ב-2011 נחשף השימוש בטיל התמוז וב-2015 נחשף שימוש היחידה בפלטפורמת הפרא.
מלחמת לבנון השנייה.
בנובמבר 2005 ביצע ארגון חזבאללה ניסיון החטיפה בקרבת הכפר רג'ר. בעקבות זאת ביצעו לוחמי היחידה לראשונה ירי טילים מדויק והשמידו מטרות של הארגון בלבנון. במלחמת לבנון השנייה ירו לוחמי היחידה 527 טילים אל עבר מטרות שונות במרחבים אורבניים ופתוחים. במהלך המלחמה, כוח סיור של היחידה אשר ביצע פשיטה בעיירה בינת ג'בייל, מצא עצמו נצור בתוך מבנה תחת אש. בסיום הקרב היו בקרב הכוח 28 לוחמים פצועים ובהם רופא הנלווה לכוח, אשר נפצע בעת שחש לטפל בנפגעים.
סיכולים ממוקדים.
היחידה פעלה באזור גזרת עזה שם ביצעו לוחמי היחידה סיכולים ממוקדים כנגד חוליות משגרי הקסאמים. העיתון "ידיעות אחרונות" דיווח כי משנת 2006 חיסלו חיילי היחידה עשרות מחבלים ברצועת עזה.
פעילות היחידה מתבצעת תוך כדי תיאום רב עם כוחות חיל האוויר המסייעים בפגיעה במוקדי שיגור רקטות.
מבצע עופרת יצוקה.
במהלך מבצע עופרת יצוקה ביצעו לוחמי הפלוגות הייעודיות שהיו פזורים מסביב לרצועת עזה שיגורים אל עבר מטרות שונות ברצועה תוך כדי מתן סיוע באש מדויקת לכוחות היבשה, כמו כן כוחות הסיור תמרנו בתוך עזה והכווינו אש. במהלך המבצע ירתה היחידה 26 טילי תמוז.
מבצע צוק איתן.
במהלך מבצע צוק איתן ברצועת עזה ביולי-אוגוסט 2014 ירו לוחמי מיתר 430 טילי תמוז ממשגרי ה"פרא". בנוסף הפעילו לוחמי היחידה מזל"ט רוכב שמיים לאיכון מטרות.
בתקופות שגרה ביצעה היחידה פעילות ביטחון שוטף ומעצרי מבוקשים ביהודה ושומרון.
פירוק היחידה.
בשנת 2016 הוחלט לפרק את היחידה. והיא פורקה בתחילת 2017.
הקמה מחדש.
בשנת 2020 הוקמה מחדש היחידה בחיל התותחנים תחת אגד 214. היחידה היא יחידה מעורבת, גברים ונשים, וייעודה מסווג.
התעופה במלחמת העולם הראשונה בסיני ובארץ ישראל
התעופה הצבאית במלחמת העולם הראשונה החלה בארץ ישראל
בשנת 1913 כאשר הוזמן מטוס עות'מאני לטיסת ראווה בשמי תל אביב הקטנה ונפל על חוף הים לעיני צופים מהיישוב שנענו לקריאתו של מהנדס התעופה העברי ד"ר מאיר גורביץ ונאספו למפגן. בשנת 1914 בוצעה עוד הופעת ראווה של המטוסים הטורקים שהסתיימה באסון. המטוסים נפלו לים כנרת והטייסים נהרגו. לנופלים חולק כבוד רב והם נקברו בדמשק סמוך לקבר צלאח א דין.
כאשר פרצה המלחמה הגיעו לארץ טייסות גרמניות.
לבקשתו של גנרל אדמונד אלנבי, מפקד חיל המשלוח המצרי, הוקמה הבריגדה הארצישראלית של גיס התעופה המלכותי (לאחר מכן חיל האוויר המלכותי. הבריגדה הארצישראלית השתתפה במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, ובפרט בקרב מגידו ובקרב בנחל תרצה.
הטיסות הראשונות.
