בהתאם לגרסה המקובלת, המחלוקת בין השניים הגיעה לשיאה כאשר טוט הדריך יריב של היקוק במהלכו של משחק קלפים. היקוק היה ברצף ניצחונות וטוט, בתסכולו הרב, ביקש מהיקוק לשלם לו הלוואה שניתנה לו ע"ס של 40$, ואכן כך עשה האחרון. משכך, טוט דרש תשלום חוב נוסף ממשחק קלפים קודם ע"ס של 35$. אולם היקוק סירב בשל העובדה שהיה בידו כתב הלוואה (I.O.U) המוכיח שסה"כ חובו עומד ע"ס של 25$ ולא 35$ כפי שנדרש על ידי טוט לשלם. לפיכך, כצעד של התרסה, טוט לקח את שעון הכיס של היקוק שהיה על השולחן, כעירבון חפצי למען תשלום ה-35$ שכביכול היה היקוק חייב לו, וזאת על אף מחאתו ו-"המלצתו" של היקוק לטוט שאל לו לנסות לקחת את השעון אל ידו, ושאם יעשה כן, הוא יהרגו. למחרת היום, ועל אף הנאמר לו, הופיע טוט בכיכר העיר כאשר השעון מצוי בידו באופן בולט ומתגרה, וסירב לניסיונות המשא ומתן של היקוק להחזרתו של החפץ. בדיעבד, טוט צוטט כמי שאמר באותו מעמד של המשא ומתן שהוא עכשיו לא יקבל פחות מ-45$, אך השניים הסכימו כי הם לא יריבו עליו והסכימו כי הם ילכו לשתות ביחד. בשלב יותר מאוחר, טוט עזב את המסבאה אבל חזר לכיכר ב-18:00, כאשר מן העבר השני של הכיכר נצפה היקוק מתקרב, אגב הזהרתו את טוט שלא יתקרב אליו כל עוד הוא עונד את השעון. אולם, הלז לא שעה להזהרתו של היקוק, והשניים התייצבו אחד כנגד השני בפוזת קרב שאינה משתמעת לשני פנים, ושניהם ירו אחד לעבר השני כמעט באופן סימולטני. ירייתו של טוט פספסה את היקוק, אולם זאת של האחרון לא פספסה את הסובייקט שלה, כאשר היא מפלחת את גופו של טוט ממרחק של כמעט 70 מ' (75 יארד), וברגע הפגיעה נשמעה זעקתו "חברה, נהרגתי" (אנגלית:"Boys, I'm killed"), אגב ריצתו לעבר המרפסת של ביהמ"ש המקומי, ואז בחזרתו לרחוב, שם הוא התמוטט ונפח את נשמתו.
היקוק נעצר בעוון רצח יומיים לאחר מכן, אולם, בשלב מאוחר יותר, האישום כלפיו הופחת להריגה. הוא שוחרר בערבות של 2,000$ והועמד למשפט ב-3 באוגוסט 1865. בסוף המשפט, השופט סמפורוניוס בויד נתן לחבר המושבעים שתי הוראות סותרות. בתחילה הוא הורה לחבר המושבעים שהרשעה באישום היא האופציה היחידה במסגרת החוק;כאשר לאחר מכן, הורה להם, כי הם יכולים להכריע כי החוק הבלתי כתוב של "קרב הוגן" חל במקרה דנן, ומשכך לזכותו. חבר המושבעים החליט לזכות את ביל הפראי, החלטה שאינה שגרתית ופופולרית באותם ימים.
מספר שבועות לאחר מכן, היקוק רואיין על ידי קולונל ג'ורג וורד ניקולס, והראיון פורסם במגזין הירחון החדש בשם הרפר. אגב השימוש בשם "ביל היקוק הפראי" המאמר מונה את מאות האנשים שאותם כביכול הרג היקוק ומספר ומעלה על דרך נס את מעלליו המוגזמים. המאמר היה שנוי במחלוקת בכל אותם מקומות שבהם היקוק היה ידוע והסתובב דרך קבע, וזה הוביל למספר מאמרים בעיתוני הספר המרוחקים המכחישים את הכתוב באותו מאמר. מהאמור באותם מאמרים, אם משכללים את "המספר האמיתי" של אלו שנהרגו על ידי ביל הפראי, לא כולל אינדיאנים, הרי שמספר האנשים שהיקוק הרג עומד על חמישה (כאשר אחד מהם נהרג במקרה ושלא במתכוון), הוא היה שותף לרצח של עוד שלושה, ופצע אחד.
