קאוואפיאן נולדה באיסטנבול שבטורקיה להורים ארמנים. היא היגרה עם משפחתה לארצות הברית ב-1956 והחלה ללמוד כינור בדטרויט בגיל שש. מוריה היו ארה זרוניאן, מישה מישאקוב, אוסקר שומסקי ואיוון גלאמיאן. שומסקי וגלאמיאן היו מוריה במסגרת לימודיה בבית הספר ג'וליארד בשנים 1969 - 1975. הופעתה הראשונה הנחשבת בפומבי הייתה לרגל זכייתה בתחרות הכינור הבינלאומית "ויאנה דה מוטה" בליסבון, בשנת 1973. היא ניצחה ב"אודיציות הבינלאומיות לאמני קונצרטים צעירים" ב-1978, וזכייה זו הביאה לרסיטל הבכורה שלה בניו יורק, בקרנגי הול. היא החלה להופיע עם אחותה, אני קוואפיאן, ב-1983, כאשר השתיים ניגנו יחדיו בקרנגי הול. בעונת 1983-84 יצאה לסיור הופעות עם צ'יק קוריאה. כחברה באגודה למוזיקה קאמרית בשנים 1989 - 1993 ו-1996 - 2002, ניגנה עם שלישיית בוזאר מ-1992 עד 1998 ובהופעות מזדמנות לאחר מכן. היא ייסדה קבוצה משלה, "אופוס אחד", ב-1998, עם אן-מרי מקדרמוט, סטיבן טננבום ופיטר ויילי.
אידה קוואפיאן מלמדת במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה ובקונסרבטוריון למוזיקה של בארד קולג'. היא מנגנת בכינור גואדניני שנבנה במילאנו ב-1751 ובוויולה מתוצרת מס את מס משנת 1987.
הרפרטואר של קוואפיאן כולל יצירות מן התקופה הקלאסית ומראשית התקופה הרומנטית, משל מוצרט, בטהובן ופליקס מנדלסון, כמו גם יצירות מן המאה ה-20 מאת רות קרופורד סיגר, צ'ארלס וואורינן וטורו טאקמיצו. טאקמיצו חיבר קונצ'רטו לקאוואפיאן.
קאוואפיאן נודעת גם כמייסדת שני פסטיבלי מוזיקה יוקרתיים, "בראוו! וייל ואלי" ופסטיבל מוזיקה קאמרית "מוזיקה מאנג'ל פייר" במקסיקו.
אברהם שלמה לויסון
הרב אברהם שלמה לויסון (ד' בסיוון תרס"ב, 9 ביוני 1902 - י"ב באייר תש"ה, 25 באפריל 1945) היה מרבני הולנד בתקופת השואה. כיהן עד לשואה כרב ראשי למחוזות פריסלנד ודרנתה.
לפני השואה.
נולד בהאג לרב שבתאי (או שבתי) שהיה ממנהיגי הקהילה היהודית בעיר. למד בבתי המדרש לרבנים באמסטרדם ובבברלין והוסמך לרבנות בתרצ"ה (1935), ובמקביל למד שפות שמיות באוניברסיטה. בג' בטבת תרצ"ו מונה לרבה של לייוורדן ומחוז פריסלנד, ובכך החליף את הרב דסברג. במקביל היה גם רבו של מחוז דרנתה. בתרצ"ח-תרצ"ט (1939-1938) נמלטו להולנד יהודים מגרמניה וממשלת הולנד הקימה בעבוד היהודים שהגיעו לפריסלנד מחנה בוסטרבורק הקרובה ללייוורדן. הרב לויסון שהה עימם בשבתות וחגים חיזק את רוחם וארגן פעילות רוחנית. כונה "ר' שמחה" כיוון שבביקוריו ובעזרתו הביא שמחה למשתכנים במחנה.
בימי השואה.
לאחר כיבוש הולנד בידי הנאצים בב' באייר ת"ש (10 במאי 1940) עזר רבות בפינוי מהיר של המחנה, כשהרב מארגן לכל פליט משפחה שתקלוט אותו. האימוץ נמשך כחודש עד שהיהודים הוכרחו לחזור למחנה על ידי הגרמנים שהקימו באותו שטח מחנה ריכוז. כרב ראשי שימש כנציג היהודים באזור. הרב לויסון קיבל חופש פעולה מהשלטונות הגרמניים והוא ניצל זאת וסיפק את הצרכים הדתיים הנדרשים.
עסק במניעת עגינות, ובחליפת מכתבים עם רבנים חשובים אחרים בהולנד דן בנושא. לאחר הסכמה משותפת, ערך גיטין על תנאי ליהודים במחנה וסטרבורק, וחלקם נשמרו בלונדון. הרב עצמו גורש בתש"ג לאותו מחנה ובהמשך לברגן-בלזן.
