drawSierpinskiCarpet (0, 0, getWidth(), getHeight() );
private void drawSierpinskiCarpet(int xOL, int yOL, int width1, int height1)
if (width1&gt;2 &amp;&amp; height1&gt;2)
int b = width1/3;
int h = height1/3;
g.fillRect (xOL+b, yOL+h, b, h);
for (int k=0; k&lt;9; k++) if (k!=4)
int i=k/3;
int j=k%3;
drawSierpinskiCarpet (xOL+i*b, yOL+j*h, b, h); // Rekursion
אלחנן יקירה
אלחנן יקירה הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים, כיהן כראש החוג לפילוסופיה.
ביוגרפיה.
תחומי המחקר של יקירה הם פילוסופיה של המאה ה-17 (בעיקר רציונליזם), גוטפריד וילהלם לייבניץ, ברוך שפינוזה, רנה דקארט, אדמונד הוסרל ופנומנולוגיה, פילוסופיה פוליטית וחנה ארנדט.
ספרים.
Online publication date: December 2014
מפלגת גשר (אורלי לוי-אבקסיס)
ישראל טוויל
ישראל טוויל (נולד בשנת 1933) הוא כדורסלן עבר ישראלי, ששיחק במכבי ירושלים ובנבחרת ישראל בשנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60. השתתף במדי נבחרת ישראל באליפות העולם בברזיל 1954.
ביוגרפיה.
טוויל נולד בירושלים. בנעוריו חלם להיות כדורגלן, ובהתאם שיחק כדורגל בקבוצת הנערים בית"ר ירושלים. בהמשך הוא שבר את רגלו, וכתוצאה מהפציעה עבר לשחק כדורסל. זאת, בהמלצת חבריו לאור גובהו. כך, בשנת 1950 הצטרף טוויל לקבוצת מכבי ירושלים בכדורסל. עד מהרה בלט טוויל בכישרונו. באותן שנים, בטרם הוקמה הליגה הראשונה, הכדורסל בישראל שוחק בשתי ליגות: אחת של "מכבי" והשנייה של "הפועל". טוויל שיחק בקבוצת מכבי ירושלים ששיחקה בליגה של "מכבי". בשנת 1952 עלתה קבוצתו לליגה העליונה של "מכבי".
בשנת 1953 הוקמה "ועדת הכדורסל" (שלימים הוחלפה על ידי איגוד הכדורסל בישראל), שהודיעה על פתיחת שתי ליגות מבחן. שני המרכזים (הפועל ומכבי) התבקשו לשלוח ארבע קבוצות לליגה הראשונה ושש לשנייה. בניגוד לנציגות הפועל שערכה טורניר לקביעת קבוצתיה, הדרך של נציגות "מכבי" הייתה פשוטה יותר - נבחרו באופן שרירותי מכבי תל אביב, מכבי חיפה, מכבי דרום ת"א ומכבי צפון ת"א. הליגה השנייה חולקה לשני אזורים: צפון ודרום. מכבי ירושלים, שבה שיחק טוויל, שובצה בדרום יחד עם הפועל גבעת השלושה, הפועל כפר ויתקין, הפועל ירושלים, ברית מכבים עתיד ומכבי יפו.
אברהם פסח היה המאמן של מכבי ירושלים, וחמישית הקבוצה, שכללה את טוויל, יעקב שרם, מרדכי תנורי ואברהם הופמן ומנחם שירזי, כונתה "נבחרת החלומות". את העונה הראשונה של הקבוצה בליגה השנייה דרום, סיימה הקבוצה במקום ה-5. טוויל שיחק 18 משחקים וקלע בממוצע של 13.2 נקודות למשחק.
בעונה השנייה של הליגה הלאומית, עונת 1954/1955, גדלה הליגה הראשונה ל-12 קבוצות, שש מכל מרכז. מעין ברוך וגבע התפרקו. לליגה הראשונה הצטרפו מכבי ירושלים של טוויל וכן הפועל חיפה, הפועל אשדות יעקב, הפועל משמר העמק, הפועל ירושלים, ברית מכבים עתיד. למיקום הקבוצות בשתי הליגות בעונה הראשונה לא הייתה שום השפעה על רשימת המשתתפות.
