ב-20 בדצמבר ביצעו הדיוויזיה האורלית השביעית ודיוויזיית צ'כוסלובקים שהנייה מהלך איגוף דומה שקטע את דיוויזיית הרובאים ה-30 של הצבא האדום והוביל לכיבוש העיר קונגור, דרומים לפרם, בידי הלבנים. הכוחות האדומים נסוגו לפרם עצמה והתחפרו בעמדותיהם. קולצ'ק הורה על כיתור העיר ולנוכח שליטת הצבא הלבן במסילות הברזל העוברות דרך העיר, נבלמה האספקה והתגבורת של האדומים לתוך כוחותיהם בעיר. ב-24 בדצמבר, מוצב הצבא האדום בפרם נכנע לכוחות הלבנים הצרים מעליו. מחצית מסך אנשי הארמייה השלישית של הצבא האדום במזרח נלקחו כשבויים של הצבא הלבן בסופם של קרבות דצמבר 1918. לאורכה של המערכה לכיבוש העיר פרם פעל קולצ'ק בקרבת החזית כדי לחזק את מורל אנשיו ולהיות בעמדת הכרעה ישירה על תהליך קבלת ההחלטות.
נכון לתחילת 1919 קולצ'ק ארגן מחדש את אנשיו: כוחות יקטרינבורג המפוזרים אורגנו מחדש תחת רדולה גאידה לכדי הארמייה הסיבירית; הארמייה המערבית הוטלה תחת פיקודו של הגנרל מיכאיל ואסילייביץ' חנזין, שהיה נתון לקבוצת הארמיות הדרומית של מערך הצבאות הלבנים במזרח. מרכז המערך ארמיות הצבא האדום במזרח היה חלש לעומת אגפי המערך, מצב שאפשר תנועה של כוחות קולצ'ק לתוך מרכזה של רוסיה הסובייטית. תוכנן מבצע נרחב במטה הפיקוד של קולצ'ק לתנועה אל תוך מרכז רוסיה הסובייטית ואל עבר ליבה במוסקבה. לפי התוכנית המקורית נועד המבצע להתחיל בשתי תנועות של הכוחות הלבנים, הראשונה מפרם לויאטקה והשנייה מסמרה לסראטוב. בהצלחת שלב זה של המבצע תוכננה מתקפה כוללת ומתואמת של הכוחות הלבנים לעבר מוסקבה מכיווני צפון, דרום ומזרח. המבצע תוכנן להתחיל באפריל 1919.
לקראת המבצע, במהלך מרץ, כבשה הארמייה המערבית של חזנין את בירסק, אופה וסטרליטמאק בבשקורטוסטן. מאופה דחפו הכוחות הלבנים לקחת את קאזאן ולהתקרב לסמרה על נהר הוולגה. התקוממויות אנטי-קומוניסטית בסימבירסק, קאזאן, ויאטקה וסמרה סייעו במאמציהם.
בהמשך, בתחילת אפריל, השתלטה הארמייה המערבית גם על ערים נוספות בטטרסטן ואורנבורג. חלק נרחב מכוחות הצבא האדום עברו להתרכז במערב, במלחמה הפולנית-סובייטית, במערכה שבה הכוחות הפולנים הגיעו עד למינסק מחד והתקרבו לקייב מאידך. לנוכח מצב זה, נמתח הצבא האדום ממזרח וממערב. הארמייה הסיבירית השתלטה במהלך החודש על מספר ערים נוספות דרך הנסת הכוחות הסובייטים המוחלשים. ההישג המרכזי של הארמייה היה כיבוש סרפול באודמורטיה. "המעוף לעבר הוולגה" כפי שנודעה מתקפת אפריל 1919, הובילה להשתלטות של הצבאות הלבנים על גבי נחלות בעלות חשיבות חקלאית ותעשייתית נרחבת ואוכלוסייה בת 5 מיליון איש. בסופו של המבצע התקרבו הצבאות הלבנים חזרה לנהר הוולגה והתבצרו בעמדה שממנה כוונה המתקפה המזרחית אל עבר מוסקבה.
