כל גופו של התוכי לבן מלבד תחתית הזנב והכנפיים, שצבועים בצהוב בהיר. מקורו ורגליו של הקקדו שחורים. הזכר והנקבה שונים בעיניים. צבע עיניהם של הזכרים הוא שחור ולעומתם, צבע עיניהן של הנקבות הוא חום בהיר. הזכרים גדולים מהנקבות
אורכו של הקקדו הוא כ-46 ס"מ. הוא ניזון בעיקר מפירות, פירות יער, זרעים, אגוזים ושורשים. בעונת הרבייה הוא ניזון מחרקים ומזחלים.
עקב ציד מופרז, הידלדלה אוכלוסיית הקקדו והוא הוכרז בסכנת הכחדה על ידי ארגון IUCN.
כמו כל מיני הקקדו, הקקדו הלבן מקנן בחורים בעצים. הנקבה מטילה שתי ביצים לבנות. הנקבה והזכר דוגרים עליהן במשך כ-28 ימים. הגוזלים עוזבים את הקן כ-84 יום לאחר הבקיעה, נעשים עצמאיים 15-18 שבועות לאחר מכן ומגיעים לבגרות מינית בגיל 5-6 שנים.
צבי ליבונטין
צבי ליבונטין הכהן (תקצ"ב, 1832 – י' בטבת תרנ"ח, 1898) היה מאנשי העלייה הראשונה, ממייסדי ראשון לציון.
ביוגרפיה.
נולד בניקולייב שברוסיה (כיום באוקראינה) לזאב הכהן ליבונטין. קיבל חינוך תורני וחינוך כללי. בצעירותו הצטרף לתנועת חובבי ציון. התעשר מעיסוקו במסחר.
בשנת תרמ"ב (1882) עלה בן אחיו זלמן דוד ליבונטין לארץ ישראל כציר מטעם משפחות מקרמנצ'וג ומחרקוב. הוא כונן ביפו ועד בשם ועד חלוצי יסוד המעלה, אשר הציב לו מטרה לרכוש קרקע בארץ ישראל ולייסד בה מושבה של עובדי אדמה. לאחר שאיתר אדמות ב"עיון קרא" שבדרום יפו, פנה לדודו העשיר והציע לו לרכוש את האדמות. צבי ליבונטין נענה לבקשתו ורכש בכספו למעלה ממחצית אדמות "עיון קרא", שעליהן קמה ראשון לציון.
זמן קצר לאחר מכן עלה צבי ליבונטין עם אשתו לאה לארץ ישראל. מיד עם בואו הצטרף לקבוצת ועד חלוצי יסוד המעלה, וכעבור מספר חודשים עלו חברי הקבוצה על הקרקע וייסדו את המושבה ראשון לציון. צבי ליבונטין נחשב "זקן המייסדים". את מחצית השטח מכר לחבריו ומחציתו השאיר לעצמו. מחלקו הפריש 360 דונם לשש משפחות חסרות אמצעים. את תמורת הקרקע הקדיש לבניית בית הכנסת הגדול של המושבה.
בשנת תרמ"ג (1883) קיבל צבי ליבונטין מוועד חלוצי יסוד המעלה תואר "חבר נכבד" מטעם הוועד ואף הוגשה לו תעודת הוקרה על פועלו. באותה שנה החל יחד עם שני חברים נוספים בנטיעת גפנים, ובעקבותיהם הלכו שאר המתיישבים.
כיו"ר ועד המתיישבים חתם בשנת תרמ"ג (1883) על המכתב הראשון שנשלח מבני המושבה אל הברון רוטשילד, בו סיפרו על המצב הקשה של המתיישבים. לימים סירב ליבונטין לקבל את מרות פקידות הברון, ובעקבות זאת מכר את רכושו ונשאר להתגורר במושבה, יחד עם אשתו לאה, כאזרחים מן השורה עד יומם האחרון. בהיותם חשוכי ילדים תרמו את עיזבונם למוסדות הציבור במושבה.
נקבר בבית הקברות הישן בראשון לציון, ולצדו אשתו לאה.
53 (מספר)
53 (במילים בלשון זכר: חמישים ושלושה; בלשון נקבה: חמישים ושלוש) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 52 ולפני 54.
ברוך ספרין
רבי ברוך ספרין מקומארנו (תרע"ג או תרע"ד, (1913 או 1914) - ז' בסיוון תש"ג,(10 ביוני 1943)) היה האדמו"ר השישי והאחרון של חסידות קומארנו. נספה בשואה ביום השני של חג שבועות תש"ג בגטו סמבור שהיה אז במחוז לבוב בגליציה המזרחית שבפולין והיום במערב אוקראינה.
