ייעודו המקורי של המיג-15 היה יירוט מפציצים אמריקאיים כמו הבואינג B-29 סופרפורטרס והוא אף נוסה מול מטוסים כאלו שנותרו בשטחי ברית המועצות. על-מנת להבטיח השמדת מפציץ בגודל כזה, נשא המיג-15 חימוש כבד של תותחים: שני תותחים 23 מ"מ עם 80 פגזים לכל אחד, ובנוסף תותח 37 מ"מ עם 40 פגזים. כוח האש של התותחים היה נכבד ביותר, אך קצב האש האיטי ומהירות הלוע הנמוכה הקשו על השימוש בהם כנגד מטרות קטנות ומתמרנות יותר. לתותחים היו גם מאפיינים בליסטיים שונים מאוד וטייסי האו"ם בקוריאה דיווחו לעיתים שהצליחו להתחמק מהפלה תוך שפגזי ה-23 מ"מ היו עוברים מעליהם בעוד ה-37 מ"מ מתחתיהם. התותחים נארזו בתוך יחידה פשוטה לפירוק והרכבה וניתן היה לחמש במהירות ובפשטות מטוס על הקרקע על ידי זיוודו ביחידה מוכנה וטעונה בפגזים.
למיג-15 היו גרסאות רבות, אולם הנפוצה מהן היא MiG-15UTI, גרסת אימון דו-מושבית. למיג-17 ולמיג-19 לא היו כל גרסאות דו-מושביות, ולכן היה המיג-15 מטוס האימון הסילוני המתקדם של כוחות ברית ורשה עד לאמצע שנות ה-70 של המאה ה-20.
שירות מבצעי.
במלחמת קוריאה התמודד לראשונה המיג-15 מול מטוסי המערב מהדגמים F-86 ,F-80 ו-P-51 ונתגלה כיריב ראוי ומסוכן. למעשה, המודיעין המערבי עקב מקרוב ככל הניתן אחר הפיתוח של המטוס שכונה בהתחלה על ידי המערב "Type 14", הופעתו בשנת 1948 בתצוגה האווירית בטושינו ליד מוסקבה ובשנת 1949 במצעד חג פועלים נבחנו מקרוב ובשנת 1950 תרשימים והערכות ביצועים הופיעו בפרסומים מודיעיניים פנימיים הן של חיל האוויר האמריקאי והן של הצי. שילוב העתק של מנוע בריטי עתיר ביצועים, כנפיים משוכות לאחור והמבנה הכללי של המטוס, הביאו להערכה שביצועי המטוס יתעלו על אלה של מרבית המטוסים המערביים. ההפתעה הגדולה הייתה הופעתו של מטוס מתקדם זה בשמי קוריאה. עם זאת, אי הוודאות סביב הטכנולוגיה והביצועים של המיג הביאו את האמריקאים להציע בראשית שנות ה-50 מקלט מדיני וסכום של 100,000 דולר אמריקאי לטייס שיערוק עם מטוסו. רק בשנת 1953 הצליחו להניח יד על המטוס.
העימות הבא שבו השתתף המיג היה בין ישראל ומצרים במבצע קדש בשנת 1956. במהלך העימות הפיל חיל האוויר הישראלי מספר מטוסי מיג-15. אחד המטוסים התרסק בימת ברדוויל בצפון סיני, נמשה על ידי כוחות צה"ל והועבר לשטח ישראל. כיום מוצג המטוס ברחבת המטוסים ההיסטוריים בבסיס חצור.
העימות האחרון שבו השתתף מטוס המיג-15 היה במלחמת ששת הימים.
במרץ 1968 התרסק מטוס מיג-15 דו-מושבי ובו הקוסמונאוט יורי גגארין ומדריך טיסה נוסף. שניהם נהרגו בהתרסקות.
המטוס בשרות מדינות העימות לישראל.
בשנת 1955 נרכשו כ-150 מטוסי מיג-15 על ידי מצרים במסגרת עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית. רכישת המטוסים (שהיו מראשוני מטוסי הסילון בזירה המזרח תיכונית) העלתה חשש בישראל שלא היו ברשותה מטוסים שקולים והביאה לצורך הדחוף בהצטיידות במטוסי סילון מקבילים. לאחר בחינת חלופות הצטיידות שונות נרכשו בשנת 1956 מטוסי המיסטר הצרפתי שהיה בעל מעטפת ביצועים דומה לזו של המיג-15.
זיגפריד מלוקסמבורג
זיגפריד או זיגפרואה (נולד בין 922 ל-928 - נפטר באוקטובר 998) נחשב בעיני רבים לרוזן הראשון של לוקסמבורג. למעשה, הוא היה רוזן במוזל ובארדנים. זיגפריד היה גם היועץ של המנזרים מקסימין מטריר ואכטרנך.