בשנת 1954 השתתף טוויל במדי נבחרת ישראל באליפות העולם בכדורסל 1954 שנערכה בברזיל. הנבחרת רשמה 5 ניצחונות ו-4 הפסדים, וסיימה את אליפות העולם במקום השמיני המכובד. טוויל רשם 2 הופעות וקלע 2 נקודות. במהלך האליפות פרסמה העיתונות המקומית כתבה מצולמת על טוויל, שבה נראה עם כיפה ותפילין. הפרסום עורר התרגשות רבה בקרב הקהילה היהודית המקומית. כן בשנת 1954 ייצג טוויל את נבחרת צה"ל במשחקה נגד צרפת.
בעונת 1955/1956 לא התקיימו משחקי ליגה עקב מלחמת סיני. טוויל המשיך במכבי ירושלים למשך שבע העונות הבאות כאשר בכולן שמר על ממוצעי נקודות גבוהים - מעל 10 נקודות בממוצע למשחק. בשנת 1957 ייצג טוויל את נבחרת ישראל בכדורסל למכביה החמישית. באותן שנים בלטו משחקי הדרבי הירושלמי מול הפועל. מכבי ירושלים הייתה נחשבת הקבוצה הבכירה בעיר. משחק הדרבי השני בעונת 1961/1962 הופסק לאחר התפרצות של צופים למגרש.
בעונת 1962/1963, עונתו האחרונה במכבי ירושלים, שימש טוויל כמאמן הקבוצה, וכן השתתף בתור שחקן ב-6 משחקים. עונה לאחר מכן, לאחר שעזב טוויל את הקבוצה, ירדה הקבוצה מהליגה הבכירה ונעלמה ממפת הכדורסל הישראלי.
סך רשם טוויל 8 עונות בליגה הבכירה, שיחק 129 משחקים בהם קלע 1,731 נקודות. בנבחרת ישראל שיחק 9 משחקים וקלע 2 נקודות והשתתף באליפות העולם בברזיל.
במקביל להיותו שחקן במכבי ירושלים, החל משנת 1958, אימן טוויל את אליצור ירושלים, בזמן שהייתה מורכבת מנערים בלבד ושיחקה בליגה ב' (הליגה השלישית). לאחר עונה אחת עלתה הקבוצה לליגה א'. החל מעונת 1963/1964 המשיך טוויל לשחק ולאמן את אליצור ירושלים. כך המשיך לשחק שיחק מספר שנים נוספות בליגות הנמוכות.
לאחר הפרישה, חזר טוויל בתשובה ושימש כחזן בבית הכנסת היכל יעקב שבשכונת קריית משה.
אוכלי טרמיטים
NGC 4394
NGC 4394 היא גלקסיית מוט ספירלית בקבוצת הכוכבים שערות ברניקי, הנמצאת במרחק של כ-58 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
היסטוריה.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.9, והיא התגלתה ב-14 במרץ 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון II.55, וציין רק שהיא צמודה ממזרח ל-M85. בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן מספר פעמים, והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1251, כשהיא מתוארת כדי בהירה, מעט מאורכת, עם מרכז בהיר ובאותו שדה הראייה עם M85. הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 2957 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4394, כאשר היא מתוארת כדי בהירה, מעט מאורכת ועם מרכז בהיר.
תצפית.
הגלקסיה נמצאת בקצה הצפוני של צביר הבתולה שגולש לתוך קבוצת הכוכבים שערות ברניקי, כ-7 דקות קשת ממזרח למרכזה של M85, הגדולה ממנה בהרבה, והמרחק בין שולי M85 ושולי NGC 4394 הוא כ-3 דקות קשת בלבד. שתיהן נמצאות כ-9.5 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לכוכב הבולט דנבולה וכ-10.5 מעלות ממערב ל-α בשערות ברניקי. כ-1.6 מעלות וכ-2.5 מעלות מדרום-דרום-מערב להן נמצאות בהתאמה NGC 4350 ו-M100, כ-1.3 מעלות וכ-4 מעלות מדרום-דרום-מזרח להן נמצאות בהתאמה NGC 4450 ו-M88, כ-4 מעלות מדרום-דרום-מערב להן נמצאת M99 וכ-1.1 מעלות ממערב להן נמצאת NGC 4293, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.
