"שוב פעם אחת הוצרכה המדינה לממון, וממון אינו מצוי, ואפילו כדי לשלם לפקידי המדינה שנוטלים תמיד שכרם מראש". התכנסו גדולי המדינה והחליטו להקים ועדה של מומחים שיבדקו את המצב. הגיעה הוועדה למסקנה "שחייבת היא המדינה לפקידים שכר חודש". מסרה הממשלה את מסקנותיה של ועדה זו לשתי ועדות נוספות, ועדה של עורכי דין וועדה של סוחרים וחרשתנים. הגיעו גם ועדות אלה למסקנה דומה לזו של קודמתן. לא ידעו גדולי המדינה מה לעשות, שהרי כסף אין, "ולא נשתייר כלי מכלי תשמישיו של אדם שאין גובים ממנו מס". מינתה הממשלה ועדה נוספת, ו"מאחר שהשכל הפועל פועל אצל כל אדם בשווה, העלתה אותה הוועדה מה שהעלו הוועדות הראשונות". כיוון שפקידי האוצר דיווחו לשר "שאין בקופת המדינה אפילו פרוטה מחוקה", הוקמה ועדה נוספת, שהתייצבה בפני גזבר הראש (העוסק גם בחקר בדיחותיה של המדינה), כדי לברר האם יש ממש בדברי פקידי האוצר, וזו גילתה שאכן, כסף אין. "חזרו גדולי המדינה עם נבחרי העם וחזרו לבדוק כל דבר שיכול לשמש גביית מיסים חדשים. בדקו ומצאו שלא הניחו דבר וחצי דבר שאין עליו מס". לדיון הצטרפו נואמי הנאומים, ובהם "הצטיין ביותר מר שרייהולץ בנאומו המשוכלל, שיכולים לומר עליו על הנאום שהוא פנינה מדינית" ומר וולצר ש"השתדל לעלות עליו... ולא עלתה בידו".
פעמים אחדות מסופר כי הוועדה הגישה לא רק את מסקנותיה, אלא גם "חשבון שכר עבודתה וחשבון כל הוצאות הוועדה".
במקרה שם לב אחד מבאי בית שפתותיים (הוא בית המחוקקים) שטרם הוטל מס על מקל הליכה, והציע להטיל מס על חפץ זה. מיד הרכיבו ועדות אחדות לגיבוש פרטי המס, "ובתוקף הסמכות שניתנה למדינה חקקה המדינה חוק שכל מי שיש לו מקל חייב לשלם מס מקל". כדי להימנע מהמס, "התחילו המקלות מתמעטים והולכים עד שנעלמו". קבעה המדינה "שכל מי שהיה לו מקל, בין שהוא מהלך במקלו בין שאינו מהלך במקלו חייב לשלם מס מקל". החלו טרוניות על גובה המס: "טוענים היו מקצת מבני המדינה, אני שמקלי דק אפשר שחייב הוא במס כמקל עבה. ונמוכי קומה היו טוענים, אני שמקלי קטן אפשר שאשלם כאותם שמקלותיהם ארוכים". הרכיבה המדינה עוד ועדות אחדות לטיפול בענייני המס, ובהן ועדה שייבאה עצים כדי להכין מקלות לכל דורש. "כיון שבאו העצים לא מצאו תופס משור ואוחז גרזן, שמחמת שהמדינה רגילה להביא את רוב צרכיה מחוצה לארץ בטלה המלאכה מן המדינה ולא נמצא בכל המדינה חוטב עצים". שמרו את העצים במגרשים שהופקעו לשם כך, אלא שהשומרים שרפו את העצים כדי להתחמם, והפכו את העצים לאפר. "ובכן מאחר שלא נמצאו חוטבי עצים במדינה חזרו ושלחו שלוחים לחוצה לארץ, להביא מקלות מתוקנים, שכולם עשויים בצורה אחת ובעובי אחד ובאורך אחד, כדי שלא ליתן פתחון פה לנרגנים".
"לא היו ימים מרובים עד שכל בני המדינה מצאו להם מקלות ומצאה המדינה לגבות מהם מס מקלות ולשלם לפקידים, וכן לפקידים האחרונים שהעמידה המדינה לשם גביית מס המקלות".
פרשנות.
פרק זה של "פרקים של ספר המדינה" עוסק במיסים מצד גבייתם, ואילו הפרק "קליפת תפוח זהב" מזכיר אותם מצד השירות לציבור שנמצופה מגובי המיסים: "אבל העירייה שאינה מפנה את הקליפה היא ראויה לנזיפה. מיסים היא גובה, ומה נותנת לנו, קליפי פירות היא נותנת. וכי כל תפקידה של מדינה לגבות מיסים ולא לעשות כלום."
