מבחינה חברתית וחינוכית הגדירה את תפקידו של שר החקלאות גם כ'שר הסבלנות': "עליו לטפח לא רק את המוצר, כי אם גם את המייצר- האדם". ברוח זו, התנגדה להקמת יישובים חקלאיים הומוגניים מבחינת העדה או ארץ המוצא, והזהירה מפני בריחת מוחות מהחקלאות והפיכתה לענף של "מוז'יקים". לשם כך, קראה לעידוד תנועות הנוער החלוציות ופתיחת בתי ספר מקצועיים ברמה גבוהה. בה בעת חזרה ודרשה להורדת יוקר המחיה במדינה ושמה דגש על החקלאים ופועלי התעשייה. בנוסף, פעלה למען "חישמול מהיר" וחיבור לרשת הרכבות של ערי הפיתוח, הכפרים הערבים ויישובי הספר. לגבי החקלאים הערבים, הציגה את הפערים ההולכים וגדלים בין ההכנסה של הערבי לזו של החקלאי היהודי בעוד מספר היהודים בענף הולך ופוחת וקראה לשר האוצר לשנות את המגמה.
עמדותיה בנושא החינוך הפורמלי והבלתי-פורמלי.
לוין-תלמי ראתה בחינוך ומכאן בבית הספר גורם מרכזי לעיצוב אורחות חיים וערכים והחברה הישראלית בכלל. ראתה בחינוך זכות יסוד לכל ילד וילדה בישראל, ללא הבדל דת, גזע, מין, מוגבלות זו או אחרת. קידמה שוויון הזדמנויות בחינוך, תוך דגש על שוויון בין מזרחים לאשכנזים ובתוך כך גם בין פריפריה למרכז. פעלה רבות לצמצום פער המעמדות ויוקר המחיה, מתוך תפיסה שטוענת כי "העוני הוא גורם הבורות" - מתוך הנחה שקיום כלכלי בכבוד יאפשר למשפחה לעודד את ילדיה להמשיך ללמוד ולרכוש השכלה, וכך תבוער הבורות ויצטמצם הפער בין המעמדות. בנוסף פעלה לשוויון הזדמנויות בקרב הערבים אזרחי ישראל והעלתה לדיון ציבורי את הפער ההולך וגדל בין הישגי התלמידים הערבים לתלמידים היהודים. חתרה לחינוך חינם מגיל שלוש ולמען הקמת מעונות יום, בעיקר בחברות מוחלשות.
לדעתה, בתי הספר החקלאיים והמקצועיים ותנועות הנוער החלוציות היו סוכנים מרכזיים לפיתוח החברה הישראלית: לטענתה, בכוחם של בתי הספר המקצועיים לצמצם את הנשירה של תלמידים וכפועל יוצא להקטין את מספר העבריינים. היא לא האמינה בפתרון של לימודי ערב כדי לאפשר לתלמידים לעבוד לאורך היום, שכן ללימודים אלה התלמידים מגיעים עייפים אחרי יום עבודה, מה גם שבחלק מהיישובים התאורה לא פעלה באופן סדיר.
באשר למעמד המורים והמורות, העלתה לתודעה את קשיי המורה לנוכח התפתחויות טכנולוגיות מהירות ותדירות, עליית ערך החומריות וניכור חברתי: "לעומת השנים הקודמות התפקיד [של המורה] קשה הרבה יותר. כי באותו עידן שקובע בו ה'מעמד' – אין למורים מעמד בחברה. בעידן שקובע בו העושר – המורה מוכרח 'להתאמץ'. כשגדולות התביעות בעקבות התפתחות המשק והתקדמות הטכנולוגיה, שומה על המורה להקנות הרבה יותר ידיעות, וזה מחייב ומכביד. בעידן שלמשפחה אבדה הרגשת הבית, עמס המורה גם את תפקיד הבית," אמרה בכנסת. היא תמכה בתשלום עבור שעות נוספות, הגבלת מספר התלמידים בכיתה לכעשרים תלמידים ותלמידות והתנגדה ליום לימודים ארוך, שתובע "מאמץ אינטלקטואלי גדול מידי". למען קידום מעמד המורה דרך שיפור מעמדו בדעת הקהל, הציעה לארגן מפגשים של המורה עם הציבור, בין אם פנים מול פנים ובין אם דרך 'קול ישראל'. תמכה בהקצאת משאבים רבים למוסדות להכשרת מורים ומורות, בעיקר לסמינרים שתאמו את גישתה האידאולוגית, שהייתה ציונית סוציאליסטית. כמו כן הדגישה את חשיבות הסטאז' במקצוע וקראה להחיל את חוק ההתיישנות על עבירות של אדם המבקש ללמוד חינוך.
