בנובמבר 2015 שוחררה הודעה שהלהקה תצא לסיור הופעות של 26 ימים ברחבי צפון אמריקה. ב 2016 הלהקה לקחה חלק במספר פסטיבלים ברחבי אירופה והופיעה גם באוסטרליה, עם סיום השנה בשלוש הופעות בארנה של ומבלי, לונדון.
סגנון מוזיקלי.
הלהקה זוהתה לרוב עם סגנון הרוק הגותי וידועה כאחת מהלהקות שיצרו וביססו את הסגנון המוזיקלי הזה. עם זאת, הלהקה תמיד דחתה את הסיווג הזה, ובמיוחד את ההגדרה של הלהקה בתור להקת רוק גותי. בשנת 2016 אמר רוברט סמית': "זה כל כך מעורר רחמים שהמילה "גותי" עדיין מתוייגת עם להקת הקיור. אנחנו לא מסווגים. אני מניח שכשהתחלנו את הדרך כלהקה היינו להקת פוסט-פאנק, אבל בסך הכל זה בלתי אפשרי [...] אני פשוט מנגן את המוזיקה של הקיור, מה שזה לא יהיה." סמית' גם הביע את סלידתו מסגנון הרוק הגותי ותיאר אותו כסגנון משעמם ומונוטוני. בעוד שבדרך כלל נתפסים הקיור כמפיקי מוזיקה אפלה וקודרת, הם יצרו גם מספר שירים עליזים ושמחים והיו חלק מתנועת הגל החדש. במגזין "Spin" נטען שהקיור תמיד היו להקה של הכל או כלום. "[...] רוברט סמית' מתפלש בעצב גותי או שהוא מלקק את שאריות הצמר גפן המתוק מאצבעותיו המוכתמות בשפתון".
הסגנון המוזיקלי של הקיור הוגדר בדרך כלל כדומיננטי עם קווי-בס מלודיים, ומילים עם ייאוש קיומי על גבול הספרותי. רוב שירי הלהקה התחילו בכך שסמית' וגאלופ כתבו את קטעי התופים והבס, הקליטו דמו בבית, ואז הגיעו לאולפן לליטושים אחרונים. בשנת 1992 אמר סמית': "אני חושב שכשאנשים מדברים על ה"סאונד של הקיור" הם מתכוונים לשירים מבוססי הבס בעל 6 מיתרים, גיטרה אקוסטית והשירה שלי, ביחד עם צליל המיתרים של הסינתיסייזר. מעל כל הבסיס הזה היו שכבות שכבות של גיטרות וסינתיסייזרים. קלידים היו מרכיב חשוב בשירי הלהקה מאז יצא השיר "Seventeen Seconds", והחשיבות שלהם גברה עם השימוש המאסיבי בקלידים באלבום "Disintegration." במהלך תקופת היעדרותו של רוגר אודונל מהלהקה (2005–2011), לא נעשה שימוש בקלידים במהלך הופעות חיות והם לא בלטו באלבום של 2008: "4:13 Dream."
סרטוני מוזיקה.
סרטוני המוזיקה הראשונים של הלהקה תוארו כ"איומים" והושמצו בשל איכותם הגרועה, באופן פרדוקסלי במיוחד על ידי הלהקה עצמה. תולהרסט אמר: "הם היו אסונות גמורים. אנחנו לא היינו שחקנים והאופי שלנו לא בא לידי ביטוי בסרטונים האלו". הסרטון שליווה את השיר: "Let's Go to Bed" היה שיתוף הפעולה הראשון של הלהקה עם הבמאי טים פופ, שהוסיף אלמנטים מתחום המשחק לסרטוני המוזיקה של הלהקה. בשנת 1987 בריאיון למגזין "Spin" התעקש הבמאי: "אני חושב שצד מסוים שלהם תמיד היה קיים שם, הוא פשוט לא יצא החוצה". בשלב מאוחר יותר פופ ממשיך לביים את רוב סרטוני המוזיקה של הלהקה, שהפכו למזוהים מאוד עם הלהקה ותרמו להרחבת הקהלים שלה במהלך שנות השמונים. פופ הסביר את העבודה עם הקיור: "הקיור היא להקה אולטימטיבית עבור במאי לעבוד איתה, כי רוברט סמית' באמת מבין איך עובדת המצלמה, השירים שלו הם כל כך קולנועיים. הכוונה היא שמצד אחד יש המון השתטות והומור בשירים האלו, אבל מתחת לפני השטח יש את כל האובססיות הפסיכולוגיות והקלסטרופוביה של רוברט סמית'".
