באוקטובר 1953 פלשו כוחות הוייט מין, שפעלו מבסיסים בצפון וייטנאם, לשטח לאוס הסמוכה, שהייתה שטח חסות צרפתי. העיירה דיין ביין פו, כ-300 ק"מ מערבית להאנוי, סמוך לגבול וייטנאם-לאוס, ישבה על ציר ההספקה המרכזי של הוייט מין לצפון לאוס, בתוך עמק מוקף הרים גבוהים. מפקד הכוחות הצרפתיים בווייטנאם, גנרל נוואר, החליט להשתלט על אזור זה, ולהקים בו מתחם מבוצר, במטרה למנוע את המשך הסתננות כוחות הוייט מין לשטח לאוס, ולהפגין את מחויבותה של צרפת להגן על הריבונות של לאוס, בעלת בריתה. הפיקוד הצרפתי רצה גם לפתות את כוחות הוייט מין לתקוף את המתחם המבוצר החדש, ובכך לאפשר לצבא הצרפתי לנצל את כוח האש העדיף שלו, כדי להנחיל תבוסה לכוחות המורדים הקומוניסטיים בהודו-סין.
על הקולונל כריסטיאן דה קאסטרי הוטל להפוך את דיין ביין פו למתחם מבוצר. במהלך חודש נובמבר 1953 הוצנחו במתחם, שאורכו היה כ-11 קילומטרים, קרוב ל-10,000 חיילים צרפתים שחלקם השתייכו ללגיון הזרים, בעוד שבהאנוי נשארו כ-5,000 חיילים נוספים, ששימשו כעתודה לשיגור מיידי, וחלקם אכן הוצנחו באזור במהלך הקרבות. את מוצבי החוץ של הבסיס כינה הקולונל דה קאסטרי בשם אהובותיו: ביאטריס, גבריאל, אן-מארי, דומיניק, איגט, פרנסואז, אליין, נטשה, סימון, קלודין ואיזבל.
בשלב הראשון הכשירו הצרפתים שדות תעופה (שכן ניתן היה להעביר הספקה למתחם רק בדרך האוויר) וכן הקימו טבעות מוצבים מבוצרים, שהיו אמורים לחפות זה על זה, הן באמצעות אש נשק קל והן באש ארטילרית. הנשק הכבד שעמד לרשות המגינים כלל, בין השאר, 24 תותחי שדה מתוצרת ארצות הברית בקוטר 105 מילימטר. קצין הצרפתי הראשי של התותחנים במתחם התרברב שיש לו תותחים הרבה מעבר לדרוש.
הפיקוד הצרפתי לא האמין שניתן יהיה להציב ארטילריה כלשהי על ההרים הסובבים את דיין ביין פו, שהיו מכוסים צמחיית ג'ונגל עבותה ובלתי חדירה. אך הוא לא העריך נכונה את נחישותם של לוחמי הוייט מין. במאמץ אנושי כביר הצליחו כוחות הוייט מין בפיקודו של הגנרל וו נגויין גיאפ, להציב 48 תותחים סיניים בני 105 מילימטרים ולפחות עוד כ-150 קני ארטילריה קטנים יותר, בעמדות בהרים מסביב למתחם הצרפתי, משם הם יכלו לשלוט על כל שטחו, כולל שדות התעופה, ולטווח אותו ללא הפרעה. כרבע-מיליון פועלים ולוחמים וייטנאמיים השתתפו ברכבת האנושית שהובילה את כל הציוד לשטח השולט על המתחם הצרפתי.
מהלך הקרב.
במהלך חודש מרץ שנת 1954, סיים גנרל גיאפ את ריכוז כוחותיו ואת ההכנות לתקיפת המתחם הצרפתי, וכוחות הוייט מין פתחו בהפגזה כבדה על דיין ביין פו. כבר בתחילת ההפגזה הוצאו שדות התעופה הצרפתיים בתוך המתחם מכלל שימוש, והכוח הצרפתי בדיין ביין פו נותק והפך להיות תלוי באספקה מוצנחת בלבד. קצין התותחים הראשי שלפני המערכה התרברב שיש לו יותר מדי תותחים מהדרוש, מצא עצמו בנחיתות ארטילרית ומרוב המבוכה החליט להתאבד כבר בתחילת המערכה.
