איתן כבל לא התמודד ב, אשר נערכו כמספר חודשים לאחר הבחירות לכנסת ה-21, אך הוצב במקום ה-116 הסמלי ברשימת העבודה-גשר. בספטמבר 2019, מספר ימים לאחר הבחירות, נודע כי כבל ימונה לדירקטור בשותף הכללי בשותפות "רותם אנרגיה מחצבים". לקראת שנקבעו למרץ 2020 הוצב כבל במקום ה-106 הסמלי ברשימת העבודה-גשר-מרצ, אך התפטר מהרשימה חודש לפני הבחירות.
ביוני 2020 הצטרף כבל כחבר מערכת לתוכנית 'חי בלילה' עם נדב בורנשטיין בערוץ קשת 12.
במרץ 2022 השתתף כבל בתשדיר פרסומת לשופרסל בערוץ 12 בטלוויזיה.
חיים אישיים.
כבל נשוי לנועה ואב לארבע בנות. הוא מתגורר בעיר הולדתו, ראש העין. ידוע כאוהד מכבי תל אביב בכדורגל ובכדורסל.
בשלהי 2021 השתתף כבל בתוכנית "MKR המטבח המנצח" בעונת ה-VIP בקשת 12, ביחד עם אחותו הצעירה, חגית מדמון.
כפר מונאש
Vibrio cholera
גומא
גומא (שם מדעי: "Cyperus") הוא סוג של צמחי מים ממשפחת הגמאיים, הצומחים במים עומדים או במים בזרימה איטית שעומקם עד חצי מטר.
מאפיינים.
בסוג כ-900 מינים, הנפוצים בכל היבשות באזורים טרופיים וממוזגים. בישראל מצויים עשרים ושניים מינים של גומא בר ושני מינים של גומא תרבותי. לרוב המינים גזע נטול עלים, המסתיים בדור. בתחתית הצמח עלים דמויי עשב. חלק מהם נחשבים לעשבים מזיקים הקשים להדברה.
הפרחים ערוכים בתפרחת דמוית כיפה המסודרים כמעין שיבוליות. עמוד העלי מסועף לשלוש צלקות (לעיתים שתיים) וההאבקה נעשית על ידי נשיבת הרוח. כמו כן, צמח מתרבה מזרעים וגם מקני השורש. לכמה מהמינים יש גם פקעות קטנות העוזרות לצמח להתחדש, עקב כך, מסובך וקשה להפטר מהצמח כאשר הוא מזיק לגידולים כעשב רע.
מין מוכר בסוג זה הוא גומא פפירוס, שגזעו שימש להכנת פפירוס. קיימים מספר מינים אכילים ואחרים שמגודלים למטרות נוי, אך לרובם אין ערך כלכלי. גידולו המהיר והביומסה הגבוהה שלו הופכים אותו מתאים לייצור נייר ולשימוש כדלק.
על פי המסורת (ספר שמות בתנ"ך), יוכבד הכינה תיבה למשה, בנה, מצמחים אלו, והשיטה אותו ביאור.
מבנה העלים הוא נדני (מהמילה נדן) ומזכירים עלי דגן. קני הצמח הם בדרך כלל משולשיים ומלאים.
הגומא ושימושו לפנים.
במצרים בה החלו מתקינים את נייר-הפפירוס לכתיבה, עוד כשלושת אלפים שנה ומעלה לפני הספירה, נעלם צמח הגומא, מרוב שימוש והשבחת הקרקע, לכל מלוא אורך הנילוס והוא מצוי בעיקר בסודאן, ואילו בעמק החולה השתרע בשנות הארבעים-חמישים של המאה העשרים שטח הגומא כנראה הגדול ביותר בעולם.
בשל התפשטותו הרחבה והיקפו הרב של הגומא בעמק החולה כינו התושבים את חבל הארץ מצפון לים-סבכי (ימת החולה), בשם "אל ע'אבה" היינו "יער הקנים", שם המוכח כבר מתוך ספרו של הגאוגרף הערבי מוקדסי, מסוף המאה ה-11 לספירה. יש לציין כי הכינוי "יער" לגבי שטחי קנה, גומא וסוף היה מקובל בארץ ישראל עוד בימי האבות הקדומים כפי שאפשר ללמוד מתרגום אונקלוס לשמות ב', ה', הגורס תחת "ובתוך הסוף" - "בגו יערא" (תרגום יהונתן גורס שם "בנו גומיא" וכן הוא מתרגם, בישעיהו י"ט, ו' תחת "קנה וסוף" - "קני וגומא".
