ב-2001 עשה ברמנר את הפריצה ההוליוודית שלו בשני תפקידים משעשעים בדרמות מלחמה. הרומנטית של מייקל ביי "פרל הארבור" שם גילם את רד חברם המגמגם של דני (ג'וש הארטנט) ורייף (בן אפלק) והריאליסטית של רידלי סקוט "בלאק הוק דאון" בתור הריינג'ר סמל שון נלסון שנשאר בעמדת המקלע ביחד עם חברו טוואמבלי (טום הארדי) ומאבד את שמיעתו תוך כדי הלחימה ברחובות מוגדישו.
המשיך את תעסוקתו בהוליווד בסרט האקשן "המרדף", בקומדיית ההרפתקאות " מסביב לעולם בשמונים יום" בתור הבלש פיקס ובמותחן האימה " הנוסע השמיני נגד הטורף" בתור הארכאולוג גרים מילר.
ב-2005 התפרסם ברמנר בדרמת המתח של וודי אלן "נקודת מפגש" בתור מפקח המשטרה דווד ובהפקת המופת של טום הופר "אליזבת הראשונה" בה שיחק את ג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
ב-2007 שיחק בקומדיה הבריטית השחורה "למות מלוויה" ובמיני סדרה הבדיונית "החדר האבוד" בדמותו של הרלוד סטרייטזק.
ב-2008 השתתף ברמנר בקומדיית הפעולה "המירוץ לזהב" בתור צייד האוצרות אלפונז, וב-2010 בסרטו השני תחת וודי אלן "כשתפגשי זר גבוה ומסתורי".
בשנת 2017 השתתף בסרט גיבורי-העל "וונדר וומן" בכיכובה של גל גדות, אשר מבוסס על חוברות הקומיקס "וונדר וומן" מבית DC קומיקס. הסרט הוא הרביעי בסדרת סרטי היקום הקולנועי של DC.
שלמה בן-חיים
שלמה בן-חיים (נולד ב-1957) הוא יזם ואיש עסקים, קרדיולוג, פרופסור חבר בפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט בטכניון ואיש מדע שימושי ישראלי בתחום הציוד הרפואי.
עיסוקיו בתחומי הרפואה.
בן-חיים הוא בוגר בית הספר הריאלי העברי בחיפה בשנת 1975. במהלך לימודיו שם החל ללמוד פיזיקה בטכניון. התגייס לצה"ל במסגרת העתודה האקדמית ובשנת 1982 קיבל תואר דוקטור לרפואה M.D. בטכניון. במהלך שירותו הצבאי הקים בית חולים במרג' עיון שבדרום לבנון. בשנת 1987 קיבל תואר D.Sc. ברפואה. התמחה בקרדיולוגיה במחלקה הפנימית בבית החולים רמב"ם, ועבד כקרדיולוג. הועלה לדרגת פרופסור חבר לרפואה בתחומי הפיזיולוגיה והביופיזיקה בטכניון ופרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד. הוא בעל רקע השכלתי גם בתחומי פיזיקה גרעינית ומדעי המחשב. במהלך מחקריו רשם כ-200 פטנטים והשתתף בכתיבת עשרות רבות של מאמרים ופרסומים מדעיים. בן חיים שימש כמדען הראשי של חברת ג'ונסון אנד ג'ונסון. הוא זכה בפרס יולודן על מחקרו.
בן-חיים הוא מהמייסדים של תוכנית עתידים ונמנה עם הוועד המנהל שלה.
יזמות עסקית.
בעקבות פגישתו עם איש העסקים האמריקאי לואיס פל הפך בן חיים ליזם בתחום המכשור הרפואי, ולו היסטוריה ענפה בתחום זה:
חיים פרטיים.
בן-חיים נשוי לפרופ' סימונה בן-חיים, רופאה ומרצה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון. מתגורר בלונדון ובקיסריה, בווילה שרכש מארקדי גאידמק ב-2010 תמורת 47 מיליון ש"ח.
אנרי אטלן
קו-דאם
קו'דאם
אלכסנדר מ' דושקין
אלכסנדר מ. דושקין
א&quot;מ דושקין
א. מ. דושקין
א.מ. דושקין
ויניציאה
סלומון היינה
סלומון (שלמה) היינה (גרמנית: Salomon Heine; אוקטובר 1767 - 23 בדצמבר 1844) היה סוחר ובנקאי ממוצא יהודי שחי בהמבורג. היינה, יליד הנובר, הגיע להמבורג בשנת 1784 כשהוא חסר כל, ושנים לאחר מכן רכש בה נכסים עצומים, והיה לאחד האנשים העשירים ביותר בגרמניה. הוא נודע בחייו כמיטיבו וכפטרונו של אחיינו המשורר היינריך היינה. הונו של היינה, שכונה "רוטשילד של המבורג", הוערך בעת מותו ב-110 מיליון אירו במושגי הימים ההם.
