בתחילת שנות ה-20 נבנה באירופה הקוודקופטר של הממציא הצרפתי אטיין אוהמיכן אשר בשנת 1924 המריא לגובה 10 מטרים מהקרקע בטיסה שארכה שבע דקות.
כיום הקוודקופטרים משמשים בעיקר ככלי טיס בלתי מאוישים הנשלטים מרחוק.
שימושים.
שימוש מסחרי.
השימוש הגדול ביותר של קוודקופטרים ברחבי העולם הוא בתחום של צילום אווירי.
צבא ומשטרה.
קוודקופטרים משמשים בעיקר כוחות צבא ומשטרה למעקב אווירי, אך גם משימות חיפוש והצלה בסביבות עירוניות.
קארי קראולי
קארי קראולי (באנגלית: Carrie Crowley; נולדה ב-23 במאי 1964) היא מנחת טלוויזיה ושחקנית אירית.
ביוגרפיה.
קראולי נולדה במחוז ווטרפורד, הופעתה הבימתית הראשונה הייתה בהפקה מקומית של המחזמר אוליבר!.
היא עבדה תחילה כמורה בבית ספר יסודי ולאחר מכן הגישה מספר תוכניות ברדיו המקומי בעירה.
היא החלה את דרכה בטלוויזיה שהופיע ברשת השידור "RTÉ" בתוכנית הילדים "The Morbegs".
היא קיבלה הצעה להנחות את אירוויזיון 1997 ביחד עם רונאן קיטינג והם ביצעו זאת בתיאטרון פוינט בדבלין, בשנה לאחר מכן הופיעה גם בקטע קצר בתחילת אירוויזיון 1998 בו איחלה בהצלחה למנחים אולריקה ג'ונסון וטרי ווגן.
לאחר הנחיית האירוויזיון הפכה לאחת הפנים המוכרות של הרשת הממלכתית "RTÉ" והגישה מגוון תוכניות שונות.
ב-2006 שיחקה באחד התפקידים הראשיים בסרט "An Gaeilgeoir Nocht".
ב-2007 שיחקה בסרט הטלוויזיה "Anner House" לצד ליאם קנינגהם, באותה שנה שיחקה גם במיני סדרה "The Running Mate" שזכתה בפרס הטלוויזיה האירית.
ב-2009 הופיעה בסדרת הדרמה הרפואית "The Clinic".
ב-2010 הופיע בפרק של הקומדייה "An Crisis".
בשנת 2021 החלה לשחק בסדרת המסתורין "חנוקה" ברשת הטלוויזיה האירית RTÉ One.
היא ביצעה גם מספר תפקידים בתיאטרון.
לנצ'יה בטא 15/20HP
לנצ'יה בטא 15/20HP (באיטלקית: Lancia Beta-15/20HP, קרויה גם: Lancia tipo 54 Beta) היא מכונית משפחתית בסגנון מכונית עידן פליז מסוג "Torpedo (car)" מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית לנצ'יה אשר יוצרה בשנת 1909 באיטליה.
אן גרייביל
אן גרייביל (באנגלית: Ann Graybiel; 25 בינואר 1942, צ'סטנט היל , מסצ'וסטס) היא נוירולוגית אמריקאית, פרופסורית ב-MIT.
קורות חייה.
גרייביל נולדה בצ'סטנט היל, עיירה במסצ'וסטס בקרבת בוסטון, ב-25 בינואר 1942. אביה אשטון גרייביל היה קרדיולוג שהתמחה ברפואת חלל
השכלה ומסלול מקצועי.
לגרייביל תואר ראשון בביולוגיה וכימיה מאוניברסיטת הרווארד (סיימה ב-1964), תואר שני בביולוגיה מאוניברסיטת טאפטס (1966). את הדוקטורט שלה בפסיכולוגיה ומדעי המוח עשתה ב-MIT בהנחיית ואלה נאוטה והנס לוקאס טאובר -1971.
ב-1973 הצטרפה לסגל של ה-MIT. ב-1983 הועלתה לדרגת פרופסור. ב-1994 מונתה לבעלת הקתדרה למדעי המוח ע"ש ולטר רוזנבליט. ב-2008 ניתן לה התואר "פרופסור של MIT" (Institute Professor).
פעילותה המדעית.
