התקרית הציבורית סביב היצירה "ירושלים".
בדצמבר 2021 נפתחה במוזיאון המחודש התערוכה "המוסד: המוזיאון והישראליות" באוצרותה של סווטלנה ריינגולד. התערוכה, בת השלושה פרקים, עוסקת בביקורת האנטי ממסדית כפי שזו מופיעה בעולם האמנות המקומי. בתערוכה עבודות של ראידה אדון, עודד בלילטי, מאיר (מירו) גל, אפרת גל-נור, חמודי ג׳נאם, אסף הינדן, אלא היתם, אליעזר זוננשיין, מארק יאשאייב, עודד ידעיה, נרדין סרוג׳י, הדס עפרת, אבנר פינצ׳ובר, תמיר צדוק, זויה צ׳רקסקי, מחמוד קייס, ברק רביץ, ברק רובין, דוד ריב ועוד רבים. התערוכה כללה את העבודה "ירושלים" של דוד ריב, שעוררה סערה גם כשהוצגה ב-2015 במרכז ספיר. בגלל היות העבודה שנוייה במחלוקת, היא הוצגה על ידי אוצרת התערוכה בחדר האוסף ולא בחלל המוזיאון הרגיל, לטענת האוצרת כדי להביא לידי ביטוי את הצנזורה הפנימית שעוברת אוצרת המוזיאון.
זמן קצר לאחר פתיחת התערוכה דרש ראש ערית רמת גן כרמל שאמה הכהן להסיר את העבודה ירושלים של האמן דוד ריב בטענה ש"חופש הביטוי הוא נשמת אפנו עד שהוא מאיים להפוך לחופש השיסוי והביזוי בטח היכן שהוא מתחיל לקבל ארומה של גזענות". בתגובה הגישו האגודה לזכויות האזרח והאמן דוד ריב עתירה מנהלית בנושא לבית המשפט המחוזי בתל אביב. בית המשפט הוציא צו מניעה זמני נגד הסרת היצירה, אולם היצירה הוסרה בכל זאת. לטענת כרמל שאמה הכהן, היצירה הוסרה עוד לפני הוצאת צו המניעה. לעומת זאת, העותרים טענו ששאמה הכהן הסיר את היצירה בניגוד לצו המניעה הזמני. בעקבות הסרת העבודה, 35 אמניות ואמנים המשתתפים בתערוכה ביקשו להסיר את עבודותיהם "כאות מחאה ולמען חופש הביטוי". לאחר מספר ימים קבע בית המשפט המחוזי כי אין להתערב בהחלטה להסיר את היצירה, מכיוון שהתקבלה על ידי הוועד המנהל של המוזיאון ובכך "הלבינה" את החלטת ראש העיר. תהליך גישור בין הצדדים שהחל לאחר דחיית העתירה ובמסגרתו הוצע להציג את היצריה מאחורי מחיצה נכשל ב-10 בינואר 2022. יומיים לאחר מכן החליט המוזיאון לסגור את התערוכה ואת שעריו, ואוצרת המוזיאון ריינגולד התפטרה מתפקידה.
הנצרות האורתודוקסית המזרחית
חלונות ארדון
יצירתו של מרדכי ארדון 'חזון ישעיהו', המוכרת יותר כ'חלונות ארדון', היא יצירה מונומנטלית הכוללת חלונות זכוכית צבעוניים (ויטראז') אדירי ממדים (17X6.5 מטר), המעטרים את קיר המבואה בספרייה הלאומית בקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם בירושלים. ארדון החל בהכנה לביצועה לקראת סוף 1980, כאשר העבודה בפועל נמשכה ארבע שנים. ביצוע העבודה, בפיקוחו של האמן, נעשה ב"אטלייה סימון" בריימס (Reims) שבצרפת, על ידי שארל מארק בין השנים 84–1982. המפעל התאפשר גם הודות לתרומתם ולמאמציהם של אפרים וצפירה אילין.
תוכן היצירה.
ארדון בחר כנושא ליצירתו בחזון אחרית הימים של :
ארדון סבר שחזון הנביא, המתקומם נגד אכזריותן של המלחמות ושואף לשלום אוניברסלי, הולם גם את ימינו אנו, שכן המלחמות לא נעלמו מן העולם. חזון אחוות-העמים של ישעיהו, המנבא את תום עידן המלחמות והרדיפות, הלם את ערכי ההומניזם בהם דגל ארדון מנעוריו, ושהיו בעיניו "סם-הנגד הטוב ביותר כנגד המיליטריזם והשוביניזם".
