הוא היה הרוח החיה מאחורי מבצע העלאת אפרו של הלויטננט-קולונל הבריטי-אירי ג'ון הנרי פאטרסון, מפקד הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה, לקבורה בארץ, במושב אביחיל, בסוף 2014. כן ערך חוברת זיכרון לפאטרסון, שהופצה לכל משתתפי הטקס. כן יזם את הביוגרפיה של פאטרסון שכתב ד"ר משה יגר ואת מחקרו של ד"ר אמיר גולדשטיין "דרך רבת פנים", על ציוניותו של ז'בוטינסקי לנוכח האנטישמיות.
משנת 1999 עורך אחימאיר ומפיק את רבעון "האומה", הבמה למחשבה לאומית, לתיעוד ולספרות, של מסדר ז'בוטינסקי, שנוסדה ב-1962. ערך והוציא לאור עד כה 86 גיליונות, ממספר 138 עד 226, כותב מדי חוברת את "בפתח הגיליון" וכן מאמרי פולמוס, מחקר וזיכרונות. גיליון ה-200 שראה אור בנובמבר 2015 היה הגדול במספר עמודיו מכל קודמיו. גיליון 226 עמד בסימן 60 שנות הופעה רצופה של הרבעון. אחימאיר גם מפרסם בקביעות מאמרים פוליטיים בעיתונים היומיים "מקור ראשון", "ישראל היום" ו"מעריב" וכן באתרי האינטרנט "חדשות מחלקה ראשונה", ערוץ 7 ו"ליכודניק".
ערך והוציא לאור ספרי זיכרון על טייס חיל האוויר סגן חיים הולצמן, שכנו וחברו, שמטוסו הבוער נפל ליד מכון ויצמן ברחובות ("דפי חיים"), על המהנדס משה בן חורין, ידיד הוריו ומתכנן בית ז'בוטינסקי בתל אביב ("משה בן חורין, דברים משלו ועליו"), ועל העיתונאי יהושע ביצור, חברו למערכת "מעריב" ("מאת יהושע ביצור"). ספרים נוספים שערך: "כך ברחנו לחזית", סיפורי בריחה מהכלא של לוחמי האצ"ל ולח"י, ואת ספרו של מאיר ראם "עם המשפחה הלוחמת".
ב-2008 יזם וערך אחימאיר את קובץ המאמרים "יצחק שמיר כסלע איתן", שיצא לאור על ידי מכון ז'בוטינסקי וידיעות ספרים. בספר, שעוצב בידי אילן הגרי, כלולים כ-40 מחקרים, פרקי עדות וזכרונות על יצחק שמיר, עשרות צילומים, רישומים של דודו גבע, וכן מאמר פותח של העורך, המסכם את שורת ההישגים של יצחק שמיר בשנותיו כראש ממשלה. ב-2014 זכה אחימאיר בפרס ראש הממשלה ונשיא המדינה לשנת תשע"ד, על עריכת ספר אלבומי זה. עוד קודם לכן, בהיותו חבר הכנסת, ערך את הגיליון המיוחד של "הד בית'ר" (דצמבר 1995), המוקדש למלאת 80 שנה ליצחק שמיר, ובו בין השאר ערך עימו "ריאיון של גבורות".
מכהן כיו"ר העמותה להנצחת הצייר יוסי שטרן, חבר המועצה הציבורית להנצחת זאב ז'בוטינסקי, חבר מליאת מועצת העיתונות בישראל כנציג ציבור, חבר הנהלת יד ושם, חבר הנהלת קרן הכט, חבר הוועד המנהל של מוסד הרצל לחקר הציונות, חבר הדירקטוריון של מוסד ביאליק וחבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת אריאל. בבחירות לראשות עירית רמת גן, באוקטובר 2013, הוצב במקום כבוד בסוף רשימתו של ישראל זינגר, שנבחר לראשות העיר.
אחימאיר מקדיש רבות מזמנו להנצחת אביו ד"ר אב"א אחימאיר - מאז פטירתו ביוני 1962. הוציא לאור שישה כרכים מכתביו, פרסם מאמרים על אודותיו, ביוני 2008 הקים את ארכיון "בית אבא" בדירת הוריו ברמת גן, מרצה במקום לפני קבוצות של מבקרים ומתעניינים, ובנה את אתר האינטרנט לזכרו ולמורשתו. כמו כן הוא מפעיל את דף הפייסבוק: בית אבא.
