ב-1958 הורשו לראשונה אפריקאים להשתתף בבחירות שנערכו לאספה המחוקקת, ומפלגתו של נייררה זכתה בכל המושבים שיועדו לשחורים. כשטנגנייקה קיבלה אוטונומיה ב-1960 היה לראש השרים, ולאחר העצמאות ב-1961 היה לראש ממשלתה הראשונה. בבחירות הראשונות שנערכו בטנגנייקה, ב-1962, נבחר לנשיא, ולאחר האיחוד עם זנזיבר ב-1964, היה לנשיאה של המדינה המאוחדת, טנזניה.
כנשיא.
מדיניותו הכלכלית.
ב-5 בפברואר 1967 הכריז נייררה, במה שנודע כהצהרת ארושה, על מדיניות כלכלית חדשה בשם אוּגָ'מָאָה (בסוואהילית: משפחתיות), שעיקרה קולקטיביזציה של החקלאות במדינה. הוא טען שהשיטה תואמת את אורח החיים האפריקאי המסורתי, לפני שהופרע בידי הקולוניאליזם האירופי, ואף הדגיש כי אין הוא רואה את עצמו כסוציאליסט כי אם כסוציאליסט-אפריקאי. מדיניות האוג'מאה התבררה ככישלון. המדינה נקלעה לחובות כבדים, וב-1976 הייתה טנזניה, בעבר יצואנית התוצרת החקלאית הגדולה באפריקה, ליבואנית הגדולה ביותר.
ב-1985, משנוכח כי לא יהיה מנוס מהפסקת מדיניות האוג'מאה וממעבר למדיניות של שוק חופשי, העדיף לפרוש מתפקידו, ולא להנהיג את המדינה באופן שאינו מאמין בו. עם זאת, בנאום הפרידה שלו הודה במפורש בכישלון מדיניותו.
מדיניות החוץ.
על אף האידאולוגיה הסוציאליסטית שלו, העדיף נייררה שלא להזדהות עם אחד הצדדים במלחמה הקרה, ושמר על יחסים טובים הן עם המערב והן עם הגוש המזרחי.
נייררה היה מעורב מאוד בנעשה ביבשת אפריקה, ונמנה עם מייסדי ארגון אחדות אפריקה ב-1963. הוא תמך בתנועות כגון הקונגרס הלאומי האפריקני שפעלה למען שוויון זכויות השחורים בדרום אפריקה ו-FRELIMO שפעלה להשגת עצמאות מוזמביק. ביחד עם נשיא זמביה, קנת קאונדה, הקים את ארגון מדינות החזית (FLS), שעסק בפעילות מדינית למען שלטון הרוב השחור בדרום אפריקה. נייררה גם סייע לפראנס אלבר רנה, שהחזיק בתפיסות דומות לשלו, לבצע הפיכה באיי סיישל בשנת 1977.
ב-1978 פלשה אוגנדה לטנזניה, לאחר שנשיאה, אידי אמין, האשים את נייררה במתן מקלט למתנגדיו. בתחילה כבשה אוגנדה חלקים בצפון טנזניה, ואולם מאוחר יותר הצליח הצבא הטנזני להדוף את האוגנדים לארצם, ועם הגיעו לקמפלה, הסתיים למעשה שלטונו של אמין במדינה זו.
פוליטיקה פנימית.
נייררה ראה חשיבות באיחוד בין טנגנייקה לזנזיבר, וב-1977 אף פעל לאיחוד בין מפלגתו, TANU, לבין המפלגה האפרו-שיראזית שהייתה המפלגה השלטת בזנזיבר. הוא הנהיג במדינה משטר חד-מפלגתי, והמפלגה החדשה שהוקמה כתוצאה מהאיחוד, צ'אמָה צָ'ה מָפּינְדוּזי (CCM; בסוואהילית: מפלגת המהפכה), הייתה המפלגה היחידה שקיומה הותר בטנזניה עד 1992.
לאחר כהונתו כנשיא.
נייררה נותר יו"ר ה-CCM גם לאחר סיום כהונתו כנשיא, והוא נותר בתפקיד זה עד 1990. מעבר לכך, הייתה לו השפעה רבה על המדינה גם מאחורי הקלעים. בין היתר, פעל ב-1995 למען בחירתו של בנג'מין מקאפה לנשיא המדינה, ולסיכול מועמדותו של ג'קאיה קיקווטה, שנאלץ להמתין עד 2005, בטרם התמודד על התפקיד.
