מצבו הפוליטי של בית איבלין היה קשה, אך בספטמבר 1183 שלח בלדווין, שמצבו הידרדר ועתה היה עיוור ומרותק למיטתו, את גיסו גי דה ליזיניאן להסיג צבא מוסלמי שפלש לשטח הממלכה, וגי התייצב עם צבאו מול צבא המוסלמים עד שנסוגו לדמשק מבלי שהעזו להיכנס לעימות ישיר עם הצלבנים; טקטיקה פחדנית ואיטית זו הבאישה את ריחו של גי בעיני המלך, שנטל מגי את משרת העוצר והשיבה לריימון השלישי מטריפולי, ואף דרש בהמשך מהפטריארך הלטיני של ירושלים לבטל את נישואיו של גי לסיבילה (דרישה שלא הועילה), כשבמקביל הוא עורך מתקפה שהייתה בעיקרה טקסית על אשקלון בדרישה כי העיר תימסר לידיו. לאחר המתקפה המשיך המלך לבירתה השנייה של הרוזנות של דה ליזיניאן, הלוא היא יפו; שלא במפתיע, שם התקבל המלך בזרועות פתוחות, על ידי האצילים לבית איבלין. המלך כינס שם את אספת האצילים, אך באספה היה רוב לתומכי מפלגת החצר, וכך נמנע מבלדווין הרביעי להמשיך בפעולותיו כנגד גי. בהמשך תקף גי דה ליזיניאן מאהל של בדואים שהיו תחת חסות המלך, ובתגובה כינס המלך שוב את האספה, בה הודיע כי יורשו יהיה אחיינו (בנה של סיבילה), בלדווין החמישי בן החמש, ועוצרו יהיה ריימון מטריפולי, בעוד האפוטרופסות על הילד, תפקיד חסר משמעות, תהיה בידי ז'וסלין דה קורטניי. עוד נקבע כי במקרה של מות המלך תיקבע ההחלטה על היורש על ידי הכס הקדוש ומלכי אירופה שידונו בזכויותיהן של שתי האחיות הטוענות לכתר, סיביל ואיזבל. סידור זה נועד, על פי דברי פרופ' יהושע פראוור, לבלום ולהרחיק את סיביל ובעלה מכס המלוכה, ולקבע את שליטת איזבל ובית איבלין. בטקס הכתרתו של בלדווין החמישי, מלך ירושלים (ב-20 בנובמבר 1183) היה זה באליאן דה איבלין אשר נשא את המלך-הילד על ידיו להציגו בפני נתיניו, והמסר היה ברור: בית איבלין הוא זה שישלוט בממלכה הלכה למעשה במקום הילד הצעיר.
הכתרת בלדווין החמישי.
בשנת 1185 מת המלך בלדווין הרביעי, ובשנה לאחר מכן נפטר לפתע המלך הילד, בלדווין החמישי. לא ידוע האם למפלגה כלשהי היה חלק במותו: הנסיבות אמנם חשודות, אך למפלגת הברונים לא היה עניין בכך, וקשה להניח שסיבילה ציוותה להרוג את בנה שלה. הממלכה נכנסה כעת לתוהו ובוהו, ועל אף ההחלטה שנתנה את הסמכות לוועדת שליטים אירופאיים לקבוע את זהותו של המלך החדש, היה וודאי כי המצב בשטח הוא שיקבע את זהות המלך בפועל. ריימון מטריפולי דהר לשכם, עירם של באליאן ומריה קומננה, כינס שם את האצילים והודיע על כוונותיו להכתרת אונפרוא ואיזבל; מהלך זה התברר כשגוי, שכן מפלגת החצר, שבראשה עמדו כעת בני ליזיניאן לאחר מותה של אגנס מקורטניי שנה קודם לכן, נותרה חופשית לפעול בירושלים, אליה הגיעו גי וסיביל ממקום גלותם באשקלון, ובמקביל פעלו אנשיהם במהירות ותפסו את השלטון בערים המרכזיות של הממלכה; הכף הוכרעה סופית משנצטרף לשורות אנשי החצר ז'ראר דה רישפור, מפקד המסדר הטמפלרי ואויב אישי של ריימון השלישי, וב-20 ביולי 1186 הוכתרו גי וסיביל בכנסיית הקבר במהלך שקבע דה פקטו את זהות מלך ירושלים. במהלך מפתיע הופיע גם אונפרוא מטורון בבוקר ה-20 ביולי בכנסיית הקבר שבירושלים, ונשבע אמונים למלך החדש של ירושלים, לאחר שחמק בלילה משכם. בית איבלין נדחק מהזירה הפוליטית, מפלגת אצילי הממלכה התפרקה, והם הופיעו זה אחר זה כדי להישבע אמונים. ריימון מטריפולי, שחשש לחייו, הסתגר בטבריה, ובלדווין דה איבלין, אדון רמלה, העדיף לעזוב את ממלכת ירושלים מלשרת את גי דה ליזיניאן, באמרו: "רבותי, עשו כמיטב יכולתכם, כיוון שהארץ אבודה. אני אצא מהארץ, כי אין אני רוצה שיטילו בי אשמה ודופי שהייתי בה בזמן אבדנה". באליאן דה איבלין נותר כאדון הנחלות המשפחתיות ואפוטרופוסו של בנו בכורו של בלדווין, אחיה של אשיבה דה ליזיניאן.
