קברניט "החלוץ" היה מצרי, ובצוותה היו שלושה מלחים עבריים - מכונאי ראשון קפלן, צבי יוספיה, וירמיהו הלפרן, בנו של השומר מיכאל הלפרן. החלוץ עסקה בהובלת מטענים בין חופי הארץ למעלה משנה. התקופה הייתה תקופת לחימה של הצרפתים בצבא הערבי בצפון הארץ, ומתח רב שרר בינם לבין הבריטים. עקב חסימת הדרכים היבשתיות נשלחה החלוץ בשליחות הנהגת היישוב "להודיע לעולם על הקורה בארץ" ולייבא מטען מביירות לתל אביב. בדרכה חזרה, חיבל רב החובל המצרי במדחף על ידי הנחת שרשרת הברזל של העוגן עליו, ונעלם. אירוע זה הביא את היישוב למסקנה ברורה, ש"אין תקומה ללא פתח ימי" (ציטוט מסקירת גורביץ).
התמורה ממכירת המניות בארצות הברית לא הגיעה לארץ, והחלוץ הוחזרה לבעליה הראשונים, בהיותה בשרותם נטרפה על סלע מול נמל יפו בשנת 1921.
אנטוניו די נטלה
בית הספר הימי זבולון
בית הספר הימי זבולון היה במשך שנים רבות מפעלה העיקרי של אגודת יורדי ים זבולון.
היסטוריה.
בית הספר נוסד בשנת 1928 בתל אביב, פעל כבית ספר ימי יומי עד שנת 1934 וכבית ספר ימי (ערב) עד שנות השישים המאוחרות. מטרת ייסודו של בית הספר הימי הייתה הכנת בני היישוב היהודי בארץ ישראל לכיבוש העבודה בים. כאגודה בלתי תלויה, הקימה האגודה הימית בית ספר ימי ראשון בארץ ישראל בכוונה להפעילו באמצעות תרומות מיהדות העולם ומהיישוב. מייסד בית הספר מאיר גורביץ החל מרכז תלמידיו מהגימנסיה העברית "הרצליה" ללמדם ימאות בחוף תל אביב.
האגודה פעלה בארץ ישראל ובגולה ועסקה בגיוס הון למימון כלי שיט ולימוד ולהקמת סניפי תנועת ימית ללימוד הנוער והבוגרים ימאות, לאורך חופי הים התיכון ולשפת הכנרת. משנת 1930 נקראה התנועה בשמה החדש "אגודת יורדי ים זבולון א"י", ומייסדה העביר אליה את מטרות ועדת המים. בית הספר הימי החל מתמסד בסיועם של חיים לייבוביץ ועמנואל טובים, שהצטרפו לניהול פעילות הלימוד עת נעדר גורביץ בשליחות היישוב.
בית הספר הימי של "אגודת יורדי ים זבולון א"י" פעל במספר מקומות, עד שנכנס לבניין שנבנה עבורו על גדת הירקון תל אביב. משכנו הראשון של בית הספר הימי היה בהתארגנות על חוף בוגרשוב. משכנו השני היה בצריף הציידים שנקרא "נמרוד", ששכן מאחורי "הבית האדום" ממזרח לו. משכנו השלישי נבנה בידי חניכי זבולון, בצמוד לבית האדום ומצפון לו. משכנו הרביעי היה הצריפים בנחל הירקון בגדה הדרומית, בשנת 1938. משכנו החמישי היה בבית הסירות החדש - מבנה עץ דו קומתי באותו מגרש. משכנו האחרון היה בבניין הידוע כבית זבולון, ושוכן על אותו מגרש ברחוב אוסישקין 9. משכן זה הוקם על פי צוואתה ובכספי עיזבונה של פטרונית אגודת זבולון, הנדבנית הנרייטה דיאמונד.
בשנות השלושים והארבעים עבדו חניכי בית הספר על ספינות, סירות ואוניות עבריות, מצריות ואנגליות ובצי הסוחר הבריטי. הם גויסו ושרתו בצי המלחמה הבריטי, הקימו צי עברי ופעלו במחתרת (אצ"ל) ובהגנה, בפלי"ם ובצי הסוחר העברי והיו ממקימי חיל הים הישראלי.
