בתחילת 1978 יצאה למסע ארוך בדרום אמריקה ובספרד. לאחר שובה ראו אור סיפוריה הראשונים בכתבי העת 'סימן קריאה' ו'עכשיו' (1983), וב-1985 התפרסם ספרה הראשון, קובץ הסיפורים "קווים לבנים".
במקביל לעבודתה כמהנדסת למדה פלג בחוג לקולנוע וטלוויזיה, באוניברסיטת תל אביב, וב-1984 הוענק לה על סרטה פרס ההצטיינות של הפקולטה. שנה אחר כך זכתה במלגות שהות ליצירה (Fellowships) במושבות האמנים יאדו ומיליי בארצות הברית, שם המשיכה לעבוד על הרומן הראשון שלה, אונה, שיצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד ב-1988.
בלב 'אונה' עומדת השואה, המתגלמת במאבק בין שתי דמויות – אשה צעירה החיה את חייה הנוחים במנהטן, וילדה נודדת המנסה לשרוד בכל מחיר באירופה הקרועה במלחמה.
ב-1988 עזבה פלג את תחום הנדסת התוכנה, ומאז היא מנחה סדנאות כתיבה וקורסים בין-תחומיים בתחומי האמנויות, בין השאר במכללה האקדמית אורנים, בלסלי קולג', באקדמיה לאמנות בצלאל, ובבית הספר הגבוה לאמנות קלישר. כמו כן עבדה שנים רבות בהנחיית סדנאות כתיבה לילדים ונוער בעיירות פיתוח במסגרת 'אמנות לעם'. בד בבד, עבדה כלקטורית לספרות חו"ל של הוצאת 'הספריה החדשה', הוצאת הקיבוץ המאוחד.
ב-1992 ראה אור ב'ספריה לעם' של הוצאת עם עובד הרומן קולה של הגברת פאני. הרומן מתבונן בדור שעלה ארצה אחרי המלחמה, המתמודד עם תביעותיהם של שני עולמות סותרים – חברת המהגרים של העולם הישן, וחברת-הצרכנות-שבדרך של עולמם הנוכחי. פאני, שהתחנכה בברלין שלפני-המלחמה כזמרת קלאסית ומוצאת עצמה פקידה אפרורית בחברת ייבוא בתל אביב, ממאנת לאחיזת-הצבת הכפולה הזאת. היא מנערת מעליה את שני העולמות כאחד; ומצליחה להוציא מן הכוח אל הפועל את קולה, קונקרטית ומטפורית, דווקא במועדון לילה יפואי זול בישראל של שנות השישים. הרומן זכה ככתב-יד ב-1988 במענק היצירה של קרן תל אביב לספרות ולאמנות לשנת 1988, וב-1993 בפרס עיריית חולון לספרות יפה. יצא לאור בתרגום אנגלי בבריטניה בשנת 2000 בהוצאת ג'ונתן קייפ, ושנה לאחר מכן ראתה אור מהדורה נוספת בהוצאת וינטייג'.
ב-1994 הוענק לפלג פרס היצירה לסופרים ומשוררים.
ב-1997 ראתה אור (ב'ספריה החדשה', הוצאת הקיבוץ המאוחד) האסופה רישום סיני, הכוללת נובלה אחת ('ערפל') ושני מחזורי שירה. הספר נכתב בעקבות שהות של שנה בסין (1990–1991), שם הנחתה פלג סדנה לכתיבת פרוזה במחלקה לשפות זרות באוניברסיטה למורים של דרום-מערב סצ'ואן.
ב-1998 יצאה בהוצאת אבן חושן האסופה "שתי אגדות", ספר משותף עם הציירת מאיה כהן לוי, שזכה למענק היצירה של קרן תל אביב לספרות ואמנות. סביב 'הילדה אטי' מתנהל עולם ססגוני ועשיר, אך היא ספונה בביתה של סבתהּ, שלו שלושים וששה חדרים ותיבת תפירה אחת. הוריה שייכים זה-כבר לעולם הצללים, עולם הבין-לבין; אפשר אמנם להגיע אליו דרך המדור המתאים בתיבת התפירה של סבתא, אך מרגע שנכנסת, שוב איך לך חזרה. 'הפיל והדג', לעומתה, במהלך נגדי, זונחים מדף מאובק בחנות צעצועים ויוצאים לרבגוניותו וחיוניותו של העולם הגדול.
