פיירפאקס נולד בדיפינג גייט, לינקולנשייר. הוא נהנה מחסותה של הדמות החשובה ביותר בתחום התרבות בחצרו של הנרי השביעי, אם המלך ליידי מרגרט בופורט. במהלך השנים כיהן בתפקידים רשמיים שונים מטעם החצר. בשנים 1498 עד 1502 היה נגן העוגב ואחראי על המוזיקה במנזר סנט אלבנס. פיירפאקס למד באוניברסיטת קיימברידג' וקיבל תואר ראשון במוזיקה בשנת 1501 ותואר שני בשנת 1504. בשנת 1511 קיבל דוקטורט במוזיקה מאוניברסיטת אוקספורד.
משנת 1516, במשך ארבע שנים רצופות, הגיש פיירפאקס למלך הנרי השמיני קבצים של יצירותיו ועל כך קיבל תגמולים כספיים. בשנת 1520 הנהיג את הקאפלה המלכותית בביקור ממלכתי בצרפת.
רוברט פיירפאקס מת בשנת 1521, אולי בסנט אלבנס, שם נקבר.
יצירות והשפעה.
מיצירותיו של פיירפאקס שרדו שש מיסות, שני מגניפיקאטים, שלושה-עשר מוטטים, שירים בתשעה קולות ושתי יצירות אינסטרומנטליות. המיסות שלו כוללות את ה"תרגיל" שהגיש כעבודת הדוקטורט שלו, המיסה Oh quam glorifica. אחת המיסות, Regali ex progenie, הועתקה בקולג' המלכותי למוזיקה בקיימברידג' ושלוש מיסות (Salve regina,Regali Magnificat ומיסה לא גמורה, Ave lumen gratiae נמצאות ב"ספר המקהלה של אטון". אחת המיסות שלו, O bone Jesu, שנכתבה בהזמנת ליידי מרגרט בופורט, נחשבת למיסה הפרודית הראשונה.
פיירפאקס תואר כדמות ראשונה במעלה בממסד המוזיקלי של זמנו וכמלחין נערץ בדורו. ליצירתו הייתה השפעה רבה על מלחינים מאוחרים יותר, בהם ג'ון טאוורנר ותומאס טאליס.
ראם עמינח
ראם עמינֹח (נולד ב-כ"א באלול ה'תשכ"ה, 5 בספטמבר 1961) הוא רואה חשבון ישראלי, ייסד את משרד רואי חשבון שטיינמץ עמינח ושות', קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף במילואים, בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כיועץ הכספי לרמטכ"ל שהוא גם ראש אגף התקציבים במשרד הביטחון וראש המערך הכלכלי של צה"ל.
ביוגרפיה.
השתחרר מצה"ל אחרי שנת קבע אחת כקצין בדרגת סגן. בשירות המילואים התקדם עד לדרגת אלוף-משנה, שירת כסגן מפקד מחוז דן וכמפקד נפת איילון בפיקוד העורף, בשנים 2005 עד 2011.
בשנים 1984–1989 למד לתואר ראשון בחשבונאות וכלכלה באוניברסיטת תל אביב, וסיים בהצטיינות. בשנת 1998 קיבל תואר שני במנהל עסקים, אף הוא מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1987 ייסד יחד עם קובי שטיינמץ את משרד ראיית החשבון שטיינמץ עמינח ושות', משרד המדורג נכון ל-2015 כמשרד ה-6 בגודלו בישראל ומעסיק כ-300 עובדים. עמינח שימש כדירקטור בחברת אחים עופר השקעות ודירקטור ויו"ר ועדת הביקורת בחברת צים.
בשנת 2001 יצא לאור הספר "המיסוי הפנסיוני וקופות הגמל", אותו חיבר יחד עם קובי יתח וקובי שטיינמץ.
ב-5 בספטמבר 2011 הועלה לדרגת תת-אלוף, חזר לקבע, ומונה ליועץ הכספי לרמטכ"ל, ראש המערך הכלכלי של צה"ל וראש אגף התקציבים במשרד הביטחון. כחלק מתפקידו, עמינח שימש כחבר בפורום מטכ"ל. בעקבות מינוי זה הפקיד את חלקו במשרד רואי החשבון בידי שותפיו למשרד. בנובמבר 2014, כשלוש שנים לאחר שמונה, הוחלף על ידי תא"ל ששון חדד. מאז, הוא משמש כיו"ר ועדת הסטאז' של צה"ל בתחום ראיית החשבון ויו"ר ועדת פרס ההתייעלות של צה"ל.
עם סיום שירותו כיועץ הכספי לרמטכ"ל חזר לפעילותו במשרד שטיינמץ עמינח ושות'.
