מלבד שיעוריו בישיבה, מסר שיעור לקבוצה מצומצמת שבו לימד בכל שבוע שני דפי גמרא, עם פירושיהם של הרי"ף והרא"ש, דרך פסיקותיהם של הטור והשולחן ערוך, עד פסיקת ההלכה למעשה. בשבתות היה מוסר שיעור במשנה ברורה לפני קריאת התורה. כמו כן מסר שיעורי מוסר, בעיקר בספרים מסילת ישרים וחובות הלבבות.
פעילותו הציבורית.
בשנת ה'תש"ט (1949) הוקמה מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל באמריקה. הרב קמנצקי היה אחד מחמישה עשר חבריה. יו"ר המועצה, הרב אהרון קוטלר, התייעץ עמו במקרים רבים.
לאחר פטירתו של הרב קוטלר, בשנת ה'תשכ"ג (1963), שימש הרב קמנצקי, יחד עם הרב משה פיינשטיין, כאחד ממנהיגי הציבור החרדי בארצות הברית ובקנדה.
הרב קמנצקי עסק רבות בנושאי חינוך. הוא עודד ודחף להקמתם של כוללים וכן תלמודי תורה עבור בני מהגרים מברית המועצות. הכריע בשאלות של ידי ארגון תורה ומסורה - רשת בתי ספר תורניים, ושל אגודת ישראל האמריקאית. סייע גם בביסוס החינוך העצמאי בישראל. בתחילה פעל לצדו של הרב אהרון קוטלר, ולאחר פטירתו של זה נתמנה הרב קמנצקי ליו"ר הארגון בארצות הברית. במהלך ביקוריו בישראל ביקר בבתי הספר של הרשת.
הרב קמנצקי נרתם למאבק היהדות החרדית בישראל נגד ניתוחי המתים, שהיו מותרים על פי החוק ללא צורך בהסכמת הנפטר או משפחתו. הוא נאם בעצרות מחאה נגד הניתוחים והשתתף בפגישה שנערכה עם ראש הממשלה לוי אשכול בנושא זה.
הרב קמנצקי ריכז את הפעילות הבינלאומית לשחרורו של הרב יצחק הוטנר, ששהה במטוס שנחטף על ידי אש"ף ב-1970.
משפחתו.
בניו:
מחפר תיעול עמוק
מחפר תמך הוא ציוד מכני הנדסי כבד המיועד לחפירת תעלות תמך בעומק של 40 מטר ויותר. הוא קיים בשתי צורות - מרכב זחלי מיועד לעבודות בעומק רב ומרכב גלגלים מיועד לעבודות קלות. מחפר תמך דומה מאוד למכונת קידוח אלא שדרך העבודה בשתי המכונות שונה.
תיעול עמוק הוא סוגיה חשובה בתהליך בנייה שנסב אודות ביסוס קרקע. ככל שמעמיקים את תעלת החפיר הרי ניתן לכרות בור בנייה עמוק יותר ולהקים קומות תת-קרקעיות רבות יותר ולהקצות יותר שטחים למטרות שטחי שרות ושטחי חניה. תעלת תמך משמשת כחלל לתוכם בונים קיר תמך. עבודת העפר לצורך בניית קומות תת-קרקעיות בבניין דורשות כרייה בחפיר. תקן הבנייה מחייב לבנות קיר תמך שימנע גרימת נזק למבנים ותשתיות, כגון צנרת תת-קרקעית, כבלים תת-קרקעיים, כבישים ומדרכות, כתוצאה מהתמוטטות קירות החפיר. חפירת תמך היא עבודת עפר המקדימה כריית החפיר ומאפשרות בניית קיר החפיר. לתוך תעלת תמך מניחים ברזל חיזוק ויוצקים בטון. עם התייבשות הבטון נוצר קיר תמך מחוזק בברזל.
אופן עבודה.
