שם החיבה "לוטה" ניתן לה על ידי אביה, ובו היא נודעה לאורך כל הקריירה המקצועית שלה. בשנת 1916 נישאה לפריץ הוניג, ושנה לאחר מכן ילדה את בנה, ג'ון בשנת 1917. ב-1924 התגרשו בני הזוג, ומיד לאחר מכן החלה יעקובי לעסוק בצילום.
לימודים.
יעקובי למדה באקדמיית פוזן תולדות האמנות וספרות, אך הפסיקה את לימודיה כשנישאה לפריץ הוניג. לאחר שהתגרשה, יעקובי למדה את תולדות הקולנוע באוניברסיטת מינכן וצילום באקדמיית בוואריה של הצילום בין השנים 1925–1927.
קריירה אומנותית.
אביה של יעקובי היה צלם, וכך גם סבה ואבי סבה – שלמד את מקצוע הצילום מדאגר, שנחשב לאחד מאבות הצילום המודרני. לסבא-רבא של יעקובי היה סטודיו לצילום, שעבר במשפחה שלושה דורות עד לבעלותו של אביה, זיגיסמונד. למעשה, כל משפחתה עסקה בצילום – גם הדודים והדודות שלה, ואפילו אחותה היו צלמים בילדותה עזרה יעקובי בעסק המשפחתי ולמדה את עקרונות הצילום תוך כדי שעזרה לאביה להכין את הלוחות הרטובים לחדר החושך בתהליך הקולודיון.
בגיל 12 ביקשה לראשונה מצלמה, ואביה עזר לה לבנות אחת משלה. בריאיון לעיתון הניו יורק טיימס, אמרה יעקובי שהתצלומים שצילמה עם מצלמה זו היו הטובים ביותר שצילמה. היא החלה לעבוד בעסק המשפחתי רק בשנת 1927. ובאותו הזמן היא החלה לעבוד בצורה מקצועית כצלמת והפיקה ארבעה סרטים, ביניהם "דיוקן האמן", סרט על מכרה ג'וזף שרל, אמן.
כשחיה בברלין היא הרבתה לצלם אמנים שונים, בעיקר אמנים שעסקו בתיאטרון וריקוד עד שעברה לניו יורק.
פעילותה מאז מלחמת העולם השנייה.
מאוקטובר 1932 ועד לינואר 1933, טסה יעקובי לברית המועצות – בפרט לטג'יקיסטן ואוזבקיסטן, וצילמה תמונות של מה שראתה. היא חזרה לברלין בפברואר 1933, חודש לאחר שהיטלר עלה לשלטון. כשהרדיפה אחר היהודים התגברה, עזבה יעקובי את גרמניה עם בנה ועברה לניו יורק סיטי בספטמבר 1935 ופתחה סטודיו לצילום במנהטן יחד עם אחותה רות. בשנת 1940, נישאה לאריק ריס, כותב גרמני דגול, עד מותו בשנת 1951. היא המשיכה את עבודתה כצלמת והתנסתה בטכניקת צילום חדשה, ללא מצלמה – חשיפת נייר מיוחד לאור על מנת ליצור תמונות אבסטרקטיות בשנים 1946–1955.
בשנת 1955, עזבה יעקובי את ניו יורק עם בנה וכלתה ועברה לדירינג, ניו המפשייר. שם פתחה סטודיו חדש לצילום, בו המשיכה את עבודתה והציגה עבודות של אמנים אחרים. היא החלה להתעניין בפוליטיקה והייתה דמוקרטית נלהבת, שאף ייצגה את ניו המפשייר בכנס הדמוקרטי הארצי בשנת 1980.
עבודותיה הפכו לפופולריות במיוחד בשנות ה-70' וה80' של המאה העשרים, וזיכו אותה בראיונות רבים בכתבי עת מפורסמים, כמו הניו יורק טיימס. כמו כן, זכתה יעקובי בפרסים כגון דוקטור לשם כבוד באמנויות מאוניברסיטת ניו המפשייר בשנת 1963, ומאוחר יותר בדוקטורט לשם כבוד נוסף ממכללת ניו אינגלנד.
בשנת 1981 מסרה יעקובי את ארכיונה, שכלל עשרות אלפי תצלומים, לאוניברסיטת ניו המפשייר.
מותה.
