בעקבות אהבתו לעולם הקולנוע החליט בשנת 1989 לבצע הסבה מקצועית, ונרשם ללימודים בבית הספר לקולנוע קמרה אובסקורה. החלטתו הושפעה בין היתר מכך שבגיל 5, היה נוכח על סט הצילומים של סרט הקולנוע אקסודוס אשר צולם בנמל חיפה. אחד הניצבים בסרט היה אביו, שגילם שוטר בריטי שהוריד את ניצולי שואה מאניית המעפילים. 8 שנים קודם לכן, אביו היה אחד הניצולים באנייה.
במהלך השנה השנייה ללימודי הקולנוע הפיק וביים מגזין וידאו דוקומנטרי שעסק בחיי תושבי מועצה אזורית רמת הנגב. המגזין שודר בערוץ 2 הניסיוני וסלל את דרכו של לרנר ליצירת סרטים העוסקים באנשים ובתופעות מהפריפריה, וכן בדילמות חברתיות ופוליטיות. בשנת 1996 הקים את חברת ההפקה סרטי פקדה. החברה יצרה 15 סרטי תעודה באורך 24 דקות עבור תוכניות הטלוויזיה "תיבת תעודה" ו"שבת סאלאם" ששודרו בערוץ 2. בין הסרטים הקצרים שיצר במסגרות אלה ביים את "אין לו ארץ אחרת" – שעוסקת ברופא ערבי המנהל את חדר מיון בקרית שמונה ועל צווארו צו להריסת ביתו, "צדיק וטוב לו" - על הנהירה של אלפי מאמינים לקברו של הצדיק יהונתן בן עוזיאל בעמוקה, "ביסקוויטים מעזה" – סרט המתאר את חיו של מנהל מפעל הביסקווטים בעזה, "היעלמות מסתורית" – סיפור היעלמותו המסתורי של ירון דניאל מהנדס בכור בדימונה, "פרקליטה ללא גבולות" – סיפורה של עורכת הדין לאה צמל המגנה על מחבלים ו"סיבוב שני לפטרה" – סרט מסע עם כושי רימון ורחל סבוראי מיד לאחר חתימת הסכם השלום עם ירדן.
בשנת 2000 יצר את סרטו הארוך הראשון "שקרן מי שמאושר". הסרט מגולל את סיפורה הטרגי של עינת גבע, בת 17 שצולמה במונולוג חושפני 4 ימים לפני שהחליטה לשים קץ לחייה. הסרט שודר בתוכנית עובדה, בפסטיבל חיפה ובסינמטק. בהמשך יצר סרטים נוספים, שהוקרנו בישראל ובפסטיבלים מחוץ לישראל. בשנת 2009 החל להפיק וליצור סדרות, שהראשונה שבהן היא הסדרה הדוקומנטרית "כן המפקדת" שתיארה את הטירונות בחוות השומר, זכתה לשבחים רבים ולציון לשבח בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
לרנר משמש כמרצה לבימוי דוקומנטרי במספר מוסדות אקדמיים:
לרנר מתגורר כיום בגן יבנה, נשוי לאיריס ולהם 3 ילדים.
פילמוגרפיה.
סרטי תעודה
סדרות
סילאס אראוז'ו דה סילבה
סילאס אראוז'ו דה סילבה (בפורטוגזית: Silas Araújo da Silva; נולד ב-30 במאי 1996) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר בססא.
קריירה.
סילאס התחיל את הקריירה שלו באינטרנסיונל, אך לא רשם בה דקות משחק מעולם.
במאי חתם בזוריה לוהנסק מליגת העל האוקראינית. ב-30 ביולי 2017, סילאס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד אולקסנדריה. ב-1 באוקטובר 2017, סילאס הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 4-4 נגד דינמו קייב. ב-19 באוקטובר 2017 הבקיע בניצחון 1–2 נגד הרטה ברלין במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.
ב-29 באוגוסט 2019 הושאל לעירוני קריית שמונה מליגת העל עד לסיום העונה.
עם סיום תקופת השאלתו לקריית שמונה, סילאס שוחרר מזוריה וחתם בדינמו מינסק.
ב-15 בפברואר 2021, סילאס חתם בססא.
ז'אן ניקולה
ז'אן ניקולה (אנגלית: Jean Nicolet ) (נולד 1598 - נפטר 1 בנובמבר 1642) היה סוחר פרוות צרפתי שנודע בזכות גילוייו וחקר אגם מישיגן, האי מקינאק, מפרץ גרין, והיותו האירופי הראשון שסייר באזור הנוכחי של מדינת ויסקונסין האמריקאית.
