אף על פי כן, המנגנון המאולתר שהיה אמור להצית את הפצצה לא הפעיל את הפצצה. לטענת משטרת ניו יורק, אם הפצצה בכלי הרכב הייתה מתפוצצת, היא הייתה מפרקת את המכונית לשניים, ו"גורמת לנפגעים, ולכדור אש רציני". המשטרה טענה כי אם הפצצה הייתה מתפוצצת היא כנראה גם הייתה מפזרת רסיסים לכל עבר והורגת או פוצעת אנשים רבים.
ולטר פנק
ולטר פנק (בגרמנית: Walther Penck; 30 באוגוסט 1888 - 29 בספטמבר 1923) היה גאולוג וגאומורפולוג גרמני, הידוע בתאוריות שלו על התפתחות הנוף. פנק מתח ביקורת על מרכיבים מרכזיים במחזור הסחיפה של דייוויס, וטען כי תהליך ההתרוממות והסחיפה מתרחשים בו זמנית, בשיעורים הדרגתיים ומתמשכים. הרעיון של פנק על נסיגה מדרון בכיוון מקביל, הוביל לתיקון של מחזור הסחיפה של דייוויס.
ביוגרפיה.
ולטר פנק נולד בווינה כבנו של הגאוגרף הגרמני אלברכט פנק. הוא קיבל תואר דוקטור, בהתמחות בגאולוגיה באוניברסיטת היידלברג. בין 1912 ל־1915 הוא עבד בחברת מכרות בבואנוס איירס והיה גאולוג אחראי על מיפוי בהרי האנדים בצפון מערב ארגנטינה. המחקר והמיפוי באנדים הובילו אותו לנסח אלטרנטיבה למודל מחזור הסחיפה של ויליאם מוריס דייוויס. אותה ביסס פנק גם על מחקרים נוספים בטורקיה וביער השחור בגרמניה.
התוצאות העיקריות של עבודתו של פאנק בארגנטינה לא פורסמו עד תום מלחמת העולם הראשונה. המלחמה פרצה כשהיה בגרמניה בחופשה, ואף על פי שעבודתו בדרום אמריקה הכשירה אותו לתפקיד פרופסור, הוא שירת זמן מה בצבא הגרמני באלזס.
בסוף שנת 1915 התמנה לפרופסור למינרלוגיה וגאולוגיה באוניברסיטת קונסטנטינופול (טורקיה). במשך שנתיים וחצי הבאות הוא ערך תצפיות טקטוניות באנטוליה והכין עבודה גאולוגית מגוונת באזור ים מרמרה, שם חקר את שכבות הפחם של הדרדנלים. מחלת המלריה אילצה אותו לחזור לגרמניה בקיץ 1918. באותה שנה התמנה כפרופסור באוניברסיטת לייפציג.
בראשית שנות העשרים של המאה העשרים, ולטר פנק, עם זיגפריד פאסרג, אלפרד הטנר ואביו, היו הדמויות הבולטות ביותר באופוזיציה הגרמנית לתאוריית "מחזור הסחיפה" של ויליאם מוריס דייוויס.
ולטר פנק מת מסרטן הפה בספטמבר 1923. ספרו, "ניתוח מורפולוגי של צורות פני הקרקע", יצא לאור לאחר מותו בשנת 1924 על ידי אביו, וכן פורסמו עבודות נוספות שלו.
תאוריה גיאומורפולוגית.
התאוריה של פנק מדגישה יותר את השפעת הכוחות הפנימיים - האנדוגניים (endogenetic) המתמשכים, מאשר את הכוחות החיצוניים - אקסוגניים (exogenetic), ביצירת הנוף. דייוויס, דגל במודל ההפוך - הכוחות החיצוניים - סחיפה לכל צורותיה (מים, קרח, גלי ים וכדומה) הם האחראיים על התפתחות שלבי הנוף, אחרי שהאזור התרומם כתוצר של כוחות פנימיים.
פנק הכיר בעובדה כי ישנן השפעות שונות של הכוחות הפנימיים המשפיעים על יצירת התנאים שבהם פועלים כוחות הסחיפה החיצוניים. פנק טען שצורת המדרונות הראשונית מושפעת מהתהליכים הגאולוגיים, ואילו דייוויס טען כי צורת המדרונות היא רק תוצר של תהליכי הסחיפה.