חייו.
היינה למד את מקצוע הבנקאות בחברת Bankhaus Popert בהמבורג. בהמשך הקים עסק כברוקר המחאות, בשיתוף פעולה הדוק עם עמנואל אנטון פון האלי. בשנת 1797 ייסד יחד עם מרקוס אברהם הקשר (1770–1823) את הבנק למסחר "הקשר ושות'". בשנת 1818, כשהפך למנכ"ל היחיד בחברה, שינה את שמה ל"בנקהאוס סלומון היינה". במהלך השנים הבאות שגשג והיה לאחד הבנקאים המצליחים ביותר בהמבורג של אז.
עם זאת, היינה לא זכה לאזרחות בהמבורג ולא התקבל כחבר באיגוד המכובד של סוחרי המבורג. את ביתו על היונגפרנסטיג (Jungfernstieg), אותו נאלץ לרכוש באמצעות איש קש בשל אפליית היהודים, היינה פוצץ בעת השרפה הגדולה בהמבורג בשנת 1842 על מנת למנוע התפשטות נוספת של האש.
פטרונו של המשורר היינריך היינה.
סלומון היינה שילב את אחיינו היינריך היינה בבנק בבעלותו, ולאחר מכן הציע לו להקים את חברת הבגדים "הארי היינה". אך היינריך, שהתאהב אז באמלי ביתו של סלומון, התמסר בעיקר לשירה והתעניין מעט מאוד בעסקים, ועד מהרה נאלץ להכריז על פשיטת רגל. סלומון כעס על אחיינו על בחירתו בשירה כדרך חיים, והוא ביטא את מורת רוחו באמרתו: "Hätt er gelernt was Rechtes, müsst er nicht schreiben Bücher" (אילו היה לומד משהו אמיתי, לא היה עליו לכתוב ספרים).
היחסים בין השניים ידעו עליות ומורדות, אך לאורך רוב חייו סלומון תמך באחיו סמסון ובנו המשורר, ואף אשרר קצבה חודשית שתוענק לאחר מותו של היינריך לאשתו מתילדה. לאחר פטירתו של סלומון נפוצו שמועות שהיינריך עומד לפרסם קטעים מהממוארים שלו על חיי סלומון. היינה כתב לעיתים בסגנון חריף ועוקצני גם על מכריו, מה שגרם לבנו של סלומון, קרל, לחשוש מפניו ולבטל את הקצבה. על ערש דווי חתם היינה על התחייבות שלא לכתוב דבר שיפגע בכבוד המשפחה. עם זאת, יש מי שרואים בכמה משיריו כתיבה מוסתרת בגנות המשפחה.
הנדיב של המבורג.
נדיבותו של סלומון היינה ומעמדו בהמבורג באים לידי ביטוי באנקדוטה הבאה: נציגים של מסדר דתי שהתכונן לבנות בית חולים ביקשו תרומות מעשירי המבורג. הללו הפנו אותם לבנקאי היהודי, והוסיפו שהם יתרמו סכום זהה לתרומתו, ועוד טאלר נוסף. הנזירים סיפרו להיינה את תגובת הסוחרים, והוא ביקש מהם לנקוב במחיר הבנייה. היינה שילם את מחציתו, ולכן נאלצו שאר הסוחרים לממש את התחייבותם ולממן את השאר.
העיתונאי אדולף קוהוט (1917-1848) מסר גרסה שונה לחלוטין של הסיפור:
היינה השתתף במימון לשחזור העיר, לאחר השרפה הגדולה בשנת 1842. בנוסף ייסד את בית החולים היהודי הידוע של המבורג לזכר אשתו בטי, שנפטרה בשנת 1837. עם הנחת אבן הפינה בשנת 1841, שיבח היינריך היינה את מפעלו הפילנתרופי של דודו בשירו "Das neue israelitische Hospital zu Hamburg", שיצא לאור בכרך "Neue Gedichte". בית החולים נהרס כמעט לחלוטין לאחר מלחמת העולם השנייה ושוחזר בשנות השמונים. כיום הוא משמש כבניין ממשלתי.
פטירתו.
