בין החוקרים המערערים על שיטת ולהאוזן מצויה אסכולה הטוענת לכך שהתורה מייצגת תערובת של מסורות צפוניות ודרומיות של שבטי ישראל. לשיטתם, הארון שימש את שבטי הצפון, ואילו האוהל הריק שימש לגילוי אלוהות עבור שבטי הדרום. הכנסת דוד את הארון אל האוהל הריק הידקה את הקשרים בין השבטים ויצרה את המסורת המשולבת אודות המשכן - ובו הארון - המצויים במרכז המחנה. על פי שיטה זו, למעשהו של דוד נתחבר לימים הרעיון, עם הקמת המקדש, כי האל שוכן באוהל, ומכאן נוצר השם "משכן". עם זאת, גישה זו נדחתה במחקר מכמה טעמים - ראשית, משום שרעיון השכינה באוהל הוא קדום להקמת המקדש ומצוי הן בנבואת נתן, הנחשבת כמתנגדת להקמת המקדש, והן בכתבי אוגרית - עובדה המקיימת את ההנחה כי מדובר בתפישה שמית-מערבית קדומה. כמו כן, גישה זו מתעלמת מזיקתו של יהושע, איש שבטי הצפון, דווקא לאוהל הריק המיוחס לשבטי הדרום.
האסכולה הירושלמית בחקר המקרא נטתה גם היא לערער על גישת ולהאוזן גם בעניין זה ולטעון כי תיאור המשכן העומד במרכז המחנה משקף גם הוא מציאות היסטורית. גישה זו בנויה הן על האינטואיציה הבסיסית כי מקומו של אוהל קדוש יימצא בדרך כלל במקום מוגן היטב, והן על המחקרים אודות מבנה המשכן שהראו, בהיבטים רבים, הבדלים משמעותיים בינו לבין מבנה המקדש. לשיטתם, שכינת האל באוהל משקפת את השלב בו חיו השבטים השֵמיים-מערביים בעצמם באוהלים, ולכן אין מקום לביקורת המקפת של ולהאוזן, אלא יש להסתפק אך ורק בשאלת הדרגתיות המעבר של המשכן מאוהל ארעי למבנה קבע (וראו להלן). עם זאת, לפתחם של חוקרים אלה חוזרת הקושיה אודות קיומם של שני אוהלי מועד במקביל, ואכן, בקרב אסכולה זו מצויות שלוש שיטות עיקריות לתירוץ הקושי:
למצדדי קדמות תיאור המשכן מסייעת גם עובדת היעדרותו של הברזל מרשימת החומרים, וכן הימצאותם של מכסי עורות וקרשים עשויי עצי שיטים פשוטים, חומרים המאפיינים מקדשים מזרחיים קדומים. עם זאת, סוברים מרבית החוקרים כי גם תיאור המשכן משלב יסודות מאוחרים שביקשו לפאר אוהל זה ונתנו לו צורה של "מקדש מעט" עשיר בזהב וכסף. מן הצד שכנגד, סופר מאוחר מדי, היה עשוי להוסיף תיאור אודות עצי ארזים או אולם כדוגמת אולם המקדש (כפי שעשה פילון). העובדה כי בעיקרו של דבר, תיאור המקדש אינו משמש דוגמה למשכן ברבים מפרטיו, מסייעת להנחה בדבר קדמות התיאור.
תולדות המשכן לאחר הכניסה לארץ ישראל.
עדות המקרא.
העדות המקראית באשר לגורלו של המשכן לאחר כניסת ישראל לארץ ישראל איננה ברורה כל צרכה, הואיל ועדות זו אינה רציפה. על פי המתואר בספר יהושע, בני ישראל השכינו את אוהל מועד בשילה, ושם גם נערכה חלוקת הארץ למטות. השארת המשכן כאוהל ארעי בשילה משתמעת גם ממקורות אחרים ובכללם נבואת נתן בשמואל ב', וכן הכתוב בתהילים אודות חורבן שילה - "וַיִּטֹּשׁ מִשְׁכַּן שִׁלוֹ, אֹהֶל שִׁכֵּן בָּאָדָם". עם זאת, התיאורים הפותחים את ספר שמואל מתארים את המקום כ"בית ה'" ו"היכל ה'", הווי אומר כמבנה של קבע. ניתן לתרץ ולומר כי מדובר בשינוי הדרגתי שהפך את המשכן הארעי למבנה קבע, הדרגתיות שאִפשרה להמשיך ולהתייחס אל מבנה הקבע כאל גלגולו של המשכן המדברי.
