חגי וזכריה השיגו את מטרתם, ובית המקדש השני נבנה בשנת שש לדריווש (על פי עזרא, ה', א' - ב'). מקובל במסורת היהודית כי פעילותו הנבואית של זכריה נמשכה עוד כשנתיים לאחר שפסק חגי מלהתנבא.
בעיית אחדותו של הספר.
ספר זכריה נחלק באופן ברור וחד לשני חלקים. הראשון, בפרקים א'-ח', מכיל נבואות בשמו של זכריה (שמו נזכר בחלק זה ארבע פעמים) שבחלקן נמסר התאריך בה ניתנה הנבואה. בחלק השני, בפרקים ט'-י"ד, ישנם שני משאות נבואיים העוסקים באחרית הימים. ההבדל בין שני החלקים בולט מבחינת התוכן, הסגנון, הרעיונות והרקע הכללי. על כן, עם תחילת מחקר המקרא החדש הוטלו ספקות באשר לשייכות המקורית של החלק השני לספר זכריה, ועם התפתחות העיסוק בתנ"ך שלטת בעולם המחקר הדעה, כי החלק השני לא שייך לזכריה בן ברכיה אלא לנביא אחר, בן תקופה אחרת. הפרשנות המסורתית רואה בשני החלקים ככאלה שבאו ממקור אחד. אך בדומה להשערות רבות בביקורת המקרה אין שום ראיות ארכאולוגיות המחזקות טענה זו וגילוי מגילות ים המלח החליש מאוד טענות מסוג זה.
הגישה המחלקת.
מאפיינים ומצדדים.
בשלהי המאה ה-18 הוטלו ספקות ראשונים באשר לשייכות החלק השני לזכריה הנביא, ובשנת 1814 פרסם ברטולדט את דעתו, שמחבר הפרקים ט'-י"ד חי בתקופת פעילותם של ארבעת הנביאים הושע, ישעיה, עמוס ומיכה. דעה זו הפכה למרכזית במחקר, למשך רוב המאה ה-19. נעשו גם ניסיונות לתארך את הפרקים הללו לתקופות מעט מאוחרות יותר, לקראת סוף תקופת בית ראשון. בשנת 1881 ביסס ברנרד שטדה את הטענה, שחלקו השני של הספר משתייך לתקופה מאוחרת מזו של זכריה בן עדו, ודעה זו הפכה למקובלת - אם כי לא שלטת לחלוטין - בקרב החוקרים. הקיצוניים שבין החוקרים סוברים, כי הנבואות מגיעות עד לאמצע ואף סוף המאה השנייה לפני הספירה.
הטיעונים בעד החלוקה.
הנבואות בחלקו הראשון של הספר נאמרות על רקע ימי שיבת ציון. הדבר ניכר מכל פרט: בראשן של חלק מן הנבואות ישנו תאריך מימי שיבת ציון; שמו של זכריה הנביא, שידוע (גם על פי ספר עזרא) כי פעל בימי שיבת ציון, מוזכר ארבע פעמים; בנבואות מופיעים שמות אנשים ומאורעות הידועים ממקורות אחרים מתקופת שיבת ציון, דוגמת זרובבל בן שאלתיאל ויהושע בן יהוצדק או ייסוד בית ה'. בחלק השני של הספר אין דבר המעיד באופן ברור על השתייכות לימי זכריה. אין תאריכים מפורשים, אין שמות אנשים מוכרים (למעט עוזיהו, כדמות היסטורית שאינה שייכת דווקא לימי הנבואה), לא מתוארים מאורעות בצורה מפורשת. המאפיינים של החלק הראשון לא מאפיינים את החלק השני. תחת זאת, ישנם משאות בעלי תוכן מעורפל, הניתן להתפרש לכיוונים שונים. הנבואות שבהם גדושות בסמלים, דבר המקשה מאוד על קביעת הרקע שבו נכתבו.
לא רק במישור ההיסטורי, אלא גם בבחינה לשונית וסגנונית של שני החלקים ניתן למצוא הבדלים ניכרים. על אף העובדה שהחלקים דומים באורכם, ישנם ביטויים המופיעים פעמים רבות רק באחד החלקים, ונעדרים כמעט כליל מן החלק השני. הצירוף "כה אמר ה'" חוזר בחלק הראשון תשע-עשרה פעמים, ובחלק השני רק פעם אחת. המילה "צבאות" חוזרת בחלק הראשון 44 פעמים ובחלק השני רק 9. המילה "לאמר" שבה ומופיעה עשרים ותשע פעמים בחלקו הראשון, אך בחלקו השני כלל לא נמצאת. המטבע "ביום ההוא" חוזר בחלק השני תשע-עשרה פעמים, אך בחלקו הראשון של הספר מסתפק בשלוש הופעות בלבד.
