כתרופה אנטיפסיכוטית אטיפית יש לקווטיאפין יתרון חשוב בנוגע למיעוט תופעות הלוואי האקסטרה-פירמידליות לעומת תרופות אנטיפסיכוטיות אחרות.
הפרעה דו-קוטבית.
משמשת כטיפול בהתלקחויות מאניות חריפות, כמונותרפיה או כטיפול נוסף לליתיום, חומצה ולפרואית או למוטריגין וכטיפול אחזקתי-מונע בהפרעה דו־קוטבית, בדרך כלל יחד עם ליתיום או חומצה ולפרואית.
שימושים אחרים.
הקווטיאפין בשימוש לפעמים, בדרך כלל כתכשיר אוגמנטטיבי, בטיפול בהפרעה טורדנית-כפייתית, הפרעה דחק פוסט-טראומתית, הפרעת אישיות גבולית, הפרעה דיכאונית, הפרעות שינה, , אלכוהוליזם.
תופעות לוואי.
כעיקרון קוואטיפין נחשבת לתרופה בטוחה מאוד לשימוש, עם מעט תופעות לוואי יחסית לתרופות אנטי פסיכוטיות אחרות.
שלוש תופעות הלוואי העיקריות בשימוש בתרופה זו הן:
תופעות לוואי אלו לרוב חולפות, והן פחות קשות אם העלייה במינון של בתרופה היא הדרגתית. לתרופה זו קישור נמוך לתופעות לוואי אקסטרה-פירמידליות, הקיימות בשימוש בתרופות אנטי-פסיכוטיות. עובדה זו מביאה לכך שניתן לטפל באמצעותה בחולי פרקינסון שפיתחו פסיכוזה כתוצאה משימוש בתרופות דופמינרגיות.
העלאת רמות הפרולקטין בשימוש בתרופה נדירה, ואם מתרחשת אזי היא חולפת מעצמה.
השימוש בתרופה מקושר בחלק מן המקרים לעליה במשקל, כאשר אצל חלק מן החולים נרשמה עליה ניכרת במשקל. עליה מתונה בקצב הלב, בעצירות ובאנזימי כבד נרשמה אף היא.
מקובל לבחון את תפקוד העדשה לפני מתן התרופה ולאחריה לאור מספר חששות שהועלו עקב ניסויים מסוימים על חיות באשר להיווצרות קטרקט. עם זאת חששות אלו טרם אומתו במחקרים קליניים אצל בני אדם.
תופעות לואי זמניות, החולפות בדרך כלל תוך מספר שבועות, כוללות עליה ברמת הפרולקטין המשבשת את התפקוד המיני, בחילה, יובש בפה, שלשול או עצירות.
תופעות לואי נדירות כוללות סוכרת, מאניה, כאבי שרירים, הזעה, ורעד.
מינון.
מינון התרופה נע בין 25 מ"ג, 100 מ"ג ועד 200 מ"ג לטבלית. במחלת הסכיזופרניה המינון הממוצע המקובל הוא מינון מטרה של 400 ועד 600 מ"ג, באירועים של מאניה המינון המקובל הוא 800 מ"ג ובמצבי דיכאון הקשורים למחלה בי פולארית המינון המקובל הוא 300 מ"ג ליום. במצבים של אינסומניה הטיפול המקובל נע בין 25 מ"ג ל-300 מ"ג בלילה.
נמצא כי קיימים חולים אשר מפיקים תועלת מרמות גבוהות אף עד 1,200 מ"ג ואפילו 1,600 מ"ג ליום. ניתן גם לתת את התרופה פעם אחת ליום בלבד ולהשיג אפקטיביות על אף זמן מחצית החיים הקצר יחסית, זאת מכיוון שהרצפטור לתרופה עודנו פעיל גם לאחר שרמת התרופה יורדת בדם. לצורך מתן פעם ביום נעזרים בצורות בעלות שחרור מושהה Seroquel XR.
היסטוריה.
קווטיאפין פותח במעבדות חברת התרופות אסטרהזניקה כחלק מתרופות הדור השני של התרופות אנטפסיכוטיות. הוא אושר על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי בשנת 1997. שווק בשמות Seroquel Quepin, Syquel Ketipinor וכו'.
בשנת 2011 פג תוקף הפטנט של התרופה.
סרוקוול
קוואטיאפין
ג'ואנה פקולה
ג'ואנה פקולה (בפולנית: Joanna Pacuła; נולדה ב-2 בינואר 1957) היא שחקנית קולנוע פולנייה.
חיים וקריירה.
