הסכם יפו נחתם לתקופה של 10 שנים והעביר שטחים נרחבים בארץ ישראל לשליטה צלבנית. תפיסתה וביצורה של צידון קיבלו בהסכם גושפנקה חוקית, ושטח מישור החוף בין ביירות ליפו הפך לשטח בשליטה נוצרית רצופה, אליו קשורות שתי מובלעות. המובלעת הצפונית נמתחה לאורך הדרך מעכו לנצרת וכללה את מצודת ציפורי, שפרעם והאזור סביב תבנין ומונפור. בדרום המדינה הצלבנית נמתחה מובלעת נוצרית מיפו אל לוד ורמלה וממנה אל ירושלים, כולל אזור בית לחם.
ירושלים נמסרת לידי הצלבנים ולשליטתו המלאה של הקיסר. אזור הר הבית ובו מסגד אל-אקצא ומסגד עומר נשאר בידי חיילים מוסלמים שערכו במקום טקסי פולחן דתי. תושבי העיר הנוצריים ועולי רגל הורשו לעלות להר הבית. סמכות השיפוט בסכסוכים אזרחיים בין מוסלמים ונוצרים ניתנה בידי שופט מוסלמי.
כך נכנסה ירושלים למצב חוקי ללא תקדים, בו הובטח חופש גישה וחופש פולחן במקומות הקדושים הנמצאים בשליטה מוסלמית. בית לחם הועברה לשליטה נוצרית ולמוסלמים הובטחה גישה חופשית למקומות הקדושים.
הקיסר והאפיפיור.
מסע הצלב השישי היה שיא אחד בסדרה של עימותים פוליטיים, אידאולוגיים ולבסוף צבאיים בין הכס הקדוש -האפיפיור, לבין פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, סכסוך שבאופן מוצהר נסב סביב חוסר רצונו של הקיסר לקבל על עצמו את חובתו כצלבן אך השתקף ובא לידי ביטוי בפוליטיקה האיטלקית הסבוכה של המאה ה-13.
עם תום מסע הצלב השישי ועם כניסתו של אינוצנטיוס הרביעי לתפקיד האפיפיור התחדשו העימותים ועברו למישור הצבאי. עימותים אלו יביאו בסיכומו של דבר לנפילת שושלת הוהנשטאופן. העימות הגיע לשיא חדש בשנת 1245, משהודיע האפיפיור כי הוא מוריד את הקיסר מכסאו. הסכסוך המחריף הוציא את האימפריה הרומית הקדושה ממעגל המשתתפים במסע צלב מחודש וסחרר את אירופה הנוצרית אל מאבק כוחות שהוציא את ממלכת ירושלים ממרכז הבמה הפוליטית.
הסולטנות האיובית.
המזרח הקרוב האיובי היה - הלכה למעשה- פדרציה של ישויות עצמאיות בראשות נסיכים, שהדבק היחיד שהחזיק אותה הוא ההכרה הרופפת בבכורת הסולטאן של מצרים - ונסמכה על קרבת משפחה בין שליטי המדינות המוסלמיות.
לאחר מסע הצלב של פרידריך השני התחלקה השליטה המוסלמית על גבול ממלכת ירושלים השנייה בארץ ישראל כדלקמן:
בידי אלמלך אלכאמל שליט מצרים הייתה השליטה על החלק הדרומי של ארץ ישראל מאשקלון שבמישור החוף דרך חברון ושובך שבעבר הירדן. הנסיך האיובי אלמלך אלנאסר אל-דאוד שלט בשכם, הר אפרים ועמק הירדן. אמירות דמשק נמסרה לידי אלמלך אל- אשרף. חלוקה זו שתתקיימה בשינויים שונים עד תום ימי הסולטנות האיובית במחצית השנייה של המאה ה-13 היוותה בסיס לאין ספור עימותים, בריתות ובריתות נגד הממלאים את דפי ההיסטוריה הערבית-מוסלמית.
בשנת 1238 מת השליט האיובי של דמשק וזמן קצר לאחר מכן נפטר הסולטאן האיובי המצרי אלמלך אל כאמל והחל תהליך ההתפוררות הסופי של הסולטנות האיובית. הסולטאן החדש אלמלך אלעדל השני הצליח להשניא עצמו על נתיניו המצרים ועל צבאו ומערבולת חדשה של תככים ועימותים צבאיים זרקה את העולם האיובי למצב של תוהו.
