ב-14 בינואר 1948 החדירו הערבים מכונית דואר עמוסה בחומר נפץ לתחנת אוטובוסים יהודית במרכז המסחרי הישן. בהתפוצצות נהרגו שמונה אנשים וכ-40 נפצעו. ב-19 בפברואר נהרגו ארבעה יהודים בהתקפה של אוטובוס במושבה הגרמנית. למחרת פוצצה ההגנה בית בחיפה התחתית בקרבת בית "הוועדה הלאומית" ונהרגו 3 ערבים.
ב־17 בפברואר פגעו חיילי הלגיון הירדני בנוסעי מכונית פרטית, והרגו את שלושת נוסעיה. בעקבות אירוע זה הורחקו כוחות הלגיון מהשכונות היהודיות, אל סביבות העיר.
ב-28 בפברואר נודע להגנה על מטען חבלה שמכינים הערבים במוסך. בתגובה לכך החדירו אנשי המחלקה הערבית של ההגנה מכונית עם חומר נפץ למוסך לשם "תיקון". בהתפוצצות הושמד מטען החבלה הערבי ונהרגו חמישה ערבים.
ב-4 במרץ ניסו הערבים להחדיר מכונית תופת גדולה למרכז מסחרי. שומרי המחסום היהודי הבחינו בה ופתחו עליה באש. הכדורים פגעו בחומר הנפץ שהתפוצץ והרס מספר בתים בשכונה הערבית. באותו לילה החדירו הערבים מכונית תופת לשכונת בת גלים, אך מפעיליה הוברחו על ידי אנשי המחסום היהודים בטרם הספיקו לפוצצה.
ב-17 במרץ ספגו הערבים בחיפה מכה כבדה כאשר שיירת נשק גדולה שלהם הותקפה והושמדה בקריית מוצקין. מלבד אובדן הנשק נהרגו בשיירה זו מפקד הכוחות הערבים בחיפה, מוחמד אל חוניטי, ורבים מאנשי מטהו. הערבים נשארו ללא פיקוד צבאי והחלה מלחמת כנופיות ואנרכיה. רבים מהתושבים האמידים החלו לצאת ללבנון. בתחילת אפריל 1948 מונה מפקד חדש לעיר, אמין עז-א-דין, שהחל לארגן את הגנת העיר. הוא חידש את המטה הערבי והקים מפקדה עירונית תוך הבטחה שבקרוב תגיע לעיר עזרה מצבא ההצלה של קאוקג'י ומהדרוזים שהגיעו מסוריה. תבוסתו של קאוקג'י בקרבות משמר העמק ושל הדרוזים בקרב רמת יוחנן, הכריעה את הכף נגד ערביי חיפה.
ב-21 במרץ הצליחו הערבים להחדיר מכונית תופת ליד משרדי "סולל בונה". הנוטרים הבחינו במכונית והזהירו את הקהל שמיהר למצוא מקלט. בהתפוצצות נהרגו שבעה אנשים בהם שלושת הנוטרים אך אסון גדול יותר נמנע.
בתגובה לכך החליטה ההגנה לפעול בשיטה דומה. ב-22 במרץ יצא כח משולב של החי"ש והפלי"ם לפעולת תגמול בנמל. משאית עמוסה 700 ק"ג חומר נפץ נשלחה לרחוב עיראק במרכז העיר הערבית (כיום רחוב קיבוץ גלויות). לפני המשאית נסע ג'יפ שהוביל את השיירה ומאחוריה טנדר לאיסוף הלוחמים, בסיום הפעולה. הנהגים ומלווי השיירה היו לבושים מדי חיילים בריטים וכך הצליחו לעבור את בדיקת שומרי המחסומים הבריטים. למרות התקלה שנגרמה מהפעלה מוקדמת של המטען הפעולה הצליחה, בהתפוצצות נהרסה שורת בניינים ונגרמו אבדות כבדות בהרוגים ופצועים.
כוחות ההגנה בחיפה בפיקודו של משה כרמל התכוננו לשעת ההכרעה ונבנתה תוכנית פעולה בשם הקוד "מספריים" שעיקרה היה ביתור השטח הערבי כמו במספריים על ידי התקפה בו-זמנית מהדר הכרמל ומהעיר התחתית. עד אפריל 1948 עזבו עוד כ־10,000 ערבים את חיפה, כאשר חלק מהעוזבים היו נשים וילדים שפונו מהעיר באופן מאורגן, ובעיר נותרו 30,000–40,000 תושבים ערבים.
המערכה.
