מומחים לנשק גרעיני ממכון מידלברי למחקרים בינלאומיים ג'פרי לויס ואן פלגרינו ציינו כי על סמך תמונות לווין וראיות נסיבתיות נראה כי התאונה אירעה במהלך ניסויים בטיל שיוט גרעיני המכונה "יסעורון" (בורווסטניק או Skyfall על פי קוד דיווח נאט"ו). עם זאת, מומחה אחר, מיכאל קאופמן ממרכז וילסון הטיל ספק בהנחות אלה ואמר כי לפיצוץ אין שום קשר לטיל. מאוחר יותר אמר נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ כי טיל "בורווסטניק" הוא שהתפוצץ, בעוד שמשרד הנשיא לא אישר או הכחיש את העובדה האפשרית של ניסוי טיל שיוט עם מנוע גרעיני, מומחים צבאיים הביעו את דעתם כי הצהרתו של טראמפ אינה מבוססת על דיווחי מודיעין, אלא על פרסומי תקשורת.
השלכות.
ב-19 באוגוסט 2019, במהלך פגישה בין פוטין לנשיא צרפת מקרון, אמר נשיא רוסיה כי אין איום או סכנה ממשית. ברם, אזור מפרץ דווינה של הים הלבן, שבסמוך אליו התרחש הפיצוץ, נסגר לשחייה חופשית מ-9 באוגוסט ועד 10 בספטמבר 2019. ספינת המנוע סרבריאנקה הגיעה לאזור הכפר ניונוקסה, במטרה לאסוף ולאגור פסולת רדיואקטיבית נוזלית.
כתוצאה מהתאונה, חלק מהקורבנות נשלחו לבתי חולים בארכנגלסק, וחלק לבתי חולים במוסקבה. בשל תנועת האוויר, חלק מהחומרים הרדיואקטיביים ששוחררו לאטמוספירה במהלך הפיצוץ תועדו על ידי תחנות מטאורולוגיות שונות ברוסיה. תושבי הכפר ניונוקסה פונו לתקופת הניסוי. בהמשך הוכנה תוכנית פינוי שנייה מהכפר ב-14 באוגוסט, אך זו בוטלה.
יחסי אוסטרליה–שווייץ
יחסי אוסטרליה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקהילייה של אוסטרליה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה.
ההגירה השווייצרית לאוסטרליה החלה מספר שנים לאחר ייסוד הקולוניה הבריטית בשנת 1788. ההגירה המשמעותית השווייצרית החלה בשנת 1839 כאשר החל צ'ארלס לה טרוב לשרת כמושל ויקטוריה. ללה טרוב היו קשרים רבים עם מגדלי יין מנשאטל ומברן שבשווייץ והוא עודד את הגירתם לאוסטרליה יחד עם משפחותיהם. המהגרים השווייצרים עזרו להפוך את ויקטוריה לאזור חשוב ומוכר לגידול יינות. במהלך הבהלה לזהב העתיקו את מגוריהם לאוסטרליה כ-2,000 מחפשי זהב מקנטון טיצ'ינו.
בסוף המאה התשע עשרה הפכה אוסטרליה לאטרקטיבית עבור אמנים וסוחרים מהאזור דובר הגרמנית של שווייץ. במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים הפכה ההפיכה השווייצרית לאינדיבידואלית והרילוקיישן הפך לגורם הבולט להגירה. רוב המתיישבים החדשים השווייצרים באוסטרליה התיישבו בסידני ובמלבורן.
שווייץ פתחה קונסוליה בסידני בשנת 1855 ובמלבורן ב-1856. מלבד הקונסוליות הללו ישנן קונסוליות שווייצריות בפרת', הובארט, דרווין, בריזביין ואדלייד. הקונסוליה הכללית של אוסטרליה לשווייץ ממוקמת בז'נבה ובשנת 2012 נפתחה קונסוליית כבוד אוסטרלית בציריך. לאוסטרליה ושווייץ ארגון משותף למען ייעול היחסים הכלכליים שבין שתי המדינות.
שווייצרים באוסטרליה.
בסוף שנת 2011, התגוררו באוסטרליה 23,378 אזרחים שווייצרים. הקהילה השווייצרית באוסטרליה היא הקהילה השלישית בחשיבותה ובגודלה במדינות שהן לא שווייץ לאחר ארצות הברית וקנדה.
