מֶסְקָל הוא משקה אלכוהולי הדומה לטקילה, אולם הוא יכול להכיל סוגים שונים של אגבה במינונים שונים. לעיתים, המסקל מבוקבק עם זחל עש בפנים, התוקף את צמח האגבה. הזחל נקרא בפי העם תולעת (בספרדית: גוּסנוֹ). בעת הכנת מסקל, קולים את ליבת האגבה, ולכן טעמו של המשקה הוא מעושן.
קטגוריות איכות.
ישנן ארבע קטגוריות איכות לטקילה, לפי רמת היישון וסוג הטיפול בה:
בנוסף, טקילה מסווגת סיווג נוסף לפי אחוז האגבה בנוזל התסיסה. טקילות יוקרתיות מיוצרות מ-100% אגבה כחולה. טקילות אלה מבוקבקות רק במקסיקו ורשאיות להיקרא "פּיוּרוֹ" או לציין על הבקבוק 100% אגבה כחולה. שאר הטקילות (נקראות לעיתים, "מיקְסְטוֹ") מיוצרות, לרוב, מ-51% אגבה כחולה, את 49 האחוז הנותרים תופסים מסוגים שונים של סוכרים. את הטקילות הללו ניתן לייצא במכלים גדולים לבִקבוק מחוץ למקסיקו (לרוב בארצות הברית).
תהליך היצור.
צמח האגבה מגיע לרמת הבשלות המתאימה באזור 8–12 שנים לאחר שתילתו. בשלב הזה, קוצצים את עלי האגבה ומשאירים רק את הליבה, הנקראת "פִּינָה" (אננס, בספרדית). כל פינה שוקלת, לרוב, בין 18 ל-32 קילוגרם, אם כי היא יכולה להגיע עד ל-90 קילוגרם.
כאשר הפינאס (הליבות) מגיעות למזקקה, הן נחתכות ומבושלות, כדי להפוך את העמילן והסוכרים המורכבים לסוכרים פשוטים. הבישול מתבצע בכבשנים מסורתיים בשם "הוֹרנוֹס" (במשך כיומיים) או בסירי לחץ מודרניים (במשך כ-12 שעות). לאחר הבישול, הפינאס נקצצות, והנוזלים מופרדים משאר חלקי הצמח אל תוך מכלי התססה מסורתיים מנחושת או מכלי התססה מודרניים מפלדת אל-חלד. כאשר מייצרים טקילה "מיקסטו", מוסיפים בשלב הזה למכלי ההתססה סוכרים שונים. לאחר מכן, מוסיפים למכלים שמרים, הגורמים לתהליך תסיסה שיכול להימשך עד כיומיים, בו הסוכרים הופכים לאלכוהול.
לאחר סיום ההתססה, הנוזל האלכוהולי עובר זיקוק כפול, בתהליך מסורתי של זיקוק דודי. הזיקוק הראשון מכונה "הפרדה" והתוצר שלו הוא אלכוהול באחוז נמוך, המכונה, לעיתים," טקילה רגילה". הזיקוק השני מכונה "זיכוך" והתוצר שלו הוא "טקילה לבנה". לאחר הזיקוק הכפול הטקילה נמהלת במים עד שמגיעה לאחוז האלכוהול אותו ממלאים בבקבוק. הטקילה עשויה לעבור תהליכים נוספים לפני הבִקבוק, כגון הוספת קרמל (לתוספת צבע או טעם) או יישון בחביות עץ אלון.
צורת הגשה.
הטקילה מוגשת לרוב נקייה (כלומר, ללא תוספת) בכוס שוט, כשהיא מלווה במלחייה ופרוסת לימון. צורת השתייה הנהוגה היא לחלוח (הרטבת) גב כף היד, בין האגודל והאצבע המורה, המלחת האזור, ליקוק המלח ושתייה מהירה של השוט, המלוּוָה מיד במציצת או אכילת פרוסת הלימון. המלח נועד להעצים את טעמה של הטקילה, על ידי הפרשת רוק, ואילו הלימון מונע את צריבתו של האלכוהול וכן גם משפר את הטעם.
את הטקילות בדרגות היישון הגבוהות, כגון "אנייחו", נהוג להגיש בכוס אולד פאשן עם קרח בצד. או ב"כוס ברנדי סניפטר"
השיטה המקורית להגשת טקילה (מכל סוג) היא כוס לואובול עם קרח, את שיטת לגימת הטקילה עם הלימון והמלח הגו בארצות אחרות, רק לאחר יציאתה של הטקילה ממקסיקו, אך מנהג זה התקבל גם במקסיקו והפך לדרך המקובלת ביותר.
