ב-1972 עצרו את הכנופיה של "מונגול", רק איוונקוב הצליח להימלט ממאסר והקים כנופיה משלו.
איוונקוב נשפט על שימוש שוד הקשור לאלימות; התנקשות בחיי שוטר; שוד בשימוש בנשק, שבוצע בהכנה מוקדמת עם קבוצת אנשים; נשיאת נשק בלתי חוקית; זיוף מסמכים; שימוש באלימות נגד אזרח הממלא תפקיד ציבורי; פגיעה גופנית מכוונת, שבוצעה במצב של השפעה. ב-1974, בזמן שהותו בכלא בוטירקה, הפך לגנב בחוק וקיבל את הכינוי "יפונצ'יק".
ב-1992 היגר לארצות הברית, התמקם בברייטון ביץ' שבה נמצאת קהילת דוברי רוסית גדולה והפך לראש אחוות סולנצבו של המאפיה הרוסית בניו יורק. ב-1997 נידון לתשע שנות מאסר על סחיטה. ב-2005 בתום תקופת המאסר הוסגר לרוסיה. ברוסיה הואשם איוואנקוב על מקרה מ-1992 שבו הוא רצח שני אזרחים טורקים וניסה להתנקש בטורקי שלישי. ב-18 ביולי 2005 מצא חבר המושבעים של בית המשפט במוסקבה את איוואנקוב חף מפשע.
לאחר הזיכוי איוואנקוב טען שלא יתעסק בעניינים פליליים אבל בכל זאת פעל כ"בורר" בסכסוכים בין ארגוני פשע ובפרט בין טריאל אוניאני לבין אסלן אוסויאן הידוע בכינוי "הדוד חסן". ב-28 ביולי 2009 חווה איוואנקוב ניסיון חיסול - הוא נורה באמצעות רובה צלפים דרגונוב ביציאה ממסעדה במוסקבה.
בלילה שבין ה-13 ל-14 בספטמבר 2009 עבר יאפונצ'יק מוות קליני. הוא נפטר מדלקת הצפק ב-9 באוקטובר של אותה שנה במרפאה פרטית במוסקבה.
שמואל בן-רום
שמואל (שמוליק) בן-רום (נולד ב-30 במאי 1944) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שירת כטייס קרב בחיל האוויר הישראלי, שימש כמפקד טייסת במלחמת יום הכיפורים, ראש מחלקת תורת לחימה משולבים במה"ד, ראש מחלקת ההדרכה במטה חיל האוויר, סגן מבקר מערכת הביטחון, נספח צבאי בגרמניה ונציג משרד הביטחון בשגרירות ישראל בסין.
ביוגרפיה.
בן-רום נולד בתל אביב למשה ורבקה ויגדורוביץ. למד בבית הספר העממי הכרמל (לימים גבריאלי) ובתיכון עירוני א' בתל אביב. כנער שיחק כדורגל וכדורסל בקבוצות הנערים והנוער של מכבי תל אביב ובהמשך עבר לאתלטיקה קלה. השתתף בתחרויות האתלטיקה במכבייה ב-1965 והיה אלוף ישראל בתחרות קרב עשר בשנת 1966.
בשנת 1962 התגייס לצה"ל, התנדב לקורס טיס מספר 43 אותו סיים במגמת קרב בשנת 1964. במהלך הקורס שינה את שם משפחתו לבן-רום (בן רבקה ומשה) כפי שהיה מקובל באותה תקופה.
לאחר תקופה בטייסת קא"מ הוצב בטייסת 116. ביולי 1966 הופיעה תמונתו כטייס צעיר על שער גיליון 71 של בטאון חיל האוויר.
במלחמת ששת הימים שירת כטייס מטוסי מיסטר בטייסת 116 בתל נוף. בגל הראשון של מבצע מוקד השתתף בתקיפת שדה התעופה פאיד במצרים. בגל השני השתתף בתקיפת מערכות מכ"ם מצריות בג'בל אום־מרג'ום שבסיני. בגל השלישי השתתף בתקיפת שדה התעופה מאזה שבדמשק. בסך הכל ביצע במהלך המלחמה 16 גיחות תקיפה ב-3 הזירות. לאחר המלחמה, בנובמבר 1967, השתתף בפעולת תגמול בה תקפו מטוסי הטייסת כוחות צבא ירדן באזור אום-שורט.
בהמשך שירת כטייס מיראז' 3 בטייסת 119 (טייסת העטלף). במהלך טיסת לילה באוקטובר 1968 נשבר במהלך הנחיתה כן הנסע השמאלי של מטוס המיראז' אותו הטיס, כתוצאה מתקלה שנבעה מחוסר חלקי חילוף בעקבות האמברגו הצרפתי. המטוס התרסק ובן-רום נפצע בתאונה באורח קשה ולאחר כשנתיים של שיקום חזר לטוס. הוא עבר הסבה למטוסי פנטום, וחזר לטייסת 119 כסמ"ט ב' וכסמ"ט א'.
