גרסה נוספת של המשחק היא כשהמארגן מחליט על שאלה עם שלוש תשובות אפשריות (לדוגמה: מהי הגלידה האהובה עליך? וניל, שוקולד או תות) ובן ובת יושבים גב אל גב. המארגן שואל את השאלה, אם השניים ענו תשובה זהה, עליהם לנשק את השני בלחי, אם הם ענו תשובות שאינן זהות עליהם לסטור אחד לשני.
למרות שמבחינה מתמטית הסיכוי לנשיקה או סטירה שווים (50 אחוזים), המשתתפים יכולים לסכם ביניהם שיתוף פעולה (כאשר מדובר למשל בבן או בת מושכים במיוחד) ובכך להפנות את ראשם לכיוון אליו פנה בפעם הקודמת. בתצורות מסוימות, ניתן לחוש בשרירי הגב את הכיוון אליו פונה בן הזוג, אם מתעכבים בתגובה ולפעול בהתאם.
המשחק חברתי, ומשפיע על דירוגם החברתי של המשתתפים בו. כך למשל, משתתף ש"זוכה" לנשיקות רבות יעלה במעלה ההיררכיה החברתית ומשתתף דחוי יפגע. ביקורת נמתחה על המיניות במשחק כאשר בהשפעת הלחץ החברתי, נדחקים משתתפי המשחק להתנסות אינטימית ראשונה עם שותף שכלל לא בחרו.
גאורג ביכנר
גאורג ביכנר (בגרמנית: Georg Büchner; 17 באוקטובר 1813 גודלאו, הסה – 19 בפברואר 1837, ציריך) היה סופר ומחזאי גרמני מן הזרם של טרום מהפכת 1848 (Vormärz).
חייו.
ביכנר נולד ב-17 באוקטובר 1813 בגודלאו (Goddelau) כבנו של הרופא ארנסט קרל ביכנר ואשתו לואיזה קרולינה ביכנר. הוא היה הראשון מבין חמשת ילדי הזוג, שכולם ראו ברכה בעמלם, ובהם פוליטיקאי, סופרת ומשפטנית, פילוסוף וחוקר ספרות.
בשנת 1816 עקרה המשפחה לעיר דרמשטט, שם קיבל אב המשפחה את תפקיד הרופא המחוזי. בשנת 1821 התחיל ביכנר לקבל שיעורים מאִמו. היא לימדה אותו קריאה וכתיבה, חשבון, מקרא וכן מגוון גדול של שירי עם, להם נודעה מאוחר יותר השפעה גדולה על יצירתו.
בשנת 1825 החל ללמוד בגימנסיה שבעירו דרמשטט. לבו לא יצא אל השפות הקלאסיות שהיו אז חלק מרכזי בתוכנית הלימודים, והוא העדיף תחתן את המדעים המדויקים, שזכו לייצוג מועט. במהלך לימודיו בגימנסיה לא התבלט בכישוריו.
ביום 9 בנובמבר 1831 נרשם ביכנר לפקולטה לרפואה באוניברסיטת שטרסבורג. שם התגורר בביתו של הכומר האוונגלי יוהאן יעקב ייגלה (Jaegelé), והתוודע לבתו וילהלמינה. בעיר זו השתתף לראשונה בהפגנה פוליטית נגד דיכוי הפולנים. מכתביו להוריו מעידים על התפתחות מודעותו הפוליטית, שבאה לידי ביטוי גם בהפגנות נוספות. כך למשל נשא נאום על המצב הפוליטי בגרמניה לפני אגודת הסטודנטים.
בשנת 1833 התארס בחשאי לווילהלמינה ייגלה.
בחודש נובמבר 1833 עבר לאוניברסיטת גיסן (Gießen) שבמדינת הסה. כאן חווה מיד ראשונה את שרירות הלב והאלימות של השלטון. שוב לא יכול היה להבליג עוד על האירועים ממרחק, וייסד עם חברו פרידריך לודוויג ויידיג (Weidig) את "החברה לזכויות האדם".
בחודש יולי 1834 החלו יחדיו בהפצתו של העלון "Der Hessische Landbote", שקרא לאוכלוסיית הסה למרד בתגובה לדיכויהּ. באוגוסט נעצר אחד ממפיצי העלון. בחודש ינואר נחקר ביכנר בידי שופטים-חוקרים בעיר אופנבך על נהר מיין. בשל הפצת העלון הוצא כנגד ביכנר צו מעצר.
