כרמון למד בתיכון ליד האוניברסיטה, ולאחר שהתגייס לצה"ל שירת בנח"ל המוצנח. הוא סיים את לימודיו לתואר הראשון בהיסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, שם גם סיים (בהצטיינות יתרה) את לימודי התואר השני בהיסטוריה. את לימודי הדוקטורט למד באוניברסיטת ויסקונסין בנושאים היסטוריה של אירופה (ראשי) ולימודי מדיניות החינוך (משני). עבודת הדוקטור שלו עסקה בנושא "אוניברסיטת היידלברג והנאציונל-סוציאליזם 1935-1930". במהלך השנים היה מרצה באוניברסיטאות בישראל (אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אוניברסיטת תל אביב ובית הספר למדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית בירושלים) ובעולם (חוקר אורח במכון Max Planck Institut für Bildungsforschung מרשת מכון מקס פלאנק בגרמניה ומרצה אורח ב-UCLA ובסטנפורד).
ד"ר כרמון מעורב בנושא החינוך, והיה מחנך, מנהל ויועץ: הוא היה יועץ חינוכי בבית הספר בויאר בירושלים (1965–1967), סגן מנהל בתיכון אורט אליאנס בירושלים, ראש מחלקת תוכניות הלימודים באגף הנוער של משרד החינוך (1974–1975), יועץ חינוכי ומנחה בתוכנית 'במעגל פתוח' במסגרת הטלוויזיה החינוכית (1975–1977) ויושב ראש הוועדה הלאומית לאימוץ חינוך דמוקרטי (1985–1986).
משנת 1979 ועד היום הוא חבר במועצה הבינלאומית של "יד ושם".
כרמון ייסד את המכון הישראלי לדמוקרטיה והיה נשיאו הראשון במשך 23 שנה. במהלך תקופה זו, יזם בין השאר את פורום קיסריה להתווית מדיניות כלכלית לאומית (1992), פרויקט הפריימריז (1992), תוכנית המתמחים בכנסת (1993), הענקת פרס הדמוקרטיה (אשר מוענק מאז שנת 1994), כתב העת "העין השביעית" (1996), פרויקט 'חוקה בהסכמה' (1998) ו'פורום צבא–חברה', שהוא יזמה משותפת עם עמיתי המכון (2000). בשנת 2009 הקים את 'הפורום לתיקון שיטת השלטון בישראל' מתוך "תחושה של צורך בהנעת תהליכים אשר יחוללו מפנה משמעותי ביכולות ואופני התפקוד של בית הנבחרים בכלל והאוחזים בהגאי השלטון בפרט", כדבריו. בראש הפורום עומד נשיא בית המשפט העליון (בדימוס) מאיר שמגר ומשתתפים בו יושב ראש הכנסת, אקדמאים, שופטים בדימוס, ראשי ציבור ואנשי עסקים. בשנת 2009 קיבל אריק כרמון בשם המכון הישראלי לדמוקרטיה את פרס ישראל למפעל חיים.
עלות שכרו של כרמון כנשיא המכון הישראלי לדמוקרטיה הייתה בולטת בגובהה: בשנת 2007 היא עמדה על 99,000 ש"ח לחודש.
בשנת 2014 פרש מתפקידו כנשיא המכון הישראלי לדמוקרטיה, והוחלף על ידי יוחנן פלסנר עד 2016 המשיך לכהן כחוקר במכון.
כרמון נשוי לציפה כרמון, ולהם שני בנים. מתגורר בסביון.
פאניוניוס
אריה כרמון
אנטול טשפורנוף
אנטול טשפורנוף (בפינית: Anatol (Anatoly) Tschepurnoff (Tchepurnoff, Chepurnov, Czepurnow); 19 בדצמבר 1871, לוביזה - 29 באפריל 1942, הלסינקי) הוא שחמטאי פיני שניצח באליפות פינלנד בשחמט בשנת 1922.
