החל משנת 6/1965 חוקק חוק האוסר על הצבת שלטי פרסום בדרכים בין עירוניות. בעשרות השנים האחרונות התמלאו הדרכים הבין-עירוניות בשילוט מסחרי פרטי. במשך שנים פעלו חברות פרסום ורשויות מקומיות בניגוד לחוק והעבירו כספים למטרתם האישית. בשנת 2006 הגישה עמותה עתירה כנגד המשרד להגנת הסביבה, בדרישה להסיר את השילוט המסחרי מנתיבי איילון שמוצב בניגוד לחוק. להליכי העתירה הצטרפו גם שתי חברות הפרסום "נור סטאר מדיה בע"מ" וחברת "ברעם".
המדינה, באמצעות המשרד להגנת הסביבה, השיבה כי היא מקבלת את העתירה מכיוון שהשלטים הללו אינם חוקיים ומהווים בעיה בטיחותית וגורמות לתאונות דרכים. כמו כן, נטען כי השלטים הגדולים רומסים את זכויות הציבור כי הם משנים את תוואי הנוף העירוני והשטח הפתוח.
לעומת זאת, מתנגדיו של החוק בנו את הטקטיקה ההסברתית שלהם על שלושה טיעונים מרכזיים: ראשית, יש לתקן חוק מיושן מהעבר (1966) שאיננו נותן מענה למציאות בת ימנו. שנית, השילוט בדרכים בין-עירוניות איננו גורם לתאונות דרכים. שלישית, יש להתחשב בשיקולים הכלכליים הנגזרים מהורדת השילוט בדרכים בין -עירוניות וסכנת פיטורים ההמוניים.
בדיון שהתקיים בשנת 2006 נקבע כי העתירה התקבלה במלואה וכי על העיריות וחברות הפרסום להסיר את הפרסום מנתיבי איילון בתוך שנה. ח"כ יורם מרציאנו, ממתנגדי העתירה, הגיש הצעת חוק שמטרתה לשנות את חוק הדרכים (שילוט) במטרה להכשיר את השלטים הקיימים ולהעניק את הסמכות לכך בידיהן של הרשויות המקומיות. ההצעה עדיין מונחת על שולחנה של ועדת הכלכלה.
למרות הדברים שנקבעו בחוק, הרשויות המקומיות וחברת נתיבי איילון אינן ממהרות להסיר את השלטים מטעמים כלכליים-שלטי החוצות מהווים מקור הכנסה.
פסקי דין מרכזיים.
תיק מנטל.
בתיק מנטל, הוגש כתב אישום נגד יחזקאל כהן, חברת מנטל בע"מ, טל ששני, מנהל חברת מנטל בע"מ, חברת "צבי כהן ואחיו" - חברה קבלנית לעבודות עפר ופינוי אשפה בע"מ, וצבי כהן מנהל חברת צבי כהן ואחיו. כתב האישום נגד חברת צבי כהן ואחיו ונגד צבי כהן נמחק במהלך הדיון.
על קרקע הנמצא בבעלותו של כהן, הותקנו שני שלטים על מבנים עליהן התנוססה כתובת פרסומית לחברת "מנטל". התראות רבות נשלחו לכהן בהן נדרש להסיר את השילוט, אך למרות זאת לא הסיר את השלטים.
כהן הורשע בעבירה של איסור התקנת שלטים, כך שבית המשפט הטיל על כהן קנס בגובה 40,000 ₪ בתוספת התחייבות בגובה 30,000 ₪, שלא יעבור על העבירות בהן הורשע למשך שלוש שנים.
בית המשפט גזר על מנטל תשלום קנס בגובה 40,000 ₪ וכן התחייבות בסכום של 50,000 ₪, שלא תעבור על העבירות בהן הורשעה במשך שנתיים.
על טל ששני, מנהלה של חברת מנטל, הטיל בית המשפט קמא קנס בגובה של 20,000 ₪, בתוספת התחייבות בגובה 30,000 ₪ שלא יעבור על העבירות בהן הורשע במשך שנתיים.
חברת מנטל ומנהלה לא הגישו ערעור על גזר הדין.
תיק יטבתה.
בתיק יטבתה, הוגש כתב אישום נגד חברת י. בעיר אחזקות, שמעון רבנשטיין, מנהל הכספים וחבר ההנהלה בחברה, וכהן.
על פי כתב האישום, החברה ורבנשטיין התקינו או הזמינו התקנת שלט גדול על החלקה של כהן, עליה הותקן גם השלט של מנטל, ובה פרסומת למסעדת "יטבתה" השלט לא הוסר למרות ההתראות להסירו שנשלחו לכהן.
