יש לשים לב שההגדרה של מערכת ‚יוניקס’ בהתייחס לתקן היא „מערכת שעומדת בדרישות תקן POSIX” ולא „מערכת שמקורה מהיוניקס של AT&amp;T”. לדוגמה, ה־OS/390 של IBM, כיום Z/OS, נחשבת ל‚יוניקס’, אף על פי שאין בין שתי המערכות שום קוד מקור משותף. כמו כן, התקן לא מנסה להבטיח „תאימות בינארית” אלא „תאימות ברמת קוד מקור”: , ובעברית: „כתוב פעם אחת, הַדֵּר בכל מקום” (למעט עבור תסריטים).
לינוקס ו־POSIX.
מערכות גנו/לינוקס מבוססות על ליבת לינוקס וכלי גנו. שני המיזמים הללו מקפידים כמעט תמיד על תאימות לסטנדרטים של POSIX. לכן באופן כללי מערכת לינוקס קרובה למדי לתאימות ל־POSIX.
רוב מפיצי לינוקס אינם מעוניינים לעמוד בעלויות הנדרשות כדי לקבל הסמכה שגרסה מסוימת של הפצה תואמת את ה־SUS. יתרה מזאת, התוכן של הפצת לינוקס טיפוסית משתנה כל כך מהר, כך שהצהרה מחודשת תידרש באופן כה תכוף, שלא תהיה אפשרית מבחינה פיננסית.
במערכות לינוקס, מספר תוספות משותפות וסטנדרטים דה־פקטו מסופקים על ידי בסיס הסטנדרט של לינוקס.
שנבוב
שֶׁנַּבּוּב (שם מדעי: "Orycteropus afer") הוא מין יונק ממוצא אפריקני הניזון בעיקר מנמלים וטרמיטים.
השנבוב הוא מאובן חי הקיים החל מתקופת המיוקן. זהו המין החי היחיד בסוג שנבוב ("Orycteropus"), שהוא סוג יחיד במשפחת השנבוביים (Orycteropodidae) ובסדרת השנבובאים (Tubulidentata). אירופאים שהגיעו לאפריקה חשבו בתחילה שזהו סוג של חזיר, אך התברר שהוא כלל אינו קרוב לחזיר.
השנבוב הוא חיה לילית מתחפרת, ומשתמש בטפרים החדים שלו לחפור באדמה
שמו בעברית של היונק הוא הלחם בסיסים על שום שיניו החלולות: שן + נבוב.
תכונות.
לשנבוב דמיון חיצוני מסוים לחזיר ועל כן הוא מכונה לעיתים "חזיר נמלים"; על גופו יש פרווה מעטה; גופו גדול וכבד עם גב עקום; רגליו קצרות. רגליו הקדמיות חסרות אגודלים – כלומר יש לו ארבע אצבעות – אך ברגליו האחוריות ישנן כל חמש האצבעות. לכל אצבע ציפורן גדולה ושטוחה בצורת יעה, צורת ביניים בין פרסה לטֶלֶף.
לשנבוב ראש מוארך גדול וצוואר קצר ועבה. אוזני השנבוב ארוכות והזנב עבה בתחילתו וצר בקצהו. באפו הֶעגול נחיריים. פיו של השנבוב קטן, בדומה לבעלי חיים אחרים המתקיימים מטרמיטים. לשנבוב לשון ארוכה וצרה.
השנבוביים יוצאי דופן בשיניהם: הן נעדרות את חלל המוך האופייני, ובמקום זאת הן בנויות מצינורות גליליים של דנטין שמכיל מוך ומוחזק עם צמנטום. לשיניים אין ציפוי אמייל והן נשחקות וגדלות מחדש ברציפות. בדומה לכלביים, השנבוב נולד עם שיניים חותכות קבועות בקדמת הלסת, אך אלו נופלות ואינן מוחלפות. לבוגרים יש רק שיניים טוחנות בלסת האחורית.
משקל ואורך.
השנבוב יכול לשקול 60–80 ק"ג ולהגיע לאורך 105–130 ס"מ.
מזונו.
השנבוב ניזון בעיקר מנמלים וטרמיטים
אבולוציה.
בהתבסס על חקר מאובנים, הפלאונטולוג הגיע למסקנה כי קרובי משפחה קדמונים של השנבוב הופיעו באפריקה בסוף הפליאוקן.
