לובטקין וצוקרמן היו בין המעידים במשפט אייכמן, לצד נציגי השומר הצעיר: אבא קובנר וישראל גוטמן, ונציגי תנועת "עקיבא": הלה רופאייזן-שיפר ורבקה קופר. עדויות הלוחמים לא היו אמורות לשמש כעדויות משפטיות, כי אם כעדויות היסטוריות. ההחלטה להזמינם הייתה החלטה אישית של התובע גדעון האוזנר, שגם נעזר בהם באיתור עדים מתאימים למשפט. על עדותה במשפט נמתחה ביקורת בחוגים הרוויזיונסטים, שטענו כי מיעטה בהזכרת מחתרת האצ"י, שהייתה קשורה לתנועת בית"ר במרד; אולם רוב התגובות הציבוריות לעדותה היו נלהבות. חנה ארנדט, שסיקרה את המשפט, טענה כי עדותה של לובטקין הדגישה כי המורדים באו מכל שכבות העם היהודי.
לובטקין המשיכה לפעול בתפקידים ציבוריים שונים שהוטלו עליה על ידי תנועת הקיבוץ המאוחד, כצירה בכינוסים שונים וחברה בוועדות שונות, ואף ייצגה את התנועה במשך תקופה מסוימת (1966) בסוכנות היהודית. בשנת 1964 יצאה לשנתיים של לימודים בסמינר אפעל, שהקנו לה תעודה שוות ערך לתואר ראשון כללי. היא הייתה מועמדת לכנסת שלוש פעמים מטעם הרשימה של "אחדות העבודה", אולם לא נבחרה מעולם. אחרי מלחמת ששת הימים נענתה לבקשת טבנקין והייתה, יחד עם צוקרמן, בין חותמי האמנה של התנועה למען ארץ ישראל השלמה. אף על פי כן, בדיון שנערך בקיבוצה הדגישה כי היא מאמינה כי כלל התנועה מאוחדת בשאיפה לשלום, אולם הטילה ספק בהנחה שוויתורים יביאו לשלום, וכי אינה מאמינה כי ניתן יהיה להגיע לשלום תוך הפגנת חולשה – זאת, תוך הפגנת נאמנות לקו הטבנקיני.
משפחה.
צביה נישאה ליצחק צוקרמן, ומעולם לא שינתה את שם משפחתה. היא הייתה אם לשמעון, שנולד ביגור בעת שהייתה בת 33 והיה בנה הראשון של הקבוצה, וליעל, שנולדה בקיבוץ לוחמי הגטאות שנתיים אחריו. כרעיה נהגה לובטקין לקחת על עצמה תפקידי משק נוספים על מנת לפצות על זמן העבודה שהפסיד יצחק בעת שהיה עסוק בענייני המוזיאון.
בשנת 1976, לאחר שנים של עישון כבד, חלתה לובטקין בסרטן. על ערש דווי הייתה מעורבת בעריכת ספרה "בימי כיליון ומרד", וביקשה שיצא לאור רק לאחר מותה. היא נפטרה בביתה ב-11 ביולי 1978, ונקברה בבית הקברות שבקיבוצה. על מצבתה נכתב רק שמה הפרטי "צביה". לאחר מותה עסק יצחק צוקרמן בהוצאת ספרה, אשר זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
נכדתה, רוני, היא האישה הראשונה שסיימה את קורס הטיס של חיל האוויר הישראלי במגמת קרב.
הנצחתה.
היישוב "מעלה צביה" קרוי על שמה.
בבית לוחמי הגטאות קרוי על שמה המרכז הלימודי ע"ש צביה ויצחק צוקרמן, המקיים סדנאות לימודיות.
מרכז הקליטה בקריית ים נקרא על שם לובטקין בטקס חגיגי שהתקיים באוקטובר 1980, בהשתתפות מנכ"ל הסוכנות היהודית שמואל להיס, ראש העיר קריית ים בנימין אפרת, בני משפחה, חבריה מקיבוץ לוחמי הגיטאות ועולים דיירי מרכז הקליטה.
על שמה נקראו גם רחובות בשם "צביה ויצחק" בירושלים ובחיפה, רחובות בשם "צביה לובטקין" בתל אביב, רעננה, כפר סבא, הרצליה, דימונה ונתניה, רחוב "לובטקין" בפתח תקווה וסימטת "צביה לובטקין" בגבעתיים.
