בשנים הראשונות לא מונה לתנועת המושבים מזכ"ל, אלא מזכיר שפעל בשיתוף עם מזכירות התנועה והנהגתה המקומית. עוזי פיינרמן היה הראשון שהוגדר כמזכ"ל. משנת 1933 ואילך, סמוך לוועידה השלישית בוויתקין החל יוסף שפירא לעצב את המבנה הארגוני של התנועה. לאחר מכן, לאור מחלוקות פנימיות, צבי יהודה החל לשמש כמזכיר ויצחק קורן מונה להחליפו.
תנועת המושבים עד קום המדינה.
עד קום המדינה הוקמו עוד מספר מושבים, חלקם במסגרת "תוכנית האלף", אשר רובם ככולם התבססו על אנשי העלייה השלישית. מושבים חדשים קמו בדרום הארץ ובנגב ("גרעין היוגב"). בתקופה זו, בצד הקמת מושבים חדשים, התבססו וגדלו המושבים הקיימים, פיתחו משק מעורב של חלב, ביצים, ירקות ופלחה והתמחו בענפי חקלאות שונים. הוקמו מוסדות חינוך וחוזקה ההתארגנות הפוליטית. המושבים עברו תהליכים פנימיים הקשורים בניהול המושב ובעיצוב אופיו החקלאי-כלכלי-חברתי. כחלק מן ההתפתחות קם גם המושב שיתופי המשלב את חיי המושב והקיבוץ.
מאז הקמתם ועד הקמת המדינה, סבלו מושבי העובדים מפעולות איבה מצד האוכלוסייה הערבית בארץ. חברי המושבים החלו בפעילות לשמירה על אדמותיהם ועל רכושם באופן מסודר, כנגד הסגות הגבול ומעשי השוד וההתנכלות. שלא כמו בשאר האזורים המאוכלסים, האחריות הביטחונית במושבים הייתה על חברי המושב, כך שההגנה על האדמות החקלאיות הייתה משולבת בעבודה החקלאית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, התגייסו כאלף מבני המושבים לבריגדה היהודית, ליחידות שונות בצבא הבריטי, ולחיל העזר הנשי (A.T.S.). קבוצות של חיילים שהתארגנו בזמן המלחמה, החליטו להקים בסופה, מושבים עצמאיים כגון: בני דרור, ארבל, רמות נפתלי, כפר מונש, כפר קיש, משמרת ומכמורת.
תנועת המושבים בזמן מלחמת העצמאות.
הניגוד שבין רצונם של בני המושבים להשתתף בלחימה, לבין הצורך לשמור על היחידה המשקית, שהחל במהלך מלחמת העולם השנייה, התחדד עוד יותר במלחמת העצמאות. למרות רצונם להילחם על הגנת הארץ, היה ברור כי השמירה על היחידה החקלאית חיונית לקיומה של מדינת ישראל ובסופו של דבר, התגייס גם מי ששוחרר מחובת הגיוס. לאחר שבני מושבים רבים התגייסו להגנה ולאחר מכן לצה"ל נותרו המושבים שוממים כמעט לחלוטין. במהלך מלחמת העצמאות המשיכו בני המושבים לתחזק את המשקים החקלאיים. מושבים שסבלו מהתקפות חוזרות ונשנות, פינו את הנשים והילדים, למען ביטחונם, למושבים אחרים.
במהלך מלחמת העצמאות התגבשו כמאה גרעינים אשר רצו להקים מושבי עובדים חדשים, אך ברוב המקרים לא שוחררו משירות לטובת התיישבות, ורובם המכריע התפרק. לאחר המלחמה הוקמו כ-13 מושבים חדשים.
במהלך מלחמת השחרור התגייסו לשירות סדיר כ-1500 חברים וחברות ממושבי העובדים, רובם ליחידות הלוחמות. כ-150 מהם נפלו במלחמה.
התיישבות אחרי קום המדינה.
לאחר מלחמת העצמאות החלה מדינת ישראל להתמודד עם העלייה ההמונית, הן ממדינות צפון אפריקה והן מאירופה. רוב העולים יושבו במחנות עולים. המחלקה להתיישבות בסוכנות היהודית ותנועת המושבים הובילו את ההתיישבות החדשה. אנשי מפ"ם וחברי התנועה הקיבוצית במפא"י, התנגדו למהלך זה.
