האישום העיקרי כנגד ימאשיטה היה כישלונו בתור מפקד הכוחות היפניים בפיליפינים למנוע מחייליו לבצע את פשעי המלחמה. ההגנה אמנם אישרה כי בוצעו פשעי מלחמה, אולם לטענתה התמוטטות קווי התקשורת ושרשרת הפיקוד במהלך הקרב הותירו את ימאשיטה ללא יכולת לשלוט בחייליו אפילו אם היה בידיו מידע על פעולותיהם, דבר שלא הוכח בשום שלב. מעבר לכך, את רוב פשעי המלחמה ביצעו חיילים מהצי, שכלל לא היו תחת פיקודו.
בית המשפט קבע כי ימאשיטה אשם ודן אותו למוות. אחד מעורכי הדין מטעם התביעה, הארי קלארק, עתר לבית המשפט העליון של הפיליפינים ושל ארצות הברית, ואף עתר למקארתור עצמו, אולם עתירתו נדחתה בכל הערכאות. כתוצאה מכך, הוצא ימאשיטה להורג ב-23 בפברואר 1946.
לגיטימיות המשפט המהיר עוררה ספקות עוד במהלכו, כאשר שופט בית המשפט העליון, פרנק מרפי, מחה על קבלת בית המשפט עדויות מפי השמועה ועל התנהלותם המקצועית של התביעה.
הוצאה להורג.
לאחר החלטת בית המשפט העליון נשלחה בקשת חנינה לנשיא הארי טרומן. טרומן משך ידיו מהבקשה, והותיר את ההחלטה בידי רשויות הצבא. זמן מה לאחר מכן, אישר מקארתור את גזר הדין.
ב-23 בפברואר 1946, במחנה השבויים בלוס באניוס (48 ק"מ דרומית למנילה), נתלה ימאשיטה. ראש המטה של ימאשיטה בפיליפינים, אקירה מוטו, הוצא להורג ב-23 בדצמבר 1948, לאחר שנמצא אשם בביצוע פשעי מלחמה בידי בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק.
בית הכנסת בית ישראל (אורנייסטאד)
תקופת השופטים
תקופת השופטים היא תקופה המתוארת בתנ"ך בספר שופטים, בתחילת ספר שמואל, ובמגילת רות, בה הנהיגו השופטים את עם ישראל. התקופה מתחילה עם פטירתו של יהושע בן נון בעת התנחלות השבטים בארץ ישראל, ומסתיימת עם המלכת שאול המלך בידי שמואל הנביא, בשנת 1030 לפנה"ס לערך.
כרונולוגיה.
לפי ספר שופטים, התקופה ארכה כ-390 שנה.
מצב מדיני.
במהלך תקופת השופטים, היו אויבים רבים שנלחמו עם ישראל. ממזרח, היו ארם, מואב, עמון ועמלק ששיעבדו את ישראל. בתוך הארץ, היו הכנענים, שחלק משבטי ישראל כבשו את עריהם בתחילת הספר, וששיעבדו את ישראל בימי דבורה וברק. בימי השופטים, חדרו הפלשתים לארץ והתנחלו במישור החוף - בערים עזה, גת, עקרון, אשדוד ואשקלון. גם הפלשתים שיעבדו את ישראל בימי השופטים. האויבים קמו ושיעבדו את ישראל כתוצאה מחטאים ומעבודה זרה.
במגילת רות מתואר שהיה רעב בארץ בתקופת השופטים:
הנהגה.
במהלך תקופת השופטים, היו בני ישראל מפולגים לשבטים, ללא שלטון מרכזי ומסודר:
השופט, היה מין מנהיג צבאי, שהנהיג שבט מסוים או קבוצה של מספר שבטים, אך לא הנהיג את כל העם. בתוך העם, כל אחד דאג לנחלתו ולשבטו:
במהלך תקופת השופטים היו מלחמות אחים בתוך העם - מלחמת אבימלך בבעלי שכם ובתבץ, מלחמת יפתח באנשי אפרים ומלחמת העם בשבט בנימין לאחר מעשה פילגש בגבעה.
בסוף הספר, בסיפור פילגש בגבעה, מתואר שפינחס מנהיג את העם.
השופטים.
בספר שופטים מוזכרים שלושה עשר שופטים ששפטו את העם:
על שמשון נאמר כי "הוא יחל להושיע את ישראל", הוא השופט שחותם את ספר שופטים ומכין את הקרקע לספר שמואל. ישנם הסוברים שבתקופת השופטים עמדו לישראל שופטים מכל אחד מהשבטים.
