פנב נחשב לאחד מגדולי המאמנים הבולגרים בהיסטוריה. הוא החל את דרכו כשמונה שנים לאחר שפרש, כשהתמנה למאמנה של הקבוצה המזוהה עמו ביותר, צסק"א סופיה. בקנדציה זו הוביל את צסק"א פעמיים לזכייה בדאבל המקומי, ובסך הכל לשלושה תוארי אליפות ושלושה גביעים.
ב-1991, לאחר כישלונה של נבחרת בולגריה להעפיל לטורניר יורו 1992, מונה פנב לתפקיד מאמן הנבחרת, ובקמפיין הראשון כמאמן נבחרת הוליך את הנבחרת במוקדמות מונדיאל 1994, בבית שכלל בין היתר את נבחרות , ו בהופעתה הראשונה במוקדמות מונדיאל בבית אירופי. בולגריה הגיעה לשני משחקי הנעילה של שלב הבתים בידיעה שלצרפת מספיקה נקודה אחת על מנת להעפיל, ולהשאיר את בולגריה מחוץ לשתי המוליכות. בולגריה השיגה ניצחון ביתי 4-1 על , ונעזרה בניצחון חוץ מפתיע של ישראל על צרפת בתוצאה 3-2, על מנת להגיע למחזור האחרון בצרפת עם סיכוי. שם, על אף שפיגרה 1-0 משער של אריק קנטונה, הצליחה בולגריה לחזור ולנצח 2-1 מצמד של אמיל קוסטדינוב, כשהשער השני נכבש בשניות הסיום של המשחק. בכך, הצליחה בולגריה להעפיל למונדיאל השישי בתולדותיה.
בטורניר מונדיאל 1994 בארצות הברית הפכו בולגריה ומאמנה פנב לאחת ההפתעות הגדולות של הטורניר. לאחר שפתחה בהפסד 3-0 ל, השיגה בולגריה צמד ניצחונות מרשימים, 4-0 על ו-2-0 על החזקה, והעפילה מהמקום השני בבית. בשמינית הגמר ניצחה בולגריה את בדו-קרב פנדלים לאחר 1-1 בתום הארכה, והבטיחה כבר בשלב זה כי הטורניר יהיה המוצלח בתולדותיה עד אז. ברבע הגמר הפתיעה בולגריה פעם נוספת, כשגברה 2-1 . בחצי הגמר הדיחה את בולגריה עם ניצחון 2-1, מצמד של רוברטו באג'ו. בולגריה אמנם הובסה במשחק על המקום השלישי 4-0 על ידי שוודיה, אך הטורניר הוכתר כהצלחה גדולה עבור הנבחרת, ופנב זכה לשבחים רבים עבור הצלחתה.
לאחר ההצלחה במונדיאל, החלה בולגריה את דרכה במוקדמות יורו 1996. פנב הוביל את נבחרתו לשישה ניצחונות רצופים בשלב הבתים, כולל ניצחון נוסף על גרמניה בתוצאה 3-2. בסיום שלב הבתים, סיימה בולגריה במקום השני, עם שלוש נקודות פחות מהגרמנים, והעפילה לראשונה בתולדותיה לאליפות אירופה, הישג נוסף עבור המאמן.
את טורניר יורו 1996 באנגליה פתחה בולגריה עם שוויון 1-1 מול , ולאחריו ניצחה 1-0 את . אמנם, הפסד 3-1 לצרפת במחזור השלישי, במקביל לניצחון ספרדי על רומניה, חרץ את גורלה של בולגריה בטורניר והיא הודחה מהמקום השלישי בבית. בסיום הטורניר, סיים פנב את תפקידו כמאמן הנבחרת לאחר חמש שנים.
לאחר קדנציות קצרות כמאמן בכווית, סעודיה וכמאמן ספרטק וארנה הבולגרית, חזר פנב ב-1998 לצסק"א סופיה. הקדנציה השנייה של המאמן בקבוצה הייתה מוצלחת פחות, והוא הוסיף במהלכה זכייה בגביע הבולגרי. פנב לא אימן בין השנים 2000 ל-2003, אז התמנה לקדנציה קצרה בליאונינג הסינית.
ביולי 2007 חזר פנב לקדנציה שנייה בנבחרת בולגריה, אך הוא סיים את דרכו בנובמבר של אותה שנה לאחר הכישלון להפעיל ליורו 2008.