דוד גליקסברג ציין כי
עוד ציין גליקסברג כי:
פרשנות.
מקומם של הפרקים בספר "סמוך ונראה".
אפרים אלימלך אורבך מבהיר כי הופעתם של "פרקים של ספר המדינה" בספר "סמוך ונראה" אינה מקרית, שכן יש זיקה הדוקה ביניהם ובין הסיפורים שקדמו להם, בתחילתו של "סמוך ונראה" וב"ספר המעשים" שבמרכזו. "השמות שעגנון קרא לקובצי סיפוריו והסיפורים שקבע בהם אינם דברים בעולם", כתב אורבך, והוסיף: "הסיפורים המרוכזים ב'ספר המדינה' מבליטים את משמעותם של מעשי היחיד ומקומם של העושים במסגרתו של הציבור ושל המדינה, כשם שבספר המעשים האדם הרוצה לעשות, להגיע לתעודתו, לביתו, לקשור קשרים עם העבר ולחוג כראוי את מועדיו, נתקל בסבכי החברה וסדרי המדינה הגורמים לו לעמוד אובד-עצות ותועה בדרכיו. מבחינות אלו גם הסיפורים הראשונים 'שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו' ו'אצל חמדת' - המתארים דורות קודמים - אינם אלא פרקים מספר המעשים".
רעיונות משותפים.
רעיונות אחדים מופיעים ביותר מפרק אחד של "פרקים של ספר המדינה".
אפרים אלימלך אורבך מציין כי "המשותף לשלושת הפרקים [הראשונים] הוא, שיוזמתו של היחיד מצילה את המדינה מצרותיה וממצוקתה, בעוד המדינה עושה את רוב תושביה לחקיינים". בפרק "החוטפים" מציל היחיד (למעשה שלושה יחידים שחברו יחדיו) את המדינה ממכת הנאומים שפשׂתה בה. בפרק "שלום עולמים" מצילה תפילת היחיד את המדינה מהבצורת ומהרעב שפקדו אותה, ובפרק "קליפת תפוח זהב" נרתם היחיד לבדו לנקות את העיר מהפסולת שבה.
גנותם של הנאומים מופיעה לא רק בפרק "החוטפים", שבו היא הנושא העיקרי, אלא גם בפרק "שלום עולמים" ("כיון שנעשה שם לשטיח התחילו כל הנואמים שבמדינה נואמים על המשמעת ועל פרוטסתיה, וכל העיתונים היו מדפיסים את נאומיהם"), ובפרק "על המיסים" ("הצטיין ביותר מר שרייהולץ בנאומו המשוכלל, שיכולים לומר עליו על הנאום שהוא פנינה מדינית").
הלל וייס ציין כי:
אסתר פוקס ציינה שהפרקים מסתיימים ב"סוף טוב" המשמש תחליף לפתרון הבעיה:
מקומו של המחבר בסאטירות.
"פרקים של ספר המדינה" מתחילים בפתיחה אישית, שבה מתאר המחבר את הקשיים שבהם נתקל בהגשמת רצונו לכתוב פרקים אלה. בפרקים עצמם מופיע המחבר בצורות אחדות. בפרק הראשון, "החוטפים", הוא אינו מופיע כלל. הפרק השני, "שלום עולמים", והפרק הרביעי, "על המיסים", מסופרים אף הם בגוף שלישי, אך המחבר מוסיף הערות המביעות באופן מפורש את דעתו על העלילה: "פעמים הרבה נזדמן לו לבעל ספר המדינה להורות שאין רע בלא טוב", "לכאורה יכול היה בעל ספר המדינה לומר שלום עליך עטי, שוב אין צורך להטריחך, שכבר נסדרו ענייני המדינה". למעורבות הגדולה ביותר מגיע המחבר בפרק השלישי, "קליפת תפוח זהב". לאחר פתיחה המסופרת בגוף שלישי, הופך המחבר עצמו לדמות העיקרית בסיפור (אם כי הוא מתייחס אל עצמו בגוף שלישי, כ"בעל ספר המדינה"): "נתיירא בעל ספר המדינה שמא יבואו לידי מריבה. ביקש לפנות את הקליפה שמטילה איבה וקנאה". בסיום הפרק עובר המחבר לדבר על עצמו בגוף ראשון: "ברם זכור השוטר לטוב שלא נטלני עמו".
זיקה בין "החוטפים" ובין סיפורים אחרים של עגנון.
