בשנת 2011, אחד מהנאשמים שלא הורשעו, ועזב את הקיבוץ לאחר שירותו הצבאי, ביקש לחזור ולהתגורר בקיבוץ עם משפחתו.
במרץ 2019, חשף העיתון "גלובס" כי פסק-הדין של השופט מיכה לינדנשטראוס מ-1992, שזיכה את הנערים, לא ניתן היה לאיתור בארכיון בתי המשפט. בעקבות כתבת "גלובס" נמצא העתק שלו בארכיון המדינה נסרק והועלה לאתר "גלובס".
הנס אדולף קרבס
סר הנס אדולף קרבס (גרמנית: Hans Adolf Krebs; ) היה רופא וביוכימאי בריטי, בן לאב יהודי יליד גרמניה, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1953.
חייו.
קרבס נולד בהילדסהיים שבגרמניה לאלמה וגיאורג קרבס. אביו היה מנתח אף אוזן גרון.
הוא למד בבית ספר בהילדסהיים ולאחר מכן למד רפואה באוניברסיטת גטינגן בין השנים 1918–1923. את הדוקטורט ברפואה הוא קיבל מאוניברסיטת המבורג בשנת 1925. עם קבלת הדוקטורט החל קרבס ללמוד כימיה באוניברסיטת ברלין במשך כשנה ואף מאוחר יותר מונה להיות עוזרו של אוטו ורבורג במכון הביולוגי על שם הקיסר וילהלם עד לשנת 1930.
עם תום עבודתו באוניברסיטת ברלין, חזר קרבס לעסוק ברפואה באוניברסיטת פרייבורג, שם גילה בשנת 1932 את מעגל האוריאה.
בשל מוצאו היהודי, נאסר עליו לעסוק ברפואה בגרמניה הנאצית וכתוצאה מכך בשנת 1933 נאלץ להגר לאנגליה. הוא הוזמן לאוניברסיטת קיימברידג' לעבוד במחלקת הביוכימיה. מאוחר יותר, בשנת 1945 מונה קרבס לשמש כפרופסור לביוכימיה באוניברסיטת שפילד. עבודתו החשובה ביותר הייתה בתחום חילוף החומרים. מחקרו הוביל אותו לגילוי מעגל חומצת הלימון בשנת 1937, שנקרא לעיתים קרובות מעגל קרבס על שמו.
בעקבות גילוי מעגל חומצת הלימון, קיבל קרבס בשנת 1953 את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, דבר שתרם לכך שבשנת 1958 הכתירה אותו מלכת אנגליה אליזבת השנייה לתואר סר.
קרבס נפטר באוקספורד, שבאנגליה בשנת 1981. מנישואיו של הנס קרבס למרגרט סיסלי פילדהאוס בשנת 1938 נולדו לו שלושה ילדים. בנו סר ג'ון קרבס הוא זואולוג בעל שם עולמי, בעיקר בתחום האורניתולוגיה אשר בשנת 2007 נבחר לשמש כלורד לימי חייו בבית הלורדים בתואר הברון קרבס.
ההכרזה המלכותית של 1763
ההכרזה המלכותית של 1763 (באנגלית: The Proclamation of 1763) הייתה הכרזה של הממשלה הבריטית שכוונה למתיישבים בשלוש עשרה המושבות באמריקה.
הרקע להכרזה.
ב-1763 נחתם חוזה פריז שסיים את מלחמת שבע השנים. החוזה העביר לשליטתה של בריטניה את מרבית השטחים באמריקה הצפונית, הרבה מעבר לשטחן של שלוש עשרה המושבות בהן שלטה בריטניה בטרם המלחמה. בטריטוריות הרבות שעברו לידיה היו קומץ מתיישבים צרפתים באזור נובה סקוטיה (כיום פרובינציה קנדית) וכמות גדולה יחסית של אינואיטים. ממשלת בריטניה חששה ממגמה של המושבות להתפשט מערבה וצפונה אל השטחים החדשים ולכן החליטה על ההכרזה מהטעמים הבאים – על פי הבנתה צעד כזה יגרום למרד מקומי של ילידי המקום, בדומה למרד של פונטיאק שהתרחש כמה שנים קודם לכן. כמו כן, היה פחד מהיווצרות תחושת התמרמרות אצל הנתינים הצרפתים החדשים. יתר על כן, היסטוריונים מסוימים כדוגמת ז'אק גודשו גורסים כי הסיבה המרכזית להכרזה הייתה רצונה של האימפריה הבריטית למשוך מתיישבים אירופאיים חדשים לאזור. גרסה אחרת וקצת יותר ספקולטיבית, שרווחה בקרב מתנגדי השלטון הבריטי במושבות, גורסת כי ההכרזה נועדה להגביל במודע את התפתחותן של המושבות ויכולתן לייצר את צורכיהם בכוחות עצמן, וכך לאלצן להיות תלויות בבריטניה.