מבחינת תוכניות הלימודים, האמינה שצריך לחנך את התלמידים להקביל בין צורכיהם כבני אדם לצורכי המדינה, וראתה בלימודי חקלאות חלק חשוב. בנוסף, פעלה לשינוי תוכניות הלימודים בהיסטוריה ובמחשבת ישראל לשם הדגשת החזון הציוני והחלוצי, תוך התנגדות לציביון הדתי, שלדבריה "נדחק מבין הסדקים אל התודעה". החל מהכנסת החמישית קידמה תיקון לחוק חינוך ממלכתי שביקש להחזיר את זרם החינוך החלוצי (זרם העובדים), שיחנך לחלוציות, עבודה וסוציאליזם בנוסף לזרמים הכללי, הדתי ואגודת ישראל.
במקביל, פעלה למען תנועות הנוער, בעיקר החלוציות: תחילה כדי לאפשר להן לחזור ולהיכנס לתוך בתי הספר ו'קול ישראל' ואחר כך למען שוויון צודק בחלוקת התקציב בין התנועות השונות: בעיקר התלוננה על התקציבים הגבוהים של תנועת הצופים לעומת האחרות. מבחינתה, היוו תנועות תוספת חינוכית הכרחית לחינוך בבית הספר ובמשפחה. "תנועת הנוער קולטת את הילד, משקמת את אישיותו, מקנה לו ערכי עבודה", אמרה בכנסת ב-1965.
יחסה לדת.
ראתה בנושא השמירה על השבת נקודת תורפה של פנאי רב מדי ושעמום, שעלולים להוביל לפעולות עברייניות בעיקר בקרב בני נוער. פעלה למען הפעלת תחבורה ציבורית בשבת ופתיחת בתי שעשועים. כשהתקשתה להוציא רעיונות אלה אל הפועל, קידמה פעילויות תרבותיות וחברתיות לנוער, הן במסגרת תנועות הנוער והן במסגרת העיריות, "כדי להביא להתעוררות הנפש ופורקן הגוף, הכל לפי הצרכים".
עמדותיה בנושא נישואין ומשפחה.
לפי לוין-תלמי המשפחה מהווה בסיס איתן לבניין המדינה. כחברת כנסת קידמה את נושא הנישואים האזרחיים הציעה תיקונים לחוק נישואין וגירושין: בתי דין רבניים (1953), העלתה את הבעיה של החוק בנוגע לעגונות, נישואי כהן וגרושה ונשואות לגבר חולה נפש. ייחסה למצב החוקי השפעה על הלך רוח חברתי שנותן לגיטימיות מסוימת לבעל לנטוש את אשתו וילדיו, ובתוך כך הדגישה את הרעיון הפמיניסטי לפיו "האישי הוא הפוליטי".
בבואה לקדם נישואים אזרחיים, טענה שתוספת זו לחוק נישואין וגירושין תצמצם את הכפייה המצפונית לחילונים הגרים במדינה ובמקביל תמשוך יותר יהודים לעלות לישראל. מכיוון שסעיפי הנישואים האזרחיים לא אושרו עקב התנגדות הסיעות הדתיות, הביאה לכנסת את 'הצעת חוק בני ישראל', לפיו לא תהיה הבחנה בין יהודים שעלו מצפון אפריקה שזכו להיקרא "בני ישראל" לבין יהודים שעלו מאירופה שנקראו בני ישראל ללא מירכאות. לפני נישואין, אלה בעלי המירכאות היו צריכים לעבור חקירות ארוכות על ידי הרבנות על טיב יהדותם וכשרות הזיווג. לאפליה זו לוין-תלמי התנגדה נחרצות.
ביחס לרכוש בני זוג שמתחתנים, הציעה את 'הצעת חוק שיתוף נכסים בין בני-זוג'. החוק בא להגן על הרכוש של כל אחד מבני הזוג בזמן הנישואין ואחריהם. החוק לא עבר לקריאה שנייה, אחרי דיון בוועדה.