תחום התמחותה הם הגרעינים הבזאליים והנוירופיזיולוגיה של יצירת הרגלים. היא עוסקת בגורמים המשפיעם על הגרעינים הבזאליים. ביניהם מחלת פרקינסון, מחלת הנטינגטון, הפרעה טורדנית-כפייתית, שימוש בסמים.
מחקרה של גרייביל התמקד בפיזיולוגיה של הסטריאטום. בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 היא גילתה שהנאורונים של הסטריאטום מאורגנים בתאים כימיים אותם כינתה "סטריאוזומים" (striosomes). בהמשך התגלה קשר בין פגמים בסטריאוזומים להפרעות נאורולוגיות כמו מצבי רוח אצל חולי הנטנגיגטון או ירידה ברמת הדופמין אצל חולי פרקינסון.
הרב מאיר נסים מאזוז
דמק
דמק (בהונגרית: Damak) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בדמק התגוררו מעט יהודים ובמקום קיים בית קברות יהודי מגודר ובו קברים בודדים. הקהילה היהודית התקיימה בכפר עד להרצחם של רוב יהודי הכפר בשואת יהודי הונגריה.
דברטה
דברטה (בהונגרית: Debréte) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בדברטה התגוררו לתקופת זמן מוגבלת מעט יהודים.
פאטמה אבו רומי
פאטמה אבו רומי (נולדה ב-1977) היא אמנית וציירת ערבייה-ישראלית.
ביוגרפיה.
פאטמה אבו רומי נולדה בטמרה, שבגליל התחתון. את דרכה האומנותית התחילה בשיעורי ציור ורישום ומצאה עבודה כעוזרת בסטודיו לפיסול. בשנת 1998 סיימה לימודי הנדסאות במכללת "מאר-אליאס", שבאעבלין, והמשיכה את לימודיה במכללת "אורנים האקדמית לחינוך" (2005-2001), שם זיכה אותה פרויקט הגמר שלה במלגת הצטיינות ביצירה.
עבודותיה.
באמצעות עבודותיה מבקשת אבו רומי לבטא את מצבה הנפשי ולתרגם את אישיותה ורגשותיה. מצבן של הנשים הערביות הוא סוגיה מרכזית בעבודותיה החזותיות. עבודותיה מוקפדות ועם הרבה פרטים. כדי לשמח את עיני המתבונן, היא "מנגנת" לפניו ולוכדת את עיניו ביופיין של יצירותיה, לפני שהן יורדות לעומקו של הנושא שהיא מציגה. היא מבקשת לשמר ולהדגיש את זהותה באמצעות פירוש חדש של המורשת בעוד חלק ממנה מותח ביקורת על החברה הכורעת תחת עול הגלובליזציה הזונחת את מורשתה.
ב-2009 במסגרת התערוכה הקבוצתית, ״משהו בתוך הלבן״ היא הציגה מקבץ ציורים בניהם ציור הנקרא ״כותונת יוסף״. כותונת לבנה על רקע בהיר נוטה ללבן. הכותונת מלאה בקישוטים ובחרוזים שיש להם תפקיד מעבר לערכם הוויזואלי המרהיב, הם מסתירים את העבר, את הטקסטים הדתיים שהוא נושא, מעידים על האירוע ומשמעותיו. הקישוטים והחרוזים מלאים את תפקידו של הדם והחורים שנעשו בכותונת של יוסף. הסיפור שהיא מספרת הוא סיפור הריב בין האחים, ולהתנערותם מגורל אחיהם.
מקום מיוחד בעבודתה של אבו רומי מוקדש למורשת האמנות האסלאמית, ובעיקר למיניאטורות - ִמזערות. הרכב היצירה, הרקמה והבד הדקורטיבי המשמש את האמנית עושים את עבודותיה למעין מיניאטורות מוגדלות שאפשר היה לצייר במידותיו של ספר. קיים דמיון בין נושאי המיניאטורות העות'מאניות והפרסיות לבין עבודותיה של אבו רומי, כך שאפשר לראות ולחוש את כובד השליטה והכניעה אשר מפעיל השולט על הנשלט. בעבודותיה היא מבטאת את האני שלה כאישה, את חייה ואת המתח הנפשי המלווה אותם באמצעות מבנה אמנותי יפה וטכניקה ייחודית המשכילה למסור את מסריה באופן מוסווה וצנוע. דרך קידוד והסוואה, הומור ואירוניה, היא מבטאת את תחושותיה, את שאיפותיה ואת תקוותיה ומציבה את עצמה. היא כמבקשת להתקומם נגד קיפוח הנשים ונגד הבעלות עליהן. עבודותיה מבקשות לגלות את המסר החבוי בהן ולעורר ביקורת חברתית כדי לבנות חברה מתוקנת יותר.