פקולה נולדה בעיירה טומשוב לובלסקי שבדרום מזרח פולין. בשנת 1979 השלימה את לימודי המשחק שלה באקדמיית התיאטרון שבוורשה. ואחר כך שיחקה בתיאטרון הדרמטי של ורשה. אחרי הכרזת משטר צבאי בפולין בתחילת שנות ה-80 עברה פקולה לפריז, שם הכירה את הבמאי הפולני-צרפתי רומן פולנסקי, עמו ניהלה קשר רומנטי. בהמלצתו של פולנסקי לוהקה לתפקיד משנה בסרט "גורקי פארק״ (1983), לצדם של לי מרווין וויליאם הארט, עליו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב. זו הייתה הצלחתה הראשונית וגם המשמעותית ביותר.
פקולה עברה לארצות הברית, שם נעזרה בשחקנית הפולנייה אלזבייתה צ'ייזאווסקה ליצירת קשרים. בשנת 1987 שיחקה פקולה בדרמת השואה הטלוויזיונית "הבריחה מסוביבור" בתפקיד האסירה היהודייה לוקה במחנה ההשמדה סוביבור. רוב תפקידיה הקולנועיים אחר כך היו בסרטים שזכו להצלחה מוגבלת. ב-1990 שיחקה בסרט הפעולה "סימן קטלני" לצד סטיבן סיגל, ב-1993 שיחקה במערבון "טומבסטון - עיר ללא חוק" בתפקיד קייט, חברתו של המהמר דוק הולידיי (ואל קילמר), ב-1995 שיחקה בסרט "טיימסטר" לצד מישל ויליאמס. ב-1998 השתתפה פקולה בקומדיה של בילי קריסטל "ענק שלי". בשנת 1999 הופיעה בסרט המד״ב "וירוס", והתארחה בסדרת הטלוויזיה "אקדח של איש מת". ב-2005 שיחקה לצידו של צ'אק נוריס בסרט הפעולה "החותך".
תפקידה הבולט האחרון היה בעיבוד קולנועי לרומן "כשניטשה בכה" (2007). וב-2014 התארחה בסדרת הטלוויזיה "בונז".
מטופל מזוהה
מטופל מזוהה (באנגלית: Identified patient או IP) הוא מושג מתחום הפסיכותרפיה, המתאר אדם המזוהה עם הקושי הרגשי של משפחתו. האדם נבחר באופן בלתי מודע לתפקיד של נושא החולי המשפחתי, ובדרך זו הוא מייצג את הסכסוך הפנימי במשפחה. הדבר מאפשר לעיתים להסב את תשומת הלב המשפחתית אליו במקום אל הבעיה המשפחתית, ובכך מקל על הכחשתה.
תופעה זו קיימת גם בדינמיקה של קבוצות אחרות שאינן משפחות.
מקור המושג.
מקור המושג הוא ב"פרויקט בייטסון", פרויקט מחקרי בראשות גרגורי בייטסון משנות החמישים וראשית שנות השישים, אודות מערכות האיזון במשפחה (family homeostasis), שלטענתו מהוות דרך למציאת תבניות התנהגות לא מודעות ברובן. בייטסון טען כי כדי למצוא את האיזון במקרים בהם עולים רגשות קשים כלפי המשפחה, מפנים בני המשפחה את האשמה לעבר בן משפחה מסוים. אותו בן משפחה הופך להיות שעיר לעזאזל, הוא המטופל המזוהה.
וירג'יניה סטיר ראתה במטופל המזוהה דמות המגלמת באופן חיצוני את הבעיות הבין-אישיות והאישיות במערכת המשפחתית. גילום הבעיות במטופל המזוהה משמר את הסוד המשפחתי, אך עם זאת, מאפשר גילוי של הסוד והתהליכים הפנימיים במשפחה. הטיפול בבעיה דורש טיפול משפחתי המשלב את כל בני המשפחה - הורים, ילדים ובמקרה הצורך בני משפחה נוספים, על מנת שבני המשפחה יסירו מהמטופל המזוהה את המשא שהוטל עליו.
המטופל המזוהה נקרא גם "נושא התסמין" (symptom-bearer), משום שהוא עלול לגלות תסמינים נפשיים או פיזיים, ולרוב הוא הראשון שהמשפחה מבקשת עזרה עבורו. חברי המשפחה לרוב מביעים דאגה לבן המשפחה שמראה את התסמינים, אך מביעים התנגדות לכל שינוי שמפר את האיזון שהמטופל המזוהה מאפשר.
