ב-1896 הדפיס בפרנקפורט את ספרו "סדר ההפטרות" עם פירושיו על ההפטרות שבו הוא מסביר גם את הקשר בין כל הפטרה לפרשת השבוע שאליה הוצמדה. הספר תורגם לעברית והופיע בהוצאת פלדהיים, מאה שנה לאחר הדפסתו המקורית, בשנת תשנ"ו, 1996. היה מתנגד חריף לתנועה הציונית, והדפיס ב-1898 קובץ שגינה את הרעיון הציוני (Der Zionismus), אם כי הסכים שהתנועה החדשה הייתה לפחות סימן לכך שההתבוללות כשלה. מלבד ספרו על ההפטרות חיבר מנדל תרגום לגרמנית של תרי עשר (נדפס תר"ס), מגילת איכה, והקינות לתשעה באב.
אביו ייעד את מנדל לרשת את תפקיד רב הקהילה, אם כי לא פרסם זאת רשמית. לאחר פטירת אביו ביום האחרון בשנת 1888, ניסה לרשת את מקומו ברבנות הקהילה. על מועמדותו של מנדל העיבה נטייתו "שמאלה" להזדהות ואימוץ חזקים של התרבות הגרמנית (לעומת פרשנות "ימנית" של חיזוק המרכיב היהודי-הלכתי במסגרת תורה עם דרך ארץ). הוא גם סירב לעזוב את תפקיד מנהל בית הספר, שבו שירת במשך 33 שנים. הן משום כפל התפקידים והן משום חוסר יוקרתו התורנית, הציע מנדל למלא בפועל כרב רק תפקיד של מטיף בבית-הכנסת ומנהיג, כשמשרת מורה ההוראה תימסר לידי הדיין רבי גרשון פוזן שיתמנה כ"משנה לרב". ועד הקהילה התנגד לפיצול משרת הרבנות והודיע כי אינו רואה במועמדותו של הירש במצב זה כמועמדות תקפה לרבנות הקהילה. בשלב זה הוצעה מועמדותו של חתן הרב הירש, רבי שלמה זלמן ברויאר שכיהן אז כרב בפאפה שבהונגריה, הוא נענה ושב לפרנקפורט והתמודד על התפקיד מול הרב ד"ר אביעזרי זליג אוירבך מהלברשטט. ברויאר זכה ב-200 קולות מול 85 ליריבו וקיבל את המשרה.
רבי מנדל הירש הגיב בזעם למעשה זה של ועד הקהילה, ולמרות ששימר את משרת ההוראה שלו, נטש בפועל את מוסדות הקהילה, ולא נכנס לבית הכנסת שלה עד פטירתו כעבור 12 שנים. כתגובת נגד ל"רוח ההונגרית" שהביא גיסו לקהילה, הקים עם חוג קטן של נאמניו, את "חברת בן עוזיאל" שנפרדה מקהילת "מקור חיים" הנאמנה לרב ברויאר. לאחר פטירתו הקימו תלמידיו את חברת "נחלת צבי" שעסקה בלימוד כתביו של רש"ר הירש, אך שבה והפכה לחברת בת של חברת מקור חיים.
להירש היו אחד-עשר ילדים. בתו ד"ר רחל הירש הייתה רופאה, והאישה הראשונה בגרמניה שקיבלה פרופסורה לרפואה. בת אחרת נישאה לרב הלל קליין מניו יורק.
אנט מסג'ה
אנט מסאז'ה (בצרפתית: Annette Messager; נולדה ב-30 בנובמבר 1943 בברק, שבצרפת) היא אמנית מיצב צרפתייה, פסלת וצלמת. בשנת 2005 היא זכתה בפרס אריה הזהב בביאנלה בוונציה על יצירותיה בביתן הצרפתי. בשנת 2016, היא זכתה בפרס היוקרתי פרמיום Imperiale International Arts Arts. מסג'ה חיה ועובדת בצרפת.
ביוגרפיה.
אנט מסג'ר נולדה ב-30 בנובמבר 1943 בברק (Berck), צרפת . בין השנים 1962 ל -1966 למדה מסג'ר באקולה דס ארטס דקורטיף בפריז, צרפת.
קריירה.
אנט מסג'ה ידועה בעיקר במיצבי האמנות שלה אשר לעיתים קרובות משלבים צילומים מרובים, הדפסים וציורים, חומרים סרוגים, חוטים וחומרים נוספים. עבודותיה הוצגו בתערוכות רובת ברחבי העולם.
