בינואר 1939 יצא רזיאל מהארץ בזהות בדויה. בפברואר השתתף בוועידה בפריז שעניינה היה הסדרת עליית אף על פי, ושם נפגש, בפעם היחידה, עם זאב ז'בוטינסקי.
אישיותו הותירה רושם רב על ז'בוטינסקי, שאמר כי חיכה לאדם כמותו 15 שנה, ומינה אותו לנציב בית"ר בארץ.
במאי 1939 חזר מהשליחות מארצות הברית. בהגיעו עצרו אותו הבריטים, אך רזיאל הצליח להימלט. רזיאל, שהסתתר מפני הבריטים, לא יכול היה לישון באופן קבוע באותו מקום, והיה מגיע ללון מדי פעם בבית משפחת שפירא בשכונת גאולה. כשהיה מגיע, היה הרב אברהם אלקנה שפירא מפנה את מיטתו והולך ללימוד "משמר".
ב-19 במאי עלה בידי הבריטים לאוסרו שנית והוא נכלא בכלא עכו.
באוקטובר 1939 שוחרר עם חברי מפקדת אצ"ל נוספים בערבותו של פנחס רוטנברג.
תחת הנהגת רזיאל הוחלט כי האצ"ל לא יאבק בבריטים בזמן מלחמת העולם השנייה, ותחת זאת יסייע להם במלחמה בגרמניה הנאצית. הדבר הביא לפרישת חברים מן האצ"ל, ובראשם אברהם שטרן (יאיר), ולהקמת הלח"י.
מותו ודבר קבורתו.
בשנת 1941, לאחר שפרץ בעיראק מרד אנטי-בריטי בראשות רשיד עאלי אל-כילאני, נענה רזיאל לבקשת הבריטים לשגר יחידת קומנדו לחבל במתקני זיקוק הנפט ליד בגדאד, שהיו חיוניים לצבא הגרמני. רזיאל אף החליט, למגינת לבם של חבריו, לעמוד בראשה של היחידה, בת ארבעה אנשים שכללה את יעקב מרידור, יעקב סיקא אהרוני ויעקב טרזי. הוא אף סבר שיוכל להקים תאים של האצ"ל בקרב יהודי עיראק. היחידה יצאה לפעולת האצ"ל בעיראק ב-17 במאי 1941 משדה התעופה הצבאי בתל נוף, ונחתה בשדה התעופה בחבניה, שבעיראק. בהגיעם שונתה התוכנית, והם קיבלו משימת מודיעין לקראת כיבוש העיר פלוג'ה. בפעולה זו נהרג רזיאל, ב-20 במאי, ביחד עם קצין בריטי מלווה, מהפצצה ישירה של מטוס גרמני, והוא בן 30. נסים כהן שנשאר בארץ ישראל החליפו כמפקד האצ"ל, אולם לאחר זמן קצר המליץ כהן על חברו יעקב מרידור, שיעמוד בראש הארגון. בסיכון חיים ובהצלחה, השלימו יעקב סיקא אהרוני ויעקב טרזי את הפעולה.
רזיאל נטמן על ידי הבריטים בעיראק, בבית עלמין צבאי בחבניה.. על מצבתו נכתב השם 'בן משה'. בני משפחתו ומשרד החוץ עשו מאמצים רבים להביא את ארונו לקבר ישראל, כולל ביקור אישי של אלמנתו בעיראק, אולם רק בשנת 1955 הסכימה ממשלת עיראק לאפשר לבריטים להוציא את הארון מארצם, בתנאי שלא יובא לקבורה בישראל, אלא בקפריסין, שהייתה אז קולוניה בריטית. אליעזר מרום, שאז היה הנציג הישראלי הבכיר בקפריסין, פעל להסדרת הנושא. בספטמבר 1960, זמן קצר לאחר שקפריסין זכתה בעצמאות, פנה חבר הכנסת מנחם בגין אל נשיא הרפובליקה החדשה, הארכיהגמון מקאריוס השלישי, בבקשה לאפשר את העברת הארון למדינת ישראל. הפנייה נענתה בחיוב, וב-16 במרץ 1961 נערכה לדוד רזיאל הלוויה צבאית, בהשתתפות המונים. ארונו נטמן בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
לאחר מותו של רזיאל הוענקה לו דרגת אלוף בצה"ל. הרב צבי יהודה קוק, מי שהיה החברותא שלו ולימים ראש ישיבת מרכז הרב, ספד לו והשווה את דמותו לדמותו של דוד המלך, בשילוב של עדינות רוחנית עם נחישות מלחמתית.