סרב לאכול מזון לא כשר אף שסיכן עצמו במוות מרעב. הרב נחלש יותר ויותר עד שנפטר לאחר שחרור המחנה בנסיעתו ברכבת דנודעה בתור "הרכבת האבודה". הרב לויסון נקבר עם עוד יהודים שנפטרו ברכבת, בקבר אחים בכפר טרביץ במזרח גרמניה.
בין תשובותיו ההלכתיות שנמצאו בארכיונו הפרטי, פסק בקיץ תש"ב בתשובה לאחד מרבני האג לגבי העברה מקבר אחים לקבורה בבית קברות לא לקבור בארונות ולא לבצע טהרה, אלא לקבור בתכריכים בלבד.
קישורים חיצוניים.
על הרב לויסון באתר "זכור"
סנוס
סְנוּס (בשוודית: Snus, נהגה: ), או טבק פה שוודי, הוא ממריץ המכיל ניקוטין ואינו מיועד לעישון. סנוס שוודי מורכב מטבק טחון-דק, המעורבב עם מלח ומים. לתערובת זו ניתן גם להוסיף חומרי טעם, כגון: שמן ברגמוט, שמן ורדים, או תמצית שוּש.
אין להחשיב סנוס שוודי כמו טבק ללעיסה או מוצרים מסוימים מתוצרת ארצות הברית, העוברים תהליך התססה לפני תהליך הייצור. לעומתם, הסנוס השוודי עובר פיסטור תוך-כדי תהליך תרמי (אך אינו עובר תהליך התססה).
הניקוטין נספג דרך חלל הפה, מועבר דרך זרם הדם, ופועל כממריץ. כיום, ישנם בשוודיה יותר גברים (19%) המשתמשים בטבק הרחה מאשר גברים המעשנים סיגריות (10%).
היסטוריה.
טבק שאינו מיועד לעישון נצרך לראשונה בצורה של טבק הרחה, וזהו מנהג אשר יובא לשוודיה על ידי אנשים מהמעמד הגבוה בצרפת (משפחת המלוכה השוודית היא במקור ממוצא צרפתי). הסנוס הוזכר לראשונה במסמך שוודי רשמי משנת 1637.
הטבק החל להיות מעובד בשוודיה בהיקף נרחב בשנים שלקראת סוף המאה ה-18. ייצור הסנוס היה למלאכה שנעשתה בידי המומחים לכך. המתכונים הראשונים להכנתו נוצרו באותן השנים, ורבים מהמתכונים, כמו: גטבורג'ס ראפֶּה (Göteborgs Rapé), רודה לאקט (Röda Lacket), גנרל (General) ואתאן (Ettan), עדיין קיימים ומיושמים היום. לקראת סוף המאה ה-19, יצורו של הסנוס כבר לא היה מלאכה פרטית בלבד אלא באמצעות שיטות תעשייתיות.
אחד מיצרני הטבק, יאקוב פרדריק ליונגלוף, ביקש למצוא שיטה להכנת טבק הרחה באופן מהיר יותר ויעיל יותר. אחד הדברים, שבגללם הוא לא היה מרוצה, היה אורך-הזמן שנדרש לטבק ההרחה כדי לצבור לחות, וזאת לפני שהחל להבשיל ולפתח את טעמו. לפיכך, יאקוב פנה לחברו, יאקוב ברסליוס, שהיה כימאי. בעזרתו של ברסליוס, ליונגלוף החל להשתמש בשיטה הכוללת אפר מנודף שמקורו בעץ ליבנה (שדר) וחימום מהיר של טבק. באמצעות שיטה זו, ההכנה נמשכה ימים ספורים בלבד. בכך, התססת הסנוס השוודי הפכה לנחלת העבר.
הסנוס של ליונגלוף הפך עד מהרה למוצר הנמכר ביותר. כיום עדיין ניתן לקנות אותו תחת השם אתאן (Ettan).
אף שבתחילה הסנוס היה נצרך כאבקה לחה לפי משקל, צריכת הסנוס של אנשים רבים השתנתה לשקיות סנוס, מאז שהושקו לראשונה ובאופן מוצלח בשנת 1976. השימוש בסנוס בקרב נשים עלה עם הופעתן של שקיות הסנוס (נכון לתקופה זו, נשים מהוות 23% מכלל משתמשי הסנוס השוודיים).
השפעות בריאותיות.
