עאבדי נולד בשכונת ואדי סאליב שבחיפה. דוד אמו הוא עבד אל-רחמן אל-חאג', שהיה ראש עיריית חיפה משנת 1920 ועד יוני 1927. במלחמת העצמאות עזבו אמו הוא ואחיותיו את העיר והפליגו מעכו ללבנון. תחילה התיישבו במחנה הפליטים מיה מיה שליד צידון בלבנון, ואחר כך במחנה הפליטים אל-ירמוכ שבדמשק. בשנת 1952 שב לישראל להתאחד עם אביו במסגרת איחוד משפחות.
בארץ הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית ושם למד מאמני הריאליזם החברתי שהיו קשורים למפלגה. ב-1962 התקבל לאגודת הציירים והפסלים בחיפה, והיה לאמן הערבי הראשון שנמנה עם חברי האגודה. הוא קיבל מלגה ממק"י שבזכותה נסע בשנות ה-60 ללמוד באקדמיה לאמנות בדרזדן שבגרמניה במשך שבע שנים, שם עשה תואר שני, והתמחה בה בגרפיקה ובציורי קיר ובאמנות במרחב. בהונגריה פגש בסטודנטית הונגריה, ג'ודית, לה נישא. לזוג שלושה ילדים.
עם שובו מגרמניה בשנות השבעים החל לשמש כמאייר ומבקר אמנות בעיתונות הערבית בישראל, בין השאר ב-"אל אתיחאד" ו"אל-ג'אדיד". עאבדי אייר ספרים של מיטב הכותבים הערבים ישראל, בהם אנטון שמאס, סמיח אל קאסם, אמיל חביבי וסלמאן נאטור.
הוא התבלט כאמן דפוס במשך 20 שנה בעיקר בזכות רישומיו והדפסי האבן שבהם התמחה.
הוא לימד במכללה הערבית לחינוך בחיפה. הוא מפעיל סטודיו וגלריה לאמנות בשדרות הציונות, בשכונת ואדי ניסנאס שבחיפה המציגה את עבודותיו לצד תערוכות של אמנים או תלמידים שלו. כמו כן הוא מנהל את עמותת "ערבל" לקידום אמנות. בשלוש השנים האחרונות הוא אוצר שותף בפסטיבל החג של החגים המתקיים בוואדי ניסנאס.
עאבדי היה לערבי הראשון שהתקבל כחבר באגודת הציירים והפסלים והערבי הראשון שזכה בפרס שר המדע, התרבות והספורט לאמנות פלסטית לשנת 2008.
כמו כן זכה בפרס הרמן שטרוק להדפס. עבד עאבדי הוענק תואר יקיר העיר חיפה על ידי ראש העיר יונה יהב ב-2010.
עאבדי הוא גם אחד ממקבלי תואר "מגן הנגיד לסובלנות", שניתן לגופים ולאישים המסמלים את הסובלנות הבינעדתית בארץ.
מספר בריוני
מקצץ
מקצץ הוא כלי אבן מסותת אופייני לתעשיית כלי האבן של התקופה הפלאוליתית (תקופת האבן הקדומה) החל מהשלבים הראשונים התקופה הפלאוליתית התחתונה). המקצצים זוהו על ידי החוקרת מרי ליקי (Leakey) בערוץ אולדובאי כבר מהשלב הקדום של תעשיית כלי האבן האולדובאית, המיוחסת להומו האביליס שמלפני כ-2.4 מיליון שנה.
המקצצים הקדומים סותתו מחלוקי אבן, רובם מקוורציט ובזלת, בעזרת חלוק אחר ששימש כמקבת. מהשלבים הקדומים נמצאו כלים שדיוקם נמוך וחלקם מוגדרים כ"כלי קיצוץ" ולא כמקצצים. בתרבות האולדובאית המפותחת, שגילה 1.9 מיליון שנה, נמצאו מקצצים רבים יותר; ייצורם מדויק יותר וחלק ניכר מהם מסותתים על שני הפנים. בשלב זה הבחינו הסתתים הקדומים כי אם יהפכו את החלוק ויכו על צלקת ההתזה הקודמת, יקלו על המלאכה וישפרו את הכלי. סתתים אלו היו מפותחים יותר, כנראה מטיפוס הומו רודולפנזיס. לכלים שעובדו דו-פנית יש צלע זגזגית אופיינית, אך חלק מהם סותתו על פן אחד בלבד.