יש הטוענים כי אם הטיפול המשפחתי מביא לשיפור במצבו של המטופל המזוהה, הדבר עשוי ליצור שינוי חיובי גם אצל בני המשפחה האחרים. אך שיפור רק במצבו של המטופל המזוהה לא פותר את הבעיה, אם לא נוצרה הכרה בקרב שאר בני המשפחה בכך שהקושי הוא במשפחה ולא ממוקד במטופל זה. אם לא נוצרה הכרה כזו במסגרת הטיפול, ולא נוצר שינוי בקרב כל בני המשפחה, עלולה הבעיה לעבור אל מטופל מזוהה אחר בתוך המשפחה, או שעלולה להיווצר בעיה אחרת אצל אותו מטופל מזוהה, וכך המצב לא נפתר.
הרעיון פותח על ידי רונלד לאינג ועמיתיו, שחקרו את הדינמיקה המשפחתית וטענו כי "האדם שנשלח לאבחון הוא חלק מרשת רחבה של דפוסי תקשורת בעייתיים". עוד הוסיפו כי "יש לראות את המטופל כסוג של שליח לעולם שמחוץ למשפחה, שמשימתו היא מציאת סיוע למשפחה כולה".
תפיסה דומה אפשר למצוא בהתייחסות אל עבריינות נוער, לפיה יש לתפוס את ההתנהגות העבריינית של הילד כקריאה לעזרה בשם הוריו. המטופל המזוהה הנושא מאפיינים של עבריינות מגלם את כאב האובדן של הסמכות החיובית במשפחה והכמיהה אל סמכות זו.
באופן דומה, יש גרעין של אלטרואיזם והקרבה עצמית בהתנהגות של השעיר לעזאזל. המטופל שנושא את החולי חש שבגילום השעיר לעזאזל הוא מונע לעיתים תרחישים קשים יותר, כמו גירושים או פירוק התא המשפחתי.
השעיר לעזאזל.
בשיח הפסיכו-חברתי, מושג ה"שעיר לעזאזל" מבטא מקרה פרטי של המטופל המזוהה.
מקור המושג הוא במצוות שילוח שעיר לעזאזל, מצווה שנהגו היהודים לקיים ביום הכיפורים בתקופת בית המקדש. במצווה זו, היו משלחים תיש למדבר, לאחר שהכהן הגדול היה מעביר אליו את חטאי הקהילה על מנת לכפר על חטאיה. באופן דומה, המשפחה מטילה אשם על אחד מחבריה ומאמינה כי טיפול בו יביא להקלה על מצוקותיה.
התופעה בטיפול קבוצתי.
תופעת המטופל המזוהה מתקיימת גם במסגרת של טיפול קבוצתי.
ארווין יאלום טוען כי הקבוצה משליכה על אחד מחבריה את הכעס על המטפל, כמנגנון של התקה אל מול מטפל שאי אפשר למתוח עליו ביקורת גלויה. בנוסף, זו דרך לא מודעת של חברי הקבוצה להשליך צדדים דחויים של עצמם אל אחר, כדי למנוע את דחייתם מהקבוצה. הקבוצה מחזיקה בפנטזיה שאם אותו שעיר לעזאזל לא יהיה חלק מהקבוצה, בעיותיה ייפתרו. לטענתו של יאלום, לא סביר שהתופעה תתמיד בקבוצה ללא שיתוף פעולה של המטפל.
דוגמאות.
בספרה "דיבס, הילד המחפש את זהותו", מתארת וירג'יניה אקסליין ילד עם בעיות רגשיות שהופנה לטיפול במשחק. בשלב מתקדם של הטיפול, מתארת האם בשיחת טלפון את האחריות ההורית למצבו: ההורים בחרו לראות את ילדם כילד הסובל מפיגור שכלי, כדרך להתגבר על הקשיים הרגשיים והחברתיים שלהם.
בספר "כלנית בעמק הגרוטאות", מספרת רבקה בן דוד על חייה כילדה בעלת צרכים מיוחדים המשמשת שעיר לעזאזל במשפחתה: הבחירה בה כבור ניקוז לחוליי משפחתה, אפשרה את המשך קיומה של הפתולוגיה המשפחתית.
פליירינג
פליירינג הוא מופע ראוותני של הכנת קוקטיילים תוך כדי הטלה באוויר ותפיסת בקבוקים, שייקרים, כוסות ועוד. בדרך כלל נקשר פליירינג עם להטוטנות.
היסטוריה.
התיעוד המוקדם ביותר של פליירינג מתייחס לברמן ג'רי "הפרופסור" תומאס (באנגלית: Jerry Thomas) בסוף המאה ה-19.
תחרויות פליירינג.