מבחינה סגנונית, בעוד בחלק הראשון יש פתיחה לחלק ניכר מהנבואות, בחלק השני יש רק מסגרת רופפת, וששת הפרקים ערוכים בשני קבצים הנפתחים בלשון "מַשָּׂא דְבַר-ה'" (ט', א'; י"ב, א'). החלק הראשון כתוב בפרוזה יבשה, והחלק השני - עשוי בעיקרו בסגנון שירי, שקול בחרוזים ובבתים. אם בחלקו הראשון של הספר מוזכרים רק שמותיהם של שני עמים (בבל ושנער), בחלק השני מוזכרים רבים מתוכם.
על פי גישת החילוק מתעוררת השאלה - אם אכן שני החלקים שונים אחד מהשני, מדוע סודרו בקובץ אחד? כמה הצעות הוצעו לפתרון העניין. אחת מההצעות היא כי היה זה מפני דמיון בכמה מן הרעיונות שבשני הקבצים, או דמיון במליצות מסוימות ובלשון, הסיבה שבגינה טוענים המאחדים לצדקתם. בנוסף, הוצע כי אפשר ששם הנביא מחבר החלק השני היה גם זכריה.
תיארוך החלקים על פי הגישה המחלקת.
בין הנימוקים להקדמת החלק השני לימי בית ראשון:
בין הנימוקים לאיחור ימי החלק השני מימיו של זכריה בן עדו:
הגישה המאחדת.
מאפיינים ומצדדים.
חז"ל לא הבדילו בין שני חלקי ספר זכריה. פעמים שהם אף מצטטים מן החלק השני של הספר ומייחסים את הדברים במפורש לזכריה בן עדו, למשל: "...כבר נתנבא עליך זכריה בן עדו: 'פְּתַח, לְבָנוֹן, דְּלָתֶיךָ - וְתֹאכַל אֵשׁ בַּאֲרָזֶיךָ' (זכריה, י"א, א')" (; כך גם ב). אף פרשנות המקרא המסורתית החל מימי הביניים ועד היום נהגה לראות בספר זכריה יצירה העשויה מקשה אחת. לדעה זו פתיחת החלק השני שבפרק ט' היא מעין "ייעוד לאחרית-הימים, עת תרדנה הממלכות מגדולתן והכל יקבלו עליהן את עול מלכות ה'".
טיעונים בעד האיחוד.
דעות שונות הוצעו כדי לפתור את הבעיה, ובין השאר: השוני התוכני נובע מהשוני הנושאי, שעוסק באחרית הימים ועל כן מתאפיין בלשון ונושאים שונים; שני חלקי הספר שייכים לנביא אחד שכתב את החלק הראשון בצעירותו ואת השני בזקנותו, או שמסיבה לא ידועה אחרת שינה את סגנונו; הנבואות בספר נאמרו על ידי נביא מימי הבית הראשון ונאמרו מחדש על ידי זכריה, במטרה לחדש את הרעיונות שנאמרו בהם ולהתאימם לתקופתו; פרקים ט' - י"ד אינם מקשה אחת, והם שייכים לכמה נביאים שפעלו בתקופות שונות, בהם מוקדמים ובהם מאוחרים; ועוד. יחד עם ההבדלים, ישנם צדדים רבים משותפים לשני חלקי הספר מבחינה רעיונית.
תוכן.
Fספר זכריה נפתח בכותרת "בַּחֹדֶשׁ הַשְּׁמִינִי, בִּשְׁנַת שְׁתַּיִם לְדָרְיָוֶשׁ, הָיָה דְבַר-ה' אֶל-זְכַרְיָה בֶּן-בֶּרֶכְיָה בֶּן-עִדּוֹ הַנָּבִיא לֵאמֹר". לאחר מכן באה פתיחה, שורת משאות, נבואת נחמה כללית על רקע שאלה שנשאל זכריה, ואחר כך שני משאות בפרקים ט'-י"א; י"ב-י"ד.
רעיונות מרכזיים.
בגלל הקושי בפרשנות ספר זכריה, קשה לקבוע בנחרצות מהם הרעיונות המופיעים בו.
כבמרבית ספרי הנביאים, גם בספר זכריה ישנה הטפה ודרישה לחזרה בתשובה, הן בחלק הראשון, למשל: "שׁוּבוּ אֵלַי, נְאֻם ה' צְבָאוֹת - וְאָשׁוּב אֲלֵיכֶם, אָמַר ה' צְבָאוֹת" (א', ג'), והן בחלק השני, אך שם הדרישה מובלעת ומופנית בעיקרה לחלקים מסוימים בעם.
זכריה ניסה בנבואותיו לעודד את שבי הגולה לבנות את בית המקדש השני, והבטיח, שלאחר בניין הבית המצב הכלכלי והלאומי ישתפרו פלאים: "וְהָיָה כַּאֲשֶׁר הֱיִיתֶם קְלָלָה בַּגּוֹיִם, בֵּית יְהוּדָה וּבֵית יִשְׂרָאֵל - כֵּן אוֹשִׁיעַ אֶתְכֶם, וִהְיִיתֶם בְּרָכָה; אַל-תִּירָאוּ, תֶּחֱזַקְנָה יְדֵיכֶם!" (ח', י"ג).
