השם אוסטרלופיתקוס נטבע על ידי האנטומאי האוסטרלי ריימונד דארט אשר גילה את המאובנים הראשונים מהמין אפריקנוס בשנת 1924 בטאונג שבדרום אפריקה. המפורסם מביניהם היה גולגולת של פרט צעיר שנודע בכינוי "הילד מטאונג". ממצאים אלו היו האישורים הראשונים לחשיבותה המרכזית של יבשת אפריקה באבולוציה של האדם, כפי שחזה צ'ארלס דרווין בגלל מוצאם האפריקני של השימפנזה והגורילה.
דארט טען שאפריקנוס הוא ה"חולייה החסרה" בין קוף האדם לאדם, אך באותה תקופה נשמר מעמד זה לאיש פילטדאון הבריטי. רק בשנת 1953 נחשף איש פילטדאון כזיוף ואז התקבלה עמדת דארט על מרבית האנתרופולוגים שהחשיבו את אפריקנוס במשך כמה עשרות שנים כאב הישיר של סוג האדם.
מאובני אפריקנוס התגלו בשלושה אתרים נוספים בדרום אפריקה, הכוללים כמה עשרות פרטים ממין זה.
כיום יש הנוטים לראות את אפריקנוס כענף צדדי יחסית בשושלת האדם, בעיקר בשל ריחוקו הגאוגרפי מריכוז מאובני הסוג אדם במזרח אפריקה ובעקבות גילויים של מועמדים סבירים יותר.
ברום ומשפחת ליקי: גילוי האוסטרלופיתקנים החסונים.
בשנת 1938 חפר הרופא הסקוטי רוברט ברום בדרום אפריקה בחיפוש אחר מאובני אפריקנוס, ובמקומם גילה את המאובנים הראשונים מהמין הגדול והחסון יותר פרנתרופוס רובוסטוס (הידוע לחלופין כאוסטרלופיתקוס רובוסטוס). רובוסטוס התגלה מאז בארבעה אתרים בדרום אפריקה, ובאחד מהם נחשפו לא פחות מ-130 פרטים שונים ממערה יחידה. התיארוך של רובוסטוס לאותה תקופה ובאותו אזור כמו אפריקנוס העיד לראשונה על המבנה המסועף (דמוי "שיח" ולא "סולם") של שושלת האדם. ברום עצמו כבר העלה את הסברה שרובוסטוס הוא ענף צדדי בשיח זה, וזאת עקב ההתמחות של הגולגולת והלסת שלו אשר אינן אופייניות לא לקופי אדם ולא לאדם.
בשנת 1959 נתגלה מין גדול-גוף וקיצוני באנטומיה שלו אפילו יותר, פרנתרופוס בויזאי (הידוע גם כאוסטרלופיתקוס בויזאי) בערוץ אולדובאי בטנזניה על ידי מרי ליקי, רעייתו של האנתרופולוג הבריטי לואיס ליקי וחוקרת מאובנים חשובה בפני עצמה.
פרט מפורסם אחר מהמין בויזאי התגלה ב- 1969 בקובי פורה שבקניה על ידי בנם של מרי ולואיס, ריצ'רד ליקי.
את הקשר ההדוק של משפחת ליקי לאוסטרלופיתקנים משלימה רעייתו של ריצ'רד מייב ליקי, אשר בשנת 1968 גילתה מאובנים של מין נוסף, פרנתרופוס אתיופיקוס, באתיופיה.
ג'והנסון וגילוי אפרנסיס.
בשנת 1974 חפר האנתרופולוג האמריקני דונלד ג'והנסון בהאדאר שבמשולש עפר באתיופיה, וגילה שם את המאובן המפורסם ביותר באבולוציה של האדם - נקבה צעירה שזכתה לכינוי "לוסי" ושויכה על ידי ג'והנסון למין חדש: אוסטרלופיתקוס אפרנסיס. בשל תיארוכו המוקדם משל אפריקנוס, מיקומו הגאוגרפי במזרח אפריקה והמאפיינים הכלליים יותר של השלד שלו מקובל כיום אפרנסיס כקרוב יותר מאפריקנוס לשושלת המובילה לאדם, וייתכן שהוא אף ממוקם ישירות על שושלת זאת. פרטים רבים נוספים נמצאו ממין זה: בשנת 1992 התגלתה באתיופיה הגולגולת השלמה הראשונה של אפרנסיס AL 444 במשלחת חפירות שבה השתתף בין השאר הפלאונטולוג הישראלי יואל רק, וב- 2006 זכה שלד במצב השתמרות מעולה של ילדת אפרנסיס כבת שלוש שנים לכינוי סלאם (שלום באתיופית) ולכיסוי נרחב במגזין נשיונל ג'יאוגרפיק. גם העקבות המאובנים באפר געשי שהתגלו על ידי מרי ליקי בלייטולי שבטנזניה בשנת 1976 משויכים בדרך כלל למין אפרנסיס.
