אירוע החטיפה ביוני 2014
פער אסור
בפיזיקה של מצב מוצק, פער אסור, המכונה גם פער אנרגיה הוא טווח של אנרגיות במוצק בו לא יכולים להימצא אלקטרונים. כאשר מתארים את המבנה האלקטרוני של מוצקים, פער האנרגיה מתייחס למרחק האנרגטי בין ראש פס הערכיות לתחתית פס ההולכה.
בתיאור פשטני, פער האנרגיה הוא האנרגיה המינימלית הדרושה לשחרר אלקטרון מהקליפה החיצונית של אטום במוצק, שם הוא קשור אל הגרעין (ונמצא בפס הערכיות) ולהפוך אותו לנושא מטען חופשי ונייד בסריג (פס ההולכה).
לפער האנרגיה חשיבות מכרעת בקביעת התכונות החשמליות והאופטיות של החומר. נהוג להפריד בין מתכת לבין מבודד או מוליך למחצה באופן הבא: אם רמת פרמי של החומר נמצאת בתור פער אסור, אז הוא מוליך למחצה או מבודד. ניתן לומר כי מוליך למחצה הוא למעשה מבודד עם פער אנרגיה קטן יחסית, אם כי אין גודל פער אסור המבדיל חד משמעית בין מוליך למחצה למבודד. מקרה ביניים נוסף הוא מוליך למחצה מנוון (degenerate semiconductor), שהוא מוליך למחצה עם רמת פרמי שנמצאת בתוך פס ההולכה או פס הערכיות בגלל סימום כבד.
ערכים נפוצים.
להלן כמה דוגמאות של פערים אסורים במספר מוליכים למחצה ומבודדים
בית האבות המלכותי צ'לסי
בית האבות המלכותי צ'לסי (Royal Hospital Chelsea) הוא מעון לקשישים ותיקי צבא בריטניה. המעון, הנמצא בשכונת צ'לסי שבעיר לונדון, פועל ברציפות מאז שנת 1682. משמעו של הביטוי Hospital בשם המעון איננו בית חולים אלא מקום של הכנסת אורחים (Hospitality).
המעון נוסד על ידי צ'ארלס השני, מלך אנגליה, בהשראת האינווליד שבפריז. השטח לבניין, בגדה הצפונית של התמזה ובקרבת הנהר, נרכש מכספו הפרטי של סר סטפן פוקס (Stephen Fox). הוא הזמין את האדריכל כריסטופר רן לתכנן במקום את המעון. רן תכנן בניין מרכזי דמוי האות ח' כשלצידו שני אגפים נוספים ממזרח וממערב, מסביב לשלוש חצרות. ידועים בו במיוחד הם בית התפילה, האולם הגדול, המשמש כחדר אוכל, והמוזיאון. בחצר המרכזית של המתחם ניצב פסלו של צ'ארלס השני.
מתחם המעון משתרע כיום על פני שטח של 267 דונם. חלקים ממנו פתוחים לביקור הציבור הרחב.
דיירי המעון, כ-300 במספר, נקראים הפנסיונרים של צ'לסי. כללים מיוחדים חלים בנוגע לקבלת מועמד למעון. בין השאר אין מתקבלים מועמדים שיש להם בת או בן זוג או ילדים התלויים בהם כספית. בשנת 2009 התקבלה הדיירת הראשונה למעון.
הדיירים מאורגנים במסגרת צבאית של ארבע פלוגות בפיקודם של קצינים ולובשים מדי ייצוג אחידים. מנהל המעון וסגנו הם גנרלים בדימוס.
"יום המייסד" במעון חל מדי שנה ב-29 במאי או בקרבתו - יום הולדתו של צ'ארלס השני ויום שיבתו לכתר ב-1660. ביום זה מבקר במעון אחד מבני משפחת המלוכה.
לבית האבות חלקת קבורה (שכבר נסגרה) בבית הקברות הצבאי ברוקווד. נקברו בה דיירים של המוסד שנפטרו. מצבותיהם עוצבו במתכונת של מצבות צבאיות בריטיות.
בצמוד לבית האבות נמצא מוזיאון הצבא הלאומי .
קמרזאורוס
קמרזאורוס (שם מדעי: "Camarasaurus") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד ממשפחת קמרזאוריים שהיה נפוץ באמריקה הצפונית בשלהי תור היורה בגיל היורה עליון, כ-155 עד 145 מיליון שנה לפני זמננו.
תיאור.
