בשנת לימודיו השנייה הוא נקרא על ידי אבא חושי ודב הוז לפעול בשליחותה של הסתדרות העובדים, ונאלץ להפסיק את לימודיו.
אגסי היה נשוי לעדה לבית ורדי, ולהם בת ושני בנים.
בתקופת טרום קום המדינה הוא שימש בתפקידים הבאים, בהם פעל לקירוב הפועל הערבי להסתדרות:
בין האישים איתם פעל בתקופה זו ניתן למנות את אבא חושי ומיכאל אסף, וכן יצר קשרים עם המנהיגות הערבית של הכפרים באזור חיפה והגליל.
את פעילות ההסתדרות בתקופה המנדטורית מסכם אגסי באמרו: "בתקופה המנדטורית הפעילות ההסתדרותית לבשה אופי פוליטי חזק, וגם ההתנגדות לפעולה זו הייתה התנגדות מטעמים פוליטיים... אפשר להעריך את הפעילות ההסתדרותית הזו, מפני שהיא הפגינה מדי פעם בפעם, שאנשי השכבות העממיות הערביות מוכנים להושיט יד לפועל היהודי, להתארגן איתו ולהיעזר בו... ואפילו בשנות המאורעות. מבחינה כלכלית... עצם קיומה של ההסתדרות והישגיו של הפועל היהודי היו גורם מתסיס ומעורר לחיקוי, וטבעי היה שתינתן לפועל הערבי האפשרות להתארגן באמצעות ההסתדרות ולהילחם על זכויותיו מול המעבידים הנצלנים. מבחינה חברתית היה לפעילות ההסתדרות ערך מדרבן ומזרז את התפתחותו של ציבור פועלים ערבי בעל הכרה.
משלוש הבחינות האלה — הפוליטית, הכלכלית והחברתית — היה ערך רב להסתדרות ולפעולתה בקרב הפועלים הערבים".
אחרי קום המדינה שרת אגסי בהסתדרות בתפקידים הבאים:
מבין האישים הבולטים שפעלו באותה תקופה בקירוב המגזר הערבי ושאיתם פעל אגסי, ניתן למנות את ראובן ברקת, שמואל טולידאנו ומיכאל אסף.
בתקופה זו דגל אגסי בתפישה כי על ההסתדרות להתייחס לפועל הערבי באופן שוויוני לפועל היהודי, באמרו, כבר בשנת 1947: "סיכומו של דבר: לשכת עבודה אחת, חוקת עבודה אחת וארגון מקצועי אחד - היא המטרה שעל תנועתנו לשאוף להגיע אליה, מעבר לכל המכשולים אשר שונאינו מעמידים בדרכנו כיום... ההכרזה על מטרה סופית זו צריכה להישמע כבר כיום, באשר יש בה משום גורם מחנך לציבורנו, עידוד רב לפועלים הערבים, ונטילת הרוח ממפרשיהם של מתנגדינו". תפיסה זו מומשה על ידי ההסתדרות רק בשנת 1966.
לאחר סיום מילוי תפקידיו בהסתדרות, עיקר עיסוקו היה בתחום הפולקלור של עדות המזרח, בו מילא את התפקידים הבאים:
מבין אנשי הפולקלור הבולטים שאיתם פעל בתקופה זו ניתן למנות את מרדכי בן-פורת, פרופסור שמואל מורה ופרופסור דב נוי.
את העיסוק בפולקלור ראה אגסי כפעילות שתועלותיו רבות, לא רק בשימור המורשת של המוצא האתני, אלא גם בהקניית ערך עצמי וקירוב לבבות, כפי שהתבטא: "חשוב לעשות את העיסוק בפולקלור העדות למפעל תרבותי עממי שיקיף המונים, ויקנה להם את ההרגשה של שותפות בעשייה תרבותית שחשובה לכולנו... מעלתו השנייה שהוא מבליט את הרקע המשותף של חיי היהודים באשר הם – עברם, דרכי מחשבתם, צרותיהם ויחסם אל סביבתם העוינת – כך שלפעמים קורה אפילו שסיפור של סבתא מעיראק זהה לסיפור של סבתא מרומניה... ומעלתו השלישית היא – שכל העם יכול לעסוק בו מתוך הרגשה של שוויון בתרומה, כך שהמונים שנגזרה עליהם פסיביות תרבותית, יגלו בעצמם יכולת לתרום תרומה אקטיבית, ולהיגאל מהרגשת עניות רוחנית משתקת."
