כאשר למלך כלשהו לא היו יותר אדמות לתת לאצילים, הוא היה נכנס בקשרי תלות עם הכנסייה. המלך היה מקבל את אדמת הכנסייה, והוא זה שהיה נהנה מפירותיה (usus fructum), אך האדמה הייתה עדיין אדמת כנסייה. ברם, מי שהיה מקבל אדמה זו מהמלך היה נאמן למלך, ולא לכנסייה. הכנסייה הייתה מקבלת רק centum (חלק ה-100) מאדמה זו, שכן הסכם זה נכפה עליה יותר משהיא הסכימה לו, מכיוון שהמלכים היו לוקחים את אדמות הכנסייה בכוח, וכופים עליה את קשרי התלות. החל מתקופתו של קרל הגדול ההסכם לא יכפה על הכנסייה, אך ימשיך בכל זאת.
תופעה זו של קשרי תלות בין המלכים (בעיקר המלכים הפרנקים) לכנסייה הייתה נפוצה ביותר במהלך המאות ה-6 ועד המאה ה-8, ובעיקר באזור שמצפון לנהר הלואר ועד לחבל הריין. בהמשך, תופעה זו תתפשט גם לאזורים אחרים כמו גרמניה, אנגליה, וחצי האי האיברי.
הכנסייה בראשית ימי הביניים.
עם נפילתה של האימפריה הרומית המערבית, הכנסייה הרומית-קתולית הייתה הגוף היציב היחיד במערב אירופה. אנשי הכנסייה היו אלו שהיו אחראים על החינוך, תיעדו את ההיסטוריה, והכנסייה הייתה הגוף היחיד בעל מוסדות מוסדרים וקבועים. עובדה זאת, והעובדה שעמי השבטים הגרמאנים ראו בכנסייה חלק מהתרבות הגאלו-רומית, ומי שמשמרת את גחלת האימפריה (שכן עבר זמן עד שנתקבלה העובדה שהאימפריה הרומית חדלה מלהתקיים) נתנו לה כוח רב, והשפעה רבה בקרב רוב תושבי מערב אירופה.
התנצרותו של כלוביס.
אחד האירועים המכוננים שהתרחשו במהלך ימי הביניים הקדומים, הייתה טבילתו לנצרות של כלוביס מלך הפרנקים הסאלים, בשנת 486. אירוע זה חשוב ביותר בתולדות ימיה של אירופה המידיאבלית, שכן הייתה זו הפעם הראשונה בה מלך גרמאני קיבל עליו את הנצרות הקתולית (עד אז, העמים הגרמאנים אשר קיבלו עליהם את הנצרות, בחרו בנצרות האריאנית).
גרגוריוס מטור, מתאר בהרחבה בכתבו עשרת ספרי ההיסטוריה ("Decem Libri Historiarum", שכונה מאוחר יותר דברי ימי הפרנקים) את הסיבות לטבילתו של כלוביס, ואת הטקס עצמו:
כפי שניתן לראות, אשתו של כלוביס, המלכה כלוטילדה (שהייתה קתולית), הפצירה בכלוביס להתיר לה להטביל את שני בניהם, ולהתנצר בעצמו. כמו כן, גם מאמצי השכנוע של בישוף ריימס, רמיגיוס הקדוש, עשו את שלהם בהחלטתו של כלוביס להתנצר. בסופו של דבר, הקרב נגד האלמנים היה זה ששכנע את כלוביס סופית לקבל עליו את הקתוליות. מהכתוב בטקסט ניתן גם ללמוד על גישתו של כלוביס לישו, כאל עוד אחד מהאלילים בהם הוא האמין, ולאו דווקא כאל יחיד, וחוקרים רבים מאמינים כי כלוביס נשאר בפועל עובד אלילים, אך ישו היה כעת האל החזק ביותר באמונתו.
אירוע זה הפך את המלך כלוביס למלך החזק באירופה, שכן מעתה הייתה הכנסייה הקתולית לצידו, והממלכה הפרנקית הייתה לממלכה החזקה במערב אירופה.
עליית האסלאם.
למן המאה ה-7 החלה עלייתה של דת חדשה שנפוצה במהירות במדבריות ערב, האסלאם, להשפיע על הנעשה בממלכות מערב אירופה הנוצרית, וכן על הנעשה בתחומי האימפריה הביזנטית. הפלישות הראשונות של ערבים מוסלמים היו למסופוטמיה ולסוריה. לאחר שכבשו שטחים אלו, הצליחו המוסלמים לכבוש גם את שטחי ארץ ישראל, מצרים, וחלקים מאסיה הקטנה, ולאחר מכן ייסדו את האימפריה המוסלמית.
