עם זאת, מי שהיה הבסיס והצידוק לכינויה של באיירן בשם "המועדון היהודי", היה קורט לנדאואר. לנדאואר היה שחקן המועדון מ-1901, וכיהן כנשיא הקבוצה במשך שנתיים (1913–1914) לפני מלחמת העולם הראשונה, ארבע עשרה שנים (1919–1933) בין המלחמות, ועוד ארבע שנים לאחר מלחמת העולם השנייה (1947–1951) ובסך הכל עשרים שנה. הוא היה הרוח החיה של הקבוצה במרבית המחצית הראשונה של המאה העשרים וזה שהוביל אותה בין השאר גם לזכייה הראשונה באליפות גרמניה, ב-1932 יחד עם המאמן קוהן. לאחר עלייתו של היטלר לשלטון בגרמניה נכלא לנדאואר היהודי, במחנה דכאו, הסמוך למינכן, אבל ניצל לאחר שהוברח לשווייץ ואף הספיק כאמור לחזור ולכהן כנשיא הקבוצה במשך ארבע שנים לאחר המלחמה. באוקטובר 2013, 52 שנים לאחר מותו מינתה באיירן את לנדאואר לנשיא הכבוד שלה, האדם השני בלבד בתולדותיה, שזכה לתואר זה. באיירן גם תרמה לקבוצה היהודית של מינכן, מכבי מינכן, מגרש כדורגל, הקרוי כיום על שמו של לנדאואר.
אצטדיון הקבוצה.
בשנים 1926–1972 שיחקה הקבוצה באצטדיון גרינוואלדר. בשנים 1972–2006 שיחקה באיירן באצטדיון האולימפי במינכן. המועדון עבר לאצטדיון חדש בעונת בשם אליאנץ ארנה, הנקרא על שם חברת הביטוח אשר נותנת חסות למועדון. האצטדיון מכיל 71,137 מקומות ישיבה ועד שנת 2017 נחלק בין שתי הקבוצות הגדולות של מינכן, באיירן ומינכן 1860. אחד האלמנטים החדשים ביותר באצטדיון הוא התאורה החיצונית שלו, שתשתנה בהתאם לקבוצה הביתית המשחקת בו: כאשר שיחקה בו באיירן מינכן התאורה הייתה אדומה, וכאשר הייתה זו היריבה העירונית, מינכן 1860 התאורה הייתה כחולה.
בשנת 2017 מינכן 1860 החליטה לעזוב את האצטדיון וחזרה לאצטדיונה הקודם, גרונוואלדר. באיירן מינכן נותרה הקבוצה היחידה המשחקת באצטדיון.
כפר חיטים
כְּפַר-חִטִּים הוא המושב השיתופי הראשון שקם בארץ ישראל ובין היישובים הראשונים בסדרת יישובי חומה ומגדל.
היישוב ממוקם בבקעת ארבל, ממערב לכנרת ומעל טבריה, וקרוי על שם העיירה התלמודית הגדולה כפר חיטיא הנזכרת רבות במקורות חז"ל ושמה השתמר בשם הכפר הסמוך חיטין.
היסטוריה.
ב-1878 נוסדה ביוזמת הרב חיים אלעזר וקס אחוזות "ביארת חאטון" (פרדס – חיטין). הרב ווקס אשר כיהן כרבה של העיר קאליש שבפולין ונשיא כולל פולין, רכש לאחר עלייתו לארץ ישראל פרדס אשר שטחו 25 דונמים והושקה במימי מעיין "עין נבי שועיב" אשר מקורותיו מהר ארבל. במקום גידלו אתרוגים לייצוא לרוסיה ולפולין והועסקו בו בני היישוב הישן. אחד ממגדלי האתרוגים ושומר הפרדס היה אברהם וייסברג בן העיר טבריה. נמצאו מכתבים מאברהם חיטינר להרצל המציעים ייצוא אתרוגים ליהדות הגולה. אברהם ויסברג כונה בשם אברהם חיטינר ובנו (היחיד ששרד מ-11 ילדים שנפטרו בסמוך ללידתם) כונה משה חיטינר, על שם מגוריהם בכפר בחיטים. לאחר קום המדינה הופקעו אדמותיהם הפרטיות בחיטין על ידי המדינה.
בשנת 1905 קנתה קרן קיימת לישראל חלקות מאדמות חיטין, והיו האדמות הראשונות שנקנו על ידי הקק"ל. נציג הקק"ל שביצע את הרכישה היה דוד חיים, נתין עות'מאני שקודם לכן היה פקיד בשירותו של הברון רוטשילד. האדמות שנקנו היו בשטח של 2,000 דונם, אולם היו מפוצלות בין כ-400 חלקות קטנות, בין אדמות ערביי הכפר חיטין.
