לאחר המלחמה פלור היה עדיין מועמד אפשרי להתמודדות על אליפות העולם, וסיים במקום השישי בתחרות הבינאזורית ב-1948, ובכך קנה זכות להשתתף בתחרות המועמדים שהתקיימה בבודפשט בשנת 1950. בתחרות זו סיים במקום אחרון משותף עם 7/18 ולא ניגש יותר להתמודדות בסבב התחרויות על אליפות העולם. פלור העדיף להתרכז בעיתונאות ובפיתוח תפקיד כמארגן תחרויות שחמט. הוא עדיין שיחק מדי פעם בתחרויות ברמה גבוהה, הן בברית המועצות והן בחו"ל, בהצלחה מסוימת, עד סוף שנות השישים. הוא זכה לתואר שופט בינלאומי בשנת 1963.
פלור נפטר במוסקבה בשנת 1983.
השגים ומורשת.
פלור היה מהשחקנים הגדולים ביותר שקמו לצ'כוסלובקיה אי פעם, והיה כמעט בלתי מנוצח באולימפיאדות בהן השתתף בשנות השלושים. המאזן התחרותי שלו מרשים, עם כישרון טקטי וטכניקת סיום מצוינת שהביאה לו ניצחונות מפורסמים רבים. פיד"ה העניקה לו תואר רב אמן ברשימה המקורית של רבי האמנים בשנת 1950.
פלור תרם תרומות חשובות גם לתיאורית הפתיחות: הסתעפות פלור קיימת בלא פחות משש פתיחות עיקריות, כולל הגנת קארו-קאן, הפתיחה הספרדית, הפתיחה האנגלית והגנת גרונפלד. אלוף העולם לשעבר אנטולי קרפוב השתמש במהלך שנות השמונים בהסתעפות פלור-זייצב של הפתיחה הספרדית הסגורה (1. ה4 ה5 2. פו3 פג6 3. רב5 א6 4. רא4 פו6 5. 0-0 רה7 6. צה1 ב5 7. רב3 ד6 8. ג3 0-0 9. ח3 רב7 10. ד4 צה8).
פלור בבסיסו היה אסטרטג שהצטיין בשלב הסיום. הוא העדיף פתיחות סגורות בלבן, ובשיא הקריירה שלו היה קטלני במיוחד בפתיחת גמביט המלכה, כפי שניתן לראות מאוסף המשחקים. פלור, שכמעט אף פעם לא פתח עם 1. ה4, היה מהמפתחים העיקריים של פתיחת קארו-קאן, שהייתה פתיחה נידחת עם מוניטין מפוקפק בשנות העשרים, כאשר החל להשתמש בה.
מלחמת העולם השנייה חיסלה את סיכויי פלור לזכות באליפות העולם והלחץ עליו מהיותו פליט, בפעם השנייה בחייו, השפיע על סגנון משחקו. הוא הפך לשחקן הרבה יותר זהיר במשחקים לאחר מלחמת העולם השנייה וקנה לעצמו תדמית של שחקן המסתפק בתיקו, עם הרבה משחקים קצרים בהם לא התקיים קרב כלשהו. פלור לא היה מסוגל להתמודד עם הדור החדש של הכוכבים הסובייטים שצצו לאחר מלחמת העולם השנייה. שחקנים כגון וסילי סמיסלוב, דוד ברונשטיין, יצחק בולסלבסקי, פאול קרס, אלכסנדר קוטוב, טיגראן פטרוסיאן, יפים גלר, מארק טיימנוב, יורי אברבך, בוריס ספאסקי, מיכאל טל, ויקטור קורצ'נוי ולאוניד שטיין שלטו בזירה עם סגנונותיהם החריפים יותר ושימוש בפתיחות יצירתיות.
לשיא מד הכושר הגיע בשנת 1935 כאשר היה ממוקם שני בעולם, עם מד כושר (מוערך) של 2877. פלור נמנה עם 20 השחקנים המובילים בעולם בין השנים 1930 ו-1951, למעט שנות המלחמה 1942-1944 בהן לא היה פעיל.
פלור מעולם לא ניצח את אלכין והמאזן ביניהם עומד על -5 =7 בשנים עשר משחקים. אלכין שיחק בסגנון טקטי חריף, ובנוסף גם שיחק משחק עמדתי ברמה גבוהה מאוד. מאוד לא סביר שפלור היה מצליח לזכות בדו-קרב מולו, לו ניתנה לו ההזדמנות.