האב הקדמון של משפחת השנבוביים היה ככל הנראה שמאובנים שלו נמצאו במרבצי מאובנים מתקופת המיוקן. הדוגמה המוקדמת ביותר מהסוג שנבוב נמצאה בצפון אפריקה ובקניה במרבצי מאובנים מתקופת המיוקן התיכון.
תפוצה.
השנבוב מצוי באפריקה. בשבי, לאחר 35 שנים נולדה גורת שנבוב בגן החיות בסן דייגו
בתרבות.
דמות הטלוויזיה ארתור ריד, הדמות הראשית בסדרת האנימציה "ארתור", הוא שנבוב.
בסדרת הטלוויזיה לילדים "משמר האריות" משחק תפקיד משנה שנבוב בשם "מורנגוס".
גרסה 17.10 של מערכת ההפעלה אובונטו נקראת על שם השנבוב - Artful Aardvark.
אח&quot;י דקר
הצוללת אח"י דַּקָּר, מספר צי צ-77, הייתה צוללת בשירות חיל הים הישראלי. הצוללת שירתה במקור כאה"מ טוטם (HMS Totem), בצי הבריטי, ונכנסה לשירות לקראת תום מלחמת העולם השנייה. ב־1965 רכשה ישראל את הצוללת. היא שופצה במספנות פורטסמות', אוישה בצוות ישראלי שאומן בידי הצי הבריטי, ויצאה לדרכה לישראל ב-9 בינואר 1968. בדרכה לישראל, ב-25 בינואר, טבעה דקר מסיבה לא ידועה, וכל 69 אנשי צוותה נספו.
דיווח המיקום האחרון התקבל מהצוללת ב-24 בינואר 1968 בשעה 06:00 בבוקר מדרום לקצה המזרחי של כרתים, והשדר האחרון התקבל ממנה 18 שעות מאוחר יותר. על אף חיפושים נרחבים שנערכו אחריה על ידי אוניות, צוללות וכלי טיס, לא נמצאה הצוללת על פני המים והיא הוכרזה כאבודה. המידע וההערכות על הסיבות לאובדנה לא פורסמו, ובדעת הקהל בישראל נוצרה תעלומה וטראומה לאומית.
כשנה לאחר טביעתה התגלה אחד ממצופי החירום של הצוללת בחוף רצועת עזה. מסקנות שגויות מניתוח ממצאי המצוף ומקום הימצאו הובילו לחיפושים אחריה בחופי מצרים ובים האגאי, אך אלה לא העלו דבר.
ב-28 במאי 1999, 31 שנים וארבעה חודשים לאחר היעלמה, נמצאו שרידיה של "דקר" על ידי אוניית החיפוש של חברת נאוטיקוס. השרידים נמצאו בעומק 3 ק"מ על הנתיב לחיפה, במרחק 485 ק"מ מיעדה.
שירות בצי הבריטי.
אח"י (ראשי תיבות של אוניית חיל הים) דקר הייתה במקורה צוללת מסדרת הצוללות מדגם T. הסדרה מנתה 55 צוללות שייחודן היה בחימוש כבד שנשאו: 10 צינורות (משגרים) טורפדו. הצוללות הראשונות בסדרה זו הושקו בדצמבר 1938, וכולן השתתפו במלחמת העולם השנייה. 15 מהן אבדו במלחמה.
אה"מ טוטם (Totem; כנהוג בצי הבריטי, כלי השיט בסדרה נקראים כולם בשם המתחיל באות המסמלת את הסדרה) הייתה בין הצוללות האחרונות בסדרה זו, והוטמעו בה שיפורים רבים שנלמדו במהלך המלחמה. הצוללת הושקה ב-28 בספטמבר 1943, ונכנסה לשירות ב-9 בינואר 1945. מספר הצי שניתן לה בצי המלכותי הבריטי היה P-352. אה"מ "טוטם" יצאה לפעולה ראשונה ב-8 באפריל 1945, סיור מול חופי נורווגיה. הצוללת שבה ממשימה זו ב-19 באפריל. המלחמה באירופה הייתה לקראת סיום, ולכן נשלחה הצוללת למזרח הרחוק. היא יצאה למסעה ב-6 במאי, וב-26 ביולי הגיעה לפרמנטל שבמערב אוסטרליה (ליד פרת'). ב-13 באוגוסט יצאה לסיור המבצעי השני שלה, לכיוון יאווה. ימים ספורים לאחר מכן הסתיימה המלחמה מול יפן, והצוללת נשלחה חזרה לאוסטרליה ולאחר מכן שבה לבריטניה.
