המקדש של ארטמיס באפסוס נהרס ב-21 ביולי 356 לפנה"ס על ידי הצעיר הרוסטראטוס, שעל-פי האגדה הצית את המקדש כדי לזכות בתהילה בכל מחיר. תושבי אפסוס הכריזו כי שמו של הרוסטראטוס לא יירשם לעולם, אך סטרבון הזכיר את השם בכתביו, ומשם אנו מכירים אותו.
בלילה של אותו היום, נולד אלכסנדר מוקדון. פלוטרכוס אמר כי ארטמיס הייתה עסוקה מדי בלידתו מכדי להציל את המקדש הבוער שלה. מאוחר יותר הציע אלכסנדר לשלם תמורת בנייתו המקדש מחדש, אך תושבי אפסוס סירבו. שחזור המקדש אירע רק לאחר מותו של אלכסנדר בשנת 323 לפנה"ס.
שחזור זה נהרס בעת פשיטה גותית בשנת 262 לספירה, בתקופת שלטונו של הקיסר גליאנוס. תושבי אפסוס בנו את המקדש מחדש, אך הוא איבד מחשיבותו עם המרת דתם של רוב תושבי אפסוס לנצרות. תהליך זה נמשך במהלך המאה ה-4 לספירה ובשנת 391 הכריז תאודוסיוס הראשון על סגירת כלל המקדשים. המקדש נהרס בשנת 401 על ידי המון זועם בהנהגת יוחנן כריסוסטומוס, ואבני המקדש שימשו לבניית בניינים אחרים, כגון כנסיית איה סופיה באיסטנבול.
גילוי מחדש בתקופה המודרנית.
משלחת של המוזיאון הבריטי בראשות האדריכל ג'ון טרטל ווד גילתה את המקדש בשנת 1869, לאחר מסע חיפושים של שש שנים. החפירות במקום נמשכו עד שנת 1879, והתחדשו על ידי דייוויד ג'ורג' הוגארת בשנים 1904–1906. שברי פסלים משרידי המקדש ששוחזר במאה הרביעית וכן משרידי המקדש הקדום נאספו והוצגו ב"חדר אפסוס" במוזיאון הבריטי; חלקם מוצגים שם עד היום.
תיאור המבנה.
רוב תיאורי המקדש מצויים בכתבי פליניוס הזקן. על-פי כתביו, אורכו של המקדש היה 115 מטר ורוחבו 55 מטר, כך ששטחו היה גדול פי שלושה משטח הפרתנון, וכמעט כולו היה עשוי שיש. הנאוס של המקדש היה מוקף ב-127 עמודים איוניים בגובה 18 מטר.
המקדש היה מקושט בציורים, בעמודים מצופים זהב וכסף ובפסלים נהדרים שיצרו טובי הפסלים של אותה תקופה, ביניהם פידיאס, פוליקליטוס, קרסילאס ופראדמון. בין הפסלים היו לא מעט דמויות של אמזונות, שייסדו את אפסוס, על-פי האגדה. פליניוס כותב כי סקופאס, פַּסָּל יווני שפיסל חלק מהתבליטים במאוזוליאום בהליקרנסוס, עבד גם על התבליטים שקישטו את עמודי המקדש. ליד המזבח עמד פסל הפולחן של המקדש העשוי הובנה, פרי ידו של הפַּסָּל אנדויוס (Endoios).
קורנליוס יאקובוס לאנגנהובן
קורנליוס יאקובוס לאנגנהובן (Cornelis Jacobus Langenhoven; 1873–1932) - היה עורך דין, עיתונאי ופוליטיקאי דרום אפריקאי.
לאנגנהובן נולד ב-1873 בהואקו, ליידיסמית, דרום אפריקה.
הוא כתב תחת השמות ק. י. לאנגנהובן ו-Sagmoedige Neelsie. עבודתו המוכרת ביותר היא 'די סטם' ("הקול") - המנונה המקורי של דרום אפריקה - וחלקים ממנה עובדו להמנון החדש לאחר קץ שלטון האפרטהייד.
לאנגנהורן היה בין התורמים הגדולים לספרות ולתרבות של שפת האפריקאנס.
גלשן
גלשן הוא לוח המשמש לגלישה על פני המים. הגלשן עשוי מקצף מוקשה, פיברגלס ועץ. גלעין הגלשן עשוי קצף, המחוזק על ידי קורת עץ אופקית. פיברגלס משמש כדי לכסות את הקורה, ואז היא מכוסה בפוליאסטר או באפוקסי כדי להקשיח את החלק החיצוני.
