המתת חיות המחמד בבריטניה הייתה מאורע בספטמבר 1939, שבו המיתו בריטים רבים את חיות המחמד שלהם בימים הראשונים למלחמת העולם השנייה מחשש למחסור במזון ולפגיעה בהם במהלך המלחמה. מאות אלפי חיות מחמד הומתו בתוך כשבוע ימים.
סיפור ההמתה ההמונית דווח בכלי תקשורת שונים בעת שהתרחש, אך מאז נשכח. אפשר שהסיפור נשכח כיוון שהיה בו כדי לחתור תחת הנרטיב על העמידה האיתנה של העם הבריטי במהלך המלחמה וכן תחת הדימוי של הבריטים כחובבי חיות מחמד.
בעלי חיות מחמד רבים שהמיתו את בעלי החיים שלהם הצטערו בדיעבד על החלטתם לאחר שהתגברו על הפחד מהפצצות וממחסור במזון, והאשימו את הממשלה ביצירת היסטריה.
רקע.
במסגרת ההכנות של ממשלת בריטניה ב-1939 לקראת פרוץ מלחמה אפשרית עם גרמניה כונסה ועדה על מנת לדון בנושא חיות המחמד בבתיהם של אזרחים. הוועדה הביעה חשש שמא, במקרה שבו יהיה צורך לקצוב את מנות המזון לאוכלוסייה, יבחרו אזרחים רבים לחלוק את מנותיהם עם חיות המחמד שלהן, או שיניחו להן לגווע ברעב. בעקבות זאת פרסמה הוועדה עלון שחולק לאזרחים. בעלון נכללה ההמלצה להעביר חיות מחמד מן הערים אל אזורי השדה במדינה, ונאמר בו כי אם האזרחים לא יוכלו למסור את חיות המחמד לטיפולם של שכנים, יהיה זה הגון להשמידן. העלון הכיל גם פרסומת לאקדח הלם שיוכל לשמש כאמצעי להמתת חיות מחמד ללא כאב. העלון הממשלתי תרם להחלטת המוני אזרחים להמית את חיות המחמד שלהם, אך לא היה הגורם היחיד לה.
ההמתה.
לאחר שפרצה המלחמה בספטמבר 1939 מיהרו המוני בריטים אל המרפאות הווטרינריות על מנת להמית את חיות המחמד שלהן. המניעים להמתה היו חשש ממחסור במזון ומהפצצות, צורך לנטוש את בעלי החיים עקב יציאה למלחמה וגם התחושה כי החזקת חיית מחמד במהלך מלחמה היא בגדר "מותרות". על פי הערכה הומתו 400 אלף עד 750 אלף חיות מחמד בתוך כשבוע. לפני פתחי כמה מהמרפאות התמשכו תורים באורך של מאות מטרים ובחלקן אזל מלאי הכלורופורם.
ארגוני בעלי חיים וארגונים וטרינריים שונים הביעו התנגדות להמתה, אך נאלצו לשרת את האזרחים שצבאו על דלתותיהם. אחרים לא הסכימו לכך. בית הכלבים והחתולים באטרסי בלונדון התנגד בתקיפות להמתה, ובמהלך המלחמה סיפק מחסה ל-145,000 כלבים. מתנגדת ידועה נוספת להמתה הייתה הדוכסית מהמילטון , אשר גם הקימה בית מחסה לחיות מחמד ליד בית הכפר שלה בווילטשייר.
לאחר תחילת ההפצצות על לונדון בסתיו 1940 התרחש גל נוסף של המתת חיות מחמד.
בשנת 2017 יצא לאור ספרה של ההיסטוריונית הבריטית הילדה קין (Hilda Kean), The Great Cat and Dog Massacre, אשר גולל את סיפור ההמתה ההמונית של חיות המחמד בבריטניה בראשית המלחמה, אך גם את סיפור היחסים והקרבה בינם לבין בעליהם בהמשך המלחמה.
המנון פקיסטן
ההמנון הלאומי של פקיסטן (באורדו: قومی ترانہ) ידוע גם בשם פאכ סרזמין (באורדו: پاک سرزمین, "אדמה טהורה"). המוזיקה הולחנה על ידי אחמד ע'ולאם צ'אגלה (احمد غلام چھاگلہ) ב-1949, טרם חיבור המילים, אשר נכתבו על ידי חאפז ג'אלונדרי (حفیظ جالندھری) ב-1952. השיר אומץ רשמית כהמנון הלאומי הרשמי של פקיסטן באוגוסט 1954 והוקלט באותה השנה על ידי אחד עשר הזמרים הגדולים של פקיסטן, ביניהם אחמד רושדי, כווכב ג'האן, רשידה ביגום, נג'ם עארה, נסימה שאהין, זוואר חוסיין, אח'תר עבאס, ע'ולאם דסתגיר, אנואר זאהיר וואח'תר וואסי עלי.