הוויטראז' מחולק לשלושה חלקים (טריפטיך), משמאל לימין, שכל אחד מהם מוקדש לתיאור חלק אחר מנבואת ישעיהו:
החלון השמאלי.
החלון הראשון, השמאלי, עוסק בכוח המשיכה האוניברסלי של ירושלים, ומתייחס לפסוק: "והלכו עמים רבים ואמרו: לכו ונעלה אל הר ה' אל בית אלוהי יעקב ויורנו מדרכיו ונלכה באורחותיו, כי מציון תצא תורה ודבר ה' מירושלים" ().
ארדון לא צייר את העמים העולים לירושלים, אלא סדרת שבילים שעל כל אחד מהם רשום הפסוק: "לכו ונעלה אל הר ה'..." בלשונו של אחד העמים ובאותיות שונות: לטיניות, יווניות, ערביות ועוד. השבילים מסמלים את הדרכים המוארות בהן עתידים עמים רבים להעפיל לירושלים שתהפוך לעיר השלום האוניברסלי.
מעל השבילים פרושים שמיים אוטופיים הצבועים בגווני סגול וכחול עמוקים ומרהיבים, המלאים בגרמי שמים האמורים ללוות את העולים להר-האלוהים.
החלון המרכזי.
החלון המרכזי הופך דרמטי הרבה יותר. השמיים הסגולים-כחולים שמשמאל מתחלפים בשמים אדומים כדם, מהם מהדהדת ביקורתו של ישעיהו: "ידיכם דמים מלאו" (). כמעין הפוגה למתח של השמיים ספוגי הדם, מרחף בלבם הפסוק: "וכתתו חרבותם לאתים וחניתותיהם למזמרות. לא ישא גוי אל גוי חרב ולא ילמדו עוד מלחמה", עליו נשען אחד מהמוטיבים רבי ההבעה של ארדון "אילן הספירות" הקבלי בגוון כחול, ולצדו סמלים נוספים.
אל ציורי הספירות השונים התוודע ארדון ב-1949, כשהופיע הספר "משנת הזוהר" בתרגומו של ישעיה תשבי שכלל ציורים גרפיים. הייצוג הגרפי של הספירות הפתיע והלהיב את דמיונו של ארדון והיה בעיניו ציורי ורב-דמיון. נראה, ששיקוליו של ארדון בבחירת הסמלים היו אסתטיים בעיקרם. יחד עם זאת, הצבת סימבול עשר הספירות הקבלי בלב היצירה בא מאחר שרעיון תורת הקבלה הוא הבאת העולם לתיקון והשלמה הרמונית, כפי שעולה מרוח נבואות אחרית הימים של הנביא ישעיה המוצגות בכל רוחב היצירה.
מתחת לשמים האדומים מופיעה ירושלים, שהחומה שלה היא בעצם מגילת קלף. ארדון העתיק בדייקנות את מגילת ישעיהו שנתגלתה במערות קומראן ויצר לה צורה של חומה. על חומה זו אמר האמן: "חומת ירושלים כאן, או נבואה הנצחית כחומה? זו מטמורפוזה של שתיהן, של אות ואבן. כאן חזון השלום ועיר השלום מתקוממים נגד פלגי הדם שמעליהם..."
החלון הימני.
החלון הימני והאחרון מייצג את התגשמות הנבואה: בשני השלישים העליונים שמיים זוהרים בצבעי כחול ירוק וסגול ועליהם אתי חפירה לבנים שנוצרו על-פי הנבואה, מן החרבות. השליש התחתון של החלון צבוע בצבעים "ארציים' ועליו שברים, לא שברי חרבות, אלא שברי כלי המלחמה המודרניים, פגזי תותחים, חלקי טנקים ומטוסים, שננטשו בעידן השלום.
הקומפוזיציה.
יש לשים לב לקומפוזיציה ושילובי הצבעים של היצירה בכללותה, כפי שהיטיב להסביר זאת ארדון עצמו:
ההקדשה.
מרדכי ארדון צייר את הוויטראז' אחרי שנפטרה אשתו מרים, ב-1981. מלאכת ציור הוויטראז' עזרה לו להתאושש, ובפינתו השמאלית התחתונה, ניתן לראות את נר הנשמה שהוא צייר לזכרה של אשתו, מרים ארדון.
בול החלונות.
ב-1990 הנפיק השירות הבולאי זוג בולים וגליונית זיכרון לרגל תערוכת הבולים העולמית בלונדון עם קטעים מהיצירה.
תרכובות פחמן
תרכובות פחמן הן תרכובות המכילות אטומי פחמן. משערים כי קיימות כ-10 מיליון תרכובות פחמן בטבע, אך ייתכן ומספר זה גדול בהרבה.
