משלחת ישראל לאולימפיאדת הלסינקי (1952) כללה 25 ספורטאים (22 גברים ושלוש נשים) שהתחרו ב-5 ענפי ספורט. הייתה זו האולימפיאדה הראשונה שבה השתתפה ישראל.
לאחר האולימפיאדה הקימה הממשלה "ועדה לבירור פרשת הופעתה של משלחת ישראל באולימפיאדה". הוועדה בחנה "האם היה כישלון בהופעת ספורטאינו במשחקים" וקבעה כי לא היה כישלון ואף היו הישגים משביעי רצון.
נושא דגל ישראל בטקס הפתיחה היה הכדורסלן אברהם שניאור.
חברי המשלחת.
כדורסל.
נבחרת ישראל בכדורסל לא העפילה לטורניר האולימפי, כיוון שהפסידה פעמיים בטורניר הקדם אולימפי שנערך בתאריכים 14 - 18 ביולי. ישראל שובצה לבית מספר 2 מתוך שלושה בתים, שבו נכללו גם הונגריה, יוון והפיליפינים. שיטת המשחקים הייתה 'נוק אאוט כפול' (לפיו נבחרת המפסידה שני משחקים נדחקת מהתחרות). בסיבוב הראשון ניצחה הונגריה את יוון וישראל הפסידה 57:47 מול הפיליפינים. בסיבוב השני ישראל הפסידה ליוון 54:52 ובכך הודחה מהתחרות. נבחרת הפיליפינים גברה על הונגריה ובכך הבטיחה את עלייתה לטורניר האולימפי. הונגריה הבטיחה עלייתה לטורניר האולימפי גם היא בעקבות ניצחון נוסף על יוון.
אולימפיאדת פאריז (1924)
יעל הבורג
חזירת היהודים
דניאל מחובר
דניאל מחובר (נולד ב-1 בנובמבר 1963) הוא עורך-דין בריטי ופעיל למען זכויות אדם.
מחובר נולד בישראל לפרופ' משה מחובר, ממייסדי "מצפן" והוא בעל אזרחות ישראלית.
מחובר הוא שותף במשרד עורכי דין Hickman &amp; Rose, בה הוא עומד בראש המחלקה לזכויות האזרח. נמנה עם מייסדי העמותה "עורכי דין למען זכויות אדם של הפלסטינים", שנוסדה ב-1988. לצד פעילותו למען פלסטינים בתחום המשפט הבינלאומי, הוא עסק גם בייצוג משפחות אסירים שנפטרו במהלך תקופת מאסרם, בסדרה של תביעות שהוגשו במהלך השנים בנושא נגד ממשלת בריטניה והמשטרה הבריטית.
מחובר זכה לפרסום בינלאומי כאשר כמייצג של "המרכז הפלסטיני לזכויות האדם" הביא את רשויות אכיפת החוק בבריטניה להוציא צו מעצר נגד האלוף דורון אלמוג, בטענה כי אלמוג ביצע לכאורה פשעי מלחמה במהלך כהונתו כאלוף פיקוד הדרום. בעקבות צעדו של מחובר, הועלו במערכת הפוליטית הצעות להטיל עונש מאסר על מגישי תביעות מסוג זה נגד אנשי כוחות הביטחון, כמו גם הצעות לשלילת אזרחותם של מגישי תביעות שכאלה המתגוררים בחו"ל.
לאחר מבצע עופרת יצוקה הודיע מחובר כי צוותים משפטיים במדינות אירופה שונות, ואף מעבר לה, מתעתדים להגיש הליכים דומים נגד בכירים ישראלים, בטענה כי במהלך המבצע בוצעו פשעי מלחמה.
לאחר המשט לעזה (2010) ייצג מחובר 29 מתוך 33 הבריטים שהשתתפו במשט שביקשו להעיד בפני ועדת טירקל שמונתה לחקור את אירועי המשט.
סכמות חריזה
כדיתה
כַּדִּיתָה (שם קודם: קדיתא) הוא יישוב לא מוכר בגליל העליון, על הר כותר. בשנת 1999 החליטה הממשלה על הקמת יישוב אקולוגי בן 150 משפחות במקום, אולם הדבר טרם יצא אל הפועל ובינתיים מתגוררות במקום עשרות משפחות הנתפסות על ידי רשות מקרקעי ישראל כפולשים.
היישוב מתאפיין בבניה מפוזרת ומרווחת בתוך נוף גלילי של טרסות עתיקות, עצי זית ותאנה רבים. בסמיכות אליו ממוקמים קברו של רבי טרפון (על-פי מסורת מהאר"י) וקברו של אלקנה, אבי שמואל הנביא. בסמיכות ליישוב נמצא גם אתר עתיקות מוכר ושני עצים עתיקים במיוחד: אלה אטלנטית (בקבר רבי טרפון) ותות שחור (סבא תות).
