חידון בחרוזים (באנגלית: Charade) הוא סרט מתח קומי-רומנטי משנת 1963. תסריט הסרט נכתב על ידי פיטר סטון ומרק בהם והסרט בוים על ידי סטנלי דונן. בסרט כיכבו קרי גרנט, אודרי הפבורן, וולטר מתאו, ג'יימס קוברן וג'ורג' קנדי.
הפסקול של הסרט נכתב על ידי הנרי מנסיני וכותרות הסרט עוצבו על ידי האנימטור מוריס בינדר.
תקציר העלילה.
גיבורת הסרט היא רג'ינה (המכונה "רג'י") למפרט (המגולמת על ידי אודרי הפבורן). רג'ינה פוגשת אדם בשם פיטר ג'שואה (המגולם על ידי קרי גרנט) בהיותה בחופשת סקי. עם שובה לפריז היא מחליטה להתגרש מבעלה, צ'ארלס, אולם בהגיעה לביתה היא מגלה שדירתם ריקה וכל חפציהם נמכרו. המשטרה מעדכנת אותה שבעלה נרצח - הוא נזרק מרכבת נוסעת. כל שנותר בידה היה תיק הנסיעות של בעלה ובו משחת שיניים, מברשת שיניים, כלי גילוח ומעטפת מכתב. בעת לוויית בעלה מתפלאת רג'ינה לראות אנשים זרים רבים בלוויה, אחד מהם אף תוקע סיכה בגופה על מנת לוודא שהבעל אכן מת.
רג'ינה מגיעה לשגרירות ארצות הברית ופוגשת את איש ה-CIA המילטון ברתולמיו (המגולם על ידי וולטר מתאו). ברתולומיו מספר לרג'ינה שבעלה היה מעורב בגנבת רכוש במלחמת העולם השנייה בעת שעבד עבור המשרד לשירותים אסטרטגיים (אשר קדם ל-CIA). הבעל, וכן 'טקס' פנתולו (המגולם על ידי ג'יימס קוברן), הרמן סקובי (המגולם על ידי ג'ורג' קנדי) ליאופולד גידאון (המגולם על ידי נד גלאס) וקארסון דייל הוצנחו מעבר לקווי הגרמנים ובידם 250,000 דולרים עבור ה"רזיסטאנס". במקום להעביר את הכסף ליעדו העדיפה הקבוצה לקבור אותו באדמה. הם התגלו זמן קצר לאחר מכן על ידי הגרמנים, דייל נפצע והיתר נמלטו, משאירים את דייל לגסוס. הבעל בגד בחבריו, וגנב מהם את הכסף. חברי הקבוצה הנבגדים הם רוצחי הבעל, אולם הם טרם מצאו את המטמון, השייך למעשה לממשלת ארצות הברית. ברתולומיו מציג לרג'ינה תצלום של חברי הקבוצה, והיא מזהה בתצלום את הזרים שנכחו בהלווית בעלה. ברתולומיו מתעקש שהכסף נמצא ברשותה, אף אם היא אינה יודעת זאת.
רג'י מתקשרת לפיטר ומבקשת כי יסייע לה. פיטר מסייע לה, ורג'י מתאהבת בו, אף שהוא כל הזמן משנה את זהותו, ולבסוף אף מודה שגם הוא אחר הכסף של הבעל.
חברי הקבוצה מתחילים להירצח - ראשון נרצח הרמן, ולאחריו ליאופולד. פיטר ורג'י הולכים למקום האחרון אליו הלך צ'ארלס בטרם נרצח - לשוק עתיקות. בשוק הם רואים את טקס ופיטר עוקב אחריו.
טקס מגלה ראשון היכן מוחבא הכסף, ולאחריו פיטר, והשנים רצים לחדר המלון של רג'י שבו נמצא תיק הנסיעות של בעלה, אולם הם לא מוצאים את האוצר - הבולים שעל המכתב, אשר נגזרו מהמכתב. רג'י נתנה את הבולים לבן של אחותה האוסף בולים. רג'י רצה לשוק ומגלה שהבן החליף את הבולים בבולים אחרים. למזלה של רג'י, מוכר הבולים הוא אדם הגון המשיב לה את הבולים.
רג'י שבה למלון ומגלה את טקס גוסס. טקס, לפני מותו, מגלה לה את שם הרוצח - דייל. אחת הזהויות של פיטר הוא אלכסנדר דייל, אחיו של קרסון דייל. רג'י מתקשרת לברתולומיו המציע להיפגש עמה. בצאתה מהמלון פיטר רואה אותה ומתחיל לרדוף אחריה.
