כלבי שפיץ יפני הם כלבים קטנים. במראם החיצוני, כלבי השפיץ דומים לכלב מסוג סמוייד, אך קטנים מהם. זנבו של השפיץ היפני מורם ומסתלסל מעל גבו, אוזניו חדות וזקופות ופרוותו לבנה מלאה ונוחה להברשה ולטיפול. באזור הרגליים וכפות הרגליים ישנה פחות פרווה מאשר על שאר הגוף. לשפיץ עיניים כהות ומעט מלוכסנות עם ריסים לבנים, פניו של השפיץ בצורת יתד.
משקלו של השפיץ היפני בממוצע הוא 6 קילו וגובהו כ-30 ס"מ.
אופי והתנהגות.
כלבי השפיץ היפני ידועים באופיים הידידותי והמהימן. כלבי שפיץ ידועים כאינטליגנטים ובעלי קליטה מהירה, כך שאילוף שפיץ יפני לא יימשך זמן רב. הכלבים הם ערניים, ומזהירים את בעליהם מכל רעש חשוד. בנוסף לכך הם דואגים מאוד לבעליהם. שפיץ יפני יסגל את עצמו לאורח החיים ולרמת הפעילות הפיזית של בעליו, משחקים כמו משיכה בחבל והחזרת מקל הם מהאהובים עליו, כמו כן, השפיץ נהנה לרוץ חופשי ללא רצועה.
בריאות.
כלבי שפיץ יפני מוכרים ככלבים בריאים שכמעט ולא סובלים מבעיות גנטיות, מלבד בעיה אופיינית מאוד לגזע שהיא לחות רבה בעיניים, מה שמצריך במקרים מסוימים טיפול. כלבי שפיץ יפני אינם גורמים לבעיות אלרגיה של אבק ופרווה ואינם מזילים רוק מפיהם.
סאב-טקסט
סב-טקסט
סבטקסט
המרכז הלאומי לקולנוע יהודי
המרכז הלאומי לסרטים יהודיים (באנגלית: National Center for Jewish Film) הוא מוסד ללא כוונת רווח שבבעלותו האוסף הגדול ביותר של סרטי וידאו בנושאים יהודיים מחוץ לישראל. מטרת המוסד היא לאסוף, לשחזר, לשמר, לקטלג, ולהציג בתערוכות סרטים עם ערך אמנותי וחינוכי רלוונטיים להוויה היהודית, ולהפיץ חומרים אלה לקהל כמה שיותר רחב. המרכז נוסד בשנת 1976, והוא שוכן בקמפוס של אוניברסיטת ברנדייס בוולת'אם, מסצ'וסטס.
האוסף.
ארכיון ה-NCJF מחזיק בבעלותו אוסף בלעדי של אלפי קלטות וידאו מקוריות (מאסטר) וכ-10,000 סרטים עלילתיים, תיעודיים, סרטונים ביתיים, יומני חדשות וסרטים מוסדיים שצולמו משנת 1903 ועד היום. הסרטים עוסקים במגוון רחב של נושאים: חוויית ההגירה של יהודי ארצות הברית, תיאטרון וקולנוע יידיש, הווי יהודי אירופה טרום מלחמת העולם השנייה, השואה, האמנות והמוזיקה ביהדות, יחס היהודים לקבוצות אחרות, התרבות הספרדית, היסטוריה ישראלית, וכן תיאורים הוליוודיים של חיים יהודיים.
האוסף של המרכז כולל מחקרים אתנוגרפיים מצולמים של קהילות יהודיות בעבר ובהווה במדינות סין, מקסיקו, מרוקו, אוסטרליה, תוניסיה, רוסיה, ארגנטינה, בוסניה, הודו, רומניה, יוון, מצרים. בנוסף, האוסף מחזיק ביומני מסע המתעדים את החיים היהודיים בפולין לפני מלחמת העולם השנייה, ביומני חדשות של ממשלת ארצות הברית מתקופת מלחמת העולם השנייה, במחקרים בתולדות ישראל, סרטי שואה שחוקרים אתרי ג'נוסייד פחות מוכרים כמו טרנסניסטריה ובאבי יאר, ובסרטי תעמולה אנטי יהודית. הסרטים שמפיצה NCJF מאפשרים להפריך סטריאוטיפים על יהודים וכן ליידע את הציבור אודות המגוון והעושר התרבותי של החיים היהודיים.
פעילויות נוספות.
