למרות שהגישה הירוקה נראית כדרך שבא מוציאים לאור מבוססים יכולים לעבור באופן הדרגתי ממודל עסקי של גביית תשלום מהקוראים לטובת מודלים חלופיים ללא סיכונים מיותרים, היישום בפועל שלו מחייב את מוסדות המחקר לשלם עבור המאמרים החופשיים פעמיים: בפעם הראשונה החוקר צריך לשלם עבור פתיחת המאמר שלו לגישה חופשית ובפעם השנייה הספרייה של המוסד האקדמי צריכה לשלם עבור מנוי לכתב העת שכולל בתוכו מאמרים בגישה חופשית כמו גם מאמרים בגישה סגורה. אחד המודלים שמנסה לפתור וגם יושם בפועל הוא לערוך הסכם לטווח ארוך בין קונסורציום (מַאֲגָד) של מספר אוניברסיטאות גדולות לבין מוציא לאור שמצד אחד מפנה חלק מדמי המנוי לטובת תשלום עבור פתיחת המחקרים של אותן אוניברסיטאות לגישה פתוחה מבלי לשנות את התשלום השנתי עבור מנוי לכתבי העת של המו"ל ומצד שני מבטיח הכנסה קבועה למו"ל לאורך זמן גם אם רוב המאמרים בכתבי העת שלו זמינים בגישה חופשית. עם זאת, ייתכן והמו"ל יצטרך לפצות את עצמו על אובדן ההכנסות מאוניברסיטאות קטנות שיחליטו לוותר על רכישת מנוי לכתבי העת שרוב המאמרים בהם זמינים באופן חופשי (למשל על ידי ויתור על הוצאת גרסה מודפסת או פרסום).
גישה חופשית מנדטורית.
המודעות ההולכת וגוברת ליתרונות הגישה החופשית הובילה יותר ויותר מוסדות אקדמיים לאכוף מדיניות של גישה פתוחה (open access mandate). באוקטובר 2007 אומצה לראשונה מדיניות של גישה פתוחה על ידי מדינה כאשר התקבלה הצעת החוק של נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש לאכוף מדיניות של גישה חופשית במכונים הלאומיים לבריאות. ביולי 2012 אומצה לראשונה מדיניות גורפת של גישה פתוחה על ידי מדינה, כאשר שר המדע של בריטניה David Willetts הורה לאכוף מדיניות של גישה פתוחה על כל המחקרים שממומנים על ידי כספי ציבור. כמו כן, יום לאחר ההצהרה של ממשלת בריטניה, הנציבות האירופית הצהירה על כוונתה לפרסם את כל המחקרים שימומנו על ידי תוכנית המחקר והפיתוח Horizon 2020 בגישה חופשית. נכון ל-2013 ישנה הצעת חוק, אשר זוכה לתמיכה משני קצוות הקשת הפוליטית בארצות הברית, ליישם את המדיניות של המכונים הלאומיים לבריאות בכל מוסדות המחקר הלאומיים.
מצחק
מצחקן
אמהות פלאסה דה מאז'ו
אמהות פלאסה דה מאז'ו (צורה נוספת: כיכר דה מאיו), בספרדית: Madres de Plaza de Mayo, הוא שמו של ארגון אמהות ארגנטינאיות שילדיהן נעלמו במהלך המלחמה המלוכלכת, בתקופת שלטון החונטה הצבאית במדינה, בין השנים 1976 ו-1983.
היסטוריה.
ב-30 באפריל 1977 נאספו 14 נשים בפלאסה דה מאז'ו, מול משכן נשיאי ארגנטינה, הקאסה רוסאדה, במחאה על כך שבניהן נעלמו במהלך החודשים הקודמים, מבלי שקיבלו מידע אודות גורלם. הדבר נעשה בניגוד להוראות המשטרה, שאסרו על התקהלויות של מעל 3 אנשים. העיתונות לא הורשתה לסקר את ההפגנה, אך השמועה על קיומה עברה מפה לאוזן, ובשבוע שלאחר מכן הצטרפו להפגנה אמהות נוספות. בשבוע השלישי, החליטו האמהות על קיום עצרת מחאה מדי יום חמישי בין 15:30 ל-16:00. בעצרות הראשונות שקוימו האמהות עמדו דוממות, אך בעצרות הבאות הן החלו לצעוד, בשקט, סביב פסל ה-Pirámide de Mayo שבמרכז הכיכר, המהווה סמל לחירות. בהמשך, החלו הנשים ללבוש מטפחות לבנות, העשויות מבד ששימש בעבר לחיתולי תינוקות, כסמל לנעלמים. מטפחות אלה היו לסמלן המובהק מאז.
