עם שובו לישראל, התמנה כחבר סגל אקדמי בכיר במחלקה לביוטכנולוגיה וביולוגיה מולקולרית שבאוניברסיטת תל אביב, זכה בקביעות במוסד לאחר כשנתיים וקודם לדרגת פרופסור מן המניין לאחר כשש שנים מהצטרפותו לאוניברסיטה. כשנה לאחר הקידום לדרגת פרופסור מן המניין מונה כמופקד הקתדרה לננו-ביולוגיה (עד לשנת 2012, בה הופקד על הקתדרה לביוטכנולוגיה של מחלות נוירודגנרטיביות). גזית כיהן גם כמדען אורח במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (2011–2002), באוניברסיטת קיימברידג' (2016), באוניברסיטת פודן (Fudan University, 2018-2019), ואוניברסיטת אומאו (Umeå University, 2019-2021). במשך השנים הנחה פרופ' גזית למעלה ממאה תלמידי מחקר (מסטרנטים ודוקטורנטים) ומשתלמים בתר-דוקטורנטים. חלקם מכהנים כחברי סגל אקדמי בכיר באוניברסיטה העברית, בטכניון, באוניברסיטת בר-אילן, באוניברסיטת תל אביב, ובאוניברסיטאות רבות בהודו וסין, ובתפקידים שונים בתעשייה הישראלית ובמגזר הציבורי. גזית מרבה לשתף פעולה עם קבוצות מחקר מובילות ברחבי העולם, והוא מוזמן להרצות בכנסים מרכזיים בתחומי הביולוגיה, הכימיה והננוטכנולוגיה, פעמים רבות כמרצה מרכזי. הוא מכהן או כיהן כחבר מערכת במספר רב של כתבי עת מדעיים מובילים ופעיל בארגונים מדעיים בינלאומיים.
פעילות מחקרית.
פרופ' גזית נחשב למומחה בעל שם עולמי בתחום הננוטכנולוגיה והכימיה הביולוגית ומאמריו (למעלה מ-350) פורסמו בכתבי עת מדעיים בולטים כולל Nature Nanotechnology, Nature Chemical Biology, Nature Physics, Nature Catalysis ,Science ו-Cell. מחקריו זכו לתהודה ולהכרה בינלאומית נרחבת ועבודותיו צוטטו למעלה מ-25,000 פעמים. הישגיו העיקריים הם הבנתו החלוצית את מנגנוניהם הייחודיים של תהליכי הרכבה עצמית של ננו-מבנים עמילואידיים, פיתוח חומרים תרופתיים מקוריים לטיפול במגוון מחלות ניווניות ופיתוח ענף חדשני של ננוטכנולוגיה אורגנית. הישגו האחרון הזה הוביל ליצירת ארגון סדור של חומרים ננומטריים סופרא-מולקולריים חדשים, חומרים שהם בעלי תכונות מכניות, אופטיות, ופייזואלקטריות ייחודיות. המבנים הכדוריים שפיתח גזית הם המבנים הביולוגיים (ולמעשה האורגניים) הקשיחים ביותר הידועים בטבע – הם בעלי מבנה פפטידי ביולוגי ובעלי מודול אלסטי כשל פלדה. הוא גם ממציא פורה של למעלה ממאה פטנטים כולל 44 פטנטים מאושרים בארצות הברית ועבודתו הובילה לפיתוח קליני ופרה-קליני של תרופות לטיפול במחלות ניווניות שונות ולתגליות חשובות בחקר מחלות עמילואידיות וקיפול חלבונים. כמו כן עבודתו בתחום החומרים הננו-מטריים הובילה לפיתוחים בתחום האנרגיה בשימוש בננו-טכנולוגיה, יצירת משטחים בציפוי מבנים ננו-מטריים בעלי כושר ניקוי עצמי, ופיתוחים של חומרים ננו-מטריים חדשנים בעלי תכונות יוצאות דופן לתעשייה ולרפואה.
פרסים ואותות הוקרה.
כחוקר צעיר הוא צוין ברשימת הצעירים המבטיחים - 40/40 - של מגזין דה-מרקר. ב-2008 נבחרה עבודתו לאחת ממאה ההמצאות הבולטות במעבר מהאקדמיה לעולם האמיתי על ידי איגוד המנהלים של טכנולוגיות אקדמיות (AUTM). כמו כן עבודתו במסגרת מאגד של הקהילה האירופית נבחרה בשנת 2006 לרשימה של 100 הצעות טכנולוגיות בתחום הביוטכנולוגיה שמקורן בשלוש תוכניות מסגרת למחקר של האיחוד האירופאי החל משנת 1994 (המסגרות השלישית, הרביעית והחמישית של הקהילה האירופאית).