בניסיון להציל את הכוח הצרפתי במתחם, הוצנחו באזור כוחות מוצנחים של לגיון הזרים הצרפתי, כולל רגימנט הזרים המוצנח השני. הכוח המוצנח הורכב ברובו מוותיקי מלחמת העולם השנייה מן הוורמאכט אשר גויסו ממחנות מעצר בגרמניה, אך הוא לא הצליח לשנות את פני המערכה. קרוב למאה לגיונרים מרגימנט הזרים המוצנח השני נשבו על ידי הכוחות הקומוניסטים. כוחות הוייט מין כרסמו בהדרגה את שטח מתחם ההגנה הצרפתי, למרות התנגדותם הנואשת של המגינים, וכבשו את המוצבים הצרפתיים בזה אחר זה. ב-8 במאי 1954 נכנעו לבסוף שרידי הכוח הצרפתי בדיין ביין פו. למעלה מ-4,000 חיילים צרפתיים נהרגו או נרשמו כנעדרים במהלך הקרב (החל מנובמבר 1953). 11,720 חיילים וקצינים, מתוכם כ-4500 פצועים נפלו בשבי. 860 פצועים קשה נמסרו לידי הצלב האדום זמן קצר לאחר תום הקרב. מתוך השבויים הנותרים רק כ-3300 שרדו את תקופת השבי, שארכה למעלה משלושה חודשים, לאחר שאולצו לצעוד מאות קילומטרים בתנאים קשים למחנות שבויים בצפון וייטנאם, והוחזרו לצרפת לאחר תום המלחמה. הוייט מין הודו שספגו כ-14 אלף אבדות (מתוכם כ-5000 הרוגים ונעדרים) במהלך המערכה הקשה, אך הצרפתים העריכו שאבדותיהם היו כבדות הרבה יותר והגיעו לכ-23 אלף נפגעים.
דיין ביין פו היוותה את נקודת הסיום במלחמת צרפת בווייטנאם, ושמה קץ לשלטון זה, אשר נמשך מאז שנת 1858. בוועידת ז'נבה הוסכם על ידי הצדדים, כי הצרפתים יצאו מווייטנאם עד שנת 1956 ואכן, כפי שהבטיח ראש ממשלת צרפת פייר מנדס פראנס, כך קרה.
הבריגדות הבין-לאומיות
הבריגדות הבין-לאומיות היה השם שניתן לקבוצות מתנדבים ושכירי חרב, שהגיעו מרחבי העולם לספרד על מנת לסייע לכוחות הממשלה הדמוקרטית של הרפובליקה הספרדית השנייה שלחמו נגד הכוחות הלאומנים (בהנהגת הגנרל פרנסיסקו פרנקו ובסיוע גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית), במהלך מלחמת האזרחים בספרד בין השנים 1936 ל-1939.
כחמישים לאומים שונים היו מיוצגים בבריגדות הבינלאומיות שמנו 40,000 - 35,000 לוחמים, אם כי מצבתם בכל רגע נתון עמדה לכל היותר על כמחצית ממספר זה. כעשרת אלפים מהם נהרגו בשדה הקרב. אמנים ואנשי רוח רבים נמנו עם שורות הלוחמים.
רבים מאנשי הבריגדות הבינלאומיות היו קומוניסטים שראו במלחמה חלק מהמאבק הקומוניסטי הבינלאומי. אחרים היו אנרכיסטים או מתנגדים אחרים לפשיזם. רבים מאנשי הבריגדות הבינלאומיות ותומכיהם הונעו על ידי האמונה שספרד נמצאת בחזית הלחימה נגד הפשיזם הבינלאומי, וכי מלחמתם בספרד היא מלחמה כנגד הפשיזם העולמי.
אנשי הבריגדות הבינלאומיות נרדפו פעמים רבות במולדתם, אם במדינות המערב, שראו בהם קומוניסטים מסוכנים, ואם בברית המועצות שבה היו נתונים לטיהורים ולחשדות שליוו כל מי ששהה תקופה ארוכה מחוץ לברית המועצות. הבריגדות נחלו תבוסה בשדה הקרב, ומאבקם הלאומי והבינלאומי נחל כישלון: ספרד הייתה לדיקטטורה למשך שנים ארוכות, והפשיזם הבינלאומי קיבל עידוד להמשך התוקפנות שהובילה למלחמת העולם השנייה. עם זאת, הבריגדות הותירו אחריהן בשמאל העולמי מורשת של מאבק אמיץ ומיתוס של מאבק ברודנות.
הקמתן של הבריגדות.
