בין השנים 2017 ל-2019 היה בארקו לחלק מנבחרת ארגנטינה עד גיל 20, וכבש במדיה שני שערים בתשע הופעות.
ביולי 2021 היה לחלק מסגל הנבחרת האולימפית של ארגנטינה לטורניר הכדורגל של אולימפיאדת טוקיו (2020). הוא פתח בהרכב בכל שלושת משחקיה של ארגנטינה בשלב הבתים, שהסתיימו בהפסד 2-0 לאוסטרליה, ניצחון 1-0 על מצרים, ושוויון 1-1 מול ספרד. הוא הוחלף בכל שלושת המשחקים, כולל חילוף במחצית המשחק מול ספרד. ארגנטינה סיימה שלישית בבית ולא העפילה לרבע הגמר.
ראיגאר טארגאריין
אאיגון טארגאריין
מחנה ריכוז פוסטקוב
ליאנה סטארק
הדיוויזיה ה-39 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-39 (בגרמנית: 39. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה ב-10 ביולי 1942, והועמדה תחת פיקוד הוגו הפל. הדיוויזיה הוצבה באזור הולנד, כחלק מהקורפוס ה-82 במסגרת הארמייה ה-15. באפריל 1943 הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה בקרב חרקוב השלישי, כחלק מקורפוס הפאנצר ה-48 במסגרת פלגת הארמייה קמפף, ובקרב קורסק, כחלק מהקורפוס ה-42 במסגרת פלגת הארמייה קמפף. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרב דנייפר כחלק מהארמייה השמינית, ובנובמבר 1943 פורקה הדיוויזיה ושרידיה צורפו לדיוויזיה ה-106.
פיאט 306
פיאט 306 (באיטלקית: Fiat 306 ) הוא אוטובוס עירוני מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקי פיאט אשר יוצר על ידי חטיבת ייצור האוטובוסים של "פיאט" "Fiat Bus" השנים 1956–1982.
דגם ה"פיאט 306" מונע באמצעות 2 סוגי מנוע 6 צילינדר.
דגם ה"פיאט 306" יוצר על ידי חברת הבת של פיאט, חברת "CANSA".
לדגם ה"פיאט 306" - 2 דלתות צד.
הדיוויזיה ה-276 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-276 (בגרמנית: 276. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
ב-10 במאי 1940 הוחלט על הקמת הדיוויזיה, אולם לאחר סיום המערכה על צרפת בוטלה הקמתה. ב-17 בנובמבר 1943 הוקמה הדיוויזיה על בסיס הדיוויזיה ה-38 שהושמדה בחזית המזרחית, והועמדה תחת פיקוד קורט באדינסקי. הדיוויזיה הוצבה בדרום-מערב צרפת, אולם לאחר הפלישה לנורמנדי הועברה לצפון צרפת, שם לחמה עד להשמדתה במהלך אוגוסט 1944.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-276 (ורמאכט)
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-276 (בגרמנית: 276. Volksgrenadier-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
ב-4 בספטמבר 1944 הוקמה הדיוויזיה על בסיס דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-580, שהוקמה ב-25 באוגוסט 1944, והועמדה תחת פיקוד קורט מהרינג. בדצמבר 1944 הוכפפה הדיוויזיה להקורפוס ה-80, כחלק מהארמייה השביעית, ולחמה עמו במהלך הקרב על הבליטה. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בלוקסמבורג ובמערב גרמניה, ובמרץ 1945 הושמדה הדיוויזיה.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-580 (ורמאכט)
הרמן-היינריך בהרנד
גנרל הרמן-היינריך בהרנד (בגרמנית: Hermann-Heinrich Behrend; 25 באוגוסט 1898 - 19 ביוני 1987), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
בהרנד נולד ב-25 באוגוסט 1898 בפרלברג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס בהרנד לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרובאים ה-90 (מקלנבורג - וילהלם השני, קיסר גרמניה). בהמשך השנה הועבר בהרנד לרגימנט הרגלים ה-43 (פרוסיה המזרחית ה-6 - קרל, דוכס מקלנבורג), ולחם עמו כחלק מהדיוויזיה ה-1 בחזית המזרחית עד סוף המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב ההצטיינות הצבאי (מקלנבורג-שוורין), וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
בשנת 1920 פרש בהרנד מהצבא, ובשנת 1924 חזר והתגייס לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 במרץ 1939 הועלה בהרנד לדרגת מיור, וב-25 באוגוסט אותה שנה מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-489.
מלחמת העולם השנייה.
במהלך המערכה על צרפת לחם בהרנד עם גדודו כחלק מהדיוויזיה ה-269, ולאחר מכן הוצב עמו כחיל מצב בהולנד. במהלך מבצע ברברוסה שוב לחם בהרנד עם גדודו כחלק מהדיוויזיה ה-269, וב-15 ביולי 1941 קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל על כיבוש גשר ליד טאורוגן. ב-1 בספטמבר 1941 הועלה בהרנד לדרגת אוברסט לוטננט, וב-10 בספטמבר נפצע באורח קשה בקרבות. לאחר החלמתו מונה בהרנד למפקד כוח סיור, ולחם עמו באזורים שונים של החזית. ב-1 במרץ 1943 הועלה בהרנד לדרגת אוברסט, וב-25 במאי אותה שנה מונה למפקד רגימנט הגרנדירים ה-154, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-58. בהרנד לחם עם יחידתו באזור לנינגרד, ובינואר 1944 הצליח להדוף כמה התקפות סובייטיות כבדות שהונחתו עליו, ועל כך קיבל ב-6 במרץ 1944 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל ואת עיטור אות הפציעה בזהב. ביוני אותה שנה שונה שם הרגימנט לרגימנט הגרנדירים ה-529, ובהרנד פיקד עליו בקרבות הקשים במהלך הקיץ והסתיו. בינואר 1945 נשלח בהרנד לעתודת הפיקוד העליון, וב-1 באפריל 1945 מונה למפקד הדיוויזיה ה-490. ב-17 באפריל הצליח בהרנד לכבוש מחדש את שדה התעופה של זאגה מידי הכוחות האמריקנים, ועל כך קיבל תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, והועלה לדרגת גנרל מיור, ובסוף המלחמה נכנע עם כוחותיו לצבא הבריטי.