מרבית תרכובות פחמן הן תרכובות אורגניות, אך מספר תרכובות מסווגות כתרכובות אי-אורגניות. הסיבה לכך היא היסטורית: עד המאה ה-19 נחשב כי תרכובות אורגניות יכולות להיווצר באורגניזמים חיים בלבד בעזרת "vis vitalis", כוח החיים, ולעומתן תרכובות אי-אורגניות נוצרות ללא "vis vitalis". השקפה זו הוכחה כשגויה כאשר הכימאי פרידריך ולר הצליח לסנתז שתנן בתנאי מעבדה. תרכובות פחמן אי-אורגניות הן אפוא תרכובות אשר נחשבו לאי-אורגניות בתחילת המאה ה-19, לפני הגילוי של ולר.
התרכובות האי-אורגניות של פחמן כוללות:
בנוסף לתרכובות פחמן, קיימות גם סגסוגות הכוללות פחמן, כאשר הנפוצה בהן היא פלדה.
נמל התעופה הבין-לאומי יאסר ערפאת
נמל התעופה הבין-לאומי יאסר ערפאת (בערבית: مطار ياسر عرفات الدولي), שנודע בעבר כנמל התעופה הבין-לאומי עזה וכנמל התעופה הבין-לאומי דהנייה, הוא שדה תעופה הרוס בפאתיה הדרומיים של העיר רפיח בפינה הדרומית של רצועת עזה, כ-2 ק"מ מצפון ליישוב כרם שלום בישראל.
היסטוריה.
השדה הוקם בעלות של 86 מיליון דולר שמומנה על ידי מספר גורמים, ובהם יפן, האיחוד האירופי ומרוקו, ותוכנן על ידי אדריכל מרוקאי בהשראת נמל התעופה בקזבלנקה שבמרוקו. עבודות ההקמה החלו ב-20 בינואר 1996, אך פתיחת השדה התעכבה עד להשגת הסכמה על דרישת ישראל לבדיקה של האנשים והסחורות העוברים בשדה. השדה נחנך ב-24 בנובמבר 1998. הוא נועד לטפל ברוב סוגי מטוסי הנוסעים ולהעניק מענה להיקף תנועה של כ-700,000 נוסעים בשנה. שדה התעופה הופעל על ידי הרשות הפלסטינית, כאשר הפיקוח האווירי והבדיקות הביטחוניות היו באחריות ישראל. בשדה פעל צוות ישראלי שהשגיח על הבטיחות הביטחוניות של הנוסעים והסחורות. במרץ 1999 טסו לשדה החברות רויאל ג'ורדניאן, איג'יפטאייר ורויאל אייר מרוק. השדה גם היה לנמל הבית של פלסטיניאן איירליינס. בשנת 1999 עברו דרכו למעלה מ-85,000 נוסעים, כ-70% מהם בטיסות של פלסטיניאן איירליינס. במרץ 1999 הוחל בייצוא פרחים דרך השדה והקמת מסוף מטענים.
לאחר שפרצה האינתיפאדה השנייה נסגר השדה לראשונה ב-8 באוקטובר 2000. פעילותו חודשה ב-19 באוקטובר אך הוא נסגר סופית זמן קצר לאחר מכן, ב-23 באוקטובר 2000, לאחר ששוטרים פלסטיניים חמושים הגיעו לנמל בניגוד להבנות, דבר שהביא לפינוי הצוות הישראלי מנמל התעופה וסגירתו. ב-12 בדצמבר 2001 הפציץ חיל האוויר הישראלי את השדה והרס את מתקן המכ"ם ואת מגדל הפיקוח. ב-10 בינואר 2002 הרסו דחפורי צה"ל את מסלול הנחיתה, ואף על פי שבשדה לא התקיימה תנועה אווירית, הוא המשיך ואויש על ידי צוות של כ-400 עובדים עד שנת 2006.
בשדה היה מסלול אספלט בודד (01/19) באורך של 3,076 מטר וברוחב של 60 מטר, אך הוא הרוס. נתיבי ההסעה הרוסים גם הם, וכך גם רחבת החנייה למטוסים. בית הנתיבות בשדה השתרע על שטח של 4,000 מ"ר והיה מעוטר באריחים בסגנון מרוקאי. עם השנים, נהרסו עוד ועוד אזורים משטח השדה על ידי תושבי רצועת עזה. נכון לשנת 2018, ישנם גידולים חקלאיים באזורים נרחבים משדה התעופה.
פלסטיניאן איירליינס