הרעיון להשתמש בקומוניסטים מחוץ לספרד על מנת לגייס מתנדבים למאבקם של הרפובליקנים בספרד עלה לראשונה במוסקבה בקיץ 1936 על ידי ראש מחלקת התעמולה של הקומינטרן, וילי מינצנברג, אולי בהשראת רעיון שהעלה מוריס תורז. סטלין קיבל את הרעיון, אולי כדרך להיפטר מקומוניסטים זרים ששהו ברוסיה בתקופה זו של טיהורים פוליטיים. מלחמת האזרחים פרצה בסוף יולי 1936, ובסוף ספטמבר החליטו המפלגות הקומוניסטיות באיטליה ובצרפת לשלוח את אנשיהן להילחם באופן פעיל. לואיג'י לונגו, מנהיגו לשעבר של ארגון הנוער הקומוניסטי האיטלקי, קיבל על עצמו את הכנת הסידורים הלוגיסטיים הדרושים ואת התיאום עם הממשלה הספרדית. משרד הביטחון של ברית המועצות סייע אף הוא, בניסיון שנרכש בטיפול במתנדבים זרים עוד מימי מלחמת האזרחים ברוסיה. בתחילה, התנגד ראש הממשלה הספרדי לארגו קביירו לרעיון, אך לאחר תבוסות ראשוניות שספגו הרפובליקנים במלחמה, שינה קביירו את דעתו, ולבסוף הסכים להגעת המתנדבים ביום 22 באוקטובר 1936. בעוד מאורעות אלו מתרחשים, נותרה ברית המועצות פעילה ב"ועדת אי ההתערבות" שהוקמה על ידי אנגליה וצרפת, למניעת התערבות כוחות זרים בלחימה בספרד. בעוד שאנגליה וצרפת שמרו בקנאות על אי התערבותן במלחמה, היו בוועדה זו חברות, כמו גרמניה ואיטליה ומהצד השני ברית המועצות, שעשו ככל יכולתן על מנת להזרים כוח אדם, ציוד, אספקה ותחמושת לספרד.
מרכז הגיוס לבריגדות היה בפריז תחת השגחת הקולונל הסובייטי קרול "וולטר" סבירצ'בסקי. ב-17 באוקטובר פורסם מכתב גלוי מסטלין לחוסה דיאס, מזכיר המפלגה הקומוניסטית של ספרד, שבו נטען כי שחרורה של ספרד אינו עניינם של הספרדים בלבד, אלא עניינה של כל 'האנושות המתקדמת'. בתוך ימים החלו לצוץ ארגוני סיוע לרפובליקה הספרדית בארצות רבות, רובם בשליטת הקומינטרן.
המתנדבים הגיעו אל שטחי הלחימה במגוון דרכים. למשל, הקומוניסט היוגוסלבי יוסיף ברוז טיטו, לימים מנהיגה של יוגוסלביה, שהה בפריז, וגייס שם סיוע, כסף ודרכונים למתנדבים שהחלו לזרום ממזרח אירופה. מתנדבים אלו נשלחו ברכבת או באונייה מצרפת לספרד, ונשלחו לבסיס מרכזי באלבסטה. רבים הגיעו לספרד בכוחות עצמם. עם הצטרפות צרפת לחוזה אי ההתערבות, נאלצו המתנדבים לחצות בהסתר את גבול צרפת - ספרד בהרי הפירנאים, במסע מפרך שגבה קורבנות בנפש. גם דרך הים הייתה עתירת סכנות, בשל נוכחות צוללות איטלקיות. המתנדבים לא חתמו על חוזה כלשהו, ולא התנדבו לתקופה מוגדרת, דבר שהפך לאחר מכן לבעיה.
איטלקים וגרמנים רבים, וכן רבים מארצות שהיו תחת שלטון משטרי דיכוי התנדבו לתנועה, מתוך הרגשה שהקרב בספרד הוא הצעד הראשון לשחרור ארצם הם. רבים (במיוחד צרפתים) היו פועלים מובטלים, רבים היו הרפתקנים, וכ-500 מהם היו קומוניסטים שנשלחו מרוסיה, בעלי ניסיון קרבי עוד מימי מלחמת העולם הראשונה.
הקומוניסטים הספרדים קיבלו את המתנדבים בהתלהבות, אך האנרכיסטים קיבלו אותם בספקנות. היו אלו האנרכיסטים ששלטו בנקודות הגבול עם צרפת בצפון, בתחילתה של המלחמה, ואלו פעלו על מנת למנוע מן המתנדבים להגיע.
הקבוצה המאורגנת הראשונה בת 500 איש (רובם צרפתים, ומיעוטם גולים מפולין ומגרמניה) הגיעה לאלבסטה ב-14 באוקטובר 1936. את פניהם קיבלו מתנדבים שלחמו כבר בחודשים הקודמים, במסגרת פלוגות "ארנסט טאלמן" הגרמניות, "גסטון סוזי" האיטלקיות, ו"הקומונה הפריזאית" מצרפת. המתנדבים חולקו ליחידות לפי ניסיונם וארץ מוצאם.