לקריאה נוספת.
Párhuzamos Archivum,Budapest 2004
תקופת היובש
תקופת היובש (באנגלית: Prohibition) הייתה תקופה בין השנים 1920 ועד 1933, בה נאסר בכל רחבי ארצות הברית על מכירה, ייצור, יבוא והעברה של משקאות חריפים מסיבות של בריאות ומוסר הציבור. את הנהגתו של האיסור הובילה שורת ארגונים שהיו חלק מ, בעיקר פרוטסטנטים כפריים ופרוגרסיבים במפלגה הדמוקרטית ובמפלגה הרפובליקנית, כאשר התיאום בין הארגונים בוצע על ידי . חוק היובש הונהג על פי התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית. חוק היובש הלאומי (National Prohibition Act, או כפי שהיה קרוי Volstead Act, על שמו של אנדרו וולסטד, שהוביל את חקיקתו), הגדיר את הכללים לאכיפתו של היובש והגדיר את סוגי המשקאות החריפים שנכללו באיסור. לדוגמה, שימושים דתיים ביין הותרו. החזקה ושימוש פרטי במשקאות חריפים לא הוגדרו כשימוש בלתי חוקי על פי החוק הפדרלי, אך עם זאת, באזורים רבים, החוקים המקומיים היו קשוחים יותר, כשכמה מן המדינות אסרו איסור מוחלט על החזקת משקאות חריפים. חוק היובש הארצי התבטל עם אשרורו של התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית, שהחליף את התיקון ה-18 ב-5 בדצמבר 1933.
במהלך המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 הנהגתו של איסור על משקאות חריפים היה נושא שנוי במחלוקת במיוחד. תומכי היובש (drys), הציגו את האיסור כניצחון למוסר הציבורי ולבריאות הציבור. המתנגדים ליובש (wets), מתחו ביקורת על האיסור וראו בו חדירה של האידיאלים הפרוטסטנטים הכפריים לחיים העירוניים של המהגרים, שברובם היו קתולים. אף על פי שעל פי דעת הקהל חוק היובש נכשל, הוא הצליח להפחית את צריכת המשקאות החריפים לחצי במהלך שנות העשרים והצריכה נשארה ברמה שלפני הנהגת האיסור עד לשנות הארבעים, הווה אומר, שחוק היובש כן הצליח לשנות את ההרגלים של האוכלוסייה, לפחות באופן זמני. כמה מהחוקרים טוענים שכישלונו של החוק נבע יותר מנסיבות היסטוריות חולפות יותר מאשר עקב מאפייני החוק עצמו. מבקרי החוק טוענים עד היום שחוק היובש הוביל שלא בכוונה לתוצאות כמו גידול בעוצמתם של ארגוני פשע, ובכללם המאפיה האמריקאית שצמחה במיוחד בתקופה זו.
מאז ועד היום עדיין פועלים יצרני כהלים בלתי חוקיים (Moonshiners), כדוגמת מרווין סאטן לשעבר, אשר חומקים מהרשויות ופועלים בסתר, בעיקר במדינות וירג'יניה, וירג'יניה המערבית, קנטקי וטנסי.
היסטוריה.
רקע.
צריכת המשקאות החריפים היה נושא שעמד על סדר היום הציבורי באמריקה מאז התקופה הקולוניאלית. במאי 1657, חוקקה המועצה המחוקקת של מסצ'וסטס חוק האוסר על מכירתו של כל משקה משכר בעל אחוזי אלכוהול גבוהים, כולל רום, ויסקי, יין וברנדי.
באופן כללי, חסמים חברתיים בלתי פורמליים בבית ובקהילה, סייעו להבנה שצריכת משקאות חריפים גורמת לנזק. תופעת השכרות זכתה לגינוי ולהענשה, אך רק מתוך התייחסות אליה כאל עבירה על חוקי הדת. לעומת זאת, המשקאות עצמם לא נתפסו כהתגלמות הרוע, לא יותר מאשר ההתייחסות לאוכל כאל הגורם לחטא הגרגרנות. האחריות על צריכה מופרזת הוטלה על כל אדם באשר הוא וכאשר המגבלות הבלתי פורמליות נכשלו, באו במקומן המגבלות החוקיות.
