מיום הקמת המדינה ועד לצו האוסר את יציאת היהודים לישראל, עלו כ-92 אלף מיהודי מרוקו לישראל. בתקופה זו, העלייה התבצעה בעיקר באמצעות מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית,"קדימה", אשר ריכזה את היהודים במחנות עלייה זמניים והעבירה אותם לישראל דרך צרפת.
בתקופה זו הועלו היהודים בכפוף לתקנות הגבלה כלליות רשמיות, שפרסמה ישראל, תחת העקרונות הבאים:
בתקופה זו שלטה צרפת במרוקו והתנגדה לעליית יהודים מסיבית לישראל, מסיבות רבות. הצרפתים ניסו לעצור את תנועת העלייה והנהיגו מדיניות של מכסות שקבעה מכסה לרישיונות ההגירה שניתנו ליהודים המבקשים לצאת ממרוקו.
הגבלות אלו, הן מצד השלטונות הצרפתיים והן מצד השלטונות בישראל מנעו מיהודים רבים לעלות ארצה במהלך שנים אלו.
תקופת העלייה הבלתי לגאלית: 1957–1961.
לאחר שההגירה היהודית וכל פעילות ציונית נאסרו לחלוטין במרוקו, החליטו ממשלת ישראל, הסוכנות היהודית ו"המוסד" לפעול נמרצות לעליית היהודים שנותרו. תקופה זו כונתה גם "העלייה ב'".
בשנים אלו עלו לישראל כ־30,000 יהודים בעזרת שלוחות "המסגרת" ובעיקר שלוחת "המקהלה" בצל סכנה גדולה לחייהם.
האירוע המכונן בתקופה זו היה אסון טביעת ספינת המעפילים "אגוז" בלילה שבין ה-10 ל-11 בינואר 1961 כשעל סיפונה 43 עולים ואיש המוסד חיים צרפתי. לאחר טביעתה, ובתכנונם והדרכתם של אנשי "המסגרת" הופצו במרוקו כרוזי מחאה במבצע "בזק" הדורשים את שחרורם של יהודי מרוקו. בעקבות הפצת הכרוזים נאסרו, נחקרו ועונו באכזריות רבים מחברי "המסגרת". על אף האסון הכבד ותוצאותיו הקשות החלה מנשבת רוח חדשה של ביטחון עצמי, כבוד וגאווה בקרב יהודי מרוקו.
הספינה "אגוז" ומבצע "בזק".
הפלגותיה של הספינה "אגוז" ומבצע "בזק" שהתקיים מיד לאחר אסון הטביעה מהווים פרק מיוחד בתולדות העפלת יהודי מרוקו לישראל.
הספינה "אגוז" נשכרה בג'יברלטר מבעל מספנה סקוטי. מהפלגתה הראשונה ועד לזו האחרונה העבירה "אגוז" מאות יהודים ממרוקו לג'יבלרטר. סיפונה של ה"אגוז" הכיל בכל הפלגה בין 40–45 נפש ואת כל הפלגותיה ליווה איש "המסגרת" אשר קיים את קשר האלחוט עם פריז וג'יבלרטר.
על אף קיומם של תחקירים ומחקרים רבים, לא הצליחו לגלות עד לעצם היום הזה הסבר חד משמעי לנסיבות טביעתה של הספינה.
בעקבות הטביעה ועל מנת לתת פורקן לרגשות העלבון והמרי של יהודי מרוקו, בחרה "המסגרת" לפתוח בצעדי מחאה כנגד התנהגות השלטון, על ידי הפצת אלפי כרוזים ברחבי מרוקו הקוראים ליציאה חופשית של יהודים ממרוקו- מבצע "בזק". צעד זה נועד לעודד את רוחם של היהודים אך מחירו היה רב ולאחריו נעצרו רבים מחברי המחתרת ונחקרו בעינויים. שניים מהם, רפאל (רפי) ועקנין ומרסל רוימי עונו עד מוות בבית הכלא המרוקאי, והיו להרוגי מלכות.
למרות הקשיים ולאחר טביעת אגוז בחודש מרץ 61 הצליחו חברי המסגרת לארגון את הפלגתה של עוד ספינה ועליה כ-50 מעפילים.
תקופת העלייה ג'- "מבצע יכין": 1961–1964.