עיקר הפעילות התקיימה בתוך מחנות העולים, שם אורגנו גרעיני עלייה תוך דגש על מכנה משותף בין חברי הקבוצה. בדרך כלל הורכבו הגרעינים מעולים בני ארץ אחת ולעיתים אפילו בני כפר אחד. לאחר שיותר מאלף משפחות התארגנו במספר גרעיני התיישבות, החלו להקים יישובים חדשים במודל של מושבי העובדים הקיימים. 34 מושבי עולים הצטרפו לתנועת המושבים עד שנת 1954 וסך מושבים החברים בארגון עלה מ-53 ב-1948 ל-181 יישובים ב-1954, בהם 70,000 תושבים.
התנועה "מן העיר אל הכפר".
מטרת התנועה "מן העיר אל הכפר", שהוקמה בשנות החמישים על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון, הייתה "לעורר פעולות הסברה לעידוד מעבר של תושבים ותיקים מיישובים עירוניים אל ההתיישבות החקלאית". תנועת המושבים הובילה מהלך זה וכך בתוך שנתיים נקלטו במושבים קיימים כ-800 משפחות חדשות. בנוסף לכך, כ-800 משפחות נוספות הקימו עשרה מושבים חדשים.
הדרכת העולים החדשים במושבים החדשים.
בהתאם לקריאתם של דוד בן-גוריון ולוי אשכול בכנס מיוחד שנערך בשנת 1949, ללכת במסגרת קליטת העלייה למושבים ולהדריך את העולים החדשים בתחומי החקלאות והניהול ועד חינוך ותמיכה נפשית, נרתמו רבים מחברי המושבים הוותיקים למשימה, גם בתקופות בהן המשקים היו זקוקים לידיים עובדות על מנת לשקם את הריסות מלחמת העצמאות.
לאחר מלחמת ששת הימים.
רבים מהמושבים שהוקמו לאחר מלחמת ששת הימים, הוקמו על ידי בני הדור הצעיר של המושבים הוותיקים. רוב המושבים הוקמו בגולן, בבקעת הירדן ובסיני. בשנים הללו המשיכו המושבים הוותיקים ומושבי העולים להתבסס ולהתרחב.
המשבר הכלכלי בשנות השמונים.
המשבר הכלכלי במדינת ישראל בשנים 1980–1985, והמשבר בחקלאות באותן השנים הובילו להתפרקות ארגוני הקניות הגדולים של המושבים. בשנים אלה נקלעו המושבים לחובות גדולים שליוו אותם גם לאחר תוכנית הייצוב הכלכלית בשנת 1985. עשור זה מתאפיין גם באובדן כוחם הפוליטי של המושבים אשר שינו מהותית את אופייה של תנועת המושבים.
בתחילת שנות ה-90 חוקק חוק גל, על ידי מי שהיה מזכיר תנועת המושבים בעבר, גדליה גל. חוק זה סייע למושבים רבים להתמודד עם חובותיהם אם כי לא תמיד בהצלחה מרובה. רק בעשור האחרון, עם מכירת תנובה, ופיתוח ההרחבות, הצליחו המושבים לפרוע את חובותיהם.
העשור הראשון במאה ה-21.
בעשור זה חל שינוי באופיו של המושב. הסכם תנובה וההרחבות אפשרו לרוב המושבים לפרוע את חובותיהם. ההרחבות במושבים הובילו לשינוי המרקם החברתי עד כי במושבים רבים רוב התושבים אינו עוסק בחקלאות. רבים מבעלי המשקים פיתחו יוזמות שאינן חקלאיות.
בעשור זה תנועת המושבים עוסקת בעיקר בניסיון לעגן את זכויות האגודה החקלאית וחברי המושבים בקרקע, לשמר את כוחן של ועדות הקבלה, ולאפשר למושבים לצמוח כלכלית מבלי לפגוע במרקם הכפרי.
המושב החדש.
ההרחבות במושבים.
ההרחבות במושבים התאפשרו בהתאם להחלטות 737 ו-959 של מינהל מקרקעי ישראל. תושבי ההרחבות אינם בעלי נחלות במושבים. הן נוצרו במטרה להרחיב ולעבות את אוכלוסיית המושבים על מנת לשמר חיי הקהילה, ולענות על הביקוש הגובר להתגורר במרחב הכפרי ואפשרו למושבים להתמודד עם סילוק חובותיהם.
יוזמות כפריות.
השינוי באופייה של החקלאות המתועשת המודרנית, הוביל לכך שבעלי משקים קטנים כבמושבים, אינם יכולים להתפרנס מחקלאות. כתוצאה מכך החלה להתפתח במושבים תעסוקה חליפית כגון: הארחה ותיירות חקלאית. הפעילות הלא חקלאית היא אחד ממנועי הצמיחה החשובים במרחב הכפרי.