פעילות ציבורית.
אהוד גזית משלב גם פעילות ציבורית ענפה בתחומי המדע, החברה והביטחון. הוא חבר בוועדה המייעצת לשר הביטחון למחקר ופיתוח ביטחוני (משנת 2011), חבר הוועד המנהל של אוניברסיטה בעם (משנת 2009), חבר הוועדה המייעצת של פורום MIT ליזמות (משנת 2009), חבר בוועדת היגוי העל של סדנת תל אביב למדע, טכנולוגיה וביטחון ע"ש פרופ' יובל נאמן (משנת 2010), חבר במועצת מדעי החיים בריטניה-ישראל (משנת 2012), חבר ועדת ההיגוי של תוכנית ממשק – יישום מדע בממשל (משנת 2011), וחבר בחבר הנאמנים של פרס ראש הממשלה לחדשנות בתחום תחליפי נפט לתחבורה על שם אריק ושילה סמסון (משנת 2013). כמו כן שימש בעבר כחבר ההנהלה המצומצמת (בין השנים 2008–2012 ויושב ראשה בין 2011–2008) של המרכז הבינתחומי לניתוח ותחזית טכנולוגית, חבר הוועדה האקדמית של המרכז הישראלי להעצמת האזרח ושופט בתחרות "פיים לאב" (FameLab) הישראלית של המועצה הבריטית. כמו כן כיהן כחבר בוועדות ופורומים של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, המועצה להשכלה גבוהה (מל"ג), הוועדה לתכנון ותקצוב (ות"ת) והמועצה הלאומית למחקר ופיתוח (מולמו"פ) של משרד המדע והטכנולוגיה.
חיים אישיים.
גזית הוא תושב רמת השרון, נשוי ואב לשלושה.
ספריו.
תורגם ועובד במהדורה ברוסית:
Газит E. (2011) Нанобиотехнология: необъятные перспективы развития. Nanobiotehnologiya. Neobyatnye perspektivy razvitiya.
מהדורה שנייה:
גיאורגי קיפיאני
גיאורגי קיפּיאני (בגאורגית: გიორგი ყიფიანი; נולד 1978) הוא כדורגלן עבר ומאמן גאורגי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום משמש כמנהל מקצועי במחלקת הנוער של הפועל ראשון לציון.
בעונתו הראשונה בישראל, במדי מכבי קריית גת ששיחקה אז בליגת העל, הוא לא הרשים וחזר לשחק בגאורגיה, אולם המשיך לשמור על קשר עם ישראל וחזר בסופו של דבר לשחק בהפועל באר שבע. לאחר מכן שיחק גם בהפועל ירושלים.
לאחר פרישתו שימש כמאמן בקבוצות שונות בגאורגיה ביניהן אולימפי רוסתווי, ובשנת 2014 מונה למנהל המקצועי במחלקת הנוער של הפועל ראשון לציון.
המנזר הכחול
המנזר הכחול (בגאורגית: ლურჯი მონასტერი, לוּרג'י מוֹנָסטֶריָה) הוא מנזר על הגדה הימנית של נהר הקורה בטביליסי גאורגיה. שם המנזר ניתן לו בעקבות הגגות הכחולים של המנזר.
היסטוריה.
על פי האגדה, נוסדה כנסיית יוחנן כותב הבשורה במאה ה-7 לערך. כנסיית אנדריה הקדוש נוסדה על ידי הארכ-אפיסקופ הקודם בזיל בשנת 1180. כנסייה זו נהרסה בידי הפרסים במאה ה-16 ושוחזרה מאוחר יותר. לאחר סיפוח גאורגיה על ידי האימפריה הרוסית ניזוק המנזר קשות, בעקבות הפיכת המנזר למחסן נשק. בעקבות כך בוטלו הטקסים הדתיים במנזר.