קרב קרני חיטין.
זמן קצר לאחר שעלה גי דה ליזיניאן לכס המלוכה, התחולל קרב קרני חיטין, ב-4 ביולי 1187. במהלך הקרב לא הצליח המלך לשלוט בכוחותיו, וצבאו נמחץ תחת מטר החצים המוסלמים והחום הכבד. האבירים לחמו למרגלות ההר, והרגלים החלו לנוס משם והלאה לעבר הקרן הצפונית בקרני חיטין, כאשר נסיגה זו סותמת את הגולל על גורל הצבא הנוצרי. הפקודות החוזרות ונשנות של המלך שכוונו אליהם לרדת מהפסגה ולבוא לעזרת האבירים שנלחמו בעוז במוסלמים במורד ההר נענו בשלילה. האבירים נלחמו כגיבורים, אך לבסוף נאלצו לסגת אף הם לעבר הפסגה והתקבצו תחת אוהלו האדום של המלך שהיה בקרן הדרומית. בשלב זה, הצליח גדוד קטן, בראשותם של הרוזן רז'ינאלד מצידון, באליאן מאיבלין, ויריבם הפוליטי ז'וסלין דה קורטניי רוזן אדסה (גיסו של רג'ינאלד), לפרוץ את טבעת ההסגר ולהימלט. שאר הצבא לא הצליח לפרוץ את הטבעת והושמד לחלוטין. צלאח א-דין עצמו ערף במו ידיו את ראשו של רוזן עבר הירדן ומראשי מפלגת החצר, רנו משאטיון; עמיתו למפלגה, ז'ראר דה רישפור מפקד הטמפלרים, נשבה יחד עם המלך. ראש מפלגת האבירים לשעבר, ריימון מטריפולי, כרת ברית עם הסולטאן וניצל, אך נזכר לעד כבוגד בעמו (אם כי יהושע פראוור ציין שהאשמה זו טופחה בידי תומכי המלך, בעיקר כדי להסיט את האש מתבוסתו המחפירה של גי דה ליזיניאן).
תוצאות קרב קרני חיטין היו הרות אסון לצלבנים. כמעט כל צבאם הושמד במערכה, ויחד איתו אבדה כמעט כל האצולה הבכירה שניהלה את המדינה. בית איבלין איבד גם הוא מבניו, אך באליאן שרד את הקרב, ואז פנה לירושלים, לשם עברה מריה קומננה יחד עם עוד כ-30,000 פליטים מיישובים נוצריים שנקבצו לירושלים, כשהם שמים מבטחם בביצורים החזקים שלה לאחר שכל שאר המערך ההגנתי הצלבני התפורר כליל. אך כבר ב-17 בספטמבר, קודם בואו של באליאן לירושלים, הגיעו הגדודים המוסלמיים הראשונים אל מול חומות ירושלים, וב-20 בספטמבר הגיע צלאח א-דין בעצמו בראש עיקר הצבא המוסלמי, וכיתר את ירושלים.
המצור על ירושלים.
