ב-14 במאי 1771 לואי נישא למריה ג'וספינה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה ומריה אנטוניה פרננדה, נסיכת ספרד ונכדתו של מלך ספרד, פליפה החמישי. הנסיכה, שנקראה בצרפת מארי ז'וזפין, עברה שתי הפלות טבעיות, ב-1774 ו-1781, ולאחר מכן הזוג נותר חשוך ילדים.
המהפכה הצרפתית.
במהלך המאורעות אשר הובילו לפרוץ המהפכה הצרפתית, נקט לואי בעמדה ליברלית והביע התנגדות לשלטונו של אחיו, אולם הקיצוניות הגוברת של המהפכנים הוסבה במהרה גם כלפיו בהיותו שייך לבית המלוכה. בשנת 1791 ברח לואי מהמדינה, באותו הזמן בו נכשל אחיו המלך בניסיון בריחתו. הוא נמלט למדינת וסטפאליה וחי שם בעוד אחיו הוצא להורג בשנת 1793. עם מותו של אחיו הכריז לואי על היותו העוצר של אחיינו לואי השבעה עשר, מלכה החדש של צרפת, אשר היה ילד ולמעשה מעולם לא שלט במדינה. כשהמלך בן העשר מת בכלאו ב-8 ביוני 1795, הוא הכריז על היותו מלך צרפת החדש ושינה את שמו ללואי השמונה עשר. בהצהרת ורונה, הכריז לואי על דחייתו את השינויים שהתרחשו בצרפת מאז 1789, אשר הרסו, לדעתו, את הסיכוי להקמת שלטון מונרכיה-חוקתית מתונה, אשר תוגבל על ידי חוקה המיישמת את מרבית תוצאות המהפכה.
בשנים שלאחר מכן נסע לואי ה-18 ברחבי אירופה והתגורר בארמון הדוכס בילגבה שבקורלנד בשנים 1801-1798 וכן 1804–1807. בתקופה זו הוא זכה לחסותו של הצאר.
לאחר מכן קבע את משכנו באנגליה. באותה העת, הכח העולה בצרפת, כוחו של נפוליאון אשר העניק לעצמו את התואר קיסר צרפת, הפך את רעיון השיבה של בני משפחת בורבון לכס המלכות בצרפת ללא סביר.
לואי מלך צרפת.
בשנת 1814, עם הגלייתו של נפוליאון לאי אלבה, תפס לואי ה-18 את מקומו כשליט צרפת ונהיה למלכה באופן רשמי. מטרתו הראשונה הייתה החזרת המצב במדינה לקדמותו, כפי שהיה בתקופת אחיו לואי ה-16. ניסיונו זה לבטל את תוצאות המהפכה הפך אותו במהרה ללא אהוד במיוחד. הוא חתם על הסכם שלום עם בעלות הברית והכל היה נראה כאילו צרפת תקום שוב. אולם כעבור שנה בלבד חזר נפוליאון מגלותו ויצא למלחמה נוספת בבעלות הברית. נפוליאון ניצח בכמה קרבות אך בקרב האחרון, קרב ווטרלו, הובס והוגלה שוב, הפעם לאמצע האוקיינוס האטלנטי. לואי ה-18 שב ותפס את המלוכה במה שמכונה הרסטורציה השנייה. זמן מועט לאחר שובו של המלך לכס המלכות החלה בצרפת תקופת הטרור הלבן, תקופה בה רצחו תומכיו של המלך אלפים מתומכיו של נפוליאון. עוד הסכם שלום נחתם לפיו צרפת תוותר על כמה חבלי ארץ ותשלם כספי פיצויים.
הוא היה אדם מתון ונבון, ולכל אורך מלכותו הצליח לשמור על האיזון בין הפלגים השונים באוכלוסייה. מדיניותו של לואי ה-18 הייתה מלוכנית קיצונית אך בעזרתו הרבה של המרקיז וייל הצליח לשמור על המדיניות באופן מאוזן מבלי ליצור עימות עם הפרלמנט.
המלוכה החדשה נשענה על אותם אנשים שעמדו בראש המשטר הישן (של לואי ה-16), וגרמה לתקופה של שמרנות מסוימת הנוגדת את דעות המהפכה, שסיומה הגיע כאשר מינה לואי ה-18 ראש ממשלה חדש ושר משטרה חדש, שם קץ למשטר הישן והתחיל במדיניות ליבראלית חדשה משלו. אנשי צרפת ביקשו שקט תעשייתי על מנת לתקן את נזקי המלחמה ולואי ניצל זאת והגיע ליציבות מסוימת. היציבות לא נמשכה זמן רב, התנקשות באחיינו של לואי ומינויו של וייל לראש הממשלה החזירו את צרפת אחורה, לתקופה שמרנית. בתקופה הבאה החל לואי מאבד את כוחו כשאחיו, שארל, צובר עוד ועוד כוח. ב-1824, עם פטירתו של לואי, הוכתר אחיו כשארל העשירי, מלך צרפת.
