באליפות אירופה באולם שנערכה בחודש מרץ בגלאזגו, זכה אינגבריגטסן בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 3000 מטר בתוצאה של 7:56.15 דקות, לפני כריס אוהייר מבריטניה (7:57.19 דקות) שזכה במדליית כסף ואחיו הנריק שזכה במדליית ארד בתוצאה זהה לזו של אוהייר. בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אירופה לנוער של 7:51.20 דקות. מדליית כסף בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:43.23 דקות, אחרי מרצ'ין לבנדובסקי (3:42.85 דקות) ולפני חסוס גומס מספרד (3:44.39 דקות).
בחודש מאי סיים אינגבריגטסן שלישי בריצת 1500 מטר בתחרות ליגת היהלום בסטוקהולם בתוצאה של 3:37.30. חודש לאחר מכן סיים שישי בריצת מייל בליגת היהלום באוסלו בתוצאה של 3:53.04 דקות ורביעי בסטנפורד בשיא אישי חדש של 3:51.30 דקות, וביולי סיים פעמיים שני בתחרויות מסבב ליגת היהלום בריצת 1500 מטר, כשבלוזאן קבע שיא אירופאי חדש לנוער של 3:30.16 דקות, ובמונקו בתוצאה של 3:30.47 דקות. באותו חודש סיים שני גם בריצת 5000 מטר, בתחרות ליגת היהלום בלונדון, לאחר ששבר את שיאו האירופאי לנוער וקבע גם שיא נורווגי חדש של 13:02.03 דקות. חודש לאחר מכן בליגת היהלום בפריז, סיים רביעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:31.33 דקות, ובגמר ליגת היהלום שנערך בבריסל, סיים שני בריצת 1500 מטר לאחר שקבע תוצאה של 3:31.62 דקות, אחרי טימותי צ'ריוט (3:30.22 דקות) ולפני אחיו, פיליפ (3:33.33 דקות).
באליפות העולם שנערכה בדוחה, בחודש ספטמבר, הוא סיים במקום חמישי בתוצאה של 13:02.93 דקות. עוד לפני כן בשלב המוקדמות, נפסל מכיוון שרץ שלושה צעדים מחוץ למסלול, אך מכיוון שנדחף החוצה עירער ופסילתו בוטלה. כמה ימים לאחר מכן, בריצת 1500 מטר, הוא סיים רביעי לאחר שקבע תוצאה של 3:31.70 דקות, 24 מאיות ממרצ'ין לבנדובסקי שזכה במדליית הארד.
שיאן אירופה.
בתחרות ליגת היהלום שנערכה במונקו ב-14 באוגוסט 2020 קבע אינגבריגטסן בריצת 1500 מטר שיא אירופה חדש של 3:28.68 דקות, שיפור לשיא בן 7 השנים של מו פארח מבריטניה (3:28.81 דקות). הוא סיים שני אחרי אלוף העולם טימותי צ'ריוט מקניה (3:28.45 דקות).
בתחרות באולם שנערכה בלייוון, צרפת, בתחילת פברואר, קבע אינגבריגטסן בריצת 1500 מטר שיא אירופה חדש לאחר שניצח בתוצאה של 3:31.80 דקות. חודש לאחר מכן, באליפות אירופה באולם שנערכה בטורון, הוא זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר לאחר שניצח בתוצאה של 3:37.56 דקות, וסיים לפני מרצ'ין לבנדובסקי מפולין (3:38.06 דקות) וחסוס גומס מספרד (3:38.47 דקות). בתחילת הריצה אינגבריגטסן דחף את אחד הרצים שדחק אותו הצידה, על מנת שלא לדרוך בצד הפנימי של המסלול ובכך להימנע מפסילה. לאחר סיום הריצה קבעו השופטים כי פעולה זו צריכה לגרור את פסילתו, אך לאחר ערעור שהגישה המשלחת הנורווגית פסילתו בוטלה והתואר נותר בחזקתו. יומיים לאחר מכן הוא זכה במדליית זהב נוספת לאחר שניצח בריצת 3000 המטרים עם שיא אישי חדש של 7:48.20 דקות, והפך לראשון שמנצח בשתי הריצות האלה באליפות אחת. הוא סיים לפני איזק קימלי מבלגה (7:49.41 דקות) ואדל מצ'אל מספרד (7:49.47 דקות).