חזון תנועת המושבים.
החזון.
הובלת ההתארגנות ליצירת מרחב כפרי ירוק ומעובד, בו מתנהל אורח חיים כפרי עם תשתיות, רמת חיים ואיכות חיים נאותה, בהם מתקיים פוטנציאל להשגת הכנסה סבירה לבעלי הנחלות, תוך מתן דגש לצרכים הייחודיים של מושבי התנועה
חטיבת בני המושבים.
חטיבת בני המושבים בנוער העובד והלומד היא תנועת הנוער של תנועת המושבים. החטיבה הוקמה ב-1959. עם השנים התרחבה פעילות חטיבת בני המושבים גם לקיבוצים וליישובים קהילתיים והיא פועלת במועצות אזוריות ומקומיות בכל רחבי הארץ. במסגרת בני המושבים פועל גרעין עודד כמסלול שנת שירות.
בחלק ממושבי תנועת המושבים פועלות תנועות נוער נוספות כגון: השומר הצעיר, התנועה החדשה, הצופים, בני עקיבא, האיחוד החקלאי ועוד.
האנס הולביין (הצעיר)
פולחן האביב
פולחן האביב (ברוסית: Весна священная) הוא יצירה מוזיקלית לבלט מאת המלחין הרוסי איגור סטרווינסקי. שמה העברי והאנגלי (The Rite of Spring) מתבסס על שם היצירה בצרפתית: Le Sacre du printemps אף שתרגום השם הרוסי הוא בעצם "אביב הקדוש".
כתיבת היצירה.
בעת כתיבת יצירתו ציפור האש החל סטרווינסקי להיות מושפע מהתרבות הפגנית, והחלו לנבוט בראשו הרעיונות העומדים בבסיס פולחן האביב. סטרווינסקי נפגש עם ניקולאי רוריך, ובעזרתו הניח את הבסיס של היצירה.
פולחן האביב נכתב בין השנים 1912 ו-1913, עבור להקת הבאלה רוס של סרגיי דיאגילב.
הופעת הבכורה הייתה ב-23 במאי 1913 בתיאטרון שאנז אליזה בפריז, עם כוריאוגרפיה מאת ואצלב ניז'ינסקי. באותה שנה נערכה גם ההופעה הראשונה בלונדון.
הופעת הבכורה.
במהלך הופעת הבכורה בתיאטרון שאנז אליזה בפריז התעוררו ויכוחים רבים בקהל בין אוהבי היצירה לבין שונאיה. ויכוחים אלה הידרדרו לכדי מהומות, והפכו את ההופעה לידועה לשמצה בהיסטוריה של המוזיקה.
המלומדים חלוקים בדעתם בשאלה מה בעצם הסעיר יותר את הקהל: האם היה זה הנושא של הבלט - טקס הקרבה פגני, או הכוריאוגרפיה של ואצלב ניז'ינסקי או שמא הייתה זו המוזיקה הברוטלית והאלימה של סטרווינסקי.
סברה אחרת היא שמתנגדיו של סטרווינסקי שכרו אנשים שיתפרעו באולם ויהפכו את הבכורה לכישלון.
הופעות נוספות של הבלט נכשלו אף הן, אולם הופעה קונצרטית של המוזיקה לבדה בפריז, באפריל 1914 הייתה הצלחה גדולה.
חלקי היצירה ונושאיהם.
היצירה מורכבת משני חלקים שבכל אחד מספר סצנות המתארות את האופי הפראי של האביב. לדברי סטרווינסקי המוזיקה מתארת את טקס הפולחן הפגני המבוצע בסוף החורף. בטקס יושבים זקני השבט במעגל וצופים בנערה בתולה הרוקדת לפניהם עד מותה כקורבן לאל האביב.
חלק ראשון: הערצת הארץ
חלק שני: הקורבן
מאפיינים מוזיקליים.
המוזיקה של סטרווינסקי היא הרפתקנית בהרמוניות שלה ואף דיסוננטית. היא מתאפיינת בשינויי קצב תכופים, סינקופות, ומשקלים א-סימטריים. כמו כן עושה בה סטרווינסקי שימוש בטכניקת התבליט- טכניקת הלחנה בי-טונאלית היוצרת הרמוניות מנוגדות ולא קונבנציונליות. &lt;BR&gt;