פיטר מגלה לרג'י שברתולומיו הוא בעצם קרסון דייל, אשר רצח את יתר חברי הקבוצה. בסוף המרדף דייל נופל למותו. רג'י מחליטה להשיב את הבולים לממשלת ארצות הברית, בניגוד לעצתו של פיטר.
בהגיעה לשגרירות היא מופנית לבריאן קרוקשאנק, ומופתעת לגלות שבריאן הוא בעצם פיטר. רק לאחר שפיטר מוכיח לרג'י שהוא באמת עובד הממשלה (באמצעות קריאה למזכירתו), הוא מציע להתחתן איתה, ורג'י מסכימה, ומקווה שיהיו לה הרבה בנים, על מנת שתוכל לקרוא לכולם בשמות בהם השתמש.
צילומי הסרט.
אולפן ההסרטה סבר שהזיווג של קרי גראנט ואודרי הפבורן הוא זיווג מוצלח. בעבר היה ניסיון להפיק סרט בכיכובם (חופשה ברומא) אולם ניסיון זה לא צלח מאחר שגראנט חשש שהוא מבוגר מכדי לגלם בן זוג של הפבורן (הצעירה ממנו ב-25 שנים), ולבסוף גרגורי פק קיבל את התפקיד.
על מנת לקבל על עצמו את התפקיד בחידון בחרוזים, דרש גראנט שתסריט הסרט ישונה, והפבורן היא שתתאהב בו, ולא להפך.
התסריטאי, פיטר סטון, והבמאי, סטנלי דונן, נראים בסרט בהופעת קמע; כאשר רג'י מגיעה אל השגרירות כדי לפגוש את ברתולומיו, נכנסים שניהם אל המעלית ממנה היא יוצאת.
פרסים.
גראנט והפבורן היו מועמדים לפרס גלובוס הזהב על משחקם בסרט זה.
תסריטאי הסרט, סטון, קיבל בשנת 1964 את פרס אדגר עבור התסריט הטוב ביותר.
גרסאות מאוחרות.
גרסה נוספת של הסרט הופקה בשנת 2002 בשם "האמת אודות צ'רלי" בכיכובים של טנדי ניוטון ומארק וולברג ובבימויו של ג'ונתן דם.
הסרט ההינדי "צ'ורה לייה האי טומנה" משנת 2003 בכיכובם של אשה דאול וזאייד חאן אף הוא גרסה של חידון בחרוזים.
אזכורים תרבותיים.
בסיום הסרט "אישה יפה" משנת 1990 צופה ג'וליה רוברטס בסצנת הסיום של הסרט. סצנת הסיום מוצגת כסצנה רומנטית או "סוף טוב" של סרט - סוף רומנטי שדמותה של רוברטס רוצה שיקרה בחייה שלה, אולם לא מאמינה שזה אכן יקרה.
טריוויה.
הסצנה בסרט המתרחשת בתחנת המטרו סאן ז'אק מתרחשת מתחת לפני הקרקע, בעוד שהתחנה עצמה נמצאת מעל פני הקרקע.
הזכויות בסרט.
מאחר שהסרט הופק מבלי שנכתב בכתוביות שבסופו כי הוא מוגן בזכויות יוצרים ישנה טענה לפי הסרט עלה לאקרנים בהיעדר אזהרה מעין זו, לאור החוק שהיה בתוקף בארצות הברית עד שנת 1989.
משה חלפון הכהן
פיכטלגבירגה
פיכטלגבירגה (בגרמנית: Fichtelgebirge) הוא רכס הרים הנמצא בצפון-מזרח בוואריה, גרמניה. הרכס נפרס מעמק נהר המיין האדום עד לגבול הצ'כי, שם שמו של הרכס נקרא הרי האורה, ששייכים גם כן ליער הבוהמיה.
ההר הגבוה ביותר ברכס הוא שנברג המגיע לגובה של 1051 מטר מעל פני הים. הנהרות הנובעים מהפיכטלגבירגה הם מיין, סקסון סאלה, אגר והפיכטלנב שבהמשך מצטרף לנהר הוואלדנב.
בילי ג'ין קינג
בילי ג'ין מופיט קינג (באנגלית: Billie Jean King; נולדה ב-22 בנובמבר 1943) היא טניסאית אמריקאית. במהלך הקריירה המקצוענית שלה זכתה ב-12 תוארי גראנד סלאם ליחידות, ב-16 תוארי גרנד סלאם לזוגות וב-11 תוארי גרנד סלאם לזוגות מעורבים. קינג נחשבת לאחת הטניסאיות הטובות ביותר אי פעם, ולאחת הנשים המצטיינות בספורט בכלל. הרקורד שלה בווימבלדון, תחרות הטניס היוקרתית ביותר, עומד על מספר שיא של 20 זכיות (6, 10 ו-4 ביחידות, זוגות וזוגות מעורבים בהתאמה). שיא זה משותף לה ולמרטינה נברטילובה.
