בעקבות משבר מניות הבנקים, שסילק למעשה את הערוץ השקלי המשמעותי האחרון להשקעה, פנתה הכלכלה הישראלית אל הדולר, והממשלה, תחת הנהגתו של שר האוצר החדש יגאל כהן אורגד, שנעדר תמיכה של ממש או זמן מתאים לפתח תוכנית לעצירת האינפלציה, החלה נוקטת פיחותים תכופים ומאיצה את קצב האינפלציה. בציבור הועלה חשש כי המצב הכלכלי יגיע למצב האינפלציה ברפובליקת ויימאר. השקל חדל למעשה מלשמש את הציבור כבסיס לחישוב ערכם של המוצרים, והדולר הפך למעין הילך חוקי למחצה. בסוף 1984 היה השקל שווה פחות מרבע מערכו בתחילת 1984.
העימות הבין-עדתי, שהיה המאפיין העיקרי של מערכת הבחירות בשנת 1981, נדחק במידה מסוימת הצידה לטובת מאבק מר בין הימין ובין השמאל במדינה על רקע מלחמת לבנון. רצח אמיל גרינצוויג על ידי מתנקש מן הימין נתפס כנקודת שפל במאבק הפוליטי בישראל, והמסע הציבורי והתקשורתי כנגד אריאל שרון היה אף הוא חריף מאוד. ההפגנה הגדולה אחרי טבח סברה ושתילה (הידועה כ"הפגנת הארבע מאות אלף") נועדה להלכה לקרוא לממשלה להקים ועדה לחקר המאורעות, אך בפועל הייתה פעולה זו, כאחרות, מחאה כנגד שאיפתו של שרון לעשות שימוש בצה"ל כדי לכונן סדרים אזוריים. הסיסמה הנפוצה "שרון רוצח" הייתה דו משמעית: היא כוונה לאי מניעת טבח סברה ושתילה על ידי שרון, אך באותה מידה גם להיותו רוצח, כביכול, של חיילי צה"ל למען מטרה לא ראויה. כתבת טלוויזיה שהכין דן סממה שסיקר מטעם הטלוויזיה הישראלית את המצב בלבנון הראתה חיילי מילואים של צה"ל שזימרו למנגינת "רד אלינו אווירון" שיר שמילותיו כללו "נילחם בשביל שרון/ונחזור בתוך ארון", וחוללה סערה במערכת הפוליטית.
במקביל, בימין המפה הפוליטית, הפך הליכוד ימני יותר, כאשר בראשו עומדים ראש הממשלה יצחק שמיר, שר הביטחון משה ארנס ושר האוצר יגאל כהן אורגד, שייצגו את האגף האידאולוגי בחרות, והיו בין המתנגדים להסכם השלום עם מצרים. בקואליציה הייתה חברה מאז יוני 1982 גם מפלגת "התחיה" שעמדותיה היו ימניות אף יותר.
אירוע נוסף היה חשיפתה של "המחתרת היהודית" ב-27 באפריל 1984. המחתרת היהודית שחבריה באו מקרב חוגי המתנחלים הייתה אחראית למספר פעולות טרור שאירעו במהלך שנות ה-80, כולל התנקשויות בראשי ערים פלסטיניים וירי במכללה האיסלאמית בחברון. לאנשי הקבוצה היו גם תוכניות לפוצץ את מסגדי הר הבית כדי להקים על מקומם את בית המקדש השלישי.
מערכת הבחירות.
הבחירות לרשויות המקומיות שנערכו ב-25 באוקטובר 1983 נחשבו למסמנות את תוצאות הבחירות לכנסת. בבחירות אלו זכה המערך לעליה מתונה בכל הערים, ואף השיג מהפך במספר רשויות. עם זאת לא הייתה ירידתו של הליכוד דרמטית כפי שנדמה היה תחילה, ונראה כי במרבית המקומות שמר על כוחו. שמעון פרס מיהר להכריז כי המדובר ב"ראשית מהפך פוליטי" וכי הוא מעודד מן התוצאות. אך מסקנתם של המשקיפים הייתה כי הליכוד כמעט ולא נפגע, וכי מערכת הבחירות עתידה להיות צמודה גם הפעם.
הבחירות לכנסת האחת עשרה אמורות היו להיערך בנובמבר 1985. הליכוד, שחשש מכישלון, רצה לערוך אותן במועדן הקבוע ובשלב מאוחר ככל האפשר. פעילות פרלמנטרית נמרצת של המערך, אשר זכתה לסיוע בלתי צפוי מצידו של אהרן אבוחצירא, מנהיג הסיעה הזעירה תמ"י (לטענתו מפני שגילה על תוכנית קיצוצים של הליכוד), הביא לכישלון הממשלה בהצבעה על הקדמת הבחירות. בהצבעה שנערכה ב-22 במרץ נקבע כי הבחירות ייערכו ב-23 ביולי, וזאת ברוב של 61 מול 59, ובניגוד לעמדת הליכוד.
