ב-29 בספטמבר 1911 כבשה איטליה את העיר, באופן פורמלי על מנת להגן על אזרחיה האיטלקיים מפני השלטון הטורקי. לאחר קרב ימי שנערך ב-1 באוקטובר 1911 בו הוטבעו שלוש ספינות טורקיות, הכירה טורקיה בכיבוש האיטלקי של העיר בהסכם לוזאן (1912; מוכר גם בשם הסכם אושי). העיר נשלטה על ידי איטליה עד לשנת 1943, אז נכבשה בידי בריטניה, במהלך מלחמת העולם השנייה. הכוחות הבריטיים עזבו את העיר לאחר עצמאות לוב ב-1951.
בעקבות מעורבות ממשלת קדאפי בטרור כנגד ארצות הברית במהלך שנות ה-80, הורה נשיאה, רונלד רייגן באפריל 1986 על שורה של הפצצת מטרות בטריפולי ובבנגאזי, אשר הביאו למותם של 45 חיילים ואנשי ממשל ו-15 אזרחים.
המאה ה-21.
בפברואר 2011 החלו בעיר הפגנות נגד משטרו של מועמר קדאפי, מאוחר יותר באוגוסט המורדים כיתרו את העיר וב-20 באוגוסט הם הצליחו לכבוש את העיר ולהפיל את משטרו של מועמר קדאפי.
יהדות טריפולי.
יהדות לוב מנתה ערב הקמת מדינת ישראל כ-38,000 איש ומרכזה היה בעיר הבירה טריפולי (לכן מכנים אותם "טריפוליטאים").
עד סוף המאה ה-17 יהדות טריפולי הייתה קהילה יהודית קטנה ששרדה מימי הביניים.
מאמצע המאה ה-18 ועד סוף המאה ה-19 גדלה יהדות טריפולי בעקבות הגירה יהודית מאיטליה ומתוניסיה.
ריכוז נוסף של יהודי לוב התקיים בפנים המדינה, קרוב למדבר סהרה. יהודים אלה התבדלו מסביבתם והתגוררו בשכונות נפרדות, חלקם במערות חצובות בקרקע. יהודי לוב עברו תקופה קשה במהלך השואה, וכן בפרעות התרחשו בטריפולי בשנת 1945 ובשנת 1948.
ב-1958 הוחלט לפרק את הקהילה היהודית, וב-2003 עזבה היהודיה האחרונה את לוב לישראל.
חוק וממשל.
טריפולי והפרברים המקיפים אותה עם חלק ממחוז שאביה. לטריפולי כמה וכמה קונגרסים, שבהם דנים בענייני העיר; כיום ישנם 29 קונגרסים עממיים מקומיים.
אקלים.
בטריפולי אקלים סובטרופי חם וצחיח למחצה (סיווג אקלים BSh), האקלים מתאפיין בקיץ ארוך חם ויבש וחורף רטוב וטרופי. הקיץ חם ויבש במיוחד והטמפרטורות במהלך העונה מגיעות עד לכ-38° מעלות צלזיוס, בחורף קריר ופחות בגשמים אך הטמפרטורות בעונה יכולות להגיע ל-0° מעלות צלזיוס (אף בשנים האחרונות יורד לעיתים נדירות שלג בעיר).
המחסור בגשם גורם לכך שבטריפולי אין נהרות ונחלים, מה שגורם למחסור במים; בעקבות המחסור במים לכל משפחה יש ליטרים מוקצבים, והפוגעים במקורות המים מקבלים עונשים כבדים.
תחומי אי רציפות
מאפוטו
מפוטו
מפוטו (באנגלית: Maputo) היא עיר הבירה של מוזמביק. היא שוכנת בדרום המדינה, לחוף האוקיינוס ההודי, ומתגוררים בה כמיליון ורבע תושבים.
כלכלה.
כלכלת העיר מבוססת על הנמל הממוקם בעיר, ועל ייצוא של פחם, כותנה, סוכר, כרום, קופרה וסיסל. בעיר מייצרים מלט, כלי חרס, רהיטים, נעליים וגומי.
מיקום העיר.
העיר ממוקמת בצידו המערבי של מפרץ מפוטו, בפתח נהר טמבה.
היסטוריה.
העיר נוסדה במאה ה-18 בשם לורנסו מארקש על שם הסוחר הפורטוגזי לורנסו מארקש, אשר חקר את האזור בשנת 1544.