בשנת 2005, היא ייצגה את צרפת בביאנלה בוונציה, שם היא זכתה באריה הזהב עבור עבודתה, שנעשתה בהשראת פינוקיו והפכה את הביתן הצרפתי לקזינו.
מסג'ה משתמשת בעבודותיה בתמונות ובשפה מקוטעת, ומשלבת מגוון רחב של אמצעים כדי לחקור את סוגיית הזהות, הן הקולקטיבית והן האישית. המתח בין ההגדרה החברתית והאישית של הפרט הוא נושא המלווה את עבודותיה לאורך השנים. בחלק מעבודותיה היא משתמשת בצילומים שאספה כדי להגדיר ולקודד את זהותה ביחס לתמונות של נשים שפגשה בעיתונים, בכתבי עת ובטקסטים חינוכיים. בעבודה "עינויים וולונטריים" (1972), תמונות של נשים הנשלחות לטיפולי יופי ממחישות את הקורבן של הזהות האישית כשהאשה מנסה להתאים את עצמה לסטנדרטים החברתיים. ב"הרפתקאות המחרידות של אנט מסג'ר, טריקסטר" (1975), האמנית, על ידי ציור מחדש של תמונות פורנוגרפיות בידה וצילומן לאחר מכן, מציגה פנטזיות פופולריות כאילו היו שלה, וחותרת תחת המשמעות המקורית שלהן.
עבודתה של מסג'ר מושפעת ממקורות רבים, ביניהן תנועות הסימבוליזם והסוריאליזם, ספרי הדרכה, מאמרים בעיתונים ומגזינים, פרסומות, אסטרולוגיה, אמנות דתית, אמנות ברוט וספרות מהמאות השמונה-עשרה והתשע עשרה. השפעת הצילום הסוריאליסטי, עם פיצול הגוף האנושי וההיבט המשופע, ניכרת ב"נדריי" (1988-91), שבו תמונות רבות של חלקי גוף תלויים על מיתרים, חופפים ומסתירים חלקית זה את זה. "נדריי" מורכבת ממאות תצלומים קטנים המתארים תקריבים של חלקי גוף נשיים וגבריים. כל התצלומים תלויים על חוטים כעדות לפעולה עמלנית אשר במלאכת מחשבת מייצרת את הצורה הסופית. העבודה חושפת ממד מציצני, ארוטי ופסיכולוגי כחלק מעיסוקה החוזר של מסז'ה בגוף כנקודת מוצא ובשאלות של נשיות הן מבחינה מינית והן מבחינה מגדרית.
באחת מיצירותיה המפורסמות בתערוכה "שליחים", מסג'ר הציגה הצבה מרובת חדרים הכוללים צילומים ועבודות סרוגות שנראות כמו צעצועים. העבודות הסרוגות כללו חיות לבושות בחליפות, חלק מראשי החיות הוחלפו בראשים של בעלי חיים ממולאים אחרים כדי לשקף את הדרכים שבהן בני אדם מסווים את עצמם או משנים את זהותם עם תחפושת.
אנט מסג'ה היא זוגתו לחיים של האמן כריסטיאן בולטנסקי.
מקראות שאין להם הכרע
גליה גור זאב
גליה גור זאב (נולדה ב-1954) היא צלמת, אוצרת ואמנית ישראלית. עבודותיה מתבססות על מרחבים הקרובים אליה באופן אישי, כגון משפחתה ובית הוריה. עבודותיה הוצגו, בין השאר, במוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, ומוזיאון חיפה.
ביוגרפיה.
גור זאב נולדה ב-1954 וגדלה בשכונת קריית שלום בתל אביב. בשנת 1962, בגיל 8, נסעה עם משפחתה לריו דה ז'ניירו לשליחות של שלוש שנים מטעם הסוכנות היהודית. בתום שירותה בצה"ל עבדה כגרפיקאית - עיצבה והפיקה תערוכות במוזיאונים ובמחלקת התערוכות בבית התפוצות. בשנת 1984 עברה לירושלים והחלה את לימודיה במחלקה לצילום בבצלאל. בתום הלימודים הייתה שותפה בהקמת לימבוס - מקום לצילום. הציגה תערוכות יחיד והשתתפה בתערוכות קבוצתיות בגלריות ובמוזאונים בישראל ומחוצה לה. בשנת 2002 זכתה גור זאב בפרס ליאון קונסטנטינר לצילום ובשנת 2008 זכתה בפרס עידוד היצירה של משרד המדע התרבות והספורט.
גור זאב אצרה מגוון תערוכות ביניהן "בנו רותנברג, צולם ונרשם 1957-1947" (2007), "עדות מקומית" (2010, 2011), "קווי הגנה, מאז'ינו, בר-לב ומעבר" (2018).
