הזיקיות נפוצות בעיקר באפריקה, במיוחד באי מדגסקר בו מצוי המגוון הרחב ביותר של מיני זיקיות, ובאזורים טרופיים נוספים בעולם. מינים אחדים מצויים גם בדרום אירופה, המזרח התיכון ותת-היבשת ההודית. בישראל נפוצה הזיקית הים-תיכונית. בעבר יובאו לישראל שני מינים של זיקיות לגידול אשר נקראו זיקית תימנית וזיקית נמרית (פנתר).
מינים שונים של הזיקית נפוצים במגוון רחב של אזורי מחיה: יערות גשם טרופיים והרריים, סוואנות וערבות. קיים מין של זיקית שחיה במדבר, זו היא זיקית נאמאקה.
הזיקיות הן בדרך כלל שוכנות עצים או שיחים, אם כי ישנם מינים של זיקיות קטנות השוכנות על הקרקע תחת מחסה עלי השלכת.
בזכות גופה הפחוס מסוגלת הזיקית להתמתח ולהתכווץ בהתאם לתנאי הסביבה. בגפי הזיקית מצויות חמש אצבעות, 3 בצד אחד ו-2 באחר בצורה המזכירה צבת. זנבה הארוך והגמיש מותאם ללפיתת ענפים. לזיקית אין פתח חיצוני לאוזן וגם לא עור התוף, אך היא איננה חירשת ומסוגלת לשמוע בטווח של 200–600 הרץ.
לשון הזיקית ארוכה מאוד, באורך של בין פי אחד וחצי לבין פי שניים מאורך גופה כולל הזנב. הלשון נשלחת אל הטרף במהירות רבה, כ-0.07 שניות.
הזיקית הקטנה ביותר היא גם הזוחל הקטן ביותר בעולם – זיקונית ננסית שאורכה 30 מ"מ. הגדולות ביותר הן זיקית תימנית (Chamaeleo calyptratus), זיקית ענק מלגשית (Furcifer oustaleti) וזיקית פארסון (Calumma parsonii) שאורכן עד 68.5 ס"מ.
שינוי צבע.
הזיקית מחליפה את צבעה בהתאם לטמפרטורה, מצבה הנפשי ולאיתות חברתי. כמו כן, ניתן לומר כי שינוי הצבע עוזר גם להסוואה אך לא זה העיקר.
זיקית מאוימת או פוחדת תהיה שחורה או בצבע חום כהה, במצב נינוח יותר היא תהיה ירוקה, נקבה פנויה לחיזור תגוון את הופעתה בנקודות צהובות. נקבה מעוברת תהיה שחורה עם נקודות צהובות (ובמצב זה יידחו ניסיונות התקרבות של זכרים) הצבע הבוהק הוא אמצעי לביסוס מעמד בין הזכרים.
הזיקית מגיבה גם למזג האוויר בשינוי צבע: בשעות הבוקר הקרירות, כאשר על הזיקית לקלוט את אור השמש כדי להתחמם, היא נוטה לצבעים כהים הבולעים ביעילות את הקרינה, ומסייעים לה להגיע במהירות לחום הגוף האופטימלי.
מנגנון שינוי הצבע
בעורה של הזיקית שלוש שכבות מסוגי תאים שונים היוצרים את הגוון: בשתי השכבות התחתונות מצויים תאים כרומטופורים – בשכבת העור הפנימית ביותר שוכנים תאי מלנין (melanophores), המייצרים את אותו פיגמנט כהה המצוי גם בעורם של בעלי חוליות רבים אחרים. מה שמייחד את הזיקית הוא שלוחות של תאי המלנין, המסתעפות מעלה לשכבת העור העליונה. בעת הצורך, על פי אות עצבי או הורמונלי, יוזרם המלנין דרך הבליטות הללו כך שיכסה את הצבעים האחרים. למלנין תפקיד חשוב בשמירה על הטמפרטורה.
מעל שכבת המלנין מצויים תאים בעלי פיגמנט צהוב.
בשכבה העליונה מצויים תאים המכילים סריגים העשויים גבישי גואנין מזעריים. שינוי הצפיפות בין הגבישים משנה את האור המוחזר ובכך משתנה גוון עורה של הזיקית. כאשר הזיקית שלווה ורגועה הצפיפות בין הגבישים גבוהה והאור מוחזר באורכי גל קצרים (גוון כחול/ירוק), לעומת זאת, כאשר הזיקית מתרגשת הגבישים מתרחקים זה מזה והאור מוחזר באורכי גל ארוכים (ירוק/צהוב/כתום/אדום). שילוב בין הפיגמנט הצהוב מהשכבה התחתונה לבין האור הכחול המוחזר בשכבה העליונה יוצר את הגוון הירוק המוכר של הזיקית.
