שלא כמו רובם של קודמיו, לא נקבר הנרי וגם לא אשתו השנייה ג'ואן מנווארה, במנזר וסטמינסטר, אלא בקתדרלת קנטרברי, בחלקה הצפוני של קפלת טריניטי, ממול לקברו של תומאס בקט. פולחן בקט שגשג בתקופה ההיא, כפי שמתואר במקורות כתובים מהתקופה כמו סיפורי קנטרברי של ג'פרי צ'וסר ונראה היה שהנרי היה מסור לפולחן זה או לפחות להוט להיות קשור אליו. הסיבות לקבורתו בקנטרברי שנויות במחלוקת, אך סביר שהנרי קישר את עצמו לבקט מסיבות של תועלתנות פוליטית, הווה אומר, הלגיטימציה של השושלת שלו לאחר שהכתר נלקח על ידו מידי ריצ'רד השני. באופן משמעותי, בעת הכתרתו, הוא נמשח בשמן קדוש שהייתה אמונה שהוא ניתן לבקט על ידי מרים, אם ישו זמן קצר לפני מותו ב-1170. שמן זה נשמר בתוך כלי זהב מיוחד שעוצב בצורת נשר. על פי אחת הגרסאות לסיפור זה, השמן הועבר לסבו של הנרי מצד אמו, הנרי מגרוסמונט, דוכס לנקסטר הראשון. סימן לקשר המכוון של הנרי לבקט ניתן לראות גם במבנה הקבר שלו, שאלמנטים עיטוריים בו מקושרים לדמותו של בקט. גופתו של הנרי נחנטה היטב וכשהיא הוצאה מהקבר ב-1832 התברר שהפסלים בדמותו תאמו את מראהו האמיתי.
נשותיו וצאצאיו.
הנרי נישא לראשונה ב-1380 למרי דה בוהאן. ילדיהם היו:
מרי דה בוהאן מתה ב-1394, בעת שילדה את בתם הצעירה, ולא זכתה לראות את בעלה עולה על כס המלוכה.
ב-1403 נישא הנרי בשנית לז'אן מנווארה, מלכת אנגליה, בתו של שארל השני, מלך נווארה ואלמנתו של ז'אן החמישי, דוכס ברטאן. לזוג לא נולדו ילדים משותפים, אך לז'אן היו שמונה ילדים מנישואיה הראשונים.
הנרי הרביעי
מערכת מידע גיאוגרפית
לוח הזמנים הגיאולוגי
יורה (גיאולוגיה)
יחידת זמן גיאולוגית
ועידת סן רמו
ועידת סן רמו הייתה ועידה בינלאומית שנערכה בסן רמו שבאיטליה מ-19 עד 26 באפריל 1920 בהשתתפות מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה, ודנה בחלוקת האימפריה העות'מאנית לשעבר בין המעצמות האירופיות המנצחות. הוועידה נערכה בהמשך לפגישה שהתקיימה בין ה-12 ל-23 בפברואר בלונדון, ולמעשה רק אישרה את ההחלטות שהתקבלו בפגישה. בוועידת סן רמו השתתפו ראשי ממשלות בריטניה, צרפת, איטליה ויוון, ונציגי יפן ובלגיה.
החלטות.
הוועידה אישרה מחדש ובהרחבה את תנאי הסכם סייקס–פיקו בין צרפת לבריטניה לחלוקת האזור, שנחתם ב-16 במאי 1916. ב-24 באפריל 1920 החליטה הוועידה למסור לבריטניה את השלטון על ארץ ישראל במנדט.
הוועידה החליטה לכלול במנדט את הצהרת בלפור ולהטיל על בריטניה, כמעצמה המנדטורית, את האחריות למימוש ההצהרה. בהחלטה על מסירת המנדט נאמר: "בעלת המנדט תהיה אחראית להגשמת ההצהרה שממשלת בריטניה פרסמה ביום 2 בנובמבר 1917, ושנתקבלה על ידי ממשלות ההסכמה האחרות, לטובת יישוב מחדש "הבית הלאומי" לעם היהודי בארץ-ישראל". הצהרת בלפור נכללה בתנאי המנדט בלחץ בריטניה, למרות הסתייגויותיה של צרפת.