ביוגרפיה.
זיגפריד נולד בין 922 ל-928, והיה בנו של אביר הקודש ויגריך מלותרינגיה וקונגונד מצרפת, בתה של ארמנטרוד מצרפת, בתו של לואי השני, מלך צרפת. כמו כן, הוא מייסדו של בית לוקסמבורג, שהסתעף מבית ארדן-ורדן.
זיגפריד ירש את נחלותיו של אביו בלורן העילית, ובשנת 958 ניסה להרחיב את שטחיו לעבר אזור בודו ליד המנזר הבנדיקטיני של סטאבלוט, אולם נכשל בכך. מכיוון שנכשל זיגפריד בנסיונותיו להתרחב לעבר המז, ועקב חששו להתרחב לעבר המוזל כדי לא להתעמת עם הערים טריר ומץ, הוא הפניה את מבטו לעבר עמק האלזט. במרכז נחלתו בנה זיגפריד בשנת 963 את מבצר לוקסמבורג, ובתוך זמן קצר הוקמה עיר מסביב למבצר. אף על פי שהשתמש בתואר רוזן, התואר "רוזן לוקסמבורג" ניתן רק 150 שנים לאחר מכן לווילהלם הראשון, רוזן לוקסמבורג.
זיגפריד תמך באוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ולאחר מותו בשנת 983 סייע לקיסרית האלמנה תאופאנו ולבנה אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה נגד לותר, מלך צרפת.
בשנת 998 מת זיגפריד, ובמקומו עלה לשלטון בנו היינריך הראשון, רוזן לוקסמבורג.
משפחתו.
בשנת 950 בקירוב התחתן זיגפריד עם הדוויג מנורדגאו (937–992), בתו של אברהארד הרביעי, רוזן נורדגאו. ילדי הזוג היו:
אגברט, הארכיבישוף מטריר
אגברט (950 - 9 בדצמבר 993) היה הארכיבישוף מטריר משנת 977 ועד מותו.
ביוגרפיה.
אגברט היה בנו של דירק השני, רוזן ארצות השפלה. לאחר שלמד במנזר אגמונד ובחצרו של ברונו הראשון, הוא הפך לקאנצלר של אוטו השני בשנת 976. בשנה שלאחר מכן אגברט מונה לראש הארכידיוקסיה של טריר. בשנת 984 הוא הצטרף לקנוניה של היינריך השני, דוכס בוואריה, שזמן להדיח את אוטו, אך שנה לאחר מכן העביר את נאמנותו לאוטו פעם נוספת.
אגברט היה ידוע כפטרון של המדעים והאמנויות. אגברט היה זה שהזמין ממנזר רייכנבאו כרך מאויר של ספר תהילים (כרך זה היה ידוע בכינוי הקודקס האגברטי). עם זאת, החל ממינויו לארכיבישוף החלה טריר להתמודד מול רייכנאו על תפקיד המרכז האמנותי בעולם האוטוניאני.
בית אוראניה-נסאו
בית אוראניה-נסאו (בהולנדית: Huis van Oranje-Nassau) או בצרפתית: אורנז'-נסאו היה ענף של בית נסאו הגרמני, שמילא תפקיד מרכזי בחיי הולנד, ולעיתים אף באירופה כולה.
היסטוריה.
השושלת נוסדה ב-1515 בעקבות נישואיו של היינריך השלישי מגרמניה עם קלודיה משאלון, שהגיעה מדוכסות בורגונדי הצרפתית. בנם, רנה משאלון, היה היורש של נסיכות אורנז' שבצרפת ולכן אימץ את שם המשפחה "אורנז'-נסאו" (בהגייה הולנדית: אוראניה-נסאו). אחיינו ויורש העצר שלו, וילם הראשון מאוראניה (הידוע גם בכינוי "וילם השתקן") ארגן את המרד ההולנדי נגד הספרדים, שהוביל להקמת הרפובליקה ההולנדית. חלק מחברי השושלת מילאו תפקידים במלחמה, ולאחר מכן בממשלה שהוקמה. במשך רוב שנות קיומה של השושלת נשאו שליטי בית אוראניה-נסאו בתואר סטאדהאודר של רוב (או כל) שבע הארצות בפדרציה של ארצות השפלה והיו השליטים בפועל. תומכיהם כונו "אורנז'יסטים" והצבע הכתום הפך בסופו של דבר לצבע המייצג של הולנד.
