האתנוגרפיה הפמיניסטית ספגה ביקורת בשנות ה-80 בעיקר מנשים שחורות שטענו שנשים לבנות לא יכולות לייצג קולות מושתקים של נשים שחורות ללא הנחות גזעניות. הטלת ספק נוספת הובעה על ידי הסוציולוגית ג'ודית סטייסי במאמרה ב-1988 בו ערערה על אפשרות קיומה של אתנוגרפיה פמיניסטית. היא טענה ששיתוף וחברות בין חוקרים ומשתתפים במחקר עלולים להגביר את הנזק הנחווה על ידי משתתפי המחקר החושפים את חייהם בפני החוקר, יותר מאשר במחקרים המבוססים פחות על יחסים. הנחקרים עשויים לחשוף מידע אישי שיצטערו בהמשך על חשיפתו. החוקר שולט בדרך בה הדברים יוצגו. המשתתפים עלולים לחוש מנוצלים, נבגדים ונזנחים, כאשר החוקר מסיים את מחקרו ומתנתק מהם.
חוקרים גברים פוסטמודרניים גם העלו ספקות לגבי ההנחות האתנוגרפיות בשנות ה-80 וטענו שאתנוגרפיה בכלל היא תמיד הבניה. המסמכים והטקסטים הכתובים על ידי האתנוגרף מעצבים את המציאות יותר מאשר מציגים את העולם החברתי. החוקר בוחר איך להתבונן בסביבה החברתית ואיך לכתוב את הדו"ח האתנוגרפי. לטענתם, כתיבה אתנוגרפית לא יכולה לטעון לחשיפת האמת, לכן מבחינה אתית רצוי שתהיה מרובת קולות- משמיעה קולות רבים, ונמנעת מניסיונות לאחד ביניהם בהסברים. ביקורת פוסט מודרנית מסוג זה משרתת סגנונות חדשניים של כתיבה, כולל שירה, צילום, יומנים ומכתבים, המתנזרים מכתיבה ליניארית.
ביקורת האתנוגרפיה הפמיניסטית הקדימה את הביקורת הפוסט מודרנית, ויש ביניהן דמיון בדרישות האתיות ובדרישות לרפלקסיביות של החוקר. קיימות דעות שונות לגבי דרכי ההתמודדות. חלק תומכים בכך שמחקרים פמיניסטיים ופוסט מודרניים צריכים לשלב אתנוגרפיה אתית שמתחשבת בשונות (מעמד, גאוגרפיה, אתניות, דת) של נשים וגברים. הפמיניסטיות יכולות לעשות דקונסטרוקציה של צורות שיח דומיננטיות על מנת לחשוף הנחות חבויות. המשתתפים והחוקרים יכולים לנתח במשותף את התכנים בעזרת נקודות מבט מרובות. מנגד, אחרים חוששים שכתיבה כזו פחות נגישה לקוראים וההתנגדות להתמקדות הקודמת בקולות אותנטיים של נשים עלולה למנוע מהן את הסוכנות ( agency) לה זכו בייצוג הקונבנציונלי של הכתיבה.
השינויים באתנוגרפיה הפמיניסטית קשורים בהתפתחויות באפיסטמולוגיה (תאוריות של ידע). דיונים על אפיסטמולוגיה פמיניסטית התקיימו במקביל לוויכוחים על אתנוגרפיה, כך שאי אפשר לנתק ביניהם. התהליך והתוצר של אתנוגרפיה מושפע מהאפיסטמולוגיה של האנשים בשדה, בעיקר החוקרים.
האתנוגרפיה הפמיניסטית ממשיכה להתפתח, בכיוון של אתנוגרפיה רפלקסיבית, מודעת ליחסי הכוח, מכירה במגוון ובשונות, בייצוג ובהבניה הקיימים במחקר. יש הכרה בכך שהדיווחים הכתובים חלקיים, אך בעלי ערך בחשיפת הדרכים המסובכות בהן גברים ונשים נותנים משמעות לחייהם בתוך המגדר. האתנוגרפיות הפמיניסטיות מנסות להתעלות מעבר לדיכוטומיות של קורבנות או סוכנות, בהכרה שבחירה ואילוצים שזורים זה בזה בחיי נשים.
כתיבה אתנוגרפית, ספרות וכתיבה נשית.
