ' הביע התנגדויות רבות לפנימייה, ורק לאחר שיחה עם שר הביטחון דוד בן-גוריון ניאות להקים את הפנימייה. ב-10 באוקטובר 1953 החל המחזור הראשון את התחנכותו, וטקס החניכה הרשמי התקיים ב-22 באוקטובר 1953.
הפנימייה הצבאית בחיפה נוסדה על שמו ולזכרו של אהרן בירם, בנו של ארתור בירם, בוגר בית הספר הריאלי וטייס חיל האוויר, שנהרג בעת מילוי תפקידו ב-1951.
למפקד הפנימייה הראשון מונה רס"ן צבי צלנר, שעיצב את דפוסי פעילותה. ב-1965 הוקמה פנימייה נוספת בתל אביב-יפו במחנות גלילות, שהחניכים בה למדו בגימנסיה העברית "הרצליה", ובשנות השמונים הוקמה פנימייה צבאית דתית בשילוב עם לימודים בישיבת אור עציון במרכז שפירא.
הפנימייה הצבאית בתל אביב פעלה עד סגירתה בשנת 1984, ולאורך השנים השלימו 16 מחזורים את ההתחנכות בה.
בשנת 1992 התקבלה החלטה עקרונית על הפיכת הפנימייה הצבאית בחיפה למכללה קדם צבאית, ובמסגרתה בוגרי הפנימייה שבחרו בכך למדו לימודים אקדמאיים לתואר ראשון באוניברסיטת חיפה במשך שנתיים ואחריהם התגייסו לשירות צבאי מלא ביחידות השדה. תוכנית זו נמשכה עד 1997 ולאחריה חזרה הפנימייה למתכונת של לימודים תיכוניים רגילים.
החל ממחזור מ"ט (1999–2003) מתחנכות בפנימייה גם בנות.
בראשית העשור הראשון של המאה ה-21, התקבלה בצה"ל החלטה עקרונית על סגירת הפנימיות הצבאיות, לאחר שנטען כי התועלת המופקת מהן אינה מצדיקה את עלותן. לחצים שהפעילו בוגרי הפנימיות ועמותות מטעמם הביאו עם זאת לביטול ההחלטה. בשנת 2007 הוחלט על הכפפת הפנימיות הצבאיות למכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
בחודש דצמבר 2015 אישר שר הביטחון, משה יעלון, החלטה להפסיק לקלוט תלמידים חדשים לשתי הפנימיות הצבאיות, ובכך להביא לסגירתן.
בספטמבר 2016 הודיע שר הביטחון אביגדור ליברמן כי הפנימייה הצבאית בחיפה תישאר פעילה ותעבור לאחריות האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון ותנוהל על ידי אזרחים. ההחלטה התקבלה לאחר בדיקה של מנכ"ל משרד הביטחון, אודי אדם. ביולי 2017 הוחלט שגם הפנימייה באור עציון תמשיך את פעילותה, תחת האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון.
ב-30 באוגוסט 2017 התקיים בבית בירם טקס העברת הפנימייה הצבאית בחיפה לניהול משרד הביטחון. בשלהי העשור השני של המאה ה-21, סגל הפנימייה הצבאית לפיקוד חיפה מורכב מאזרחים, מפקדי מילואים המשתייכים לסגל בית הספר הריאלי, שהוא מפעילה הרשמי של הפנימייה מטעם משרד הביטחון. מפקדה של הפנימייה הוא קצין מילואים בדרגת סגן-אלוף או בדרגה גבוהה יותר.
הפנימייה הצבאית לפיקוד חיפה.