בשנת 1991 הוציאה להקת נירוונה לשווקים את אלבומם Nevermind שהיה לאלבום פורץ דרך הן אמנותית ובעיקר מסחרית. נירוונה הוכיחו לקהילת הפאנק שגם לרוק על גוניו היותר מחוספסים יש מקום במיינסטרים ושלהקת פאנק זוכה להשמעות בשידורים מסחריים פופולריים בטלוויזיה וברדיו. בעקבות הצלחתה של נירוונה, החברות התקליטים הגדולות החלו שוב לראות את הפוטנציאל הרווחי הטמון בלהקות הפאנק. בשנת 1994 הוציאה להקת גרין דיי את אלבומה Dookie, אשר זכה להצלחה ענקית הן במונחי מכירות ומכר מעל שמונה מיליון עותקים במהלך קרוב לשנתיים. להקת פאנק פופ בולטת נוספת בשנות התשעים הייתה להקת אופספרינג, אשר למרות נאמנותה למוזיקת הפאנק (אם כי לא לאידאולוגיה), הצליחה גם כן לפרוץ את המעגל המצומצם של קהל הפאנק, וזכתה להצלחה גדולה גם בקרב הקהל הרחב, במיוחד לאחר שהוציאה לשווקים בשנת 1994 את אלבומה Smash, שמכר בלמעלה מ-11 מיליון עותקים והפך לאחר מההוצאות המצליחות ביותר של כל הזמנים של לייבל מוזיקה עצמאי. שתי הלהקות האלו היו בולטות בסצנת הפאנק, הופיעו ואף הוציאו אלבומים שנים רבות טרם פריצתם. פריצה זו הצביעה הן על שינוי בהרגלי צריכת המוזיקה של הקהל ובעיקר על המחשבה המסחרית ועל השינוי האומנותי שחל אצל הלהקות עצמן שביקשו להגיע לקהל רחב יותר.
ב-1999 הגיע גל נוסף של להקות פופ פאנק שבהן אפשר למצוא את גוד שארלוט, ניו פאונד גלורי ובלינק-182. גל זה אופיין בתמיכה של חברות התקליטים הגדולות, זאת בניגוד לגל להקות הפופ פאנק של תחילת שנות ה-90 שנוהלו באמצעות לייבלים קטנים ועצמאיים. להקת הפופ פאנק בלינק-182 הוציאה לשווקים בשנת 1999 את אלבומם "Enema of the State" אשר זכה להצלחה עצומה ומכר מעל לארבעה עשרה מיליון עותקים בתוך פחות משנה. בהמשך, לאורך העשור הראשון של המאה ה-21, זכה סגנון הפופ פאנק להצלחה רבה במיינסטרים ובמצעדי הלהיטים של ערוץ MTV. להקות פופ פאנק חדשות כגון סם 41, סימפל פלאן, ילוקארד וגוד שארלוט היו מבין להקות הפאנק הבולטות ביותר בעשור אשר זכו להצלחה מסחרית רבה. אף על פי כן, מעריצים רבים של להקות הפאנק רוק משנות השבעים הביעו תרעומת על כך שהמוזיקה של להקות הפופ פאנק הפכה להיות ממוסחרות יתר המידה וכי בשל חתימת חוזים עם חברות התקליטים הגדולות והופעות בערוץ MTV, להקות פאנק רוק כמו גרין דיי הפכו לחלק מהמערכת אותה סצנת הפאנק רוק נועדה במקור לערער.
חופש הדת
אופיום
אופּיום הוא סם פסיכואקטיבי חזק מקבוצת האופיאטים, המופק מהנוזל של תרמיל בוסרי של הצמח פרג תרבותי (פרג האופיום).
תיאור.
האופיום מתאפיין בריח נרקוטי ובטעם מריר-חריף. הוא מכיל תערובת של 25 אלקלואידים שונים, ביניהם קודאין, אוריפאווין, תבאין, נרקוטין, פפוורין, והעיקרי שבהם, המופיע רק במין הפרג התרבותי- המורפין. האופיאטים מחלישים את החישה הפיזית ואת היכולת להגיב לגירויים על ידי דיכוי מערכת העצבים. שימוש במינון גבוה ובלתי מבוקר בסמים השונים עלולים לגרום למוות.