המנהג נוצר בעקבות הצריבה מהאלכוהול הזול, וטעם הטקילה החלש. בטקילה יקרה לא תהיה צריבה מהאלכוהול והטעמים יהיו מועצמים, לכן המנהג מיותר והורס את טעמה של הטקילה.
קוקטיילים.
הטקילה משמשת כבסיס לקוקטיילים שונים. המפורסם בהם הוא מרגריטה - קוקטייל המכיל טקילה, ליקר תפוזים (לרוב טריפל סק), ומיץ ליים (או סאוור מיקס) ומוגש לרוב בכוס ייחודית לו, המעוטרת בטבעת מלח לאורך שפתה.
שווקים בלונדון
בעיר לונדון שווקים רבים - בהם שווקים מקורים, שווקים פתוחים ושוקי רחוב.
שווקים מקורים בעיר לונדון.
בתוך הסיטי - העיר לונדון - התקיימו מספר שווקים עוד מהתקופה הרומית. חלק משווקים אלה קיימים עד היום.
שווקים מחוץ לסיטי.
שווקים אלה הם אתרי תיירות ידועים, ומבקרים בהם בעיקר תיירים:
שווקים קטנים.
שווקים קטנים בהם מבקרים פחות תיירים והם משמשים בעיקר את תושבי השכונות בהם הם נמצאים:
תוכים
שוק הדגים של בילינגסגייט
שוק הדגים של בילינגסגייט (באנגלית: Billingsgate Fish Market), הממוקם במזרח לונדון הוא שוק הדגים הפנים יבשתי הגדול ביותר בבריטניה.
מקור שם השוק הוא בשמה של השכונה בילינגסגייט במזרח הסיטי של לונדון, בו היה ממוקם השוק, על גדת נהר התמזה.
רציף בילינסגייט, הנמצא בסמוך לרחוב התמזה התחתון הפך לשוק דגים כבר מהמאה ה-16 וה- 17. ב-1699 קבע חוק של הפרלמנט הבריטי את השוק כשוק דגים באופן רשמי.
ב-1849 נבנה בניין מיוחד בשביל השוק, אשר הוחלף בשנת 1873 ושוב בשנת 1875 בבניין שתוכנן על ידי מהנדס העיר באותה עת - סר הורס ג'ונס. בניין זה, הקרוי כיום שוק בילינגסגייט הישן, משמש לאירועים ולכנסים.
ב-1982 עבר השוק לבניין חדש (ובו 53,000 מ"ר של שטחי מכירה), ליד קנרי וורף. הדגים הנמכרים בשוק, מיובאים במשאיות מאברדין וקורנוול.
שוק בילינגסגייט הישן
שוק בילינגסגייט הישן (אנגלית: Old Billingsgate Market) הוא למעשה בניינו הישן של שוק בילינגסגייט, הממוקם בקצהו הדרום מזרחי של הסיטי של לונדון. הבניין נבנה על מנת לשמש כשוק הדגים המרכזי של לונדון בשנת 1875 על ידי מהנדס העיר סר הורס ג'ונס.
מאז 1982, עת עבר השוק למבנה אחר, משמש המקום לכנסים של חברות גדולות ולאירוח לקוחות של חברות גדולות, וכן נערכים בו אירועים וכנסים.
פארק גריניץ'
פארק גריניץ' הוא אחד מהפארקים המלכותיים של לונדון, והוא האזור הירוק הגדול ביותר בדרום מזרח לונדון. בחלקו הצפוני של הפארק נמצאים המוזיאון הימי הלאומי של בריטניה ובית המלכה, ובמרכז הפארק, בראשה של גבעה תלולה, נמצא מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ'. מצפונו של הפארק זורם נהר התמזה.
היסטוריה.
עד שנת 1427 היה שטח הפארק (כ-800,000 מ"ר) בבעלות מנזר פטרוס הקדוש שבגנט (St. Peter at Ghent). בשנה זו, עבר השטח לידי הכתר, וניתן על ידי המלך הנרי השישי לדודו המפרי, דוכס גלוסטר. המפרי בנה במקום בית אחוזה בסמוך לנהר התמזה, ומגדל שמירה בראש הגבעה. לימים גדל המבנה בסמוך לנהר והפך לארמון פלסנטיה במסגרתו נבנו בית המלכה. לאחר הרס הארמון נבנה במקומו בית החולים גריניץ'.
במקום בו ניצב מגדל השמירה נבנה על ידי המלך צ'ארלס השני מצפה הכוכבים המלכותי בשנת 1675.