באוגוסט 2008 התמנה בפעם השלישית לתפקיד המאמן בצסק"א סופיה, אך התפטר במרץ 2009 בעקבות חילוקי דעות והוחלף על ידי אחיינו, לובוסלב פנב. עם זאת, לאחר התפטרותו קיבל תואר נשיא של כבוד מטעם המועדון, תואר אותו הוא מחזיק עד היום. הוא החזיק בתפקיד המאמן למשך שתי קדנציות קצרות נוספת, בין אפריל ליוני 2010, ובין אוקטובר 2011 למרץ 2012
במהלך הקריירה שלו נודע פנב כמאמן מצליח הן ברמה הטקטית והן בהשפעה הפסיכולוגית על שחקניו. במשך הקדנציות המרכזיות שלו בצסק"א סופיה, הוכיח פנב את יכולת קידום הצעירים שלו, כאשר בין השחקנים הצעירים שאימן ואחר כך התפתחו לכוכבים גדולים בכדורגל הבולגרי ניתן למצוא את חריסטו סטויצ'קוב, אמיל קוסטדינוב, אחיינו לובוסלב פנב, מרטין פטרוב, סטיליאן פטרוב ודימיטר ברבאטוב.
מערב יורקשייר
מערב יורקשייר (באנגלית: West Yorkshire) הוא מחוז שייר בצפון אנגליה, הממלכה המאוחדת. המחוז ממוקם באזור יורקשייר והאמבר, והעיר הגדולה ביותר בו, המשמשת גם כבירתו, היא לידס. מערב יורקשייר נוצר בשל חקיקת חוק השלטון המקומי (1972), ששינה את החלוקה האדמיניסטרטיבית של מחוז יורקשייר. בפנים המחוז קיימים חמישה אזורים מטרופוליניים: וייקפילד, ברדפורד (המורכב מן העיר ברדפורד), קירקליס, קלדרדייל ולידס (המורכב מן העיר לידס).
הוא גובל במחוזות דרבישייר מדרום, מנצ'סטר רבתי מדרום-מערב, לנקשייר מצפון-מערב, צפון יורקשייר מצפון ומזרח, ובדרום יורקשייר מדרום-מזרח. האזור האורבני של המחוז הוא הגדול ביותר מבין המחוזות ההיסטוריים של יורקשייר.
האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים (באנגלית: National Association for the Advancement of Colored People; מוכר בראשי תיבות שמו: NAACP) הוא ארגון זכויות אדם אזרחי למען אפרו-אמריקאים, שנוסד בארצות הברית ב-1909 ומהווה את הארגון הוותיק, הגדול והמוכר ביותר בתחום זה. מטרתו המוצהרת של הארגון היא: "להבטיח את שוויון הזכויות הפוליטי, החינוכי, החברתי, והכלכלי של כל בני האדם ולחסל שנאה גזעית ואפליה גזעית". על מנת להימנע ממינוח פוגעני בשם הארגון נבחרה המילה "צבעונים" (Colored people) במקום "שחורים" (Blacks) או "כושים" (Negroes). מטה הארגון נמצא בבולטימור, מרילנד. נכון ל-2011 היו בארגון למעלה מ-300,000 חברים ותקציבו השנתי עמד על למעלה מ-43 מיליון דולר. הארגון פועל במספר תחומים, בהם סיוע משפטי בנושאי אפליה כנגד מיעוטים בתחומי תעסוקה, ממשל וחינוך; הפעלת שדולה בקונגרס בתחום החקיקה נגד אפליה ובחינת משמעותם של חוקים בראי השוויון הגזעי; יצירת תוכניות חינוכיות הן בחינוך פורמלי והן בחינוך בלתי פורמלי מן הרמה המוניציפלית, דרך רמת המדינה ועד הרמה הפדרלית; קידום חינוך לבריאות בקרב אוכלוסיות מיעוטים ומהגרים וקידום התרבות, במסגרת זו מעניק הארגון את פרס NAACP Image לאפרו-אמריקאים שהצטיינו בתחומי התרבות השונים (קולנוע, טלוויזיה, מוזיקה וספרות במגוון קטגוריות), כן מעניק הארגון מדי שנה את מדליית ספינגרן (Spingarn Medal) לאפרו-אמריקאי שהגיע להישגים ראויים לציון.
היסטוריה.