בין ה-10 ל-12 בדצמבר של אותה שנה נחטפו והועלמו גם שלוש ממייסדות הארגון, אסתר בז'סטרינו, אסוסנה ויז'פלור ומריה פונסה דה ביאנקו. השלטונות קיוו בדרך זו לשים קץ לפעילות ארגון האמהות, אך זו המשיכה כסדרה גם לאחר מכן. בראשית שנות ה-80 השתתפו בעצרות מדי יום חמישי בין 300 ל-400 אמהות. אחת האמהות הייתה שרה לסקייר דה רוס, יהודיה ניצולת אושוויץ שבנה דניאל נחטף ב-15 ביולי 1977.
במהלך מונדיאל 1978 שנערך בארגנטינה, ביקרו במדינה עיתונאים זרים רבים. כמה מהם ראיינו את האמהות, וסיפורן נחשף לעולם. בעקבות חשיפה זו, הן יצאו בשנים שלאחר מכן למדינות אירופה ולארצות הברית, במטרה לקדם את עניינן. חלק מהנסיעות מומנו בידי אמנסטי. בהולנד הוקם ארגון אמהות שסייע להן כלכלית, בין היתר ברכישת מבנים לצורך הקמת סניפים נוספים.
ב-1983 הגיע שלטון החונטה הצבאית לקצו, ובבחירות הדמוקרטיות שנערכו במדינה נבחר כנשיא ראול אלפונסין. האמהות, שקיוו לראות מעתה את ילדיהן, או אם מתו - לפחות לגלות מה עלה בגורלם, נכזבו. לאחר פגישה שנערכה עם אלפונסין ב-24 ביוני שהסתיימה בלא כלום, סירבו כמה מהן לפנות את הבניין, והן נותרו בו במשך כמה ימים.
ב-1986 חל פילוג בתנועה. הפלג העיקרי, ה-Asociación de Madres de Plaza de Mayo ("אגודת אמהות כיכר דה מאיו"), המשיך במצעדי המחאה במקום מדי יום חמישי, בדרישה שהממשלה תפעל למציאת הנעלמים, ולנטילת אחריות למעשים שנעשו. הפלג השני, ה-Madres de Plaza de Mayo Línea Fundadora ("אמהות כיכר דה מאיו - שורת המייסדות"), הקדיש את מרצו לקידום חקיקה והעמדה לדין של אנשי החונטה הצבאית האחראים להיעלמות הבנים.
ב-1992 הוענק לאגודת האמהות פרס סחרוב לחופש המחשבה, וב-1999 זכו בפרס האו"ם לחינוך לשלום .
ב-26 בינואר 2006, במהלך כהונתו של נסטור קירשנר כנשיא ארגנטינה, הודיעה יו"ר אגודת האמהות, אבה דה בונפיני כי "אין להן עוד אויב בממשלה", וכי הפגנות המחאה ייפסקו. יחד עם זאת, המשיכו המצעדים מדי יום חמישי, כמחווה לזכרם של הנעלמים.
פלה (פירושונים)
חוק בדר עופר
יוחנן הראשון
האפיפיור יוחנן הראשון (בלטינית: Ioannes I, סביבות 470 – 18 במאי 526) היה אפיפיור בין השנים 523 ל-526. יוחנן הראשון נולד בעיר סיינה שבטוסקנה. יוחנן היה חלש בזמן שהוא נבחר להיות האפיפיור.
למרות מחאתו של יוחנן הוא נשלח לאריאנים על ידי תאודוריק הראשון מלך האוסטרוגותים לקונסטנטינופול כדי להגן על האיפוק נגד הצו של יוסטיניוס הראשון נגד האריאנים. תאודוריק איים שאם יוחנן ייכשל במשימתו, תהיה פעולת תגמול כנגד האורתודוקסים הקתולים במערב.
למרות שהצליח במשימתו, כאשר יוחנן חזר לרוונה, עיר הבירה של תאודוריק, עצר אותו תאודוריק בחשד לקשירת קשר עם יוסטיניוס הראשון. יוחנן נכלא ברוונה שם מת בגלל הזנחה ויחס רע. גופתו של יוחנן הועברה לרומא ושם נקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש
פאולו ורונזה
פאולו ורונזה (באיטלקית: Paolo Veronese; 1528 – 19 באפריל 1588) היה צייר איטלקי בתקופת הרנסאנס בוונציה. מציוריו הבולטים - החתונה בקנה והסעודה בביתו של לוי. הוא אימץ את השם פאולו קאליירי, אך היה ידוע בשם ורונזה כיוון שהגיע מוורונה.