מיני אוסטרלופיתקנים חדשים.
בנוסף למינים הנ"ל, המבוססים והמוכרים היטב, התגלו בשני העשורים האחרונים מאובנים רבים נוספים השייכים כנראה לסוגים אוסטרלופיתקוס, פרנתרופוס וסוגים קרובים, אך סיווגם המדויק עדיין שנוי במחלוקת, לרוב בגלל איכות בעייתית של הממצאים או תיארוך מסופק. למשל, מספר מאובנים שנמצאו לאורך השנים בקניה, טנזניה ואתיופיה דומים מאוד לאפרנסיס אבל כנראה עתיקים יותר, ועקב הבדלים קטנים מסווגים על ידי כמה אנתרופולוגים כמין נפרד: אוסטרלופיתקוס אנמנסיס. באוגוסט 2019 פרסם צוות בינלאומי בראשות הפלאואנתרופולוג האתיופי יוהאנס היילה סלאסי גולגולת כמעט שלמה של אוסטרלופיתקוס אנמנסיס שגילו במשולש עפר באתיופיה בשנת 2016, ותוארכה על-ידם לתקופה של 3.78 עד 3.80 מיליון שנה לפני זמננו. הגולגולת מסומנת בסימון הקטלוגי MRD-VP-1/1 ובפי מגליה כונתה בקיצור MRD הצוות מצא שאנמנסיס נבדל מן המין אפרנסיס יותר מכפי ששוער לפני-כן, וכן ששני המינים חיו יחד באותם אזורים באתיופיה במשך כ-100 אלף שנה לפחות.
עשרות שברי עצם מאובנים שנמצאו על ידי הפליאואנתרופולוג טים וייט ועמיתים בארמיס שבאתיופיה החל משנת 1993 תוארכו לתקופה עוד יותר עתיקה - 4.4 מיליון שנה לפני זמננו - וסווגו בתחילה כמין אוסטרלופיתקוס רמידוס. ואולם בשנת 1995 הציע וייט עצמו כי רמידוס שונה מספיק מהאוסטרלופיתקנים על מנת לשייך אותו לסוג נפרד, ולכן שינה את שמו לארדיפיתקוס רמידוס. ב-2009 פורסמו לבסוף ממצאי רמידוס הכוללים שלד מושלם אף יותר מ"לוסי" שקיבל את הכינוי "ארדי". מקובל כיום שארדיפיתקוס רמידוס היה האב הקדמון של כל האוסטרלופיתקנים ודרכם גם אבי האדם המודרני.
בשנת 1993 גילה צוות בראשות הפלאואנתרופולוג הצרפתי מישל ברונה באזור בהר-אל-גזלי בצ'אד לסת תחתונה ומספר שיניים הדומים מאוד לאלו של אפרנסיס ומתוארכים לתקופה דומה. הממצא ראוי לציון בשל היותו מרוחק גאוגרפית כ- 2500 ק"מ מערבה מריכוז ממצאי אוסטרלופיתקוס במזרח אפריקה. עקב כמה הבדלים בשיניים סיווג ברונה את הממצא למין חדש שהוא מכנה אוסטרלופיתקוס בהרלגזלי, אבל כמה פלאונטולוגים אחרים סבורים שזוהי פשוט עדות שתפוצתו של אפרנסיס הייתה רחבה ממה שהיה נהוג לחשוב.
בשנת 1996 הגדירו הפלאואנתרופולוג האתיופי ברהאנה אספאו וטים וייט מספר מאובני אוסטרלופיתקוס מאתיופיה כמין חדש, אוסטרלופיתקוס גרהי. גם מין זה דומה מאוד לאפרנסיס אבל בעל תארוך מאוחר יותר, כ- 2.6 מיליון שנה לפני זמננו. על פי סברה מקובלת היום המינים רמידוס, אנמנסיס, אפרנסיס וגרהי השתלשלו זה מזה והחליפו האחד את קודמו באתיופיה.
בשנת 1999 גילה צוותה של מייב ליקי באגם טורקאנה גולגולת בת כ- 3.3 מיליון שנים בעלת פנים שטוחות ייחודיות, שליקי סיווגה כסוג חדש קניאנתרופוס פלטיאופס (Kenyanthropus platyops כלומר "אדם קנייתי שטוח פנים"), אבל רק פרט אחד כזה התגלה ופלאונטולוגים אחרים סבורים שזוהי גולגולת של אפרנסיס שהשתטחה מעט תחת לחץ השכבות.