לאחר שמיעת הראיות בתיק, הרשיע בית משפט את כהן בעבירה של איסור התקנת שלטים. בית משפט גזר על כהן, קנס בגובה 100 ₪ בתוספת התחייבות בגובה 2,500 ₪.
פסק דין חברת קשת שלטים.
חברת קשת שלטים הציבה שלושה שלטי חוצות גדולים על מבנה נטוש בבני-ברק סמוך לצומת גהה, ללא אישור. החברה נקנסה ב-150 אלף שקל והמנהל שלה ב-50 אלף שקל נוספים.
המשרד לאיכות הסביבה הגיש כתב אישום נגד החברה המפרסמת, חברת קשת שלטים ומנהלה, נתנאל זר.
בית המשפט חייב את החברה ומנהלה להימנע מעבירה דומה במשך שלוש שנים. כמו כן יצא צו שלפיו עליהם להסיר את השלטים מהמבנים עליהן נתלו.
בפסק הדין ציינה השופטת, דורית רייך-שפירא, בין השאר כי "הצבת שלטים בדרך בין-עירונית, מהווה בנוסף לזיהום ולפגיעה באיכות הסביבה, מפגע בטיחותי משום שיש בהם להסיח תשומת לב הנהגים מהנעשה בדרך, באופן שעלול לסכן אותם ולסכן אחרים".
חוק איסור פעילות מסחרית במוסדות חינוך
חוק איסור פעילות מסחרית במוסדות חינוך, התשס"ח–2007, התקבל בכנסת ב-25 בדצמבר 2007, בעקבות הצעתו של חבר הכנסת זבולון אורלב. לפי חוק זה, חל איסור על מנהל מוסד חינוכי לאפשר פעולות מסוימות בשטחי המוסד כמו הצגת פרסומות, חלוקת מוצרי צריכה, מוצרי מזון, דוגמיות של מוצרים או כל חומר שיווקי אחר.
פעילות מסחרית במוסדות חינוך אפשרית, רק כאשר ניתן היתר מיוחד מוועדה במשרד החינוך המטפלת בנושא. אם מנהל מוסד חינוכי יאפשר פעילות זו, הוא צפוי להערה משמעתית.
רקע לחוק.
מדי שנה פועלים במוסדות החינוך אלפי גורמים חיצוניים המפעילים תוכניות מסוימות. מסקרים שהוגשו למשרד החינוך, עלה כי 36.5% מהגורמים החיצוניים הם גורמים מסחריים, שהמשרד לא קיבל בקשות לאישור פעילותם עליהם. כאשר משרד החינוך מאפשר לגורמים עסקיים להפעיל תוכניות במוסדות חינוך, בלי שבחן את התוכן שלהן באופן מעמיק, ואישר או אסר על קיומן, הוא מותיר בידי אחרים את שיקול הדעת השמור למוסד החינוכי, לרבות בעניין תוכני השיעורים ודרכי העברת המסרים לתלמידים. בהעברת הסמכות הזאת מאפשר המשרד לאותם גורמים לקבוע את התכנים ולהחדיר מסרים שיווקיים לבתי הספר.
בעבר, חברות עסקיות אשר נכנסו למוסדות חינוך היו עושות זאת בכמה דרכים: פרסום, תרומה חומרית, הכנסת עזרי לימוד, העברת הרצאות חד־פעמיות, העברת תוכניות חינוכיות ומתן חסות לאירועים. עד אמצע שנות ה-90, היה מדובר בעיקר בעמותות ובקרנות פילנתרופיות. לאחר חמש עשרה שנה, מרבית התאגידים הגדולים בישראל החלו להפעיל תוכניות לימוד והעשרה בבתי ספר.
בעקבות כך, בשנת 2000 לראשונה כלל חוזר המנכ“ל של משרד החינוך סעיף המתנה פרסום מסחרי בבית הספר באישור ועדה מיוחדת שהוקמה לצורך כך - ״הוועדה לאישור שילוב פעילות מסחרית בבתי ספר״. ועדה זו מורכבת מנציגים של משרד החינוך, משרד התמ"ת, הרשויות המקומיות, מנהלי בתי ספר ונציגות הורים, ותפקידה הוא להעניק אישורים לגופים מסחריים המעוניינים להיכנס לבתי הספר, אך היא אינה מחליטה לאילו בתי ספר ייכנסו התוכניות. זכות הבחירה ניתנת למנהלי בתי הספר.