זמן קצר לאחר שארצות הברית זכתה בעצמאותה, התחולל במערב פנסילבניה מרד הוויסקי, כמחאה על הטלת מיסוי ממשלתי על הוויסקי. אף על פי שהמסים הוטלו בעיקר כדי לכסות את החוב הלאומי, הם גם זכו לתמיכתם של כמה מתקנים חברתיים, שקיוו ש"מס חטאים" יגביר את המודעות הציבורית על ההשפעות המזיקות של האלכוהול. המס על הוויסקי בוטל לאחר שהמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בראשותו של תומאס ג'פרסון, שהייתה יריבתה של המפלגה הפדרליסטית בראשותם של אלכסנדר המילטון וג'ורג' וושינגטון, עלתה לשלטון ב-1800.
בנג'מין רש (Rush), אחד הרופאים החשובים ביותר במאה ה-18, האמין במיתון צריכת המשקאות החריפים יותר מאשר באיסורה המוחלט. במאמר שפורסם על ידו ב-1784 ושנקרא "שאלת ההשפעה של צריכה מופרזת של משקאות חריפים על גוף האדם ועל נפשו", טען רש שצריכת יתר של אלכוהול מזיקה לבריאות הגוף והנפש, ובכך הוא הגדיר את השכרות כמחלה. ב-1789 ייסדו כ-200 חוואים מקונטיקט אגודת התנזרות, כשהם מושפעים ככל הנראה מאמונתו של רש. אגודות דומות הוקמו בווירג'יניה ב-1800 ובניו יורק ב-1808. תוך עשור הוקמו אגודות התנזרות בשמונה מדינות, כמה מהן היו ארגונים כלל ארציים. תורתם של רש ושל תומכי התנזרות משתייה כמוהו, סייעו ליצור דיכוטומיה בנושא בין גברים לבין נשים. בעוד שגברים נהנו משתייה ולעיתים ראו אותה כחיונית לשמירה על בריאותם, הנשים החלו לאמץ את האידאולוגיה של "אימהות אמיתית" ולהימנע מצריכה של משקאות חריפים. נשות המעמד הבינוני, שנחשבו לסמכות המוסרית בבתיהן, דחו את שתיית האלכוהול, שאותו ראו כאיום על משפחותיהן. ב-1830 עמדה הצריכה הארצית הממוצעת של משקאות חריפים על 1.7 בקבוקים לנפש לשבוע, פי שלושה מהנתון שתועד בשנת 2010.
"האגודה האמריקאית להתנזרות" (American Temperance Society – ATS), שהוקמה ב-1826, הייתה הבסיס להקמת תנועות התנזרות רבות בהמשך. ב-1835 היו באגודה 1.5 מיליון חברים, כשמתוך 60 סניפיה, 35 מהם הוקמו על ידי נשים.
התנועה למען חוק היובש, שהייתה מוכרת גם בכינוי "מסע הצלב היבש" (dry crusade), המשיכה לפעול בשנות הארבעים של המאה ה-19, כשבראשה זרמים פייטיסטיים, במיוחד המתודיסטים. סוף המאה ה-19 עמד בסימן הרחבת הדגש שנתנה תנועת ההתנזרות על הימנעות מצריכת משקאות חריפים וכעת נתנה את דעתה יותר ביותר ליחס להתנהגות ולמוסדות הקשורים לצריכת האלכוהול. מטיפים כמו הכומר מרק א. מתיוס קישרו את ה"סלונים", ששימשו לא אחת הן כבתי מרזח והן כבתי בושת.
הצלחה במידת מה הייתה בשנות החמישים, כולל החוק שחוקקה מדינת מיין (Maine law) ב-1851, שאסר על ייצור ומכירה של משקאות חריפים. למרות זאת חוק זה בוטל ב-1856. בשנות מלחמת האזרחים האמריקנית (1865-1861) איבדה התנועה להתנזרות את כוחה ומצאה את עצמה בשוליים הציבוריים .
