הספר השני חקר את התוצאה של כישלון המחאות הללו: הקמתן האינטנסיבית, אד הוק, של "מערכות רווחה חברתית חלופיות" על ידי הציבור הישראלי, שעמדו כתחליף ובתחרות מול מערכות שהממשלה לא הצליחה לחולל בהן רפורמות. כך למשל בנושאי חינוך, כלכלה, בריאות, תחבורה, תקשורת, דיור, דת וכו' הוקמו מערכות "אפורות" (על גבול החוקי) ו"שחורות" (בלתי-חוקיות). ליימן-ווילציג טען (דבר שהיה שנוי במחלוקת) שתופעה מסיבית זו הייתה הגורם הבסיסי מאחורי מדיניות ההפרטה רחבת ההיקף של מדינת ישראל בנוגע לשירותים ציבוריים, שהחלה בשנות השמונים וצברה תאוצה בשני העשורים שלאחריהן.
תקשורת פוליטית, ניו מדיה.
מתוך מסקנות מחקרו אודות המחאה הציבורית, עבר ליימן-ווילציג בהמשך הקריירה שלו לעסוק בחקר התקשורת הפוליטית, עיסוק זה הועמק עם הקמת המגמה לתקשורת פוליטית במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן, אותה טיפח מאז הקמתה. בשנות ה-90 ובשנות האלפיים פרסם בהרחבה מאמרים רבים שעסקו בתעמולת בחירות, עיתונות, ניו מדיה.
המאמר הראשון עסק בשאלת הבעיה העיתונאית בחשיפת בריאות לקויה בקרב מנהיגים לאומיים (עוד בטרם חלה אריאל שרון), העשויה לפגוע בתפקודו הקוגניטיבי או הפיזי. המאמר ניבא כי דילמות מסוג זה יגדלו כתוצאה מטכנולוגיות בריאות ומידע חדשות. המאמר השני עסק בהתוויית המודל (הנלמד בבתי ספר לתקשורת עד היום) "שישה שלבים במחזור חיים של מדיה", העוסק בהתפתחותם של אמצעי מדיה חדשים מלידה ועד התיישנות, תוך שימת דגש על הצורך שלהם להתחרות עם תקשורת עוינת בוגרת, בתוך הסביבה האקולוגית של התקשורת. המאמר השלישי טען כי הדיכוטומיה המקובלת של "חדשות רכות" ו"חדשות קשות" בקרב חוקרי תקשורת, אינה מספקת בלימודי ובמחקרי עיתונאות וזאת משום שישנם אינדיקטורים חסרים בשתי הקטגוריות הללו. כך הוצעה קטגוריה ביניים שלישית: "חדשות כלליות", דבר שאפשר סיווג טוב יותר לידיעות חדשותיות והפך את הטיפול המתודולוגי בהן למדויק יותר.
מדע, טכנולוגיה וחברה.
לאורך כל הקריירה האקדמית שלו הביע ליימן-ווילציג עניין בתת-התחום מדע, טכנולוגיה וחברה. במשך למעלה משלושים שנה הוא לימד קורס לתואר שני שעסק במעבר מהעידן הפוסט-תעשייתי לעידן המידע, כהרחבת עבודתו של דניאל בל. במשך כל התקופה הזו כתב ליימן-ווילציג מספר מאמרים מקוריים (אשר ממשיכים להיות מצוטטים), ועוסקים בהיבטים "עתידניים" של טכנולוגיה עכשווית ומדע והשפעתם על החברה.
במאמריו הוא עמד על תקדימים חוקיים-משפטיים במשך אלפיים שנה, אשר דנו בישויות "תת-אנושיות" המסוגלים להוות בסיס להתייחסות עכשווית ועתידית ליצורים בעלי תבונה מלאכותית, כגון רובוטים וכדומה וניתח את היכולות הקיימות והעתידיות של תרגום על ידי מכונה, תוך שימת דגש על ההשפעות החברתיות, כלכליות, פוליטיות ותרבותיות האפשריות. באופן פרדוקסלי, אחת המסקנות הייתה שמערכות תרגום אוטומטיות "יצילו" מספר לא בטל של שפות מהכחדה ויפחיתו את הדומיננטיות של השפה האנגלית.
לבסוף, המאמר לעיל של ליימן-ווילציג אשר עסק בבריאות לקויה של מנהיגים פוליטיים, הקדיש תשומת לב משמעותית גם לסוגיות טכנולוגיות עתידיות כגון כריית נתונים, גנטיקה ואלגוריתמים של חיזוי אשר עשויים להשפיע על פרקטיקה עיתונאית, על ידי מתן כלים שיאפשרו לא רק לנתח את בריאותם של עובדי ציבור, אלא גם לנבא את העתיד הרפואי שלהם. מזווית זו, עסק המאמר גם בהיבטים אתיים של פיתוחים אלה.