לאחר שהצליחו לכבוש גם את צפון אפריקה, החלו כוחות מוסלמים תחת פיקודו של טארק בן זיאד לתקוף את הממלכה הוויזיגותית בחצי האי האיברי, ובשנת 711, הצליחו המורים להכניע את רודריק מלך הוויזיגותים, והממלכה הוויזיגותית חדלה מלהתקיים. ישנם היסטוריונים שרואים בשנה זו את תחילתם המעשית של ימי הביניים, שכן תבוסת הוויזיגותים וכניסתם לזירה של המוסלמים, הכניסה את אירופה למצב של כלכלה סגורה עד לשלהי המאה ה-15.
המוסלמים המשיכו להתקדם לתוך גאליה, כבשו שטחים נרחבים שהיו חלק מהאימפריה הפרנקית. רק בשנת 732, לאחר קרב פואטייה, בו ניצח קארל מרטל דוכס הפרנקים את עבדול רחמן אל ח'פיקי (אשר נהרג בקרב) נעצרה התקדמותם של המוסלמים. החל מקרב זה, הם נהדפו אחורה ונהדפו על ידי הכוחות הפרנקים עד לאזור הפירנאים בדרום צרפת. בהמשך הם סולקו גם משם ונאלצו להסתפק בשליטה על חצי האי האיברי (ספרד ופורטוגל של היום). בנוסף השתלטו מוסלמים על חלק מאיי הים התיכון כולל סיציליה.
שליטי האימפריה היו הח'ליפים. לאחר שבית עבאס החליף את בית אומיה, השושלת האידריסית השתלטה על אזור מרוקו של ימינו ובית אומיה השתלט על אל-אנדלוס. הח'ליפים לבית עבאס ניהלו את שאר האימפריה. שיא כוחה של השושלת היה בימי הרון א-רשיד. עם הזמן עלה כוחן של שושלות מקומיות כמו השושלת הצפארית, השושלת האע'לבית והשושלת הבויהית. המשותף לרובן היה הצהרת נאמנות לח'ליפה העבאסי גם כאשר בית עבאס איבד את כוחו.
שפת השלטון נותרה ערבית. תקופה זו מקבילה לתור הזהב של האסלאם שהחל במאה ה-8. תחת שליטים מוסלמים נבנו מוסדות לימוד כגון בית החוכמה בבגדד, וכן האוניברסיטאות הראשונות. מלומדים שקדו על איסוף ותרגום לערבית של כתבי היד החשובים של התרבויות העתיקות (יוון, פרס, הודו וסין), למדו, פירשו והרחיבו אותם וכן פיתחו ענפי ידע חדשים כמו האלגברה והטריגונומטריה.
מבחינה כלכלית המדינות החדשות לא הציבו הגבלות על תנועה של סחורות או בני אדם. כך נשאר העולם המוסלמי יחידה כלכלית וחברתית אחת.
פטר אנדריאס מונץ'
אדווארד מונק
יואל אסתרון
יואל אסתרון (נולד ב-1952) הוא עיתונאי ועורך ישראלי, מייסד ומו"ל העיתון והאתר "כלכליסט" ב-2008. קודם לכן שימש עורך העיתונים "חדשות" ו"העיר" ועורך-משנה של "הארץ" ו"ידיעות אחרונות". הוא גם מייסד-משותף ויו"ר של עמותת "שומרים - המרכז לתקשורת ודמוקרטיה בישראל".
ביוגרפיה.
אסתרון נולד וגדל בחולון לקופל (יעקב) וגניה (זהבה). אביו, ניצול השואה, החליף את שם משפחתו מרבינוביץ לאסתרון לזכר הוריו אסתר ואהרון שנספו בשואה. יואל הוא בוגר בית הספר היסודי ביאליק ותיכון קוגל ובנעוריו היה כתב נוער במעריב לנוער. ובתחילת שנות ה-70 התגייס לצה"ל. בתחילה שירת בחטיבת גולני ואחר כך עבר לגלי צה"ל, שם שימש כתב צבאי (במלחמת יום הכיפורים), כתב מדיני (אחרי המלחמה) ועורך יומני חדשות ותוכניות. לאחר השירות הצבאי שימש כתב, עורך ומנחה בטלוויזיה הישראלית. בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בכלכלה (B.A) ובקומוניקציה (M.A).