לאחר 30 שנה מהקמת המשרד ולאחר שהביאו להיות המשרד ה-6 בגודלו בישראל, מכר את חלקו במשרד לשותפיו.
במרץ 2017 מונה לדירקטור בכי"ל.
בנובמבר 2019 מונה לדירקטור בתעשייה האווירית ומשמש כיו"ר הוועדה לניהול סיכונים ויו"ר ועדת ביקורת. סיים את תפקידו באוגוסט 2022.
במהלך 2020 הוביל ראם את ההשתלטות של חברת "כנפי נשרים" על חברת אלעל.
נשוי לרקפת רוסק עמינח, בעבר מנכ"לית בנק לאומי, ולהם שתי בנות. מתגורר ברמת השרון.
פולמוס הרמב&quot;ם
פולמוס הרמב"ם הוא כינוייה של מחלוקת היסטורית בעניין ספרי ודעות הרמב"ם, אשר התקיימה בימי הביניים וזיעזעה את עם ישראל, על חיי הרוח והחברה שלו. המחלוקת שפרצה במאה ה-13 נמשכה כמאה שנה, והתקיימה בכל מרכזי היהדות בעולם. המחלוקת התפרצה בתקופה זאת חמש פעמים, והתמקדה בשני נושאים, דרכו ההלכתית של הרמב"ם ודרכו הפילוסופית.
הפולמוס על דרכו ההלכתית.
את דרכו של הרמב"ם כפוסק, הוא סלל בספרו המונומנטלי משנה תורה, החידוש שבספר הוא כתיבתו בצורה של מעין אנציקלופדיה, כאשר ההלכות מסודרות על פי סדר מובנה ומקוטלג. אין בספר דיונים הלכתיים, אלא מוצגים בו פסקי הלכה סופיים, אותם ליקט הרמב"ם, ובמקומות מסוימים אף פסק את ההלכה בעצמו, אך ללא הבאת מקורות לפסיקותיו ההלכתיות. גישה זאת של הרמב"ם הביאה חלק מגדולי ישראל לחלוק עליו, דבר שעורר סבב של מכתבים ואיגרות שהורצו מכל העולם היהודי, כמו כן טענו שהעלים את שמות האמוראים, ואף טענו שפסקיו מנוגעים ולא באים מתוך מסורת הפסיקה היהודית.
בנוסף הדברים שכתב בהקדמתו למשנה תורה:
גרמו למבקרי החיבור לחשוש כי חיבורו של הרמב"ם יביא לזניחת לימוד התלמוד, ויגרום לפשוטי העם שלא להיזקק לתלמידי חכמים, לפסוק הלכה בעצמם, ולבוא לידי טעות.
על דבריהם השיב הרמב"ם בעצמו שדבריו מיועדים "למי שאינו יכול לירד לעומק התלמוד", ולא לבטל את לימוד התלמוד חלילה, לגבי שאלות על תוכן הספר השיב הרמב"ם עשרות תשובות פרטניות.
לאחר מותו של הרמב"ם התחדש הפולמוס על ידי רבי דניאל הבבלי תלמידו של רבי שמואל בן עלי ראש ישיבת בגדד (אשר אף הוא היה ממתנגדי הרמב"ם), אשר שלח את השגותיו לרבי אברהם בן הרמב"ם, בהשגותיו משיג על דרכי החיבור, סתירות מהלכה להלכה וקושיות מן התלמוד שאלותיו נוסחו בצורה מכבדת, אם כי לעיתים בצורה מזלזלת, את השגותיו התלמודיות הקדים לשלוח, בכדי להכין את הקרקע להשגות על דרכו הפילוסופית.
רבי אברהם השיב לו על כל שאלותיו ויישב לו את סתירותיו, לאחר מכן פרסם פירוש על ספר קהלת בו חולק לאורך החיבור על דרך הרמב"ם (ללא אזכור שמו), רבי אברהם נמנע להחרימו בכדי שלא יהיה חילול ה', אך "ראש הגולה רבינו דוד" מחה על כבוד הרמב"ם ונדוהו, רבי דניאל חזר בו מדבריו, התנצל, והותר מנדויו.
המשיגים.
הראשונים שהעלו טענות אלו כלפי משנה תורה לרמב"ם, היו הדיין רבי פנחס מאלכסנדריה, ורבי אברהם בן דוד מפושקירה (הראב"ד השלישי).
הפולמוס על רעיונותיו הפילוסופיים של הרמב"ם.
הפולמוס החל עוד בחייו של הרמב"ם, ונגע להנחות היסוד ומתודות הדיון והחשיבה שבהן השתמש הרמב"ם. "מורה נבוכים" עוסק בשאלות פילוסופיות כלליות שאינן נוגעות רק להלכה, והרמב"ם לא מסתיר בו את השפעתם של אריסטו ושל הפילוסופיה היוונית על חשיבתו – השפעה שניכרת גם ב"ספר המדע". גישה חדשנית זו עוררה עליו את זעמם של חכמים מסורתיים רבים, והללו ראו בו סכנה למסורת.
