באוסטרליה נערכים ביום זה משחקי קריקט, וכן מוזנק מנמל סידני מרוץ היאכטות סידני-הובארט - אחד ממרוצי היאכטות העיקריים שנערכים בעולם.
בקנדה, באוסטרליה ובניו זילנד משמש יום זה כיום קניות שבו נוהגות מרבית החנויות לקיים מכירות חיסול בהוזלה ניכרת של עודפים שנותרו על המדפים לאחר חג המולד.
במדינות אירופה.
בדנמרק ובהולנד 26 בדצמבר הוא יום חג (הנקרא "der zweite Weihnachtsfeiertag" או anitag באוסטריה).
גארפילד (קומיקס)
גארפילד (באנגלית: Garfield) היא רצועת קומיקס אמריקאית מאת המאייר ג'ים דייוויס . הקומיקס מתאר את חייו של חתול בשם גארפילד בעל תכונות אנושיות, המתאפיין בעצלנות וברעבתנות יוצאות-דופן.
היסטוריה.
בפעם הראשונה הופיעה דמותו של גארפילד ברצועת קומיקס שפורסמה ב-19 ביוני 1978. יום זה נחשב מאז ל"יום הולדתו" של גארפילד. דייוויס קרא לדמות המאוירת על שם סבו, ג'יימס גארפילד דייוויס (שקיבל את שמו בהשראת שמו של נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'יימס גרפילד).
מ-1982 עד 1994 הופיעה הדמות גם בטלוויזיה ב-12 ספיישלים מצוירים, וכן בסדרת אנימציה בשם "גארפילד וחברים", ששודרה במשך 7 עונות.
בשנים 1992–1995 יצא הקומיקס גארפילד בעברית בדו שבועון - עיתון הקומיקס.
בשנת 1999 שווקה 'בובת' חתול - בובה של גארפילד ברחבי מדינות רבות בעולם. הבובה מעוצבת עם כרס יוצאת דופן ופרצוף עייף.
בשנת 2004 יצא לאקרנים סרט קולנוע באורך מלא באנימציית מחשב. בסרט דיבב ביל מארי את קולו של גארפילד. בשנת 2006 יצא סרט ההמשך.
תקציר העלילה.
גארפילד החתול ואוֹדי הכלב הם שתי חיות המחמד של ג'ון ארבאקל. אודי הוא כלב רגיל וטיפש, ואילו לגארפילד תכונות אנושיות, שחיבבו אותו על קהל הקוראים. לגארפילד יש חיבה יתירה ללזניה ופיצה. בכל רצועת קומיקס רואים סיפור מצחיק קצר על חייו של גארפילד. לרוב, הסיפורים אקטואליים, כך לדוגמה בתקופת חג המולד יש סיפורים על חג המולד.
עיבודים.
עלילת רצועות הקומיקס עובדה פעמים רבות לסרטים וסדרות טלוויזיה על ידי חברות הפקה שונות.
יושיהיטו
יושיהיטו (ביפנית: 嘉仁; 31 באוגוסט 1879 – 25 בדצמבר 1926), המכונה ביפן הקיסר טָאישוֹ (大正天皇), היה הקיסר ה-123 במספר של יפן. יושיהיטו ירש את אביו, מוצוהיטו, עם מותו של זה בשנת 1912 ושלט עד מותו בשנת 1926, אם כי מאז שנת 1921 היה בנו ויורשו, הירוהיטו, עוצר (שליט) בתפקיד העוצר עקב בריאותו המעורערת של יושיהיטו.
תקופת טאישו כפי שנודעת תקופת שלטונו הייתה ביפן תקופה של מודרניזציה ודמוקרטיזציה לעבר העולם המערבי, דבר שהביא להתנגדות חריפה להמשך השלטון הדמוקרטי מצד פלגים קיצוניים בתוך הצבא היפני הקיסרי. לאורך שלטונו יפן השתתפה במלחמת העולם הראשונה והנהיגה את המערכה בסיביר במסגרת התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה. לקראת סוף שלטונו נחלה יפן את רעידת האדמה הגדולה בתולדותיה: רעידת האדמה והצונמי בקאנטו (1923).
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות.