בימי לואי חל שיפור ניכר בניהול ענייני הכספים של צרפת, החלו להתגבש מוסדות ממשלתיים, החלה התעוררות אינטלקטואלית והופיעו כתבי עת חשובים.
שארל העשירי, מלך צרפת
שארל העשירי, מלך צרפת (9 באוקטובר 1757 - 6 בנובמבר 1836) היה מלך צרפת משנת 1824 עד ל-1830.
ביוגרפיה.
שארל העשירי נולד בארמון ורסאי כנכדו של המלך לואי ה-15. אביו לואי פרדיננד, דופן צרפת, היה יורש העצר המיועד, אך הוא מעולם לא עלה לשלטון כיוון שהוא נפטר לפני אביו, המלך המכהן. שארל היה אחיהם של לואי ה-16 שהוצא להורג בתקופת המהפכה הצרפתית ולואי ה-18 אשר מלך לאחר תקופת נפוליאון.
בסוף תקופת שלטונו של לואי ה-18 החל שארל לצבור כוח והשפעה ועלה על כס המלכות עם פטירתו של לואי ה-18 בשנת 1824. מדיניותו הייתה שמרנית ולא מאופקת. הוא ניסה להחזיר את הגלגל לאחור (בהתאם למדיניות הרסטורציה של קנצלר אוסטריה קלמנס פון מטרניך), לימים שלפני המהפכה הצרפתית וכתוצאה מכך איבד עד מהרה את תמיכתה של הבורגנות. במדיניותו הריאקציונרית החזיר שארל את השליטה על בתי הספר לכנסייה ושילם פיצוים לאצולה בגין הנזקים שנגרמו להם בעת המהפכה.
מדיניותו של שארל העשירי לא התאימה לעידן החדש שעמד בפתח. בעקבות הבחירות בשנת 1830, שבהן האופוזיציה הצליחה להגדיל את כוחה באופן ניכר, פיזר שארל את הפרלמנט והקטין ב-75% את רשימת בעלי זכות הבחירה. צעדיו הקיצוניים גרמו לכעס רב בקרב הבורגנים, שרבים מהם איבדו את זכות בחירתם. מדיניותו פגעה בכלכלתם של הבורגנים ולכן ביולי אותה שנה פרצה הפיכה, הידועה בשם "מהפכת יולי". לאחר שלושה ימים, הנקראים שלושת ימי התהילה, סירב שארל להשתמש בכוח צבאי וניסה לוותר על הכתר לטובתו של נכדו, אנרי, שהיה בן 10 בזמן זה. ההמונים לא הסכימו לפשרה ושארל נאלץ לצאת לגלות לאנגליה, שם מת בגיל 79.
לאחר יציאתו לגלות, משלא נמצא יורש ובתמיכת העם, עלה לכס המלכות המלך לואי פיליפ, והחלה תקופת השלטון המכונה המונרכיה של יולי.
משפחתו.
בשנת 1773 התחתן שארל עם מריה תרזה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה ומריה אנטוניה פרננדה, נסיכת ספרד, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
אפוטרופוס
אַפּוֹטְרוֹפּוֹס (או אפיטרופוס; מיוונית: επιτροπος - "ממונה") הוא אחראי על מי שאינו מסוגל לדאוג לענייניו (בארצות הברית המונח המקביל לאפוטרופוס הוא "Legal guardian").
החוק המסדיר את האפוטרופסות בישראל.
בישראל החוק המסדיר את עניין מינוי האפוטרופוס הוא חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, תשכ"ב-1962.
הנחת המוצא של החוק היא "כל אדם כשר לזכויות ולחובות מגמר-לידתו ועד מותו" (), ולכן אפוטרופסות קיימת על:
אפוטרופסות טבעית.
על פי ההורים הם האפוטרופסים הטבעיים של ילדיהם הקטינים. כאשר החוק קובע , כי קטין הוא "אדם שלא מלאו לו 18 שנה".
האפוטרופסות על קטין פוקעת באופן אוטומטי בהגיעו לבגרות, כלומר לגיל 18 (על פי ).
