ב-22 באוקטובר 1934 הצליחה הקבוצה לגלות שמהירותם של נייטרונים המסוננים דרך פרפין יורדת והנייטרונים האיטיים יעילים הרבה יותר מהנייטרונים המהירים ביצירת תגובות גרעיניות מסוימות, תגלית שפתחה את הדרך לפיתוח הכור הגרעיני ומאוחר יותר לפיתוח פצצת האטום. על תגלית זו זכה אנריקו פרמי בפרס נובל לפיזיקה ארבע שנים אחר כך.
מ-1935 ואילך החל הקבוצה להתפזר, ורוב חבריה היגרו. היו לכך כמה סיבות: הפשיזם, חוקי הגזע באיטליה, האיום של מלחמת העולם השנייה הקרבה, ומותו ב-1937 של קורבינו, הרוח החיה מאחורי הקבוצה, בגיל 61. סגרה עבר ב-1936 ללמד בפלרמו בסיציליה וב-1938 לא הורשה לחזור מביקור בארצות הברית בשל מוצאו היהודי. פונטקורבו עבר לפריז ועבד עם פרדריק ז'וליו-קירי. גם הוא כסגרה לא הורשה לחזור לאיטליה בשל מוצאו היהודי. מאיורנה נעלם בנסיבות מסתוריות בעת הפלגה מפלרמו לנאפולי במרץ 1938 לאחר שמשך סכום כסף גדול מהבנק. אנריקו פרמי אומנם לא היה יהודי אך אשתו, לאורה קאפון, הייתה יהודייה. לכן, כאשר נסע ב-1938 לסטוקהולם, לקבלת פרס נובל, החליט לא לחזור לאיטליה והמשיך משם לארצות הברית. פרנקו רזטי עבר לארצות הברית אחרי המלחמה, ורק אדוארדו אמלדי נותר באיטליה, ובתקופת השיקום של הפיזיקה האיטלקית אחרי תום מלחמת העולם תרם רבות לייסוד CERN.
סיפור הקבוצה מופיע בסרט משנת 1989 "I ragazzi di via Panisperna" של הבמאי ג'אני אמליו (Gianni Amelio).
הבניין בוויה פניספרנה כלול כיום בקומפלקס על גבעת וימינאליס, המכיל גם את משרד הפנים האיטלקי. נכון ל-2008 יש כוונה שהבניין יארח את המרכז למחקר ומוזיאון הפיזיקה על שם אנריקו פרמי.
ידידות
ידידות היא סוג של קשר בין אישי המתקיים בין שני אנשים או יותר, אשר מחבבים זה את זה ונהנים מחברתו של האחר.
יחסי ידידות אינם כוללים רומנטיקה, או גילויי אהבה רומנטיים.
הבחנה בין ידידות לקשרים זוגיים.
בקרב ההמון, ידידות נחשבת כפחותה יחסית למונח "חברות" מבחינת עוצמת הקשר שהיא מבטאת. עם זאת, לעיתים משתמשים במילה כדי לתאר יחסי חברות שאינם רומנטיים. זאת משום שהמילה "חברות" בעברית משמשת גם כתיאור לקשר זוגי בין שני אנשים. קשרי זוגיות ללא מימוש של מיניות מכונים אפלטוניים.
ידידות במשפחה.
ידידות משפחתית היא לרוב ידידות הדוקה יותר, מפאת קשר הדם ומזגם הדומה של בני המשפחה, במיוחד בין הורים לילדיהם. האהבה החוזרת של ילדים להוריהם היא פחותה מאשר האהבה של ההורים לילדיהם. יש המביאים דוגמה מהפסוק המובא בתנ"ך: "כרחם אב על בנים", פסוק המשקף את האהבה של אב לבן הגוברת על זו של בן לאביו.
ידידות בעולם החי.
חלק מן היונקים והעופות עשויים לקיים קשרי ידידות זה עם זה. כמו כן, מתקיימים קשרי ידידות בין חיות מחמד לבעליהן. לעיתים, מתקיימים קשרי ידידות בין-מיניים, כגון בין חתול לכלב שגודלו בצוותא.
התלמוד הבבלי קובע כי מגדלי דבורים שנוטלים את הדבורים הנולדים, עליהם להשאיר שלושה דורות של דבורים, כדי שידידותם המשפחתית של הדבורים זה לזה תגרום להם להישאר בכוורת ולא לעזוב אותה.
חבר ביהדות.