יום מותו, כ"ג באייר, נקבע על ידי מנחם בגין בשנת תש"ו כיום התייחדות עם כל חללי האצ"ל.
ב-2021, 80 שנה לאחר שרזיאל נהרג, קיבל באופן אקראי, בן משפחתו הפרופ' אריה נאור, מצבת עץ עם כיתוב זהה לזה שהיה על המצבה בקפריסין. המצבה הועברה למכון ז'בוטינסקי לבדיקה, וכך נמצאו מסמכים שונים הנוגעים לקבורתו של רזיאל בעיראק, בקפריסין ובישראל.
בנו.
כאשר רזיאל נהרג, רעייתו שושנה לא ידעה כי היא בהיריון. התינוק שנולד נקרא דוד על שם אביו, אך הוא נפטר בבית החולים. הוא נטמן בהר הזיתים ולימים התברר שקברו נהרס בתקופת השלטון הירדני.
יונתן
יועץ משפטי לממשלה
ויליאם באטלר ייטס
יטס
ויליאם בטלר יטס
ויליאם באטלר יטס
בלטי
ים המוות
טחנת מים
טחנת מים היא טחנה שהכוח המניע שלה הוא מים זורמים. זהו מתקן המשתמש בגלגל מים או בטורבינת מים לביצוע תהליכים מכניים כגון גריסה, ערגול או בטישה. פעולות אלה נחוצות לייצורם של חומרי גלם רבים, כמו קמח, נסרי עצים, נייר, בדים ומוצרי מתכת. טחנות המים נחלקו על פי שימושן לסוגים שונים: טחנות קמח, מנסרות עצים, טחנות נייר, טחנות טקסטיל, טחנות גריסה, טחנות חישול, טחנות ערגול, טחנות למישוך תיל ועוד.
אחת הדרכים העיקריות לסיווג טחנות מים היא על פי אופן הצבת גלגל המים: טחנות בעלות גלגל מים אופקי ותמסורת גלגלי שיניים וטחנות בעלות גלגל מים מאונך ללא תמסורת. את הטחנות בעלות גלגל המים המאונך ניתן להוסיף ולסווג על פי מקום פגיעת המים בכפות הגלגל: טחנות שבהן המים זורמים מתחת הגלגל ופוגעים בכפותיו התחתונות (undershot waterwheel), אלו שבהן המים באים מלמעלה ופוגעים בכפותיו העליונות (overshot waterwheel), אלו שבהן המים מגיעים אל אמצע היקף הגלגל ופוגעים בכפותיו האמצעיות (breastshot waterwheel), וסוג נוסף שבהן המים הבאים מלמעלה פוגעים בכפותיו העליונות אך מסובבים אותו במהופך לכיוון זרם המים (backshot waterwheel). דרך נוספת לסיווג טחנות מים היא על פי מאפייני המקום בו הן מותקנות: טחנות מים המונעות על ידי שטף הגאות (tide mill) וטחנות מים צפות, המותקנות על ארבות או סירות (ship mill).
היסטוריה.
השימוש בטחנות מים קדם אף לשימוש בטחנות רוח. כבר בעת העתיקה השתמשו ביוון וברומא העתיקה בטחנות מים. הרומאים הפיצו את טכניקת הקמת טחנות המים בכל רחבי האימפריה הרומית. טחנה באמצעות טחנת מים מוזכרת כבר בתוספתא - "אין נותנין חטים לרחים של מים אלא כדי שייטחנו".
אופן הפעלה של טחנת מים.
מים המוסטים בתעלה מנהר או פלג מים אחר מופלים מגובה תוך דחיפתו של גלגל הטחנה. סיבובו של הגלגל מניע ציר אשר מסובב את אבני הרחיים של הטחנה. מהירות סיבוב הגלגל היא כשישה סיבובים בדקה, דבר אשר יכול לאפשר סיבוב של אבני הרחיים באמצעות מנגנון של גלגלי שיניים למהירות של עד 120 סיבובים לדקה.
ראו גם.
שימושים שונים של טחנות מים
מוזה דה קלוני
מוזה דה קליני
מוזיאון קליני
ים הקרח הצפוני
ים הקרח
ינקו
יפתח
ירבעם
רייב
רייב, (באנגלית: Rave) הוא סגנון מוזיקלי, תנועה חברתית ומעל הכול - מסיבת ריקודים המתבססת על מוזיקה אלקטרונית.