הארגון נוסד בספרינגפילד (אילינוי) ב-12 בפברואר 1909 (יום הולדתו ה-100 של אברהם לינקולן) על ידי שישים אישי-ציבור, שבעה מתוכם אפרו-אמריקאים (שהבכיר בהם היה לוחם החירות ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז, שעמד בראש תנועת זכויות אדם לשחורים בשם "תנועת ניאגרה" (Niagara Movement) עוד מ-1905). עוד נכללו בין המייסדים העיתונאית הסופרג'יסטית (הלבנה) מי וייט אובינגטון (Mary White Ovington), העיתונאית האפרו-אמריקאית אידה ב' ולס, העיתונאית והעורכת הסופרג'יסטית ג'וזפין סנט פייר ראפין, לוחמת זכויות האדם פלורנס קלי (Florence Kelley), עורך הדין ארצ'יבלד גרימקה (Archibald Grimké), לוחם זכויות האדם היהודי הנרי מוסקוביץ', העיתונאי אוסוולד גריסון וילארד (Oswald Garrison Villard) והחדשן החברתי הלבן, איש קנטקי וצאצא לבעלי-עבדים ויליאם אינגליש וולינג (William English Walling). מטרתו המעשית של הארגון הייתה הגנה על הזכויות שהוקנו לשחורים במסגרת התיקונים ה-13, ה-14 וה-15 לחוקת ארצות הברית, באמצעות ייצוג משפטי בתיקים עקרוניים. שורת ניצחונות משפטיים, בהם בפרט נגד אפליית בחירות באוקלהומה (Guinn v. United States, 1915), פרסמה את הארגון כפרקליט חשוב ורב עוצמה נגד אפליה. באותה שנה, 1915, הוביל הארגון את המאבק נגד סרטו של ד.וו גריפית' "לידתה של אומה" המעלה על נס את התנועת הקו קלוקס קלאן הגזענית.
ב-1910 פתח האיגוד את משרדיו בניו יורק ומינה חבר מזכירים לנושאים שונים ונשיא, כל בעלי התפקידים היו לבנים פרט לדו בויז, שכיהן כמזכיר לענייני פרסום ומחקר ועורך ביטאון האיגוד, "The Crisis" ("המשבר"). בעוד עיקר פעילות האיגוד באותה עת התמקדה בשדות הסיוע המשפטי והחינוך, הוביל דו בויז בביטאון קו רדיקלי הרבה יותר, שקרא לגאווה ושחרור. עד 1913 פתח הארגון סניפים בערים כגון בוסטון, בלטימור, קנזס סיטי, וושינגטון די. סי., דטרויט וסנט לואיס והחל לייצר רשת ארצית המורכבת מארגונים מקומיים. יוזם אסטרטגיה זו ונשיא הארגון בשנים 1939–1929 היה הסופר, העיתונאי והפעיל החברתי היהודי יליד ניו-יורק, ג'ואל ספינגרן (Joel Spingarn). מספר חברי הארגון גדל בהתמדה מ-9,000 ב-1917 ל-90,000 ב-1919, בלמעלה מ-300 סניפים בפריסה ארצית. מסע הפרסום האגרסיבי והמתמיד ביותר של הארגון היה כנגד מעשי לינץ' בתביעה ממושלים ואזרחים להפסיק פשעים אלה ולהעמיד את מבצעיהם לדין. המסע, שהוביל לאחר ארבע שנים לחקיקת חוק נגד מעשי לינץ' ב-1922, נמשך עוד שלושים שנה בתביעה ליישמו.
ב-1930 החל הארגון במסע נגד הפרדה גזעית במוסדות חינוך במטרה לפורר את דוקטרינת "נפרד אבל שווה", שהצדיקה את ההפרדה באופן חוקי. צעד ראשון בכיוון זה היה פרסום דו"ח מרגולד (Margold Report), מחקר שנועד לקעקע את מעמדה החוקתי של ההפרדה ושנערך על ידי עורך דין מטעם NAACP, נתן מרגולד. סדרת צעדים מחקריים, משפטיים, חינוכיים ופרסומיים בכיוון זה הובילה לבסוף לפסק הדין המשמעותי בראון נגד מועצת החינוך, משנת 1954 אשר קבע דה יורה כי הפרדה על רקע גזעי בחינוך הציבורי בארצות הברית היא בלתי חוקתית וביטל את דוקטרינת "נפרד אבל שווה". עורך הדין שייצג את התובעים, שעודדו על ידי סניף NAACP המקומי לתבוע את מועצת החינוך של מחוזם בגין אפליה גזעית, היה עורך דין מטעם הארגון, ת'ורגוד מרשל, לימים השופט העליון האפרו-אמריקני הראשון בבית המשפט העליון של ארצות הברית.