ראשית החיים.
ניקולה נולד בשרבורג-אוקטוויל בצרפת, בנו של תומאס ניקולה, שהיה "שליח של המלך בין פריז לשרבורג", ומרגריט דה לאמר. הם היו חברים בכנסייה הרומית הקתולית. הוא היה ידיד ידוע של סמואל דה שמפליין ואתיין ברולה. הוא עבר לקנדה להשתתף בתוכניתו של שמפליין להכשרת צעירים צרפתים כחוקרים וסוחרים שיגורו בקרב הילידים באמריקה. הצרפתים פיתחו באזור את הסחר בפרוות.
הגעה לקוויבק.
בשנת 1618 הגיע ניקולה לקוויבק להתאמן כמתורגמן עבור חברת המסחר - שהייתה מונופול בבעלות חברי האצולה הצרפתית. כשכיר, ז'אן ניקולה היה תומך נאמן של המערכת הכלכלית-פוליטית המלכותית שהתקיימה עד המהפכה הצרפתית.
כדי ללמוד את שפת המקום, ניקולה נשלח להתגורר עם האינדיאנים באי אלומט, יישוב ידידותי שנמצא לאורך ציר הסחר החשוב של נהר אוטווה. עם שובו לקוויבק בשנת 1620 הוטל עליו להתגורר בקרב תושבי אודאווה ואלגונקין באזור אגם ניפיסינג. במהלך שהותו בת תשע שנים הוא ניהל חנות וסחר עם העמים הילידים באזור.
היו לו קשר זוגי הדוק עם אחת מנשות ניפיסינג, ונולדה להם בת, אותה כינה את מדלן אפרוסין ניקולה. כשחזר ניקולה לקוויבק, הוא הביא עמו את בתו מדלן כדי לחנך אותה בין הצרפתים. ב־19 ביולי 1629, כאשר קוויבק נכבשה על ידי האחים קירק שהשתלטו עליה עבור אנגליה, ז'אן ניקולה נמלט עם בתו לשבט הורון. הוא פעל משם כנגד האינטרסים האנגלים עד להחזרת השלטון לצרפתים בקוויבק.
חקר ויסקונסין.
ניקולה ידוע כאירופי הראשון שחקר את אגם מישיגן. בשנת 1634 הוא הפך לאירופאי הראשון שחקר את מה שתהפוך למדינת ויסקונסין. ז'אן ניקולה נחת ברד בנקס, ליד מפרץ גרין המודרני בוויסקונסין, בחיפוש אחר מעבר למזרח. הוא וחוקרים צרפתים אחרים נודעו במגעיהם עם האנשים המקומיים שנקראו הו-צ'ונק, שחיו לאורך חופים אלה. שם שכמה צרפתים תירגמו בטעות כ"אנשי הים ". בשפת הו צ'ונק, השם אומר שהם אנשים בעלי "קול גדול", מכיוון שהם האמינו ששפתם הייתה המקור למשפחת שפות שבטים נוספים. עקב הפרשנות של השם, ניקולה הסיק כי האנשים האלה היו חייבים להגיע מהאוקיינוס השקט או מקרבתו, והם ידעו על קשר ישיר עם סין.
ניקולה הפך לשגריר צרפת בקרב אנשי הו-צ'ונק. הוא לבש גלימות בצבע בהיר ונשא שני אקדחים כדי להדגיש את מעמדו וסמכותו. אנשי הו-צ'ונק העריכו את התצוגה הטקסית שלו. עם כמה מדריכי הו-צ'ונק, יצא ניקולה לנהר פוקס, והגיע דרכו לוויסקונסין. הוא שט במורדו של הנהר עד שהנהר החל להתרחב. הוא היה בטוח שהגיע לאוקיינוס. הוא עצר את התקדמותו וחזר לקוויבק כדי לדווח על גילויו של מעבר ל"ים הדרומי". הוא לא היה מודע לכך שהוא החמיץ ולא מצא את נהר המיסיסיפי העליון.
מחלוקת.
