המועמדים האחרים ניסו לפעול בצורה מודרנית יותר; מערכת הבחירות של 1924 הייתה בולטת בשימוש בשידורי רדיו ופרסומות ציבוריות למען צורכי תעמולה פוליטית. גדילת ההשפעה של הצילום העיתונאי התרחבה עוד יותר לנוכח הדרישות של מתמודדים להיות פתוחים יותר לראיית הקהל הרחב. קולידג' לא נסע הרבה במהלך הקמפיין שלו ונשא נאומים מעטים. למרות זאת, ליריביו היה סיכוי קטן נגדו. דייוויס והמפלגה הדמוקרטית לא הצליחו לגייס מספיק תמיכה בתוך מפלגתם המפוצלת, והמפלגה הפרוגרסיבית סבלה מחוסר סיקור עיתונאי וחוסר תמיכה כספית. התוצאות היו דומות לאלו מ-1920; קולידג' זכה ב-54% מהקולות העממיים (29% לדייוויס ו-17% ללה פולט), והוא קיבל 382 מושבים אלקטורים, יותר מושבים אלקטורלים ​​משני המועמדים האחרים יחדיו - 136 לדייוויס, ורק 13 ללה פולט. לאחר הוועידות, ומות בנו הצעיר קלווין, הסתגר קולידג'. לאחר מכן הודה שלאחר מות בנו, כבר לא נמשך לתפקיד הנשיא. גם בתקופת האבל, ניהל קולידג' מסע בחירות, לא הכפיש את יריביו ונאם (בכמה נאומים ששודרו ברדיו) בזכות ממשלה מצומצמת.
מדיניות פנים.
סחר ותעשייה.
קולידג' היה נשיא בתקופת שגשוג כלכלי גדול, שנודעה כ"שנות העשרים הסוערות". הוא הותיר את מדיניות הממשל כלפי התעשייה בידי מזכיר המסחר, הרברט הובר, שהעניק חסות ממשלתית כדי לקדם יעילות עסקית וכדי לפתח את התחבורה האווירית והרדיו. קולידג' לא תמך ברגולציה, ומינה מנהלים לוועדת הסחר הפדרלית ולוועדה לסחר בין-מדינתי, שלא הגבילו את העסקים בתחומם. הרגולציה בתקופתו הייתה נמוכה ביותר. מדיניותו הכלכלית נחשבה למדיניות אוהדת עסקים. רבים ביקרו אותו על מדיניות הלסה פר שלו, שטענו שגרמה לפרוץ השפל הגדול שהתרחש חצי שנה בלבד לאחר פרישתו. מנגד אחרים טענו שקולידג' לא בהכרח תמך באי-מעורבות כוללת - הוא תמך בחקיקה למען שכר הוגן והגבלת שעות העבודה, התנגד להעסקת ילדים, שמר על שליטה כלכלית במלחמת העולם, הנהיג אמצעי בטיחות במפעלים ואף שאף לייצוג עובדים במועצות המנהלים. בשנות העשרים, לעומת זאת, כשהיה נשיא, עניינים אלו נראו כאחריותם של הממשלות המקומיות, ולכן לא קידם זאת.
הרקע לשפל הגדול החל ב-1921 ונמשך במשך כל תקופת נשיאותו של קולידג', משנה זו ועד לפרוץ השפל הגדול ב-1929 הייתה בארצות הברית גאות כלכלית שלוותה באינפלציה. היצע הכסף הכולל התרחב מ-45.3 מיליארד דולר בתחילת התקופה, עד 73.23 מיליארד דולר בסיומה. עלייה זו, בשיעור של 62 אחוז, הייתה העלייה המשמעותית ביותר בהיצע הכסף בארצות הברית. סך הכסף שבמחזור כמעט לא השתנה לאורך התקופה (3.68 לעומת 3.64 מיליארד דולר) והשינוי בכמות הזהב שבידי ארצות הברית היה מזערי. משמעות הדבר הייתה כי כמות האשראי הכוללת בשוק, שלא היה לה כיסוי בזהב, גדלה במידה ניכרת, תהליך הנחשב אינפלציוני במהותו. בועת אשראי זו נופצה לבסוף בפרוץ השפל הגדול.
