חיבורו "הסברים על דברי האדון" בחמישה כרכים הסתמך הן על הכתובים שהיו ידועים בזמנו (הבשורות) והן על מסורות ותורה שבעל-פה שהועברו בקהילות היהודים-הנוצרים.
הספרים שכתב אבדו ונותרו רק קטעים שצוטטו במקומות אחרים, למשל אצל אירנאוס ואוסביוס מקיסריה. לפי פפיאס, הבשורה על-פי מתי נכתבה במקור בעברית ויש דיון בלתי פתור האם הכוונה לעברית ממש או לארמית. בנוסף, מצוטטת מדברי פפיאס התייחסות לחיבור בשם "לוגיה", שהחוקרים חלוקים עליו אם הכוונה לבשורה על פי מתי, או לחיבור אבוד ששימש כמקור למתי וללוקס ומכונה על ידי מצדדי תאוריית שני המקורות "מקור Q".
בכתבי הכנסייה הקופטית האורתודוקסית במצרים נשתמר ציטוט מאת פפיאס, שהעלה על הכתב מסורת שבעל-פה, לפיה יהודה איש קריות תלה עצמו על עץ וביום המחרת הצמיח העץ אזניים.
פפיאס נחשב גשר בין השלב של העברת מסורות בעל פה, לשלב של העברת המסורת בכתב, באמצעות האוונגליונים.
אופנבך
אופנבך על המיין (בגרמנית: Offenbach am Main) היא עיר במדינת הסן, גרמניה. אופנבך צמודה לעיר פרנקפורט, והיא חלק מהאזור המטרופוליני פרנקפורט\ריין-מיין. העיר הייתה בעבר מרכז חשוב של תעשיית עורות. בשנת 2009 היו בעיר 118,770 תושבים. עיר תאומה לנהריה.
היסטוריה.
העיר מוזכרת לראשונה בשנת 977. בסוף המאה ה-15 עברה לשליטת משפחת איזנבורג, וב-1556 העתיק הדוכס ריינהרד מאיזנבורג את מקום מושבו לאופנבך, כשבנה את ארמון איזנבורג.
במהלך המאה ה-19 הפכה העיר לחלק מהדוכסות הגדולה של הסן.
במהלך מלחמת העולם השנייה העיר הופצצה על ידי כוחות בעלות הברית, וכשליש ממנה חרב.
לאורך ההיסטוריה, בזכות הקרבה לפרנקפורט ומדיניות כלכלית נוחה, הייתה אופנבך מרכז עסקי משגשג, אשר משך אליו בעלי מלאכה מכל רחבי אירופה.
כלכלה.
עד תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, כלכלת העיר התבססה על עסקי בניית מכונות ותעשיית עורות. בנוסף הייתה אופנבך מרכז חשוב בקנה מידה אירופאי לתעשיות טיפוגרפיה, כאשר מספר חברות מובילות בתחום קבעו את מקום מושבן בעיר ובסביבתה.
בשנים האחרונות הפכה אופנבך למוקד משיכה לשורה ארוכה של עסקים, בעיקר בתחום התחבורה.
1932 בברית המועצות
1932 בברית המועצות הייתה שנה בה נחגגה השנה ה-15 למהפכת אוקטובר.
הנהגה.
מעשית, יוסיף סטלין בתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הבולשביקית מרכז בידיו את השלטון במדינה.
רחוב ללא מוצא
פפיאס מהייראפוליס
פפייס
פפיאס מהיירפוליס
היירפוליס
היראפוליס
הירפוליס
אופנבך (פירושונים)
אופנבאך
נילו פסניה
נילו פרוקופיו פסניה (בפורטוגזית: Nilo Procópio Peçanha; 2 באוקטובר 1867 - 31 במרץ 1924) היה פוליטיקאי ברזילאי, אשר כהן כנשיא ברזיל השביעי, בין השנים 1909 ו-1910. נילו פסניה נבחר לתפקיד סגן הנשיא בשנת 1906 והתמנה לנשיא בעקבות מותו של הנשיא אפונסו פנה ב-1909 בעת כהונתו. פסניו שירת בתור נשיא ברזיל עד ניצחונו של ארמס דה פונסקה בבחירות הכלליות של שנת 1910. פסניה גם היה נשיא מדינת ריו דה ז'ניירו בין 1914–1917 והתחרה מספר פעמים על נשיאות ברזיל בהמשך דרכו הפוליטית אך ללא הצלחה.
ביוגרפיה.
