ממציא המקלות היה ליאו גרסטנצאנג , אמריקאי ממוצא יהודי-פולני, אשר בשנות ה-20 של המאה ה-20 הצמיד כותנה לקיסמי שיניים, לשם ניקוי אוזניו. גרסטנצאנג שיווק את המקלות בשם Baby Gays, ואחר כך בשם Q-tips, שם שמהווה שם גנרי למקלות בארצות הברית גם כיום.
ב-2019 העביר האיחוד האירופי תקנות שאוסרות על ייצור מקלוני ניקוי מפלסטיק כחלק מהמאבק לניקוי הסביבה והפסקת זיהום האוקיינוסים.
בעקבות השימוש הנרחב במטושים במגפת הקורונה בישראל בשנת 2020, פרסמה האקדמיה ללשון העברית בראשית 2021 כי המילה "מטוש" נבחרה על ידי הציבור כ"מילת השנה".
שימושים.
השימוש הנפוץ ביותר למטוש הוא לניקוי תעלת האוזן משעוות אוזן. עם זאת, העמדה הרווחת בקרב רופאים היא כי שימוש זה מיותר ויכול להזיק, שכן השעווה נועדה להגן על תעלת האוזן מפני דלקות, והסרתה הופכת את התעלה לפגיעה יותר. בנוסף, השימוש עלול לשרוט את עור התעלה ולגרום לזיהום. מחקר שנערך במרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל מצא קשר בין שימוש במקלות אוזניים לשכיחות דלקת האוזן החיצונית בקרב ילדים.
ברפואה נעשה שימוש במקלות לשם נטילת תרביות וכן לשם נטילת דגימות לבדיקת סמני DNA. שימוש נוסף ברפואה הוא לשם מריחת חומרי חיטוי, כגון יוד.
גברים בשמש
גברים בשמש (בערבית: رجال في الشمس) הוא ספר של ע'סאן כנפאני שראה אור בשנת 1962, ונחשב לאחד הספרים הבולטים בספרות הפלסטינית. הספר מתאר את הקשיים וחוסר היציבות בחייהם של הפליטים הפלסטינים וכן מותח ביקורת על השחיתות בקרב המשטרים הערבים.
הספר שימש השראה לסרט "הפתי", של הבמאי המצרי תאופיק סאלח. הסרט נאסר להקרנה בארצות ערביות מסוימות, כיוון שביקר את השלטון במדינות ערב ואת תרבות השוחד הנהוגה בהן. הספר תורגם לשפות רבות, בהן לעברית בהוצאת מפרש בשנת 1978.
עלילה.
עלילת הספר מתרחשת בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, ומספרת את סיפורם של שלושה גברים פלסטינים בני דורות שונים הבורחים ממחנות הפליטים בלבנון במטרה למצוא תעסוקה כפועלים בשדות הנפט המשגשגים בכווית, כדי לפרנס את משפחותיהם.
במהלך מסעם הם מהרהרים בחייהם ובמאורעות שהביאו למצבם. הראשון, איכר זקן בשם קוואיס, החזיק בעבר פרדסים בישראל וחברו הטוב ביותר נהרג במלחמת העצמאות. השני, אסד, לחם בצד הערבי בשנת 1948 שחבריו בגדו בו בשביל בצע כסף. השלישי, מרוואן, נזכר באמו ואחיו והקשיים הרבים שחו לאחר שאביו נטש אותם. סיפורי חייהם מסבירים לקורא מדוע הם מחפשים להגיע לכווית ומסביר את השינוי הדרסטי שחל בחיי השלושה לפני ואחרי המלחמה.
על מנת להגיע לכווית הם נאלצים לגנוב את הגבול לירדן, משם לעיראק ומשם לכווית. במהלך המסע הם נאלצים לשחד פקידים ולהיעזר במדריכים ומבריחים.
השלושה משחדים פקיד מקומי שיאפשר להם לגנוב את הגבול ובמהלך התהליך הם מושפלים ומתייחסים אליהם בזלזול. הם מגיעים לכווית בתוך משאית, ולבסוף על גבול עיראק-כווית הם נאלצים להתחבא במכלית מים במהלך שיא חום היום. כשהנהג מגיע בסופו של דבר ליעד בכווית ופותח את המכלית הוא מגלה שהשלושה מתו.