אין צורך במקצץ לחיתוך נתח בשר או יריעת עור – לשם כך יספיק נתז חד. ראשוני האדם התחרו עם אוכלי נבלות כצבועים, תנים ונשרים על שיירי ארוחתם של טורפים גדולים מהם. לעיתים קרובות הגיעו אנשים אל זירת המזון במאוחר, כאשר בשטח נותרו רק עצמות גדולות וגולגולות שלא פוצחו על ידי הצבועים. כאן כנראה היה תפקידו החשוב של המקצץ, להגיע אל מח העצם; לולא כלי זה, היה מתבזבז המאמץ שהושקע בדרך אל המזון. ייתכן שהמקצץ שימש גם לקילוף עץ ולחפירה, פעולות שאף להן חשיבות גדולה במאמץ השרידה.
עם הופעת הומו ארגסטר (הטיפוס האפריקני הקדום של הומו ארקטוס), השתפרה והתגוונה ערכת הכלים של האדם. בין המקצצים נמצאו כלים מחודדים יותר: אלה התפתחו לדקר ולאבן יד, ואחרים דומים לקופיץ. בכך מגיעים לתעשיית כלי האבן האשלית הקדומה, המיוחסת להומו ארקטוס היוצא את אפריקה. אתרים ובהם מקצצים שונים נמצאו למשל באתר ליד תל עובדיה בעמק הירדן ובדמניסי (Dmanisi) שבגאורגיה.
מכאן התפתחו בעיקר אבן היד והקופיץ, אף כי ישנם מקצצים מעטים גם בתעשיות כלי אבן מאוחרות.
וטובו
וֶטוֹבוֹ (בבולגרית: Ветово) היא עיירה ומועצה אזורית בצפון מרכז בולגריה, השלישית בגודלה מבחינת כמות האוכלוסין במחוז רוסה ושוכנת 262 ק"מ מהבירה סופיה ו-40 ק"מ מבירת המחוז רוסה.
היסטוריה.
בתקופת הברונזה המאוחרת, במהלך המאה ה-12 לפנה"ס התיישבו באזור שבטים תראקים. באזור גם נתגלו ממצאים ארכאולוגיים מהמאה ה-5 לפנה"ס, המעידים על התיישבות מאורגנת בעידן הממלכה התראקית. צפונית מזרחית לעיירה נשתמרו שרידי מצודה ביזנטית. כ-5 קילומטרים מווטובו מצוי אתר המורשת העולמית כנסיות איבאנובו ובסביבת העיירה ממצאים נוספים מתקופת האימפריה הבולגרית השנייה. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הוכלל האזור בשטח נסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. במהלך מלחמת הבלקן השנייה הצטרפו בני מיעוטים רבים מהעיירה למיליציית מתנדבים בולגרית שלחמה בחזית הסרבית.
כלכלה.
בעיירה תחנת רכבת אחת. וטובו ממוקמת בסמיכות לכביש המהיר רוסה – וארנה המקשר את העיירה גם לעיר ראזגרד. וטובו היא מרכז תעשייה זעירה בתחום מוצרי זכוכית, פורצלן וקדרות, המיוצאים לאוסטריה, איטליה וגרמניה.
דמוגרפיה.
אוכלוסיית העיירה מצויה במגמת קיטון מתונה (ילודה לעומת תמותה) ובין 2004 ל-2009 ירד מספר התושבים ב-6.76%. אוכלוסיית וטובו מורכבת מאחוז גבוה של קבוצות מיעוטים ובכלל זה טורקים, צוענים וצאצאי הטטרים של קרים, זאת בנוסף לבולגרים המהווים כמחצית מכמותה.
הפורום המשפטי למען ארץ ישראל
סולימאן מנסור
סולימאן מנסור (בערבית: سليمان منصور; נולד ב-1947) הוא צייר ויוצר ישראלי-פלסטיני תושב מזרח ירושלים.
חייו.
מנסור נולד בביר זית. הוא למד באקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל" בירושלים. הוא חבר מייסד באגודת האמנים הפלסטים הפלסטינית.
אחת מעבודותיו המפורסמות ביותר היא הכרזה "הגמל נושא המשאות" (1973) בה מתואר סבל ערבי זקן וכפוף הנושא על גבו שק המכיל בתוכו את בניינים ואתרי הקודש של ירושלים. הכרזה הייתה להצלחה גדולה בקרב הפלסטינים. הוא היה מהמייסדים של מרכז אל-וסיטי לאמנות בירושלים וכיום משמש כמנהלו.
בשנת 1988 יצר סדרת ציורים על הכפרים הפלסטיניים ההרוסים יבנא, בית דג'אן, עמואס ויאלו.
