בסופו של דבר, התוכי חוזר על המילים האחרונות של הבעל המנוח, ששם הרוצח הוא רודריגו טורטיה. אלונזו ורמון עולים על ספינה לדרום אמריקה, בה אמור טורטיה להימצא. במהלך ההפלגה הם מוצאים את חדרו של טורטיה, רוצחים אותו, ומשליכים את גופתו אל האוקיינוס. בין חפציו נמצא עוד העתק של הפסלון הגנוב. טינטין, שהיה גם הוא על האנייה, בתחפושת, מביא למעצרם של הצמד כאשר הספינה עוגנת בהנמל הימי הראשי של רפובליקת סן-תאודורוס. הפושעים נלקחים על ידי חיילים מקומיים בפיקודו של קולונל, שהוא למעשה ידיד של השניים, כך שהם משוחררים מיד. הקולונל גם מסייע להם להפליל את טינטין, על ידי החלפת המטען שלו במזוודה המכילה חומרי נפץ. טינטין נעצר, מואשם בטרור, ונגזר עליו עונש מוות.
טינטין מוצא את עצמו מול כיתת יורים. אולם באותו רגע, המורדים בראשות גנרל אלקזאר, מנצחים את גנרל טפיוקה, השליט הקודם, וטינטין ניצל. טינטין כבר שתוי לחלוטין, וזאת משום שבמהלך העמידה מול כיתת היורים, גילו החיילים שהרובים שלהם מושבתים, והמפקד הזמין את טינטין ל"כוס משקה קטן" עד להסדרת העניין. כשיכור, טינטין תומך בתלהבות באלקזאר אל מול כיתת היורים. כאשר אלקזאר מנצח, הוא מזמין אליו את טינטין, ונותן לו דרגת קולונל. כאשר עוזרו האישי של הגנרל מציע למנות אותו לקורפורל (רב"ט) בלבד, מכיוון שיש להם רק 48 קורפורלים, ואילו 3487 קולונלים - הגנרל כועס, והוא ממנה את טינטין לעוזרו האישי ומדיח את העוזר לדרגת קורפורל.
כאשר טינטין מתפקח משכרותו הוא מגלה את עמדת הכוח אליה נכנס מבלי משים. יש לו אויבים רבים: עוזרו האישי לשעבר של גנרל אלקאזאר, מנסה להרוג אותו ואת הגנרל. גם אלונזו ורמון עוקבים אחריו, והם מצליחים ללכוד אותו. הם דורשים ממנו, באיומי אקדח, לגלות את מיקומו האמיתי של הפסלון, מכיוון שגם הפסלון שהיה במטענו של טורטיה היה זיוף. טינטין ניצל מהם, והוא מצליח לעצור אותם ולהכניסם לכלא. מאוחר יותר הם מצליחים להימלט.
בנוסף לכך, שתי חברות נפט יריבות: "ג'נרל אמריקן נפט", ו"בריטניה-דרום אמריקה בנזין", מנסות לעורר מלחמה בין מדינת סן-תאודורוס לבין המדינה השכנה נואבו ריקו, כדי להשיג על ידי זה שליטה בכמה שדות נפט רווחיים. כאשר טינטין מסרב לשתף פעולה, הנציג של "ג'נרל אמריקן נפט", שוכר רוצח בשם פאבלו כדי להרוג אותו. בו זמנית מנסה גם רמון לרצוח את טינטין. שני הרוצחים מכשילים זה את זה, מבלי משים, וטינטין לוכד את פאבלו. כאשר פאבלו מבקש רחמים, טינטין נותן לו ללכת.
לאחר מכן נציג חברת הנפט מציג לגנרל אלקזאר הוכחות, לפיהן טינטין הוא מרגל. הוא נידון למוות, אבל פאבלו, כהכרת תודה, מחלץ אותו מן הכלא. טינטין נמלט ברכב ממשלתי, ופורץ עמו את הגבול אל נואבו ריקו. האירוע מוגזם על ידי העיתונות והממשלות היריבות, ונעשה עילה לפריצת המלחמה, אותה ביקש טינטין למנוע.
טינטין מגלה שהוא לא רחוק מנהר שלידו שוכן השבט הארומביה, החיים במבודד. מכיוון שהפסלון חסר ערך אמיתי, טינטין תוהה מדוע אנשים רבים כל כך רודפים אחריו. הוא משער שלבני השבט תהיה תשובה על כך. טינטין משיג יליד מקומי המסכים לקחת אותו אל השבט, אך מאוחר יותר האיש נעלם וטינטין נותר לבדו ביערות הגשם.
