בעת עלייתו לשלטון השתמש אדוארד השמיני בשלט האצולה המלכותי, אולם זה עבר למלך ג'ורג' השישי לאחר המלכתו. שלט האצולה שעוצב עבור דוכס וינדזור, עשה שימוש בשלט האצולה הקיים בשינוי אחד - הוספת שלוש תגיות שבאמצעית שבהן הוטען כתר אדוארד הקדוש.
אדוארד השמיני
ג'ורג' השישי
הסקרמנטים הנוצריים
אמנות מצרים העתיקה
אמנות מצרים העתיקה היא אמנות מונומנטלית שמטרתה הייתה להאדיר את שמם, כוחם ואלמותם של הפרעונים ועל מנת לפאר את ארמונותיהם, מקדשיהם וקברותם.
רוב החפצים, הפסלים והציורים נמצאו בתוך קברים. המצרים הקדמונים האמינו בחיים שלאחר המוות והכינו את עצמם לחיי נצח. באמצעות הציורים שתיארו את חייהם בעולם הזה, הם קיוו להמשיך את חייהם בעולם הבא לאחר מותם. ככל שהמת היה חשוב יותר, כך קברו היה מפואר יותר. מלידתו של פרעה ועד מותו נבנה קברו על מנת לשמשו לאחר מותו, לעיתים נחנטו ונקברו עמו גם משרתיו, בני משפחתו ואפילו חיות המחמד שלו על מנת שיוכלו לעבור איתו ל"ארץ המערב" - החיים שלאחר המוות. בדרך כלל, הייתה תלויה צורת הקבורה במעמד החברתי של המת, כך שהאצילים והכהנים נקברו במסטבות ופשוטי העם נקברו בבור באדמה. בשושלות 3–6 נקברו הפרעונים בפירמידות אך מאחר שבניית פירמידות הייתה יקרה וכן מאחר שפירמידות בלטו בשטח ומשכו שודדים רבים, הופסקה צורת קבורה זו. הוחלט לקבור את המלכים במקומות נסתרים כגון עמק המלכים, מקום מרוחק ומבודד מכל מקום ישוב, אשר מעטים האנשים אשר ידעו על קיומו. הקבר עצמו היה חצוב בתוך הסלעים ומורכב מחדר אחד או מערכת של חדרים.
תכולת הקברים המפוארים שרדה עד היום, וממנה מסיקים איך חיו המצרים הקדמונים: במה הם האמינו, על מה הייתה המיתולוגיה שלהם מבוססת, מי היו האלים שלהם, מה היו מנהגיהם וכדומה. קירות הקברים כוסו בכתב הירוגליפי שסיפק פרטים על תהליך הקבורה, אורח חייו של המת וכן תפילות לאלים.
היסטוריה.
את תולדות אמנות מצרים העתיקה מחלקים לשלוש תקופות עיקריות:
זו חלוקה שרירותית, כיוון שבכל 3000 השנים הללו לא נעשו כמעט שינויים בקאנון האמנותי, אשר הוקדש לחיי הנצח ונשמר בקפידה. מטרת הקאנון הייתה לשמור על נצחיות הפרעונים. לתקופה קצרה מאוד, בתקופת הממלכה החדשה, העז הפרעה אמנחותפ הרביעי לשבור את הקאנון האמנותי. הוא ניסה לעשות שינוי באמונה ובאומנות גם יחד: הוא הפך את הדת המצרית מדת פוליתאסטית לדת מונותאיסטית והפך את אל השמש "אתן" לאל היחיד. לאחר מותו, חזרו המצרים לקאנון.
הקאנון האמנותי.
כל הפרעונים הוצגו בקאנון כדמות אידיאלית. הנושא המרכזי בציורים היה תיאור חייו של המלך באותה תקופה ועיסוקיו: רחצה בנילוס, משתה, דיג, עבודה בשדה ועוד. מלבד זאת, הציור במצרים העתיקה התאפיין בעוד מספר היבטים:
פסלים נוספים היו של חיות מפלצתיות כדוגמת הספינקס. במצרים הוא משמש כסמל אפוטרופואי חיובי השומר על המקדשים והקברים מרוחות רעות העלולות להזיק למתים. הוא מורכב מראש אדם ומגוף אריה.
פסל הספינקס הגדול מורכב מ-2 סלעים שונים, הגוף נחצב מתוך סלע שהיה במקום עוד מהתקופה שמצרים הייתה חלק מים טתיס, והראש הוסף מגוש סלע אחר צעיר יותר, ולכן ניתן לראות חוסר פרופורציות משמעותי ביניהם.
