בית הספר, אשר נוסד בשנת 1900 כבית ספר פרטי, היה ממוקם ברחוב "קאחאלת" ב"שוברה". כל המורים בבית הספר היו אירופאים, ורוח הלימודים התבססה על אומנות מערבית. אחד ממוריו של ביכאר היה קלוזל פרידמן, משוודיה, והוא תרם תרומה רבה לפיתוח אומנותו של ביכאר. קלוזל זיהה את הפוטנציאל הרב של ביכאר והביע הערכה גדולה בעיקר לדיוקני האומנות שצייר. על מנת לחזק את הערכתו אליו, ביקש קלוזל מביכאר הצעיר לצייר את דיוקנו שלו, והציור מוכר כאחד הציורים הראשונים שצייר ביכאר בתחילת דרכו.
בשנת 1928, הועבר בית הספר לחסות משרד החינוך, ואומנים מצריים אשר למדו באירופה החלו לעבוד בבית הספר כעוזרי הוראה ולאחר מכן כמורים. המורים הללו הפיחו רוח חדשה בבית הספר, כאשר הם קידמו בצורה עדינה את המסורת המצרית. בין אותם מורים היה גם הפסל המפורסם, .
בשנת סיום לימודיו, ביכאר זכה ללמוד לצד אמן הדיוקנים הגדול במצרים באותה התקופה, , אשר הפך למנטור שלו וחבר קרוב בהמשך החיים.
לאחר שסיים את לימודיו בהצטיינות, בשנת 1933, חלם ביכאר על עתיד משגשג כאומן עצמאי, אך המשבר הכלכלי שאירע בשנת 1930 העיב על המציאות באותה התקופה. ביכאר אכן הסתדר והתמודד עם המצב הכלכלי הקשה באותה העת, והתמודדות זו סייעה לו ובזכותה פיתח מגוון יכולות שהועילו לו בהמשך הקריירה.
פועלו כמורה.
פועלו של ביכאר כמורה הוא חלק חשוב ומרכזי מדמותו המוערכת.
כפי שצוין למעלה, ביכאר החל ללמד מוזיקה כבר בגיל צעיר מאוד, כשהיה רק בן 10, ולאחר מכן בסיום לימודיו, המשיכו חייו כמורה, והוא עבר ללמד אומנות.
ביכאר מצא עבודה כמורה בבית ספר יסודי וחטיבה, ובשנת 1939 הוא נבחר כחבר בצוות מורים שיעברו למרוקו ללמד שם, בהזמנה מיוחדת של ממשלת מרוקו. במהלך ארבע השנים שחי ולימד במרוקו, הוא למד בעצמו את השפה הספרדית, טייל רבות באזור ומחוץ למרוקו, וקידם את הסיכויים שלו לעבור ולהתקדם באירופה. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, ביקר ביכאר לראשונה בעיר ברלין שבגרמניה. באותה העת, הוא סיים את תקופת הלימוד במרוקו, אך הים התיכון היה סגור למטיילים. כך שכדי לחזור למצרים, הוא היה צריך לעבור דרך הCAPE סביב דרום אפריקה. במהלך המסע הזה, שלקח כשלושה חודשים, הוא צייר דיוקאנים במוזמביק, שהייתה קולוניה של פורטוגל, והמדינה הנייטרלית היחידה בדרכו.
בשנת 1943, לאחר שחזר למצרים, הוא עבד כעוזר של הפרופסור שלימד אותו בצעירותו, פרופסור אחמד סברי, בבית הספר לאומנות עילית בו למד. ביכאר עבד במוסד זה בכל 17 השנים מאז שחזר למצרים. במהלך השנים הוא התקדם והתפתח במוסד, והפך לדיקן של מחלקת הציור בבית הספר.
במסגרת עבודתו, ביכאר זכה ללמד את רב האומנים הבולטים שגדלו במצרים באותה התקופה. הנטייה שלו לצייר את המסורת המצרית כז'אנר בולט, היוותה השראה לרבים מתלמידיו ללכת בדרכו.
פועלו כמאייר וכותב.
