המקום אוכלס מדי פעם עוד באלפים 8-5 לפנה"ס, אך רק בתקופת הברונזה, במאות 15-13 לפנה"ס הפך ליישוב קבע של בני אדם. בתחילת האלף הראשון לפנה"ס הוקם כיישוב ונטי. החל משלהי המאה ה-6 הייתה אלטינום נמל ידועה, תחנת מעבר חובה להובלות המסחריות שחיברו את האמפוריה ספינה ואדריה עם האזורים הצפוניים.
לא ידועים פרטים רבים על תקופה זו.
באותם הזמנים לא הייתה, ככל הנראה, לאלטינום מראה של יישוב אחיד והיא כללה מספר גרעינים מורכבים מבקתות שנשענו על תלוליות, כפי שהיו נוהגים בערים הוונטיות הקדומות. מסביב לאזורי המגורים התפתחו נקרופוליס.
התקופה הרומית.
במאה ה-2 לפנה"ס, יחד עם כל האזור, ונטיה סופחה אלטינום ללא קרב לרפובליקה הרומית.
תהליך הרומניזציה התחיל בסביבות 131 לפנה"ס, עם בניית ויה אניה בין אטריה ולאקוויליה: מאותם הימים התחיל היישוב לאמץ את האידאולוגיה העירונית של הכובשים והחל מ-89 לפנה"ס עבר שלב ראשון של עיור שהסתיים בשנת 49 לפנה"ס כשאלטינום קיבלה על עצמה את המשפט הרומי, נרשמה כחלק מנחלת השבט הרומי סקאפטיה והוכרזה מוניקיפיום.
בימי אוגוסטוס והקיסרים שבאו אחריו בניית דרכים נוספות כמו ויה קלאודיה אוגוסטה שחיברה את אלטינום עם הלימס בצפון-מזרח על הדנובה ואלו שחיברו אותה ישירות לטרוויזיום ולאופיטרגיום תרמו להפיכת אלטינום למרכז מסחרי חשוב, צומת מרכזי בדרכים בין הים התיכון ולצפון. תהליך זה הושלם במאה ה-1 לספירה.
מלבד העדויות העולות מממצאים ארכאולוגיים, תקופת הפריחה הזאת בתולדות המקום הונצחה בעדויות רבות של בני הזמן. במוזיאון האזורי טורצ'לו נשמר ארכיטרב בו כתוב כי טיבריוס תרם לעיר מקדשים, גלריות וגנים. מרטיאליס באפיגרמות שלו, גם תולדות הטבע של פליניוס הזקן ו"על החקלאות" מאת קולומלה, מציינים את הכלכלה הפורחת של אלינום, שהתבססה על ייצור הצמר, על גידול צדפות מאכל ופרות חולבות. מרטיאליס הזכיר גם את הווילות המפוארות שנבנו והתרבו בעיר הודות לאקלים הנוח שלה שהושוו על ידי סטראבון לאלו שבבאיה (Baiae).
העיר שהייתה מוקפת ביצות התאפיינה גם עבודות הידראוליות שוויטרוביוס וסטראבון- השוו אותן לאלו שברוונה ובאקוויליה. העיר ששכנה באזור ביצתי, נעזרה במערכת יעילה של נהרות ותעלות שהבטיחו את חילופי המים. מרכז העיר עצמו ניצב מעל רשת תעלות שנחצו על ידי גשרים ומעבורות, בדומה לוונציה העתידית.
בסביבות אלטינום מת בשנת 169 הקיסר לוקיוס ורוס ששב לאיטליה יחד עם אחיו מרקוס אורליוס אחרי מסע נגד המרקומנים בזמן המלחמות המרקומניות.
בדומה לעוד ערים שבאזור ונציה, החל מן המאה ה-2 התחילה העיר לרדת מגדולתה, כפי השמעידים גם הפחתת הממצאים הארכאולוגיים.
לזמן קצר שמר העיר תפקיד מרכזי: "מפת פויטינגר" ממחצית המאה ה-4 מציגה את אלטינום כעיר מוקפת חומות עם שני מגדלים. אצל סרוויוס ניתן לקרוא קטע המתאר איך הציד, לכידת הציפורים ואף עבודות חקלאיות התנהלו בעזרת סירות, מה שמעיד כי מערכת התעלות הייתה עדיין תקינה.
אלטינום הנוצרית.
