מסע הצלב השלישי ומותו.
לאחר ההסכם עם האפיפיור ועל פי קריאתו התארגן מסע הצלב השלישי. למסע יצאו פרידריך ברברוסה, מלך צרפת פיליפ אוגוסט, ומלך אנגליה ריצ'רד לב הארי.
פרידריך לא זכה להגיע אל ארץ הקודש משום שטבע בנחל סאלף שבאסיה הקטנה. מותו גרם מהומה וחוסר אונים בצבאו, שהותקף מכל עבר על ידי הטורקים. רבים מהגרמנים ערקו חזרה הביתה, נהרגו, ואפילו התאבדו. רק כ-5,000 מהלוחמים הצליחו להגיע לעכו.
בנו פרידריך השישי, דוכס שוואביה, וחלק קטן מאנשיו הצטרפו אל שני המחנות האחרים, במטרה להביאו לקבורה בירושלים, אך המאמצים לשמר את גופתו בחומץ נכשלו. אי לכך, גופו נטמן בכנסיית פטרוס הקדוש באנטיוכיה, עצמותיו בקתדרלה של צור וליבו ואבריו הפנימיים בעיר טרסוס. אובדן הצבא הגרמני היה אחד הגורמים העיקריים לחוסר היכולת של משתתפי מסע הצלב השלישי לכבוש את ירושלים.
האגדה.
שמו של פרידריך נקשר באגדות רבות, ובתוכן זו של הגיבור הנרדם, בדומה לאגדות בריטיות קלטיות קדומות על המלך ארתור, ופורטוגליות על המלך סבשטיאו הראשון. האגדה מספרת שהוא לא מת, אלא ישן עם אביריו במערה בהר קיפהאוזר (Kyffhäuser) שבתורינגיה, או בהר אונטרסברג (Untersberg) בבוואריה, וכשיפסיקו העורבים לעוף מעל ההר הוא יקום משנתו ויחזיר את גרמניה לגדולתה מימי קדם. לפי האגדה, זקנו האדום צומח מבעד לשולחן שלידו הוא יושב, עיניו עצומות למחצה, אך מפעם לפעם הוא מרים את ראשו ושולח את אחד הילדים החוצה לבדוק האם העורבים כבר חדלו לעוף.
פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות בעת מלחמת העולם השנייה, בשנת 1941, נקראה מבצע ברברוסה.
צאצאיו.
מנישואיו הראשונים של פרידריך, לאדלהייד מווהבורג, לא נולדו ילדים ובעקבות כך הם בוטלו.
מנישואיו השניים, לביאטריס הראשונה, רוזנת בורגונדי נולדו לו 11 ילדים:
קהילת ציון
סיקורסקי UH-60 בלאק הוק
UH-60 בלאק הוק (באנגלית: UH-60 Black Hawk; בחיל האוויר הישראלי: "ינשוף") הוא מסוק סער בינוני, מתוצרת חברת סיקורסקי האמריקנית. נמצא בשירות צבאות רבים, ומשמש כמסוק הסער העיקרי של צבא ארצות הברית. המסוק נכנס לשירות בחיל האוויר הישראלי בשנת 1994.
פיתוח.
כבר ב-1971, עוד לפני תום מלחמת וייטנאם, הוציא הצבא האמריקאי מכרז להספקת מסוק תובלה טקטי, שבו ניתן דגש רב על כושר השרידות והנשיאה שלו.
המסוק פותח משנת 1972, בהתאם לדרישה של הצבא האמריקני למסוק סער מתקדם שיחליף את הבל 205, בעקבות מלחמת וייטנאם. אב הטיפוס הראשון (YUH-60) טס באוקטובר 1974, והתמודד מול אב טיפוס של חברת בואינג (YUH-61). הבלאק הוק (UH-60A) נבחר ונכנס לשירות בשנת 1979. תקופה קצרה לאחר מכן, החל הפיתוח של דגמים שונים של המסוק המיועדים למשימות ייחודיות, כמו גם גרסאות ימיות.
הבלאק הוק הוא בעל קיבולת גדולה, המאפשרת נשיאה של עד 14 לוחמים על ציודם כאשר מורכבים כיסאות, ויותר לוחמים בתצורה חלקה (ללא כיסאות). לבלאק הוק דלתות החלקה בשני צידיו, המאפשרות טעינה ופריקה מהירה של חיילים בשדה הקרב. בתצורות שונות, תא המטען מאפשר שימוש כאמבולנס מעופף וכן למטרות אספקה או ביון.
