עם זאת, ניתן מקום רב למפלגות סקטוריאליות ומפלגות אשר דוגלות בהשקפות עולם מסוימות, ובשיטה היחסית קל להן יותר להיבחר לפרלמנט, שכן מספר המושבים בפרלמנט או במחוז מתחלק לפי יחס קולות הבוחרים, בניגוד לשיטה הרובנית שבה הרשימה הגדולה ביותר גורפת את כלל הקולות באותו מחוז (בשיטה אזורית בלבד).
קשר בין בוחר לנבחר.
בשיטת בחירות יחסית ניתן לחלק את המדינה למחוזות בחירה וניתן שלא. בחלוקה למחוזות בחירה מתקבל קשר אישי בין הבוחר לנבחר, שכן חבר הפרלמנט שנבחר יודע שעליו לייצג אזור מסוים במדינה אם ברצונו להיבחר שוב בבחירות הבאות. בשיטת בחירות יחסית ארצית, כמו בישראל, אין קשר בין הבוחר לנבחר וזהו אחד הנושאים העולים לדיון כאשר דנים ברפורמה בשיטת הממשל בישראל.
מניעת בזבוז קולות.
שלא כמו בשיטה הרובנית, רוב קולות המצביעים זוכים להיספר, למעט של אלו אשר הצביעו למפלגות שלא עברו את אחוז החסימה. לדוגמה מפלגה אשר קיבלה 2% מסך הקולות הכשרים ("בעלי זכות ההצבעה"), ואחוז החסימה עומד על 3.25% (כמו למשל בישראל), קולותיה לא ייספרו.
לאחר מכן תיעשה חלוקת המנדטים בין המפלגות אשר כן עברו את אחוז החסימה.
במדינות הנוהגות בשיטה זו ומנהיגות סף נמוך של אחוז החסימה, לדוגמה בישראל, ניתן לראות מספר רב של מפלגות בפרלמנט (13 מפלגות בכנסת ישראל בבחירות לכנסת ה19), אשר חלקן מיוצגות על ידי 2 מושבים בלבד (מפלגת קדימה).
העלאת אחוז החסימה נועדה למנוע מצב של ריבוי מפלגות ולצמצם מצבים של סיעות יחיד, כמו שהיה נהוג בישראל בימים שבהם אחוז החסימה היה 1%.
שיטת הבחירות היחסית בישראל.
מדינת ישראל היא חברה הטרוגנית מפולגת ומלאת שסעים וקונפליקטים, לכן בבחירות בישראל חשוב לתת דגש על עקרון הייצוג כדי שקבוצות שונות באוכלוסייה לא ירגישו מקופחות וחסרות ייצוג בשלטון. לכן כדי לשמור על קונצנזוס בעם מונהגת בישראל השיטה היחסית שנותנת דגש לעיקרון הייצוג ודואגת שלכל מפלגה יהיה ייצוג בהתאם לכוחה האלקטורלי. לכן כבר עם קבלת ההחלטה על שיטת הבחירות לאספה המכוננת - היא הכנסת הראשונה התגלה הוויכוח בין מצדדי השיטה היחסית שהייתה נהוגה בבחירות למוסדות היישוב עוד בטרם העצמאות, לבין מתנגדיה ולבסוף נקבע ששיטת הבחירות תהיה השיטה היחסית.
מאז שנות ה-50 עלו מדי פעם הצעות לשינוי שיטת הבחירות הארצית-היחסית הנהוגה בישראל לשיטה במתכונת רובנית. מטרת ההצעות הייתה להביא להקטנת מספר המפלגות, או לשפר את מצבן האלקטורלי של מפלגות מסוימות. בין ההצעות שהועלו:
הצעתו של בן-גוריון – השיטה הרובנית הפשוטה.
כבר עם קבלת ההחלטה על שיטת הבחירות היחסית לכנסת הראשונה תמך בן-גוריון בשיטה הרובנית הפשוטה, הנהגת 120 אזורי בחירה אשר בכל מקום יבחר נציג אחד כנהוג בממלכה המאוחדת. עמדתו של בן-גוריון אף אומצה כעמדת המצע של מפא"י. הסיבה העיקרית לעמדתו זו הייתה כרוכה בקידום האינטרסים של מפלגתו, הפעלת השיטה הרובנית הפשוטה באזורים חד-נציגיים הייתה מקנה ככל הנראה רוב מוחלט למפא"י, דבר שהיה משחרר אותה מתלות בשותפות קואליציוניות. הצעת בן-גוריון הועלתה בעת הדיון במליאת הכנסת על חוק יסוד הכנסת ב-1958 באמצעות חבר הכנסת ברוך אזניה ממפא"י ונדחתה ברוב של 73 נגד 42.