לפחות בחלק מהמראות בספר, מביא זכריה "דְּבָרִים טוֹבִים דְּבָרִים נִחֻמִים" (א', י"ג) כדי לעודד את העם. הוא שואל: "מִי בַז לְיוֹם קְטַנּוֹת?" (ד', י'), בתגובה, כך נראה, לתחושת הכישלון של שבי ציון בני ימיו, שהתמודדו עם קשיים כלכליים, ביטחוניים ונוספים.
בעיקר בחלקו השני, אך גם בראשון, מבטיח ספר זכריה לגוים הרעים עונשים כבדים, ומצייר עתיד שבו ישב עם ישראל בשלווה בארצו, והגוים מסביב ירצו בקרבתם של אנשי ישראל, מרצון או מאונס, ויעבדו את ה': "בַּיָּמִים הָהֵמָּה אֲשֶׁר יַחֲזִיקוּ עֲשָׂרָה אֲנָשִׁים מִכֹּל לְשֹׁנוֹת הַגּוֹיִם, וְהֶחֱזִיקוּ בִּכְנַף אִישׁ יְהוּדִי לֵאמֹר: נֵלְכָה עִמָּכֶם, כִּי שָׁמַעְנוּ אֱלֹהִים עִמָּכֶם" (ח', כ"ג), או "וְהָיָה, כָּל-הַנּוֹתָר מִכָּל-הַגּוֹיִם הַבָּאִים עַל-יְרוּשָׁלִָם, וְעָלוּ מִדֵּי שָׁנָה בְשָׁנָה, לְהִשְׁתַּחֲו‍ֹת לְמֶלֶךְ ה' צְבָאוֹת, וְלָחֹג אֶת-חַג הַסֻּכּוֹת" (י"ד, ט"ז).
סגנון.
הסגנון בספר הוא לא אחיד. חלקו הראשון כתוב בעיקרו בפרוזה יבשה, וחלקו השני - חלקו במקצב שירי (מרבית ט' - י"א, ג') חלקו בפרוזה שקולה (י"א, ד' - י"ג, עם כמה יוצאים מן הכלל) והשאר (י"ד) בפרוזה נרגשת לא-שקולה. בספר זכריה אפשר למצוא נטייה לחזרות על מילים וקטעי פסוקים, שנועדו להדגיש את הדברים. למשל: "יִגְעַר ה' בְּךָ הַשָּׂטָן, וְיִגְעַר ה' בְּךָ, הַבֹּחֵר בִּירוּשָׁלִָם" (ג', ב'). המקצב, שברוב חלקי הספר אינו בולט כל כך, מופיע בספר באורך בינוני (ארבע או חמש מילים) בדרך כלל.
רש"י בפתיחת פירושו על זכריה אומר כי "נבואת זכריה סתומה היא מאד, ואין אנו יכולים לעמוד על אמירת פתרונו". מבחינת מדרגת הבנת הנביא את מראות הנבואה, זכריה עומד בתפר בין הנביאים שראו והבינו מיד במה מדובר, כגון ירמיה, עמוס ועוד, לבין דניאל המקבל יחד עם דיבור "איש" אליו פירוש של מלאך, כאשר זכריה רואה מראות אלהיים ומקבל פירושם ממלאך.
שפתו של החלק הראשון בספר דלה ומזכירה את לשונו של חגי, בן תקופתו של זכריה. היא בעלת כמה מאפיינים יוצאי-דופן, כגון שימוש בשורש י-צ-א חלף י-פ-ע (למשל: "וָאֶשָּׂא עֵינַי וָאֵרֶא, וְהִנֵּה שְׁתַּיִם נָשִׁים יוֹצְאוֹת [כלומר: מופיעות] וְרוּחַ בְּכַנְפֵיהֶם" ה', ט'), או שימוש נרחב מאוד במילה "לֵאמֹר".
שמות החודשים מופיעים על פי מספרם מחודש ניסן, על פי המניין העברי הקדום בתורה ובנביאים, ולעיתים לצידו מופיעים שמותיהם הבבליים (תשרי, חשוון, וכו'), זאת בשונה מספר חגי שמציין רק את מניין החודשים העברי.
פלאשט-נ&quot;א
פגז נ&quot;א
פוסו וטרו
זרובבל בן שאלתיאל
זְרֻבָּבֶל בֶּן-שְׁאַלְתִּיאֵל הוא דמות מקראית אשר היה ראש הגולה, אחד ממנהיגי שיבת ציון שלאחר חורבן בית המקדש הראשון, אשר בנה את בית המקדש השני בשנת 516 לפנה"ס.
יחוסו ושמו.