עקרונות סגנון הפיסול.
הפסלים מאוד ייצוגיים ומאוד גדולים, והפיסול נועד לייצג את האלוהי שבפרעה ולא את האנושי שבו. לכן, עיצוב הגוף הוא גרפי וסכמטי ולא נטורליסטי, והאיברים מעוצבים כמעט בנפרד ונראים כגליליים ומשולשיים. הפיסול פרונטלי ואינו מעובד מצידיו ואחוריו כיוון שהוא תמיד מול המתבונן ובמקרים רבים נחצב כאשר ההר בגבו.
הילדים מתוארים כדמויות אנשים קטנות ולא כבעלי מבנה גוף ילדותי ריאליסטי.
המימונה
פונקציה מדידה
במתמטיקה, בתחום תורת המידה, פונקציה מדידה היא פונקציה שהתחום והטווח שלה הם מרחבים מדידים, והמקור תחת הפונקציה של קבוצה מדידה, הוא קבוצה מדידה.
בניסוח פורמלי, אם formula_1 הם מרחבים מדידים, אז formula_2 היא פונקציה מדידה אם
formula_3.
אם נתון מרחב טופולוגי formula_4, ניתן להתייחס אליו בתור מרחב מידה עם אלגברת בורל, כלומר, קבוצת הפונקציות המדידות היא ה formula_5-אלגברה הנוצרת על ידי הקבוצות הפתוחות.
לפונקציות אלה חשיבות רבה בתורת המידה ובאנליזה מתמטית, מכיוון שהן המועמדות היחידות להיות אינטגרביליות, ומסיבות דומות - גם בתורת ההסתברות (משתנים מקריים הם פונקציות מדידות ביחס למרחב הסתברות ולישר הממשי, בהתאמה). ההרכבה של פונקציה מדידה על פונקציה רציפה, היא פונקציה מדידה.
קירוב של פונקציה מדידה.
פונקציה פשוטה היא פונקציה המקבלת מספר סופי של ערכים.
יהא formula_4 מרחב ו formula_38 קבוצות זרות במרחב, אז פונקציה ממשית פשוטה היא פונקציה מהצורה
formula_39
כאשר formula_40 היא הפונקציה מציינת.
אם formula_41 מרחב מדיד ו formula_42 קבוצות מדידות, אז formula_43 נקראת פונקציה מדידה פשוטה.
משפט: לכל פונקציה מדידה formula_11, קיימת סדרה formula_45 של פונקציות פשוטות מדידות, כך ש formula_46 נקודתית. אם formula_47 ניתן לבחור את הסדרה כך ש formula_48 ובאופן כללי ניתן לבחור את הסדרה כך ש formula_49
פונטיוס פילאטוס
פונטיוס פילאטוס (בלטינית: Pontius Pilatus; ביוונית: Πόντιος Πιλᾶτος) היה נציב יהודה, לפחות בין השנים 26 עד 36 לספירה. מוצאו היה סאמניטי (שבט בו הרומאים נלחמו באיטליה). בתקופה זו היה תוארם של שליטי הארץ "פרפקט" ("נציב") בעוד שבתקופה מאוחרת יותר נקראו "פרוקורטור" (משגיח). על פי הברית החדשה השגיח פילאטוס על משפטו של ישו, ונתן את ההוראה לצליבתו. מעט מאוד ידוע על חייו לפני ואחרי כהונתו ביהודה, אך אגדות נוצריות מספקות מספר פרטים, ביניהם שמה של אשתו - פרוקולה, אשר הוכרזה כקדושה על ידי הנצרות האורתודוקסית.
כהונתו של פילאטוס.
המידע על פילאטוס מגיע ממספר מקורות. יוסף בן מתתיהו בקדמוניות היהודים מספר, במסגרת סקירה היסטורית על הנציבים ששלטו ביהודה, על מספר עימותים בין פילאטוס לבין תושבי הארץ, יהודים ושומרונים. בנוסף, מוכר פילאטוס מהמקורות הנוצריים כמי שהיה הנציב בזמן צליבתו של ישו. פילאטוס גם מופיע בכתובת הקדשה של מבנה, כנראה מקדש, לכבוד הקיסר טיבריוס בקיסריה. הכתובת נמצאה בשנת 1961 בשימוש משני בתיאטרון בקיסריה. בשנת 2018 אף פוענחה כתובת על טבעת שנמצאה בהרודיון 50 שנה לפני כן, ובה מופיע השם פילאטוס. ייתכן כי הטבעת הייתה שייכת לפונטיוס פילטוס או לאחד מפקידיו.