לאחר המלחמה.
ב-15 במאי 1947 שוחרר בהרנד מהשבי, ולאחר שחרורו התיישב בזולטאו, שם גר עד מותו ב-19 ביוני 1987.
יחסי גרמניה המזרחית–ישראל
מגעים דיפלומטיים ברמות שונות התקיימו בין מדינת ישראל לבין נציגים של גרמניה המזרחית בכל שנות קיומה של האחרונה, אף שזו מעולם לא הכירה בישראל.
עם זאת, במשך כל שנות קיומה שמרה על קשרים הדוקים עם המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
ביחסים בין המדינות חלו עליות ומורדות, אך ככלל ניתן לומר כי הם הלכו והידרדרו לאורך השנים, עד לשינוי שהתרחש ביחסה של גרמניה המזרחית כלפי ישראל בסוף שנות ה-80.
היסטוריה.
מגעים ראשונים בין נציגים של ברלין המזרחית לנציגי היישוב העברי בארץ ישראל התקיימו כבר באפריל 1948, כאשר גרמניה המזרחית עדיין לא הייתה קיימת כיישות מדינית, אלא כאזור כיבוש סובייטי. ביוזמתו ובדירתו של יוליוס מאייר, ראש הקהילה היהודית באזור הכיבוש, נפגש אוטו גרוטווהל, ממנהיגי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי, עם חיים יחיל, שליח הסוכנות היהודית לגרמניה. אף על פי שגרוטווהל הביע בפגישה תמיכה בהקמת מדינה יהודית, בסוף אפריל החליטה ההנהגה הפוליטית באזור הכיבוש שלא לתמוך בהקמתה. עם זאת, כלי התקשורת המזרח-גרמניים התייחסו באהדה למאבק הצבאי של היהודים בארץ ישראל למדינה משלהם ולאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל והפלישה הצבאית של מדינות ערב, גברה התעניינותם, תוך הבעת תמיכה ביהודים.
שנות ה-50.
בסוף אוקטובר 1949, וילהלם פיק, הנשיא הראשון של גרמניה המזרחית, פנה אל המפלגה הקומוניסטית הישראלית והכיר באשמת הגרמנים בפשעים נגד העם היהודי. ב-1950 התקיימו מגעים רשמיים ראשונים בין ישראל וגרמניה המזרחית לגבי כינון יחסים בין שתי המדינות. אולם ישראל סירבה להמשיך במשא ומתן על יחסים דיפלומטיים לפני שגרמניה המזרחית תכיר בפניה רשמית באחריות לשואה, ואילו גרמניה המזרחית דרשה קודם כל שישראל תכיר בקיומה. ב-1951 ניסתה ישראל להפעיל לחץ בינלאומי לחייב את גרמניה המזרחית להסכים לשלם פיצויים. ב-1952 נחתם הסכם לוקסמבורג, בו התחייבה גרמניה המערבית לשלם לישראל שילומים, כאשר ההסכם מהווה רק שני שלישים מסך כל הפיצויים - את השליש השלישי, מיליארד ו-150 מיליון מארק, אמורה הייתה לשלם גרמניה המזרחית, אולם הוא מעולם לא שולם על ידה. לטענת המשטר, פשעי הנאצים בוצעו לפני הקמת המדינה המזרח-גרמנית ובמדינה זו אין נאצים. השלטונות טענו כי לא העם הגרמני היה אחראי למלחמת העולם ולפשעים שבוצעו בה, אלא נציגי הקפיטליזם, ואלה נותרו בגרמניה המערבית. גרמניה המזרחית סירבה לשלם פיצויים לקורבנות השואה.
ב-30 בנובמבר 1952, ארבעה ימים לפני ביצוע גזרי הדין במשפטי פראג, עצר השטאזי את פאול מרקר, שתמך בהקמת המדינה היהודית ובתשלום פיצויים לקורבנות הנאצים. הוא הואשם בהיותו ראש תא "ציוני" ונידון במשפט חשאי לשמונה שנות מאסר. מפלגת המשטר של גרמניה המזרחית נקטה בעמדה סטליניסטית רשמית, שכללה ערבוב של אנטישמיות ואנטי-ציונות. ב-1953 אימצה הנהגת המפלגה מסמך שקבע כי "לתנועה הציונית אין דבר משותף עם המטרות ההומניות והאנושיות האמתיות. היא נשלטת, מוטה ומקבלת פקודות מהאימפריאליזם האמריקאי ומשרתת לחלוטין את מטרותיו ואת מטרות הקפיטליזם היהודי". ברחבי המדינה החל גל טיהורים נגד יהודים ומשפט ראווה נגד בכירי המפלגה היהודים נמנע רק בשל מותו של סטלין ב-1953. מרקר שוחרר לאחר עשרה חודשי מאסר והוחזר למפלגה, אולם שינה את עמדתו בנושא תשלום הפיצויים לישראל.
ב-1954 התקיימו במוסקבה שיחות ישירות בין דיפלומטים מזרח גרמנים וישראלים.
ב-1955 שלחה גרמניה המזרחית לממשלת ישראל מזכר שבו נכתב כי המדינה עקרה את שורשי הפשיזם הגרמני ובכך גם "חוסל" בשטחה הבסיס לאנטישמיות.