בבוקר ה-21 באפריל 1948, שלח מפקד הכוחות הבריטים בחיפה, גנרל יו צ'ארלס סטוקוול, הודעה ליהודים ולערבים, בו הודיע על פינוי כוחותיו מרוב העיר וריכוזם באזור הנמל:
כוחות חטיבת כרמלי פתחו את המערכה בשליחת מחלקה של שלושים ואחד לוחמים לכבוש את בית הנאג'אדה שהיה ברחוב צלאח א-דין (כיום רחוב הגיבורים), שחלש על גשר רושמיה, וזאת כדי למנוע מהערבים לחסום את היציאה מחיפה אל מפרץ חיפה, הקריות הגליל והעמקים. המחלקה הוסעה למקום במשוריינים בצהרי יום ה-21 באפריל 1948 וכבשה את הבית בקרב פנים אל פנים, אך גם לאחר כיבושו הייתה המחלקה נתונה להתקפות בלתי פוסקות. ניסיונות לחלץ את המחלקה הנצורה לא צלחו, ורק לאחר תחילת ההתקפה הגדולה וכיבוש שכונת חליסה הוסר המצור מהבית. המחלקה נלחמה בו קרב גבורה במשך למעלה מ-20 שעות וספגה 7 הרוגים ו-21 פצועים. הכיכר הסמוכה לבית נקראת כיום כיכר הגבורה,
ההתקפה הגדולה התחילה ב-22 באפריל 1948 בשעה 01:00 בהרעשה כבדה של מרגמות דוידקה שהופעלו לראשונה בחיפה, וקול הנפץ של הפגזים הטיל אימה על הערבים. מיד לאחר ההפגזה החלה ההתקפה בשני ראשים. כוח אחד ירד מהדר הכרמל לאורך רחוב הבורג' (כיום רחוב מעלה השחרור) וסטאנטון (כיום רחוב שיבת ציון). במקביל, פתח כוח של הפלמ"ח – פלוגת הנמל של הפלי"ם בפיקודו של יוחאי בן נון – בהתקפה מהמרכז המסחרי שבעיר התחתית, ותוך זמן קצר נשברה הגנת הערבים. במספר מקומות, כמו במשרדי הנהלת הרכבת (לשעבר בית משפחת ח'ורי) ובבית מרכזית הטלפונים, גילו הערבים התנגדות עיקשת.
מפקד הכוחות הערבים אמין עז-א-דין יצא בשעות הבוקר בסירה לעכו בטענה כי הוא יוצא להביא תגבורת באדם ובנשק, אך לא חזר.
בשעות הצהרים של ה-22 באפריל 1948 נפגשו שני הכוחות והעיר הערבית בותרה. מקום המפגש של הכוחות נקרא מאז "כיכר ההגנה" הנמצאת במפגש שדרות המגינים, דרך אלנבי ושיבת ציון. על קיר אחד הבתים יש לוחית זיכרון ובה ציון המפגש.
כוח של הלגיון הערבי שניסה להיכנס לעיר מכיוון יגור נאלץ לסגת באש מחסום חיילי חטיבת כרמלי.
לטענת אורי מילשטיין לא נערך קרב של ממש במהלך כיבוש חיפה, למעט הקרב על בית הנג'אדה. העיר נמסרה למעשה לידי ההגנה מתוך כוונה למנוע שפיכות דמים ופגיעה בפינוי הכוחות הבריטיים דרך נמל חיפה, והבריטים מנעו הגעת תגבורות ערביות.
תוצאות הקרב.
כבר בשעות הבוקר הפעילה ההגנה מכוניות מצוידות ברמקולים שהשמיעו את ההודעה:
בשעות הבוקר פנה גנרל סטוקוול למפקדת ההגנה וביקש לדעת את תנאי הכניעה כי הערבים פנו אליו ובקשו את התערבותו להפסקת הקרבות. משה כרמל נתב את התנאים לכניעה שכללו שבעה סעיפים:
סטוקוול אמר כי תנאי הכניעה הם הוגנים ורק עמד על כך שלוחמים בריטים שייתפסו בקרב הערבים יימסרו לידי הבריטים. הוא קבע ישיבה משותפת במפקדתו בשעה 16:00.
מטעם ההגנה הופיע מרדכי מקלף שהיה קצין המבצעים של חטיבת כרמלי. הערבים בקשו שהות להתייעצות. הם התקשרו עם הוועד הערבי העליון בביירות ובקשו הוראות. פקודת המופתי הייתה כי עליהם לעזוב את העיר ולא לקבל תנאי כניעה מהיהודים היות שהפלישה של צבאות ערב קרובה והארץ כולה תיפול לידיהם. הם חזרו לישיבה והודיעו כי הם מעדיפים לעזוב כולם על נשיהם וטפם.
