ב-18 באוגוסט 2011, ערכה קבוצת מחבלים שלטענת גורמים ישראלים השתייכו ל"ועדות ההתנגדות" (הארגון הכחיש זאת) את מתקפת הטרור בכביש 12 הסמוך לאילת, שבה נהרגו 8 ישראלים. 7 מהמחבלים נהרגו באירועים, ובערב תקף חיל האוויר הישראלי מבנה שבו שהו אנשי הארגון, וגרם ל-6 הרוגים, בהם כמאל אל-נירב (אבו עווד), מפקד הזרוע הצבאית של הארגון, וחאלד שעת', בכיר בארגון. בהתלקחות שהחלה סביב רצועת עזה בעקבות המתקפה לקחו וועדות ההתנגדות חלק בירי עשרות רקטות גראד לעבר הערים אשקלון, אשדוד, קריית גת, אופקים ובאר שבע, בהם נמנו הרוג אחד ועשרות פצועים. ב-21 באוקטובר תחת הכותרת "טעות באויב", חשף אלכס פישמן בידיעות אחרונות כי על פי תחקיר צה"ל המחבלים היו אנשי הג'יהאד העולמי תושבי סיני.
ב-9 במרץ 2012 חיסל צה"ל את מזכ"ל ועדות ההתנגדות העממית, זוהיר אל-קייסי, חיסול שהוביל לעימות בין ישראל לרצועת עזה שבמהלכו שיגרו ארגוני הטרור ברצועה למעלה מ-200 רקטות לעבר ערי הדרום, ובתקיפות חיל האוויר הישראלי נהרגו ברצועה 22 מחבלים ו-4 אזרחים.
מאפיינים אידאולוגיים.
לנוכח העובדה שהארגון משלב בתוכו מספר רב של פעילים המזוהים עם ארגונים מרחבי הקשת הפוליטית הפלסטינית (החל מהחזית העממית הסוציאליסטית-חילונית וכלה בחמאס האסלאמיסטי), אין הוא מציג קו אידאולוגי או השקפה פוליטית רחבה הנוגעת לפוליטיקה הפנים-פלסטינית. המאפיין האידאולוגי העיקרי של הארגון הוא הקו המיליטנטי התקיף שהוא מנהיג נגד ישראל (מדיניות של "פיגועים בכל מחיר"), הכולל בעיקר פיגועים נגד חיילים או מתנחלים בתוך הרצועה (לפחות עד יישום ההתנתקות), וירי מתוך הרצועה לעבר ישראל.
עם זאת, אין הארגון נמנע משימוש בהסברה אסלאמית, בדומה לארגונים פלסטיניים חילוניים אחרים, אך בהתייחסות ברורה לאביו הרוחני, חזבאללה. כך למשל מצטט לוגו הארגון חלק מפסוק מהקוראן - "הרגום באשר תמצאום" (סורת אלבקרה (2) פסוק 191).
קשרים עם ארגוני טרור אחרים והרשות הפלסטינית.
הקשר עם חזבאללה.
הקשר בין ועדות ההתנגדות העממית לבין חזבאללה הוא יותר ממקרי - לטענת מערכת הביטחון הישראלית, הארגון נהנה מאז הקמתו מסיוע טכני וכספי מצד חזבאללה, ומהווה סוכן השפעה שלו ברצועה. סימן נוסף להשפעה זו ניתן לראות בלוגו של הארגון, העושה שימוש במוטיבים רבים בהשראת הלוגו של חזבאללה, ובראשם מוטיב היד האוחזת ברובה והציטוטים מהקוראן. על פי החשד, הארגון אף שאב את הידע הטכני אודות מיגון טנקי המרכבה וייצור המטענים נגדם מניסיונו של חזבאללה בלבנון.
לדברי אותם גורמים, לחזבאללה קשרים ענפים גם עם ארגוני טרור אחרים הפועלים בגדה המערבית וברצועת עזה, ובהם על פי החשדות גם לפת"ח, לחמאס, ולג'יהאד האיסלאמי. אך ארגונים אלה הפכו עוד טרם האינתיפאדה השנייה לשחקנים פוליטיים בעלי מטרות עצמאיות, שונות ולעיתים אף סותרות את האינטרסים של הארגון הלבנוני. על רקע התסיסה בקרב רבים מהפעילים נגד ישראל קודם לפרוץ האינתיפאדה, ניצל חזבאללה את קשריו בקרב הפלסטינים לעידוד כל פעילות עצמאית נגד ישראל, ואף סיפק מימון לפעילים כתמריץ. כך, החלו פעילי טרור בכירים רבים, בהם ג'מאל אבו סמהדאנה, ללקט בעידוד חזבאללה "אנשי מקצוע" רבים ככל האפשר מכלל ארגוני הטרור, בלא קשר לראיית העולם שלהם ולעמדותיהם האידאולוגיות.
