חיסולו התקדימי של אבו שנב פתח את הדלת בפני התנקשויות וניסיונות חיסול של בכירים נוספים בהנהגה המדינית של החמאס, ובכללם שיח' אחמד יאסין, ד"ר עבד אל-עזיז רנטיסי, מחמוד א-זהאר, ואחרים. בנוגע לשאלה מדוע בחרה ישראל להתנקש תחילה דווקא באבו שנב, אשר נחשב כמתון יחסית בעמדותיו ותמך בהפסקת האש, מסתמן כי מדובר היה בבחירה משיקולים מבצעיים - שכן בניגוד לבכירים אחרים בחמאס, אבו שנב לא הקפיד להסתתר ולשנות את שגרת יומו.
במסגרת ההתקפות הראשוניות של מבצע עופרת יצוקה ב-27 בדצמבר 2008, חוסל חסן אבו שנב, בנו של אסמאעיל.
סטאדיו סן פאולו
רונלד קומאן
אהוד עין-גיל
אהוד עין-גיל (נולד ב-23 במאי 1950) הוא עיתונאי, סופר ופעיל שמאל ישראלי.
חייו.
נולד בפתח תקווה בשם אהוד אנגל לטובה, ילידת גרמניה, וליצחק אנגל, יליד פולין, שניהם אנשי העלייה החמישית, וגדל בחולון, בנצרת עילית ובבת ים. במשך שנה (1965) למד בפנימייה הצבאית בחיפה, התגייס לצה"ל במאי 1968 ושירת במלחמת ההתשה כנהג טנק. לאחר השחרור היה פעיל בקבוצה אנרכיסטית שהוציאה לאור עיתון בשם "ספרטקוס". למד היסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב, שם היה חבר בקבוצה שהוציאה עיתון סטודנטים שמאלני בשם "אלטרנטיבה"; כמעט כל חברי הקבוצה הצטרפו בהדרגה לארגון הסוציאליסטי הישראלי, הידוע יותר על שם ביטאונו, "מצפן".
ב-1974 הצטרף עין-גיל לארגון הסוציאליסטי "מצפן". מאמרים שכתב התפרסמו ב"מצפן" וב"חמסין" – כתב עת של סוציאליסטים מהפכנים מהמזרח התיכון, שיצא לאור בצרפת ולאחר מכן באנגליה. ב-1988 הצטרף לעמותת "אור אדום", שהוקמה כדי להגן על אזרחים, בעיקר פלסטינים, מפני אלימות שוטרים, ופעלה רבות להפקעת הסמכות לחקירת שוטרים אלימים מסמכות המשטרה. ב-1992, השנה שבה הוקמה המחלקה לחקירות שוטרים במשרד המשפטים, התפרקה העמותה והעבירה את תיקיה אל האגודה לזכויות האזרח. מתוך "אור אדום" יצאו כמה פעילים ובראשם חנה זהר, שהקימו את "קו לעובד" ב-1991, במטרה להגן על זכויות העובדים בישראל בכלל, והעובדים הפלסטיניים בפרט. מאז 1992 פעיל עין-גיל ב"קו לעובד".
עין-גיל לימד בתיכון היסטוריה ואזרחות במשך שנה (1980) והפיק שני סרטים תעודיים לטלוויזיה הגרמנית ("מחאה בישראל", 1982; "ישראל - בחיפוש אחר זהות", 1984). לאחר מכן החל לעבוד כמגיה בשבועון "צומת השרון" של קבוצת שוקן, ובהמשך היה עורך לשוני ועורך מדור התרבות בעיתון. משם עבר לעיתון "העיר" כעורך כתבות, וב-1988 היה עורך כתבות בשבועון "כותרת ראשית", עד לסגירתו באותה שנה. היה שותף לניסיון של כמה מעובדי השבועון לקנות אותו ולהוציאו לאור בכוחות עצמם, ניסיון שנכשל בגלל התנגדות הבעלים - "ידיעות אחרונות" וקונצרן "כלל".
עין-גיל התקבל לעבודה בעיתון "חדשות" והיה סגן עורך המוסף במשך חמש שנים, עד לסגירת העיתון ב-1993, אז עבר לעיתון "הארץ". הוא שימש כסגן עורך "מוסף הארץ", ומפרסם מדי פעם כתבות ורשימות. בשנת 2007 נבחר לחבר ועד העיתונאים החדש שהוקם בעיתון. ביוני 2012 הפסיק להיות סגן עורך במוסף, ועבר להיות עורך בכיר בעיתון "הארץ".
עין-גיל נשוי לאביבה, מעצבת גרפית ומטפלת ברפואה סינית.
ספריו.
תחנות בדרך חצרמוות.