ביער פוגש טינטין חוקר בריטי בשם רידג'וול, שהתיידד עם השבט. טינטין לומד ממנו, שהפסלון ניתן במתנה לחוקר קודם בשם ווקר (שהוא גם מחברו של הספר על דרום אמריקה [לונדון 1875], שטינטין קרא קודם לכן). כאשר החוקרים עזבו, גילו בני השבט שיהלום מקודש להם נעלם איתם. לופז, מתורגמן מסטיסו, הוא זה שגנב אותו. בני השבט רדפו אחרי החוקרים, והרגו כמעט את כולם, חוץ מווקר ולופז. טינטין מבין שלופז החביא את האבן בתוך הפסלון.
טינטין עוזב את השבט, ופוגש שוב את לופנזו ורמון, שערקו מצבא סן-תאודורוס. הם מנסים שוב להכריח אותו לגלות את מיקומו האמיתי של הפסלון, דבר שהוא עצמו אינו יודע, והוא מצליח להתגבר עליהם. בארנקו של אלונזו הוא מגלה פתק חתום על ידי לופז, המאשר את העובדה שהיהלום נמצא בתוך הפסלון. הפתק נלקח מרכושו של טורטיה, גונב הפסלון, שנרצח על ידי לופנזו ורמון. מאוחר יותר שני אלו בורחים מטינטין, ומשאירים אותו ביער ללא סירה.
טינטין מבין שהגיע למבוי סתום, והוא חוזר הביתה. שם הוא שומע דיווחים על כך שסן-תיאודורס ונאובו ריקו חתמו על הסכמי שלום, וכן על כך שהשדות המדוברים נמצאו ללא כל נפט. אז הוא מגלה להפתעתו עותקים רבים של הפסל, נמכרים בחנויות. הוא מגיע למפעל המייצר את הפסלים, המנוהל על ידי אחיו של בלטזאר המנוח. שם נאמר לו שהפסלון המקורי נמכר לאמריקאי עשיר בשם סמואל גולדבר, שעזב באניה לאמריקה. אלונזו ורמון, ששמעו גם הם על כך, עלו על הספינה. טינטין מצליח להדביק את הספינה באמצעות מטוס המביא דואר. בינתיים הצמד חודר לחדרו של סמואל, וגונב את הפסלון. טינטין מפתיע אותם על הסיפון, הפסלון נופל מידם ונשבר, והיהלום נחשף. אך היהלום מתגלגל מהסיפון אל הים לפני שמישהו מהם מספיק לעצור אותו. בעימות האלים שנוצר נופלים שלשתם: אלונזו, רמון, וטינטין, אל הים. טינטין ניצל, אך השניים האחרים טובעים (בתמונתם האחרונה הם נראים כמלווים על ידי שדי שאול).
לאחר שסמואל גולדבר שומע על סיפורו של הפסלון, הוא מסכים להחזירו למוזיאון. בתמונה האחרונה נראה הפסלון, שבור אך מודבק, ניצב על מקומו הראשון.
מיקלוש קאלאי
מיקלושׁ קָאלַאי דה נוֹגְ'קָאלוֹ (בהונגרית: Miklós Kállay de Nagykálló; 23 בינואר 1887, נירג'האזה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 14 בינואר 1967, ניו יורק, ארצות הברית) היה פוליטיקאי הונגרי שכיהן כראש ממשלת הממלכה ההונגרית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
מיקלוש קאלאי נולד בנירג'האזה למשפחת אצולה רבת השפעה במחוז . בין 1921 ל-1929 כיהן כמושל האזורי מטעם בית המלוכה ההונגרי ובהמשך הצטרף למערכת הפוליטית ההונגרית. בין 1929 ל-1931 כיהן כשר המסחר ההונגרי ובהמשך, בין 1932 ל-1935, כיהן כשר החקלאות. ב-1935 התפטר מתפקידו לאות מחאה על מדיניותו הימנית של ראש הממשלה גיולה גמבש. קאלאי נותר מחוץ למערכת הפוליטית במשך מספר שנים, אך נעתר לבקשתו של עוצר הכתר ההונגרי מיקלוש הורטי לעמוד בראש ממשלה חדשה ולשנות את המדיניות הפרו-נאצית המובהקת של קודמו - לסלו ברדושי. ב-7 במרץ אולץ ברדושי להתפטר ולמשך יומיים מילא את מקומו שר הפנים פרנץ פישר.
