"כתובים" נוסד ביוזמתו של חיים נחמן ביאליק. העורך הראשון היה אליעזר שטיינמן, ולאחר זמן הצטרף אליו כעורך אברהם שלונסקי. "כתובים" החל לצאת כביטאון של אגודת הסופרים העבריים, ובגליונות הראשונים השתתפו רבים מבין חברי האגודה, ובהם יוצרים מוכרים ושמרניים כיצחק למדן, אשר ברש, יעקב פיכמן, אביגדור המאירי, יעקב רבינוביץ, דוד שמעונוביץ-שמעוני ואחרים. לאחר כשנה הפך "כתובים" למתנגד חריף של ראשי אגודת הסופרים, ובעקבות זאת הסירה אגודת הסופרים את חסותה מ"כתובים" והקימה את "מאזנים". משנת תרפ"ז 1927 ועד סגירתו ניהלה חבורת "כתובים" המצומצמת מלחמות ספרותיות קולניות נגד אגודת הסופרים, ראשיה וכלי הביטוי שלה.
אחדים משיריו הראשונים של אלכסנדר פן נדפסו אף הם ב"כתובים". כן שימש כתב העת את המשוררים נתן אלתרמן, רפאל אליעז ואברהם חלפי.
"כתובים", כמו כתבי עת ספרותיים אחרים פרסם מניפסטים, והביא תרגומים מספרות העולם בת הזמן, ובכך פתח פתחים חשובים לקוראי הספרות בארץ ולספרות העברית החדשה.
לאחר שנפרדו דרכיהם של שני העורכים, אליעזר שטיינמן ואברהם שלונסקי, פנה כל אחד מהם לדרכו, קיבץ סביבו חבורה והוציא כתב עת משלו. השבועון נסגר, וזמן קצר לאחר מכן הוקם כתב העת "טורים", בעריכת שלונסקי.
אפריים משה ליליאן
אגודת הסופרים
גיא בן הנם
פריפטאה
פריפטאה, על פי הפואטיקה לאריסטו, היא רגע המפנה בטרגדיה. לדברי אריסטו, הטרגדיה מתאפיינת, בין השאר, במעבר מאושר לאומללות. הפריפטאה היא הרגע העלילתי בו מעבר זה מתרחש. עם זאת, רגע המפנה אינו צריך להיות שרירותי, טוען אריסטו, אלא נובע מהשרשרת הסיבתית של הפעולות בעולם המיוצג.
גיא בן הנום
אופק (פירושונים)
טנזור מאמצים
טנזור המאמצים מתאר את המאמצים על פני קובייה קטנה של החומר הנתון בעומס חיצוני, נהוג לייצגו על ידי מטריצה בת תשעה רכיבים (3 על 3). טנזור המאמצים מרכז את מאמצי המתיחה, הלחיצה והגזירה, הפועלים על נקודה חומרית בגוף.
טנזור המאמצים.
משווי משקל מקבלים מטריצה סימטרית ובה 6 רכיבים שונים. מתקיים השוויון בין הרכיבים:
לכן:
טנזור המאמצים הוא טנזור סימטרי ותמיד אפשר להציג אותו כסכום של שני טנזורים סימטריים שהם:
תיאור כללי.
התיאור הכללי של טנזור המאמצים נעשה באמצעות אינדקסים 1,2,3
ונקבל:
את חוק הוק אפשר להציג באמצעות המינוח הזה של האינדקסים בצורה הבאה:
תורת היחסות.
בתורת היחסות טנזור המאמצים הוא חלק מטנזור 4 על 4 הנקרא טנזור צפיפות האנרגיה או טנזור המאמץ-אנרגיה ומסומן formula_8 (כאשר formula_9): זהו טנזור סימטרי שכולל את צפיפות האנרגיה, שטף האנרגיה, תנע ואת טנזור מאמצים (תת-מערך בגודל 3 על 3). טנזור זה מופיע במשוואת השדה של איינשטיין formula_10 (כאשר formula_11 הוא טנזור איינשטיין) המתארת את עקמומיות המרחב-זמן כתלות בהתפלגות צפיפות האנרגיה, המסה, התנע והלחץ במרחב-זמן.
לקריאה נוספת.
&lt;hr&gt;
כשל הכוונה
כשל הכוונה הוא מונח בספרות, שהומצא על ידי ויליאם קורץ וימסט ומונרו קרטיס ברדסלי. לטענתם, כוונת היוצר אינה בהכרח משמעותית להבנת כוונת היצירה. "כשל הכוונה" הוא מונח מרכזי בהגות הביקורת החדשה, אסכולת מחקר בתורת הספרות.
