גרק חזר לפולין ב-1948 והתקדם בשורות המפלגה הקומוניסטית, עד שהפך ב-1957 לחבר הפרלמנט הפולני. כמזכיר מחוז קטוביץ יצר לעצמו כוח פוליטי, והפך למנהיג הצעירים במפלגה.
ב-1970 התרחשה מחאה ציבורית רחבה בשל העלאה חדה של מחירי מוצרי היסוד, מחאה שדוכאה בכוח על ידי המשטר והובילה למותם של עשרות מפגינים. הדבר הוביל להדחתו של מנהיג פולין ולדיסלב גומולקה, על ידי מנהיגות המפלגה בשיתוף עם ליאוניד ברז'נייב. במקומו מונה גרק ב-20 בדצמבר 1970 לראש המפלגה והמנהיג דה פקטו של פולין.
גרק הבטיח רפורמות כלכליות, ומיסד תוכנית לתעשייה מודרנית ולהגברת הזמינות של מוצרי הצריכה, דברים שביצע בפועל בעיקר באמצעות הלוואות מגורמי חוץ. יחסיו החיוביים עם פוליטיקאים מערביים, במיוחד נשיא צרפת ואלרי ז'יסקר ד'אסטן ונשיא גרמניה המערבית הלמוט קוהל, איפשרו את הסיוע וההלוואות ממדינות המערב.
במהלך תקופת כהונתו בשנות השבעים עלתה רמת החיים בפולין, והפופולריות של גרק גברה. עם זאת, הכלכלה הפולנית נפגעה במהלך משבר הנפט של 1973, וב-1976 הוא נאלץ להעלות מחירים. ביוני 1976 פרצו מרידות שדוכאו בכוח, אך בעקבותיהן בוטלו העלאות המחירים.
ב-1979, למרות ניסיונותיו של ברז'נייב למנוע זאת, נאלץ גרק לאפשר את ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בפולין, הביקור הראשון של אפיפיור במדינה קומוניסטית, שהיווה בדיעבד נקודת ציון בשינויים הדמוקרטיים שחלו בפולין ובמדינות קומוניסטיות נוספות בשנים שלאחר מכן.
ב-1980 ביצע גרק רפורמות כלכליות חדשות, בעקבות חובות לאומיים גבוהים, מחסור במזון ותעשייה מיושנת. עליית המחירים הביאה למחאה ברחבי המדינה, במיוחד בגדנסק ובמספנות שצ'צ'ין. גרק נאלץ להעניק מעמד משפטי חוקי לתנועה האנטי-קומוניסטית סולידריות שמחתה נגד הרפורמות, וחתם על הסכם גדנסק שאפשר את הזכות לשביתה.
זמן קצר לאחר מכן, ב-5 בספטמבר 1980, הודח גרק מראשות המפלגה ומהנהגת פולין, והוחלף על ידי סטניסלב קאניה. בדצמבר 1981 נכלא גרק לשנה על ידי מנהיגה הבא של פולין, הגנרל וויצ'ך ירוזלסקי.
גרק היה נשוי לסטניסלבה ז'דרוסיק, ונולדו להם שני בנים; אחד מהם הוא אדם גרק, פרופסור באוניברסיטת שלזיה וחבר הפרלמנט האירופי מ-2004.
גרק מת ב-2001 לאחר מחלת ריאות, בצ'שין, שבה התגורר בשנותיו האחרונות. הוא נקבר בבית הקברות פובונזקי.
ב-1990 נכתבו אודותיו שני ספרים ממחברים שונים שהתבססו על ראיונות נרחבים עם גרק; הספרים הפכו לרבי-מכר בפולין.
חשבון הנפש
סופלאקי
בנג'ו (פירושונים)
סמל הרפובליקה הצרפתית הרביעית
דגל הרפובליקה הצרפתית הרביעית
חוף התופים
חוף התופים הוא שמו הלא רשמי של קטע החוף הדרומי ביותר ברצועת החוף בעיר תל אביב הנמצא צפונית למתחם הדולפינריום (אשר נכון למאי 2015, מיועד להריסה ולבניית בנייני מגורים).
שמו הרשמי של החוף הוא "חוף אביב".
השם "חוף התופים" השתרש בעקבות להקות של מתופפים שבמשך כעשרים שנים היו ועדיין מתקבצים לתופף יחדיו בקצב אחיד, מדי יום שישי, משעות הצהריים ועד לאחר השקיעה.