בחודשים ינואר-פברואר 1835 חיבר ביכנר במהלך חמישה שבועות את המחזה מות דנטון, ושלח אותו למוציא לאור קרל גוצקוב (Gutzkow) בבקשה לפרסמו במהרה, שכן היה דרוש לו כסף כדי להימלט מהסה. עוד לפני קבלת התשובה, נמלט לשטרסבורג. המחזה פורסם בסוף חודש יולי, ובאותו הקיץ הספיק ביכנר לתרגם שני מחזות מאת ויקטור הוגו: "לוקרציה בורג'ה" ו"מריה טודור". בסתיו של אותה השנה עמל על הנובלה לנץ.
בחורף 1835 פנה שוב אל המדע. הוא חקר את מערכת העצבים של הדגים ונשא מספר הרצאות בנושא ב"חברה למדעי הטבע" בשטרסבורג. באביב של 1836 חיבר את הקומדיה לאונס ולנה ("Leonce und Lena"), שביקש לשלוח לתחרות של הוצאת Cotta הנודעת, אך החמיץ את המועד.
בשל מחקריו על מערכת העצבים של הדגים קיבל ביכנר תואר דוקטור מאת אוניברסיטת ציריך, והוא עבר להתגורר בעיר בחודש אוקטובר 1836, ונתן מספר הרצאות ראשונות על עצבי הגולגולת. בחורף 1836 כתב ביכנר את המחזה וויצק, אך המחזה נותר פרגמנט (ספרות) (לא שלם). לא ידוע אם אמנם עבד ביכנר גם על מחזה נוסף אודות הסופר האיטלקי פייטרו ארטינו, שכתב ידו אבד.
בחודש פברואר 1837 לקה ביכנר בטיפוס חמור, ומת ממנו ב-19 בפברואר והוא בן 23 בלבד. הוא נקבר בבית הקברות קראוטגארטן (Krautgarten) בציריך.
בשנת 1875 חוסל בית הקברות, אולם קברו ומצבתו הועברו ל"גבעת גרמניה" (Germaniahügel) השוכנת בשכונה סמוכה.
גיאורג בוכנר
בקטריופאג'
בקטריופאג' (או בקטריופאז', בקיצור פאג'; מאנגלית: Bacteriophage) הוא נגיף התוקף חיידקים. השם בקטריופאג' הוא הלחם של המילים "בקטריה" (חיידק) ו"פאגאין" (במקור מיוונית) שפירושה "לאכול", ומשמעותו "טורף חיידקים".
בקטריופאג'ים יכולים לשמש להשמדת חיידקים גורמי זיהומים ומחלות באופן דומה לאנטיביוטיקה, אך לעת עתה השימוש בהם בעולם המערבי מצומצם למדי. קיימות הערכות לפיהן בעתיד בקטריופאג'ים ישמשו באופן נרחב נגד זיהום חיידקי, על רקע התפתחות נרחבת של עמידות לאנטיביוטיקה בקרב חיידקים.
סוגי בקטריופאג'ים ומסלולי התרבות.
כשאר הווירוסים, הבקטריופאג' מורכב מחומצת גרעין (DNA ב-95% מהפאג'ים) וממעטפת חלבונית. רוב הבקטריופאג'ים מצוידים ב"זנב" המשמש לחדירה לתאי החיידקים; חדירה זו הכרחית להתרבותם.
התרבות הנגיף בגוף החיידק יכולה להתרחש בשני מסלולים:
בקטריופאג'ים המתרבים רק במסלול הליטי מכונים פאג'ים אלימים ואילו בקטריופאג'ים המתרבים גם במסלול הליזוגני נקראים פאג'ים מתונים. הפאג'ים המתונים מתרבים לרוב במסלול הליזוגני, ולעיתים (כתוצאה מגירויים מגוונים) עוברים למסלול הליטי.
ציטוט שנון וידוע מאת המיקרוביולוג מארק מילר מתייחס למסלול הליטי: Bacteria don't die, they just phage away.
הבקטריופאג' הנחקר ביותר בביולוגיה הוא הפאג' המתון למדא.
טרנסדוקציה.
בקטריופאג'ים מהווים את אחת הדרכים שבעזרתן יכול DNA לעבור מחיידק לחיידק. מעבר DNA באמצעות פאג'ים נקרא טרנסדוקציה (בעברית: התמרה) (מעבר DNA ללא תיווך של פאג' נקרא קוניוגציה). תהליך זה מתרחש במסלול הליטי:
במקרים רבים מקודדים הגנים החדשים לחלבונים בעלי השפעה גדולה על תכונות החיידק. דבר זה מתרחש, למשל, בתופעת העמידות החיידקית בפני אנטיביוטיקה. טרנסדוקציה היא הדרך העיקרית בה מעבירים החיידקים ביניהם גנים המקנים עמידות.
