המנגנון נכנס לפעילות מלאה ב-4 באוגוסט 2010.
המנגנון הציב לו למטרה להשיג דירוג אג"ח AAA בקרב סוכנויות הדירוג, מה שיזכה את פעולותיו במימון מחדש על ידי הבנק המרכזי האירופי. הוא השיג יעד זה בספטמבר 2010 כאשר סטנדרד אנד פורס ופיץ' העניקו לו דירוג AAA ואילו מודי'ס העניקה לו דירוג Aaa, מה שהקל על ה-EFSF לגייס כסף. עם זאת, ב-16 בינואר 2012 הודיעה סטנדרד אנד פורס על הורדת דירוג האשראי של המנגנון בדרגה אחת לרמה של "AA+", בהמשך להורדת דירוג האשראי של רבות ממדינות אירופה, בימים שקדמו לכך.
חילוץ אירלנד.
המדינות החברות באיחוד האירופי אשר אימצו את האירו כמטבע הלאומי שלהן, לצד מועצת הכלכלה והפיננסים של האיחוד האירופי וקרן המטבע הבינלאומית החליטו ב-28 בנובמבר 2010 להעניק לאירלנד סיוע פיננסי, לאור בקשת הרשויות המוסמכות של המדינה. חבילת הסיוע תענה על הצרכים הפיננסיים של אירלנד עד לסכום של 85 מיליארד אירו. מנגנון היציבות הפיננסית האירופית בחר שלושה בנקים, HSBC, סיטיבנק וסוסייטה ז'נרל לארגן את הנפקת איגרות החוב.
חילוץ פורטוגל.
המדינה השנייה בגוש האירו אשר ביקשה וקיבלה סיוע הייתה פורטוגל, שהגישה את הבקשה הרשמית ב-7 באפריל 2011. התנאים של חבילת הסיוע סוכמו בידי מועצת הכלכלה והפיננסים של האיחוד האירופי ובידי המדינות אשר אימצו את האירו כמטבע הרשמי שלהן ב-17 במאי 2011. חבילת הסיוע תכסה את צרכיה הפיננסיים של פורטוגל עד לסכום של 78 מיליארד אירו. ה-EFSF והקרן האירופית לייצוב פיננסי יספקו, כל אחד, 26 מיליארד אירו שיועברו תוך שלוש שנים. 26 מיליארד אירו נוספים יסופקו על ידי קרן המטבע הבינלאומית, כפי שאושר על ידי דירקטוריון הקרן ב-20 במאי 2011.
הרחבה.
ב-21 ביולי 2011 הסכימו מנהיגי גוש האירו להגדיל את הון ה-EFSF ל-780 מיליארד אירו. המהלך דרש אשרור של הפרלמנטים של כל מדינות גוש האירו, דבר שהושג ב-13 באוקטובר 2011. ההרחבה שינתה גם את המבנה של ה-EFSF.
ב-27 באוקטובר 2011 הודיעה המועצה האירופית שהמדינות החברות באיחוד האירופי הגיעו להסכמה על הגדלת ההון של ה-EFSF לכדי טריליארד אירו באמצעות מתן ביטחונות לרוכשי החוב של המדינות החברות בגוש האירו. כמו כן הגיעו מנהיגי אירופה להסכמה על יצירת קרן או מספר קרנות, שככל הנראה יהיו נתונות לאחריות קרן המטבע הבינלאומית. מקור הכסף שישמש את הקרן או הקרנות יהיה ב-EFSF ומימון ממקורות חיצוניים אחרים.
סוגיות השנויות במחלוקת.
תהליך ההרחבה של ה-EFSF במהלך 2011 הציב אתגרים לא פשוטים לכמה מהמדינות החברות בגוש האירו שהתנגדו למהלך מתוך הנחה שהוא סותר את הוראות אמנת מאסטריכט. ב-13 באוקטובר 2011 אישרה סלובקיה את ההרחבה השנייה של הקרן, לאחר כישלון בהצבעה הראשונה על האישור. בתמורה, ממשלת סלובקיה אולצה להתפטר ולהכריז על בחירות.
ב-19 באוקטובר 2011 דיווח עיתון פיני, כי הפרלמנט הפיני אישר את תהליך ההרחבה של ה-EFSF מבלי שיכמת את האחריות הפוטנציאלית שעלולה לחול על פינלנד. מסיבה זו, התהליך בו אישר הפרלמנט ב-28 בספטמבר 2011 את ההרחבה היה מטעה וייתכן שיצריך הצעה ממשלתית חדשה.