הצעתם של יגאל הורביץ וזלמן שובל.
ב-13 ביוני 1980 העלו מחדש את ההצעה של בן-גוריון, יגאל הורביץ וזלמן שובל ממפלגת תל"ם, בדבר הנהגת השיטה הרובנית בבחירות הצעה זו אף עברה בקריאה טרומית אך לא התקדמה מאז.
הצעת השיטה המעורבת.
הצעתו של יוסף סרלין: הנהגת שיטה מעורבת הועלתה לראשונה על ידי חבר הכנסת יוסף סרלין מהציונים הכלליים בדצמבר 1958, על פי שיטה זו ייבחרו חלק מהנבחרים בשיטה אזורית–יחסית, או רובנית–אישית והיתר על בסיס ארצי-יחסי. הוא הציע שייקבעו 30 אזורי בחירה אשר בכל אחד מהם ייבחרו שלושה חברי כנסת, ושלושים חברי הכנסת הנותרים ייבחרו על בסיס השיטה הקיימת.
הצעתו של גד יעקובי: חבר הכנסת גד יעקובי הציע, למשל, לבחור את הנציגים האזוריים ב-18 אזורים בני חמישה מושבים כל אחד. הצעותיו של יעקובי נוסחו מחדש על ידי שרי המשפטים לשעבר חיים יוסף צדוק ויעקב שמשון שפירא וב-1972 הועלתה על שולחן הכנסת לקריאה טרומית הצעתו של יעקובי באמצעות חבר הכנסת צדוק, כשהיא מוגשת פורמלית כהצעת חוק פרטית על ידי שבעה חברי כנסת של מפלגת העבודה. ההצעה זכתה ברוב של 61 תומכים מול 45 מתנגדים ו-3 נמנעים. היא הועברה לוועדת חוקה חוק ומשפט, אך בסופו של דבר, לאחר דיונים בוועדה, לא הובאה לקריאה ראשונה בכנסת.
הצעתו של מרדכי וירשובסקי: ב-14 ביוני 1988 התקבלה בקריאה ראשונה הצעה שהוכנה על ידי חבר הכנסת מרדכי וירשובסקי ממפלגת ר"ץ בצירוף חתימותיהם של 43 חברי כנסת נוספים. ההצעה, כפי שעברה בקריאה ראשונה, הביאה שתי חלופות. על פי הראשונה ייבחרו 80 חברי כנסת ב-20 אזורי בחירה על בסיס אזורי-יחסי, ו-40 ייבחרו מרשימות ארציות של המפלגות על בסיס מספר הקולות היחסי שקיבלו באזורי הבחירה. הגרסה השנייה מציעה לחלק את המדינה ל-60 אזורי בחירה חד מושביים באזורים אלו תונהג השיטה הרובנית הפשוטה, ו-60 המושבים הנותרים יבחרו על פי השיטה הקיימת, השיטה היחסית.
בורנמות' (כדורגל)
מועדון כדורגל בורנמות' (אנגלית: A.F.C. Bournemouth) הוא מועדון כדורגל מקצועני מהעיר בורנמות' שבאנגליה.
מגרשה הביתי של הקבוצה מאז הוא אצטדיון דין קורט הממוקם בפרברה של העיר, בוסקומב. כינויו של המועדון הוא "הדובדבנים", כינוי שנבע מצבע החולצות של הקבוצה, שעד לשנת 1971 היה אדום עם שרוולים לבנים. החל מאותה שנה, צבעי המועדון התחלפו לאדום עם פסים שחורים, בדומה לתלבושת של קבוצת מילאן האיטלקית. בין השנים 2004 ל-2006, צבעי החולצות הוחלפו באדום חלק, אך לאחר מכן הפסים השחורים הוחזרו לבקשת האוהדים.
לקראת עונת הצליחה הקבוצה להעפיל לליגת המשנה, בפעם השנייה בתולדותיה, ובאותה עונה השיגה את מיקום השיא שלה בהיסטוריה, המקום העשירי. מחזור אחד לסיום עונת 2014/2015 העפילה בורנמות' לראשונה בתולדותיה לפרמייר ליג.
היסטוריה.
השנים המוקדמות.
על אף שתאריך היווסדו המדויק של המועדון אינו ידוע, ישנן הוכחות להקמתו בסתיו 1899, בשם מועדון הכדורגל בוסקומב. החל משנת 1910, הקבוצה החלה לשחק במגרש משלה, הקרוי אצטדיון דין קורט על שם נשיא הקבוצה. באותו הזמן זכתה הקבוצה בכינוייה, "הדובדבנים", כשלמקור הכינוי ישנן שתי סברות. הראשונה גורסת כי השם נקבע עקב צבעי מדי הקבוצה האדומים-לבנים, והשנייה עקב כך שהמגרש החדש של הקבוצה נבנה בסמוך למטעי דובדבן. הקבוצה החלה להתחרות בגביע ה-FA בשנת 1913. בשנת 1923 שינתה הקבוצה את שמה למועדון הכדורגל בורנמות' ובוסקומב, על מנת להפכו למייצג יותר את המחוז כולו. באותה שנה החלה להתחרות באופן מקצועני בליגה השלישית.
