ביציאה מהמשפט, ממתין אלבר לרוזן ממונטה כריסטו, ודורש ממנו שיספר לו מיהו ומה עומד מאחורי מעשיו. מונטה כריסטו מספר לאלבר כי פעם נקרא אדמונד דנטס, והיה טייס חלל צעיר ממרסיי שהתארס למרסדס, אמו של אלבר. עם מות קפטן ספינת החלל, שדנטס היה סגנו, השאיר הקפטן בידיו מכתב סודי, ובקשתו האחרונה של המפקד הייתה שהמכתב יועבר לרשויות. דנגלאר שהיה על הספינה. שמע את השיחה, ותכנן ביחד עם פרננד, שאהב את מרסדס, ששניהם ידווחו לרשויות כי דנטס נושא את המכתב. באמצע החתונה נלקח דנטס ונעצר. השופט ששפט אותו היה וילפור. לאחר שהשתכנע שדנטס חף מפשע, וילפור קרא את המכתב שכלל את רשימת השמות של המעורבים בהתנקשות בנסיך של כוכב שכן, וגילה שגם שמו שלו כתוב בו. וילפור נתן הוראה לכלוא את דנטס במצודת איף במרחק עצום בחלל. אדמונד דנטס שלא ידע כלל מה פשעו, חי שנים רבות בכלא, ולא קיבל את האפשרות למות ולהיגאל מיסוריו, ושם מצא אותו השד גנקוטסואו, אשר הציע לו את כוחו וחכמתו, בתמורה לכך שישתלט על גופו ונשמתו.
באותו הזמן, הגנרל פרננד מונדגו שהודח מהתמודדותו לנשיאות, אך עדיין שולט על הצבא, מכריז על משטר צבאי ותופס את השלטון בכוח. מאשתו מרסדס, שתמיד ידעה שהרוזן הוא אדמונד, נודע לו על גנקוטסואו ועל הנקמה, וזה הרגע שנטרפת עליו דעתו. פרננד יורה באשתו, ויוצא להתעמת בדו-קרב ראש בראש מול גנקוטסואו. אלבר וכל המשרתים של הרוזן באים לנסות לעצור את הקרב. הדייהה קוראת לרוזן להניח את נשקו, ומתוודה שהיא אוהבת אותו. פרננד מצמיד אקדח לראשה ומאיים להרגה, אבל אז מכוון משרתו של דנטס אקדח לראשו של אלבר. פרננד נכנע ומבקש מאדמונד רחמים, ושיהרוג אותו ורק לא את בנו. אדמונד מחייך אל פרננד ואומר לו שאינו רוצה במותו, אלא שיתייסר. הוא שולף אקדח ויורה לכיוונו של אלבר. אחד ממשרתיו חוטף במקום אלבר את הכדור ומת. אלבר נעמד פנים אל פנים אל מול גנקוטסואו, שעכשיו מדבר מתוך דנטס, ואומר לו שרצח הוא רצח, ולא משנה הסיבה. הוא מחבק את גופו הקר של הרוזן באהבה, וגנקוטסואו הזקוק לשנאה כדי להתקיים, נעלם.
אדמונד עכשיו נראה אנושי מתמיד, אבל אז לבו מתפוצץ במכה אחת, וכל כולו דם. בקשתו האחרונה, שיזכרו לתמיד את שמו, והשם הוא אדמונד דנטס. המבנה שהם בתוכו מתחיל להתמוטט, ואלבר הנושא את היידה הפצועה בורח. אלבר קורא גם לאביו פרננד לברוח, אך פרננד מאשים את עצמו ששאיפותיו הלאומיות שהפכו אותו לגנרל התגלו כשאיפות אגואיסטיות, ושבמרדפו אחרי כוח, הפך לאדם שלא ראוי לחיות. הוא נשאר מאחור ונקבר גם הוא בתוך ההריסות. אחרי שכולם עזבו, נשמע קולו של גנקוטסואו, שיישאר ללוות את אדמונד דנטס אל העולם הבא.
המנגה.
המנגה יצאה לאחר האנימה. היא נבדלת מהאנימה בכך שהיא הרבה יותר אפלה מהאנימה הצבעונית, וגם יותר גרוטסקית, כלומר בעלת תיאורים גרפיים הרבה יותר מוקצנים, כמו עיוותים בפנים של דמויות שמפחדות או נטרפת עליהן דעתן. המנגה משנה מספר תרחישים שהיו באנימה, אבל הסיפור הכללי נשאר זהה. למשל וילפור, שבאנימה הוזרק לו רעל למוח שהחזיר אותו לילדות, מקבל במנגה סוף הרבה יותר אלים.
