"בלונדון של ימינו חונק סוטה מין נשים בעזרת עניבה. בדקה החמש עשרה מגלה לנו היצ'קוק את זהותו של הרוצח, שאיתו ערכנו הכרות בסצנה השנייה של הסיפור. גבר אחר, שאנו עוקבים אחרי הקורות אותו, מואשם במעשי הרצח, נתפס, נעצר ומורשע; אנו מביטים בו במשך שעה וחצי, כשהוא נאבק כאותו זבוב שנלכד ברשת קורי עכביש.
פרנזי הוא שילוב של שני סוגי סרטים: הסרטים שבהם היצ'קוק מזמין אותנו לעקוב אחר מסלולו של רוצח: צל של ספק, פחד במה, אליבי ופסיכו; וכן של הסרטים שבהם הוא מתאר את ייסוריו של אדם נרדף חף מפשע: 39 המדרגות, אני מודה, נאשם ומזימות בינלאומיות. בפרנזי אנו מוצאים שוב את העולם ההיצ'קוקי המסוגר כחלום בלהות, שבו הדמויות מכירות זו את זו: הרוצח, האדם החף מפשע, הקורבנות, העדים. זה עולם המצומצם למינימום ההכרחי, שבו כל פטפוט בחנות או במסעדה נוגע בדיוק לרציחות שבהן מדובר, עולם שכולו עשוי צירופי מקרים שיטתיים כל כך, עד שהם חופפים אלה לאלה אופקית ואנכית: פרנזי מציג לנו תמונה של מעין תשבץ שהרצח הוא נושאו."
בהמשך מוסיף טריפו ומציין:
"עם פרנזי ויתר היצ'קוק לראשונה על הגיבורות הזוהרות והמתוחכמות, שהטיפוסית מביניהן הייתה גרייס קלי - לטובת נשים מחיי היומיום, שנבחרו בהצלחה מרובה: ברברה לי-האנט, אנה מאסי, ויויאן מרצ'נט ובילי וייטלו. הן הביאו איתן ריאליזם חדש ליצירתו של היצ'קוק, חיזקו את נופך הפרשיה הפלילית, הוסיפו אמינות ואפילו חספוס לאותו סיפור מקברי חדש, שנעדר כל רגש.
הליהוק הגברי היה מוצלח פחות. ארשת פניו של החף מפשע שחושדים בו לשווא (ג'ון פינץ') ביטאה בעיקר מעין זעף אגואיסטי, ואהדתו של הקהל לא הייתה נתונה לו. באשר לרשע (בוב רסק), הוא היה קליל מכדי להפחיד את הצופים.
אף על פי כן, פרנזי היה אפוף קסם, ככל הנראה משום שהיצ'קוק צילם אותו - אחרי הסיוט של טופז - במצב של אופוריה. הוא עמד לחגוג חמישים שנות עשייה קולנועית, וכשהוא מלווה באלמה, הציב את מצלמתו בקובנט גרדן שבלונדון העממית ושוקקת החיים של ימי עלומיהם."
טפסן
טפסן הוא עיסוק במסגרת מקצועות הבנייה, של אומנים המוכנים לטפס ולטפל בצריחים של כנסיות. בהרחבה, לעיתים מתייחסים גם לכל עובד העובד על פיגומים גבוהים ואחראי על יציקות באזורים אלה של הבניין.
טפסנים עובדים באמצעות סולמות ופיגומים בצריחים של כנסיות, ארובות תעשייתיות, מגדלי קירור, מגדלי שעון וכו'.
הם עובדים עם אמצעי בטיחות שאמורים להבטיח כי הם לא ייפלו מן הגובה הרב בו הם עובדים. בשלב הראשון, מאבטחים את הסולמות והפיגומים עליהם עובדים הטפסנים. בשלב הבא, מוסדר מושב מיוחד לטפסן, עשוי לוח עץ, עליו הוא יכול להניע את עצמו. במקרים אחרים נעשה שימוש בציוד לגלישת מצוקים, שהוא קל יותר מכיסא הטפסן.
התקופה הפרהיסטורית
מתכת למחצה
רון ויידן
רונלד לי "רון" ויידן (באנגלית: Ronald Lee "Ron" Wyden; נולד ב-3 במאי 1949) הוא פוליטיקאי יהודי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, המכהן כסנאטור מטעם מדינת אורגון, החל מינואר 1996. קודם לכן כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית במשך 15 שנים.
ראשית חייו.