הניצחונות הלבנים הרחבים במהלך המתקפה הובילו לעליית הביטחון מבית ומחוץ באפשרות שרוסיה הסובייטית תחדל מלהתקיים. לקולצ'ק הועברו ברכות על ניצחונותיו מצד ראש הממשלה הצרפתי קלמנסו, שר המלחמה הבריטי וינסטון צ'רצ'יל, שר החוץ הצרפתי סטפן פישון ואחרים. הבולשביקים מצידם גם כן הגיבו לניצחונותיו הצבאיים של קולצ'ק. בסוף אפריל הכריז לנין על קולצ'ק אויב המדינה הרוסית מספר אחת ובהמשך, במהלך קיץ 1919, העלתה הממשלה הסובייטית כרזות שבישרו כי הממשלה תעניק שבעה מיליון רובל עבור האדם שיביא את ראשו של קולצ'ק. סמכותו של קולצ'ק התחזקה וכמוהה גם התמיכה של מדינות ההסכמה בו. היה זה עקב המתקפה, שדניקין הכיר לבסוף בקולצ'ק כמפקדו העליון. 'הצבא הרוסי המאוחד' הוקם בראשות קולצ'ק אך הכוחות הלבנים נותרו מופרדים בין כוחותיו של קולצ'ק במזרח, כוחותיו של דניקין בדרום, וכוחותיו של יודניץ' בצפון-מערב.
לצד הניצחונות, תנועת הצבאות הלבנים במזרח נקטעה מרחק קצר בלבד מנהר הוולגה. קווי האספקה הלוגיסטיים נמתחו יתר על המידה, והצבא האדום מצא את הסכנה האורבת מצד הלבנים במזרח להיות גדולה יותר מזאת של הפולנים במערב, ועל כן החל להפנות חלק נרחב מכלל כוחותיו לחזית המזרחית במחיר אובדן שטחים לידי הצבא הפולני, שבמהלך יוני כבש גם את קייב עצמה.
מהפך בחזית (קיץ וסתיו 1919).
באמצע 1919 הגיע הצבא האדום לשיא גודלו עת מנה 1.5 מיליון איש וריכז חלק נרחב מכוחותיו על מספר צירי פעילות בחזית המזרחית. הכוחות האדומים נעו לפי הסיסמה "כולם לעבר קולצ'ק!" ועם הכרזת החזית המזרחית להיות החשובה ביותר במטה העליון של הצבא האדום, הועברו לידי פיקודו של הגנרל הסובייטי מיכאיל פרונזה 4 ארמיות שמנו 80,000 איש, פי שניים מכלל אנשיו של חנזין בארמייה המערבית. ב-28 באפריל החלה מתקפת נגד של הצבא האדום. מצבם של הכוחות הלבנים בחזית הריע לנוכח מרידת קוזאקים אוקראינים שהניעו לתמיכתם חלק נרחב מהארמייה המערבית של הצבאות הלבנים במזרח. המרידה הפנימית בשורות הצבא הלבן הייתה לגורם המרכזי שאפשר לצבא האדום לפרוץ את מערך ההגנה הלבן ולהניס את הלבנים מקרבת הוולגה חזרה מזרחה. ב-9 ביוני כבש הצבא האדום של אופה מחדש. לנוכח אובדן השליטה בעמק נהר הוולגה, איבד קולצ'ק גם את היוזמה האסטרטגית שלו.