כאשר סופר כותב יצירה הוא מסתמך הן על כך שהקוראים מבינים את השפה, שבה היצירה נכתבה, והן על ידע עולם בסיסי. אפילו יצירת הפנטזיה האסקפיסטית ביותר מסתמכת על ידע עולם בסיסי של הקורא, על מנת שתוכל להיות מובנת.
ניתן לראות יצירת ספרות, אם כן, כניסיון של המחבר לתקשר עם הקורא באמצעות שפה משותפת וניסיונות משותפים. ללא בסיס משותף, תקשורת אינה אפשרית.
עם זאת, תמיד יהיו הבדלים בין המחבר לקורא. המחבר שונה בחוויותיו האישיות מהקורא, ולעיתים גם שונה בדעותיו לגבי אספקטים מסוימים של המציאות ופירושם. בשל הבדלים אלו, המשמעות שהקורא מוצא ביצירה היא תמיד היסק, שלעולם אינו במדויק כוונת היוצר עצמה.
כמו כן, הן הקורא והן המחבר יכולים שלא להיות מודעים למוזרויות שונות בתפיסתם את המציאות, מוזרויות שיכולות לצבוע את היצירה או את האופן בו הקורא מבין אותה בצבעים, שהמוען או הנמען אינם שמים אליהם לב.
לדוגמה, יצירה שנכתבה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, יכולה להציג את הדעות שהיו מקובלות בתקופתה, כמו דעות קדומות בנוגע לגרמנים או יפנים. קורא מודרני יכול שלא להסכים עם דעות אלו, ולמצוא משמעויות שונות, אליהם המחבר לא התכוון, לגבי האופן בו הדעות הללו משפיעות על משמעות היצירה.
נורת להט
נורת להט או נורת ליבון היא נורה חשמלית שעושה שימוש בתיל מתכתי שמחומם לטמפרטורה גבוהה מאוד כאשר עובר דרכו זרם וכתוצאה מכך מתלהט ומפיץ אור.
נורת ליבון.
פיתוח.
עקרון הפעולה של נורת הליבון הודגם לראשונה על ידי וורן דה לה רו בשנת 1840, כאשר חימם חוט להט עשוי פלטינה בתוך מכל ואקום. בשנים 1860-1880 ניסו חוקרים רבים לפתח את נורת הליבון - לא פחות מ-22 ממציאים הציגו נורת ליבון פועלת במהלך שנים אלו. למרות זאת, המצאת נורת הליבון החשמלית מיוחסת פעמים רבות לתומאס אלווה אדיסון (1879), שאכן תרם תרומה נכבדת לפיתוחה ובמיוחד לשיווקה ואף רשם עליה פטנט. בנורות הליבון הראשונות נעשה שימוש בחוט להט מפחמן שהותקן בתוך מכל זכוכית ובו ואקום, על מנת למנוע את שריפת חוט הלהט.
בשנת 1897 פיתח הכימאי הגרמני וחתן פרס נובל לכימיה ולטר נרנסט נורת להט בעלת חוט להט מחומר קרמי. נורה זו הייתה יעילה פי שניים והפיצה אור בהיר יותר מהנורה בעלת חוט להט מפחמן. חסרונה היה שחוט הלהט הוא מוליך חשמלי רק בטמפרטורות גבוהות, ובטמפרטורת החדר הוא מבודד, כך שהיה צורך לחממו באמצעות גוף חימום כדי שהוא יתחיל להוליך חשמל. יתרונה היה שחוט הלהט לא התחמצן במגע עם האוויר, כך שלא היה צורך לרוקן את מעטפת הזכוכית מאוויר וליצור ואקום. נורות נרנסט יוצרו באירופה על ידי חברת AEG ובארצות הברית על ידי ג'ורג' וסטינגהאוס יריבו של אדיסון, בחברת Nernst Lamp Company.
בשנת 1902 פיתחו ד"ר ורנר פון בולטון ואוטו פוירליין נורת להט עם חוט להט מטנטלום. נורה זו הייתה יעילה פי שניים מנורת להט עם חוט להט מפחמן והפיצה אור בהיר ולבן יותר.
בשנת 1905 פיתח ויליאם דייוויד קולידג' חוט להט עשוי טונגסטן. אירווינג לאנגמיור גילה כי מילוי השפופרת בגז אציל מאריך את חיי הנורה בצורה משמעותית - גז אציל אינו מגיב כימית עם חומרים אחרים, ובפרט הוא אינו מגיב עם חוט הלהט. לכן, החל משנת 1925 מולאו נורות הליבון בגז אינרטי (גז שאינו מגיב עם החוט), בדרך כלל ארגון או חנקן.
