לימודי המשפטים במסגרת המרכז האקדמי למשפט ולעסקים החלו בשנת 1995, מוסד אקדמי שנקרא אז המכללה האקדמית למשפטים. המכללה נוסדה על ידי פרופ' פנחס שיפמן ביוזמת סגל המורים של הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית. פרופ' שיפמן שימש כראש המוסד מיום הקמתו ועד שנת 2001, ובקדנציה שנייה משנת 2006 ועד שנת 2011. את פרופ' שיפמן החליף פרופ' דוד מנשרי מאוניברסיטת תל אביב משלבי הקמתו, כיהנה ניצה מזר כמנכ"ל המייסד של המכללה ולאחר פרישתה בשנת 2013, החליפה בתפקיד מנכ"ל המרכז אורי ליבר. בשנים האחרונות מכהן האלוף איתן בן אליהו (במיל) כיו"ר האספה הכללית של המכללה. המרכז האקדמי למשפט ולעסקים מוכר כמוסד להשכלה גבוהה מטעם המועצה להשכלה גבוהה מאז שנת הלימודים תשס"ט. בית הספר למשפטים במוסד האקדמי מוציא לאור את כתב העת "עלי משפט" מאז חודש נובמבר 1999. בשנת 2008, הקים דוקטור שילה ליפשיץ את החוג לחשבונאות ועמד בראש החוג עד מותו בשנת 2010.
בחודש דצמבר 2011 נפתח המכון לאחריות תאגידית שפועל מטעם המרכז האקדמי למשפט ולעסקים.
במרכז שלוש חטיבות לזכויות אדם, למשפט פלילי וקרימינולוגיה ולמשפט מסחרי.
נתונים.
במרכז האקדמי למשפט ולעסקים לומדים בכל שנה כ-4,000 סטודנטים בממוצע.
הישגים בולטים.
בחודש מרץ 2005 הגישה חטיבת זכויות האדם של המרכז האקדמי למשפט ולעסקים, על ידי מי שעמד בזמנו כמנהל החטיבה, עו"ד אביב וסרמן ועו"ד אפי מיכאלי, יחד עם גונדר בדימוס שלמה טוויזר, עתירה לבית המשפט העליון, לביטול תיקון מס' 28 לפקודת בתי הסוהר, תיקון שאפשר את הקמתו של בית סוהר בניהול פרטי. לצוות הייצוג הצטרפו לאחר הגשתה של העתירה גם עו"ד גלעד ברנע ועו"ד יעל ברדה. בפסק הדין, הקרוי בג"ץ הפרטת בתי הסוהר, שניתן ביום 19 בחודש נובמבר 2009, אסר בית המשפט העליון על הקמתו של בית הסוהר הפרטי, בהחלטה תקדימית.
על פועלו בעניין זה זכה המרכז בשנת 2010 בפרס גורני למשפט ציבורי.
המרכז האקדמי למשפט ועסקים
מכללת רמת גן למשפטים
אורוגוואי במשחקים הפאראלימפיים
אורוגוואי השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים ברצלונה (1992), ומשתתפת במשחקי הקיץ הפאראלימפיים מאז בקביעות. במשחקי החורף לא נטלה אורוגוואי חלק מעולם.
המשלחת הראשונה של אורוגוואי למשחקים הפאראלימפיים כללה שני ספורטאים בלבד, אשר התחרו במקצועות האתלטיקה. הישג השיא של המשלחת הפאראלימפית היה זכייתו של האצן חורחה לרנה במדליית הארד בריצת 200 מטר (קטגוריה T10) כאשר רץ את המרחק ב-24.28 שניות, והגיע אחרי הבריטי אנדרו קרטיס שזכה במדליית הכסף, והספרדי חוליו רקנה שזכה בזהב.
כמאל אל-גנזורי
איוואקוני
איוואקוני (ביפנית: 岩国市 – איוואקוני-שי) היא עיר ביפן. העיר שוכנת על חוף הים הפנימי סטו במזרח מחוז ימאגוצ'י שבקצה הדרומי של האי הונשו. העיר הורחבה מאוד ב-6 במרץ 2006 שעה שנוספו לה שש עיירות סמוכות וכפר אחד. בעקבות האיחוד נכלל שפך הנהר נישיקי (錦川) בתחומי העיר. נכון למרץ 2010 מתגוררים באיוואקוני 144,225 תושבים על שטח של 873.78 קמ"ר, צפיפות אוכלוסייה של 165 תושבים לקמ"ר.
היסטוריה.