במהלך העשורים האחרונים כמה חוקרים הטילו ספק בתיאור המסורתי של הגעת ניקולה למפרץ גרין. לדעתם ניקולה לא חיפש מסלול לסין, לא פגש את אנשי הפואנים. רונלד סטיבה הרחיק לכת וטען שניקולה אפילו לא נסע לאגם מישיגן, אלא שהפואנים היו למעשה אנשי שבט אלגונקין, שניקולה פגש אותם במפרץ קווינאוו, מישיגן. ננסי אוסטרייך לורי, מהמוזיאון במילווקי - ואחריה פטריק ג'יי יונג, מבית הספר להנדסה במילווקי - טענו שניקולה פגש למעשה את הפואנים ליד מנומיני, מישיגן. אף על פי שאנשי המנומיני והפואנים היו שבטים שונים, הם היו בעלי ברית ששלטו במשותף על הגישה למפרץ גרין. לורי וג'ונג מציעים כי המטרה העיקרית של ניקולה הייתה לכונן חוזה שלום בין צרפת החדשה לפואנים וברית נגד העם האירוקווי.
מוות.
ז'אן ניקולה טבע לאחר שסירתו התהפכה במהלך סערה בנהר בעת מסעו.
האגודה המוסלמית הלאומית
האגודה המוסלמית הלאומית (בערבית: , תעתיק: אל-ג'מעיה אל-אסלאמיה אל-וטניה) הייתה ארגון שהתקיים בארץ ישראל המנדטורית בשנים 1921–1923, בהשראה ובמימון ציוניים, והיו לו סניפים במספר עיירות ערביות.
האגודה הייתה הארגון האופוזיציוני הראשון בפוליטיקה הערבית הפלסטינית והייתה מכוונת כנגד האגודות המוסלמיות-נוצריות, שהחלו להתגבש בהדרגה לתנועה לאומית.
היסטוריה.
רקע.
מיד עם תחילת פעולתם, הבחינו אנשי ההנהלה הציונית בירושלים בקיומם של גורמים ערבים שהתנגדו מסיבות שונות לאישים המרכזיים של הקונגרס הערבי-פלסטיני והוועד הפועל הערבי. מתוך חששה מההתארגנות האנטי-ציונית של הפלסטינים, החלה ההנהלה הציונית לקרב אליה את הגורמים הללו ולעודדם לפעול נגד הגורמים המתנגדים לציונות. בקיץ 1921 החלה המחלקה הערבית של ההנהלה הציונית בראשותו של חיים מרגליות קלווריסקי לנסות ולהביא את כל מתנגדי הוועד הפועל הערבי להתארגן במסגרת פוליטית בעלת מצע שאינו עוין את הציונות.
התנגדות למשלחת הראשונה ללונדון.
התארגנות "האגודה המוסלמית הלאומית" קמה סביב התנגדות למשלחת הפלסטינית הראשונה ללונדון ולעמדותיה. פעילי האגודה החתימו את תומכיהם על עצומות נגדה ונגד דרישותיה.
ביולי 1921 יצאה המשלחת ללונדון וההסתדרות הציונית טענה שאין היא מייצגת את כל האוכלוסייה המוסלמית והנוצרית של ארץ ישראל. עתה, לאחר שהוקמה "האגודה המוסלמית הלאומית", יכלו דוברי התנועה הציונית בלונדון להצביע על קיומה כהוכחה לכך.
לצורך הקמת הארגון הזה, השתמש קלווריסקי בשיטות של מתן מענקים אישיים למייסדי האגודות במקומות השונים ומימון הוצאותיהן. בדרך כלל הוא עצמו היה היוזם והאגודות קיימו קשרים קבועים עם ההנהלה הציונית. קלווריסקי ניצל את קיומה של מורת רוח מוסלמית כנגד חלקם הלא-פרופורציונלי של הנוצרים במנהל הממשלתי. מקימי האגודה טענו כנגד האגודה המוסלמית-נוצרית שהיא למעשה כלי-שרת בידי הנוצרים. אחד המניעים החשובים להצטרפות מוסלמים שונים לאגודה המוסלמית הלאומית, היה התקוה שכך יזכו בתמיכתה של ההנהלה הציונית במאמציהם להשגת משרות ממשלתיות.
אלא שרק ערבים מעטים הצטרפו לאגודה, וזאת הודות לתשלומי כספים ולא בשל אידאולוגיה. תופעות של קבלת מענקים כספיים לא היו אופייניות לאגודה זו בלבד, אולם שכיחותן בה הייתה גדולה הרבה יותר.
סניפים בערי הארץ.
האגודה המוסלמית הלאומית החלה לקום בצפון הארץ, שם היה עיקר כוחה, בערים חיפה, עכו, נצרת, טבריה ובית שאן. מחוז הצפון היה מרכז של התנגדות לוועד הפועל הערבי.