"מבצע יכין" כונה גם העלייה ג' והחל ב-28 בנובמבר 1961 ובמסגרתו עלו עד לשנת 1964 כ־80 אלף מיהודי מרוקו. השם "יכין" היה שמו של אחד משני העמודים המרכזיים שתמכו בהיכל בית המקדש שבנה שלמה המלך וראו בעלייה זו כאחד מעמודי התמיכה המרכזיים של העם בישראל. בשונה מקודמתה, עלייה זו נעשתה במסגרת הסכם מסודר וחוקי. העלייה הייתה באישור השלטונות ולא נעשתה עוד בתנאי מחתרת מסוכנים.
לאחר שנים של ניסיונות כושלים להידברות עם השלטון והמלך, החל בקיץ 1961 דיון רציני עם בכירי השלטון בדבר מתן רשות ליהודים להגר. המשא ומתן הסתיים בהצלחה וניתנה ליהודים הבטחה לאפשר לעשרות אלפי יהודים לצאת תוך מספר חודשים.
לפי ההסכם שהושג הורשו היהודים לצאת ממרוקו ולהגר ממנה בתנאי שיעדם המוצהר אינו ישראל והגוף המטפל בהגירה אינו גוף ציוני, אלא ארגון ההגירה הבינלאומי היא"ס שייסדה הקהילה היהודית בארצות הברית - H.I.A.S - The Hebrew Sheltering &amp; Immigrant Society.
במסגרת הסכם זה שולם בעבור כל עולה "כופר" 50 דולר. פעילי "המסגרת" איפשרו עלייה תחת חסותה של היא"ס עד לאמצע שנות ה-60.
ההסכם יצא אל הפועל תוך העלמת עין של השלטונות שלא עיכבו מתן דרכונים קולקטיביים והעניקו אותם לפי פניית העולים ללא בעיות מיוחדות.
אחת הבעיות העיקריות במבצע הייתה לאתר היהודים אשר היו מעוניינים לעלות לארץ והוחלט לבצע מפקד בקרב הקהילות.
ההערכות הסוכנות היו כי מדובר בעלייה של עשרות אלפי עולים בסך הכל. אולם מעבר לכל ציפייה המבצע נמשך שנים אחדות ובמהלכו עלו לעיתים יותר מעשרת אלפים עולים בחודש אחד.
מאז הקמת המדינה ועד היום עלו לארץ קרוב לרבע מיליון יהודים – העלייה הגדולה ביותר של יהודים מארץ מוסלמית. כיום, נותרו במרוקו כ-2,500 יהודים.
השפעת פעילות "המסגרת" והעלייה החשאית על הקשר בין יהדות מרוקו לישראל ולציונות.
המחתרת היהודית במרוקו היוותה נדבך חשוב בתנועה הציונית וכלל יהודי מרוקו חשו זיקה מיוחדת לאתוס הציוני בגילוי זה של תעוזה וגבורה.
על פי ד"ר ירון צור "המסגרת הולידה טיפוס רביעי של פעיל ציוני: צעיר הדומה מבחינת האינטנסיביות של פעילותו לפעיל התנועה החלוצית, אך נבדל ממנו בכך שלא עלה תוך זמן קצר לארץ ישראל. המאמצים שהשקיע "המוסד" בתיאום עם תנועות הנוער החלוציות ובהכשרת פעילים ל"מסגרת" היו ללא תקדים בתולדות הכשרת הקאדרים הציוניים לפעילות במרוקו... "המסגרת" הפכה גם מנוף להתקדמותם של צעירים אלה עם עלייתם ארצה".
הפעילות בשירות הארגון תרמה תרומה מכרעת לקירובם של יהודי מרוקו לתנועה הלאומית היהודית ולשילובם בחברה הישראלית.
העובדה שהעלייה ממרוקו הופקדה בידי "המוסד" והסוכנות היהודית הובילה לתהליך א-פוליטיזציה וכן להאדרת העוז של העולים והעוסקים במלאכת העלייה. הדבר ייצר אתוס של מעפיל ציוני בדומה לתקופת העפלה טרם הקמת המדינה וסייע בהעלאת דימויים של העולים ושל הקהילות מהן באו.
עבודה עברית (פרויקט מוזיקלי)
פרויקט עבודה עברית הוא פרויקט מוזיקלי רחב היקף, במסגרתו מבצעים אמנים ישראלים גרסאות כיסוי לשירים שונים או יוצרים אלבומי קונספט המוקדשים לאמן ישראלי או לסוגה מוזיקלית. הפרויקט עוסק בזמר עברי ולכן נקרא על שם המושג 'עבודה עברית'.
עבודה עברית - מחווה לחמישים שנות יצירה מקורית.
