בראשית שנות ה-50 היה הקיבוץ בתנופת פיתוח ואף היווה דוגמה להצלחה קיבוצית. באפריל 1954 נחנך במקום בית תרבות על שם נחום הרמן שהוקם במימון קרן היסוד. בשנת 1955 נבנה במקום שלד של מלון גדול. אולם הפיתוח המואץ לא לווה במצטרפים חדשים וכך מראשית 1954 נפלה עבודה רבה מדי על מעט החברים בקיבוץ. חברי הקיבוץ דרשו מתנועת האם, איחוד הקבוצות והקיבוצים, לשלוח מתיישבים נוספים לתגבור המקום, אך אלו לא הגיעו, ועבודה שכירה נאסרה בתנועה הקיבוצית. בשנת 1955 עזבו כ-30 חברים את הקיבוץ והמשא על המעטים שנשארו נהיה כבד יותר והביא למתיחות חברתית. בסוף 1955 עזבו 80 החברים האחרונים את המקום והוא ננטש.
בחסות הכפר הירוק.
עם הנטישה, עלתה כוונה להקים במקום את בית הספר החקלאי שיועד לקום בעין כרם. אולם העובדים של בית הספר החקלאי סירבו לעזוב את ירושלים, ובמקום זאת הוקם במקום סניף של בית הספר החקלאי הכפר הירוק. למקום הובאו שתי כיתות בוגרות של בית הספר, יחד עם קבוצת נוער בני 14-15 מעולי מרוקו. אולם החזקה קבועה של בית ספר חקלאי באזור ירושלים, בנוסף לבית הספר האזורי עין כרם שהתקשה לגייס תלמידים, לא התאפשרה. בשנת 1958 עלה רעיון להקים במקום תחנת ניסיונות לחקלאות הררית. בשנת 1959 החליט מנהל הכפר הירוק להפוך את נווה אילן למשק עצמאי מודרך, וכך נשארו במקום כ-25 מחברי קבוצת הנוער עולי מרוקו ועוד 15 מבוגרי הכפר הירוק. על מהלך זה של מסירת יישוב למתיישבים כה צעירים התנהל ויכוח בעיתונות. בראשית 1961 עזבו הצעירים את המקום והקיבוץ פורק. למרות שהיישוב ננטש, היו רשומים ביישוב כ-20 תושבים ובבחירות לכנסת החמישית הוצב קלפי עבור נוה אילן בקריית יערים הסמוכה.
חברת רסקו.
מבני הקיבוץ ו-300 דונם של מטעים נמכרו לחברת רסקו לצורך הקמת מרכז אירוח לתיירים. שאר השטח והענפים המשקיים הוצעו למושב בית מאיר. לאחר מחאת אנשי בית מאיר הוחלט להעביר לידיהם גם את המטעים. עוד בשנת 1956 הועברו חלק משטחי נווה אילן למעלה החמישה.
חברת רסקו ביקשה להקים במקום מרכז הבראה ושכונת גנים.
הקמה מחדש.
בסוף שנות השישים הוקם בארצות הברית גרעין "המגשימים", ביוזמת תנועת יהודה הצעיר, במטרה להקים מושב שיתופי לא חקלאי של אקדמאים שישתף עולים מארצות הברית וילידי ישראל. המושב יועד להכיל כ-100 משפחות וחלק מתושביו יעבדו במקום, בין השאר בבית ספר לבעלי מוגבלות שכלית התפתחותית שיוקם במקום, ואחרים יעבדו מחוץ למושב. באפריל 1968 הגיעו נציגים של הגרעין לישראל לבחור מקום התיישבות ורענן ויץ הציע להם את נווה אילן. באוקטובר 1969 אושרה תוכנית מתאר למושב, ובתחילת 1970 הוחלט להמשיך עם התוכנית, למרות מחאות של שרים על הקצאת כספים ליישוב כה קרוב לירושלים. הקמת המושב התעכבה והחלטה סופית בעניין נתקבלה במרץ 1971. נכרת הסכם עם חברת רסקו להשבת חלק מאדמות נווה אילן לסוכנות היהודית עבור הגרעין. על פי ההסכם, תמורת השבת 149 דונם מתוך 815 דונם של היישוב, קיבלה רסקו בלעדיות על כל בנייה נוספת ביישוב והבטחה שייעשה מאמץ להפשרת בניית שכונת וילות במקום.
חברי הגרעין הראשונים מארצות הברית הגיעו לישראל בשנת 1970. אבן פינה למושב הונח ב-27 בספטמבר 1971.