בשנת 1895, עם הקמת מסילת הרכבת לפרטוריה בדרום אפריקה החלה העיר להתפתח. העיר תוכננה כעיר קולוניאלית טיפוסית, עם שדרות רחבות ורחובות מתוכננים. בשנת 1898 הפכה לבירת מוזמביק. כל עוד הייתה מוזמביק קולוניה פורטוגזית, ישבה בעיר קהילה פורטוגזית גדולה ומבוססת. לאחר שמוזמביק קיבלה עצמאות מפורטוגל בשנת 1975, הוחלף שמה של העיר למפוטו, ותושביה הפורטוגזים נמלטו ממנה בהמוניהם.
השכלה.
בעיר נמצאת אוניברסיטת אדוארדו מונדליין.
אתרים בעיר.
בעיר נמצאים המוזיאון להיסטוריה של מוזמביק, המוזיאון הצבאי, וכן הקתדרלה הקתולית גבירתנו של פטימה.
לילונגווה
לילונגווה (באנגלית: Lilongwe) היא עיר הבירה של מלאווי, בירת אזור המרכז והעיר המאוכלסת ביותר במדינה. על פי מפקד האוכלוסין לשנת 2018 התגוררו בעיר כ-989,318 תושבים לעומת 674,448 תושבים שחיו בעיר בשנת 2008, על פי קצב הגידול השנתי של התושבים מספר התושבים המוערך בעיר בשנת 2020 עמד על 1,122,000. העיר ממוקמת באזור המרכז במלאווי, במחוז בעל אותו שם – מחוז לילונגווה , לאורך נהר הלילונגווה , ליד הגבול בין מלאווי, מוזמביק וזמביה. העיר מהווה מרכז כלכלי ותחבורתי חשוב במרכז מלאווי.
היסטוריה.
לילונגווה הוקמה לראשונה כבומה (כהתנחלות מגודרת לגידול מקנה וצאן) על ידי המנהיג המקומי בשם נג'ווה Njewa בשנת 1902. בשנת 1904 המקום הפך למרכז מנהלי. בשנות העשרים של המאה העשרים, מיקומה של ההתנחלות בצומת של כמה כבישים מרכזיים הגביר את חשיבותה כשוק חקלאי אזורי של כל המרחב הפורה שסביבה.
לילונגווה שהייתה תחנת מסחר, הוכרה באופן רשמית כעיר בשנת 1947. לאחר שמלאווי זכתה בעצמאות בשנת 1964, הנשיא קאמוזו בנדה שכנע את קהילת התורמים הבינלאומית בצורך בבירה מרכזית במדינה בגלל המרחקים הגדולים בין צפון לדרום במלאווי. העיר התפתחה במידה רבה כפי שתוכננה על לוח השרטוט. לילונגווה התפתחה יותר ויותר למרכז סחר חשוב באזור המרכז של מלאווי.
בשנת 1965, הנשיא הראשון של מלאווי, הייסטינגס באנדה, בחר בעיר כעוגן צמיחה כלכלית של צפון ומרכז מלאווי .
לילונגווה הפכה לבירת מלאווי בשנת 1975, והחליפה את הבירה הקודמת זומבה . היא הוכרזה כמושב הממשלה בשנת 1994. משרדי הממשלה האחרונים הועברו ללילונגווה בשנת 2005.
פרויקטי הפיתוח של שנות השבעים והשמונים של המאה העשרים, כללו את הקמת נמל התעופה הבינלאומי לילונגווה , המשרת את העיר; חיבורי רכבת לסלימה ממזרח וגבול זמביה ממערב; אזורי התעשייה בחלק הצפוני של העיר; והוכנה תוכנית חקלאית לאדמות הטבק הפוריות של אזור המרכז. אוכלוסיית לילונגווה חוות צמיחה מהירה בקצב גידול שנתי של 4.3%.
פוליטיקה וממשל.
בשנת 2010 נחנך בניין הפרלמנט החדש, שנבנה בעזרת סינים. לגרמניה, צרפת, ארצות הברית, מוזמביק, בריטניה וזמביה יש שגרירויות בעיר. בנוסף, רוב הארגונים הלא ממשלתיים הפעילים במלאווי וארגונים בינלאומיים אחרים, ממוקמים בעיר.
שלטון מקומי.
הבירה לילונגווה מנוהלת על ידי מועצת העיר לילונגווה, הנשלטת על ידי מפלגת הקונגרס המלאווי.
הפרלמנט.
הפרלמנט - האספה המכוננת של מלאווי יושבת בלילונגווה.
דמוגרפיה.