תוכן ההכרזה.
להכרזה כמה הוראות פרקטיות שנועדו להסדיר את היחסים ביבשת אמריקה לאחר מלחמת שבע השנים, שצימצמה את נוכחות המעצמות האירופאיות והשאירה את ממלכת בריטניה הגדולה ככוח עיקרי והכמעט בלעדי באמריקה -
השלכות נוספות של ההכרזה.
לצד המעורבות הגוברת של השלטון הבריטי בחיי היום־יום של תושבי המושבות, ההכרזה העניקה עצמאות מוגברת למושבות נוספות ביבשת: קוויבק, מזרח פלורידה, מערב פלורידה וגרנדה. למושבות הוענקה הזכות לבחור אספה לאומית ולכונן ממשל עצמי, עם פיקוח בריטי הולם. כך בעצם ניתנה לתושבי המושבות הללו האפשרות לחוקק מערכת חוקים ייחודית שלהם, ואיתן, זכויות שלא נפלו מזכויותיהם של האזרחים המקומיים באי הבריטי. משמעות הדבר הייתה יוצאת דופן בנוף המקומי, שכן תושבי המושבות הבריטיות ניסו במשך שנים לקבל זכויות דומות אך כשלו.
יחס האמריקנים אל ההכרזה.
משמעותה של ההכרזה הייתה פגיעה אנושה באמריקנים. הפגיעה הראשונה והבולטת ביותר הייתה באוטונומיה הפנים־אמריקנית שנפגעה – עד להכרזה לא הייתה מעורבות בריטית בולטת בענייני היבשת, אך ההכרזה החלה עידן של מעורבות כזו. מעבר לכך מדובר בפגיעה כלכלית מסיבית באמריקנים, שקיוו שעם סיום המלחמה הם יוכלו לרכוש אדמות רבות וזולות מהאינדיאנים ולהתפשט ברחבי היבשת. ההתפשטות היא מגמה טבעית בהתחשב בנסיבות – למושבות הייתה שאיפה לפתח יכולת ייצור עצמית ורצון טבעי לגדול. עד לחוזה פריז הייתה אפשרות להתרחב מערבה וזאת בגלל הגבולות המדיניים בדרום (קולוניות ספרדיות) ובצפון (קולוניות צרפתיות). עם סיום המלחמה והתרחבות הגבולות התפתחה תקווה להרחבת המושבות גם צפונה (באזור קנדה של היום). תקוות אלו לוו גם בתקוות התעשרות של יחידים שביקשו לקנות שטח מהאינדיאנים בזול ולמכור אותו ביוקר כאשר המושבה תתפשט לכיוונו. ההכרזה המלכותית הנחיתה מכה לא רק על התקוות הללו אלא גם על ההתפשטות מערבה. אם כן, ההכרזה סגרה את נתיבי ההרחבה של המושבות ממערב, דרום וצפון, שבנוסף למחסום הימי במזרח לא אפשרו למושבות להתרחב.
בו־בזמן ניסו התושבים המקומיים להקים מערכת אזרחית של בתי־משפט מקומיים, שיאפשרו להם הליך הוגן ותקין וחשוב מכך – את האפשרות לערער. במערכת בתי־המשפט נעשה שימוש במהלך הניסיון לביטול חוק הבולים וחוק הסוכר, אך בסופו של דבר התושבים המקומיים נשפטו במערכת בתי־המשפט של הצי הבריטי, בה אדם שהואשם במעשה מסוים הוא "אשם עד שתוכח חפותו". נהוג לראות בהצהרה את תחילתה של המעורבות הבריטית באמריקה שהביאה בסופו של דבר למלחמת העצמאות האמריקאית.
ההכרזה בוטלה למעשה על ידי תקנות צפון-מערב שהתקבלו על ידי הקונגרס הקונטיננטלי של ארצות הברית ב-13 ביולי 1787.
אלזה מורנטה
אֶלְזָה מוֹרַנְטֶה (; 18 באוגוסט 1912 – 25 בנובמבר 1985) הייתה סופרת יהודייה-איטלקייה נודעת. בין ספריה הנודעים, הרומן ההיסטורי "אלה תולדות".