דורה אירופוס
דורה אירופוס (מיוונית קוינה: Δοῦρα Εὐρωπός) הייתה עיר הלניסטית ורומאית מוקפת חומה שנבנתה על מדרון בגובה של 90 מטר מעל גדת נהר הפרת. היא נמצאת ליד הכפר א-צלאחייה בסוריה של ימינו.
העיר נוסדה על ידי הסלאוקים בסוף המאה ה-4 לפנה"ס על צומת של נתיב הסחר מערב-מזרח ונתיב הסחר על נהר הפרת. מאוחר יותר הפכה העיר למוצב קדמי של האימפריה הפרתית. העיר נכבשה על ידי הרומאים בשנת 165 לספירה וננטשה לאחר המצור שנערך בשנים 256-257 על ידי האימפריה הסאסאנית, במהלכו השתמשו הסאסאנים בלוחמה כימית נגד הרומאים. שנים לאחר נטישתה, היא כוסתה באדמה ונעלמה מעין רואה.
דורה אירופוס ההלניסטית.
דורה אירופוס היא עיר עתיקה בצפון סוריה, בנתיב המסחר בין הודו, ארם נהריים, תדמור-פלמירה שבמדבר הסורי לבין אנטיוכיה שבסוריה ושאר נמלי הים התיכון. העיר נוסדה בשנת 303 לפנה"ס על ידי יורשו של אלכסנדר מוקדון - סלאוקוס הראשון ניקאטור כמבצר השולט במקום חציית נהר פרת על הדרך בין עריו החדשות, אנטיוכיה וסלאוקיה על החידקל. בנייתה מחדש כעיר גדולה, עם שכונות במתווה מלבני ורשת רחובות שתי וערב סביב אגורה גדולה מרכזית, בוצעה במאה השנייה לפנה"ס.
בתקופת שלטון בית סלאוקוס חיו בעיר אוכלוסיות שונות: אצולה יוונית, חיל מצב יווני-סורי, סוחרים יוונים, אוכלוסייה מקומית שהתייוונה מרצון, כמקובל באותה תקופה ואוכלוסיות קטנות אחרות, בהן היהודים.
העיר הייתה תחנת מעבר לסוחרים, לחיילים, לפקידי ממשלה ולשאר נוסעים. מיקומה ואופי תושביה יצרו עיר רב-לשונית ובה הווי דתי מגוון: נישואים בין האוכלוסייה היוונית לבין האוכלוסייה המקומית, שמות יוונים נפוצו בקרב רוב האוכלוסיות והדת הפרתית והיוונית היו לדתות משותפות לתושבי העיר. בסוף המאה ה-2 לפני הספירה עברה העיר לשלטון האימפריה הפרתית, אך הגיוון התרבותי בה נשאר יווני, והיוונית הייתה השפה הדומיננטית.
החברה בעיר הייתה קוסמופוליטית, ובראשה עמדה אריסטוקרטיה מקדונית פגאנית של צאצאי המתיישבים הראשונים. החפירות גילו מקדשים לאלים יוונים, רומים ותדמורים (בהם מקדש בל המוסופוטמי). במקום נמצאו גם בית כנסת והכנסייה הנוצרית העתיקה ביותר המוכרת כיום. בחפירות התגלו מעל מאה רסיסי קלף ופפירוס וכתובות רבות כללו טקסטים ביוונית, לטינית (בין היתר ריבוע סאטור ), תדמורית , עברית, צפאית , ארמית של חאטרה ופרסית אמצעית (פהלווית).
גילוי העיר מחדש.
למרות שקיומה של דורה אירופוס היה ידוע בשל אזכוריה בספרות, מקומה לא נודע עד שחיילים בריטים גילו אותה לאחר המרד הערבי. ב-30 במרץ 1920 מצא חייל בריטי ציורי קיר מרהיבים. צוותים צרפתיים ואמריקאיים ערכו באתר חפירות ארכאולוגיות מקיפות בשנות העשרים והשלושים. את החפירות הארכאולוגיות הראשונות באתר ביצע פרנץ קומונט (Franz Cumont) בשנים 1922-1923. אז זוהה האתר כדורה אירופוס, ונחשף מקדש שהיה בעיר. חידוש פעולות האיבה באזור מנע את המשך החפירות. משלחות ארכאולוגיות נוספות בראשות מיכאל רוסטובצף (Michael Rostovtzeff) המשיכו לחפור באזור, במימון אוניברסיטת ייל. בשנת 1932 התגלה במקום בית כנסת עתיק מאמצע המאה ה-3 ובו ציורי פרסקאות. בית כנסת זה נחשב לגילוי הארכאולוגי המעניין והחשוב ביותר בחפירות העיר. בשנת 1937 אזל התקציב, החפירות הופסקו ורק חלק מהממצאים פורסמו. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה פסקו החפירות לתקופה ארוכה, עד שחודשו ב-1986.