ב-1996 עסק בניסיון תיווך בין הצדדים הנצים במלחמת האזרחים שהתחוללה בבורונדי.
נייררה קיבל 15 תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות ברחבי העולם. בנוסף, הוענקו לו פרסים בינלאומיים כמו פרס נהרו (1976), מדליית ננסן (1983), פרס לנין לשלום (1987) ופרס סימון בוליבר (1992). בשנת 2007, לאחר מותו, העניק לו נשיא אוגנדה, יוורי מוסווני את העיטור הצבאי הגבוה ביותר הקיים במדינה, על חלקו במאבק נגד הקולוניאליזם ובהדחתו של אידי אמין.
ב-1999 מת נייררה בבית חולים בלונדון ממחלת הלוקמיה בה לקה. ב-2005 הכריזה עליו הדיוקסיה הקתולית של מוסומה כמבורך.
נמל התעופה הבינלאומי של דאר א-סלאם נקרא על שמו של נייררה, והוא האדם היחיד שדיוקנו מתנוסס על שטרות כסף טנזניים (על שטר 1,000 שילינג טנזני).
השירותים של האפיפיור
השירותים של האפיפיור (בספרדית: El Baño Del Papa) הוא סרט קולנוע אורוגוואי משנת 2007 שבוים על ידי אנריקה פרננדז וסזאר שרלונה.
תקציר העלילה.
עלילת הסרט מתרחשת בכפר קטן באורוגוואי, על גבול ברזיל בשנת 1988 בעקבות הכרזת האפיפיור כי הוא עתיד לבקר בכפר ולשאת נאום. גיבורו של הסרט הוא בטו, החי עם אשתו וביתו בצריף קטן בכפר ומתפרנס, כמו יתר תושבי הכפר, מהברחות מזון מעבר לגבול. תושבי הכפר סבורים כי יבואו מברזיל עשרות אלפי אם לא מאות אלפי מאמינים לשמוע את האפיפיור, והמכירות של מוצרי מזון ומזכרות לצליינים אלה יביאו להם עושר כלכלי. התושבים נערכים מראש, ממשכנים את בתיהם וקונים מוצרי מזון רבים על מנת להכין מזון מהיר לצליינים.
בטו סבור שאם יבנה שירותים בחצר ביתו, יוכל להתעשר מהצלינים, ולכן מזמין את חבריו לברבקיו שלאחריו הם מסייעים לו לבנות את מבנה השירותים. בטו מבריח מעבר לגבול דלת מפוארת עבור השירותים, מתאמן עם אשתו וביתו כיצד להתייחס לצליינים הבאים אל השירותים, ולבסוף מנסה להשיג סכומי כסף על מנת לרכוש אסלה. איש משמר הגבול, שאותו משחד בטו, מחרים לבסוף את אופניו, ורק אוטובוס אחד של צליינים מגיע מברזיל לשמוע את האפיפיור, כך שבטו מצליח להרכיב את האסלה רק עם סיום נאום האפיפיור, וממילא אין מי שירצה להשתמש בשירותים, כיוון שרק תושבים מקומיים (כ-8,000 תושבים) הגיעו לשמוע את האפיפיור.
השתתפות בפסטיבלים ופרסים.
הסרט הוא סרטם הראשון של אנריקה פרננדז וסזאר שרלונה. הסרט הוקרן בפסטיבל קאן בשנת 2007 בהקרנת בכורה עולמית.
הסרט זכה בפרס הקהל בפסטיבל הסרטים גרמאדו, וכן בפרסים עבור השחקן הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר והתסריט בפסטיבל זה.
טלי ירון-אלדר
טלי ירון-אלדר (נולדה ב-15 באוקטובר 1963) היא עורכת דין, שכיהנה בתפקיד נציבת מס הכנסה בשנים 2002 - 2004.
ביוגרפיה.
טלי ירון-אלדר נולדה בתל אביב לאם מיקרוביולוגית ולאב רופא, שהיה מנהל מחלקה בבית החולים איכילוב. אביה עשה חלק מהתמחותו בארצות הברית, ובעקבות זאת עשתה המשפחה שלוש שנים באן ארבור שבמישיגן. מאז כיתה ג' ועד היום מתגוררת בתל אביב. למדה בבית הספר התיכון גימנסיה הרצליה ובנעוריה הייתה שחקנית כדורעף בליגה הלאומית. בצה"ל סיימה קורס קצינות קשר ונשארה להדריך בו.
