ג'ורג'ו דה קיריקו (איטלקית: Giorgio de Chirico; וולוס, יוון, 10 ביולי 1888 - רומא, 20 בנובמבר 1978) היה צייר קדם-סוריאליסטי איטלקי יליד יוון. דה קיריקו השפיע רבות על הסוריאליזם בציור ובעיצוב ונחשב למבשר הסוריאליזם.
תולדות חייו.
אביו של דה קיריקו היה מהנדס רכבות חשוב ביוון ונדד ברחבי המדינה במסגרת הקמת רשת הרכבות היוונית. מקור המשפחה והשפה השגורה בבית ילדותו הייתה איטלקית. ג'ורג'ו, שהיה בן בכור להוריו, נולד בשעה שהמשפחה שהתה בעיר וולוס, עיר הנמל ממנה יצאו, לפי המיתולוגיה היוונית, יאסון והארגונאוטים לחיפוש אחר גיזת הזהב. נופי ילדותו היו נופי חצי האי פיליון, המקום בו חיו, לפי המיתולוגיה, הקנטאורים, יצורים אגדיים, פראיים ונבונים שחציים אדם וחציים סוס. לעובדות אלה הייתה השפעה גדולה על דה קיריקו הצעיר, שחי בעולם מיסטי רווי דימויים מיתולוגיים. בנוסף, בילה ג'ורג'ו דה קיריקו הצעיר בנדודים ברחבי יוון והתרשם בעיקר מביקוריו הרבים בתחנות רכבת בהן עבד אביו. דימוי תחנת הרכבת (בדרך כלל עם שעון) הוא דימוי המופיע רבות ביצירותיו.
בשנת 1906, לאחר מות אביו וסיום לימודיו באתונה, עבר דה קיריקו יחד עם אמו ואחיו למינכן שבגרמניה, שם למד באקדמיה לאמנות. הוא נחשף לכתביהם הפילוסופיים של ניטשה ושופנהאואר ולהשקפותיהם על האמנות, אשר השפיעו עליו עמוקות (אחד מציוריו המוקדמים הוא דיוקן עצמי המבוסס על תנוחה מתצלום של ניטשה).
בשנת 1909 יצא דה קיריקו לטיול ארוך באיטליה. הוא ביקר בערים מילאנו, טורינו ופירנצה. כמו כן נסע לפריז, בה קבעו אימו ואחיו הצעיר את ביתם. הוא המשיך לנוע בין פריז ואיטליה והחל ליצור בסגנונו הייחודי, החידתי והמסתורי, המשלב עצמים ריאליסטיים ואווירה חלומית.
בשנת 1914 שיבחו היוצרים פבלו פיקאסו וגיום אפולינר את תערוכתו הראשונה, בה מכר בין היתר את ציורו הראשון "המגדל האדום".
במלחמת העולם הראשונה החליט לחזור לאיטליה ואף ניסה להתגייס לצבא האיטלקי אך נפסל לשירות קרבי והוצב בתפקיד עורפי בפרארה, שם שכר דירה ברובע היהודי. הוא הוקסם מחיי היהודים ברובע העתיק ומחפצי היודאיקה שראה בחלונות הראווה. שנות המלחמה היו שנים פוריות עבורו ובהן יצר את רוב יצירותיו המוכרות. ב-1917 ייסד את "קבוצת הציור המטהפיזי", כעין הקדמה למה שייחשב שנים לאחר מכן לסוריאליזם. ב-1918 הציג תערוכה ברומא, אשר נדדה ברחבי אירופה וזכתה להצלחה. בשנת 1928 הגיעה התערוכה לניו יורק.
ב-1920 נפגש עם אחד מראשוני הסוריאליסטים אנדרה ברטון וחתם על עצומת הדאדא.
ב-1924 נשא לאשה את ראיסה גורייביץ' (Raissa Gurievich), בלרינה רוסיה. ביתם היה בפריז אולם רוב התקופה בה חיו יחדיו נדדו ברחבי אירופה.
החל מ-1929 עיצב דה קיריקו תפאורה ותלבושות להפקות מחול של מפיק הבלט הנודע סרגיי דיאגילב.
ב-1930 נשא לאשה רקדנית רוסיה אחרת, איסאבלה פאקשוור פאר (Isabella Pakszwer Far), עמה חי ברומא עד מותו ב-1978.
ב-1974 נבחר כחבר באקדמיה לאמנויות יפות (Le Académie des beaux-Arts) של צרפת.
יצירתו.
על אף ששהה בפריז בתחילת המאה ה-20, לא נקשר דה קיריקו עם אף אחת מהקבוצות האמנותיות שנוצרו בה באותה תקופה, כמו הקוביזם או הפוטוריזם למשל.
