עם זאת, קשר ישיר לתעסוקה בוול סטריט יכול להיות גם בעייתי עבור ניו ג'רזי בעיתות משבר. המדינה איבדה 7.9 אחוזים מבסיס התעסוקה שלה מ-2007 עד 2010 במגזר השירותים הפיננסיים בעקבות משבר משכנתאות הסאבפריים.
מרכזים פיננסיים מתחרים.
על חשיבות הרחוב כמרכז פיננסי, כתב אנליסט הניו יורק טיימס, דניאל גרוס :
בשווקים הפיננסיים הגלובליים המתפתחים והמשולבים של היום - ספגטי עצום ועצבי של חוטים, אתרי אינטרנט ופלטפורמות מסחר - ברור ש-N.Y.S.E. כבר לא המוקד. גם לא ניו יורק. מתחמי קרנות הנאמנות הגדולים ביותר נמצאים בעמק פורג', פנסילבניה, לוס אנג'לס ובוסטון, בעוד המסחר וניהול הכספים מתפשטים ברחבי העולם. מאז תום המלחמה הקרה נוצרו מצבורי הון עצומים מעבר לים, בחשבונות הבנק השווייצריים של אוליגרכים רוסים, בכספות שנחאי של אילי הייצור הסינים ובקופות הכספים שבשליטת ממשלות בסינגפור, רוסיה, דובאי, קטאר וסעודיה שעשויים להסתכם בכ-2.5 טריליון דולר.
— דניאל גרוס בשנת 2007
דוגמה לכך היא פלטפורמת המסחר האלטרנטיבית הידועה בשם BATS, שבסיסה בקנזס סיטי, שהגיעה "משום מקום כדי להשיג נתח של 9% בשוק המסחר במניות ארצות הברית". למשרד מחשבים במדינת ניו ג'רזי בארצות הברית, ושני אנשי מכירות בלבד בניו יורק; 33 העובדים הנותרים עובדים במרכז בקנזס.
בדמיון הציבורי.
כסמל פיננסי.
במובן הרעיוני, וול סטריט מייצג כוח פיננסי וכלכלי. עבור האמריקאים, הוא יכול לפעמים לייצג אליטיזם ופוליטיקה כוחנית, ותפקידו היה מקור למחלוקת לאורך ההיסטוריה של האומה, שבמיוחד החלה סביב תקופת העידן המוזהב בסוף המאה ה-19. וול סטריט הפכה לסמל של מדינה ומערכת כלכלית שבעיניי אמריקאים רבים התפתחה באמצעות סחר, קפיטליזם וחדשנות.
המונח "וול סטריט" הפך למטונימיה לשווקים, תעשיית השירותים והאינטרסים פיננסיים בניו יורק וארצות הברית כולה. וול סטריט הפכה לשם נרדף לאינטרסים פיננסיים, לעיתים קרובות במובן השלילי. במהלך משבר משכנתאות הסאבפריים מ-2007 עד 2010, המימון בוול סטריט הואשם כאחד הגורמים, למרות שרוב הפרשנים מאשימים משחק גומלין של גורמים. ממשלת ארצות ברית עם תוכנית הסיוע לנכסים בעייתיים חילצה את הבנקים ואת התומכים הפיננסיים במיליארדי דולרים של משלמי המיסים, אך פעולת החילוץ ספגה, לעיתים קרובות, ביקורת על רקע פוליטי וזכתה לביקורת מצד עיתונאים כמו גם מהציבור. האנליסט רוברט קוטנר ב"הפינגטון פוסט" מתח ביקורת על החילוץ כסיוע לחברות גדולות בוול סטריט כמו סיטיגרופ, תוך שהוא מזניח את הסיוע לבנקים קטנים יותר לפיתוח קהילה כמו ShoreBank של שיקגו. סופר אחד בהפינגטון פוסט בחן את הנתונים הסטטיסטיים של ה-FBI על שוד, הונאה ופשע והגיע למסקנה שוול סטריט היא "השכונה המסוכנת ביותר בארצות הברית" אם מביאים בחשבון את ההונאה על סך 50 מיליארד דולר שביצע ברנרד מיידוף.
