ב-1939 הפסיק את עבודתו בתכנון, השאיר את המשרד בידי שותפיו, המהנדס ד"ר אשר גליברמן והאדריכל צבי (גריגורי) פרנקל והתגייס לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, בו שירת כקצין הנדסה. במסגרת זו גייס חיילים יהודים רבים לשורות חיל ההנדסה המלכותי, עבר קורס קצינים, שרת כקצין בפלוגה מורחבת מספר 738 . עם מינויו למפקד הפלוגה גייס וביסס אותה על טהרת חיילים וקצינים ארצישראליים. הפלוגה פעלה כיחידה עצמאית, במתכונת של גדוד, במסגרת הארמייה השמינית של הצבא הבריטי בפיקודו של פילדמרשל מונטגומרי.
בין היתר היה אחראי על הקמת ביצורים באל עלמיין, לקראת המתקפה של הצבא הגרמני, בפיקודו של רומל, על מצרים.
משימה מיוחדת ביצע כשחצה את מדבר סהרה ממצרים, בראש יחידת סיור של כוחות סיור מיוחדים, לבדיקת עבירות, חיפוש צירים אוגפים ואיתור יחידות אויב, כדי לכתר את הכוחות הגרמנים. אחרי כ-10 ימים הצליח לחבור לכוחות צרפת החופשית במרוקו, דרך צ'אד, בפיקוד הגנרל פיליפ לקלרק. על פעולה זו זכה לציון לשבח וקבל את אות לגיון הכבוד הצרפתי בהמלצת הגנרל.
במהלך שחרור לוב מידי האיטלקים והגרמנים, הגיע עם הפלוגה לקהילה היהודית בטריפולי ובבנגזי. היחידה סייעה ליהודי לוב להקים מחדש את בתי הכנסת שנחרבו על ידי הגרמנים ולשקם את בית העלמין היהודי בדרנע, שחולל.
במהלך השרות הושם בכלא צבאי עקב סירובו להפסיק להניף את הדגל הציוני (כיום דגל ישראל) במחנה היחידה. הדבר גרם למרד ביחידות ארצישראליות נוספות. לאחר 10 ימים שוחרר ללא משפט, בשל הצורך הדחוף להצטרף לכוחות הנחיתה באיטליה, עם הניצחון על הנאצים במערכה במדבר המערבי.
השתתף בפלישה הצבא הבריטי לדרום איטליה ובקרבות לדחיקת הגרמנים צפונה, עד לכניעתם ב–1945. במערכה זו היה אחראי, בין היתר, על סילוק מוקשים והכשרת דרכים שחובלו על ידי הגרמנים בנסיגתם.
בעת המערכה על נהר סניו עוטר בעיטור מסדר האבירות הבריטי על אומץ ליבו בפועלו להקמת גשר תחת אש כבדה על נהר למונה (Lamone) בצפון איטליה, גשר שהריסתו על ידי הגרמנים מנעה מכל הארמייה להתקדם.
בחורף 1944 פעל יחד עם יחידתו להצלת הפסיפסים היוסטיניאניים המפורסמים ברוונה, על ידי בניית סכרים משקי חול סביב הכנסיות, למניעת הצפתן במי הנהר שעלה על גדותיו. על חלקו בפעולה להצלת נכסי התרבות ההיסטוריים, קיבל את עיטור לגיון הכבוד מממשלת איטליה. בסך הכל זכה מהצבא הבריטי, לשישה עיטורים במלחמת העולם השנייה.
בתפקידו האחרון שימש כמפקד הצבאי של ונציה, משם שלח את אנשי יחידתו לאיתור ניצולים ששרדו את השואה וסייע לאוניות מעפילים שהפליגו מהנמל המקומי לכיוון ארץ ישראל. לאחר שובו לארץ ישראל, ב–1946, חזר למפקדת ההגנה ובמלחמת העצמאות שימש כקצין ההנדסה של מחוז תל אביב.
עבודה אדריכלית לאחר מלחמת העצמאות.
בתום מלחמת העצמאות השתחרר ושב למשרדו. מאז שובו עסק המשרד בעיקר בתכנון בניני ציבור ובניני משרדים.
בשנת 1981, בגיל שמונים, פרש לגמלאות והותיר את המשרד בידי בנו האדריכל עודד רפופורט הממשיך לנהל גם היום את "רפופורט אדריכלים".
נפטר בביתו בתל אביב בשנת 1989.