ויידן נולד ב-1949 בוויצ'יטה שבקנזס, בנם הבכור של זוג יהודים שברחו מגרמניה הנאצית כמה שנים קודם לכן, אדית רוזנאו ופיטר ה' ויידן (ויידנרייך) (Weidenreich; 1923–1998), סופר ועיתונאי (אחיינו של האנטומיסט והאנתרופולוג פרנץ ויידנרייך).
למד באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה על בסיס מלגת כדורסל, ולאחר מכן למד וב-1971 קיבל תואר ראשון בהצטיינות באוניברסיטת סטנפורד. בשנת 1974 קיבל תואר ראשון במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אורגון, ולאחר מכן לימד גרונטולוגיה (תחום בביולוגיה וברפואה העוסק בחקר ההזדקנות וכן בחקר המשפט וזיקנה) בכמה אוניברסיטאות באורגון.
קריירה.
בשנת 1980, בהיותו בן 31 בלבד נבחר ויידן לראשונה כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, מטעם המחוז ה-3 של אורגון. הוא נכנס לתפקיד בינואר 1981 ושב ונבחר לאחר מכן שבע פעמים, מנצח בבחירות בכל פעם ברוב של יותר מ-70% מהקולות. הוא כיהן בסופו של דבר 15 שנים בבית הנבחרים, עד ינואר 1996.
בינואר 1996 התקיימו באורגון בחירות ביניים מיוחדות לסנאט, למילוי מקומו של הסנאטור בוב פקווד, שהתפטר. ויידן ניצח בבחירות אלה את נשיא הסנאט המדינתי, גורדון סמית' ומחזיק מאז במושב זה ללא הפסקה עד היום. הוא נבחר לכהונה מלאה ב-1998, ב-2004, ב-2010, ולאחרונה ב-2016.
ויידן מכהן החל מינואר 2015 כדמוקרט הבכיר בוועדת הכספים של הסנאט.
עמדותיו הפוליטיות.
ויידן נחשב לבעל עמדות מרכז בנושאי חוץ וכלכלה, וליברל בנושאים חברתיים.
נושאי חוץ.
באוקטובר 2002 הצביע ויידן נגד בקשת ממשל הנשיא ג'ורג' ווקר בוש לקבל הסמכה להשתמש בכוח צבאי מול סדאם חוסיין. בכך הוא היה אחד מ-23 סנאטורים בלבד שהתנגדו לאקט רשמי זה, שאיפשר את פרוץ מלחמת עיראק כעבור פחות מחצי שנה. לאחר מכן המשיך והצביע בעקביות כנגד כל חוק שאיפשר את המשך המלחמה בעיראק ומימונה, לרבות הצבעה ב-2007 כנגד ה-Surge, שכיום ידוע שגרם לסיום הלחימה שם.
באופן דומה הצביע ויידן גם כנגד הניסיון לנקוט במדיניות תיגבור כוחות דומה באפגניסטן, ב-2009.
במרץ 2006, הוא היה בין 10 הסנאטורים היחידים שהצביעו כנגד חידוש חוק הפטריוט, אשר הרחיב את סמכויות גורמי אכיפת החוק במלחמה בטרור. ויידן נימק את התנגדותו זו בדאגתו להגנת הפרטיות.
ועוד, ויידן הצביע נגד המשך קיומן של הגבלות שונות בנסיעת אזרחים לקובה ונגד המשך הגבלת הסחר עם מדינה זו. הוא גם ביקש, ללא הצלחה, לסיים את מימונם של שידורי התעמולה כנגד פידל קסטרו, אשר לטענתו מהווים בזבוז מוחלט של כספים, משום שאיש בקובה לא שומע או רואה אותם.
ובמרץ 2013 היה ויידן הדמוקרט היחידי בסנאט, שחבר לרפובליקנים בהתנגדות למינויו של ג'ון ברנן לראש ה-CIA. עם זאת, נימוקו לכך היה שונה מנימוקי הרפובליקנים ובא דווקא מהכיוון היוני, בניגוד להתנגדות הרפובליקנית שנבעה ממניעים ניציים. הוא התנגד למדיניותו של ברנן וליעוצו לנשיא ברק אובמה בענייני טרור בקדנציה הראשונה של אובמה, בה יש לחסל טרוריסטים מאל-קאעידה תוך שימוש במזל"טים. לטענתו, השימוש במזל"טים, להבדיל אולי מסוגי התנקשויות אחרים, גורם לעיתים קרובות מדי לפגיעה גם באזרחים חפים מפשע הנמצאים בקרבת יעד החיסול. ההתנגדות נכשלה וברנן מונה לתפקיד.
