לאחר נפילת הדרג בשנת 1991, תיאטרון האגר פיקר המשיך את עבודתו. כיום מועסקים בו למעלה ממאה עובדים, מהם כ-40 שחקנים וזמרים. במרבית הימים מוצגים בו סרטים, הצגות תיאטרון מועלות בסופי שבוע, ומחזות זמר מתקיימים במהלך החגים.
ג'לי בלי
גֶ'לִי בֶּלִי (באנגלית: The Jelly Belly Candy Company) היא יצרנית אמריקנית של סוכריות ג'לי בטעמים.
אודות.
הרעיון המקורי לסוכריות ג'לי בלי היה של היזם האמריקאי דייוויד קליין בשנת 1976. קליין פנה אל חברת "The Herman Goelitz Candy Company" כדי שתייצר עבורו את הממתק. תחילה הממתק לא הצליח אולם לקראת סוף שנות השבעים החל לצבור תאוצה. בשנת 1980 מכר קליין את הזכויות להמצאה ולחברה בעבור כאלף דולר. כעבור שנים אחדות הממתק הפך להצלחה אדירה. סיפורו של קליין עומד במרכז הסרט התיעוד איש הממתקים: סיפורו של דייוויד קליין. מרכז החברה ממוקם בפיירפילד, קליפורניה. היא מעסיקה כ-675 עובדים.
סוכריות הג'לי בלי באות במגוון של יותר מ-50 טעמים וצבעים. בשנת 2009 החלה חברת סידס לייבא את הסוכריות לארץ ואף פתחה חנות ייעודית לממתק במתחם הסינמה סיטי ברמת השרון. בניגוד לסוכריות ג'לי רבות אחרות, הג'לי בלי אינן מכילות ג'לטין.
שבתאי אונגורו
שבתאי אונגורו (נולד ב-1 בינואר 1931, בפודול-אילואיי, רומניה) הוא היסטוריון של המתמטיקה והמדעים ופרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב.
למד פילוסופיה, פילולוגיה, היסטוריה ומתמטיקה באוניברסיטה ביאשי שברומניה. בשנת 1961 עלה לישראל ובשנת 1966 נסע לארצות הברית, שם השלים דוקטורט בהיסטוריה של המדעים מאוניברסיטת ויסקונסון במדיסון. בין השנים 1970 ל-1982 לימד במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת אוקלהומה.
בשנת 1982 חזר לישראל ומונה לפרופסור חבר במכון כהן להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות באוניברסיטת תל אביב ובשנת 1987 הוענקה לו דרגת פרופסור מן המניין. בשנת 1991 מונה לראש המכון.
אורי גרשט
אורי גרשט (נולד ב-5 במרץ 1967 בתל אביב) הוא צלם ישראלי.
ביוגרפיה.
אורי גרשט נולד בתל אביב. הציג תערוכות רבות באירופה ובארצות הברית. חי ופועל בלונדון.
אביו היה אחד מבעלי קולנוע פריז בתל אביב ומגיל צעיר ספג את נושא הצילום והקולנוע. למד באוניברסיטת וסטמינסטר בלונדון, שם קיבל תואר ראשון בצילום ווידאו (1992) ואחר כך בקולג' המלכותי לאמנות (Royal College of Art) בלונדון, שם סיים תואר שני בשנת 1995.
הוא הציג תערוכות במגוון חללים: במוזיאון הטייט בבריטניה, במוזיאון תל אביב, בגלריית הצלמים בלונדון ועוד.
גרשט בוחן את גבולות הצילום, ומאתגר את מגבלותיו הטכנולוגיות, תוך שהוא נוגע בשאלות יסוד אודות תפיסה אופטית, תפיסת הזמן והיחס בין הדימוי הצילומי למציאות.
מוטיב מרכזי בעבודתו הוא השילוב בין חורבן לאסתטיקה: הרס לצד יופי ולבלוב, או הרס עוצר נשימה.
גרשט זכה בפרס ליאון קונסטנטינר של מוזיאון תל אביב לצלם ישראלי, 2000. "נושאי הצילום שלו קשורים בדרך כלל להיבטים חברתיים, למהלכי תרבות ולמאורעות
היסטוריים", כתבו השופטים בנימוקיהם למתן הפרס. "הוא עורך מסעות צילום שבהם הוא מתחקה אחר מסעות מן העבר הרחוק והקרוב ומתעד בעין בוחנת ורגישה את רשמיו מאותם אתרים ונופים שבמסע המשוחזר". לעיתים מצלם גרשט במסעותיו שרידים מאזורי אסון. בעבר צילם בסרייבו תוך התמקדות בסימני החורבן שנותרו בבוסניה, ובבתי ספר בלונדון שנבנו על חורבות בניינים שנהרסו במלחמת העולם השנייה.
