הצוות מחזיר אותו לספינה, בה מנסים להסיר את היצור מפניו של קיין אך ללא הועיל. כעבור זמן מה, מגלים אנשי הצוות שהיצור נעלם מפניו של קיין והוא אף חוזר להכרה, אך עד מהרה מתפרץ מחזהו יצור מבחיל למראה, באחת הסצינות הזכורות והידועות לשמצה מהסרט. מכאן מתמקד הסרט בניסיונות לחסל את היצור החמקמק ההולך וגדל, הצד את אנשי הצוות זה אחר זה. בסופו של הסרט, לאחר שהחייזר חיסל את כל אנשי הצוות מלבדה, מפעילה ריפלי את מנגנון ההשמדה העצמית של ה"נוסטרומו", ונמלטת אל מעבורת, אך שם התחבא החייזר.
כאשר היא מגלה אותו במעבורת מתברר לה שהוא ישן. בזמן זה היא מצליחה ללבוש חליפת חלל, תוך כדי שהיא שרה לו שיר ערש וכשהחייזר מתעורר היא פותחת את דלת המעבורת והחייזר נשאב החוצה ונתקע מול המבערים של המעבורת, אז מפעילה אותם ריפלי והחייזר נשרף.
ביקורות ותגובות.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות מאוד ולציון 97% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 102 ביקורות.
מלחמת בוסניה
מלחמת בוסניה או המלחמה בבוסניה והרצגובינה הייתה מלחמה בינלאומית שהתרחשה בבוסניה והרצגובינה בין אפריל 1992 לדצמבר 1995, על רקע התפרקות הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. הכוחות התוקפים העיקריים הזדהו כסרבים וכקרואטים של בוסניה והרצגובינה, לרבות משִטחי רפובליקה סרפסקה והקהילה הקרואטית של הרצג-בוסניה (כלומר מתוך המדינה). כוחות אלה הונהגו וזכו לאספקה מן המדינות סרביה וקרואטיה (כל מדינה והקהילה האתנית הקשורה אליה), ומבוסניה והרצגובינה עצמה (אז "הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה"). בשלביה המאוחרים השתתפו במלחמה גם כוחות נאט"ו.
רקע.
התפרקות יוגוסלביה הסוציאליסטית.
בוסניה והרצגובינה הייתה אחת משש רפובליקות אשר הרכיבו את הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, פדרציה קומוניסטית שהתקיימה משנת 1945. הרפובליקה הדומיננטית מבין השש הייתה סרביה, וארבע הנותרות היו קרואטיה, מונטנגרו, סלובניה ומקדוניה.
אחדותה של הפדרציה התערערה בהדרגה לאחר מותו של המנהיג המייסד יוסיפ ברוז טיטו בשנת 1980, עקב חולשת ההנהגה החלופית, משבר כלכלי ומתחים בין הקבוצות האתניות השונות. התפרקות ברית המועצות בשנים 1989–1991 חיזקה את המתנגדים להמשך השלטון הקומוניסטי הריכוזי.
בשנת 1991 פרשו מן הפדרציה היוגוסלבית סלובניה, קרואטיה ומקדוניה, פרישה שלא הייתה אלא התנתקות מן השלטון המרכזי בסרביה. לאחר פרישת השתיים הראשונות פלש אליהן צבא יוגוסלביה (מלחמת עשרת הימים בסלובניה ומלחמת העצמאות של קרואטיה, בהתאמה). פרישתה של מקדוניה התבצעה ללא עימות צבאי. היה זה רק עניין של זמן עד שגם בוסניה והרצגובינה תצטרף לפורשות מיוגוסלביה.
המצב בבוסניה והרצגובינה טרם המלחמה.
הקו הלבן הוא הגבול הנוכחי בין שתי הישויות המרכיבות את בוסניה והרצגובינה - הפדרציה של בוסניה והרצגובינה (בוסניאקים וקרואטים) ורפובליקה סרפסקה (סרבים).
בוסניה והרצגובינה הייתה מדינה רב-לאומית משכבר הימים. במפקד אוכלוסין שנערך במדינה ב-1991 הגדירו עצמם 44% כמוסלמים (כלומר בוסניאקים), 32.5% כסרבים ו-17% כקרואטים. 6% הגדירו עצמם יוגוסלבים.
בבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות שהתקיימו בנובמבר 1990, ניצחו שלוש המפלגות הלאומיות הגדולות: מפלגת הפעולה הדמוקרטית הבוסניאקית, המפלגה הדמוקרטית הסרבית והאיחוד הדמוקרטי הקרואטי. המפלגות חלקו בשלטון לפי מפתח אתני, כך שנשיא הנשיאוּת (כך הוגדר התפקיד ברפובליקות של יוגוסלביה הסוציאליסטית) היה בוסניאקי, נשיא הפרלמנט (כלומר היו"ר) היה סרבי וראש הממשלה היה קרואטי.
שני מאפיינים אלה, רב-לאומיות מחד ושאיפות לאומיות של כל קבוצה אתנית מאידך, אשר שררו בבוסניה והרצגובינה עוד טרם התפרקות יוגוסלביה, יהוו קרקע פורייה למאבקים הלאומיים שיצמחו בעקבותיה. כאמור, מכיוון שהרפובליקה הדומיננטית ביוגוסלביה הייתה סרביה, הרי שפרישת בוסניה והרצגובינה מיוגוסלביה היא למעשה התנתקות מהשלטון הסרבי, ובהתאם לכך, הבוסניאקים והקרואטים צידדו בפרישה, ואילו הסרבים התנגדו לה, בין שרצו להישאר קשורים מדינית לסרביה ובין שרצו עצמאות מדינית מהרוב הבוסניאקי-קרואטי בתוך בוסניה והרצגובינה.
הסכם קרג'ורג'בו.
במרץ 1991 התקיימו שיחות בין סלובודן מילושביץ' ופרניו טוג'מן על חלוקת בוסניה והרצגובינה בין קרואטיה וסרביה, שנודעו כהסכם קרג'ורג'בו. בעקבות הכרזת העצמאות של בוסניה והרצגובינה, תקפו הסרבים חלקים שונים של המדינה. הממשל של בוסניה והרצגובינה איבד למעשה את השליטה על השטח כולו. הממשל הבוסני היה חלש ולא היה מוכן למלחמה.
הקמת רפובליקה סרפסקה.
במהלך המשבר הפוליטי אשר הוביל לעצמאותן של קרואטיה וסלובניה מיוגוסלביה, ב-25 ביוני 1991 הוקמה אספת נבחרים סרבית ב-24 באוקטובר 1991 כגוף המייצג של העם הסרבי החי בבוסניה והרצגובינה. המפלגה החזקה בקרב הסרבים מבוסניה והרצגובינה, המפלגה הדמוקרטית הסרבית (СДС) בראשותו של רדובאן קאראג'יץ' (Радован Караџић) יסדה את "הפרוביניציה האוטונומית הסרבית" (САО) ובה אספת הנבחרים. בנובמבר 1991 ערכו הסרבים משאל עם שבו הוחלט כי הם נשארים עם יוגוסלביה, שכעת כללה מלבדם את סרביה ומונטנגרו. ב-9 בינואר 1992 ייסד בית נבחרים הסרבי בבוסניה את "הרפובליקה הסרבית של בוסניה והרצגובינה" . ב-28 בפברואר אותה השנה אומצה החוקה הסרבית. הוחלט בה כי יכללו בשטחי הפרובינציה הסרבית את כל הרשויות המקומיות, הטריטוריות, והישויות האתניות שנכללו בבוסניה והרצגובינה והוכרז כי זה יהיה חלק מן הפדרציה היוגוסלבית.
משאל העם וההחלטות היו לא חוקיות, כך טענה הממשלה הבוסנית והכריזה על החוקה כאי חוקית.
הכרזה על הקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה.
ב-18 בנובמבר 1991, הכוחות הקיצוניים של האיחוד הדמוקרטי הקרואטי בראשות מאטה בובאן הכריזו על קיום "הקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה", כיישות פוליטית, תרבותית, כלכלית, וטריטוריאלית נפרדת בשטחי בוסניה והרצגובינה. השפעת האיחוד הדמוקרטי הקרואטי בשטחים שנתבעו על ידי הרצג בוסניה הייתה משמעותית, ובית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה טוען שזה הושג בעקבות טיהור אתני של בוסנים מוסלמים.
עצמאות בוסניה והרצגובינה.
אחרי הכרזות העצמאות של קרואטיה וסלובניה מיוגוסלביה ב-1991, החליטה בוסניה והרצגובינה כי עליה לערוך משאל עם על עצמאות.
ההחלטה בפרלמנט הבוסני על עריכת המשאל התקבלה לאחר שהנציגים הסרבים עזבו את הישיבה במחאה. אותם הצירים הסרבים קראו לאוכלוסייה הסרבית להחרים את המשאל.