הרייב היא מסיבה, לעיתים ספונטנית, לרוב במרחב פתוח או בחלל שייעודו המקורי לאו דווקא קשור בחיי הלילה. ברייב לרוב תתנגן מוזיקה אלקטרונית: טכנו, אסיד-טכנו, האוס, טראנס או הארדסטייל בידי די.ג'י. המיקום הלא-שגרתי של מסיבת הרייב נועד להקשות על המשטרה להפריע לחוגגים. סצנת הרייב מזוהה עם שימוש בסוגי סמים שונים, דוגמת MDMA, GHB ו-LSD. מחקר שנעשה בארצות הברית מצא התאמה גבוהה בין השתתפות במסיבות אלו לבין צריכתם סמים אלו.
מסיבת רייב היא לרוב יוזמה קהילתית, קבוצת חברים אחראית על ארגון המסיבה כאשר התועלת הכלכלית מגביית דמי כניסה ומכירת משקאות אלכוהוליים לא נחשבת כעומדת בראש סולם העדיפויות.
התפתחות תרבות הרייב.
בסוף שנות השמונים נולדו מסיבות הרייב ואיתן הוגדר תת-ז'אנר מוזיקלי, המכונה רייב. הרייב הפך לתופעה שסחפה אחריה צעירים רבים באזורים מסוימים של אנגליה. לימים, נודעו סביבותיו של הכביש M25 Orbital כמוקד למסיבות אלו. הרכב המוזיקה האלקטרונית אורביטל (Orbital) נקרא על שם הכביש. התופעה, בתחילתה, עוררה השראה בצעירים שהשתתפו במסיבות, והוגדרה על ידם כ"המהפכה הצעירה הגדולה ביותר מזה עשורים", וסומנה על ידם כהבטחה רבה בעקבות התאחדות של צעירים כה רבים תחת אותה המוזיקה ואותה האמונה, ו"פירוק המחסומים המעמדיים, הפוליטיים והגזעיים".
באותן שנים, השמועות על המסיבות הגיעו לסן פרנסיסקו, לוס אנג'לס וכן דטרויט (בחוף המזרחי) והן הפכו למוקדים הראשונים למסיבות רייב בארצות הברית.
שנות ה-80 באנגליה הייתה תקופה טעונה מאוד מבחינה פוליטית, תחת שלטונה של מרגרט תאצ'ר, עם אג'נדה שמרנית ונאו-ליברלית ברורה, שיצרה חיכוך ישיר עם מעמד הפועלים האנגלי. אף על פי שהמוזיקה והתרבות התייחסה כבר אז בעיקר למסיבות ומועדונים, תנועות שונות ניסו להשתמש במסיבות רייב כדי למשוך צעירים למחאות פוליטיות אנטי-ממסדיות.
על רקע התדמית האנטי-ממסדית של תרבות הרייב, ועם התרבותם של גורמים עברייניים בהפקת מסיבות הרייב, בעיקר בהקשר סחר בסמים, החלה התנועה לסבול מפשיטות משטרתיות, שהובילו למספר תקריות אלימות, והוציאו את מסיבות הרייב אל מחוץ למתחמי הבילוי הלגיטימיים.
בשנת 1992, על רקע תדמית מורכבת של תנועת הרייב, שסוקרה לא פעם בהיסטריה בתקשורת סביב התנגדות למשטרה, לממסד ולחוק, נחגג פסטיבל קסלמורטון קומון , אליה הגיעו למעלה מ-20,000 חוגגים. החוגגים עוררו זעם גדול בקרב המקומיים כאשר השאירו אחריהם שאריות רבות של אשפה והרעישו ונהגו בחוסר התחשבות. הפסטיבל והבעיות שעורר סוקר על ידי התקשורת שהציגה את ה"רייברים" כאנרכיסטים חסרי חוק, ולאחר פשיטה משטרתית בה נעצרו 13 ממארגני הפסטיבל, הגיע תדמית הרייב לשפל בנקודה שנחשבת לתחילת הסוף של תקופת השיא הקצרה של הרייב כתרבות המאחדת סביבה צעירים רבים.
בעקבות הפסטיבל נחקקו באנגליה מספר חוקים אשר התרו למשטרה לעצור אנשים שנחשדים שהם עלולים להתפרע, הביאו הלכה למעשה למצב בו כל מי שמשתתף במסיבת רייב, בכל סדר גודל, היה עלול למצוא עצמו במעצר משטרתי. חוקים אלו גרמו למהומות בלונדון, ויצרו פיצול בין חברי תנועת הרייב הדועכת.