בשנות ה-80 פנה לעיתונות הכתובה. בשנת 1982 מונה לעורך המקומון הירושלמי "כל העיר", ובשנת 1984 מונה לעורך המקומון התל אביבי "העיר", שניהם מרשת שוקן. בשנים 1988–1991 שירת ככתב בארצות הברית של העיתון "חדשות", ובאוגוסט 1991 מונה לעורך העיתון במקומו של יוסי קליין, עד סגירתו ב-1993.
במשך עשר שנים, מ-1994 עד 2004, היה עורך המשנה של "הארץ", לצדו של חנוך מרמרי. מינואר 2005 היה עורך המשנה של "ידיעות אחרונות", לצד העורך רפי גינת. בסוף אפריל 2007, עם מינויו של שילה דה-בר לעורך העיתון, הודיע אסתרון על פרישתו. זמן קצר אחר כך הקים את "כלכליסט" שהפך לעיתון הכלכלי הגדול בישראל, בדפוס ובאונליין. ב-2018 הוסיף לכלכליסט מהדורה אנגלית CTech. כמו כן ייסד את פעילות הכנסים והוועידות של העיתון בישראל, בארצות הברית ובאירופה.
קיבל את פרס חיפה לתקשורת לשנת 2013, על מפעל חיים של "העצמת חופש הביטוי והכתיבה היוצרת למען החברה הישראלית", ובכלל זה על כך שהוא "המייסד, המוציא לאור והעורך הראשי של העיתון היומי והאתר הכלכלי כלכליסט".
בפברואר 2022, ספג ביקורת חריפה על הפרסום המקיף על הפעלת תוכנת רוגלה על ידי משטרת ישראל. פרסום שלא הוצגו לגביו תימוכין משכנעים ונשלל מכל וכל על ידי ועדת בדיקה מיוחדת שמונתה בנדון.
פרידריך ה-2
גוטהולד לסינג
עיצורים מוולניים
עיצור מווּלן (באנגלית: Velarized) הוא עיצור שבנוסף לבסיס החיתוך הראשי שלו נחתך בבסיס החיתוך המשני הממוקם בווילון המכונה גם החך הרך. בעת הגיית העיצור מורמת מעט הלשון לכיוון הווילון. באלפבית הפונטי הבינלאומי ניתן לסמן עיצורים מוולנים בכמה דרכים:
בערבית ישנו עיצור מכתשי מוולן מקורב צדי הקיים במילה אחת בלבד: אללה. בשפות רבות באירית וברוסית רבים מהעיצורים מתחלקים לשתי גרסאות הגייה באותן בסיס חיתוך ובאותו אופן חיתוך: עיצורים מוולנים ועיצורים מחונככים. הבחנה זאת בין עיצורים מוולנים לעיצורים מחונככים ידועה בשפות אלו בשמות אחרים לדוגמה: ברוסית משתמשים בשם עיצורים קשים עבור העיצורים המוולנים ועיצורים רכים עבור עיצורים מחונככים.
בצ'רקסית ובקברדינית מבטאים את העיצורים המסודקים כעיצורים מוולנים מסודקים. לדוגמה מבטאים את האות הצ'רקסית והקברדינית [ТӀ] כעיצור מכתשי מוולן, מסודק .
ולטר נרנסט
ולטר הרמן נרנסט (בגרמנית: Walther Hermann Nernst; 25 ביוני 1864 - 18 בנובמבר 1941) היה כימאי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1920, "על מחקריו בתרמוכימיה". נרנסט עזר לבסס את התחום המודרני של כימיה פיזיקלית, ותרם לאלקטרוכימיה, תרמודינמיקה, פיזיקה של מצב מוצק ופוטוכימיה. הוא ידוע גם בזכות גילוי משוואת נרנסט. בשנת 1886 גילה אפקט נרנסט.
ביוגרפיה.
נרנסט נולד בבריזן, פרוסיה לאב גרמני ואם פולנייה. הוא למד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטאות של ציריך, ברלין וגראץ. אחרי שעבד תקופה מסוימת בלייפציג, הוא יסד את המוסד לכימיה פיזיקלית ואלקטרוכימיה בגטינגן. ב-1898 המציא נרנסט נורת להט חשמלית בעלת חוט להט מחומר קרמי, מנורת נרנסט. כמו כן המציא מקור אור תת-אדום לשימוש בספקטרוסקופיה, בשם זוהר נרנסט.