ורונזה, טיציאן וטינטורטו שלטו בתחום הציור בתקופתם. ורונזה ידוע כאמן בצבע, ואף צייר ציורי קיר ובשמן. עבודותיו המפורסמות מפרטות עלילה תקופתית, ומובאות בסגנון המנייריזם, מלאות בארכיטקטורה מלאכותית ובמחזות זוהרים. ציוריו הגדולים של סעודות בתנ"ך צוירו עבור חדרי אוכל למנזרים בוונציה ובוורונה.
חייו ועבודותיו.
נעוריו.
המקור היחיד לתאריך לידתו של ורונזה הוא מפקד האוכלוסין של ורונה, ועל פיו ורונזה נולד בסביבות 1528 לסתת בשם גבריאל ולקטרינה. בגיל 14 היה ורונזה שוליה של אנתוניו באדיל, מאסטר מקומי, וייתכן גם שהיה שולייתו של ג'ובאני פרנססקו קארוטו. קישוט מזבח שצויר על ידי באדיל ב-1543 כלל חלקים שצייר ורונזה בן ה-15. בשנת 1544 כבר הציג ורונזה ציורים שלו וכבר לא היה שוליה. ורונזה התאמן בתרבות המנייריזם שהייתה פופולרית בפארמה, ואימץ את הסגנון הזה.
ונציה.
בשנת 1548 עבר למנטובה (שם צייר פרסקו של כנסיית העיר, הדואומו) ומשם לוונציה. חמש שנים אחר כך קיבל את עבודתו הראשונה בוונציה, ציור הקיר של אולם מועצת העשרה (הגוף הממשלתי ברפובליקת ונציה בין השנים 1310 - 1797). לאחר מכן צייר את "ההיסטוריה של אסתר" לתקרת כנסיית סן סבסטיאנו. ציור זה הפך אותו למאסטר בוונציה, שם הושווה לאנטוניו דה קורג'ו ולמיכלאנג'לו. ורונזה הוזכר בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
החתונה בקנה והחתונה של ורונזה.
בשנת 1556 קיבל ורונזה הזמנה לצייר סצנת סעודה, הראשונה שלו, "הסעודה בביתו של שמעון", שאותה עתיד היה לסיים רק בשנת 1570. במקביל, בסוף שנות ה-50, עיצב ורונזה במאזר (Maser) את וילה ברבארו, שאותה בנה אנדראה פלדיו. ציורי הקיר איחדו בין התרבות האנושית לבין הרוח הנוצרית. ציורי הקיר כללו גם דיוקנאות של משפחת ברבארו ועל התקרה צייר ורונזה שמים כחולים ודמויות מיתולוגיות. עיצוביו של ורונזה בווילה הושפעו מטכנולוגיית טרומפ-לויל (Trompe-l'œil) והשילוב של ציוריו של ורונזה ובנייתו של פלדיו פרסם את שניהם באופן משמעותי.
"החתונה בקנה" צוירה בין השנים 1562 - 1563 עבור חדר אוכל במנזר סן ג'ורג'ו באי סן ג'ורג'ו מג'ורה. כמו בציורי סעודה אחרים, הסצנה שיקפה את החגיגות והחיים בוונציה. הציור היה כביר: למעלה ממאה דמויות, כולל דיוקנאות בולטים של טיציאן, טינטורטו וורונזה עצמו. האנשים בחלקו הקדמי של הציור חגגו, האנשים היו בבגדי פאר וישבו בשתי קומות ומאחור שמים מבריקים.
בציורי חדר האוכל, כגון ב"משפחת דריוס לפני אלכסנדר" (צוירה בין השנים 1565 - 1570), סידר ורונזה שהאדריכלות תיבנה במקביל לתכנוני הציור, להדגיש את דמויות התהלוכה שביצירה. עיצוביו הגאוניים של ורונזה היו במטרה להפיג את השיעמום הקיים במקומות תפילה או במקומות אירוח, וליצור עניין בחדר הודות לציור .
בשנת 1565 נשא ורונזה לאישה את אלנה באדיל. אלנה, בתו של אנתוניו באדיל, ילדה לימים ארבעה בנים ובת.
ביתו של לוי.