בתקופתו, כיו"ר הוועד המנהל, פתחה האגודה את שעריה למתנדבים ומתנדבות מכלל מגזרי האוכלוסייה, לא רק בנות דתיות. פתיחת השערים בארגון שנחשב מעוז של הציונות הדתית, עוררה מחלוקות קשות בקרב ההנהלה והעובדים. הרב דרורי הכריע בעד פתיחת ערוצי שירות למתנדבים ומתנדבות חילונים, למוגבלים ובעלי צרכים מיוחדים, ולבני מיעוטים. על ההחלטה שלו לשלב ערבים בשירות לאומי אמר לחבריו: "המטרה שלנו היא לעשות טוב לכל אשר בציון" כשנשאל: "האם אתה מתכוון לחברה הציונית ?" השיב בשלילה, הצביע על בתי כפר ערבי הנשקפים מהחלון, ואמר: "זאת מהכפר שם, היא שכנה שלי. אם היא הולכת לעשות טוב פה במדינת ישראל, זה טוב. אנחנו צריכים לאפשר לה לעשות את זה הכי טוב. כי הייעוד שלנו הוא להפיק את הטוב".
בשנת היובל של האגודה, תשפ"ב/2022, החליט הוועד המנהל של האגודה להתנדבות למנות את הרב דרורי כנשיא האגודה.
משפחתו.
נשוי לרבנית שרי דרורי ואב ל-9 ילדים, בהם הרב יהונדב דרורי, רב היישוב שילה, וד"ר אלישיב דרורי, מרצה באוניברסיטת אריאל. גר בקריית שמונה.
עיניים
רקוויאם
רקוויאם (באנגלית: Requiem) היא מיסה קתולית הנכתבת ומבוצעת לזכר אדם מת, בלטינית נקראת היצירה גם "מיסה פרו דפונקטיס" (Missa pro Defunctis), כלומר "מיסה עבור המתים".
לרוב נכללת המיסה בטקסי אשכבה וכן משמשת כתפילה ביום כל הנשמות, מועד נוצרי המתקיים כל שנה ב-2 בנובמבר ובו מתפללים לעילוי נשמות כל המתים. הקתולים מאמינים כי ביצוע מיסת הרקוויאם לכבודו של נפטר מסוים, יכול לזרז את מסלול הייסורים שנגזר על נשמתו לעבור בדרכה אל גן העדן.
השם רקוויאם מגיע מהמשפט הפותח את המיסה: "Requiem æternam dona eis, Domine, et lux perpetua luceat eis" ומשמעותו בלטינית: "מנוחה" (ביחסת מושא ישיר).
רקוויאם היא גם יצירה מוזיקלית, הנכתבת לטקסטים ולפיוטים של טקס האשכבה הקתולי. ברוב המיסות הקתוליות, חלק מהטקסטים שביצירה יכולים להיות מוחלפים בהתאם ליום ולמועד בו מנוגנת היצירה, אולם במיסת הרקוויאם, הטקסטים המושרים קבועים תמיד. פיוטים אלו, אשר נושאים אופי דרמטי וסוער, היוו מאז ומתמיד מוקד משיכה ללחניהם של מלחינים, אשר שאפו להציג את יכולתם להביע פאתוס בהלחינם את המילים הדרמטיות. בין הרקוויאמים המוכרים שנכתבו ניתן למנות את אלה של מוצרט (ראו: רקוויאם (מוצרט)), ורדי (ראו: הרקוויאם של ורדי), פורה (ראו: רקוויאם (פורה)) ושל ברליוז (ראו: רקוויאם (ברליוז)).
קיימת גם מסורת מוזיקלית של רקוויאם לא-קתולי (נוצרי). הדוגמאות הבולטות הן "Musikalische Exequien" מאת היינריך שיץ, "אקטוס טרגיקוס" (מס' 106 ברי"ב) מאת באך ו"הרקוויאם הגרמני", מאת יוהנס ברהמס (שלושתן מבוססות על אוסף טקסטים גרמניים מכתבי הקודש ולא על טקסט קנוני); "רקוויאם המלחמה" מאת בנג'מין בריטן משלב לסירוגין קטעים מתוך הרקוויאם הקתולי, עם שירים אנטי-מלחמתיים מאת המשורר וילפרד אוון שנהרג במלחמת העולם הראשונה. רקוויאם אנטי-מלחמתי נוסף הוא "הרקוויאם הברלינאי" שכתב קורט וייל ב-1928, לטקסטים של שירים בנושא המוות מאת ברטולט ברכט.
הטקס הקתולי.