אנדרו ויליאם מלון כיהן כשר אוצר, תחת קולידג' ותחת הנשיא שלפניו וורן הרדינג, ואילו הרברט הובר כיהן כשר המסחר בתקופת הנשיאות של שניהם. יציבות זו בעמדות הכלכליות הבכירות הביאה לכך שבמובנים רבים ניכרה רציפות בין הממשלים מבחינת הגישה והמדיניות בנושאי כלכלה. הממשלים כוננו מדיניות שהייתה אופיינית לממשלים הרפובליקאיים לפניהם, וכללה תקציב מאוזן (כאן, במיוחד בזכות השפעתו של מלון), הטבות מס שכוונו להקל על בעלי ההכנסות הגבוהות (שהיו מממניה הבולטים של המפלגה), ונטייה להחיל הגנות ומכסי מגן, במיוחד כאלו שסייעו ליצרנים גדולים ולחקלאים בארצות הברית. בין אנשי המפלגה הרפובליקנית לאנשי המפלגה הדמוקרטית היו כמה נקודות של דמיון ויעדים משותפים. אחת הנקודות המשותפות והמאחדות הייתה הרצון ליצור שפע כלכלי באמצעות הרחבת האשראי, שתרצה את השדולות רבות העוצמה של החקלאות, התעשייה והמסחר, שהיו מעוזן של שתי המפלגות כאחת.
אף על פי שבנשיאותו בכלל, קולידג' היה מעורב יותר במניעת חקיקות מאשר העברתן, ישנן מספר חקיקות מרכזיות שמסמנות את הפיתוח התעשייתי בתקופתו ואת ההשפעה שהייתה לדבר על הפוליטיקה האמריקאית:
מיסוי, אבטלה והוצאה ממשלתית.
מדיניות המיסים של קולידג' הייתה המדיניות של מזכיר האוצר שלו, אנדרו ויליאם מלון, בטענה שמיסוי נמוך יוכל להעלות את גביית המיסים. הקונגרס הסכים, והמסים קוצצו במהלך כהונתו של קולידג'. בנוסף הקטין קולידג' את ההוצאה הממשלתית והפחית את החוב הלאומי. הרפובליקנים בקונגרס תמכו בו, וב-1924 עבר חוק שהפחית את שיעורי מס ההכנסה וביטל מיסוי של שני מיליון אמריקנים. המיסים ירדו שוב ב-1926 וב-1928, וכדי להפחית את החוב הלאומי, הוצאות הממשלה המשיכו לרדת. ב-1927, רק שני האחוזים העשירים ביותר מבין משלמי המיסים שילמו מס הכנסה. קולידג' לא הגדיל את ההוצאה הממשלתית, והפחית את החוב הלאומי ברבע. לעומת זאת, הממשלות המקומיות הגדילו את תקציבן, והוציאו יותר מהתקציב הממשלתי ב-1927.
אחד ההישגים הגדולים ביותר של נשיאותו של קולידג' היה שיצא מהנשיאות עם תקציב פדרלי בהוצאות נמוכות יותר מכפי שמצא אותו בהפיכתו לנשיא. קולידג' הפחית את ההוצאות הממשלתיות בכך שסירב להוציא לפועל חקיקות שלפי הידוע לו לא היו בעלות האמצעים להביא להכנסות גדולות מן ההוצאות, בהמשך הוא וידא שהקונגרס יפעל בדרכו בכך שהטיל וטו על חקיקות ש"ביזבזו" את כספי האוצר הפדרלי. באותה התקופה, המדיניות של התנועה הפרוגרסיבית הייתה להפוך את הממשלה לכמה שיותר פעלתנית: להגדיל את התמיכה הפדרלית הכספית במגזר החקלאי, להעלות את המיסים, להלאים תעשיות מרכזיות ולטפח איגודי פועלים. קולידג' מנע, דרך סמכויותיו הנשיאותיות, את ההתקדמות של התנועה הפרוגרסיבית לכדי קבלת החלטות על הממשל. אף על פי שהוא במקורו הגיע ממשפחת חקלאים קשת יום מורמונט, קולידג' הטיל פעמיים וטו על הצעות חוק בקונגרס שקראו להעברת כספים לתמיכה במגזר החקלאי. קולידג' למעשה העביר תשתיות רבות מבינוי בידי הממשל הפדרלי לחברות פרטיות שנותרו בפיקוח ממשלתי. בדרך זאת סך ההוצאות ירד ללא הפרעה לסך ההשקעות מטעם הממשלה.