ראש העיר שבתי לוי פנה לערבים בהתרגשות רבה, שלא יעזבו את העיר שבה חיו מאות בשנים, בה קבורים אבותיהם ובה חיו זמן רב כל כך בשלום ובאחווה עם היהודים.
גם גנרל סטוקוול אמר לערבים שהם עושים משגה חמור אך ללא תועלת. מפקד ההגנה התיר את צאתם של הערבים מן העיר בתנאי שימסרו את נשקם. יחידות מעורבות של בריטים וחיילי חטיבת כרמלי פיקחו על הוראה זו. הנשק שהוחרם נרשם והועבר לפיקדון לבריטים אשר החזירו אותו להגנה ב-15 במאי 1948. תוך לילה אחד עזבו מרבית הערבים את העיר פרט לכ-5,000–6,000 איש שבחרו להישאר בשכונות ואדי ניסנאס וואדי סאליב. בין העוזבים היו גם חלק מתושבי הכפרים הערביים השכנים לחיפה בלד א-שייח', חוואסה ויאג'ור.
בערב חג הפסח תש"ח (23 באפריל 1948) פרסם משה כרמל מפקד חטיבת כרמלי את ההודעה הבאה:
בקרב על חיפה נהרגו 18 לוחמים יהודים.
גם לאחר סיומו הרשמי של המנדט ב-15 במאי, עדיין המשיכו הבריטים להחזיק במובלעת צבאית דרומית לחיפה במחנות באזור טירה (טירת כרמל), בשדה תעופה רמת דוד, בשדה התעופה בחיפה ובנמל חיפה. אחרוני החיילים הבריטים עזבו את המובלעת שבצפון הארץ ב-30 ביוני 1948.
אנטוניו קסאנו
אנטוניו קסאנו (באיטלקית: Antonio Cassano; נולד ב-12 ביולי 1982 בעיר בארי) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ. לזכותו 39 הופעות בנבחרת איטליה.
קריירת מועדונים.
קסאנו עבר לשחק בקבוצת הכדורגל רומא בצעירותו. במהלך המשחקים ראשי רומא ואנטוניו הסתכסכו, ודבר זה כמעט גרם להעברתו ליובנטוס. בסופו של דבר, עבר קסאנו בינואר 2006 לריאל מדריד. כששיחק בריאל מדריד, זכה איתה קסאנו באליפות הליגה הספרדית, אך הסתכסך עם מאמן הקבוצה, פאביו קאפלו. בסופו של דבר השאילה ריאל את קסאנו לקבוצת סמפדוריה במהלך קיץ 2007, כאשר היא מממנת שני שלישים משכרו, ולסמפדוריה יש את האופציה להחליט בסוף העונה האם היא מעוניינת לרכוש את כרטיס השחקן של קסאנו.
בינואר 2011 עבר קסאנו למילאן תמורת 2.5 מיליון יורו וחתם ל-3 וחצי שנים במועדון. כבש את שער הבכורה שלו במילאן מול פארמה. הוסיף עוד 3 נגד בארי (כדורגל), אינטר מילאנו וסמפדוריה. הוסיף עוד 6 בישולים בכל המסגרות.
במהלך חלון העברות של קיץ 2012 עבר קסאנו ליריבה העירונית אינטר בעסקת חילופי שחקנים שבמקביל ג'אמפאולו פאציני עבר למילאן.
במהלך חלון ההעברות של קיץ 2013 עבר קסאנו לפארמה, בינואר 2015 עזב את הקבוצה לאחר שלא האריך את חוזהו. ב-9 באוגוסט 2015 חזר לסמפדוריה וחתם לשנתיים בקבוצה. ב-10 ביולי 2017 חתם בהלאס ורונה.
כריסטיאן קיבו
כריסטיאן אאוג'ן קיבו (ברומנית: Cristian Eugen Chivu; נולד ב-26 באוקטובר 1980 ברשיצה) הוא כדורגלן עבר רומני ששיחק בקבוצות אינטר מילאנו,
רומא ואייאקס אמסטרדם. בעבר שימש כקפטן נבחרת רומניה.
קריירת מועדונים.
מועדונו המקצועני הראשון של קיבו היה CSM רשיצה. אחרי שעבר לשחק במועדון גדול יותר ברומניה, אוניברסיטטה קראיובה, המוניטין שלו צבר תאוצה ברחבי היבשת. המועדון ההולנדי אייאקס אמסטרדם, התרשם במיוחד מכישוריו של השחקן ורכש אותו ב-1999.