בעקבות כישלון המגעים בין ארצות הברית וברית המועצות ביחס לאיחוד העתידי של שתי המדינות הקוריאניות למדינה אחת, ארצות הברית העבירה את הטיפול בנושא לידי האו"ם בספטמבר 1947. בעקבות זאת, האו"ם הקים ועדת בחירות זמנית, שמטרתה הייתה לקיים בחירות בחצי האי הקוריאני כולו, לשם קביעת אופי ומהות המשטר החדש, שנועד להחליף את שתי המדינות הקיימות. בעקבות התנגדותה של ברית המועצות למהלך, וסירובה לשתף פעולה עם הוועדה, הוחלט באו"ם לקיים בחירות מפוקחות באזור הדרומי בלבד. באפריל 1948, ועידה של ארגונים פוליטיים מהצפון והדרום התקיימה בפיונגיאנג, אבל ועידה זו לא הובילה לתוצאות כלשהן. הבחירות נערכו בסופו של דבר בקוריאה הדרומית ב-10 במאי 1948, מה שהוביל להקמתה הרשמית של הרפובליקה של קוריאה. זמן קצר לאחר מכן, באוגוסט 1948, התקיימו בקוריאה הצפונית בחירות לאספת העם העליונה, וחוקה חדשה למדינה הוכרזה.
הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה (קוריאה הצפונית) הוכרזה באופן רשמי ב-9 בספטמבר, כאשר קים איל-סונג הפך באופן רשמי לראש הממשלה. ב-12 בדצמבר 1948, העצרת הכללית של האומות המאוחדות, בעקבות דו"ח מטעם ועדת הבחירות הזמנית של האו״ם, אשר פירט על חוסר שיתוף הפעולה מצד ברית המועצות, הכריזה כי הממשלה החוקית היחידה בחצי האי הקוריאני היא הרפובליקה של קוריאה.
עד לשנת 1949, קוריאה הצפונית השלימה את הפיכתה למדינה קומוניסטית-סטליניסטית מן המניין. מפלגת הפועלים של קוריאה החזיקה בשליטה בלתי מעורערת במדינה החדשה, במסגרת משטר חד-מפלגתי .
מלחמת קוריאה (1953-1950).
בראשית שנת 1949, בעקבות מחאות בקוריאה הדרומית נגד שלטונו של לי סינג-מן, והשלמת הנסיגה של כוחות צבא ארצות הברית מרוב שטחה של קוריאה הדרומית, קים איל-סונג פנה לברית המועצות ולסין בבקשה לתמיכה במבצע צבאי לשם איחוד קוריאה כולה תחת שלטונו. בניגוד לחולשה הנראית לעין של צבא קוריאה הדרומית, שסבל ממורל מעורער ומציוד חסר ופגום בחלקו, צבא קוריאה הצפונית נהנה מאספקה רחבה של ציוד צבאי מברית המועצות, ברובו מעודפי מלחמת העולם השנייה. כמו כן, בצבא הצפון-קוריאני שירתו לוחמי גרילה רבים לשעבר מהמאבק נגד יפן וסין הלאומית, בעלי ניסיון קרבי נרחב. ב-1949 ו-1950 קים נסע למוסקבה יחד עם מנהיג המפלגה הקומוניסטית בקוריאה הדרומית, פאק הון-סונג, במטרה לגייס תמיכה סובייטית למלחמה המתוכננת.
בתחילה יוסיף סטלין דחה את בקשתו של קים איל-סונג לקבלת רשות לפלוש דרומה, אבל בסוף 1949, ניצחונה של המפלגה הקומוניסטית של סין במלחמת האזרחים הסינית, והשלמת הפיתוח של נשק גרעיני בברית המועצות, הוביל אותו לשקול מחדש את בקשתו של קים. בינואר 1950, בעקבות האיתות של המנהיג החדש של סין, מאו צה-טונג, בדבר נכונותו לשלוח כוחות צבא סינים לתמיכה בקים, סטלין אישר את תוכנית הפלישה של קים. עם זאת, הסובייטים הבהירו כי תמיכתם תהיה מוגבלת, בדמות יועצים סובייטים שיסייעו לצפון-קוריאנים לתכנן את המבצע, ולאמן חלק מיחידות הצבא הצפון-קוריאני. סטלין הבהיר כי ברית המועצות תימנע מעימות ישיר עם ארצות הברית, גם במקרה בו כוחות קוריאה הצפונית ייקלעו למשבר צבאי.