מחפר תמך הוא ציוד חפירה לתעלות תמך. בניגוד למכונת קידוח שבה שיטת העבודה היא לקדוח מפני הקרקע עד לעומק הרצוי הרי במחפר תמך חלזון החפירה נמצא תמיד בעומק המתאים ויצירת תעלת תמך נוצרת כתוצאה מתנועה אטית של מרכב מחפר תמך. לצורך ייצוב ראשוני של הקרקע ומניעת התמוטטות דופן החפיר משתמשים בבוץ קידוח שבו המרכיב הדומיננטי הוא בנטוניט. תוך כדי התקדמות המרכב נעשית פעולת כרייה אנכית שמאריכה את תעלת תמך. כדי למנוע מתשפוכת העפר שנוצרת עם כרייה מותקן בקרבת חלזון החפירה זרוע שפך קרקע צרה במעט מרוחב תעלת תמך שלא מפריע להתקדמות מחפר תמך. תהליך בניית קיר תמך נעשה במקביל לחפירת תעלה. לתוך התעלה מוכנסים ברזל חיזוק ויוצקים בטון. לאחר התייבשות הבטון בסיום בניית קירות התמך ניתן להתחיל בעבודות העפר בחפיר. בעת כריית החפיר מבצעים במקביל חיזוק אופקי באמצעות עוגן אופקי של קיר החפיר שמונע התמוטטות קיר תמך כתוצאה מעומס מכני רב. לכן בהפרשי גובה נעשה עיגון אופקי של קיר תמך.
נגיף מרבורג
נגיף מרבורג הוא הנגיף המחולל את קדחת מרבורג הדימומית. הן המחלה והן הנגיף קשורים לאבולה והמקור שלהם הוא ככל הנראה באוגנדה ומזרח קונגו. הפונדקאי המקורי של הנגיף לא ידוע, אך יש המשערים כי מדובר בעטלף פירות מצוי.
באביב 2005 הנגיף גרם למגפה באנגולה שעוררה התעניינות עולמית .
בספטמבר 2007 דווח במגזין ניו סיינטיסט שהנגיף נמצא בעטלפי פירות שחיים במערה בגבון, והייתה זו הפעם הראשונה שהנגיף נמצא מחוץ לבני אדם ופרימטים. קבוצת מחקר באוגנדה בודקת עטלפים במכרה לאחר ששני כורים לקו במחלה באוגוסט 2007. גנים של אבולה (נגיף קרוב מבחינה גנטית למרבורג) נמצאו בשלושה מינים של עטלפי פירות ב-2005. השיטות שבהן השתמשו על מנת לזהות את הגנים הללו שימשו גם בזיהוי הגנים של נגיף המרבורג שנמצאו בעטלפי פירות מצויים (Rousettus aegyptiacus). עד כה נמצאו נוגדני מרבורג בעטלפי פירות בריאים, דבר המרמז על כך שהם נדבקו בעבר. אף על פי שעדיין לא הצליחו לבודד נגיף פעיל וחי קבוצת המחקר טוענת "אנו חושבים שרוב הסיכויים כי עטלפי הפירות הם המאגר של נגיפי המרבורג".
הנגיף.
המבנה של הנגיף דומה לזה של שאר הנגיפים במשפחה Filoviridae, כאשר על מעטפת הנגיף יש חלקיקים בעלי קוטר קבוע אך אורך משתנה הנע בין 800nm ל-14,000nm, כאשר הפעילות הנגיפית המרבית מתרחשת באורך 790nm. הוויריונים (חלקיקי נגיף) מכילים שבעה חלבוני מבנה ידועים. אמנם המרבורג דומה מאוד לנגיף האבולה מבחינת מבנה, הוא שונה ממנו מבחינה אנטיגנית, כלומר נגיף מרבורג גורם להפעלת נוגדנים שונים באורגניזם. נגיף מרבורג היה הראשון מהמשפחה Filoviridae שזוהה. הנגיף תואר בקצרה בספר The Hot Zone (האזור החם) שנכתב על ידי ריצ'רד פרסטון.
הדבקה.
כיוון שרוב הסימנים והתסמינים של קדחת מרבורג דומים לאלה של מחלות מידבקות אחרות, כגון מלריה או טיפוס הבהרות, האבחון של המחלה בעייתי, בייחוד אם מדובר בחולה יחיד.
המחלה מתפשטת באמצעות נוזלי גוף, כולל דם, הפרשות, רוק, וקיא. התסמינים המוקדמים הם בדרך כלל לא-יחודיים, ובדרך כלל מדובר בחום, כאב ראש וכאב שרירים המופיעים לאחר שלושה עד תשעה ימים של דגירת הנגיף בגוף. לאחר חמישה ימים מופיעה פריחה. השלב המאוחר יותר בהדבקה בנגיף הוא חמור יותר ובו מופיעים צהבת, דלקת הלבלב, אובדן מסה, הזיות ותסמינים נוירופסיכיאטריים, דימומים, הלם הנובע מירידה בכמות הדם וכשל מערכות, כאשר כשל בכבד הוא הנפוץ ביותר. הדיווחים על דימומים מפתחי הגוף מתגברים, אך תופעה זו נחשבת לנדירה באופן יחסי. מסגרת הזמן של ההדבקה משתנה, אך התסמינים נמשכים בדרך כלל עד שלושה שבועות או עד למותו של החולה. שיעור התמותה מהמחלה נע בין 23 ל-90%.
