רקע לכתיבת הספר.
בשנת 1959 הצטרף דייוויד קורנוול לשירות הביון הבריטי, ושירת בגרמניה כסוכן חשאי, תחת הכיסוי של דיפלומט בריטי. בשנת 1961 התפרסם ספרו הראשון, Call for the dead (תורגם לעברית כ"חיוג אל השאול") תחת שם העט "ג'ון לה קארה". קורנוול נחשף כאשר המרגל המפורסם ביותר של התקופה, סוכן הק.ג.ב. קים פילבי, העביר את שמו למפעיליו הרוסים. עקב כך שב לבריטניה בשנת 1964, פרש מן השירות ועבר לעבוד כסופר במשרה מלאה תחת שם העט ג'ון לה קארה. לימים העיד כי תקופת שירותו בשירות החשאי הבריטי הייתה מאושרת ומלאת תחושת שליחות וסיפוק. קורנוול סיפר כי את ההשראה לספר קיבל מתקופת שירותו כסוכן חשאי בבון שבגרמניה, וכי את ההשראה לדמותו של ג'ורג' סמיילי והעזר כנגדו פיטר גוילאם קיבל מגיבורי ספריו של ארתור קונן דויל, שרלוק הולמס ודוקטור ווטסון.
בשנת 2013 ראתה אור מהדורה חדשה של הספר, הכוללת הקדמה עדכנית מאת ג'ון לה קארה תחת הכותרת "חמישים שנה אחרי". בהקדמה מספר הסופר כי כתב את הספר בגיל שלושים, בעת שירותו כקצין מודיעין במסווה של דיפלומט זוטר בשגרירות הבריטית בבון - ומפריך את השמועות שרווחו בעיתונות הבינלאומית עם צאת הספר, לפיהן העלילה מבוססת על אירועים שהתרחשו במציאות. לטענתו, עצם העובדה שהספר אושר על ידי הגוף שהעסיק אותו, השירות החשאי הבריטי, מוכיחה כי הספר הוא בדיה מתחילתו ועד סופו. בשנת 2017 התפרסם ספרו של לה קארה, "מורשת של מרגלים", שעסק אף הוא בעלילה שמתוארת בספר ובה תוארו האירועים שקדמו למבצע אליו נשלח הגיבור, לימאס, מן הפרספקטיבה של חברו, פיטר גוילאם.
עלילת הספר.
עלילת הספר, המתרחשת בתקופת המלחמה הקרה, נפתחת כאשר אלק לימאס, סוכן חשאי בריטי שפעל מעבר למסך הברזל, במזרח ברלין, ושימש שם כראש "תחנת ברלין" של השירות החשאי הבריטי, שב לבריטניה לאחר שכל הסוכנים שהפעיל נלכדו או נהרגו על ידי שירות הריגול הנגדי של גרמניה המזרחית. לימאס, המתואר כגבר נמוך וחסון, הוא איש ביון מנוסה ומיומן. הוא החל את שירותו במודיעין הבריטי עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, עת התגייס לצבא הבריטי והתנדב למנהלת המבצעים המיוחדים. במנהלת המבצעים המיוחדים עבר הכשרה. כלוחם וכסוכן חשאי, וביצע פעולות קומנדו וביון בהולנד, אליה הוצנח בשנת 1941, ובנורווגיה. בתום המלחמה הוענקה לו מדליה והוא שוחרר מן הצבא הבריטי. עד מהרה שב לימאס לשירות החשאי הבריטי, הפעם כסוכן חשאי בברלין ובהמשך הפך לראש "תחנת ברלין".
אף כי "קונטרול" (כך מכנה לה קארה בספריו את ראש ה-השירות החשאי הבריטי) מעריך כי לימאס מדוכא בעקבות מותם של סוכניו כולם, ומיוגע ומותש מן הפעילות המבצעית החשאית, הוא מבקש ממנו להתנדב למשימה אחרונה לפני שיפרוש - לחסל את ראש הריגול הנגדי הגרמני, אדם קר ואכזרי במיוחד בשם מונדט. מתיאורו של לה קארה את המציאות המבצעית החשאית באמצעות המילה "כפור" מגיע שמו של הספר. לאחר מכן העלילה מתארת את הידרדרות חייו של לימאס הנאלץ לפרוש מהשירות, עד לכניסתו לכלא לשלושה חודשים. מעשיו צדים את עיניהם של סוכנים קומוניסטיים, שלוקחים את לימאס למזרח גרמניה על מנת שימכור להם מידע על שירות הריגול הבריטי. שם הוא נחקר על ידי פידלר, סגנו של מונדט. בהמשך פושטים אנשיו של מונדט על הבית שבו מוחזק לימאס, מתנהל קרב קצר, במהלכו הורג לימאס, הבקי בקרב מגע את אחד הפושטים, והשניים נאסרים. בחלק האחרון והמותח ביותר של הספר נפגשים ועולים מחדש כל האירועים והדמויות שהוזכרו עד כה בספר, בזמן משפט של המשטר הקומוניסטי נגד מונדט עצמו. הסופר מצליח להביא למפנה מפתיע במיוחד בעלילה, כשבמהלך המשפט, מתחוורת לקורא השפעתם של כל הפרטים השוליים לכאורה שהוזכרו בחלק הראשון על גורלם של הגיבורים בסיפור.
