לפני מלחמת העולם הראשונה נוספה לבית קומה שנייה, שתוכננה במודל זהה לקומת הקרקע, עם חלל מרכזי מוארך שחדרים סביבו. הכניסה אליה נעשתה דרך גרם מדרגות חיצוני, שנבנה מאחורי הבית. בשנת 1927 קיבלו בני הבית היתר להוסיף מרפסת דרומית, הפונה אל החצר האחורית. היא עשויה לבני סיליקט ומקורה בגגון שנתמך בעמודי עץ דקים. קצות המרפסת נתמכים בסדרת עמודים שמסתיימים חלקם בכותרת דורית מאופקת וחלקם בכותרת קורינתית מסולסלת. המרפסת העמוקה מוצפת באור, ומהווה מעין מבואה אל הקומה השנייה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה עברו להתגורר בבית אחיות אנגליות ששירתו בבית החולים הצבאי שפעל בגימנסיה הרצליה הסמוכה. כעשור לאחר מכן קבע מהנדס העיר צביון אחיד לקומות הקרקע בעיר, וחייב את הסבתן לטובת חזית מסחרית שתחזק את העיר כלכלית ותעודד את התעשייה המקומית. החלל הפתוח שבקדמת הבית נסגר בחזית בטון בסגנון אקלקטי, אל חזית הקומה הראשונה נוספו שני אגפים מעוגלים, ששימרו את החלוקה הסימטרית המוקפדת. חלקן הנמוך של החזיתות עובד בטיח רוסטיקו בדוגמת חריצים אופקיים ובדוגמת לבני בנייה גדולים –טכניקה אופיינית בתקופת אחוזת בית.
בסוף שנות השלושים נוסף לבית אגף קדמי בעל חזית סימטרית בסגנון אקלקטי. ארקרים משני הצדדים ובמרכז מרפסת עם קשת גדולה בנויה, עמודי בטון טרומיים ומעקה מפורזל. חלל גג הרעפים הוגבה והוסב לקומה נוספת, שלישית, שכללה שני חדרים ומרפסת, העלייה לקומת הגג היא במדרגות עץ פנימיות מהקומה השנייה. בחזית האחורית נבנו שתי מרפסות שמש סגורות שהחדירו אור טבעי לתוך הבית. עמודי הבטון התומכים במרפסות האחוריות היו מסוגננים ובעלי כותרות בטון בסגנון מעורב. החלונות בתוספות הבניה המאוחרות היו עשויים עץ. התריסים היו תריסי גלילה מעץ. ריצוף הפנים היה באריחים מצוירים וצבעוניים ובשלב מאוחר יותר נוספו אריחי שיש לבן, וקירות הבית כוסו בציורי קיר עשירים.
בשנת 1932 מונה מוריס ליטוינסקי בנו של יעקב אלחנן לקונסול אסטוניה בישראל. הוא פעל ממשרדו שבקומה השנייה של הבית, ודגל אסטוניה התנוסס על התורן מעל הגג. את הדגל ניתן היה לראות במקומו עד סוף שנות השבעים. ב-1936 עמד הבית בסכנה דווקא מצד בעליו: ליטוינסקי הגיש בקשת הריסה לטובת הקמת בניין בן שלוש קומות, למסחר ומשרדים בתכננו של האדריכל שלמה גפשטיין אך העירייה לא אישרה את התוכנית והבית ניצל מהריסה.
ב-1940 עם הפצצות צבא איטליה יצאה המשפחה מהעיר והקימה את מושבת תל ליטוינסקי, שהיום עומד על שטחה בית החולים תל השומר. לאחר מות מוריס ליטוינסקי בשנת 1951 עבר הבית בירושה לבניו.
ב-1974 הוריש אחד הבנים את מחצית הבית לעיריית תל אביב-יפו, ואת מחציתו השנייה לאגודת צער בעלי חיים. עסקים שונים אכלסו משך הזמן את המבנה, משנות החמישים ועד שנות השמונים פעלה באולם המרכזי של קומת הקרקע הפירמה פויכטוונגר ובניו ליבוא ושיווק מכונות חישוב וכתיבה (שפעלה גם בחנות בחזית בית גילוץ הסמוך שנהרס). לצידה, באגף המזרחי, פעלה בשנות השבעים והשמונים תחנת מוניות פלטין (הנקראת בשם מלון פלטין הסמוך).
נכון לשנת 2019 הבית נמצא הבית בבעלות משפחת גורן, שרכשה אותו מעיריית תל אביב בשנת 2012.