המרכז מפנה משאבים רבים לשימור ושחזור של סרטים נדירים בסכנת הכחדה, ובמסגרת פעילות זו שומרו ושוחזרו 36 סרטים עלילתיים ביידיש. המרכז מפיץ כ-350 סרטים, כולל הפקות של מעל 100 יוצרי סרטים עצמאיים עכשוויים. הסרטים מוצעים למכירה כקלטות וידאו ו-DVD לשימוש ביתי או חינוכי. החומרים הנדירים במרכז הסרט שימשו כבסיס לספרים ומאמרים רבים, וכן נכללו בהפקות קולנועיות וטלוויזיות ובתערוכות מוזיאון רבות. כמו כן, המרכז מספק ייעוץ וסיוע במחקר לכ-2000 אנשים ומוסדות בשנה.
NCJF מארגנת מדי שנה את פסטיבל הסרטים "Jewish film" המתקיים מאז שנת 1998 בסינמטק אידי ולו וסרמן שבאוניברסיטת ברנדייס.
טונגה במשחקים האולימפיים
טונגה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) ומאז השתתפה ברציפות בכל האולימפיאדות שנערכו מאז. הספורטאי היחיד בן טונגה שזכה במדליה אולימפית היה המתאגרף פָּאֶאָה וולפגראם, שזכה במדליית כסף באולימפיאדת אטלנטה (1996). זכייתו הפכה את טונגה למדינה הקטנה ביותר בעולם שספורטאי מטעמה זוכה במדליה במשחקי הקיץ.
לקראת אולימפיאדת ונקובר (2010) נעשו מאמצים להכשיר גולש לוג', ומספר ספורטאים נשלחו להתאמן בגרמניה, במטרה לשלוח משלחת ראשונה מטונגה למשחקי החורף אך איש מהם לא הצליח להשיג את הקריטריונים הדרושים להשתתפות במשחקים. הופעת הבכורה של ספורטאי מטונגה במשחקי החורף הייתה באולימפיאדת סוצ'י (2014). היה זה אזרח טונגה שנבחר לאחר קמפיין של בית המלוכה בשיתוף עם חברת אופנה גרמנית ושינה את שמו לברונו בנני כשמה של החברה כאקט פרסומי.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
ואזא וזורום
סרטי להט&quot;ב
ליל וויין
פראואנקירכה (דרזדן)
פְרַאוּאֶנְקִירכֶה (בגרמנית: Frauenkirche; מילולית: כנסיית גבירתנו) היא כנסייה לותרנית בעיר דרזדן שבגרמניה. הכנסייה נבנתה במהלך המאה ה-18, נחרבה בהפצצת דרזדן ב-1945, והוקמה מחדש בין 1994 ל-2005.
היסטוריה.
במקום שבו שוכנת כיום הכנסייה, הוקמה כנסייה קודמת כבר במאה ה-11. כנסייה זו, שנבנתה בסגנון רומנסקי, שכנה מחוץ לחומות העיר, בסמוך לבית הקברות. בתחילה הייתה הכנסייה קתולית, ולאחר הרפורמציה במאה ה-16 אומצה בה הנצרות הפרוטסטנטית. בראשית המאה ה-18 הפכה הכנסייה קטנה מדי לקהל המתפללים, וב-1726 היא נהרסה לשם הקמת כנסייה חדשה במקומה.
הכנסייה החדשה, בסגנון הבארוק, תוכננה בידי האדריכל המקומי גאורג בהר, ונבנתה במשך 17 שנים, עד 1743. ב-25 בנובמבר 1736 הוצב בה עוגב מעשה ידיו של גוטפריד זילברמן, וב-1 בדצמבר הוא נחנך ברסיטל של יוהאן סבסטיאן באך. גולת הכותרת של הכנסייה הייתה כיפתה העשויה אבן חול, שהתנשאה לגובה של 96 מטרים, ושקלה 12 אלף טונות.
ב-1760, במהלך מלחמת שבע השנים, ירו לעבר הכנסייה כוחותיו של פרידריך השני, מלך פרוסיה כמאה פגזי תותחים, אך בשל חוזקו ועוצמתו של המבנה הוא לא ניזוק. במאי 1849, כחלק מאירועי אביב העמים, התבצרו בכנסייה מורדים בממלכת סקסוניה, והיא הוקפה בבריקדות. רק לאחר מספר ימי לחימה נכנעו המורדים.
בשלהי מלחמת העולם השנייה, ב-13 בפברואר 1945, הפציצו מטוסי בעלות הברית את העיר, וזרעו בה הרס רב. הכנסייה לא ניזוקה באופן ישיר מההפצצה, אך כתוצאה מההפצצה נוצרה סופת אש רבת עוצמה, שהטמפרטורה שלה הגיעה לכ-1,000°C. העמודים שתמכו בכיפת הכנסייה לא עמדו בעומס החום, וב-15 בפברואר היא קרסה. רק חלקים מעטים מהכנסייה שרדו, בהם המזבח. כן שרד פסל של מרטין לותר שניצב בחזית הכנסייה מאז 1885.