מרדכי טננבוים
מרדכי טננבוים ("תמרוף") או טננבאום (בכתיב יידי: טענענבוים, בפולנית: "Mordechaj Tenenbaum", 1916 או 1917 – אוגוסט 1943) היה ממקימי הארגון היהודי הלוחם. פיקד על הארגון בגטו ביאליסטוק. ב-16 באוגוסט 1943 פיקד על המרידה בגטו כנגד הגרמנים. לאחר דיכוי המרידה התאבד, על מנת שלא ליפול חי בידי הנאצים. היה בלשן בהכשרתו.
ביוגרפיה.
טננבוים נולד בוורשה כאחד משבעת הילדים של דוד טננבוים והניה שרה לבית גולדמן, יהודים דתיים. יחד עם אחד מאחיו נטש מרדכי את אורח החיים הדתי והתעניין מגיל צעיר בתרבות החילונית. אחרי סיום לימודיו בתיכון העברי "תרבות" בוורשה למד שפות שמיות וטורקיות במכון למזרחנות של אוניברסיטת ורשה.
היה פעיל בחוגים של נוער ציוני ("השומר הלאומי") מילדותו, ובשנת 1935 הצטרף לתנועת הנוער של פועלי ציון בפולין שכללה בתוכה את תנועת "פרייהייט" ואת תנועת דרור. מטעם תנועת הנוער נשלח להכשרה בקיבוץ של "החלוץ" בברנוביצה (Baranowice), השתתף בקורס למורים לעברית בווילנה ועבר אימון טרום-צבאי בזיילונקה. בשנת 1938 התאחדו התנועות פרייהייט ודרור עם תנועת "החלוץ הצעיר" תחת השם "תנועת החלוץ הצעיר-פרייהייט-דרור". באותה תקופה נקרא טננבוים לעבוד במטה התנועה בוורשה ונבחר כחבר בוועד המרכזי של שלוחת התנועה בוורשה. היה מעורב בעריכת ביטאון תנועת החלוץ "אונזערע ידיעות".
אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה, עם פלישת גרמניה לפולין, עזב טננבוים את ורשה יחד עם חברתו טמה (תמרה) שניידרמן (1943-1917) ואחרים לשטחים שנכנסו לשליטת הצבא הסובייטי -קובל ואחר כך וילנה. תוכניותיהם לעלות לארץ ישראל עוכבו על ידי חוסר סרטיפיקטים מספיקים. לבסוף השיג לחבריו מסמכים מזויפים שעזרו להם להגר, בעוד הוא עצמו נשאר בווילנה כדי לעסוק בפעילות בקרב הנוער היהודי.
וילנה וגטו ורשה.
בווילנה תחת הכיבוש הסובייטי (1941-1940) המשיך טננבאום לפעול להצלת צעירים יהודים על ידי תעודות מזויפות שסיפק להם. כבעל ידע בשפות טורקיות, ערך טננבוים לעצמו תעודה מזויפת על שם של טטרי מאזור וילנה בשם "יוזף תמרוב" (בכתיב גרמני - Tamaroff, שם משפחה שהזכיר גם את שם אהובתו, תמרה טמה שניידרמן). זהות שאולה זו איפשרה לו תנועה יותר חופשית, כולל מעבר לשטחים תחת שליטה גרמנית. גם אחרי פלישת הנאצים לברית המועצות, כולל ליטא, ערך טננבוים לחברים רבים תעודות מזויפות שהצילו לחלקם את החיים. לאחר שהתגלה דבר הרצח בפונאר, יצר קשר עם אנטון שמיד, חייל אוסטרי שסייע ליהודי ביאליסטוק, אשר העביר אותו ואת אנשיו למקום מקלט בביאליסטוק. בשנת 1942 הגיע לוורשה, ושם היה בין מקימי הארגון היהודי הלוחם, ובין מארגני ומתכנני מרד גטו ורשה.
בגטו ביאליסטוק.
בנובמבר 1942 יצא בשליחות הארגון היהודי הלוחם לביאליסטוק, על מנת לעמוד שם בראש תנועה ההגנה. בביאליסטוק ארגן את לוחמי המחתרת היהודים ועמד בראש תנועת המרד, שכללה חברים בקיבוץ שכונה "קיבוץ תל חי", ובו, בין היתר, אנשי השומר הצעיר ואנשי דרור. הוחלט כי עם התחלת האקציות יילחמו אנשי התנועה ברחובות ביאליסטוק, ולאחר מכן ינסו להימלט אל היערות ולהמשיך שם כפרטיזנים. הגטו עבר מספר אקציות גדולות, במהלך שנת 1943, וחברי המחתרת שנותרו בו, הרגישו כי הם הלוחמים האחרונים לאחר חיסול הגטאות בורשה בבנדין ובצ'נסטוחוב.
