בית הכנסת ברחוב הגדוש ד'יולה בבודפשט (בהונגרית: Hegedűs Gyula utcai zsinagóga) הוא בית כנסת הנמצא בבית מספר 3 ברחוב הגדוש ד'יולה ברובע השלושה עשר של בודפשט. בית הכנסת משתייך כיום לזרם הסטטוס קוו.
תולדות בית הכנסת.
בשנת 1911 הקהילה האורתודוקסית של האזור שכרה חנות בבניין מגורים, ברחוב שנקרא אז צ'אקי (Csáky utcá), ובה הקימה את בית הכנסת. בהמשך נרכש הבניין כולו ובשנת 1927 הרחיבו את בית הכנסת על פי תוכניותיו של האדריכל היהודי ליפוט באומהורן שהתמחה בתכנון בתי כנסת.
התוכנית המקורית הייתה להקים בניין גדול וייצוגי בדומה לבתי הכנסת שנבנו בסוף המאה ה-19 ב"תור הזהב" של יהדות הונגריה. בית כנסת שיהיה תואם את הקהילה היהודית הגדולה של האזור, קהילה שמנתה כ-40000 אלף נפש. אולם, אולי בעקבות השינוי לרעה שחל במצבה של יהדות הונגריה לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוחלט להסתפק בהרחבת בית הכנסת בבניין הקיים. בניין פחות "מנקר עיניים" המשתלב במרקם העירוני.
הרחבה נוספת נעשתה בשנות הששים של המאה-20.
בתחילת שנות ה-2000 נעשה שיפוץ יסודי. בין השאר תוקנה הכיפה, והוחלפו הרצפות.
מבנה ועיצוב.
בית הכנסת בנוי בשורה אחת עם בתי המגורים ברחוב. חזית הבניין היא בסגנון האקלקטי והחצר הייתה בסגנון הנאו-רנסאנס. הארכיטקט באומהורן הביא לאיזון ביניהם בסגנון "הזצסיון הווינאי". ראויה לציון הכיפה הצבעונית של האולם הגדול (שהיווה בעבר את חצר הבניין) העשויה מפלדה וזכוכית.
לבית הכנסת שלושה אולמות. האולם הגדול שבו כ-900 מקומות ישיבה, אולם זה משמש לתפילות בחגים. האולם הקטן יותר משמש לתפילות ביתר ימי השנה. האולם השלישי שימש לאירועי תרבות.
הקהילה.
בית הכנסת משרת את יהודי רובע 13 ורובע 5, שמתגוררים בהם כ-10000 יהודים. בית הכנסת משמש גם כמרכז קהילתי ליהודי הסביבה. בין השאר פועל בו, מאז 1991, מועדון יום לקשישים.
ד&quot;א
רעננה (כינוי)
אינסל
אינסלים (מאנגלית: Incels) הם תת-תרבות רשתית, באופן טיפוסי של גברים הטרוסקסואלים, שלא מסוגלים למצוא פרטנר מיני או רומנטי חרף רצונם. הביטוי Incels הוא קיצור של involuntary celibates – מתנזרים שלא מרצון. לרוב אינסלים מאשימים את כל המין הנשי בשטחיות ומשיכה מינית למראה גברי מסוים מאוד.
הגדרה.
מכון SPLC, גוף העוקב אחר ארגוני שנאה בארצות הברית, מגדיר את קהילת האינסלים כחלק מ"עולם של עליונות גברית ברשת" שמקורו בסדנאות לאומנות הפיתוי: "הקבוצות הללו משפילות ופועלות לדה-הומניזציה של נשים, ולעיתים קרובות קוראות לאלימות פיזית מינית נגדן. האידאולוגיה של העליונות הגברית מתבטאת בכמה צורות ברשת, ואינסל היא אחת מהצורות החדשות יותר". הארגון הוסיף את האינסלים לרשימת קבוצות השנאה.
מאמר ב"אטלנטיק" השווה את הרדיקליזציה שעוברים צעירים בפורומים של אינסלים, לרדיקליזציה של צעירים המתגייסים למדינה האסלאמית. "כיום האינסלים יכולים להתאחד ברשת ולמצוא אחרים שיחזקו את הטענות שלהם ויעודדו אותם לפעול [...] הקהילות האלה הופכות, כמו דאעש, לכלים למחיקת מצפון, בהם הלוזרים הבודדים עוברים דסנסיטיזציה".
