בפיוטי יניי והקליר, שחיו בארץ ישראל בתקופה הביזנטית נמצאת כבר חריזה. ובעקבותיהם, הפכה החריזה לנורמה המקובלת בפיוט הקלאסי. גם בתקופת הפיוט המזרחי שלאחר התקופה הקלאסית, נכתבו רוב הפיוטים עם חריזה, אך היו גם פייטנים חשובים, וביניהם רב סעדיה גאון ורב האי גאון, שלצד רוב פיוטיהם שנכתבו בחרוזים, כתבו גם פיוטים ללא חרוזים.
בשירת ימי הביניים של יהדות ספרד הושפעה החריזה מהערבית והלטינית. צורה זו כללה חריזה קבועה בסופי טורים או חצאי-טורים, בקטע שיר שלם (שנקרא 'דלת')
ובמשפט הסיום שלו ('הסוגר'), בטכניקה המכונה חרוז מבריח.
עם תחיית השפה העברית, מתקופת ההשכלה ואילך, החלה להיכתב שירה עברית בחרוז ובמשקל, שהושפעה בין השאר מן המודרניזם הצרפתי והרוסי. בין משוררי התקופה, ידועים במיוחד נתן אלתרמן ואברהם שלונסקי ביכולת החריזה יוצאת הדופן שלהם, שהתאפיינה בחרוזים עשירים במיוחד ובחריזה מפתיעה, המקשרת בין חלקי דיבר שונים (חריזה של שם-עצם עם פועל בעתיד וכדומה). שלונסקי אף הגדיל וכתב מחזמר שלם בחרוזים - "עוץ לי גוץ לי" - שהפך למחזמר ילדים קלאסי.
משוררי דור המדינה (או 'דור תש"ח'), ובראשם נתן זך, נטשו את הכתיבה בחרוז ובמשקל לטובת מסורת השירה המודרנית האנגלית והאמריקנית, הנכתבת בחרוז חופשי, דהיינו ללא אופן קבוע ומחייב של חריזה. זך תקף בין השאר את החריזה האלתרמנית והציג אותה כבגידה בתוכן השירה לטובת הצורה או ה'קישוט'. המהפכה של זך הצליחה באופן יוצא מן הכלל, והכתיבה בחרוז חופשי הפכה לנורמה בשירה העברית, שמעטים חרגו ממנה. בין יוצאי הדופן היה המשורר אהרן שבתאי, שכתב לא רק בחריזה אלא גם במבנה קלאסי - הסונטה - וניסה לצקת לתוכו תוכן מודרני.
אחת מתוצאות ה'מהפכה' של זך הייתה שכתיבה בחרוז ובמשקל הפכה למזוהה עם פזמונים, ושימשה רבות בשיריהם של פזמונאים מובילים כגון נעמי שמר ואהוד מנור, וכן בכל רובדי המוזיקה הפופולרית. חריזה נפוצה גם בציבור הרחב, בכתיבת ברכות לאירועים חגיגיים - יום הולדת, שחרור מצה"ל, סיום לימודים, פרישה ממקום עבודה ועוד.
בשנת 2000 ליווה את פרסום ספרו של דורי מנור, "מעוט", פולמוס בין מנור לבין נתן זך בנוגע למה שנתפס בעיני מנור כהגמוניה משתקת של החריזה החופשית מבית מדרשו של זך. פולמוס זה התרחב עם יציאת כתב העת הו!, בעריכת מנור, שבו ניתן מקום רב לשירה הכתובה בחרוז ומשקל. במקביל, החלו משוררים ומשוררות נוספים לחזור לכתיבה בחרוז ובמשקל, בהם אנה הרמן, סיון בסקין ומאיה ערד, שפרסמה רומן הבנוי מסונטות (בהשראת יבגני אונייגין של פושקין ו-The Golden Gate מאת ויקרם סת) ומחזה בחרוזים בהשראת גריבוידוב.
כללי חריזה.
כללי החריזה בשפה העברית התפתחו והשתנו עם התפתחות השפה, והגיעו לבשלות בשתי תקופות עיקריות - שירת ימי-הביניים של יהדות ספרד והשירה העברית החדשה.
בשירת ימי הביניים.
בשירת ימי הביניים היו שלושה סוגי חריזה מקובלים, שנקבעו על פי מספר העיצורים המשתתפים בחרוז:
עם זאת, רוב הפייטנים ובעלי השיר בימי הביניים התייחסו במורת הרוח ל'חרוז עובר' ולא נטו להשקיע ב'חרוז משובח', ולכן רובם הגדול של החרוזים בשירת ימי-הביניים היו במתכונת 'חרוז ראוי'.