במאה ה-4 כהוכחה לחשיבותה, הועלתה העיר למעמד של מושב בישופות - מרכז הדיוקסיה אלטינום. משלהי אותה המאה הרביעית הגיעו אלינו עדויות על העיר באותה תקופה מהתכתבותם בין הירונימוס הקדוש ולהליודורוס הקדוש, הבישוף הראשון של אלטינום. אגרותיהם מספרות על נוכחות נוצרית מושרשת בעיר, שבה פעלו קתדרלה, כנסיות וגם קפולות מוקדשות לפולחן הקדושים המעונים. ניתן בהן תיאור של הקתדרלה (duomo) המוקדשת ככל הנראה למרים הקדושה ושהיו לה כניסה מרכזית ושערים צדדיים מכוסים בווילונות, מזבח יחיד, וחדר תשמישי קדושה, רצפות מלוטשות וקירות ללא עבודות גילוף. אולם לא נמצאו על כך עדויות ארכאולוגיות, פרט לכמה חפצים מקושטים בצלבים.
במסגרת הכנסייה הקתולית קיימת בימינו בישופות טיטולרית הנקראת "של אלטינום".
קץ העיר.
בערוב פלישת ההונים של אטילה, אלטינו, שהצטמצמה באותה תקופה בין הגבולות שבימי אוגוסטוס קיסר, שמרה עדיין צביון עירוני משלו. פאולוס הדיאקון מזכיר אותה בשורה אחת עם הערים אקוויליה, קונקורדיה ופאדואה.
ההיסטוריונים בימינו הטילו ספק רב ברעיון הפופולרי לפיו הקמת ונציה הייתה קשורה להרס אלטינום על ידי ההונים בשנת 452. היישוב התגבר בסופו של דבר על האסון והמשיך להתקיים עוד כמה מאות שנים. היעלמותו הייתה תוצאה של פלישות נוספות כמו של הלומברדים (568) וההונגרים ומעל כל של שינויים באקלים ובסביבה, עקב עליית מפלס הים ונטישת מערכת הוויסות ההידראולית.
באותן השנים התחילה העברת מוסדות הכנסייה העיקריים, במיוחד מושב הבישוף שהועבר בשנת 647 לטורצ'לו ומנזר סטפנוס הקדוש שהוקם מחדש באי סן סרוולו.
לאורך ימי הביניים אלטינום, באיטלקית אלטינו, נותר כיישוב כפרי צנוע מוקף ביצות. ישנם מעט תעודות עליו, במיוחד בנוגע למספר מוסדות כנסייתיים - מנזר הקדושים פליקס ופורטונאטוס, מנזר סן ג'ורג'ו מג'ורה, הבישופות טורצ'לו, ולמשפחות קרבונארה (מטרוויזי), קולאלטו, מרצ'לו וקווריני שברשותם היו נכסים באזור. תעודה משנת 1095 מדברת על קיומם של שני יישובים: אלטינו מאיורה ואלטינו פיטולו, סימן שהמקום התפצל לשניים, כמו כן מוזכרות עדיין הקתדרלה הישנה מרים הקדושה, הכנסיות סן מרטינו וסנט' אפולינארה.
במאה ה-15 ידוע על יישוב קבוע בקרבת קווארטו ד'אלטינו של ימינו, בעוד שההתיישבות בסביבה המידית של אלטינום התחדשה רק במאה ה-19.
בימינו.
בימינו שרד מן העיר הקדומה רק אתר ארכאולוגי שבו מבוצעות חפירות.
מצילומים מן האוויר הוסקה המסקנה כי העיר נמצאה בגובה של 2-3 מטר מעל פני הים ונחצתה על ידי תעלה נוויטה. בשנת 2008 צוות גאומורפולוגים מאוניברסיטת פדובה (פאולו מוצי ואחרים) הודיע על ממצאי מחקר המבוסס על צילומים מן האוויר וצילומי לוויין שבוצעו בימי הבצורת- של שנת 2007 שאיפשרו שחזור מפת העיר במלואה וחשפו קיומם מתחת לשדות הסויה ותירס, של שרידי שכונות ובניינים קדומים שלא היו ידועים עד אז. ביניהם נחשף קיומו של אמפיתיאטרון בעל קוטר 150x110 מטר (500x370 רגל רומית), ממדים קרובים לאלו של הארנה של ורונה.
מבחינת הממדים והמונומנטים שלה, אלטינום ניתנת להשוואה לפומפיי והיא העיר הגדולה היחידה בצפון איטליה הקדומה שנשתמרה בצורה שלמה, מפני שלא כוסתה על ידי בתי של ערים בימי הביניים ובתקופה המודרנית. חומרים מן השרידים הקדומים שימשו לאורך השנים לבנייה במקומות אחרים, למשל בטורצ'לו.