בשנת 1914 היה חיל האוויר העות'מאני בן שנה, ולרגל המאורע החליט הסולטאן להשתמש בחיל האוויר על מנת לעורר גל של פטריוטיות ורגשות לאומיים ברחבי האימפריה העות'מאנית על ידי מטס ראווה מעל ערי האימפריה. הטיסה יצאה מאיסטנבול לדמשק, ומשם תוכננה להגיע לירושלים ולקהיר. במטוס טסו סרן פתחי ביי וסרן צאדק ביי, ושם המטוס היה "העזרה הלאומית". מעל אזור סמח' עלה המטוס באש והתרסק. מושל טבריה חצה את הכנרת בסירה ומצא את שרידי המטוס וגופות הטייסים, ואלה נשלחו ברכבת מיוחדת מתחנת הרכבת סמח' בשפה הדרומית של הכנרת ליפו. שם נערכה להם הלוויה המונית. הטייסים הובאו לקבורה בדמשק.
במדבר סיני.
בינתיים הגיעה תגבורת של מטוסים לצבא הבריטי במזרח התיכון: שלושה מטוסים מטיפוס "די-האווילאנד" הגיעו למצרים. סך הכל היה לבריטים אחד-עשר מטוסים. המטוסים החדשים היו משוכללים יותר מהמטוסים הקודמים, ה"פארמאנים", אך לא הגיעו לרמת השכלול של המטוסים הגרמנים "אוויאטיקים" וה"פוקירים" שעמדו לרשות הטורקים. בהמשך הגיעו לטורקים גם מטוסי ה"טאובּים". המטוסים העות'מאניים שלטו בשמי חצי סיני במשך כל המערכה בחצי האי.
כאשר המטוסים הבריטים עלו לאוויר לבדוק את מצב הכוננות של חיל האוויר הטורקי, אשר שדה התעופה הקידמי שלו היה בעיירה "אל-עריש" הסתיים הסיור באובדן שלושה מטוסים בריטים וחיסול שני מטוסים טורקים.
הקרבות בארץ.
האווירייה הבריטית הגיעה לשדה התעופה רמלה. זה היה בסיסה החשוב בהמשך המערכה על כיבוש ארץ ישראל. לרשותם עמדו מטוסי "ניופורט", שנשאו מטען של פצצות זעירות. לאחר הקרב על גבעות מע'אר הצבא הטורקי היה בנסיגה. כך מצא חיל האוויר הבריטי שדה תעופה טורקי עם חמישה מטוסים נטושים וחיילות טורקים סביבם בהכנות לנסיגה. המטוסים צללו לעבר שדה התעופה והשמידו את המטוסים ושאר הציוד הצבאי שהיה מוכן לתזוזה. כך למעשה נהגו בכל מקום עד לסיום הלחימה. עוד בסיס חשוב שהוקם והיה בשימוש במלחמת העולם הראשונה היה שדה התעופה בעזה.
בינתיים התקבלו מטוסי לחימה חדשים מטיפוס "בריסטול". יתרונם היה במשטח ההמראה והנחיתה הקצר שהיה דרוש להם. כך שרת הבריסטול את הצבא הבריטי באזור הרי ירושלים. לאווירייה הגרמנית היו "טאובים" שטייסיהם לא יכלו לפעול נגד הבריסטול.
מערכות הסיום.
הטייסות הבריטיות שהוקצו למערכה השתייכו לשירות האוויר של הצי המלכותי ויצאו משדות התעופה ברמלה וליד תחנת ואדי צראר (לימים תחנת הרכבת נחל שורק). תפקידן הראשוני היה למנוע מהמטוסים הגרמניים להמריא ולסייע לכוחות העות'מאניים. בהמשך הן תקפו את מרכזי התקשורת והאספקה.
במתקפת מגידו, בלילה בין 18 לבין 19 בספטמבר 1918, החלה הפצצה אווירית על מרכזי הצבא העות'מאני בעפולה: תחנת הרכבת - מרכז ההובלה והאספקה, שדה התעופה בעיר ומתקני התקשורת הצבאית שהיו בה. הייתה זו תחילתה של המתקפה הבריטית, שכונתה קרב מגידו, אשר שמה קץ לשלטון העות'מאני בארץ ישראל.
