לאחר הדוקטורט שב לישראל ושימש כמרצה באוניברסיטה העברית בחוגים להיסטוריה, פילוסופיה וספרות גרמנית. היה ראש מכון פרנץ רוזנצוייג לספרות ותרבות יהודית גרמנית, ראש המכון ללימודים כלליים ובשנים 2004-2001 כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית. כיום הוא מופקד הקתדרה על שם אחד העם באוניברסיטה העברית. היה עמית מחקר במכון מקס פלאנק למדעי הקוגניציה והמוח, בקלייר הול שבאוניברסיטת קיימברידג', במכון מקס פלאנק להיסטוריה, במכון למחקר מתקדם בברלין ובמרכז למחקר בין-תחומי בבילפלד. שימש כפרופסור אורח בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז, באוניברסיטת גיסן, אוניברסיטת אמסטרדם, אוניברסיטת קונסטנץ ובבית הספר למשפטים ע"ש קרדוזו בישיבה יוניברסיטי. ב-2007 פרש ממשרתו באוניברסיטה עקב מינויו כראש מכון ון ליר, משרה בה כיהן עד שנת 2016.
מוצקין נשוי לאמילי, אוצרת אמנות, ואב לשני בנים.
מחקריו.
מוצקין מתמקד במחקריו בפילוסופיה של ההיסטוריה והיסטוריוגרפיה גרמנית וצרפתית.
בעבודת הדוקטורט שלו, אשר עובדה לספר, עסק מוצקין בשאלת היחס בין התהוות ההיסטוריה כמדע במאות ה-17-18 והראה את היחס בין גישה זאת לתפישת ההיסטוריה הקתולית במאה ה-19. הוא ניסה להעריך את המחויבות של היידגר למסורת של ההיסטוריה החילונית בהשוואה למחויבותו למסורת ההיסטוריוגרפיה הדתית הקתולית. עד למחקרו של מוצקין נכתב על היידגר וההיסטוריה, אך לא בהקשר להיסטוריה של המאה ה-17 ולא בהיסטוריה הקתולית של המאה ה-19.
מוצקין הראה כי ההיסטוריוגרפיה המודרנית בנויה על מיזוג בין למדנות לבין תפישת אני המושרשת בספרות הזכרונות האישיים במאה ה-10 בגרמניה.
במחקרו העכשווי מוצקין מנסה להבדיל בין היסטוריה לזיכרון ולבסס את ההיסטוריה כמדע. במסגרת זאת הוא מתעניין בבעיית הפרספקטיבה והרטרוספקציה. השאלות בהן הוא עוסק הן האם יש קשר בין התפישה בה המוח עובד לתפישה הקוגניטיבית של העבר ומה הקשר בין מערכת המוח להבניית תרבות היסטורית. מוצקין מנסה לבדוק האם אנו תופשים עבר כמו הווה, האם העבר נראה, האם הדמיון בנוי כמו תפישה או שונה מתפישה ומהי המשמעות לתפישת עבר אותו לא חוינו, בין אם הדמיון דומה או שונה מהתפישה. עתידה לראות מונוגרפיה שלו בתחום.
קלעת חמאד
רבנו אפרים
ליבר הגדול מברדיצ'ב
רבי אליעזר ליבר מברדיצ'ב (כונה רבי אליעזר הגדול או רבי ליבר הגדול ; ה'תכ"ח בערך - כ"ח בחשוון ה'תקל"א (1770)), היה מקובל במאה ה-18. לפי האגדה היהודית היה מייסד העיר ברדיצ'ב.
חייו.
נולד לרבי אברהם אשכנזי, שהיה תלמיד חכם ועשיר גדול, ממגורשי קראקא . רבי ליבר היה דור רביעי למקובלים רבי שמשון מאוסטרופולי ורבי יחיאל מיכל מנמירוב, וכן היה מיוחס לרבי נתן נטע שפירא, בעל "מגלה עמוקות".
רבי ליבער היה בעל השפעה רוחנית גדולה. הוא חי בודד ונבדל מיתר אנשי העיר, שקוע תמיד בלימוד הקבלה. יהודי ברדיצ'ב התייחסו אליו כאל קדוש. הבעל שם טוב היה אומר עליו: "ישנם צדיקים שזוכים לגילוי אליהו הנביא, אצל רבי ליבער הדבר להפך – אליהו הנביא זכה לגילוי רבי ליבער אליו".