בתחילה חיו חברי הגרעין במרכז הקליטה במבשרת ציון, במשך כארבע שנים עד שבנייני היישוב הוקמו. אך קבוצה קטנה של שש משפחות החליטה ליישב את המקום מייד, ושיפצו בעצמם בניינים ישנים מהקיבוץ הנטוש, וחיו שם כבר החל משנת 1972. כשהסתיימה הבניה הכללית, כל המשפחות עברו ממרכז הקליטה לנווה אילן, ואף המשפחות הראשונות עברו למגורים החדשים. בינתיים הסתכסכו חברי הגרעין מארצות הברית, שרצו מושב שיתופי אמיתי, עם הישראלים שצורפו אליהם שרצו וילה בקרבת העיר והישראלים הורחקו מהגרעין של היישוב. חברי המושב קראו לגרעין שלהם רקפת. המושב התבססמתחילתו על תעשייה וביולי 1973 היו בו: מפעל אלקטרוניקה, חברת תכנות בשם גמה, מפעל אומנות שקיים חוגים לילדים בליתוגרפיה, גילוף בעץ ותולדות האמנות, ולול הודים.
לאחר שהקבוצה התבססה במקומה החדש, החלו להצטרף משפחות ישראליות וכן עולים חדשים ממדינות אחרות, כמו אנגליה, דרום אפריקה וניו זילנד.
מייסדי נווה אילן התכוונו שהיישוב יהיה חלק מהתנועה הקיבוצית, אך באותו זמן לא התקבלו למרות המבנה השיתופי של הקבוצה, מכיוון שלא היה חדר אוכל שיתופי ביישוב, וגם לא לינה משותפת שעוד הייתה נהוגה אז במרבית הקיבוצים. אז בתחילה השתייכה לתנועת המושבים, ורק יותר מאוחר הצטרפה לתנועה הקיבוצית המאוחדת (תק"ם).
הענפים העיקריים בתחילת ימי המושב היו מפעל אלקטרוניקה, מרכז מחשוב, לולים של תרנגולי הודו, ופטריות. הלולים נהרסו במהלך מגפת שפעת העופות. בשנים האחרונות הוקמה הרחבה ליישוב, הקרויה "נופי אילן".
נווה שלום
נווה שלום (בערבית واحة السلام, תעתיק מדויק: ואחת אלסלאם) הוא כפר סמוך ללטרון השייך למועצה אזורית מטה יהודה.
היישוב הוקם בשנת 1969 על ידי הנזיר הדומיניקני ברונו הוסאר (1911–1996), שנולד כיהודי במצרים, כמימוש חזונו לדו-קיום יהודי-ערבי. הוא נקבר בנווה שלום ועל מצבתו חקוקים מגן דוד וצלב.
היישוב הוקם במטרה לקדם את הדו-קיום בישראל בין יהודים לערבים. כדברי ברונו הוסאר: "אמונה בניצחון האהבה על האיבה, זו המטרה האמיתית והעמוקה ביותר של כפר שלום".
שמו של היישוב סמלי ומסמל את שאיפת המקימים ליצור יישוב שיביא את השלום.
נווה שלום הוא כפר שיתופי בו מתגוררות משפחות יהודיות וערביות, בעלי אזרחות ישראלית, החיים חיים שוויוניים. בכפר פועלת מערכת חינוך דו לשונית ודו לאומית.
במקום כיפת התבודדות הקרויה בית דומיה סַכִּינָה, אשר קיבלה את שמה מספר תהילים ומהקוראן (בערבית המילה סקינה משמעה שלווה) זהו מבנה עגול וקטן הנועד להירגעות. את המבנה תכנן האדריכל חיים חפץ.
בנווה שלום הוקם "המרכז הרוחני פלורליסטי על שם ברונו הוסאר", שמטרתו יצירת בסיס משותף לדיאלוג בין העמים. את מבנה המרכז עיצב האדריכל חגי דביר והוא משלב בו יסודות יהודים, נוצרים, מוסלמים ובודהיסטים. הוא עיצב שני אולמות רחבי ידיים, עטורי כיפות גדולות וחלונות אובליים השואלים מוטיבים ממסגדים, כנסיות, בתי כנסת וגני זן. במקום נערכים הרצאות, דיונים וחוגי מדיטציה והוא פתוח גם למבקרים חיצוניים.
בשנת 2006, ערך המוזיקאי רוג'ר ווטרס, בסיסט להקת הרוק פינק פלויד, הופעה בנווה שלום. מקום ההופעה נבחר, לדברי ווטרס, "כמחווה של סולידריות עם הישראלים והפלסטינים המחפשים דרך לא אלימה לשלום צודק".