על פי נתוני האו"ם, אוכלוסיית לילונגווה גדלה מ-4,000 בשנת 1950 ל-1,055,700 בשנת 2020. גידול האוכלוסייה מונע על ידי התגברות היציאה מהכפרים בשילוב עם עיור גובר. צמיחה מהירה זו גרמה להתפתחות שכונות עוני ברחבי העיר. בשנת 2050 צפויים להתגורר בלילונגווה 4.3 מיליון תושבים.
קבוצות אתניות.
על פי מפקד האוכלוסין שהתקיים בשנת 2018, 42.28% מאזרחי לילונגווה סיטי היו מבני צ'ווה הם מהווים את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר. הקבוצת האתנית השנייה בגודלה בעיר היו בני נגוני עם 17.13% מהאוכלוסייה. קבוצות אתניות קטנות אחרות היו לומווה עם 14.48% מהאוכלוסייה, יאו עם 12.11%, טומבוקה עם 6.46%, מנגהנג'ה עם 1.86%, סנה עם 1.78%, טונגה עם 1.56%, ניאנג'ה עם 0.67%, נקהונדה עם 0.63%, למביה עם 0.35%, סוקווה עם 0.04% בלבד, והקבוצות האתניות הנותרות עם 0.64% מהאוכלוסייה.
גאוגרפיה.
טופוגרפיה.
לילונגווה ממוקמת בדרום מערב המדינה, 100 קילומטרים ממערב לאגם מלאווי ובסביבות 60 קילומטרים מזרחית לגבול עם מוזמביק וזמביה. היא ממוקמת מעל השבר הסורי אפריקני, באוכף שברמה, במרכז מלאווי לאורך נהר לילונגווה. העיר בנויה בגובה של 1,050 מטרים מעל פני הים והיא גם בירת אזור המרכז, באחד משלושת האזורים המנהליים הגדולים במדינה.
חלוקת העיר.
לילונגווה מחולקת לעיר החדשה והעיר העתיקה. בעיר החדשה ישנם מלונות, שגרירויות, מוסדות ממשלתיים ומשרדים ואילו בעיר העתיקה ישנם שווקים, תחנות אוטובוס, בתי קפה ומסעדות. החנויות המודרניות של העיר החדשה מנוגדות לרחובות ולשוקי החומות של העיר העתיקה.
אקלים.
לילונגווה מתאפיינת באקלים סובטרופי לח (Köppen: Cwa) הגובל באקלים תת-טרופי (Köppen: Cwb), הקיץ חמים ונעימים וחורפים קלים. בשל הגובה, הטמפרטורות נמוכות מהצפוי לעיר הממוקמת באזורים הטרופיים. בלילונגווה ישנה עונת מונסון קצרה שנמשכת מדצמבר עד מרץ, חורף יבש ארוך הנמשך מאפריל עד אוגוסט, וקיץ חם שנמשך בין ספטמבר לנובמבר. עם זאת, בעיר ישנם גשמים כבדים במהלך עונת המונסון, הגשמים היורדים מגיעים לכמות של 200 מילימטרים של גשם בחודש במהלך החודשים הכי רטובים.
תחבורה.
נמל התעופה.
נמל התעופה הבינלאומי קאמוזו (LLW) ממוקם מצפון לעיר. הוא ממוקם כ-7 קילומטרים ממרכז העיר (מרובע העסקים המרכזי). נמל התעופה הבינלאומי קאמוזו הוא נמל התעופה הוותיק ביותר במדינה.
אוטובוסים.
ישנם שירותי אוטובוסים סדירים מלילונגווה לבלנטייר, זומבה, קסונגו ומזוזו. בנוסף גם אוטובוסים בינלאומיים לדרום אפריקה, זמביה וטנזניה זמינים מדי יום.
רשת הכבישים הראשית במלאווי כוללת את כביש M1 בציר צפון – דרום (M1), כביש הטבעת הפנימי של העיר, כביש הטבעת החיצוני, מסדרון נקאלה (חלק מהמעקף המערבי), כבישים רדיאליים וכביש הגישה לנמל התעופה הבינלאומי קאמוזו (KIA). כביש הטבעת הפנימי מתחבר לכביש M1 ולכבישים ראשיים אחרים המשרתים את אזורי המסחר/הניהול באזורי העסקים המרכזיים (CBD). כביש הטבעת החיצוני משרת את התנועה הקשורה לתעשייה ומונע מעבר כלי רכב כבדים דרך האזור הבנוי הראשי של העיר.
רכבת.
יש שירות רכבות ללילונגווה. ממערב קו הרכבת סנה עובר לכיוון זמביה, וממזרח קו הרכבת סנה עובר לסלימה.
ספורט.