לאורך השנה שקדמה לפרוץ המלחמה, שני הצדדים היו מעורבים בסדרה של התנגשויות צבאיות לאורך קו הגבול, במיוחד באזור החוף המערבי. המלחמה עצמה פרצה ב-25 ביוני 1950, בשעה שכוחות קוריאה הצפונית, בטענה לתגובה כנגד מתקפה מצד כוחות הדרום, פתחו במתקפה משולבת לאורך קו הגבול. הודות לשילוב של גורם ההפתעה ועליונות צבאית, כוחות הצפון הצליחו לכבוש במהירות את הבירה סיאול, כאשר הממשלה הדרום-קוריאנית נאלצה לנוס דרומה. עד לאמצע יולי, הצבא הצפון-קוריאני כבש חלק נרחב מקוריאה הדרומית, כאשר חיילי הדרום, יחד עם מספר יחידות אמריקאיות, התבצרו בקו הגנה באזור פוסן בדרום מזרח המדינה. בתקופת הכיבוש הקצרה של קוריאה הדרומית, משטר הכיבוש הצפון-קוריאני הוביל רפורמה רדיקלית לשינוי חברתי, אשר כללה הלאמה מלאה של התעשייה הדרום-קוריאנית, רפורמת קרקעות נרחבת, והקמתן מחדש של ועדות עממיות בכל רחבי האזור הכבוש. לטענת הגנרל האמריקאי ויליאם פ. דין, "תגובת אזרחי קוריאה הדרומית לכיבוש נעה בין תמיכה נלהבת ובין הסכמה פסיבית.
האו"ם גינה את התוקפנות מצד קוריאה הצפונית, ואישר את שיגורו לאזור של כוח סיוע בהובלת ארצות הברית לשם הגנה על אזרחי קוריאה הדרומית. בספטמבר, כוחות הסיוע הראשונים נחתו באינצ'ון, וכבשו מחדש את סיאול. תחת הנהגתו של הגנרל האמריקאי דאגלס מקארתור, כוחות האו"ם הצליחו לכבוש מחדש את האזור הדרומי, המשיכו להתקדם וכבשו נתח משמעותי מקוריאה הצפונית. בשלב זה, כוחות הצפון נאלצו לסגת עד לגבול עם סין, וממשלת קוריאה הצפונית נאלצה לנוס מפיונגיאנג הכבושה. מתווה הכוחות השתנה פעם נוספת בסוף נובמבר, בשעה שסין העממית התערבה במלחמה לטובה קוריאה הצפונית, ובשיתוף פעולה עם שרידי הצבא הצפון-קוריאני הצליחה לכבוש מחדש את אזור קוריאה הצפונית, לרבות פיונגיאנג (דצמבר 1950), ולהסיג את כוחות האו"ם דרומה עד לכיבוש סיאול פעם נוספת (ינואר 1951), אף שכוחות האו"ם הצליחו לכבוש מחדש את סיאול במתקפת נגד. בשלב זה, המלחמה התדרדרה לקיפאון עקוב מדם למשך השנתיים הבאות. במהלך המלחמה, חיל האוויר האמריקאי עשה שימוש נרחב בהפצצות כנגד כוחות סין וקוריאה הצפונית, ואף עשה שימוש בפצצות נפלם באזורים מאוכלסים באזרחים, והפציץ במכוון סכרים מרכזיים בצפון, מה שהוביל לשיטפונות הרסניים. כתוצאה ממתקפת ההפצצות, כמעט כל המבנים העיקריים, וכן מרבית התשתיות בקוריאה הצפונית, הושמדו. קוריאה הצפונית הגיבה על ידי בניה תת-קרקעית של בתים, בתי ספר, בתי חולים, ומפעלים, לשם הגנה מההפצצות. כתוצאה מכך, התפוקה הכלכלית של קוריאה הצפונית בשנת 1953 ירדה ב-75-90% לעומת זו של שנת 1949.
גם במהלך מתקפת ההפצצות, המשא-ומתן בין הצדדים, אשר החל ביולי 1951, נמשך. בסופו של דבר, הסכם שביתת נשק נחתם ב-27 ביולי 1953. אף ששביתת הנשק הובילה להפסקת אש, האיבה בין שתי המדינות הקוריאניות נותרה בעינה, מה שסיכל כל אפשרות עתידית לחתימה על הסכם שלום, או לאיחוד מחדש של חצי האי הקוריאני בתקופה הנראית לעין..
התפתחויות לאחר המלחמה.
פוליטיקה פנימית.