לפני מלחמת העולם הראשונה שיחק טשפורנוף בתחרויות רבות בסנקט פטרסבורג. בשנת 1903 הגיע למקום החמישי, בשנת 1904 הגיע למקום התשיעי (ניצח: אז'ן זנוסקו-בורובסקי), בתחרות אחרת הגיע למקום השני (ניצח: הלבך), בתחרות אחרת חלק מקום 4-5 (ניצח: קוילוביץ'). בשנת 1908 חלק מקום 7-8 (ניצחו: סרגיי פון פריימן ורוזנקרנץ). בשנת 1909 הגיע למקום ה-14 (ניצח: אלכסנדר אלכין), חלק מקום 7-8 (ניצח: גריגורי לבנפיש). בשנת 1911 הגיע למקום השמיני (ניצחו: אז'ן זנוסקו-בורובסקי ופיודור דוס-חוטימירסקי), חלק מקום 5-6 (ניצחו: איליה רבינוביץ ופלאץ). בשנת 1913 הגיע למקום השלישי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ניצח טשפורנוף באליפות פינלנד הראשונה שהתקיימה בשנת 1922.
השתתפות באולימפיאדות.
טשפורנוף שיחק בנבחרתה האולימפית של פינלנד בשתי אולימפיאדות:
טשפורנוף היה אחד מבין 15 המייסדים של ארגון פיד"ה שנוסד ב-20 ביולי 1924.
תחרויות נוספות.
בשנת 1926 הגיע למקום השלישי בתחרות בודפשט. בשנת 1928 חלק מקום 12-14 בתחרות האג (אליפות העולם השנייה לחובבים, ניצח : מקס אויבה).
בשנת 1929 הגיע למקום השביעי בתחרות גטבורג (האליפות ה-14 של ארצות הצפון, ניצח: גדעון סטולברג). בשנת 1930 הגיע למקום השלישי התחרות סטוקהולם (האליפות ה-15 של ארצות הצפון, ניצח: אריק אנדרסן). באותה שנה חלק מקום 2-4 בתחרות הלסינקי (ניצח: אירו בוק). בשנת 1931 הפסיד בדו-קרב לאירו בוק 4.5-5.5.
פסטיבל סן ג'נארו
פסטיבל סן ג'נארו (באנגלית: Feast of San Gennaro; באיטלקית: Festa di San Gennaro) הוא פסטיבל רחוב המתרחש מדי שנה בשכונת איטליה הקטנה, ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית. הפסטיבל נמשך 11 ימים, שתחילתם ביום חמישי השני של חודש ספטמבר. הפסטיבל מהווה אירוע בו מוצגת תרבות איטליה ותרבות המהגרים האיטלקיים שהגיעו לאמריקה. הפסטיבל נערך באזור רחוב מאלבורי, ונערכת במסגרתו תהלוכה ברחוב הסגור לתנועה.
היסטוריה.
ראשיתו של הפסטיבל בתהלוכה דתית שנערכה ביום ג'נארו הקדוש (הוא הקדוש של העיר נאפולי) - ב-19 בספטמבר מדי שנה. התהלוכה הראשונה התקיימה בשנת 1926 ביוזמת מהגרים רבים מאיטליה שהתגוררו בשכונת איטליה הקטנה. תהלוכה זו יוצאת מכנסיית הדם היקר ביותר בשעה 14:00, לאחר טקס מיסה שנערך בכנסייה. זוהי תהלוכה נוצרית קתולית שבה נושאים נרות, כאשר בראש התהלוכה מובל מנשא ועליו פסלו של הקדוש.
עם יציאת האוכלוסייה האיטלקית מאזור שכונת איטליה הקטנה ומעבר האוכלוסייה לשכונות אחרות, החלו להיערך באותן שכונת תהלוכות וטקסים דומים, וכיום הפסטיבל נחוג גם באזורים נוספים בהם מתגוררת אוכלוסייה איטלקית, כגון באזור פורדהאם ברובע הברונקס.
אזכורים תרבותיים.
פסטיבל סן ג'נארו מוזכר בסרטים מסדרת הסנדק. ב"הסנדק חלק שני" מנצל ויטו קורליאונה את הפסטיבל על מנת לרצוח את ראש המאפיה המקומית דון פאנוצ'י, וכך הופך בעצמו לראש משפחת מאפיה. ב"הסנדק חלק שלישי" רוצח ויני מאנסיני קורליאונה את ג'ואי זאזה במהלך הפסטיבל, ועושה זאת בחוסר דיסקרטיות שגורמת לפאניקה בין באי הפסטיבל.
הפסטיבל שימש רקע לאחת הסצנות בסרט "רחובות זועמים" משנת 1973 וכן לאחד מפרקי הסדרה: "".
