אמנחותפ הראשון (לעיתים נקרא גם אמנאופיס שמשמעותו היא "אמון המרוצה") היה הפרעה השני בשושלת ה-18 של מצרים העתיקה. תקופת מלכותו מתוארכת לשנים 1546 – 1526 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה. תקופת מלכותו הייתה בתחילתה של תקופת הממלכה החדשה שהייתה תקופת האימפריה.
אמנחותפ הראשון היה בנו של יעחמס הראשון מייסד השושלת ה-18, וכן של יעחמס-נפרטרי שהייתה גם אחותו של אביו. לאמנחותפ היו לפחות שני אחים בוגרים יותר, ולכן לא היה צפוי שהוא יירש את המלוכה. אבל בעקבות מותם של אחיו הוא מונה יורש העצר. אמנחותפ שלט במצרים 21 שנים.
תקופת שלטונו מתועדת מעט מאוד. אמנחותפ ירש את הממלכה הרחבה שהקים אביו בעקבות כיבושיו הצבאיים. הוא שמר והחזיק באזורים שנכבשו בכנען ובנוביה ובאזור הדלתה של מצרים. אמנחותפ ניהל מלחמות כנגד ממלכת מיתני החורית על שליטה בכנען ובצפון סוריה.
אמנחותפ המשיך לבנות מקדשים במצרים העליונה ויצר מהפכה בעיצוב מקדשי המתים בכך שהפריד את קומפלקס הקבר שלו מהמקדש. מגמה זו המשיכה גם לאחר מותו. לאחר מותו הוא הפך להיות האל הפטרון של היישוב בדיר אל-מדינה ששימש כעיר האומנים שעבדו על הקברים בעמק המלכים.
אמנחותפ עלה לשלטון כנראה בגיל צעיר. אמו שימשה כעוצרת לפחות לזמן קצר. עדות לכך משמשת הייחוס שניתן לה יחד עם אמנחותפ בפתיחת כפר האומנים. אמנחותפ נישא לאחותו יעחמס-מריטמון והיא שימשה כאשה העיקרית. יורשו היה תחותמס הראשון שהיה כנראה בנה של פילגש. הוא נפטר בגיל 35 בערך.
ג'נארו גאטוסו
קיפאון פנים
קפאון פנים היא תופעה הבאה לידי ביטוי בהופעת סדר גבישי (ארוך טווח) בשכבות הפנים של נוזל.
התופעה התגלתה (נסיונית) בתמיסות אלקאנים ופולימרים דומים בתחילת שנות ה-90 של המאה העשרים על ידי שתי קבוצות בו זמנית. קבוצתו של פרופ' ג'ון ארנשו (אוניברסיטת קווין בבלפסט, אירלנד) חקרה את התופעה על ידי פיזור אור, אך שיטה זו לא אפשרה לקבוע את עובי השכבה הקפואה והאם היא אכן מסודרת. במקביל פרסמה את מחקרה קבוצה בראשות פרופ' משה דויטש (אוניברסיטת בר-אילן) ד"ר בן אוקו (המעבדה הלאומית ברוקהייבן - ניו-יורק) וד"ר אריק סירוטה (תאגיד הדלק הבינ"ל- אקסון) אשר חקרה את התופעה באמצעות השתקפות קרני רנטגן שאפשרה להם להראות שהשכבה הקפואה היא שכבה אחת בה מסודרות המולקולות במקביל לנורמל לשכבת הפנים ובמבנה המערכת הגבישית ההקסגונלית.
תופעה דומה שהתגלתה על ידי פרופסור ג'נס אלס-נילסן (המעבדה הלאומית ריסו-דנמרק) ופרופסור פיטר פרשן (אוניברסיטת הרווארד) בתחילת שנות ה-80, תיארה הופעה של "פאזה סמקטית" בפני המשטח של נפח נוזלי בעל "פאזה נמטית" בגבישים נוזליים. אולם, בתופעה זו שכבת הפנים לא הייתה מסודרת או מוגבלת לשכבה אחת בלבד.
מאז גילוי התופעה באלקאנים נצפתה התופעה במגוון רחב של פולימרים ובין מצבי צבירה שונים: נוזל-אוויר, נוזל-מוצק ונוזל-נוזל.
תופעת קפאון הפנים מייצגת את ההפך מהתופעה המוכרת והנפוצה יותר- "המסת פנים".
תחנת הכוח במשאבי שדה
תחנת הכוח במשאבי שדה נחנכה ב-25 באוקטובר 2018 יחד עם ארבעה שדות סולריים נוספים קטנים יותר, שהקימה חברת EDF- Renewables ביישובים מפלסים, פדויים, כפר מימון ובטחה.