דיונים בפורומים של אינסלים מאופיינים לרוב בטינה מוסרית, מיזנתרופיה, רחמים עצמיים, שנאה עצמית, מיזוגיניה, גזענות, תחושת זכאות למין, ותגובות שנעות בין הכלה למתן לגיטימציה לאלימות כלפי אנשים פעילים מינית. המלכ"ר Southern Poverty Law Center האמריקאי תיאר את התופעה כחלק ממערכת העליונות הגברית ברשת.
לפחות ארבעה מקרי רצח המוניים, שנסתיימו ב-45 קורבנות, התבצעו בצפון אמריקה על ידי גברים שזיהו עצמם כאינסלים, או שהזכירו אנשים הקשורים לתנועה בכתביהם הפרטיים, או את התבטאויותיהם ברשת. מקרים אלו מסווגים כטרור מיזוגיני, תחום שנוסף משנת 2018 לרשימות של מספר ארגונים הנלחמים בטרור. לדוגמה, הטבח בסנטה ברברה בקליפורניה ב-2014 נעשה בידי אליוט רוג'ר, שרצח שישה בני אדם לפני שנהרג בעימות עם שוטרים. לפני כן נהג להעלות לרשת סרטונים שבהם הוא מדבר על בדידות ודחייה על ידי נשים כמניע לרצח שיבצע. האחרון שבהם צולם באותו היום בו ביצע את הטבח ובו הוא גם דיבר על הטבח שהוא עומד לעשות. כנגד קהילת האינסלים הושמעה לא פעם ביקורת על ידי התקשורת ועל ידי חוקרים בהיותה מיזוגינית, מעודדת אלימות, וכן מפיצה עמדות קיצוניות בקרב חבריה.
נשים אינסליות.
למרות שאינסלים הם תרבות אינטרנט גברית, עם אידאולוגיה תוקפנית נגד נשים באופן גלוי, קיימת תופעת רשת בה גם נשים המגדירות עצמן כבודדות שלא מרצונן מתארגנות לקבוצות.
נשים המגדירות עצמן כמתנזרות שלא מרצון משתמשות לרוב במונח "femcels" על מנת להבדיל עצמן מגברים בודדים. תגובת האינסלים להגדרה זו של נשים לרוב כוללת בוז ולעג. זאת מכיוון שהם טוענים שבניגוד לגברים, נשים יכולות למצוא זוגיות בקלות.
מלחמת הסבך הרודזי
מלחמת הסבך הרודזי (נודעה גם כהצ'ימורנגה השנייה ומלחמת השחרור של זימבבואה) הייתה מלחמת אזרחים שהחלה ביולי 1964 ונמשכה עד דצמבר 1979, בשטחה של מדינת רודזיה (כיום זימבבואה).
הסכסוך התנהל בין שלושה צדדים: ממשלת רודזיה, אשר הונהגה על ידי איאן סמית', צבא העם המהפכני של זימבבואה וצבא השחרור האפריקאי הלאומי של זימבבואה. ההסכם הפנימי שנחתם ב-1978, בעקבות המלחמה, על ידי סמית' ואבל מוזורווה, הביא לזכות בחירה אוניברסלית ביוני 1979 ולסיום שלטון המיעוט הלבן ברודזיה. לאחר הבחירות הראשונות, שונה שמה של המדינה לזימבבואה-רודזיה.
ממשלה זו נפלה בעקבות חוסר תמיכה מצד האזרחים השחורים אשר הרגישו כי ממשלה זו מחזיקה באותה האידאולוגיה של ממשלת סמית'. המלחמה נמשכה, ובסופו של דבר בדצמבר 1979, הושגה פשרה בין הצדדים אשר סיימה את המלחמה. הדיונים שהובילו לפשרה זו, התקיימו בין ממשלת זימבבואה-רודזיה, ממשלת הממלכה המאוחדת ומפלגות המורדים, בלונדון.
לאחר חתימת ההסכם, המדינה חזרה להיות תחת שלטון בריטי זמני עד לביצוע בחירות כלליות במרץ 1980. בבחירות אלו זכתה ברוב קולות אחת ממפלגות המורדים, בשם האיחוד האפריקאי הלאומי של זימבבואה (ZANU-Zimbabwe African National Union), בראשות רוברט מוגאבה. מוגאבה הפך לראש הממשלה הראשון של זימבבואה. ב-1980 המדינה קיבלה עצמאות ושמה שונה לזימבבואה.
רקע.