תחת משמרו של קולידג', החוב הלאומי הופחת מ-22.3 מיליארד דולר ל-16.9 מיליארד דולר ושיעורי המס הופחתו משמעותית כאשר רוב האמריקאים בסופו של דבר לא שילמו מיסים פדרליים כמעט כלל. הכלכלה גדלה עם הייצור התעשייתי, אשר בתקופת נשיאותו של קולידג' גדל כדי 70%, הרווחים הממוצאים של מקבלי השכר גדלו ב-22%, והאבטלה עמדה על 3.3% בממוצע.
התנגדות למימון חקלאים.
אחד מהנושאים המרכזיים בתקופת נשיאותו של קולידג' היה הסיוע לחקלאים. כמה חברי קונגרס הציעו חוק שנועד לעצור את הירידה במחירי התוצרת החקלאית, לאשר לממשלה לרכוש יבול ולייצא אותו במחירים נמוכים. מזכיר החקלאות, הנרי קנטוול וולאס (אביו של הנרי וולאס) ואחרים בממשל תמכו בחוק ב-1924. לאחר העלייה במחירי התוצרת החקלאית רבים שוכנעו שהחוק אינו נחוץ, והוא נעצר ממש לפני מערכת הבחירות. ב-1926, כששוב ירדו מחירי התוצרת החקלאית, הוחלט להעביר חוק סיוע לחקלאים. החוק הציע מועצת חוות פדרלית שתרכוש תוצרת עודפת בשנים עם יבול גבוה ותשמור אותו למכירה במועד מאוחר יותר או לייצוא. קולידג' התנגד לכך, בטענה שעל החקלאות לעמוד על "בסיס עסקי עצמאי", וטען שהשליטה הממשלתית היא מתכון בטוח לשליטה פוליטית. במקום שליטה במחירים, הוא תמך בתוכניתו של הרברט הובר, ליצור רווחיות בעזרת מודרניזציה לחקלאות. המזכיר מלון טען שהחוק אינו יציב ויגרום לאינפלציה. החוק לא עבר.
לאחר כישלון החוק, תמך קולידג' בחוק מתון יותר, שהיה אמור לייצר מועצה שתלווה כסף לקואופרטיבים חקלאיים בתקופות של עודף תקציבי. החוק לא עבר. בפברואר 1927, ניסה הקונגרס שוב להעביר את חוק הסיוע לחקלאים, שעבר על חודו של קול, אולם קולידג' הטיל עליו וטו. הוא טען שהחוק לא יעזור לחקלאים, אלא רק ליצואנים וירחיב את הביורוקרטיה. הקונגרס לא ביטל את הווטו, אולם במאי 1928, החוק עבר שוב. קולידג' ביטל את החוק שוב, בטענה שהחקלאים מעולם לא הרוויחו הרבה כסף, ואין מה שהממשלה תוכל לעשות בנוגע לכך.
קולידג' היה מודע לעובדה כי אין ביכולתו לפעול על הכלכלה הבינלאומית כך שהתוצרת החקלאית תשוב למחיריה קדם מלחמת העולם הראשונה. כמו כן, קולידג' היה ריאלי בעניין הדרישות של המגזר החקלאי והיה מודע לכך שהמחירים הנמוכים שנוצרו פגעו קשות במצבה של התעשייה החקלאית. עם זאת, בסקר העבודה והנתונים של החקלאות בכללותה, לא היה ספק שהנסיבות ומצבם הכללי של החקלאים השתפר עד סוף כהונתו מאז שיא השפל בשנת 1921. קולידג' חשש כי יציאה של הממשלה לפעילות על המערכת הכלכלית במטרה להביא לשינויים כלכליים רחבי היקף שישיבו את מחירי 1914 היא מסוכנת ובקנה מידה ארוך עלולה להזיק או לכל הפחות לערער את היציבות היחסית שנוצרה במחירים.
התנאים השתפרו בעוד אמת נצחית אחת נותרה ללא שינוי: החיים בחווה תמיד יהיו רצופים מצוקה כלכלית ביחס למגזרים עסקיים שונים. שום חוק לא יכול היה לפטור מישהו ממציאות זו. בנאומו טען קולידג': נאום זה נעשה במסגרת המאבק להפחתת מיסים, כאשר הנשיא קידם את המדיניות הכלכלית שהייתה צריכה להיות מופנית כלפי כולם, ולא כלפי מעטים מועדפים, אם יש לכבד את הגבלת הסמכות הפדרלית של החוקה ל"רווחתם הכללית" של כל העם.
השיטפון הגדול בנהר המיסיסיפי 1927.