היהדות מוצאת בחברות ערך חיובי. חבר טוב מוצג במסכת אבות כדרך ישרה (פרקי אבות ב, ט). הוראה נוספת במסכת אבות, וקנה לך חבר, (מסכת אבות א ו,) מורה על חשיבות חברות.
הרמב"ם בפירושו למשנה במסכת אבות מפרט על שלושה סוגים של חברים: חבר תועלת, חבר נחת וחבר מעלה. "חבר התועלת", הוא חבר לתועלת, כמו שותפים, או חברות של מלך וחיילים. כל הצדדים מפיקים תועלת מן החברות. חבר הנחת, הוא חבר שחברות עמו מביאה נוחות ונחת. חבר נוסף הוא אוהב המעלה, חבר כחברות הרב לתלמיד והתלמיד לרב.
סיפור פילדלפיה
סיפור פילדלפיה (באנגלית: The Philadelphia Story) הוא סרט קולנוע קומי משנת 1940 שהיווה הצלחה אמנותית וקופתית מרשימה. בסרט מככבים קרי גרנט, קתרין הפבורן וג'יימס סטיוארט והוא מבוסס על מחזה באותו שם שרץ בברודוויי (בו שיחקה הפבורן תפקיד זהה). את הסרט ביים ג'ורג' קיוקור. העלילה נסובה סביב כלה לעתיד, אשר תוכניותיה מסתבכות בשל הגעתם של בעלה לשעבר ושל עיתונאי יפה תואר.
השפעה.
הסרט נחשב לאחד הסרטים החשובים בקריירה של הפבורן והוא היחיד שבו מופיעים יחד גרנט וסטיוארט, שניים מגדולי הכוכבים ההוליוודיים בשנים אלו.
לפי הפילוסוף סטנלי קאבל "סיפור פילדלפיה" מהווה אחת הדוגמאות הבולטות לתת הז'אנר הקולנועי שהוא מכנה "קומדיית הנישואין מחדש" () כפי שעולה בספרו "Pursuits of Happiness: The Hollywood Comedy of Remarriage" משנת 1981. בז'אנר זה, שהיה מאוד פופולרי בהוליווד של שנות ה-30 ושנות ה-40, זוגות מתגרשים, מקיימים פרשיות אהבהבים עם אנשים אחרים, אך בסוף מתחתנים מחדש - אמצעי עלילתי לדון ביחסים מחוץ לנישואין ולעקוף את הצנזורה שהייתה נהוגה באותן שנים בקולנוע האמריקאי.
מסיבה
מסיבה היא אירוע חברתי, שאמור לשעשע ולענג את המשתתפים בו. לעיתים יש לו משמעויות דתיות, תרבותיות או עונתיות, אך המונח "מסיבה" מתייחס להיבט החברתי של ההתכנסות.
קיים קשר בין מסיבות לבין חגיגות וחגים דתיים או תרבותיים, אבל מסיבות נערכות בדרך כלל על ידי גורמים פרטיים או מסחריים והן לרוב לא-פורמליות. כמעט כל אירוע או עילה יכולים לשמש כ"סיבה למסיבה". בתרבויות מסוימות נהוג אף להפוך את טקס האשכבה במותו של אדם למסיבה, על מנת לעודד את קרובי המת. בדרך כלל נערכות מסיבות לרגל ימי הולדת, חתונות, ימי שנה, מסיבת רווקים, נישואים ויום נישואים. לעיתים נערכות מסיבות בעסקים המיועדים לכך - מועדונים ודיסקוטקים - אך לעיתים נערכות ומאורגנות מסיבות באופן פרטי או תחת כיפת השמיים.
סוגי מסיבות.
דוגמאות לסוגי מסיבות נוספים:
לנה שילוני
לנה שילוני (1938 - 4 במאי 2017) הייתה פרופסור חבר בחוג לספרות צרפתית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה.