תולדות המקום.
עד 1948 שכן במקום כפר ערבי בשם דומה. חלק מפליטי הכפר התיישבו בעכברה הסמוכה.
נחמן פרקש התגורר בשנות ה-80 במערה הנמצאת כיום בתוך היישוב.
בשנת 1988 הוקם היישוב הנוכחי על ידי ארבע משפחות שקבלו במקום קרקעות בתמורה לקרקעות פרטיות שלהם בהר מירון, בהסכם מיוחד עם מינהל מקרקעי ישראל. יזמית היישוב הייתה תמר הר זהב, בתו של הצלם דוד רובינגר, שרכשה שטח אדמה מדרוזים תושבי בית ג'אן, במטרה להתיישב בה. אך מכיוון שלא יכלה לממש את הרכישה, בגלל הכוונה להקים שם שמורת טבע, התיר לה אריאל שרון, אז יו"ר ועדת השרים להתיישבות, לצאת לחפש שטח חלופי, וכך הגיעה לכדיתה.
בשנים 1990-1991 התיישבו במקום עוד כ-14 משפחות. לטענתן התיישבו באישור משרד השיכון הגם שללא תוכנית מתאר, בעוד רשות מקרקעי ישראל טוען שהם פלשו. עם זאת, הוסכם שמשפחות אלו יישארו במקום עד הסדרת היישוב.
בשנת 1999 החליטה ממשלת ישראל להפוך את קדיתא ליישוב אקולוגי ל-150 משפחות והנושא נמצא בשלבי תכנון. בהיעדר הגדרה של "יישוב אקולוגי" הנושא נמצא במחלוקת. התושבים מבקשים להסדיר את בתיהם כמו שהם, בעוד משרד הפנים מקדם תוכנית לעבר יישוב רגיל, עם בנייה לפי תקן, כולל ממ"ד. נושא נוסף הנתון במחלוקת הוא עתידם של התושבים הנוכחיים שהגיעו אחרי 1999 הדורשים חזקה בקרקע, בעוד הרשויות טוענות שאין להם זכות במקום.
בשנת 2014 התגוררו במקום כ-35 משפחות, שניהלו במקום כפר אקולוגי עם צימרים. ביישוב פועל גם מפעל לייצור טופו, מהבודדים בארץ, תחת השם "טופו קדיתא".
מקדש נאנחווה
מקדש נָאנְחְווָה (במנדרינית תקנית: 南华禅寺, בפין-יין: "Nánhuá Sì", תרגום מילולי לעברית: "מנזר דרום סין") הוא מנזר זן בודהיסטי שהתפרסם כמקום בו התגורר חְווֵי נֶנְג (慧能 Huìnéng 713-638), הפטריארך השישי של הזן בודהיזם באחרית ימיו. המנזר שוכן סמוך לעיירה צָאוֹשִׂי (漕溪), כ-25 קילומטרים דרומית מזרחית לעיר שאוגואן שבצפון מחוז גואנגדונג שבדרום סין.
היסטוריה.
המנזר נוסד בתקופת השושלות הדרומיות והצפוניות בשנת 502 בידי נזיר ממוצא הודי בשם גְ'איָאו סָאנְדְזָאנְג (智樂三藏) שבמקור כינה את המנזר "מקדש בָּאוֹלִין" (寶林寺). את פרסומו העיקרי קיבל המנזר כאשר בסוף המאה ה-7 ותחילת המאה ה-8 שהה בו חְווֵינֶנְג, היורש השישי והאחרון בשושלת האבות הקדומים של הזן בודהיזם, כשהוא שקוע במדיטציה במשך 36 שנה עד שזכה להארה. יורשיו הפיצו את תורתו (הידועה כיום כזן בודהיזם) ברחבי סין, קוריאה ויפן. שמו הנוכחי של המנזר ניתן לו בשנת 968 בתקופת שלטונו של טָאידְזוּ, קיסר סין (שלט 976-960) משושלת סונג.
האירופאי הראשון שביקר במקדש היה המיסיונר הישועי מטאו ריצ'י. ריצ'י ועוזרו, אנטוניו דה אלמידה (Antonio de Almeida), הגיעו למקום באוגוסט 1589 לאחר שהמושל החדש של המחוזות גואנגדונג וגואנגסי, לְיוֹ גִ'יוֶן (劉繼文 - Liu Jiwen) הורה להם לעזוב את ג'אוצ'ינג בה התגורר ריצ'י מאז הגיעו לסין ב-1583, אך הרשה להם להתגורר בשאוגואן. ריצ'י התרשם מהמקדש אותו כינה אותו "מפואר בגדלותו", מהמזרקה שבו ("תוכננה בחינניות, ונבנתה בצורה נפלאה") ומהגנים של המקדש, אך צפה בסלידה ב"שליחי השטן הסוגדים לאלילים" (הכהונה הבודהיסטית). השלטונות המקומיים הציעו לריצ'י ולאלמידה להתאכסן במקדש, אך הם העדיפו להתגורר בעיר, קרוב לאליטה ששלטה באזור.
