רוב שטח הבקעה מוגדר שטח אש ומשמש את צה"ל לאימוני שריון.
לאורך שנות האלפיים הועלו יוזמות להקמת נמל תעופה בינלאומי בבקעת הורקניה. תוכנית כזו תוכננה על ידי אדריכלים ישראליים והגיעה עד לראש הממשלה. שדה תעופה זה מוצע גם בתוכנית האב לאזור מעלה אדומים שהוכנה על ידי משרד הבינוי והשיכון. בד בבד עם פרסום התכנית הישראלית, פורסמה בעיתונות הזרה תוכנית דומה על ידי הרשות הפלסטינית להקמת נמל תעופה פלסטיני באזור. הדמיון בין התוכניות העלה חשד להעתקה.
ארכאולוגיה.
בבקעת הורקניה נמצאו שלושה אתרים מהתקופה הישראלית מהמאה השביעית או השמינית לפני הספירה: כרם א סמרא, חרבת אל מכארי וחרבת אבו טבק, מה שמראה על היותה אזור חקלאי בתקופה זאת.
קטגוריית הנקודות בטור דה פראנס
קטגוריית הנקודות בטור דה פראנס (בצרפתית: classement par points) היא קטגוריה במרוץ הטור דה פראנס שמתקיימת מאז 1953. הנקודות מחולקות בספרינט הביניים ובספרינט הסיום, בכמויות שונות. מוביל הקטגוריה לובש את החולצה הירוקה והיא נחשבת לקטגוריית המאיצים.
היסטוריה.
הניסיון הראשון להכניס את קטגוריית הנקודות הגיע ב-1905, אז שונו כללי הטור דה פראנס לגמרי, והמנצח לא נקבע לפי זמנו הטוב ביותר אלא לפי כמות הנקודות שצבר. אך לאחר הטור ב-1912, חזרו לחוקים הישנים.
ב-1953, לרגל חגיגות ה-50 למרוץ, קטגוריית הנקודות חזרה למרוץ והמוביל בה היה לובש את החולצה הירוקה, בגלל ספונסר המרוץ. בשנים הראשונות של התחרות, המנצח בקטגוריה היה דווקא הרוכב שצבר הכי פחות נקודות. אך ב-1959, שונה הדבר כך שהרוכב עם הכי הרבה נקודות, ניצח.
במהלך הקטעים השונים, על המסלול היו קטעים של חילוק נקודות שנקרא "ספרינט ביניים". ושם היו מחולקות נקודות בכמויות שונות לרוכבים שעברו ראשונים את ספרינט הביניים, גם בספרינט הסיום עצמו היו מחולקות נקודות בכמויות שונות. בגלל זה, כמעט כל הרוכבים שזכו בקטגוריה היו מאיצים. עם זאת, רוב הרוכבים שניצחו בקטגוריה היו מאיצים שמגוונים ביכולות שלהם, והיו מסוגלים להתחרות מחדש בכל ספרינט ביניים, וגם לעבור את מקטעי ההרים שבדרך.
דוגמה טובה לכך היא אדי מרקס, שניצח בקטגוריה שלוש פעמים (1969, 1971, 1972). באותן השנים ניצח מרקס גם בדירוג הכללי. גם ברנאר אינו, שניצח בקטגוריה בשנת 1979 וגם בדירוג הכללי.
עוד רוכב נוסף שהיה מגוון היה שון קלי, שניצח בקטגוריה בשנת 1989, כשבשנה קודם הוא ניצח בוואלטה אספנייה. בשנת 1995, ניצח לורן ז'אלאבר בקטגוריה. כשמאוחר יותר בעונה הוא ניצח גם בוואלטה אספנייה. בשנת 1968, צבע החולצה של המוביל בקטגוריה שונה לאדומה לשנה זאת בשל שינוי ספונסר, זו הייתה השנה היחידה בה צבע החולצה לא הייתה ירוקה.
משנת 1996 עד 2001, הקטגוריה הייתה בשליטת אריק צאבל. שניצח שש פעמים ברצף והפך לשיאן הניצחונות בקטגוריה, עד שהגיע פטר סאגאן, שניצח 7 פעמים ב (2012-2016, 2018-2019).
גביע הקיסר (יפן)
גביע הקיסר (ביפנית: 天皇杯全日本サッカー選手権大会), הוא תחרות כדורגל יפנית. יש לטורניר את המסורת הארוכה ביותר של טורניר כדורגל כלשהו ביפן, החל משנת 1921, לפני הקמתה של ליגת הכדורגל של יפן. לפני מלחמת העולם השנייה הקבוצות יכלו להעפיל לא רק מיפן עצמה אלא גם מקוריאה, טייוואן, ולעיתים גם מנצ'וקו. המקבילה לנשים היא גביע הקיסרית.
