בהיותו בערך בן שלושים שנה הבריא ממחלת פוטוקרטיטיס (דלקת הקרנית) והתכונן להגיע אל העיר טור שבגאליה כדי לבקר בקברו של סן מרטן, שייחס לו את החלמתו. הוא נסע דרך אוסטרזיה וזכה לקבלת פנים מלכותית מצד זיגיברט הראשון, מלך אוסטרזיה ובחירת לבו המלכה ברונהילדה, שאותה פורטונאטוס העריץ עד מאוד. בחגיגות הנישואים של זיגיברט וברונהילדה, שנערכו בעיר מץ, הוא השמיע באוזניהם של הנוכחים פואמה לירית בחרוזים לטיניים שבה הפך את ברונהילדה לונוס החדשה, ואת זיגיברט - לאכילס החדש.
הוא עשה את דרכו מן העיר טרייר (כיום בגרמניה) אל העיר טולוז במטרה לשמש כאחד ממשוררי החצר של מלכי השושלת המרובינגית. אם כי מטרתו זו לא הוכתרה בהצלחה בגלל סיבות פוליטיות, הוא זכה בתמיכתם של אנשי דת נוצריים ובהם גרגוריוס מטור. הוא נהנה גם מתמיכתה של רדגונדיס - אלמנתו של כלותאר הראשון - שהטילה עליו להקים מנזר בפואטייה. ב- 576 פורטונאטוס הפך לכומר במנזר זה, ולקראת שנת 600 התמנה לבישוף פואטייה.
ונאנטיוס פורטונאטוס הוא קדוש של הכנסייה הקתולית שיום חגו הוא 14 בדצמבר. יום חג זה מקודש בעיקר בפואטייה ובמספר כנסיות במחוז ונטו באיטליה.
יצירתו.
הוא נודע בעיקר בשל שתי פואמות, המהוות חלק של הליטורגיה הקדושה, שאחת מהן הפכה למקור השראה לתומאס אקווינאס. הוא כתב גם את הפואמה "הדגלים המלכותיים צועדים קדימה", המהווה חלק של תפילת הערבית הנוצרית במשך השבוע הקדוש. פואמה זו נכתבה לכבוד שריד של הצלב האמיתי, מה שמסביר את הקשר שלה עם חגיגות הצלב הקדוש. שריד זה נשלח על ידי יוסטינוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית, אל ראדגונד מלכת הפרנקים, שאחרי מות בעלה כלותאר הראשון הקימה מנזר באקוויטניה. בספרייה העירונית של פואטייה נמצא כתב יד עתיק מן המאה האחת עשרה המתאר את חייה של ראדגונד, שהועתק מיצירה של פורטונאסוס שנכתבה במרוצת המאה השישית.
כמי שנתפס ליופייה ולחוכמתה של ברונהילדה, הוא הקדיש לה חלק של יצירותיו. היא הייתה מקור השראתו בפואמה "טעם עתיק" שבה לא חדל מלשיר לה שירי הלל, לשם דוגמה:
באותו להט של שירה הוא מבכה את מותה של גאלסווינת (אחותה של ברונהילדה) שנרצחה בידי המלך כילפריך הראשון. הוא לא חדל גם מלשבח את פרדגונד, מלכת נויסטריה על סגולותיה המלכותיות.
כמו אוסוניוס לפניו, שכתב את הפואמה "מוזלה", פורטונאטוס כתב פואמה על אודות הנהר מוזל. בשירתו הוא מתאר גם את האווירה הכפרית של סביבות בורדו, עם הכרמים בשיפולי הגבעות, הנחלים הזורמים לאיטם והדשאים שלצידם. הוא מתאר את המרחצאות החמים, את הגנים עם אכסדרות העמודים, את העשן המיתמר מן הווילות של אזור בורדו, ובמיוחד מאלה שהיו בבעלותו של לאונטיוס, בישוף בורדו - אריסטוקרט גאלו רומי.
פורטונאטוס מתאר גם את המאכלים ואת המשתאות שבהם עדיין דיברו בענייני ספרות. היו אלה שרידי הציוויליזציה הרומאית שעמדו להיעלם בקרוב עם הטרגדיה של המאה השישית. האנשים שחלקו כבוד לפורטונאטוס וביקשו ממנו לכתוב שירים למענם, עשו זאת משום שבא מאיטליה שבה עדיין נשארו עקבות של לימוד ושל תרבות.