אינטבולציה
אינטבולציה (באנגלית: Intabulation), מונח שמקורו במילה האיטלקית intavolatura, מתייחס לעריכה של יצירה, הכתובה להרכב קולי או אינסטרומנטלי, לכלי מקלדת, לאוטה או כלי מיתר אחר, בטבלטורה. היה זה נוהג מקובל בכתיבה לכלי מקלדת וללאוטה בתקופה שבין המאה ה-14 למאה ה-16. האפקט הישיר של אינטבולציה היה אחד היתרונות הראשוניים של כלי המקלדת, היכולת לבצע מוזיקה לכלים אחדים בכלי יחיד. מקור האינטבולציה הקדומה ביותר הוא בקודקס רוברטסברידג' מן המאה ה-14, שהוא גם אחד המקורות הראשונים למוזיקת מקלדת שעודנו קיים כיום. עוד מקורות קדומים למוזיקת אינטבולציה הם כתבי היד של פנצה (Faenza) וריינה (Reina) מן המאה ה-14 וכתב היד של בוקסהיים (Buxheim) מן המאה ה-15. כתב-יד פנצה, הגדול בכתבי היד העתיקים הללו, שנכתב בסביבות 1400, מכיל קטעים שנכתבו או הועתקו במאה ה-14, פרי עטם של מלחינים כגון פרנצ'סקו לאנדיני וגיום דה מאשו. יותר ממחצית מן הקטעים שבו הם אינטבולציות. כתב יד בוקסהיים מכיל בעיקר אינטבולציות, רובן של מלחיני התקופה הבולטים, בהם ג'ון דאנסטפל, ז'יל בנשואה, וולטר פריי וגיום דופאי. המונח "אינטבולציה" שמר על מעמדו הפופולרי במהלך המאה ה-16, אבל יצא משימוש בראשית המאה ה-17, אף כי הנוהג נמשך. יוצאות מכלל זה יצירות המקלדת האיטלקיות מן המאות ה-16 וה-17, שכללו מוזיקה ווקאלית ואינסטרומנטלית כאחת. אינטבולציות כוללות, ברוב המקרים, את כל הקווים הווקאליים של יצירה פוליפונית, אף כי במקרים מסוימים הם משולבים או מחולקים מחדש, כדי שיישמעו טוב יותר בכלי שלו נועדה האינטבולציה, ולעיתים מוסיפים להם קישוטים אידיומטיים.
אינטבולצות מהוות מקור מידע חשוב לביצוע אותנטי, משום שהן מכילות קישוטים כפי שהיו מנוגנים על כלים שונים, ואפשר ללמוד מהן רבות על ביצוע המוזיקה פיקטה, מונח המתאר את הנוהג להוסיף צלילים, בין אם כתובים ובין אם לאו, מחוץ לשיטת ההקסקורד שיצר גווידו ד'ארצו, נוהג שהיה מקובל מן המאה ה-12 עד 1600 בערך, הואיל וטבלטורה מראה היכן מציב הנגן את אצבעותיו, לא בהתאם לפרשנות אלא לפי סימני חמשה מסוימים.
נחל הקיבוצים
נַחַל הַקִּבּוּצִים או נַחַל קִבּוּצִים (בעבר נהר אל ג'מעין) הוא נחל איתן הזורם בעמק המעיינות שבעמק בית שאן.
גאוגרפיה.
הנחל ניזון מקבוצת מעיינות הבוקעים לרגלי הגלבוע ליד קיבוץ ניר דוד (תל עמל) שהיה קיבוץ 'חומה ומגדל' הראשון. זו הסיבה שהמעיינות הראשיים של הנחל קרויים בעברית: עין חומה (עין ג'מאעין בערבית) ועין מגדל (עין פוואר בערבית). שני המעיינות חוברים לנחל משותף ששמו בערבית: נהר ג'מאעין, מלשון ג'מאעי (משותף בערבית), ומכאן התרגום לשמו העברי נחל הקיבוצים.
השם המקומי של הנחל השגור בפי המקומיים הוא "המשולש".
שני המעיינות המזינים את הנחל בעלי ספיקה גבוהה. מימי עין חומה נתפסים ברובם להשקיה ושתייה, ומימי עין מגדל זורמים בחלקם הגדול לאורך הנחל. טמפ' המים בנחל קבועה כל השנה ועומדת על 24 מעלות.
מי הנחל נקיים וצלולים, לאורך הנחל צמחיית גדות נחלים טיפוסית וקנים רבים. הנחל עובר מתחת לגשרים שמעליהם עוברות דרכים חקלאיות. במהלכו של הנחל הותקנה בריכת נופש ופנאי - "בריכת הקיבוצים" בהמשך אפיק הנחל מצטרפים אליו מימי עין שוקק ומעיינות נוספים.