המחקרים החדשים הנ"ל הצביעו כי העיר הוקפה נחלות ותעלות, לרבות לעלה גדולה שחצתה את המרכז וחיברה אותו עם הלגונה.
אגרו אלטינאטה.
אגרו אלטינאטה (Agro altinate) הוא שם השטחים הקשורים למוניקיפיום אלטינום. הם השתרעו באזור שבין הנהרות מוזון וסילה (Sile) (שהפרידה אותם מאזולו ומטרוויזו). העיר עצמה שכנה בשוליים, בקצה הדרום-מערבי של האזור.
ארגון הקנטוריאציה של האדמות שיושמה ככל הנראה בערך ב-49 לפנה"ס הוא שנוי במחלוקת. לפי ג'ון ברדפורד מידות החלקות הקרויות "קנטוריות" היו 15X40 אקטוס, בעוד פליניו פראקארו ומגדה לאקיני סברו שדובר ב-30X40 אקטוס.
כיוון הרחובות היה מערב-מזרח (דקומני) ודרום-צפון (קרדינות).מערכת זו נשמרה עד ימינו, כשכיוונם של צירים שונים של כבישים וחפירים של ימינו תואמים את זה שבימי הקדם. "דקומנוס מקסימוס" תאם בערך את מסלול הדרכים הנוכחיות קורטלאצו, ואנצו (בכפר מוליאנו ונטו), מוליאנזה-קפלה, מוליאנזה, רונקי (בכפר סקורצה), סטנה מרגריטה (בכפר נואלה), פוסאלטה (בכפר טרבזלגה); "קרדו מקסימוס" היה ככל הנראה מסלול הרחוב ספניולו בייושב מונייגו בכפר נואלה. אוטמבליקוס אם כך הדבר, "אומביליקוס אגרי" נמצא בין סקורצה לקאפלטה (נואלה). הקרדינות נשמרו טוב יותר מהדקומאנים, כנראה מפני שהאחרונים עברו שינויים עקב עבודות הידרולוגיות פני שחצו את רוב זרמי הנחלים. ניתן להבחין טוב יותר את החלק המערבי יותר של הרשת, ככל שעם העלמות העיר התובלה התרחשה בעיקר באזור זה, בקרבת ויה אורליה.
מוזיאון.
בשנת 1960 קם במקום מוזיאון ארכאולוגי לאומי. עם הזמן אוספי הממצאים גדלו מאוד עד כי נדרשו עבודות הרחבה של המוזיאון שנמשכו מספר עשורים.
קישורים חיצוניים.
Giovan Battista Pellegrini "Storia di Venezia", capitolo 2 Dai Veneti ai Venetici, Treccani 1992
Andrea Ninfo et al., Science -31 July 2009
אורי טאיץ
ורניגרודה
ורניגרודה (בגרמנית: Wernigerode) היא עיר במדינת סקסוניה-אנהלט הממוקמת על המדרונות הצפוניים של רכס הרי ההארץ במרכז גרמניה.
היסטוריה.
מועד יסודה של העיר לא נתמך במקורות כתובים. תחום היישוב הראשוני התבסס ככל הנראה בטירה שהוקמה על מישור הנהר הולטם. בשנת 1805 נהרסו שרידי הטירה, והשריד היחיד שנותר מתוארך לשנת 1582.
ורניגרודה מוזכרת בכתובים לראשונה בשנת 1121 בהקשר לרוזן אדלברט שהעתיק את מגוריו מאזור הילדסהיים והוכתר בתואר רוזן ורניגרודה. ב-17 באפריל 1229 זכתה העיר להכרה של גבולותיה ביחד עם אלה של העיר גוסלאר. ההגירה לעיר הביאה להתפשטות של שטחיה בכיוון צפון מזרח. שטחים אלה שהיו חקלאיים בעיקרם שכנו מחוץ לחומות העיר העתיקה וכונו העיר החדשה. הכנסייה בחלקה החדש של העיר נבנתה בסגנון רומנסקי לקראת סוף המאה ה-13.
בימי הביניים שימשה ורניגרודה כבירת המחוז בעל אותו השם. בשנת 1815 בתום המלחמות הנפוליאוניות צורפה לפרובינציה סקסוניה שבפרוסיה. לאחר מלחמת העולם השנייה נכללה בתחומי המדינה החדשה סקסוניה-אנהלט בגרמניה המזרחית בסמוך לגבול עם גרמניה המערבית.
בשנת 1994 הצטרפו ואוחדו לתחומיה המוניציפליים של העיר שבעה כפרים מסביבתה הקרובה.
אקלים.