מיסת הרקוויאם שונה בתבניתה מכל מיסה רגילה, כיוון שהיא משמיטה בכוונה את הקטעים השמחים והמביעים תקווה אשר נמצאים בכל מיסה רגילה, דוגמת המזמור "גלוריה", וכן את הקְרֶדוֹ (ה'אני מאמין' הקתולי), ותחתיהם נוסף לתפילה המזמור דיאס אירה שמורכב מקינות וקטעים המפארים את בוא יום הדין.
הטקסט הקבוע במיסת הרקוויאם (כפי שנקבע בועידת טרנטו) הוא:
טקסטים נוספים.
מלחינים רבים מוסיפים קטעים נוספים לטקסט הרשמי כגון:
Libera me - גאל אותי.
Pie Jesu - ישו הרחום.
פסוק המחבר את המשפט האחרון מה-"Dies Iræ" עם ה-"Agnus Dei".
רשימת הלחנות נבחרות של הרקוויאם.
בין המלחינים שהלחינו את הרקוויאם ניתן לציין:
חקסוס
תנועת החירות
חשופי הזרע
בית חשמונאי
החשמונאים
חרסינה
חרסינה היא חומר קרמי עשיר בקאוליניט, אשר עבר שרפה לאחר יבושו. צבעה הטבעי הוא לבן, אך אפשר לקשטה ולגוונה בשלל צבעים. חרסינה היא גם שם גנרי לכלי אוכל ופרטי נוי העשויים מחומר זה.
שמה של החרסינה בעברית הוא הלחם של המילים חרס וסין, מכיוון שהומצאה בסין . גם בשפות רבות אחרות חרסינה קרויה על שם סין, למשל באנגלית היא מכונה לעיתים China. המילה "פורצלן" (באנגלית: Porcelain) הגיעה ללשונות אירופה מאיטלקית, Porcellana, שם היא מופיעה לראשונה במאה ה-13, וזה השם בו תיאר מרקו פולו את הכלים שראה בסין. במקור, המילה מתייחסת לצדף מסוג "פי-הכושי", והקשר לחרסינה הוא כנראה בשקיפות המזכירה את הצדף.
בניגוד לכלי חרס אחרים, המאופיינים במשקל גבוה, עובי, אטימות לאור ונקבוביות, את החרסינה ניתן לעבד למוצרים דקים ביותר, שקופים למחצה, קלים ואטומים לנוזלים.
היסטוריה.
הסינים היו הראשונים שייצרו כלי חרסינה. ההתחלה הייתה כבר בתקופת שושלת טאנג, במאה ה-7, תודות לפיתוח תנורים שהגיעו לטמפרטורה של 1,350 מעלות צלזיוס. באותה תקופה היה קיים רק פיגמנט אחד בו היה ניתן להשתמש מתחת לגלזורה, והוא היה מבוסס על תחמוצת קובלט. לאחר השרפה התקבל הצבע הכחול המוכר ממסורת כלי חרסינה סיניים. חרסינה באיכות גבוהה פותחה רק בתקופת שושלת יואן, במאה ה-13. כלי החרסינה הסיניים נחשבו למוצרי יוקרה והיו מבוקשים ביותר בקרב האצולה האירופית. בשלב מאוחר התפתח סגנון פופולרי נוסף, סגנון סנקאי (סגנון שלושת הצבעים). הוא השפיע על עיצוב כלי הקרמיקה במזרח התיכון, ביפן וגם באיטליה. הסינים שמרו בקפדנות על סוד ייצור החרסינה, שהיה נעוץ בערבוב החרסית הלבנה הסינית עם פגמטיט, ושרפה בטמפרטורות גבוהות. באמצע המאה ה-17, עקב מלחמת האזרחים בסין, נפסק יצוא כלי החרסינה. הסוחרים ההולנדים, אשר קיימו יחסי מסחר הדוקים עם יפן, עודדו את תעשיית החרסינה היפנית למלא את החסר בשוק האירופי. בתקופה זו, יצור חרסינה יפנית עשה את צעדיו הראשונים והתבסס על ידע שנרכש בקוריאה ושימש בתעשייה מסורתית של קרמיקה. המעבר מיצור קרמיקה ליצור חרסינה התאפשר בשל גילוי חרסית לבנה, דומה לזו הסינית, ביפן עצמה. מוצרי חרסינה אלה היו בעלי עיטורים כחולים על הכלי הלבן, כדי להתאים לקהל שהיה מורגל לעיטורים הסיניים בצבעים אלה.