עוד בחייו תקפוהו רבי שמואל בן עלי מבגדד ורבי מאיר הלוי אבולעפיה על דרכו הפילוסופית ובייחוד על פירושיו בענייני תחיית המתים, רמב"ם ביאר את דבריו ב"מאמר התחיה", ככל הנראה מפני שרמב"ם היה עדיין חי וספר מורה נבוכים טרם התפרסם, דבריהם נפלו על אוזניים ערלות.
הפולמוס המרכזי החל בעיר מוֹנְפֶּלְיֶה שבדרום צרפת בשנת 1232 – כארבעים שנה לאחר פרסום "מורה נבוכים". ראשיתו בהתנגדות פומבית שהביע הרב שלמה מן ההר ושניים מתלמידיו – רבי יונה גירונדי ורבי דוד בן שאול – לספר מורה נבוכים, דבריו קוממו את בני עירו ואלו גייסו לצידם מיימוניים נוספים מרחבי פרובנס, במצוקתו שיגרו מן ההר ותלמידיו מכתב לחכמים שונים בצרפת, חלקם מבעלי התוספות, והללו הצדיקוהו ואף הרחיקו לכת והטילו חרם על ספרי הרמב"ם, והפיצו את דבר החרם בקהילות צרפת וספרד. רבי שלמה מן ההר ורבי יונה גירונדי אף כתבו על הרמב"ם כי:
לעג חריף יותר נמצא בשיר שנכתב על ידי רבי משולם דפיירא מתלמידי רבינו יונה ממתנגדי הרמב"ם:
דבריהם גרמו לפולמוס רחב ברחבי ספרד, וקהילות רבות התנגדו נחרצות לחרם.
החרם יצא מאת קהילות לוניל ונרבונה שבפרובנס והתפשט לסרגוסה וקהילות אחרות בארגון, הרד"ק, מתומכי הרמב"ם, נדד ברחבי ספרד כדי להגן על הרמב"ם, אך בשל התנגדותו של רבי יהודה אלפאכר הצלחתו הייתה חלקית.
תומכי הרמב"ם האשימו את רבי שלמה מן ההר וחכמי צרפת בהגשמה ואפיקורסות מתוך אי ידיעת הפילוסופיה. על אף המשתמע המקובלים אשר לא היו מיימוניים, כמעט ולא נטלו חלק בוויכוח, הן בשל אמונתם בחלקים רבים מהפילוסופיה המיימונית, והן בשל העובדה שאף הם פירשו פסוקים בצורה אליגורית, רבי יעקב בן ששת בספרו "משיב דברים נכוחים" יצא נגד הפילוסופיה אך דבריו כוונו נגד מאמר "יקוו המים" של רבי שמואל אבן תבון ונגעו בשאלת ההשגחה והבריאה ולא בנושאי הפולמוס העכשווי.
בין הלוחמים נמנה גם רבי אברהם בן הרמב"ם אשר על אף ריחוקו הגאוגרפי יצא ללחום על כבוד אביו ואף חיבר ספר בשם "מלחמות השם" בו תקף את רבי שלמה מן ההר וחבריו.
השרפה.
לטענת רבי אברהם בן רמב"ם, המתנגדים פנו לאינקוויזיציה והיא שרפה את ספרי הרמב"ם. וכך כתב בהקדמה לספרו מלחמות ה':
רבי דוד קמחי, מתומכי הרמב"ם, מתאר כך את פנייתם של מחנה המתנגדים לכנסייה:
רבי יונה גירונדי, שנמנה עם מתנגדיו של הרמב"ם בתחילה, שינה את דעתו בעקבות שרפת הספרים, ואף טען ששרפת התלמוד בפריז, שהתרחשה שנים מועטות לאחר מכן, ב-1244, אירעה כעונש משמיים על שרפת ספרי הרמב"ם.
לדעת אברהם גרוסמן לא שרפו ממש את ספרי הרמב"ם אלא רק החרימו אותם, לדעת עזריאל שוחט הספרים צונזרו וחוללו אך לא נשרפו.
פשרת הרמב"ן.
הרמב"ן כתב שתי אגרות מפורסמות בניסיון לגשר בין הצדדים. אחת מהן מוענה ל"נשיאי ארגון אצילי נאבארא ושרי קשטיליא", וקוראת להם להתעלם מהחרם של חכמי צרפת עד שיבואו הצדדים בפני בית דין, ובשנייה, מנסה לשכנע את חכמי צרפת לבטל את החרם על כתבי הרמב"ם.