לפי הדעה המרכזית במחקר, הר הבית וסביבתו היה שומם ובלתי מיושב בתקופה הביזנטית, ואף שימש כמזבלה עירונית. הנוסע מבורדו מדווח ב-333 על פסלי הקיסר אדריאנוס על הר הבית, אך סביר שהפסלים האליליים הוסרו עד מהרה. כל ספרות הנוסעים אינה מזכירה כל פעילות על הר הבית, לא כנסייה או פעילות דתית ולא שוק או פעילות מסחרית. גם במפת מידבא הר הבית כלל אינו מופיע, וכיוון שגודל האלמנטים במפה מבטא את חשיבותם, חסרונו מבטא את חוסר חשיבותו. לפי הדעה המרכזית במחקר, ההר נותר שומם כיוון שלא היה לו כל תפקיד בסיפור הנוצרי (שמיקד את מרכז הקדושה בכנסיית הקבר, אליה נדדו מסורות הקשורות בהר הבית, כגון היותו מרכז העולם, ולאחר מכן גם בכנסיית הניאה שנבנתה במוצהר כתחליף לבית המקדש). שממונו של הר הבית הוכיח גם את צדקת נבואת ישו על חורבנו המוחלט של בית המקדש היהודי.
אולם, בפרויקט סינון העפר מהר הבית בהנהלת גבי ברקאי, התגלו ממצאים עשירים מהתקופה הביזנטית, כולל חלקי פסיפס, קרמיקה, מטבעות ושרידי מבנים גדולים, שיכולים לרמז על קיומה של כנסייה על הר הבית או לפחות על מרכז של פעילות בו וודאי שלא על שיממון. לממצאים אלה מתלווה גילויה של רצפת פסיפס מתחת למסגד אל-אקצא שתוארכה למאה ה-5, והתגלתה בעבודות השיפוץ שנערכו במקום על ידי מינהל העתיקות של המנדט הבריטי לאחר רעידת האדמה בארץ ישראל בשנת 1927. חוקרים אחרים, כמאיר בן דב, ממשיכים לדבוק בגרסה הקודמת, תוך דחייה של ממצאי הסינון, שאינה מתבצעת על פי כללים ארכאולוגיים קפדניים, לטענתם. גם כך נותרת חידה מדוע התעלמה ספרות הנוסעים מכנסייה על הר הבית, אם זו אכן הייתה בו. תשובה לחידה זו יכולה להיות שבמקום שכנה רק אכסניה, או שהייתה כנסייה במקום במשך זמן קצר בלבד, או שהנוסעים כתבו על פי תבנית שנמנעה במכוון מלסתור את נבואת ישו.
יהודים בירושלים הביזנטית.
קונסטנטינוס חידש את איסורו של אדריאנוס על התיישבות יהודים בעיר ועל ביקור בה, פרט לתשעה באב אז הותר להם להתפלל בסביבת הר הבית (הנוסע מבורדו מזכיר "אבן נקובה" בשטח ההר אליה באים היהודים פעם בשנה למושחה בשמן, ולקונן על החורבן). השפלת הדת היהודית הייתה מתוך אינטרס נוצרי-שלטוני להוכיח את ירושתה המלאה של דת האמת על ידי הנצרות מן היהדות שאבדה עליה הכלח. אפילו מראה היהודים המתענים והמתאבלים בתשעה באב שימש ככלי בתעמולת הביזוי וההשפלה.
בימי החגים (בעיקר בהושענא רבה) פקדו יהודים את הר הזיתים, ובפרט אבן המכונה "מצטבא" עליה צוין "מקום שריפת הפרה", וממנה ניתן להשקיף על הר הבית. כיוון שכך, ייחסו יהודים חשיבות מיוחדת דווקא לכותל המזרחי של חומת הר הבית, כיוון שהוא הנשקף מהר הזיתים, וכיוון שדרכו יצאו הכהן הגדול ועוזריו להכין את אפר הפרה בתקופת המקדש.
ככלל, יהודים לא ישבו בעיר, פרט לכשנתיים בימי יוליאנוס הכופר, עת ניסה להקים את בית המקדש מחדש; כתושבים ארעיים במשך מספר שנים בימי הקיסרית אאודוקיה שהלכה כברת דרך לכיוונם של יהודי הגליל שביקשו לבקר בעיר בימי החגים וזאת הן בשל מחשבתה החופשית והן משיקולים כלכליים ובשלהי התקופה, בחסות הכיבוש הפרסי ומרד הרקליוס. עם זאת ישבו יהודים בסביבות ירושלים למשל בבית לחם, בדרום הר חברון ("דרומא") ובעין גדי, ושימשו כמורי דרך לצליינים שביקשו לזהות מקומות הקשורים לכתבי הקודש.