האתר שופץ בפעם האחרונה בשנת 1934 תחת הנהגתו של שׂוּ' יוּ'ן (虛雲 1959-1840 מחשובי הזן בודהיסטים במאות ה-19 וה-20).
תיאור האתר.
האתר משתרע על שטח של 12,000 מ"ר, בתוך חורשת ברושים סיניים. הכניסה לאתר נעשית דרך שער מרשים המכונה "שער צָאוֹשִׂי", ויש בו כמה בניינים בודהיסטים מרהיבים, ובהם: היכל המלכים השמימיים, ההיכל הגדול, אולם כתבי הסוטרה, אולם האב הקדמון השישי, פגודת לִינְגגָ'או, ו-690 פסלי בודהה.
ההיכל המלכותי של המלכים השמימיים נבנה במקור ב-1474 בתקופת שושלת מינג (1644-1368) ונבנה מחדש בתופת שושלת צ'ינג (1911-1644). באולם מוצבים הפסל הקדוש של מאיטריה ומצדדיו מוצבים הפסלים הכבירים של ארבעת המלכים השמימיים כשהם אוחזים חפצי קודש. מעבר להיכל מצוי מבנה מגדל הפעמון שנבנה ב-1301 בתקופת שושלת יואן (1368-1271). בראשו תלוי פעמון מפליז שנוצק בתקופת שושלת סונג הדרומית (1279-1127). קוטר הפעמון 1.8 מטרים וגובהו 2.75 מטרים.
ההיכל הגדול נבנה במהלך שושלת יואן וניצב במרכז המקדש. הוא מקורה ברעפים מזוגגים, ומכיל את פסליהם של שקיאמוני (Sakyamuni - כינויו של בודהה המרפא) ואמיטאבה (Amitābha כינויו של בודהה השמיימי), כשהם מוצבים בגומחה באולם. פסלים מוזהבים אלו מתנשאים לגובה של 8.3 מטרים. בתוך ההיכל הגדול יש כ-500 פסלוני חמר של ארהטים בודהיסטים.
המקדש מכיל שרידים תרבותיים יקרי ערך; היוקרתי שבהם הוא פסלו של חְווֵי נֶנְג המצופה בלכה שחורה, לו סוגדים עולי הרגל בהיכל האב הקדמון השישי. על פי הסיפור נחנטה גופתו של הנזיר והבודהיסטים מאמינים כי פסל זה הוא בעצם המומיה של חְווֵי נֶנְג. כמו כן יש במקדש 360 דמויות ארהטים מגולפים בעץ שהם היחידים ששרדו מתקופת שושלת סונג הצפונית (1127-960) וגלימה נדירה המקושטת בשוליה ברקמה עדינה של 1,000 דמויות בודהיסטיות.
בחצר המקדש יש מעיין המכונה "מעיין תשעת הדרקונים" ולידו תשעה עצים מהמין "Glyptostrobus pensilis" ממשפחת הברושיים שגילם מוערך בכ-500 שנה.
טטים
סיסם הודי
סיסם הודי (סִיסָם הָדִּי, שם מדעי: "Dalbergia sissoo") הוא עץ ממשפחת הפרפרניים הגדל בטבע בהודו, בפקיסטן ובנפאל.
סיסם הוא העץ הרשמי של מדינת פנג'אב בצפון מערב הודו ופרובינציית פנג'אב בפקיסטן.
בישראל הוא גדל כעץ נוי שגדילתו מהירה.
מאפיינים.
סיסם הודי הוא עץ ירוק עד היכול להגיע לגובה של כ-20 מטר ולרוחב של 12 מטר. הוא עץ אוהב חום. נופו של העץ אוורירי וסגלגל. עליו מנוצים לחמישה עלעלים מסורגים בצורת ביצה ומחודדים בראשם. צבע העלים ירוק כהה בצד העליון וירוק בהיר בצד התחתון. הפריחה באביב ובקיץ והיא בצבע ירקרק או צהוב לבן. הפרחים דו מיניים גדלים במכבדים בחיק העלים. לאחר כריתת העץ או לאחר פגיעה בשורשים, העץ מתחדש תוך שהוא מצמיח נצרים רבים באזור בית השורשים.
תפוצה.