בין 1284 ל-1536 שלט הכתר הבריטי רק על חלקה של ויילס, כיוון שבדרום ובמזרח ויילס נותרו עדיין מספר מדינות עצמאיות (בשלטון של לורדים) שלא היו כפופות ישירות לכתר. כוחן של המדינות הללו התפוגג ב-1535, כאשר הושלם האיחוד הפוליטי והמנהלי של אנגליה וויילס. סדרת החוקים בחוקי ויילס מ-1535 הכפיפה את ויילס למערכת המשפטית של אנגליה, וחילקה את ויילס למחוזות ברקון, דנבי, מונמת', מונטגומרי וראנדור, ובמקביל הוסיפה שטחים למחוזות גלוסטר, הירפורד וסאלופ (חוק באותו נושא שנחקק ב-1542 לא הזכיר את מונמאות'שייר, מה שהוביל למחלוקת באשר למעמדו כחלק מאנגליה או ויילס). כמו כן, החוק הרחיב את תחום השיפוט של החוק האנגלי לכל אנגליה וויילס, והקנה לאנגלית מעמד כשפה היחידה שמותר לעשות בה שימוש למטרות רשמיות. חוק זה מנע ממרבית הוולשים להתקבל לעבודות ממשלתיות. כמו כן, ויילס הייתה מיוצגת בפרלמנט הבריטי בארמון וסטמינסטר.
האיחוד של אנגליה עם אירלנד.
תהליך האיחוד של אירלנד החל בשנת 1169 כאשר אנגליה נשלטה על ידי הנרי השני (1154 – 1189). בתחילת התהליך לא היה מדובר בכיבוש אנגלי ישיר כיוון שהוא נעשה על ידי קבוצה קטנה של נורמנים שלא היו אנגלים או תמכו באנגלים. ריצ'רד דה-קלר, ברון נורמני מווילס שנושל מנכסיו, כרת ברית עם המלך האירי הגולה, דרמוט מק'מורו, על מנת לסייע לו להשיג בחזרה את הממלכה שלו מידי שליט ליינסטר. כתוצאה מכך הנורמנים השיגו דריסת רגל טריטוריאלית באירלנד, וכבשו את דבלין ב-1170. יורשו של דה-קלר הדאיג את הנרי השני, שחשש מכוחו העולה. הנרי פלש לאירלנד בעצמו ב-1171, וכבש את דבלין ואת האזור שמסביבה.
ב-1541 הפרלמנט של אירלנד קיבל הוראה לשנות את מעמד המדינה לממלכה, כאשר הנרי השמיני (1509 – 1547) הוא המונרך השליט; הנרי, שראה את עצמו כאחד שלא כפוף לחוקי הפרלמנט, נטל לעצמו את התואר מלך אירלנד בשנה שלאחר מכן ופעולה זו יצרה איחוד בין הממלכות. במשך שארית המאה ה-16, המונרכים מבית טיודור הרחיבו את שליטתם על אירלנד מהאזור של דבלין אל האי כולו, תהליך שהסתיים ב-1603. הכיבוש מחדש של אירלנד על ידי בית טיודור היה אלים, ושיאו היה בהתקוממויות דזמונד ובמלחמת תשע השנים. מאפיין נוסף של המאה ה-16 היה יצירת מטעי אירלנד, שהיו ניסיון להרחיב את ההשפעה האנגלית באזור באמצעות הפקעת אדמות מבעליהן האירים ו"שתילת" מושבות של מתיישבים אנגליים במקומם.
איחוד הכתרים.
סקוטלנד הייתה, עד 1707, ממלכה עצמאית שבמשך מאות שנים התנגדה לניסיונות האנגליים להתערב בענייני הפנים והחוץ שלה. בגלל האקלים שלה, הגאוגרפיה וצפיפות האוכלוסין, ממלכת סקוטלנד הייתה בדרך כלל נחותה מבחינה צבאית וכלכלית בהשוואה לאנגליה. אולם, הברית של סקוטלנד עם צרפת היוותה מקור לדאגה עבור הממשלות והמונרכים ששלטו באנגליה והצורך לבודד את סקוטלנד מצרפת הקתולית היה אחד מהגורמים העיקריים שהשפיעו על מדיניות החוץ של אנגליה כלפי סקוטלנד, ובעיקר במהלך הרפורמציה הסקוטית.