את גישתו בעד מיזוג-גלויות/עליות ונגד אפליה גזעית ניתן לסכם באמירתו "כאשר עם אחד מקבץ את פזורותיו, וליכודם לחברה אחת מאוחדת (לא בהכרח הומוגנית) הוא בנפשו, חובה על כל אחד מבניו לגמול עצמו מרגשי עליונות, וחובה על מנהיגיו, מחנכיו, סופריו, בדרניו וכו' לעזור לו בכך, בכוונת מכוון..."
ספריו.
ליקוט סיפורי ילדים של יהדות בבל, תרגומם, עיבודם והעלאתם על הכתב היוו לאגסי תחביב, מענה לשאיפה לשמר ולהעביר לדורות הבאים את זכר תרבות בבל החילונית, ומימוש תפיסתו לחשיבותו של העיסוק בפולקלור כמקרב לבבות.
אגסי ליקט, תרגם וערך מאות סיפורי ילדים של עדות המזרח ושל ערביי ארץ-ישראל, פרסמם בעיתוני-ילדים בעברית ובערבית, וקיבץ חלק מהם בארבעה ספרים. חלק מהסיפורים נכללו בספרי הלימוד של משרד החינוך, וכ-150 מהם נשמרו בארכיון הסיפור-העממי (אסע"י) בראשותו של פרופסור דב נוי.
את אופיים של הסיפורים שפרסם אגסי ניתן לסכם בציטוט מהקדמתו לספר "הסיפור הארוך ביותר בעולם": "בְּמִגְוָן הַמַּעֲשִׂיּוֹת הַמּוֹפִיעוֹת בְּסֵפֶר זֶה, יִמְצָא הַקּוֹרֵא הַרְבֵּה פִּקְּחוּת, הוּמוֹר, וְכֵן בִּטּוּי נֶאֱמָן שֶׁל הַעֲרָכָה וְכָבוֹד לָעֲבוֹדָה וְלַמְּלָאכָה, לַצֶּדֶק הָאֱנוֹשִׁי, לַנְּדִיבוּת וְלָאַהֲבָה וְלַהֶבְדֵּל בֵּין טוֹב לָרַע..."
ואלה הם ספריו:
בעזבונו של אגסי נמצא ספר סיפורי-ילדים נוסף, בשם "אלף ערב ועוד ערב", שכוונתו הייתה להוציאו לאור, אך לא הספיק.
ספר נוסף שחיבר אגסי, שראה בהקניית השפה הערבית כלי לקירוב בין היהודים לערבים, הוא ספר לימוד השפה הערבית.
מחקריו וכתביו.
בשנות פעילותו בהסתדרות תיאר אגסי בכתביו את המצב החברתי, הכלכלי והפוליטי בארץ, ובפרט של הפועל הערבי, את הפעילויות שעשתה ההסתדרות לקרב את הפועל הערבי, ואת האתגרים והקשיים שבפניהם עמדה.
מידי תקופה חיבר אגסי סקירה נרחבת של פעילותו, ניתוחי מצב והצעות לפעילות המשך, ששימשו את מקבלי ההחלטות בהסתדרות לתכנון ההתארגנות והפעילות מול המגזר הערבי בהמשך הדרך.
ברשימה להלן מופיעות הכתבות שפורסמו.
כפעיל בקרב עולי בבל, חיבר אגסי מחקרים ומאמרים, שכללו סקירות היסטוריות וזיכרונות אוטוביוגרפיים של יהדות עיראק.
להלן רשימה שלהם:
בהיותו מנהל "בית-ההוצאה הערבי", סקר אליהו, בין היתר, את הנעשה במרחב הערבי ופרסם מספר חיבורים, שהוצגו בסימפוזיונים שונים בהם השתתף.
נושא הפולקלור המזרחי העסיק את אגסי, ובמסגרת פעילותו בקרב ארגוני הפולקלור השונים – "ידע עם", אח"י, אסע"י, ו"מרכז מורשת בבל" – כתב, בין היתר, מספר חיבורים על הפולקלור הבגדדי, ביניהם:
שנים ארוכות היה אגסי פעיל נגד האפליה העדתית ובעד מיזוג הגלויות/עליות, וככזה התפלמס רבות עם כותבים שונים. אגסי היה נשוי לעדה לבית ורדי, יוצאת מזרח אירופה, וראה בכך גם דוגמה אישית למימוש חזון מיזוג העדות בו הוא דגל.
להלן רשימה של חלק ממאמריו בנושא:
מקורות נוספים
פרסים והוקרה.