סלומון היינה הלך לעולמו בהמבורג. אלפי תושבים, יהודים ונוצרים כאחד, יצאו באופן ספונטני ללוותו בדרכו האחרונה לבית הקברות היהודי אוטנזן (Ottensen). בצוואתו הורה לתרום למושב הזקנים ולקרן האלמנות, לביקור חולים, לחברת לחם ומרק ולאגודה להוראת מלאכות מועילות ליהודים.
"בית היינה" בהמבורג, דירת גן שנבנתה בשנת 1832, הוא המבנה היחיד ששרד מעזבונו של הבנקאי, והוא שימש מאז 1962 כמקום הנצחה. מאז 1 בינואר 2001 המקום פועל כסניף של מוזיאון המתוחזק באופן שוטף על ידי עמותת "בית היינה", ומארח מדי פעם תערוכות מיוחדות בנושאים יהודיים, ספרותיים, מוזיקליים וטופוגרפיים.
רבי יעקב בר אידי
רבי יעקב בר אידי היה אמורא מהדור השני לחכמי ארץ ישראל, מגדולי דורו, תלמידו של רבי יהושע בן לוי, התגורר בסביבת העיר צור.
גדולי האמוראים, רב נחמן ורבי זירא החשיבוהו בצורה מיוחדת, וכאשר עלו להם ספקות קשים בלימודו, שלחו שליח מיוחד לשאלו, הוא היה מכנהו בתואר "רבי". מוזכר רבות יחד עם רבי שמואל בר נחמני.
הוא היה תלמידו המובהק של רבי יהושע בן לוי ומסר אמרות רבות משמו, אך לעיתים גם מזכיר מפסיקותיו של רבי יוחנן הוא גם זכה להערכה מיוחדת מרבי יוחנן. מעשה שהיה, שרבי יוחנן כעס על רבי אלעזר תלמידו המובהק, שאמר בבית המדרש הלכה ששמע ממנו, שלא בשמו. בא לפניו רבי יעקב בר אידי ואמר לפני רבי יוחנן: הגיב רבי יוחנן:
אביו.
אביו, היה אמורא, אך מכיוון שבנו היה ידוע יותר הוא נקרא על שמו "רב אידי אבוה דרבי יעקב בר אידי". אודותיו מסופר, כי היה רגיל ללכת לעסקיו שלושה חודשים, למד אצל רבו יום אחד וחזר לעסקיו שלושה חודשים. כלומר, יום אחד של לימוד תורה היה מוקדש להליכה ברגל של שישה חודשים. שלשה חודשים מעסקיו אל הרב ושלשה חודשים מהרב חזרה לעסקיו.
אודות כך מסופר במסכת חגיגה:
ממעשה זה נראה, כי היה חשוב בעיני רבי יוחנן, שחשש שמכך שיקפיד, ייענשו תלמידי החכמים שלגלגו עליו.
1919 בארצות הברית
1919 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 143 שנה מיום היווסדה.
רעידת האדמה באלסקה
גלדהפיגן
גלדהפיגן (בנורווגית: Galdhøpiggen, "פִסגת גָּלְדְהֶה") הוא הגבוה בהרי סקנדינביה וצפון אירופה. ההר שוכן במחוז אופלנד שבמרכז נורווגיה, בשטחה של עיריית לום, והוא חלק מרכס יוטונהיימן, שבעצמו הוא חלק משרשרת הרי סקנדינביה.
כיתר ההרים המעצבים את דרומה של נורווגיה שייך גם גלדהפיגן מבחינה גאולוגית-היסטורית לאורוגנזה הקלדונית. סלע היסוד העיקרי שמרכיב את המסיב הוא הסלע גברו, שמצוי בחלקים גדולים של הרכס. בעידן הקרח היה ההר מכוסה בקרחונים, וקיבל את צורתו הנוכחית.
במשך שנים רבות לא ידעו גאולוגים כי גלדהפיגן הוא ההר הגבוה בנורווגיה. הכבוד ניתן להר סְנֶהֵטָּה הנראה יותר בבירור. בשל כך עד מאוחר יחסית (המאה ה-19) לא נעשו ניסיונות להעפיל אל גלדהפיגן.
מקובלים שני מסלולי העפלה אל ההר: האחד מתחיל בבקתה ספיטרסטולן, בגובה 1,104 מטר מעל פני הים, והשני בבקתה יובאסהיטה, 1,841 מ'. טיפוס במסלול הראשון אורך כחמש שעות לטיפוס ושלוש שעות לירידה, ובשני כשלוש שעות לטיפוס ושעתיים לירידה חזרה. במסלול יובאסהיטה נדרש מדריך, שכן בדרך חוצים קרחון.
על הפסגה, בגובה 2,469 מטר, ממוקמת בקתה נוספת, שבה נמכרות מזכרות.