בשנת 2007 גילו שני חוקרים דרום אפריקנים, הפלאואנתרופולוג לי ברגר והגאולוג פול דירקס, מאובנים של שני פרטים לפחות במערת מאלאפה באתר ערש המין האנושי בדרום אפריקה, וסיווגו אותם כמין חדש אוסטרלופיתקוס סדיבה. סדיבה דומה בגודלו ובצורתו לאוסטרלופיתקוס אפריקנוס, אך הוא מאוחר ממנו (מתוארך לגיל של כ-1.9 מיליון שנה) ובעל מאפייני גולגולת המזכירים מינים מוקדמים של סוג האדם.
בשנת 1992 הבחין הפלאואנתרופולוג הדרום-אפריקני רונלד קלארק שמספר שברי מאובנים שנחפרו כבר בשנת 1980 ממערת סטרקפונטיין באזור ערש המין האנושי הם חלק מכף-רגל של אוסטרלופיתקוס, שקיבלו את השם הקטלוגי Stw 573 וידועות בכינוי הפופולרי "ליטל פוט" (Little Foot, מילולית: "כף-רגל קטנה", משחק מילים באנגלית על ביגפוט). קלארק שלח את עוזריו למערה לנסות להתאים את העצמות למגרעות ברצפה או בקירות, ותוך יומיים הם איתרו את עצמות הרגליים המתאימות, שמאוחר יותר הסתברו כמחוברות גם לשאר השלד. ליטל פוט טמון עמוק בתוך סלע קשה מאוד של נטיף אבן גיר שהתמצק מעליו וסביבו, ולכן חשיפתו אורכת שנים רבות של עבודה זהירה, ובשנת 2016 עדיין לא הסתיימה לחלוטין. אך ידוע כבר שזהו שלד אוסטרלופיתקוס המפורט ביותר שנמצא, שלם בהרבה משלדה של לוסי. התארוך של ליטל פוט בעייתי, אך מספר מחקרים בשיטות שונות מצאו תאריכים שבין 3.36 ל-2.2 מיליון שנה, וייתכן איפוא שהוא עתיק כמו לוסי. קלארק סבור שליטל פוט שונה מעט ממאובני אוסטרלופיתקוס אפריקנוס שנמצאו באזור ערש המין האנושי, ומסווג אותו כ"אוסטרלופיתקוס פרומתאוס" ("Australopithecus prometheus"), מין שבמקורו הוצע על ידי ריימונד דארט לתיאור כמה מאובני אוסטרלופיתקוס, אך לא התקבל בזמנו על דעת החוקרים בתחום.
גאוגרפיה של דומיניקה
דומיניקה היא מדינת אי במזרח הים הקריבי. האיים הקרובים ביותר אליה הם גוואדלופ (48 ק"מ מצפון לאי) ומרטיניק (40 ק"מ מדרום לאי). ממזרח לו משתרע האוקיינוס האטלנטי. שטחו של האי 754 קמ"ר וצורתו מלבנית: אורכו 47 ק"מ, רוחבו 29 ק"מ והיקפו 148 ק"מ. הנקודה הגבוהה ביותר בו היא פסגתו של הר הגעש מורן דיאבלוטינס (Morne Diablotins) השוכן בצפון האי, וגובהו 1,447 מ' מעל פני הים.
התנאים הגאוגרפיים באי נחשבים קשים ביחס לאיים קאריביים אחרים. תוואי השטח כולל מצוקים ובתרונות רבים, הוא מכוסה ברובו (67%) ביער גשם סבוך, והוא אחד המקומות הגשומים בעולם. בשל תוואי השטח הקשה, רוב היישובים באי, ובהם הבירה, רוזו, ממוקמים לאורך חופיו, ורק יישובים בודדים הוקמו בחלקיו הפנימיים. לפי האמונה המקומית, דומיניקה היא המקום היחיד באמריקה שאותו קולומבוס יכול היה לזהות גם כיום.
גאולוגיה.
דומיניקה הוא אחד האיים הצעירים במערכת הרי הגעש של האנטילים הקטנים. קיימת בו עדיין פעילות געשית, המתבטאת בעיקר בהימצאות אגמים ומעיינות חמים באי. האי מרובה סלעים געשיים, במיוחד אנדזיט וריוליט. האדמה המצויה באי מקורה בסלעים אלה, והיא נחשבת אדמה פורייה. בשל תוואי השטח, רוב האדמה הניתנת לעיבוד מרוכזת באזורים הנמוכים - רצועות החוף ועמקים מעטים. בדומיניקה אין חופים בעלי חול לבן, שכן כתוצאה מהפעילות הגעשית, החול הוא בזלתי שחור.