בתקופת השפל הגדול, סייר סאבג' ברחבי ניו זילנד. כנואם מוכשר, הוא הגיע לכל פינה בארץ והוביל את מפלגת הלייבור לניצחון בבחירות הכלליות של 1935. בנוסף לתפקידו כראש הממשלה הוא קיבל על עצמו את תפקיד שר החוץ ואת תפקיד השר לענייני המאורים. עד מהרה הוכיחה את עצמה ממשלת הלייבור הראשונה כפופולרית ובבחירות של 1938 היא זכתה שוב בקלות כשאחוזי ההצבעה עבורה גדלו. סאבג', שסבל אז מסרטן המעי הגס, עיכב את כניסתו לטיפול כדי שיוכל להשתתף במסע הבחירות.
סאבג' הנהיג את ניו זילנד בפרוץ מלחמת העולם השנייה. הוא היה זה שהכריז מלחמה על גרמניה הנאצית ב-3 בספטמבר 1939, שעות ספורות לאחר בריטניה. שלא כמו אוסטרליה, שחשה מחויבת להכריז מלחמה, למרות שהיא עדיין לא אשררה את חוק וסטמינסטר, ניו זילנד עשתה זאת כסמל לבריתה עם בריטניה ומתוך הכרה בכך שבריטניה נטשה את מדיניות הפיוס כלפי גרמניה, מדיניות שניו זילנד התנגדה לה. מצב זה הוביל את סאבג' להכריז ממיטת חוליו יומיים לאחר מכן:
סאבג' הכניס להט כמעט דתי למדיניות שלו. גישתו זו, ומותו בעודו מכהן בתפקידו, הפכו אותו לסוג של דמות איקונית של האגף השמאלי של המפה הפוליטית של ניו זילנד. כאדריכל מדינת הרווחה, תלויה תמונתו בבתיהם של רבים מתומכי תנועת העבודה. סאבג' דחה את רעיון הרציונליזם בערוב ימיו ושב לשורשיו הקתולים.
מייקל ג'וזף סאבג' מת מסרטן ב-1940. ההלוויה הממלכתית שנערכה לו כללה רקוויאם שנוהל בבזיליקת הלב הקדוש בוולינגטון ולאחר מכן הועברה גופתו ברכבת לאוקלנד, שם הוא נטמן באופן זמני בעמדת תותחים בנמל. זמן קצר לאחר מכן הועברה גופתו לקפלה צדדית בקתדרלת פטריק הקדוש באוקלנד ובמקביל הוכרזה תחרות לאומית לעיצוב יד זיכרון ואחוזת קבר בגנים של בסטיון פוינט. בעוד שהדורות הצעירים בניו זילנד מודעים פחות לאישיותו, רבים מהדורות המבוגרים ממשיכים להעריץ אותו.
לחם מחיטה מלאה
גרינפלד
גרינפלד או גרינפילד (בגרמנית: Grünfeld; באנגלית: Greenfield; ברוסית: Гринфельд) הוא שם משפחה שמשמעותו שדה ירוק.
גרינפילד
מרדכי וינקלר
פסק דין בוקר
פסק דין בוקר (שם מלא: בר"ע 178/70 בוקר נ' חברה אנגלו-ישראלית) הוא פסק דין מכונן בדיני קניין שניתן בהרכב מורחב של בית המשפט העליון.
השאלה המשפטית הייתה, אם הסכם מכר במקרקעין, תשלום חלקי והעברת החזקה לידי הקונה ללא רישום בטאבו, מונעים עיקול הנכס בשל חובות המוכר. השאלה נדונה על רקע המצב הנורמטיבי שיצר חוק המקרקעין תשכ"ט-1969. "הלכת בוקר" קבעה כי העיקול גובר על הזכות האובליגטורית.
ההלכה נהפכה בפסק דין בנק אוצר החייל.
רקע עובדתי.
ב-30 באוקטובר 1970, נערך חוזה מכר במקרקעין, בין המוכרת גילה קטן לבין הקונים חיים וחנה בוקר. תאריך הביצוע נקבע ל-15 במאי 1970. ב-26 בפברואר נפתח תיק בטאבו לרישום העסקה, ושולמה אגרת העברה. ב-30 במרץ נעשה הסכם נוסף בין הצדדים, בו חתמה המוכרת על ייפוי כוח בלתי חוזר לעורך דינם של הקונים. במקביל הקונים העבירו על שמם את המשכנתא בסך כ-18,000 לירות שהייתה על הנכס, ונמסרה להם החזקה בנכס. סוכם כי הקונים ישלמו את יתר הסכום, שעמד על 19,000 לירות, לעורך הדין וקסלר - כנגד חוב של המוכרת. בתאריך המוסכם, 15 במאי, לא הושלמה רכישת הנכס. לפי גרסה אחת העסקה לא הושלמה מאחר שהקונים לא הצליחו לשלם את היתרה. לפי גרסה אחרת, כבר בתחילת מאי הקונים היו נכונים לשלם את הסכום, אך העסקה לא הושלמה בשל העיקול שהוטל על הנכס ב-17 במאי.
