חלק ניכר מדמותו של בלום נחשף לקורא באמצעות טכניקת זרם התודעה, שבה מבטא בלום את תחושותיו, לבטיו, ורצונותיו דרך מחשבותיו.
כבר בתחילה מוצג בלום לשלילה כגרגרן:
מעשהו הראשון של בלום הוא רכישת כליות חזיר באטליז השכונתי, לשם הכנת ארוחת בוקר למולי, אשתו. בדרך חזרה הוא מביא לה מכתב ממאהבה, ששמו עזאזל בוילאן (Hugh 'Blazes' Boylan). בהמשך, הוא מכין לה את ארוחת הבוקר, שאותה הוא מגיש לה בעודה במיטתה. כל אותו זמן מולי בלום מתכרבלת במיטה, תוך מתן הוראות לבעלה, אותו היא מכנה "פולדי". בלום מוצג כדמות חלשה וצייתנית, כבעל המציית לאשתו ומקבל את רצונה ללא עוררין, כמתואר בפרק "": "והגברת היא האדון, היא זו שלובשת את המכנסיים".
שם הפרק הרביעי, "", שבו מתחיל בלום את מסעו, הוא ביטוי נוסף לאירוניה שמביע ג'ויס: בעוד אודיסאוס שהה במחיצת הנימפה קליפסו שבע שנים עד שאולצה לשחררו מחמת געגועיו לאשתו פנלופה, הרי שבלום נמצא בביתו שלו, במחיצת אשתו, וממנו הוא מתחיל את מסעו.
בניגוד לאודיסאוס, המחסל את מאהבי אשתו, מבליג בלום על בגידותיה ואינו מגיב. בפרק "קירקי", בו מציאות ודמיון משמשים בערבובייה, אומר בוילאן, מאהבה של אשתו, לבלום: "אתה יכול להציץ בחור המנעול ומותר לך לשפשף את עצמך בזמן שאני מכניס לחור שלה כמה פעמים", והאחרון משיב לו בהכנעה: "תודה רבה, אדוני. אני אעשה את זה, אדוני. מותר לי גם להביא שני חברים שיהיו עדים למעשה ויצלמו את זה?". בלום מושיט לבוילאן צנצנת משחה וממשיך: "וזלין, אדוני? תמצית מי תפוז...? מים פושרים...?". במרבית המקרים בהם מצטלבות דרכיהם, עושה בלום, החושש מבוילאן, כל מאמץ כדי להסתתר מפניו.
בפרק "" הולך בלום לבית דואר ומוציא מכתב המיועד לאלטר אגו שלו, הנרי פרח, והממוען לתא הדואר שלו. בולט הניגוד בין בלום, שמכתבי אהבה מנשים מגיעים אליו תחת שם בדוי, לאשתו, שמקבלת ממאהבה מכתבים באופן גלוי, ושבעלה בעצמו מביא לה את מכתביו. מולי בלום מודעת לפלירטוטיו של בלום, לאחר שראתה אותו כותב מכתב בסתר, ומביעה את דעתה על בעלה: "גולם שאפשר לעבוד עליו... כל הגברים נעשים קצת ככה בגילו, בייחוד עכשיו שהוא מתקרב לארבעים" (יוליסס, ). גם כאן בולט הניגוד בין בוגדנותם של בני הזוג לבין נאמנותם של אודיסאוס ופנלופה זה לזה. לאופולד ומולי בלום לא קיימו יחסי מין מזה עשר שנים, מאז מות בנם רודי.
במהלך הספר נחשפת נטייתו של בלום למציצנות, וחיבתו הבלתי מוסתרת לתחתוני נשים, שאותה חושפת גם מולי בלום במונולוג המסיים את הספר. בפרק ", בסצנה המתרחשת על חוף הים, מגיע בלום לפורקן מיני כשהוא מאונן בקרבתה של נערה יפה.
על אף חולשותיו, מצטייר בלום כאדם אנושי, בעל חמלה, כפי שהדבר מתבטא בסצנת בית החולים ליולדות בפרק ", שבה הוא נזכר בלידת בנו רודי. מכריו מתארים אותו כאדם הגון ושקט, כזה שאפשר לסמוך עליו. בקרב מכריו האירים הוא נחשב לאאוטסיידר, אחד שאינו מפריז בשתייה, נמנע מניבולי פה, סולד מאלימות ונמנע ככל האפשר מעימותים.
ג'ויס אף התבטא כי קיימת בבלום הומוסקסואליות חבויה.
