מראשית ימיה באירוויזיון ועד סוף שנות ה-90 כמעט תמיד הצליחה ישראל להתברג למקומות מכובדים בתחרות ומצאה עצמה לא מעט פעמים בחלק העליון של הטבלה. המצב השתנה במהלך שנות ה-2000 שבו לא הצליחה ישראל להתברג למקומות גבוהים ואף כשלה פעמים רבות להעפיל לגמר משלב חצי-הגמר, אך באמצע העשור השני השתפר מצבה של ישראל באירוויזיון והיא הצליחה לעלות לגמר. מהחלת שלב חצאי-הגמר בשנת 2004 הצליחה ישראל להעפיל לגמר התחרות בשנים 2005, 2008, 2009, 2010, 2015, 2016, 2017, 2018 ו-2021. ב-2006 התקבלה ישראל ישירות לגמר בזכות המיקום הגבוה בשנה הקודמת וב-2019 מקומה של ישראל בגמר מובטח בתור המדינה המארחת. לאחר כארבע שנים רעות (2011–2014) שבהן לא הצליחה ישראל להעפיל לגמר, הוחלט ב-2015 כי הזמר שייצג את ישראל באירוויזיון ייבחר במסגרת תוכנית המציאות "הכוכב הבא" (ששינתה שנה לאחר מכן את שמה ל"הכוכב הבא לאירוויזיון"), אשר תשמש כמעין תחליף לתחרות הקדם-אירוויזיון. התוכנית הוכיחה את עצמה, וכל הנציגים שנשלחו דרכה לאירוויזיון הצליחו להעפיל לגמר ואף לסיים במקומות מכובדים - בהם, נדב גדג' עם השיר "Golden Boy", שזכה במקום השלישי בחצי הגמר ובמקום התשיעי בגמר. מאז ראשית הנהגת חצאי-הגמר בשנת 2004, הישגה הטוב ביותר של ישראל בגמר תחרות האירוויזיון עד שנת 2017 היה השיר "השקט שנשאר" אותו ביצעה שירי מימון וזכה במקום הרביעי בגמר התחרות עם 154 נקודות. הדבר השתנה בשנת 2018 כאשר זכתה ישראל במקום הראשון עם 529 נקודות עם השיר "Toy" אותו ביצעה נטע ברזילי (כתיבה והלחנה: דורון מדלי וסתיו בגר). בשנת 2005 נערך בקופנהגן, דנמרק, מופע מיוחד לכבוד שנת היובל לתחרות, בה הונהגה מיני-תחרות לבחירת שיר היובל באירוויזיון. לאחר הצבעה באתר האינטרנט של האירוויזיון, הצליח השיר "דיווה" של דנה אינטרנשיונל להתברג לרשימת "14 השירים האהובים בכל הזמנים" ולהשתתף בתחרות. באותו הערב הגיעה דנה אינטרנשיונל למקום ה-13 עם 39 נקודות בסיבוב חצי-הגמר. למקום הראשון, כפי שהיה צפוי בכל ההימורים, זכה השיר "Waterloo" של להקת אבבא, שזכה בשנת 1974.
כאשר נבחר השיר שייצג את ישראל באירוויזיון 2020 - Feker Libi, ישראל הפכה למדינה הראשונה ששולחת שיר המכיל בתוכו מילים באמהרית.
היעדרויות.
ישראל נעדרה מחמש תחרויות אירוויזיון לאורך השנים:
פופולריות התחרות.
תחרות האירוויזיון פופולרית מאוד בישראל וזוכה לאחוזי צפייה גבוהים, כאשר בעת אירוח התחרות בשטחה של ישראל בשנת 1999 זכה המשדר ל-49.0% רייטינג. בישראל, כמו גם במדינות אחרות, ישנם מעריצי אירוויזיון מושבעים הבקיאים בכל פרטי התחרות לאורך השנים ביניהם מיקומי כל המדינות בכל השנים בטבלה, השירים המופיעים, התלבושות והמנחים. כמו כן, יש מועדונים שעורכים מסיבות אירוויזיון, שבהם מושמעים בקביעות שירי התחרות לאורך השנים. עם זאת, נמצא כי הפופולריות של התחרות יורדת בקרב הציבור הישראלי, כאשר על פי חלק מהטענות המועלות בנושא, הדבר נובע, לכאורה, מרמת השירים אשר שלחה רשות השידור לתחרות ויש המאשימים את הפוליטיקה של מדינות מזרח אירופה, הדוחקת, לכאורה, את המדינות המערביות והוותיקות בתחרות, ובהן ישראל. כך או כך, מהתחרות בשנת 2005, ירד רייטינג התחרות בשידורי הטלוויזיה בישראל.
