תלמסאן היא אחת מערים האסלאמיות הגדולות שפרחו תחת השלטון המוסלמי בין השנים 1282 עד 1553, במאה ה-11 התיישב בה אל-מוראבט הגדול, מפקדו של יוסף בן תאשפין, במטרה להפוך את העיר לעיר מסחר חשובה, הפך את העיר לבירתו ושינה את שמה לתלמסאן.
ב-1236 השושלת הברברית של בני זיאן, אשר שלטה במסחר לאורך הסהרה, בחרה בתלמסאן לעיר הבירה שלהם. העיר הפכה לנקודת מעבר חשובה במסחר שבין הסהרה. לכן הייתה העיר נקודה אסטרטגית בהשגת השליטה על האזור. לקראת סוף המאה ה-13 תקפו בני מרין את בני זיאן כדי לשלוט במגרב והטילו על העיר מצור, שהסתיים רק ב-1307 כאשר מפקד צבא המרינים נרצח והמרינים נסוגו. המאבק בין בני זיאן והמרינים המשיך לאורך דורות, ועל תלמסאן הוטל מצור נוסף בין 1377-1359 עד אשר המרינים חזרו לשלוט.
ב-1555 עברה תלמסאן לשליטת האימפריה העות'מאנית וסבלה מתקופה של הזנחה. הצרפתים פלשו לתלמסאן ב-1830 וחילקו את העיר לשני מחנות. המחנה הפרו-צרפתי, המורכב ממהגרים ערבים-טורקים, והמחנה הברברי המורכב מאנשיו של אמיר עבר קדיר.
ב-1834 החל עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי להשתמש בתלמסאן כאחד מבסיסיו במלחמתו כנגד הצרפתים. ב-1942 הפכה תלמסאן לחלק מאלג'יריה הצרפתית.
ב-1962, עם קבלת העצמאות של אלג'יריה, הפכה העיר לחלק מאלג'יריה העצמאית.
יהודי תלמסאן.
בעיר הייתה קהילה יהודית גדולה ומן העתיקות בצפון אפריקה. כבר מתקופת הגאונים ישנן התכתבויות של חכמי תלמסאן עם גאוני בבל.
בין החכמים הידועים שלה: רבי אפרים אנקווה, 'הרב של תלמסאן', שעבר מספרד לתלמסאן אחרי מאורעות קנ"א, והיה גאון בכל תחומי התורה וחכם במדעים רבים. רבי יוסף ששפורטש. רבי סעדיה שוראקי מגדולי משוררי אלג'ריה. רבי נתן ג'ייאן, רבי חיים קצבי, רבי חיים בלייח (נכדו של רבי חיים קצבי), רבי יוסף משאש, רבי אליהו בן גיגי. ועוד שורה של חכמים שהיו מהגדולים שבאלג'ריה בדורותיהם.
מריו שונברג
מריו שונברג (בפורטוגזית: Mário Schönberg; 2 ביולי 1914, רסיפה - 10 בנובמבר 1990, סאו פאולו) היה פיזיקאי, מהנדס חשמל, מבקר אמנות וסופר יהודי-ברזילאי. ידוע בעיקר בזכות תרומותיו באסטרופיזיקה ובפרט מחקריו על תהליכים גרעיניים הקשורים בהתפוצצויות סופרנובה.
שונברג נחשב לאחד הפיזיקאים התאורטים החשובים בברזיל. הוא פרסם מחקרים בתרמודינמיקה, מכניקה קוונטית, מכניקה סטטיסטית, תורת היחסות, אסטרופיזיקה ומתמטיקה.
שונברג התעניין באמנות פלסטית והתיידד עם אמנים ברזילאים חשובים, ביניהם אמיליאנו די קוולקנטי, לזר סגל, ז'וזה פנסצ'י, קנדידו פורטינרי וברונו ג'יורג'י וכן אמנים ממדינות אחרות, בהם מארק שאגאל ופבלו פיקאסו. שונברג היה גם מבקר אמנות ופרסם מגוון מאמרים על עבודותיהם של אמנים ברזילאים בני זמנו.
שונברג נודע גם כחבר במפלגה הקומוניסטית הברזילאית, ובשל כך נעצר מספר פעמים על ידי באותן שנים. בנוסף היה פעיל מאוד פוליטית ונבחר פעמיים כחבר פרלמנט מטעם מדינת סאו פאולו.
באקדמיה.
שונברג החל את לימודיו בפקולטה להנדסה ברסיפה. לאחר מכן, הוא עבר לסאו פאולו (לבית הספר הפוליטכני של אוניברסיטת סאו פאולו), שם גם סיים לימודים בפילוסופיה ובמתמטיקה.
