ב-5 במרץ הודיעה המשטרה לוועד מתיישבי הגליל העליון כי היישוב ייתפס ויוחזק בידי כוחות צבאיים עד להודעה חדשה. היישוב הוקף בידי מספר פלוגות צבא, ועל הכביש המוביל ליישוב הוקם מחסום. בשעות הצהריים הגיע טור צבא ליישוב, חיילים מזוינים בנשק אוטומטי סילקו את הנוטרים, וכבשו את המקום. שלושה מהעצורים הובאו על מנת לפקח על אחסון חפציהם האישיים של המתיישבים, אך אלה סירבו לחתום על הקבלה. סיור מטעם הקרן הקיימת לישראל, בעלת הקרקע החוקית, שנערך במקום, גילה כי עצים נעקרו ויבולים הושמדו במזיד. העיתון "ידיעות אחרונות" פרסם כי עילת הגירוש והמעצר הייתה שתי קבוצות של ערבים שנתקלו זו בזו באפלה, וכלב שנפצע.
הייתה זו הפעם הראשונה שבה הורידו הבריטים יישוב עברי מאדמתו, והמעשה התקבל ביישוב בתחושה של הלם. היישוב כולו חש כי נעשה אי צדק למתיישבי ביריה, וכי ויתור על נקודת התיישבות זו יהיה נסיגה של ממש במאבק להתיישבות חופשית, לעלייה חופשית ולהקמת מדינה עברית.
תגובת היישוב להורדת ביריה מהקרקע.
פינוי ביריה התקבל ביישוב בתערובת של זעם וחרדה. היה ברור כי מדובר בתקדים, שאם יישאר על כנו, יוכל לשמש כנקודת פתיחה להרס כל מפעל ההתיישבות הציונית בארץ ישראל. מאז פרסום "הספר הלבן" וחוק הקרקעות הושקע חלק רב מהמאמצים של התנועה הציונית בעקיפת האיסורים על ההתיישבות, ובהעלאת יישובים חדשים על הקרקע הן במקומות שהתאפשרו על פי חקיקה זו, והן במקומות אסורים. ההשלמה עם חיסול ההתיישבות היהודית בביריה, הייתה יכולה להיות מכה ניצחת למאמצים אלו. במנשר שפרסם מטה הפלמ"ח לאחר האירועים המשקף את הלוך הרוחות שלאחר כיבוש ביריה נאמר:
היו בפלמ"ח שדרשו פעולה מזוינת וקיצונית כנגד כיבוש ביריה על ידי הבריטים, אולם יגאל אלון קבע כי השיקול הריאלי דורש דרך פעולה שלא תתן לאויב (הבריטים) אמתלה להצדיק את ישיבתו בה, אלא תערער אותו מבחינה מוסרית וכך תביא אותו לנסיגה ללא שפיכות דמים. אלון קבע כי "השימוש בנשק נדחה לשעה שיוכח בעליל כי הדרך הראשונה לא תצלח".
במקביל למאמצי הפלמ"ח ותנועת המרי, פרצה בארץ תנועת מחאה מאורגנת. שביתה כללית בת יום אחד הוכרזה בחיפה, ועצרת בהשתתפות 5,000 איש, בה נשא דברים אבא חושי קראה להשבת מתיישבי ביריה לאדמתם. אנשי היישוב פעלו בצורה דומה גם בתל אביב ובירושלים.
מבצע "הגידם" - ביריה ב'.
ההגנה החליטה כי התגובה הראויה להורדת היישוב ביריה מעל הקרקע היא יישובו מחדש. לשם כך הוקם מטה מיוחד בחיפה שכלל את שאול אביגור, יוסף אבידר וצבי איילון. הללו ריכזו אלפי בני נוער למבצע התיישבות, שנקבע, אם מתוך סמליות, ואם כדי להטעות את השלטונות הבריטיים, ליום חמישי, י"א באדר, ה'תש"ו, 14 במרץ 1946, שהיה אף יום תענית אסתר. ביום זה נהגו תנועות הנוער לעלות לתל חי על מנת לציין את אירועי הגבורה שאירעו שם. בהתאם לכך נקרא מבצע ההתיישבות החדש "מבצע הגידם" על שם יוסף טרומפלדור. הנערים נאספו מרחבי הארץ, תוך שנאמר להם ברמיזה כי השנה יהיה בעלייה לתל חי "עניין מיוחד".