אירוע הגמר של אירוויזיון 2018, בו ישראל הייתה מועמדת לניצחון ואכן בסופו ניצחה, גרף נתוני צפייה מרשימים בערוץ כאן 11, ובעת הביצוע הישראלי עמדו נתוני הצפייה על כ-47.9% רייטינג ויותר מ-1.4 מיליון צופים, נתון שיא לערוץ שטרם נראה כמותו מאירוויזיון 1999, בו ישראל הייתה המארחת של התחרות. רגע הכרזתה של ישראל כמנצחת התחרות, קרוב לשעה 02:00 (שעון ישראל), גרף כ-35% רייטינג.
מרדכי שקלאר, מנכ"ל רשות השידור, אמר בריאיון לעיתון "ידיעות אחרונות" כי . באותו ראיון הביע שקלאר את דעתו כי , אך . התחרות המשיכה להיות משודרת ברשות השידור, וזאת חרף התנגדותו של מנכ"ל הרשות. בישיבה שהתקיימה אמר יו"ר רשות השידור, אמיר גילת, כי מנכ"ל הרשות, מרדכי שקלאר, ציין כי היות שדעתו במיעוט, הוא מקבל את דעת הרוב.
ב-2017, לקראת סיום השידורים הרשמי של הערוץ הראשון, השדר הישראלי עופר נחשון נפרד בשידור חי מצופי האירוויזיון כשהשידור עבר אליו עם המילים . הדבר יצר תקרית דיפלומטית כיוון שגופי תקשורת בעולם פרשו את הכרזתו על פרישת הרשות כהכרזה על פרישה סופית של ישראל מהאירוויזיון אחרי 44 שנה. מ-2018 שידורי האירוויזיון עברו לתאגיד השידור הישראלי.
ישראלים כנציגיהן של מדינות אחרות.
מלבד אלה אשר שימשו כנציגיה של ישראל בתחרות, היו גם אמנים ישראלים אשר יצגו מדינות אחרות:
היסטוריית הצבעות.
היסטוריית ההצבעות של ישראל נכון לאירוויזיון 2021:
אלמינה
אלמינה (באנגלית: Elmina; באקאנית: Edina) היא עיר בדרום גאנה לחוף האוקיינוס האטלנטי. ב-1482 הקימו הפורטוגזים על חוף הים באלמינה את מצודת אלמינה, שנודעה כמצודת סאו ז'ורז'ה דה מינה (São Jorge da Mina) והייתה היישוב האירופי הראשון באפריקה שמדרום לסהרה. ב-1652 הקימו ההולנדים על גבעה סמוכה את מצודת קונראדסבורח (Coenraadsburg) שנודעה גם כ"פורט סן ז'אגו דה מינה" (Fort St. Jago da Mina). שתי המצודות הוכרו ב-1979, יחד עם תשע מצודות נוספות ברחבי גאנה, כאתר מורשת עולמית. בשנת 2005 מנתה אוכלוסיית העיר 25,560 איש, שפרנסתם בעיקר על הדיג והתיירות.
היסטוריה.
לפני בוא האירופים.
אזור אלמינה יושב בשנת 1000 לכל המאוחר, כאשר שבטים אקאנים נדחקו דרומה מהאזור שבשוליו הדרומיים של הסהרה על ידי שבטים יריבים. האקאנים התחלקו לשתי קבוצות - שבטי האשאנטי שהתיישבו ברצועת החורש של אפריקה המערבית, ושבטי הפאנטה שהמשיכו דרומה והתיישבו לאורך חופי האוקיינוס האטלנטי. בתחומי גאנה לבדה קמו כעשרים ממלכות קטנות נפרדות, ואלמינה שכנה בין שתי ממלכות של אנשי הפאנטה - פטו ואגואפו. ממלכות אלה קיימו ביניהן קשרי מסחר וסחרו גם עם מדינות מצפון לסהרה.
השלטון הפורטוגזי.