במהלך השנים בהן עבד כעוזר של הפרופסור אחמד סברי, בפקולטה לאומנות בבית הספר בקהיר, כישרון האיור של ביכאר זוהה כבעל פוטניאל יוצא דופן, הוא התבקש לאייר את ספר הילדים המצרי הראשון שפורסם "זרם הימים" (The Stream of Days), שנכתב על ידי היוצר טאחה חוסיין. כשיצא הספר לאור, כישרונו של ביכאר כמאייר פורסם והוערך בקרב רבים. לאחר האיור, ביכאר בעצמו החל לכתוב ולאייר חומרים משלו. האיורים המיוחדים שלו, שהיו מחד פשוטים ונקיים, ומנגד עמוקים ועשירים, עיטרו ספרי ילדים רבים לאורך השנים. האהבה הגדולה לתחום האיור באה לידי ביטוי גם ב"סינבאד", מגזין ילדים אשר ביכאר ייצר ואייר. זהו היה מגזין ראשון מסוגו במצרים באותה העת, שנת 1952.
כמאייר, ביכאר הדגיש את העובדה שאומן אינו נדרש להיצמד לסגנון אומנות ייחודי, אלא להתייחס לכל יצירה באופן עצמאי ולהתאים לה את הסגנון המתאים לה. והיווה השראה לאומנים נוספים, כמו האומן האמריקאי הדגול נורמן רוקוואל, אשר אמר על ביכאר ש"הוא גרם לי להיות גאה כמאייר".
פועלו כמטייל ועיתונאי.
לצד העבודה כמורה במשך 17 שנים, ביכאר באותה תקופה, בשנת 1959, אייר בעיתון "אחבר אל יום". [בערבית: "اخبار اليوم"].
המוציא לאור והבעלים של העיתון, עלי מוסטאפה אמין, ביקש ממנו לעבוד בעיתון במשרה מלאה. הוא היה אמור למלא תפקיד ייחודי, של כתב זר המספר ומאייר סיפורים המספרים אודות המתרחש בעולם. ביכאר עזב את הפקולטה לאומנות ונענה להצעת העבודה, תפקיד שהביא אותו לאתיופיה, סוריה, אלג'יריה, מרוקו, תוניסיה וספרד. כאשר העיתון עבר הלאמה בשנת 1962 אותן המסעות ליעדים השונים צומצמו מאוד, וביכאר המשיך לעבוד בעיתון ככתב רגיל וכמבקר אומנות, לצד כתיבה ואיור של קטעים קצרים שכונו “The Rubaiyat".
ביכאר האמן.
ביכאר מאמין שהאתגר הגדול ביותר שלו כאמן, ברמה האישית, הוא השילוב בין היותו מצרי מקומי, אשר מחובר לשורשים ולמסורת המצרית, לבין היותו בין-לאומי כאדם שגר במדינות שונות ונחשף לתרבויות המגוונות. הוא ציין שאמן מצליח צריך להכיר בתלות ההדדית שיש בין החברות והתרבויות אך אל לו לזנוח את תרבותו, החברה והמסורת שממנה הגיע ומעניקה משמעות גדולה לחייו ואופיו.
ביכאר הוסיף שאומנות מודרנית זקוקה לתוכן ולא רק לצורה. הוא מאמין שלאומנות צריך להיות מסר עמוק ורובד יותר רוחני, ולא רק אסתטיקה. ביכאר שאף שהאומנות שלו תהיה ייחודית, ולא רצה לחקות יצירות וסגנונות קיימים, אלא להציג רוח חדשה שתמנף את היצירות ותביע את מסריו. הרעיונות האלו מתכתבים עם הרעיונות של האמן מוחמד מוכתאר, אשר היה הראשון שקבע שאומנות מצרית מודרנית חייבת לצאת מתוך השורשים המצריים, אך להיבדל מהאומנות המצרית המסורתית.
כצייר, העבודות של ביכאר מאופיינות בקווים עדינים ונקיים, ומציגים רעיונות רוחניים. הגיוון שלו מוצג שוב ושוב ביצירותיו השונות והוא מכיל עבודה עם חומרים שונים כמו צבעי מים, שמנים ושאר חומרי יצירה, אך למרות הגיוון והשוני בחומרים הסגנון הייחודי שלו נשמר ומורגש בשלל יצירותיו השונות.
הנושא המרכזי שעולה ביצירותיו הוא מצרים. בניגוד לאומנויות שונות המציגות סגנונות בין לאומיים, כמו אומנות יוונית או רומית, המתמקדות בהיבט הממשי והפיזי של היצירה, הסגנון המצרי הוא סגנון הרבה יותר מופשט, מיסטי ורוחני. היצירות נושאות מסרים פואטיים המייצגים יציבות לצד עצמה, הבאים לידי ביטוי בדמויות מצריות שונות, ביניהן, דמויות רבות של חקלאיים ועובדי אדמה.