פנק טען כי צורת פני הנוף קשורה לשעור ההרמה הטקטונית. הוא איבחן שלוש צורות של התפתחות הנוף החל ברמה שמתרוממת לאיטה, ממשיכה בנוף של אזור שמושפע מהתרוממות מהירה כמו בהרי האלפים, ומסתיים בנוף רמתי נמוך ומנומך יותר. כאמור לדעתו ההבדלים הנופיים, נובעים מהרקע הטקטוני שיצר אותם - התרוממות איטית (התקשתות של קרום כדור הארץ) יוצרת את הפנפליין והרמות המתונות. התרוממות טקטונית בינונית תיצור נופים הרריים. התרוממות מהירה וקימוט יצרו נופים אלפיניים.
לפיכך, הסיק פנק, כי צורת עמקי הנחלים אינה תלויה בשלב שבו הם נמצאים במחזור חייו של הנוף, כפי שטען דייוויס אלא בשיעור התרוממות הטקטונית שהמקום עבר. הוא הוסיף לכך את הטיעון שהנוף מתפתח על ידי נסיגת המדרונות לאחור, ורק אחר כך מגיעה הנמכתו של הנוף - טיעון שונה מהמקובל בתאוריה המחזורית של דייוויס.
עם זאת, גם פנק לא שלל שלבים בהתפתחות הנוף, מנוף מבותר ותלול ועד מישורים, אלא שתיאר בהם תהליכים שונים, יותר מקומיים בהשוואה לגישה הכרונולוגית של דייוויס.
ביקורת.
ויליאם מוריס דייוויס, חברו של אביו אלברכט פנק, מתח ביקורת על התאוריות שולטר פנק התווה בפרסום על תצפיותיו ביער השחור. אופייני לדייוויס להגיב קשה לביקורת כנגדו, בייחוד לביקורת הגרמנית. דייוויס תקף את הנקודות הפגיעות ביותר של הביקורת. בהתייחסו להתנגדויות של וולטר פנק למחזור הסחיפה, כתב דייוויס לאלברכט פנק ב־1921: ״אלה חדשות טובות שבנך, וולטר, התקבל כפרופסור בלייפציג שבו אביו למד מזמן. כפי שאולי סיפר לך, נהניתי לקרוא חלקים מהמונוגרפיה הארגנטינית שלו. כתבתי אליו כדי שיציין את הקשיים שהוא מוצא בקבלת תאוריית המחזור שלי. אני נוטה להאמין שהוא באמת לא יודע מה התאוריה הזאת״.
הגאוגרף מרטין סימונס טען ב -1962 כי דייוויס לא הבין ואינו מתרגם נכון והשאיר מבט מעוות על רעיוניות של פנק. סימונס אינו רואה את דייוויס כמבקר ראוי של יצירתו של פנק.
גורמים נוספים הפוגעים בהבנת רעיונותיו של פנק כוללים את מותו המוקדם ואת סגנון הכתיבה המבלבל שלו. דאגלס ווילסון ג'ונסון, גיאומורפולוג ותומך של דייוויס, מתח ביקורת על התאוריה של פנק: "תפיסתו של פנק שפרופילי השיפוע של המדרונות נוצרים על ידי פעולת הכוחות הפנימיים, היא אחת השגיאות הפנטסטיות ביותר שהוכנסו לגיאומורפולוגיה".
הגאוגרף Allaoua Saadi מציין כי בהווה רעיונותיהם של פנק ודייוויס הפכו למשלימים זה את זה מאז הופעת התאוריה הטקטונית המודרנית. המחבר טוען שהרעיונות של דייוויס מתאימים יותר לשוליים פעילים של לוחות טקטוניים, שבהם הטקטוניקה "קטלנית" ורעיונותיו של פנק משתלבים טוב יותר בשוליים פסיביים ובגושים יבשתיות יציבים.
על שם ולטר פנק נקרא הר געש בצפון מערב ארגנטינה.
פלאווורלד
פלאווורלד (באנגלית: Paleoworld) היא תוכנית טבע ומחקר ששודרה בערוץ דיסקברי (ברשת TLC) בשנים 1994 עד 1997 במשך 4 עונות. אורך כל פרק הוא 24 דקות ובו מתוארים החיים הפרהיסטוריים לאורך השנים. סדרה זו הייתה הסדרה הפלאונטולוגית הראשונה ששודרה במשך מספר עונות. אחריה נוצרו סדרות נוספות בעלות תוכן דומה של ערוץ דיסקברי, כמו "כשהדינוזאורים שוטטו באמריקה", "כוכב הדינוזאורים" ו"העמק של הטירנוזאורוס רקס".