על פי האגדה, רבי ליבר גר בצעירותו בעיירה סמוכה למקום בו נבנתה העיר ברדיצ'ב מאוחר יותר, והיה מתבודד ביערות סמוך לעירו. בעקבות תקרית שהייתה לו עם פריץ העיר, הבטיח לו הפריץ להקים עיר מיוחדת ליהודים - והיא העיר ברדיצ'ב.
נפטר בכ"ח בחשון תקל"א ונטמן בברדיצ'ב.
בנו היה רבי יחיאל מיכל. נכדו של רבי יחיאל מיכל היה רבי אליקים געציל חתן רבי יוסף יונגרלייב מיאמפולה. בניו של רבי אליקים געציל היו רבי לייביש מפרוסקורוב אבי חסידות פרוסקורוב ורבי ישראל מליטשניץ חותן רבי מנחם נחום מלויעב. בנו של רבי ישראל היה רבי יוסף מטיברוב חותן רבי משה צבי מסטנביץ.
סל&quot;ה
רצח (פירושונים)
Avitrans
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1904
הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1904 היו מערכת הבחירות הנשיאותיות השלושים בתולדות ארצות הברית, ונערכו ב-8 בנובמבר 1904. הנשיא הרפובליקני היוצא, תאודור רוזוולט, שעלה לשלטון לאחר הירצחו של ויליאם מקינלי, נבחר לכהונה בזכות עצמו. במהלך מסע הבחירות, הרפובליקנים הדגישו את הצלחתו של רוזוולט במדיניות חוץ ואת הקרבות שלו כנגד המונופולים. מועמד המפלגה הדמוקרטית היה אלטון פארקר, השופט הראשי בבית המשפט לערעורים של ניו יורק. היה מעט מאוד הבדל בין עמדותיהם של המועמדים, והמירוץ התבסס על אישיותם: הדמוקרטים טענו שנשיאותו של רוזוולט כללה החלטות שרירותיות והייתה לא יציבה.
רוזוולט זכה בבחירות בקלות, וזכה בכל מדינה מלבד בדרום. בכך הוא הפך לנשיא הראשון שעלה לנשיאות מתפקיד סגן הנשיא ונבחר בעצמו. גם הנשיאים קלווין קולידג', הארי טרומן ולינדון ג'ונסון עשו זאת אחריו.
מועמדים.
מועמדים רפובליקניים.
כשהרפובליקנים התאספו בשיקגו ביוני 1904, המועמדות של תאודור רוזוולט הייתה בטוחה. הנשיא רוזוולט השקיע את מרצו ב-1902 וב-1903 כדי לקבל תמיכה מהמפלגה ולהבטיח את מועמדותו ב-1904. תנועה שהתנגדה לרוזוולט התרכזה סביב מועמדותו של הסנאטור מאוהיו, מארק האנה, אבל מותו של האנה מוקדם יותר באותה השנה הסירה את המכשול הזה מדרכו של רוזוולט. מותו של האנה בפברואר 1904 סיים כל התנגדות אמיתית כלפי רוזוולט בתוך המפלגה. רוזוולט נבחר פה אחד בסיבוב הראשון עם 994 קולות.
מכיוון שהשמרנים במפלגה הרפובליקנית גינו את רוזוולט ואמרו שהוא קיצוני מדי, רוזוולט נתן להם לבחור את המועמד לתפקיד סגן הנשיא. הסנאטור צ'ארלס וורן פיירבנקס מאינדיאנה היה המועמד הטבעי, כיוון שהשמרנים העריכו אותו מאוד והוא גם לא פגע ביסודות הפרוגרסיביים יותר במפלגה. רוזוולט לא היה מרוצה מכך שפיירבנקס רץ איתו לבחירה, אך הוא לא חשב שהמועמדות לתפקיד סגן הנשיא שווה להילחם עבורה. עם תמיכה חזקה בניו יורק, פנסילבניה ואינדיאנה, פיירבנקס הצליח בקלות להיבחר להיות מועמד לסגן הנשיא.
המצע הרפובליקני תמך במכסי מגן גבוהים, הגדלת סחר החוץ, התחייב לשמור על תקן הזהב, תמך בהתפשטות של צי הסחר, תמך בחיזוק הצי ושיבח את מדיניות החוץ והפנים של רוזוולט.
מועמדים דמוקרטים.
ב-1904, גם ויליאם ג'נינגס ברייאן וגם הנשיא לשעבר, גרובר קליבלנד, לא רצו לרוץ לנשיאות. מכיוון ששני המועמדים הדמוקרטים היחידים בעשרים השנים הקודמות בחרו שלא לרוץ, אלטון פארקר, דמוקרט בורבון מניו יורק, הפך למועמד המוביל.