המערך הקדים לגבש את מועמדיו. ההתמודדות בין יצחק רבין ושמעון פרס נראתה כנחלת העבר, וניצחונו של פרס נראה מובטח. השניים נדרשו, עם זאת, לחסום את דרכו של מועמד נוסף — הנשיא הפופולרי יצחק נבון, שביקש לנצל את הפופולריות שצבר במהלך כהונתו הראשונה, פרש מהתמודדות על כהונה שנייה ושאף לקבל לידיו את מנהיגות המפלגה. סקרים הראו שנבון יותר פופולרי מפרס ואף מרבין, ושבראשותו המערך יזכה ברוב מוחלט בכנסת. בסופו של דבר נרתע נבון מהתמודדות מול פרס ורבין, אך נותר מועמד מטעם המערך בבחירות לכנסת. בכך היה נבון לנשיא הראשון ששב לזירה הפוליטית לאחר תקופת נשיאותו. בין רבין ופרס הוסכם כי בכל ממשלה בראשה יעמוד פרס, ישמש רבין כשר ביטחון.
הליכוד היה שרוי בתקופה של זעזוע חריף. אחרי פרישתו של בגין, המנהיג הכריזמטי שעמד בראשה מאז ייסודה, התמודד יצחק שמיר, איש הדור הוותיק של הנהגת המפלגה ומועמד פשרה זמני, מול דוד לוי, שייצג את הדור הצעיר, את המזרחיים ואת בני עיירות הפיתוח, אשר היוו את עיקר מאגר הבוחרים של הליכוד. שמיר ניצח ברוב מכובד והיה לראש הממשלה.
לאחר ההכרזה על הבחירות התמודד אריאל שרון מול שמיר, לאחר שזאב בנימין בגין מנע התמודדות נוספת של לוי והצליח להשיג את תמיכתו בשמיר. שרון היה מובס ומוכתם כאחראי למלחמת לבנון, שכישלונה היה מוסכם גם על רבים בליכוד. שרון פוטר בבושת פנים ממשרד הביטחון (גם אם לא מהממשלה) לאחר דו"ח ועדת כהן, ובילה חלק ניכר מזמנו במאבק אל מול השבועון "טיים" אותו תבע בתביעת דיבה (התביעה הסתיימה ב-1985 בקביעה שהשבועון טעה בפרסומיו, אך משום שעשה זאת בתום לב אינו חייב בתשלום פיצויים).
בהתמודדות במרכז תנועת הליכוד זכה שרון בהישג מפתיע של 42.5 אחוז. שמיר הכריז כי הוא "נדהם" ואילו דוד לוי, אשר ראה עצמו כ"מספר 2" וכיורשו הוודאי של שמיר, הכריז כי הוא "קודר". בנוסף, התחולל מאבק בתוך המפלגה הליברלית בין יצחק מודעי ומשה נסים, מאבק בו מודעי זכה. מודעי דרש הגדלת ייצוג הליברלים ברשימה לעומת חירות שדרשה איחוד מלא בין המפלגות. המאבק כמעט גרם לפילוג בתנועה אולם שכך ב-24 במאי. בנוסף, הישגו הרם של שרון עורר חשש מהשתלבותו בהנהגה במקום משה ארנס. המאבקים בליכוד הגבירו את הפער לטובת המערך בכ-15 מנדטים. אחת מהסיבות לכך הייתה ששמיר לא היה נואם מלהיב או כריזמטי, ובעיני רבים לא היה חלופה ראויה לבגין בלבם של הבוחרים. עם זאת, הכריז שמיר כי הוא תומך בכינון ממשלת אחדות לאומית כבר מתחילת מערכת הבחירות, הכרזה שייתכן והייתה לה השפעה ממתנת על עוצמת ההתמודדות בין המפלגות. המערך סירב לממשלת אחדות ושמיר תקף אותם על העדפת טובת המפלגה על פני המדינה.
אל הקלחת הפוליטית הרוחשת הצטרף עזר ויצמן אשר הכריז על הקמת מפלגה בשם "יחד", שתשנה את המפה הפוליטית. ויצמן, אשר פרש מן הליכוד מספר שנים קודם לכן בשל ויכוח עם עמדותיו של בגין, ייצג עתה קו מדיני מתון. רבים טענו שוויצמן יהפוך ללשון המאזניים לאחר הבחירות, ואנשי המערך והליכוד פנו אליו בהצעות לתמוך במועמדם לראשות הממשלה. הליכוד אף הציע לויצמן תפקיד ממלא מקום ראש הממשלה ורוטציה עם שמיר.