משאל העם נערך ב-29 בפברואר וב-1 במרץ. אחוז ההצבעה היה 63.4 אחוזים, ו-99.7 אחוזים מהמצביעים תמכו בעצמאות. ב-5 במרץ הכריז הפרלמנט על עצמאות. המנהיגות הסרבית השתמשה במשאל העם כסיבה לחסימת כבישים במחאה.
כינון הרפובליקה הסרבית של בוסניה והרצגובינה.
המדינה החדשה הוכרזה במרץ 1992 בעוד שהתנגשויות אלימות בין קבוצות אתניות התפרצו ברחבי המדינה. הפרישה מבוסניה של הסרבים הוכרעה על ידי הצבא הלאומי היוגוסלבי ועל ידי הכוחות הצבאיים למחצה. ב-6 באפריל 1992 הכירה הקהילייה האירופית בעצמאותה של בוסניה. הסרבים בבוסניה הכריזו על היפרדותם ב-7 באפריל 1992, השיוך לבוסניה הרצגובינה הוסר מהשם והם נקראו רפובליקה סרפסקה.
אמברגו על סחר בנשק.
ב-25 בספטמבר 1991, החליטה מועצת הביטחון של האו"ם להטיל אמברגו על סחר בנשק בכל שטחי יוגוסלביה לשעבר. האמברגו פגע בעיקר בצבא הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה, שכן סרביה ירשה את חלקו העיקרי של הצבא העממי היוגוסלבי וקרואטיה יכלה להבריח נשק בדרך הים. יותר מ-55 אחוזים מהנשק ומתקני הצבא היוגוסלבים שכנו בבוסניה בגלל תוואי השטח ההררי שבה, בציפייה למלחמת גרילה, אך רבים מהמפעלים הללו היו בידי הסרבים, ואחרים הושבתו בגלל מחסור בחשמל ובחומרי גלם. הממשל הבוסני פעל להסרת האמברגו אך לזאת התנגדו צרפת, בריטניה ורוסיה. הקונגרס האמריקני קרא פעמיים להסיר את האמברגו אך הנשיא קלינטון הטיל עליהן וטו כדי שלא להסתכסך עם המדינות הנ"ל. אף על פי כן, ארצות הברית הבריחה בחשאי (ולעיתים תוך הסתייעות בקבוצות איסלמיסטיות) נשק לבוסניה דרך קרואטיה.
מהלך המלחמה.
העימות התרחש בעיקר בין הרוב היחסי המוסלמי הבוסני, לבין הסרבים (נוצרים אורתודוקסים) בבוסניה. הקרואטים (נוצרים קתולים) בבוסניה גם נלחמו במלחמה נגד הסרבים, שניהם עם ונגד המוסלמים הבוסנים. עמים אחרים אשר גם השתתפו בסכסוך, בעיקר יוגוסלביה (סרביה של מילושביץ') אשר תמכה בצד הסרבי בבוסניה וקרואטיה אשר תמכה בקרואטים הבוסניים. אף על פי כן, גם האו"ם, נאט"ו, רוסיה ואיראן השתתפו בסכסוך, כל אחת במידה שונה. הסיעות הללו שינו את יעדיהם ואת הבריתות שלהם במספר הזדמנויות לאורך המלחמה.
הצבא העממי היוגוסלבי נסוג רשמית מבוסניה והרצגובינה ב-12 במאי 1992, זמן מה אחרי הכרזת העצמאות. עם זאת, רוב שרשרת הפיקוד, הנשק ובכירי הצבא, בתוכם הגנרל ראטקו מלאדיץ', נשארו בצבא רפובליק סרפסקה. הקרואטים ארגנו כוח הגנה בשם "מועצת ההגנה הקרואטית" ששימש ככוחות המזוינים של הרצג בוסניה. הבוסנים השתלבו בעיקר בצבא הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה, אם כי כרבע מחיילי הצבא לא היו בוסנים (בעיקר בלוחמה בסרייבו).
במהלך המלחמה פעלו מספר קבוצות לא-סדירות. מהסרבים-"הנשרים הלבנים" (המכונים צ'טניקים), משמר המתנדבים הסרבי (המכונה "נמרי ארקאן"), מהבוסנים-"הליגה הפטריוטית", "הכומתות הירוקות", ומהקרואטים-"כוחות ההגנה הקרואטים". הכוחות הסרבים והקרואטים כללו מתנדבים מסרביה ומקרואטיה ונתמכו על ידי מפלגות לאומניות במדינות הללו. ישנן גם טענות על תמיכת השירותים החשאיים של סרביה וקרואטיה בהם.