וינה האדומה
וינה האדומה (בגרמנית: Rotes Wien) היה הכינוי של בירת אוסטריה בין השנים 1918 ל־1934, כאשר ראשות העיר הייתה לראשונה בידי השמאל הסוציאליסטי (המפלגה הסוציאליסטית האוסטרית).
מצב חברתי לאחר מלחמת העולם הראשונה.
לאחר שמלחמת העולם הראשונה הסתיימה עם התמוטטות ופירוק המונרכיה הכפולה של הבסבורג של אוסטריה-הונגריה, הוכרזה "דויטש-אוסטרייך" ( הרפובליקה הגרמנית-אוסטרית ) לרפובליקה ב־12 בנובמבר 1918. בבחירות "לקומינדרט" (פרלמנט העיר) ב -4 במאי 1919, לראשונה אי פעם לכל אזרחים בוגרים משני המינים היו זכויות הצבעה. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית קיבלה רוב מוחלט; ג'ייקוב ראומן נבחר לראש העיר הסוציאל-דמוקרטי הראשון, שאותו ירש בשנת 1923 על ידי קארל סייץ .
העיר עברה שינויים רבים בתקופות אלה. במהלך המלחמה התיישבו בעיר הבירה פליטים מגליציה האוסטרית (כיום אוקראינה המערבית), שנכבשה בחלקה על ידי הצבא הרוסי. בתום המלחמה, חיילים רבים לשעבר של הצבא הקיסרי והמלכותי הגיעו להתארח בווינה, לפחות באופן זמני, בעוד רבים מפקידים בממשל הקיסרי-רויאל לשעבר חזרו לארצות מולדתם. מעמד הביניים, שרבים מהם קנו אג"ח מלחמה שהיו חסרי ערך כעת, הושלכו לעוני על ידי היפר-אינפלציה. גבולות חדשים בין אוסטריה לאזורים הסמוכים שהאכילו את וינה במשך מאות שנים הקשו על אספקת המזון. הדירות היו צפופות ומחלות כמו שחפת, שפעת ספרדית ועגבת השתוללו. באוסטריה החדשה, וינה נחשבה לבירה גדולה מדי למדינה הקטנה, ולעיתים קרובות כונתה "וסרקופף" ("ראש גדול" ) על ידי אנשים החיים באזורים אחרים במדינה.
מצד שני, האופטימיסטים ראו שדות רחבים של עשייה חברתית ופוליטית נפתחים. אינטלקטואלים פרגמטיים כמו הנס קלזן, שניסחו את החוקה הרפובליקנית, וקארל בהלר מצאו הרבה מה לעשות. עבורם זו הייתה תקופת ההתעוררות, של גבולות חדשים ואופטימיות.
המשאבים האינטלקטואליים של וינה האדומה היו מדהימים: אילונה דוקז'ינסקה וקארל פולאני, כמו גם כמה אינטליגנציות סוציאליסטיות אחרות עברו בשמחה לווינה או נסעו שם לגלות ממקום אחר, בנוסף לזיגמונד פרויד, אלפרד אדלר, קארל בהלר, ארתור שניצלר, קארל קראוס, לודוויג ויטגנשטיין, אדולף לוס, ארנולד שנברג ורבים מדענים, אמנים, מוציאים לאור ואדריכלים, אף שלא כולם סוציאליסטים, לא השתתפו בהתנגדותם העיקרית של השמרנים הדתיים, אך ראו בהתפתחות ובמודרניזציה של וינה.
קארל פולאני כתב: "וינה השיגה את אחד הניצחונות התרבותיים המרהיבים ביותר בהיסטוריה המערבית ... עלייה מוסרית ואינטלקטואלית שלא נבדקה לפני כן במצב של מעמד פועלים תעשייתי מפותח, אשר, מוגן על ידי מערכת וינה, עמד בפני ההשפעות המשפילות של התפרקות כלכלית קשה והשיגה רמה שמעולם לא הושגה המוני העם בשום חברה תעשייתית. "
ג'ון גונתר אפיין את התפאורה הכללית של וינה בין המלחמות: "חוסר השוויון בין וינה המרקסיסטית לבין הכפרי הכמורה היה "המניע" השולט בפוליטיקה האוסטרית עד עלייתו של היטלר. וינה הייתה סוציאליסטית, אנטי-דתית, וכעירייה, הוגנת למדי עשיר. העורף היה עני, מפגר, שמרני, קתולי, וקנא ברמת החיים הגבוהה של וינה. "
פוליטיקה כללית.