ב-16 באוגוסט 1943 החלו הגרמנים בכיתור הגטו. במרד גטו ביאליסטוק, טננבוים וחבריו נלחמו במשך ארבעה ימים אל מול הכוחות הגרמנים העדיפים. בסיום הלחימה התאבד טננבוים יחד עם חברו ללחימה דניאל מושקוביץ', על מנת שלא ליפול חי בידי הגרמנים. אחרים, כחייקה גרוסמן הצליחו להימלט אל היערות.
ארכיון מרסיק - טננבוים.
עם הגעתו לגטו ביאליסטוק, גילה טננבוים עניין רב באיסוף חומר היסטורי מגוון שישמש להקמת ארכיון חשאי בגטו. לאחר שלקח חלק באיסוף החומרים של ארכיון "עונג שבת" בעת שהותו בגטו ורשה, ולאחר שהשתכנע שהיהודים נידונים לכליה, החליט להקים ארכיון גם בביאליסטוק. במהלך הלחימה הסתיר טננבוים במקום מקלט בגטו רשימות אישיות, ורשימות אחרות שנאספו ביחד עם צבי מארסיק. אפרים ברש, יושב ראש היודנראט בגטו, תמך במפעלם של טננבוים ומארסיק והעביר גם הוא חומרים שונים לארכיון, ביניהם גם חומר חשוב על טרבלינקה.
החומר הארכיוני הוטמן במכלי פח שהוכנו במיוחד במסגריה בגטו והועבר לחברת תנועת "דרור", ברונקה ויניצקה (קליבנסקי), שטננבוים השיג לה תעודה "ארית" ובזכותה עברה להתגורר מחוץ לגטו בראשית ינואר 1943. היא מסרה את החומר לידי פולני בשם פיליפובסקי, חבר המחתרת ארמייה קריובה (AK - ארגון המחתרת בצבאי המרכזי פולין הכבושה), שטמן בידיעתה את החומר בחצר ביתו ברחוב פייאסטה 29 (Piasta). הרשימות נמצאו ב-1945 וקובצו לספר "דפים מן הדליקה" בהוצאת הקיבוץ המאוחד. אחותו, נינה טננבוים-בקר פרסמה ביוגרפיה של טננבוים בשם "גיבור הגטאות" שיצאה בהוצאת "מערכות" בשנת 1980.
גשר הבוספורוס השני
ציסטין
סוורוס סנייפ
סוורוס סנייפ (באנגלית: Severus Snape; 9 בינואר 1960 - 2 במאי 1998) הוא דמות בדיונית בספרי הארי פוטר שנכתבו על ידי ג'יי קיי רולינג. סנייפ הוא אחד האנטגוניסטים הראשיים בהארי פוטר ואבן החכמים (הספר הראשון). עם התקדמות הסדרה הופכת דמותו למורכבת ומסובכת יותר, ובסוף הארי פוטר ואוצרות המוות (הספר השביעי והאחרון) נחשפת נאמנותו האמיתית לדמבלדור ולכוחות הטוב.
לאורך הסדרה מתפתחת דמותו של סנייפ מזו של מורה מרושע וקר-לב לדמות חידתית ומורכבת, עד לחשיפתו בספר האחרון כנאמן לדמבלדור ולמסדר עוף החול. סנייפ לימד בהוגוורטס את מקצוע השיקויים, ובספר השישי את מקצוע ההתגוננות מפני כוחות האופל. סנייפ אהב את אמו של הארי, לילי, ושנא את אביו של הארי, ג'יימס פוטר; דבר שהסביר את יחסו העוין כלפי הארי לצד זה שהגן עליו מפני לורד וולדמורט וכוחות הרשע. רולינג תיארה את סנייפ בתור "מתנה של דמות".
יצירת הדמות.
בראיון שנערך עמה אפיינה רולינג את דמותו של סנייפ כאנטי גיבור. היא אמרה שאת ההשראה ליצירת הדמות היא קיבלה ממורה שלימד אותה בילדותה שלא היה חביב עליה, ותיארה את סנייפ בתור מורה איום ונורא: "הדבר הגרוע והמביש ביותר שמורה יכול לעשות זה להיטפל לתלמידים". עם זאת, רולינג תיארה בספרים כי סנייפ היה מורה מוכשר מאוד. מקור שם משפחתו הוא בכפר סנייפ השוכן במחוז סאפוק שבאנגליה. בראיונות בשנת 1999 ובשנת 2004 היא אמרה כי דמותו של סנייפ היא בין אלו שכתיבתן גרמה לה להנאה הרבה ביותר.