אופיום הוא נוזל התרמיל הבוסרי של פרג תרבותי. אזורי הגידול העיקריים של צמח זה למטרות הפקת אופיום הם אפגניסטן, מקסיקו ו"משולש הזהב" של דרום מזרח אסיה (במיוחד מיאנמר). מבין הסמים המופקים מאופיום, בולטים קודאין, מרכיב נפוץ במשככי כאבים ובתרופות נגד שיעול, שהוא אופיאט חלש; ומורפין, שהוא אופיאט חזק בהרבה. מורפין משמש גם להפקת האופיואיד הרואין. יצור הרואין הוא המטרה העיקרית של גידול האופיום הבלתי-חוקי בעולם. משנעי הסמים מעדיפים לסחור בהרואין, כיוון שניתן להסתירו ולהבריחו בקלות יחסית עקב היותו מרוכז יותר.
אופיום כשלעצמו הוא מרכיב חוקי בתרופות מרשם. בין התרופות המכילות אופיום נמצאות לאודנום (טינקטורה של אופיום) ו. אלו משמשות לשיכוך כאבים, למניעת שיעול ולעצירת שלשול.
האופיום בארץ ישראל לאורך ההיסטוריה.
אופיום בתקופת המקרא.
עדויות לשימוש בחומרים שהונפקו מהפרג יש כבר מתקופת המקרא. דומה שבתקופות הקדומות היו גבולות השימוש בסם לרפואה או להנאה ולפולחן, מטושטשים. מהממצא הארכאולוגי שנחשף במזרח הקרוב עולה שצמח הפרג היה ידוע במרחב של ארץ ישראל בתקופת המקרא. לדעת חוקרים אחדים, כלים הקרויים בפי הארכאולוגים בשם "בילביל" שיוצרו בקפריסין ושווקו בכל רחבי הלבנט, נוצרו בצורת הלקט הפוך של פרג כדי לרמז על תכולתם. בדיקת מעבדה של שבר פכית שנמצא בתל אל-עג'ול העלתה שהוא מכיל שרידי אופיום.
תקופת המשנה והתלמוד.
בעיר שומרון במאה הראשונה לפנה"ס, היה בעיר אחד ממרכזי הפולחן של דמטר ובתה פרספונה, אשר התאפיין בשלהוב ההמונים, מה שנעשה בעולם היווני ורומי באמצעות אופיום שהופק לצורך זה. בתלמוד הירושלמי הוזכר ה"אופיון" בין מרכיבי הקילורין, תרופה לעיניים (עבודה זרה פ"ב מ ע"ד), וגם כחומר משלהב בקרב הפגאנים, שגרם כנראה לשיכרון חושים עד כדי סכנה, ולכן חז"ל גם מסתייגים ממנו.
דיוסקורידס, רופא בן המאה הראשונה לספירת הנוצרים, מתאר בספרו על חומרי המרפא את השימוש באופיום לרפואה, אופן הפקת גלולות מהאופיום, והסכנות בשימוש מופרז בחומר.
ימי הביניים.
השימוש באופיום, היה שכיח מאוד בחברה של ימי הביניים. לפי דבריו של הרופא הירושלמי אלתמימי, בן המאה העשירית, היה השימוש בו מצוי בכל הארצות של המזרח והמערב. במיוחד התפרסמה בהפקתו העיירה אסיוט שבמצרים, ממנה הוא יוצא לכל הארצות. על המסחר הער באופיום, בו עסקו גם יהודים, מעידים האזכורים של מכירתו בתעודות הגניזה הקהירית מאמצע המאה האחת עשרה. בספרות הרפואית של ימי הביניים מוזכר השימוש בפרג למטרות שונות ובעיקר כמשכך כאבים וכנגד הרעלות (תריאק). השימוש באופיום היה בעיקר לצורכי רפואה, אך גם להנאה.
התקופה העות'מאנית עד למלחמת העולם הראשונה.
הפרג נזכר מפורשות בהקשר הארצי ישראלי רק בתקופה העות'מאנית, כאשר החלו להשתמש בו בהרחבה לשם הנאה והתמכרות באופנים שונים: אכילה, שתייה, עישון ועוד. עדויות על שימוש באופיום כחומר משכר בארץ ישראל מצויות בספרות נוסעים, שסיפרו על שימוש הטורקים באופיום כדי להגביר את עוז רוחם במלחמה. הוא תואר כחומר המסוכן לבריאות כשנלקח במינון גבוה, ולמרות זאת השתמשו בו כמעט כל הטורקים באופן יומיומי.