אברהם שביט
קרן החילוץ האירופית
חילוץ הישראלים מאיראן (1979)
חילוץ הישראלים מאיראן היה אירוע בן שמונה ימים (11 עד 18 בפברואר 1979), שבסיומו יצאו מאיראן בשלום 33 ישראלים שנלכדו בטהראן עם פרוץ המהפכה האיסלאמית.
רקע – המהפכה האסלאמית באיראן.
המצב באיראן התדרדר במהלך שנת 1978 ולקראת סוף השנה הוחל בפינוי משפחות הישראלים באירן. בתחילת ינואר 1979 הוחל בפינוי הזרים מטהראן. בטיסות אל על נתנה קדימות לישראלים. עובדי נמל התעופה בטהראן שבתו ונמל התעופה הופעל על ידי הצבא.
ב-16 בינואר 1979 עזב השאה מוחמד רזא פהלווי את איראן בעקבות מהומות קשות וממושכות שהתחוללו בה. באותו היום הוקמה באיראן ממשלה חדשה בראשותו של שאפור בח'תיאר. אייתוללה ח'ומייני, מנהיג תנועת המהפכה האיסלאמית, קרא ממקום גלותו בפריז להפיל את ממשלת בח'תיאר והודיע כי ישוב לאיראן בקרוב. לאחר תקופה שבה לא היה ברור מי שולט באיראן שב ח'ומייני לאיראן ב-1 בפברואר וב-10 בפברואר התמוטטה ממשלת בח'תיאר. באותו יום הקים אחד מאנשיו של ח'ומייני, מהדי בזרגאן, את הממשלה הראשונה של איראן האסלאמית. ב-11 בפברואר הוכרזה באיראן המדינה האיסלאמית החדשה.
הקבוצה הישראלית שנלכדה בטהראן.
ערב המהפכה פונו מאיראן משפחות הישראלים ששהו בה. ונותרה רק קבוצה קטנה. ב-11 בפברואר היו בטהראן 33 ישראלים. ששה מהם היו נציגים דיפלומטים, ובהם השגריר באיראן יוסף הרמלין (לשעבר ראש השב"כ) והנספח הצבאי תת-אלוף יצחק שגב. יתר הישראלים היו אנשי ביטחון ששמרו על השגרירות, עובדים של תאגיד כור ושל חברת אל על ואחרים. בהם היה גם מרדכי בן-פורת (לשעבר ולעתיד חבר כנסת, אך לא בשעת מעשה), שהגיע לאיראן על מנת לנסות לשכנע יהודים בה לעלות לישראל. הדיפלומטים נשארו באיראן בהוראת ממשלת ישראל – כנראה בשל אי רצון של הממשלה לוותר על היחסים המורכבים בני 25 השנים עם איראן, שגם היקף הסחר עמה היה גדול.
מהלך האירועים.
11 בפברואר.
בבוקר ה-11 בפברואר שהו בשגרירות ישראל בטהראן רק אנשי ביטחון. באותו בוקר נוכח השגריר הרמלין כי החיילים האיראנים ששמרו על דירתו בטהראן נעלמו. באותה עת הודיע לו קצין הביטחון של השגרירות כי הכוח הצבאי האיראני ששמר עליה, בסדר גודל של גדוד, נעלם גם הוא. הרמלין פנה אל ראש הממשלה לשעבר בח'תיאר בבקשת עזרה ונענה על ידו כי הוא אינו יכול לסייע לישראלים. תשובה דומה קיבל הנספח הצבאי שגב, שפנה אל הרמטכ"ל האיראני.
באותה עת החל המון שמנה כ-20 אלף איש להסתער על בניין שגרירות ישראל. בראש ההמון עמדו מחבלים פלסטינים. קצין הביטחון של השגרירות ואנשיו הצליחו לברוח מן הבניין בטרם השתלט עליו ההמון.
הנספח הצבאי שגב נסע אל מחנה המטה הכללי האיראני ונוכח שחלק גדול ממנו כבר נמצא בשליטת המהפכנים האיסלאמיים. משם נסע לכיוון בניין השגרירות, אך ראה מרחוק שהוא כבר נכבש וכי הדגל הפלסטיני הונף על שעריו.
לאחר נפילת השגרירות התרכזו 33 הישראלים במספר דירות מסתור בטהראן. אלו הוכנו בהוראת השגריר הרמלין מספר שבועות קודם לכן וצוידו במצרכי מזון. רובם שהו בשלוש דירות, שבאחת מהן נמצא השגריר הרמלין, באחרת נמצא הנספח הצבאי שגב ובשלישית נמצאו בעיקר אנשי חברת אל על. בין הדירות השונות התנהל קשר רצוף.