נילו פרוקופיו פסניה נולד בקמפוס דוס גויטקזס, בריו דה ז'ניירו, בירת האימפריה הברזילאית, ב-2 באוקטובר 1867. הוא היה בנו של סבסטיאו דה סוזה פסניה, שעבד כאופה וחואניה אנליה דה סה פרייה, צאצאית למשפחה חשובה של פוליטיקאים באימפריה הברזילאית. את חינוכו המוקדם ביסודי עשה בקמפוס דוס גויטקזס ואת לימודי התיכון שלו העביר בבית הספר אלברטו ברנדאו, ריו דה ז'ניירו. הוא למד בפקולטה למשפטים בסאו פאולו ובהמשך הצטרף לפקולטה למשפטים ברסיפה, פרנמבוקו, כשסיים את לימודיו בשנת 1887. בשנת 1888 חזר נילו פסניה לעיר הולדתו, שם עסק כעורך דין. פסניה נמשך לפוליטיקה וביחד עם פרנסיסקו פורטלה הוא ייסד את ההמועדון הרפובליקני של קמפוס והתמודד על לשכת מזכירי המשרדים של האימפריה בבחירות 1889, אך לא הצליח להיבחר.
בשנת 1889 הפיכה צבאית בראשות דאודורו דה פונסקה הפילה את מלוכתו של פדרו השני, קיסר ברזיל והביאה להקמת הרפובליקה הברזילאית הראשונה. עם הקמתה של הרפובליקה, נילו פסניה נבחר למזכיר הקונגרס הלאומי של ברזיל, תפקיד אותו מילא בין השנים 1890–1891 ותרם בהקמת בית המחוקקים הראשון של הקונגרס הלאומי. הוא נבחר שוב ברציפות עד 1903, אז הפך לנשיא מדינת ריו דה ז'ניירו מטעם המפלגה הרפובליקנית של ריו דה ז'ניירו. נילו פסניה היה מנהל דינמי ויעיל, יחד עם חורחה טיביריצ'ה (נשיא סאו פאולו) ופרנסיסקו סיילס (נשיא מינאס ז'ראיס), הוא הקים את שלישיית נשיאי המדינות שהחליטו על תוכנית להקניית מחיר לאומי שווה לקניית הקפה בהסכם שנחתם בטובטה, מדינת סאו פאולו, בשנת 1906. לפני סיום כהונתו התמודד נילו פסניה לסגן נשיא הרפובליקה בתחת המועמד לנשיאות אפונסו פנה מטעם המפלגה הרפובליקנית של מינאס ז'ראיס. לאחר ניצחון בבחירות שנת 1906 הוא נבחר לתפקיד סגן נשיא הרפובליקה.
ב-14 ביוני 1909, עם מותו של אפונסו פנה לפני תום כהונתו, נילו פסניה קיבל על עצמו את נשיאות המדינה. הוא הפך לנשיא השביעי של הרפובליקה הברזילאית. בתקופה הקצרה של ממשלתו נחנכה סופית יחידת שירות ההגנה האינדיאני, שערכו סדרת מסעות באגן יער האמזונאס במאטו גרוסו במטרה להכפיף את סמכות הממשל הפדרלי על קהילות אינדיאנים מקומיים. נילו פסניה הוסיף לחנוך את מוסדות החינוך הטכני במדינה והמשיך כקודמיו בתמיכה הממשלתית בארגונים בריאותיים. ממשלתו פתחה במערכת בחירות של 1910 זמן קצר לאחר הפיכתו לנשיא שכן המשיך את הקדנציה הנשיאותית של קודמו אפונסו פנה. שני מועמדים התייצבו: רוי ברבוסה, שנתמך בידי המפלגה הרפובליקנית של סאו פאולו, וארמס דה פונסקה, מרשל הכוחות המזוינים של ברזיל אשר נתמך בידי נילו פסניה והמפלגה הרפובליקנית של מינאס ז'ראיס. ב-15 בנובמבר 1910, נילו פסניה הוחלף על ידי ארמס דה פונסקה שניצח בבחירות.
לאחר שירד מתפקיד הנשיאות, נילו פסניה נסע לאירופה, שם שהה עד 1912. באותה שנה הוא נכנס לתפקיד יו"ר הסנאט בריו דה ז'ניירו. הוא התמודד וזכה שוב בנשיאות מדינת ריו דה ז'ניירו בשנת 1914. בשנת 1921, המפלגות הרפובליקניות של סאו פאולו ומינאס ז'רייס הודיעו על מועמדותו של הכורה ארתור ברנרדס, במסגרת מודל "" (מודל שלפיו סאו פאולו, מייצרת הקפה, ומינאס ז'ראיס, מייצרת החלב, שלטו בכלכלה הברזילאית ומכאן גם בפוליטיקה). לעומת זאת, המפלגות הרפובליקניות של מדינות פרנמבוקו, באהיה, ריו דה ז'ניירו וריו גראנדה דו סול תמכו במועמדותו של נילו פסניה לנשיאות ברזיל. ארתור ברנרדס היה המנצח עם 466,877 קולות לעומת פסניה שזכה ב-317,714 קולות.