עקב הקושי הרב במימון, רבים עשו בבית הספר בהתנדבות, מהם דמויות מוכרות וידועות, ואחרים הידועים פחות עקב היעלמם בעודם באיבם. דמויות אלה כוללות את רבי החובלים הוותיקים אריה באייבסקי וזאב הים, את רב החובל אריה גרבנוב ואנשי צוותו על עמנואל - הקצין בנימין לוין, והמכונאי רוזין אליהו, וכן רבים אחרים.
משנות החמישים ביקש בית הספר להשתלב בתוכניות משרד החינוך, והצליח משהוקמה מסגרת לימודי ימאות על פי תוכנית ממשלתית, בה למד נוער בכתות ד' עד ו' ימאות ושיט כחלק משעות לימוד ספורט.
מאות מתלמידי בית הספר הימי התגייסו לחיל הים וחלקם הגיעו לדרגות בכירות בו. יושב ראש אגודת "יורדי ים זבולון", תא"ל (מיל.) שבתאי לוי, היה בעבר חניך בית הספר ולימים, סגן-מפקד חיל הים.
יהודים וספורט
הספורט, שזוהה בתקופה העתיקה עם המשחקים האולימפיים, בהם השתתפו גברים בלבד, שהתחרו בעירום מלא והיו במקורם חלק מפולחן זאוס, נדחה על ידי יהודים.
בתקופה המודרנית, עם ההתעוררות הלאומית בקרב העם היהודי, במסגרת המאמץ להפיכת העם היהודי המדוכא והמופלה לעם ככל העמים, חיפשו היהודים את דרכם אל הפעילות הגופנית התחרותית, אל הספורט. עם היעלמות אלי יוון מבימת ההיסטוריה, נעלם גם המחסום הדתי שעצר את היהודים בבואם לקחת חלק בפעילויות ספורטיביות.
ב-1898, בבזל, בקונגרס הציוני השני, קרא מקס נורדאו ליצירתה של יהדות חזקה הבוחרת בחיסון הגוף במקום בהמתתו. הרעיון של "יהדות השרירים" המריץ תהליך, שכבר החל, של התארגנות ספורטיבית יהודית.
אגודות הספורט היהודיות.
מועדון הספורט היהודי הראשון הוקם בקונסטנטינופול (כעת איסטנבול), ב-1895, כאשר קבוצה של צעירים יהודים, שרצתה להירשם למועדון ספורט סורבה בגלל יהדות חבריה. מועדון מכבי בקונסטנטינופול זכה להצלחה גדולה ובעקבותיו הוקמו מועדונים יהודים דומים בערים נוספות באירופה, מועדונים שנשאו שמות דוגמת "הכוח", "בר כוכבא", "הגיבור" וכדומה.
יום ההתעמלות היהודי הראשון נערך בבזל, שווייץ בשנת 1903.
בראשית המאה ה-20 עד למלחמת העולם הראשונה, התקיימה פעילות ספורטיבית ביותר מ-100 מועדוני ספורט יהודים. מועדוני הספורט היהודיים שהובילו באותה העת באירופה היו: בר כוכבא ברלין, הכח וינה, הגיבור פראג, בר כוכבא ברטיסלאבה, מכבי ורשה, מכבי קרקוב, מכבי וילנה. בהמשך הוקמו מכבי קהיר, שמשון וארגון המתעמלים היהודים.
ביוני 1919 נערכו תחרויות ספורט מטעם מכבי בברנו, צ'כיה בהשתתפותם של 650 ספורטאים מ-27 מדינות.
תנועת מכבי העולמית, שהיא תנועה ציונית ספורטיבית, נוסדה בשנת 1921.
במשך כ-41 שנים שימש אייבור מונטגיו ממייסדי הפדרציה הבינלאומית לטניס שולחן, כנשיא הפדרציה.
בין השנים 1926 ל-1957 שחקני טניס שולחן יהודים, מהונגריה, רומניה, אנגליה, צ'כוסלובקיה, פולין, אוסטריה וגרמניה זכו ב-223 מדליות, מהן 170 אישיות ו-53 במסגרת של נבחרות לאומיות, רובן לפני מלחמת העולם השנייה שקטעה את ההישגים של שחקני טניס השולחן היהודים. הגדולים מכולם היו ויקטור ברנה מהונגריה (22 מדליות זהב, מהן 5 אישיות, שיא של כל הזמנים) ואנג'ליקה רוזיאנו מרומניה (17 מדליות זהב, מהן 6 אישיות רצופות, שיא של כל הזמנים).