מורשת הלהקה.
הקיור הייתה אחת מלהקות המוזיקה האלטרנטיבית הראשונות שקיבלו הערכה והכרה מסחרית לפני התקופה בה להקות רוק אלטרנטיבי היו חלק מהמיינסטרים. בשנת 1992 הוכרז ב NMA שהקיור נהפכו במהלך שנות השמונים ל"מכונת להיטים בסגנון גותי, תופעה בקנה מידה בינלאומי ועדיין, הלהקה האלטרנטיבית המצליחה ביותר שאי פעם דשדשה על האדמה". הזמר של הלהקה המצליחה אינטרפול צוטט אומר "הקיור היא להקה שכולנו בלהקת אינטרפול יכולים לומר שהושפענו ממנה. כשהייתי צעיר יותר הייתי מקשיב להם הרבה וגם קרלוס. למעשה הוא שאב הרבה השפעה מהקיור בדרך בה הוא ניגן על הבס ועל הקלידים. עבורי, רוברט סמית' הוא אחת הדוגמאות למשפט" אתה לא יכול להיות רוברט סמית' אם אתה לא רוברט סמית' בעצמך. זו אחת הלהקות שהשפיעה ביותר על להקת אינטרפול, מפני שכולנו אהבנו אותם. הם להקה אגדית". הקיור היוו גם השפעה מעצבת עבור להקת The Smashing Pumpkins. סולנם, בילי קורגן, אמר שהקיור היו השפעה מרכזית עבורם והמתופף מייק בריאן הגדיר את עצמו כ"מעריץ שרוף של הקיור".
כמה אזכורים על קיור והמוזיקה שלהם נעשו בתרבות הפופולרית. מספר סרטים השתמשו בשמות של שירי הלהקה כשם לסרט, למשל בנים אינם בוכים והקומדיה הרומנטית האמריקאית בשם "Just like Heaven." התדמית המלנכולית של הקיור שימשה בסיס לפרודיות הרבה פעמים, לדמויות פרודיות שהופיעו בסדרות שונות. לא כפרודיה, דמותו של סמית' שימשה השראה לדמות הראשית בסרט "This Must Be the Place". חיקוי בדמותו של רוברט סמית' גם הופיע בפרק של הסדרה סאות' פארק (והוא עצמו עשה את הפסקול של הדמות בפרק). הוא הופך להיות הדמות של Mothra ונלחם במכה (רובוט) - סטרייסנד כדי להציל את היום. כשסמית' עוזב, הדמות של קייל צועקת: ""Disintegration" is the best album ever!"
נכון לשנת 2004, להקת הקיור מכרה כ 27 מיליון אלבומים.
פרסים.
פרסי המוזיקה הבריטית.
טקס פרסי המוזיקה הבריטית הוא הטקס העיקרי של תעשיית המוזיקה הבריטית. להקת הקיור קיבלה שני פרסים מתוך שלוש מועמדויות.
פרסי גראמי.
פרסי גראמי מוענקים פעם בשנה על ידי אקדמיית ההקלטות של ארצות הברית עבור הישגים יוצאי דופן בתחום תעשיית המוזיקה. לרוב פרסים אלו נחשבים כפרס מוזיקלי בעל החשיבות הרבה ביותר. הפרס יוסד בשנת 1958.
פרסי איבור נובלו.
פרסי איבור נובלו מוענקים עבור פזמונאות והלחנה. הפרס נקרא על שמו של הבדרן האנגלי אייבור נובלו. וניתן מדי שנה בלונדון על ידי האקדמיה הבריטית של פזמונאים, מלחינים וכותבים (BASCA).
פרסי ג'ונו.
פרס ג'ונו מוענקים שנתית למוזיקאים קנדים כדי להוקיר את העשייה המוזיקלית שלהם בתחומים שונים.
פרסי לוס פרמוס של אמריקה הלטינית.
פרסי Los Premios MTV Latinoamérica היו הגרסה של אמריקה הלטינית ל VMA. הפרס נוסד בשנת 2002 כדי לציין את הקליפים הבולטים של השנה באמריקה הלטינית וברחבי העולם.