היסטוריה.
בתחילת 1948, הציע א"ר ע'אני, מוסלמי מטרנסוואל שבדרום אפריקה, שני פרסים של חמשת אלפים רופי, אחד למשורר ואחד למלחין, עבור כתיבה והלחנה של המנון לאומי חדש עבור המדינה העצמאית החדשה. הפרסים פורסמו מטעם לשכת העיתונות הממשלתית ביוני 1948. בדצמבר 1948, ממשלת פקיסטן הרכיבה את ועדת ההמנון הלאומי (NAC) במטרה לחבר ולהלחין את ההמנון הלאומי הרשמי של פקיסטן. בראש ה-NAC עמד בתחילה שיח' מוחמד אכרם ובין חבריה היו מספר פוליטיקאים, משוררים ומוזיקאים, ביניהם עבדור ראב נישתר, אחמד ע'ולאם צ'אגלה וחאפז ג'אלונדרי. הוועדה נתקלה בקשיים במציאת מילים ולחן הולמים.
כאשר סוקרנו, נשיא אינדונזיה, ביקר בפקיסטן ב-30 בינואר 1950 (הביקור הראשון של ראש מדינה זרה בפקיסטן), לא היה המנון לאומי שאפשר לנגנו. בשנת 1950, לקרארת הביקור העתידי של השאה של איראן נוספה דחיפות לעניין, שהביאה את ממשלת פקיסטן לבקש מן ה-NAC להציע המנון ללא עיכוב נוסף. יו"ר ה-NAC, שר החינוך פזל א-רחמן, ביקש ממספר משוררים ומלחינים להציע מילים אבל אף אחת מההצעות שהוגשו לא התקבלה. ה-NAC בדק גם כמה לחנים שונים ובסופו של דבר נבחר הלחן שהוצע על ידי אחמד ע'ולאם צ'אגלה.
ב-21 באוגוסט 1949, ממשלת פקיסטן אימצה את הלחן של צ'גלה עבור ההמנון הלאומי.
ההמנון, ללא המילים, נוגן בפעם הראשונה לכבוד מנהיג מדינה זרה במהלך ביקורו של השאה של איראן בקראצ'י, ב 1-במרס 1950, בידי להקת חיל הים הפקיסטני.
ב-3 במאי 1950 נוגן ההמנון לכבוד ראש ממשלת פקיסטן ליקאת עלי ח'אן במהלך ביקורו בארצות הברית. למרות זאת, ההמנון קיבל הכרה רשמית רק באוגוסט 1954. ה-NAC הפיצה הקלטות של הלחן בקרב משוררים בולטים, אשר אשר בתגובה חיברו והציעו כמה מאות שירים להערכה על ידי הוועדה. בסופו של דבר, המילים שנכתבו על ידי חאפז ג'אלונדרי אושרו וההמנון הלאומי החדש שודר בפומבי בפעם הראשונה ברדיו פקיסטן ב-13 באוגוסט 1954, מושר על ידי חאפז ג'אלונדרי עצמו. המלחין, אחמד ע'ולאם צ'אגלה, מת ב-1953, לפני שההמנון הלאומי החדש אומץ רשמית. ב-1955, ביצעו את ההמנון הלאומי 11 הזמרים המובילים של פקיסטן: אחמד רושדי, כווכב ג'האן, רשידה ביגום, נג'ם עארה, נסימה שאהין, זוואר חוסיין, אח'תר עבאס, ע'ולאם דסתגיר, אנואר זאהיר ואח'תר וואסי עלי.
הלחן.
המוזיקה שהולחנה על ידי אחמד ע'ולאם צ'אגלה ב-1949, משקפת את הרקע שלו במוזיקה מזרחית ומערבית. עשרים ואחד כלי נגינה ושלושים ושמונה טונים שונים משתתפים בנגינת ההמנון הלאומי, שאורכו 80 שניות.
המילים.
מילות ההמנון, שנכתבו על ידי המשורר דובר האורדו, חאפז ג'אלונדרי ב-1952, הן בעלות מכנה משותף עם פרסית וכוללות אוצר מילים רב בשפה זאת, מה שהופך את ההמנון למובן בשתי השפות. אף שורה בשלושת בתי השיר אינה חוזרת על עצמה.
המילה היחידה ששייכת לאורדו באופן מובהק היא המילית 'kā'.
ההמנון באורדו.
پاک سرزمین شاد باد \ كشورِ حسين شاد باد
تُو نشانِ عزمِ عالی شان \ ارضِ پاکستان!