בינואר 2015 הוענק לו התואר "יקיר העיר רמת גן" - "בזכות פועלו רב השנים לשימור ההיסטוריה העירונית, בזכות עשייתו למען עם ישראל וקידום מוסדות תרבות, חינוך ומורשת ברמת גן". הוא נתכבד בנשיאת דברי הברכה והתודה בשם כל ה"יקירים", ובהם בין השאר ציטט ממאמרו מ-1951 של אביו על ביקורו ב-1913 ברמת-גן "טרם היותה", ומדברי נשיא המדינה יצחק בן צבי שאמר בעת ביקורו בעיר כי "אין הרבה רמת-גן בארץ-ישראל".
במאי 2016 השתתף יוסי אחימאיר יחד עם אחותו זאבה ואחיו יעקב בכנס ארגון "לימוד" במינסק, שהוקדש לזכרם של ברל כצנלסון ואב"א אחימאיר ונשא שם הרצאה על אביו. בכנס הוצגה גם תערוכת צילומים על אביו, שהפיק יחד עם יואל רפל, שהועברה לאחר מכן לעיר הולדתו בוברויסק.
בספטמבר 2016 יזם והפיק יחד עם שגרירות ישראל באוקראינה וארגון "נתיב" את ימי ז'בוטינסקי באודסה, שבמסגרתם בין השאר נקרא בית ספר מקומי על שם ז'בוטינסקי, נפתחה תערוכת צילומים על ז'בוטינסקי במרכז הספרותי ונערך כנס חגיגי אקדמי.
באוקטובר 2019 עמד בראש משלחת מכון ז'בוטינסקי שיצאה לרוסיה "בעקבות ז'בוטינסקי", קיימה חמישה סמינרים באוניברסיטאות מוסקבה, סנקט-פטרסבורג וירוסלבל - העיר לגדת נהר הוולגה, שבה קיבל ז'בוטינסקי ב-1912 את הדיפלומה שלו במשפטים.
חיים אישיים.
נשוי ואב לשתיים, סב לשלושה, מתגורר ברמת גן, באותו בית בשיכון הוותיקים מאז 1952.
יוסף אחימאיר
נחל אונו
נַחַל אוֹנוֹ הוא נחל אכזב החוצה את יישובי בקעת אונו.
מקורו של נחל אונו במרכז היישוב סביון, ולאחר שחוצה את היישובים גני יהודה ויהוד-מונוסון בנוה מונוסון, הוא מתחבר אל נחל יהוד (המהווה את אחד מיובליו של נחל אילון וחלק מתוכנית פארק אריאל שרון) סמוך לנמל התעופה בן-גוריון.
במהלך השנים מאז הקמת המדינה, זרמו אל ערוץ הנחל מי שופכין רבים, בעיקר של העיר יהוד, ובכך נגרמה פגיעה חמורה באיכות המים בנחל ובאיכות הסביבה באזור. כיום הנחל ברובו יבש, אך יחד עם זאת, מהווה סביבת הנחל (במיוחד בקטע שממערב ליישוב יהוד) בית גידול ייחודי באזור לצמחייה ולבעלי חיים.
נחל יהוד
נַחַל יְהוּד הוא נחל אכזב בבקעת אונו, העובר בחלקו הגדול בין העיר יהוד לבין נמל התעופה בן-גוריון, אוסף אליו את נחל בית עריף ונשפך לנחל איילון. דרומית ליישוב נווה מונוסון מתחבר נחל אונו אל נחל יהוד.
נכון ל-2007 משמש הנחל, בקטע מדרום לעיר יהוד, כתעלת ביוב, אליה מוזרמים מי קולחין מהעיר יהוד ובכך מהווים פגיעה חמורה באיכות הסביבה ובהמשך גם בנחל איילון.
בעקבות פתיחתו של פארק אריאל שרון הייתה כוונה לשקם את מערך הנחלים באזור, ונחל יהוד נכלל גם הוא בתוכנית. אולם, תוכניות עיריית יהוד-מונוסון היו לצמצם למינימום את שטח סביבת הנחל ולהקים במקום אזור תעשייה.
זווארטנוטס
גומאזים
הגומאזים הוא קבוצה אתנית החיה במדינה האתיופית בנישנגול-גומאז ובמחוז צפון גונדר שבמדינת אמהרה ובמחוז ההיסטורי שבסודאן פאזוגלי, הגומאזים מונים כ-200,000. בעבר, הם הוכללו יחד עם העמים היושבים על הגבול בין סודאן ואתיופיה תחת הכינוי האגאווי שנקלה (בגלל הדמיון הרב והמוצא של הקבוצות האלו שהם דוברי שפות נילו-סהריות). בתור "שנקלה", הם הוזכרו כבר על ידי החוקר הסקוטי ג'יימס ברוס בספרו "נסיעות לגילוי מקורות הנילוס", שפורסם ב-1790. הוא ציין שהם צדים בחץ וקשת, מנהג שקיים גם כיום.