ספורטאים ועסקני ספורט יהודים, ברחו מיבשת אירופה לפני מלחמת העולם השנייה מאימת הנאצים. חלקם הגיעו לבריטניה, לשווייץ הנייטרלית, לארצות הברית, לישראל, למדינות אמריקה הדרומית ולסין.
אירועי ספורט יהודים.
ב-1929 התקיימו משחקי מכבי אירופה בפעם הראשונה באוסטרבה, צ'כוסלובקיה ושנה לאחר מכן באנטוורפן, בלגיה.
המכביה הראשונה נערכה בארץ ישראל בשנת 1932 בהשתתפות כ-390 ספורטאים מ-18 מדינות.
מכביית החורף הראשונה התקיימה בזאקופנה, פולין בשנת 1933.
יהודים באולימפיאדות המודרניות.
פרנץ קמני עסקן ספורט הונגרי-יהודי, חבר מייסד של הוועד האולימפי הבינלאומי, שיזם והשיק את המשחקים האולימפיים המודרניים, ומזכיר ומייסד של הוועד האולימפי ההונגרי.
היהודים לקחו חלק במשחקים האולימפיים המודרניים כנציגים של המדינות בהן הם חיו והישגיהם נרשמו לזכות אותן מדינות. רק לאחר הקמת מדינת ישראל הגיעו לאולימפיאדה יהודים תחת דגל ישראל.
ספורטאים ממוצא יהודי הורחקו משורות הנבחרות שלהם בתקופה הנאצית ולא רק בגרמניה הנאצית.
הספורטאים היהודים בגרמניה.
בשלהי המאה ה-19, בגרמניה, הלאומנים הגרמנים תבעו את סילוק היהודים ממועדוני הספורט הגרמנים. הלחץ הזה הוביל להקמת מועדוני ספורט יהודים בגרמניה, כשהראשון בהם היה מועדון בר כוכבא ברלין, שנוסד באוקטובר 1898. ב-1903 התאחדו מועדוני ספורט יהודים בגרמניה באיגוד הכלל-גרמני "יודישה טורנשאפט" (איגוד התעמלות יהודי). בארגון החדש לקחו חלק גם מועדונים יהודים מחוץ לגבולות גרמניה, למעשה הארגון כלל מועדוני ספורט יהודים מרחבי אירופה הקלאסית.
המתעמל אלפרד פלאטו, זכה ב-4 מדליות אולימפיות, מהן 3 מדליות זהב ו-1 כסף, באולימפיאדה הראשונה בעת החדשה (אתונה 1896).
האתלטית לילי חנוך שיאנית עולם בזריקת דיסקוס, בהדיפת כדור ברזל ושותפה לשיא העולם בריצת שליחות 4x100 מטר. נוסף לכך, שיאנית גרמניה בקפיצה לרוחק.
הכדורגלן גוטפריד פוקס, שהיה מלך השערים של גרמניה, הבקיע, בהיותו שחקן נבחרת הכדורגל של גרמניה, עשרה שערים במשחק אחד, משחק נגד נבחרת רוסיה.
בתקופת המשטר הנאצי.
עליית המשטר הנאצי בגרמניה הובילה לרדיפה ופגיעה בספורטאים היהודים, שהורחקו מהמועדונים הכלל גרמניים. תהליך זה חיזק תחילה את מועדוני הספורט היהודים, שקיבלו אליהם את הספורטאים היהודים, שהורחקו מהמועדונים הגרמנים. גרמניה הנאצית הנהיגה אנטישמיות ממלכתית, אך כדי לא לפגוע באירוח המתוכנן של אולימפיאדה ברלין, השלטונות נזהרו ביחסם לספורטאים היהודים והעדיפו לא להרחיקם מהנבחרות באמצעות חוקים ותקנות, אלא לשכנעם לוותר בעצמם על הופעתם בייצוג גרמניה.
ספורטאים יהודים השתתפו באולימפיאדת ברלין, אך המשטר הנאצי יצר השפלות עבורם - ליד הכניסה לכפר האולימפי באולימפיאדת גרמיש-פרטנקירכן (1936) הוצג שלט עם הכיתוב "הכניסה אסורה על כלבים ויהודים" ורק מפגש בין אנרי דה באיה - לאטור, נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי ובין הפיהרר, אדולף היטלר הביא להסרת השלט. ארגוני הספורט היהודים התקיימו בגרמניה הנאצית עד ליל הבדולח ולאחר מכן חוסל כל הספורט היהודי בגרמניה.
הספורטאים היהודים בהונגריה.