מאחר שהקונגרס האמריקני סירב להסיר את קביעת מכסות הגירה על מהגרים יהודים מאירופה, הוציא נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, צו מנהלי והזמין את 1,000 הפליטים לארצות הברית. הפליטים היו אורחיו של הנשיא, וכשהגיעו לניו יורק הם הועברו למחסה הפליטים בפורט אונטריו שהיה בעבר מחנה צבאי באוסוויגו. בשל כך היו שעריו נעולים והיה מוקף חומה המעוטרת בגדרות תיל. בעוד שמוסדות הממשלה ניהלו ויכוח האם יש לאפשר לפליטים להישאר לאחר תום המלחמה, פעלה גרובר להשאירם בארצות הברית. בינואר 1946 נפלה ההחלטה שיש לאפשר להם להגיש בקשה לאשרת תושבות. מקרה זה היה היחיד בו ממשלת ארצות הברית סייעה להשכנת פליטים במהלך המלחמה.
ב-2001 צולם הסרט מקום מפלט המבוסס על ספרה, בכיכובה של נטשה ריצ'רדסון שגילמה את גרובר.
לאחר המלחמה.
ב-1946 נטלה גרובר הפסקה מן השירות הפדרלי ועסקה בעיתונאות. בעיתון ניו יורק פוסט ביקשו ממנה לסקר את פועלה של ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל הוועדה עמדה לחרוץ את גורלם של שארית הפליטה שחיו במחנות עקורים. הארי טרומן לחץ על הבריטים לפתוח את שערי פלשתינה. 12 חברי הוועדה שמנתה 6 חברים אמריקנים ו-6 חברים בריטים החליטו פה אחד שעל בריטניה לפתוח את שערי פלשתינה להגירה יהודית למטרת התיישבות. שר החוץ הבריטי ארנסט בווין דחה את מסקנות הוועדה.
לבסוף, עניין העקורים הוצג באו"ם שמינה את ועדת אונסקו"פ. גרובר התלוותה לוועדת אונסקו"פ ככתבת מטעם הניו יורק הראלד.
פרשת אקסודוס.
בזמן שהותה בפלשתינה, חזתה גרובר באוניית המעפילים הבלתי לגאלית אקסודוס נכנסת לנמל חיפה, לאחר שנתפסה על ידי הצי המלכותי הבריטי בניסיון להכניס כ-4,500 פליטים יהודים. אמנם בתחילה נשלחו הפליטים למחנות המעצר בקפריסין, וגרובר טסה לשם כדי לפגוש בהם, אך הבריטים התעקשו לפעול על פי החוק ושלחו את האונייה בחזרה לנמל ממנו הפליגה. כך הגיעה האונייה לפורט דה-בוק בצרפת. גרובר שמה פעמיה גם לשם. הבריטים דרשו מן הצרפתים להוריד בכוח את הפליטים מן האונייה, אך ממשלת צרפת סרבה. לאחר שהפליטים התבצרו במשך יותר מחודש על סיפון האונייה, החליטו הבריטים לשלוח את העקורים לגרמניה. עיתונאים רבים תיעדו את ההתרחשויות, אך רק גרובר הורשתה להצטרף אל הפליטים במסעם על גבי אוניית בית כלא. גרובר צילמה את הפליטים כלואים בתאים ומוקפים גדרות תיל ומניפים בהתרסה את דגל הממלכה המאוחדת עליו צויר צלב קרס. גרובר צילמה זאת, והתמונה הפכה לתמונת השבוע של מגזין לייף.
בתגובה לתנאים בהם חיו המהגרים מארצות ערב, כתבה גרובר לדוד בן-גוריון: "האדישות של הציבור מדהימה. החברה הציונית לחמה לאורך המנדט הבריטי על הזכות להגר וזכתה בה, אולם עתה אף איש אינו נותן את תשומת לבו לתושבי המחנה, והמעטים שלהם תחושת אשמה אומרים: גם לנו היה קשה כשבאנו לראשונה, אז שהם יסבלו גם כן."
1951 ואילך.
ב-1951, נישאה גרובר לפיליפ מייקלס - מנהיג קהילתי בדרום הברונקס שנפטר ב-1968. לזוג נולדו שני ילדים. גרובר המשיכה במסעותיה העיתונאיים והייתה בעלת טור שנקרא "יומנה של עקרת בית אמריקנית" במגזין ההסתדרות הציונית הדסה .
לאחר מותו של בעלה, ב-1974 נישאה גרובר בשנית להנרי רוזנר - מנהל השירותים הסוציאליים בעיריית ניו יורק.