בשנת 1992, לאחר פטירתו של אגסי, העניק לו המכון היהודי־ערבי של ההסתדרות את "פרס הדו־קיום", כהוקרה "על תרומה ייחודית וסגולית במסירות ובהתמדה להגברת ההבנה, לקירוב לבבות ולהעמקת הדו־קיום בין יהודים וערבים בישראל".
סולסברי (מרילנד)
סולסברי (באנגלית: Salisbury) היא מושב המחוז של מחוז וייקומיקו שבמרילנד, ארצות הברית, והעיר הגדולה ביותר בחוף המזרחי של מרילנד. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2010 מנתה אוכלוסיית העיר 30,343 תושבים, ולפי הערכות מנתה בשנת 2018 כ-32,800 תושבים. סולסברי היא המרכז המסחרי של חצי האי דלמרווה, הכוללת את מדינת דלאוור וחלקים ממדינות וירג'יניה ומרילנד.
היסטוריה.
סולסברי הוקמה בשנת 1732 על ידי ססיל קאלברט, המוכר כ"ברון בולטימור השני", כמאחז קולוניאלי אנגלי. העיר נבנתה בראש נהר וייקומיקו על מנת שתהיה נוחה למטרות סחר. בשל מוצאם של מקימי העיר ובשל הדמיון הפיזי בין הערים, היסטוריונים רבים מניחים כי היא קרויה על שם סולסברי שבדרום-מערב אנגליה.
במלחמת האזרחים האמריקנית שימשה סולסברי כמחנה של כוחות האיחוד, אשר חיפשו בסביבתה אחר תומכים מאזור דרום ארצות הברית ופעלו למנוע עריקה של חיילים אל כוחות הקונפדרציה.
בשנים 1860 ו-1886 התמודדה העיר עם שרפות ענק אשר התפשטו וכילו בה שטחים רבים.
בעיר שמונה אתרים הנמנים במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים – בית גיליס-גריר, האניסאקל לודג', בית ויליאם פי. ג'קסון, פמברטון הול, בית פרי-קופר, אחוזת פופלר היל, יוניון סטיישן ומשרדו של אף. לנארד ויילס.
דמוגרפיה.
סולסברי היא מושב המחוז של "מטרופולין סולסברי", אליו שייכים מחוזות וייקומיקו, וורסטר וסאמרסט במרילנד, ומחוז סאסקס בדלאוור.
על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2010 וסקר אוכלוסין משנת 2017, בעיר כ-32,800 בני אדם ו-12,246 משקי בית, כאשר מספר האנשים הממוצע במשק בית הוא 2.68 בני אדם. לפי נתוני ההערכות משנת 2017, צפיפות האוכלוסין היא 913 לקמ"ר.
ההרכב הגזעי של העיר הוא 52.8% לבנים, 39.3% אפרו-אמריקאים, 3.4% אסייתים, 0.4% ילידים אמריקאים, 0.2% מאיים באוקיינוס השקט, 1.4% מגזעים אחרים ו-2.5% ממוצא של שני גזעים או יותר. היספנים או לטינים מהווים 6.4% מהאוכלוסייה.
ההרכב המגדרי של העיר הוא 53.3% נשים ו-46.7% גברים. הגיל החציוני בעיר הוא 28.1 שנים.
בד סטרץ'
בד סטרץ', ובקיצור סטרץ' הוא קבוצה של בדים סינתטיים גמישים, המתמתחים לפי הצורך.
בדי סטרץ' הם משני סוגים:
בד סטרץ' פותח כתוצאה מהמאמץ לייצר סיבים מבוססי נאופרן , שבעקבותיו החל שיווקם, בשנת 1958, של בדים גמישים כגון ספנדקס. בדי סטרץ' מפשטים את עיצוב הבגד. הם שימשו תחילה בבגדי ים ובחזיות, ובאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 החלו גם מעצבי אופנה להשתמש בהם. מתחילת שנות ה-90 נעשה בהם שימוש נרחב בבגדי ספורט.
סטרץ'
יחסי צרפת–קוסובו
יחסי צרפת–קוסובו מתייחסים ליחסים הבילטראליים בין צרפת לקוסובו. כאשר הכריזה קוסובו על עצמאותה מסרביה ב-17 בפברואר 2008, צרפת הייתה אחת המדינות הראשונות שהודיעה רשמית על הכרה בקוסובו הריבונית. לצרפת יש שגרירות בפרישטינה. לקוסובו יש שגרירות בפריז. שתי המדינות נהנות מיחסים טובים וידידותיים מאוד.
יחסים פוליטיים.