לנה שילוני נולדה בפולין בשנת 1938. במלחמת העולם השנייה נמלטה משפחתה לברית המועצות, תחילה לאורל ולאחר מכן לבוכרה שבאוזבקיסטן. לאחר המלחמה חזרו הפליטים לפולין, שילוני חלתה ונשלחה לריפוי בשווייץ, שם שהתה שש שנים ולמדה צרפתית. עלתה לישראל ב-1954, למדה בבית ספר תיכון עירוני ה' בתל אביב וכשסיימה החלה ללמוד ספרות צרפתית וספרות אנגלית לתואר הראשון באוניברסיטה העברית, ולשון וספרות צרפתית לתואר השני אותו קיבלה ב-1965. התחתנה עם בן-עמי שילוני, נסעה איתו ליפן, שם שהו שנתיים (1967-1965) והיא לימדה את השפה הצרפתית ביפן. בשנת 1967 המשפחה נסעה לארצות הברית, והיא עשתה דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון, אותו קיבלה ב-1971. הדוקטורט עסק בסופר הצרפתי זוכה פרס נובל פרנסואה מוריאק. נושא העבודה היה: "הדימויים ברומנים של מוריאק" והוא נכתב בהדרכתו של פרופסור אלברט זוננפלד. לאחר שובה ארצה החלה ללמד באוניברסיטה העברית בירושלים. משנת 1973 ועד לפרישתה לגמלאות בשנת 2004 בדרגת פרופסור חבר, לימדה ספרות צרפתית מודרנית, ונתנה קורסים על הרומן הצרפתי ועל תרגום ספרותי.
שילוני עמדה במשך שנתיים בראש מרכז דמארה לחקר תרבות צרפת באוניברסיטה העברית. היא הייתה עורכת ועורכת משנה של השנתון בצרפתית מטעם הפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטה העברית, שנקרא תחילה HSLA ואחר כך PERSPECTIVES. מאז 1996 שימשה כנציגה בישראל של שתי אגודות צרפתיות מרכזיות למחקר ספרותי. שהתה בשבתונים באוניברסיטאות אוקספורד, קיימברידג', ברקלי והרווארד. ישבה בוועדות של פרס ירושלים לספרות ושל פרס ספיר.
שילוני כתבה מאז שנות השבעים ביקורות ספרים במוסף הספרותי של "ידיעות אחרונות" ובמוסף התרבות של העיתון "הארץ". מאמריה עוסקים בעיקר בתרגומים של ספרות צרפתית לעברית, והביקורות הבוחנות הן את טיב הספרים והן את איכות התרגומים. היא חיברה את המבוא לרומן שתורגם לעברית: "האדום והשחור" (כנרת זמורה-ביתן דביר, 1981) ואחרית דבר לרומנים המתורגמים "לוסיין לוון" (הוצאת כרמל, 1998) ו"מנזר פרמה" (כרמל, 2008), שלושתם של סטנדאל.
הייתה נשואה עד לפטירתה לפרופסור בן-עמי שילוני, ולהם שתי בנות: איריס שילוני-צביאלי, בעלת תואר בגאוגרפיה ובגינון אקולוגי, ויוזמת אירועים ורותי שילוני, בוגרת משפטים, כתבת לענייני חוץ ותרבות בערוץ 2.
לנה שילוני נפטרה ב-4 במאי 2017 , והובאה למנוחות בבית העלמין בקבוץ קריית ענבים.
מחקריה.
תיאור מחקריה.
לנה שילוני היא חוקרת הספרות הצרפתית. היא עסקה בספרות המאות התשע-עשרה והעשרים. רוב מחקריה והתמקדו בניתוח יצירותיהם של שלושה סופרים בני המאה העשרים: פרנסואה מוריאק (François Mauriac), אדמונד ז'אבס (Edmond Jabès) וז'ורז' פרק (Georges Perec). כמו כן כתבה על היחס בין האמנות הפלסטית והספרות, וחקרה בהקשר זה יצירות של בלזק, פלובר, זולא, פרוסט ונטלי סארוט. ספריה ועשרות המאמרים שכתבה בשפה הצרפתית התפרסמו בצרפת, בארצות הברית, בבלגיה ובישראל.
הרומן הסותר את עצמו.
כך קראה לנה שילוני לספר שכתבה בצרפתית על הרומן פרי עטו של מוריאק "פקעת הצפעונים", הנחשב כרומן הטוב ביותר של הסופר. מוריאק (1970-1885) זכה בפרס נובל לספרות ב-1952. רוב החוקרים הצרפתים התייחסו אליו כאל סופר דתי נוצרי ובחנו את יצירותיו בהקשר של הדת, או בהקשר פוליטי. מוריאק היה ידוע כמעריץ גדול של דה גול. השיפוט הספרותי הושפע אפוא מאמונתם ומדעותיהם של המבקרים. שילוני, לעומת זאת, התייחסה אל מוריאק קודם כל כאל סופר ואמן.