ריצ'רד לנדס
ריצ'רד לנדס (באנגלית: Richard Allen Landes; נולד ב-26 ביוני 1949) הוא היסטוריון וסופר יהודי אמריקאי, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת בוסטון. הפיק וביים סרטים דוקומנטריים רבים. התפרסם בישראל בעקבות סרטיו על פרשת מוחמד א-דורה, וכן בעקבות המושג פאליווד, אותו טבע בסרטיו, ובאמצעותו הראה כיצד מזייפים הפלסטינים צילומים וסרטים כחלק מהתעמולה שלהם כנגד ישראל.
קורות חיים.
לנדס נולד ב-1949, בניו יורק, בנם של סוניה לנדס והסופר והכלכלן פרופסור (אוניברסיטת הרווארד) דייוויד לנדס (2013–1924). יש לו שתי אחיות, שאחת מהן מתגוררת בישראל.
סיים ב-1971 תואר ראשון (BA) במדעי החברה באוניברסיטת הרווארד. למד במשך שנתיים (1971–1972) בבית הספר הצרפתי - פריזאי, היוקרתי אקול נורמל סופרייר ("Ecole Normale Supérieure") ואחר כך למד היסטוריה באוניברסיטת פרינסטון, שם סיים ב-1979 תואר שני (MA) וב-1984 דוקטורט. היה במשך שנתיים (1984 - 1986) עמית מחקר באוניברסיטת קולומביה, מרצה להיסטוריה ארבע שנים (1986 - 1990) באוניברסיטת פיטסבורג, ומ-1990 עד היום (2013) פרופסור במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת בוסטון.
אשתו הראשונה של לנדס הייתה פרופסור פולה פרדריקסן, סופרת והיסטוריונית, אף היא מאוניברסיטת בוסטון, נוצרייה קתולית שהתגיירה ואשר מלמדת כיום (2013) היסטוריה, גם בישראל, באוניברסיטה העברית וכמרצה אורחת גם באוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע. לזוג יש שלוש בנות.
לנדס נשוי כיום לאסתר לנדס (לבית שאנן) וגר בברייטון, ליד בוסטון, מסצ'וסטס.
כתיבתו ודעותיו.
מבחינה פוליטית דעותיו של לנדס נוטות לכיוון השמרני יותר במפה הפוליטית האמריקאית, ובאוגוסט 2012 פרסם בוול סטריט ג'ורנל מאמר תמיכה במועמד הרפובליקני לנשיאות ארצות הברית מיט רומני.
תחום לימודיו ומחקריו היה תחילה היסטוריה של ימי הביניים ועל כך נסבו מרבית ספריו, אולם בעשר השנים האחרונות השתנה תחום עיסוקו והוא החל להתמקד יותר ויותר ביחסים בין הפלסטינים, והערבים בכלל, לבין ישראל.
שינוי המיקוד הזה החל בספר שהוא כתב על זיופים שנעשו במהלך ההיסטוריה ואשר נחשבו אמיתיים במשך מאות שנים והוכחו עם הזמן כזיוף. תוך כדי כתיבת הספר הוא גילה והחל להתעניין בפרשת מוחמד א-דורה והזיוף הנטען של הסרט שצילמה פראנס 2 ואשר תיעד כביכול את האירוע. הוא הפיק סרט תעודי בנושא, והחל לעקוב אחרי זיופים אחרים שזייפו ערבים בנושא הסכסוך עם ישראל באופן כללי. בעקבות זאת הוא טבע את המונח "פאליווד", לתיאור תהליכים מכוונים של ביום וזיוף עובדות מול מצלמות התקשורת, כדרך פעולה מתמשכת ברשות הפלסטינית ואצל החזבאללה בלבנון.
לנדס יצר ומנהל כיום (2013) שני אתרים באינטרנט העוסקים בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי ובהטיות פוליטיות בתקשורת כנגד ישראל:
בנוסף, לנדס כותב לעיתים קרובות בדיילי טלגרף, בדרך כלל כנגד עיתונאים, פוליטיקאים ואחרים המעוותים את האמת בכל הנוגע לסכנות האסלאם ובנוגע לסכסוך הישראלי - ערבי.
חיסון דחף
חיסון דחף, מנת דחף, זריקת דחף או בּוּסְטֶר (מאנגלית: booster) הוא מנה חיסונית נוספת הניתנת למטופלים כעבור פרק זמן מסוים (שבועות, חודשים או שנים) לאחר ההתחסנות הראשונית. המנה הנוספת חושפת מחדש את מערכת החיסון של המטופלים לאנטיגן המחסן, במטרה להחזיר את רמת החיסון הגבוהה שאבדה במשך פרק הזמן שעבר מאז החיסון הראשוני. לדוגמה, בחיסון טטנוס מדובר בתקופה של 10 שנים, ואילו בשעלת נהוג בישראל לתת זריקת דחף בגיל 7–8. בחיסון נגד מחלת נגיף קורונה 2019 (COVID-19) ניתן בכמה מדינות חיסון דחף חודשים מספר לאחר ההתחסנות הראשונית.