מעט מאוד ידוע על שנותיו הראשונות של פילאטוס לפני היותו לנציב ביהודה. ההנחה היא שהוא היה חייל לתקופת מה, כמצופה מאדם הממונה לנציב באימפריה הרומית. היו ששיערו שפטרונו היה סיאנוס, אולם אין ידיעה ברורה בנושא.
בחלקה הראשון של תקופת כהונתו כיהן כמושל סוריה לוציוס אליוס למיאה, אשר נשאר ברומא ולא שהה בפועל בסוריה. דבר זה הקשה על פילאטוס אשר לא יכול היה לזמן סיוע צבאי מהיר ממושל סוריה במקרה הצורך.
בקדמוניות היהודים ואצל פילון.
יוסף בן מתתיהו מספר כי תקופת שלטונו של פילאטוס החלה בתקרית חמורה, בה הציב בירושלים את ניסי הקוהורטות, עליהם היו "פרוטומות" - דיוקנאות של הקיסר טיבריוס. המעשה, אשר היה בניגוד לנוהג שאסר הצבת פסלים בירושלים בהתאם לציווי התורה, איסור שכיבדו הרומאים עד אז, נחשב על ידי היהודים כהתגרות. בתגובה היהודים קיימו שביתת שבת מול ביתו של פילאטוס בקיסריה, ומשנוכח פילאטוס כי היהודים מוכנים להיהרג על קידוש השם ולא לאפשר את הצבת הניסים בירושלים, הורה על הסרתם.
פילון האלכסנדרוני, בחיבורו "המלאכות אל גאיוס", מספר על אירוע דומה בו קישט פילאטוס את ארמונו בשלטי זהב ויש המזהים אותו כאירוע עליו סיפר יוסף בן מתתיהו.
אירוע נוסף בעל משמעות היה ביזת אוצר בית המקדש ושימוש בו להקמת אמת מים לירושלים. אף שכוונתו של פילאטוס הייתה חיובית - להזרים מים לאזור המקדש על-מנת לאפשר את ניקוי רחבת המקדש שהצחינה מדם הקרבנות, הנוצות ושאר חלקי החיות הטבוחות - עורר אירוע זה במיוחד את כעס הבריות ולנוכח ראשית ההתארגנות המרדנית כנגד הרומאים, שילח בהם פילאטוס את חייליו שערכו שם טבח באנשים.
פילאטוס אף הכביד ידו על השומרונים שהולהבו על ידי משיח שקר שהבטיח להם להראות את כלי המשכן מזמנו של משה. כאשר נקהלו השומרונים על מנת לחזות בפלא, הורה הנציב פילאטוס להכות בהם ולהרגם.
אירוע זה העלה על פילאטוס את חמתו של נציב סוריה שהיה ממונה עליו. הנציב, ויטליוס האב, שהיה אביו של הקיסר ויטליוס, הורה לפילאטוס לשוב לרומא וליתן שם דין וחשבון בפני הקיסר. ויטליוס האב, נציבה של סוריה (לה הייתה כפופה יהודה) ביקש לפייס את היהודים, לאחר התקופה הסוערת של כהונת פילאטוס. הלה ויתר על ההשגחה על בגדי הכוהן הגדול, שהיו מופקדים בידי הנציב הרומי. כשיצא למלחמה נגד הנבטים ביצע ויטליוס האב מעקף גדול סביב יהודה, כדי לא לעבור דרכה עם ניסי הלגיונות, והוא עצמו בא לירושלים כדי להקריב במקדש ונתקבל על ידי היהודים באהדה רבה.
בברית החדשה.
על פי הברית החדשה הובא ישו בפני פילאטוס על ידי הרשויות היהודיות בירושלים לאחר שנעצר על ידיהן, נחקר, והתשובות שנתן נחשבו לחילול הקודש.
על פי פרקים 18 ו-19 בבשורה על-פי יוחנן, משהובא ישו בפני פילאטוס שאלו הנציב האם הוא עומד על דעתו כי הוא "מלך היהודים", דבר המרמז על כוונת מרידה, ונענה בתשובה המתחמקת "אתה אמרת". למרות זאת, הודיע פילאטוס לעם כי לא מצא בישו כל עוון, והציע להם לשחרר אסיר אחד, כפי שהיה המנהג, לכבוד חג הפסח. אך היהודים בחרו לשחרר את בר אבא שהיה שודד במקום לשחרר את ישו.