ב-14 במאי 1948 נכח משה בריליאנט בטקס הכרזת העצמאות שהתקיים בבית דיזנגוף בתל אביב. באותה עת קווי הטלפון לירושלים היו מנותקים והוא לא הצליח להעביר את הידיעה על הכרזת המדינה למערכת הפלסטיין פוסט בירושלים. הכתבה על הכרזת המדינה שהופיעה בעיתון הסתמכה על שידור הטקס ברדיו, אולם היא לא הייתה מדויקת. הוא היה מתוסכל מכך ושנים רבות מאוחר יותר תיאר את שקרה באותו היום במאמר שהופיע בכתב עת חשוב בארצות הברית.
בזמן המצור על ירושלים, בריליאנט יחד עם שני עיתונאים נוספים הוציאו מהדורה מצומצמת של העיתון בתל אביב. הם עבדו תחת עומס, שכן היה זה בנוסף לעבודה הרגילה שלהם להעברת ידיעות לירושלים.
כאשר נבחרה, בשנת 1949, הכנסת הראשונה הפך משה בריליאנט להיות לכתב הכנסת הראשון של הפלסטיין פוסט. מאז ראשית שנות החמישים ועד לפרישתו שימש במקביל גם ככתב של הניו יורק טיימס בישראל. בתחילה מילא תפקיד של מחליף וממלא מקום הכתב של העיתון בישראל, בזמן שהכתב שהה בחו"ל. בשנת 1956 הוא הפך לאחד משני הכתבים של העיתון בישראל, משה בריליאנט תושב הארץ, וכתב נוסף שנשלח מארצות הברית למספר שנים.
לקראת אמצע שנות ה-50 הגיע משה בריליאנט לקונפליקט עם הפלסטיין פוסט שאז כבר נקרא ג'רוסלם פוסט, כיוון שהתנגד להתערבותו של שר החוץ משה שרת בתוכן כתבותיו. שרת נהג לבוא למערכת העיתון בלילה, לקרוא את החומר שעמד להתפרסם ואז לערוך שינויים, אך בריליאנט התנגד להתערבותו. הקרע אירע כששרת הכניס פרשנות לידיעה חדשותית שלו ובריליאנט הסיר את שמו מהכתבה ולמחרת דרש מעורך העיתון (מי שיהיה לימים ראש עיריית ירושלים) גרשון אגרון למנוע את התערבותו של שרת. אגרון לא הסכים לכך ומשה בריליאנט שב לעבוד במערכת העיתון בתל אביב, אך לא גילה יותר עניין בעבודה ומאחר שבאותה עת כבר עבד בניו יורק טיימס, התפטר מעיתון.
משה בריליאנט היה הכתב היחידי של הניו יורק טיימס בישראל כשפרצה מלחמת סיני. בשנת 1956 היה בריליאנט אחד ממייסדי התאחדות עיתונאי חוץ בישראל.
שנים לאחר מכן הפך להיות בנוסף לכך גם לכתבו של הטיימס של לונדון.
כתבותיו על פרשת לבון, שככל הנראה התבססו על מידע פנימי מחוגי השלטון, זכו להערכה רבה והיו הכתבות המהימנות הראשונות שהניו יורק טיימס פרסם על הפרשה.
בשנת 1970 פרסם ברליאנט בארצות הברית את ספרו "Portrait of Israel" ("דיוקנה של ישראל"), בלוויית תצלומים של מיכה בר-עם ומדריך מאת אשתו, סילביה. הספר נכנס ל- "מועדון ספר החודש", ה-Book of the Month Club של הניו יורק טיימס. בעקבות הצלחת הספר הניו יורק טיימס פרסם ספרים נוספים על מדינות אחרות.
משה בריליאנט פרש לגמלאות בשנת 1987, לאחר 38 שנים בהם סיקר את ישראל עבור הניו יורק טיימס. הוא נפטר בשנת 1995, בגיל 80. הותיר את אשתו סילביה, בן ובת: יהושע וחדוה, ונכדים.
אוניברסיאדת שנג'ן (2011)
אוניברסיאדת הקיץ ה-26 נפתחה ב-12 באוגוסט והסתיימה ב-23 באוגוסט 2011 בשנג'ן, סין הייתה המהדורה ה-26 של טורניר האוניברסיאדה, ואחת האוניברסיאדות הגדולות ביותר בתולדות הטורניר, לאחר שחולקו 968 מדליות ל-58 מדינות.