חוקרת הספרות מנוחה גלבוע מוצאת זיקה בין הסיפור "החוטפים" ובין סיפורים אחרים של עגנון:
חולשתו של ספר המדינה.
"פרקים של ספר המדינה" הם סאטירה חברתית-פוליטית, אך במקום אחר העיד עגנון על עצמו:
לפיכך לא פלא שעגנון לא ייחס חשיבות רבה ליצירתו זו, ואמר: "זה אינו אלא פיליטון קלוש, ואני מצטער שבכלל פרסמתיו בדפוס". על היסוסיו ביחס לכתיבת "ספר המדינה" עמד עגנון גם ב"פתיחה לספר המדינה", שבה כתב: "מיום שעמדתי על דעתי ביקשתי לכתוב בספר את מעשי המדינה. אבל כל אימת שקרבתי אל המלאכה נרתעתי לאחורי".
במאמרו העוסק ב"פרקים של ספר המדינה" מציין מיכאל קרן: "חולשתו העיקרית של 'ספר המדינה' היא, שפרקיו מתייחסים לתוצאות חיצוניות ואפיזודיות של המשיחיות המדינית, כגון השפה המליצית או הווכחנות הציבורית, ואינם חודרים לעומקה של המדינה הגשמית הלובשת רוחניות".
סם ומקס מתגלגלים בדרכים
סם ומקס מתגלגלים בדרכים (באנגלית: Sam &amp; Max Hit the Road) הוא משחק מחשב הומוריסטי מסוגת משחקי ההרפתקאות אשר מבוסס על הקומיקס האמריקני "סם ומקס" מאת סטיב פורסל. המשחק יצא לראשונה לשווקים בשנת 1993 על ידי חברת לוקאס ארטס למערכת הפעלה DOS ובשנת 1995 למקינטוש. בשנת 2002 יצאה גרסה של המשחק למערכת ההפעלה חלונות.
משחקיות.
"סם ומקס מתגלגלים בדרכים" הוא משחק הרפתקה דו ממדי בממשק "הצבע והקלק" (עם העכבר). המשחק הוא התשיעי אשר השתמש במנוע SCUMM, בממשק זה השחקן מדבר עם דמויות ואוסף פריטים שיתבררו כחיוניים בהמשך המשחק.
בדומה למשחק הקודם אותו ייצרו לוקאס ארטס, "יומו של הטנטקל", לוקאס ארטס בנו את המשחק כך שאי אפשר יהיה להיתקע בגלל שהשחקן שכח לקחת חפץ חיוני להמשך המשחק או להיהרג.
המשחק התאפיין בסגנון גרפיקה קריקטוריסטי.
עלילת המשחק.
עלילת המשחק מתמקדת בצמד הבלשים הפרילנסרים סם ומקס, כלב וארנב דמויי אדם. אשר יוצאים למרדף מטורף ברחבי ארצות הברית בחיפוש אחר ביגפוט ענק שנעלם מהקרקס.
משחקי ההמשך.
כמעט עשור לאחר הוצאת המשחק המקורי, לוקאס ארטס הצהירו באופן רשמי ב-23 באוגוסט 2002 על פיתוח משחק המשך ל"סם ומקס מתגלגלים בדרכים" אשר ייקרא "Sam &amp; Max Freelance Police" וישתמש בגרפיקת תלת-ממד. על אף שפיתוח משחק ההמשך היה בשלבים מתקדמים, ב-3 במרץ 2004 הודיעה החברה כי המשך פיתוח המשחק בוטל.
ביטול המשחק הוביל לכך שקבוצת עובדים בכירה בחברת לוקאס ארטס עזבו את החברה ופתחו חברה משלהם בשם Telltale Games, חברה קטנה יותר אשר ממוקדת בפיתוח משחקים אותם לוקאס ארטס כבר לא מעוניינת לפתח יותר.
בספטמבר 2005, הודיע סטיב פורסל כי הוא יעבוד ביחד עם חברת Telltale Games על פיתוח סדרת משחקי המשך חדשה של "סם ומקס" אשר תקרא "Sam &amp; Max Season One". הסדרה יצאה בשישה חלקים בין פברואר 2006 למאי 2007.
אלכסנדר שניידר (כנר)
אלכסנדר (אברהם) שניידר (באנגלית: Alexander Schneider; 21 באוקטובר 1908 – 2 בפברואר 1993) היה כנר, מנצח ומחנך יהודי-אמריקאי יליד ליטא. היגר לארצות הברית בשנת 1938 כחבר ברביעיית בודפשט.
קריירה.