במרץ 1973 מונה למפקד טייסת בסיסי בבית הספר לטיסה בחצרים ובהמשך מונה למפקד טייסת מדריכי טיסה (מדר"ט) בבית הספר לטיסה. בפרוץ מלחמת יום הכיפורים לחם בהצבת חירום כטייס פנטום ומוביל בטייסת העטלף והשתתף בגיחות הפצצה בחזית המצרית והסורית. ביומה הרביעי של המלחמה נהרג מפקד טייסת 116 ובן-רום נקרא למלא את מקומו כמפקד טייסת הסקייהוק, מכיוון שלא היה טייס סקייהוק ערך טיסת אימונים והכשרה אחת תוך כדי מלחמה ובטיסתו השנייה כבר יצא לגיחה מבצעית במטוס. במהלך המלחמה ביצע 14 גיחות מבצעיות במטוס הקורנס ועוד 16 גיחות מבצעיות במטוס העיט ובסה"כ 30 גיחות.
בין השנים 1976–1978 שימש כמפקד טייסת התעופה בתל נוף ומ"מ מפקד הבסיס.
בשנת 1978 נשלח ללימודים בבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים במונטריי, קליפורניה.
בין השנים 1980–1982 היה ראש מחלקת תורת לחימה משולבים באגף מחלקת ההדרכה במטה הכללי (מה"ד).
בין השנים 1982–1984 היה ראש מחלקת הדרכה במטה חיל האוויר.
בשנת 1984 נשלח למכללה לביטחון לאומי (מחזור י"ב).
בין השנים 1984–1988 מונה לסגן צבאי למבקר מערכת הביטחון. במקביל התמנה ושימש כמפקד מוצב השליטה הקידמי (משל"ק) של חיל האוויר בפיקוד הצפון.
בין השנים 1988–1991 שימש כנספח צבאי בגרמניה. במהלך מלחמת המפרץ הראשונה בעקבות ירי טילי סקאד לעבר מדינת ישראל ולאחר שנתגלו בשברי הטילים חלקים מתוצרת התעשייה הגרמנית, החליטה ממשלת גרמניה בדיונים שהתקיימו בראשות הקאנצלר הלמוט קוהל להעניק חבילת סיוע לישראל. בן-רום היה שותף לדיונים שבסופם הוחלט לצייד את צה"ל ב-3 צוללות מסדרת דולפין, סוללת טילי פטריוט ו-6 כלי רכב מסוג "שועלית" לגילוי וזיהוי חומרים מסוכנים.
בשנת 1992 השתחרר מצה"ל. במהלך שירותו צבר 4250 גיחות טיסה מתוכן 179 גיחות מבצעיות בין אפריל 1967 לאוקטובר 1987 והפיל בקרבות אוויר שני מטוסי מיג 21 סוריים.
לאחר שחרורו מצה"ל.
לאחר שחרורו כיהן כסמנכ"ל שיווק ופיתוח עסקי בחברת טכנולוגיית להבים בנהריה.
בין השנים 1994–1997 שימש כנציג משרד הביטחון בשגרירות ישראל בסין.
בשנת 2002 סיים את עבודתו בטכנולוגיית להבים והקים חברה פרטית אותה ניהל עד 2017.
פעילות ציבורית.
בשנת 2006 הקים בן-רום עם קבוצה של חברים, כולם בוגרי מחזור י"ב במב"ל, את העמותה "חברים למען החברה" ששמה למטרה לסייע לילדי שדרות וישובי עוטף עזה.
בין השנים 2008–2018 היה חבר דירקטוריון עמותת חיל האוויר.
חיים אישיים.
נשוי ליפה (פישביין). אב ל-3 בנות.
מלכהלי
מלכהלי חנוכה (שם משפחתה בעבר בלוי; נולדה בתשל"א, 1971) היא כוכבת ילדים במגזר החרדי, משוררת, מנגנת, שחקנית, מחנכת, ריתמיקאית, כותבת, עורכת ובעלים של מגזין הנשים "אשת" ומוציאה לאור עשרות סרטי ילדים לגיל הרך.
מלכהלי נחשבת לפורצת דרך במגזר החרדי, הן בהיותה מן הראשונות ששרו בקולן לילדים, והן בהוצאת מגזין לנשים דתיות בלבד.
ביוגרפיה.
מלכהלי נולדה בראשון לציון כבת בכורה ללאה ואליעזר ברוק, חסידי חב"ד.