הטקסט האתנוגרפי מתאפיין בתיאור גדוש, הבניה של מציאות והצבעה על דרכי פעולה. כתיבה אתנוגרפית על פי מרטין המרסלי (Hammersley Martin) ופול אטקינסון (Atkinson Paul) היא תהליך יצירתי של הבנית מציאות באמצעות טקסט. האתנוגרף נעזר בתאוריה ספרותית, ברטוריקה, בבלשנות ובתחומים קרובים אחרים. בכתיבה האיכותנית מיטשטשים הגבולות בין סגנון מדעי לסגנון ספרותי. הכתיבה האיכותנית מאמצת יסודות ספרותיים בשל האופי הנרטיבי של המחקר האיכותני ובשל השתחררותו מכבלי האובייקטיביות, כפי שהובנה על ידי המחקר הפוזיטיביסטי. הגבולות בין סוגות כתיבה ובין תחומי הדעת מטושטשים. בעולם פוסט מודרני, המציאות רבת פנים ומדומיינת, אינה מושגת, נבנית ומשתנה, וגם התערבות להבנתה משנה אותה. ויליאם ג'. טיירני ( Tierney William G.) טוען, שנדרשים אמצעים ספרותיים לייצוגה של מציאות חמקמקה כזאת. הכתיבה האתנוגרפית המקובלת כמדעית רוויה בנרטיבים, בשירה, דרמה וכוללת רכיבים בדיוניים. על פי איריגארי (Irigaray, 1985) הדיבור השירי הוא נשי. זהו דיבור מיסטי, מרובה משמעויות, לא קוהרנטי וסובייקטיבי, הנתון לזרימה מתמדת. בניגוד לכך, הדיבור הגברי הוא לוגי, חותר לבהירות וקוהרנטיות. המציאות רב קולית, והכתיבה צריכה לבטא את הקולות ולהבחין בין גוונים, להציג את ריבוי הרבדים של המצב ואת עמימותו. ייצוג אתנוגרפי הוא מעבר מטקסטים סמכותיים וחד קוליים למגוון של צורות וסוגים. אלה משקפים סדר יום שונה, פוסט מודרני, פמיניסטי, ביקורתי, שבו המחקר מתורגם לצורות של ייצוג וידע. יש התייחסות לטקסט כפרשנות של מציאות חברתית.
האנתרופולוגית, מוצפי- האלר, במחקרה האתנוגרפי פמיניסטי מנסה לפתח מסגרת של חשיבה ושל כתיבה שתיצור ידע שונה של המציאות המתוארת, וגם לפתח דרך חדשה ליצירת ידע כזה, לפתח מודל כתיבה ומחקר מורכב, לא סגור, לא זכרי. היא השתמשה במגוון שיטות כתיבה וייצוג המאפשרות תיעוד מרובד, רב פנים, לא סגור. היא יצרה שילוב היברידי של סיפורים ופרשנויות שלה וסיפורים ופרשנויות של סובייקט המחקר, לצד כתיבה על תאוריות, שיטת המחקר, ניתוח, פרשנות ומסקנות.
איילין שוואלטר (1986) טוענת שבכתיבה נשית מתקיים שיח של שני קולות: הקול האחד הוא הקול המצופה מן הכותבת לאור נורמות חברתיות שעוצבו על ידי גברים, ככותבים מבקרים ומוציאים לאור. הקול השני הוא קול נשי אותנטי שדוכא והושתק. אורלי לובין מרחיבה על כך שהסופרת כבולה למוסכמות הכתיבה הגברית והדימויים הנשיים שהיא מספקת המגבילים אותה, ואין לה מקור מחוץ לתרבות הגברית כדי לכונן את עצמה כסובייקט. הסובייקט הוא מה שהשפה, מה ששדות השיח מאפשרים לו להיות. ההתקיימות בשדות השיח, בתרבות, קודמת לשפה, לתקשורת ולספרות. אין נשיות מבלי שהיא קיימת בשפה/ בספרות. ה"אני" מתקיים בשדות השיח, בתרבות, כפי שהוא מתכונן דרך הטקסטים.
כתיבה מחקרית קרובה לסגנון אמנותי ספרותי נדירה בארץ, ומעטים החוקרים שכותבים כך. החוקרים הישראלים מעדיפים לכתוב בהתאם למסגרת הדיווח האקדמי במדעי החברה, המכיר במחקר איכותני כפרדיגמה מחקרית לגיטימית. יחד עם זאת, טקסטים בעלי צורות אחרות יכולים להרחיב את אפשרויות הביטוי והייצוג של מורכבות עולם התופעות.
אתנוגרפיה פמיניסטית ישראלית.
בתחילת תהליך התמסדותה של הדיסציפלינה האנתרופולוגית בישראל, ובניסיונות החוזרים לשלב אותה בממסד האקדמי של המדינה, נעדרו ממנה הנשים. אך משנות ה-90 של המאה ה-20 ואילך השתלבו הנשים בהדרגה, גם כמותית וגם בתרומתן האיכותית, בשורות האנתרופולוגים המובילים באוניברסיטאות ובמכללות.