לחוף היו מגיעים מבקרים רבים אחרים בימי שישי לבילוי מגוון וייחודי באופיו, שכן התופעות בחוף ייחודיות לו ואין אף חוף נוסף אחר במדינת ישראל שבו קיימות התרחשויות דומות.
מבנה החוף אף הוא שונה מהרגיל, כאשר ישנו שובר גלים היוצא מהיבשה לתוך הים ובמקביל לים ישנה מסלעה משופעת ברוחב של כ־20 מטרים. החיבור בין המסלעה לשובר הגלים יצר רחבה מוגדרת עד לקו המים, שבה נהגו המבקרים לשהות מלבד השהייה על המסלעה ושובר הגלים עצמו.
במשך השנים הגדירה עיריית תל אביב את החוף כמותר לגולשי הגלים וכפועל יוצא ניתן לצפות בגולשים בחוף לעיתים קרובות המשתמשים בגלשנים מסוגים שונים כמו גלשני גלים וגלשני רוח.
להקות המתופפים.
מידי אחר הצהריים של יום שישי מגיעות לחוף להקות של מתופפים ומתקבצות לתופף יחדיו בקצב אחיד. כיום מספר המתופפים קטן יותר ממה שהיה בעבר. המתופפים מתופפים על תופי דג'מבה, ודרבוקות, ולרוב משולבת נגינה בגיטרות וחלילים, שירה וריקוד.
הבילוי בחוף.
מלבד מבקרים אקראיים, בחוף התופים ביקרו רבים דרך קבע בימי שישי, אפשרויות הבילוי היו מגוונות מאוד וכללו הנאה מצלילי להקת התופים שהתאספה, מריקודים ושירה, מהים עצמו, מהאוויר המגיע ממנו, מטבילה בו, מטיול על שובר הגלים במעבר מסלע לסלע, ממשחקי "מטקות" ומאמנים רבים שהיו מגיעים באופן עצמאי וללא כל בקשת תמורה כמו אמני "ג'אגלינג" ולהטוטני אש בשעות בין הערביים. כל האפשרויות האלה נמצאו בשטח מאוד קטן על החוף עצמו בצמוד לשובר הגלים ועל שובר הגלים עצמו והמסלעה שעל החלק המזרחי המקביל לחוף.
לעיתים קרובות הבאים לחוף פרסו בדים ("לונגים"- בדים שהובאו או יובאו מהמזרח ובעיקר מהודו) על החול וישבו עליהם.
שתיית בירה לבנה הייתה נפוצה בקרב שוהי החוף וגם עישון מריחואנה היה מחזה נפוץ יחסית לכל מקום ציבורי אחר.
האווירה בחוף.
בחוף האווירה כפי שנתפסה על ידי רבים הייתה אווירה מיוחדת של חופש, פתיחות ורוחניות. ואף של פסטיבל.
רבים מהמבקרים היו צעירים אשר טיילו במזרח הרחוק ובהודו בפרט וחזרו עם שפע רוחניות, תפיסה אחרת ולעיתים עם סגנון מראה מסוים, ניתן לומר "שאנטי" או "פריקי".
חלק מהמבקרים ראו בביקור השבועי בימי שישי כהקדמה מסורתית לכניסת השבת וחלק אף לקבלת שבת אלטרנטיבית.
כמו כן, האווירה הייתה מאופיינת בקבלת האחר, כל אחד באשר הוא, ללא קשר למינו, מוצאו, גילו, כיצד ביטא את רוחניותו או ממשיותו וכיוצא בזה.
המחלוקת על הבנייה בסמוך לחוף.
ביוני 2015 הותקנה גדר מתכת לאורך כל החלק העליון של המסלעה ובהמשך גם על שובר הגלים שיוצא לים ועד לחלק שבו מתחיל קו המים.
הגדר בודדה את הרצועה העליונה שבה נוהגים המתופפים לשהות בשנים האחרונות, לאחר חילופי דברים עם סגנית ראש העיר הוחלט להוריד את קטע הגדר העליון שלאורך הרצועה (כ-100 מטרים) ולהשאיר רק את קטע הגדר שעל שובר הגלים הנכנס לים וזאת כך נטען, מחשש לטביעה במים במעבר לשובר הגלים. קיים חשש בין המתופפים שלא יאפשרו להם להמשיך במסורת וחלקם אף התחיל במחאה מסוימת בדמות יצירת חולצות טי-שירט שעליהם כתוב: "לא ניתן לסגור את חוף התופים בדולפינריום" וכן במחאה על קיר הפייסבוק של עיריית תל אביב-יפו. הריסתו של מתחם הדולפינריום והבנייה בו עתידה להתחיל בשנים הקרובות.