כאשר חברות גדולות כמו אנרון, וורלדקום וגלובל קרוסינג נמצאו אשמות בהונאה, וול סטריט הואשמה לעיתים קרובות, למרות שלחברות אלו היו מטות ברחבי המדינה ולא בוול סטריט. רבים התלוננו על כך שחוק סרבנס-אוקסלי הובילה לכך שהאקלים העסקי הוכה בתקנות "מכבידות מדי". קבוצות אינטרסים, כמו סוחרי רכב, המחפשות חסד עם מחוקקים בוושינגטון, ביקשו לעיתים קרובות להציג את האינטרסים שלהם כבעלי ברית עם Main Street ולא עם וול סטריט, אם כי האנליסט פיטר אוברבי ברדיו הלאומי הציבורי הציע שסוחרי רכב כתבו יותר מ-250 מיליארד דולר בהלוואות צרכניות. ויש להם קשרים אמיתיים עם וול סטריט.
כאשר מחלקת האוצר של ארצות הברית חילצה חברות פיננסיות גדולות, כדי לעצור לכאורה את הסחרור בכלכלת המדינה, היא הובילה לנפילה פוליטית שלילית אדירה, במיוחד כאשר יצאו דיווחים על כך שכספים שאמורים לשמש להקלת מגבלות האשראי, שימשו לתשלום בונוסים לעובדים בשכר גבוה. האנליסט וויליאם ד. קוהאן טען שזהו צעד "מגונה" של וול סטריט, שקטפה "רווחים ובונוסים מאסיביים ב-2009" לאחר שניצלה על ידי "טריליוני דולרים מאוצר משלמי המיסים האמריקאים" למרות "תאוות הבצע ולקיחת סיכונים חסרת אחריות" של וול סטריט. כתבת הוושינגטון פוסט, סוזן מקגי, קראה לוול סטריט לעלות ולבצע התנצלות פומבית בפני האומה, והביעה מורת רוח מכך שאנשים כמו מנכ"ל גולדמן זקס, לויד בלנקפיין, לא הביע חרטה למרות שנתבע על ידי הוועדה לניירות ערך ולבורסות ב-2009. מקגי כתבה כי "בנקאים אינם האשמים הבלעדיים, אבל ההכחשות הגלויות מדי שלהם לאחריות והבעת חרטה מעורפלת ומעופפת מדי פעם לא מרחיקות לכת [מספיק] כדי להסיט את הכעס."
אנליסט הבנקאות הראשי בגולדמן זקס, ריצ'רד ראמסדן, נאמר כי הוא "לא מתנצל" ורואה ב"בנקים את הדינמו שמניע את שאר הכלכלה". ראמסדן המאמין ש"נטילת סיכונים היא חיונית" אמר ב-2010:
"אתה יכול לבנות מערכת בנקאית שבה אף בנק לא ייכשל לעולם, שאין בה מינוף. אבל יהיה מחיר. למעשה לא תהיה צמיחה כלכלית כי לא תהיה יצירת אשראי" — ריצ'רד ראמסדן מגולדמן זקס, 2010.
אחרים בתעשייה הפיננסית מאמינים שהציבור והפוליטיקאים ספגו אותם בצורה בלתי הוגנת. לדוגמה, אנתוני סקרמוצ'י אמר לנשיא ברק אובמה ב-2010 שהוא מרגיש כמו פיניאטה, "מוכה במקל" על ידי "פוליטיקאים עוינים".
המעשים הפיננסיים של דמויות שונות לאורך ההיסטוריה האמריקאית מטילים לפעמים צל אפל על ההשקעות הפיננסיות בכללותה, וכוללים שמות כמו ויליאם דיואר, ג'יימס פיסק וג'יי גולד (שני האחרונים סברו שהיו מעורבים במאמץ למוטט ב-1869 את שוק הזהב בארצות הברית), כמו גם דמויות מודרניות כמו ברנרד מיידוף ש"גרף מיליארדים ממשקיעים".
בנוסף, תמונות של וול סטריט ודמויותיה נראו גדולות. הסרט "וול סטריט" של אוליבר סטון משנת 1987 יצר את דמותו האיקונית של גורדון גקו שהשתמש בביטוי "חמדנות זה טוב", אשר תפס בעגה התרבותית. על פי הדיווחים, גקו מבוסס על מספר אנשים מהחיים האמיתיים בוול סטריט, כולל פושט התאגידים קארל איקאן, סוחר המניות המושפל איבן בוסקי והמשקיע מייקל אוביץ. ב-2009, סטון העיר כיצד הייתה לסרט השפעה תרבותית בלתי צפויה, שלא גרמה לצעירים להתרחק מתאוות בצע של תאגידים, אלא גרמה להם לבחור בקריירה בוול סטריט בעקבות הסרט. כתב חזר על שורות נוספות מהסרט: "אני מדבר על נוזל. עשיר מספיק כדי שיהיה לך מטוס משלך. עשיר מספיק כדי לא לבזבז זמן. חמישים, מאה מיליון דולר, באדי. שחקן."