אם החולה מצליח לשרוד, ההחלמה היא בדרך כלל מהירה ושלמה. במהלך ההחלמה עלולים להופיע תסמינים כגון דלקת או הדבקה משנית של מספר איברים, כולל: כאב באשכים, דלקת כבד, מייליטיס רוחבי (עמוד השדרה), דלקת הענבייה (עיניים), או דלקת בלוטות הרוק.
טיפול ומניעה.
לא קיים טיפול אנטי-נגיפי ייחודי המיועד עבור נגיף מרבורג, ואופיו של הטיפול בבית החולים הוא בעיקר תמיכתי. תת-לחץ דם והלם עלולים לגרום לצורך מוקדם בהזרקת ואזופרסורים (חומרים המשנים את לחץ הדם) ופיקוח המודינמי שבו מנטרים באופן קבוע את איזון הנוזלים והאלקטרוליטים, נפח הדם הכולל בגוף ולחץ הדם. חולים בקדחת דימומית נגיפית נוטים להגיב בצורה לא טובה לעירויי נוזלים ולפתח בצקת ריאות.
נותני הטיפול בבתי החולים נושאים על עצמם אמצעי מניעה ובקרה כולל כפפות כפולות, חלוקים בלתי חדירים, מגני פנים, מגני עיניים, וכיסויים לרגליים והנעליים.
מספר קבוצות מחקר עובדות על פיתוח חיסונים ותרופות נגד המרבורג. ב-1998 פרסמה קבוצה ממכון המחקר הרפואי של צבא ארצות הברית (USAMRIID) מאמר סקירה ראשון המתאר את פיתוח החיסון הניסיוני הראשון נגד המרבורג, שהצליח להגן באופן מלא על בעלי חיים מפני הדבקה בנגיף. ב-2002, בעקבות הניסוי הזה, הודיעה חברת גנפאר, העובדת עבור תוכנית ההגנה הביולוגית של צבא ארצות הברית, כי במסגרת ניסוי שהיא ערכה הושגה הצלחה בהגנה על בעלי חיים מפני הדבקה בכמות מרוכזת של הנגיף. הבדיקות בניסוי זה בוצעו על ידי USAMRIID. לפי החברה, כל בעלי החיים בקבוצת הבקרה מתו בתוך מספר ימים, ואילו בעלי החיים שקיבלו את המינון הרגיל של החיסון היו מחוסנים לחלוטין. החברה מצויה בשלב הניסויים בפרימטים שאינם בני אדם. בשלהי 2003 העניקה ממשלת ארצות הברית לחברה מענק נוסף של 8.4 מיליון דולר עבור פיתוח חיסון משולב למרבורג ואבולה.
ביוני 2005 הודיעו מדענים מהמעבדה המיקרוביולוגית הלאומית של קנדה שגם הם הצליחו לפתח חיסון עבור אבולה ומרבורג, כאשר תוצאות הניסוי טובות. ממחקרים שנעשו על עכברים התברר שהחיסון עשוי להיות יעיל גם אם הוא ניתן זמן קצר לאחר ההדבקה. על מנת להכין את החיסונים המדענים המיסו חלבון פני שטח מנגיפים דומים למרבורג שלא מזיקים לאדם. כאשר הדבר נבדק על קופי רזוס, התברר כי החיסון יעיל גם כאשר הוא ניתן לאחר ההדבקה בנגיף.
התפרצויות מוקדמות.
הנגיף תועד לראשונה ב-1967 לאחר ש-31 אנשים מהערים מרבורג ופרנקפורט במערב גרמניה ובלגרד ביוגוסלביה לקו במחלה, כאשר המחלה והנגיף נקראו על שם העיר מרבורג. בהתפרצות הזאת היו 25 הדבקות ראשוניות שמתוכן 7 חולים נפטרו, לעומת 6 הדבקות שניוניות שלא הסתיימו במוות. רוב ההדבקות היו בצוות מעבדה שנחשף לנגיף בזמן שעבד עם קופים או עם הרקמות שלהם. במקרים השניוניים היו מעורבים שני רופאים, אחות, אדם שנכח בנתיחה שלאחר המוות, ואשתו של וטרינר. כל המקרים השניוניים התרחשו כתוצאה ממגע ישיר עם נדבק ראשוני, ובדרך כלל דם היה מעורב בהדבקה.