עם זאת, ולמרות האיסור המפורש, קיימות עדויות בכתב על שהיה של יהודים בירושלים. שרשרת של גזירות שהוצאו כנגד היהודים החל מימי יוסטיניאנוס (לאחר כמאה שנים של אי-פרסום גזרות חדשות, בהן: ביטול היהדות כדת מוכרת, איסור חגיגת הפסח, איסור קריאה בתורה בבית הכנסת עם פרשנות מדרשית ועוד) הגיעה לשיאה ב-607 בגזירת שמד כללית והטבלה בכוח של כל היהודים שהוציא הקיסר פוקאס. בין הקהילות שהוכרחו להיטבל לנצרות מוזכרת בפירוש קהילת יהודי ירושלים. אלו אותם יהודים שסייעו בפתיחת שערי העיר בפני צבא פרס שבע שנים מאוחר יותר.
תופעת הנזירוּת במדבר יהודה.
ב"מדבר ירושלים" (מדבר יהודה) שגשגה בתקופה הביזנטית תופעה של נזירים בודדים שהתגוררו במערות ולאחר מכן הקימו מבנים לשם התבודדות, תפילה והגות. בין הידועים שבהם מר סבא, חריטון, קירילוס מסקיתופוליס ועוד.
תחילת תנועת הנזירות במדבר יהודה קדמה להיווסדות האימפריה הביזנטית. שלושת המנזרים הראשונים: פרן, דוקה וסוקה נוסדו כלאורות על ידי חריטון במאה ה-3. פריחת הנזורה הנוצרית במדבר יהודה התרחשה במאות ה-4 עד ה-7. המנזרים הגיעו לשיא פעולתם במאה ה-6, תקופה בה חיו מאות נזירים במנזרים שייסד חריטון וכ-600 נזירים במנזר שייסד תיאודוסיוס וזאת לעומת נזירים בודדים שחיו במנזרים אלו בעת הקמתם.
הנזירים לא היו רק תושבי ארץ ישראל ושכנותיה, אלא אף יוצאי ארצות רחוקות יותר (בעיקר משטחי האימפריה הביזנטית). חלקם החליטו עוד בארצות מוצאם על רצונם להיות נזירים ולעשות זאת בארץ הקודש וחלקם עלו לרגל לארץ ישראל וכאן החליטו להצטרף ללאורה ההרמיטית או למנזר שיתופי (קוינוביטי).
בחירתם של נזירים להתגורר במדבר יהודה נבעה ממספר סיבות, בהן: הקרבה לירושלים ולבית לחם, העובדה שזה היה המדבר בו התבודד ישו ופעל יוחנן המטביל והעובדה שזה היה אזור מאוכלס בדלילות והתאפשר להם להתבודד (להיות הרמיטים). הקרבה לירושלים והיכולת להגיע לכינוסים האקומניים אפשרה להם להשפיע על החלטות הכנסייה. לנזירים אלו הייתה השפעה פוליטית ורוחנית והם אלו שהכריעו במאבק הכריסטולוגי בין הגישה המונופיזיטית לבין הגישה הכלקדונית לטובת הגישה הדיפיזיטית הכלקדונית.
לקריאה נוספת.
מקורות ראשוניים בחקר התקופה.
הידוע לחוקרים על התקופה רב באופן יחסי. כתביהם של עולי רגל ורושמי קורות רבים נשמרו, עקב תודעת שימור במנזרים ומעמדם הרם של הכותבים (שרבים מהם היו אנשי כנסייה בכירים או נזירים ותאולוגים). תיארוך התקופה מתבסס על שיטת האינדיקציו - מחזור בן 15 שנים ששימש את גובי המיסים באימפריה הביזנטית יחד עם מניית שנות שלטון של קיסר ומאפשר תיארוך מדויק למדי.
בעלי המקורות העיקריים הם:
קטעים רבים מן המקורות הללו ואחרים כונסו בספרה של אורה לימור, מסעות ארץ הקודש: עולי רגל נוצרים בשלהי העת העתיקה, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1998.