בשנת 1799, כשנפוליאון בונפרטה פלש לארץ אך כשל ונאלץ לסגת, הצבא הצרפתי נאלץ לנטוש חלק מהלוחמים החולים ביפו, בשל מספרם הרב. לפי עדויות אחדות, לעשרות מהם אשר מצבם היה קשה, הושארו מנות אופיום, כדי לשים קץ לסבלם ולא ליפול בידי האויב. אך הסתבר בדיעבד כי אחדות ממנות הרעל היו קטנות מדי, ומספר חיילים נותרו בחיים ונלקחו בשבי בידי הצי הבריטי.
במלחמת העולם הראשונה היה לאופיום תפקיד חשוב בכיבוש העיר עזה על ידי הבריטים. הקולונל הבריטי ריצ'רד מיינרצהגן מספר ביומנו שמטוסים בריטיים הוטסו מעל העיר והשליכו חפיסות סיגריות ספוגות באופיום. התוצאה הייתה שחלק גדול מן הצבא הטורקי בשריעה ובעזה היה אחוז תרדמה וטמטום, ולא היה מסוגל להתנגדות.
רצח יצחק רבין
רצח ראש ממשלת ישראל יצחק רבין הוא רצח פוליטי שאירע ב־4 בנובמבר 1995 (י"ב בחשוון ה'תשנ"ו) בכיכר מלכי ישראל בתל אביב. הרצח בוצע בתום עצרת תמיכה בהסכמי אוסלו, בידי יגאל עמיר, שהתנגד לדרכו המדינית של רבין ובמיוחד לחתימתו על ההסכמים.
הרצח גרם לזעזוע בישראל, היו לו השלכות רבות גם על המצב הפוליטי במדינה, והוא אף תואר כנקודת שבר ביחסים בין הימין לשמאל. בעקבות הרצח נקבע יום הזיכרון ליצחק רבין, החל מדי שנה בתאריך י"ב בחשוון.
האווירה הציבורית לפני הרצח.
התקופה שלאחר חתימת הסכמי אוסלו הייתה תקופה סוערת בישראל. טבח מערת המכפלה וגל של פיגועי התאבדות בישראל בשנים 1994–1995, שבהם נרצחו עשרות אנשים, עוררו קרע חריף בין הימין לשמאל. הימין האשים כי מדיניות הממשלה בראשות יצחק רבין מובילה לפיגועי טרור פלסטיני, ומסע ציבורי נרחב נוהל נגד מדיניות הממשלה ונגד רבין, שעמד בראשה. כמה אנשי ימין, בהם חברי כנסת, טענו כי הממשלה, שהייתה ממשלת מיעוט, אינה לגיטימית ומתחו עליה ביקורת חריפה, חלק מחברי הכנסת מן הימין השוו את פעולותיה של הממשלה לאלו של משתפי פעולה עם גרמניה הנאצית.
הפגנות ופעולות מחאה רבות נערכו בכל רחבי הארץ – הפגנות מאולתרות שאורגנו בזירות פיגועים מיד לאחר התרחשותם, והפגנות מאורגנות, שחלקן כללו חסימת כבישים וצמתים, פעולות שארגנה בעיקר התנועה "זו ארצנו" בהנהגת משה פייגלין, שניסתה להוביל מרי אזרחי בלתי־אלים כנגד ממשלת ישראל. בהפגנות נשמעו קריאות קראו "רבין בוגד" ו"רבין רוצח", וכרזות המציגות את רבין עטוי כאפייה ומחבק את ערפאת נתלו ברחבי הארץ והונפו בהפגנות הימין. במרץ 1994 נערכה בצומת רעננה הפגנה בהשתתפות ראש האופוזיציה בנימין נתניהו שבה נשאו מפגינים ארון קבורה עם הכתובות "ישראל בסכנה", "רבין ממית ציונות" ו"רבין קובר ציונות", וכרכו חבלי תלייה סביב צווארם. בעקבות ההפגנות התקיימה ישיבת ממשלה שבה נידונה האפשרות להעמיד לדין את מי שמתיר את דמו של ראש הממשלה ומסית לפגוע בו באופן פיזי.