ציוריו בתקופה שבין השנים 1909-1919 נראים בעיקר כחלומות, המערבים מבנים ממשיים כמו מקדשים יווניים ושרידים ארכאולוגיים, ארמונות איטלקיים, אכסדראות עמודים, כיכרות או תחנות רכבת, תאורה מוזרה, דמויות מרוחקות וצללים מתארכים וצבעים המקנים לציור אווירה לא ממשית. האור בציוריו הוגדר כ"אור ים תיכוני", אך מקור האור (השמש) תמיד נסתר מעין המתבונן.
מוטיב נוסף בציוריו, אותו פיתח יחד עם אפולינר, הוא בובות-תצוגה (מנקינים), גלמים חסרי פנים אשר השפיעו רבות על הסוריאליסט הבלגי רנה מגריט.
בשנות ה-20, שינה את סגנונו וניכרת השפעה של פיקאסו על יצירתו. בציוריו מתקופה זו מופיעות דמויות דשנות, פיסוליות וכבדות של נשים, מתאבקים וסוסים. גם המנקינים בציורים מתקופה זו כבדים יותר ובעלי קווים גאומטריים יותר.
בתקופה שלאחר שנות ה-30, הפנה דה קיריקו עורף לציור המודרני והעדיף לצייר נופים, וילות רומיות וקנטאורים.
דה קיריקו שלח ידו גם בכתיבה ספרותית. בשנת 1929, כתב את הרומן "Hebdomeros". בשנת 1945, הוציא לאור את זכרונותיו וכן רומן בצרפתית בשם "הרפתקאתו של מר דודרן" (Une Adventure de M. Dudron).
השפעותיו.
הציירים קארלו קארה, מילנה פבלוביץ'-ברילי, אדולף גוטליב, מקס ארנסט, סלבדור דאלי, זאב צוק ורנה מגריט הודו בהשפעתו של דה קיריקו עליהם. כמו כן השפיע דה קיריקו על היווצרות התנועה הסוריאליסטית.
במאי הקולנוע מיכלאנג'לו אנטוניוני אמר שהושפע מדה קיריקו בעיקר בצילומים ארוכים של כיכרות ריקות ובהן דמויות מרוחקות.
עיצוב משחק הפלייסטיישן 2 "ICO" מושפע מציוריו של דה קיריקו.
גרשון אדלשטיין
הרב ירחמיאל גרשון אדלשטיין (נולד בב' באייר ה'תרפ"ג, 18 באפריל 1923) הוא מנהיג הציבור הליטאי, ראש ישיבת פוניבז' בבני ברק, נשיא מועצת גדולי התורה של דגל התורה ונשיא ועד הישיבות. מאז פטירת הרב אהרן יהודה לייב שטינמן בשלהי 2017 נחשב כבכיר רבני דגל התורה, המייצגת את רוב הציבור החרדי-ליטאי. מאז פטירת הרב חיים קניבסקי בשנת 2022 נהיה למנהיג החזק ביותר של דגל התורה.
ביוגרפיה.
נולד בעיירה שומיאץ הסמוכה לסמולנסק, בברית המועצות, לרב צבי יהודה אדלשטיין, רב העיר ובנו של הרב ירחמיאל גרשון אדלשטיין, בעל "בן אריה" על הש"ס, ולמרים, בתו של הרב מרדכי שלמה מובשוביץ, רבה של מלסטובקה.
אמו השיגה תעודות לידה מזויפות עם תאריך לידה שגוי לבניה, כך שיהיו רשומים כצעירים בשלוש שנים מגילם האמיתי ולא ילמדו בבית ספר בפיקוח היבסקציה. למד תורה מפי הרב זלמן לייב אסטולין, בתמורה לכך שאביו הרב צבי יהודה לימדו תורה. בעקבות מחלתה של אמו בטיפוס, נשלח עם אחיו הצעיר יעקב לדודתו, הרבנית רבקה צביה פז, בעיר קלימוביץ', שם למדו תורה בסתר אצל הרב מרדכי אליהו שניאור, מתלמידיו של הרב אדלשטיין. שם גם קיבלו את הבשורה על פטירת אמם.
בחודש ניסן ה'תרצ"ד (1934), הצליח אביו להשיג רישיון יציאה לארץ ישראל, וביקש מבניו לחזור לביתם בשומיאץ. באותה תקופה ניהלה סבתו הרבנית רייזל את משק הבית וגידלה את האחים, כדי שאביהם יוכל ללמוד תורה. בחודש אייר ה'תרצ"ד (1934) עלה עם משפחתו באנייה "נובו רוסייסק" בהפלגה מאודסה לארץ ישראל. בל"ג בעומר הגיעה המשפחה לארץ ישראל. המשפחה נסעה לירושלים, שם ביקרו את הרב איסר זלמן מלצר ואת הרב אברהם יצחק הכהן קוק שלמד יחד עם סבם, הרב ירחמיאל גרשון אדלשטיין (בן אריה) בישיבת וולוז'ין.
