בשנת 2005 נבחר רוברטס לאחד מ-25 שחקני הרוגבי הטובים ביותר של ניו סאות' ויילס בכל הזמנים.
חייו האישיים.
בשנת 1995 סיפר רוברטס על זהותו המיניות בראיונות לעיתונים ולטלוויזיה. באופן כללי הוא זכה לתמיכה בקרב שחקני הרוגבי באוסטרליה. בשנת 1997 יצא לאור ספר אודותיו, "לגלות", שניכתב על ידי פול פרימן.
לאחר שפרש מספורט מקצועי החל ללמוד במכון הלאומי לאמנויות הבמה שבסידני. הוא הופיע במספר סרטים ובסדרות טלוויזיה בתפקידים קטנים.
בשנת 2005 הגיע רוברטס לשלב הגמר בתוכנית הטלוויזיה "רוקדים עם כוכבים" ביחד עם נטלי לאו.
בשנת 2010 ביקר רוברטס את האלופה האולימפית בשחייה סטפני רייס וכינה אותה אידיוטית מושלמת לאחר שלעגה לקבוצת הרוגבי של דרום אפריקה בטוויטר וקראה להם "הומואים" ("faggots").
זיטומיר
שלומית (אחות הורדוס)
שלומית או שלום (ביוונית: Σαλώμη, בלועזית: Salome, סלומה; נולדה במחצית הראשונה של המאה ה-1 לפנה"ס ונפטרה בין השנים 9–12 לספירה) הייתה אחות הורדוס, מלך יהודה. נולדה לאחת מן המשפחות המכובדות באֱדוֹם. סבה, אנטיפס, היה מושל אדום מטעם אלכסנדר ינאי ושלומציון, ואביה, אנטיפטרוס, היה אפוטרופוס על יהודה מטעם יוליוס קיסר וידידו של הורקנוס השני. אמה, קיפרוס, הייתה נסיכה ערביה ממשפחת המלוכה הנבּטית. לשלומית היו ארבעה אחים: פצאל, הורדוס, יוסף ופרורא.
היריבות עם מרים החשמונאית.
שלומית נזכרת לראשונה בכתבי יוסף בן מתתיהו בתיאור בריחתו של הורדוס מפני צבא הפרתים, בעלי בריתו של מתתיהו אנטיגונוס, המלך החשמונאי האחרון, לאחר שהורדוס הוכתר למלך יהודה על ידי רומא (40 לפנה"ס). בעצת אלכסנדרה השנייה, אם ארוסתו מרים החשמונאית, ברח הורדוס לאדום עם חייליו וגם עם הנשים (ביניהן אמו, אחותו, ארוסתו ואמה). הורדוס השאיר את הנשים במצדה, לפני שהמשיך לפטרה בערב.
אנטיגונוס, מצדו, הבטיח את הנשים בפמליית הורדוס לפרתים, כתוספת לכסף שהתחייב לשלם להם. לכן הטיל מצור על מצדה, אבל גשם שירד, מילא את בורות המים ואפשר לנצורים להישאר שם ולא לנסות לברוח לערב.
דמותה של שלומית, כפי שהיא מצטיירת בספריו של בן-מתתיהו, היא של אשה תככנית, שמעצם היותה אחות המלך ולכן אחד האנשים הקרובים והנאמנים לו ביותר, לא נמנעה מלבחוש בענייני חצר המלוכה.
את יריבתה העיקרית לתשומת לבו של הורדוס ראתה שלומית במרים, גיסתה, ומשום כך ניסתה ככל יכולתה להבאיש את ריחה וכך להמעיט מהשפעתה של מרים על הורדוס.
יוסף - בעלה הראשון.
לאחר שרצח ("תאונת טביעה" בבריכה בארמונו ביריחו) את אריסטובולוס השלישי (36 לפנה"ס), הכהן הגדול האחרון מבית חשמונאי ואחיה בן ה-17 של מרים אשתו, זומן הורדוס אל מרקוס אנטוניוס כדי להתנצל על כך. בזמן הפגישה ביניהם פשטה שמועה שאנטוניוס עינה את הורדוס למוות. כשחזר, עדכנה אותו שלומית שאלכסנדרה כבר הצליחה לשכנע את יוסף, בעלה (של שלומית), לברוח מהארמון ולהימלט אל המחנה הרומאי לשם הגנה, אחר כך יראה אנטוניוס את מרים ויחזיר להן את השלטון. מלבד זה העלילה על יוסף, ש"נזדווג למרים לעיתים תכופות". שקריה של שלומית על בגידתה של מרים בהורדוס, נבעו בין היתר מהתנשאותה של מרים על משפחת הורדוס בכלל ועל הנשים במשפחתו בפרט. היא הייתה לועגת לשלומית ואמה על מוצאה הנחות של משפחתן והשנאה הייתה הדדית. היא אמרה דברים קשים מאוד על אחותו ואמו של הורדוס וקנאה עזה אכלה אותן. הן בדו עליה דברים רבים, שבגדה בו ושלחה את תמונתה לאנטוניוס. הורדוס חרד שאשתו תילקח ממנו על ידי שליט המזרח של האימפריה הרומית.