תולדותיו.
לפני השואה.
נולד בסטולין לרבי שלום, האדמו"ר מקומארנו החמישי, ולחוה בתו של רבי ישראל פרלוב מחסידות קרלין ("הידוע בכינוי "הינוקא מסטולין"). התחנך בילדותו על ברכי סבו, אבי אמו, ובהמשך למד תורה וחסידות מפי סבו, אבי אביו, ר' יעקב משה, האדמו"ר הרביעי מקומראנו. כשהפך לאדמו"ר אמר בשני סעודות השבת הראשונות דברי תורה בתורת הנגלה כדרכה של חסידות קרלין ובסעודה שלישית דרש בתורת הנסתר כמקובל בחסידות קומארנו.
בתרצ"ז מונה לאדמו"ר לפי צוואת אביו. על הבסיס של הנהגת אבותיו הוסיף משלו. הקים את ישיבת "בנין שלום" על שם אביו, דבר שלא היה מקובל בעולם החסידי.
הנהיג את החסידים בדרך חביבות ועדינות, אך שמר בתקיפות את קיום המצוות והמנהגים החסידיים. תפילת שחרית נמשכה אצלו זמן רב והיה מסיימה בחצות היום. היה משיב לחסידים תשובות קצרות וחריפות. נודע גם בלחניו ונגינתו. לאחר פטירתו של רבי חיים אלעזר שפירא ממונקץ', הצטרפו רבים מחסידיו לחסידות קומראנו.
בימי השואה.
לאר שכבשו הרוסים את מזרח פולין, הרבי דאג להעניק סיוע לפליטים שהגיעו לאזורו ועזר להם למצוא מקומות מגורים ופרנסה. מווילנה שהייתה עדיין עצמאית בא שליח מיוחד אל הרבי מקומארנו כדי להעביר את הרבי לווילנה ובאמצעות דרכון מיוחד יהגר לארצות הברית. אך הרבי התנגד בכל תוקף לעזוב את משפחתו וחסידיו.
הרבי המשיך במנהגיו ובסדר יומו גם לאחר שהנאצים כבשו את קומארנו. בג' בחשוון תש"ב (1941) רצחו הגרמנים 470 מיהודי קומארנו, והונחתו על הקהילה גזרות שונות. בין השאר נאסר לצאת מהעיירה ולא אפשרו ליהודים להתפרנס, והיה רעב גדול. הרבי מכר את כל הנכסים בעלי הערך שירש מאבותיו כדי לפרנס את בני הקהילה והפליטים. לאלו שניסו לשכנעו להימנע מכך הגיב:
אף כשהרבי היה מיועד להשמדה, סירב לעזוב את הקהילה ודחה את השליח של חסידיו בהונגריה (הנאצים כבשו אותה רק כשנתיים וחצי מאוחר יותר). חסידיו בהונגריה השיגו עבורו 'רישיון כניסה' להונגריה, אך כיון שהרישיון היה רק בשבילו ולא עבור אמו, לא הסכים לעזוב את קומארנו. כשהמצב החמיר בגטו, הגיע שליח מיוחד מווילנה עם דרכון ליטאי עבורו, אך הוא סירב לנסוע. גטו קומארנו חוסל בכסלו תש"ג (1942) ומשפחת הרבי גורשה לעיר רודיק והועברה משם לגטו סמבור. הרבי עודד את יהודי הגטו והעביר להם שיעורים ודיבר על לבם להצדיק עליהם את הדין. אמו, רעייתו ושני ילדיו של הרבי נפטרו בסמבור והיו מראשוני הקרבנות בגטו. על אף הצרות הקשות הרבי לא נפל ברוחו ואמר לחסידיו:
הרבי קרא לחסידיו להסתתר ביערות, אך עצמו סירב לברוח ואמר:
בז' בסיוון תש"ג הובלו יהודי קומארנו לבית העלמין של העיירה ושם נרצחו ביריות. הנאצים פתחו את קברו של קרובו של הרבי, ר' אלתר מאלט שטאט וירו ברבי ליד הקבר הפתוח של קרובו ולתוכו נפל. כמה מחסידיו הגיעו בלילה לקבר וכיסוהו מחדש.