לעומת כל זאת, ויידן הצביע ב-1999 פעמיים בעד שימוש בכוח צבאי לרבות כוח אווירי, בקוסובו.
בנובמבר 2005, ויידן היה אחד מחמשת הסנאטורים הדמוקרטים שהצטרפו ל-44 רפובליקנים והצביעו בעד תיקון, אשר פסק כי אין ללוחמי אויב זכות ל"צו הבאת עציר" (הביאס קורפוס).
ב-2011 היה ויידן בין הסנאטורים שתמכו באכיפת "אזור אסור לטיסה" ("no-fly zone") בלוב. בהמשך לכך, הוא גם היה בעד התקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב (2011), שנועדה לבלום את נסיונותיו של מועמר קדאפי שליט לוב דאז, לטבוח מהאוויר במורדים במשטרו.
יחסו לישראל.
ויידן נחשב לידיד ישראל. הוא אף עומד בראש האגודה האמריקאית של ידידי אוניברסיטת תל אביב.
ב-2007 הוא יזם, יחד עם חברת בית הנבחרים גבריאל גיפורדס (אף היא יהודיה) את החוק המכונה "הפסיקו לחמש את איראן". החוק מונע ממשרד ההגנה למכור חלקי חילוף למטוסי F-14 טומקט ואוסר על קונים שכבר רכשו חלקי חילוף שכאלה, לייצא אותם. הוא מכוון ספציפית כנגד איראן, משום שהיא המדינה היחידה חוץ מארצות הברית, המטיסה מטוסי F-14.
באוקטובר 2007 הוא יזם יחד עם הסנאטור ארלן ספקטר חוק המטיל על סעודיה אחריות לתוצאות מימון מעשי טרור על ידה וקורא לה להפסיק לממן ארגונים תומכי טרור.
בדצמבר 2012 יזם ויידן יחד עם הסנאטור ג'ון אייזקסון (רפובליקני מג'ורג'יה) מכתב מהסנאט לנשיא מצרים מוחמד מורסי, המאיץ בו להגביר את מאמצי מצרים למנוע הברחת נשק לעזה.
חייו האישיים.
ויידן אב לשני ילדים בוגרים מאשתו הראשונה לורי (לבית אוסראן), שממנה התגרש, והוא נשוי כיום בשנית, לננסי (לבית בס), הבעלים של חנות הספרים הניו יורקית "סטנדרד בוקסטור". השניים נישאו ב-24 בספטמבר 2005, בטקס שנוהל על ידי הרב של פורטלנד, אריאל סטון ולהם שלושה ילדים, בהם שני תאומים.
הוא המייסד של סניף אגודת "הפנתרים האפורים" של אורגון (ארגון ללחימה על זכויות המבוגרים). ויידן מתגורר כיום בפורטלנד וברשותו דירה בוושינגטון הבירה.
מונטכוזומה השני
לפגוש את הרובינסונים
לפגוש את הרובינסונים (באנגלית: Meet the Robinsons) הוא סרט קולנוע אמריקאי של חברת וולט דיסני שיצא בשנת 2007. זה הסרט הרביעי של דיסני שהופק באנימציה ממוחשבת על ידי החברה.
תקציר עלילה.
לואיס הוא ילד חכם בן 12 שאמו הביולוגית מסרה אותו לבית יתומים כשהיה תינוק. התחביב של לואיס הוא המצאות של מכשירים שונים, אך הוא נכשל לעיתים קרובות. לקראת יריד מדעי בבית ספרו, מנסה לואיס לבנות "סורק זיכרון" שיעזור לו להיזכר באמו כדי לאתר אותה. איש במגבעת עוקב אחר לואיס ליריד, ומגבעתו הרובוטית, ששמה דוריס, מחבלת במכונה. עקב כך המכונה מתפרקת בעת הצגתה לשופטי התחרות, וגורמת לכאוס ביריד. לואיס מתייאש, אך אז פוגש אותו וילבר, ילד שבא מהעתיד ומנסה לשכנע את לואיס לתקן את סורק הזיכרון. כדי לשכנעו, הוא לוקח את לואיס איתו לשנת 2037. בעת הנחיתה מכונת הזמן מתרסקת, ולואיס מנסה לתקן אותה. בתוך כך הוא נפגש עם בני משפחת רובינסון המורחבת, מתיידד איתם ומשתף אותם בהמצאותיו ובכישלונותיו. המשפחה מעודדת אותו להמשיך לנסות ומשננת באוזניו את המוטו של קורניליוס, אביו של וילבר שעסוק בחדר העבודה: "להמשיך לנוע קדימה".