בשנת 1978 חייתה גרובר בישראל למשך שנה בזמן שכתבה את ספרה רחלה - אודות רחלה פריבס שהייתה אחות שעבדה במחנות המעצר הבריטים ובבית חולים בבאר שבע. הספר זכה בפרס הספר הטוב בישראל לשנת 1979.
ב-1985 בהיותה בת 74, ביקרה גרובר בכפר יהודי מבודד באתיופיה והתלוותה אל העולים במבצע משה.
גרובר קיבלה פרסים רבים על פועלה ההומניטרי כולל פרס נעמת על שם גולדה מאיר לזכויות אגם ופרס מוזיאון הסובלנות ממרכז שמעון ויזנטל.
ב-1991 פרסמה גרובר את האוטוביוגרפיה שלה: "הקדימה את זמנה: שנותי המוקדמות ככתבת חוץ".
ב-21 באוקטובר 2008 קיבלה גרובר אות הערכה מן הקואליציה נגד צנזורה על פועלה לשימור חופש הביטוי.
ב-12 בספטמבר 2009 יצא הסרט התיעודי "הקדימה את זמנה" המתאר את חייה של רות גרובר.
נפטרה ב-17 בנובמבר 2016, בגיל 105.
ארוחה מפסקת
אבטחת מחשבים
אשפנז
אשפנז (מופיע בתנ"ך כשר הסריסים) היה שר בכיר של נבוכדנצר. נזכר בספר דניאל כממונה על הבאת ילדים נבחרים מהעם היהודי, שישרתו לפני נבוכדנצר.
התיאור בתנ"ך.
לאחר חורבן בית המקדש הראשון על ידי נבוכדנצר, מבקש נבוכדנצר מהשר שלו אשפנז, להביא ילדים בעלי תכונות מלכותיות, שישרתו לפניו בארמונו. הילדים שנלקחים הם, דניאל, חנניה, מישאל ועזריה. הם מובאים אל ארמון המלך ושם נותן להם אשפנז שמות בבליים; לדניאל הוא קורא בלטשאצר, לחנניה- שדרך, למישאל-מישך, ולעזריה- "עבד-נגו".
דניאל אינו מעוניין לאכול מהמאכלים הלא כשרים שבארמונו של נבוכדנצר, ומחליט לפנות לאשפנז בבקשה שיאפשר לו לאכול קטניות, שאינן בעיתיות מבחינת כשרות. אשפנז מסביר לדניאל שאינו יכול לקיים את בקשתו, בשל חששותיו מהמלך שיהרוג אותו, בשעה שיראה את דניאל וחבריו כחושים מתת-תזונה.
בשלב זה עוקף דניאל את אשפנז, שמסכים למהלך בקריצת עין, ופונה אל המלצר האחראי על חלוקת האוכל, בבקשה שיחליף לו ולחבריו את האוכל הרגיל המוגש בקטניות, לתקופת ניסיון של עשרה ימים. המלצר נענה לדניאל.
שמו ודרגתו.
דרגתו של אשפנז הייתה מקבילה לדרגת ה"קיסלר-אגה" (قيزلر اغاسی), שבסולטנות הטורקית המאוחרת יותר. מקובל היה לחשוב שהשם אשפנז הוא פרסי, אך כיום נראה יותר כי מדובר בשם בבלי. יש המציעים כי מקור השם הוא במילים "אשיפו אנו לזו", שמשמעותו היא "הכומר של אשיפו אדיר".
ראובן ארז
ראובן ארז (נולד ב־11 בנובמבר 1955 בתל אביב) הוא זמר ישראלי.
ביוגרפיה.