בשל הביקוש הנרחב והמחיר הגבוה, נמשכו באירופה הניסיונות לחקות את החרסינה הסינית. בסקסוניה המאמצים הללו היוו משימה לאומית, בהובלת השליט המקומי, אוגוסט השני, חובב אומנות מושבע. ב-1708 הציעו ויוהאן פרידריך בטגר לערבב חרסית (קאולין) עם פצלת השדה (פטונטס). מרשם זה אומץ ואיפשר לראשונה ייצור חרסינה באירופה, בעיר מייסן, בסקסוניה (כיום בגרמניה). בראשית המאה ה-19, באנגליה, הוסיף אפר עצמות לתערובת החרסינה והתקבל מוצר עמיד יותר, שהועדף באנגליה ובארצות הברית.
היום, כדי לייצר חרסינה מערבבים יחד קאוליניט ופצלת השדה מותכת, וטוחנים אותם לאבקה עדינה. לתערובת זו מוסיפים מים ומעצבים את הצורה. את הפריטים שורפים בתנור, בטמפרטורה גבוהה במיוחד - כ-1,160 מעלות צלזיוס. לאחר השרפה מושחים זיגוג על המוצר ושורפים אותו בפעם השנייה, כדי להעניק לו את הברק הסופי. כלי החרסינה הראשונים היו לרוב לבנים וחסרי עיטורים, אך עם הזמן נוספו להם עיטורים רבים מסוגים שונים ובטכניקות שונות. האמנים הוסיפו את הציורים מתחת לזיגוג, בין השרפה הראשונה לשנייה. לפעמים, הכלי צופה גלזורה שקופה ואז עבר גם שרפה שלישית, בטמפרטורה נמוכה יותר, 740–820 מעלות צלזיוס.
סוגי חרסינה.
קיימים סוגים שונים של חרסינה והשוני ביניהם נובע מהיחס בין מרכיבי החומר וטמפרטורת השרפה. ככל שהחרסינה עוברת שרפה בטמפרטורה גבוהה יותר, כך המוצר שמתקבל חזק ועמיד יותר, שקוף, דק ואיכותי יותר. שינוי ריכוז המרכיבים קאולין ופטונטס או הוספה של מרכיבים נוספים כמו גיר, קוורץ או אפר עצמות משפיעים על תכונות המוצר הסופי כגון שקיפות, גוון וגמישות. לדוגמה, תוספת של אפר עצמות מעניקה לחרסינה את הגוון הלבן הנקי וגם תוספת חוזק.
צביעת החרסינה בתוספת העיטור המקשט אותה מעניק את המראה הייחודי לכל כלי ומהווה למעשה מעין חותם אישי של בית המלאכה. באופן מסורתי, כלי הפורצלן הסיניים עוטרו בציורי עלים, פרחים או דמויות מיתולוגיות. בתחילה היה שימוש בצבע כחול בלבד, על רקע לבן, ורק בתקופות מאוחרות יותר הוחל בעיטור בצבעים מרובים.
תכונות.
חרסינה היא שבירה, אטומה לנוזלים, אינה סובלת משיתוך, עמידה לרוב הכימיקלים. רוב סוגי החרסינה לא מעבירים גם גזים.
חרסינה היא בעלת כושר בידוד חשמלי גבוה ומוליכות חשמלית נמוכה.
סוויטוניוס
שמשון תל אביב
שמשון תל אביב היא קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר תל אביב-יפו, אשר משחקת בליגה א'. הקבוצה נוסדה בשנת 1949, ונהגה לשחק באצטדיון בלומפילד כשהתמודדה בשיאה בליגה הבכירה בישראל. הקבוצה מזוהה עם שכונת כרם התימנים והצבע המזוהה עמה הוא ירוק. בשנת 2000 התאחדה הקבוצה עם בית"ר תל אביב ויחד הן נקראו בית"ר שמשון תל אביב. בשנת 2011 פרשה שמשון מהאיחוד וחזרה להתקיים כמועדון עצמאי. בשנת 2014 הקים המועדון מחדש את קבוצת הבוגרים.
היסטוריה.
הקבוצה נוסדה בשכונת כרם התימנים בתל אביב בשנת 1949, ונקראה על שם בן השכונה , ששיחק במכבי תל אביב כקשר שמאלי ונהרג בתאונת דרכים ב-23 במאי 1948 בעת מלחמת העצמאות.
בשנת 1960 עלתה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגה הראשונה ושיחקה בה עד שנת 1990, למעט עונת 1974 בה שיחקה בליגה השנייה ועלתה חזרה במשחקי המבחן.
הקבוצה שיחקה 29 עונות בליגה הבכירה, והמקום הגבוה ביותר שבו סיימה היה המקום השני, אליו הגיעה פעמיים, בשנים 1971 ו-1983. בשני המקרים סיימה הקבוצה כסגניתה של האלופה מכבי נתניה.