את השם "נתרוליט" נתן למינרל הכימאי הגרמני מרטין היינריך קלפרות (Martin Heinrich Klaproth) ב-1803. השם הוא הלחם של המילה "נתרן", יסוד כימי המצוי במינרל, ו"ליתוס" - ביוונית, אבן. שמות נוספים לנתרוליט הן: "אבן מחטית" או "זאוליט מחטי", רמז לצורת הגביש המחטית הנפוצה, שלרוב הוא דקיק מאוד ומצטבר בקבוצות שצורתן מגוונת. צורת הגבישים הגדולים היא מנסרה מרובעת המסתיימת בפירמידה נמוכה, כשהזוויות בין פאות המנסרה קרובות לזווית ישרה. לכאורה צורת הגבישים היא טטרגונלית בעוד שלמעשה הם אורתורומביים. קיימים משטחי פצילות מושלמים במקביל לפאות המנסרה. המינרל מופיע גם לעיתים קרובות כגושים סיביים, כשלסיבים יש צורת כוכב קורן. קל להבחין בין נתרוליט לזאוליטים סיביים אחרים באמצעות מאפייניו האופטיים.
כמו כל הזאוליטים בנוי הנתרוליט מארבעונים של SiO4+4 הקשורים בכל ארבעת קדקודיהם לארבעונים אחרים. בחלק מהארבעונים מחליף אלומיניום את הצורן במרכז הארבעון. מבנה דומה לזה של פצלת השדה, אלא שבנתרוליט המבנה יוצר חללים גדולים (במונחים מולקולריים) בין הארבעונים. בחללים אלו מתיישבות בדרך כלל מולקולות של מים. החללים יוצרים תעלות ברוחב המאפשר ליונים עד גודל מסוים לעבור בתוכו ולכן יכול הנתרוליט לשמש כמסננת של חומרים כימיים. שרשרת ארבעונים בנתרוליט מסודרת בכיוון אחד, מבנה היוצר את הגבישים דמויי המחט. הפצילות המושלמת שלו נובעת מקשרים חלשים בין שרשרות הארבעונים.
צבעו של הנתרוליט הוא בדרך כלל לבן או חסר צבע, אבל לעיתים גונו אדמדם או צהבהב. למינרל יש ברק זגוגי, או ברק משי כשהמינרל מצוי בצורת סיבים עדינים. משקלו הסגולי של המינרל הוא 2.2 גרם/סמ"ק וקשיותו היא 5.5 בסולם מוס. ניתן להתיך את המינרל בקלות. המינרל ניתך בלהבה של נר כשהוא מפיץ אור צהוב בשל נוכחות הנתרן. המינרל מתפרק בחומצת מלח, כשאחד מתוצרי התגובה הכימית הוא סיליקה צמיגית.
נתרוליט מופיע יחד עם זאוליטים אחרים בחללים האמיגדלואידיים (דמויי השקד) שבסלעי היסוד הבזלתיים. הדוגמאות הטובות ביותר הם קבוצות של גבישים פריזמתיים לבנים המצויים בבזלת דחוסה בפוי-דה-מרמה (Puy-deMarman), שבמחוז פוי-דה-דום (Puy-de-Dôme) שבצרפת. הגבישים הגדולים ביותר הם אלו מברוויג (Brevig) שבנורווגיה. קירות החללים בבזלת המצויה באתר המורשת העולמית סוללת הענק במחוז אנטרים שבצפון אירלנד, מצופים בדרך כלל במחטי נתרוליט דקיקים, וחומרים דומים מצויים בשפע בסלעים הגעשיים (בזלת ופונוליט) בשלסל, אוסיג ומקומות נוספים בצפון בוהמיה שבצ'כיה (המקום בו אותר הנתרוליט לראשונה). בישראל מצוי נתרוליט בכרמל בלבות ובטופים תת-ימיים מתור הקרטיקון המאוחר. שני סוגי זאוליטים נוספים הדומים מאוד לנתרוליט בצורתם דמוית המחט, סקולציט (CaAl2Si3O10•3H2O - סידן מחליף את אטום הנתרן) ומזוליט (Na2Ca2(Al2Si3O10)3•8H2O – מכיל סידן ונתרן) מופיעים יחד איתו בטבע ומקשים לכן על זיהוי מוחלט בתנאי שדה של אחד משלושה מינרלים אלו
לסוגים שונים של נתרוליט ניתנו שמות מזהים מיוחדים. פרגיט (Fargite) הוא נתרוליט אדום מגלנפרג (Glenfarg) במחוז פרתשייר שבסקוטלנד. ברגמניט (Bergmannite) או שפרושטיין (Spreustein) הוא סוג בלתי טהור שהוא תוצאת התמרה של מינרלים אחרים, בייחוד סודליט, בסלע היסוד סיאניט אוגיט של דרום נורווגיה.