תעלת אירי
תעלת אירי (באנגלית: Erie Canal) היא תעלה במדינת ניו-יורק שבארצות הברית המחברת בין נהר ההדסון לבין ימת אירי ובכך מחברת בין הימות הגדולות לאוקיינוס האטלנטי. בעבר שונה שמה לתעלת בארג אך לאחר מכן הושב לקדמותו. אורכה של התעלה היא 584 ק"מ והיא התעלה השנייה באורכה בעולם (אחרי התעלה הגדולה בסין).
ההצעה לחפור תעלה הועלתה כבר ב-1699 אך רק ב-1798 החלה חברת ניאגרה קאנאל בעבודות. החלק הראשון הושלם ב-1819 והתעלה נחנכה ב-26 בדצמבר 1825. פתיחת התעלה איפשרה תחבורה מהירה וזולה אל תוך היבשת של צפון-אמריקה, אזור אשר עד אז נחשב לנידח. בעקבות פתיחת התעלה גדלה אוכלוסיית מערב ניו-יורק בצורה קיצונית, והואץ תהליך היישוב של פנים היבשת.
התעלה שיפרה מאוד את ההתפתחות והכלכלה של הערים ניו יורק, אולבני, סירקוזה, רוצ'סטר, ובאפלו, כמו גם ארצות הברית בכללותה.
זורק הדיסקוס
זורק הדיסקוס (ביוונית: Δισκοβόλος του Μύρωνα) הוא פסל שיש קלאסי יווני מהתקופה הקלאסית (פוסל בין השנים 425–485 לפנה"ס), שפוסל על ידי מירון. פסל השיש הוא העתק רומי שנעשה לפי המקור שנעשה מברונזה. הפסל מציג אתלט יווני המשתתף בתחרות זריקת דיסקוס שהייתה מקובלת מאוד במשחקים האולימפיים ביוון העתיקה.
גובהו 1.55 מטרים והוא פוסל בטכניקת גריעה: בשלב הראשון האמן חצב את הפסל בגוש שיש, ולאחר מכן ליטש והחליק את פני השטח, ובכך העניק לפסל מרקם חלק ונקי, בעל אופי מאופק ו"קריר". למרקם יש חלק משמעותי באיכות ההבעתית של הפסל – הוא מקנה לו איפוק וריחוק. תחושת התנועה נוצרת על ידי התנוחה הסיבובית בה נמצא הפסל - הפסל בחר תנועה זורמת היוצרת מעגל (צורה גאומטרית המסמלת שלמות), וכך יצר התאמה מושלמת בין תנועת הגוף של האתלט לבין צורתו של הדיסקוס, אותו הוא זורק. התנועה המתוארת בפסל אינה אפשרית במציאות. הדינמיות של הפסל, ומשחקי האור והצל שבו, מוסיפים לתחושת התנועה שבפסל.
תחרויות הספורט ביוון נערכו בהקשר דתי והספורטאים היווניים באותה העת התאמנו והתחרו בעירום, דבר שבעקבותיו גם התפתחה תרבות של פיתוח הגוף. הרקע לפסל זה, המציג ספורטאי עירום הוא למעשה גם דתי וגם חברתי – תרבותי. הפסל מציג דמות אידיאלית של האדם במלוא הדרו אל מול הטבע והאלים. הפסל מסמל את תום התקופה הארכאית באמנות היוונית וראשית תקופת הפריחה הקלאסית אשר התאפיינה בשלמות הרמונית, שאיפה ליופי מושלם ואידיאליזציה של האדם. התנוחה בה פוסל האתלט אינה הפוזה הטובה והנוחה ביותר כדי לזרוק דיסקוס והייתה זו החלטת הפסל לעוות מעט את התנוחה על מנת ליצור אידיאליזציה של שאר ההיבטים.
פסלו המקורי של מירון מעולם לא נמצא, ואת יצירתו אנו יודעים הודות לסופרי התקופה. הרומאי פליניוס הזקן למשל, כותב על עבודותיו של מירון, והוא מזכיר בין היתר פסלים שלא שרדו, כמו "פסל פרה" ו"פסל האצן לאדאס", והוא מזכיר אף את פסל זה, שלמרות שפסל הברונזה המקורי לא שרד, העתקים רומאים שלו משיש שרדו.