אפוטרופסות על פי מינוי.
בנוסף לאפוטרופסות טבעית של הורים על ילדיהם הקטינים, קובע כי בית המשפט לענייני משפחה רשאי למנות אפוטרופוס:
כאשר האפוטרופוס יכול להיות (על פי ).
לצורך קבלת החלטה על מינוי אפוטרופוס, נעזר בית המשפט בחוות דעתו של פקיד סעד לסדרי דין, שהוא עובד סוציאלי שעבר הכשרה מיוחדת, הבוחן את פרטיהם של החסוי והמבקש להתמנות כאפוטרופוס, וממליץ על דבר המינוי לבית המשפט. זאת על מנת לוודא כי הצורך במינוי האפוטרופוס, הוא לטובת החסוי והחברה, וכי צורך זה גובר על זכויות הפרט של החסוי ומצדיק את שלילתם החלקית.
לאחר שבית המשפט ממנה אפוטרופוס באמצעות צו מינוי, האפוטרופוס נתון לפיקוחו של האפוטרופוס הכללי.
האפוטרופוס נדרש לפעול במילוי תפקידו לטובת החסוי כדרך שאדם מסור היה נוהג בנסיבות העניין (), כאשר האפוטרופוס מוסמך לעשות כל הדרוש לשם מילוי תפקידיו. ישנן פעולות מסוימות המנויות , בהן על האפוטרופוס לפנות לקבלת אישורו של בית המשפט (על ידי הגשת בקשה מתאימה) טרם שהוא יוכל לבצען.
כמו כן אין האפוטרופוס מוסמך לפעול בשם החסוי, בפעולות בהן יש ניגוד עניינים לפי , ללא אישורו של בית המשפט או של אפוטרופוס אחר שנתמנה למטרה זו.
גם כאשר אין יותר צורך באפוטרופסות, או במקרה בו האפוטרופוס מעוניין להשתחרר מתפקידו, עליו לפנות לבית המשפט בבקשה לביטול או החלפת המינוי.
מרצ'לו מלפיגי
מרצ'לו מלפיגי (באיטלקית: Marcello Malpighi; 10 במרץ 1628 - 29 בנובמבר 1694) היה רופא איטלקי, על שמו קרויות מספר תכונות פיזיולוגיות.
חייו.
מלפיגי נולד בקרבלקורה שבאיטליה, וגדל בחווה של הוריו, עד שנכנס לאוניברסיטת בולוניה, כאשר היה בן 17. בזמן שהוא למד פילוסופיה, הוריו מתו, ובגלל שהיה הבן הבכור במשפחה, הוא נאלץ לקחת אחריות ולטפל בעסקי המשפחה. מלפיגי חזר לאוניברסיטת בולוניה לאחר שנתיים, והחל ללמוד רפואה בשנת 1653.
מלפיגי השתמש במיקרוסקופ בשביל ללמוד על העור, על הכליות, ובשביל השוואה בכבד. הוא העצים והגדיל עד מאוד את הידע על האמבריולוגיה. השימוש במיקרוסקופ עזר לו לתאר את התפתחות האפרוח כאשר הוא עוד בתוך הביצה, ולגלות שהחרקים (הוא השתמש בעיקר בתולעת המשי) לא משתמשים בריאות כדי לנשום, אלא משתמשים בגומות קטנות הנמצאות על גבי העור שלהם כדי לנשום. מלבד זאת, מלפיגי היה הראשון שהצליח לזהות את הנימים, ולכן הוא גילה את הקישור בין הוורידים לעורקים, דבר שויליאם הארווי לא הצליח לעשות.
מלפיגי נחשב למייסד האנטומיה המיקרוסקופית, ולהיסטולוג הראשון. הרבה מבנים אנטומיים מיקרוסקופיים קרויים על שמו, כגון רובד עור (רובד מלפיגי), ושני גופיפי מלפיגי-איבר (מצויים בנפרון שבכליות אצל בעלי חוליות) בכליות. כמו כן נקראו על שמו צינוריות מלפיגי, הנמצאות במערכת הצואה של רמשים למיניהם. מרצ'לו מלפיגי גילה גם את רשת הנימים המחברות בין העורקים ובין הוורידים ובכך הניח את התשתית העובדתית לתורתו של ויליאם הארווי ותרם לגילוי מחזור הדם.
מלפיגי היה פרופסור באוניברסיטאות בולוניה ופריז. בשנת 1669, התקבל כחבר כבוד בחברה המלכותית של לונדון.
צללולוז
חסוי (אדם)