תזונה.
הזיקית ניזונה בעיקר מחרקים כגון: חגבים, חרגולים, גמלי-שלמה, זבובים, זחלים ובעיקר פרפרים.
כמו כן היא גם ניזונת מעלים וצמחים מיוחדים.
הזיקית מעדיפה מים זורמים על פני מים עומדים.
בתרבות.
לפי אריסטו, הזיקית משנה את צבעיה כשהיא בולעת אוויר. האמונה בכך שהזיקית ניזונה מאוויר מופיעה גם בכתבי אובידיוס ופליניוס הצעיר הרומאים. מקור השם העברי ב"זקיתא" המוזכרת במסכת סנהדרין כחיה שנח לא ידע במה להאכיל עד שפעם אכלה תולעת שנפלה מרימון ומאז חתך לה נח ירק מתולע למאכל.
לדעת חוקרים רבים, הזיקית כלולה ברשימת שמונת השרצים, רק שיש ויכוח מי היא מבין השמות שברשימה. רס"ג סבור שזו החומט. לדעת אהרוני ה"כוח" שמוזכר ברשימת השרצים זה הזיקית. פליקס חושב שהיא ה"תנשמת" המוזכרת ברשימת השרצים. על פי פליקס שמה של הזיקית בתנ"ך מגיע מקולות הנשיפה הידועים שהיא משמיעה כשהיא חשה מאוימת (זיק בעברית עתיקה = רוח). מנגד יש כאלה שלא מסווגים את הזיקית ביחד עם השרצים, יש אף כאלו שטוענים שלא ייתכן שהיא תהיה ברשימה היות שאין עליה די בשר שיהיה צריך לאוסרו.
מנדלי מוכר ספרים זיהה את ה"זקיתא" עם ה-Chamaeleon "הכמיליון שניזון מן הרוח, ועל כן נקרא בפי העם זיקית, כי דרכו לאכול תולעים ושרצים".
ידועים אגדות באזורי המזרח התיכון שהזיקית מקללת את אויביה בקולות הנשיפה שהיא משמיעה. בתרבויות אפריקאיות רבות יש אמונה שאסור להרוג זיקיות, כנראה בגלל כוח הנזק הרב הטמון בהן.
משבר ליטל רוק
משבר ליטל רוק (באנגלית: Little Rock Crisis) הוא משבר שאירע בשנת 1957 על רקע קיום אינטגרציה בין האפרו-אמריקאים ללבנים בבתי הספר הציבוריים של ארצות הברית.
פסק דין: בראון נגד מועצת החינוך.
בשנת 1954 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך כי ההפרדה הגזעית שהייתה נהוגה עד אז בבתי ספר נוגדת את החוקה האמריקאית ולפיכך אינה חוקית. בעקבות התקדים שיצר פסק דין זה, נרשמו בשנת 1957 תשעה ילדים אפרו-אמריקאים לבית הספר התיכון המרכזי של ליטל רוק , ארקנסו.
המאבק.
ב-4 בספטמבר 1957 ניסו התלמידים האפרו-אמריקאים להיכנס לבית הספר. אורוול פובוס , מושל ארקנסו וממתנגדי האינטגרציה, הורה לחיילי המשמר הלאומי לחסום בגופם את דרכי הגישה של הילדים. ב-23 בספטמבר שוב ניסו התלמידים להיכנס, ונחסמו בשנית. למחרת, ב-24 בספטמבר 1957, שלח הנשיא אייזנהאואר את הדיוויזיה המוטסת ה-101 לליטל רוק כדי לאכוף את החלטת בית המשפט העליון ולספק הגנה על גופם ועל זכויותיהם של התלמידים. פעולה זו נתפסה על ידי דרומיים רבים כפלישה שנייה של כוחות הצפון והביאה לתסיסה רבה ולפעולות אלימות מצד מתנגדי האינטגרציה. לבסוף, למדו תשעת התלמידים בבית הספר באותה השנה, אבל סבלו במשך תקופה זו מאלימות פיזית ומילולית. בשנה הבאה, 1958, ליטל רוק סגרה את בתי הספר הציבוריים שלה, כדי להימנע מקיום האינטגרציה.
אחרי הפרשה.