לאחר חורבן המשכן בשילה אין עדות מפורשת לקיומו של משכן נוסף, עד להקמת המקדש בידי שלמה, כמה עשרות שנים מאוחר יותר. באשר לתקופת ביניים זו ידועות לנו התחנות שעבר הארון מאז נפילתו בשבי הפלשתים ועד העלאתו לירושלים על ידי דוד המלך. על פי המסופר בשמואל ב', דוד "נטה אוהל" עבור הארון, ונראה שבאוהל זה היו מזבח ושמן משחה למטרות עבודה. אוהל זה, ששימש כאוהל עבור הארון - זוהה ברבות הימים עם אוהל מועד הקדום, אך אין עדות ודאית אחרת לכך שהמשכן כמכלול הוקם מחדש בימים שבין חורבן שילה להקמת המקדש בידי שלמה. חריגה אחת יוצאת דופן היא המסורת המובאת בספר דברי הימים אודות קיומו של משכן בגבעון, בזמן שארון העדות כבר היה בירושלים. עם זאת, מכיוון שעדות זו נכתבה בספר דברי הימים המאוחר (מתקופת בית שני), ואין היא מופיעה בספרי שמואל ומלכים המוקדמים יותר, מוטלת בספק לדעת חוקרים מסוימים, מאחר שאין היא עולה בקנה אחד עם העדויות על מקום הארון ואף אין לה זכר מחוץ לספר זה. יש ששיערו כי מסורת זו נועדה להסביר כיצד התקיימה הקרבת קורבנות בבמה בגבעון בימי הממלכה המאוחדת בכלל ועל ידי שלמה עצמו בפרט.
בימי שאול מוזכרת נב כמקום שבו חיו "כהני ה'" ש"שאלו בה'" - כלומר השתמשו באורים ותומים עבור דוד המורד בשאול. בעקבות זאת הוחרבה העיר. בספר שמואל מתואר דואג האדומי המספר למלך שאול:
מסורת חז"ל.
לפערים שהותירה העדות המקראית גופה, הוסיפו חז"ל במספר מקומות השלמות. על פי התמונה שציירו חז"ל, לאחר כניסת עם ישראל לארץ ישראל, הוצב המשכן בגלגל, באופן ארעי במשך 14 שנה. למרות ההמשכיות מאוהל מועד מהמדבר, בשלב זה הותרה הקרבת קורבנות בבמות (נושא זה מתקשר לבעיה אחרת במקראות, של ריכוז הפולחן). לאחר הכיבוש והחלוקה של הארץ, נבנה ביתר פאר המשכן בשילה. מבנה זה היה במדרגה חומרית גבוהה יותר, ונבנה מאבן מלבד תקרתו, והוא החזיק 369 שנה. לאחר חורבן משכן שילה, הוקם המשכן בנוב, והתקיים שם כ-13 שנה. בשלב זה אמנם הייתה למבנה, ככל הנראה, תקרת אבן, אך ארון הברית לא היה עוד במשכן. לאחר חורבן נוב מסיבות שונות (אולי ביוזמת שאול המלך) הוקם המשכן באותה מתכונת בגבעון.
בניית בית המקדש על ידי שלמה המלך הפכה את ירושלים למרכז רוחני קבוע, בלא צורך במשכן. בתוספתא (מסכת סוטה ) מתוארת גניזת המשכן, ובתלמוד הבבלי () מובאת דעתו של רב חסדא בשם אבימי, כי הגניזה הייתה בחללים תת-קרקעיים תחת ההיכל שבירושלים, ככל הנראה על פי המשך התוספתא שם, באשר לגניזת ארון הברית, כאשר לדעתו של הסובר שנגנז, "ארון במקומו נגנז".
גניזת המשכן מבטאת את סיום תפקידו הזמני של המשכן. התיאור הנוסטלגי אודות גניזת המשכן בא לידי ביטוי באמירה כי "לא שלטו השונאים במעשי ידיו של משה". כלומר, מאז בניית משכן משה במדבר, שרדו חומרי המשכן השונים (קרשים, קרסים, בריחים, עמודים ואדנים) במשך 480 שנה, וגם לאחר תקופה זו לא נשרפו, אלא נטמנו. זאת לעומת בית המקדש, שחרב ואף חומרי הבניין הושמדו יחד איתו.
דגם המשכן.