הקואליציה האדומה-שחורה בממשלה הראשונה של הפדרציה החדשה של "דויטשוסטרייך" (גרמניה-אוסטריה) קבעה בחוק יום עבודה בן 8 שעות, תוך שבוע ימים בלבד, מהכרזת הרפובליקה בנובמבר 1918. יתר על כן, אבטלה מערכת הטבות יושמה ולשכת העובדים "(Arbeiterkammer", רשמית "Kammer für Arbeiter und Angestellte)" הוקמה על ידי החוק "כמתלמית" הרשמית של העובדים. ההתלהבות מרפורמות מסוג זה הפכה קטנה יותר ויותר בתוך המפלגה החברתית הנוצרית ככל שחלף הזמן מאז סיום מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1920 נשברה הקואליציה, ומאז ועד 1945 הסוציאל-דמוקרטים היו, ברמה הפדרלית, באופוזיציה או במחתרת. אך "האדומים" המשיכו לשלוט בעיר וינה, שם הגיעו לרוב מוחלט נוח בבחירות 1919. מטרתם הייתה להפוך את וינה לדוגמה נוצצת לפוליטיקה סוציאל-דמוקרטית. האמצעים שלהם באותה תקופה נחשבו למצטיינים או אפילו מרהיבים ונצפו בכל אירופה כולה. השמרנים באוסטריה נטו לשנוא את זן הפוליטיקה הזה, אך לפי שעה לא ניתן היה לעשות דבר נגד הצלחתם של הסוציאל-דמוקרטים בבחירות בווינה.
וינה הייתה בירת מדינת אוסטריה תחתית במשך שבע מאות שנים. ברובם החזק בווינה וקולות הפועלים באזור התעשייה סביב וינר נוישטט, "האדומים" אפילו זכו למנות את המושל הדמוקרטי הראשון, "לנדשופטמן", מילולית "קברניט הארץ" של אוסטריה תחתית בשנת 1919: הם בחרו באלברט סבר. מכיוון שהאזורים הכפריים לא רצו שיישלטו עליהם "אדומים" בעוד שהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית לא אהבה התערבות שמרנית בפוליטיקה המודרנית בעיר שלהם, שתי המפלגות הגדולות הסכימו במהרה להפריד בין "וינה האדומה" לבין "אוסטריה התחתונה השחורה". הפרלמנט הלאומי העביר את החוקים החוקתיים כדי לאפשר זאת בשנת 1921; ב־1 בינואר 1922, וינה נוצרה "הבונדסלנד" האוסטרי התשיעי.
לאחר 1934 העיר גונטר: "בווינה הסוציאליסטים ייצרו ממשל מדהים, מה שהפך אותה ככל הנראה לעירייה המצליחה ביותר בעולם. [...] הישגיהם של הסוציאליסטים בווינה היו התנועה החברתית המלהיבה ביותר של התקופה שלאחר המלחמה. בכל מדינה אירופאית. תוצאה: אנשי הדת הפציצו אותם מתוך קיומם. "
דיור חברתי.
הממשלה האימפריאלית-המלכותית העבירה בשנת 1917 חוק להגנת הדייר ("Mieterschutzgesetz") "שהוכרז מייד כווינה" . למרות האינפלציה הגבוהה, החוק הורה על הקפאת דמי השכירות של דירות ברמה של שנת 1914. הדבר הפך את השיכונים הפרטיים החדשים ללא רווחיים. לאחר המלחמה גדל אפוא הביקוש לדירות במחיר סביר ביותר. יצירת פרויקטים של דיור ציבורי וחברתי הפכה לדאגתם העיקרית של הסוציאליסטים בווינה.
בשנת 1919 העביר הפרלמנט הפדרלי את חוק דרישת הדיור ("Wohnanforderungsgesetz") כדי לשפר את היעילות של מבני הדיור הקיימים. הביקוש הפרטי הנמוך לאדמות בנייה ועלויות הבנייה הנמוכות הוכיחו את עצמם לטובה בתכנון הדיור הציבורי הנרחב של הממשל.