ראשיתו של הפרויקט בשנת 1998 ביוזמתו של המוזיקאי מיכה שטרית, אז ביצעו 51 אמנים ישראלים גרסאות כיסוי לשירים שונים, וזאת כמחווה ל-50 שנות יצירה מקורית במוזיקה העברית. הפרויקט הושק ביום העצמאות במארז של ארבעה תקליטורים המכילים את 51 הביצועים המחודשים. פרויקט זה זכה להצלחה רבה ושירים רבים מתוכו הפכו ללהיטים גדולים, כדוגמת "עוד חוזר הניגון" בביצועו של ברי סחרוף, או "לעיתים" ("מה את מבינה") של ג'וני שועלי בביצוע שלמה ארצי. עד היום נמכרו ממנו למעלה מ-200,000 עותקים.
עבודה עברית - מחווה לשישים שנות יצירה מקורית.
בשנת 2008, לרגל יום העצמאות ה-60 למדינת ישראל, נתנה חברת התקשורת הסלולרית פרטנר תקשורת חסות לפרויקט השני של עבודה עברית. בפרויקט זה ביצעו, בדומה לפרויקט הראשון, שישים אמנים ישראליים גרסאות כיסוי לשירים. בשונה מהפרויקט הראשון, השירים המחודשים בשנת 2008 יצאו לאור כסינגלים להורדה בתשלום באמצעות האינטרנט ורק לאחר מכן כמארז תקליטורים למכירה בחנויות. בנוסף היו רוב המחדשים אמנים צעירים יחסית בהשוואה לפרויקט הקודם. את הפרויקט ערכו מוזיקלית קובי בן עטר ודרור נחום.
הפרויקט זכה להצלחה מסחרית גדולה והגיע תוך שלושה ימים בלבד למעמד אלבום זהב, לאחר שנמכרו מהמארז למעלה מ-20,000 עותקים. במסגרת הפרויקט ולטובת קידומו, נערכה ביוני 2008 הופעה בפארק הירקון בהשתתפות אמנים רבים שמשכה עשרות אלפי צופים, ובה בוצעו רבים משירי הפרויקט.
במסגרת מסע הפרסום שערכה חברת פרטנר תקשורת לפרויקט, נרשם תקדים מסוים בכך שהפרסומות ששודרו בטלוויזיה היו בכיכובו של אריק איינשטיין, שמיעט להופיע בפומבי בשנותיו האחרונות, לא כל שכן במסגרת מסחרית או שיווקית.
השיר הראשון באוסף, "אדם צובר זיכרונות" של אברהם טל, זכה במקום השני במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ לשנת תשס"ח.
שרים עוזי חיטמן.
בשנת 2010, במלאת 5 שנים למותו של עוזי חיטמן, הפיקו iMusic של "נענע דיסק" בשיתוף "עבודה עברית" פרויקט מחווה לזכרו, האלבום גם נקרא "עבודה עברית 3 - שרים עוזי חיטמן". האלבום יצא במארז כפול שכלל ביצועים חדשים לשיריו של חיטמן. בפרויקט השתתפו זמרים מהזרם הים תיכוני.
סַפָרי - משירת יהודי תימן.
כל שירי האלבום הם שירה מסורתית של יהדות תימן ונלקחו מתוך ה"דיוואן"- ספר הפיוטים של יהדות זו. את השירים ביצעו טל בדני, גולן לוי, דדי ג'רפי, חיליק ג'רפי, תומר חתוכה ומתי סרי עצמו, שגם עדכן את העיבודים לשירים העתיקים בעצמו.
רישומי פחם בצבע.
בשנת 2010 יצאה ביוזמתו של המוזיקאי אייל תלמודי גרסה מחודשת לאלבום רישומי פחם של מאיר אריאל. האלבום המקורי, שעסק בהתמודדות עם העולם המודרני, יצא בשנת 1995 ולא זכה להצלחה רחבה. בגרסתו המחודשת נקרא האלבום "רישומי פחם בצבע" וביצעו בו את השירים אמנים צעירים שונים. לאלבום צורפו מאמרים מאת פרופסור ניסים קלדרון, פרופסור גבי ויימן ואסף תלמודי והוא הושק במופע מחווה למאיר אריאל תחת אותו השם.
יהודה הלוי פינת אבן גבירול.
בשנת 2012 יצא בהפקת חברת התקליטים הליקון האלבום "יהודה הלוי פינת אבן גבירול" שתיעד מופע שנערך בשנת 2004 ובו ביצעו אמני רוק ואחרים פיוטים או טקסטים מקוריים ברוח המופע. המופע והאלבום קיבלו את שמם משניים מהפייטנים היהודים הגדולים רבי יהודה הלוי ושלמה אבן גבירול המונצחים בשמות רחובות בתל אביב.