שני אירועים משמעותיים בעברו משפיעים על בלום ומופיעים רבות בהרהוריו: התאבדותו של אביו רודולף ב-1886, ומותו של בנו התינוק רודי (שנקרא על שם אביו) שמונה שנים מאוחר יותר. ניכר בו כי מציק לו היעדר בן יורש לשושלת ויראג. בפרק "", שבו מדבר סיימון דדאלוס על בנו סטיבן, נזכר בלום בבנו המת רודי: "אילו רודי הקטן היה נשאר בחיים. לראות אותו גדל. לשמוע את קולו בבית. הולך לצידה של מולי בחליפת איטון. בני...".
המקורות לעיצוב דמותו של בלום.
חברו של ג'ויס, פדריג קולום, העיד כי ג'ויס עצמו לא הכיר אף יהודי מקהילת דבלין, ותר אחרי כאלה כאשר חיפש בשנת 1902 מקורות למימון עיתון יומי חדש שרצה להקים. המקור הראשוני לדמותו של בלום היה כפי הנראה דבלינאי בשם אלפרד ה. האנטר (Alfred H. Hunter), שג'ויס חשבו ליהודי, אשר סייע לג'ויס בעת שנקלע לקטטה ב-22 ביוני 1904. ב"יוליסס", בסצנה המשחזרת את האירוע, מחלץ בלום את סטיבן דדאלוס מקטטה שאליה נקלע, והם ממשיכים לביתו של בלום.
התקרית הביאה אותו ככל הנראה לידי הרעיון לכתוב יומן מסע חד-יומי על שיטוטיו של יהודי בדבלין. בספטמבר 1906, בעת שהותו ברומא, כתב ג'ויס לאחיו סטניסלאוס כי "יש לי סיפור חדש ל'דבלינאים'. הוא עוסק במר האנטר". חודשיים מאוחר יותר חשף את שמו, "יוליסס", ובסופו של דבר לא כלל אותו ב"דבלינאים" (אוסף סיפורים קצרים של ג'ויס) אלא הפך אותו לספר בפני עצמו.
שמו של האנטר נזכר כמי שהשתתף בהלווייתו של מת'יו פ. קיין (Matthew F. Kane), חבר של אביו של ג'ויס, ג'ון. קיין עצמו היה הבסיס לדמותו של מרטין קנינגהאם, המופיע הן ב"דבלינאים" והן ביוליסס. ריצ'רד אלמן (Richard Ellmann), הביוגרף של ג'ויס, כתב ב-1982, שנים רבות לאחר כתיבת הביוגרפיה, כי הוטעה לחשוב שהאנטר היה יהודי.
קיימת סברה, כי ג'ויס טווה את עיקר דמותו של בלום סביב איטלו זבבו, סופר איטלקי ממוצא יהודי, שג'ויס התוודע אליו בעת שהותו בטריאסטה שבאיטליה בין השנים 1904 ל-1915. זבבו ביקש לשפר את האנגלית שבפיו, ונרשם לבית הספר לשפות "ברליץ", שם עסק ג'ויס בהוראת אנגלית למחייתו. בין זבבו לג'ויס התפתחו יחסי ידידות עמוקים, למרות הבדלי הגיל, וג'ויס נהג להגיע לבית משפחת זבבו כדי ללמד את בני המשפחה אנגלית.
לזבבו היו מספר מאפיינים שמזכירים את דמותו של בלום: אשתו הייתה נוצרייה, הוא המיר את דתו לנצרות, ואביו היה ממשפחה שמוצאה מאוסטרו-הונגריה. בתו של זבבו, שלמדה אף היא אצל ג'ויס, טענה כי אביה היווה עבור ג'ויס מקור השראה לדמותו של בלום. היא ציינה כי גם אמהּ הייתה דמות שהשפיעה על עיצוב דמותן של חלק מהנשים שברומן. עם זאת, בראיון שנערך עמה לשם הפקת סרט דוקומנטרי, היא אמרה כי נחישותו של ג'ויס לדלות פרטים על יהודים גרמה לאביה אי-נוחות. זבבו עצמו צוטט כמי שביקש מאחיו של ג'ויס, סטניסלאוס, כי יגלה לו סודות על אירים - שכן "אחיך שאל אותי שאלות כה רבות על יהודים, עד כי הייתי רוצה להשתוות עמו."
דמויות נוספות שייתכן שג'ויס הסתמך עליהן בעיצוב דמותו של בלום, היו תיאודורו מאייר (Teodoro Mayer) מטריאסטה, שאביו היה הונגרי, כמו אביו של בלום, שהיה הבעלים של העיתון "Il Piccolo della Sera", שבו כתב ג'ויס מאמרים, ולאופולדו פופר (Leopoldo Popper), איש עסקים יהודי. פופר היה אביה של אמליה פופר, עמה הייתה לג'ויס פרשיית אהבים, שהונצחה בספרו "ג'אקומו ג'ויס", ואפשר שמשמו נלקח השם "לאופולד".