בנושא אימוץ ילדים הדגישה את טובת הילד או הילדה. לדעתה, טובת הילד היא אימוץ על ידי זוג (איש ואישה) ולא על ידי יחידים, גם אם המאמץ היחיד הוא קרוב משפחה. כמו כן האמינה כי אין על ההורים המאמצים לדעת מי הם ההורים הביולוגים של ילדם, זאת כדי להקל על חינוכו. כך לא יהיה על ההורים המאמצים להתמודד עם הסתרת מידע מהילד. בהקשר זה, טענה חד משמעית שאין להסתיר מפני הילד את עצם האימוץ. פקידי הסעד אינם יכולים לקבוע מה טובת המאומץ, כיוון שאינם מספיק מעורבים. לכן יש לגלות את האמת בצורה חיובית שתספר כיצד בחרו המאמצים דווקא את הילד שלהם מבין כל האחרים.
בנוגע לירושה, פעלה להנחלת כללים בסיסיים לירושה וחלוקת עיזבון. לפיה על הונו של נפטר בעל משפחה, להתחלק חצי למשפחתו וחצי לפי צוואתו. נקודה זו חשובה, כדי להבטיח המשך התנהלות כלכלית של משפחתו של הנפטר. מבחינת בן קיבוץ ערירי שנפטר, פעלה לוין-תלמי לאפשר לקיבוץ לירוש אותו.
עבודת נשים.
אמה לוין-תלמי, דברי הכנסת, 1963
תמכה ביציאת נשים לעבודה וקידמה התאמה של המשק לצורכיהן. פעלה רבות ב"מועצת הנשים הדמוקרטיות" ובמסגרת זו ביקרה בארצות שונות, בהן ברית המועצות וסין. במסעות עשתה גם בשליחות הכנסת, כחברת משלחות פרלמנטריות, ובשליחות התנועה. בנאום ביום הפועלת הבינלאומי בשנת 1960 אמרה: "לפני מחצית המאה לא הבינו נותני העבודה בארץ ישראל שצעירות יהודיות מבקשות עבודה. לטובתן מנעו ממנה [הכוונה: מהן] פת לחם... כיום לא יתואר משק הארץ ללא עבודת נשים – אם כי אחוז הנשים העובדות בישראל – נמוך יחסית. כיום שוללים מאחוז רציני (84%) של פועלות שכר שווה לעבודה שווה – גם כיום 1960 – בנימוק בשגרתי שזה לטובתן. דווקא האמהות היהודיות בגולה היו מפרנסות את משפחותיהן. הגבר שקד על התורה והתלמוד, דואג לעולם הבא, והאישה דואגת לעולם הזה. ובעולם הזה הכירו אותה, את הסוחרת, את התופרת, את הרוכלת. בעלה היה ידוע כך, כמי ששייך לאשתו".
עם הישגיה נמנה אישורו בקריאה שלישית של חוק שכר שווה לעובדת ולעובד, 1964, שיזמה יחד עם חברות הכנסת בבה אידלסון, רות הקטין וטובה סנהדראי. חוק זה בא לתקן את אפליית השכר לנשים ולעגן את עקרונות השוויון בתעסוקה. תמכה באיסור לעבודת לילה בנימוק שעבודה בשעות אלה מסכנת את בריאות האישה, אך כדי לאפשר לנשים רבות יותר לצאת לעבוד בשעות היום פעלה להקמת מעונות יום וגני ילדים בצמוד למפעלים. בנוסף, פעלה למען תוספת שכר לאחיות ולמורות, להקלות במס הכנסה לנשים שעובדות בבית וסבסוד חלקי של השכר לעוזרת בית לנשים שעובדות גם מחוץ לבית.
עמדתה בנושא יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
ראתה במרד החמוש בגטאות, במיוחד במרד גטו ורשה, גורם מרכזי בתולדות השואה ופעלה לקידום מרכזיותו בהנצחת השואה בארץ. ראתה בפעולות המזוינות במסגרת המרד אמצעי לקידום דימוי היהודי החדש, הריבוני, בעיקר בקרב בני הנוער, וכאמצעי חינוכי חשוב להקניית ערכים.