הבית כיום.
בשנת 2013 החל תהליך שימור הבית, במשרדה של האדריכלית מילבואר אייל (אדריכלית אחראית: שיר רפאלי), ביוזמת "אקרו נדל"ן" ומשפחת גורן – בעלי הבניין החדשים. במסגרת שימור הבית שומרו על ידו גם מרבית ציורי הקיר המרשימים.
השימור שהסתיים בחודש ספטמבר 2016 התבצע כשהבניין צף על קורות תומכות, שכן תחתיו נחפר חניון בן חמש קומות, המשמש את כל המתחם החדש - המגדל ובניין משרדים שפונה לשדרות רוטשילד. במסגרת עבודות השימור קולפו שכבות הצבע הרבות שכיסו את הקירות עד שנחשפו ציורי הקיר והצבעים המקוריים שעיטרו את הבית במקור.
השופט בדימוס חיים ליטוינסקי, נכדו של המייסד יעקב אלחנן ליטוינסקי, הגיע לטקס לכבוד סיום עבודות השימור.
אדריכלות סין
קרחון צ'ומרנה
קרחון צ'ומרנה (באנגלית: Chumerna Glacier; בבולגרית: едник Чумерна) הוא קרחון בחצי האי אלבנה, באי בראבנט בארכיפלג פאלמר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 2.2 קילומטרים, ורוחבו 1.9 קילומטרים.
הקרחון מנקז את המדרונות הצפוניים של רכס סטאוורצי שבחצי האי אלבנה, וזורם לכיוון צפון-מזרח עד שנשפך אל התעלה שבין האי בראבנט והאי לייז', מזרחית לפסגת היילס.
היסטוריה.
מיפוי הקרחון.
הקרחון מופה לראשונה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1980.
מקור השם.
הקרחון נקרא על שם פסגת צ'ומרנה במזרח הרי הבלקן, שבבולגריה. השם אומץ רשמית ב-3 ביוני 2019.
פיטר מלקין
יהדות מונגוליה
מונגוליה היא בין הארצות הבודדות שבהן לא התיישבו יהודים לאורך ההיסטוריה, פרט לקהילה יהודית קטנה, שישבה בה משך זמן קצר מאוד; זאת כיוון שרוב הקהילות היהודיות היו עירוניות ופרנסתן ממסחר ושירותים, ורוב אוכלוסיית מונגוליה הייתה נוודית ועד המאה ה-18 לא היו בה יישובים עירוניים.
היסטוריה.
לקראת סוף המאה ה-18 הפך המנזר הגדול במונגוליה, גַאנדַאנטֶגצִ'ינלֶן, ליישוב קבע, ולאורך המאה ה-19 והמאה ה-20 התגבשה ההתיישבות סביבו ליישוב הגדול במונגוליה - הוא בירתה כיום. עיר מתהווה זו, שנקראה תחילה אִיח-חוּרֵי ("המקדש הגדול") ולאחר מלחמת העצמאות של מונגוליה, ועליית הקומוניזם בה, קיבלה את השם הנוכחי, אולן בטור ("גיבורים אדומים"), החלה למשוך סוחרים רבים מסין ומרוסיה, בנוסף לדיפלומטים וספקי שירותים נוספים.
בסוף המאה ה-19 התפתח המסחר בין רוסיה, דרך הערים הרוסיות שקמו בסיביר, ובין מונגוליה וסין, והביא להתיישבותן של מספר משפחות יהודיות באִיח-חוּרֵי ובגבול רוסיה-מונגוליה. בשנות ה-20, לאחר המהפכה הרוסית, היגרו למונגוליה יהודים נוספים שברחו ממוראות המלחמה ומחשש מרדיפות על רקע דתי ולאומי.
בשנת 1921, עם דחיקת הכוחות המתנגדים לקומוניזם מזרחה ופלישתם אל מונגוליה לאחר שהובסו במרכז-אסיה, נמחתה הקהילה היהודית. מפקד הכוחות הרוסיים האנטי-בולשביקיים, אציל רוסי ממוצא גרמני בשם רומן פון אונגרן-שטרנברג, שבתפישת עולמו האנטישמית היו היהודים תומכי הקומוניזם ואויבי המונרכיה הרוסית שאותה ביקש להשיב, הורה על הוצאתם להורג של כל היהודים במונגוליה.