יעקובי מתה מדלקת ריאות ביום ראשון, 6 במאי 1990 בבית אבות בקונקורד, ניו המפשייר. היא הייתה בת 93 במותה וגרה בדירינג, ניו המפשייר, ארצות הברית.
פרנץ לנדגראף
גנרל פרנץ לנדגראף (בגרמנית: Franz Landgraf; 16 ביולי 1888 - 19 באפריל 1944) היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
לנדגראף נולד ב-16 ביולי 1888 במינכן. בשנת 1909 התגייס לנדגראף לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-5 (ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן), עמו לחם בתחילת מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1915 הוא הועבר לרגימנט היגר הבווארי ה-1, ובשנת 1917 הוא התחתן עם אוגניה ברגמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף לנדגראף לפרייקור בבמברג, שם הועלה לדרגת האופטמן, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1931 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 באפריל 1934 הוא מונה למפקד גדוד ההכשרה של רגימנט הרגלים ה-21. ב-1 ביולי 1934 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 באוקטובר 1934 הוא מונה למפקד גדוד ברגימנט הרובאים ה-2, וב-1 באוגוסט 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באוקטובר 1936 הוא מונה למפקד רגימנט הפאנצר ה-7.
מלחמת העולם השנייה.
בפרוץ המלחמה היה לנדגראף מפקד רגימנט הפאנצר ה-7, ופיקד עליו במהלך המערכה בפולין, כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-10. ב-15 באוקטובר 1939 הוא מונה למפקד חטיבת הפנצר ה-4, ולחם עמה במהלך המערכה על צרפת כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-10. ב-16 ביוני 1940 הוענק לו על פעולותיו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 בספטמבר 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-6 בינואר 1941 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-6, ופיקד עליה לסירוגין במהלך הלחימה ברוסיה, וב-1 בספטמבר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-1 באוגוסט 1943 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-155 מילואים בצרפת. ב-1 באוקטובר 1943 הוא הועבר לעתודת המילואים של הוורמאכט, וב-19 באפריל 1944 הוא מת בביתו בשטוטגרט.
שלמה שלייפר
תאודור קוכר
אמיל תאודור קוכר (בגרמנית: Emil Theodor Kocher; 25 באוגוסט 1841 - 27 ביולי 1917) היה כירורג וחוקר שווייצרי, הנחשב לאחד מפורצי הדרך בתחום הכירורגיה בתקופתו. הנהיג וקידם את הכירורגיה האספטית ואת השיטות המדעיות בכירורגיה, תוך כדי הורדת התמותה בניתוחי הכריתה של בלוטת התריס שביצע, לפחות מ-1%. קוכר זכה בפרס נובל לרפואה ולפיזיולוגיה בשנת 1909 על תרומתו בחקר הפיזיולוגיה, הפתולוגיה והטיפולים הכירורגיים של בלוטת התריס. הוא היה השווייצרי הראשון והכירורג הראשון שזכה בפרס נובל.
קוכר כיהן כפרופסור לכירורגיה באוניברסיטת ברן.
ביוגרפיה.
ילדות וצעירות.
אמיל תאודור קוכר נולד בברן כבן השני מבין 6 ילדיהם (5 בנים ובת) של יאקוב אלכסנדר קוכר (1893-1814), מהנדס מסילות ברזל, ושל מריה לבית ורמוט.
האב היה בן של הנגר סמואל קוכר ושל אישה בשם ברברה סוטר. הוא התמנה בשנת 1848, בגיל 34, למהנדס ראשי של קנטון ברן לתחום המים והרחובות והחל משנת 1858 עבד כפרילנסר במיזמים הנדסאים שונים בסביבת העיר ברן.
האם הייתה אישה אדוקה מאוד, חברה בקהילת הכנסייה המורבית (ברית האחים).
תאודור קוכר הוטבל לנצרות בקתדרלת ברן ב-16 בספטמבר 1841. יחד עם המשפחה הוא עבר בשנת 1845 לבורגדורף שם התחיל ללמוד בבית הספר. ב-1848 עברו לברן שם הוא למד בחטיבת ביניים ותיכון בבית הספר הריאלי ובגימנסיה לספרות והצטיין כראשון בכיתה. בעת לימודי התיכון התעניין בתחומים רבים, במיוחד באמנויות ובפילולוגיה קלאסית, אך לבסוף החליט להיות רופא.