ניתן להצביע על כיבוש האזור על ידי חברת דרום אפריקה הבריטית. בסוף המאה ה-19 ועל התנגדותם של מנהיגים מקומיים שהתנגדו לשלטונות הזרים כמקור של המלחמה ברודזיה. ב-1880 ססיל רודס (על שמו המדינה – רודזיה) רכש אמנה לכריה על זהב ומינרלים אחרים והקים מושבה בריטית בשטח העשיר במשאבי טבע. ב-1923 למתיישבים הבריטים הלבנים הייתה שליטה מלאה על האזור. שלטון החברה הסתיים והממלכה המאוחדת החלה לשלוט במדינה בצורה עקיפה דרך מושל שאושר תחת חוקה של ממשל עצמי. החוקה אישרה ממשלה ייצוגית שהייתה ברובה לבנה ונשארה נאמנה לעמדה הבריטי. המדיניות החדשה לגבי האפריקאים הייתה דומה לזו של דרום אפריקה: חוק חלוקת האדמות (1930) חילק את האדמות בין הלבנים והשחורים. הלבנים קיבלו את האדמות המניבות והגשומות בעוד שהשחורים קיבלו את האדמות הצחיחות. בנוסף, התקיימה מדיניות של הפרדה הדומה לזו של דרום אפריקה. ההפרדה נמשכה גם לתוך שנות החמישים המוקדמות, כאשר רוב התושבים האפריקאים התגוררו באזורים שהוגדרו כשמורות ילידים. ב-1962 מפלגת החזית הרודזית של איאן סמית' זכתה בשליטה.
בשנות החמישים של המאה ה-20, נוצרה הפדרציה של מרכז אפריקה הכללה את צפון ודרום רודזיה ואת ניאסלנד. ב-1964 התפרקה הפדרציה וצפון רודזיה וניאסלאנד התפרקו מדרום רודזיה והפכו למדינות אפריקאיות עצמאיות תחת השמות זמביה ומלאווי. דרום רודזיה נשארה תחת שלטון בריטי. ב-1965 סירבה הממשלה הבריטית לתת עצמאות לדרום רודזיה תחת הבקשות שנשנות וחוזרות של הלבנים מרודזיה, ששאפו להקים מדינה לבנה באפריקה. ב-11 בנובמבר 1965 הלבנים ברודזיה הכריזו על עצמאות חד צדדית מהממלכה המאוחדת, והכריזו על שמה הרשמי - רודזיה. הממשלה הבריטית סירבה למהלך צבאי והשתמשה בסנקציות כלכליות ודיפלומטיות כדרך להתנגד להכרזת העצמאות. לאחר הכרזת העצמאות לא זכתה רודזיה להכרה רשמית ממדינות העולם אך כן קיבלה תמיכה מדרום אפריקה ומוזמביק הפורטוגלית, בצורה של סיוע כלכלי וצבאי.
אף על פי שמפלגות פוליטיות לאומניות של האפריקאים הלאומניים הוצאו מחוץ לחוק ומנהיגם נכלאו או הוגלו, התקיימה פוליטיקה מוגבלת מצד האפריקאים אשר נאבקו למען שליטה שחורה, נגד השלטון הלבן ונגד הפערים הכלכליים ומעמדיים בין הלבנים והשחורים במדינה. ב-1957 ג'ושוע נקומו הקים את הקונגרס האפריקאי הלאומי של דרום רודזיה (SRANC - Southern Rhodesia African National Congress). ב-1959 נקומו נעצר והמפלגה הוצאה מחוץ לחוק. לאחר מכן הוקמה מפלגה חדשה בשם המפלגה הדמוקרטית הלאומית (National Democratic Party - NDP), ונקומו נבחר להנהיגה, על אף שעדיין היה בכלא. ב-1961 התפצלה המפלגה למפלגת זימבבואה הלאומית (Zimbabwe National Party - ZNP), המפלגה הדמוקרטית הלאומית הוצאה מחוץ לחוק והוקמה מחדש בשם האיחוד האפריקאי העממי של זימבבואה (ZAPU - Zimbabwe African People's Union). ב-1964 ZAPU התפצלה לשניים שוב בעקבות חילוקי דעות: האיחוד האפריקאי העממי של זימבבואה (ZAPU - Zimbabwe African National Union) תחת פיקודו של ג'ושוע נקומו, שהגיע משבט הנדבלה, והאיחוד האפריקאי הלאומי של זימבבואה (ZANU) תחת פיקודו של רוברט מוגאבה, שהגיע משבט שונה. הפיצול הפוליטי התרחב ונוצר לאורך קווים אתניים.