יושיהיטו היה בנו הזכר היחיד של אביו, הקיסר מוצוהיטו (מייג'י). הוא נולד לפילגשו של הקיסר, אולם באופן רשמי הוכר כבנה של הקיסרית שוקן (הארוקו). יושיהיטו היה הקיסר האחרון בהיסטוריה של יפן שהיה בן הפילגש ולא הרעייה הקיסרית של הקיסר שקדם לו. עם לידתו קיבל את השם הַארוּ נוֹ מיאַה ("הנסיך הארו") ומאוחר יותר קיבל את שמו יושיהיטו. כנהוג במסורת היפנית, יושיהיטו לא גדל עם הוריו אלא עם סבא רבא שלו, נקאייאמה טדאיסו - אביה של רעייתו הקיסרית של קומיי, קיסר יפן, אביו של הקיסר מוצוהיטו המכהן.
הוא הוכרז באופן רשמי כיורש העצר ב-31 באוגוסט 1887, והוכתר כנסיך יורש העצר ב-3 בנובמבר 1888. בשנת 1900 נשא לאישה את בתו של ראש משפחת פוג'יווארה המלכותית למחצה (לפי המסורת היפנית, על יורש העצר הקיסרי להתחתן עם בת למשפחת אצולה המקורבת בדרך מסוימת לשושלת הקיסרית), וביחד הם הולידו את 4 ילדיהם:
זמן מועט לאחר לידתו לקה יושיהיטו בדלקת קרום המוח, מה שערער את בריאותו הגופנית, הנפשית והשכלית. הוא הוסתר מהציבור היפני ככל שניתן, גם לאחר הכתרתו כקיסר בשנת 1912. בשונה מאביו ומבנו, יושיהיטו לא נהג להשתתף רבות בצפייה על מסדרים צבאיים של הצבא היפני הקיסרי והיה מעורב במידה מועטה יחסית בנושאי המדינה. על כן, ליועצי הגנרו, שומרי החותם הפרטי ויועצים אחרים בחצר הקיסרית הייתה השפעה רבה על קבלת ההחלטות שלו.
קיסר יפן.
באחת ההופעות הפומביות הנדירות שלו, בעת פתיחת מושב הפרלמנט היפני של שנת 1913 הוא גלגל את הדף עליו נכתב נאומו למעין טלסקופ ובהה דרכו בקהל ההמום. עקב קלות ההשפעה עליו הוא אישר מתוך התמיכה של יועציו את השתתפותה של האימפריה היפנית בתוך מלחמת העולם הראשונה, זמן קצר לאחר תחילת המלחמה. עקב החשש מעליית הקומוניזם, האימפריה היפנית הפכה לכוח המרכזי במהלך המערכה בסיביר והמזרח הרחוק הרוסי לאורך מלחמת האזרחים ברוסיה. התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה הסתיימה בשנת 1920 בכישלון אך יפן מצידה המשיכה להיאבק נגד רוסיה הסובייטית ומאוחר יותר ברית המועצות עד שנת 1925.
לאורך מלחמת העולם הראשונה עלתה השפעתה של האימפריה היפנית על הרפובליקה הסינית שבאותה העת הייתה במאבק פנימי ממושך שנודע בתור תקופת המצביאים. הממשלה היפנית הציגה בשנת 1915 את עשרים ואחת התביעות בפני ממשלת בייאנג הסינית, לא כל התביעות של יפן נענו ויחסיה עם ארצות הברית והאימפריה הבריטית התקררו עקב התביעות מן הממשלה הסינית, שבבירור נועדו במטרה לחזק את ההשפעה היפנית בסין.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החל תהליך הדמוקרטיזציה היפנית להאיץ. המערכת הדו-מפלגתית הגיעה לשיא השפעתה, לראשונה מונו ראשי ממשלה שלא היו ממוצא סמוראי וניתנו זכויות הצבעה ליותר ויותר האנשים בחברה הכללית היפנית. הכלכלה היפנית פרחה גם היא. לאחר הוועידה הימית בוושינגטון ואמנת וושינגטון יחסי ארצות הברית–יפן החלו להיכנס למתיחות. בשנת 1923 התרחשה רעידת האדמה והצונמי בקאנטו, הגדולה ברעידות האדמה בהיסטוריה של יפן אשר הביאה להרס רוב הבירה טוקיו. למרות הרס העיר, הארמון הקיסרי בו שהה הקיסר יושיהיטו נותר יציב על עומדו.
מאז שנת 1919 הפסיק באופן רשמי למלא כל תפקיד ציבורי ובשנת 1921 הכריז על בנו הירוהיטו כעוצר של יפן במקומו. עם מותו של יושיהיטו ב-1926 ירש אותו בנו הירוהיטו כקיסר יפן.