איוואקוני הייתה בעבר עיר מבצר של ההאן של איוואקוני שהוקם על ידי האציל הירואי קיקקאווה (Hiroie Kikkawa) לאחר שהוגלה לשם לאחר שתמך בשוגון שהובס. משפחת קיקקאווה שלטה בהאן במהלך תקופת אדו. עושרו של ההאן הוערך בתחילה ב-30,000 קוקו של אורז, ומאוחר יותר ב-60,000 קוקו. האן איוואקוני שגשג במשך 300 שנים עד לרסטורציה של מייג'י. היישוב קיבל מעמד של עיר ב-1 באפריל 1940, ושטחו הורחב מאוד ב-6 במרץ 2006 שעה שנוספו לו שש עיירות סמוכות וכפר אחד.
תחבורה.
רכבת.
את איוואקוני משרתים כמה קווי רכבות. קו סניו שינקנסן של הרכבת המהירה המכונה שינקנסן עוצר בתחנת שין-איוואקוני (新岩国駅). תחנת איוואקוני על הקו הראשי סניו (山陽本線) המשותף לחברת הרכבות של מערב יפן ולחברת הרכבות של קיושו ושוכנת במרכז העיר, וממנה ניתן להגיע תוך 45 דקות להירושימה. קווי רכבת נוספים כוללים את קו גנטוֹקוּ (岩徳線) של חברת הרכבות של מערב יפן העוצר בשלוש תחנות בעיר ומקשר בין איוואקוני לטוקוימה (徳山), כיום חלק מהעיר שונן (周南), שמדרום לאיוואקוני, ואת קו סיריו של חברת נישקיגאווה (錦川清流線), קו פנימי העובר לאורך הנהר נישיקי ועוצר בשש תחנות בעיר.
כבישים.
כביש מהיר סניו מחבר בין איוואקוני ליעדים רחוקים. כבישים לאומים מהירים מספר 2, 187, 188 ו-189 מחברים בין איוואקוני לערים הסמוכות.
שדה תעופה.
בבסיס האווירי של חיל הנחתים האמריקני שבעיר (Marine Corps Air Station Iwakuni) מוקם מסוף אזרחי שיושלם בשנת 2012. טיסות אזרחיות סדירות לטוקיו יתחילו לאחר השלמת המסוף.
חינוך ותרבות.
בעיר איוואקוני פועלים 39 בתי ספר יסודיים, 19 חטיבות ביניים ותשעה תיכונים. בנוסף יש באיוואקוני שני בתי ספר מקצועיים ומכללה, אך אין בעיר אוניברסיטה.
כלכלה.
תעשייה.
איוואקוני הוא חלק מאזור התעשייה של הים הפנימי סטו. תעשיית הנפט הוא תעשייה ראשית באזור כשבית הזיקוק מאריפו (Marifu) של חברת ניפון אויל (Nippon Oil) מזקק 127,000 חביות דלק ליום. במפעל של "נייר ניפון" (Nippon Paper) באיוואקוני מופקת עיסת נייר תוך שימוש בתהליך חדש יחסית הקרוי "טיפול בהתססת מתן" (methane fermentation treatment) שכמעט אינו דורש אנרגיה. תעשיות עיקריות נוספות כוללות סיבים וטוויה, תעשייה פטרוכימית ונייר. שורש הלוטוס הקרוי ביפנית רנקון הוא הגידול החקלאי העיקרי והוא גדל בשדות באזור אוזו בסמוך לתחנת הרכבת מינאמי שבאיוואקוני.
תיירות.
תיירים זרים ומיפן המבקרים בהירושימה ובמקדש השינטו באיצוקושימה הקרובים לאיוואקוני מטיילים לעיתים קרובות גם באתרי התיירות שבעיר.
האתרים העיקריים בעיר כוללים את:
גשר קינטאי.
האתר התיירותי הפופולרי ביותר באיוואקוני הוא גשר קינטאי (錦帯橋 - קינטאי-קיו). הגשר, העובר מעל לנהר נישיקי, נבנה לראשונה ב-1673 על ידי הירויושי קיקקאווה. הגשר עמד על מכונו עד 14 בספטמבר 1950 ואז נהרס בטייפון "קיג'יה". שבוע אחר כך הוחל בהקמת הגשר מחדש, והוא הושלם ב-1953. הגשר החדש היה שחזור של הגשר המקורי, והוא נבנה תוך שימוש בטכניקות מסורתיות. מאז השחזור עבר הגשר שיפוץ כמה פעמים. השיפוץ האחרון הושלם ב-2004. חמש הקשתות של הגשר הם הסמל של מערב הונשו. הגשר קרוב לתחנות הרכבת הראשיות של איוואקוני, ומהם יש קווי תחבורה ציבורית לגשר.