שריפת נורה.
בזמן שבחוט הלהט עובר זרם חשמלי ומלהיט את החוט, מתנדפים אטומים של הטונגסטן עקב הטמפרטורה שלו (ומתעבים על פני הזכוכית).
תהליך זה מקטין את העובי של חוט הלהט ומגדיל את ההתנגדות החשמלית שלו. עם חלוף הזמן, במקום שבו החוט דק יחסית, עקב ההתנגדות הגבוהה יותר, עולה יותר הטמפרטורה המקומית ואז קצב הנידוף המקומי גדל. בסופו של דבר החוט ניתך ומתנתק והנורה מסיימת בכך את חייה (בלשון העם "נורה שרופה"). הפעלת הנורה בתנוחת תלייה, כאשר הנורה אנכית ביחס לקרקע ובית הנורה נמצא מעליה, מאט את קצב תהליך שריפת הנורה באופן משמעותי.
יעילות אורית.
מכיוון שהקרינה הנפלטת מנורת ליבון היא בקירוב קרינת גוף שחור (שהטמפרטורה שלו היא בין 2,000 ל-3,000 קלווין), רובה הגדול היא באורכי גל שאינם נראים לעין. לכן היעילות האורית של נורת ליבון היא נמוכה מאוד, עד כדי 15-8 לומן לוואט. רק אחוזים בודדים מהאנרגיה החשמלית המושקעת בחימום חוט הלהט לטמפרטורה גבוהה הופכת לאור, ואילו שאר האנרגיה הופכת לחום. אורך חיי נורת ליבון הוא כ-1,000 שעות הדלקה. היעילות של נורות ליבון עולה ביחס ישר להספק.
ערכי יעילות אורית של נורת ליבון:
מכאן שעדיף להשתמש בנורה אחת של 100W מאשר בשתיים סמוכות של 50W.
היעילות האורית המוצגת כאן היא ביחידות של לומן לוואט, אך לעיתים משתמשים גם בהגדרת נצילות חסרת יחידות. על פי ההגדרה חסרת היחידות, הנצילות מודדת את היחס בין האנרגיה השימושית לתאורה לכלל צריכת האנרגיה של הנורה (האחוזים הבודדים שהוזכרו כמאפיינים נורות להט).
איסור מכירה.
בשל היות נורת הליבון אמצעי תאורה עם יעילות נמוכה, נאסרה במספר מדינות (כולל ישראל) מכירת נורות אלו. במספר מדינות אף נקבעו בחקיקה מועדים להפסקת הייצור של נורות ליבון (אוסטרליה לדוגמה).
החל מ-1 בינואר 2012 נאסרה בישראל מכירת נורות הלוגן או ליבון בעוצמה של מעל 60 ואט, שהדירוג האנרגטי שלהן נמוך מ-C. כמו כן, אסור לייצר אותן לשימוש בארץ או לייבא אותן.
קונספירציית הנורה החשמלית (סרט).
בסרט תיעודי שנקרא "קונספירציית הנורה החשמלית" נטען, כי החלטה משותפת של יצרני הנורות החשמליות הביאה ל"השבתה מתוכננת" של הנורה תוך זמן שימוש קבוע שקצר בהרבה מזה שיכול היה להיות לה על פי הטכנולוגיה הקיימת, כדי לכפות על הצרכן לרכוש נורות חדשות תוך פרקי זמן קצרים יחסית. בסרט נטען, כי הנורה המודרנית מיועדת לפעול כ-1,000 שעות אולם כבר הנורה החשמלית הראשונה של אדיסון בסוף המאה ה-19 פעלה זמן ממושך יותר, 1,500 שעות ברציפות, ואילו מאוחר יותר פעלו נורות במשך כ-2,500 שעות. לפי הסרט, בשנת 1924 הוקם בז'נבה קרטל של התאגידים הגדולים בעולם המייצרים נורות, שאחת מהחלטותיו הראשונות הייתה זמן הפעולה של 1,000 שעות עבור נורה חשמלית פשוטה. כדוגמה ל"השבתה מתוכננת", מוזכרת נורת ליבון מסוימת שכינוייה "נורת המאה" , שכבר דולקת באופן כמעט רציף לפחות 110 שנים, בתחנת הכיבוי בעיר ליוורמור שבקליפורניה.
נורת הלוגן.