Thylacinidae
Dasyuromorphia
קולט אביטל
קוֹלֵט אביטל (נולדה ב-1 במאי 1939) היא דיפלומטית ופוליטיקאית ישראלית. מילאה תפקידים דיפלומטיים בכירים והייתה חברת הכנסת מטעם מפלגת העבודה. בשנת 2007 הייתה לאישה הראשונה שהתמודדה לתפקיד נשיאת מדינת ישראל.
ביוגרפיה.
אביטל נולדה בשם קולט אברמוביץ, ב-1 במאי 1939 בבוקרשט, רומניה. ברומניה נחשבה משפחתה לאמידה, והיו בבעלותה בנק ובית-חרושת לעורות. בתקופת מלחמת העולם השנייה אולצה משפחתה לענוד טלאי צהוב, ואביה נלקח כבן ערובה לבניין העירייה בעיר בקאו, שם עונה קשות. בית משפחתה הופקע והיא נמלטה עם אמה לבוקרשט. חלק מבני משפחתה נהרגו בהפצצות בעלות הברית. עקב הגדרתה כ"בורגנית קפיטליסטית", נרדפה המשפחה על ידי המשטר הקומוניסטי. בשנת 1950 עלתה ארצה עם הוריה ואלה השתכנו בלב תל אביב. קשיי ההסתגלות לשפה ולמציאות הארץ-ישראלית הביאו לכך שעד כתה ט', למדה אביטל בבית הספר "סנט ג'וזף" ביפו. המוסד התנהל ברוח צרפת ולאביטל, שהייתה בקיאה בשפה הצרפתית עוד מרומניה, היה הדבר נוח למדי. את שלוש שנות הלימודים האחרונות בתיכון עשתה בעירוני ה'.
למדה ב לתואר ראשון במדע המדינה וספרות אנגלית ותואר שני במינהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד.
במשרד החוץ.
במהלך לימודיה בירושלים החלה לעבוד במשרד החוץ כמזכירה. לאחר סיום לימודיה הגישה בקשה להתקבל לתפקיד דיפלומטי בשירות החוץ הישראלי, והיא הייתה בין הנשים הראשונות שעברו את הבחינות לצוערי משרד החוץ. למרות זאת שובצה תחילה כמזכירה בקונסוליה הישראלית בקנדה, שם שהתה שלוש שנים במהלכם קודמה לתפקיד קצין עיתונות. רק לאחר שנתיים נוספות צורפה לסגל הדיפלומטי. בספטמבר 1973 יצאה לבריסל בשליחות רשמית ראשונה כדיפלומטית, בתפקיד נספח עיתונות. אחר כך עברה לקונסוליה בבוסטון, בתפקיד קונסול הסברה ועיתונות.
בהמשך שימשה כמנהלת מדור תכנים במחלקת הסברה, בשנים 1981–1984 שימשה ציר הסברה בפריז, בשנים 1984–1986 שימשה מנהלת מחלקת ההדרכה ואחר כך מנהלת מחלקת ההסברה. בשנים 1988–1992 הייתה שגרירת ישראל בפורטוגל, ובשנת 1992 מונתה לקונסול כללי בניו יורק. בשובה לישראל, בשנת 1996, מונתה לתפקיד השלישי בחשיבותו במשרד החוץ כסמנכ"לית האחראית על מערב אירופה. בסך הכל, שירתה במשרד החוץ במשך 38 שנים.
בשנת 1998 פרשה משירות החוץ ופנתה להתמודד בבחירות הפנימיות של מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה.
חברת הכנסת.
בבחירות 1999 נבחרה לכנסת מטעם מפלגת העבודה, והמשיכה לכהן בה גם בשתי הכנסות שלאחר מכן.
בפברואר 2000, יזמה את הקמת ועדת החקירה לבדיקת נושא איתור והשבת נכסים של נספי השואה בישראל. הוועדה איתרה נכסי קורבנות השואה, בשווי של כמיליארד שקל, שהופקדו בחמישה בנקים בישראל ונכסי נדל"ן, בעיקר קרקעות, שנרכשו לפני השואה. בעקבות פרסום מסקנות הוועדה החלה במאבק להשיב את הנכסים ליורשי הנספים וניצולי שואה. במיוחד התנהל מאבק נגד בנק לאומי שסירב לשתף פעולה עם הוועדה. אחר כך יזמה גם את הקמתה של החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה. החברה איתרה בישראל נכסים בשווי של 2.1 מיליארד שהושבו לניצולים וליורשים.
בכנסת ה-16 כיהנה כיו"ר ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות ובכנסת ה-15 כיהנה תקופה קצרה בראשות ועדת האתיקה.