בספר מופיע כדמות משנה גיבורו הנודע של לה קארה, ג'ורג' סמיילי, כעמיתו של גיבור הספר, אלק לימאס. סמיילי הוא זה אשר מחפש אחריו ומנסה לסייע בידו. כמו כן מציין "קונטרול", ראש השירות החשאי, כי סמיילי מסתייג מן המבצע אליו מתנדב לימאס. לבסוף, זהו סמיילי הממתין לחלץ את לימאס בעת שזה מנסה לטפס מעל חומת ברלין.
מקומו של הספר בקטגוריית מותחני הריגול.
הספר זכה לביקורות משבחות והפך לרב-מכר בינלאומי. גרהם גרין, מבולטי הסופרים הבריטיים של התקופה, כתב עליו ביקורת נלהבת אשר סייעה להכרה בג'ון לה קארה כסופר מקורי. הספר נבחר על ידי המגזין TIME כאחד מבין "מאה הרומנים הטובים ביותר שנכתבו בשפה האנגלית", ובשנת 2006 דורג על ידי המגזין כ"מותחן הריגול הטוב ביותר שנכתב אי פעם".
ספרו של לה קארה עמד בניגוד לספריו של סופר הריגול המצליח של אותה תקופה, איאן פלמינג, שיצר את דמותו של ג'יימס בונד. דמויותיו של לה קארה היו מורכבות יותר, אפלות ולעיתים גם שפלות יותר. עולמו לא חולק לשחור ולבן, טובים ורעים (לאורכו של הספר כלל אין זה ברור לקורא מי הם ה"טובים" בעלילה ומי הם ה"רעים"). לה קארה הראה לקהל קוראיו שעולם הריגול הוא מורכב, מלוכלך ואפל הרבה יותר מעולמו הזוהר של בונד.
עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה.
הספר עובד לסרט בשנת 1965, ובשנה זו זכה בפרס אדגר מטעם אגודת סופרי המסתורין של אמריקה. את הסרט "המרגל שחזר מן הכפור" ביים מרטין ריט. את דמותו של לימאס גילם השחקן ריצ'רד ברטון, ואת דמותו של סמיילי גילם השחקן רופרט דייוויס.
בשנת 2018 נודע כי רשת BBC מפתחת מיני סדרת טלוויזיה בשם "המרגל שחזר מן הכפור", בכיכובו של איידן גילן כלימאס.
עבדול פתאח יונס
ישיבת מתא מחסיא
יצחק חייק
יצחק חייק (נולד ב-13 באפריל 1945) הוא איש עסקים וסופר ישראלי.
משחק כדורגל כשוער במכבי יהוד מונוסון. ב-2019 נכנס לספר השיאים של גינס כשוער המבוגר בעולם.
ביוגרפיה.
חייק נולד בעיראק, ובגיל 6 עלה עם משפחתו לישראל והמשפחה התיישבה באור יהודה. אחיו הצעיר הוא כדורגלן העבר שאול חייק.
בשנות השישים שימש כשוער של הפועל אור יהודה ובהמשך שימש כשוער המחליף של לופא קדוש, בתקופת השיא של הכח רמת-גן, שזכתה בגביע המדינה בעונת 1969/70.
נשוי לעדית, בתו של מרדכי בן-פורת.
ספריו.