פארקר היה השופט הראשי של בית המשפט לערעורים בניו יורק, וקיבל כבוד מהדמוקרטים והרפובליקנים במדינתו. בכמה מקרים, הרפובליקנים בניו יורק לא הסכימו להריץ מועמד נגד פארקר. פארקר סירב לנהל מסע בחירות באופן פעיל, אך לא ריסן את תומכיו השמרנים, שכללו בתוכם חברי טמאני הול. הנשיא לשעבר קליבלנד תמך בפארקר.
הוועידה הדמוקרטית התכנסה בסנט לואיס ב-6 ביולי. המאבק בתוך המפלגה על המועמדות היה אחד מהגדולים. למרות שפארקר לא היה בפוליטיקה במשך 20 שנים, לא היו לו אויבים, והוא לא עשה שגיאות, במהלך החודשים לפני הוועידה, האגף הקיצוני יותר ניהל נגדו מלחמה.
למרות שפארקר תמך בברייאן ב-1896 וב-1900, ברייאן שנא את פארקר, שתמך בתקן הזהב. ברייאן רצה מועמד חלש, שלא יוכל לקחת ממנו את השליטה במפלגה. הוא אמר שפארקר הוא כלי משחק של וול סטריט, וטען שאף דמוקרט שמכבד את עצמו לא יכול לבחור בו.
ברייאן תמך במוציא לאור וחבר הקונגרס, ויליאם רנדולף הרסט מניו יורק. הרסט היה הבעלים של שמונה עיתונים, כולם היו ידידותיים לפועלים, מתנגדים נמרצים למונופולים, ונלחמו למען אנשים שעבדו למחייתם. בגלל הליברליות הזאת, המשלחת מאילינוי תמכה בהרסט, והוא קיבל תמיכה גם ממדינות אחרות. למרות שהעיתון של הרסט היה העיתון המזרחי היחיד שתמך בברייאן ובתקן דו-מתכתי לדולר ב-1896, ברייאן העדיף יותר את פרנסיס קוקרל.
הסיכוי שהרסט יבחר להיות המועמד כל כך הפחיד את השמרנים במפלגה, עד שהם עבדו קשה כדי להבטיח שפארקר יבחר להיות מועמד כבר בסיבוב הראשון. בסיבוב הראשון, הוא קיבל 658 קולות, רק 9 פחות מהמינימום הדרוש. לפני שיכלו להכריז על התוצאה, 21 צירים עברו לתמוך בפארקר כדי להבטיח את מועמדותו. פארקר קיבל 679 קולות בסיבוב הראשון לעומת 181 קולות להרסט.
ברייאן טען שמועמדותו של פארקר כוונה בידי המונופולים והובטחה בידי שיטות מושחתות. הוא טען שהפועלים נבגדו בוועידה ולא יכלו לסמוך על המפלגה. פארקר עצמו הכריז שחוק למען יום עבודה בן שמונה שעות אינו חוקתי.
פארקר זינק לפעולה עוד לפני בחירת סגנו, כשגילה שהמצע הדמוקרטי השמיט במכוון את נושא הכספים. פארקר שלח הודעה לוועידה שבה הודיע על תמיכתו בתקן הזהב. זאת הייתה הפעם הראשונה שמועמד עשה כזאת פעולה. הפעולה הזאת יכלה לגרום לפארקר לאבד את מועמדותו ולהיות מסולק מהמפלגה ששירת בה במשך כל חייו.
הסנאטור לשעבר, הנרי דייוויס ממערב וירג'יניה נבחר להיות המועמד לסגנות הנשיאות. בגיל 80, הוא היה המועמד המבוגר ביותר שמפלגה מרכזית הציעה לתפקיד מסוים. הדמוקרטים קיוו שדייוויס יוכל לתת להם את הניצחון במערב וירג'יניה. דייוויס היה פוליטיקאי מכובד וגם בעלים עשיר של מכרות, בעל חברה להקמת מסילות ברזל ובנקאי.
פארקר גינה את "שלטון הגחמות האישיות", את "גנבת הסמכות" של הנשיא, ואת "הגדלת הכוח האישי". הצעותיו החיוביות יותר היו שמרניות, לדוגמה הצעתו לתת למועצות המחוקקות ולמשפט המקובל את הזכויות לפתור את בעיית המונופולים, והעיתונות בניו יורק טענה שהוא מייצג את הדמוקרטיה השמרנית והחוקתית מול הרפובליקניזם השרירותי והקיצוני.