במשנה ובספרות התלמודית נקרא הגומא בשם "גמי" ולפעמים גם בשם "פפייר" (פפירוס).
בתקופת התלמוד הירבו להשתמש בגומא לצורכי קישורים כגון לקשירת מקידה(קערה), לעשיית תלאי לנפה וכברה, לתלות קישואין ודלועין על פתחי חנויות, למתיחת זמורה מאילן לאילן, לסימון הבכורים ואפילו "כהן שלקה באצבעו כורך עליה גמי במקדש". בספרות התלמודית מדובר בעיקר על תעשיית סלים כגון "כלי בית הבד ושל גת והעקל" שהיו עשויים, "חוטים של גמי" וכן על "כלי פפיר" בכלל, שהיו באים בהקבלה ל"כלי נצרים".
תאופרסטוס מדבר על "חבלי אוניות, העשויים מן הפפירוס הסורי", וייתכן כי הוא מתכוון גם לגומא של עמק-החולה (עד אמצע המאה ה-2 לפנה"ס' אז הוקמה המדינה החשמונאית, ארץ יהודה הייתה כלולה ב"חילת סוריה").
מן הגומא היו מכינים באותה תקופה כלי בית שונים. בארצות אחרות היו קולעים מהגומא נעליים, כובעים, בגדים, מפרשים, סירות קטנות וכו'.
הגומא ושימושו בארץ בתקופת מלחמת העולם השנייה ובשנות החמישים של המאה העשרים.
לרגל צמצום היבוא של מצרכים שונים לארץ ישראל בימי מלחמת העולם השנייה התאחדו חמישה ממשקי הקיבוץ המאוחד, השוכנים בקרבת הביצות: איילת-השחר, חולתה, נעמה, כפר גלעדי, ודפנה והניחו את היסוד ל"חברת הגומא". בעזרת האוניברסיטה העברית בירושלים ניסתה החברה להפיק מן הגומא תחליפים לצלולוזה, נייר, קרטון, דיקט לארגזים, חומר-בניה וחומרי בידוד שונים. עד מהרה הצטרפו ל"חברת הגומא" הקיבוצים מחניים, כפר סאלד ומנרה.
באותה תקופה הגיעה משפחת עולים מצ'כוסלובקיה ופתחה בתעשיית מחצלאות - נוי לקישוט חדרים ורהיטים, בתעשיית נרתיקים לנשים, סלים, קופסאות, תיקים, כריכיות לספרים וכדומה. בהמשך, המפעל התרחב, נחתם חוזה שותפות עם מועצת פועלי צפת והמפעל העסיק כמה עשרות מבני הנוער העובד בצפת.
בנוסף הוקם מפעל הקשור בניצול הגומא בחולה, הוא מפעל הכובעים הטרופיים "טרופיקה", שייצר כובעים רבים כולל יצוא כובעים למשטרת עבר הירדן.
יבול הגומא בעמק-החולה לפני יבוש הביצות, נעמד ב-1-1.5 טון בממוצע לדונם, ובשני קצירים לשנה ב-2–3 טון לדונם. אפשר היה להגיע ליבול של כמה עשרות אלפים טון בשנה.
Campylobacter jejuni
קמפילובקטר ג'ג'וני (Campylobacter jejuni) הוא מין של חיידק אמיתי מיקרואירופילי, סלילוני, גראם-שלילי, המצוי לעיתים קרובות בצואה של בעלי חיים והגורם לדלקת המעי ולשלשול. הקמפילובקטר הוא אחד הגורמים הנפוצים להתייבשות בבני אדם במדינות המפותחות. הרעלת מזון הנגרמת מחיידק זה יכולה לפגוע קשות בבריאות, אך לרוב אינה גורמת למוות. קיים קשר בין הרעלה זו (על ידי זן מסוים של החיידק) לבין מחלה אוטואימונית ניוונית של מערכת העצבים בשם "תסמונת גייאן-בארה" - הנוגדנים הנוצרים נגד זן זה תוקפים חלבונים של מערכת העצבים.
החיידק מצוי לרוב בתרנגולות, אך נמצא גם בצואה של קנגורו וחיות נוספות.
ניתן לגדל את הקמפילובקטר במעבדה על צלחות אגר מיוחדות בטמפרטורה של 42 מעלות צלזיוס, שהיא טמפרטורת הגוף של ציפורים. טמפרטורה של כ-55 מעלות מספיקה לחיסולו של החיידק ולכן הוא אינו מצוי לרוב במזון מבושל. החיידק רגיש מאוד למלח ומצוי רק ברמות מליחות של פחות מ-2%.
טיפול בחיידק.