בשנת 2001 פורסם בסדרת 'הספריה החדשה' של הוצאת הקיבוץ המאוחד קובץ הסיפורים האם היה זה ביתם. בַּקובץ סיפורים קצרים שנכתבו על פני חמש-עשרה שנים במגוון סוגות.
בשנת 2002 זכתה פלג בשנית בפרס היצירה של ראש הממשלה לספרות יפה.
בשנת 2006 ראה אור בהוצאת זמורה-ביתן (סדרת 'עמודים לספרות עברית') הרומן השלישי פרי עטה, 'פני המקום', שהחלה לכתוב ב-1995 במסגרת Hebrew Writer Fellowship של המרכז ללימודי עברית ויהדות באוניברסיטת אוקספורד. הרומן, הבוחן את סוגיית ההשגחה הפרטית – מורשת המסורת היהודית-המונותיאיסטית – כנגד מושג האחריות האישית, כמו גם את האפשרות לתחושת בית בעולם, זכה להתייחסויות מרובות בתקשורת, בביקורת הכתובה והאינטרנטית, נבחר כספר השנה של המבקר ד"ר עמרי הרצוג ב-ynet, ונכלל ברשימת הספרים הטובים של השנה על ידי המבקר אריק גלסנר ב'מעריב' ובבלוג 'מבקר חופשי'.
בשנת 2010 הוציאה המחברת מהדורה חדשה (בכריכה חדשה) של 'פני המקום', בה הכניסה שינויים – היא כתבה מחדש את אקורד הסיום של הספר, והוסיפה פרק קצר לקראת סופו.
בשנת 2016 יצא לאור בהוצאת זמורה-ביתן ספרה 'אמנות ההכרחי'. הספר זכה במקום הראשון לפרוזה בפרס י.ל. גולדברג לספרות עברית.
כחלק מפעילותה כיוצרת מנחה פלג במכללת אורנים, החל מ-2003, רצף של קורסים בין-תחומיים בתחומי האמנות, תחת הכותרת 'הזיקה בין האמנויות'. הנחת העבודה של רצף זה היא שעל אף השוני בשפת-המדיה של תחומי אמנות שונים, קיים דמיון יסודי – אולי אף זהות – בתהליכי החיפוש וההתפתחות של האמן, בתהליכי היצירה, ובאופני העיבוד של יצירות אמנות בכל התחומים.
חיים אישייים.
פלג חיה בתל אביב, והיא אם לשני בנים.
קישורים חיצוניים.
מאמרים פרי עטה
ארץ הצל
להקת מחול אורלי פורטל
להקת המחול אורלי פורטל
להקת אורלי פורטל
גגרין
יוהאן ברנהרד בזדוב
יוהן ברנהרד בזדוב
כתריאל שלמון
כתריאל פסח שלמון (סלומון) (1 בספטמבר 1914 - 16 במרץ 1967) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה ודיפלומט ישראלי. שירת כנספח צה"ל בבריטניה ובארצות הברית וציר ישראל בדרום אפריקה וברומניה.
חייו.
שלמון, בנו של אברהם סלומון, נולד בירושלים. הוא נכדו של יוחנן דוד סלומון ונינו של יואל משה סלומון. למד בגימנסיה העברית "הרצליה", ובשנים 1933 עד 1937 למד בבית הספר לכלכלה של לונדון. בשובו לישראל מונה לעוזרו של פנחס רוטנברג בחברת החשמל לארץ ישראל. במהלך תפקידו הצטרף לארגון ההגנה והיה איש הקשר להקמת פלוגה של הפו"ש שתפקידה להגן על מתקני ועובדי החברה. במלחמת העולם השנייה התנדב לשרת בצבא הבריטי, שובץ בחיל התובלה המלכותי, שירת בפלוגת ההובלה 178 ובפלוגת ההובלה 468, לאחר מכן שירת ביחידת תותחנים של הצבא הבריטי והשתחרר בדרגת קפטן. היה מחברי "החבורה" שעסקה באיתור וסיוע לפליטים יהודים ובההעפלה.
לאחר המלחמה חזר לעבודתו בחברת חשמל, ב-1947 מונה למנהל חברת "קרת", החברה לשיכון ולמשכנתאות. במלחמת העצמאות שירת כמפקד גדוד נ"מ בחיל התותחנים, במאי 1948 נפצע כשרכבו עלה על מוקש והוא נפצע ברגלו. הוא מונה ליועץ הכספי לרמטכ"ל. השתחרר ב-1949 ומונה למנהל חברת המלח. בפברואר 1950 חזר לשירות הקבע בצה"ל ומונה לנספח צה"ל הראשון בבריטניה ומאוקטובר 1951 גם בסקנדינביה. היה איש אמונם של נחמיה ארגוב ודוד בן-גוריון, שראה בו "עילוי". ב-1951 הציע שלמון לבן-גוריון לבצע "פוטש" בשלטון ולפזר את הכנסת. ב-1954 מונה לנספח צה"ל בארצות הברית ובקנדה ושירת בתפקיד זה במהלך מלחמת סיני. השתחרר מצה"ל ב-1957.