יש הטוענים כי הצרפתים הגיעו לחופי אפריקה המערבית כבר בשנת 1346 ויצרו קשר עם המקומיים, אך ברי שלא הקימו יישוב במקום. סוחרים צרפתיים שהגיעו לאלמינה בשנת 1383 קראו למקום La mine (המכרה) על שם הזהב שמצאו שם הפורטוגזים נחשבים לאירופים הראשונים שהגיעו אל חופי גאנה, לאחר שהחלו להדרים באופן הדרגתי לאורך חופיה של אפריקה המערבית החל בתחילת המאה ה-15. לאחר כ-50 שנים שבמהלכן הגיעו הפורטוגזים בכל הפלגה לנקודה דרומית יותר, הגיעו גם לאלמינה ב-1471 בעת שלטונו של אפונסו החמישי, מלך פורטוגל. הסחר הפורטוגלי באלמינה התפתח במשך העשור הבא, וב-1481 החליט מלך פורטוגל ז'ואו השני על הקמת מצודה במקום. חומרי הבנייה למצודה נשלחו ב-10 קרוולות ובשתי ספינות מטען על ידי המלך, והן יצאו לדרכן ב-11 בדצמבר 1481 והגיעו ליעדן לאחר כחמישה שבועות.
המצודה שנקראה סאו ז'ורז'ה דה מינה (São Jorge da Mina) נועדה להגן על הסחר במפרץ גינאה, ושמה נגזר מהמילים הפורטוגזיות "א מינה" (A Mina), דהיינו "המכרה". התושבים המקומיים לא קיבלו את הקמת המצודה בהבנה, והפורטוגזים ניהלו איתם משא ומתן, הבטיחו להם הבטחות שונות והעניקו להם מתנות. למרות זאת, כאשר החלה הבנייה, התפתחו מהומות בין הצדדים על רקע הריסת חלק מבתי הכפר כדי לפנות מקום למצודה בנקודה האסטרטגית ביותר במקום, ובשל כך שהפורטוגזים חצבו בסלע שנחשב לקדוש בעיני המקומיים. מהומות אלה עלו בחייהם של מספר פורטוגזים אשר שרפו מצידם את בתי הכפר. למרות זאת, הקומה הראשונה של המצודה הושלמה בתוך 20 יום בלבד, ויתר העבודות, כולל הקמת כנסייה, הסתיימו לאחר זמן קצר.
עם השלמת המצודה הפכה אלמינה לעיר לכל דבר, ומונה לה מושל. סחר הזהב במקום התפתח והגיע בשיאו בתחילת המאה ה-16, לכעשירית מאספקת הזהב העולמי. האירופים התערבו בחיי המקומיים ושכנעו אותם להכריז על אלמינה כעל מדינה עצמאית בחסות פורטוגזית, תוך שהם מבטיחים להם הגנה. אט אט כפו הפורטוגזים מונופול על הסחר עם המקומיים, פגעו במרקם המסורתי בסביבה והביאו ליריבות בין המקומיים לבין שבטים אחרים. בנוסף הפכה אלמינה למוקד חשוב בסחר עבדים, וראשי שבטים אפריקאים הביאו למקום עבדים וסחרו בהם בתמורה לטקסטיל, לסוסים ולמוצרים אחרים. העבדים הוחזקו במצודה לפני שיצאו למסעם לברזיל ולמושבות פורטוגזיות אחרות.
בואם של ההולנדים.
ב-1596 ניסו הולנדים להשתלט על המצודה לראשונה אך ללא הצלחה. בספטמבר 1606 שבו 600 חיילים הולנדים למקום, והתקיפו את המצודה במספר הזדמנויות במשך 1606 ובחודש ינואר 1607, אך הם נסוגו לבסוף. רעידת אדמה שפקדה את האזור ב-1615 גרמה נזקים למצודה, וההולנדים ערכו שלושה ניסיונות נוספים ובלתי מוצלחים להשתלט עליה. ההולנדים לא אמרו נואש וב-1625 הגיע כוח צבאי של 1,200 חיילים ו-150 אפריקאים ב-15 כלי שיט בסמוך למצודה. ההולנדים הפגיזו את מצודת אלמינה שבה שהו אותה עת 56 חיילים פורטוגזים בלבד, אך אלה הצליחו להדוף את ההולנדים בעזרת מקומיים שנמנו על בני בריתם. הקרב עלה להולנדים בחייהם של 500 חיילים.