למדה משפטים באוניברסיטת תל אביב. התמחתה במיסים אצל עו"ד משה דרוקר ועו"ד גיורא עמיר. ב-1987, מיד לאחר סיום ההתמחות, החלה לעבוד באגף מס הכנסה במשרד האוצר. בין השנים 1995-1990 למדה לתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב. בשנים 1995-1992 הייתה למנהלת מחלקת חקיקה באגף מס הכנסה. ב-1995 התמנתה לסגנית היועץ המשפטי של אגף מס הכנסה. ב-1998 מונתה ליועצת המשפטית של אגף המכס ומע"מ.
באפריל 2002 מינה אותה שר האוצר סילבן שלום לנציבת מס הכנסה, במקומו של יוני קפלן. היא הייתה האישה הראשונה בתפקיד וגם המינוי הצעיר ביותר לו. בתפקידה זה הייתה חברה ב"ועדת רבינוביץ'" לרפורמה במס הכנסה, שבעקבות המלצותיה נחקק תיקון מס' 132 לפקודת מס הכנסה, שירון-אלדר עסקה בהטמעתו. מרכיביה העיקריים של הרפורמה:
כשעזבה את מס הכנסה מונתה ב-2004 למנכ"לית חברת הנדל"ן "ארזים" במשרה חלקית והצטרפה למשרד עורכי הדין דורון כהן, כעבור זמן עזבה אותו והפכה שותפה במשרדו של עורך הדין דוד תדמור, לשעבר הממונה על ההגבלים העסקיים, וניהלה את מחלקת המיסוי במשרד. בתחילת 2008 סיימה את תפקידה ב"ארזים". ביולי 2009 מונתה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו לחברה בוועדה המייעצת למועצה הלאומית לכלכלה. כיום היא שותפה במשרד ירון אלדר פלר ושות.
משמשת כיו"ר דירקטוריון חברת "איטריידר", העוסקת במסחר מקוון באופציות דיגיטליות.
מעורבות בפלילים.
בשנת 2010 נערכה חקירה בעניינה, בחשד שלא קיימה את תקופת הצינון לה נדרשה עם סיום תפקידה בשירות המדינה, בכך שייצגה מול פקיד השומה את רו"ח אביגדור יצחקי ולקוחותיו. בהסדר טיעון הודתה ירון בעבירה שיוחסה לה, ובמאי 2012 גזר עליה בית משפט השלום בתל אביב 180 שעות של עבודות לתועלת הציבור, ללא הרשעתה.
חיים אישיים.
נשואה בשנית לעו"ד רועי פלר ולהם שני ילדים משותפים. בנוסף אם לשלושה ילדים מנישואיה הראשונים.
ברוס אקרמן
ברוס ארנולד אקרמן (באנגלית: Bruce Arnold Ackerman; נולד ב-19 באוגוסט 1943) הוא משפטן חשוב בתחום המשפט החוקתי בארצות הברית ומופקד הקתדרה על שם סטרלינג בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ייל ואחד המשפטנים המצוטטים ביותר בארצות הברית, עם כ-46 אלף ציטוטים. הוא חבר ב-American Law Institute ובאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (נבחר ב-1986).
ביוגרפיה.
ברוס אקרמן קיבל את התואר הראשון שלו מאוניברסיטת הרווארד ב-1964 ואת התואר הראשון במשפטים מהפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ייל ב-1967. הוא התמחה אצל שופט בית המשפט העליון לערעורים הנרי ג'י פרנדלי מ-1967 עד 1968, ואחר כך אצל שופט בית המשפט העליון מרשל הארלן בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1968 ל-1969.
ברוס אקרמן הצטרף לסגל של אוניברסיטת פנסילבניה ב-1969. הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטת ייל מ-1974 עד 1982 ובאוניברסיטת קולומביה מ-1982 עד 1987. מאז שנת 1987 הוא מופקד הקתדרה על שם סטרלינג בפקולטה למשפטים ולמדע המדינה באוניברסיטת ייל. הוא מלמד באוניברסיטת ייל קורסים הנסובים על תפיסות הצדק, על התאוריות שלו הנוגעות לתמורות חוקתיות (כלומר, חוקת המייסדים שונתה בעקבות מלחמת האזרחים בארצות הברית, תקופת השיקום והניו דיל).
אקרמן הוא חבר באקדמיה אמריקאית לאמנויות ולמדעים משנת 1986.
אשתו, סוזן רוז-אקרמן, מכהנת אף היא כפרופסור בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ייל, ומלמדת קורסים על חוק ומנהל. בנם, ג'ון מיל אקרמן, הוא אקדמאי החי ועובד במקסיקו.