סמל הרפובליקה הצרפתית השלישית
דגל הרפובליקה הצרפתית השלישית
אם קלקלת אין מי שיתקן אחריך
אלכסנדר ברש
דורון מור יוסף
דורון מור יוסף (נולד ב- 1970) הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, אשר שימש כמפקד מחוז דרום בפיקוד העורף.
שירות צבאי.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1988 שובץ בחטיבת הנח"ל בגדוד 931(שחם). בנח"ל עבר מור יוסף הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה כמפקד מחלקה. מור יוסף שימש במספר תפקידי פיקוד בחטיבה. לאחר מכן שימש כמפקד פלנ"ט נח"ל והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון. לאחר שהועלה לדרגת סא"ל, שימש מור יוסף כמפקד גדוד 50 בין השנים 2000–2003, והוביל אותו בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. לאחר מכן שימש כקצין המבצעים של פיקוד המרכז וכסגן מפקד חטיבת הנח"ל, בין היתר במלחמת לבנון השנייה. לאחר המלחמה הועלה מור יוסף לדרגת אל"ם ומונה לראש מטה עוצבת האש. לאחר מכן מונה למפקד מחוז דרום בפיקוד העורף, ושימש בתפקידו בין היתר במבצע עמוד ענן. בתפקידו הבא שימש כקצין אג"ם פיקוד העורף.
אלון השעם
אלון השעם (שם מדעי: Quercus suber) הוא עץ אלון ירוק-עד שגודלו בינוני. מקליפתו של עץ האלון מופק חומר השעם אשר ממנו מיצרים לרוב פקקי בקבוקים ואטמים בשל אי חדירותו לנוזלים.
מידע.
אלון השעם גדל בדרום-מערב אירופה, בעיקר באזור פורטוגל, גיברלטר, צרפת, איטליה וספרד וכן בצפון-מערב אפריקה בעיקר באזור מרוקו תוניסיה ואלג'יריה. כשליש מיערות השעם בעולם גדלים בפורטוגל, והמדינה מייצרת כ-50 אחוזים מכלל תפוקת השעם העולמית. קליפתו של אלון השעם עבה ומבודדת והיא מתחדשת פעם אחת בעשר שנים. מכיוון שהשעם אטום לנוזלים, מייצרים ממנו פקקים לבקבוקים ובעיקר לבקבוקי יין.
פירותיו של אלון השעם הם בלוטים אשר קוטרם הוא 2–3 סנטימטרים, גזעו צפוף ורחב.
אלון השעם אינו דורש השקיה מרובה, והוא חסכוני במים
גובהו של האלון מגיע עד 20 מטרים, ואורך חייו הוא כ-150 שנה.
בארץ גדלים מספר עצים בגינון על תל כפר-סבא במזרח העיר, בחורשה הלימודית של קריית אונו, וביער גבעת כ"ח (יער קולה) על שביל אלכסנדרוני (סימון שחור) קיים פרט בודד בטבע.
קולנוע עמל
אדוורד גיירק
אדוארד גיירק
נוף בערפל
נוף בערפל (ביוונית: Τοπίο στην ομίχλη; באנגלית: Landscape in the Mist) הוא סרט מסע מאת הבמאי היווני תיאו אנגלופולוס, שזכה בפרס אריה הכסף בפסטיבל ונציה בשנת 1988 ובפרס האקדמיה האירופית לקולנוע לסרט הטוב ביותר לשנת 1989.
הסרט, שהוא השלישי בטרילוגיית "השתיקה" של אנגלופולוס, מתרכז בשתיקתו של אלוהים, ועוסק בהיבטים קיומיים ואקזיסטנציאליסטים. כמו בסרטיו האחרים של אנגלופולוס, גם סרט זה מתאפיין ביופי ויזואלי רב ובסצנות הכוללות סמליות רבה ודימויים רבי עוצמה.
הסרט מספר את סיפורם של שני ילדים, ואולה ואלכסנדר, שגדלו עם אמם ומעולם לא פגשו את אביהם והיא מספרת להם שאביהם עובד ומתגורר בגרמניה. הילדים מחליטים לצאת ולחפש את אביהם לבדם ברכבת ובדרך עוברים סידרה של הרפתקאות.
חוק זכויות הסטודנט