למדה בבית יעקב ומכללת בית רבקה בכפר חב"ד. כבר בילדותה כתבה שירים וניגנה באקורדיון וחלילית, בלימודי התיכון התחילה לנגן באירועים ובגני ילדים, שם הייתה ריתמיקאית מחליפה. בסיום לימודי ההוראה שילבה בין הוראה בחטיבת ביניים, בתי ספר יסודיים ובגני ילדים. לצורך כך כתבה והלחינה שירים. בהמשך הקליטה שירים באולפן.
ב-2003 החלה בהוצאת קלטות שמע לילדים בנושאים חינוכיים, ומאז, המשיכה להפקת סרטוני וידאו ב-DVD, שבהם משולבים סיפורי התנ"ך, הסברים על חגים ונושאי יהדות נוספים. בין הכותרים הללו, "בגן המוזיקלי של מלכהלי", "תפילת טף", "בוקר טוב עם מלכהלי", "מסיבת חנוכה" ו"הבעל שם טוב הקדוש".
ב-2017 התחילה מלכהלי להוציא לאור את "אשת" - ירחון המיועד לנשים, המגזין יוצא בשני פורמטים, האחד עם תמונות נשים למנויים, והשני ללא תמונות נשים ומשווק לחנויות. מלכהלי מלמדת קורס ריתמיקה במסגרות פרטיות ובמכללת "מכללת בית רבקה" בכפר חב"ד. נשואה בנישואים שניים לאבי חנוכה ואם לשמונה. מתגוררת בכפר חב"ד.
גולי מאוריציוס
גולי מאוריציוס היו 1,634 מעפילי האונייה אטלנטיק שגורשו על ידי הבריטים בדצמבר 1940 לאי מאוריציוס שבאוקיינוס ההודי.
רקע.
עם התגברות ההעפלה של יהודים שברחו מאירופה בתחילת מלחמת העולם השנייה בקשו הבריטים להעביר מסר ברור שלא ישנו ממדיניות הספר הלבן האוסר על עלייה מעבר למכסות, והחליטו לגרש את המעפילים למאוריציוס. השם מאוריציוס כיעד הגירוש לא פורסם בעיתונות, אולם בעיתונות פורסמה ב-10 בנובמבר סקירה על האי מאוריציוס, מיקומה ואקלימה. בעיתון דבר אף נכתב בסקירה: "שם זה נישא עתה בפי רבים בחיפה לרגל תלאות של נודדים באוניות".
בנובמבר 1940 תפסו הבריטים שלוש אוניות מעפילים גדולות: "מילוס", "פסיפיק" ו"אטלנטיק", ובהן 3,500 מעפילים מגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה. בהודעה רשמית שפורסמה ב-21 בנובמבר 1940 הודיעו השלטונות שהמעפילים יועברו למושבה בריטית בה יוחזקו עד סוף המלחמה. 1,800 נפש מהם הועברו לאוניית הגירוש פאטריה שנועדה להובילם למאוריציוס. ההגנה החליטה לחבל בפאטריה כדי למנוע את הגירוש, אולם, מחוסר ידע, הוכן מטען גדול מדי והחור הגדול שנפער בפאטריה עקב הפיצוץ גרם לשקיעתה על צידה במהירות. מרבית המעפילים הצליחו להינצל אך 216 טבעו, בנוסף ל-51 אנשי צוות וחיילים בריטיים. בעקבות לחץ ציבורי, ניצולי פאטריה הושארו בארץ ישראל במחנה המעצר בעתלית ורק מעפילי האטלנטיק שלא היו על הפאטריה, גורשו למאוריציוס, במסע שהחל ב-9 בדצמבר 1940 והסתיים באמצע ינואר 1941 בהגעתם בשלום למאוריציוס.
במאוריציוס.
הגולים יושבו במחנות בפור לואי ובבו-באסין ובבתים פרטיים, שם שהו עד סיום מלחמת העולם השנייה. בריטניה מימנה את שהות הפליטים במאוריציוס. במהלך השהות במאוריציוס, מתו 126 מהגולים ונולדו 50. בקיץ 1945 נפגעו חמישה מהגולים במגפה של שיתוק ילדים שהשתוללה באי. לטענת ממלא מקום הנציב העליון לארץ ישראל, עליית הגולים התעכבה כדי למנוע את התפשטות המחלה לארץ ישראל.
כבר בשנת 1941 הביעו מאות מגולי מאוריציוס את רצונם להתגייס לצבא בריטניה כדי להילחם נגד הנאצים. אולם רק בסתיו 1944 הורשו הגולים להתגייס. אלו מהם שהתגייסו קיבלו לאחר המלחמה רישיונות עלייה לארץ ישראל, להם ולמשפחותיהם.
השיבה.