למפקד המבצע בשטח נקבע איש ההגנה משה מן. מן כינס את הנערים בליל יום רביעי, 13 במרץ. כמה אלפי נערים הגיעו למקום. מקורות בני התקופה נוקבים במספרים שבין 2,300 ל-4,000 משתתפים. בצועדים היו בני תנועות הנוער, פועלים, ואף חיילים משוחררים ששבו מהתנדבות בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. הצועדים צעדו כל הלילה בתנאי מזג אוויר קשים כשעמם אוהלים, עצים וכלי עבודה, הדרושים להקמת נקודת יישוב חדשה. מכיוון שהצבא הבריטי חסם את הדרכים לביריה לתנועת כלי רכב, נעו הצועדים רגלית בשלושה ראשים. כאשר הגיעו הצועדים בסמוך לביריה עם שחר, החלו בעבודות סיקול הקרקע, הקמת נקודת יישוב חדשה, ונטיעת עצים במקום. דגל ישראל הונף על אחד האוהלים, והוכרז כי נקודת היישוב קמה, ושמה "ביריה ב'".
בתחילה נראה היה כי הצבא הבריטי אינו מתכוון לנקוט בצעדים נגד נקודת היישוב החדשה. סגן מושל מחוז הגליל, ג'יי. פ. קורנס, ניסה לשכנע את אנשי ועד יישובי הצפון כי יורו למתיישבים לשוב כלעומת שבאו, אך אלו השיבו לו בשלילה. האווירה בעת ביקורו של קורנס במקום הייתה ידידותית ביותר, וחלק מהפקידים הבריטים אף נטלו חלק בנטיעות. בשעות הצהריים כאשר נראה היה כי ברור שהנקודה אכן קמה, ונראה כי הצבא הבריטי לא יתערב, החלו המתיישבים להתפזר. על אף שהביאו עמם אספקה למספר ימים, החלו הצועדים לעזוב את המקום, ובשעות אחר הצהריים המוקדמות נותרו במקום רק כ-150 איש, רובם חיילים משוחררים מהצבא הבריטי.
או אז הקיף הצבא הבריטי במפתיע את נקודת היישוב במכוניות ואף בטנקים. המתיישבים שנותרו במקום נעצרו, לאחר שגילו התנגדות פסיבית וסירבו להתפנות מרצונם. כ-50 מהם, חברי הגרעין של הקיבוץ הדתי, נגררו בכוח והוסעו במשאיות צבאיות לטבריה. המבנים והאוהלים שהוקמו נהרסו, והנטיעות נעקרו.
ביריה ג'.
באותו לילה ארגן מפקד הנפה מטעם "ההגנה", מישאל שחם (שכטר), את העלייה השלישית לביריה. מתוך אלפי העולים לביריה נותרו כחמש מאות איש, כ-300 בצפת ועוד כ-200 בראש פינה, שאיחרו את ההסעות בחזרה לביתם. אלו אורגנו במהירות בשני ראשים, האחד יצא מראש פינה והשני מעין זיתים. מאות אנשים שבו וטיפסו על ההר, כשעמם ציוד, ופניהם מועדות להקים שוב את ביריה. עם הגיעם למקום, עם בוקר, נתקלו העולים אל ההר במספר קטן של חיילים בריטיים ששמרו על "ביריה ב'" ההרוסה. אל מול עיניהם הוקמה ביריה בשלישית.
ביום ששי ובשבת המשיכו עשרות רבות לנהור אל ההתיישבות החדשה. אנשי צפת הביאו למתיישבים לחם טרי, מזון ואספקה, תוך חילול השבת לאחר שקיבלו לכך היתר מרבני העיר. מתוך חשש שהערבים יתקיפו את הנקודה, ואילו הבריטים לא יסייעו למגניה, תוגבר המקום בחשאי אף בנוטרים חמושים.
במקביל הגיעה הנהגת ההגנה אל זירת האירועים. שאול אביגור ועמו איש ההתיישבות שלמה גור (גרזובסקי), מאבות תוכנית חומה ומגדל, הגיע לצפת והחל במשא ומתן עם הבריטים, במטרה להגיע לפתרון שישמור על כבודם של שני הצדדים. בצהרי יום ה-17 במרץ 1946, הוא חג פורים, הגיעו הצדדים להסכמה לפיה יישארו במקום 20 מתיישבים "על מנת לעסוק בנטיעות", והשאר יעזבו את המקום. אביגור הגיע למקום והודיע על הסכמת הבריטים להשאיר את נקודת היישוב. אביגור העיד כי "היה נרגש עד מאד".