לאורך התקופה בה מונגוליה הייתה חלק מגוש המדינות הקומוניסטיות ("הגוש המזרחי"), התיישבו בה לתקופות קצובות אזרחים רבים ממדינות אלה, ובהם יהודים. עם זאת, לא הוקמה בה קהילה יהודית של ממש, בין היתר כיוון שבכל המדינות הנמנות עם הגוש הסובייטי, ומונגוליה ביניהן, הפולחן הדתי נאסר. עם התמוטטות הגוש הסובייטי, שבו רוב היהודים ממונגוליה לארצות מוצאם, כמו רוב הזרים האחרים שהתיישבו בה.
חסרות תעודות אודות הקהילה היהודית במונגוליה לאורך השנים, ולכן הידוע אודותיה מועט ואף מוטל בספק - אין הערכות ברורות באשר לגודלה ודבר כמעט אינו ידוע אודות מוסדותיה, אם היו כאלה. עם זאת, ישנה הערכה כי טרם השמדתה, מנתה הקהילה כ-600 נפשות.
נכון לראשית המאה ה-21, במונגוליה אין קהילה יהודית, אך בבירתה מתגוררים אזרחים זרים, בהם ישראלים בודדים, וייתכן שאף יהודים אזרחי ארצות אחרות.
בשנת 2013 ייצג אָנְגַרַג סָנְדַג, טניסאי יהודי, את מונגוליה במשחקי המכבייה.
בד&quot;צ מהדרין
מסטרוסריה
המסטרוסריה (בפינית: Mestaruussarja; סדרת האליפות) הייתה הליגה הבכירה של הכדורגל הפיני בשנים 1930–1989 ושימשה כליגת כדורגל חובבנית וחצי-מקצוענית. היא הוחלפה על ידי Veikkausliiga בשנת 1990, שהפכה לליגת הכדורגל המקצוענית הבכירה בפינלנד.
בשנת 1930 נעשה שימוש בפורמט הליגה לראשונה כדי להכריע מי זוכה באליפות פינלנד בכדורגל. לפני כן מ-1908 עד 1929 טורניר האליפות נערך בשיטת תחרות גביע. הליגה נשלטה על ידי מועדונים מהלסינקי, טורקו וויבורג. האלופה הראשונה הייתה HIFK מהלסינקי. בשנת 1935 ארבעת המועדונים הטובים ביותר היו מהלסינקי ובשנת 1934 וב-1936 שלושת המועדונים המובילים הגיעו גם הם מהלסינקי הבירה. בשנים 1908 עד 1940 בתואר האליפות זכו קבוצות מחוץ להלסינקי רק שש פעמים בלבד. קואופיו הייתה העיר היבשתית הראשונה שנכנסה לליגה ב-1938. במהלך שנות מלחמת העולם השנייה הליגה לעיתים נקטעה, ננטשה או הוחלטה במסגרת תחרות גביע במקום זאת. בשנות הארבעים השתתפו גם מועדוני פועלים הסוציאליסטיים.
העונה האחרונה הייתה בשנת 1989 כאשר קוסיסי (Kuusysi) הוכתרה כאלופה האחרונה. הליגה החדשה שהחליפה אותה נקראה תחילה "SM-liiga" ובהמשך קיבלה את השם Veikkausliiga.
ב-1930, הליגה כללה 8 מועדונים עם הקמתה. בהמשך הורחבה לעשרה ובעת הפירוק בליגה היו 12 מועדונים. הפופולריות של הליגה הגיעה לשיא בשנות השישים. בעשרה משחקים של HJK בין 1964 ל-1969 היו יותר מ-10,000 צופים. הנוכחות הגבוהה ביותר הייתה 17,293 במשחק בין HJK להאקה בשנת 1965. הנוכחות הגבוהה ביותר בממוצע עמדה על 3,071 בשנת 1967, נתון שעדיין לא הגיעה אליו Vekakausliiga המודרנית.
בית הכנסת חאג'י אדוניה הכהן ירושלים
בית הכנסת חאג'י אדוניה הכהן - בית הכנסת המרכזי לעולי משהד בשכונת הבוכרים בירושלים הוא בית הכנסת של אנוסי משהד, אשר נחנך בשנת 1901, ממוקם ברחוב אדוניה הכהן 16 בירושלים בחצר המוגדרת כ"הקדש" אשר כוללת בקומה העליונה את בית הכנסת ואולם אירועים, ובקומת הקרקע דירות מגורים.
בית הכנסת נחשב לאתר מורשת מרכזי בשכונת הבוכרים.
רקע.
תולדות יהודי משהד.