פרסומים נוספים.
ליימן-ווילציג פרסם גם שני ספרים שאינם אקדמיים: המדריך השימושי לתקשורת: מדריך לתאוריה ומעשה לעיתונאות, פרסום ויחסי ציבור (תל אביב: הוצאת יעדים, 1994), וכן ספר הילדים "מלחמיץ" העוסק בעסקים, פרסום, שיווק והתנהגות אתית (תל אביב: הוצאת כנרת, 1995), הנמצא באתר האישי שלו.
במהלך השנים, ליימן-ווילציג היה בעל טור קבוע במספר כתבי עת ועיתונים (למשל בשנות התשעים בכתב העת "אותות", כתב העת המקצועי לשיווק ויחסי ציבור בישראל; בשנות האלפיים, בעיתון Providence Jewish Voice &amp; Herald), כמו גם בלוג שבועי שיזם בתקופת כהונתו כראש מחלקה בין השנים 2004–2007, ונקרא "?Higher.Education".
איבו גולדשטיין
פרופסור איבו (יצחק) גולדשטיין (בקרואטית: Ivo Goldstein, בסרבית קירילית: Иво Голдштајн; נולד ב-16 במרץ 1958, זאגרב, יוגוסלביה) הוא היסטוריון, סופר ודיפלומט יוגוסלבי-קרואטי ממוצא יהודי, חוקר תולדות יהדות קרואטיה. איבו גולדשטיין כיהן כנשיא הקהילה היהודית "בית ישראל" בזאגרב ובין 2013–2017 כיהן כשגריר קרואטיה בצרפת. מ-2017 מכהן כשגריר קרואטיה לאונסקו.
קורות חיים.
איבו גולדשטיין נולד בזאגרב לסופר וההיסטוריון סלאבקו גולדשטיין. הוא רכש את השכלתו האקדמית בהיסטוריה באוניברסיטת זאגרב וב-1988 סיים את הדוקטורט באוניברסיטת בלגרד. ב-2001 מונה איבו גולדשטיין לפרופסור מן המניין באוניברסיטת זאגרב. הוא מתמחה בהיסטוריה של האימפריה הביזנטית, ההיסטוריה של קרואטיה ותולדות יהדות קרואטיה. לאורך הקריירה פרסם גולדשטיין 14 ספרים העוסקים בתחומי מחקריו. גולדשטיין כיהן כנשיא הקהילה היהודית ("בית ישראל") בזאגרב. הוא נחשב מקורב לנשיאה הקודם של קרואטיה סטייפן מסיץ'. בפברואר 2013 מונה איבו גולדשטיין לשגריר קרואטיה בצרפת וכיהן עד 2017. בשנה זו מונה לשגריר קרואטיה לאונסקו.
ניווט יחסי
ניווט יחסי (באנגלית: PN - Proportional Navigation) הוא חוק הנחיה שנעשה בו שימוש בטילים (לרוב בטיל נגד מטוסים או נגד טילים).
חוק ההנחיה מתבסס על העובדה ששני אלמנטים נמצאים במסלול התנגשות אם קו הראייה (LOS - Line-of-Sight) הישיר שלהם לא משנה כיוון. שיטת הניווט היחסי קובעת שוקטור המהירות של הטיל צריך להסתובב בקצב פרופורציונלי לקצב הרוטציה של קו הראייה, ובאותו כיוון. בניסוח מתמטי, משמעות הדבר היא:
formula_1
כאשר formula_2 היא התאוצה האנכית לוקטור מהירות הטיל הרגעי, N הוא קבוע פרופורציונליות חסר ממדים שנקרא קבוע הניווט ונע בדרך כלל בין 3 ל-5, formula_3 הוא קצב הסיבוב של קו הראייה, ו-V היא מהירות הסגירה. משמעות השם "ניווט יחסי" היא שהניווט יחסי במובן שהוא פרופורציונלי לשינוי באוריינטציה היחסית (כלומר זווית קו הראייה) של הטיל והמטרה במרחב. במילים פשוטות, חוק הניווט היחסי קובע כי על העצם המנווט לנווט בהתאם לשינוי במיקום הנצפה (במובן של מיקום זוויתי - מיקום על פני הספירה השמיימית), ולא בהתאם למיקום האקטואלי של המטרה באותו רגע. ההיגיון העומד מאחורי החוק הוא שהעצם המנווט צריך לנווט (לפנות) בשיעור פרופורציונלי לסיבוב קו הראייה כי ככל שסיבוב קו הראייה מהיר יותר הדבר מעיד על כך שהעצם המנווט צריך "לסגור" פער גדול יותר מבחינת רכיב המהירות הניצב לקו הראייה על מנת להיות בנתיב התנגשות עם המטרה. השינוי בין גישה זו להנחית טילים לעומת ההנחיה הקלאסית (קרי הנחית מרדף) היווה את המהפך שעמד מאחורי ההצלחה של הטילים המונחים הראשונים (היסטורית אלגוריתם הנחיה חדשני זה יושם לראשונה בטיל ה-AIM 9 Sidewinder).