בקצה הימני של המפה התאחדה "התחיה" עם תנועת "צומת" שייסד רפאל איתן, אך חלק מאנשיה עברו לתנועת "מורשה" שהתאחדה עם גורמים ימניים במפד"ל ובפועלי אגודת ישראל.
מפלגה חדשה בנוף הפוליטי בישראל הייתה מפלגת ש"ס. המפלגה נוצרה בעקבות אי-בחירתו של הרב עובדיה יוסף לכהונה נוספת כרב הראשי הספרדי (הראשון לציון) ושיתפו בה פעולה חרדים מזרחים שפרשו מאגודת ישראל ומתמ"י. מאבק החרדים המזרחים לשיפור מעמדם בעולם הישיבתי החרדי הוצנע, ובמקומו הציגה המפלגה את עצמה כנציגתם של שומרי מסורת מזרחיים תחת הססמה "להשיב עטרה ליושנה".
כן רצו לבחירות רשימות קטנות רבות. הרב מאיר כהנא המשיך לנסות ולהיכנס לכנסת, כמו גם שמואל פלאטו-שרון. אריה אליאב רץ לבדו, לאחר פעילות כפעיל מרכזי במערך וב"מחנה של"י". יגאל הורביץ רץ במפלגת יחיד שנקראה "אומץ" ואשר בבסיסה הארגוני הייתה מפלגתו של משה דיין, תל"ם. המפלגה הסתמכה על אישיותו של הורביץ ועל ראיית עולמו הכלכלית. כן פעלה תנועה ערבית-יהודית בשם "הרשימה המתקדמת לשלום" בראשה עמדו מוחמד מיעארי והאלוף (מיל.) מתי פלד. בנוסף להן רצו שלל מפלגות קוריוז, שנמשכו לפרסום שהעניקה התעמולה הטלוויזיונית לדמויות קיקיוניות שונות, אך לבד מפרסום הקוריוזים לא הייתה להן השפעה על מהלך הבחירות.
תשדירי הבחירות שנערכו באותה השנה היו עמוסות כוכבים: במערך שלחו את חברי הגשש החיוור, שהטביעו את הביטוי "טועה, טעות, טעינו" (על אף שהמשפט היה במקור ממערכון שלהם), ובליכוד גייסו שנית את ספי ריבלין, שגם הופיע במערכת הבחירות הקודמת, והתפרסם בעיקר בגלל הראיון שבו הוא שואל את פרס מה דעתו על תוכניות כלכליות ותוכניות שלום, וזה (קולו של ריבלין ככל הנראה) משיב לו בציניות "כן ולא". התשדירים עסקו בעיקר במלחמת לבנון ובאינפלציה: המערך טען שהליכוד הכניס את ישראל לבוץ כשיצחק רבין מציג תוכנית לנסיגה חלקית מלבנון, בעוד שהליכוד טען שצעד זה יחזיר את הטילים לתושבי הגליל ובלתי יישים. בנוסף, טען הליכוד שהמערך יוותר על גושי ההתנחלויות, על בקעת הירדן וימסור שטחים ללא שלום. בתחום הכלכלי, המערך טען שהליכוד מתכנן "טיפול בהלם" ופגיעה בחסכונות הציבור כדי לחסל את האינפלציה. הליכוד, לעומתו, טען שהמערך מעדיף פתרון האינפלציה בעזרת אבטלה המונית, שההסתדרות מונעת מהליכוד לטפל באינפלציה ושהליכוד יגן על חסכונות הציבור בעזרת חוק מיוחד. בנושא העדתי, הקפיד המערך להציג מזרחים מאוכזבי ליכוד שטענו שהליכוד פגע בהם, בעוד שהליכוד דאג להזכיר את שחיתות במערך, ההתנשאות העדתית והפגיעה בכל מי שלא היה חבר מפלגה. הליכוד הציג בתשדיריו את הילדה ליסה פרץ מקריית שמונה, שטענה שבזכות מלחמת לבנון היא מרגישה בטוחה, ואת משפחתה שטענה שתומכי המערך מתנכרים אליהם בגלל תמיכתם בליכוד. בעקבות תחקיר ידיעות אחרונות התברר שהמשפחה עברה לקריית שמונה לאחר ההסכם להוצאת אש"ף מלבנון ושהאם פוטרה מעבודתה בקיבוצים בעקבות תחקיר על עברה.