בשנים 2009-2017 בישראל על רקע עודף רגולציה על חברות ציבוריות מחד, וחוסר אכיפה של רשות ניירות ערך לגבי חברות ושותפויות לא ציבוריות מאידך, פרחה תופעה של הצעות לציבור הרחב של הצעות ללא תשקיף בשיווק פנים אל פנים ובאינטרנט. מציעי הצעות אלו לרוב ביצעו את הגיוס תוך שימוש במספר חברות פרטיות או שותפויות שונות שכל אחת איגדה עד 35 איש לשנה, או באמצעות פיצול המשקיעים למסלולים שונים אשר לטענת המציעים נספרו למגבלת ה-35 בנפרד.
לאחר שנחשפו בשנים 2014-2016 מספר פרשות חמורות בהן כספים שגויסו ללא תשקיף, באמצעות פרסום נרחב באינטרנט ובאמצעי תקשורת, נותבו למיזמי הונאת פונזי ובכללן קרן אור, יוטרייד, ופרשת אמיר ברמלי-"קרן קלע", הרשות הגבירה את מאמצי האכיפה שלה כנגד מיזמי השקעות לא מפוקחים והחמירה משמעותית את הרף על-פיו פרסום מידע נחשב לכזה המחייב תשקיף. בפרט, על-פי עמדת הרשות, כל פרסום של פרט כספי או צפי תשואה ליותר מ-35 איש מחייב כיום תשקיף, וכן הגבילה את האפשרות לספירה נפרדת של 35 איש לפי מסלולים שונים.
בנוסף, רשות ניירות ערך הוציאה מספר אזהרות לציבור ביחס לגיוסים אלו.
גילוי מידע מחוץ לתשקיף.
בעת שמנפיקים נייר ערך חלים דינים מיוחדים בכל הנוגע לגילוי מידע שלא באמצעות תשקיף מאושר.
הדין האמריקאי.
הדין האמריקאי מחלק את הזמן הקודם לפרסום התשקיף לשלוש תקופות.
בתקופה הראשונה ישנו חשש מ"שליפה" (Gun Jumping) שפירושה מסירת מידע טרם פרסום התשקיף. כך למשל עלול להתרחש כאשר מנכ"ל החברה מתראיין ופולט בטעות מידע כלשהו (סעיף 5(c) ל-Securities Act, 1933). הכללים המחמירים בתחום עברו רפורמה ב-2005 לאור החשיפה הרבה לה זוכה הדרג הניהולי בחברות הציבוריות והכללים פוצלו לארבע קטגוריות, לפי אופי התאגיד (חברות שאינן מדווחות, חברות שאינן מדווחות ע"ב עונתי, חברות קטנות שמדווחות ע"ב עונתי, חברות ידועות שמדווחות ע"ב עונתי) כאשר לכל קטגוריה כללים משלה.
כלל 168 של הוועדה לניירות ערך ולבורסות האמריקאית (SEC), למשל, הוא כלל "חוף מבטחים" המתיר לחברה מדווחת להמשיך בדיווחים השוטפים שלה מבלי שיחשב הדבר לחייב בתשקיף הדורש אישור, כלומר, לא יראו בזה שליפה.
בתקופה השנייה, בין הגשת התשקיף לאישור ועד לאישור רשאית החברה להמשיך להזרים ידיעות אך לא למכור. הפרטים שהיא רשאית להפיץ נרחבים יותר מאלו שהייתה רשאית טרם הגשת התשקיף לאישור הרשות.
בתקופה השלישית, לאחר שאושר התשקיף רשאית החברה למכור את מניותיה ולהפיץ כל מידע (ע"פ הכללים כמובן, כך למשל שהיא אינה יכולה לפרסם דבר שקר) תוך אזכור קיומו של תשקיף מאושר.
הדין בישראל.
בישראל ישנה חלוקה דומה, רק שבה טרם העברת טיוטת התשקיף לרשות אין לפרסם דבר. לאחר שהוגשה הטיוטה רשאי התאגיד להתחיל בהליכי שיווק ניירות הערך שלו (אך לא למכור עדיין). רק לאחר שאושרה הטיוטה או תשקיף מלא רשאים להתחיל בהליך מכירה.
טיוטת התשקיף.