"חברה אנגלו ישראלית" תבעה מקטן חוב בסך 60,000 לירות, על סמך שטרי חוב שמועדם חל בין אוקטובר 1969 למאי 1970, בסדר דין מקוצר. ב-17 במאי 1970 הוטל עיקול זמני על הנכס עליו נערך הסכם המכר הנ"ל. העיקול הפך קבוע בפסק דין של בית המשפט המחוזי ב-26 באוקטובר 1970, לאחר דיון בהתנגדויות.
תקדימים.
בפסקי דין קודמים נקבע שרכישת מקרקעין והעברת החזקה לידי הקונה, מונעת עיקול הנכס בשל חובות המוכר גם כאשר טרם בוצעה העברת בעלות בטאבו. החלטה זו התבססה על "זכויות היושר" שבמשפט המקובל האנגלי. כך ב"הלכת שטרן" נפסק שזכותם של רוכשי דירה, ללא רישום בטאבו, שנובעת מהסכם מכירה+ תשלום מחיר הדירה+ קבלת ייפוי כוח בלתי חוזר להעברת בעלות+ קבלת החזקה בדירה, גוברת על זכותו של נושה במוכר הדירה לעקל את הדירה.
לגבי מצב כזה, בו עדיין לא נפרע מלוא התשלום עבור הרכישה, נקבע ב"הלכת סיגלוב" שביחס לסכום זה נותר למוכר גם "זכות שביושר" (בנוסף לזכות הקניינית על מלוא הנכס) ועליו ניתן להטיל עיקול.
בית המשפט קבע כי אין להקיש מתקדימים אלו, שכן חוק המקרקעין שנחקק לאחר מכן קובע במפורש כי "מתחילת חוק זה אין זכות במקרקעין אלא על פי חוק" החוק גם קובע בפירוש כי לא ניתן להחיל את סעיף 46 של דבר המלך במועצה על ארץ ישראל, על מקרקעין.
הדיון המשפטי וההכרעה.
הקונים טענו כי לפי החוק יש להעדיף את זכותו של קונה שהתקשר בחוזה, שילם חלק מסכום הרכישה וקיבל לידיו את החזקה - על פני זכותו של נושה אשר ישן על זכויותיו ולא דאג לרישום זכותו. כמו כן טענו הרוכשים כי מידת הצדק דורשת להעדיף את זכותם של הרוכשים על פני זכותו של הנושה. בנוסף הקונים טענו כי לא ניתן להטיל עיקול על נכס שיצא מחזקתה של החייבת, בשל לשון תקנה 238 לתקסד"א הקובעת כי עיקול זמני יוטל על מקרקעין שנמצאים "בידי החייב", כלומר בחזקתו של החייב.
במישור העקרוני, בהכרעה בין זכותו של קונה לעומת זכותו של נושה, בית המשפט הסיק מתוך הסעיפים 6–10 לחוק המקרקעין, כי עסקה במקרקעין שטרם הושלם רישומה בטאבו, מקנה זכות אובליגטורית (חוזית) בלבד. בהתאם לכך קבע בית המשפט שהבעלות על הנכס נותרה בידי המוכרת-הלוה. עם זאת הסתפק בית המשפט, שמא עיקול יכול לחול רק על רכוש זכויות מוחלטות של החייב, ואילו במצב זה ההתחייבות החוזית ובפרט מסירת החזקה מצמצמות את זכויות הלוה בנכס ולכן לא ניתן לבצע עיקול? בית המשפט נדרש לפסיקת המשפט העברי אשר קובעת כי נושה מכוח שטר חוב יכול לגבות ממקרקעין של הלווה שנמכרו לאחר מכן (בתנאי שאין נכסים בחזקת הלוה שניתן לגבות מהם), כיוון שההלוואה בשטר מתפרסמת ועל הקונה היה להיזהר.
באוביטר הסתפק השופט לנדוי האם רישום הערת אזהרה יגן על הקונה שטרם העביר את הבעלות על שמו בטאבו, מפני עיקול. לנדוי קרא למחוקק לקבוע הלכה מפורשת בנידון.