ההשפעות הבריאותיות של הסנוס שנויות במחלוקת. בקרב גורמי הבריאות בין החוקרים מתחום בריאות הציבור מתנהל ויכוח לגבי השימוש בטבק 'בטוח'. חלק מהחוקרים סבור כי אסור לעודד צריכת טבק וניקוטין בכל צורה שהיא. לעומת זאת, חוקרים אחרים סבורים שלמרות שצריך לשאוף להפחית את צריכת הניקוטין בקרב הציבור, אפשר שסנוס מצמצם את הנזק לאלו שבכל זאת החליטו להמשיך ולצרוך טבק.
המצדדים בעיקרון, המכונה בשוודית: "skadereduktion gällande nikotin" (הפחתת הנזק הנגרם מניקוטין), תומכים בטבק הרחה כתחליף פחות מזיק מאשר עישון ולעיסת טבק.
במחקר מקיף, שנערך בקרב 300,000 עובדי ייצור שוודיים בין השנים 1978- 1992, לא נמצא קשר מובהק בין סנוס לבין סרטן הפה או סרטן הריאות. באותו המחקר הוסק, שהמשתמשים בסנוס מצויים בסיכון גבוה ללקות בסרטן הלבלב. אף-על-פי-כן, הסיכונים הבריאותיים הכרוכים בשימוש בסנוס נמוכים באופן משמעותי מאשר עישון.
הניקוטין ממריץ קודם את מערכת העצבים הסימפתטית, ובכך נגרמת עלייה בקצב פעימות הלב ועלייה בלחץ-הדם. לפיכך, לאנשים הסובלים מלחץ דם גבוה אסור להשתמש בסנוס. כך גם לגבי נשים בהריון, שאסור להן להשתמש בסנוס.
את הסנוס צורכים בעיקר במדינות הסקנדינביות שוודיה ונורווגיה. כיום מכירת הסנוס אסורה באיחוד האירופאי למעט במדינות סקנדינביה בהן הותר.
בשנות ה-60 המאוחרות של המאה ה-20 הופיעו יותר ויותר דיווחים מדאיגים לגבי הנזק שנגרם בגלל עישון. עקב כך החלה עלייה בצריכת הסנוס בשוודיה, וזאת לאחר שהשימוש בסנוס כמעט ונעלם בגלל התחרות עם צריכת סיגריות במהלך רוב המאה ה-20.
מאז שהעישון נאסר במסעדות בשוודיה החל מ-1 ביוני 2005, השימוש בסנוס עלה בהתמדה. רובה של האוכלוסייה תמכה באיסור זה.
כיום בשוודיה, האחוז היחסי של גברים המשתמשים בסנוס (19%) הוא גבוה יותר מאשר האחוז היחסי של גברים המעשנים סיגריות (10%). בנוסף, שוודיה הייתה למדינה האירופית היחידה שעמדה במטרה, שהוצבה על ידי ארגון הבריאות העולמי. המטרה הייתה להגיע למקסימום של 20% מעשנים באופן יומיומי בקרב האוכלוסייה בוגרת. רבים טענו, שניתן להסביר עובדה זו על ידי השימוש הנרחב בסנוס.
בתוכנית הטלוויזיה "60 דקות" של רשת CBS נעשתה כתבה על תופעת הסנוס בשוודיה.
ייצור.
הסנוס מכיל טבק שמקורו בחלקים שונים של העולם. הטבק בסנוס מיובש באוויר. קודם לכן נעשה שימוש בעשן טבק מיובש, אך השימוש בו הופסק בגלל היבטים בריאותיים שליליים. במהלך הייצור מערבבים את הטבק עם מים, מלח, ונתרן פחמתי. ניתן להוסיף גם חומרי טעם, כגון: שמן ברגמוט, שמן ורדים, תמצית שוּש ותבלינים.
ההבדל העיקרי בין סנוס שוודי לבין מוצרי טבק אחרים שאינם מיועדים לעישון הוא שסנוס שוודי אינו עובר תהליך התססה. סנוס שעבר התססה מכיל ניטרואמינים מזיקים בכמות גבוהה יותר משמעותית מאשר סנוס שוודי, שעובר פיסטור תוך כדי תהליך תרמי.
השימוש בסנוס השוודי מבוקר על ידי חוק המזון השוודי. כמו כן, גם הייצור של הסנוס מוסדר על ידי דרישות איכות לפי חוק המזון השוודי. בנוסף לחקיקה מנדטורית זו, החברה המובילה בייצור הסנוס – סוודיש מאץ' (באנגלית: Swedish Match) – פיתחה תקן איכות, הידוע בשם "GothiaTek", אשר מטיל דרישות מחמירות אף יותר. סוודיש מאץ' היא כרגע החברה המובילה בייצור הסנוס, והיא בעלת פלח שוק, שגודלו בסביבות 85% מכלל שוק הסנוס השוודי.
אבקת סנוס לחה.