במאי 1240 חוללו הממלוכים מהפכה במצרים בראשות מפקד הצבא המצרי, פאח'ר א-דין אבן אשייח . הממלוכים מאסו בשלטונו של אלמלך אל עאדל השני ובמהלך מהיר חיסלו אותו והזמינו את אלמלך אלצאלח איוב לחזור למצרים ולתפוס את כיסא הסולטאן.
מהלך זה חושף את הכוחות האמיתיים מאחרי הקלעים במצרים : הממלוכים הבח'ריים, שתפסו עמדות כוח מרכזיות במצרים בעיקר תחת שלטונו של הסולטאן אמלך אל כאמל, ובהיותם במעמד של עבדים, נמנעו מעימות עם השושלת האיובית והאוכלוסייה של מצרים, מצב זה עתיד להתחדד עם גלי ההלם של מסע הצלב השביעי והתפוררות האימפריה האיובית ובסיכומו של דבר לעלית הממלוכים, תחילה תחת חסות של שליטים איובים כשליטי בובה ולאחר מכן כסולטאנים בזכות עצמם.
קרב הירביה.
הכיבוש הח'ואריזמי של ירושלים.
הכוח המרכזי המניע תהליכים באסיה רבתי ובמזרח הקרוב בתקופת מסע הצלב השביעי היה האימפריה המונגולית של ג'ינגיס חאן, שצבאה פלש לתוך בוכרה, משם לאפגניסטן ומשם נכנס לתוך איראן בין השנים 1219 ל-1223 וניפץ את האימפריה החואריזמית לרסיסים. גל כיבוש מונגולי שני ששטף את אזור מסופוטמיה הפך את הגדודים של הצבא הח'ואריזמי, חסרי מנהיג או מולדת, לשכירי חרב המשכירים את כישוריהם וניסיונם הצבאי המרשים לכל דורש.
ביום 11 ביולי 1244 הופיעו הח'ואריזמים מול חומות ירושלים - בדרכם לפגישה עם הצבא המצרי בעזה. התושבים, שאיבדו תקווה לתגבורת, החליטו לברוח בשעות הלילה 21 באוגוסט אך לפתע הסתובב חלק ממחנה תושבי ירושלים וחזר על עקבותיו אל ירושלים. על פי הסיפור הבחינו הבורחים כי דגלים נוצריים מונפים על חומות העיר ירושלים והאמינו כי צבא נוצרי כבש את העיר. הנוצרים שאיתרע מזלם וחזרו לירושלים נפלו בידי הח'ואריזמים נטבחו כולם, הכנסיות בעיר נחרבו ותשומת לב מיוחדת הוקדשה להרס כנסיית הקבר, וכנסיות נוצריות מחוץ לחומות ירושלים. כך נפלה ירושלים ונלקחה מידי הנוצרים, בפעם האחרונה בתקופת מסעי הצלב.
קרב הירביה.
ביום ה-17 באוקטובר 1244 נפגשו הצבאות הצלבנים עם בני בריתם מדמשק עם צבאות סולטאן מצרים והח'ואריזמים. בסיכומו של הקרב, הושמד הצבא הנוצרי של מדינת הצלבנים וקרב הירביה זכה לשם חיטין השנייה. תוצאות קרב הירביה היו הרסניות לצלבנים כמו התבוסה בחיטין בשנת 1187. כוחם הצבאי של המסדרים כמעט ונמחק וכל שנותר ממנו היו חילות מצב קטנים בערים והמבצרים הצלבניים. תוך שלוש שנים מתום קרב הירביה ותבוסתם של הכוחות הצלבנים בו נמחקו כל ההישגים של מסעי הצלב שהגיעו בעמל ומאמץ אדיר מאירופה, המדינה הצלבנית הגיעה לעברי פי פחת וסכנת השמדה מרחפת על גורלה.
הכנות למסע.
ב־1242 ניצח המלך לואי התשיעי את הנרי השלישי מלך אנגליה, אך חלה במלריה בביצות אקוויטניה. ב־1244 חלה באנמיה ממאירה, וכמעט איבד את חייו. הוא נשבע שאם יבריא יצא למסע צלב נגד הכופרים המוסלמים.