הקשר עם החמאס.
מעמדו הגובר של החמאס בשנים האחרונות, ובמיוחד לאור הפיחות שחל בהגמוניה של הפת"ח ברחוב הפלסטיני, אילץ את החמאס לרסן את פעילותו נגד ישראל במקרים רבים, מטעמים של ראייה אסטרטגית ארוכת-טווח, או שיקולים של דעת קהל פנים-פלסטינית. זאת אף ביתר שאת לאחר זכיית החמאס בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית בתחילת 2006 והקמת הממשלה בראשות התנועה. בעקבות זאת, הופך שיתוף הפעולה המבצעי והפוליטי בין החמאס לבין ועדות ההתנגדות העממית לנכס עבור שני הצדדים: מחד זוכות ועדות ההתנגדות לסיוע (טכני ואחר) מצד פעילי חמאס, ומאידך עמיתיהם בחמאס זוכים לרחוץ בניקיון כפיהם ולהשתמש באנשי הוועדות כ"קבלני פיגועים", ובמיוחד מאז השתלטות החמאס על הרצועה ב-2007.
תחת ממשלת החמאס ברשות הפלסטינית, ובעוד ארגון ועדות ההתנגדות מוסיף לבצע פיגועים, מונה באפריל 2006 ג'מאל אבו סמהדאנה לתפקיד בכיר במשרד הפנים הפלסטיני, כאחראי על פעילות המשטרה. זאת לאחר שבמהלך אפריל 2006 חיסלה ישראל מספר בכירים בארגון ועדות ההתנגדות, ובהם עבד יוסף קוקא. מינוי זה נתפס כהתרסה מצד החמאס בפני ישראל וארצות הברית, הואיל ומינויו של המבוקש הבכיר אבו סמהדאנה לתפקיד במערך הביטחון (שמניעת טרור היא חלק מתפקידיו) ביטא את המשך התמיכה שמספק החמאס בטרור נגד ישראל, גם כאשר מושכות השלטון בידיו ואנשיו נוצרים, לפחות להלכה, את נשקם. אבו סמהדאנה נהרג (ביוני 2006) בידי ישראל, בעודו מכהן בתפקידו הרשמי במשרד הפנים.
בתוך כך, נראה כי בעימותים האלימים שהלכו והסלימו בין הפת"ח לחמאס לקראת סוף 2006, ניצבו אנשי ועדות ההתנגדות לצד אנשי החמאס. נטייה חזקה זו העידה, בין היתר, על הזיקה החזקה בין ועדות ההתנגדות לחזבאללה, ועל השסע המעמיק בחברה הפלסטינית בין הזרם האסלאמיסטי (שיעי וסוני כאחד) לבין הזרם הלאומי-חילוני. במסגרת זהות האינטרסים החזקה שנוצרה כאן בין חזבאללה והחמאס, גיוסן של ועדות ההתנגדות לצד זה נראתה כבלתי נמנעת, גם מבלי להתייחס למתיחות הקיימת ממילא בין הוועדות לבין הרשות.
הקשר עם פת"ח והרשות הפלסטינית.
פעילים רבים שפרשו מארגוני הטרור הפלסטיניים הוותיקים יותר הם חברים בוועדות ההתנגדות העממית. עם זאת, בכירי הארגון רובם ככולם נחשבים גם כיום לדמויות בכירות בפת"ח המפולג. לבכירי הארגון היו בתחילת העימות עם ישראל קשרים הדוקים גם עם בכירים במנגנוני הביטחון הפלסטיניים (ובפרט לביטחון המסכל המקורב למוחמד דחלאן) ובכלל זאת גם בשיתוף פעולה טכני בייצור חומרי נפץ ואמצעי לחימה. על פי פרסומי מערכת הביטחון הישראלית, חלק מאנשי ועדות ההתנגדות הועסקו על ידי הביטחון המסכל, במקביל לפעילותם, גם בייצור אמצעי לחימה, בידיעתם של מפקדיהם הבכירים ביותר (ראו אתר מל"מ).