בתחילת האביב מתווספת למראה המיוחד של הגשר לווית חן בדמות פריחת עצי הדובדבן לאורך הנהר נישיקי.
פארק קיקקו.
פארק קיקקו שוכן באחד מצדי גשר קינטאי. בעבר התגוררה במקום משפחת שליטי העיר מבית קיקקאווה. בפארק יש מזרקה גדולה, כמה חנויות ומגוון עצים ופרחים: עצי משמש, אדמוניות, רודודנדרון, אירוס יפני והידרנג'אה. בפארק קיקקו יש גם בית גידול לנחשים לבנים. נחשים ממין זה מצויים באיוואקוני בלבד, והממשלה היפנית הכריזה עליהם אוצר לאומי מיוחד. הנחש הלבן נחשב ביפן כאות למזל טוב. אנשים באים להתפלל לנחשים כדי להצליח בעסקיהם.
טירת איוואקוני.
טירת איוואקוני (岩国城), כמו גם המבנים והמקדשים השמורים למרגלות הגבעה, מאפשרים הצצה אל יפן העתיקה. הטירה נבנתה במקור ב-1608 על ידי הירואי קיקקאווה, אך היא נהרסה שבע שנים בלבד אחר כך. הטירה שוחזרה ב-1962. טירת איוואקוני שוכנת על פסגת גבעת שירויאמה, וניתן להגיע אליה ברגל או באמצעות רכבל. בתוך הטירה מוזיאון היסטורי הכולל, שריון, כלי נשק וחפצים אחרים של משפחת קיקקאווה. מגג הטירה נשקף נוף מרהיב של איוואקוני. באזור הטירה יש מספר גדול של שבילים להולכי רגל ועבור מתעמלים.
דיג קורמורנים.
בקיץ ניתן לצפות בדיג מסורתי באמצעות קורמורנים. הדייגים לובשים לבוש מסורתי הכולל כובע אצילים המכונה "קאזאורה אבושי", סינרים, חצאיות קש, וסנדלי קש. הם משתמשים בשיטת דיג בת 300 שנים. הדייגים שולטים בקורמורנים. לאחר שקורמורן לוכד דג, מחלץ הדיג את השלל מפיו.
המטבח המקומי.
בין המאכלים המיוחדים למקום:
בסיס המרינס באיוואקוני.
בשטח איוואקוני שוכן בסיס אווירי של חיל הנחתים האמריקני המכונה "MCAS Iwakuni" (Marine Corps Air Station – מילולית "תחנת אווירייה של חיל הנחתים"). הבסיס הוקם במקור כבסיס צבאי יפני ב-1939. לאחר מלחמת העולם השנייה הוחזק הבסיס על ידי חיל האוויר המלכותי האוסטרלי. ב-1952 הפך הבסיס לבסיס צבאי אמריקני. כיום שותף גם חיל הים היפני בבסיס. על פי דרישת הציבור מוקם בשדה התעופה שבבסיס מסוף אזרחי שיאפשר טיסות סדירות לטוקיו החל מ-2012. ב-2014 מתוכנת העברת כנף של שייטת נושאות המטוסים של ארצות הברית מאצוגי לאיוואקוני, ולכן מתוכננת הגדלה נוספת של הבסיס.
ערים תאומות.
לאיוואקוני ברית ערים תאומות עם:
אומה (ספר)
אומה (באנגלית: Nation) הוא רומן מסוגת ההיסטוריה חלופית שנכתב על ידי הסופר האנגלי טרי פראצ'ט ב-2008.
עלילה.
זמן התרחשות הספר הוא במאה התשע עשרה, רובו של הספר מתרחש באי קטן באוקיינוס השקט זמן קצר לאחר ששטף אותו גל צונאמי שהחריב והרג את כל תושבי האי מלבד נער בן 13 בשם מאו שבאותו הזמן נסע לאי שכן בלתי מיושב כחלק מטקס מעבר שנועד להפוך אותו לגבר. מכיוון שכל בני עמו מתו על מאו נותרה המעמסה להמשיך את קיומה של אומתו.
איתו על האי נמצאת דפני (ארמינטרוד, במקור), נערה אנגליה אריסטוקרטית שנמצאת במקום ה-139 בסדר הירושה לכתר הבריטי שספינתה נטרפה על האי בעקבות גל הצונאמי. במשך התקדמות העלילה מגיעים עוד ניצולים מאיים שכנים ומתחילים להתארגן כקהילה.
עיקר הספר עוסק במשמעות של דת ומסורת והמאבק ביניהם לבין הרציונליות וחשיבה חופשית.