כעבור יומיים, בבוקר 21 בספטמבר 1918, נערך הקרב בנחל תרצה. הטייסים הבריטים גילו שדרת מסע של הצבא העות'מאני נעה, בדרכים צדדיות, מטולכרם ומשכם לכיוון בית שאן ואל מעברות הירדן. כאשר הטור הטורקי הגיע לפתח צר של הואדי, נחל תרצה, הופצצו כלי הרכב הממונעים והדרך נחסמה.
קרב עיון קרא
קרב עיון קרא (באנגלית: The Battle of Ayun Kara או Action of Ayun Kara) היה קרב כחלק מהמערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. הוא התרחש מערבית לנס ציונה ודרומית לראשון לציון ב-14 בנובמבר 1917 בין כוחות הבריגדה הניו זילנדית הרכובה מדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק של הצבא הבריטי ובין הארמייה השמינית של צבא האימפריה העות'מאנית. הקרב היה אחד משרשרת קרבות קטנים יחסית בהיקפם, שהתרחשו בצפון הנגב, בשפלה ובמישור החוף הדרומי, בעת שהצבא העות'מאני ניסה להדוף ולעכב את כוחות חיל המשלוח המצרי של הצבא הבריטי ובכך למנוע את התקדמותו לקו רמלה-יפו. ייחודו של הקרב היה בכך שנלחמו בו יחידות ניו זילנדיות בפיקוד קצינים ניו זילנדים (ולא קצינים בריטיים, כנהוג), ובכך שהתרחש בשטח שבקרבת שלוש המושבות העבריות רחובות, נס ציונה וראשון לציון.
שם הקרב נגזר מכינויה הערבי של ראשון לציון בידי החיילים הניו זילנדיים, כשם המעיין ששמו העכשווי הוא עין הקורא.
רקע.
קרב עיון קרא התפתח עקב ניסיונות של הפיקוד הטורקי לבלום את כוחות חיל המשלוח המצרי המתקדמים צפונה במהירות כחלק מסדרת קרבות שזכו לכינוי, מרדף פלשת, ונערכו לאחר קרב באר שבע בו הובקע הקו הטורקי בין באר שבע לעזה, וקרב עזה השלישי. ב-13 וב-14 בנובמבר עשו הטורקים מאמצים לבלום או לעכב את התקדמותם של הכוחות הרכובים, שהתקדמו במהירות צפונה, בסדרה של קרבות השהיה דרומית לקו יפו-רמלה. המאמץ המערבי היה להגן על דרך יפו-עזה על ידי ניסיון לבסס קו הגנה מערבית לנס ציונה ודרומית מערבית לראשון לציון, במקום בו רכסי הכורכר נמשכים מערבה, מגיעים לאזור החולות ויוצרים על ידי כך רצועה של גבעות ורכסים המאפשרים ביסוס קו הגנה.
הקרב.
בבוקרו של ה-14 בנובמבר חצתה דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק את נחל שורק ממערב למזרח, התמקמה באזור הכפר אל-קוביבה. מפקדת הדיוויזיה הוצבה בנקודת תצפית בקבר שייח, הנמצא בשנות האלפיים בחלקו הצפוני של כפר גבירול, ממנו הייתה תצפית על כל הסביבה הקרובה, כולל תצפית על המושבות העבריות שבאזור. משימת פריצת הקו הטורקי, שהיה מצפון למקום ההערכות של דיוויזיית אנזא"ק, הוטלה על בריגדת הרובאים הרכובים הניו זילנדית (New Zealand Mounted Rifles brigade). בשעות הבוקר המאוחרות נעה החטיבה הרכובה בכיוון צפון-צפון-מערב, על פני המישור הנמצא מדרום לעיינות של היום. הם נערכו מדרום לוואדי חנין (בין עיינות לבית עובד), על רכס נמוך, ומיקמו שם את סוללת הארטילריה שלהם ואת מפקדת החטיבה. הקו הטורקי הראשון נמצא כקילומטר אחד צפונה, על גדתו הצפונית של ואדי חנין, באזור בית עובד של היום.