היקף ההשקעה הכולל בחמשת הפרויקטים נאמד בכ-300 מיליון שקל. עבודת ההקמה של חמשת הפרויקטים נמשכה כשנתיים, במהלכן הותקנו יותר מ-307 אלף לוחות סולאריים על פני כ- 1,300 דונם.
מלכתחילה תוכננה לקום כתחנת כוח תרמו-סולארית בסמוך לקיבוץ משאבי שדה בנגב ובמהלך שנת 2016 נקבע שתוקם כתחנת כוח פוטו-וולטאית בהספק זהה משום התקדמות הטכנולוגיה הפוטו-וולטאית וההוזלה העולמית בעלויות הציוד, ההתקנה וההפעלה. עלות ייצור החשמל בארבעה מחמשת האתרים החדשים היא הנמוכה שהייתה עד כניסתם לפעולה בישראל – פחות מ-20 אגורות לקילו וואט שעה.
סה"כ הספק הייצור של חמשת האתרים הוא כ-100 מגה-וואט.
את הטכנולוגיה ספקה חברת סימנס.
קפאון פנים
קללת עזרא הסופר
קללת עזרא הסופר היא מסורת שהתהלכה בקרב יהודי תימן (וקהילות ישראל אחרות) ומספרת את אשר אירע ליהודי תימן (או לקהילות האחרות) בתחילת ימי שיבת ציון ואת השלכות האירועים.
תוכן המסורת משתנה מעט ממקור למקור, אך ציר העלילה המרכזי נשמר בכולן. לפיו, עזרא הסופר, ממנהיגי שיבת ציון, שלח איגרת ליהודי תימן שבה קרא להם לעלות לארץ ישראל ולהצטרף לבניין בית המקדש השני. מנהיגי הקהילה היהודית לא הסכימו לעלות. על פי חלק מהגרסאות הם סירבו משום שראו ברוח הקודש את חורבן בית שני. בתגובה קילל אותם עזרא בעוני ובמחלוקות. בחלק מהגרסאות מופיע כי אף הם השיבוהו בקללה שלא יזכה להיקבר בארץ ישראל.
מקורות המסורת.
שלושת המקורות הראשונים (שלא ידוע כי התבססו האחד על השני) למסורת על קללת עזרא הם: הרב שלמה עדני, מהרי"ץ, והנוסע היהודי יעקב ספיר. המוקדם ביותר הוא הרב שלמה עדני, בספרו "מלאכת שלמה", בערך בשנת 1600: .
השד"ר הירושלמי יעקב ספיר, שביקר בתימן בשנת 1859, כתב: .
בספר "מגילת תימן", שככל הנראה חיבר המהרי"ץ, רבה של תימן במאה ה-18, מקושרת קללת עזרא לפסוק ().
בפירושו של רבי עובדיה מברטנורא למשנה () מופיעה הפרשנות: "העביר הודיות המעשר - לפי שעזרא קנס את הלוים שלא יתנו להם מעשר, כשעלה מן הגולה ובני לוי לא עלו עמו, וצוה שיתנו המעשר לכהנים". כלומר עזרא מופיע כאן כמעניש את מי שמסרב לעלות, עניין שצץ גם במסורת דנן.
הרב ד"ר רצון ערוסי מעלה סברה כי אפשר שהלווים שנקנסו התפזרו בין קהילות ישראל השונות ונשאו איתם את המסורת על הקפדתו של עזרא הסופר במצוות העלייה לארץ.
קשר למסורות אחרות.
בקוראן נשתמר יחס אוהד לעזרא. היה מי שסבר שיחס זה משקף הערצה של אחת הכתות היהודית לעזרא כבן האל, מה שגרם לקבוצות אחרות לשנוא אותו, ולאמץ סיפור על קללה שקילל את בני קהילתם.
הרב ד"ר רצון ערוסי מעיר כי מסורת דומה קיימת גם אצל יהודי פרס.
פרופ' נחום סלושץ בספרו "האי פליא" מביא מסורות דומות מאוד שהתקיימו בקרב יהודי ג'רבה, וגם בעיר הכוהנים דבדו שבמרוקו. על פי מסורות אלו עזרא קילל אותם באובדן הלווים מהקהילה. עוד על פי פרופ' סלושץ המסורת מתהלכת גם בבבל ועד ימיו נשתיירו עקבותיה אף בכורדיסטן. על פי פרופ' סלושץ אפשר שהיא תולדה של שטנה קדומה בין כוהנים ללווים.