הנבחרת הרוסית, שהייתה הנבחרת הגדולה ביותר (עם 500 ספורטאים) הייתה המועדפת לזכייה במקום הראשון אך סיימה במקום השני עם 132 מדליות, כשמעליה הנבחרת המארחת עם 145 מדליות סך הכול.
בחירת המארחת.
ב-16 בינואר 2007, מארגנת האוניברסיאדה, FISU הודיעה בכנס ערב פתיחת אוניברסיאדת החורף ב-2007, כי המארחת תהיה שנג'ן. לצד חמש מועמדות, זה היה מרוץ צמוד למדי.
שנג'ן לא נחשבה כמועדפת אף שמספר תחרויות ספורט בסין נערכו בה בשנים האחרונות. כמה מהתחרויות שנערכו בעיר היו כמה תחרויות מאולימפיאדת בייג'ינג 2008 ואוניברסיאדת 2009 והמשחקים האסייתים ב-2010 שנערכו בגואנגג'ואו. ככלל, שנג'ן היא עיר צעירה יחסית וחסרת ניסיון לעומת המועמדים האחרים, באירוח טורנירים גדולים.
ההכנות.
לקראת האוניברסיאדה, עיריית שנג'ן בנתה תשתית תחבורתית רחבה, מספר קווים חדשים של הרכבת התחתית של שנג'ן נפתחו, כאשר עלות ההכנות נאמדת ב-180 מיליארד יואן, מתוכם 75 מיליארד שהושקעו בקווי הרכבת התחתית החדשים שנבנו. עוד 12 מיליארד יואן הושקעו בשיפוץ בניינים ורחובות ו-4.1 מיליארד יואן הושקעו בהרחבת האצטדיון העירוני המכיל כעת 60,000 מושבים.
לפני פתיחת האוניברסיאדה פונו 80,000 תושבים מהעיר בשל אחוזי אבטלה גבוהה וכיוון שהם נחשבו כ"איום" על האוניברסיאדה. המהלך השנוי במחלוקת עורר ויכוח על חוקיותה של החלטת הפינוי. התושבים שגרו בסמוך לאצטדיון נצטוו לעזוב את בתיהם במשך חמש שעות, אך להשאיר את האורות דולקים. 15,000 אנשי ביטחון מערים אחרות נפרסו בשנג'ן, בנוסף לכוח חזק של 5,000 שוטרים ממשטרת שנג'ן עצמה.
נמל התעופה של שנג'ן נסגר במהלך טקס הפתיחה, מה שהשפיע על 290 טיסות שהיו אמורות לנחות.
לדברי ראש סניף המפלגה הקומוניסטית של שנג'ן, כל זה נעשה כדי למנוע מבוכה אפשרית של סין מול העולם, כיוון שזרים רבים יהיו נוכחים בעיר במהלך המשחקים, ולצורך כך החליט השלטון לנקוט צעדים נוקשים אלה, על מנת להבטיח את עריכת המשחקים בביטחה.
ישראל באוניברסיאדה.
המשלחת הישראלית כללה 38 ספורטאים, ובתוכם נבחרות כדורסל וכדורעף לגברים, שחיינים, אתלטים וסייפים. השחיין גיא ברנע נשא את הדגל בטקסט הפתיחה, והיה הספורטאי היחיד שהעניק מדליה לישראל, לאחר שזכה במדליית כסף במשחה ל-50 מטר גב.
לוסי ארנז
לוסי דזירה ארנז (באנגלית: Lucie Désirée Arnaz ; נולדה ב-17 ביולי 1951) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית. ארנז הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על הופעתה בסרט "זמר הג'אז".
חיים אישיים.
ארנז היא בתם של הקומיקאית וכוכבת הקולנוע לוסיל בול ושל המפיק והשחקן הקובני-אמריקאי דזי ארנז. נולדה בלוס אנג'לס ולמדה במוסדות לימוד קתוליים.
ארנז היא אחותו של שחקן הקולנוע דזי ארנז ג'וניור. התחתנה לראשונה כשהייתה בת 20 עם השחקן פיל ונדרורט והתגרשה לאחר שש שנים. לארנז שלושה ילדים מבעלה השני השחקן לורנס לוקינביל.
קריירת משחק.