לאחר המלחמה, קם לתחייה מסע הצלב של היובש. ב-1869 הוקמה מפלגת האיסור וב-1873 נוסד איגוד הנשים הנוצריות להתנזרות (Woman's Christian Temperance Union – WCTU). איגוד זה דגל באיסור על משקאות חריפים כשיטה למניעת אלימות מצדם של בני זוג המכורים לאלכוהול. אחת השיטות שנקט האיגוד כדי להשיג את מטרתו זו, היה החינוך. חברות ה-WCTU האמינו שאם האיגוד שלהם יוכל להעביר את המסר שלהם לילדים, ייוצרו רגשות שיובילו בסופו של דבר למיסודו של חוק היובש. פרנסס ווילארד (Frances Willard), הנשיאה השנייה של ה-WCTU, ניסחה את מטרותיו של האיגוד: "ליצור איגוד של נשים מכל שכבות החברה, למטרת חינוך הדור הצעיר, למען אווירה ציבורית טובה יותר, למען שיקום המעמדות שהשתייה שכיחה בקרבם, לחולל בחסדי האל שינוי אצל אלה המשועבדים לאלכוהול ולסלק את החנויות לממכר משקאות חריפים (Dram shop ), מרחובותינו, על פי חוק". בעוד שזכות הבחירה עדיין לא הייתה לנשים, הלכו נשות ה-WCTU בעקבות משנת ה"לעשות הכל" (Do Everything) של ווילארד ועשו שימוש בנושא ההתנזרות מאלכוהול כאמצעי ליצירת דריסת רגל בפוליטיקה ולקידום נושאים נוספים כמו רפורמות בבתי הכלא ודיני עבודה.
ב-1881 הייתה קנזס למדינה הראשונה בארצות הברית שבמסגרת החוקה שלה הוציאה מחוץ לחוק צריכה של משקאות חריפים. פעילת תנועת ההתנזרות, קרי ניישן (Carrie Nation) זכתה לפרסום כשכפתה את האיסור על אלכוהול במדינה על ידי כך שצעדה לתוך הבארים, גערה בלקוחות ובאמצעות גרזן שהחזיקה נפצה בקבוקי משקה. ניישן גייסה נשים לתנועה למען חוק היובש שנקראה על שמה ושהיא עמדה בראשה. בעוד שפעולות אגרסיביות כמו אלה של ניישן היו נדירות, קבוצות פעולה אחרות נהגו להיכנס לבארים, לשיר, להתפלל ולהאיץ בעובדי המקום לחדול למכור משקאות. בנוסף לקנזס היו מדינות נוספות, במיוחד בדרום, שחוקקו חוקי יובש, כמו שעשו מחוזות מסוימים במדינות. הנושא עלה כסוגיה שנויה במחלוקת בשורה של משפטים שהתנהלו בקנזס, כולל עתירות שהוגשו לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בתקופה שלאחר מלחמת האזרחים חל שגשוג של בארים שכונתיים ששירתו את כוח העבודה התעשייתי שהתפתח בהדרגה. בארים לשירותם של הפועלים הפכו למקום התכנסות פופולרי של הפועלים בדרכם ממקום העבודה לביתם. תעשיית הבירה הייתה מעורבת באופן ישיר בהקמתם של בארים כאלה כחלק משרשרת ההפצה של תוצרתם. הבארים היו לעיתים קרובות קשורים באופן חוזי למבשלות מסוימות והיו מחויבים למכור בירה מתוצרתם ולהעדיף אותה על פני בירות שיוצרו במבשלות מתחרות. המודל העסקי של הבארים היה מבוסס על מתן ארוחות חינם, שבושלו עם תכולת מלח גבוהה, שגרמה לצמא אצל הסועדים שנאלצו לרכוש משקאות, שהיו בתשלום. בתקופת פעילותה של התנועה הפרוגרסיבית (1920-1890), גברה העוינות כלפי הבארים וכלפי הכוחות הפוליטיים שהם ייצגו. "הליגה נגד הבארים" (Anti-Saloon League), שהחליפה את מקומם של מפלגת האיסור, ושל ה-WCTU כנושאת הדגל של המאבק למען חוק היובש, זאת לאחר ששני הגופים הללו הרחיבו את פעילותם למאבק למען סוגיות חברתיות אחרות כמו זכות בחירה לנשים.