בשנת 1858 הוחלט להטיל על הארכי-כומר, גריגול צ'רלאשווילי והמהנדס-טכנולוג, פון ביהולד, לבדוק מה נדרש לעשות כדי להביא לחידוש הטקסים הדתיים במנזר. בשנת 1860 הם הגישו את מסקנותיהם וציינו שדרושים תיקונים קטנים בלבד כדי לחדש את הטקסים במנזר. אולם רק בשנת 1871 פינה הצבא את מתחם המנזר, והעבודות לחידוש המנזר החלו זמן קצר לאחר מכן בהנהגת הארכיבישוף יואנה בסחרוב ועל פי תכנונו של ארכיטקט האיפרכיה, אל צ'יז'וב. גגות המנזר נבנו בסגנון אדריכלי של בצל המאפיין את הסגנון האדריכלי שבו בנויות הכנסיות הרוסיות, שלא התאימה לסגנון האדריכלי הגאורגי וחייבה שינוי מוחלט של פני המנזר. בשנת 1873 חודשו הטקסים הדתיים במנזר.
בתקופת השלטון הסובייטי בגאורגיה, בשנות ה-50 של המאה ה-20, נפתחה מנסרה במנזר, ומאוחר יותר מוזיאון להיסטוריה של הרפואה. בשנת 1990 שופץ המנזר שוב והגגות בסגנון הבצל הוחלפו בגגות בצורת אוהל.
לורג'י מונסטריה
ארנד ליפהרט
ארנד ד'אנגרמונט ליפהרט (בהולנדית: Arend d'Engremont Lijphart; נולד ב-17 באוגוסט 1936) הוא חוקר מדע המדינה הולנדי הפועל בארצות הברית ומתמחה בפוליטיקה השוואתית, שיטות בחירות ומערכות הצבעה, במיוחד על רקע שסעים תרבותיים, אתניים או מעמדיים. על אף שנולד בהולנד, בילה את מרבית חייו בארצות הברית ולו אזרחות כפולה, אמריקנית והולנדית. מכהן פרופסור אמריטוס למדע המדינה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו נכון ל-2015.
קריירה.
ליפהרט קיבל את תואר הדוקטור במדע המדינה באוניברסיטת ייל בשנת 1963, לאחר שהגיש עבודת דוקטורט שעסקה במדיניותה של הולנד ביחס למושבה גינאה החדשה. בין 1968 ל-1978 שימש כפרופסור למדע המדינה באוניברסיטת ליידן, ומאז 1978 הוא מלמד באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו (UCSD). בשנת 1989 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, ובין 1995 ל-1996 שימש כנשיא האגודה האמריקנית למדע המדינה. בשנת 1997 זכה בפרס יוהאן סקייט למדע המדינה, הנחשב לפרס יוקרתי.
ליפהרט נחשב לאחד מאבות תאוריית הדמוקרטיה ההסדרית, הידועה גם כ"דמוקרטיה קונסוציונלית" (consociational) המתארת דרך לניהול מדינה ובה שסעים חברתיים עמוקים, ולעיתים חופפים. המדובר בהסכמה של "קרטל עלית" המייצג את הצדדים השונים, לניהול המדינה תוך עיגון הסדרים שנועדו ליצור מצב בו לכל צד יהיה חלק בהנהגת המדינה ובמוסדות השלטון, ולכל צד תהייה זכות וטו אפקטיבית, ואפשרות לנהל עניינים מסוימים בצורה אוטונומית. הדוגמאות הקלאסיות שניתנות להסדרים מסוג זה הם אוסטריה, בלגיה ושווייץ, וכן לבנון וקפריסין, בסמוך לאחר קבלת עצמאותן. ליפהרט פיתח מודלים אלו בשני ספריו החשובים "The Politics of Accommodation" (1968) ו-"Democracy in Plural Societies" (1977).
התאוריה של הדמוקרטיה הקונסוציונלית נחשבת לתאוריה מקובלת במדע המדינה, אך חוקרים רבים התקיפו אותה, הן על רקע אמפירי, בטענה שההסדר הקונסוציונלי, כפי שליפהרט מתאר אותו, אינו פועל בחלק מן המדינות עליהן דיבר, והן באופן תאורטי, בשלילת האפשרות שהמדובר במודל המסוגל לקרב בין פלגים (אתניים ואחרים) יריבים, ולמנוע אלימות. יש בין המבקרים הסבורים כי בנסיבות של שסע אתני יכול יישום המודל להגביר את האלימות, וישנם הסבורים כי המדובר במודל שאינו דמוקרטי במהותו.