קמרזאורוס היה הזאורופוד הנפוץ ביותר בזמנו וגם השתמר היטב. נתגלו מאובנים רבים של קמרזאורוס כולל כתריסר שלדים כמעט שלמים ואף גולגולות במצב טוב (דבר די נדיר עבור זאורופודים).
הקמרזאורוס היה זאורופוד בינוני. אורכו המרבי של המין הנפוץ ביותר "C. lentus" היה 15–18 מטר ומשקלו פחות מ-15 טון. המין הגדול ביותר, "C. supremus", הגיע עד לאורך של 23 מטר ומשקל מרבי של עד 47 טון.
הגולגולת של קמרזאורוס הייתה דמוית קופסה ריבועית מעוגלת וחזיתה מקושתת במקצת. החוטם היה קהה. בגולגולת היו מספר פתחים גדולים, שנועדו לא רק לעיניים אלא גם לאף (שהיה כנראה גדול במיוחד). שיניו היו דמויי אזמל ומוקמו לאורך הלסת. הן היו חזקות ומוצקות יותר משיני הדיפלודוקיים ולכן משערים שאכל חומר צמחי קשה יותר.
בכל רגל היו 5 אצבעות. בכל אחת מהרגליים הקדמיות אחת מהאצבעות הסתיימה בטופר חד. הרגליים הקדמיות היו קצרות יותר מהרגליים האחוריות. צווארו וזנבו היו קצרים יחסית ביחס לזאורופודים בגודל דומה.
כדי להפחית ממשקלו, חוליות רבות היו חלולות ובתוכן היו שקי אוויר המחוברים לריאות. מאחר שבעת גילוי הקמרזאורוס אפיון זה לא היה ידוע בקרב הפלאונטולוגים הוא נחשב למשהו ייחודי ונתן לו את שמו "Camarasaurus" - "לטאה בעלת תאים".
פלאוביולוגיה.
על סמך מספר שלדי קמרזאורוס שנמצאו יחדיו הפלאונטולוגים משערים שקמרזאורוס חי במשפחות או בעדרים. נתגלו גם קיני קמרזאורוס, ובהם הביצים המסודרות בטור ולא באופן מעגלי נאה ומוקפד כמו בדינוזאורים אחרים. ככל הנראה, הקמרזאורוס לא טיפל בצאצאיו.
בעבר סברו הפלאונטולוגים שקמרזאורוס בלע חלוקי קיבה (גסטרוליתים) כדי שיעזרו לו לטחון את המזון בתוך הקיבה. כיום הנטייה היא לשלול סברה זו. קמרזאורוס כנראה לעס במידה מסוימת את המזון בשיניו החזקות ולעיכול בקיבה עזרו חיידקים וחד-תאיים אחרים שפירקו את התאית וחומרים אחרים. מאחר שקמרזאורוס אכל צמחים קשים יותר מאשר הדיפלודוקיים הם יכלו לחלוק את אותו בית גידול מבלי להתחרות ביניהם.
אדם צעיר
אדם צעיר הוא ירחון המיועד לילדים בגיל 6 עד 12, בעריכת סופרת הילדים נטעלי גבירץ
היסטוריה.
העיתון נוסד ביוני 2011 כ"בן" למגזין אדם עולם, העוסק באנתרופוסופיה וחינוך ולדורף, מתוך מטרה לספק תוכן איכותי לילדי הקוראים. קהל הקוראים של אדם צעיר מתבסס על קהילת חינוך ולדורף בישראל, אך יש לו גם קוראים רבים שאינם משתייכים למוסדות חינוך אלה.
המגזין החל דרכו כרבעון והתפרסם בכל עונה. בקיץ 2013 הוא הפך לדו-ירחון, עם הצטרפותם של העורך גיל גריבי והעורכת הגרפית מירה דניאל. בנובמבר 2014 הפך העיתון לירחון, ואל המערכת הצטרפה דניאלה אסא. בדצמבר 2015 התמנתה מיכל מגן כעורכת הגרפית של העיתון, והיא מובילה קו של אירוח מאיירים ישראלים מובילים לכל גיליון. בשנים האחרונות אירח המגזין כמה מבכירי המאיירים בישראל, ביניהם מירב סלומון, יניב שמעוני, ג'ייני מייליכוב, שחר קובר, עומר הופמן, עינת צרפתי, אביאל בסיל ועוד.
זהו עיתון ללא פרסומות וללא תוכן שיווקי. הקו העריכתי שלו, המתבסס על הגישה האנתרופוסופית לחינוך, מעודד את הילדים להתנסות חווייתית, מכוון לפיתוח יכולות הדמיון, היצירה, היכולות החברתיות והפעילות הגופנית אצל הילדים, והוא יוצא נגד תרבות המסכים שפוגעת בילדות.