ספרו של אהוד עין-גיל, שראה אור בשנת 2004 בהוצאת הספריה החדשה/הוצאת הקיבוץ המאוחד. זהו רומן סמי-אוטוביוגרפי, על צעיר שגדל בשנות החמישים והשישים במשפחה מפא"יניקית האמונה על הנראטיב של התנועה הציונית ומדינת ישראל, חווה כילד את ימי הממשל הצבאי בגליל, התלהב מכיבושי 1967, עבר את מלחמת ההתשה בחזית התעלה, התפכח מאשליותיו ומרד באתוס הציוני. סיפור זה ארוג בתוך סיפור מסגרת על נסיעת המספר לדרום תימן, באמצע שנת 1973, מסע שהוא ספק מציאות ספק פנטזיה ובו נפגש האנרכיסט הישראלי הצעיר עם הנשיא הסוציאליסטי סאלם רובייע עלי, המכונה "סאלמין".
בגב הספר נמצא קישור המפנה את הקוראים אל מאמר שכתב עין-גיל על ייחודו ההיסטורי של המשטר בדרום תימן, למה חיסלו את סאלמין – סוציאליזם בדואי עם פנים אנושיות.
דגלים שחורים באוקראינה – אנרכיסטים במהפכה הסובייטית, 1921-1917.
ספר שתרגם עין-גיל (אנגל), הדן בתנועה האנרכיסטית באוקראינה בהנהגת נסטור מאכנו בשנות המהפכה הרוסית ומלחמת האזרחים. עין-גיל כתב מאמרי פתיחה וסיום לספר. הספר ראה אור בהוצאה עצמית ב-1976.
ואנונו והפצצה.
אסופת מאמרים בעריכתם של עין-גיל וגיורא נוימן. הספר כולל את נוסח ההרצאות שנשאו משתתפי כינוס בינלאומי שנערך בתל אביב ב-1996, ביוזמת הוועד הישראלי למען מרדכי ואנונו ולמען מזרח תיכון חופשי מנשק אטומי, ביולוגי וכימי. בין המשתתפים-המחברים: חתן פרס נובל לשלום לשנת 1995, פרופ' ג'וזף רוטבלט, אביגדור פלדמן, רוחמה מרטון, עזמי בשארה, סוזאנה יורק כלת פרס האוסקר, ודניאל אלסברג, שהתפרסם כשהדליף ב-1971 לעיתון ניו יורק טיימס את "מסמכי הפנטגון" על מלחמת וייטנאם.
קישורים חיצוניים.
על ספרו כולם אוהבים את דורה
על ספרו תחנות בדרך חצרמוות
לותאר מתאוס
מנצ'קין
אל תגע בזמיר
פיוג'יז
האמנה הבין-לאומית להסדרת ציד הלווייתנאים
האמנה הבין-לאומית להסדרת ציד הלווייתנאים (באנגלית: International Convention for the Regulation of Whaling) נחתמה בלונדון ב-8 ביוני 1937 והפרוטוקולים הנספחים לאמנה נחתמו בלונדון ב-24 ביוני 1938 וב-26 בנובמבר 1945.
מטרתה של האמנה היא להגן על בעלי חיים מסדרת הלווייתנאים מציד-יתר, זאת על ידי הקמת מערכת בינלאומית המסדירה את אזורי הציד של הלווייתנאים על פי אמות מידה של שימור בעלי חיים אלה והמשך התפתחותם כמשאב טבע, למען הדורות הבאים. אמצעי הבקרה העיקרי לצורך יישום האמנה היה הקמת הוועדה הבינלאומית על ציד לווייתנאים בה יושבים נציגי כל המדינות החותמות. הוועדה הכניסה במהלך השנים שינויים רבים לדרישות האמנה, המשקפים שינויים בתקנים כלכליים, סביבתיים ומסחריים.
המדינות החתומות.
המדינות החתומות על האמנה הן אוסטריה, אוסטרליה, איטליה, איי שלמה, אירלנד, אנטיגואה וברבודה, ארגנטינה, ארצות הברית, ברזיל, בריטניה, גינאה, גרמניה, גרנדה, דומיניקה, דנמרק, דרום אפריקה, הודו, הולנד, מונקו, מקסיקו, נורווגיה, ניו זילנד, סין (במקור חתמה על האמנה הרפובליקה הסינית), סנגל, סנט וינסנט והגרנדינים, סנט לוסיה, סנט קיטס ונוויס, ספרד, עומאן, פינלנד, פנמה, פרו, צ'ילה, צרפת, קוריאה הדרומית, קניה, קוסטה ריקה, רוסיה, שוודיה ושווייץ.