תיקון 24 לחוק ניירות ערך הפך את הגשת טיוטת התשקיף לאטרקטיבית ביותר. תאגיד בישראל רשאי להגיש לרשות לניירות ערך טיוטת תשקיף במקום הגשת תשקיף מלא. בטיוטת התשקיף לא נדרש התאגיד לכל הפרטים הדרושים לתשקיף רגיל. לאחר שהעביר טיוטת תשקיף עובר התאגיד לשלב שעד ההיתר שבו הוא יכול להתחיל לשווק את נייר הערך שלו מבלי לבצע שליפה (Gun Jumping). בתקופת הביניים הזו יכול התאגיד לפצוח ברוד שואו, כלומר להציג את מרכולתו הצפויה בפני משקיעים אפשריים, מתוך כוונה לעניין אותם במכירה בעת שיותר לעשות כן. בניגוד לתשקיף מלא, כאשר הוגשה טיוטת תשקיף לרשות ניתן לבצע מכירה בתוך חמש שעות מרגע קבלת ההיתר מהרשות, להבדיל מחמישה ימים. ההנחה היא שטיוטת תשקיף מוגשת זמן רב יותר מתשקיף מלא מה שנותן בידי הציבור זמן רב לקרוא אותה ולכן ניתן לקצר את "תקופת הצינון" מרגע ההיתר.
תשקיף מדף.
הכנת תשקיף היא עניין מורכב ומסובך. כדי לאפשר פשטות בהליך גיוס ההון באמצעות הנפקה נוצרה הקלה משמעותית לגורם המנפיק בדמותו של "תשקיף מדף" המתאפשר מכח תיקון 25 לחוק ני"ע משנת 2004. לפי תיקון זה רשאי המנפיק להשתמש בתשקיף רב שימושי, שתקף לכל הנפקה שעומדת בתנאים מסוימים. כאשר מבקש הגורם המנפיק להנפיק ני"ע חדשים הדיווח שלו מתמצה בדו"ח הצעת מדף המפנה לתשקיף המדף. דו"ח זה כמוהו כתשקיף, אך ההבדל המשמעותי בין השניים שפרסום הדו"ח אינו דורש היתר מאת הרשות. כמו כן ניתן לקבל הצעות רכישה ולבצע עסקאות בתוך חמש שעות מרגע פרסום הדו"ח (ולא חמישה ימים כמו בתשקיף רגיל).
היקף הדיווח.
באופן עקרוני תשקיף המדף הוא כמו תשקיף, בכך שחובות הגילוי בו דומות. עם זאת, בדו"ח הצעה לפי תשקיף מדף נדרש להשלים את הפרטים הנוגעים לניירות הערך הספציפיים שמונפקים בהצעה.
בית הדין האזורי לעבודה
דן השומר
דן השומר, אופרה מאת מרק לברי ללברית מאת ש. שלום ומקס ברוד היא האופרה העברית הראשונה. הופעת הבכורה הייתה בפברואר 1945 בביצוע האופרה הארצישראלית העממית בתיאטרון מוגרבי בתל אביב.
רקע וביצוע.
האופרה מבוססת על המחזה "יריות על הקיבוץ" של ש. שלום משנת 1940, ונכתבה על ידי מרק לברי בשנים 1940-1943.
בהצגת הבכורה ב-17 בפברואר 1945 ניצח על התזמורת מרק לברי עצמו. הבמאי היה משה הלוי, את הכוריאוגרפיה ערכה גרטרוד קראוס והתפאורות עוצבו על ידי יוחנן סימון. מהיותה האופרה הראשונה בעברית עוררה "דן השומר" רגשות לאומיים בקרב היישוב היהודי בארץ ישראל. לאחר חמישים הצגות הוענק למחבריה פרס מטעם הקרן הקיימת לישראל.
בסמיכות לשנת 1950 הוקלטה האופרה לרדיו בהשתתפות הסולנים פאולו גורין, אברהם וילקומירסקי, תזמורת רשות השידור, מקהלת קול ישראל ובניצוחו של לברי.
עלילה.
מערכה ראשונה.
המערכה הראשונה מתחילה כשבועיים לאחר נישואיהם של דן, גיבור המחזה, עם אפרת ומתרחשת ליד מחסן האריזה של הקיבוץ. אפרת, אשת דן, יוצאת לעבוד בפרדס. נחמן, חברה לשעבר של אפרת, עדיין מאוהב בה ומנסה להחזירה אליו, אולם היא לא אוהבת אותו יותר. אחמד, ערבי ידיד הקיבוץ, מזהיר את הקיבוץ מפני שודדים שהופיעו בסביבה, ואף משאיר גלביה של שודדים על מנת לעזור לשומרי הקיבוץ.
שמעון רוצה לעזוב את הקיבוץ בשל הסכנה. חברי הקיבוץ חוזרים מן הקטיף בפרדס נושאים את יבולם בסלים על כתפיהם.
מערכה שנייה.