רשימה חלקית של עבודותיו.
תל אביב.
1931-1939 -
1945-1981 -
1931-1939 -
1945-1981 -
סרת'ה לה מאן
לה מאן (כדורסל)
מקס דלבריק
מקס לודוויג הנינג דלבריק (בגרמנית: Max Ludwig Henning Delbrück; 4 בספטמבר 1906 - 9 במרץ 1981) היה ביופיזיקאי גרמני שהיגר לארצות הברית, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1969 על מחקריו פורצי הדרך בביולוגיה מולקולרית על הבקטריופאג'ים.
ביוגרפיה.
דלבריק נולד בברלין בירת גרמניה, הצעיר מבין שבעה אחים. אביו היה הנס דלבריק, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת ברלין ולאורך שנים רבות העורך ובעל הטור הפוליטי של ה-Preussische Jahrbücher, צאצא למשפחה אריסטוקרטית מסקסוניה התחתונה, ואמו הייתה נכדתו של הכימאי יוסטוס פון ליביג. מקס גדל בסביבה אינטלקטואלית ואמידה. מלחמת העולם הראשונה והשנים שלאחריה היו שנים של עוני ורעב למשפחתו ולו.
העניין שלו במדע החל עוד בילדותו, והעיסוק באסטרונומיה היה בין היתר דרכו למצוא ייחוד בסביבה של אנשים מוכשרים וידועים. היחיד בסביבה זו שעסק במדע, קרל פרידריך שהיה כימאי-פיזיקלי בעל שם, היה לחברו הטוב ולמורו של דלבריק למשך כל חייו. כשהתבגר, למד דלבריק אסטרופיזיקה ופיזיקה תאורטית באוניברסיטת גטינגן. הוא שינה את מושא העניין שלו לפיזיקה תאורטית לקראת סוף לימודי המוסמך שלו באוניברסיטה זו. המעבר היה טבעי משום שזמן קצר קודם לכן פרצה מכניקת הקוונטים לאוויר העולם, ואוניברסיטת גטינגן הייתה אחד המרכזים שבהם התרחש השינוי.
דלבריק המשיך לשלוש שנות פוסט-דוקטורט באירופה (1929–1932), בבריטניה, שווייץ ודנמרק. השהות בבריטניה, שהייתה כרוכה בלמידת שפה ותרבות חדשה, הייתה רבת השפעה בחייו של דלבריק ביחס להרחבת האופקים ונקודת מבטו ביחס לחיים. בשווייץ ובדנמרק, המפגש עם וולפגנג פאולי ונילס בוהר עיצב את תפיסתו ומסע חייו ביחס לאמת במדע. בוהר היה זה שעניין את דלבריק לראשונה בביולוגיה, בכך שהעלה סברה הנוגעת לכך שעקרון הקומפלמנטריות של מכניקת הקוונטים עשוי להיות בעל השלכות מרחיקות לכת גם לתחומי מדע אחרים. בפרט, נגע העניין לקשר שבין פיזיקה לביולוגיה.
דלבריק חזר לברלין ב-1932 והפך לעוזרה של ליזה מייטנר, שהייתה עמיתה של אוטו האן במחקר בנוגע לאורניום ולנייטרונים. הוא החל להיפגש עם קבוצה קטנה של פיזיקאים וביולוגים באופן פרטי בסביבות 1934. בין חברי הקבוצה היה הפיזיקאי נ. ו. טימופיף-רזובסקי (N. W. Timofeeff-Ressovsky), ומתוך הפגישות צמח מאמרם של דלבריק, טימופיף וצימר (Zimmer) בנושא מוטגנזה. ב-1937, כתב את ספרו המשפיע "Riddle of Life", שהתפרסם בברלין. בספר זה הם לקחו את עבודותיו של ונדל מרדית' סטנלי על מוזאיקת הטבק, שגיבש אותם, והקבוצה פירשו את תוצאותיו כהוכחה שמדובר במולקולות, דבר שלא היה ברור באותה העת. פופולריזציה של המאמר בספרו הקטן של שרדינגר, "What is Life?", שפורסם ב-1945, גרמה להשפעה רבה על ההתפתחות של תחום הביולוגיה המולקולארית בשלהי שנות הארבעים.