פרקי הסדרה כוללים מחקר של פלאונטולוגים העוסקים בחקר העצמות המאובנות ושחזור היצורים הקדומים מכל תקופה. בפרק נראים גם כמה תצוגות ואיורים ולעיתים גם בובות אנימטרוניקה אך כמעט ולא סצנות מונפשות של הדינוזאורים. הקריין של הסדרה הראשונה היה השחקן בן גזארה, של העונה השנייה והשלישית ניק שאצקי ושל העונה הרביעית טד מיינרד.
בתחילת שנות ה-2000 שוחררו מספר פרקים מהסדרה ב-DVD.
עונות הסדרה.
לסדרה היו 4 עונות, בעוד העונה הרביעית בוטלה לקראת הסוף מבלי שתעלה עונה חמישית, אך ב-1998 נוצרה סדרה-בת בשם "When Dinosaurs Ruled", בה 5 פרקים באורך 52 דקות. קריין סדרה זו הוא השחקן האמריקאי ג'ף גולדבלום.
עונות הסדרה:
לאו עכברא גנב אלא חורא גנב
לאו עכברא גנב אלא חורא גנב (בתרגום מארמית: לא העכבר גנב אלא החור גנב) הוא ביטוי תלמודי המופיע כמה פעמים בתלמוד הבבלי, שמשמעותו שאין לתלות את הכֶּשֶל בפרט שכשל, אלא במערכת שלא מנעה את אפשרות הפעולה שהובילה לכשל. המשל לכך הוא שאין להאשים את העכבר שגונב חיטים מבעל הבית, אלא את החור שדרכו הוא נכנס למקום הגנבה.
מקור הביטוי.
הביטוי מופיע שלש פעמים בתלמוד בבלי הציטוטים מעט שונים, במסכתאות גיטין, קידושין וערכין. עיקר העניין הוא שמקשה אביי על ההלכה הקונסת את הלוקח, שהרי לפי ההגיון היה ראוי לקנוס את המוכר, ועל כך משיב לו רב יוסף שלא העכבר גנב, אלא החור. על כך ממשיך ומקשה אביי שלולי העכבר מה כבר החור עושה, ומתורץ שהקנס הוא במקום איסור.
פרשן המקרא והתלמוד, רש"י, פירש את הביטוי בכל מקום באופן מעט שונה. במסכת גיטין: חורא - חור הכותל שהעכבר נכנס לתוכו וניצול מפני רודפיו. במסכת קידושין: אלא חורא גנב - אלמלא חור שהעכבר מצניע גנבתו שם לא היה גונב. ובמסכת ערכין ביאר גם את תחילת הביטוי: לאו עכברא גנב - עכבר הגונב ומניח בחוץ אם לא היה לו חור להניח בו לא היה גונב הלכך חורא גנבא וקא גניב ליה ה"נ אם לא היה מוצא לוקח לא היה מוכרו.
משמעות הביטוי.
משמעות הביטוי שאין להטיל את האשמה על הגנב אלא על התנאים שהביאו לגנבה.
ביטויים דומים.
ביטוי נוסף בעל מסר דומה פרצה קוראה לגנב מוזכר בתלמוד במסכת סוכה:
בט&quot;ח - ביטחון חברתי
שמעון ראם
שמעון ראם ( נולד ב-24 במאי 1940) הוא פעיל חברתי, סופר ויקיר העיר חיפה.
ביוגרפיה.
ראם נולד בפתח תקווה ולמד בבית הספר שארית ישראל בפתח תקווה ובישיבת הדרום ברחובות וכן בסמינר למורים שהיה צמוד לישיבה.
בסוף שנות החמישים, לאחר בקשה אישית של דוד בן-גוריון, ראש ממשלת ישראל דאז, התנדב לשרת בדימונה כמורה ומנהל בבית הספר "עלומים", שהיה בית הספר התיכון הדתי היחיד בדימונה באותה תקופה. באמצע שנות השישים נשלח כשליח עלייה על ידי הסוכנות היהודית לעיר נאפולי שבאיטליה על מנת לנהל את עליית יהודי רומניה לישראל, תפקיד אותו ניהל ביד רמה.
עם שובו לארץ, שירת בשורה של תפקידים במשרד הדתות ובכלל זה עוזר מנכ"ל, מנהל מחלקת הקבורה, ומנהל מחוז חיפה והצפון. באמצע שנות השבעים הקים בהתנדבות בעיירה מעלות, את קריית החינוך הדתית. בתחילת שנות השמונים במסגרת מבצע שלמה ניהל במסגרת משרד החינוך את קליטת עולי אתיופיה בכל מחוז הצפון. לאורך השנים שימש כיו"ר ועד הורים של שלושה בתי ספר והיה חבר בוועד השכונתי של שכונת נווה שאנן בחיפה.