המנגה, כמו האנימה מתחילה אותו הדבר, גם כן בפסטיבל בלונה, אבל במקום לספר את הסיפור פעם נוספת, החליט היוצר מאהירו מאאדה, לענות על סוגיות שהאנימה לא התייחסה אליהן, או נתנה להן הסבר לא מספיק רחב. קודם כל היא עוקבת אחרי הרוזן, ולא אחרי אלבר כמו שעשתה האנימה. כבר בתחילתה היא חושפת בפנינו מה היה בכלא "מצודת איף" שם שהה אדמונד דנטס לפני שהפך לגנקוטסואו. מצודת איף, השוכנת במציאות ובספר ליד מרסיי, שוכנת ב"גנקוטסואו" במיקום מרוחק ולא ידוע במעמקי החלל החיצון. היא מתקן כליאה אוטומטי, שהאסיר משמש כמנגנון המפעיל אותו. מכונות כבלו את דנטס ולא אפשרו לו לזוז, או להתאבד, צינור האכלה היה מכניס מזון דל לפיו כדי שלא ימות ברעב וימשיך לסבול. בשלב מסוים ניסה אדמונד לישון, כדי לא להרגיש את הסבל, אך המכונות החלו לגרום לו כאב רב, ולהעיר אותו כדי שלא יישן. בסביבות 10 שנים, חי כך עד שנמלט.
הדמויות.
כל הדמויות ב"גנקוטסואו - הרוזן ממונטה כריסטו" מבוססות על דמויות בעלות אותם שמות (עם שינויים מטעם ההגייה היפנית) מהספר של דיומא "הרוזן ממונטה כריסטו" עליו מבוססת הסדרה, שנכתב במקור בצרפתית. כל הדמויות מלבד גנקוטסואו עצמו, שהמציא מאהירו אמאאדה, יוצר הסדרה.
הסגנון הייחודי של הסדרה.
ציור וצביעה.
הסדרה "גנקוטסואו" משתמשת בכמה מאפיינים חדישים בסוגת האנימציה בכלל ובאנימה יפנית בפרט. כל הסדרה מצוירת ביד, אך נצבעה במחשב. כדי לצבוע את הבגדים של הדמויות, נעשה לראשונה שימוש בטקסטורות של פוטושופ, מה שגורם גם ליצירת אשליה שהבגדים זזים כשלובשיהם זזים. נעשה בה שילוב של תלת-ממד ואנימציה יפנית מסורתית. כל פרט בסדרה צבוע בצורת טקסטורה, ולא בצבע יחיד, כולל שיער של הדמויות. הדבר מקנה לסדרה צבעים חיים המעצימים את חוויית הצפייה ומושכים את העין.
הפסקול.
היות שהסדרה מבוססת על קלאסיקה צרפתית, הפסקול של הסדרה מקנה לה אווירה אירופאית, וזה בא לידי ביטוי בכמה אופנים.
בתחילת כל פרק, מוצגים קטעים מהפרק הקודם, בליווי קריינות בצרפתית רהוטה, שלמעשה הקריין הוא גנקוטסואו, השוכן בתוך הרוזן ממונה כריסטו, ומספר את אירועי הפרק מהזווית שלו. את הרוזן הוא מכנה "ידידי", ואת אלבר "הנפש התמימה". גם בפעמים המעטות שגנקוטסואו מדבר מתוך הרוזן בזמן פרק, הוא מדבר צרפתית ולא יפנית.
הקו המוזיקלי בסדרה מחולק לשני סוגים: אחד הוא רצועות מוזיקה מקוריות שנכתבו עבור הסדרה על ידי המוזיקאי הבריטי ג'ון גא'קס בורנל, והמוזיקאי היפני קסמאצו קוג'י. הסוג השני הוא יצירות קלאסיות מוכרות שעובדו לסדרה. לדוגמה יוז'יני, שהיא פסנתרנית, נשמעת מנגנת את יצירתו המפורסמת של שומאן "חלום" ברסיטל שהיא מופיעה בו, ומקדישה אותו לאלבר. כמו כן קטעים מסימפוניית מנפרד של צ'ייקובסקי מלווים רבות מסצנות המתח והדרמה הכי עוצמתיות בסדרה, כולל בשיאה שבפרק 23.
ביקורת.
הסדרה התקבלה בשבחים רבים בין המבקרים. היא הוכתרה כסדרה הטובה ביותר לשנת 2004, וצוין אודותיה, כי מכל הסיפורים המערביים שעובדו לסדרות אנימה, רק "גנקוטסואו" הצליחה לשמור נאמנה על אופי הספר המקורי, ואף לשדרג אותו בעזרת הווריאציה העתידנית והסוף השונה, שהוא במהותו מותח יותר ומכיל יותר פעולה מהדרך בה בחר דיומא לסיים את ספרו.