בין תערוכותיו הבולטות בארץ ניתן למנות את תערוכת הצילום
"Blaze" בגלריה נגא בספטמבר 2004. במרכז התמונה מופיע עץ זית ישן, בעל גזע מפותל. התצלומים היו שרופים, מטושטשים, כאילו נכוו בהבזק אור מכלה.
בסרט "היער" שהציג גרשט ב-2006 עוברת המצלמה משוטטות שלווה ביער להתרחשות חדה: אחד העצים נופל ברעש גדול, ושוב חזרה למצב השוטטות. הסרט מתייחס לאקציה שהתרחשה בכפר קוסוב באוקראינה בתקופת מלחמת העולם השנייה ומצולם שם. "רציתי להפוך את היער וההר לארכיטיפים, ליצור טשטוש כללי של נוף שכולל אובדן, נוסטלגיה וגם אין-סוף זיכרונות" תיאר גרשט
בספטמבר 2008 הציג בתערוכת "רסיסי זמן" בגלריה נגא 3 עבודות ווידאו, שנראו כתמונות סטילס והיו מבוססות על ציורי טבע דומם. הסצנה הופרה בפתאומיות על ידי התרחשות דרמטית בהילוך איטי: קליע המבקע רימון, אגרטל פרחים מתפוצץ לרסיסים. יצירות אלה היו העבודה הראשונה שהוצגה בפרויקט אמנות בטיימס סקוור במרץ 2012 תחת השם "1 Big Bang".
משטרת קוסובו
משטרת קוסובו (באלבנית: Policia e Kosovës; בסרבית: Kosovska Policija) היא המשטרה הלאומית של קוסובו מאז 1999 ובעלת מעמד רשמי מאז שנת 2008. המשטרה כפופה למשרד הפנים של קוסובו האחראי על כוחות השיטור במדינה. מפקד המשטרה הנוכחי רשאט מאליקי.
מ-1999 ועד הכרזת העצמאות של קוסובו בשנת 2008 היה הארגון לחלק ממשטרת משימת הניהול הזמני של האו"ם בקוסובו ומהחל מ-2008 זוהי סוכנות ממשלתית לשיטור. כ-9,000 שוטרים משרתים בארגון.
מאז ה-21 בינואר 2002 המשטרה מתפעלת את יחידת האבטחה, האחראית לאבטחת אישים בכירים בקוסובו והיא כוללת בתוכה גם את היחידה המהירה לתגובה מהירה - המקבילה הקוסוברית לימ"מ.
היחידה המבצעית המיוחדת של משטרת קוסובו היא יחידה K-9 שקציניה מתאמנים בבריטניה והיא עוסקת במאבק בשחיתות הציבורית ומבצעי אכיפה חשאיים בהוראות מפקד המשטרה.
אלן בארקין
אלן רונה בארקין (באנגלית: Ellen Rona Barkin; נולדה ב-16 באפריל 1954) היא שחקנית יהודייה אמריקאית זוכת פרס אמי ומועמדת שני פרסי גלובוס הזהב ופרס טוני.
ביוגרפיה.
בארקין נולדה ברובע הברונקס, ניו יורק למשפחה יהודית ממעמד הביניים, בתם של אוולין וסול בארקין.
למדה היסטוריה ודרמה ב"מכללת הנטר" ומשחק בבית ספר "אולפן השחקנים".
קריירה.
בארקין פרצה לתודעה בתחילת שנות ה-80 בדרמה הקומית של בארי לוינסון "דיינר", בתפקיד בת', חברתו של לורנס שרייבר. הצליחה להרשים באודישן שעשתה לדרמה "רגעים קטנים של חסד" וקיבלה את תפקיד סו אן, בתו של הנווד האלכוהוליסט מאק סלדג' (רוברט דובאל).
כן השתתפה לצידו של רנדי קוויד בדרמת הפשע "שחיתות בגדול", בסרטו העצמאי של ג'ים ג'ארמוש "נרדפי החוק" ובקומדיה הבדיונית "בוקארו באנזיי".
ב-1989 הופיעה בתפקיד הראשי במותחן הפשע "ים של אהבה", בתור הלן קרוגר, חשודה בפרשת רצח אותה חוקר הבלש פרנק קלר (אל פצ'ינו).
ב-1991 הייתה בארקין מועמדת לפרס גלובוס הזהב על הופעתה בקומדיה של בלייק אדוארדס, "יחי ההבדל הקטן", בתור אמנדה ברוקס, הזהות החדשה של הנרצח סטיב ברוקס.