נחשון (קיבוץ)
נַחְשׁוֹן הוא קיבוץ בעמק איילון, דרומית למודיעין, המשתייך למועצה אזורית מטה יהודה.
הקיבוץ הוקם בשנת 1950 על ידי אנשי "השומר הצעיר" מחו"ל ומהארץ.
שמו של הקיבוץ הוא כשמו של מבצע נחשון שהוביל לפריצת המצור על ירושלים במלחמת העצמאות.
עגור (מושב)
עגור הוא מושב באזור השפלה דרומית לבית שמש השייך למועצה אזורית מטה יהודה.
היסטוריה.
המושב קם ב-1950 על אדמות הכפר הערבי עג'ור, שתושביו עזבוהו במהלך מלחמת העצמאות ולא הורשו לחזור אליו לאחריה. שם המושב משקף את שם הכפר והשם הערבי דבק ביישוב העברי גם בשנים שלאחר מכן.
ראשוני המושב היו עולים מתימן שהגיעו ממעברת עין שמר. המתיישבים החדשים לא הצליחו להאחז בקרקע ועברו למקומות יישוב שונים וב-1953 יסדו את מושב נחלה.
ב-1953 יושב המקום בעולים שהגיעו מהחלק הטורקי של כורדיסטן והגיעו למושב הישר מנמל חיפה. בינואר 1955 נרצחו בשנתם שני טרקטוריסטים, חברי מושב מבוא ביתר, שביצעו עבודות חקלאיות בעגור. עקבות הרוצחים הובילו להר חברון. ב-1961 חובר המושב לרשת החשמל הארצית.
המושב מונה כיום כ-75 משפחות ומרבית תושביו עובדים מחוץ ליישוב בערים הסמוכות: בית שמש וירושלים. עד מחצית שנות ה-80 התבססה התעסוקה המקומית על משק החקלאות שכלל: גידולי פלחה, מטעי אבוקדו, אגסים, ענבים וגידולי עופות לבשר.
מסילת-ציון
שריגים (לי-און)
שריגים (שם מלא: שריגים לי-און) הוא יישוב קהילתי בחבל עדולם שבשפלת יהודה. היישוב נמצא דרומית לבית שמש, ושייך למועצה אזורית מטה יהודה. הוא ממוקם לצד כביש 353 ובסמוך ל"צומת שריגים" על כביש 38, כשני קילומטרים מדרום לצומת האלה.
היסטוריה.
היישוב הוקם בספטמבר 1960 על ידי הסוכנות היהודית וממשלת ישראל ותוכנן להיות מרכז אזורי כפרי כדי לתמוך בתושבי ומושבי האזור.
שמו של היישוב "שריגים" הוא על שם שריגי הגפן, גידול שכיח באזור, ומקורו בתנ"ך: , וכן: .
היישוב, כמו גם פארק בריטניה וישובים סמוכים נוספים, הוקמו על אדמותיהם של שלושה כפרים פלסטינים אשר תושביהם גורשו או נמלטו ב-1948: דיר דבאן (בערבית: دير الدبان; פירוש שמו הוא "מנזר הזבובים"), עג'ור וקודנא.
בשנת 1962 שינתה ועדת השמות הממשלתית את שם היישוב ל"לי-און", על שם נדבן יהודי בשם "ליאון", שתרם את עיזבונו לתמיכה בהתיישבות בישראל. בשנת 2002 הוחלט להסב את השם ל"שריגים (לי-און)". החלטה זו פורסמה על ידי ועדת השמות הממשלתית בשנת 2006. במשך השנים נקרא המקום גם "שריגים" וגם "לי-און" ויש שקוראים לו "שריגים לי-און", רבים עדיין ממשיכים לקרוא ליישוב בשם הראשון "שריגים".
בשנות התשעים עבר היישוב פיתוח מואץ והרחבה והיישוב מונה 250 משפחות.
תרבות ותעסוקה.
היישוב מהווה מרכז חינוכי לימודי ומתקיימת בו פעילות תרבותית וחברתית לכל יישובי אזור עדולם. במקום בית עם, מגרשי ספורט, בריכת שחיה, מרפאה אזורית, מרכז מסחרי המשרת את כל תושבי האזור ומבשלת בירה.
פעמיים בשנה מתקיימים ביישוב אירועי "בתים פתוחים" שבהם נמכרים אומנות מקומית ואוכל אתני.