קבוע המבנה העדין
שריר הכווץ
חברת שכר
Ruthless Records
ישראל פלוס
יאיר שרקי
יאיר מרדכי שֶׁרקי (נולד בי"ד בשבט ה'תשנ"ג, 5 בפברואר 1993) הוא עיתונאי ישראלי המשמש ככתב לענייני דתות של חברת החדשות ובעל טור שבועי בעיתון "מקור ראשון".
ביוגרפיה.
שרקי נולד וחי בשכונת קריית משה בירושלים למשפחה דתית-לאומית. הוא הרביעי משבעת ילדיהם של הרב אורי שרקי, מרצה בכיר במכון מאיר ורב קהילה בקריית משה בירושלים, וד"ר רונית שרקי, חוקרת ביולוגיה.
שרקי למד בישיבת מקור חיים. לאחר סיום לימודי התיכון בה, בשנת 2011, התגייס לצבא, שירת בתחנת גלי צה"ל, ושימש ככתב לענייני דתות ובית הנשיא של התחנה. ביולי 2014 השתחרר מצה"ל ומגלי צה"ל.
כחודש לאחר שחרורו מצה"ל החל לעבוד בחברת החדשות של ערוץ 2 בתור כתב לענייני דתות.
בשנת 2015 נבחר על ידי המוסף "פירמה" מבית "גלובס" למקום ה-100 ברשימת מאה המשפיעים בתקשורת, ועל ידי כתב העת "פורבס ישראל" כאחד מ-30 הצעירים המבטיחים בשנת 2016.
ביוני 2016 פורסם ששרקי מצטרף לכאן, ככתב פוליטי. אך שלושה חודשים לאחר מכן החליט לשוב לתפקידו ככתב לענייני דתות בחדשות 2.
בינואר 2017 החל במקביל להגיש ברדיו גלי ישראל את תוכנית הבוקר האקטואלית של התחנה "עצם העניין", במקום קלמן ליבסקינד עד יולי באותו שנה. באוגוסט 2017 החל לכתוב טור שבועי אקטואלי בעיתון "בשבע", עד דצמבר 2020, אז עזב את "בשבע" ועבר לכתוב טור פוליטי חדש בעיתון "מקור ראשון".
באפריל 2018 הוכרז שרקי כזוכה בפרס מצוינות עיתונאית בתקשורת הישראלית בסקירת יהדות התפוצות ויחסי ישראל והתפוצות, של 'המרכז העולמי של בני ברית', על סדרת הכתבות "ברוקלין של קודש".
לקראת י"ט בכסלו תשע"ט הוציא לאור יחד עם העיתונאי יוסי אליטוב את הספר "צמאה לך", פנינים מתורתו של הבעל שם טוב, שנערך מתוך טוויטים אינטרנטיים משותפים שלהם.
שרקי הוא רווק, ומתגורר בירושלים. אחיו, שלום יוחאי שרקי, נרצח בפיגוע דריסה בירושלים ב-15 באפריל 2015.
קרן השואה
קרן השואה (באנגלית: Shoah Foundation) היא שם גנרי לקרנות שנוסדו לשם קידום ההנצחה של זכר השואה.
הקרן לתיעוד ההיסטוריה החזותית של השואה באוניברסיטת דרום קליפורניה.
את הקרן לתיעוד ההיסטוריה החזותית של השואה באוניברסיטת דרום קליפורניה יזם סטיבן ספילברג בשנת 1994. זהו ארגון ללא כוונת רווח שנוסד במטרה לתעד בהקלטות וידאו ניצולי השואה ועדים אחרים לשואה. בין השנים 1994-1999 קיימה הקרן כ-52,000 ראיונות שתועדו בווידאו ב-56 מדינות וב-32 שפות. העדים כללו יהודים ניצולי השואה, עדי יהוה, צוענים והומוסקסואלים שנרדפו על ידי המשטר הנאצי, עדים שהיו בין החיילים המשחררים של מחנות הריכוז, אסירים פוליטיים, מצילים ונותני עזרה לנרדפים, שרידי מדיניות האאוגניקה הנאצית ומשתתפי משפטיהם של פושעי המלחמה, בהם משפטי נירנברג.
ב-2005 חתמו נציגי הקרן על הסכם עם אוניברסיטת דרום קליפורניה במסגרתו הועברו נכסי הקרן והשליטה בה לאוניברסיטה. בתמורה התחייבה האוניברסיטה לשמר את הארכיון ולהמשיך במשימתה של הקרן.
קרנות נוספות לזכר השואה.