ונאנטיוס פורטונאטוס כתב אחד עשר ספרי שירה לטינית ששרדו עד ימינו. ספרים אלה כוללים דברי אפיטף (כתובות על גבי מצבות), נאומים בחרוזים המדברים בשבחם של אנשים או של דברים, דברי תנחומים ושירים דתיים. חרוזיו של פורטונאטוס הם בעלי חשיבות בהתפתחותה של הספרות הלטינית, בעיקר משום שכתב בתקופה שבה השתנה משקל החרוזים מלטינית קלאסית לזו של ימי הביניים. הוא כתב גם הגיוגרפיה של סן מרטין ושל ראדגונד.
עדינה הופמן
עדינה הופמן (נולדה ב-1967) היא סופרת, חוקרת ספרות ועיתונאית ישראלית-אמריקאית.
אודות.
עלתה לישראל בשנת 1981 יחד עם בעלה המתרגם פיטר קול. כתבה עבור The Nation, וושינגטון פוסט, The Times Literary Supplement, The Boston Globe והג'רוזלם פוסט. הופמן הייתה מרצה אורחת ב-Wesleyan University וב- Middlebury College והיא עמיתה במרכז פרנק ילו למדעי הרוח שבאוניברסיטת ייל.
בשנת 2000 יצא ספרה "House of windows: portraits from a Jerusalem neighborhood" המתבונן בחברה ובתושבי ירושלים ובשכונת מוסררה בפרט.
בשנת 2009 יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת ייל ספרה "My Happiness Bears No Relation to Happiness: A Poet’s Life in the Palestinian Century", ביוגרפיה של הסופר הערבי ישראלי טהא מוחמד עלי. הספר זכה בפרס וינגייט מטעם המגזין Jewish Quarterly לשנת 2010.
בשנת 2011 יצא לאור ספרה, שכתבה יחד עם בעלה פיטר קול, אודות הגניזה הקהירית: "Sacred Trash: The Lost and Found World of the Cairo Geniza".
את חלק מהמחקר עבור הספר על גניזת קהיר עשתה הופמן בספריית שוקן, והיא התרשמה מיופיו של הבניין. בעקבות זה החלה לעבוד על ספר נוסף, שיצא לאור בשנת 2016, אודות שלושה אדריכלים שהשאירו את חותמם על ירושלים בתקופת המנדט הבריטי: אריך מנדלסון, שתכנן את ספריית שוקן, אוסטן סיינט בארב הריסון, שתכנן את ארמון הנציב ומוזיאון רוקפלר, וספירו חורי, אדריכל שתכנן את בית המון.
ב-2019 יצא לאור ספרה על המחזאי, סופר, ותסריטאי היהודי אמריקאי בן הכט.
איירה רנרט
יצחק לייב איירה לאון רֶנֶרט (בכתיב יידי: רעננערט; באנגלית: Ira Rennert; נולד ב-31 במאי 1934) הוא איש עסקים ומיליארדר אמריקאי, יהודי אורתודוקסי, המתגורר במדינת ניו יורק וידוע כאחד התורמים הגדולים לעולם התורה החרדי והדתי-לאומי. בשנת 2022 הוערך הונו על ידי המגזין "Forbes" ב-3.5 מיליארד דולר, והוא הוצב במקום ה-801 ברשימת עשירי העולם.
ביוגרפיה.
הוריו של רנרט היו מהגרים מפולין ורומניה. הוא סיים את לימודיו בברוקלין קולג' ב-1954, וקיבל את התואר השני שלו מבית הספר לעסקים סטרן באוניברסיטת ניו יורק ב-1956, שם היה מאוחר יותר חבר במועצת הנאמנים.
רנרט החל את דרכו כאנליסט אשראי בוול סטריט בשנת 1956. הוא שימש גם כשותף בחברת "Rubin, Rennert &amp; Co", לפני שהשיק חברת ברוקרים משלו בשנת 1962. ב-1963 הוא זכה לביקורת מהאיגוד הלאומי של סוחרי ניירות ערך על כך שפעל עם הון לא מספק, וכתוצאה מכך, רישיונו נשלל ב-29 בנובמבר 1964, ולמעשה נאסר עליו לעסוק בסחר בניירות הערך. לדברי דובר החברה, ג'ון גולדברג: "בשל תנאי השוק, החברה מצאה את עצמה מפרה את חוק ורנרט גייס הון נוסף כדי לעמוד בדרישות. עם זאת, החברה שוב נפלה מתחת לסף דרישות ההון והוא סגר את החברה.