באותה השנה, בגלל אי שביעות רצונו ממדיניות המשטר הנאצי, ניצל מלגת מחקר מטעם קרן רוקפלר שאפשרה לו להתפתח ביתר חירות ויעילות בתחום הביולוגיה, ועבר למכון הטכנולוגי של קליפורניה- קל-טק בארצות הברית. בקל-טק הוא התחבר במהרה עם א. ל. אליס (E. L Ellis), והם ערכו ביחד מחקר על בקטריופאג'ים. מלגת קרן רוקפלר הסתיימה בספטמבר 1939, בעת שמלחמת העולם השנייה פרצה, ודלבריק נשאר בארצות הברית. הוא קיבל על עצמו משרת הוראה במחלקת הפיזיקה של אוניברסיטת ואנדרבילט בנשוויל, טנסי.
בשנת 1941 דלבריק נישא למרי ברוס. היא נתנה לחייו את ההרמוניה שלה היה זקוק. נולדו להם ארבעה ילדים- צמד ראשון, ג'ונתן וניקולה, נולדו ב-1947 וב-1949, וצמד נוסף, טוביאס ולודינה, ב-1960 וב-1962.
הישגו הגדול של דלבריק היה ייסוד "קבוצת הפאג'" במעבדת קולד ספרינג הארבור יחד עם סלבדור לוריא ואלפרד הרשי, שלימים זכו איתו בפרס נובל. הקבוצה האגדית (שבין חבריה נכלל ג'יימס ווטסון, שיחד עם פרנסיס קריק גילה את מבנה ה-DNA), הייתה הראשונה שיישמה ניסויים כמותיים ומבוקרים ותחזיות מתמטיות במחקר גנים ומוטציות. תגליותיהם, שעשו שימוש בבקטריופאג'ים, היו חיוניות להבנת טבעו הפיזיקלי של הגן והניחו את התשתית לביולוגיה המודרנית ומאליו למהפכת הביולוגיה המולקולארית.
בשנת 1943 ביצע יחד עם סלבדור לוריא את הניסוי שבו הדגים באופן סטטיסטי כי תורשה בחיידקים חייבת להיות על פי עקרונותיו של צ'ארלס דרווין ולא של ז'אן-בטיסט דה למארק וכי מוטציות בחיידק, המתרחשות באופן אקראי, עדיין יכולות ליצור חסינות לנגיף, אף ללא נוכחותו. הרעיון כי ברירה טבעית נכונה אף לגבי חיידקים, היא בעלת משמעויות מרחיקות לכת. לדוגמה, היא מסבירה כיצד חיידקים מפתחים עמידות נגד אנטיביוטיקה.
בזמן מלחמת העולם השנייה ניסה דלבריק, בעזרת פרסומו, להציל את הסופר והעיתונאי היהודי אוטו ליסאואר, חברו לספסל הלימודים מבית הספר, (כותב הסיפור "חמים וטעים" תחת השם מיכאל לוגן). דלבריק עזר לחברו בהשגת אישורי כניסה לארצות הברית, אשר באותה תקופה מנעו מהיהודים שנמצאו בצרפת את כניסתם. הגם שהצליח דלבריק להשיג את האישורים, לא עלה בידו להציל את חברו שנספה כשנשלח ברכבת האחרונה למחנה ההשמדה אושוויץ.
החל מראשית שנות החמישים, העניין המחקרי של דלבריק השתנה מגנטיקה מולקולארית לפיזיולוגיה סנסורית, ובפרט לרעיון שניתן לעבוד גם בתחום זה עם אורגניזם בעל פשטות מתאימה. כמודל, הוא בחר את הפטריה "Phycomyces" למחקר של חישת הסביבה. הניסיון להבהיר את הטבע המולקולארי של תהליכי ההתמרה באיברי חישה (סנסוריים) ככלל וב- "Phycomyces" בפרט, היווה את הנושא שבו דלבריק התמקד החל מתקופה זו, למעט כאשר פנה להקמת מוסד לגנטיקה מולקולארית באוניברסיטת קלן, שנפתח באופן רשמי בשנת 1962. מאז הוא המשיך לעבוד במרץ רב בנושא "Phycomyces", לצד מחקר תאורטי הנוגע למערכות הקשורות לכך.
בשנת 1969 קיבל את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, יחד עם אלפרד הרשי וסלבדור לוריא, על עבודתו בתחום מנגנון השכפול והגנטיקה של וירוסים.
גיסו, הוא דיטריך בונהופר, שהוצא להורג בעקבות פעילותו בקשר העשרים ביולי.
תוספות רי&quot;ד
טקס מרפי