בשלהי המאה ה-17 התפרסם וילם השלישי, אחד מבני המשפחה שהשתייך למלוכה הבריטית, כמחולל המהפכה המהוללת. הוא מת ללא יורשים ישירים בשנת 1702, והתואר של נסיכי אוראניה-נסאו עבר לאחד מקרובי משפחתו מבית נסאו, שקיבלו את התואר ואת השם. אולם נסיכות אורנז' נשללה מהם וסופחה בסופו של דבר לצרפת.
לאחר תקופה ארוכה כרפובליקה שהסתיימה ב-1815, הפכה הולנד למונרכיה תחת שלטון בית אוראניה-נסאו.
נסאו הייתה במשך זמן רב בשליטת בית אוראניה-נסאו או ענפים אחרים של בית נסאו. ענף צדדי של הבית שולט בלוקסמבורג.
בית אוראנז'-נאסאו
זלמן שז&quot;ר
תנועת העבודה
תנועת העבודה הוא שם כולל לתנועות ולמפלגות הפועלים הציוניות (בעיקר המפלגות הסוציאליסטיות) בתקופת היישוב ולאחר מכן במדינת ישראל.
תנועת העבודה היוותה בתקופת היישוב ובשנות החמישים והשישים תנועה דומיננטית, כשמפלגותיה (בעיקר מפא"י) היוו את מפלגות השלטון במדינה, זכו לתמיכה רבה ולרוב גדול בכנסת. התנועה כללה בתוכה מוסדות ארגוניים, התיישבותיים ותרבותיים רבים וחזקים, כמו הסתדרות העובדים על מוסדותיה השונים והתנועה הקיבוצית. מאז אמצע שנות השבעים איבדה התנועה מכוחה, מפלגותיה ומוסדותיה איבדו מחוזקם וחלק ממוסדותיה הופרטו.
האידאולוגיה החברתית של תנועת העבודה.
בראשיתה, הייתה תנועת העבודה מאופיינת במידה רבה על ידי עמדות חברתיות שמאליות המשלבות סוציאליזם עם ציונות. במשך השנים, נטתה ההשקפה החברתית השלטת בתנועה לכיוון הסוציאל-דמוקרטי המודרני, מדינת רווחה הדואגת לציבור העובדים ולחלשים בחברה במערכות ציבוריות חזקות ומקבלת את הקפיטליזם בגרסה סוציאלית.
מפלגות הפועלים.
המפלגה המרכזית בתנועה.
המפלגה המרכזית בתנועת העבודה הייתה מפא"י ולאחריה מפלגת העבודה המהווה המשך של מפא"י (שהתאחדה עם אחדות העבודה - פועלי ציון ורפ"י, שנוסדו על ידי יוצאי מפא"י והפורשים ממנה). מפא"י הוקמה בשנת 1930 כאיחוד בין מפלגת אחדות העבודה (שגם היא נוצרה כאיחוד בין פועלי ציון בהנהגת דוד בן-גוריון לבין "הבלתי מפלגתיים" בהנהגת ברל כצנלסון) לבין מפלגת הפועל הצעיר.
את תנועת העבודה (ואף את היישוב ואת המדינה) הנהיג במשך עשרות שנים דוד בן-גוריון. בן-גוריון היה ממנהיגיה הבולטים של התנועה עוד מתקופת העלייה השנייה, ועמד בראש מפא"י במשך 34 שנה, מיום היווסדה ועד שנת 1964. אחריו באו לוי אשכול, גולדה מאיר יצחק רבין ושמעון פרס.
האגף השמאלי.
מפלגה נוספת בתנועת העבודה הייתה השומר הצעיר ומפלגת ההמשך שלה מפ"ם (שנוסדה על ידי השומר הצעיר והתנועה לאחדות העבודה פועלי ציון, שעזבה את מפ"ם ונספחה לבסוף אל מפלגת הפועלים הראשית, ממנה יצאה במקורה). בתקופת היישוב וגם לאחריה, החזיקו השומר הצעיר ומפלגת הלוויין שלה, הליגה הסוציאליסטית, וכן המפלגה השמאלית הקטנה פועלי ציון שמאל, בהשקפה מרקסיסטית פרו-סובייטית אך לאחר מכן התרחקה ממנה. הגורם שהבדיל בין מפלגות אלה ואף בין מפ"ם בראשיתה לבין המפלגה הקומוניסטית היה הציונות. סיעת השמאל שפרשה ממפ"ם אף נטשה את הציונות והצטרפה למפלגה הקומוניסטית (מק"י). מפ"ם עצמה התאחדה בראשית שנות התשעים עם מפלגות שמאל נוספות לסיעת מרצ.
האגפים האחרים (ימני ודתי).