הוא הצליח להימלט מאירופה בשנת 1941, עלה לירושלים אשתו ושלושה מילדיו נרצחו בשואה, לאחר שלא הצליחו להימלט מגטו בריסק.
בשנת 1945 החל למסור שיעורים בביתו לבניו ולמספר תלמידים נבחרים, רבי יצחק חיים קרנסקי, רבי חיים אהרון טורצין, רבי צבי האפור, רבי יעקב משה בנו של רבי ברוך בער לבוביץ, ורבי אברהם לנדא האדמו"ר מסטריקוב.(בהמשך הצטרף גם הרב אברהם פרברשטיין).
בשנותיו האחרונות סבל הרב סולובייצ'יק ממחלת ריאות קשה ושהה לשם כך מספר פעמים בשווייץ, עקב האוויר הצח שיש שם. בביקוריו בשווייץ היה לאורחו של וולף רוזנגרטן, נדיב ידוע שתרם מהונו ליהודי ארץ ישראל.
הרב מבריסק נפטר בט' בתשרי תש"ך (1959) ונקבר בהר המנוחות בירושלים. הספדו של אחיינו, הרב יוסף דב הלוי סולובייצ'יק, התפרסם בשם "מה דודך מדוד".
דרכו בלימוד ובפסיקת הלכה.
בדרך לימודו היה הרב סולוביצ'יק תלמיד מובהק של אביו, רבי חיים מבריסק: ניתוח מעמיק של כל הלכה למרכיביה הבסיסיים, והעלאת תובנות חדשות שנגזרות משורשו המדויק של הדין.
התפרסם בהחמרתו בשמירת המצוות, ובשאלות הלכתיות השנויות במחלוקת הקפיד לצאת ידי כל הדעות. ישיבות בריסק והקהילות שסביבן רואות בו את רבן וממשיכות את דרכו בנקיטת חומרות הלכתיות ובשיטת לימודו. החמרתם באה לידי ביטוי, למשל, בכך שאינם אוכלים אוכל שבושל בכלים שאינם שלהם, ושוחטים ומכשירים את הבשר בעצמם בביתם.
עמדותיו בשאלות ציבוריות.
הרב סולובייצ'יק היה מתנגד מובהק של הציונות ומדינת ישראל, ניסה לערער ולהמעיט את סמכותה של הרבנות הראשית, אך ראה בניצחון מלחמת העצמאות כניגוד לכל היגיון וכנס גמור. הוא לא הביע את דעתו בפומבי בעניין ההצבעה בבחירות לכנסת. פורסם בשמו שזו אינה מצווה גדולה שהרב אהרן קוטלר צריך להגיע בשבילה במיוחד מארצות הברית, ואינה עבירה גדולה שהרבי מסאטמר צריך לבוא בשבילה מארצות הברית. לקראת הבחירות לכנסת הרביעית, שנערכו שבועות ספורים לאחר פטירתו, פורסם בעיתונות החרדית כרוז שכתב ובו תמיכה בהצבעה בבחירות. לדברי המפרסמים הוא ביקש לפרסם את הדברים רק סמוך למועד הבחירות. חוגי נטורי קרתא והעדה החרדית, טענו שהכרוז מזויף.
מלחמתו נגד הממסד הייתה חסרת פשרות, אך בגישה שונה מנטורי קרתא. הוא התנגד להפגנות שלהם בטענה: "האם ברוסיה הייתם מעיזים להפגין נגד השלטון? הלא הייתם חוששים לחייכם! מדוע אם כן כאן, בארץ ישראל, אתם מפגינים נגד הציונים?... אם כן, בסתר לבכם גם אתם נתפסתם לציונות!". בשונה מהאנטי ציוניים הקיצוניים כמו הרבי מסאטמר, גילה הערכה לרבנים מסוימים שתמכו בציונות. כך למשל כתב לרב קוק ביטויים כמו "פאר הדור" וכן "ואסיים בברכת כל טוב להדר"ג הרמה שליט"א". תלמידו של הרב קוק, הרב שמעון סטרליץ, אמר שאף על פי שהוא ציוני, הוא (הרב מבריסק) אוהב אותו מאוד כיוון שהוא יודע לענות כהלכה בכל מקום ששואלים אותו, ואם קורה שאינו יודע, אומר בפשטות שאינו יודע. על הרב הרצוג אמר שהוא גאון וצדיק, אבל דרך הרבנות הראשית מסוכנת ועלולה להביא לטעויות ומכשלות חמורות, והוא מחויב להתנגד לה. החשיב במיוחד את הרב יעקב משה חרל"פ, ובבואו לירושלים שלח את בניו לחזות באמירת שיר השירים שלו בערב שבת. הוא ביקר את הרב חרל"פ כשחלה. ראש ישיבת מרכז הרב הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא היה ממקורביו, והרב מבריסק אף ביקש שיביאו לו מאמרים וחידושי תורה משל הרב שפירא.