מסורת נוספת מובאת בספר "סדר הדורות", לגבי קהילת וורמייזא (וורמס) שבגרמניה, ויהדות גרמניה של ימי הביניים בכלל. לפי המסורת, הסיבה לגזירות ולצרות שעברו עליהם (פרעות תתנ"ו וכו'), היא סירובם לעלות לירושלים בעקבות קריאתו של עזרא הסופר והעדפתם את "ירושלים הקטנה" שבגרמניה.
מהימנות המסורת.
השם "עזרא" אכן אינו נפוץ בקרב יהודי תימן. היו שנימקו זאת דווקא בהערכה הרבה שרחשו לו. ח"ז הירשברג סבר, על בסיס המסורות הקוראניות הנזכרות לעיל, כי שמשיח שקר יהודי תימני זוהה עם עזרא, מה שגרם להפסקת השימוש בשם זה. כשנשכח סיפור משיח-השקר התפתחה אגדה שנועדה להסביר את חוסר-השימוש בשם.
הרב יוסף קאפח, מהבולטים שבחכמי יהדות תימן במאה העשרים, האמין כי מסורת זו היא "בדותא" ומכנה אותה "דבר שטות". לדבריו, היה עזרא "חביב ונערץ על יהודי תימן לא פחות מכל אישיות מרכזית שנזכר במקרא", והשם "עזרא" ניתן ליושבי תימן לאורך הדורות. כך גם דעת מארי חיים קורח. גם חוקר יהדות תימן יהודה רצהבי פקפק בנאמנות המסורת. הוא קיבל את הטענה שהשם "עזרא" אינו נפוץ בקרב יהודי תימן, אך הדגיש כי השמות הפרטיים בתימן היו מוגבלים למספר קטן של שמות, ומלבד "עזרא" לא נקראו יהודי תימן גם "דניאל, נחמיה, יחזקאל ושמות רבים אחרים".
יוסף טובי שיער כי האגדה נוצרה כדי להצדיק את המסורת הנקוטה ביהדות תימן, ולפיה הם חיים שם באופן רציף עוד מחורבן בית ראשון.
דייוויד פוליצר
יו דייוויד פוליצר (באנגלית: Hugh David Politzer; נולד ב-31 באוגוסט 1949) הוא פיזיקאי יהודי-אמריקאי מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה, זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 2004.
פוליצר נולד בניו יורק להורים יהודים ממוצא סלובקי. בשנת 1966 סיים את לימודיו בתיכון ברונקס למדעים. בשנת 1969 סיים תואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטת מישיגן, ובשנת 1974 השלים דוקטורט באוניברסיטת הרווארד. על מחקריו בתחום כרומודינמיקה קוונטית זכה בשנת 2004 בפרס נובל לפיזיקה, יחד עם עמיתיו מאוניברסיטת פרינסטון, דייוויד גרוס ופרנק וילצ'ק.
האריס מדוניאנין
האריס מדוניאנין (בבוסנית: Haris Medunjanin; נולד ב-8 במרץ 1985 בסרייבו שבבוסניה והרצגובינה) הוא כדורגלן בוסני המשחק בעמדת הקשר בזוולה. לזכותו 60 הופעות במדי נבחרת בוסניה והרצגובינה.
ביוגרפיה.
האריס מדוניאנין נולד בסרייבו שבבוסניה והרצגובינה (דאז תחת שלטון יוגוסלביה) למשפחה מוסלמית. בעקבות פרוץ מלחמת בוסניה בשנת 1992, היגר להולנד יחד עם אחותו ואימו. אביו שנאלץ להישאר בבוסניה, נהרג במהלך המצור על סרייבו. בשל כך מחזיק באזרחות כפולה.
קריירה.
תחילת הדרך בהולנד.
את דרכו בכדורגל החל בקבוצות סוויפט רורמונד ו-AFC 34 מהליגות הנמוכות בהולנד. סקאוטים של קבוצת א.ז. אלקמאר מהליגה ההולנדית הבכירה שצפו במדוניאנין משחק, ראו בו כישרון גדול ובשנת 2004, הביאו אותו לחתום על חוזה בקבוצה. עם זאת, עונתו הראשונה באלקמאר, , לא הייתה מוצלחת במיוחד. בתחילת העונה כמעט ולא קיבל דקות משחק ממאמן הקבוצה קו אדריאנסה וגם כאשר זה הוחלף בלואי ואן חאל באמצע העונה, המשיך מדוניאנין להוות שחקן שולי לחלוטין בקבוצתו.