עם קבלת הידיעה על אסון קרב הירביה ואובדן ירושלים, בחודש דצמבר 1244, נטל על עצמו המלך הצרפתי את הצלב וחצי שנה לאחר מכן ביוני 1245 קראה הכנסייה למאמינים לצאת למסע צלב בוועידה האקומנית בליון. קריאה זו נותרה "תלויה באוויר" בעוד הכס הקדוש טרוד בעימות עם הקיסרות הרומית הקדושה ושליטי אירופה האחרים טרודים בסכסוכים מקומיים. כך נותר מסע הצלב כיוזמה של לואי התשיעי, נותר תחת פיקודו ונשא את חותמו של המלך הקדוש הנוצרי.
לשם מימון מסע הצלב הוטל מס על הכנסיות והוחרמו נכסיהם של שנואי נפשו של המלך - היהודים. עם המלך נטלו את הצלב אחיו - רוברט מארטוא, אלפונס מפואטייה ושארל מאנז'ו ואחריהם כל האצילים. מושכות השלטון נמסרו לידי המלכה האם בלאנש מקסטיליה. סביב האצילים נתקבצו גדודים של וסאלים-אבירים ואיתם חיילים רגלים, קשתים וקשתים של רובה קשת, חיילים שכירים, משרתים ופועלים ממקצועות שונים. הצבא הצרפתי יצא מנמל איג מורט (צרפתית: Aigues Mortes) שנבנה במיוחד למטרה זו. מכאן הפליג הצבא ביום 25 באוגוסט בצי ענק שנאסף מכל נמלי אירופה לקפריסין הלטינית שהוכנה מבעוד מועד כבסיס לוגיסטי.
התכנסות בקפריסין.
הצרפתים נחתו בקפריסין ביום 27 בספטמבר 1248 בדרכם למטרה של מסע הצלב - מצרים. על פי התוכנית אמור היה הניצחון המכריע על מרכז הכוח המוסלמי העיקרי במזרח התיכון להעביר את כל ארץ ישראל לשליטה צלבנית ולהחזיר לאחור את מחוגי הזמן לממלכת ירושלים שלפני קרב קרני חיטין. במסגרת התכנון הלוגיסטי הקפדני הביא איתו הצבא הצרפתי כלי עבודה, מחרשות וכלים חקלאים שאמורים היו לאפשר יישוב אזורים במצרים ולאפשר שליטה בה.
הצבא הצרפתי שהה בקפריסין במהלך החורף של שנת 1248 ואליו הצטרפו גדודים מאבירי ממלכת ירושלים, המסדרים הצבאיים ומקפריסין. לואי התשיעי הצליח לאחות את הקרעים והסכסוכים בין הכוחות הצלבניים ולאחר איסוף ושכירת אוניות של הקומונות האיטלקיות יצא הצי ביום 13 במאי 1249 מקפריסין ונחת ביום 4 ביוני מול העיר המצרית דמיאט בדלתה של הנילוס.
קרבות במצרים.
הכוחות הלוחמים.
על פי מקורות המצוטטים בספרו של יהושע פראוור תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל היה גודלו של הצבא הפולש כ-25,000 חיילים מתוכם 2,500 פרשים.לשם השוואה, במסע הצלב הראשון הגיעו 13,000 חיילים למצור על ירושלים.
לפי מקורות היסטוריים הסולטאן המצרי קיבל את הידיעה על נחיתת לואי התשיעי בקפריסין משליחים של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. אלמלך אצאלח איוב חזר למצרים אך מחוסר ידיעה לגבי מיקום הנחיתה פיצל את צבאו לשנים, מחנה אחד בסמוך לאלכסנדריה ומחנה שני בסמוך לדמיאט. בתוך העיר דמיאט הוצבו גדודי לוחמים מקומיים להדיפת גל ההתקפה הראשון.
כיבוש דמיאט.
הצבא הצלבני הסתער על העיר מסירות נחיתה ובראשם לואי התשיעי והדפו התקפה של פרשים מוסלמים. עם נסיגת הפרשים נטש חיל המצב את העיר דמיאט ובמנוסתו נכשל והשאיר את הגשרים אל העיר שלמים וביום 6 ביוני נכנס לואי התשיעי בראש צבאו לעיר שננטשה על ידי מגיניה.
לאחר התעכבות חסרת תכלית בעיר שנמשכה חצי שנה במהלכם הפכו המסגדים לכנסיות, מחסני המזון נבזזו והצלבנים העבירו את זמנם בבתי מרזח ובתי זונות שהוקמו לשרותם בעיר, החליט המלך לעלות על עיר הבירה קהיר.
קרב אל מנצורה.