מייקל בין
מייקל קוֹנֶל בִּין (באנגלית: Michael Connell Biehn; נולד ב-31 ביולי 1956) הוא שחקן קולנוע אמריקאי. נודע בעקבות השתתפותו במספר סרטי פעולה ומדע בדיוני בשנות השמונים, כגון "שליחות קטלנית", "שובו של הנוסע השמיני" ו"מצולות", שבוימו שלושתם על ידי ג'יימס קמרון.
ביוגרפיה.
בין נולד באניסטון שבאלבמה למרשיה ודון בין. אביו היה עורך דין. הוא גדל בלינקולן שבנברסקה, ובנעוריו עברה משפחתו להתגורר במדינת אריזונה, שם החל לעסוק במשחק במועדון הדרמה של בית הספר התיכון שלו. בהמשך למד בחוג לדרמה באוניברסיטת אריזונה במשך שנתיים, ועבר להוליווד.
הוא נישא פעמיים, לקרלין אולסן (בין השנים 1980-1987), ולאחר מכן לג'ינה מארש (1988 עד היום). הוא אב לארבעה בנים.
קריירה.
תפקידו הראשון בקולנוע היה בשנת 1978, בקומדיה בשם "מאמן". בהמשך השתתף במספר סרטים בתפקידי משנה תפקידים בקולנוע, וב-1984 גילם את דמותו של קייל ריס בסרט שליחות קטלנית, לצד ארנולד שוורצנגר. בסרט ההמשך, שליחות קטלנית 2 (1991), גילם שוב את ריס, בתפקיד אורח קצרצר שקיבל בסרט.
בעקבות פרסומו בסרט שליחות קטלנית, קיבל תפקיד משמעותי בסרט מצולות (1989), עבורו ניסו האולפנים לקדם את מועמדותו לפרס האוסקר, אך לא צלחו בכך. בנוסף שיחק בתפקיד משנה בסרט שובו של הנוסע השמיני. בהמשך קיבל תפקידים ראשיים בסרטים אריות הים (1990), פצצת זמן (1991) ו-K2 (1991).
בשנות התשעים שיחק בתפקידי משנה בסרטים כגון אמנות המלחמה והפריצה לאלקטרז. בשנות ה-2000 השתתף גם בסרטי קולנוע עצמאיים כגון "משחקי גנגסטה". כן הופיע במשחקי מחשב כגון Command &amp; Conquer: Tiberium Sun.
בין השתתף גם במספר סדרות וסרטי טלוויזיה, בהן הסדרה "בלוז לכחולי המדים", וכן הסדרות קצרות הימים "שבעת המופלאים" (המבוסס על המערבון באותו שם), "הרפתקאות בע"מ" ו"הוואי", שבוטלו בשל רייטינג נמוך.
בין ממשיך ומופיע בתפקידי משנה בסרטים קטנים יותר, דוגמת הופעותיו בסרטים "סטילטוס" ו"רחובות הדם".
יקונו אמלק, קיסר אתיופיה
יקונו אמלק היה קיסר אתיופיה הראשון מקרב השושלת הסולומונית. אמלק שנולד בארבגאנו שבטרה הנמצאת בשאווה היה בנו של טאספה ייאסוס מלך שאווה. אמלק אומץ וחונך על ידי אזזאז כאלה. אמלק הוכתר כקיסר אתיופיה ב-10 באוגוסט 1270 בעיר דברה ברהן תחת שם אביו "טאספה יאסוס".
חייו.
המסורת מספרת שאמו של אמלק הייתה שפחה של מלך שאווה בעיירה סגרט, אמלק חונך ואומץ על ידי אזזאז כאלה במנזר יסטיפנוס שעל חופה של אגם היאק שבאמבסל שם פגש את הקדוש תקלה היימנות והוא זה שעזר לו יותר מאוחר להדיח את אחרון קיסרי הזאגווה. מסורות אחרות גורסות שזה היה ראש המנזר, ייאסוס מועא אשר עזר לאמלק להדיח את הקיסר. המסורת ממשיכה ומספרת שאמלק הדיח את הקיסר הזאגווי "זא-ילמקנון" ("הלא ידוע") בעיירה מלוט שם הוא הצליח לברוח. לאחר מכן יקונו הצליח לאסוף תמיכה באימפריה בעיקר מצד התגרים והאמהרים הנוצרים והצליח להביס את הקיסר. שמו של הקיסר שהודח לא ידוע והיסטוריונים מתווכחים ביניהם, רובם גורסים שזה היה הקיסר יטברק וחלק נאקוטו לאב. אחת המערכות הצבאיות המתועדות שניהל היה כנגד ממלכת דמות השוכנת דרומית לנילוס הכחול.