באלול ה'תרצ"ד (1934), לאחר מספר חודשים של נדודים בין קרובי משפחה, קבע אביהם את מושבם ברמת השרון. האחים יעקב וגרשון ישנו על הרצפה. כיוון שברמת השרון לא היה בית ספר דתי, האב למד עם בניו בבית בישיבה על ארגזי תפוזים מחוסר ריהוט. הם למדו גמרא עם רא"ש ורי"ף, ובחלק מהמסכתות גם טור ובית יוסף. בשבתות למדו רמב"ם על נושאי המסכת. האחים למדו גם דקדוק, חשבון ואנגלית, שהייתה השפה הרשמית אז, ולשם כך נלקח לביתם מורה מיוחד.
בשנת ה'תרצ"ה (1935) נבחר האב לרב המקום. באלול ה'תש"ה נשלחו הבנים לישיבת לומז'ה, בעקבות הפצרותיו של גרשון. הם הגיעו ברגל מביתם לישיבה שבפתח תקווה בא' באלול, ולא ידעו שהזמן התחיל יום קודם לכן. המשגיח, הרב אברהם אבא גרוסברד, אמר שכבר אין לו מקום בשבילם. מזכיר הישיבה, שלמה זלמן מוזס (אביו של מנחם אליעזר מוזס) פגש אותם והזמינם לישון בביתו, עד שנמצאו להם מיטות בישיבה בראשית חשוון. בהוראת אביהם הצטרפו לחבורתו של הרב שמואל רוזובסקי.
כעבור שנה נישא אביהם בשנית לרחל, והוא ביקשם לשוב, בנימוק שמעתה עול הבית מוטל על הרבנית והם לא יצטרכו לבטל תורה, והאחים שבו לסדר הלימוד עם אביהם. בחורף ה'תש"ד (1943–1944), כאשר הוקמה ישיבת פוניבז', הגיע הרב שמואל רוזובסקי, שהתמנה לראש הישיבה, לבקש מאביהם שיצטרפו לקבוצת מייסדי הישיבה. הם נמנו עם ששת התלמידים הראשונים בישיבה, שהשתכנה אז בבית הכנסת הליגמן בבני ברק, והבחורים ישנו בחדרים שנשכרו עבורם בעיר. שני האחים הצעירים השתכנו בביתו של הרב מיכל יהודה ליפקוביץ, שהשכיר לרב רוזובסקי את חדר השינה היחידי בבית.
מייסד הישיבה, הרב יוסף שלמה כהנמן, מינה אותו ללמד תלמידים פליטי השואה שהגיעו למוסד היתומים "בתי אבות", ובשנת ה'תש"ו מונה למסור שיעורים לתלמידים הצעירים בישיבה. בשנת ה'תש"ח נישא להניא רחל, בתו של הרב יהושע זליג דיסקין, רבה של פרדס חנה (נפטרה בי"ד בתשרי ה'תשס"ב), ובאותה השנה מונה על ידי הרב כהנמן לר"מ בישיבה.
הרב אדלשטיין היה מקורב לרב אברהם ישעיהו קרליץ. לאחר פטירת אביו, ב-כ' בחשוון ה'תשי"א (1950), התלבט האם ליטול עליו את תפקיד רבה של רמת השרון, אך מאחר שכבר היה בעל תפקיד בישיבה ולאור סירובה של אשתו לעקור מבני ברק, הוטל התפקיד על אחיו הרב יעקב אדלשטיין.
באמצע שנות ה-90 התגלעו מאבקי ירושה בישיבת פוניבז'. על פי פסיקת בית דין בעניין, החל הרב אדלשטיין בחודש אייר ה'תש"ס באמירת שיעור כללי לבני הישיבה, ובכך הפך למעשה לראש ישיבה יחד עם הרב ברוך דב פוברסקי. לאחר מכן הצטרף אליהם הרב שמואל מרקוביץ.
בשל המחלוקת הוביל הרב אדלשטיין את פיצול הישיבה לשתיים, וכיום מתנהלות למעשה במתחם ישיבת פוניבז' שתי ישיבות, האחת בראשותו ובראשות הרב פוברסקי והשנייה בראשות הרב מרקוביץ'. תפילות השבת והחגים של ישיבתו מתקיימות במבנה "אוהל קדושים" ולא בהיכל הישיבה.
בשנת ה'תשס"ג (2003) צורף למועצת גדולי התורה של מפלגת דגל התורה.