אלוף אולימפי.
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכה אינגבריגטסן במדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא אוליפי ושיא אירופה חדש של 3:28.32 דקות, לפני טימותי צ'יריוט מקניה (3:29.01 דקות) וג'וש קר מבריטניה (3:29.05 דקות).
שיאן עולם באולם.
בתחרות שנערכה בלייווה, צרפת באולם ב-17 בפברואר 2022 קבע בריצת 1500 מטר שיא עולם חדש של 3:30.60 דקות.
חודש לאחר מכן, באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד, סרביה במרץ אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:33.02 דקות, אחרי סמואל טפרה מאתיופיה שקבע שאי אליפות חדש של 3:32.77 דקות ולפני אבל קיפסנג מקניה (3:33.36 דקות).
וסילי מרגלוב
וסילי פילפוביץ' מרגלוב (רוסית: Василий Филиппович Маргелов;; 27 בדצמבר 1906 - 14 במרץ 1990) היה גנרל בצבא האדום אשר פיקד על הכוחות המוטסים הסובייטים (VDV) משנת 1954 עד 1959 ומשנת 1961 ועד 1979. מרגלוב הביא למודרניזציה של ה-VDV והיה גיבור ברית המועצות.
ההיסטוריון קארי סקופילד כתב כי מרגלוב "נחשב לאבי הכוחות המוטסים הסובייטים... והוביל אותם בעת השלב החיוני ביותר להתפתחותם."
תחילת דרכו.
וסילי מרקלוב (מאוחר יותר שונה שמו למרגלוב עקב שגיאת כתיב) נולד ב-27 בדצמבר 1906 בעיר יקטרינוסלב לזוג מהגרים מבלארוס פיליפ איבנוביץ' מרקלוב ואגאטה סטפנובנה. אביו עבד במפעל יציקות ברזל. בשנת 1913, משפחתו שבה לבלארוס והתיישבה בקסטסיוקוביצ'י, עיר הולדתו של אביו, שם הוא סיים את לימודיו בבית הספר הדתי המקומי, באמצע העשור השני של המאה ה-20. כנער, הוא עבד כסבל ונגר. עם סיום לימודיו החל לעבוד כשוליה בחנות שיזוף ועד מהרה הפך עוזר מנהל. בשנת 1923 עבד כפועל במאפייה מקומית.
בשנת 1924 מרגלוב עבד במכרה באזור יקטרינוסלב. בשנת 1925, הוא חזר לבלארוס ועבד כיערן בתעשיית העץ. בשנת 1927, הוא מונה ליושב ראש ועד עובדי תעשיית העץ המקומית ונבחר למועצה המקומית.
שירות צבאי בין שתי מלחמות העולם.
בשנת 1928 מרגלוב גויס לצבא האדום. הוא למד בבית הספר הצבאי הסובייטי בבלארוס מ-1928 עד 1931. עם סיום לימודיו מונה למפקד מחלקת מקלע בגדוד רובאי 99 של אוגדה רובאית 33 במוגילב. בדצמבר 1932, הוא הפך צוער בבית הספר לטיסה ולתצפית באורנבורג, אבל הודח בינואר 1933 לאחר שנמצא כי הצהיר "הצהרות המבטאות בורות פוליטית". מרגלוב הפך מפקד מחלקת מקלע בבית הספר הצבאי סובייטי בבלארוס. בפברואר 1934 מונה לסגן מפקד פלוגה ובחודש מאי 1936 למפקד פלוגה.
החל מ-25 באוקטובר 1938 מרגלוב פיקד על הגדוד השני של החטיבה הרובאית ה-23, של האוגדה הרובאית השמינית. הוא השתתף בפלישת ברית המועצות לפולין בתפקיד קצין מודיעין אוגדתי.
מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת החורף פיקד מרגלוב על גדוד סיור אלפיניסטי בחטיבה רובאית 596 של האוגדה הרובאית 122. במהלך פשיטה בעומק פינלנד, דווח כי תפס בשבי יחידה של קורפוס המתנדבים השוודי. במהלך המלחמה מרגלוב נפצע. עם תום מלחמת החורף מרגלוב מונה לעוזר מפקד גדוד הרובאים ה-569. באוקטובר 1940, הוא מונה למפקד גדוד האסירים ה-15 של המחוז הצבאי של לנינגרד.