יהדות איזמיר
הקהילה היהודית בעיר איזמיר (סמירנה), השוכנת בחוף האגאי של טורקיה, הייתה אחת הקהילות הגדולות והמשגשגות באימפריה העות'מאנית.
הקהילה החלה לפרוח במאה ה-17, והיוותה מרכז תורני ותרבותי חשוב של יהדות ספרד, וכן מוקד של פעילות מסחרית ותעשייתית. משיח השקר שבתי צבי היה בן העיר, והיו לו חסידים רבים בקהילה. למן אמצע המאה ה-19 החלה הקהילה להדלדל, כתוצאה מן המתח הגואה עם האוכלוסייה היוונית בעיר, מדעיכתה של האימפריה העות'מאנית, ומנזקי המלחמות עם יוון. עם הקמת מדינת ישראל עלו אליה כ-10,000 מבני איזמיר, ומוסדות רבים של הקהילה נסגרו בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20 עקב הצטמצמותה. הקהילה מונה כיום (2022) פחות מ-1,000 יהודים והיא השנייה בגודלה בטורקיה, בפער ניכר אחרי קהילת איסטנבול.
תולדות הקהילה.
ראשיתה של יהדות איזמיר.
נוכחותם של יהודים באיזמיר בימי קדם מוזכרת בברית החדשה, (ההתגלות 2:8, 1:11). נראה כי ליהודים הייתה השפעה מסוימת על אוכלוסיית עובדי האלילים המקומית, וחלקם התגיירו. אך הופעת הנצרות החלישה את כוחה של הקהילה היהודית. בתקופה הביזנטית כמעט ולא מוזכרים יהודים בסמירנה. קהילות יהודיות הוסיפו להתקיים ביישובי הסביבה.
בשנת 1424 נכבשה סמירנה, שעדיין הייתה עיירה קטנה ושולית, מידי הביזנטים על ידי העות'מאנים, והפכה לחלק מן האימפריה העות'מאנית. מעדויות של יהודים ספרדים שהגיעו לסמירנה במהלך המאה ה-16 עולה קיומה של קהילה קטנה של יהודים רומניוטים. הגל המשמעותי של היהודים הראשונים הגיע בשנות ה-30 של המאה ה-16, לאחר הגירושים (sürgün בטורקית) על ידי העות'מאנים מבלגרד, סרביה, בשנת 1521, ומבודה, הונגריה, בשנת 1524. מצבות משנת 1540 ו-1565 שנמצאו באיזמיר, ועליהן מוטיבים יהודיים, מעידות על נוכחות יהודית בעיר במשך המאה ה-16. בהמשך נוסדה קהילה ספרדית-פורטוגזית, שחבריה היגרו מאסיה, מצפון אפריקה ומוונציה, אך במסמכים עות'מאניים מהתקופה אין כל עדויות מוחשיות לקיומה של קהילה מאורגנת כלשהי.
הגל הגדול של הגירת יהודים ספרדים לאימפריה העות'מאנית פסח על איזמיר במשך רוב המאה ה-16. הם החלו להתיישב בה במספרים משמעותיים רק לקראת סוף המאה, כשאיזמיר נהפכה לנמל עות'מאני מרכזי.
תור הזהב של המאה ה-17.
הקהילות הראשונות שנוסדו באיזמיר בתחילת המאה ה-17 נקראו "עץ חיים", "פורטוגל", ו"גירוש". חבריהן היו כנראה צאצאי המתיישבים מן המאה ה-16. רוב התושבים היהודים היו נתינים עות'מאניים. היהודים נהנו במידה מסוימת מחופש דת, והורשו לנהל מערכות חינוך ומשפט עצמאיות. הקהילה, הייתה רשאית לממן את פעילותה באמצעות מיסים שנגבו מהחברים. בשל מעמדם כבני חסות, שילמו היהודים מס מיוחס, ג'זייה, כדי לקנות הגנה על חייהם ועל רכושם. הקהילה שילמה סכום כולל עבור כל החברים.
בעיר ישבו גם פראנקוס, סוחרים יהודים אירופאים מאיטליה ומדינות נוספות במערב אירופה, בהם אנוסים רבים, שחזרו ליהדות. הפרנקוס היוו קבוצה נבדלת בתוך הקהילה היהודית ונהנו מזכויות יתר (קפיטולציות) וחסיון משפטי של המעצמות האירופאיות.