כשיצא הורדוס לנסיעה ארוכה, הפקיד את מרים בידי יוסף, סוכן הבית (ובעלה של שלומית), וציווה עליו להרוג את מרים במקרה שאנטוניוס יוציא אותו להורג.
כששמע הורדוס שיוסף גילה למרים את הוראתו, נתקף טירוף ושלומית מצאה הזדמנות לחזק את קנאתו בעזרת שקרים, מה שגרם לו לצוות להוציא את שניהם להורג.
לדעת ההיסטוריון אריה כשר, שלומית השיגה בכך יעד נוסף מלבד התנכלות לאויבתה האישית - היא הצליחה בהזדמנות זאת להיפטר מבעלה המבוגר ממנה בשנים רבות.
קוסטובר - בעלה השני.
יוסף אכן הוצא להורג, ובשנת 34 לפנה"ס שלומית נישאה לקוסטובר, אדומי ממשפחת כהני האל קוס, שמונה על ידי הורדוס למושל אדום ועזה.
קוסטובר פיתח שאיפות אישיות ולאומיות, כשהחליט להפסיק לקבל את מרותו של הורדוס. הוא חשב שהאדומים צריכים להתנער מחוקי היהודים והשלטון היהודי ולחזור למסורת שלהם. כך פנה לקלאופטרה מלכת מצרים, טען בפניה שאדום הייתה מאז ומתמיד חבל ארץ ששייך למצרים וביקש שתדרוש את החבל מאנטוניוס, אז יקבל קוסטובר את מרותה כשליט אדום.
קלאופטרה בקשה את אדום מאנטוניוס, אך הוא סירב למלא את מבוקשה. בעקבות זאת, הורדוס רצה להרוג את קוסטובר, אבל סלח לו לבקשת שלומית וקיפרוס.
כעבור זמן מה, לאחר ריב בין שלומית ובעלה, שלחה שלומית לקוסטובר גט, בניגוד לחוק היהודי, המאפשר רק לגבר לעשות זאת ומונע מהאשה להינשא שוב ללא הסכמת בעלה. כדי להסביר את מעשיה, טענה שלומית בפני הורדוס שעשתה זאת מתוך אהבתה אליו, כי קוסטובר תכנן לבצע הפיכה.
הורדוס הוציא להורג גם את בעלה השני של אחותו.
חילופי השלטון ברומא אחרי קרב אקטיום (31 לפנה"ס) העמידו בסכנה את שלטון הורדוס, שהיה נאמנו של אנטוניוס. הורדוס יצא לרודוס להתייצב בפני המנצח, הקיסר אוגוסטוס, והשאיר את אימו, אחותו וכל משפחתו במצדה, ואילו את מרים ואלכסנדרה, שבגלל מריבותיהן עם שלומית וקיפרוס לא יכלו לגור באותו מקום, השאיר באלכסנדריון.
למרות זאת, המריבות לא פסקו. שלומית וקיפרוס, מתוך שנאתן למרים, ניצלו את כעסו של הורדוס על יחסה המריר של מרים אליו, הסיתו אותו נגדה ועוררו את קנאתו אליה.
הזדמנות כזאת הופיעה כשהורדוס התרגז מאוד, לאחר שספג גידופים ממרים על כך שרצח את סבה (הורקנוס השני בשנת 30 לפנה"ס) ואחיה. שלומית ניצלה את המהומה ושלחה את שר המשקים לספר להורדוס, שמרים פיתתה אותו להכין איתה "שיקוי אהבה" בשביל הורדוס והוא לא יודע מה יש בדיוק בשיקוי.
בעקבות האשמה זו, של ניסיון התנקשות בהורדוס, מרים נידונה למוות. לאחר מכן הורדוס שינה את דעתו וחשב לכלוא אותה באחת המצודות, אבל שלומית ואנשיה שכנעו את הורדוס, שהשארת מרים בחיים תעורר מהומות ויש לבצע את גזר הדין (29 לפנה"ס).
היריבות עם בני מרים.
שלומית הצליחה לסלק מדרכה את יריבתה הנצחית, אבל לא חסרו יריבים נוספים.