לדוגמה, אם קו הראייה מסתובב קלות מצפון למזרח, הטיל צריך לפנות ימינה בפקטור מסוים מהר יותר מקצב הסיבוב של קו הראייה. פקטור זה נקרא קבוע הניווט.
לניווט יחסי, על אף פשטותו היחסית, מספר מאפיינים משותפים עם חוקי הנחיה אופטימלית; אחד מהם הוא שחוק הנחיה זה משיג מרחק החטאה אפסי במאמץ בקרה מינימלי (במקרה של מטרה לא מתמרנת). מאז הצגת החוק בערך בשנות ה-40 ויישומו בפיתוח הדגמים המוצלחים הראשונים של הטילים המונחים, מחקרים רבים נערכו על המאפיינים של חוק הנחיה זה מהיבטים רבים: מבחינת הקינמטיקה (התאוצות הנדרשות) של המסלולים המתקבלים, מבחינת הבקרה, ועוד. הספרות הענפה התומכת בחוק הנחיה זה היא הבסיס לתפוצתו הרחבה בעולם, ולהיותו אחד משיטות ההנחיה היעילות והנפוצות ביותר.
היסטוריה.
נטען ששיטת הניווט היחסי הייתה ידועה למדענים גרמנים בפנמינדה (Peenemunde) ושהם פיתחו את המשוואות הבסיסיות והעקרונות של ניווט יחסי עם סיום מלחמת העולם השנייה. אף על פי כן, אף אחד מהמקורות הגרמנים המהימנים יותר לא טוען כך. פיתוחים מסוימים היו קרובים לניווט יחסי, במיוחד אלו הקשורים בהצבת גלאי על גירוסקופ, אבל בשום מקום לא ניתן למצוא הגדרה הדומה לזו שלעיל. התקדמות טכנולוגית לעבר יישום טכנולוגי של שיטת הניווט היחסי נעשתה במסגרת פיתוח הטיל מונחה תת אדום הראשון "Enzian" אשר יכל למדוד את קצב הסיבוב של קו הראייה למטרה באופן אוטומטי. המוטיבציה המרכזית לפיתוח אוטומציה כזאת הייתה תוצאות הניסויים המבצעיים בפצצות המונחות הראשונות שהיו מבוססות הנחיית מרדף (Pure Pursuit) - ניסויים הדגימו קשיים חמורים בהשגה מבצעית של פגיעה במטרה בשיטת הנחיה זו, במיוחד לקראת הפגיעה במטרה (Terminal Phase). כתוצאה, השיטה הרגילה של עקיבה אחר המטרה באמצעות מצלמת טלוויזיה המוצבת בקדמת הטיל ומשדרת למפעיל הפצצה תמונות של המטרה שזה בתורו משדר פקודות הנחיה מתאימות לפצצה - הייתה לא אפקטיבית ונוצר הצורך באוטומציה של התהליך.
בארצות הברית, המוטיבציה המרכזית לפיתוח טילי קרקע אוויר וטילי אוויר-אוויר מבוססי ניווט יחסי לקראת סיום המלחמה הייתה ללא ספק "מתקפות הקמיקאזה היעילות להחריד" נגד ספינות של צי ארצות הברית. היירוט המוצלח הראשון של טיל נגד כלי טיס (בלתי מאויש) היה בדצמבר 1950, על ידי הטיל "Lark" שפותח על ידי חברת רייתאון. באמצע שנות ה-50, הטילים מבוססי ניווט יחסי הראשונים הופיעו בכמה ארסנלים, וזה מפתיע שכמה מהם עדיין מיוצרים כיום יותר מ-40 שנה לאחר מכן, אף על פי שעם התאמות רבות ובעזרת שימוש בטכנולוגיות מודרניות.