החברה המנוריאלית של בריטניה (אנגלית: Manorial Society of Great Britain) נוסדה בשנת 1906, מספר חבריה עומד על סך 1,900 איש, הכוללים לורדים של אחוזות, ברונים פאודלים, אצילים, והיסטוריונים בעיקר מבריטניה אך גם מאירלנד.
האיחוד.
אף על פי שהחברה המנוריאלית של בריטניה הוקמה כחברה בשנת 1906, החברה המנוריאלית של בריטניה הוקמה כאיחוד וכאיגוד בשנת 1996.
מסמכים מנוריאלים.
במסגרת החוק לתיקון חוק הנכס משנת 1924, מסמכים מנוריאלים בבריטניה נערכים בתשלום תחת פיקוחו של שומר המגילות, ומקום הימצאם נרשם במסמכים המנוריאלים (מסמכי האחוזות) המתוחזקים על ידי הארכיון הלאומי של ממשלת בריטניה.
בעז הרפז
מפלגת אל-איסתיקלאל
אסתקלאל
בלנפון
מחוזות צרפת מעבר לים
מחוזות צרפת מעבר לים (בצרפתית: départements d'Outre-mer או בראשי תיבות DOM) הם שם כללי למחוזות צרפת אשר מצויים מחוץ לאירופה ומוכרים רשמית כמחוז וכחבל (Régions d'outre-mer). כחלק מצרפת, למחוזות אלו יש ייצוג באספה הלאומית, לתושביהם יש זכות הצבעה לנשיאות צרפת ולפרלמנט האירופי, והמטבע הרשמי בהם הוא האירו.
רשימת המחוזות.
ישנם חמישה מחוזות מעבר לים, וכל אחד מהם הוא גם חבל ארץ נפרד:
היסטוריה.
חמשת המחוזות שמעבר לים הם קולוניות עבר צרפתיות אשר נשארו תחת החסות הצרפתית באופן רציף מהמאה ה-17. המעמד של מחוז מעבר לים ניתן ב-1946 בחוק שייסד את הרפובליקה הרביעית. באותו זמן המחוזות שהוגדרו כמחוז מעבר לים היו גוואדלופ, מרטיניק, גיאנה הצרפתית, ראוניון ואלג'יריה, עד לסיום הכיבוש הצרפתי ב-1962. בין השנים 1976–1985, הארכיפלג סן-פייר ומיקלון היה בסטטוס דומה, אך כיום הוא בעל סטטוס של קולקטיב מעבר לים ומהווה חלק ממדינות מעבר לים של האיחוד האירופי.
ב-31 במרץ 2011 הוכרה מיוט כמחוז מעבר לים לאחר הצבעה במשאל עם שנערך שנתיים לפני כן.
סטטוס אירופי.
באיחוד האירופי מחוזות צרפת מעבר לים נחשבים כמחוזות רחוקים (outermost regions).
אלמלך אל מועטם
גלגלים של תקווה
זיגי מרלי
עופר נכסים
חברה אנושית
הנכסה
נכסה
ז'ואו גולרט
אירועי כיכר טיין-אן-מן
ביות בעלי החיים
יבגני אונייגין
יֶבגני אוֹניֶיגין (רוסית בכתיב טרום-1918: Евгеній Онѣгинъ, כתיב מודרני: Евгений Онегин) הוא רומן בחרוזים מאת הסופר הרוסי אלכסנדר פושקין. הרומן יצא לאור ב־1825. יצירה זו היא בין הנודעות ביותר ביצירות של הספרות והשירה הרוסית, ובמידה רבה היא נחשבת ליצירה מכוננת בתולדותיהן של אלה.
עלילה.
פרק א.
הסיפור פותח בתיאורו של צעיר בן שמונה עשרה, יבגני אונייגין, הנוסע בכרכרה אל דודו הנמצא על ערש דווי. הסיפור מסופר בידי המשורר, פושקין, המחזיק עצמו כידידו המבוגר של אונייגין, ומדי פעם הוא מעיד על עצמו ועל חייו דברים שונים.
בראשונה נזכרים בחטף ילדותו ובגרותו של אונייגין, בן לאחת ממשפחות החברה הגבוהה בסנט פטרבורג בירת רוסיה. החברה הגבוהה הרוסית הייתה נתונה באותם ימים, של ראשית המאה התשע עשרה, להשפעה חזקה של התרבות הצרפתית שנחשבה "תרבות עילית".
המשורר מתאר בפרק הראשון את אורח החיים של החברה הגבוהה, את האווירה, את תרבות התיאטרון והבלט ואת הלבוש המטורזן והמראה המטופח של הצעירים שההון המשפחתי פטר אותם מעול הפרנסה. הוא משתמש מדי פעם בצרפתית וגם במילים לטיניות אחדות.