הרפורמציה הסקוטית הייתה התנגשות בין האמונה הישנה (קתוליות) לבין החדשה (קלוויניזם). מרי, מלכת הסקוטים, נאלצה לוותר על כתרה בעקבות מרד שפרץ נגדה ולברוח לאנגליה, לאחר שהשאירה את בנה ויורשה התינוק, ג'יימס השישי, בטיפולם של שומרים פרוטסטנטיים. מרי הייתה דמות מעוררת מחלוקת, כיוון שהיו ספקות בקרב הקתולים האנגלים באשר לחוקיות נישואיו של הנרי השמיני עם אן בולין, והייתה בעיני רבים יורשת יותר לגיטימית לכתר האנגלי מאשר בת דודתה הפרוטסטנטית אליזבת הראשונה (סבא-רבא של מרי, הנרי השביעי, היה הסבא של אליזבת באמצעות קשרי נישואין בין אנגליה וסקוטלנד). אליזבת כלאה את בת דודתה במעצר בית ובסופו של דבר, לאחר שהגיעו אליה שמועות על כוונותיהם של הקתולים להדיח אותה, הביאה להוצאתה להורג באשמת בגידה. אליזבת מתה ב-1603, ללא כל יורש ישיר לכתר.
ג'יימס, שכעת היה מלך הסקוטים לפי החוק, ירש את מקומה של אליזבת ב-1603 ונטל את התואר ג'יימס הראשון מאנגליה במקביל לתואר שכבר היה לו, ג'יימס השישי, מלך הסקוטים. המלך ג'יימס, שלרוב מכונה ג'יימס הראשון והשישי, ייסד את בית סטיוארט כמשפחת המלוכה של בריטניה הגדולה, אף על פי ששתי הממלכות שמרו על פרלמנטים נפרדים. איחוד הכתרים גרם לתחילת האיחוד של שתי הממלכות. אולם, במאה השנים שלאחר מכן, הבדלים דתיים ופוליטיים חריפים גרמו לקיום חלוקה בין הממלכות, ואנשי האצולה לא הצליחו למנוע את ההתפרצויות של מלחמות הרסניות.
השלטון הרפובליקני (1649).
עלייתו לשלטון של בנו של ג'יימס הראשון, צ'ארלס הראשון, ב-1625, סימנה את תחילת הפילוג בין המלך והפרלמנט. נאמנותו של צ'ארלס לדוקטרינת הזכויות האלוהיות של המלך חוללה קרב אכזרי על השליטה בממלכה בין המלך והפרלמנט. המשבר הסלים במלחמת האזרחים האנגלית (1642 – 1649), שבמהלכה צ'ארלס הוצא להורג. לאחר המלחמה החלה תקופת שלטון של הפרלמנט שנודעה בשם הקומונוולת' של אנגליה (1649 – 1653), שבמהלכה השליט היה חבר הפרלמנט לשעבר אוליבר קרומוול שנשא בתואר לורד פרוטקטור. אולם, המשטר החדש לא היה פופולרי, ומותו של קרומוול השאיר חלל פוליטי בלתי ניתן למילוי, אפילו על ידי בנו ריצ'רד ששלט בשנים 1658–1659, לפני שהחליט על חזרה הדרגתית לשיטת השלטון שהייתה לפני הפרוטקטורט של קרומוול. בסופו של דבר, צוואתו של קרומוול שביקשה לשמור על יציבות פוליטית גרמה לפרלמנט לנהל משא ומתן על החזרת המונרכיה עם בנו של צ'ארלס, צ'ארלס השני. התקופה שבין המשברים המוקדמים בין צ'ארלס הראשון והפרלמנט בשנות ה-20 של המאה ה-17 עד להחזרת המלוכה ב-1660 מוכרת כיום על ידי ההיסטוריונים בשם המהפכה האנגלית.
בתקופת הקומונוולת' סיפחה אנגליה את אירלנד וסקוטלנד, והאוטונומיה החוקתית שלהן בוטלה. אירלנד השתנתה לצמיתות בעקבות הסיפוח האנגלי, כיוון שבעלי האדמות הקתוליים שהיו בה נושלו מרכושם לאחר הכיבוש של קרומוול ובמקומם הגיע המעמד של שלטון הבריטים הפרוטסטנטיים. לאחר השבת המלוכה וביטול השלטון הרפובליקני, הוענקה לאירלנד ולסקוטלנד אוטונומיה מהממשלה המרכזית בלונדון. למרות זאת, האזור של מלחמות שלוש הממלכות עבר תקופה של ביסוס הבכורה האנגלית לעומת שתי הממלכות האחרות בתקופה של בית סטיוארט.