ספרו הראשון, "המלחמה הבאה" (הוצאת רמדור), יצא לאור בשנת 1968, בהיותו בן פחות מ-24. הספר נכתב על רקע תקופת האופוריה שלאחר מלחמת ששת הימים ותיאר התקפת פתע ערבית-סובייטית על ישראל, וניצחון מוחץ של צה"ל על צבאות אלו. ספרו השני, "קץ כדור הארץ" (הוצאת רמדור, 1969), היה ספר מדע בדיוני, שתיאר מלחמה כלל עולמית והשמדת רוב האנושות, כאשר לקראת סיום המלחמה מצטרפים אליה גם חייזרים. ספרו השלישי, "האשה שלנו במוסקבה" (הוצאת צ'צ'יק, 1970) תיאר את פעולות "המוסד" בברית המועצות.
ספורט ועסקים.
חייק עבר לאחר מכן לעסוק בתחומים אחרים - ספורט ועסקים. הוא שימש כמנג'ר של קבוצת מכבי אור יהודה מליגה ג' ושיחק כשוער בקבוצת אליצור יהוד. נכון לשנת 2022 משמש כשוער מכבי עירוני אור יהודה מליגה ג' והוא השוער הוותיק ביותר בארץ. באפריל 2019 נכנס לספר השיאים של גינס כשחקן הכדורגל המבוגר ביותר בכל הזמנים, בגיל 74.
במקביל, חייק הוא הבעלים של "חייק במות", הספקית הגדולה בארץ לבמות ותפאורות לתיאטרון. במסגרת זו, ובתגובה לסירובם של מספר שחקנים להופיע בתיאטרון אריאל, הוא הודיע על חרם נגדי של חברתו, שלא תספק יותר במות ותפאורות לכל תיאטרון שיסרב להופיע באריאל.
ניקולה ווקר
ניקולה ווקר (באנגלית: Nicola Walker; נולדה ב-1970) היא שחקנית בריטית. ידועה מהופעה במגוון תפקידים בתוכניות טלוויזיה משנות התשעים ואילך. היא מוכרת בעיקר בזכות תפקידה כרות אוורשד בדרמת הריגול "ספוקס". בנוסף היא משחקת בתיאטרון בקולנוע וברדיו. זוכת פרס אוליבייה לשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור תפקידה בהצגה "המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה".
ביוגרפיה.
ווקר נולדה בסטפני שבלונדון. היא החלה את קריירת המשחק שלה באוניברסיטה במסגרת "קיימברידג' פוטלייטס", יחד אתה היו בצוות התסריטאי דייוויד וולסטנקרופט והקומיקאית סו פרקינס. ב-1997 שיחקה בתפקיד החשוב הראשון שלה בטלוויזיה בסיטקום Chalk (גיר) של סטיבן מופאט, בדמות המורה סוזי טרוויס. היא הופיעה בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה שונות כגון "דיאל ופסקו", "ג'ונתן קריק", "Pie in the Sky" וכן בסדרה "Broken News".
ב-1997 גילמה את דמות בלשית המשטרה סוזן טיילור בסדרת המתח "Touching Evil" של רשת ITV, בה כיכבה לצידו של רובסון גרין. היא השתתפה בשתי סדרות ההמשך בשנים 1998 ו-1999. עוד ב-1999 הופיעה בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה "הרכבת האחרונה", ששודרה ב-ITV, ונכתבה על ידי התסריטאי מתיו גרהאם שהיה בין התסריטאים שכתבו לסדרה "ספוקס".
ב-2003 הצטרפה ווקר לצוות הקבוע של סדרת הטלוויזיה "ספוקס" בעונתה השנייה. היא גילמה את דמותה של רות אוורשד עד העונה החמישית, שאז בהיותה בהריון עם ילדה הראשון עזבה את הסדרה. ב-2009 חזרה ווקר לתפקידה ב"ספוקס" והשתתפה בעונות השמינית והתשיעית.
ווקר גילמה את דמותה של מולי בתסכית רדיו "Neuromancer" מאת ויליאם גיבסון. ב-2007 השתתפה בעיבוד טלוויזיוני של ה-BBC ל"אוליבר טוויסט" מאת צ'ארלס דיקנס, ובדרמה "לאחות את השברים" בתפקיד אישה החוטפת ילדה קטנה ומגדלת אותה כבתה.
בקולנוע היו לה תפקידי משנה קטנים. הבולט שבהם היה בסרט "ארבע חתונות ולוויה אחת" בתפקיד הזמרת המעצבנת ששרה בחתונה הראשונה את השיר "Can't Smile Without You". ב-2004 השתתפה בעיבוד הקולנועי של הסדרה הקלאסית "כנפי הרעם".
ב-2008 הופיעה בתיאטרון הלאומי במחזה 'Gethsemane' מאת דייוויד הר.