כשחזרו אלכסנדרוס השלישי ואריסטובולוס הרביעי, בניה של מרים, מאיטליה לאחר לימודיהם, חששו שלומית ואנשי סיעתה האחראים על ההאשמות שהביאו את עונש המוות למרים, שכשהבחורים יגיעו לשלטון יצטרכו שלומית ואנשיה לתת את הדין על פשעם. לכן הפיצו סיפורים חדשים, על כך שהבחורים לא אוהבים את העובדה שהם חיים בביתו של הורדוס, רוצח אימם.
התככים והמריבות המשפחתיות קיבלו רובד נוסף, כשהגיעו בני מרים לפרקם, אז השיא להם הורדוס נשים: ברניקי, בתם של שלומית וקוסטובר, לאריסטובולוס, וגלפירה, בתו של ארכילאוס מלך קפדוקיה, לאלכסנדרוס.
המריבה בבית המלך החמירה עוד יותר, כששלומית העבירה את שנאתה למרים, אל בניה של מרים ועשתה כמיטב יכולתה לא להשאיר אף צאצא של מרים, שיוכל לנקום את מותה. בניה של מרים לא נשארו חייבים וביטאו את שנאתם לשלומית ופרורא בגלוי. אלה, מצדם, קיוו שכעסם של הצעירים יוביל אותם לאלימות כלפי הורדוס עצמו ומיהרו להזהיר אותו מפני נקמתם של בניו.
אנטיפטרוס, בנו של הורדוס מדוריס, החל להתקרב לשלומית ותרם גם הוא לסכסוך בינה לבין שני אחיו בני מרים, מתחריו לירושת כס המלוכה. גלפירה, ששנאה את שלומית כאשה נאמנה לבעלה אלכסנדרוס, התנשאה על בתה ברניקי והרגיזה את שלומית כשהרבתה לדבר על ייחוס משפחתה, לעומת מוצאה הנחות של משפחת הורדוס.
גם אריסטובולוס, חתנה, הפך עצמו למושא שנאתה של שלומית, לאחר שבתה ברניקי בכתה לפניה שבעלה בז לה כי מוצאה ממשפחה נחותה, בעוד אחיו נישא לבת מלכים. שלומית לא התאפקה ומיהרה לספר הכל להורדוס, שנתן אמון בדבריה על בנו.
מתוך שנאתה, שלומית לא הרשתה לבתה להפגין חיבה לאריסטובולוס בעלה, אלא פיתתה אותה לדווח לה כל מה שנאמר ביניהם. כך הפכה את ברניקי לאויבת לבעלה, שכדי לגרום לאמה קורת-רוח, הייתה מספרת לה שהאחים שונאים את הורדוס אביהם ומאיימים שאם יגיעו לשלטון, יתנקמו בנשים האחרות של הורדוס ובניהם. שלומית מיהרה לספר על כך להורדוס כמובן, אבל לא הסתפקה בכך והכניסה אפילו את הורדוס לעלילותיה, כשפרורא סיפר לאלכסנדרוס, ששמע משלומית, שהורדוס מאוהב בגלפירה "וקשה לו לכבוש את יצרו". כששמע הורדוס את הדבר מאלכסנדרוס, התעמת על כך עם פירורא, שהאשים מצדו את שלומית כמקור העלילה. שלומית, שהייתה נוכחת בשיחה, הכחישה מיד תוך ש"מרטה את שערותיה וטפחה על שדיה" כדי ליצור אמינות, וטענה שכולם מנסים לגרום להורדוס לשנוא אותה, בגלל שהיא אוהבת אותו וצופה את הסכנות האורבות לו. המריבה גדלה והלכה עד שהורדוס שלח את אחיו ואחותו בכעס ושיבח את בנו על שבא לספר לו.
סילאיוס - המאהב.
נשי המלך שנאו את שלומית "משום שידעו שהיא מרשעת גמורה" והיו מדברות אל הורדוס נגדה. כך קרה שסילאיוס, צעיר ויפה שניהל את ענייניו של עבדת מלך ערב, ראה את שלומית בזמן שישב לסעודה אצל הורדוס. כשנודע לו שהיא אלמנה, פתח איתה בשיחה. שלומית מצדה פיתחה רגש הדדי כלפיו ורצתה להינשא לו. כשהגיעו בינתיים הנשים למשתה, הן ראו את מה שמתפתח בין השניים ודיברו עם הורדוס על חוסר הצניעות שלהם. הורדוס ביקש מפרורא שישים לב להתנהגותם וזה סיפר לו "ששניהם לא הסתירו את חשקם, לא בתנועותיהם ולא במבטיהם".