מבנה המסוק מקנה לו שרידות גבוהה בשדה הקרב. להבי הרוטור הראשי עמידים בפני פגיעת קליעים בקוטר של עד 23 מ"מ, מערכות ההנעה שמישות לפרק זמן של עד 30 דקות לאחר אובדן כל השמן, מערכת טורבינות כפולה, מכלי דלק עמידים בפני התרסקות ומושבי טייס וטייס משנה חסיני כדורים.
מסוף שנות השמונים יוצר דגם משופר (UH-60L), עם מנועים חדשים. הדגם החדש ביותר UH-60M נכנס לשירות ב-2008.
דגמים עיקריים.
במהלך השנים יוצרו דגמים רבים ושונים של מסוק ה-UH-60. את הדגם הבסיסי של המסוק, המשרת בחיל האוויר האמריקני, ניתן לצייד בכנפיים קצרות המכונות: "ESSS (External Stores Support System)" ומאפשרות תליית אמצעים חיצוניים ובידוני דלק (מכלי דלק חיצוניים ונתיקים).
הדגמים השונים של המסוק מצוידים בהתאם למשימות אשר אותן הם מיועדים למלא:
מנוע.
משפחת מנועי T700/CT7.
את המנועים ממשפחת מנועי ה-T700/CT7 ניתן למצוא כיום בלמעלה מ-21 כלי טיס שונים, בעלי כנף קבועה או רוטור, אצל יותר מ-150 לקוחות ב-61 מדינות, והיא נחשבת למשפחת המנועים המתקדמת מסוגה.
הדגם הבסיסי של המנוע, T700/CT7, פותח במקור עבור מסוקי הבלאק הוק UH-60A של חיל-האוויר האמריקני, תוך יישום לקחים שנלמדו מהפעלת מסוקים במלחמת וייטנאם. הדרישות העיקריות שהוצגו בפני צוות המתכננים כללו עמידות, בטיחות ופעולה אמינה בתנאים סביבתיים קשים בתחזוקה מינימלית.
בתקופה מאוחרת יותר, בחר צבא ארצות הברית להשתמש בדגמים מתקדמים של מנועים ממשפחה זו (701 ו-701C) למסוקים מתקדמים כמו האפאצ'י וה-UH-60L.
משפחת מנועי T700-701C.
בשונה ממנועי T700, מנועי T701 מצוידים במערכת בקרה דיגיטלית חדשה הנקראת DECU (Digital Electronic Control Unit) במקום במערכת ה-ECU (Electronic Control Unit) המיושנת. מערכת זו שולטת בתפקוד המנוע השונה.
בנוסף, מנועי T701 מסוגלים לספק 1900 כ"ס, בניגוד ל-T700 שמספקים 1500 כ"ס.
הינשוף בשירות חיל-האוויר הישראלי.
בחיל-האוויר הישראלי משרתים שלושה דגמים של מסוק ה"ינשוף", המסומנים ינשוף 1, 2 ו-3. המשמשים במקביל למסוקי היסעור במשימות של תובלת-סער, פינוי וחילוץ.
כבר בשנת 1983 בחן צוות ניסוי של חיל-האוויר את מסוק הבלאק הוק כמחליף אפשרי למסוקי האנפה. מסוק אחד הגיע ארצה בטיסה ישירה, לאחר שעבר מספר תדלוקים אוויריים לאורך הדרך. ביחד עם המסוק עצמו הגיעו שני טייסים, מכונן אוויר וצוות מדריכים. המסוק עבר בארץ סדרת ניסויים מקיפה ונבדק בידי צוות ניסוי בחתכים שונים של תנאי שטח, גובה ומשימות המאפיינים את השימוש במסוקי סער בחיל-האוויר הישראלי. כל אחד מטייסי הניסוי ביצע מספר טיסות היכרות ומספר מבחני טיסה. לאחר ביצוע יותר מ-40 שעות טיסה בלמעלה מ-61 גיחות, המליץ צוות הבדיקה לרכוש את המסוק. בשל בעיות תקציב, חלף למעלה מעשור מאז בחינת המסוק בארץ וקבלת ההחלטה הראשונית לרכישת המסוק ועד שבשנת 1994 קיבל חיל-האוויר את עשרת מסוקי הבלאק הוק הראשונים, מדגם UH-60A, שהיו מעודפי חיל-האוויר האמריקני וניתנו לישראל בזכות האיפוק שגילתה בזמן מלחמת המפרץ הראשונה. בצה"ל קיבל המסוק את הכינוי "ינשוף", והוצבו לשירות לצד מסוקי האנפה בטייסת 124 ("טייסת החרב המתהפכת").