נעשה על ידי מיכאל אוסניס מקדומים
שנת היובל
שנת היובל בתורה היא שנה מקודשת המתקיימת אחת לחמישים שנה. בשנה זו מצווה לשחרר את כל העבדים ולהחזיר את כל הנחלות לבעליהן המקוריים. בנוסף, כמו בשנת שמיטה, מצווה לשבות מעבודת האדמה.
שנת היובל משתייכת למצוות התלויות בארץ וכדי לקיימה מדאורייתא צריך רוב עם ישראל לשבת בארצו. לפיכך, במשך רוב ההיסטוריה היהודית לא נהגה שנת היובל והמצוות התלויות בה.
הרמב"ם מונה שמונה מצוות המתקיימות בשנת היובל: לקדש את השנה בשביתה כמו שנת השמיטה, לתקוע בשופר להכרזה על שחרור העבדים, לגאול קרקעות, לגאול בתי ערי חומה כפי שציוותה התורה, למנות את שנות היובל עם מניין שנות השמיטה, לא לעבוד את הקרקע, לא לקצור ספיחים ולא לאסוף פירות.
המקור בתורה.
שנת היובל והציוויים התלויים בה מוזכרים בספר ויקרא:
אטימולוגיה.
משמעות השם "יובל" אינה ברורה. תרגום אונקלוס והתרגום המיוחס ליונתן בחרו שלא לתרגם והשאירו את המינוח המקורי "יובלא". על פי רש"י ומפרשים נוספים פירוש המילה יובל הוא אַיִל, כמו "ישאו שבעת שופרות היובלים" ומכאן נקראה שנת החמישים, שביום הכיפורים שלה תוקעים בקרן האיל בכל הארץ, שנת היובל. על פי הרמב"ן יובל הוא לשון דרור וחופש, שכל אדם יכול לגור בכל מקום שירצה, שבשנת היובל חוזרות הנחלות לבעליהן המקוריים - "ואמר יובל היא, שבה יובל כל איש אל אחוזתו ואל משפחתו", ועל פי האבן עזרא יובל הוא לשון שילוח.
חישוב שנת היובל.
תחילת הספירה.
ארבע עשרה שנים אחרי שנכנסו שבטי ישראל לארץ ישראל החלו למנות שמיטין ויובלות ושוב כשנבנה בית המקדש השני. ספר היובלים מתארך את כל האירועים לפי מניין יובלות מבריאת העולם. באגדה מופיע חשבון יובלות מבריאת העולם ואותו חשבון מופיע במספר לוחות שנה שנמצאו בגניזת קהיר. רוב לוחות השנה הללו נכתבו על ידי ידותון הלוי שהיה חזן בית הכנסת בן עזרא בפוסטאט. מספר לוחות שנה אחרים מגניזת קהיר מחשבים את היובל משנת ב'תק"ב שבה החלה הספירה הראשונה (שנת ב'תק"ג היא הראשונה לחשבון זה). חלק מלוחות אלו נכתב על ידי חלפון בן מנשה שהיה סופר בית הדין בפוסטאט. בשיטה זו אחז גם רבי אשתורי הפרחי. לפי פירוש הקראים, הספירה החלה בשנת ב'תצ"ו, שבע שנים בלבד אחרי הכניסה לארץ.
משך היובל.
לדעת חכמים, שנת היובל אינה נספרת במניין שנות השמיטה. כלומר, רק לאחר שנת היובל מתחילה שנה ראשונה לשמיטה הבאה וליובל הבא, כך שיש בין שנת יובל לשנת יובל 50 שנה. רבי יהודה חולק וסובר ששנת היובל עצמה היא גם שנה ראשונה לשמיטה וליובל הבא, כך שבין שנת יובל לשנת יובל יש רק 49 שנה.
הראב"ד פסק להלכה כחכמים, ושאר הראשונים פסקו כרבי יהודה, מלבד הרמב"ם שפסק שבזמן שבית המקדש קיים הלכה כחכמים וכשאין בית מקדש הלכה כרבי יהודה.
תיארוך שנות היובל.
על פי החשבון בגמרא יוצא שלפי דברי הרמב"ם שנת היובל האחרונה הייתה שנת ה'תשע"ו (48 יובלות מעליית עזרא הסופר), לדעת הראב"ד שנת היובל האחרונה הייתה שנת ה'תשס"ה (47 יובלות מעליית עזרא), ולדעת רוב הראשונים שנת היובל האחרונה הייתה שנת ה'תשס"ב והשנה הנוכחית () היא השנה ה בשמיטה ה ביובל ה-.