חוקי האיחוד משנת 1707.
מדיניותה של המלכה אן (שבוצעה בשנים 1702 עד 1714), שהייתה המלכה האחרונה מבית סטיוארט, הייתה להעמיק את השילוב הפוליטי. תחת חסותה של המלכה ושל יועציה נוסחה הצעת חוק איחוד וב-1706 אנגליה וסקוטלנד פתחו במשא ומתן בנושא. הנסיבות שהובילו לקבלת ההצעה על ידי סקוטלנד נתונות במחלוקת מסוימת. תומכי האיחוד הסקוטים האמינו שאי קבלת הצעת החוק תגרור כפיית איחוד בתנאים פחות טובים וחודשים של ויכוחים באשר לגבולות בין הממלכות, מה שבתנאים מסוימים עלול להסלים למלחמת אזרחים. ישנה טענה כי רוב תושבי סקוטלנד לא היו מרוצים מהאיחוד, אולם בעקבות קשיים כלכליים חמורים, הפרלמנט של סקוטלנד קיבל את ההצעה, אם כי בהסתייגות.
ב-1707 חוקי האיחוד קיבלו את ההסכמה המלכותית, וביטלו מבחינה מעשית את הפרלמנטים של ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד, תוך יצירה של ממלכת בריטניה הגדולה המאוחדת עם פרלמנט אחד. אן הפכה מבחינה רשמית למחזיקה הראשונה של הכתר הבריטי המאוחד, וסקוטלנד שלחה 45 נציגים לפרלמנט החדש בווסטמינסטר. ייתכן והיתרון הגדול ביותר לסקוטלנד כתוצאה מהאיחוד היה העובדה שהיא נהנתה מסחר חופשי עם אנגליה ומושבותיה שמעבר לים. מצדה של אנגליה, נוטרלה האפשרות שסקוטלנד תצטרף למדינות שעוינות אותה כמו גם הבטחת המשך קיומה של השושלת הפרוטסטנטית שמחזיקה בכתר הבריטי.
אולם, מספר היבטים של הממלכות העצמאיות לשעבר נשארו מופרדים גם לאחר האיחוד. דוגמאות למוסדות סקוטיים ואנגליים שלא מוזגו לתוך המערכת הבריטית כוללים: החוק האנגלי והחוק הסקוטי, בנק אנגליה ובנק סקוטלנד, הכנסייה הפרסביטריאנית הסקוטית והכנסייה האנגליקנית של אנגליה נשארו נפרדות כמו גם מערכות החינוך וההשכלה הגבוהה. אולם, תנאי אחד שהיה בחוקי האיחוד, שינוי שמן של אנגליה וסקוטלנד ל"בריטניה הצפונית" ו"בריטניה הדרומית", בהתאמה, לא מולא כיוון שהשמות לא נטמעו בשיח הציבורי (אולם, באנגליה השם "אנגליה" והשם "בריטניה" משמשים לעיתים רבות כמילים נרדפות, מצב שלא קיים בסקוטלנד).
ההתיישבות באמריקה.
המתיישבים הראשונים לאורך החוף של האוקיינוס האטלנטי הגיעו במהלך המאה ה-17 ביחד עם קבוצות קטנות יותר של הולנדים ושוודים. אמריקה הקולוניאלית התאפיינה במחסור חמור בכוח אדם, מה שהוביל לצורות שונות של עבודת כפייה ובהן עבדות ומשרתים בשכר נמוך, ובמדיניות בריטית של הזנחה קלה שאפשרה את ההתפתחות של רוח אמריקנית השונה מזו של המייסדים האירופאים.
המושבה האנגלית הראשונה נוסדה בג'יימסטאון שעל נהר ג'יימס ב-1607. היא דעכה במשך כמה עשורים עד שגל חדש של מתיישבים הגיע בשלהי המאה ה-17 והתמחה בגידולים חקלאיים שהתבססו על טבק. דוגמה אחת לעימות בין האינדיאנים לבין המתיישבים האנגלים היא התקוממות פווהאטאן בווירג'יניה (1622), שבה האינדיאנים הרגו מאות מתיישבים אנגלים. העימות הגדול ביותר בין האינדיאנים לבין האנגלים במאה ה-17 היה מלחמת המלך פיליפ בניו אינגלנד.