בספר שמואל מופיעים עוד שני שופטים, לאחריהם החלה תקופת המלוכה:
מצב רוחני.
בתקופת השופטים, מצבו הרוחני של עם ישראל היה נמוך. העם עבד עבודה זרה, וכתוצאה מכך נענש ושועבד לעם אחר. ה' שולח להם שופט שיושיע אותם, אך העם לא לומד את הלקח וממשיך לעבוד עבודה זרה. בסוף הספר, מובאים שני סיפורים שמבטאים היטב את מצבו הרוחני הנמוך של העם - מעשה פסל מיכה, שם כסף גנוב הפך לעבודה זרה שגם הוא נגנב לבסוף, ומעשה פילגש בגבעה, שם נעשה מעשה התעללות נורא, שהוביל למלחמת אחים בתוך עם ישראל. מעשיהם של ישראל מנוגדים לברית שכרת איתם יהושע לפני מותו, שם התחייבו העם:
ארכאולוגיה.
תקופת השופטים היא בסוף תקופת הברונזה ובתחילת תקופת הברזל. ישנם מספר ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו, הקשורים לתקופת השופטים:
אריק פרשון
אריק פרשון (בצרפתית: Eric Fréchon; נולד ב-16 בנובמבר 1963) הוא שף מסעדת לה בריסטול (Le Bristol) בפריז שמחזיקה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום מאז מרץ 2009.
אריק פרשון נולד בקורבי שבסום, אביו עבד כמנהל מחלקה בחנות כלבו ואמו עבדה בניקוי יבש ואחר-כך ניהלה חנות ספרים. פרשון עבד בתפקידים שונים במטבחים של מסעדות ברואן, במסעדת La Grande Cascade, בלה בריסטול, בטייואן, במלון ביבלוס באנדלוסיה, בלה טור ד'ארז'אן והחל מ-1988 בלז אמבסדור, שם היה סגן-שף ושף. ב-1995 פתח את מסעדת La Verrière d'Eric Fréchon ליד פארק דה בוט שומון בפריז. ב-1999 מונה לשף של מסעדת לה בריסטול ברובע השמיני של פריז. ב-2001 זכה מחדש בכוכב השני במדריך מישלן, אותו איבדה המסעדה ב-1984, במרץ 2009 זכה בשלושה כוכבי מישלן.
ב-1993 זכה בתואר Meilleur Ouvrier de France, ב-6 במרץ 2008 זכה בעיטור לגיון הכבוד מניקולה סרקוזי.
מסעדת לה בריסטול מחזיקה כיום (2011) בשלושה כוכבים במדריך מישלן. המסעדה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
הקהילה היהודית בארובה
ישיבת כוכב יעקב
מטבעוניים
מטבעוניים (שם מדעי: Amphisbaenidae), היא המשפחה הגדולה ביותר בתת-סדרת הטבעונים והיא כוללת מעל 120 מינים ב-17 סוגים.
המטבעוניים נמצאים בעיקר בדרום אמריקה, בחלק מהאיים הקריביים ובאפריקה שמדרום לסהרה. אחד מהמינים במשפחה נמצא בחצי האי האיברי, במרוקו ובטורקיה.
המטבעוניים הם לטאות דמויי תולעים, חסרי גפיים שאף אין להם סימנים לגפיים בשלד. ברוב המינים הזנב קצר ואוטונומי, אך אינו מתחדש אם הוא נחתך. המטבעוניים הם טורפים. המטבעוניים, כמו הביפדיים והרינאוריים הם בעלי מבנה שיניים בו השיניים מחוברות בצידיהם לעצמות הלסת, בעוד הטרוגונופיים הם בעלי מבנה שיניים אקרודונטי.
בעבר נחשבו הביפדיים והרינאוריים לסוגים במשפחת המטבעוניים, אולם הם הופרדו ממנו בהתאם לממצאים שונים, בהם מידע כרומוזומי.
חמארה (כפר)
חמארה (חַמַרָה) היה ישוב יהודי חלוצי שנועד להיות מושב עובדים בגליל העליון המזרחי. נוסד באוקטובר 1919 (תר"פ) באתר ממזרח לכפר גלעדי, ונעזב בשל קשיי המחיה והתקפות פורעים ב-1 בינואר 1920.
כמה מחברי הקבוצה בחמארה יסדו בשנת 1922 (תרפ"ב) את מושב "עין טבעון" הוא כפר יחזקאל.
הקרקע והמתיישבים.