זכה בפרס "אות הנילוס" בביאנלה של קהיר בשנת 1988 ובפרס פלסטין לאמנות פלסטית בשנת 1998. ייצג את פלסטין בביאנלה ה-25 של סאו פאולו והציג את בה היצירה "עבודת אדמה".
כיום מתגורר בבית חנינא בירושלים. הוא מחזיק בתעודת זהות ישראלית.
בשנת 2011 פורסם ספר על עבודותיו בו שולבו מאמרים של באשיר מח'ול ומחברים נוספים.
אקיקו ואקבאיאשי
אקיקו ואקבאיאשי (ביפנית: 若林 映子; נולדה ב-26 באוגוסט 1941) היא שחקנית יפנית, הידועה במיוחד בארצות המערב בשל גילום דמותה של אקי, בסרט ג'יימס בונד משנת 1967, "אתה חי רק פעמיים".
ביוגרפיה.
אקיקו ואקבאיאשי נולדה באוטה (Ōta), טוקיו. לפני שהייתה נערת בונד הופיעה בסרטים רבים בארץ הולדתה יפן, במיוחד בסרטי מפלצות של אולפני טוהו כמו "Dagora, the Space Monster" ו"Ghidorah, the Three-Headed Monster" (שניהם הופצו גם תחת כותרים אחרים).
כשההפקה של "אתה חי רק פעמיים" החלה, ואקבאיאשי יועדה במקור לשחק את התפקיד של קיסי סוזוקי, בעוד עמיתתה לסרט מי האמה יועדה לשחק את סוקי, אחת מהסוכנות המובחרות של טייגר טאנאקה. כשהתברר שלימוד אנגלית היה משימה קשה מדי בשביל האמה, שתי הנשים התחלפו בתפקידים, כשהאמה שיחקה את התפקיד הקטן יותר של קיסי, בעוד ואקבאיאשי נכנסה לנעליה הגדולות יותר של סוקי.
לפי הצעתה, דמותה של סוקי נקראה אקי. הסיבה לכך נעוצה ככל הנראה כשב-1966 וודי אלן לקח את סרט הפעולה היפני "International Secret Police: Key of Keys" (שבו כיכבו גם מיה האמה וגם ואקבאיאשי), ערך אותו מחדש, דיבב אותו, שינה את העלילה וכינה אותו "What's Up, Tiger Lily?". בסרט, ואקבאיאשי גילמה את דמותה של "סוקי יאקי" בעוד שבסרט "אתה חי רק פעמיים" שותפתה לסרט האמה שיחקה את "טרי יאקי".
ואקבאיאשי שיחקה רק בסרט אחד נוסף (והופעה בתוכנית טלוויזיה) לפני שנעלמה הן מהמסך הגדול והן מהמסך הקטן. בריאיון למגזין G-FAN (גיליון 76) ואקבאיאשי אמרה שהיא פרשה ממשחק בשל פציעה ממושכת בה נפגעה בעת עשיית סרט.
ההקפאה
מנגיסטו היילה מרים
ישראליטול רומן
ישראליטול רומן (ברומנית: Israelitul Român, ובמקור Israelitulŭ românŭ; בצרפתית: L'Israélite Roumain) היה כתב העת (שבועון) היהודי הראשון שיצא לאור במרחב הרומני. השבועון יצא בקביעות במשך חצי שנה, ב-24 גיליונות, במחצית השנייה של שנת 1857. הופיע בשפות רומנית וצרפתית.
הרקע להופעת השבועון.
עד להופעת השבועון "ישראליטול רומן", נהגו האינטלקטואלים היהודים הרומנים לקרוא את כתב העת היהודי-גרמני "Allgemeine Zeitung des Judentums" ('העיתון הכללי של יהדות גרמניה'). כתב עת זה, בניהולו של ד"ר לודוויג פיליפסון, תמך בתביעות יהדות רומניה (אז עדיין מחולקת לנסיכויות הרומניות) לאמנציפציה. בעיתון זה כונו יהודי הנסיכויות הרומניות בשם "הישראליטים [=היהודים] של ארצות הדנובה", ומכאן נגזר שם השבועון.
בתקופה זו התכנסו בשתי הנסיכויות הרומניות, נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה, אסיפות מכוננות אד הוק, שהיו אמורות להשתתף בקביעת העתיד האוטונומי של הנסיכויות, עתיד שאמור היה להיקבע בשיחות ועידת השלום בפריז. בשיחות אלה דנו גם בעתיד האוכלוסייה היהודית של הנסיכויות הרומניות, אוכלוסייה חסרת אזרחות מקומית.