פרסי MTV אירופה.
טקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה נוסד בשנת 1994 על ידי MTV אירופה כדי לציין את הקליפים הבולטים של השנה באירופה.
פרסי MTV.
טקס פרסי הווידאו-קליפים של MTV נוסד בסוף קיץ 1984 על ידי MTV כדי לציין את הקליפים הבולטים של השנה בעולם.
פרסי MVPA.
פרסי ה MVPA מוענקים שנתית על ידי ארגון מוזיקלי הממוקם בלוס אנג'לס כדי לציין את הקליפים הבולטים של השנה.
פרסי ה NME.
טקס פרסי ה NME נוסד על ידי מגזין NME ונערך לראשונה בשנת 1953.
פרסי ה Q.
פרסי ה Q הוא טקס הפרסים השנתי של אנגליה שנוסד על ידי מגזין המוזיקה ה Q כדי לציין מצוינות מוזיקלית. קוראי המגזין מצביעים עבור המועמדים לזכייה בנוסף להחלטות שמתבצעות על ידי צוות שופטים.
חברי הלהקה.
ליינאפ נוכחי:
פיקסיז
פיקסיז (באנגלית: Pixies) היא להקת רוק אלטרנטיבי אמריקנית. על אף התקופה הקצרה שבה פעלה והעובדה שהוציאה רק ארבעה אלבומים באורך מלא, הפכה לאחת מלהקות הרוק המשפיעות ביותר של שנות השמונים והתשעים של המאה העשרים. פיקסיז הייתה אחת הלהקות שהצליחה להכניס את הרוק האלטרנטיבי, אשר לפניה היה נחלתם של אוהדים מועטים בלבד, אל תודעת הציבור.
חברי הלהקה.
הפיקסיז הוקמה בבוסטון, מסצ'וסטס ב-1986 וכללה עד שנת 2014 ארבעה חברים קבועים:
היסטוריה.
צ'ארלס תומפסון נפגש לראשונה עם ג'ואי סנטיאגו במעונות הסטודנטים של אוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט והם החלו לנגן יחד בזמנם החופשי. בהמשך לימודיו נסע במסגרת תוכנית לחילופי סטודנטים לפוארטו ריקו, אך התקשה בלימודי ספרדית ומאס במגורים בדירה עם שותף שאותו תיאר כ"עליז, מוזר ומשוגע", וחזר לבוסטון. הוא החליט לפרוש מלימודיו באוניברסיטה ולהקים עם סנטיאגו להקה.
בינואר 1985 הוא פרסם מודעה בה הזמין מתופף ובסיסט שאהבו את פיטר, פול ומרי והוסקר דו (Hüsker Dü); בכך הייתה הבעה של טעמו המוזיקלי - פולק ופאנק רוק. היחידה שנענתה למודעה הייתה קים דיל. למרות שלא ניגנה בס לפני כן, תומפסון החליט שהיא תתאים ללהקה. דיל ניסתה לצרף את אחותה התאומה קלי דיל המתופפת, אך זה לא צלח. בעלה של דיל, ג'ון מרפי, המליץ על המתופף דייוויד לאברינג ובכך הושלם הרכב הלהקה. שם הלהקה נבחר באקראי ממילון. ההגדרה של המילה פיקסי, נראתה מתאימה - "אלפים קטנים ועושי צרות".
הקלטות ראשונות.
בקיץ 1986 הופיעה הלהקה לראשונה במועדון הראתסקלר (The Rathskeller) בבוסטון. על ההופעה הזו נאמר שהיא הייתה "אולי ההופעה הגרועה ביותר בתולדות הרוק", אבל הלהקה המשיכה להופיע. בהופעה משותפת עם להקת ת'רואינג מיוזז (Throwing Muses) הם משכו את תשומת לבו של המפיק גארי סמית' מאולפני פורט אפאצ'י (Fort Apache Studios). באולפנים האלה הפיקסיז הקליטו לראשונה באופן מקצועי מספר שירים שהופצו במה שכונה "הקלטת הסגולה" (The Purple Tape). כבר בקלטת הזו נקבע הסגנון שיאפיין את רוב שירי הלהקה: שירים קצרים - רובם פחות מ-2 דקות, גיטרות צורמות, ושירה חזקה עם צרחות רבות.