ניסיון התיישבות ראשון בכפר חיטים נעשה ב-1913 על ידי מתיישבים שהגיעו מדגניה א', אך ניסיון זה נכשל בגלל חיכוכים עם האוכלוסייה הערבית השכנה בגלל בעיות בעלות על אדמות, המחסור במים ופיצול הקרקעות. ב-1923 נעשה ניסיון שני ליישב את המקום, על ידי מתיישבים מתנועת המזרחי. 50 משפחות עלו לאדמות והקימו את מושב העובדים חיטין. המתיישבים התגוררו בצריפי עץ שקיבלו מידי ועד הצירים והקימו רפת ולול לכל משפחה, בית כנסת ומגדל מים, שאבן פינה עבורו הונח על ידי חיים ויצמן. כל משפחה קיבלה לעיבוד 100 דונם, 10 ליד הבית ו-90 בחלקות מרוחקות יותר. לכל משפחה היו 8 דונם של כרמים. מים הובאו ממעיין בתחתית ההר.
במאורעות תרפ"ט הותקף היישוב וסבל ממספר פצועים, אך ההתקפה נהדפה על ידי המתיישבים והמשטרה הבריטית. לאחר מכן, בשל המצב הביטחוני והכלכלי סבל המושב מעזיבת מתיישבים, ותושבי המקום עברו לכפר אברהם בסיוע הסוכנות. במקומם, נחתם הסכם בין הסתדרות הספרדים העולמית ובין מנחם אוסישקין איש הוועד הפועל הציוני במסגרתו יושבו במקום 10 משפחות נוספות. גם משפחות אלו נטשו לאחר מספר חודשים והמקום ננטש כליל בראשית 1933.
במהלך שנת 1936 התנהל משא ומתן בין חברי קבוצת ההתיישבות "הקוצר" בראשות חיים קרישפין ומרקו רומנו, שהורכבה מעולים מבולגריה ובין המוסדות המיישבים לגבי עליית חברי הקבוצה לאדמות חיטין. ב-7 בדצמבר 1936, לאחר שהתקבל האישור הרשמי לעלייה, עלו 11 מחברי הקבוצה לאדמות המושב, במתכונת "חומה ומגדל", כשהם מקימים מגדל שמירה ומנצלים את בניין בית הכנסת הנטוש כמבצר. העלייה לקרקע התרחשה בימי המרד הערבי הגדול ובשלהי 1936 נחטף, עונה ונרצח שלמה בן נון, אחד מהמתיישבים. הרפתות שהושארו על ידי חברי מושב המזרחי נוצלו על ידי המתיישבים למגורים. מתכונת היישוב נקבעה על ידי חברי הקבוצה וראשיה כמושב שיתופי, ששמר על עקרון שיתופיות העבודה, אך התיר את שמירת פרטיות המשפחה. לטענת אליהו אלישר, העלייה למקום נעשתה במהירות באישון לילה בגלל שנודע למתיישבים על כוונה של קבוצה אחרת לעלות לכפר חיטים ולהתיישב במקום ללא אישור המוסדות המיישבים ועל כן הם מהרו למקום להקדימם.
התבססות המושב.
בראשית שנות ה-40 גדלה אוכלוסיית המושב לכדי 60 משפחות ובשל המצוקה הכלכלית והמחסור במים שמנע מהמתיישבים לעסוק בחקלאות, הם מצאו את פרנסתם בעבודות מזדמנות ביערנות, במחצבות וכחקלאים שכירים ביישובי הסביבה. ב-1942 חפרו חברי המושב תעלה לאורך 2.5 קילומטרים, הניחו צינור מים מן הכנרת אל היישוב, והמושב הרחיב את שטחיו המעובדים, בהתבסס על מקור המים החדש. בנוסף, החלה הקמת בתים מאבני בזלת מקומיות, ובמהלך שנות ה-40 נעשו ניסיונות להוסיף מקורות הכנסה נוספים על החקלאות, כולל הקמת מפעל טקסטיל, מחלבה, נגריה, מאפייה ומוסך. מאוחר יותר הוקם כפר נופש ומפעל לתכשיטים.
לאחר הקמת מדינת ישראל.