היקוק דווח כמי שהשנאה כלפי אינדיאנים הושרשה בו עוד מינקותו, אך קשה לקבוע זאת באופן חד משמעי לאור החוסר יכולת להפריד בין אמת לדמיון, מוטיב שבא לידי ביטוי לא אחת בסיפורים שנקשרו בשמו של "ביל הפראי". כך למשל, עדי ראייה מאשרים כי בעודו מבצע סיור שיצא מהמוצב הצבאי של פורט הקר, קנזס ב-11 במאי 1867, היקוק הותקף על ידי קבוצה גדולה של אינדיאנים, שברחו, לאחר שהיקוק ירה והרג שניים מקרבם. דוגמה נוספת היא, שביולי אותה שנה, היקוק אמר לעיתונאי שהוא עמד בראש כוח צבאי שמנה מספר חיילים אשר יחדיו ניהלו מרדף אחר אינדיאנים אשר הרגו ארבעה חיילים בקרבת המוצב ב-2 ביולי. ובמסגרת אותו ראיון הוא דווח כמי שכביכול חזר עם חמישה שבויים לאחר שהרג עשרה. ברם, עדי ראייה מאשרים את הסיפור בחלקו: קבוצת החיילים אכן יצאה למרדף אחר אותם גורמים שהרגו 4 חיילים, אך הקבוצה חזרה למוצב כלעומת שבאה, כאשר איתה אין ולו אינדיאני מת או חי אחד לרפואה.
בספטמבר 1865, היקוק הגיע למקום שני בבחירות שנערכו לבחירת המרשל של העיר ספרינגפילד. בעת שעזב את ספרינגפילד, הוא הומלץ לתפקיד סגן מרשל מטעם ארצות האיחוד (כוחות הצפון) במוצב פורט ריילי, קנזס. זה היה בזמן מלחמות האינדיאנים, ובאותם מועדים היקוק לעיתים שימש כחייל סיור וגשש בכוחות חיל הפרשים השביעי של ג'ורג א. קאסטר.
ב-1867, היקוק עקר זמנית ממקום מושבו הקבוע במערב ועבר למפלי הניאגרה, שם ניסה את כוחו במשחק בהצגה שנקראה "The Daring Buffalo Chases of the Plains", אולם הוא הסתבר כשחקן גרוע למדי. בשל כך, חזר למערב, וב-5 בנובמבר 1867, ניסה להתמודד על משרת השריף במחוז אלסוורט שבמדינת קנזס, אולם, הובס על ידי החייל (בדימוס) א. וואו. קינסבורי.
בדצמבר 1867, עיתונים דיווחו על הגעתו של היקוק לעיר הייס שבמדינת קנזס. ביום 28 במרץ 1868, הוא היה שוב בהייס, והפעם כסגן מרשל של ארצות האיחוד (כוחות הצפון). שם, עצר 11 עריקים מצבא הצפון שהואשמו בגנבת רכוש ממשלתי, והעבירם לעיר טופקה, בירת מדינת קנזס בלווי פמליה צבאית קטנה של 5 חיילים וקצין. היקוק היה עדיין בהייס באוגוסט 1868 כאשר הוא הביא לשם כ-200 אידיאנים בני שבט השאנון (שבמחוז דקוטה) כאטרקציה תיירותית. ב-1 בספטמבר, היקוק היה בעיר אלקהורן שמחוז לינקולן, במדינת קנזס, שם נשכרו שירותיו כגשש וחייל סיור על ידי חיל הפרשים ה-10, חיל שהונהגה בו סגרגציה גזעית. וכך, לא עבר זמן רב מאז גיוסו, וביום 4 בספטמבר, במפרץ ביז'ון-בסין, היקוק נפצע ברגלו לאחר שהציל כמה בוקרים "מובילי בקר" מידיהם של אינדיאנים אשר הקיפו אותם. מהמיקום הנ"ל הגיע חיל הפרשים ה-10, והיקוק ביניהם, למוצב פורט ליאון, קולרדו, בחודש אוקטובר ונשארו לשהות שם עד סוף שנת 1868.