נודע במלחמתו נגד "גיוס הבנות". התנגד לכל הסכם עם ראש הממשלה, דוד בן-גוריון. אף על פי שמנהיגם של הליטאים, החזון איש, נפגש עם בן-גוריון, הרב מבריסק התנגד לכל דו-שיח עם הציונים. עם זאת שררו יחסי הערכה בינו לבין החזון איש, והרב אסר על קנאי ירושלים לפרסם מודעות נגד החזון איש בעקבות הביקור, ואף התבטא כי ייאלץ לעזוב את ירושלים אם יעשו כך.
מאבק נוסף שלו שיזם הוא מחאה על חפירות קברים בטבריה.
ילדיו.
לרב סולובייצ'יק היו עוד חמישה ילדים, שנים מהם נפטרו בצעירותם ושלושה נרצחו עם אמם בשואה.
מספריו.
רוב חידושי תורתו מצויים בספרי תלמידיו או בשמועות העוברות ב"עולם הישיבות".
יעקב דוד וילובסקי
הרב יעקב דוד וילובסקי (כונה הרידב"ז; ל' בשבט ה'תר"ה, 7 בפברואר 1845 - א' בתשרי ה'תרע"ד, 2 באוקטובר 1913) היה למדן ידוע ומחבר ספרי הלכה ופרשנות. שימש בין היתר כרב של סלוצק וכראש ישיבה בצפת.
ביוגרפיה.
הרידב"ז נולד בעיר קוברין בפלך גרודנו (כיום במחוז ברסט שבבלארוס) בל' בשבט ה'תר"ה (1845) לרב זאב וילובסקי ולאשתו הנדיל. עוד בצעירותו נודע כעילוי. בגיל עשרים ושלש נבחר לרב באיזבלין, ובשנת תרל"א שימש כדרשן בווילנה. הוציא לאור בשנת תרל"ד את ספרו מגדל דוד. שנתיים לאחר מכן מונה לרב בבוברויסק והוציא לאור את ספרו חנה דוד.
בשנת תרמ"ג עבר לפולוצק, בשנת תרמ"ז שימש כרב בווילקובישק, אך נאלץ לפרוש מהרבנות שם בגלל אי ידיעת פולנית (תנאי מחייב לרבנים לפי החוק באותו זמן). בשנת תר"נ עבר לשמש כרב של סלוצק. בתרנ"ו פנה לישיבת סלובודקה וביקש תלמידים לייסד ישיבה במקומו. משנת תרנ"ט עד לתרס"ב ערך והוציא לאור את פירושו על התלמוד הירושלמי. נסע לארצות הברית בשנת תר"ס כדי לגייס כסף להדפסת פירושו על הירושלמי ולמכור את ספריו, שם התקבל בכבוד רב כפי שמתאר עד ראייה תושב בוסטון:
לאחר המסע אף הקדיש את סדר נזיקין לתומכיו באמריקה. בתרס"ג עבר לארצות הברית במטרה לחזק את היהדות במקום ונתמנה לרב בשיקגו. אולם משנתקל בהתנגדות של רבני המקום ונוכח כי לא יוכל להביא לתיקונים שרצה בהם ויתר על משרת הרבנות.
בתרס"ה עלה לארץ ישראל והתיישב בעיר צפת, שם ייסד ישיבה בה למדו כמאה תלמידים. הייתה לו תוכנית להביא לצפת קבוצה גדולה מתלמידי ישיבות בליטא אשר תלמד בפרט בעיון בכתבי הגר"א אך תוכנית זו לא יצאה לפועל.
נפטר בא' בתשרי ה'תרע"ד בצפת.
היתר המכירה.
היה מהמתנגדים להיתר המכירה וחלק בנושא זה על הרב קוק (תשובה ארוכה של הרב קוק אליו בנושא ניתן לראות באגרות הראי"ה, איגרת תקנ"ה, ותשובה על הדברים נכתבה בהקדמה לספרו של הרידב"ז בית רידב"ז). נסע לפריז להיפגש עם הברון רוטשילד על מנת להסתייע בו בעניין השמיטה. על מנת להסביר את שיטתו בהלכה בנושא השמיטה בשנת תרע"ב הוציא מחדש את ספרו של רבי ישראל משקלוב "פאת השלחן" בתוספת פירוש שלו (בית רידב"ז ושו"ע שבת). עם כל זאת, למרות המחלוקת החריפה ביניהם בעניין הרעיון הציוני והשמיטה, הייתה ביניהם ידידות עמוקה.