תכונות.
אורכה הזוויתי של NGC 4394 הוא כ-3.6 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של מעט יותר מ-60,000 שנות אור, כ-60% מהקוטר של שביל החלב. מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-15% מסת שביל החלב, כאשר כשליש ממנה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה. הגלקסיה מכילה גם מימן מולקולרי ואטומי שמסתו מוערכת בכ- מסות שמש, שמאפשר יצירה של כוכבים חדשים בקצב מתון שמוערך בכ-0.7 מסת שמש בשנה, רובה מתרחשת בזרועות הספירליות של הגלקסיה בעוד שבמרכזה קצב יצירת הכוכבים נמוך בהרבה. לגלקסיה מהירות רדיאלית של כ-922 קילומטר בשנייה, מאותו סדר הגודל של המהירות הרדיאלית של M85 הסמוכה, שעומדת על כ-730 קילומטר בשנייה, וגם המרחק המוערך אל שתיהן הוא סביב 60 מיליון שנות אור, כך שסביר להניח שהן קשורות כבידתית זו לזו.
נקסון
אוטובוס דואר
אוטובוס דואר הוא שירות אוטובוסים המיועד לשילוב של חלוקת דואר ותחבורה ציבורית לנוסעים באזורים כפריים, מבודדים שאין אליהם גישה ברכבת. השירות קיים בחלק ממדינות העולם ומופעל על ידי חברות הדואר. לפני שעבר השירות לשימוש באוטובוסים הוא ייושם באמצעות כרכרות או דיליז'נסים. סמל השירות ברוב המדינות הוא וריאציה של קרן דואר והצבע השולט של כלי הרכב הוא צהוב. בחלק משירותי האוטובוסים נהג האוטובוס הוא גם דוור, ובחלקם מוצב דוור בנוסף לנהג. חלק מהקווים אינם משמשים עוד לחלוקת דואר בפועל, אלא כתחבורה ציבורית רגילה בלבד, אך מופעלים על ידי רשויות הדואר כתולדה של זיקה היסטורית. בעגה של סרדיניה אוטובוס נקרא "postalino", רמז לכך שבעבר שימשו אוטובוסים באי לחלוקת דואר.
במדינות שונות.
אוסטריה.
שירות Postbus, נוסד ב-1907 על ידי הדואר המלכותי הקיסרי של האימפריה האוסטרו-הונגרית והתבסס בתחילה על דיליז'נסים לפני שעבר בהדרגה לאוטובוסים. בשנת 2003 נרכש השירות על ידי חברת הרכבות הלאומית של אוסטריה (ÖBB, אוסטרייכישה בונדסבאנן). החברה פועלת כחברת תחבורה ציבורית לכל דבר, עם צי רחב ומגוון של אוטובוסים ומיניבוסים, הצבועים בסכמות צבע שונות לפי קווי השירות.
שווייץ.
אוטובוסי הדואר (PostAuto Schweiz בגרמנית שווייצרית, CarPostal Suisse בצרפתית, AutoPostale Svizzera באיטלקית ו-AutoDaPosta Svizra ברומאנש) הם חברת האוטובוסים הגדולה והפופולרית בשווייץ וחברה בת של הדואר השווייצרי. בעוד רוב המדינה מרושתת בקווי רכבת, הרי שיישובים רבים אינם נגישים למסילה והשירות אליהם מבוצע באוטובוסי הדואר הצהובים בלבד. השירות נוסד ב-1849 על ידי דיליז'אנסים ועבר בשנת 1906 להפעלה באוטובוסים. ב-1919 נחנך הקו דרך מעבר סימפלון שקישר את אוטובוסי הדואר לגבול איטליה. ב-1949 החל השירות לפעול גם בליכטנשטיין. ב-2005 הופרדה החברה מן הדואר, אך המשיכה להיות חברת בת באחזקה מלאה של הדואר. מרכז ההפעלה של האוטובוסים נמצא בעיר סיון והם פועלים גם בצרפת (עם מרכזים בליון, אגנו ובזייה), ליכטנשטיין ודרום גרמניה (משפהאוזן לביזינגן).
גרמניה.