במשפט המשווה.
בית המשפט התייחס בפסק הדין לנוהג המשפטי בסוגיה זו במדינות שונות.
המשפט האוסטרי אשר גם בו עסקה במקרקעין שטרם הושלם רישומה בטאבו מקנה זכות אובליגטורית בלבד, ההלכה המקובלת היא שרכישה חוזית של מקרקעין כולל העברת חזקה, אינה יכולה למנוע עיקול מצד נושים של המוכר. אם כי לשיטת המלומד האוסטרי קלנג (Klang), העיקרון של הסתמכות על הטאבו נועד לקניה ולא לרכישת זכויות בהוצאה לפועל. משכך, לשיטת קלנג, משנמסרה החזקה לידי הקונה הוא יכול להתנגד לעיקול הנכס בשל חובות המוכר, אפילו כאשר הנכס רשום עדיין על שם המוכר.
במשפט הפולני נהגו להגן על זכותו של רוכש מקרקעין שטרם רשם את הנכס על שמו, מפני עיקול. אך זאת רק כאשר במכירה הושלמה מלבד ההעברה הפורמלית של הרישום בטאבו. שיטה זו נבעה גם מהכורח שיצרה המציאות שלאחר מלחמת העולם, בה אבדו פנקסי מקרקעין רבים. השופט קיסטר אימץ את הגרסה לפיה שבמקרה זה טרם הושלמה עסקת המכר כיוון שהקונים עדיין לא פרעו את מלוא התשלום, ובהתאם לכך קבע כי אפילו לפי השיטה הפולנית אין מקום להגן על הקונים מפני העיקול. גם לגרסה אותה נוקט לנדוי כאפשרית, לפיה העסקה בין הקונים למוכרת הושלמה - שב וקבע בית המשפט כי חוק המקרקעין הישראלי מתכוון במפורש להגביר את תוקף הרישום בטאבו על פני טענת מכר וחזקה, ביחס למניעת עיקול.
ג'ארד דיאמונד
מפלגות בפולין
בפולין מתקיימת מערכת רב מפלגתית מאז נפילת המשטר הקומוניסטי בשנת 1989.
היסטוריה מפלגתית.
המעבר ממדינה קומוניסטית בה ישנה מפלגה חוקית אחת (המפלגה הקומוניסטית הפולנית) למשטר ליברלי פלורליסטי הביא להקמתם של ממסגרות מפלגתיות רבות בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20. לאחר הבחירות החופשיות הראשונות במדינה בשנת 1991, התחלקו המושבים בסיים הפולני בין לא פחות מאשר 12 מפלגות, לרבות מפלגת קוריוז הומוריסטית כמפלגת אוהבי הבירה הפולנית. בבחירות אלו הגיעה ברית השמאל הדמוקרטית (SLD), היורשת המודרנית של מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית, למקום השני עם 12.0%, כאשר רוב שאר המושבים מתחלקים בין מפלגות המרכז והימין. לפיכך, לאחר בחירות אלו הוקמה ממשלת מרכז-ימין, כאשר ברית השמאל הדמוקרטית נשארת באופוזיציה. קיומן של מפלגות כה רבות בפרלמנט נתפס על ידי רבים כמכשול לאפקטיביות של המשטר וכמחסום בפני הקמתן של ממשלות יציבות. כתוצאה מכך, נקבע אחוז חסימה של 5%, כאשר מפלגות שיקבלו פחות מכך, לא יזכו לייצוג בפרלמנט. בבחירות הבאות כבר הורגשה העלאת אחוז החסימה, ומספר המפלגות צומצם וכחון של אלו שנכנסו לפרלמנט גדל. בבחירות אלו, בחירות 1993 גרפה ברית השמאל הדמוקרטית בראשות אלכסנדר קוושנייבסקי נתון יפה וזכתה ב-20.4% מהקולות. את המקום השני תפסה מפלגת העם (PSL) בעל האוריינטציה החקלאית, אשר קיבלה גם היא תוצאה טובה כאשר גרפה 15.4% מהקולות. לאחר בחירות אלו מפלגות המרכז-ימין איבדו את שלטונם, ושתי המפלגות הגדולות - ברית השמאל הדמוקרטית ומפלגת העם הקימו ממשלה משותפת. ארבע שנים לאחר מכן, בבחירות 1997, אף על פי שברית השמאל דווקא הדמוקרטית הגדילה את כמות בוחריה ל-27.1%, היא איבדה את השלטון למפלגות המרכז-ימין כאשר היא ושותפתה מפלגת העם הולכות לאופוזיציה.