הישגיה ופועלה חרגו מתחום הספורט, והיא ידועה בציבור הרחב כפעילה פמיניסטית בולטת ונושאת דגל כנגד אפליית נשים בספורט ובחברה בכלל ופעילה בולטת של הקהילה הגאה אליה היא משתייכת. משחקה המפורסם ביותר, אשר חשיבותו הסמלית התעלתה מעבר לתחומי הטניס, היה "קרב המינים" משנת 1973, שבו ניצחה 'בשם המין הנשי' את בובי ריגס , ששנים קודם לכן היה אלוף וימבלדון והטניסאי מספר אחת בעולם. קינג הייתה אז בת 29 וריגס בן 55. בשנת 2017 יצא הסרט על משחק זה: קרב המינים.
בשנת 2009 זכתה קינג במדליית החירות הנשיאותית, האישה הראשונה מתוך שתיים בלבד שזכו במדליה זו בתחום הספורט.
ביוגרפיה.
ילדות וקריירה מוקדמת.
בילי ג'ין מופיט נולדה למשפחה מתודיסטית ספורטיבית בעיר לונג ביץ' שבקליפורניה. אביה היה כבאי ואתלט חובב, ואחיה הצעיר רנדי מופיט היה בבגרותו לשחקן בייסבול מקצועני. קריירת הטניס שלה החלה במגרשים הציבוריים של עיירת מגוריה. בגיל 17 כבר דורגה רביעית בעולם ובגיל 18 זכתה, יחד עם בת גילה קרן הנצה, באליפות וימבלדון לזוגות. הן היו הזוג הצעיר ביותר שזכה בתואר. שנה לאחר מכן, ב-1962 שבה לווימבלדון וניצחה בסיבוב השני, שהיה בסך הכול משחקה השני ביחידות על הדשא של וימבלדון, את הטניסאית הטובה ביותר בעולם דאז, מרגרט סמית קורט האוסטרלית.
ב-1965 נישאה ללורנס קינג וב-1966 זכתה בווימבלדון בגרנד סלאם הראשון ליחידות בקריירה שלה. ב-1967 הגנה על תארה והוסיפה עליו זכייה באליפות ארצות הברית הפתוחה. היא קנתה לה מוניטין כטניסאית אגרסיבית, תחרותית מאוד ובעלת חבטות רבות עוצמה. תמיד הייתה מחפשת הזדמנויות להתקרב לרשת כדי להכריע נקודות. סגנון משחקה זה התבטא היטב בהישגיה המצוינים על משטח הדשא (עליו זכתה ב-11 מ-12 גרנד סלאמים ליחידות בקריירה) ובהצטיינותה במשחק הזוגות, המתאפיין בחבטות יעף רבות.
המאבק לשוויון ולצדק.
האגרסיביות והלהט לא אפיינו אותה רק על מגרש הטניס, אלא גם מחוצה לו. בעידן שבו היה משחק הטניס, לפחות למראית עין, עודנו חובבני, נאלצה קינג להתפרנס כמדריכת טניס במכללה קליפורנית, בשכר של 100 דולרים לשעה, בין טורניר חשוב אחד למשנהו בסבב העולמי. ב-1967 יצאה חוצץ בפומבי כנגד ההתאחדות האמריקאית והוקיעה את הנוהג לשלם דמי השתתפות "מתחת לשולחן" לשחקנים מובילים, שלטענתה הוביל לחסמי כניסה גבוהים למשחק. קינג הייתה מהגורמים הפעילים שהובילו למעבר של משחק הטניס לעידן המקצועני, שהחל ב-1968. היא גם הייתה האישה הראשונה שהרוויחה ממקצוענות זו: ב-1971 הגיע סך פרסיה ל-100,000 דולרים והיא הייתה הספורטאית המקצוענית הראשונה להגיע לאבן דרך זו.
קינג נאבקה למען שוויון כלכלי מוחלט בין גברים לנשים בטניס. ב-1972, לאחר שזכתה בפעם השלישית באליפות ארצות הברית, ונאלצה להסתפק בפרס נמוך מזה של הזוכה המקביל לגברים, איליה נסטסה, הודיעה כי לא תשוב להגן על תארה בשנה הבאה אם לא יושווה סכום הפרס לנשים לזה של הגברים. ואכן, ב-1973, הייתה אליפות ארצות הברית לטורניר החשוב הראשון ששילם סכום זהה לזוכים בו משני המינים.
"קרב המינים".