ביוגרפיה.
מורנטה נולדה ברומא, לפְרַנְצֶ'סְקוֹ לוֹ מוֹנָאקוֹ ולאִירְמָה פּוֹגִ'יבּוֹנְזִי (מורה יהודייה ממודנה שהייתה נשואה באותה עת לאוּגוּסטוֹ מורנטה - מחנך ופקיד עירוני). היא החלה ללמוד בבית ספר רק בגיל עשר ולאחר שסיימה בהצלחה את בית הספר התיכון, בגיל 18 בערך, החלה ללמוד באוניברסיטה בפקולטה למדעי הרוח. היא הפסיקה את לימודיה עקב קשיים כלכליים והחלה להתפרנס משיעורים פרטיים.
בשנת 1936 הכירה את הסופר אלברטו מורביה, ונישאה לו בשנת 1941. דרכו פגשה רבים מההוגים ומהסופרים האיטלקים בני התקופה.
היא החלה לכתוב סיפורים קצרים, שהופיעו בכתבי עת שונים. ספרה הראשון, "המשחק הסודי" (Il Gioco Segreto), שיצא לאור בשנת 1941 היה קובץ של אחדים מסיפורים אלה.
בשנת 1942 פרסמה ספר ילדים בשם "הרפתקאותיה הנהדרות של קאתרי בעלת הצמה הדקה" (Le Bellissime Avventure di Caterì Dalla Trecciolina). הספר יצא לאור במהדורה חדשה בשנת 1959 בשם Le Straordinarie Avventure di Caterina.
בשלהי מלחמת העולם השנייה נחשב מורביה כאנטי-פשיסט, והזוג נמלט לאזור קאסינו שבדרום איטליה. אזור זה מופיע ברבים מהספרים שכתבה לאחר מכן. היא החלה לתרגם את יצירותיה של קתרין מנספילד, שהשפעתה ניכרת ביצירתה של מורנטה לאחר מכן.
בשנת 1947, בסיועה של נטליה גינצבורג, מסרה למו"ל את הרומן הראשון שלה, "כזב וכישוף" (Menzogna e sortilegio), והוא יצא לאור ב-1948. הרומן מתרחש בסיציליה של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
לאחר המלחמה פגשו מורנטה ומורביה את המתרגם האמריקאי ויליאם ויבר, שסייע להם להגיע לקהל אמריקאי. הספר "כזב וכישוף" תורגם לאנגלית ויצא לאור בארצות הברית בשנת 1951.
בשנת 1957 יצא לאור הרומן "האי של ארתורו" (L'Isola di Arturo), עליו זכתה בפרס הספרותי האיטלקי הבכיר פרס סְטְרֶגָה (Premio Strega), המקביל לפרס מאן בוקר בשפה האנגלית. בשנת 1958 יצא לאור קובץ שיריה, בספר בשם "אליבי" (Alibi).
מורנטה ומורביה נפרדו בשנת 1961.
בשנת 1963 יצא לאור קובץ הסיפורים "הרדיד האנדלוסי" (Lo Scialle Andaluso).
בשנת 1968 יצא לאור ספרה "העולם שנושע על ידי הילדים" (Il Mondo Salvato dai Ragazzini) - אוסף שירים ופזמונים לילדים.
בשנת 1974 פורסם ספרה הנודע ביותר, "אלה תולדות" (La Storia - "ההיסטוריה"), רומן היסטורי העוסק ברומא במהלך מלחמת העולם השנייה.
"ארצ'לי" (Aracoeli), שיצא לאור ב-1982, הוא הרומן האחרון שפרסמה מורנטה. לאחר כתיבתו אמרה בריאיון נדיר:
לאחר ששברה את עצם הירך הידרדר מצב בריאותה, והיא הייתה מרותקת למיטתה. ב-1983 ניסתה להתאבד בהרעלת גז. היא אושפזה בבית חולים עד מותה ב-25 בנובמבר 1985.
אלזה מורנטה היא אחת הסופרות הידועות בעולם, ובאיטליה מוענק "פרס אלזה מורנטה" מדי שנה.
ספריה שתורגמו לעברית.
חמישה מספריה של מורנטה תורגמו לעברית:
ג'ורג'
טרינידד
טרינידד (מספרדית: Trinidad; "שילוש") הוא המונח הספרדית לשילוש הקדוש.
פאדג'