במשך התקופה, בה סבלו התלמידים מהתעללויות שונות, הם זכו לסיוע ולייעוץ מדייזי בייטס, עיתונאית ופעילת זכויות אדם. בייטס ותשעת התלמידים קיבלו את מדליית ספרינגארן בשנת 1958. בשנת 1996, שבעה מתוך תשעת התלמידים הופיעו בתוכנית הטלוויזיה של אופרה וינפרי בה הם פגשו שוב חלק מהתלמידים הלבנים שהתעללו בהם בשעתו כמו גם תלמידה אחרת שהתחברה איתם. אחד התלמידים לשעבר, דייוויד זונטג, התנצל, הביע חרטה על מעשיו ואף התחבק בחום עם אחת התלמידות אליהן נטפל. תלמידה אחרת, אן ברלסון, אשר הפגינה נגד התלמידים בסיסמאות גזעניות, אמרה בתוכניתה של ווינפרי כי במשך 38 שנה הרגישה בושה עזה למעשיה וביקשה מחילה מתשעת התלמידים. ברלסון העידה כי גדלה במשפחה גזענית, אולם עצרה את שרשרת השנאה במשפחתה שלה, כאשר גידלה את ילדיה לסובלנות ואהבת אדם.
תשעת התלמידים זכו במדליית הזהב של הקונגרס האמריקאי ב-9 בנובמבר 1999.
בית הספר התיכון של ליטל רוק מתפקד עדיין כבית ספר של מחוז ליטל רוק, ומאכסן בתוכו גם מוזיאון בנושא זכויות אדם להנצחת אירועי 1957.
השפעת הפרשה.
הפרשה השפיעה מאוד על תחומי זכויות האזרח וזכויות האדם, וכן היוותה תקדים לאינטגרציה בעולם כולו.
הייתה זו תקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה ומלחמת קוריאה, שבהן נלחמו חיילים שחורים לצד חיילים לבנים. בשובם של החיילים הביתה, נאלץ הציבור האמריקאי והממשל האמריקאי לקבל את השחורים כשווים בין שווים, שכן לא היה אפשר לתת להם להיהרג בחזית ולמנוע מהם זכויות של אנשים לבנים.
הפרשה כולה היא אבן יסוד במאבק לזכויות אדם בכלל, ובזכויות האפרו-אמריקאים בפרט.
התייחסויות באמנות.
בשנת 1957 כתב מלחין הג'אז צ'ארלס מינגוס את השיר Fables of Faubus ("משלי פובוס") בתגובה למקרה.
אלדריץ' איימס
דגש קל
בדקדוק עברי, דגש קל הוא סימן ניקוד בצורת נקודה במרכז האות, המסמן את ההבחנה בין שתי דרכי ההגייה של ההגאים באותיות: ב, ג, ד, כ, פ, ת (אותיות בג״ד כפ״ת). סימן הדגש הקל, זהה לסימון של הדגש החזק, וההבחנה בין סוגי הדגשים בעברית המודרנית, שבה לא נהגה הדגש החזק, נעשית בדרך כלל לפי הסביבה הפונולוגית; סימן דגש באותיות בג"ד כפ"ת לאחר עיצור שסוגר הברה (היינו, לאחר שווא נח) הוא דגש קל. כמו כן, סימן דגש באותיות בג"ד כפ"ת, הבאות בראש מילה, הוא דגש קל בעברית המודרנית. הסימן ההפוך לדגש הקל, הוא סימן הרפה שלא נוהג כיום בעברית המודרנית.
מהות פונטית.
בעברית המקראית נהגו האותיות העבריות בג״ד כפ״ת במקורן בצורה פוצצת, אך בתקופת המקרא המאוחרת, בעקבות תהליך דומה שחל בשפה הארמית, הגייתן נתפצלה לשני אופנים: חוכך (רפה/מוארך) וסותם (פוצץ/קשה). למשל, האות ב הייתה נשמעת b או β ~ v. בשיטת הניקוד הטברנית ההבדל ביניהם מסומן על ידי הדגש הקל. בתוספת הדגש נהגים העיצורים בצורה הסותמת – [b], [g], [d], [k], [p] ו-[t] – ובהיעדרו הוגים את העיצורים המקבילים החוככים – [β~v], [ɣ~ʁ], [ð], [χ~x], [f~ɸ] ו-[θ]. בעברית המדוברת היום נשתמרו ההבדלים האלה רק באותיות בכ״פ, שנהגות, בהתאמה, b, k ו-p כשיש בהן דגש קל, ו-v, χ~x, ו-f כשהוא נעדר.
להלן טבלה מסכמת:
כללי הדגש הקל – חוק בג״ד כפ״ת.