בתום מלחמת העולם השנייה הושבתו מרבית הצוללות מהסדרה. אלה שהושארו בשירות ובהן הטוטם יועדו למשימה של מעקב ולחימה בצוללות סובייטיות. כדי לעשותה יעילה יותר למשימה זאת עברה אה"מ טוטם בשנות ה-50 שיפוצים נרחבים, במספנות צ'טהם (בריטניה). השיפוצים כללו הארכת גוף הלחץ, הסרת תותח הסיפון, הסרת צינורות טורפדו חיצוניים, הוספת מצברים ושני מנועים חדשים, ועיצוב מחדש של ביתן הגשר.
אובדן הצוללת ומציאתה.
ב-25 בינואר 1968, בדרכה מבריטניה לישראל טבעה הצוללת, וכל 69 אנשי צוותה, בפיקודו של רס"ן יעקב רענן, נספו. למרות חיפושים נרחבים שנערכו אחריה על ידי אוניות, צוללות וכלי טיס לא נמצא זכר לצוללת, וגורלה היה לתעלומה.
כשנה לאחר טביעתה התגלה אחד ממצופי החירום של הצוללת בחוף חן יונס על ידי שני תושבים מקומיים שהעבירו אותו לידי צה"ל. מסקנות שגויות מניתוח ממצאי המצוף ומיקומו הובילו לחיפושים בחופי מצרים והים האגאי שלא העלו דבר.
בגמר המלחמה הקרה ניאותה ארצות הברית להעמיד את יכולות החיפוש והאיתור במים עמוקים שפותחו על ידי צי ארצות הברית, לטובת מציאת הצוללת. החיפושים חזרו והתמקדו בקטע שבו אבד הקשר, לאורך נתיבה המתוכנן של הצוללת לנמל חיפה. ב-28 במאי 1999, 31 שנים וארבעה חודשים לאחר היעלמה, נמצאו שרידיה של "דקר" על ידי אוניית החיפוש של חברת נאוטיקוס. השרידים נמצאו בעומק 3 ק"מ על הנתיב לחיפה, במרחק 485 ק"מ מיעדה.
באתר הטביעה בוצע תיעוד מקיף של שרידי הצוללת וסביבתם, אולם שום שרידים מהצוות לא אותרו.
הממצא היחיד שנמצא והשתייך לצוות הוא חליפת מדי א' ועליה דרגות רב"ט. כיוון שהחליפה הייתה עטופה במעיל סערה ושקית פלסטית, היא השתמרה במצב טוב. על פי המספר המוטבע על סמל הצוללן זוהו מדים אלו כשייכים לרב"ט יוסף אלמוג (סוויסה), מכונאי מצוות הדקר. לאחר תהליך שימור הועברו המדים לידי בני משפחתו ואלה העבירו אותם לתצוגה לקהל במוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה.
גוף הצוללת לא נשלה בגלל סבירות גבוהה להתפרקות בשל נזקים כבדים. גשר הצוללת נמשה מן הים ב-1999 ומוצג במוזיאון ההעפלה וחיל הים.
המחקר בעניין הצוללת הסתיים בעקבות פנייתו של מפקד חיל הים, ידידיה יערי, לבני המשפחות והסכמתם הסכמה רחבה לסיומו.
דקר
גלשנאים
גלשנאים או "למורים מעופפים" (שם מדעי: Dermoptera), היא סדרה במחלקת היונקים, בה משפחה יחידה, גלשניים (cynocephalidae), בה שני סוגים, ובכל אחד מהם מין יחיד: גלשן מלאי (Galeopterus variegatus) וגלשן פיליפיני (cynocephalus volans), וישנם גם שני מינים קדומים שנכחדו, הנמצאים בסוג נפרד.
מאפיינים.
הגלשנאים מצויים בדרום-מזרח אסיה, והם שוכני-עצים הדואים מעץ לעץ בעזרת קרומי-עור המתוחים בין ידיהם. הגלשנאים פיתחו את שיטת הדאייה כחלק מההסתגלות לחיים בצמרות העצים, כאמצעי קל לעבור בין העצים השונים. קרומי העור מאטים את מהירות הנפילה, בדומה למצנח, והגלשנאים אף יכולים לכוון את כיוון דאייתם. למרות זאת, הם אינם עפים. טעות נפוצה זו בדבר תעופתם לכאורה היא זו שהביאה לכינוי השגוי "למורים מעופפים", המכיל טעות נוספת - שכן הגלשנאים אינם קרובים כלל למשפחת הלמוריים.