זוכת גביע הקיסר לעונת 2019/2020 היא ויסל קובה, שזכתה בו לראשונה בתולדותיה.
סקירה כללית.
מכיוון שמדובר בתחרות להכרעת "קבוצת הכדורגל הטובה ביפן", הגביע פתוח כעת לכל מועדון החבר בהתאחדות הכדורגל של יפן, כולל קבוצות מהליגה השנייה והשלישית וקבוצות מהליגות האזוריות, ואף מועדוני מכללות ותיכונים מרחבי הארץ. גביע הקיסר הוא אחד משני טורנירי הכדורגל הלאומיים הידועים הקרויים על שם מונרך (השני הוא קופה דל ריי הספרדי).
מחזיקת הגביע מקבלת מקום בליגת האלופות של AFC בעונה הבאה.
מאז הקמת ה-J.League בשנת 1992, המועדונים המקצועניים שלטו בתחרות, אם כי זכיות דאבל, שהיו נפוצות בעבר, הפכו נדירות יותר. עם זאת, מכיוון שגביע הקיסר נערך במתכונת טורניר הכרעה, ההזדמנות של קבוצות קטנות חובבניות להפתיע מועדונים בכירים היא אפשרות ממשית. לדוגמה, התרגשות גדולה כמעט אירעה בתחרות של עונת 2003/04, כאשר קבומת בית הספר התיכון העירוני פונאבשי גברה על אלופת המדינה של שנת 2003, יוקוהמה פ. מרינוס, בדו-קרב פנדלים. אף על פי שקבוצת אוניברסיטת ואסדה הייתה הזוכה האחרונה שלא מהליגה הבכירה.
מאז 1969, גמר גביע הקיסר משוחק באופן מסורתי ביום השנה החדשה של השנה שלאחר מכן באצטדיון האולימפי הלאומי בטוקיו ונחשב למשחק הסיום המסורתי של העונה. מאז 2014, המקום השתנה עקב שיפוץ האצטדיון הלאומי לאולימפיאדת הקיץ 2020, אך חזר לאותו מקום בינואר 2020. גמר גביע הקיסר לשנת 2014 לא נערך ביום השנה האזרחית החדשה, אלא ב-13 בדצמבר 2014, בשל השתתפות נבחרת יפן בשנת 2015 בגביע ה - AFC אסיה. גמר גביע 2018 נערך ב-9 בדצמבר 2018. אף על פי שלא ניתנה סיבה רשמית לכך, נראה כי זה נעשה בעקבות השתתפות הנבחרת הלאומית בגביע אסיה בכדורגל 2019.
ב-1 בינואר 2020, ויסל קובה ניצחה את קשימה אנטלרס בגמר גביע הקיסר בשנת 2019 באצטדיון הלאומי החדש וזכתה בתואר הראשון בתולדות המועדון בן 54 השנים. זה היה המשחק המקצועני הראשון ביפן בו נעשה שימוש בשופט עוזר הווידאו (VAR).
פורמט.
המשחקים הראשונים להעפלה לגביע הקיסר מתחילים באפריל עד אוגוסט באותה שנה ומשתנים משנה לשנה. לקראת גביע הקיסר ה-97 (2017) המשחקים הוחלפו ונערכו החל מ-22 באפריל 2017 והסתיימו בגמר ב-1 בינואר 2018. שלב הנוק-אאוט של התחרות מתחיל לקראת סוף השנה. שלב זה מורכב מכל הקבוצות מליגת J1 (J1) ו-J2, הזוכות מכל אחת מ-47 האליפויות המחוזיות (המורכבות מקבוצות חובבים החל מליגת J3 לקבוצות המכללות).
קבוצות מליגת J1, ולפעמים קבוצות מליגת J2 מקבלות העדפה בשלב הנוקאאוט. בשנת 2016, כל קבוצות J1 ואלופות J2 בשנה שקדמה לה קיבלו העדפה ומשתתפות בליגת האלופות האסיאתית. בשנת 2017 כל הקבוצות של J1 ו-J2 יכלו להשתתף. עם זאת, הקבוצות מאבדות את היתרון הביתי החל מהסיבוב השלישי, אלא אם הן מתמודדות מול קבוצה שמדורגת גבוה יותר.
בשנים 1965 עד 1970, ארבע הקבוצות המובילות של הליגה בסוף העונה העפילו לגביע וארבעת המקומות האחרים שהוקצו נשלטו על ידי קבוצות אוניברסיטאיות. משנת 1971 עד 1994, ככל שהליגה גדלה, כל הקבוצות בליגה העליונה נכנסו אוטומטית, בעוד קבוצות הליגה השנייה השתתפו בשלבים אזוריים עם קבוצות אחרות. החל משנת 1995 החלו להתקבל אוטומטית קבוצות הליגה השנייה (באותה העת, ליגת הכדורגל היפנית הישנה).