המסוקים הוטסו לארץ בשני מטוסי C-5 גלקסי אמריקאיים, חמישה מסוקים בכל מטוס שנחתו ב-16 וב-18 באוגוסט. יוצרו בשנים 1977 עד 1979, והוצאו משירות פעיל בצבא האמריקאי כשלושה שבועות לפני הגעתם לארץ. לפני שהגיעו לישראל צברו המסוקים למעלה מ-2,000 שעות טיסה, ועל כן עברו שיפוץ מקיף ושדרוג של המערכות לפני כניסתם לשירות פעיל. השינויים שהוכנסו למסוקים כללו החלפה של מערכת הקשר, התקנת תצוגת מפה-נעה, התקנת חבילות הגנה עצמית ומערכות נוספות, ותקופה קצרה לאחר מכן נכנסו המסוקים לשירות פעיל כמסוקי סער וחילוץ.
במהלך שנת 1997 הזמין חיל-האוויר הישראלי 15 מסוקי בלאק הוק חדשים מדגם S-70A-50 החדש, ישירות מחברת סיקורסקי. המסוקים נמכרו במסגרת הסכם "מכירת נשק למדינות זרות" הנערך בין הצבא האמריקני וחיל האוויר הישראלי והוערך בכ-180 מיליון דולרים. הדגם S-70A-50 זהה בתצורתו לדגם UH-60L של חיל-האוויר האמריקני. מסוקים אלו צוידו במערכות קשר ולוחמה אלקטרונית מתוצרת ישראל, כמו גם במנוף חילוץ מדגם HH-60G.
המסוק הראשון, שמספרו 912, הועבר רשמית לידי חיל-האוויר הישראלי, במפעלי חברת סיקורסקי שבקונטיקט, ארצות הברית, ב-23 במרץ 1998. חמשת המסוקים הראשונים (במסגרת עסקה זו) הגיעו לנמל התעופה בן-גוריון בבטנו של מטוס גלאקסי C-5, של חיל-האוויר האמריקני, ב-27 במאי 1998. עם השלמת מסירת כל 15 המסוקים, עד תחילת חודש יולי באותה השנה, הפכה טייסת 124 לטייסת הראשונה בחיל-האוויר הישראלי המפעילה רק מסוקי בלאק הוק. שאר מסוקי האנפה שהיו ברשותה הועברו לטייסות אחרות. לצד טייסי המסוק מונה הצוות בחיל האוויר הישראלי גם מכונאי מוטס שאחראי על הפעלת מנוף ההרמה, תפעול מערכות נשק ואחריות על תא הנוסעים.
בתחילת שנת 1999 החל חיל-האוויר הישראלי תוכנית השבחה, אשר במסגרתה צוידו חלק מהמסוקים החדשים בצינור לתדלוק אווירי ובמכלי דלק נתיקים עיליים, המאפשרים גישה נוחה לתא המטען ושימוש במקלעים. השבחת המסוק הראשון מדגם ינשוף-2 הושלמה לקראת סוף שנת 1999 והוא ביצע את טיסת הבכורה בתחילת שנת 2000. מרכז ניסויי הטיסה של חיל-האוויר בדק את המסוק וביצע תדלוק אווירי ראשון במרץ 2000. המסוק הראשון, מספר 934, הוחזר לטייסת עד מאי 2000, אז נפרסו לראשונה מספר מסוקים לטורקיה. מסוקי ה-UH-60A עברו אף הם שדרוג שכלל התקנה של מערכות קשר חדשות, מערכות לוחמה אלקטרונית, מערכת ניווט, מערכת תצוגה לילית ומערכות חילוץ.
בשנת 2000 נחתמה עסקה נוספת עם חברת "סיקורסקי", במסגרתה רכש חיל-האוויר 24 מסוקי בלאק הוק חדשים (מדגם לימה), 70 מנועי T700-GE-701C וכן 29 מנועים נוספים ארוזים לחירום. בנוסף, כללה העסקה רכישה של רכיבים נוספים, חלקי חילוף וציוד תמיכה. המסוקים החדשים זהים כמעט לחלוטין בתצורתם למסוקי הבלאק הוק המשופרים אשר נקלטו בחיל-האוויר בשנת 1998. בתחילת חודש אוגוסט 2002 הגיעו חמשת המסוקים הראשונים לישראל, וב-8 באוגוסט נפתחה באופן רשמי טייסת "ציפורי המדבר", בה נקלטו המסוקים.
במהלך שנים רבות עלו דיווחים על כך שחיל האוויר הישראלי בוחן גרסה חמושה של הבלאק הוק, אך עד היום הרעיון לא מומש בישראל.
טייסות בלאק הוק בחיל-האוויר.
טייסת 124, "טייסת החרב המתהפכת", פועלת מבסיס חיל-האוויר בפלמחים.