פרק נכבד מוקדש לתיאטרון, לשחקנים, לסופרים וליתר העושים במלאכה וגם לאווירה שבאולם ההצגות. המשורר מזכיר גם את חלקו בחיי הוללות וחיזורים אחר נשים והערצת רגליהן. אך לחיים האלה יש מחיר והצעירים לוקים בשעמום עמוק ובמרה שחורה (ספלין). אונייגין מסתגר בביתו, מנסה כוחו בכתיבה, אך נכשל בכך וגם קריאת ספרים משעממת אותו. הוא "התעייף מן החיים". המשורר מזכיר כי השניים תכננו לצאת למסע משותף לאיטליה, אך בדיוק באותה עת התרושש אביו של אונייגין, וגם דודו קרא לו על ערש דווי (כך הרי נפתח הרומן), ואונייגין ממהר אליו ומוצא עצמו בכפר שאורח החיים בו שונה בתכלית מחיי העיר. לכאורה משאת נפשו התמלאה, אך גם חיי כפר נוסכים בו שעמום. לעומתו, דווקא המשורר, מספר הסיפור, מוצא בכפר את המוזה שלו, ותוצאתה הוא הספר הזה שאת פרקו הראשון סיים זה עתה.
פרק ב.
תחילה מתואר ביתו של אונייגין בכפר, אך החיים בכפר ותושביו נוסכים בו שעמום. לכפר מגיעה דמות חדשה - ולדימיר לנסקי, צעיר רוסי שחזר לאחוזתו מגטינגן שבגרמניה ונתון בסיטואציה דומה לזו של גיבור הספר. לנסקי מושפע מן השירה והספרות הגרמנית וגם שולח ידו בכתיבת שירה. שלא כאונייגין, הוא טיפוס מסתגר. אונייגין ולנסקי מתיידדים. הם מתווכחים על הא ועל דא, ובעיקר על סוד תשוקות נשים. לנסקי שופך ליבו לפני אונייגין ומספר לו על אולגה, אהבתו מילדות, ועל טטיאנה, אחותה הבכירה היפה פחות מאחותה, מתבודדת גם היא ומרבה בקריאת ספרים. בתוך כך, מקדיש מחבר המילים לתיאור אימן של האחיות וגם אביהן, דמטרי לרין, ומעט מאורח חייהם.
פרק ג.
אונייגין פוגש בלנסקי ומפצירו שיקחנו עמו לבית לרין. לנסקי הולך על מנת לראות את אולגה. הביקור הביא את טטיאנה לשים ליבה באונייגין. מרגע זה הוא ממלא את כל מחשבותיה. כל גיבורי הספרות עליהם קראה מתאחדים בדמיונה לדמות אחת – אונייגין. את מפלטה היא מוצאת בשיחה עם אומנתה. היא מבקשת ללמוד ממנה על אהבותיה מימים עברו, אך גם כשזו מנסה לספר, שוגה טטיאנה בהרהוריה. היא מחליטה לכתוב לאונייגין מכתב. במכתב היא מביעה את אהבתה אליו. היא מודעת להבדל הגדול שבינו, איש העיר והעולם הגדול, ובינה, בת הכפר. היא מתארת לעצמה שחיי הכפר אינם לטעמו אבל היא הייתה מסתפקת בלראותו מדי פעם. היא לא תהיה לעולם של מאן דהוא אחר. היא שלו לעולם. ההחלטה בידיו. היא מפקידה את המכתב בידי אומנתה למשלוח.
פרק ד.
המחבר מזכיר את הרגשות המעורבים כלפי המין היפה: אהבה / שנאה, והנה עומד אונייגין וששת עמודי המכתב בידו. אונייגין, אחרי שנים אחדות של פיתויי נשים ובגידתן, חברותן ורשעותן, וכעת המכתב מזכיר לו את העלמה שפגש. בפגישתם הוא מתוודה בפניה שהוא לא ראוי לה, שנישואין יעניקו להם רק ייסורים. המחבר מצידו מציע לקורא לאהוב רק את עצמו. מה עוללה אותה פגישה? התשוקה גברה וכך גם הייסורים. שנתה של טטיאנה נודדת. מצב רוחה מקדיר, היא נובלת ואילו אל מולה אולגה וולדימיר לנסקי ממתיקים סוד בחדרה של האחות. והוא כותב לה שירים. בינתיים, המשורר שב לספר על אונייגין החי בפרישות בחיק הטבע של הכפר. הסתיו עבר והחורף בפתח. הנהר קפא. לנסקי מגיע אליו לארוחה. אונייגין מתעניין בשלומן של אולגה וטטיאנה. לנסקי מזמינו ליום הולדתה של טטיאנה.