גילוי תופעת הטרנסדוקציה (ב-1952) פתח עולם חדש של אפשרויות בתחומי הביוטכנולוגיה וההנדסה הגנטית; גם כיום נעשה שימוש נרחב בפאג'ים בשני תחומים אלו. חומצות הגרעין אף הן התגלו תוך שימוש בבקטריופאג'ים.
ההיסטוריה של גילוי הבקטריופאגים והשימוש בהם.
גילוי.
הפאג'ים התגלו בתקופת מלחמת העולם הראשונה על ידי המיקרוביולוג האנגלי פרדריק טוורט והביולוג הקנדי ממוצא צרפתי, פליקס ד'ארל (Felix d'Hérelle), ממכון פסטר בפריז. ד'ארל אפיין אותם והעניק להם את שמם במאמר שכתב ב-1917, וצפה מהפכה בטיפול במחלות מידבקות.
ד'ארל גילה את הבקטריופאגים בזמן שעבד ב-1910 בחצי האי יוקטן במקסיקו. הוא הבחין בהם בבדיקת צואת חרק הארבה שפשט באותם ימים על השדות ביוקטן. ד'ארל אסף כמה חרקים חולים ובדק את צואתם. הוא הגיע למסקנה שהם סובלים מהרעלת דם שנגרמה מחיידק. ד'ארל מרח חלק מהצואה על צלוחיות האגר כדי לגדל תרבית, והבחין בכתמים עגולים בהירים על המשטח, דבר שהצביע על תמותת החיידקים באותם אזורים, מסקנתו הייתה כי דבר מה "זולל" את החיידקים.
עם שובו למכון פסטר, ב-1915 חזר ד'ארל על הניסוי. הפעם השתמש בצואת חיילים צרפתים מיחידה פריזאית שסבלה ממכת דיזנטריה ואותה תוצאה נתקבלה שוב ללא התערבות חיצונית. באותה שנה הגיע לתוצאות דומות גם פרדריק טוורט, שעסק בחקר גידול נגיפים. גם הוא גילה, די במקרה, שהבקטריות שהתרבו על גבי צלוחיות המעבדה שלו נעלמו כליל.
גילוי הפאג'ים לצד החיידקים אותם הם משמידים מבוסס על כך שנגיף יתרבה בכמויות גדולות כאשר הוא פוגש כמות פונדקאים גדולה שלו, ועל כן ניתן לאתר פאג'ים התוקפים חיידק מסוים, באמצעות ריכוז כמות גדולה של חיידקים מסוג מסוים (לדוגמה, בביוב של בתי חולים).
לפני גילוי פניצילין.
בתחילה השתמש ד'ארל בהצלחה בפאג'ים למיגור מגפת טיפוס שפקדה עופות. מ-1919 ואילך טיפל בפאג'ים בבני אדם. ב-1925 ד'ארל קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ליידן הוותיקה בהולנד ואת אות ליבנהוק.
ד'ארל גם עבד במצרים במחלקת התברואה באלכסנדריה והשתמש בפאג'ים כדי לרפא עולי רגל מוסלמים שחזרו ממכה ומאל-מדינה. משם עבר להודו וכשחזר משם הוצעה לו משרת פרופסור באוניברסיטת ייל.
השימוש בפאגים היה אקראי למדי, וזאת כיוון שנתגלעו בעיות בהפיכת התגלית לתרופה. בעת הכיבוש הבריטי בהודו, קצינים בריטים שפכו ריכוזים של פאג'ים בתוך בארות נגועות בכולרה, אבל השימוש לא הניב תוצאות מובהקות, שיעודדו את המשך המחקר במערב. בעיה מרכזית נבעה מכך שישנם מאות סוגי פאג'ים, וכל אחד מהם הורג רק סוג אחד של חיידק. הטורף והנטרף חייבים להתאים זה לזה באופן מוחלט. יותר מזה, התגלו בעיות בהליך הטיהור. כשהפאג'ים פורצים החוצה מתא המותקף על ידו, הם משאירים פסולת שעלולה לגרום לזיהום קטלני. טכנולוגיות הטיהור שהיו קיימות בתחילת המאה לא הצליחו להתמודד עם הבעיות האלה.
בשנות ה-30 החלו חברות התרופות הגדולות לפתח את "תרופת הפלא" החדשה, בין היתר החברה האמריקאית "אלי לילי" ייצרה בשנות ה-30 תרופה בקטריופאג'ית ושיווקה אותה בארצות הברית.