בתחילה נותרו החיילים הבריטים במקום, והאזור נותר בשליטה צבאית, כאשר תנועת האזרחים הותרה רק באישורו הכתוב של מפקד הפלוגה ששהתה במקום. בתחילת יוני 1946, עזב הצבא את המקום בטקס בו השתתפו פקידים בריטים ונציגי הצבא והמשטרה, וכן נציגי היישוב והסוכנות היהודית.
משמעות העמידה בביריה.
כניעתם של הבריטים, וההסכמה על השארת המתיישבים היהודים בביריה נתפסו ביישוב כניצחון גדול. האירוע נתפס כניצחון מוסרי, כהצלחה של פעולה קולקטיבית, עממית, וכמסר ברור לממשלת המנדט כי על אף "הספר הלבן" תמשיך ההתיישבות גם במקומות שנאסרו. המסר קבע גם כי לפעולה העממית ישנו מנהיג ברור, ארגון ההגנה. גם המסר בדבר אחדותו של העם אל מול השלטון הבריטי, אף הוא היה ברור. ההצלחה הביאה לגל של התרוממות רוח. מטה הפלמ"ח סיכם באותם הימים את לקחי ביריה -
ואילו איש הציונות הדתית מיכאל חזני כתב:
משפט נאשמי ביריה.
גם לאחר שהובהר כי ההתיישבות בביריה תמשיך להתקיים, עדיין נמשכה פרשת 24 המתיישבים העצורים בידי הבריטים, ובהם שלושה קטינים. המתיישבים נעצרו עד תום ההליכים והוגש כנגדם כתב אישום באשמת החזקת נשק. במהלך חקירתם נדרשו העצירים לתת טביעות אצבעות. הם סרבו. הופעל כנגדם כוח על מנת לאלצם לעשות כן, ואצבעותיהם נשברו.
ב-11 במאי 1946 פתחו העצירים בשביתת רעב כנגד לקיחת טביעות האצבעות בכוח. לאחר שרב הכלא, הרב יעקב גולדמן, הבטיח להם שעניינם יישמע, הפסיקו העצירים את שביתת הרעב לאחר ארבעה ימים. הורי העצירים, ועמם נשיא הוועד הלאומי, יצחק בן-צבי נפגשו עם מפקד משטרת המנדט, הקולונל ויליאם ניקול גריי, וזה הבטיח להם כי ההאשמות על עינויים תיבדקנה, וכי אם יימצא שיש בהן אמת ייענשו האשמים. עורך הדין אהרן חטר-ישי, ששימש כעורך הדין של "ההגנה", הגיש תלונה רשמית כנגד האחראים.
ב-30 במאי התקיים משפטם של נאשמי ביריה בבית דין צבאי בהר כנען. העיר צפת הועמדה בכוננות, וכוחות משטרה גדולים שמרו על הסדר. הנאשמים הובאו לבית המשפט, כשהם לבושים במדי חאקי, וכפי שכותב איש הפלסטיין פוסט שנכח במקום, לבושים בכיפות, ומגודלי פאות. הם נראו בקו הבריאות על אף העינויים שעברו, אך לאחד מהם הייתה תחבושת מסביב לצווארו. התובע, לוטננט קולונל קמפבל, סיפר כי ביריה לא הייתה היאחזות חקלאית כי אם מוצב צבאי, שבו בוצעו אימונים בלתי חוקיים. מטעם הנאשמים דיבר ראש תנועת "המזרחי" הרב מאיר בר-אילן שהסביר כי המדובר בנקודות יישוב מבודדות, וכי על תושביהן להגן על עצמם. משה לוינסון, תושב עין זיתים, תיאר כיצד הותקף המקום פעמים רבות בזמן המאורעות. לאחר מכן הודו כל הנאשמים בהאשמות המיוחסות להם. כאשר התבקשו הנאשמים עצמם לשאת את דברם, קם יהודה ניצן (בלום), מפקד המחלקה הדתית של הפלמ"ח, (ולימים אלוף-משנה בצה"ל, והיועץ הכספי לרמטכ"ל) ואמר בפני השופטים:
רוב העצירים נדונו לארבע שנות מאסר. שניים מהם, שהיו בני 16 בעת מעצרם, נדונו לשנת מאסר, וקטין נוסף נידון לשנתיים מאסר.