בסדרת הדיוקנאות שיצרה, בהם דיוקן איש מבוגר, דיוקן ילדה קטנה, דיוקן של אביה ודיוקנאות עצמיים, מעבירה אבו רומי מסר בו היא מתנגדת לדיכוי הנשים הערביות ולקיבוע מעמדן היא מוחה נגד הדעות והמוסכמות המונעות מן האישה לפצות פה ללא קבלת רשות מהאפוטרופוס, מהאדון, מהבעל או מהמבוגר במשפחתה. אף-על-פי שרבים מן הדיוקנאות הם דיוקנאות עצמיים, היא אינה מדברת על עצמה אלא מבקשת להסב את תשומת הלב למצבן הטרגי של הנשים הערביות בכלל. אמנותה מוזנת מסיפורים ששמעה מנשים אחרות, מצפייה בדמויות של נשים בסרטים ערביים, מקריאה בעיתונות העמוסה בטרגדיות או מאירועים אותם חוותה בסביבתה הקרובה או הרחוקה. בכך היא מגלמת בדמותה את תפקיד הקורבן ומעצימה את הדיון, כשהיא מתארת את דיוקן עצמה ואת דיוקן אביה. אותו אב העוקב אחר התפתחות הקריירה האמנותית שלה תוך הכוונה, עידוד והערצה, משמש אותה כדי להקצין את דמות הפטריארך, כשהיא למשל מתארת אותו כקדוש הלבוש כעולה רגל והילה עשויה חרוזי קריסטל מעל ראשו; כמלך שהודח מכיסאו או כגבר שאיבד את כוחו, מבטו מושפל מטה וצעיף נשי מכסה את פניו.
בתערוכה ״בין כאב ליופי״ הציגה אבו רומי דיוקנאות אלו שהציעו לציבור נקודת מבט המעבירה ביקורת חברתית נוקבת על מצבה של אישה ערביה צעירה בישראל. זהו צעד אמיץ מצד האמנית, שמפנה מבט ביקורתי, לא רק כלפי חוץ, כלפני המדינה ומדיניות ההזנחה והאפליה, הגזענות והכיבוש, אלא גם פנימה, כלפי החברה הערבית עצמה. בחברה הערבית הפטריארכאלית, כל חריגה מהשורה, ובפרט כשהיא נעשית על ידי אישה, אמנית ויוצרת, מהווה מעין מרד והתרסה על עליונות הגבר ומערכת הציפיות השבטיות. מבחינה זו, אבו רומי מצטרפת לקבוצה גדלה של אמניות פלסטיניות, המשלמות מחיר יומיומי כבד, אישי, משפחתי וכלכלי על בחירתן העצמאית.
בדומה לציורים, גם מיצבי הקיר של אבו רומי עוסקים בדרך כלל בתמות ובאופני עשייה, שנפוצים מאוד בשיח הפמיניסטי המתפתח במרחב התרבות הערבי והמוסלמי לענפיו השונים. לדוגמה, אחת התמות שעולות בעבודותיה היא הטיפול בנושא הרעלה, שהפכה עם השנים לתמה שכיחה למדי באמנות הפמיניסטית הנוצרת במרחב הזה. במסגרת זו עולה לא פעם השילוב בין יופי למחנק, והדילמות הקוטביות שהרעלה טומנת בחובה, היא נדונה בשיח כסמן של שעבוד ושל דיכוי נשי והיא גם סמל של התנגדות לקולוניאליזם תרבותי.
אבו רומי גם עושה שימוש בשיער נשי ליצירת חפצים גבריים, בכך היא קושרת עצמה לאומניות פלסטיניות נוספות כמו מונה חאטום (Mona Hatoum, פלסטינית ילידת לבנון, חיה ופועלת באנגליה), אשר יצרה כּאפייה שעיטוריה עשויים משער נשי. אבו רומי המשיכה את המהלך הזה ויצרה עקאל, פתיל חוטים עבה שגברים כורכים סביב הכּאפייה, או כתר קוצים, העשוי משיער אמה.