משפחתו.
הרב וילובסקי נשא לאישה את מרים בלומה, בתו של של הרב שלמה וריזל, ולהם נולדו שתי בנות ושלושה בנים:
רידב&quot;ז
אוליבריוס
אניקיוס אוליבריוס (לטינית: Anicius Olybrius) היה קיסר רומי בין ה-11 ביולי 472 וה-2 בנובמבר 472.
חייו.
אוליבריוס היה ככל הנראה מצאצאי אניקיוס הרמוגניאנוס אוליבריוס, שהחזיק במשרת הקונסול בשנת 395 ואשתו נקראה אניקיה יוליאנה. מכאן ניתן להקיש ששניהם היו מחברי משפחת אניקיוס החזקה באיטליה. בערך בשנת 454 נישא לפלקידיה, בתם הצעירה של הקיסר ולנטינינוס השלישי וליקיניה אאודוקסיה. ייתכן והמניע לנישואים היה רצונו של ולנטיניוס לחזק את קשריו עם האצולה האיטלקית, במיוחד בעימותו מול גנרלים רבי עוצמה כמו פלביוס אאטיוס (aëtius).
ולנטיניוס הורה על רציחתו של פלאביוס אאטיוס וזמן קצר אחרי כן, במרץ 455, נרצח ולנטיניוס אף הוא ואת הכתר תפס פטרוניוס מקסימוס. חודשיים אחרי כן, ככל הנראה כאשר אוליבריוס היה בקונסטנטינופול בזזו הוונדלים את רומא ושבו את הקיסרית אאודוקסיה ואת רעייתו של אוליבריוס, פלקידיה. עם שובם, כנראה בעקבות הסכם, ניתנה אחותה הצעירה של פלקידיה, אאודוקיה, כרעיה להונריק, בנו של מנהיג הוונדלים גאיזריק.
אחרי מותו של הקיסר מיוריאנוס בשנת 461 הפעיל גאיזריק לחץ למינוי אוליבריוס, עמו היה קשור עתה בקשרי נישואין, למשרת הקיסר. סיבה נוספת הייתה יכולה להיות נוכחותו של גאוּדנטיוס, בנו של פלאביוס אאטיוס, בחצרו. לחציו לא הועילו ולתפקיד מונה ליביוס סוורוס, בן חסותו של הגנרל הברברי ריקימר. גאיזריק הפעיל לחצים למנותו שוב בשנת 465, אך גם כאן נכזבו תקוותיו ולתפקיד מונה אנתמיוס.
בשנת 472 נשלח אוליבריוס לאיטליה על-ידי לאון הראשון, לכאורה כדי לסייע לקיסר אנתמיוס במאבקו בריקימר, חותנו ובהמשך, לנסות לכרות ברית בין ביזנטיון לבין הוונדלים, שעם מלכם היה אוליבריוס קשור בקשרי נישואין. ככל הנראה, שיחק כאן ליאו משחק כפול. הוא חשש מכך שאוליבריוס ישנה את טעמו כאשר יגיע לרומא וישלב כוחות עם גאיזריק כדי להשתלט על רומא. הכרוניקאי הביזנטיני מאלאלאס מספר כי ליאו שלח במקביל שליחים לאנתמיוס ובידם הוראה כפולה: הרוג את ריקימר ואחר כך הרוג את אוליבריוס עצמו. ככל הנראה, ריקימר תפס את השליחים והציג את מכתבי ההוראה לאוליבריוס.
ככל הנראה במהלך חודש אפריל 472 מונה אוליבריוס לתפקיד הקיסר. מאחר שאנתמיוס נרצח בהוראת ריקימר רק ביולי, הוא שלט ככל הנראה כקיסר משך חודשיים בעוד קודמו בחיים. אחרי מותו של ריקימר זמן קצר אחרי כן, הגיע בן אחותו גונדובאד, למלא את מקומו. זמן לא רב אחרי כן, במהלך החודש השישי או השביעי לכהונתו, נפטר אוליבריוס בנסיבות טבעיות. הוא נחשב לנצר האחרון לשושלת תאודוסיוס. אשתו ובנותיו, שנותרו כל העת בקונסטנטינופול, האריכו ימים שנים רבות אחריו.
מגורשי ספרד
כפר הרוא&quot;ה
העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90