השלטון הקומוניסטי ששלט בגרמניה המזרחית לאחר המלחמה הותיר את עיי החורבות כפי שהם, וב-1966 הם הוכרזו רשמית כ"אנדרטה נגד המלחמה", בדומה לשרידי קתדרלת קובנטרי בבריטניה. תוכניות לפנותם ולהפוך את המקום למגרש חניה נגנזו. ביום השנה להפצצה ב-1982 הגיעו למקום כ-400 מתושבי העיר להפגנה שקטה בה אחזו בפרחים ובנרות, כחלק מתנועת המחאה שהחלה להתפתח נגד שלטונות גרמניה המזרחית.
שיקום הכנסייה.
החלטה ראשונה בדבר שיקום הכנסייה התקבלה ב-1985, עוד בתקופת גרמניה המזרחית. השלטונות החליטו להתחיל בשיקום לאחר השלמת העבודות במצודת דרזדן. לאחר איחוד גרמניה, החלה התארגנות מקומית של תושבים באיסוף כספים למען שיקום הכנסייה. למאמץ נרתם גם חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה גינתר בלובל, שכנער היה עד להפצצה, ותרם כמעט את כל כספי הפרס למען שיקום הכנסייה ולשם הקמת בית כנסת. במקביל, החלו אדריכלים, מהנדסים והיסטוריונים בסימון האבנים, כדי שניתן יהיה להשתמש בהן באופן מדויק ככל הניתן.
ב-1994 הוחל בסופו של דבר בבנייתה מחדש של הכנסייה, בתכנונו של האדריכל אברהארד בורגר. כוונת היוזמים הייתה לסיים את השיפוצים עד יום השנה ה-800 לייסודה של דרזדן, ב-2006. מבין מיליוני האבנים שמהן הייתה בנויה הכנסייה, שרדו בשלמותן רק כ-8,500, ובכ-3,800 מהן השתמשו בבנייה המחודשת. ככל הניתן, הן הוצבו במקום המשוער בו היו בבניין המקורי. לשם כך, נעזרו המתכננים בצילומים ישנים, בזיכרונותיהם של באי הכנסייה, ובתוכנת מחשב להדמיה. באופן דומה שוחזרו גם דלתות הכנסייה העשויות עץ אלון. הצלב המוזהב בראש הכיפה נוצק בידי צורפים בלונדון, שהשתמשו בשיטה דומה ככל הניתן לטכנולוגיה בה השתמשו במאה ה-18.
ב-1996 הושלמה בניית הקריפטה, ב-2000 הסתיימה בניית הכיפה הפנימית, בפנטקוסט של 2003 צלצלו לראשונה פעמוני הכנסייה, ב-2004 הושלם שחזור החלק החיצוני של הכנסייה, עם הצבתו של הצלב המוזהב בראש הכיפה וב-2005 הוצב עוגב חדש, מעשה ידיו של דניאל קם, ושופץ גם פסלו של לותר. ב-30 באוקטובר אותה שנה, יום לפני יום הרפורמציה, היא נפתחה מחדש, שנה לפני המתוכנן.
מאז שיקומה, הפכה הכנסייה למוקד משיכה לתיירים, ובשלוש השנים הראשונות לאחר פתיחתה מחדש ביקרו בה כ-7 מיליון בני אדם.
תיקון עולם (בלוג)
תיקון עולם (באנגלית: Tikun Olam) הוא בלוג פוליטי שהקים ריצ'רד סילברסטיין, יהודי תושב סיאטל שבארצות הברית, בשנת 2003. הבלוג עוסק בעיקר במערכת הביטחון הישראלית, הסכסוך הישראלי-פלסטיני, הסכסוך הישראלי-ערבי, הימין בקרב יהדות ארצות הברית, מתנחלים, ויחסי יהודים-מוסלמים. הבלוג נוקט בקו מערכתי אנטי-ציוני. הבלוג חושף פרשיות שאינן מתפרסמות בכלי התקשורת בישראל בשל הוראת הצנזורה הצבאית או עקב צו איסור פרסום. במספר פרשות היוו הדיווחים בבלוג אחת הסיבות העיקריות שגרמו לשלטונות ישראל להסיר צווים כאלה. חלק מהסיפורים שנחשפו בידי סילברסטיין צוטטו באמצעי תקשורת גדולים.
כותב הבלוג.