על פי מקורות מוסלמיים, כאשר הגיע באליאן דה איבלין העירה נפגש האביר עם צלאח א-דין, שהתיר לו להיכנס לירושלים בתנאי שישהה בה יום אחד בלבד ולא יילחם נגד הסולטאן. בהיעדר שליט או אביר המוסמך לקחת פיקוד, שכן האבירים כולם, עד האחרון שבהם, אבדו בקרב הגדול, הועבר שרביט השלטון בירושלים לידי הפטריארך הלטיני היראקליוס; אך משנכנס באליאן לעיר, פנו אליו נציגי הציבור הצלבני וביקשו כי ייקח את הפיקוד ויגן על העיר. לטענתו כי נדר נדר שלא מאפשר לו לחימה, שחרר אותו היראקליוס מנדרו, ואמר: "אני משחרר אותך מהנדר ומהחטא, שכן יהיה זה חטא גדול יותר לשמור על הבטחתך, ויהיה זה כתם גדול על כבודך אם תעזוב את ירושלים במצבה הנוכחי; לעולם לא תוכל להשיב את כבודך". על פי מקורות לטיניים, בעיקר של ההיסטוריון אֶרנול (לטינית: Ernoul) בן התקופה שנכח בירושלים בעת המצור, כתב באליאן מכתב לצלאח א-דין בו התנצל על שהפר את הבטחתו וביקש את סליחת הסולטאן. המקורות הנוצריים מוסיפים ומספרים כי נִדרו לסולטאן לא היה המחסום היחיד של באליאן בטרם קיבל עליו את משימת הגנת העיר - הוא חכך בדעתו, ומצוטט כמי שאמר: "הרי עלולה ליפול עלי אשמה גדולה על לא עוול בכפי, שהרי אם יפול דבר ולא אצליח במשימתי, רוב האשמה תבוא עלי! וגם אם אצליח, יבוא אחר שידחק את רגלי, ולו יישארו הכנסות המקום". מדברים אלו ניתן ללמוד על כוחו הדל של בית איבלין באותה התקופה, כמו גם על ידיעתו כי המלך גי דה ליזיניאן שרד את הקרב, אם כי בילה כעת בכלא המוסלמי. עם הסכמתו לקחת על עצמו את הפיקוד על הגנת העיר, הוא מעמיד מספר תנאים המתמלאים מיידית: הוא דורש ומקבל הכרה כאדון העיר, הוא דורש ומקבל את שבועת הנאמנות המגיע לו במעמדו כסניור.
בעיר נמצאו שני אבירים נוספים, ובאליאן הסמיך לאבירים חמישים בני אצילים מתושבי העיר שהיו למעלה מגיל 16. בהמשך הסמיך מספר מתושבי העיר שאינם מן האצולה לתואר אצולה על מנת שיוכלו לפקד על הלוחמים לעת מצוא - אזרחי העיר, ולהוות גרעין עיקרי של כוח חיל המצב. בסופו של דבר, על פי דרישת הפטריארך הלטיני היראקליוס שהתייעץ עם באליאן, וככל הנראה בלחץ האוכלוסייה האזרחית שרוחה נפלה בלחץ הקרבות, הוחלט להיכנס למשא ומתן על תנאי הכניעה עם צלאח א-דין. הנוצרים ערכו מספר פגישות עם הסולטאן, שהביע אי נכונות להציע תנאי כניעה, אלא חזר על הצהרתו כי בדעתו לכבוש את העיר בכוח החרב ולהרוג בתושביה, כפי שנפל בגורל תושבי ירושלים המוסלמיים לאחר המצור הצלבני. במפגש הבא בין באליאן דה איבלין לסולטאן הטיל האביר את כל הקלפים על השולחן ואיים ב"נשק יום הדין", כאשר על פי דבריו, אם לא יוכלו הנוצרים לקבל תנאי כניעה נוחים שיאפשרו יציאתם מהעיר תמורת כופר - הם יפנו את זעמם אל השבויים המוסלמיים הנמצאים בעיר, ולאחר מכן יפגעו באתרים הקדושים לאסלאם - הר הבית ובו כיפת הסלע ומסגד אל-אקצא. בסופו של דבר נקבע כי תמורת תשלום שייקבע מראש יפדו שבויי המלחמה את עצמם, ואכן, בשני לאוקטובר נמסרו מפתחות העיר ירושלים לידי צלאח א-דין, והחלה יציאת הנוצרים מירושלים כאשר הם נספרים בעת צאתם משער יפו. באליאן מאיבלין יצא את העיר בשיירה עם הפטריארך הלטיני בלווית פרשי המוסלמים, לצור, ומשם המשיך לטריפולי שם כבר המתינו אשתו מריה וארבעת ילדיו.
המאבק השני על המלוכה.