טורה
טורה או טוגרא (בטורקית עות'מאנית طغراء; בטורקית Tuğra) הייתה חתימתו או חותמו של השליט העות'מאני אשר עוצבה וסוגננה באופן קליגרפי ואשר הוטבעה על מטבעות, בולים, תכתובות ועל כל מסמך רשמי אחר. לכל שליט עות'מאני הייתה טורה משלו, וזו עוצבה בתחילת שלטונו על ידי הנישנג'ה (nişancı), קליגרף החצר.
הטורה הראשונה עוצבה עבור ביי אורהן הראשון, בנו של עות'מאן הראשון, אשר היה השליט העות'מאני השני ושלט במאה ה-14. זו הסיבה לכך שלמרות שהיו 36 שליטים עות'מאניים, עוצבו רק 35 טורות. לעות'מאן הראשון הייתה כמובן דוגמת חתימה אך חסרו בה שניים מארבעת מרכיבי הטורה (ראו להלן). הטורה המשיכה והתפתחה לצורתה הקלאסית בימיו של הסולטאן סולימאן הראשון במאה ה-16. אף שהטורה מזוהה במיוחד עם הסולטאנים העות'מאניים, עשו בה שימוש גם עמים טורקיים אחרים.
לטורה הקלאסית היו ארבעה חלקים, שיצרו ביחד את צורתה האופיינית:
טוגרה
דיג מעמקים
זנזיבר טאון
הרובע השני של פריז
הרובע השני של פריז (בצרפתית: 2e arrondissement) הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, בירת צרפת. ממוקם בגדה הימנית של נהר הסן, הרובע השני, יחד עם הרבעים השמיני והתשיעי, מאכלס אזור עסקים חשוב, בו מרוכזת פעילות כלכלית רבה. ברובע נמצאת הבורסה הישנה של פריז והמטות של כמה בנקים גדולים. כמו כן, זהו מרכז טקסטיל ומקום משכנה של האופרה קומיק.
הפסאז'ים המקורים.
הרובע השני הוא גם מקום משכנם של כמה משרידי הפסאז'ים המקורים המסחריים בני המאה ה-19. בראשית המאה ה-19 מרבית רחובות פריז היו חשוכים, בוציים וללא מדרכות. מספר יזמים העתיקו את הצלחתו של פסאז' דה פנורמה, שהיה מעבר (passage) מקורה זכוכית, מרוצף, מואר היטב ויבש. באמצע המאה ה-19 היו כשני תריסרי מעברים כאלו, שלאורכם נפרסו חנויות מסחריות. ב"מדריך המצויר של פריז" נכתב עליהם:
מרבית הפסאז'ים נעלמו בזמן ששלטונות העיר סללו את השדרות המרכזיות, והוסיפו מדרכות ותאורת רחוב. הפסאז'ים ששרדו, בנוסף לפסאז' דה פנורמה, הם "גלרי ויויאן", "פסאז' שואסו" (Passage Choiseul), "גלרי קולבר", "פסאז' דה פּרנס", "פסאז' דה גרן קר" (Passage du Grand Cerf), "פסאז' למואן", "פסאז' ז'ופרואה" (Passage Jouffroy), "פסאז' בּספוּ" (passage Basfour), "פסאז' בורג-ל'אבה" ו"פסאז' די פונסו".
גאוגרפיה.
הרובע השני הוא הרובע הקטן ביותר של פריז, עם שטח קרקע בגודל 0.992 קמ"ר.
הרבעים הפנימיים.
כל אחד מעשרים הרבעים של פריז מחולק בעצמו לארבעה רבעים (" quartiers"). הרבעים הפנימיים של הרובע השני הם:
דמוגרפיה.
הרובע השני הגיע לשיא ההתיישבות בו בשנת 1861, למרות שהתקיים בצורתו הנוכחית רק מאז תוכנית השיפוצים הגדולה של פריז בשנות השישים של המאה. במפקד האוכלוסין האחרון (משנת 1999), מנתה האוכלוסייה 19,585 נפש, בעוד שמספר המשרות המוצאות באזור עמד על 61,672 – וזאת למרות הגודל הגאוגרפי המצומצם של הרובע, פחות מקילומטר רבוע אחד, עובדה שהופכת את רובע זה לדחוס ביותר בפעילות מסחרית בבירה הפריזאית.