רנרט עשה את הונו החל משנות ה-80 של המאה ה-20 מעסקאות אג"ח זבל, באמצעות חברת ההחזקות Renco שהקים בניו יורק, שבין נכסיה היו גם חברת AM General המייצרת את רכבי השטח הצבאיים HMMWV ("האמר") (בשנים 1993–2004), וכן מפעלי מגנזיום (MagCorp - Magnesium Corp of America).
בשנת 2001 ניהל מאבק משפטי נגד מפעל המגנזיום של מפעלי ים המלח, שנחנך ב-1996; זאת בטענה כי הוא פוגע בעסקיו על ידי מכירת מגנזיום במחירי היצף ברחבי העולם, הגורמת לעסקיו נזקים כבדים. זמן קצר אחר כך, מחלקת המשפטים של ארצות הברית הגישה תביעה נגד החברה שלו "מגנזיום קורפ", בגין הפרות מרובות של חוק הפסולת המסוכנת, וכן הוצאת הון מהחברה על ידי רנרט באמצעות הנפקת האג"ח, שהותיר את החברה חדלת פירעון. התביעה נמשכה שנים רבות עד שנפסק שעליו לשלם קנסות בסך 213 מיליון.
בשנת 2003 החברה לערובת הטבות פנסיה (PBGC), גוף של הממשל הפדרלי שמפקח על קרנות פנסיה פרטיות, פתחה בהליכים משפטיים לחילוט האחוזה המפוארת של רנרט בלונג איילנד ונכסים אחרים. זאת במטרה היא להבטיח את זכויות הפנסיה של עובדי מפעל הפלדה WCI, יחידה בחברת ההחזקות Renco, שהייתה בשליטת רנרט. מפעל הפלדה היה בהליכי פשיטת רגל והיה חשש שהעובדים ישארו ללא פנסיה, מאחר שקרן הפנסיה שלהם הייתה בשליטת החברה.
בשנת 2008 דווח כי הפסיד 200 מיליון דולר מההונאה של איש העסקים היהודי-אמריקאי ברנרד מיידוף.
בשנת 2009 היה מעורב בניסיון שלא צלח להשתלט על חברת הרכב השוודית "סאאב".
פעילות בישראל.
רנרט נחשב מקורב לבנימין נתניהו, וקיים יחסים קרובים גם עם אריאל שרון, לימור לבנת ועוזי לנדאו.
הוא אחד התורמים הגדלוים של עמותת אלע"ד, הפועלת לחיזוק ההתיישבות היהודית במזרח ירושלים.
בשנת 2001 השקיעה ב"קרן פייר" – שותפות מוגבלת (קרן נדל"ן אמריקנית ישראלית) שהקימו זלמן שובל ושלמה גרופמן. בין השאר הקימה הקבוצה מגדל מגורים ברמת גן, ומאות דירות בכל רחבי המדינה.
בשנת 2007 היה שותף בקבוצת "סרברוס-גבריאל" (דרך ידידו סטיבן פיינברג, מייסד קרן הגידור "סרברוס") שהתמודדה על רכישת השליטה בבנק לאומי במסגרת תהליכי הפרטה של הבנק.
בשנת 2013 הקים קבוצה בשותפות עם אהוד ברק שביקשה להתמודד במרכז לרכישת חברת הנשק תעש מערכות, אולם לבסוף זכתה חברת אלביט מערכות במכרז.
פילנתרופיה.
רנרט הקים את "מרכז אינגבורג רנרט ללימודי ירושלים" באוניברסיטת בר-אילן. הוא תרם, בין השאר, לבית-ספר לאמנות בצלאל, ל ולארגוני צדקה. הוא הרבה לתרום ספרי תורה לבתי-כנסת בישראל ותרם להקמת בית-הכנסת במשכן הנשיא.
חיים אישיים.
רנרט מחזיק בבעלות באחוזה הגדולה באזור ההמפטונס בלונג איילנד, היא כוללת 29 חדרי שינה, 39 חדרי אמבטיה ושירותים, תיאטרון בן 154 מקומות ישיבה, ומטבח בגודל מסעדה עם 5 מקררים. השטח סביב האחוזה כולל קומפלקס ספורטיבי עם שני מגרשי טניס, אולם באולינג ומגרש כדורסל. המוסך באחוזה יוכל להכיל 200 כלי רכב.
האחוזה, ממוקמת על מגרש בשטח כולל של 252 דונם, על שפת האוקיינוס האטלנטי, במרחק כ-150 ק"מ מהעיר ניו יורק. מבנה המגורים משתרע על 10,220 מ"ר והוא אחד מהבתים הגדולים ביותר בארצות הברית.