לאחר שחרורו עבד במשרד האוצר, באוגוסט 1959 הצטרף למשרד החוץ, שירת כציר בדרום אפריקה, במרץ 1961 מונה לציר ברומניה, הגיש את כתב האמנתו באפריל, תפקיד שמילא עד 1963. שימש ראש מחלקת קליטה במפא"י. לאחר מכן עסק בהשקעות.
נהרג בתאונת דרכים ב-1967 באיטליה, שם שהה במסגרת פיתוח תעשיית תרכיזים מפרי הדר. נקבר בהר המנוחות בירושלים. הותיר אחריו בן ובת: אילון וגוני.
הערות שוליים.
כתריאל סלומון
ג'רדאן שאצ'ירי
יואכים היינריך קאמפה
יואכים היינריך קַאמפֶּה (בגרמנית: Joachim Heinrich Campe; 29 ביוני 1746 - 22 באוקטובר 1818) היה מחנך גרמני, סופר ילדים, מוציא לאור ובלשן. מראשי תנועת הפילנתרופיניסטים ומהדמויות הבולטות של תקופת הנאורות בגרמניה.
תולדות חייו.
נולד בסקסוניה התחתונה, התחנך בבתי ספר דתיים ולמד תאולוגיה באוניברסיטת האלה-ויטנברג. לאחר תום לימודיו עבר לברלין. ב-1773 שהה בפוטסדאם והכין תוכנית לחינוכו הראוי של נסיך הכתר של פרוסיה, פרידריך וילהלם. לאחר מכן עבר לעיירה הסמוכה טֶגֶל והועסק כמורה הפרטי של האחים אלכסנדר ווילהלם פון הומבולדט הצעירים, שעתידים היו להיות שניים מהאינטלקטואלים החשובים של גרמניה.
ב-1775 עבר ללמד בבית הספר הפילנתרופיניסטי של יוהאן ברנהרד באזדוב בדסאו, אך עזב לאחר פחות משנה עקב חילוקי דעות עִמו. הוא עבר להמבורג ושם הקים בית ספר דומה ברוח הפילנתרופיניזם. בין השנים 1785-1791 פרסם 16 כרכים של החיבור הפרוגרמטי "Allgemeine Revision des gesammten Schul und Erziehungswesens" ("רוויזיה כללית של בית הספר ומערכת החינוך") ותרגם את הספרים "מחשבות אחדות אודות החינוך" מאת ג'ון לוק ו"אמיל, או על החינוך" מאת ז'אן-ז'אק רוסו. ב-1786 קרא לו הנסיך קארל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל לבראונשווייג על מנת שייטול על עצמו את האחריות על מערכת החינוך בנסיכות. קאמפה העביר את ניהול בית הספר בהמבורג לידיו של ארנסט כריסטיאן טראפ (Ernst Christian Trapp), והוא גם שירש את מקומו בבראונשווייג.
קאמפה פעל גם כסופר ילדים, ובכך מילא חלל ויצר את הסוגה הספרותית של ספרים לבני הנעורים. הוא עיבד את ספרו של דניאל דפו "רובינזון קרוזו" ("Robinson der Jüngere", "רובינזון הצעיר", 1780) והטרילוגיה "גילוי אמריקה" ("Die Entdeckung von Amerika", בשלושה חלקים: קולומבוס, קורטס ופיסארו; תורגמה לעברית בידי משה מנדלסון). בנוסף כתב ספרי לימוד לילדים ("Kleine Kinderbibliothek", "ספרייה קטנה לילדים"), ספרי לימוד קריאה מותאמים לבנים ולבנות וספרי מסעות ("Erste Sammlung interessanter und durchgängig zweckmäßig abgefasster Reisebeschreibungen für die Jugend", "אוסף ראשון של סיפורי מסע מעניינים ומועילים באופן עקבי מנוסחים לנוער" ב-12 כרכים ו-"Neue Sammlung merkwürdiger Reisebeschreibungen für die Jugend", "אוסף חדש של מסעות מוזרים לנוער" ב-7 כרכים).