ב-1993 גילמה את קרוליין, אשתו המוכה של דוויט הנדסן (רוברט דה נירו) ואמו של טוביאס וולף (לאונרדו די קפריו), בדרמה הביוגרפית "כך הייתי".
ב-1996 שיחקה במותחן האלים של טוני סקוט "המעריץ".
ב-1997 זכתה בארקין בפרס אמי על הופעתה בתור אישה מוכה ואלכוהוליסטית בהפקת הטלוויזיה "לפני שלאה היו כנפיים".
ב-1998 גילמה בארקין את המלצרית בעיבוד הקולנועי של טרי גיליאם לספר "פחד ותיעוב בלאס וגאס". ב-1999 גילמה את אנט, אמה של אמבר אטקינס (קירסטן דנסט), המתמודדת בתחרות מלכת יופי בקומדיה "יופי מקומי".
ב-2001 השתתפה בקומדיה "מישהו כמוך" בתור מנחת תוכנית הטוק שואו דיאן רוברטס שבהפקתה של ג'יין גודייל (אשלי ג'אד).
ב-2004 שיחקה בסרטו של ספייק לי "היא שונאת אותי", בתור אחת הלקוחות של ג'ק ארמסטרונג (אנתוני מאקי).
בארקין הופיעה בתור אביגיל ספונדר, העוזרת של המלונאי המצליח וילי בנק (אל פצ'ינו), בסרט הפשע המצליח "אושן 13".
ב-2010 שיחקה בדרמת הפשע "רחובות ברוקלין", בתור הסוכנת הפדרלית סמית', הפועלת עם הבלש הסמוי טנגו באטלר (דון צ'ידל). בנוסף הפיקה בארקין באותה שנה את הקומדיה הרומנטית "מכתבים לג'ולייט".
את הופעת הבכורה של על בימת ברודוויי עשתה ב-2011 במחזה "הלב הנורמלי" וזכתה בפרס הטוני. ב-2012 היא משחקת בסדרה הנורמלים החדשים את ג'יין, סבתה השמרנית וההומופובית של גולדי, הפונדקאית בסדרה.
בשנת 2016 שיחקה בדרמת האגרוף "ידי האבן" לצידם של רוברט דה נירו, אדגר רמירס, אשר, וג'ון טורטורו.
חיים אישיים.
ב-1988 נישאה לשחקן האירי גבריאל ביירן. לזוג נולדו שני ילדים משותפים. הם נפרדו בשנת 1993 והתגרשו בשנת 1999. בשנת 2000 נישאה לאיש העסקים והמיליארדר האמריקאי-יהודי רונלד פרלמן, אך הם התגרשו בשנת 2006.
אליעזר פרי (פרלסון)
אליעזר פֶּרִי (פרלסון) (19 באוגוסט 1894 – 5 באוקטובר 1979) היה פעיל ציוני, חלוץ, מבכירי המשק ועיריית תל אביב-יפו, מנהל קופת חולים הכללית, מנכ"ל משרד הביטחון וחברת "עמידר".
קורות חיים.
אליעזר פרלסון נולד בסנקט פטרבורג למיכאל ומינה פרלסון. למד בבית ספר עירוני ובגימנסיה יהודית פרטית, כנער היה פעיל ציוני בקבוצה בהדרכת יעקב קליבנוב. למד בבית הספר הגבוה לקואופרציה במוסקבה, הצטרף להסתדרות "החבר" והתמנה למנהל הוצאת הספרים "ספרות".
במאי 1917 היה חבר הוועדה המארגנת של הוועידה הציונית השביעית הכול-רוסית. יחד עם יוסף טרומפלדור, עסק בארגון הקבוצה הראשונה של תנועת "החלוץ", שקיבלה הכשרה חקלאית ברוסיה. היה חבר הסיעה היהודית בפרלמנט האוקראיני, ב-1918 נשלח למינסק לארגן את פעילות "החלוץ", משם עבר לווילנה והתמנה למזכיר המרכז הציוני. ב-1920 עבר לקובנה, התמנה לפקיד גבייה ולמנהל מחלקת הפליטים במיניסטריון לענייני היהודים של ממשלת ליטא העצמאית. היה פעיל בארגון קבוצות הכשרה חקלאית ומקצועית לקראת עלייתם לארץ ישראל.
באפריל 1921 עלה לארץ ישראל, הגיע לנמל יפו ביום פרוץ מאורעות תרפ"א ופעל להצלת העולים והעברתם מיפו לתל אביב. לאחר ההתקפה הערבית על חדרה מונה למזכיר ועד הפועלים במקום.