ככל שנמשך העימות וככל שהרשות הפכה לחלשה יותר ופת"ח למפורר יותר, הלכו וגברו העימותים האלימים הפנימיים בין המחנות בפת"ח, והגיעו לשיאם במהלך 2004. פעילים מוועדות ההתנגדות העממית היו מעורבים עמוקות בסכסוכים אלה, ואנשיהם אף חשודים בהובלת חטיפות בכירי המנגנונים המזוהים עם ערפאת (ייתכן תוך שיתוף פעולה עם אנשי המחנה היריב באותה תקופה, של מוחמד דחלאן). עקב הזדהותם הגוברת של אנשי ועדות ההתנגדות עם חמאס וחוסר האמון השורר מאז ומתמיד בינם לבין אנשי המנגנונים, הורעו גם יחסי הארגון עם מחנהו של דחלאן בפת"ח. ועדות ההתנגדות אף האשימו את הביטחון המסכל בשיתוף פעולה עם ישראל בניסיונות חיסול שביצעה, ובראשם חיסולו של בכיר הארגון עבד יוסף קוקא באפריל 2006.
ביקורת פנים
גאליה אקוויטניה
גאליה אקוויטניה הייתה פרובינקיה קדומה של האימפריה הרומית, ששכנה בדרום-מערב צרפת המודרנית וגבלה בפרובינקיות גאליה לוגדוננסיס, גאליה נארבוננסיס והיספניה טארקוננסיס.
שבטים באקוויטניה.
14 שבטים קלטיים ועשרים שבטים אקוויטניים דרו בחלק הצפוני של הפירנאים, מהרי הסבן ("Cévennes") גובלים בשני נהרות: הגארון ("Garumna") והלואר ("Liger"). למעשה, היו למעלה מעשרים שבטים אקיטניים, ברם, הם היו קטנים וחסרי השפעה, ובמקרים אחדים גם נעשו וואסאלים לשבטים גדולים. מרבית השבטים חיו לחופי האוקיינוס, בעוד שהנותרים התיישבו בפנים הארץ ובפסגות הסבן.
השם "גאליה קומאטה" ("Gallia Comata") שימש לעיתים קרובות כינוי לשלוש פרובינציות, המרוחקות אחת מהשנייה: גאליה לוגדוננסיס, גאליה בלגיקה ואקוויטניה, שפירושו הוא 'ארוכי שיער', על שם צורת הופעתם; לעומת זאת השם "גאליה ברקאטה" ("Bracata"; היא גאליה נארבוננסיס) נגזר מ-'bracae', שמשמעותו מכנסיים קצרים, על פי לבושם.
על פי סטראבון, האקיטניים היו עשירים מאוד. למשל, מביא סטראבון, לואריוס ("Luerius"), מלך הארוורנים ("Arverni"), רצה פעם להראות את עושרו בפומבי, וכשרכב במרכבתו פיזר כסף וזהב הנה והנה, כאשר הפוסעים אחריו אוספים אותם.
היסטוריה.
אקוויטניה בתקופה הרומית.
מלחמת גאליה.
בשנת 121 לפנה"ס סופח חלק מגאליה טראנסאלפינה (הכינוי בפי הרומאים, שמשמעותו:"שמעבר לאלפים"), גאליה נארבוננסיס, לרפובליקה הרומית. בשנת 154 לפנה"ס, סייעו הרומאים לבעלת בריתם העיר מאסיליה (או מאסליה; כיום: מרסיי) כנגד שבטים גאליים שכנים, במטרה להגן על דרכי התחבורה היבשתיים בין רומא לספרד. במשך שלושים שנה לאחר מכן, לא ביקשו הרומאים דריסת רגל בגאליה, עד שמאסיליה ביקשתם שנית בשנת 125 לפנה"ס לבוא לעזרתה.
בין השנים 121-125 התנהלה המלחמה, ובשנת 121 לפנה"ס סופחה גאליה טראנסאפינה כפרובינקיה רומית.
בשנת 58 לפנה"ס קיבל יוליוס קיסר את נציבות פרובינציה זו, והחל במסע כיבוש של שאר גאליה. במקביל לכיבוש השבטים הבלגיים בצפון גאליה, נע פובליוס קראסוס בשנת 57 בראש חטיבה לאורך החוף המערבי מנורמנדיה ועד הנהר גארון. מסע זה התנהל בקלות וכמעט ללא קרבות.
בסוף שנת 57 לפנה"ס הכריז קיסר כי גאליה כולה הודברה, אך לאחר התאוששות, בשנת 56 לפנה"ס המשיכו שבטים גאליים רבים במלחמה. לאחר תבוסתם, נקם בהם קיסר בהריגות המוניות ובמכירות סיטונאיות לעבדים. בשלב זה המשיך קראסוס את מסעו, חצה את הגארון לעבר הפירנאים ובסוף שנת 56 הכניע את השבטים האקוויטאניים ללא כל מלחמה רצינית.
המרד באקוויטניה.