אחרי סיום בחינות הבגרות בשנת 1858 התחיל ללמוד רפואה באוניברסיטת ברן. שם הרשימו אותו במיוחד הפרופסורים אנטון בירמר וקרל הרמן (אסקאן) דמה (1864-1834). כמו בבית הספר הצטיין קוכר כסטודנט מתמיד וחרוץ והיה פעיל באגודת ("אחווה") הסטודנטים "צופינגיה" (Schweizerischer Zofingerverein)
בשנים 1865–1866 סיים את עבודת הדוקטור ברפואה בתחום הטיפול בדלקת הראות חריפה באמצעות מוצרי וראטרום. הוא הכין עבודה זו בהדרכת פרופ' בירמר וועדת הבחינות העניקה לו פה אחד תעודת הצטיינות יתרה (summa cum laude).
באביב 1865 עבר קוכר אחרי מורו בירמר לציריך אל הקליניקה של הכירורג הידוע תאודור בילרוט שהשפיע מאוד על דרכו המקצועית. אחר כך ערך ביקורי השתלמות בכמה קליניקות כירורגיות חשובות באירופה, לרבות בברלין אצל הכירורג הידוע ברנהרד פון לנגנבק (1887-1810). ייתכן שעשה זאת בעזרת תרומתה של נדיבה משווייץ הרומאנדית, אולי חברה בכנסייה המורבית, שתמכה גם בידידו, רופא העיניים מרק דיפור.
באוקטובר 1865 נסע דרך לייפציג לברלין וביקר שם חבר ותיק מבית הספר, הנס בלום. בברלין השתלם אצל ברנהרד פון לאנגנבק והציג את מועמדותו לתפקיד מדריך אצל לאנגנבק ואצל רודולף וירכו. מכיוון שלא נמצאה לו משרה פנויה באפריל 1867 נסע ללונדון, בה פגש את ג'ונתן הצ'ינסון והשתלם אצל הנרי תומפסון וג'ון אריכסן. התעניין גם בעבודתם של תומאס ספנסר ולס ואייזאק בייקר בראון.
ביולי 1867 ביקר קוכר בפריז אצל הכירורג שארל נלאטון, אצל הכימאי אוגיסט ורניי ואצל לואי פסטר.
בעת נסיעותיו לא רק שלמד שיטות טיפול חדשניות אבל התוודע אישית לכירורגים ולמטפלים מובילים ולמד לדבר אנגלית בצורה שוטפת, מה שאיפשר לו מאוחר יותר לעקוב אחרי הישגי המדענים בעולם דובר אנגלית.
פריצת הקריירה המדעית ובהוראה.
בשובו לברן הכין הביליטציה במדעים וב-12 באוקטובר 1867 פנה לשר החינוך של שווייץ עם בקשה להסמיך אותו להוראה (קבלת venia docendi). אחרי שבקשתו אושרה, התקבל כמדריך לצידו של הפרופסור גאורג אלברט ליקה, שעזב, בהמשך, את ברן בשנת 1878 כדי להיות פרופסור באוניברסיטה הגרמנית שקמה בינתיים בשטרסבורג. לפי ביוגרף אחד (צ'ונג), קוכר היה כבר מדריך בברן עוד משנת 1866 בעוד שלדעתו של ביוגרף אחר, בונז'ו, הוא שהה באותה תקופה בברלין. באותם הימים באוניברסיטאות השווייצריות התקבלו תכופות פרופסורים גרמנים. הפקולטה לרפואה מברן העדיפה לבחור בכירורג הגרמני פרנץ קניג. אולם סטודנטים ועוזרי הוראה ורופאים אחרים חתמו על עצומה אל הממשלה בברן עם דרישה לאשר את מינויו של קוכר. גם העיתונים וכמה כירורגים מחו"ל, ביניהם לנגנגבק מברלין ובילרוט מווינה כתבו בתמיכה למועמדותו של קוכר. בסופו של דבר, תחת הלחץ הציבורי ב-16 במרץ 1872 בניגוד להמלצת הפקולטה, החליטה הממשלה בברן לבחור בקוכר כיורש המשרה של ליקה כפרופסור מן המניין לכירורגיה ומנהל של הקליניקה הכירורגית האוניברסיטאית בבית החולים "אינזלשפיטאל" בברן.