נורמות החריזה בשירת ספרד היו שונות מאלו המקובלות בימינו. ראשית, לא יוחסה חשיבות להטעמת המילים החורזות, כך שחריזת מילה מלעילית כגון "גבר" עם מילה מלרעית כמו "עובר" הייתה מקובלת לגמרי. החריזה המוטעמת הפכה לנורמה רק בשירה העברית החדשה. כמו כן, בפייטנות הקדומה (וכן בשירת הקודש של ימי-הביניים) נחשבה לחריזה גם חזרה על אותה מילה בסופי השורות.
דוגמאות לכללים אלו של החריזה בימי הביניים ניתן לראות בשירו של רבי שלמה אבן גבירול, "מה תפחדי נפשי":
החריזה בשיר היא במתכונת חרוז מבריח - חריזה בסופי הטורים, הנשארת קבועה לכל אורך השיר (הצליל החוזר הוא וּרִי). מכיוון שמדובר על שתי תנועות ועיצור, זהו למעשה 'חרוז עובר' בלבד, אך הוא עשיר יותר מכפי שנדמה, הן מכיוון שרוב השורות זהות בעיצור נוסף (תָ) המצוי לפני החרוז, והן מכיוון שהחרוז מכיל שתי תנועות ולא אחת. כמו כן ניתן לשים לב שאף כי חצאי-הטורים לא נחרזים, הרי שבשורה הראשונה מופיע החרוז החוזר גם בסוף חצי הטור (למעשה, בדיוק אותה מילה המופיעה בסוף הטור, אך במשמעות אחרת) וגם באמצעו של חצי-הטור השני.
מבנה זה, של חרוז משותף יחיד לכל טורי השיר, אופייני ביותר לשירת ספרד. על שירו, "על איילת השחר" מציין ביאליק, "מאורה על פי נוסח ספרד", ואמנם, כל טורי השיר, ואף חצי הטור הראשון, משתמשים באותו חרוז. (כדי לעמוד על כך, כדאי לשים לב שההדפסה המקובלת של שיר זה, שוברת כל טור לשתי שורות, כאשר בין כל שני טורים עוקבים מפרידה שורה ריקה.)
בשירה העברית החדשה.
בשירה העברית הקלאסית החדשה (החל מתקופת ההשכלה ותחיית השפה העברית) מקובלות מספר הגדרות שונות של חריזה תקנית.
הכלל העובר מגדיר חרוז תקני כחרוז הכולל זהות של כל ההגאים החל מהתנועה המוטעמת האחרונה ועד לסוף הטור. כך למשל אכלתי-שלחתי אינו חרוז (כי התנועה המוטעמת היא הלפני-אחרונה, והצלילים החל ממנה הם alti במלה הראשונה ו-achti במילה השנייה). לעומת זאת הצירוף אתה-חצה הוא חרוז תקני, משום שההברה המוטעמת היא ההברה האחרונה, התנועה המוטעמת האחרונה היא 'אָה', ואין אחריה צלילים נוספים.
'הכלל העובר' לא התקבל על דעתם של משוררים רבים, ביניהם אלתרמן, שלונסקי ורבים מבני דורם, בין השאר מפני שהוא מקבל כתקניים חרוזים דלים כמו 'אתה-חצה' בדוגמה לעיל. משוררים אלו פעלו על פי הכלל הקלאסי, הדורש זהות של עיצור+תנועה כאשר החרוז מסתיים בהברה פתוחה (הלכה-ברחה, שלווה-אהבה) וזהות של עיצור+תנועה+עיצור כאשר החרוז מסתיים בהברה סגורה (חלום-שלום, כדור-שידור). לפי כלל זה, זהות של תנועה+עיצור בלבד בסיומת סגורה (שור-חמור) או של תנועה בלבד בסיומת פתוחה (אני-סופי) מוגדרת כחרוז עני שאינו רצוי בשירה (בעיקר כאשר הסיומת פתוחה). דרישה זו מופיעה כבר בשיר היתולי המיוחס לאברהם אבן עזרא, ומבוסס על הפסוק "לא תחרוש בשור ובחמור יחדו":
יש מקרים שבהם לא קיימת הסכמה בין שני הכללים לגבי שאלת תקינותו של חרוז. עם זאת, כיום מקובל כי חרוז טוב הוא כזה העומד בתנאי שני הכללים הנ"ל. בכל מקרה, בשירה העברית החדשה חרוז אינו נחשב תקני אם ההטעמה של החֶרֶז בשני אברי החרוז היא שונה: כך למשל הצירוף נשימה-קדימה אינו חרוז, שכן ההטעמה בשתי המילים שונה (ההברה המוטעמת היא זו המודגשת).