מרצה לצילום בשנקר, הקוביה ובמכון שכטר למדעי היהדות.
אמנות.
הגוף האנושי חוזר ומופיע ביצירתה. רבות מעבודותיה צולמו בסטודיו, ומציגות חלקי גוף קטועים על גבי רקע כהה ובהן מוצגים בני משפחתה. אחת התערוכות שהציגה בסדנאות האמנים, "סדר" עסקה בין היתר בתפקידו המרכזי של השולחן במשפחה, בטקסיותו, בהיותו מקום מפגש. בהמשך החלה גור זאב לעשות שימוש בטכניקות צילום נוספות, כגון צילום נוף. בסדרת התצלומים "אחרי הכל" (2009), לדוגמה, הציגה תצלומים של דירת הוריה, המתרוקנת מחפצים לאחר מותם.
בשנת 2014 פרסמה גור זאב את ספר האמנית Toda Vida שמשמעות שמו בפורטוגזית היא כל החיים, או לחלופין, ההתכווננות להגיע למקום, בדרכים – כל הדרך עד הסוף. הספר מכיל סדרת צילומים של תעוד תהליך ההתרוקנות של בית הוריה, משולבים בו צילומים מתוך מגזין ברזילאי – כתבות ופרסומות – ושתולות בו שקופיות וצילומי משפחתה מהתקופה בה התגוררו בברזיל. הספר עוצב על ידי סטודיו ג2 כך שהחומרים כולם נטמעים במגזין והופכים לחלק ממנו והדמויות המופיעות אינן מזוהות.
מרתה רוסלר
מרתה רוסלר (באנגלית: Martha Rosler; נולדה ב-29 ביולי 1943) היא אמנית יהודיה אמריקאית. עוסקת בצילום, טקסט ותצלום, וידאו, הצבה, פיסול ומיצג, וכן כתיבה על אמנות ותרבות. עבודתה של רוסלר מתמקדת בחיי היומיום ובמרחב הציבורי, ולעיתים קרובות היא מתמקדת בחוויה של נשים. עיסוק חוזר ונשנה הוא בתקשורת ובמלחמה, כמו גם באדריכלות ובסביבה הבנויה, החל בדיור ועד למקומות מעבר ומערכות תחבורה.
ראשית חייה והשכלתה.
רוסלר נולדה ב-1943 בברוקלין, ניו יורק. בשנים 1968–1980 חיה בקליפורניה, תחילה בצפון מחוז סן דייגו ולאחר מכן בסן פרנסיסקו. היא חיה ולימדה גם בקנדה. רוסלר סיימה את בית הספר התיכון "ארסמוס הול" בברוקלין, והשלימה תארים במכללת ברוקלין (1965) ובאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו (1974). היא מתגוררת בניו יורק מאז שנת 1981.
קריירה.
עבודתה של רוסלר וכתיבתה הייתה בעלת השפעה רבה. המדיה של שלה כוללת פוטומונטאז', צילום, טקסט, כמו גם וידאו, פיסול, והצבה.
רוסלר הרצתה רבות, היא לימדה צילום ותקשורת, כמו גם צילום, וידאו ומחקרים ביקורתיים, באוניברסיטת רוטגרס, בניו ברונסוויק, ניו ג'רזי, שם היא הייתה פרופסור במשך שלושים שנה, והגיעה לדרגת פרופסור II. היא לימדה גם ב-Staddelschule פרנקפורט, גרמניה.
בנוסף שימשה פרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ובמקומות אחרים.
רוסלר משמשת יועצת למחלקות החינוך במוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית ובמוזיאון לאמנות מודרנית, ובמרכז הפדגוגיה העירונית (ניו-יורק). היא חברה במועצת המנהלים של מרכז וורה לאמנות ולפוליטיקה בבית הספר החדש בניו יורק וחברת מועצת המנהלים המייעצת של המרכז לפדגוגיה עירונית. היא ישבה גם במועצת המנהלים של מרכז בית המקדש הויין בויל לחקר האדריכלות האמריקנית באוניברסיטת קולומביה, ניו יורק, והיא חברה במועצות המנהלים של איגוד הסרטים והקולנוע העצמאי והמדיה אליאנס, ונאמן לשעבר של מרכז ואן אלן, כולם בניו-יורק.
מאז תחילת שנות ה-80 היא הייתה מרצה קבועה בתוכנית הלימודים העצמאית של וויטני בניו יורק, שם הייתה בעבר סגל אקדמי.