לאחר שוך הקרבות, קים איל-סונג התפנה לביצור מעמדו הפנימי ושליטתו הבלתי-מעורערת בקוריאה הצפונית. עד אז, המערכת הפוליטית בקוריאה הצפונית, שהתבססה על מעמדה הריבוני של מפלגת הפועלים הקוריאנית, הורכבה למעשה מארבע סיעות מתחרות: פלג יאן-יאן, שהתבסס על הפליטים שהגיעו מסין; הקוריאנים הסובייטים, שהורכבו מקוריאנים אתנים שמקורם בברית המועצות; הילידים הקומוניסטים הקוריאנים בהנהגת פאק הון-יונג, ששימוש כסגן יו״ר המפלגה ושר החוץ של קוריאה הצפונית; וסיעת קאפסאן, קבוצה של לוחמי גרילה לשעבר נגד כוחות הכיבוש היפנים במהלך שנות ה-30, בהנהגת קים איל-סונג עצמו.
בעת פתיחת כינוס הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים הקוריאנית ב-30 באוגוסט 1953, קים הצליח לשכנע את רוב חברי הוועד המרכזי של המפלגה לתמוך בו כמנהיג היחיד של המפלגה. הוועד החליט גם על גירוש פאק הון-יונג מהוועד המרכזי, ומתנגדים נוספים לשלטונו של קים הורשעו במשפטי ראווה בגין ״בגידה במפלגה״. קים החל גם במסע טיהור פנימי לאורך המפלגה, כאשר חברי מפלגה רבים שמוצאם מקוריאה הדרומית גורשו מהמפלגה בשלב זה.
פאק הון-יונג עצמו, סגן יו"ר המפלגה ושר החוץ לשעבר, הואשם במסגרת משפט ראווה בכישלונה של קוריאה הצפונית במהלך מלחמת קוריאה לשכנע את תושבי קוריאה הדרומית להצטרף ללחימה, ולהפיל את שלטונו הפרו-אמריקאי של סיגמן רי. פאק נושל מכל תפקידיו מטעם המפלגה בשנת 1953, והוצא להורג ב-1955.
כינוס הוועד המרכזי של המפלגה בשנת 1956 המחיש את השינוי המקיף שהמפלגה עברה תחת הנהגתו של קים. מרבית חברי הוועד הוותיקים שהשתייכו לסיעות היריבות איבדו עמדת השפעה, ולמעלה ממחצית נציגי הוועד הצטרפו לאחר שנת 1950. רובם היו מתחת לגיל 40, ללא רקע של חינוך פורמלי, מפלח האוכלוסייה שנודע כתומך מסורתי בקים ובסיעתו.
בחודש פברואר 1956, המנהיג הסובייטי ניקיטה חרושצ'וב גינה באופן פומבי את פועלו של סטלין, מהלך אשר יצר תדהמה ברחבי העולם, וזעזע את העולם הקומוניסטי. בהשראת מהלך זה, מספר חברי הנהגה בקוריאה הצפונית החלו אף הם למתוח ביקורת על שלטונו הדיקטטורי של קים, ועל פולחן האישיות הסטליניסטי והמדיניות הכלכלית שאפיינו את הנהגתו. קים הצליח לדכא גם ניסיון זה לערעור על מנהיגותו במהלך כינוס הוועד המרכזי באוגוסט של אותה השנה. עד לשנת 1960, כ-70% מחברי הוועד המרכזי של שנת 1956 נעלמו מהאקלים הפוליטי הצפון-קוריאני.
במהלך ביקורו הרשמי במוסקבה בשנת 1955, קים איל-סונג ספג ביקורת שלילית בגין מדיניותו הסטליניסטית ופולחן האישיות הנרחב בו עשה שימוש. שגריר קוריאה הצפונית לברית המועצות, לי סאנגג'ו, חבר בפלג יאן-אן, דיווח למארחים הסובייטים כי אפילו פרסום תמונתו של קים בעיתון הפכה לעבירה פלילית, וכן כי המשטר הצפון-קוריאני העלה את דמותו של קים לדרגת הערצה חסרי תקדים, תוך השוואה לדמויותיהם של מרקס, לנין, מאו וסטלין, חברי הפנתיאון הקומוניסטי. לי גם טען שקים משכתב את ההיסטוריה הקוריאנית, בין היתר בטענה שכוחות הגרילה בהנהגתו שיחררו בכוחות עצמם את קוריאה מהכיבוש היפני, תוך התעלמות מהסיוע הניכר מצד מתנדבים מצבא העם הסיני. בנוסף, לי ציין כי במסגרת התהליך של הקולקטיבציה החקלאית בקוריאה הצפונית בהובלתו של קים, דגן הופקע מאיכרים בהיקפים נרחבים, מה שהוביל למספר רב של התאבדויות בקרב חקלאים.