כמו כן, הוחלט על מסירת סוריה ולבנון במנדט לצרפת, למרות התנגדות הערבים וכן על חלוקת מדינות צפון אפריקה בין המעצמות עצמן ולכונן מנדט בריטי בשטח המחוזות העות'מאניים לשעבר בגדאד, מוסול ובצרה שייקרא המנדט הבריטי על מסופוטמיה. בוועידה עצמה לא הוגדרו גבולות, אלה נקבעו מאוחר יותר, כשהגבול הסופי בין סוריה שבשלטון המנדט הצרפתי וארץ ישראל (פלשתינה) במנדט הבריטי נקבע בהסכם ניוקומב-פולה.
כדי לאכוף את המנדט שניתן לה, פלשה צרפת עם כוחות צבאיים לסוריה ונלחמה בקרב מייסלון ב-23 ביולי 1920 נגד צבא סורי בפיקודו של יוסוף אל-עזמה. בקרב זה כבש הצבא הצרפתי את דמשק והגלה את המלך פייסל הראשון מזרחה. פייסל, שנותר נאמן לבריטניה, הומלך מאוחר יותר על עיראק, תוך ביטול המנדט הבריטי על מסופוטמיה.
נוסף על החלטותיה, דחתה הוועידה את תביעותיה של גרמניה להכפיל את צבאה מ-100 אלף ל-200 אלף איש.
תחילת הממשל האזרחי בארץ ישראל.
בעקבות הועידה עברה בריטניה לממשל אזרחי בארץ ישראל בראשות הנציב העליון הרברט סמואל ב-1 ביולי 1920. הוא ירש את סמכויות השלטון הצבאי. חבר הלאומים העניק לבריטניה את המנדט על פלשתינה ב-12 באוגוסט 1922, תוך הדגשת המטרה של הקמת בית לאומי לעם היהודי, כנזכר בהצהרת בלפור.
הסכם סוור והסכם לוזאן.
החלטותיה של הוועידה נכללו בהסכם סוור, שהיה למעשה הסכם הכניעה של טורקיה. חוזה הכניעה לא הושלם מעולם למרות כניעת הסולטאן, מכיוון שמוסטפא כמאל אטאטורק ארגן צבא טורקי עצמאי שהצליח להדוף את היוונים במערב, את הצרפתים מדרום ואת הארמנים במזרח, ובסופו של דבר גרם לנסיגת כל כוחות מדינות ההסכמה מאסיה הקטנה ומתראקיה המזרחית. חוזה חדש שנחתם בלוזאן, ב-23 ביוני 1923, הכיר בהישגיו של אטאטורק והביא ליצירת מדינה חדשה, היא טורקיה של ימינו.
פירמידה (גיאומטריה)
כדור (גיאומטריה)
מישור (גיאומטריה)
גיאומטריה אנליטית
גימלי בן-גלוין
יהדות תימן
יהדות תימן היא קהילה יהודית עתיקת יומין. על פי החלוקה המודרנית של מסורות ישראל המכנסת את מסורותיהם של מרבית קהילות היהודים יוצאי אירופה תחת "מסורת אשכנז", ואת מסורותיהם של קהילות צפון אפריקה, הבלקן והמזרח התיכון, כ"מסורת ספרד", יש לראות את מסורתם של קהילת היהודים יוצאי תימן כמסורת נוספת, מכיוון שהיא נוטה לשמר מנהגים עתיקים וייחודיים, ושמרה על עצמאותה במידה רבה יותר, בהשוואה למסורות אחרות במזרח התיכון, שהיו נתונות לדריסת רגלה המשמעותית של מסורת יהודי ספרד.
נכון ל-2022, לאחר גירוש 13 יהודים בני המשפחה האחרונה ופטירתם של 3 קשישים יהודים נוספים, נותר בתימן קשיש יהודי אחד בלבד.
היסטוריה.
ראשית היישוב היהודי בתימן.
ההיסטוריה של יהדות תימן היא עתיקת יומין. מסורת יחידאית קושרת את ראשית היישוב היהודי באזור עוד לימי נדודי בני ישראל במדבר, אז "נשמטו מהם לגליל תימן ונתיישבו בנפת ארץ שבא בירת הממשלה". על פי המסורת הזו, יהודים הם שהודיעו למלכת שבא – המזוהה עם ממלכת סבא, ששכנה בשטח תימן של ימינו – על גדולתו של שלמה המלך, וסוחרים יהודים היו מפליגים לאורך ים סוף מעציון גבר אל שבא. מסורת זו נסמכת על קשרי הכלכלה בין ישראל וערב בתקופה קדומה זו, לאורך דרך הבשמים. מסורת אחרת מאחרת את ראשית היישוב היהודי בתימן לחורבן ממלכת ישראל במאה השמינית לפנה"ס, ולפיה גלו בני עשרת השבטים למקומות יישוב בצפון ערב עם החורבן, ומשם הגיעו בהמשך לתימן. גרסאות אחרות לסיפור עשרת השבטים מסבירות כי בני שבט דן בחרו שלא לגלות בעל כרחם, אלא התיישבו מרצונם בערב. המיתוס על בני עשרת השבטים שהתיישבו בתימן התחזק במאה ה-19, עת ביקשו תלמידי הגר"א לאתר בתימן את שרידי השבטים האבודים, ואף שלחו לתימן שליח מן הקהילה בירושלים.