מטופלים שכבר יש להם רמה גבוהה של חיסון מפני האנטיגן ומקבלים בכל זאת מנת דחף, עלולים לפתח תגובת ארתוס , שהיא סוג של רגישות יתר מקומית. לעיתים קרובות מצב זה נפתר מעצמו תוך מספר ימים, אך ניתן להימנע ממנו כליל על ידי הגדלת משך הזמן בין החיסון הראשוני למתן חיסון הדחף.
חיסוני דחף גורמים לעיתים להופעת כאב מקומי באזור הדקירה, שעשוי להימשך כמה ימים.
פתיחת החותם החמישי
"פתיחת החותם החמישי" (או "החותם החמישי של האפוקליפסה" או "חזון יוחנן הקדוש") הוא ציור מאת הצייר אל גרקו והמתאר את פתיחת החותם החמישי מתוך "חזון יוחנן". הציור, אשר נוצר כציור-מזבח, בשנותיו האחרונות של הצייר, מוצג כיום במוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
היסטוריה של הציור.
הציור נוצר כציור-מזבח עבור כנסיית "יוחנן המטביל", הממוקמת בסמוך לחומות העיר טולדו. במאה ה-19 היה הציור בבעלות אנטוניו קאנובה דל קסטילו (Antonio Cánovas del Castillo), ראש ממשלת ספרד. בשל מצבה הגרוע של היצירה, על פי דעתו, הוא דאג לרסטורציה של היצירה, באזור שנת 1880, אשר במהלכה נחתכו מן הציור חלקים. לאחר מותו של קאנובה, בשנת 1897, נמכר הציור תמורת 1000 פזות ספרדיות לצייר בשם איגנסיו זולונגה (Ignacio Zuloaga), אשר היה אחד מן הדמויות אשר תרמו לפרסומו המחודש של אל גרקו באירופה בתקופה זו. בשנת 1956 נמכר הציור מן המוזיאון שהחזיק את אוספו של זולונגה למוזיאון המטרופוליטן.
חוקרי תולדות האמנות מצאו השפעה של ציור זה על ציורו של פבלו פיקאסו "העלמות מאביניון" (1907).
תיאור.
האיקונוגרפיה של הציור מתייחסת לתיאור מן הברית החדשה, אשר מופיע ב"חזון יוחנן". בתיאור המציג חלק מן החיזיון האפוקליפטי, המיוחס על פי הפרשנות הנוצרית המסורתית ליוחנן כותב הבשורה, מתואר המשפט המתקרב של הנשמות בפני האל:
החיזיון מתרחש בתוך סביבה נטולת מאפיינים ברורים. יוחנן מופיע בצידו של הבד, כגבר צעיר ונטול זקן. הוא כורע על ברכיו על גבי בד בצבע אדום ואילו הוא עצמו לובש בגד כחול ארוך ומרים את ידיו כלפי השמיים. תיאור השמיים והעננים מעצים את תנוחת הגוף שלו. מאחוריו מופיעות נשמות של אנשים המתוארות כגוף ערום, רובם בעלי גוון לבן-אפור. מעליהם ניצבים מלאכים בדמותם של ילדים ("פוטי"), המחזיקים בד ירוק וצהוב מאחוריהם. אל גרקו משתמש בתיאור מוקצן של האור, המתבטא ב"היי לייט" (High Light) לבן המדגיש את קווי המתאר הגאומטרים שבקפלי הבד.
מטאטא (פירושונים)
צד&quot;ר
שם העט
דגל האיחוד הגדול
דגל האיחוד הגדול (באנגלית: Grand Union Flag), המכונה גם דגל הקונגרס (Congress flag), דגל קיימברידג' (Cambridge Flag) והצבעים הקונטיננטליים (Continental Colors) הוא הדגל הלאומי הראשון של ארצות הברית.
תיאור הדגל.
הדגל כולל 13 פסים אופקיים בצבעים אדום ולבן. בקנטון הדגל מופיע היוניון ג'ק (דגל בריטניה) כפי שהיה קודם לשנת 1801 (לפני הוספת צלב פטריק הקדוש - המסמל את אירלנד).