ב-9 במרץ 1942 מונה קאלאי לראש הממשלה. קאלאי היה שמרן ותמיכתו בגרמניה הנאצית הייתה מסויגת. עם זאת חיילי הצבא ההונגרי המשיכו בלחימתם לצד הוורמאכט בקרבות החזית המזרחית. לאחר התבוסה בקרב סטלינגרד פתח קאלאי במשא ומתן עם נציגי בריטניה וארצות הברית והעניין הוביל לעימות מול הגרמנים. ב-19 במרץ, שנתיים אחרי מינויו, כבש הצבא הגרמני את הונגריה, הממשלה ההונגרית הודחה ומיקלוש הורטי הושם במעצר בית. דמה סטויאי מונה על ידי הגרמנים לראש הממשלה. קאלאי נמלט לשגרירות הטורקית, אך מאוחר יותר נעצר על ידי הגרמנים, נשלח למחנה הריכוז דכאו ובהמשך למאוטהאוזן. בשלהי אפריל 1945 הועבר לטירול ושוחרר ב-5 במאי 1945 על ידי חיילי הארמייה החמישית של הצבא האמריקני. ב-1946 גלה מהונגריה, השתקע בארצות הברית והתמסר לכתיבת זיכרונותיו. הוא הלך לעולמו בניו יורק ב-1967 והוא בן 80 שנים.
קאלאי והקהילה היהודית.
בתקופת כהונתו של קאלאי היה מצב היהודים בממלכת הונגריה טוב יחסית ממצבם בארצות השכנות. בני הקהילה נשלחו לעבודות כפייה וזכויותיהם נשללו, אך הם לא היו נתונים לסכנת השמדה ממוסדת. עם זאת, אלפי יהודים מצאו מותם במחנות העבודה בעיקר בחזית הרוסית. קאלאי מעולם לא הסתיר את עמדותיו האנטישמיות המסורתיות, אך התנגד לפתרון הסופי והתחמק מדרישות הגרמנים לפעול בתחום זה. בשלהי דצמבר 1942 אושרה שוב העלייה מהונגריה, לאחר שהופסקה מספר חודשים קודם לכן עם ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין הונגריה לבריטניה. ניתנה כמות מצומצמת של אשרות, תוך שיתוף פעולה בין הממשלה ההונגרית ובין משה קראוס מנהל המשרד הארצישראלי בבודפשט. עם הכיבוש הגרמני פסקה העלייה.
דומיניק וסט
דומיניק ג'רארד פה וסט (באנגלית: Dominic Gerard Fe West; נולד ב-15 באוקטובר 1969) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי, התפרסם בסרטים "300" ו"שיקגו" ובסדרות הדרמה "הסמויה" ו"הרומן" שבהן כיכב בתפקיד ראשי.
ביוגרפיה.
וסט נולד בשפילד למשפחה אירית קתולית מרובת ילדים, בנם של מונה וג'ורג' וסט.
למד בבית ספר התיכון היוקרתי "איטון קולג'" ביחד עם ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון.
בתו הבכורה של וסט מרטה שיחקה לצידו של פול בטאני בסרט "המצאה".
בשנת 2010 התחתן וסט עם המפיקה קת'רין פיצגרלד, איתה לווסט שני בנים, בת אחת ובת ממערכת יחסים קודמת של וסט.
קריירת משחק.
וסט התחיל את דרכו בקולנוע הבריטי בדרמות המבוססות על המחזות השייקספירים "ריצ'רד השלישי" בתפקיד מלך אנגליה הנרי השביעי ו"חלום ליל קיץ"
בתור המאהב הצעיר ליסנדר. ב-1999 השתתף בתפקיד קטן מאוד בשובר הקופות "".
פרץ לתודעה בשנת 2000 בסרט "28 ימים" בתור ג'ספר, חברה האלכוהוליסט של העיתונאית גוון קאמינגס (סנדרה בולוק).
ב-2001 הופיע בתפקיד גיטריסט ההבי מטאל קירק קודי בדרמה המוזיקלית "רוק סטאר".
ב-2002 שיחק וסט בסרט המחזמר המצליח "שיקגו" בתור פרד קאסלי המאהב של נערת השעשועים רוקסי הארט (רנה זלווגר).
בשנה זו החל וסט גם את תפקידו הראשי בתור הבלש היצירתי ג'ימי מקנולטי בסדרת הדרמה "הסמויה", תפקיד שמילא במשך כשש שנים.
הסדרה נחשבת על ידי רבים כיצירת מופת טלוויזיונית ומוכרת בנשימה אחת עם ה"סופרנוס" כחלוצות הרנסאנס של סדרות הטלוויזיה של תחילת המאה ה-21.