המערכה השנייה נערכת בחצר בית בקיבוץ. המבוגרים בקיבוץ, ובייחוד בונים הקפדן אינו מרוצה מהתנהגות הדור הצעיר (ילידי הארץ), אולם ולולה, אף הוא מהמייסדים, מסנגר על מעשי הילדים. ילדי הקיבוץ מתכנסים סביב ולולה המספר להם אגדה על ל"ו צדיקים.
שמואל, הממונה על הביטחון בקיבוץ מזהיר את כולם מפני התקפה קרובה.
נחמן בא לחדרה של אפרת לגלות לה אהבתו אליה. דן מפתיע אותם, אך במקום לכעוס עליו מבקש ממנו שישמור על אשתו במידה ויקרה לו משהו.
לאחר שמתחילה מתקפת השודדים, שמעון חוזר בו מרצונו לעזוב ומצטרף למגינים על הקיבוץ. נחמן לובש את בגדי השודדים ויוצא אל מחוץ לקיבוץ לעבור בינם ולנסות להזעיק עזרה. כדור פוגע והורג את ולולה.
מערכה שלישית.
המערכה השלישית נערכת בעמדה, בשעת לילה, בה שומר דן. דן מרגיש בנחמן החוזר לבוש בגדי שודדים ומתפתה לירות בו, אך עומד בפיתוי, ויורה בצל המייצג את הזיותיו. נחמן הצליח להביא עזרה מקיבוצים שכנים ויחד מגרשים את השודדים. נחמן ודן מתפייסים, והקיבוץ מתאחד מחדש.
כורדית
השפה הכורדית (كوردی, Kurdî) היא שפתם של הכורדים, ובעיקר המוסלמים שבהם (אין לבלבל עם הארמית החדשה, המכונה לעיתים בפי דובריה בישראל "כורדית" או "כורדית-יהודית", ומדוברת בפי יהודי ונוצרי כורדיסטן ויוצאי כורדיסטן בישראל). הכורדית מדוברת באזור כורדיסטן שבצפון איראן, צפון עיראק ומזרח טורקיה. השפה הכורדית נחלקת לשני דיאלקטים עיקריים הכורמנג'י והסוראני. אין הבנה הדדית בין הדיאלקטים הללו. יש הטוענים כי על מנת לדייק יש לדבר על "לשונות כורדיות".
הכורדית היא לשון איראנית צפון מערבית.
היסטוריה.
השפה הכורדית החלה להתגבש במאה ה-10 לספירה, כאשר שבטים פרסיים החלו ליישב את האזור שמכונה היום כורדיסטן.
הספר הקדוש של דת היזידים כתוב בניב כורדי עתיק.
החל מהמאה ה-15 החלה להתפתח שפה כורדית ספרותית. הסופרים הכורדיים הבולטים הם אהמדה חאני (Ehmedê Xanî), מלאיה ז'אזירי (Malaye Jaziri) ופאקי טאיראן (Faqi Tayran).
במאה ה-20 התגבשו המדינות העצמאיות המודרניות ששולטות על השטח של כורדיסטן - טורקיה, איראן, עיראק וסוריה. מתוכן רק עיראק נתנה הכרה רשמית מלאה לשפה הכורדית. בטורקיה וסוריה יש חוקים שמגבילים את השימוש בשפה. אם כי בעשרים השנים האחרונות ניתן להצביע על הגמשה יחסית ביחסי השלטונות ללשון הכורדית ואין איסור על פרסום דברי דפוס ושירים בלשון זו.
דקדוק.
בתחום שם העצם הכורדית מבחינה בשני מינים דקדוקיים - זכר ונקבה, ושני מספרים - יחיד ורבים. לכורדית תווית סיתום פוסט-פוזיטיבית.
הכורדית מבחינה בין שתי יחסות - היחסה הישירה (נומינטיבית) והיחסה העקיפה (כל השאר).
בכורדית יש מבנה סמיכות המזכיר את מבנה הסמיכות בשפות השמיות. מבנה הסמיכות מסמן את הנסמך על ידי צורת יחסה מיוחדת ואת הסומך באמצעות היחסה העקיפה. התוצאה, מלבד מבנה סמיכות, היא חוסר סימון של מעמד תחבירי (על ידי אחת משתי היחסות העיקריות) של מבנה הסמיכות עצמו.
הפועל הכורדי מבחין בשני גזעים - גזע העבר וגזע ההווה. אל גזעים אלו מצטרפות מורפמות המסמנות אספקט, זמן (tense) ומודוס. בנוסף קיימת מערכת ענפה של פועלי עזר. הפועל נוטה בגוף ומספר.