שגב הגיע רגלית לדירת המסתור עם שבעה אנשים נוספים לאחר שהם נטשו בחופזה את דירת מגוריו. הם עשו דרכם ברחובות מלאים מפגינים, שבהם כבר נערכו הוצאות להורג על ידי משמרות המהפכה. באותה עת הגיעה אל הרמלין ידיעה כי אנשי משמרות המהפכה הגיעו לחפש אותו בבניין בו התגורר עד אותו יום.
הרמלין הקים מדירת המסתור בה שהה קשר אלחוטי עם ישראל ודיווח למשרד החוץ בירושלים על המצב. שם הוקם באותו יום צוות בינמשרדי לתיאום פעולות החילוץ של הקבוצה בטהראן. שר החוץ משה דיין העמיד בראש הצוות את מנכ"ל משרדו יוסף צ'חנובר. הנספח הצבאי שגב מצדו התקשר אל הרמטכ"ל רפאל איתן ואל ראש אג"ם, יקותיאל אדם.
לאחר התייעצות עם השגריר צלצל הנספח שגב בבקשת סיוע אל מספר קצינים איראנים בכירים, שעמם היו לו קשרים קרובים. ניסיונות אלו העלו חרס שכן התברר כי קצינים אלו כבר איבדו במציאות שנוצרה את השפעתם. חלקם נאסרו והוצאו להורג בימים הבאים על ידי המהפכנים.
12 עד 16 בפברואר.
במהלך חמשת הימים שלאחר ההגעה לדירות המסתור שמרו השגריר הרמלין והנספח שגב על קשר עם ישראל וניהלו מגעים עם גורמים באיראן: הרמלין בא במגע עם שגרירי ארצות הברית, גרמניה והולנד בטהראן ואף עם אחד מאנשי משרד החוץ האיראני בניסיון לברר את אפשרויות החילוץ בעזרתם. שגב, ששלט בשפה הפרסית, ניהל מגע (לעיתים תוך סיכון עצמי) באותו הנושא עם בעלי תפקידים שמינתה ממשלתו החדשה של בזרגאן. אנשי הקבוצה הישראלית בחנו אפשרויות שונות להיחלץ מאיראן בכוחות עצמם. במהלך ימים אלו יצא שגב מדי יום מן הדירה על מנת לרכוש עיתונים ומצרכים ולעקוב אחר המתרחש ברחובות.
במהלך ימים אלו התברר למשרד החוץ בירושלים כי הממשלה המהפכנית האיראנית התירה לארצות הברית להנחית בטהראן שני מטוסים של חברת פאן אמריקן כדי שיפנו את מרבית סגל השגרירות שלה שם (בסופו של דבר נותרה מאחור קבוצה אמריקנית קטנה, שנשבתה בפריצה האיראנית לשגרירות). מאותו רגע התמקדו מאמצי ישראל בהסדרת הצטרפות הישראלים הלכודים בטהראן אל האמריקנים שיתפנו. המגעים בקשר לכך נוהלו בסיוע שגרירות ישראל בארצות הברית עם משרד ההגנה ומחלקת המדינה של ארצות הברית. לאחר מגעים ממושכים הבטיחו האמריקנים לישראל כי הישראלים הלכודים יועלו על המטוס שייצא שני מטהראן. ככל הנראה היה השלטון המהפכני האיראני מודע לכך שישראלים אמורים לצאת מאיראן עם האמריקנים, אם כי הוא לא העביר ידיעה זו לכל אנשיו שבשטח.
לצורך החילוץ היה על הישראלים להגיע אל מלון הילטון בטהראן, שנקבע על ידי האיראנים כאתר הריכוז לאנשים שיתפנו. ראש הצוות הבינמשרדי צ'חנובר הורה לאנשי הקבוצה בטהראן להגיע למלון, אך לא בקבוצה אחת.
17 בפברואר.
ביום זה יצאו אנשי הקבוצה הישראלית מדירות המסתור והגיעו אל מלון הילטון ממספר כיוונים שונים. בבדיקת הדרכונים שנערכה בכניסה אליו הם הציגו את דרכוניהם הישראלים. מעמד זה היה קשה ומתוח לישראלים מאחר שהאיראנים ערכו חיפוש נרחב בחפציהם ועל גופם של הבאים למלון והחרימו חפצים, כנראה מתוך כוונה להשפיל את האמריקנים.