המסורת המקובלת ביותר בקרב יהודי תימן מייחסת את ראשית ההתיישבות בתימן לימים שקודם חורבן בית ראשון. בני הקהילה מכריזים כל שנה במהלך הקינות לתשעה באב מתוך התכלאל על השנים לחורבן הבית הראשון, ומייחסים לאותן שנים את הגעתם לתימן: . עם זאת, הכרזה זו נמצאת בסידורים רק החל מהמאה הרביעית לאלף השישי, כלומר מן המאה ה-17. על פי המסורת, עם הישמע נבואות החורבן של ירמיהו, כארבעים שנה בערך לפני חורבן הבית הראשון, קמו 75,000 מבכירי היהודים מארץ ישראל, בני שבט יהודה ושבט לוי, וגלו לתימן. בניסוחו של השד"ר בן המאה ה-19 יעקב ספיר הלוי, שביקר בתימן והעלה על הכתב את רשמיו:
בהקשר זה נפוצה הייתה המסורת, שעזרא הסופר פנה אל יושבי תימן והזמינם להשתתף בהקמתו של בית המקדש השני. בשל ידיעתם כי הבית הולך להיחרב גם הוא, כמו קודמו, בחרו להישאר בתימן, ועזרא בתגובה קילל אותם בעוני. מאז לא נקראים יהודי תימן, על פי המסורת, בשם "עזרא". חוקרים שונים פקפקו באמינותה של המסורת, וחלקם ניסו למצוא בה שקיעים של אירועים היסטוריים שונים בתולדות יהודי תימן. יוסף טובי האמין כי המסורת נוצרה כאפולוגטיקה שמטרתה להסביר את המסורת הנזכרת, ולפיה הייתה ההתיישבות היהודית בדרום ערב רציפה – עוד מהימים שקודם לחורבן המקדש הראשון. ח"ז הירשברג ראה בה שרידים של סיפור משיח שקר תימני שזיהה עצמו עם עזרא, שנתפס כמשיח במסורות שונות המשוקעות גם בקוראן.
סינתזה של המסורת המקדימה את ראשית ההתיישבות בתימן לחורבן ממלכת ישראל עם המסורת המקובלת, שלפיה הגעתם של יהודי תימן לארץ זו היא בסמוך לחורבן בית ראשון, נמצאת בכתביו של הרב יחיא קורח. הוא נזקק להסביר מדוע מסורות הדקדוק, התפילה וההלכה של יהודי תימן משמרות מסורות בבליות, שלא נשתמרו בקהילות אחרות. לפיכך, לדבריו, כוללת הקהילה היהודית בתימן מבני עשרת השבטים שגלו לבבל עם חורבן ממלכת שומרון, ומשם הגיעו תימנה בתחילת עליית האסלאם. כן כוללת לדעתו הקהילה גם מהמגיעים סמוך לחורבן בית שני, כפי שגורסת גם המסורת המקובלת, וכן יהודים שבאו לאורך הדורות מקהילות שונות בעולם, בהן מצרים. ואכן, במחקר נתאששה הנחתו שיהודי תימן הגיעו אליה גלים-גלים לאורך השנים.
בכל מקרה, בכל המסורות הנזכרות מצוינת העיר צנעא – בירת תימן החל המאה השלישית – כראשית ההתיישבות היהודית בתימן. יהודיה התיישבו על פי המסורות תחילה במצודה שעל ג'בל נוקם, ממערב לצנעא וגבוהה ממנה בכ-530 מטר. בהמשך עברה הקהילה למקומות אחרים בעיר העתיקה, עד שהתיישבה בקאע אל-יהוד ("שכונת היהודים") במאה ה-17. עם זאת, בכמה מקומות אחרים בתימן התפתחה קהילה יהודית בשנים הראשונות לבוא היהודים לארץ זו. קהילות אלו, המכונות "ראש גלות" או "ריש גלותא", כוללות מלבד צנעא את צעדה, תנעם, ד'מאר וגִ'בלא .
ממלכת חמיר.