עם זאת, חברות בוול סטריט תרמו גם לפרויקטים כמו Habitat for Humanity, וכן עשו תוכניות מזון בהאיטי, מרכזי טראומה בסודאן ושליחת סירות הצלה במהלך שיטפונות בבנגלדש.
אישים הקשורים לרחוב.
אנשים רבים הקשורים לוול סטריט התפרסמו; למרות שברוב המקרים המוניטין שלהם מוגבל לחברים בקהילות תיווך המניות והבנקאות, אחרים זכו לתהילה לאומית ובינלאומית. עבור חלקם, כמו מנהל קרן הגידור ריי דאליו , התהילה שלהם נובעת מאסטרטגיות השקעה מיומנות, מימון, דיווח, פעילויות משפטיות או רגולטוריות, בעוד שאחרים כמו איוון בוסקי, מייקל מילקן וברנרד מיידוף זכורים בשל כישלונותיהם הבולטים או השערוריות שהיו במרכזן.
תחבורה.
מכיוון שוול סטריט הוא, מבחינה היסטורית, יעד לנוסעים, פותחו שפע של תשתיות תחבורה כדי לשרת אותו. רציף 11 ליד הקצה המזרחי של וול סטריט הוא טרמינל עמוס עבור ניו יורק ווטרוויי , מעבורות NYC , מוניות הים של ניו יורק וסיסטריק . הליפורט דאונטאון מנהטן משרת גם את וול סטריט.
מתחת לוול סטריט ישנן שלוש תחנות רכבת תחתית:
גטו טרזינשטט
גטו טרזינשטאט
חיל האוויר הישראלי במלחמת העצמאות
כוח המגן העברי של היישוב בארץ ישראל החל לצמוח עוד בטרם הוקמה המדינה, וכך גם הזרוע האווירית העברית, אשר נקראה החל מנובמבר 1947 שרות האוויר. ב-26 במאי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, הוקם חיל האוויר הישראלי כחלק מצה"ל עם החלטת הממשלה הזמנית על הקמתו בפקודת צבא-הגנה לישראל. בסעיפה הראשון של הפקודה נכתב: "מוקם בזה צבא-הגנה לישראל מורכב מחילות יבשה, מחיל-ים ומחיל-אוויר." בעוד שירות האוויר הפעיל את מטוסיו בתפקידי סיור, קישור ואספקה קלה, יחד עם משימות סיוע אווירי ספוראדיות, הרי עם התקדמות המלחמה הוסיף חיל האוויר ליעדיו השגת עליונות אווירית, כולל יירוט מטוסי אויב, כמו גם הפצצה ותובלה בהיקף אסטרטגי.
יסודות.
מחשבות אודות בניית זרוע אווירית עברית החלו בשנות העשרים, כאשר יוצאי "השומר" ניסו, ללא הצלחה, לשלוח צעירים מן היישוב ללימודי תעופה בחו"ל. בניית תשתית אווירית עבור היישוב החלה בשנות השלושים של המאה העשרים. תחת המנדט הבריטי קמו חברות ומועדוני תעופה שהיו כיסוי לפעילות אווירית של המחתרות. החשובה מבין החברות האלה הייתה חברת "אווירון", שנוסדה ב-1936, חברת תעופה אזרחית קטנה, אשר הפעילה מטוסים קלים בקווים פנימיים. החברה נוסדה על ידי הסוכנות היהודית, במטרה לבנות תשתית אווירית עבור היישוב, הכוללת ציוד תעופתי, טייסים ובעלי מקצועות אוויריים אחרים. חברה זו היוותה למעשה את יחידת האוויר הביטחונית הראשונה של היישוב העברי בארץ ישראל. בין היתר היא ביצעה סיורים לאבטחת פעולות התיישבות "חומה ומגדל" ובמלחמת העולם השנייה ביצעה משימות עזר שונות עבור הבריטים.