כמו כן, מבחינת משרד החינוך, החשש העיקרי הוא מפרסומת מסחרית גלויה, ולכך נועדה הסדרת החוק אותו מפעיל המשרד.
פעולות אסורות.
על פי החוק, מנהל מוסד חינוך לא יאפשר ביצוע של פעולות אלה מטעם עוסק או מפרסם בשטח מוסד החינוך:
מימוש החוק.
החוק אינו אוסר תרומות כספיות של עסקים שאינן מלוות בפרסומת גלויה, או הפעלת תוכניות לימוד על ידי עסקים, בתנאי שקיבלו אישור לכך מהוועדה לשילוב הפרסומת המסחרית במוסדות חינוך.
הוועדה לאישור השילוב של פרסומת מסחרית במוסדות החינוך מונתה על ידי מנכ"ל המשרד, והיא פועלת על-פי הנחיות החשב הכללי באוצר ועל-פי קריטריונים המקובלים על הוועדה הבין-משרדית לאישור פרסומת מסחרית. תפקיד הוועדה הוא לבחון, לשקול, להתיר או לאסור שילוב פרסומת מסחרית, התקשרות, קבלה, ומתן של חסות בחומר לימודי וחינוכי.
הוועדה גם בוחנת אירועים ופעילויות על כל סוגיהם במוסד החינוכי או בפעילות מטעמו, על פי שיקולים חינוכיים וחברתיים ערכיים ושוויוניים. הוועדה רשאית לשנות את הקריטריונים מעת לעת, והיא תדאג לפרסום השינויים בחוזר המנכ"ל. האישור מתקבל רק באמצעות מסמך שהונפק על ידי הוועדה, והוא האישור היחיד והבלעדי לפנייה למוסדות חינוך או לקיום פעילות. בעלי תפקידים במטה ובמחוזות, אינם רשאים להנפיק אישורים פרטניים לפעילות, אפילו אם ניתן אישור הוועדה לפעילות.
נוסף על כך, הוועדה בודקת וקובעת מהי פרסומת מותרת, מהם אמצעי הפרסום המותרים, היכן הפרסום מותר, ומהו אופן הצגתו. הוועדה בוחנת אם קיימת או נדרשת התקשרות משפטית, את מטרות הפרסום, המסרים הבאים לידי ביטוי בפרסום, אם קיימים בפרסום מרכיבים אשר עלולים לגרום להטעיית הציבור, אם הפרסום מחנך ואם הוא מהימן ותואם את המסר שהוא מפרסם. אם הוועדה מאשרת ומתירה פעילות המשלבת פרסומת מסחרית, התקשרות או מתן חסות לאחר בדיקת הבקשה, היא מציידת את הפונה באישור בכתב, אשר מפרט את כל תנאי ההיתר ומגדיר את תוקפו (זמן קצוב המוגדר בתאריך או בשנת לימודים). מלבד כל אלו, הוועדה מאפשרת הזדמנות שווה לכל העוסקים בתחום ושוקלת כל פנייה לגופו של עניין.
בשנת 2009, התקבלו בוועדה 200 פניות של גופים מסחריים, ורק 20 מתוכם נענו בחיוב. המספר הרב של פניות לוועדה מצביע על הרצון הרב של עסקים בישראל המעוניינים לפעול בבתי ספר, ויש חשש שהדבר אינו נובע דווקא ממניעים חינוכיים, אלא לצורך מיתוג ופרסום ולצורכי רווח.
לכן, הוועדה בוחנת את תרומת הפעילות ואת החומרים או את ההתקשרות לחינוך ולקידומו, כל זאת בכפיפות לתנאים ולאמות מידה כלליים, מתוך כוונה לקדם נושאים שהמשרד מעוניין בהם.
ענישה.
מנהלי מוסדות החינוך מחויבים לפעול בהתאם לחוקים ולתקנות העוסקים באיסור פרסומת מסחרית ואשר היא מכוונת לקטינים ולאיסור פעילות מסחרית במוסדות החינוך. כל בעל תפקיד, מנהל מוסד חינוכי ועובד הוראה או פיקוח שיתיר חלוקת מוצרים או פעילות המשלבת פרסומת מסחרית ויפעל בניגוד להנחיות המשרד עובר עבירה על פי "תקנות פרסומת מסחרית ודרכי שיווק מכוונים לקטינים (1991), מכוח חוק הגנת הצרכן, ועלול להיקרא לדין משמעתי ולשאת בתוצאות: יינקטו נגדו הצעדים המנויים בחוק להגנת הצרכן, (התשמ"א-1981).