פרק ה.
חורף. מזחלות רתומות לסוסים בשלג. טטיאנה אוהבת את החורף. היא עוסקת בניחוש העתיד באמצעים שונים: בקלפים, בדונג הנמס, בטבעות הנזרקות למים, וכדומה. אחר כך היא חולמת חלום ביעותים בו מופיעות חיות שונות. תחילה דוב אדיר ובהמשך חיות נוספות. ביניהן היא מזהה את אונייגין. הוא לוקח אותה אליו. גם אולגה וולדימיר לנסקי מופיעים. בחלום לנסקי צונח ממכת תערו של אונייגין – רמז, אולי, למה שיקרה בפרק השישי. טטיאנה מקיצה. היא מחפשת פתרונות בספרו של מרטין זדקה.
מגיע יום הולדתה. הקרואים מגיעים והמשורר מפרט את הרשימה. גם לנסקי ואונייגין נכנסים. הוא קד לטטיאנה קידה בדממה. הדבר מחייה את נפשה. האורחים נפנים למשחק הקלפים. תור הריקודים הגיע. אונייגין מזמין את... אולגה לריקוד, ואחר כך פעם נוספת. משניגש אליה לנסקי אומרת אולגה כי היא הבטיחה לאונייגין ריקוד נוסף! את שברון הלב הזה לנסקי אינו יכול לשאת. הפתרון – הזמנה לדו-קרב אקדחים. (למען הדיוק יש לציין כי סופו של הפרק מפתיע שכן הוא חסר את הדו-שיח המתבקש בין השניים שהוביל לדו-קרב).
פרק ו.
לנסקי עוזב את האירוע, אונייגין נשאר עם אולגה. אחר כך גם הוא עוזב. האורחים נשארים ללון. טטיאנה ערה ומופתעת מדרכו המתעתעת של אונייגין. אחר כך הגיעה אל אונייגין הזמנה כתובה מלנסקי לקיים דו-קרב. אונייגין משיב בחיוב. לנסקי ממהר אל אולגה. היא רצה לקראתו לחבקהו. מול קנאותו הוא רואה שהוא עדיין נאהב. הוא מאושר, אך הקנאה כבר פשטה בו כמגפה. וטטיאנה אינה יודעת דבר. אונייגין לא סיפר לה. ולדימיר לנסקי חוזר לביתו, בודק את אקדחיו. כותב שירים ומדמיין את מותו הקרוב. למחרת משכים קום, מכין עצמו לקרב. גם אונייגין מגיע עם משרתו (שושבין לקרב, מדרגה נחותה מן המקובל). השושבינים קובעים את התנאים. האויבים ניצבים זה מול זה. המשורר תמה מתי הרֵעים האלה הפכו לאויבים? האם היו רעים אי פעם? והם צועדים, מכוונים ויורים. לנסקי נפגע, נופל שדוד ומת. שושבינו מטיל את הגופה על המזחלת. וכך מגיע קיצו של המשורר הצעיר שגם לטקס קבורה מכובד אינו זוכה. רק מצבה פשוטה.
פרק ז.
בא האביב. את ליבה של אולגה, הצליח ללכוד איש צבא. היא נשאה לו ועזבה את הכפר. המשורר חוזר לכפר אך אונייגין כבר איננו שם. נותרה טטיאנה המתמכרת להרהוריה, והמצבה שבין העצים, אליה נהגו השתיים להגיע והרבו לבכות עליה. היא משוטטת בכפר ובמקרה מגיעה אל הבית בו התגורר. היא מבקשת רשות מהסוכנת להיכנס לבית הריק. מדמיינת לה היכן קרא ספר, שיחק ביליארד, גמע קפה, שיחק בקלפים. היא חוזרת לבית הריק לקרוא בספרים ששם. הסתיו בא, ואחריו שוב החורף. טטיאנה עוזבת את הכפר לעיר. היא נפרדת ממראות הכפר. לאחר מסע בן שבוע הגיעו היא ואמה, למוסקבה אל משפחתן. היא עוברת לבלות בטרקליני מוסקבה. נפשה סולדת משאון החברה. דודותיה מנסות לעניינה בגברים שבחברה.
פרק ח.
(במקור כתב פושקין פרק ובו תיאר את מסעותיו של אונייגין, לאחר שתקפו חשק הנדודים. לימים ביטל את הפרק והותיר ממנו רק בתים אחדים).