مرکزِ یقین شاد باد
پاک سرزمین کا نظام \ قوّتِ اُخوّتِ عوام
قوم، ملک، سلطنت \ پائندہ تابندہ باد!
شاد باد منزلِ مراد
پرچمِِ ستارہ و ہلال \ رہبرِ ترقّی و کمال
ترجمانِ ماضی، شانِ حال \ جانِ استقبال!
سایۂ خدائے ذوالجلال
תעתיק IPA.
Pāk sarzamīn shād bād \ Kishwar-i ḥasīn shād bād
Tū nishān-i ʿazm-i ʿālī shān \ Arẓ-i Pākistān!
Markaz-i yaqīn shād bād
Pāk sarzamīn kā niz̤ām \ Quwwat-i Ukhuwwat-i ʿawām
Qaum, mulk, salt̤anat \ Pāyindah tābindah bād!
Shād bād manzil-i murād
Parcam-i sitārah o-hilāl \ Rahbar-i taraqqī o-kamāl
Tarjumān-i māẓī, shān-i ḥāl \ Jān-i istiqbāl!
Sāyah-yi Khudā-yi Ẕū l-jalāl
תרגום לעברית.
תהא מבורכת הארץ הטהורה \ תהא שמחה האומה המשובחת
את מופת של נחישות עליונה \ ארץ פקיסטן!
יהא מבורך מוקד היציבות
הסדר הטהור בארץ זו \ הוא כוחה של אחוות העם
לאום, מדינה וריבונות \ זרחו והאירו תמיד!
יהא מבורך מושב השאיפות
דגל כוכב וסהר \ מדריך ההתקדמות והשלמות
פרשן העבר, מופת ההווה \ מורה דרך לעתיד!
צל אלוהים בעל הכבוד
עיר הנפט
עיר הנפט הוא מחזה מאת הלל מיטלפונקט. המחזה, שנכתב בשנת 2002 והוצג לראשונה על הבמה ב-2004 (בהפקה משותפת של התיאטרון הקאמרי והתיאטרון העירוני חיפה), מגולל אירועים שאירעו כביכול בעיר אבו רודס שבמערב חצי האי סיני בשנת 1970, אז הייתה בשליטה ישראלית. במרכז המחזה ניצב פנסיון המנוהל על ידי קשישה ניצולת שואה ובתה העגונה, אליו מגיעים טיפוסים שונים החולמים על התעשרות מהירה עקב היותו של המקום מרכז שדה נפט משגשג. המחזה ראה אור בהוצאת גוונים ב-2005 וכולל גם חלקים שלא הוצגו על הבמה.
תמצית העלילה.
מרכז העלילה הוא הפנסיון ההזוי בלב המדבר, המנוהל על ידי איטה (תפקיד שחיבר מיטלפונקט במיוחד עבור תיקי דיין), קשישה ניצולת שואה ובתה יודית, עגונה שבעלה נעלם בקרבות מלחמת ששת הימים. הפנסיון מרכז אליו שורה של טיפוסים המבקשים להימלט מהציוויליזציה, להתעשר, לפתוח דף חדש בחייהם ולחפש הרפתקאות בספר הישראלי החדש שנפתח לאחר כיבוש סיני במלחמת ששת הימים. בין הטיפוסים הססגוניים במקום, סרסורית (עם רטייה על עינה, באזכור למשה דיין) ושתי פרוצות, ד"ר שדה, רופא צבאי המעוניין להתעשר במהירות על מנת לממן לבתו ניתוח בארצות הברית ומוכן לעשות לשם כך הכל, כולל גנבה ומכירה של ציוד צבאי ועוד. העיר האזרחית-למחצה ממוקמת ליד בסיס צבאי וכך מתקיימים יחסי גומלין בין רס"ב המטבח הזקן של הבסיס, רובק, לבין איטה, כאשר רס"ר המטבח מחזר אחריה ואף גונב אוכל מן הבסיס עבורה. בהמשך מגיעה למקום להקה צבאית לקראת ביקורה של גולדה מאיר במקום.
המשבר מתחיל כאשר מתברר שהפנסיון מצוי בפשיטת רגל. באי המקום אינם משלמים, חברת הנפט, שהעיר למעשה נמצאת בבעלותה, אינה מעוניינת בנוכחותה של איטה במקום ואיל נדל"ן מעוניין לרכוש את המקום. אז מופיע במקום קובו, צעיר תמהוני ואשף קריאה בקלפים ההופך את הפנסיון למרכז הימורים מצליח (כאשר קובו מנצח בהם באמצעות כישוריו). הוא ויודית מתאהבים, אך יודית אינה מספרת לו שהיא למעשה עגונה, אבל אז מתגלה לפתע גופת בעלה המת.
רקע היסטורי.