לפני 2008, 48 קבוצות השתתפו בשני הסיבובים הראשונים - המנצחת מכל אחת מ-47 האליפויות המחוזיות ואלופת המכללות, בנוסף לקבוצה בכירה מליגת העל ושלוש עשרה קבוצות ליגת J2 מצטרפות לסיבוב השלישי. אליהן מצטרפות שמונה עשרה קבוצות J1 החל מהסיבוב הרביעי ובסך הכל 80 קבוצות משתתפות.
הגביע.
גביע טורניר אליפות יפן המקורי הוענק להתאחדות היפנית על ידי התאחדות הכדורגל האנגלית בשנת 1919. גביע זה שימש עד ינואר 1945, אז החרימה אותו הממשלה המיליטריסטית והמיסה אותו כדי להשיג מתכת למאמץ המלחמתי. עם החזרת הטורניר הוענק הגביע הנוכחי, בו נראה סמל החרצית הקיסרי.
באוגוסט 2011, הציג ה-FA האנגלי למקבילו היפני העתק של הגביע המקורי, שנעשה על ידי הצורף הלונדוני תומאס ליט. נשיא התאחדות הכדורגל היפנית JFA, ג'ונג'י אוגורה, הביע תקווה שהגביע שיוענק בגמר 2011 יהיה "סמל לשלום".
העפלה לליגת האלופות האסייתית.
זוכת הגביע מעפילה לליגת האלופות של ה - AFC מאז שנת 2001. לפני הקמת ליגת האלופות, זוכת הגביע העפילה גם לגביע מחזיקות הגביע האסייתי. החל משנת 2012, כחלק מהדרישה של ליגת האלופות, על הקבוצה להחזיק ברישיון של מועדון J1 כדי להיכנס לליגה (אך לא הכרחי להיות קבוצה בליגה 1).
בשנים 2002–2003, זוכת הגביע משתתפת בליגת האלופות החל מהשנה שלאחר מכן; לדוגמה, זוכת גביע הקיסר לעונת 2005, שהוכתרה ב-1 בינואר 2006, השתתפה בטורניר של עונת 2007.
אם זוכה הגביע כבר העפילה לליגת האלופות אחרי שסיימה מעל למקום השלישי בליגת J1, המקום שיושג בגביע יינתן לקבוצה שבמקום הרביעי.
הגביע היפני בכדורגל
ויסל קובה
ויסל קובה (ביפנית: &gt;ヴ ィ ッ セ ル 神 戸) הוא מועדון כדורגל יפני מהעיר קובה (מחוז היוגו).
המועדון הוקם בשנת 1966, בשנת 1997 העפיל לליגת J.
השם "ויסל" הוא שילוב של המילים באנגלית Victory ("ניצחון") ו-Vessel ("כלי שיט"). קובה היא עיר נמל גדולה.
המועדון נמצא בבעלות פלטפורמת הסחר המקוונת הגדולה ראקוטן, צבע הבורדו הוא צבע המותג וגם צבע מדי ויסל קובה.
ג'ו היידקר
ג'ו יוליוס איסאק פיליפ היידקר (בגרמנית: Joe Julius Isaak Philipp Heydecker; 13 בפברואר 1916, נירנברג – 17 במרץ 1997, וינה) היה צלם, עיתונאי וסופר גרמני. משנת 1960 היה גם מוציא לאור ומוכר ספרים בברזיל. הוא צילם בסתר בגטו ורשה והיה אחד הכתבים הגרמנים הבודדים במשפטי נירנברג.
ביוגרפיה.
נעוריו.
אביו של ג'ו היידקר, יוליוס היידקר, ואמו מריאן ראת (Rath) היו שחקנים ולימים אנשי עסקים בעלי השקפה בורגנית-ליברלית. היידקר למד בבית ספר יסודי, ולאחר מכן למד בבית ספר חקלאי במשך שנתיים. משנת 1931 עבר תקופת חניכה בתור צלם אצל סטפן רוזנבאואר בפרנקפורט. בשנת 1933 יצא ספרו הראשון Coup - רומן בהוצאת ליפסיה (Lipsia) בלייפציג בשם ג'ו היידקר. ביולי 1933 נסע היידקר ללוצרן לחו"ל ועבד כעיתונאי בעיתון היומי "לוצרן". בסתיו 1933 עבר להוריו בפראג ועבד בחברה המשפחתית.
בגרמניה הנאצית.