פינות.
סיפורים ואגדות.
התוכן המרכזי בכל עיתון הוא 3 סיפורים או אגדות המתאימות לנושא הגיליון. הסיפורים הם מתרבויות שונות, רובם מתורגמים על ידי עורכת העיתון, וחלקם אף נכתבים על ידה במיוחד לגיליון. בין גיליון נובמבר 2014 לגיליון נובמבר 2016 התפרסם בעיתון סיפור בהמשכים מאת רינת פרימו בשם "החבר הכי טוב שלי". בין גיליון ספטמבר 2017 לדצמבר 2019 התפרסם הקומיקס בהמשכים "זלמן", אותו כתבה רינת פרימו ואיירה עדי אלקין. החל מגיליון ינואר 2020 מתפרסם הקומיקס בהמשכים "שניים".
שעשועונים ומשחקים.
בכל עיתון יש שעשועונים, חידות והפעלות. יש גם כתב חידה שאותו ניתן לשלוח למערכת העיתון ולהשתתף בהגרלת פרס (ספר).
מדורים קבועים.
בעיתון יש מספר מדורים קבועים:
עפיפוניאדה.
מדי שנה, ביום האחרון של חופשת סוכות, נפגשים קוראי העיתון ומשפחותיהם לאירוע העפת עפיפונים.
זולטה וארחם
זויה צ'רקסקי
זויה צֶ'רקַסקי (ברוסית: Зоя Черкасский; נולדה ב-24 בדצמבר 1976) היא ציירת ופסלת ישראלית, זוכת פרס סנדברג לאמנות בשנת 2020. יצירתה עוסקת באופן ביקורתי בשאלות של זהות הפרט והחברה, באקטואליה ובהיסטוריה של הזהות והתרבות היהודית והישראלית, וכן בשדה האמנות עצמו.
ביוגרפיה.
זויה צ'רקסקי נולדה בקייב שבברית המועצות (אוקראינה), ועלתה לישראל עם משפחתה. בקייב למדה בבית הספר המרכזי לאמנות מגיל 10, ומיד עם עלייתה החלה ללמוד במגמת האמנות של תיכון תלמה ילין בגבעתיים. לאחר שסיימה את לימודיה בחרה שלא להתגייס לצה"ל, כפי שהסבירה מאוחר יותר: "לא יכולתי לראות את עצמי כחיילת בצבא. מעולם לא הלכתי בנעליים ללא עקבים אז זה לא הסתדר עם המדים, גם הייתי פנקיסטית והייתה לי שרשרת ארוכה מן האף עד האוזן. הלכתי לקב"ן (קצין בריאות הנפש) במקום לבלות את שירותי הצבאי בכלא". בגיל 18 נרשמה ללימודים בבית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים, אך עזבה כעבור חודשיים.
ב-1997, החלה את לימודיה במדרשה לאמנות במכללה האקדמית בית ברל. לאחר פגישה עם ראש המדרשה, האמן יאיר גרבוז, היא התקבלה לשנה שלישית של הלימודים, יחד עם חברתה רות נמט. השתיים יצרו והציגו כצמד בשם "רותי וזויה" עד שנת 2001.
בשנת 2001 הציגה צ'רקסקי את תערוכת-היחיד "היפהפה האדיש" בגלריה רוזנפלד, שבה מיוצגת האמנית עד היום.
ב-2003 הציגה את תערוכת "קולקציית יודאיקה" במסגרתה הוצגו ציורים וחפצי יודאיקה פרובוקטיביים, סרקסטיים ובעלי זיקה לדימויים אנטישמיים. בין העבודות הוצגו סיכת זהב עשויה לפי הטלאי הצהוב, כרית רקומה עם דמותו של היהודי הנודד, ו"הגדת אאכן", הגדה של פסח שעוצבה על פי הגדת ראשי הציפורים. התערוכה משכה ביקורת רבה ואף הביאה את חברת מועצת העיר מטעם מפד"ל לפנות ליועץ המשפטי לממשלה לשם ביטולה, אך גם זכתה לעניין רב והערכה אמנותית גבוהה אשר בגינם הוכרה כאחד הקולות המעניינים והבולטים של דור האמנים הצעיר, כפי שתיאר זאת ד"ר גדעון עפרת: "תערוכה זו העמידה את צ'רקסקי בשורה הראשונה של האמנים הצעירים בישראל, בה במידה שהעניקה תנופה רבה לעיסוק בזהות היהודית באמנות הישראלית".