גישתן ה"נשית" של האנתרופולוגיות ניכרה בדגש ובחשיבות שניתנו לתיעוד של פרטי פרטים בחיי קהילה ומשפחה, בהתמקדות בקבוצות ובקהילות פריפריאליות ו/או מודרות, ובמעורבות חברתית ויישומית. עבודתן מימשה את תפיסת המחקר הפמיניסטי כמסתמך על התנהגות, פעולות, חוויות, רגשות ומחשבות, כפי שהם נחווים על ידי הנחקרות והחוקרות.
פנינה מוצפי-האלר.
בקופסאות הבטון: נשים מזרחיות בפריפריה הישראלית, (2012)
האנתרופולוגית, פנינה מוצפי-האלר, שגדלה בילדותה במגדל העמק, כתבה אתנוגרפיה פמיניסטית שמביאה את סיפוריהן של חמש נשים מזרחיות בנות ירוחם המתמודדות, עם חוויית החיים בפריפריה. דרך התיעוד המחקרי של חייהן ושל מאבקיהן, מוצפי- האלר מבקשת לנפץ את מערך הדימויים המנמיך, הסטריאוטיפי בשיח הציבורי והאקדמי על עולמן של נשים החיות בשוליים של החברה הישראלית. הן מתגלות באופן מורכב, מסקרנות, מצחיקות ומעוררות כבוד ודומות יותר לאלה שהפכו אותן לאחרות.
מוצפי-האלר ערכה במשך ארבע שנים מחקר שטח אינטנסיבי שכלל ראיונות רבים בנוסף לראיונות של חמש הנשים, השתתפות באירועים, בטקסים, בשיעורים, בטיולים, בפעילות התנדבותית ובפעילות יום-יומית רבה אשר מתועדת בפירוט רב. היא בחרה להתמקד בנשים שאפשרו לה להדגים מסלולים שונים של התמודדות עם המציאות של החיים בשוליים: הישרדות בתוך עולם עבודה לא יציב ולא מתגמל, התחזקות על ידי חזרה בתשובה, מרד, הצלחה מקומית מוגבלת מלהטטת, וניעות חברתית. בכל סיפור יש ביטוי להגדרת יחסן של הנשים לגוף הנשי, לבית כמרחב של ביטחון ומשמעות, לעבודה בבית ובחוץ ולמרחבים של משפחה וקהילה.
דרך סיפוריהן של הנשים, מוצפי- האלר מבקשת לאתגר את המושגים המרכזיים של השיח המקובל. השיח הציבורי הישראלי מאופיין בדימויים חד ממדיים על החיים בעיירות פיתוח – שיח המשכפל קלישאות המתמקדות בעוני, אבטלה, תלות בממסד, עילגות והתחזקות דתית. גם הכתיבה האקדמית המתייחסת לחיים בשוליים לא מתעדת את חיי היום- יום, ובעיקר לא את חיי הנשים המזרחיות.
הספר מציב את העיירה כמרכז ולא כשוליים, כשהאנשים שחיים בה קובעים את מושגי השיח, משמיעים את קולם, מגדירים את חייהם ולא מיוצגים על ידי תפיסות חיצוניות, פטרוניות ומתנשאות. היא מאפשרת לאנשים להישמע במילים שלהם. היא מתייחסת לנשים לא כאובייקטיות, מושא המחקר, אלא כסובייקטיות, המייצרות ידע חברתי, ידע הנסתר מעיניהם של בעלי הכוח. האתגר המחקרי הוא לחשוף ידע זה ולהצביע על אופני היווצרותו, לחלץ את הידע המושתק דרך הפרטים הקטנים, היום- יומיים.
במושג "קופסאות הבטון", היא מתייחסת למציאות של הדרה רב ממדית: מגדרית, אתנית ומעמדית. המסגרת במציאות חיי הנשים בפריפריה מגבילה וחוסמת, להבדיל מהשיח הפמיניסטי על תקרת זכוכית החוסמת התקדמותן של נשים.
בספר יש תיאור מפגשים ושיחות (לא ראיונות), כתיבה ופרשנויות הדדיות. בתוך הסיפורים יש ניתוח חברתי סוציולוגי. בפרק המסקנות יש דיון במשמעות מערך הסיפורים בקשר ליחסי מגדר, ליחסי מרכז ושוליים ולמנגנון הייצור והשכפול של מיקומים חברתיים.