בשנת 1972, החליפה הקבוצה את שמה למועדון הכדורגל בורנמות'. שינוי זה נעשה לצרכים מסחריים, והקבוצה עדיין הייתה רשומה תחת שמה הישן. שנה קודם לכן החליפה הקבוצה את מדיה, והוספו אליהם פסים שחורים על הרקע האדום, כך שהתלבושת דמתה לזו של קבוצת מילאן האיטלקית. באותה תקופה, הוחלף גם סמל המועדון. ברקע הסמל הוספו הפסים השחורים שהוספו למדים, ובמרכזה הוצג פרופיל של כדורגלן הנוגח בכדור, כמחווה לכוכב הקבוצה בשנות ה-50 וה-60, דיקי דאוסט.
סוף המאה ה-20.
בינואר 1984, בתקופתו של המאמן הארי רדנאפ, השיגה הקבוצה את אחד מניצחונותיה הגדולים בהיסטוריה, כשהדיחה מהגביע את מנצ'סטר יונייטד. רדנאפ הוביל את הקבוצה לגדול הישגיה עד אז, כשהעלה אותה לראשונה בתולדותיה לליגת המשנה, עם זכייה באליפות הליגה השלישית בעונת .
לאחר שלוש עונות בליגת המשנה, עם סיום עונת , שוב נשרה הקבוצה לליגה השלישית, לאחר שהפסידה ללידס יונייטד במחזור הסיום של העונה. בעקבות ניצחונה לידס העפילה לליגה הבכירה, אך אוהדיה הנחילו הרס רב לרכוש גם עם סיום המשחק וגם בסוף השבוע שלאחריו, כשהם גורמים לבורנמות' נזק כלכלי עצום, ממנו לא הצליחה להתאושש במשך יותר מעשור. בעקבות האירועים אסרה המשטרה המקומית אירוח משחקים בימי חג, בהם הכדורגל פופולרי מאוד, עד שהאיסור הוסר ב-21 באפריל 2003. רדנאפ הוסיף לאמן את הקבוצה במשך שנתיים נוספות, אך נאלץ להתפטר עקב תנאים כלכליים קשים והוחלף על ידי טוני פוליס. בתום שנתיים לא מוצלחות בתפקיד התפטר פוליס, כשגם הוא מאשים את המצב הכלכלי הקשה בקבוצה.
בורנמות' החלה את עונת ללא מאמן קבוע, מה שכמעט וגרם לירידתה לליגה הרביעית. המאמן מל מאצ'ין הצליח לבסוף לשרוד עם הקבוצה בליגה, בזכות תוצאות טובות במחזורי הסיום. מאצ'ין הוסיף ואימן את הקבוצה במשך חמש עונות נוספות, במהלכן הוביל אותה בעיקר למיקומי אמצע טבלה. מעמדו בקבוצה התדרדר לאחר שהקבוצה סיימה במקום ה-16 בעונת , ובעקבות פתיחת עונה חלשה בעונה שאחריה, הוא סיים את תפקידו כמאמן הקבוצה, אך נותר במועדון כמנהל מקצועי.
תחילת המאה ה-21.
מחליפו של מאצ'ין בקבוצה היה שון או'דריסקול שקודם מהצוות המקצועי במועדון. בעונתו הראשונה הקבוצה עוד הייתה על סף המיקום בפלייאוף ההעפלה לליגה הבכירה, אך בעונה שלאחריה ירדה הקבוצה לליגה הרביעית. הנהלת הקבוצה נתנה אמון באו'דריסקול שהמשיך בקבוצה, והצליח להשיב אותה בתוך עונה אחת בלבד לליגה השלישית, דרך הפלייאוף. בגמר הפלייאוף, בו פגשה את לינקולן סיטי, הפכה בורנמות' לראשונה בהיסטוריה שכובשת חמישה שערים באצטדיון המילניום, כשניצחה בתוצאה 2–5. בעונה שאחר כך הפך חלוץ הקבוצה ג'יימס הייטר לכובש השלושער המהיר ביותר בתולדות הליגות המקצועניות באנגליה, כשכבש תוך שתי דקות ו-17 שניות, החל מהדקה ה-86 בניצחון הקבוצה 0–6 על קבוצת וורקסהאם.