נטען גם לא אחת כי בעיצוב דמותו הנשית קמעא של בלום הושפע ג'ויס גם על ידי הפילוסוף היהודי המומר אוטו ויינינגר, ובעיקר מספרו "מין ואופי", חיבור אנטי-פמיניסטי בו השווה ויינינגר את היהדות לנשיות, תוך הדגשת נחיתותן של השתיים. ויינינגר, ששם אביו היה לאופולד, המיר את דתו לנצרות, ומאוחר יותר שם קץ לחייו.
מוצאו היהודי של בלום.
לאופולד בלום הוטבל לנצרות שלוש פעמים, ואמו הייתה נוצרייה, כך שעל פי ההלכה אינו יהודי. הוא גם לא נימול. למרות זאת, מוצאו היהודי מוזכר פעמים רבות בעלילת הספר. לפי המתואר, בראשית חייו הוא קיבל חינוך יהודי. בפרק " הוא עוצר בבית דפוס, מביט בסַדָּר המסדר את האותיות בכיוון ההפוך, מימין לשמאל, ונזכר בליל הסדר שבו היה אביו מקריא את ההגדה בעברית (בחלונית משמאל).
בפרק " הוא מביע חרטה על כי זלזל באמונות ובמנהגים של היהדות, כמו עירוב בשר בחלב, שמירת שבת ואיסור על השמעת השם המפורש.
יחסו ליהדותו הוא אמביוולנטי. מחד, הוא אינו יהודי בדתו, ומאידך, הוא נרתם להגן על מוצאו היהודי. לאורך כל הרומן הוא משתדל להימנע משימוש בשמו של ישו הנוצרי. מאידך, בפרק " הוא מגיע לכנסייה קתולית ומשתתף במיסה, אלא שבמהלך התפילה הוא מהרהר על האפשרות להיפגש עם מרתה, האישה עמה הוא מתכתב, ביום ראשון לאחר התפילה.
בפרק " נקלע בלום לעימות עם אירי לאומני ואנטישמי המכונה "האזרח" ומשיב לו כגמולו:
"מנדלסון היה יהודי וקרל מרקס ומרקאדנטה ושפינוזה. והמושיע היה יהודי ואביו היה יהודי, האלוהים שלהם..."
האנטישמי שואל: "האלוהים של מי?". "טוב, אז הדוד שלו היה יהודי", עונה בלום. "אלוהים שלכם היה יהודי. ישו היה יהודי בדיוק כמוני."
בתגובה לדבריו, מאיים האנטישמי לפצפץ את גולגולתו, ובלום נמלט מהמקום בכרכרה כל עוד נפשו בו. בפרק "" מצטדק בלום על התקרית בפני סטיבן דדאלוס ואומר:
לאומיות אירית מול זהות יהודית.
ג'ויס מעמיד את גיבורו בקונפליקט מתמשך בין מוצאו היהודי ללאומיותו האירית. קודם העימות עם "האזרח" האנטישמי, שואל אותו "האזרח" לאיזו אומה הוא משתייך, ותשובתו של בלום היא: "אירלנד... אני נולדתי כאן. אירלנד". עם זאת, בהמשך הוא מוסיף: "גם אני שייך לגזע שסבל משנאה ומרדיפות. גם עכשיו. ממש ברגעים אלה. בשנייה הזאת".
בהמשך הפרק שואל אחד מהנוכחים, "אחרי הכל, למה שיהודי לא יוכל לאהוב את ארצו כמו כל אחד אחר?", ונענה: "בתנאי שהוא יהיה בטוח קודם איזו ארץ היא ארצו".
בפרק "", בתשובה לשאלה "איזה המנון זימר בלום?", מוזכרות שתי השורות הראשונות של "התקווה" (והיחידות שבלום זוכר מההמנון), ולא המנון אירלנד:
גם בהשוואה לידידו סטיבן דדאלוס האירי, בלום הוא היהודי. בפרק "איתקה" מדקלם דדאלוס בלדה אירית עממית, ובלום מדקלם כנגדו קטע משיר השירים.
בלומסדיי.
16 ביוני, הנקרא על שם בלום (בלומסדיי), הפך במקומות מסוימים בעולם, ובאירלנד בפרט, ליום חג. ביום זה נערכות בדבלין פעילויות הקשורות לספר "יוליסס", כגון כנסים אקדמיים, הצגות והקראות פומביות מ"יוליסס", טיולי פאבים וסיורים לאורך המסלול שעשה בלום באותו יום ועוד.