לאחר מבצע ברברוסה, ביולי 1941, מרגלוב מונה למפקד גדוד המשמר הרובאי השלישי של אוגדת משמר הגבול הראשונה של לנינגרד. בחודש נובמבר הוא מונה למפקד החטיבה האלפיניסטית המיוחדת הראשונה, אשר בה שרתו מלחים מן הצי הבלטי. ב-21 בנובמבר מרגלוב נפצע שוב, במהלך פשיטה מאחורי קווי האויב על ימת לדוגה. לאחר שהחלים מפציעתו הוא הפך למפקד חטיבה רובאית 218 של אוגדה 80, במהלך המצור על לנינגרד. החל מ-15 ביולי 1942 מרגלוב היה מפקד חטיבה חדשה, חטיבת משמר רובאית 13 של אוגדת המשמר הרובאית השלישית. באוקטובר 1942 החטיבה נשלחה לחזית הדרומית. בדצמבר הצליחה להדוף מתקפה גרמנית בניסיון לפרוץ אל הארמייה השישית הנצורה במהלך קרב סטלינגרד.
בינואר 1943 מרגלוב מונה לסגן מפקד אוגדת המשמר הרובאית השלישית. בתפקידו זה השתתף במספר קרבות עד נובמבר 1943.
ב-1944 קיבל פיקוד על אוגדת המשמר הרובאית ה-49. הוא הוביל את האוגדה לחציית הדנייפר בליל 12 במרץ. בלילה שלמחרת תוך שהאוגדה מתקדמת במהירות, היא כבשה את חרסון בתוך שעות ספורות. בעקבות קרבות אלה זכתה האוגדה לשם "אוגדת חרסון" ולמרגלוב הוענק ב-19 במרץ 1944 עיטור גיבור ברית המועצות. מרגלוב המשיך והוביל את האוגדה במבצע יאשי-קישינב, בהתקפה על בלגרד, בהתקפה על בודפשט, בכיבוש וינה ובכיבוש פראג. במהלך הלחימה מחוץ לבודפשט, האוגדה עצרה מתקפת-נגד גרמנית בלילה שבין 13–14 בפברואר 1945. על פיקודו הוענק לו עיטור סובורוב מדרגה שנייה. בעת מצעד הניצחון של הצבא האדום במוסקבה בשנת 1945 הוא פיקד על גדוד בחטיבה שייצגה את חזית הערבה.
לאחר המלחמה.
ב-1948 מרגלוב סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של המטה הכללי של ברית המועצות ובחודש אפריל מונה למפקד אוגדת המשמר המוטסת ה-76 בפסקוב. בין השנים 1950 ו-1954, הוא היה המפקד כוח המשמר המוטס ה-37 של הצבא האדום. במאי 1954 מונה למפקד הכוחות המוטסים של הצבא. בשנת 1959, לאחר תקרית שאירעה בשעת פיקודו על הכוחות המוטסים, הודח מתפקידו. את התקרית תיאר ההיסטוריון סקופילד כמעמד שבו עודד חייל בדרגת סמל להיאבק בדוב במהלך מסיבת יום הולדת. לאחר ההדחה מרגלוב מונה לסגן מפקד הכוחות המוטסים. ביולי 1961, הוא שב לתפקיד מפקד הכוחות המוטסים. בתקופת פיקודו מרגלוב יזם ייצור המוני של מערכות מצנח לכוחות והכניס לשירות הכוחות המוטסים מטוסי אנטונוב An-22 ואיליושין Il-76. במהלך פיקודו על הכוחות המוטסים פותחה מערכת מצנח PP-127 המאפשרת הצנחת רכב אמפיבי משוריין מסוג BMD-1. ב-28 באוקטובר 1967 הועלה מרגלוב לדרגת גנרל של ארמייה. הוא היה אחראי על הפעולות המוטסות במהלך הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה. החל מינואר 1979 הוא שימש כמפקח במשרד ההגנה של ברית המועצות. לאחר פרישתו, גר במוסקבה. הוא נפטר ב-4 במרץ ב-1990, בגיל 82, ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
מורשתו.
אנדרטאות.
בערים דנייפרופטרובסק, קריבי ריה, אומסק, טולה, טיומן, סנקט פטרבורג, אוליאנובסק ואיוואנובו ניצבות אנדרטאות לזכר מרגלוב.