בעשורים הראשונים לאחר הקמת המדינה פעל היישוב במתכונת של אגודה שיתופית ונוסף ענף הדבוראות תוך הרחבת מפעל הטקסטיל שהיה בבעלות משותפת של התושבים. במהלך שנות השמונים הורע מצבו של המושב, כתוצאה מהצטברות חובות כספיים ועזיבת משפחות רבות וב-1991 האגודה המיישבת הושמה תחת כינוס נכסים. תחת כינוס הנכסים, מרבית ענפי המשק נסגרו, ביניהם ענפי הדיר, המוסך וכפר הנופש. בנוסף, הבתים הפרטיים ביישוב עברו לידי חברי האגודה. לאחר הפשרת קרקעות בצפון היישוב, נמכרו קרקעות נוספות במסגרת ההרחבה. ב-2008 פורסם כי בשטח המושב מתוכנן להיבנות אתר נופש אשר יכלול בית מלון יוקרתי בחלקו המזרחי של המושב ומגרשי גולף. בסוף 2016 הגיעו חברי האגודה השיתופית להסדר חוב ותקופת כינוס הנכסים תמה לאחר 25 שנה. כעת מתנהל המושב בצורה עצמאית וענפיו חזרו לניהול פנימי.
פלשתיני
נוקלאוזיד
פורין (תרכובת אורגנית)
פּוּרִין (באנגלית: Purine) הוא שמה של תרכובת אורגנית המכילה שתי טבעות חנקניות, ובנוסף שמה של קבוצת תרכובות אורגניות המבוססות על תרכובת זו.
כל הפורינים הם תרכובות ארומטיות המורכבות משתי טבעות הטרוציקליות מאוחות המכילות חנקן: טבעת פירימידין וטבעת אימידאזול. נוסחתו של פורין, התרכובת הבסיסית, היא C5H4N4. לשאר הפורינים מבנה זהה, כשלטבעות קשורים אטומים וקבוצות פונקציונליות שונות. המבנה הכימי של הפורינים מגדיר אותם כאלקלואידים; הגדרה זו רלוונטית בעיקר לפורינים המיוצרים כמטבוליטים משניים.
כמה מהתרכובות החשובות ביותר בביולוגיה הן פורינים; הידועות ביותר הן גואנין ואדנין, אשר נגזרות הנוקלאוטיד שלהן מהוות אבני בניין של DNA ו-RNA, החומר התורשתי המצוי בכל הייצורים החיים.
שני פורינים ידועים נוספים הם חומצת שתן וקפאין. ההשפעות הפיזיולוגיות של קפאין נעוצות בדמיון הכימי הרב בינו ובין אדנין. האחרון משמש גם כמוליך עצבי חשוב במערכת העצבים; קפאין בתאי הגוף נקשר לקולטני האדנין וגורם לתופעות הנגרמות מצריכת מזון המכיל קפאין, כמו שתיית קפה וקולה ואכילת שוקולד. תופעות אלו כוללות שינויים במצב הרוח וערנות מוגברת. חומצת שתן, פורין נוסף, היא אחד מתוצרי הפירוק של חומצות הגרעין, המורכבות, כאמור, מהפורינים אדנין וגואנין. אחת ההשפעות של קפאין היא השתנה מוגברת, והדמיון הרב בין שתי התרכובות מסביר זאת.
פירימידין
פירימידין (באנגלית: Pyrimidine) הוא שמה של תרכובת אורגנית המכילה חנקן, ובנוסף שמה של קבוצת תרכובות אורגניות המבוססות על תרכובת זו.
כל הפירימידינים הם תרכובות ארומטיות הדומות בהרכבן לבנזן, התרכובת הארומטית הידועה ביותר. פירימידין מורכב מטבעת הטרוציקלית משושה, בדומה לבנזן, אך שני אטומי פחמן הקיימים בבנזן מוחלפים בשני אטומי חנקן בפירימידין, דבר ההופך את האחרונה לתרכובת הטרוציקלית. נוסחתו של פרימידין, התרכובת הבסיסית, היא C4H4N2. לשאר הפירימידינים מבנה זהה, כשלטבעת קשורים אטומים וקבוצות פונקציונליות שונות. המבנה הכימי של הפרימידינים מגדיר אותם כאלקלואידים; הגדרה זו רלוונטית בעיקר לפורינים המיוצרים כמטבוליטים משניים.
כמה מהתרכובות החשובות ביותר בביולוגיה הן פירימידינים; הידועות ביותר הן תימין וציטוזין, אשר נגזרות הנוקלאוטיד שלהן מהוות אבני בניין של DNA, וכן אורציל, אשר מופיע ב-RNA במקום תימין. ויטמין B1 הוא נגזרת של פירימידין. כל הפורינים (ובהם גואנין, אדנין, קפאין וחומצת שתן) מכילים טבעת פירימידין.
פודגרה
היפראוריצמיה