ב-1939, נסע לאירופה, ועבד במכון לפיזיקה של אוניברסיטת רומא עם הפיזיקאי אנריקו פרמי. בהמשך, עבר לציריך, בה עבד עם הפיזיקאי וולפגנג פאולי. עם התקרבות המלחמה, נסע לפריז לעבוד עם פרדריק ז'וליו קירי.
ב-1940, כבר לאחר שחזר לברזיל, הוענקה לו מלגה מטעם מוסד גוגנהיים ועבד עם הפיזיקאי האמריקאי ג'ורג' גאמוב בוושינגטון במחקרים באסטרופיזיקה. לאחר מכן, היה לעמית מחקר במכון למחקרים מתקדמים בפרינסטון. עבד גם במצפה האסטרונומי של ירקס עם סוברהמניאן צ'נדראסקאר.
ב-1944, חזר שונברג לברזיל, ועבד באוניברסיטת סאו פאולו (USP) עד 1948, עת נסע לאירופה, לשהות של 5 שנים בבריסל, בה עבד בתחומים קרינה קוסמית ומכניקה סטטיסטית. בתקופה זו עבד גם עם הכימאי, הפיזיקאי והמתמטיקאי הבלגי איליה פריגוז'ין ושיתף פעולה עם קבוצתו של ג'יוספה אוכיליאני.
בין השנים 1953 ו-1961, היה ראש המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת סאו פאולו, בה הקים את המעבדה לפיזיקה של המצב המוצק וחנך את הקורסים הראשונים למחשוב באותה האוניברסיטה.
תהליך אורקה וגבול שונברג-צ'נדראסקאר.
בהשראתו הכינוי לתהליך אורקה (Urca-process), תהליך מחזורי בו מתרחשות תגובות גרעיניות, בהן משחרר גרעין האטום אנרגיה תוך בליעה של אלקטרון ופליטת חלקיק בטא וזוג נויטרינו ואנטי-נויטרינו. התהליך עצמו גורם להקטנה של הלחץ הפנימי העומד כנגד כח הכבידה עד כדי חציית הסף הקריטי ומוביל לקריסת הכוכב פנימה לליבתו ולהתפוצצות סופרנובה. ג'ורג' גאמוב נתן לתהליך את שמו, על שם הקזינו הנודע בריו דה ז'ניירו, בעקבות הערה של שונברג - "האנרגיה בליבת כוכב המתפוצץ כסופרנובה חיש נעלמת כמו הכסף בשולחן רולטה".
ב-1942 גילו ופרסמו שונברג והפיזיקאי ההודי סוברהמניאן צ'נדראסקאר את גבול שונברג-צ'נדראסקאר, המבטא את המסה המקסימלית של ליבתו של כוכב היכולה למנוע את קריסתן הכבידתית של השכבות העליונות בכוכב לתוך הליבה, עם כילוי מאגרי המימן בה.
בפוליטיקה.
במקביל לפעילותו האקדמית, השתתף שונברג באופן פעיל בשיח על בעיותיה הפוליטיות והכלכליות של ברזיל. הוא יזם בסאו פאולו את מסע התעמולה "הנפט הוא שלנו", נאבק על ההגנה על משאביה המינרליים הגרעיניים של ברזיל, והיה מעורב בדיונים על מתקנים למחקר גרעיני.
ב-1946, הוא נבחר לציר במועצה המחוקקת של מדינת סאו פאולו מטעם המפלגה הקומוניסטית הברזילאית (Partido Comunista Brasileiro, PCB). בהמשך, הודח ונעצר ממניעים פוליטיים. ב-1962 נבחר שוב כציר, הפעם מטעם מפלגת העבודה הברזילאית (Partido Trabalhista Brasileiro, PTB), אך מינויו נשלל, לאחר שהואשם בכך שהשתייך למפלגה הקומוניסטית.
ב-1964, נעצר שוב בידי הדיקטטורה הצבאית, לאחר שהוכרז כנמלט במשך 5 חודשים. בעקבות לחץ של הקהיליה המדעית בעולם, בוטל הצו לאוסרו.