רוב הגומאזים חיים בסביבת עמק הסוואנה. לפי המסורות שלהם, הם התגוררו בעבר בחלקים המערביים של פרובינציית גוג'אם, אבל בהדרגה גורשו משם לתחום הלא פורה של פנים הנילוס הכחול על ידי שכניהם האמהרים והאגאווים, שגם שעבדו אותם. העבדות הייתה קיימת באתיופיה עד שנות ה-40 של המאה ה-20 ובוטלה על ידי הקיסר היילה סלאסי.
הגומאזים דוברים את השפה הגומאזית, השייכת למשפחת השפות הנילו-סהריות ומתחלקת לכמה ניבים.
הגומאזים צדים בעיקר חיות בר למאכל, ואוספים דבש, פירות, שורשים וזרעים. אלה שחיו בקרבת הגבול הסודאני הומרו לאסלאם וישנו גם מיעוט נוצרי קטן שהתנצר בהשפעת הממלכה הנוצרית, אך רובם עדיין מקיימים טקסים מסורתיים, ומאמינים ברוחות הנקראות מאס השוכנות בבתים, באסמים, בשדות, בעצים ובהרים.
באופן מסורתי נהגו הגומאזים לשרוף את גופות מתיהם בטקס הנקרא גאפה, אך מנהג זה הופסק בלחץ הממשלה. הגומאזים מחולקים לשבטים שונים. סכסוכי שבטים הם נפוצים ונפתרים על ידי מוסד הנקרא מאנגאמה או מיצ'א, תלוי באזור הסכסוך.
סיגמא אלגברה
סיגמה-אלגברה
מיכאל אלבין
מיכאל יעקב (מיקי) אלבין (4 באפריל 1944 – 3 באוגוסט 1985) היה איש עסקים ופעיל פוליטי ישראלי.
ביוגרפיה.
אלבין נולד בתל אביב כבן יחיד לאוגניה ולשמואל אלבין, שהיו בעלי חנות בגדים מצליחה ברחוב אלנבי. למד בבית הספר "הכרמל" ולאחר מכן בתיכון עירוני א'. אחר כך למד מדעי החברה ומתמטיקה במסגרת העתודה האקדמית באוניברסיטה העברית, נבחר לסגן יו"ר התאחדות הסטודנטים ולעורך עיתון האגודה, "פי האתון". בצה"ל שירת כמפקד טנק בחיל השריון.
לאחר שחרורו מצה"ל פנה לעסקים בעזרת כספים שקיבל מהוריו. במרץ 1973 הצטרף כמשקיע לחברת "אלול טכנולוגיות", שהקים דוד קוליץ עם עזר ויצמן. שותפים אחרים בחברה היו יצחק אלמוג ומנחם (מנטה) עצמון, חבר של אלבין מתקופת הלימודים בתיכון. אלול עסקה בייצוגן של חברות ביטחוניות אמריקניות בישראל. ויצמן מכר את החזקותיו באלול בספטמבר 1974, כשביקש לחזור לפעילות פוליטית ובעקבות תלונה שהשתמש בקשריו לקבלת עמלה על מכירת טילים נגד טנקים לצה"ל. גם אלבין ועצמון מכרו את חלקם בחברה.
בשנת 1975 רכש אלבין את החברה הבורסאית "פריון" עם יונתן זוכוביצקי, חברו מילדות וחתנו של איל ההון שאול אייזנברג. בהמשך הצטרפו להשקעה שני חתנים נוספים של אייזנברג, יגאל דיאמנט ומאיר רוזנפלד. פריון הייתה חברת החזקות קטנה שהחזיקה בבעלותה מאפייה וקרקעות באזור חיפה. בעזרת כספים שהשקיע אייזנברג היא רכשה חברות רבות שפעלו בתחומים שונים. בחלק מהחברות מימש אלבין את ההשקעה ברווח מהיר באמצעות הנפקה בבורסה. ב־1977 קנתה פריון את מפעל הטקסטיל "לודז'יה", והוא הונפק מייד בבורסה. בסוף אותה שנה רכשה את חברת "אתא", שהפעילה את מפעל הטקסטיל ואת רשת חנויות ההלבשה הגדולים בישראל והעסיקה כ־3,000 עובדים. בשנת 1979 הייתה פריון שותפה עם אייזנברג ברכישתם של בנק הספנות, בנק ממשלתי שהופרט, ושל השליטה בבנק הבינלאומי הראשון. חברות ציבוריות נוספות שבהן רכשה את השליטה היו "רפק אלקטרוניקה", "קיסריה מקרקעין ונופש", החברה לספנות והספקה, נחושתן ואינטרגאמא, שהייתה סוכנת "קודאק" בישראל.