התקופה העות'מאנית בארץ ישראל - מונחים
התקופה העות'מאנית בארץ ישראל ארכה כארבע מאות שנה, משנת 1517 עד 1917, ומונחים רבים בשפה הטורקית החדשה והערבית, שחלקם שנוצרו או השתמעו בעקבות השלטון העות'מאני, השתרשו מאז בשפה ובתרבות העברית, כמו בתרבות הארצישראלית בכללה. חלקם נוצרו לפני התקופה העות'מאנית, ומקורם משפות הכובשים והפולשים הקודמים: פרסית, מונגולית, וערבית ללהגיה, השתמרו מתקופות קדומות: הערבית, הצלבנית והממלוכית.
הובאו בערך המונחים העיקריים, בתעתיק וההיגוי המקובלים ביישוב, הגם שאופן הגייתם של המונחים השתנה במקצת, בין אתרים ובמשך השנים; ואשר נעשה בהם שימוש בספרות, באמנות, ובאדריכלות הארצישראלית והעברית לדורותיה, בהיסטוריוגרפיה הישראלית, בספרות החוק והמשפט האזרחי והצבאי של מדינת ישראל.
פול הוגאן
פול הוגאן (באנגלית: Paul Hogan; נולד ב-8 באוקטובר 1939)
הוא שחקן וקומיקאי אוסטרלי. הוגאן זכה בפרס גלובוס הזהב בשנת 1986 על תפקידו בקומדיה האוסטרלית "קרוקודיל דנדי" ואף היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר. באותה השנה, זכה בתואר חבר מסדר אוסטרליה, ובשנת 1985 נבחר לאיש השנה של אוסטרליה .
ביוגרפיה.
הוגאן נולד בעיירה ליגת'ינג רידג' שבמדינת ניו סאות' ויילס, אוסטרליה וגדל בפרבר גרנוויל שבמערב סידני.
בצעירותו עבד כצבע על גשר נמל סידני. החל את דרכו בתעשיית הבידור האוסטרלית בסדרה "רומן נוכחי" ובסדרה הקומית הקרויה על שמו, "המופע של פול הוגאן", אותה גם כתב.
ב-1985 הופיע הוגאן במיני סדרת המלחמה "Anzacs" אודות פעילותו של צבא אוסטרליה במלחמת העולם ה-1. באותה שנה נבחר לאיש השנה באוסטרליה וקיבל תואר אבירות אוסטרלית.
להוגאן חמישה ילדים מאשתו הראשונה נולין אדוארדס ממנה התגרש פעמיים, וילד אחד מנישואיו השניים לשחקנית האמריקאית לינדה קוזלווסקי איתה שיחק ב"טרילוגיית קרוקודיל דנדי".
קריירה קולנועית.
הוגאן התפרסם לעולם בשנת 1986 בקומדיית ההרפתקאות האוסטרלית המצליחה אותה כתב "קרוקודיל דנדי".
הופעתו בסרט בתפקיד היערן מייקל "קרוקודיל" דנדי זיכתה את הוגאן בפרס גלובוס הזהב על הופעה קומית/מוזיקלית, בנוסף הועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ולשני פרסי באפט"א.
בשנת 1987 נבחר הוגאן להנחות את טקס האוסקר ביחד עם זוכת האוסקר גולדי הון והקומיקאי צ'בי צ'ייס.
ב-1988 חזר לגלם את התפקיד המפורסם של מייקל "קרוקודיל" דנדי בסרט ההמשך המצליח "קרוקודיל דנדי 2", שאותו כתב ביחד עם בנו ברט הוגאן.
ב-1990 המשיך את שיתוף הפעולה שלו עם הבמאי האוסטרלי ג'ון קורנל, איתו עבד בשני סרטי קרוקודיל דנדי ושיחק בקומדיה האמריקאית הראשונה שלו "אוטוטו מלאך".
ב-1994 הפיק וכתב את המערבון "ג'ק וגמרנו", בו שיחק בתור פורע חוק אוסטרלי לצידם של זוכה האוסקר קובה גודינג ג'וניור והשחקנית בוורלי ד'אנג'לו.
ב-1996 שיחק בסרט הילדים "פליפר" לצידו של אלייז'ה ווד בתחילת דרכו.
ב-2001 הפיק, כתב והופיע בחלק האחרון בטרילוגיית ההרפתקאות "קורקודיל דנדי", "קרוקודיל דנדי בלוס אנג'לס".
לאחר יציאת הסרט פתח הוגאן הליך משפטי כנגד איגוד התסריטאים האמריקאי בטענה ששמו לא הוצג בקרדיטים כתסריטאי הסרט.
בשנים האחרונות שיחק בקומדיות האוסטרליות "שותפים זרים למיטה" ו"צ'ארלי ובוטס".
ארכלאוס (פילוסוף)