ביוני פנה קארל גוסטף אמיל מנרהיים לקולצ'ק בטלגרף. מנרהיים היה מפקד הכוחות הלבנים במלחמת האזרחים הפינית ואחד מאבות העצמאות הפינית. מנרהיים הציע לקולצ'ק שבתמורה להכרת ממשלתו באומסק בריבונותה של פינלנד הוא ינוע בראש 100,000 חיילים פינים לכיבוש פטרוגרד מידי הסובייטים. קולצ'ק מצידו נשאר נאמן לרעיון של השבת כל נחלותיה של האימפריה הרוסית, סירב להכיר בריבונות הפינית ובכך היוזמה של מנרהיים נפלה. מאוחר יותר, בטלגרם מ-5 בדצמבר לשר החוץ של מועצת השרים, הודיע קולצ'ק כי לעולם לא יכיר בעצמאותה של פינלנד כמו גם בעצמאות של שאר התנועות הבדלניות ששיוועו להשתחרר מידי השלטון הרוסי:
במהלך יוני ביצע קולצ'ק מספר שינויים במבנה ההנהגה: הוא שימר לעצמו את משרת המפקד העליון של הצבאות הלבנים, מינה את הגנרל מיכאיל דיטריכס לראש מטה הפיקוד של הצבאות הלבנים במזרח והחליף את חנזין בפיקוד הארמייה המערבית בגנרל קונסטנטין ויאצ'סלאבוביץ' סחארוב. בעוד הכוחות הלבנים בחזית המזרחית נסוגו, המצב היה הפוך בדרום רוסיה, איפה שדניקין ניצל את הליך ההתרחשויות והחל בתנועה מרכזית של כוחותיו לעבר מוסקבה דרך מזרח אוקראינה. קולצ'ק הורה לכוחותיו שמטרת העיקרית לתמוך בכוחות הלבנים בפיקודו של דניקין. קולצ'ק הורה לחיזוק התעמולה העיתונאית בקרב האוכלוסייה הארחית כמו גם הצבא וקרא לאיכרים להתגייס. ב-28 ביולי הודיע על המטרות העיקריות של המלחמה עבור חייליו: שימור אחדותה של רוסיה, פתרון הקשיים החברתיים-כלכליים הדחופים תחת האספה המכוננת ושימורה של האמונה האורתודוקסית ומבני קודש נגד הבולשביקים. עיתונים ליברלים שונים החלו לפתע לנקוט בעמדה תומכת בממשלת קולצ'ק וקראו למשמר המדינה הרוסית מפני הבולשביקים.
פעם אחר פעם נע קולצ'ק לבקר בחזית עצמה ולהיות מעורב באופן ישיר במהלך המלחמה וכדי לצפות בענייו במצבם של החיילים. כל פעם שנע לחזית וידא קולצ'ק שעמו קרון או שניים של רכבות עמוסים בטבק, סוכר ותה עבור החיילים. קולצ'ק חשד באיכות האספקה לנוכח הלחץ על הקשרים הלוגיסטיים. באמצע אוקטובר, לאחר תגבור, החלו הכוחות האדומים במתקפה כוללת בחזית המזרחית על הלבנים. הכוחות הלבנים היו מפוזרים על גבי שטח ענקי והתקשו לארגן מערכי הגנה סדירים לנוכח תנועתם של האדומים. הקרבות הגיעו לשיאם עם המתקפות של הצבא האדום על טובולסק, שהייתה נתונה למשמר לבן גדול. בהבינו כי לוחמת שחיקה ממושכת על טובולסק תמוטט את כוחותיו, החליט הגנרל דיטריכס על נסיגה כללית של הארמייה המערבית להתארגנות מחודשת באורל. דיטריכס סיכן את אובדן אומסק עצמה לידי הלבנים כדי לבצע התארגנות מחודשת. דיטריכס לא העריך עם זאת, שנפילת אומסק תוביל להתעוררות כל יריביו של קולצ'ק מבית בעורפם של הצבאות הלבנים.
לאחר ישיבת פיקוד הורה קולצ'ק לדיטריכס להגן על אומסק עצמה וביצע שינוי פיקוד כך שבעוד דיטריכס נשלח לגייס צבא מתנדבים בסיביר, סחארוב החליף אותו בפיקוד על הארמייה המערבית. הצבא האדום, בפיקודו של מיכאיל ניקולאייביץ' טוכאצ'בסקי, פתח במתקפה דו-כיוונית על אומסק, מכיוון העיר אישים בטיומן ומכיוון העיר פטרופבלובסק, בצפון קזחסטן המודרנית. סחארוב התקשה לסבסד מערך הגנה, לשמור על העיר עצמה או לסגת באופן סדיר. עקב מצב זה איחרו הכוחות הלבנים בעת פינוייה של אומסק, שיצאה לפועל רק ב-10 בנובמבר. קולצ'ק עצמו החליט לסגת לצד צבאו, בעיקר בשביל לוודא כי נשמר המשמר הקרוב על עתודות הזהב ולמנוע את לקיחתם בידי הצ'כוסלובקים, מדינות ההסכמה או הפרטיזנים הבולשביקים. קולצ'ק היה מהאחרונים להתפנות מהעיר, ויצא ממנה בליל ה-13 בנובמבר 1919 על אותה הרכבת שנששאה את עתודות הזהב. את הממצאים מחקר רצח משפחת הצאר ומסמכים מרכזיים שונים שרצה קולצ'ק להעביר למדינות ההסכמה הורה להעביר אל משלחת הצלב האדום.
צעדת הקרח הסיבירית והתפוררות הצבא.