במהלך המאה ה-15 היה הפארק יער פראי ושימש את בית המלוכה לציד באמצעות בזים. במהלך המאה ה-16 גדלו בפארק איילים בשל חיבתו של המלך הנרי השמיני לציד איילים.
המלך ג'יימס הראשון הקיף את הפארק בחומת אבן שגובה כ-3.5 מטרים ואורכה כ-3 ק"מ בעלות של 2,000 ליש"ט.
במהלך המאה ה-17 שונה מבנה הפארק, ככל הנראה בתכנונו של אדריכל הנוף אנדרה לה נוטרה (אשר הכין תוכניות עיצוב עבור הפארק). במהלך המאה ה-18 הותרה כניסת הציבור אל הפארק.
תוכנית להקמת מסילת רכבת לאורכו של הפארק בשנות ה-30 של המאה ה-19 בוטלה בלחץ ציבורי - ובמקומה נבנה קו רכבת תת-קרקעי מתחת הפארק בשיטה של חפירה וכיסוי. קו רכבת זה, המקשר בין תחנת גריניץ' לבין תחנת גבעת מייז, החל לפעול בשנת 1878.
בשנת 1888 הוקמה בסמוך לפארק תחנת הרכבת פארק גריניץ' אולם היא לא זכתה לפופולריות ונסגרה בשנת 1917.
גאוגרפיה.
שטחו של הפארק מלבני, רוחבו כקילומטר ואורכו כ-750 מטרים. בשטחו הדרומי של הפארק אזור של גבעות המהווה רמה גבוהה ביחס לסביבתו, ואילו שטחו הצפוני של הפארק (בסמוך למוזיאון הימי הלאומי ובית המלכה) הוא אזור מישורי נמוך יותר המשתפל לעבר נהר התמזה שמצפון לפארק. במרכז הפארק נמצאת גבעה שעליה נמצא מצפה הכוכבים המלכותי.
אתרים בפארק.
בפארק ממוקם פסלו של הנרי מור - "דמות קצה סכין ניצבת". בפארק נמצאים גן פרחים גדול, בריכת ברווזים, גן ורדים, מגרש קריקט, מגרשי טניס, שרידים ארכאולוגיים מהתקופה הרומית, וכן עץ אלון מתקופתה של המלכה אליזבת הראשונה הנקרא "עץ האלון של המלכה".
ספורט.
בפארק נערכו תחרויות הרכיבה על סוסים במסגרת המשחקים האולימפיים של שנת 2012, וכן תחרויות מרוץ שדה במסגרת קרב חמש מודרני.
שוק בילינסגייט הישן
בילינגסגייט
בילינגסגייט (באנגלית: Billingsgate) היא שכונה בדרום מזרח הסיטי של לונדון, על גדתו הצפונית של נהר התמזה בין גשר לונדון לגשר מצודת לונדון.
באזור שכנו בימי הביניים הרציפים של לונדון, שפנו לבריכה של לונדון. הידוע מכולם היה רציף בילינגסגייט שהפך, יחד עם הרחובות הסמוכים לו, לשוק בילינגסגייט - שוק הדגים העיקרי של לונדון החל מהמאה ה-16.
השוק נוסד באופן רשמי - אף שהיה קיים קודם לכן - בצו של הפרלמנט הבריטי משנת 1699.
הפארקים המלכותיים של לונדון
הפארקים המלכותיים של לונדון הם פארקים בעיר לונדון אשר היו במקור בבעלות בית המלוכה הבריטי.
מטרתם של הפארקים הייתה לשמש מקור שעשועים לבית המלוכה - בעיקר שטחי ציד.
במהלך המאה ה-18 וה-19 רבים מהפארקים הפכו לשטחים הפתוחים לציבור הרחב.
כיום יש שמונה פארקים מלכותיים:
מזרח אירופה
מזרח אירופה הוא אזור גאוגרפי במזרחה של אירופה. גבולותיו של אזור זה אינם מוגדרים באופן חד-משמעי. יש המגדירים את האזור כאזור המערבי להרי האורל ולהרי הקווקז עד גבולה המערבי של רוסיה, יש המוסיפים את המדינות הצמודות לגבול זה (מדינות שהיו בעבר חלק מברית המועצות ויש הכוללים באזור זה את כל מדינות ברית ורשה. מכיוון שחלק מרוסיה נמצא באסיה, רק חלק ממנה נחשב למזרח אירופי ולא כל שטחה. המזרח אירופאיים הם ברובם המכריע ממוצא אתני משותף- הסלאבים, ובני הדת הנוצרית-אורתודוקסית.
מדינות מזרח אירופה לפי ההגדרה המצומצמת.