הפילוסופים רואים בדיוקנים שביכאר צייר את ההיבט הרוחני הדומיננטי, הם טוענים שהדיוקנים "מוארים", בעלי הילה מסוימת, ומעבירים באופן זוהר וייחודי את האישיויות השונות שצייר. מאז ימיו בתיכון, ביכאר נתפס כאומן יוצא דופן בתחום הדיוקנים, והרבה בזכות הרוח המונגשת מהציור.
ביכאר האומן מתואר כאדם נעים, חינני ומוכשר ביוצר, אשר תרומתו לאומנות המצרית היא עצומה. לאחר מעל יובל של יצירה ואומנות הוא המשיך להיות ייחודי ולשמור על הדחף ליצור ולהכיל סוגי אומנות שונים המשקפות סגנונות רבים.
חייו כבהאי.
ביכאר הוא צאצא של משפחה קפריסאית למחצה, והוא ממאמיני הדת הבהאית.
בשנת 1980, הממשלה המצרית עצרה מספר מאמינים בהאיים, כולל את ביכאר, שהיה אחד המובילים והסמלים הבולטים של הקהילה.הבהאיים הואשמו בשיתוף ולימוד של דתם, שנאסרה בחוק המצריבשנת 1960.לביב מואוואד, אחד מעורכי הדין הגדולים במצרים, הגן על ביכאר ועל השאר הבהאיים שנעצרו, ולבסוף כל ההאשמות נגד ביכאר בוטלו עקב גילו המבוגר. ביכאר נתן למואוואד ציור כמחווה למאמציו הרבים במהלך המשפט. לאחר המשפט, ביכאר קיבל את פרס "מובאראק" לאומנות, ושמו הציבורי שהרע בעקבות המשפט נוקה.
בוראק בקדיל
בוראק בקדיל (בטורקית: Burak Bekdil; נולד ב-1966) הוא עיתונאי טורקי, פובליציסט ובעל טור, מתנגד ארדואן ותומך ישראל. כתב במשך 29 שנים בהורייט, העיתון הנפוץ ביותר בטורקיה, עד סילוקו משם בדצמבר 2016, עקב עמדותיו נגד ארדואן, נגד חמאס ונגד חוקים אסלאמיים מסוימים, כמו התרת נישואי ילדות. נכון ל-2019 מופיע טורו רק בעיתונים ואתרים מערביים, מחוץ לטורקיה, בנוסף לאתר מרכז החשיבה הטורקי "Sigma", שהוא היה בין מייסדיו ומכהן כיום כאחד מעורכיו.
קורות חיים.
בקדיל נולד באנקרה ב-1966. סבו היה מהגר גרוזי ואמו ילידת איסטנבול. המשפחה עברה לאחר לידת בוראק, אל איזמיר, שם קיבל האב עבודה ברשות השידור הטורקית הממלכתית TRT. כשהיה בוראק בן 11 שבה המשפחה לאנקרה, בנסיבות פוליטיות - האב בחר לשדר ב-TRT, דווקא שיר אהבה מסוים שמישהו בצמרת הממשלתית החליט שהוא "שיר קומוניסטי" ועקב כך איבד את מקום עבודתו.
בוראק בגר באנקרה ושם גם סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת METU. בעזרת מלגה מה-"British Council" למד גם לתואר שני בכלכלה באוניברסיטת סארי, בריטניה. ב-1987, בהיותו בן 21 החל לכתוב בהורייט.
במקביל לכתיבה בעיתון הנפוץ ביותר בטורקיה היה בשנים 1996–1999 גם ראש הדסק הטורקי של חברת ההוצאה לאור האמריקאית דאו ג'ונס וב-2000 ראש הדסק הטורקי של ערוץ הטלוויזיה הכלכלי של CNBC-e, השלוחה האירופית של CNBC האמריקאית. באוגוסט 2001 כתב כנגד השחיתות במערכת המשפט הטורקית ובעקבות זאת, במאי 2002 נידון לשנה וחצי מאסר על תנאי.
מאמריו הופיעו ומופיעים בעיתונים, כתבי עת ורשתות בכל רחבי תבל: וול סטריט ג'ורנל, אקונומיסט, בלומברג, BBC, הגארדיאן, רויטרס, אסושייטד פרס, לוס אנג'לס טיימס, אל פאיס, הניו יורק טיימס, הארץ, פייננשל טיימס, לה פיגארו, ABC, ג'רוזלם פוסט, שטרן ובעיתונים מערביים רבים אחרים.
הצרת צעדים החל מ-2014.