כאשר נוספים בשני אברי החרוז צלילים משותפים (עיצורים או תנועות) מעבר לנדרש על-פי כללי החריזה, החרוז נקרא חרוז עשיר (לדוגמה: אישור-קישור). כאשר כל הצלילים בשני אברי החרוז זהים (קָרָא-כָּרָה; פֶּרָח-פֶּה רַךְ), נוצר חרוז עשיר במיוחד, המכונה צימוד.
אם צלילי החֶרֶז (הצלילים החוזרים בשתי מילות החרוז) נובעים מסיומת דקדוקית (כגון סיומת הגוף בפעלים או סיומת השייכות או הרבים בשם), החרוז נקרא חרוז דקדוקי והוא אינו תקני על פי אף אחד מהכללים. דוגמאות לחריזה דקדוקית הם הצמדים שומרים-דגלים, הלכו-ישבו, שלךָ-ידךָ. כדי שחרוז דקדוקי יחשב תקין עליו לכלול לפחות אחת מאותיות השורש (לדוגמה: שומרים-גברים, יצאו-קראו, ביתי-אשתי). עם זאת, אם הצלילים החוזרים מהווים סיומת דקדוקית רק באחת ממילות החרז, החרוז נחשב תקני (לדוגמה: שֶלָך-הלך, ברזים-הִגזִים).
בשפות קלאסיות.
החריזה החלה להופיע לראשונה בשפה היוונית כבר בעת העתיקה. השירה הלטינית, ובעיקר השירה הכנסייתית הלטינית, השתמשה רבות בטכניקת החריזה.
דוגמה לחריזה בשפה הלטינית ניתן לראות בשיר התפילה הקתולי "דיאס אירה" (יום הדין):
בהשפעת הלטינית חדר הסגנון אל הצרפתית והאנגלית.
באנגלית.
בשירה האנגלית הקדומה לא היה שימוש בחריזה, והיא הסתמכה בעיקר על אליטרציה. דוגמה ראשונה לחריזה בשפה מופיעה אמנם בשיר אנגלו-סקסי עתיק מהמאה העשירית, אך חריזה לא הפכה לטכניקה מוכרת בשירה האנגלית עד למאה ה-14. מתקופה זו ועד המאה ה-16 הייתה החריזה סימן ההיכר העיקרי של השירה בשפה האנגלית.
באנגלית, כברוב השפות האירופיות, נהוגה כיום חריזה של שני ההגאים האחרונים בשורה, כשאחד מהם הוא תנועה והשני עיצור. בשל הקושי היחסי למצוא חרוזים למילים רבות בשפה האנגלית, לא נפוצה בשירה בשפה זו חריזה "עשירה" הכוללת עיצורים רבים, ולעומת זאת נעשה שימוש רב בחרוז בלתי מדויק, באסוננס, בקונסוננס וב"חרוז לעין" - שתי מילים שנראות כמתחרזות אך נשמעות שונה, כגון move-love. כמו כן, נפוצה באנגלית שירה הכתובה במשקל מדויק אך ללא חריזה, והדוגמה הטובה ביותר לכך היא השירה המכונה 'חרוז לבן' (Blank verse - פנטמטר ימבי לא-מחורז) שבה נכתבו מרבית מחזותיו של שייקספיר.
אחד מגדולי החורזים בשירה האנגלית היה לונגפלו, שהחריזה בשיריו נחשבה 'קלה' - דהיינו כזו שנדמית טבעית ומתגלגלת בקלות על הלשון. בשורות הבאות, מתוך שירו של לונגפלו 'הקוצר והפרחים' (The Reaper and the Flowers), החרוזים נראים טבעיים אף כי הם מורכבים מאוד מבחינה תחבירית (פועל בעבר נחרז עם שם עצם, כינוי גוף עם תואר):
בצרפתית.
בצרפתית מקובלות מספר צורות של חריזה. החריזה המקובלת בשפה האנגלית נקראת בצרפתית "rime suffisante" (חריזה מספקת). צורות מורכבות יותר של חריזה הנהוגות בצרפתית הן:
חריזה עשירה במיוחד המתקיימת בשירה הצרפתית היא 'חריזה מלאה' (holorime)- חרוז המשתרע על פני הטור השירי כולו (כלומר, שתי שורות הנשמעות זהות לחלוטין אך משמעותן שונה). דוגמה יפה לכך הוא צמד השורות הבא, ממרק מוניה, שמיחסים בטעות לוויקטור הוגו:
תרגום מילולי (מבלי להתחשב בחריזה הצרפתית):