ביולי 1869, היקוק חזר להייס, וביום 23 באוגוסט 1869, נבחר בבחירות מיוחדות למשרת השריף ולמרשל של מחוז אליס, קנזס- מחוז בעייתי, שגורמי החוק בו, הווה אומר, השריפים שנבחרו לתקופות קצובות, לא החזיקו במשרתם יותר מזמן קצר: שלושה התפטרו במהלך 18 החודשים הקודמים לבחירות המיוחדות. סביר להניח שהיקוק כבר כיהן כשריף בפועל עת שדווח רשמית על זכייתו בבחירות, שכן, ביום 18 באוגוסט דיווחו העיתונים על מעצר עבריינים שבוצע על ידו, ובמקרה אחר, ביום 21 באוגוסט, על כך שנשלח מכתב לעוזר הקצין הצבאי הראשי המשבח את היקוק על עבודתו בדבר תפיסת עריקים מכוחות הצפון. אולם, למרות דברים אלו, ייתכן מאוד שהבחירות המיוחדות לא היו חוקיות, שכן, במכתב המתוארך כחודש לאחר הבחירות, ביום 17 בספטמבר, אשר נשלח למושל קנזס, צוין כי בקשתו לביצוע מעצר נדחתה על ידי מוצב פורט הייס היות שהראשון כשל מלהציג ייפוי כוח בדבר מינויו כשריף, ולא זאת אף זאת, הודה כי מעולם לא היה בידו אחד כזה. בשל עניין זה, שהסתבר בדיעבד כנכון, ביום 2 בנובמבר 1869, נערכו בחירות למשרת השריף, שבמסגרתן הפסיד היקוק (שרץ כמועמד עצמאי) את הבחירות לסגנו פיטר לניהן (שרץ מטעם המפלגה הדמוקרטית). ברם, בשל האשמותיו של היקוק את האחראים לכך בדבר אי סדרים והתנהגות בלתי הולמת בעת עריכת הבחירות, היקוק וסגנו, שכאמור זכה בבחירות, נשארו באותו מתווה היררכי מתוך כבוד הדדי. ביום 9 בדצמבר, היקוק ולניהן שניהם גם יחד קיבלו מכתבי מינוי, והעיתונים המקומיים של הייס קיבלו את העובדה כי להיקוק יש "אפוטרופסות" על העיר.
יורחב כי בחודש הראשון להיותו השריף בפועל של העיר הייס, היקוק הרג שני אנשים בקרב אקדוחנים. הראשון, ביל מולבי, והשני, סמואל סטראוון – ב-24 וה-27 בספטמבר 1869, בהתאמה. מיגל אוטירו, שהיה עד ראייה למפגשו של "ביל היקוק הפראי" עם ביל מולבי, מסר את עדותו בעניין בזאת הלשון:
לעומתו מקרהו של מולבי, סמואל סטראוון היה קאבוי שהיקוק "נתקל" בו כאשר נקרא להגיע ביחד עם סגנו להגיע לאחת מהמסבאות בעיר בשעה 1 לפנות בוקר לראשית יום 27 בספטמבר 1869, שם הפריע סטראוון. לאחר שהלז העיר מספר הערות שלא היו במקומן לעברו של היקוק, הוא נפל מת על הרצפה, לאחר שהיקוק ניסה להחזיר את הסדר על כנו. בדיעבד, על אף חקירה שנערכה בנושא מותו של סטראוון לאחר המוות, ולמרות עדות עדי ראייה שהיו נוכחים במקום, חבר המושבעים מצא את הירי כמוצדק.
ביום 17 ביולי 1870, גם כן במהלך שירותו בעיר הייס, הוא היה מעורב בקרב אקדחים עם חיילים מחיל הפרשים ה-7 אשר הפרו את הסדר. 2 חיילים, ג'רמייה לונרגאן וג'ון קייל, "קפצו" יחדיו על היקוק בזמן שהותם באחת ממסבאות העיר. לונרגאן הצמיד את היקוק לרצפה, בזמן שקייל הצמיד אקדח לאוזנו של היקוק; אולם, אמנם הנוקר של האקדח פעל כנדרש, אך הכדור היה נפל, ולפיכך, התאפשר להיקוק לשלוף ולהשתמש באקדחו. לונרגאן נורה בברכו, בעוד שקייל, שנורה פעמיים, מת יום למחרת. לאחר אירוע זה, בין עם קשר ובין אם בלי קשר, היקוק כשל מלהיבחר שוב כמרשל.
ביום 15 באפריל 1871, הפך היקוק למרשל של העיר אבילין, במדינת קנזס, כאשר הוא מחליף בתפקידו זה את טום "דוב הנחל" סמית שנהרג ביום 2 בנובמבר 1870. פורע החוק ג'ון ווסלי הרדין היה באלבין ב-1871, שם התיידד עם היקוק. באוטוביוגרפיה של הרדין שפורסמה ב-1895 (שפורסמה לאחר מותו, וכ-19 שנה לאחר מותו של היקוק), טען האחרון כי שעה שהיקוק ביקש לעצרו בעוון המשך חגירת אקדחים למותניו במסבאה (דבר שהיה אסור), הוא הצליח לפרוק את היקוק מנשקו לאחר שהשתמש נגדו בתרגיל הקרוי:"road agent's spin".