כתב היד של החיבור על השו"ע של ר' יצחק אייזיק יחיאל יהודה ספרין, האדמו"ר השני בחסידות קומארנו, שהיה בידיו, נמסר לאחת ממשפחות חסדיו, משפחת זיס, שהסתתרה אצל משפחה לא יהודית. הספר יצא לאור והתפרסם בשם "שלחן הטהור – זר זהב". ר' ברוך חיבר ביאור לחיבור זה, אך כתבה היד נשאר אצלו ואבד.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:אדמו"רי קומרנה]]
[[קטגוריה:רבנים שנספו בשואה]]
[[קטגוריה:רבנים גליציאנים]]
אבינועם הורביץ
אבינועם הורביץ (ט"ו בטבת תר"נ, 7 בינואר 1890 – כ"ד באייר תש"ל, 30 במאי 1970) היה מהנדס ופעיל ציוני במצרים.
קורות חיים.
נולד בגדרה לביל"ויי צבי הורביץ וללאה, בתו של יהושע דב בנינסון. למד ב"חדר" ובבית הספר שבמושבה, ובתום לימודיו היסודיים נשלח ללמוד במקוה ישראל.
בשנת 1908 נסע ללמוד הנדסאות באוניברסיטה בנאנסי שבצרפת. יחד עמו היו הלל לבונטין, בנו של זלמן דוד ליבונטין, ואלכסנדר חיסין, בנו של ד"ר חיים חיסין. בשנת 1911, לאחר שחלה, נסע להחלמה אצל דודתו ודודו, בילה ויעקב ויסמן, במצרים. כעבור שנה שב לצרפת להשלים את לימודיו.
בשנת 1915 נסע למצרים אל אחיו אמנון הורביץ ואל דודותיו שהתגוררו באלכסנדריה. כעבור זמן החל לעבוד כמהנדס ראשי ומנהל טכני של חברת הטראם באלכסנדריה. בשנת 1920 נסע מספר פעמים לארץ ישראל, לבקשת פנחס רוטנברג וראע'ב נשאשיבי ראש עיריית ירושלים, כדי לייעץ להם בנושאי חשמל. רשם על שמו מספר פטנטים בתחום החשמל והחימום.
בשנת 1922 נישא בארץ ישראל לפנינה ליבונטין, בתו של זלמן דוד ליבונטין, בת המחזור הראשון של גימנסיה הרצליה, חברתם לכיתה של משה שרת (אז שרתוק), דב הוז ואליהו גולומב. כעבור זמן שב למצרים והתגורר באלכסנדריה. הורביץ היה פעיל מרכזי בחיים הציבוריים היהודיים באלכסנדריה ועמד בראש הסניפים המקומיים של ארגונים ציוניים שונים, ובהם הקרן הקיימת, קרן היסוד וברית עברית עולמית. שפת הדיבור בבית הייתה עברית. ביתו שימש אכסניה לאורחים מארץ ישראל, ובהם ראשי סולל בונה שבאו להתייעץ עמו בנושאים הנדסיים.
מדי שנה היה הורביץ בא עם משפחתו לחוג את הפסח בתל אביב. בשנת 1942, בדרכה ארצה בערב פסח, נקלעה המשפחה לתאונת רכבת. הבת הגדולה דליה, בת 18, נהרגה, ואשתו והבת הצעירה לאורה נפצעו קשה. הבת הובאה לקבורה בגדרה, ליד סבה צבי הורביץ.
בשנת 1945 הוזמן על ידי ראש ממשלת עיראק להכין תוכנית תחבורתית לבגדאד. בשנת 1946 התמנה למהנדס ראשי בחברת הרכבת המקומית אלכסנדריה-רמלה.
במלחמת העצמאות אסר השלטון המצרי את פעילי התנועה הציונית במצרים כחשודים בבגידה במולדת המצרית. בין העצורים היו גם אבינועם הורביץ ודודו יעקב ויסמן, שהיה אז נשיא הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית במצרים. בשל הדמיון בין השמות 'ויסמן' ו'ויצמן', הפיצה העיתונות המצרית את הידיעה כאילו הורביץ הוא קרוב משפחה של ד"ר חיים ויצמן. הוא היה עצור כשמונה חודשים, ולאחר מכן שוחרר והמשיך בעבודתו בחברת הרכבות אלכסנדריה-רמלה.
לאחר מבצע סיני עלה לישראל, והתגורר בתל אביב. נפטר בשנת 1970, ונקבר בגדרה. כעבור חודש נפטרה אשתו והיא הובאה לקבורה לצדו.
ארגוטיזם