ב-1969, עם ההכרזה על הצו הממסדי מס' 5 (Ato Institucional Número Cinco, AI-5), הוא הוצא לגמלאות בכפייה, ונאסר עליו להיכנס לתחומי הקמפוס האוניברסיטאי של אוניברסיטת סאו פאולו. צו זה בוטל רק ב-1978, כאשר החלה חזרתה ההדרגתית של ברזיל למשטר דמוקרטי. ב-1979, צורף שונברג שוב לסגל האקדמי באוניברסיטת סאו פאולו. באותה התקופה, סוף שנות השבעים, כאשר כבר נחשב שונברג לדמות לאומית ידועה, הגביר את פעילותו הפוליטית. שונברג גינה את הסכם הגרעין בין ברזיל וגרמניה ויצא נגד שימוש בלתי הולם באנרגיה גרעינית. ב-1979 חזר לאוניברסיטת סאו פאולו וב-1987 היה לפרופסור אמריטוס.
שונברג הלך לעולמו בשנת 1990 והותיר אחריו בת, פרופ' אנה קלרה גריני שונברג, גנטיקאית ומיקרוביולוגית באוניברסיטת סאו פאולו.
מעיין ארטזי
קאנטוס פירמוס
אורגאנום
קאנטוס
דגל ונקובר
דגל ונקובר משמש דגלה של העיר ונקובר בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה. הדגל, שעוצב על ידי רוברט ואט (Robert Watt), מנהל מוזיאון ונקובר באותה עת, אומץ על ידי מועצת העיר ב-17 במאי 1983.
בסמוך לניצב הדגל מצוי משולש (שברון) ירוק, ובמרכזו מגן בצבע זהב שעליו מצוירים כתר ובו גרזן ומשוט (הכתר ובו הגרזן והמשוט מהווים את "תג העיר").
הכתר מסמל את איחוד חלקיה השונים של ונקובר לעיר אחת. הגרזן והמשוט מזכירים את התומכים של סמל העיר ומסמלים את ענפי הכלכלה העיקריים עליהם התבססה בעבר כלכלת העיר - כריתת עצים ודיג.
הצבע הירוק מסמל את היערות הרבים הצומחים סביב העיר. ביתר חלקי הדגל מצוירים פסים תכולים ולבנים בצורת גלים, המסמלים את האוקיינוס השקט ואת הנהרות הרבים המקיפים את העיר. פסים גליים אלה מקורם בדגל קולומביה הבריטית.
שילינג אוגנדי
שִׁילִינְג אוּגַנְדִי הוא המטבע של אוגנדה וההילך החוקי בה. המטבע נכנס לראשונה לשימוש בשנת 1966, אז החליף את השילינג המזרח-אפריקאי, ובשנת 1987 שונה ערכו, ביחס של 100 שילינג ישנים לשילינג חדש אחד. השילינג נחלק ל-100 סנטים, אם כי בפועל, לא נעשה בהם שימוש, בשל ערכו הנמוך של המטבע. סימונו של השילינג (החדש) לפי תקן ISO 4217 הוא UGX.
הבנק המרכזי של אוגנדה מנפיק מטבעות בערכים של 50, 100, 200 ו-500 שילינג ומדפיס שטרות בערכים של 1,000, 5,000, 10,000, 20,000 ו-50,000 שילינג.
היסטוריה.
עד שנת 1966 נוהלה המדיניות המוניטרית של אוגנדה על ידי מועצת המטבע המזרח-אפריקאית, אשר הנפיקה את השילינג המזרח-אפריקאי. עם קריסת מועצת המטבע המזרח אפריקאית והקמת בנק אוגנדה, החל בנק אוגנדה להנפיק את השילינג האוגנדי לפי ערכו של השילינג המזרח-אפריקאי. בשנת 1987, בשל אינפלציה גבוהה, החליף בנק אוגנדה את השילינג בשילינג חדש שערכו 100 שילינגים ישנים. שמו של אמנם המטבע לא שונה, אך סימונו שונה מ-UGS ל-UGX.
מטבעות.
שילינג ישן.
בשנת 1966 הונפקו מטבעות שילינג בעריכים של 5, 10, 20 ו-50 סנט ושל 1 ו-2 שילינגים. אלה נשאו עיצוב דומה למטבעות השילינג המזרח-אפריקאי. המטבעות של 5, 10 ו-20 סנט היו עשויים ארד, מן הצד האחד הופיע ערך המטבע במספר מעל חטים מוצלבים, ומן הצד השני הופיע ערך המטבע במילים וסביבו עיטור מעגלי בצורת ענף. מנגד, המטבעות של 50 סנט ושל 1 ו-2 שילינגים היו עשויים קופרניקל, כאשר מן הצד האחד נוף של עגור כתר לבן-לחיים עם הרים ברקע וסביבו עיטור מעגלי בצורת ענף, ומן הצד השני סמל אוגנדה. ערכי המטבעות, הן במספר והן במילים תפסו מקום משני בעיצובים אלה. המטבע של 2 שילינגים לא הונפק שנית לאחר מכן.