נחל הקיבוצים הוא מן הנחלים המטוילים ביותר בבקעת בית שאן. הכניסה לאתר חופשית והותקנו בו חניון מסודר, שבילי הליכה, שולחנות פיקניק ומתקני צל, מי שתייה ומזנון צנוע. באזור הפיקניקים השתמרה חורשת אקליפטוסים גבוהים המשרים צל בכל עונות השנה לרווחת המטיילים. בשנת 2010 הנחל נכלל ב"פארק המעיינות" ביחד עם עין מודע ועין שוקק. הכניסה לרכב אפשרית עד לחניון סמוך לכביש 669 או עד למתחם "פארק המעיינות" בצדו הדרומי של גן השלושה (הסחנה).
שמורת נחל הקיבוצים.
שמורת נחל הקיבוצים היא שמורת טבע מוכרזת בעמק המעיינות שבעמק בית שאן, שהוכרזה ב-10 בינואר 2006. שטח השמורה הוא כ-70.1 דונם. השמורה סובבת את נחל הקיבוצים.
ארמן ג'יגרחניאן
ארמן בוריסוביץ' גִ'יגָרְחַנְיָאן (ברוסית: Арме́н Бори́сович Джигарханя́н; בארמנית: Արմեն Բորիսի Ջիգարխանյան; 3 באוקטובר 1935 – 14 בנובמבר 2020) היה שחקן קולנוע ותיאטרון סובייטי ורוסי ממוצא ארמני, ששיחק בעיקר בתפקידים קומיים. שימש כמנהל תיאטרון דרמה מוסקבאי הנושא את שמו וידוע כמי שנכנס לספר השיאים של גינס כשחקן הרוסי שהשתתף במספר הרב ביותר של סרטים (למעלה מ-300 סרטי קולנוע וטלוויזיה). בישראל מוכר גִ'יגָרְחַנְיָאן מהופעתו כאוליגרך במיני הסדרה הישראלית "טרויקה". בשנת 1985 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות.
נאמר עליו כי "יש מעט מאוד ארמנים בכדור הארץ, בהשוואה לסרטים שבהם שיחק ג'יגרחניאן".
נפטר במוסקבה ב-14 בנובמבר 2020.
אברהם קירכנר
מקל לניקוי אוזניים
מקל אוזניים
הארי קובי
קומודור אווירייה ארתור הנרי (הארי) קובי (באנגלית: Arthur Henry (Harry) Cobby; 26 באוגוסט 1894 – 11 בנובמבר 1955) היה טייס קרב אוסטרלי. הוא היה אלוף ההפלות המוביל של קורפוס התעופה האוסטרלי (Australian Flying Corps), הגוף הצבאי שקדם לחיל האוויר המלכותי האוסטרלי (RAAF), במהלך מלחמת העולם הראשונה, כשלזכותו נרשמו 29 הפלות בתקופה בת פחות משנה. קובי נולד והתחנך במלבורן ועבד כפקיד בנק כשפרצה מלחמת העולם הראשונה. מעבידו מנע ממנו להתגייס לחיל המשלוח (First Australian Imperial Force) של הצבא האוסטרלי עד 1916. לאחר שסיים אימוני טיסה באנגליה הוא שירת בחזית המערבית בטייסת מספר 4 של קורפוס התעופה האוסטרלי. על הישגיו כטייס קרב זכה באות השירות המצוין ובצלב התעופה המצוינת.
הישגיו הקנו לו מעמד של גיבור לאומי, והוא עבר לחיל האוויר המלכותי האוסטרלי (RAAF) עם הקמתו ב-1921 ועלה בסולם הדרגות עד למעמד של מפקד גף. קובי פרש מחיל האוויר האוסטרלי ב-1936 והצטרף לרשות התעופה האזרחית, אך התגייס מחדש עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939. הוא מילא תפקידים בכירים בחיל האוויר, כולל מנהל הגיוס ומפקד זירת האוויר של האזור הצפון-מערבי . ב-1943 הוענקה לקובי מדליית ג'ורג' כהוקרה על הצלת ניצולים מהתרסקות מטוס. הוא מונה למפקד האווירי של קבוצת הפעולה מספר 10 (אחר כך Australian First Tactical Air Force ) שנה אחר כך, אך הועבר מתפקידו בעקבות מרד מורוטאי באפריל 1945. קובי פרש מחיל האוויר ב-1946 ושירת ברשות התעופה האזרחית עד מותו ב-1955.
קורות חייו עד הגיעו לבריטניה במלחמת העולם הראשונה.