הופיעה בתחילת דרכה כנערה לצד אמה הכוכבת הקומית לוסי בול בסדרות "המופע של לוסי" ו"הנה לוסי". ארנז עשתה את הופעת הבכורה של על בימת ברודוויי במחזמר "הם מנגנים את השיר שלנו", זכתה בפרס התיאטרון העולמי על הופעתה. בקולנוע התפרסמה בעיקר לצידם של שחקן התיאטרון הבריטי הנודע, לורנס אוליבייה והזמר ניל דיימונד בחידוש לדרמה המוזיקלית פורצת הדרך "זמר הג'אז", בסרט גילמה סוכנת מוזיקלית בשם מולי בל והועמדה לפרס גלובוס הזהב. השתתפה כמו כן גם בסרטים "תלוי רק בך" ו"שבע פרוע". בשנת 1993 זכתה בפרס אמי ביחד עם בעלה לורנס לוקינביל על סרטם הדוקומנטרי "לוסי ודזי: סרט ביתי", בו לקחה חלק ביחד עם אחיה דזי ארנז ג'וניור.
סכין לפתיחת מכתבים
סכין לפתיחת מכתבים הוא מכשיר דמוי סכין המשמש לפתיחת מעטפות או לחריצה וחיתוך של דפים מתוך ספרים מבלי לפגוע בדפים נוספים. קיימות גרסאות חשמליות הפועלות באמצעות מנוע חשמלי כדי לפתוח את המעטפות לרוחבן בעזרת להב. למכשירים החשמליים יתרון כיוון שהם מסוגלים להתמודד עם כמות גדולה יותר של מעטפות, אולם קיים סיכון שהלהב יחתוך את תוכן המעטפה ויסב לה נזק.
הסכין יכולה להיות עשויה מעץ, מתכת, פלסטיק ובגרסה יוקרתית אף משנהב, או משילוב של מספר חומרים. כמה מהסכינים המודרניים משלבים סכין נשלפת.
מקרה מפורסם בו השתמשו באופן קטלני בסכין לפתיחת מכתבים הוא מותו בהתאבדות של לורד קסלרי, שעל אף שאשתו הרחיקה ממנו חפצים חדים בשל התערערות מצבו הנפשי, הוא השתמש בסכין כדי לחתוך את גרונו וכך מצא את מותו.
הפוליטיקאי האמריקאי פטריק הנרי חתם את נאומו בפני בית הנבחרים (House of Burgesses) של וירג'יניה ב-23 במרץ 1775, שבו עודד את המחוקקים לנקוט פעולה צבאית נגד כוחות הצבא הבריטי, במילים: ולאחר מכן העמיד פנים כי הוא נועץ בחזהו סכין לפתיחת מכתבים, כדי להמחיש את עניין המוות ואת חשיבות קבלת ההחלטה.
חטיבה 875
גזירת מקח וממכר בשבת וחג
גזירת מקח וממכר בשבת וחג היא אחד מאיסורי שבות. גזירה זו מצטרפת לשורה של גזירות דומות, שכולם אוסרים על העברת חפץ מרשות משפטית אחת לרשות משפטית שנייה. טעם האיסור, שמקורות בתקנת חכמים, הוא גזירה שמא תוך כדי מכירת החפץ לרשות האחרת, יכתוב האדם את סכום המקח על הנייר כמקובל, ובכך יעבור על איסור מהתורה.
בחג.
בחגים, בהם הקֵלה התורה והתירה מלאכות שיש בהם צורך אוכל נפש, הקלו גם חז"ל והתירו את גזירת מקח וממכר בחלקה, ובלבד שלא תעשה בדרך מקח וממכר. חכמים הגדירו ברורות את גדרם של המקח וממכר, והורו מפורטות את האסור והמותר בשלבים השונים של המכירה.
מכירת בשר.
אף על פי שהותרה מכירת בעל חיים בחג, אסרו חז"ל לפסוק את דמיה. כדי שהמוכר יוכל לדעת מה הוא המחיר של בעל החיים כדי שיוכל לשום את בעל החיים במוצאי החג ולקבוע את סכום התשלום, ניתן להעמיד שני בעלי חיים זה ליד זה, המוכר והלוקח יסכימו ביניהם ששני בעלי החיים אכן שווים בכספם, ובמוצאי החג יחליט המומחה מה שווי בעל החיים שנמכר.
כמו כן, אם רוצה אדם לקנות בחנות חלק מבעל החיים, כשהוא מבקש מהזבן, לא יבקש ממנו בשר בשווי סכום כך וכך, אלא יאמר: רוצה אני לקנות מחצית מבעל חיים זה, שליש או רבע.