ב-6 בדצמבר 1895 נילו פסניה התחתן בכנסיית סאו ז'ואאו בטיסטה דה לגואה, בריו דה ז'ניירו, עם אנה דה קסטרו בליסאריו סוארס דה סוזה, המכונה אניטה, שהייתה צאצא למשפחת האצולה של קמפוס דוס גויטקזס. על מנת לערוך את החתונה, אניטה נאלצה לעזוב את בית הוריה שהתנגדו לחתונה כדי לגור בבית של דודה, שכן הנישואין בין אריסטוקרט לבני המעמד הנמוך במוצאם היו שערורייתיים מבחינה חברתית באותה העת, אף על פי שפסניה היה עוד באותה העת פוליטיקאי מבטיח. לאחר ההפסד בבחירות של שנת 1922 פסניה ירד מהחיים הפוליטיים ופרש לגמלאות. נילו פסניה נפטר בריו דה ז'ניירו, ב-31 במרץ 1924.
צ'חאנוב
צֶ'חַאנוב (מיידיש: טשעכאַנאָוו; בפולנית: Ciechanów) היא עיר במחוז מזוביה שבצפון-מרכז פולין. העיר נמצאת על גדת נהר לידיניה (Łydynia), כ-100 קילומטר צפונית לוורשה ובה כ-46,000 תושבים (2010). עד מלחמת העולם השנייה הייתה בעיר קהילה יהודית גדולה. כמו שאר קהילות יהודי פולין, גם קהילת צ'חאנוב חרבה ורוב אנשיה נרצחו בשואה.
היסטוריה.
התיישבות במקום מוזכרת לראשונה במסמך מ-1065 שנכתב על ידי בולסלאב השני, מלך פולין שמסר את שטח היישוב לכנסייה. ב-1254 מוזכרת צ'חאנוב כמושב השלטון האזורי. שם העיר נובע משמו של צ'יחאן - מי שהיה על פי המסורת המקומית נסיך ואביר פגני. בזמן ימי הביניים הייתה צ'חאנוב בירת הדוכסים המאזוביים. העיר הותקפה פעמים רבות, בין היתר, על ידי פרוסים , פומרנים , יוטבינגים וליטאים
ב-1266 הוענקו ליישוב זכויות עיר על ידי קונראד השני, דוכס מאזוביה . בסוף המאה ה-14 ובתחילת המאה ה-15 העתיקה העיר את מקומה מעט דרומה (מכיכר קושצ'ושקי (Kościuszki) היום, אל כיכר השוק היום) וב-1400 העניק יאנוש הראשון מצ'רסק (Czersk) לצ'חאנוב באתרה החדש מעמד וזכויות של עיר. אזור העיר הפך בהמשך לדוכסות נפרדת. במאות ה-14 וה-15 מנתה אוכלוסיית העיר כ-5,000 נפש. בסוף המאה ה-14 החל לבנות סימוביט השלישי, דוכס מאזוביה מנזר ומבצר בעמק הביצתי של נהר לידיניה - מבצר העומד על תילו עד היום ומהווה את אחד מסמליה הבולטים של העיר.
בעקבות פלישת האימפריה השוודית לפולין במאה ה-17 שבה נשרפה העיר והמלחמות שבאו בעקבותיה, החלה בעיר תקופת דעיכה ארוכה.
העיר החלה לשגשג שוב רק בתחילת המאה ה-19 עם הגירה של יהודים מהעיירות הסמוכות אל צ'חאנוב ובתחילת המאה ה-20 מנתה האוכלוסייה כ-12,000 נפש. ב-1915, במלחמת העולם הראשונה, עברה החזית הגרמנית-רוסית בסמוך לעיר. לצ'חאנוב הייתה חשיבות גם במלחמה הפולנית-סובייטית ב-1920, כשהיוותה נקודת הגנה של הפולנים.
בלילה שבין 3 ו-4 בספטמבר 1939 כבש צבא גרמניה הנאצית את צ'חאנוב. שמה שונה לציכנאו (Zichenau) והיא הפכה לבירת מחוז ציכנאו שסופח לרייך השלישי. בעיר התמקמה יחידה של האס אס ובמהרה החלה בה הריסת בתי היהודים ובית הכנסת והוקם בעיר גטו. סופה של הקהילה היה בסוף 1942 כשחלק מיהודיה נשלחו לגטו אחר וחלק אחר נשלח למחנה ההשמדה אושוויץ.
הקהילה היהודית.