אטלנטיק
האוניברסיטה האמריקאית בביירות
האוניברסיטה האמריקאית בביירות (בערבית: الجامعة الأميركية في بيروت) היא אוניברסיטה פרטית גדולה בביירות, בירת לבנון.
האוניברסיטה נוסדה בשנת 1866 על ידי מיסיונרים אמריקאים, בהם הכמרים ויליאם מקלור תומסון ודניאל בליס , אביו של הארכאולוג פרדריק בליס. האוניברסיטה כונתה בתחילה בשם "הקולג' הסורי הפרוטסטנטי" (Syrian Protestant College). בשנת 1922, אחרי כינונה של לבנון הגדולה, שונה שמה ל"האוניברסיטה האמריקאית בביירות".
האוניברסיטה הייתה בין האוניברסיטאות הפרטיות הראשונות בארצות ערב. כאשר הוקם ארגון האומות המאוחדות בשנת 1945, היו בין מייסדיו 19 מבוגרי האוניברסיטה האמריקאית בביירות, נציגי מדינות ערביות שונות. דבר זה הפך את האוניברסיטה באותו זמן לאוניברסיטה בת מספר הבוגרים הרב ביותר מאז ומעולם ש-19 מבוגריה שרתו בו-זמנית באו"ם.
מספר הסטונדטים באוניברסיטה האמריקאית בביירות אינו גדול: נכון לשנת 2006 למדו בה 7,289 סטודנטים. היא נחשבת כאחת היוקרתיות בלבנון, ובין בוגריה רבים העוסקים בתחומי הממשל, התקשורת, הרפואה והכלכלה במדינה. מספר ראשי ממשלות לבנוניים הם בין בוגרי האוניברסיטה, ביניהם סאיב סלאם, סלים אל-חוס, פואד סניורה, וראש הממשלה הנוכחי נג'יב מיקאתי. בין הפוליטיקאים הנוספים מבין בוגרי האוניברסיטה נמצאת גם הפוליטיקאית הפלסטינית חנאן עשראווי.
היסטוריה.
בשנת 1862 פנו מיסיונרים אמריקאים בסוריה לחברם ד"ר דניאל בליס בהצעה להפסיק את עבודת המיסיונריות האוונגלית בה עסק בסוריה (אז חלק מן האימפריה העות'מאנית) כדי ליסד מכללה להשכלה גבוהה עם תוכנית לימודים אמריקאית, אשר תנוהל באופן עצמאי מן המיסיון, ואשר תכלול תוכנית ללימודי רפואה. בליס, דוגמת מיסיונרים אחרים שפעלו אותה עת במזרח התיכון, זיהה את הצורך במוסד להשכלה גבוהה בעל אופי חילוני אשר יהווה קרקע פורייה לטיפוח רעיונות של זהות לאומית ועצמאות בקרב חוגים ליברליים.
בקיץ 1862 שב בליס לארצות הברית במטרה לגייס כספים להקמת המכללה. עד לחודש אוגוסט 1864 הוא הצליח לגייס 100,000 דולר מתורמים אמריקאים ובריטים. אולם, עקב גל אינפלציה בתקופת מלחמת האזרחים האמריקאית, פחת ערך הכסף והוא נאלץ לגייס כספים נוספים באנגליה. לאחר שאסף 4,000 ליש"ט, הוא שב לביירות בחודש מרץ 1866.
ב-24 באפריל 1863, בעוד בליס מגייס כספים, העניקה מדינת ניו יורק רישיון לפתיחת המכללה הפרוטסטנטית הסורית. המכללה פתחה שעריה בביירות ב-3 בדצמבר 1866. תוכנית הלימודים נמשכה 4 שנים, הכיתה הראשונה סיימה את לימודיה בשנת 1871 ומנתה 6 בוגרים, כולם נוצרים ילידי לבנון (2 מרוניטים, 1 יווני אורתודוקסי, 1 פרוטסטנטי ו-2 קתולים). ב-7 בדצמבר 1871 הונחה אבן הפינה לבניין הראשון של המכללה בקמפוס שבראס ביירות. בטקס זה ניסח נשיא המכללה, דניאל בליס, את העקרון המנחה של המכללה:
הבניין הראשי של המכללה והבניין הראשון של בית הספר לרפואה נפתחו לפעילות הוראה בשנת 1873 ובחודש מרץ 1874 החל מצלצל הפעמון מראש מגדל הפעמונים שמעל הבניין הראשי. ב-8 בנובמבר 1991 ניזוק הבניין הראשי באורח קשה בהתפוצצות, עד שלא הייתה ברירה אלא להורסו. הבניין נבנה מחדש ונחנך באביב 1999.