ראובן ארז נולד בתל אביב. כנער היה סולן להקת הנוער העובד והלומד. בשנת 1970 השתתף בתוכנית הרדיו תשואות ראשונות וזכה במקום הראשון, באותה שנה הופיע בפעם הראשונה בטלוויזיה בתוכנית "עלם ועלמה". באמצע שנות ה-70 התגייס לצה"ל ושירת בלהקת פיקוד דרום. ב-1976 שר ושיחק ב"סדנת תיאטרון שכונת התקווה" וביצע איתם את השיר "אליהו הנביא" במסגרת פסטיבל הזמר "דרור למנצח שיר מזמור". בדצמבר 1977 ביצע ארז את השיר "אגדלך" במסגרת פסטיבל הזמר "דרור" תשל"ח. באפריל 1978 הצטרף ארז ללהקת א-ב של יזהר כהן בתחרות האירוויזיון בשיר אבניבי שהגיע למקום הראשון. בדצמבר אותה שנה ביצע ארז את השיר "מזלות" במסגרת פסטיבל הזמר "דרור" תשל"ט. ב-1980 הופיע במחזמר "חיידק במה", המבוסס על שורת המקהלה. ב–1982 הופיע בפסטיבל "דרור" עם השיר "יונת אהבה". ב-1985 השתתף פעם נוספת בפסטיבל "דרור" עם השיר "שורשי" המזוהה עמו עד היום. באותה שנה יצא לאור אלבום הבכורה שלו, "נער הלילה". ב–1987 השתתף בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "יום ועוד יום" שכתב עבורו הזמר והיוצר דני רובס. ב-1990 הוציא תקליט שני שנקרא "דחף פנימי" וב-1992 הוציא אלבום קאברים מהופעה בפאב שנקרא "ראובן ארז בהופעה". ב-1995 יצא אלבום אוסף שנקרא "מתוך אהבה" שכלל שירים משני אלבומיו הקודמים, "נער הלילה" ו"דחף פנימי" ועוד 7 סינגלים נוספים. ב-2001 הוציא אלבום שנקרא "תהפוכות". ב-2005 יצא אלבום נוסף מתוך מופע שהפיק ושנקרא "דרך השירים". ב-2011 יצא דיסק נוסף מתוך מופע שנקרא "מופע מהסרטים " השירים הגדולים של הקולנוע הישראלי. עד היום העלה ארז את המופע "דרך השירים" למעלה מ-1,600 פעם.
מארק מרגוליס
מארק מרגוליס (באנגלית: Mark Margolis; 26 בנובמבר 1939) הוא שחקן אמריקאי-יהודי. התפרסם בזכות תפקידיו בסרטים של דארן ארונופסקי "פאי", "רקוויאם לחלום", "המעיין" ו"המתאבק" ובזכות תפקידיו בסדרות "שובר שורות", "סמוך על סול" ו"אוז".
ביוגרפיה.
מרגוליס נולד בפילדלפיה למשפחה יהודית. הוא למד ב"אוניברסיטת טמפל" לפני שעבר לניו יורק שם למד משחק עם סטלה אדלר בבית הספר "אולפן השחקנים".
החל את דרכו כשחקן בתפקיד קטנים בסרט הפשע הקלאסי "פני צלקת", בסרטו של רידלי סקוט " בתפקיד הפוליטיקאי הספרדי פרנסיסקו דה בובדילה ובסרט "
מרגוליס התגלה לראשונה בשנת 1998 בסרט הביכורים של יוצר הקולנוע דארן ארונופסקי "פאי" בו שיחק בתפקיד סול רובסון המנטור המתמטי של גיבור העלילה מקסימיליאן כהן. באותה השנה שיחק מרגוליס גם בסדרת הדרמה המצליחה "אוז" בתפקיד האסיר אנטוניו נאפה. ב-1999 שיחק מרגוליס בתפקידי משנה בשוברי הקופות "השוד המושלם", "סוף העולם" ובדרמת השואה "יעקב השקרן".
מרגוליס היה לשחקן היחיד ששיתף פעולה עם ארונופסקי בכל סרטיו המצליחים: "רקוויאם לחלום" בו שיחק בתפקיד מר רבינוביץ', "המעיין" בתפקיד הכומר אווילה שנכתב במיוחד עבור מרגוליס, "המתאבק" בו שיחק בתור לני בעל הסופרמרקט בו עובד המתאבק רנדי רובינסון (מיקי רורק), "ברבור שחור" ו"המבול".
בשנת 2009 זכה מרגוליס לפופולריות מפתיעה בזכות הופעת האורח שלו בסדרת הדרמה "שובר שורות" בתפקיד המאפיונר הקשיש הקטור סלמנקה המרותק לכיסא גלגלים ויכול להתבטא רק על ידי צלצול בפעמון המחובר לכיסאו. הוא הופיע בסדרה במשך שמונה פרקים והיה מועמד לפרס אמי להופעת האורח הטובה ביותר. הוא המשיך לגלם את אותה דמות בסדרת הספין-אוף "סמוך על סול" שהחלה ב-2015.
בשנים האחרונות הופיע בקומדיית הפשע "לילה אחרון בעיר" בתפקיד בוס הפשע קלאפ האנדס ובטלוויזיה כשחקן אורח במיני סדרה "מילדרד פיירס", בסדרת הדרמה "מבוקש" ובעונה השנייה של סדרת האימה "אימה אמריקאית".
למרגוליס בן אחד, השחקן מורגן מרגוליס, מנישואיו לשחקנית ז'קלין מרגוליס.
עמותת ויקימדיה ישראל
פרנסיסטאון