קרקעות חמארה נרכשו מידי ערבים על ידי הברון רוטשילד, והועברו לבעלות יק"א ב-1900. בקרקעות אלה נוסד תחילה קיבוץ כפר גלעדי בתרע"ז 1916. פקידות יק"א הקצתה כ-1,000 דונם ליישוב חדש נוסף, שנקרא באופן זמני חמארה או חמרה. הקמת היישוב נתמכה על ידי יק"א וההסתדרות הציונית באמצעות בנק אנגלו-פלשתינה.
בשנת תרע"ט 1919 יק"א פנתה אל חברי קבוצה שהתארגנה להתיישבות במתכונת של מושב עובדים; חלקם עבדו בחווה במגדל, רובם אנשי העלייה השנייה ובעלי משפחות. רוב חברי הקבוצה היו חקלאים במקצועם: ירקנים, פלחים ונוטעים.
בכ"א באב תרע"ט 1919 נערכה אספה כללית של הקבוצה במרחביה, והוגדרו היסודות שעליהם יבנה המושב.:
המתיישבים תכננו גם כי המושב יכונן על יסוד עבודת היחיד בחלקתו, אבל הכשרת הקרקע, בניית המושב ומוסדות הציבור, קניית צורכי המושב מבחוץ ומכירת תוצרתו תעשינה באופן משותף. וכן תינתן הרשות לקבוצות קטנות של חברי המושב להוציא לפועל עבודות שונות או לפתח ענפי משק באופן משותף. המתיישבים ניגשו לעבודתם בתקווה שהקרן הקיימת לישראל תוסיף להם שטח של 4,000 דונם נוספים, אשר יספיק להם בשביל מושב בן מאה חברים. באתר המיועד ליישוב החדש בקרקעות חמארה התיישבה קבוצת חלוצים שמנתה 16-14 נפש, חיל חלוץ של חבורה גדולה.
המתיישבים בחמארה בנו שני צריפים לאנשים ולבהמות העבודה. הם החלו להכשיר כ-500 דונם מהקרקעות לגידולים חקלאיים. הם זרעו וגדלו תבואה, ירקות, נחיל דבורים, עופות, פרות וסוסים.
עזיבת היישוב.
לאחר נסיגת הצבא הטורקי מארץ ישראל בשלהי מלחמת העולם הראשונה נאבקו יחידות חמושות של ערבים כנגד שלטון הצרפתים; בין השאר באזור הגליל הצפוני, אשר הריבונות עליו הייתה בדיונים בין צרפת לבין בריטניה. הכנופיות החמושות עסקו למעשה בטיהור אתני של הכפריים הנוצרים באזור, וגם את ההתיישבות היהודית ראו בעין רעה.
ארבע נקודות עבריות בגליל הצפוני היו בסכנה מתמדת של התנכלות והתנפלות: מטולה, כפר גלעדי, תל-חי וחמארה. חמארה, דהיינו שני צריפיה שאִכלסו אדם ובהמה, הייתה במרחק של כ-3 ק"מ מכפר גלעדי. היא נתפסה כנקודה הפגיעה והחלשה ביותר מבין ארבעת היישובים. הצריפים הוקמו על אם הדרך שבה הלכו ערביי הסביבה בדרכם מן הגולן לעמק החולה ולכפרי הנוצרים שמצפון למטולה; יתרון בימי שלום, וחסרון בתקופת הפקר ואלימות.
"כאשר החלה המתיחות בצפון חפרנו תעלות מגן סביב הצריפים אבל גדר לא הייתה סביבם. החבאנו את נשקנו שיהיה בהישג יד ושמרנו היטב בלילות".
בתאריך י' בטבת תר"ף 1 בינואר 1920: "התנפלו ערבים, בדרך בין חמרה לכפר-גלעדי על י. הרועה וא. מחמרה, הפשיטום את בגדיהם. מא. גזלו סוסה, שהובילה שק קמח, ושלחו את א. להודיע לחברים, כי נשבּה, והם דורשים בעדו כֹפר שלשים לירות [מצריות]. השבוי [י.] נמלט והגיע אלינו [לכפר גלעדי]. הוא ספר, כי הובילוהו למחנה האויב. שם נמצאו כמאה וחמִשים רוכבים וצבא רגלי רב, המזוין ברובים ורמוני יד. עלה לו להמלט. היריה שירו בו לא פגעה בו, והרודפים לא המשיכו לרדֹף אחריו. לפנות ערב בא ד. מחמרה והודיע שמצב קבוצת חמרה קשה. ונחוצה עזרה תכופה. ארבעה חברים [מכפר גלעדי] הלכו לחמרה להגן. בבואם מצאוה ריקה ועזובה מאנשים".