הקמפילובקטר ידוע כפוגע בבריאות של בני אדם משנת 1977. התסמינים מופיעים כיום עד עשרה ימים אחרי ההדבקה. הטיפול בקמפילובקטר לרוב אינו אנטיביוטי בגלל שלמחלה זמן חיים מוגבל. במקרים קשים קיים שימוש בציפרופלוקסאצין, מקרולידים דוגמת אריתרומיצין ו-אזניל ונורפלוקסצין.
קמפילובקטר
ג'ון אנדרסון
תע&quot;ל
קווין הקדוש
קווין הקדוש (498? - 618) היה קדוש נוצרי שהיה אב מנזר גלנדלוך ב שבאירלנד. הוא ידוע גם בשמו האירי קואמגן (Coemgen, לטינית Coemgenus).
אגדות רבות נקשרו לקווין הקדוש, אך מעט מידע עובדתי הנוגע אליו קיים. נטען כי הוא היה צאצא ממשפחת מלוכה וניתן לו השם "קווין" שמשמעו "נולד בטוב". בנוסף, נאמר כי התחנך אצל פטריק הקדוש, כאשר זה היה באירלנד. הוא היה בדיזרט-קואמגן זמן מה ואחר–כך ייסד כנסייה משל עצמו בגלנדלוך. המנזר שלו הוליד מנזרים נוספים ולבסוף הפך, עם שבע הכנסיות שבו, לאחד מאתרי העלייה לרגל המרכזיים באירלנד.
לפי האגדה קווין הקדוש חי 120 שנה.
יום החג שלו במסורת הקתולית ובכנסייה מזרחית אורתודוקסית הוא ה-3 ביוני.
ארגון הסחר העולמי
ארגון הסחר העולמי (באנגלית: World Trade Organization) הוא ארגון בינלאומי שמטרתו ניהול ויישום הסכמי סחר בין מדינות. מטה הארגון ממוקם בז'נבה, שווייץ. מנכ"לית הארגון היא נגוזי אוקונג'ו-איוולה.
היסטוריה.
ב-15 באפריל 1994, נחתם הסכם מרקש על ידי נציגים של 124 מדינות, שהביא להקמת הארגון.
הארגון נוסד ב־1 בינואר 1995 והחליף את הסכמי הסחר שקדמו לו - הסכמי גאטט. הארגון פועל לצד ארגונים כקרן המטבע הבינלאומית או הבנק העולמי. הסכם מרקש נחתם לאחר סבב דיונים, "סיבוב אורוגוואי", שהתנהל בין השנים 1986 ל-1994, במטרה להגיע לנוסח חדש להסכם GATT לסחר רב-צדדי.
ממשלת ישראל, בייפוי כוחם של שר החוץ שמעון פרס ושר התעשייה והמסחר מיכה חריש, אשררה את הצטרפותה לארגון ב-17 בינואר 1995, והיא בעלת מעמד של "מדינה מייסדת".
בסוף 2001, לאחר 15 שנים של משא ומתן, הרפובליקה העממית של סין הצטרפה רשמית לארגון, ובעקבותיה גם טאיוואן.
ביולי 2004 נחתם הסכם העקרונות "July Package", במסגרת סבב הדיונים "סיבוב דוחא" שהחל בנובמבר 2001 בהשתתפות 147 מדינות. מטרת "סיבוב דוחא" היא לעזור למדינות המתפתחות להשתלב בסחר העולמי ולהגביר את צמיחה הכלכלית בהם, באמצעות רפורמות בתחום החקלאות, הורדת מכסים במוצרים תעשייתיים, הסרת חסמים בסחר בשירותים ויצירת כללים חדשים בנושאי רכש ממשלתי ותהליכי מכס. נכון לשנת 2018 דיוני "סיבוב דוחא" עדיין נמשכים.
ב-2005 התקבלה ערב הסעודית כחברה מלאה בארגון בתום 12 שנים של דיונים. צירופה הרשמי של ערב הסעודית, שהייתה לחברה ה-149 בארגון, התאפשר לאחר שהתחייבה להסיר את החרם הכלכלי על ישראל, והיה המכשול העיקרי נגד צירופה לארגון. כמו כן, נאלצה לאמץ שורה של חוקים התואמים את כללי הארגון, וליישם ליברליזציה כלכלית בכמה מגזרים במדינה. באותה שנה הגיעו, במסגרת הארגון, ישראל והאיחוד האירופי להסכם על הרחבת הסחר הבילטראלי בין הצדדים, במגזר השירותים.
ב-2012 התקבלה רוסיה כחברה מלאה בארגון בתום 19 שנים של דיונים.