בשנת 1962 ביים את הסרט הקצר "העוף" ("Le Poulet"), שתסריטו נכתב בהשראת סיפור אמיתי שקרא בעיתון. זכה בהצלחה רבה - פרס אוסקר אחד וכמו כן פרס בפסטיבל בוונציה.
בשנת 1963 הקים חברת הפקות עצמאית בשם "Renn Productions". בשנות השבעים המוקדמות ייסד גם חברה להפצה בשם "AMLF-Paris".
בשנת 1967 ביים את סרטו הארוך הראשון, "הזקן והילד" ("Le vieil homme et l'enfant"), עם מישל סימון בתפקיד הראשי.
הסרט משחזר חוויה אישית של קלוד ברי בהיותו ילד שובב בן 9 בימי הכיבוש הנאצי בצרפת, כשנשלח זמנית על ידי הוריו היהודים למשפחה אומנת נוצרית באזור כפרי כדי להציל את חייו. הסרט התמקד בשינויים שמעוררת הופעת הילד בסביבה החדשה, ובנדיבות לבם של חלק מבני האדם. הסרט זכה בהצלחה רבה, וכן בפרס ובמדליית גנדי, בשני פסטיבלים לקולנוע בברלין.
בעקבותיו באו סרטים אחרים, רבים מהם בעלי נושא חצי-אוטוביוגרפי, שבהם לעיתים קרובות משחק קלוד ברי בעצמו והגיבורים שהוא מגלם נקראים כולם קלוד:
"מזל טוב או החתונה", "Le Pistonné", הקולנוע של אבא", "סקס-שופ", "Le Mâle du siècle".
בהמשך ביים את "הפעם הראשונה", "רגע של בלבול", "אני אוהב אותך", "המורה מהיסודי", ו"צ'או פנטן" עם הקומיקאי קולוש.
בשנת 1972 נאסרה בישראל הקרנתו של סרטו "סקס-שופ".
בשנת 1976 הפקי את סרטו הראשון של סרז' גינסבורג כבמאי "Je t'aime… moi non plus".
בשנות השבעים קלוד ברי היה מקורב ומעריץ של הבמאי פרנסואה טריפו, ובשנת 1984 נמנה עם שני האנשים האחרונים שביקרו בביתו לפני מותו.
בשנות השמונים והתשעים יצר מספר נוסף של סרטים מצליחים מאוד, בעלי היקף ותקציב מרשימים יותר ומלוהקים בכוכבים, לפי ספרים של קלסיקונים צרפתים: מרסל פניול - "ז'אן דה פלורט" (Jean de Florette) שנבחר לסרט הטוב ביותר של שנת 1987 על ידי BAFTA (האקדמיה הבריטית לקולנוע), וזכה גם בפרס שלה לתסריט-עיבוד הטוב ביותר; וכן "מאנון" ("Manon des sources"); מרסל איימה - "אורנוס" ("Uranus"); ו"ז'רמינל", לפי הרומן של אמיל זולא.
בין הפקותיו נכללו הסרטים: "טס" של רומן פולנסקי לפי הרומן של תומאס הרדי, (מועמד לאוסקר בשנת 1981); "הדוב" ו"המאהב" מאת ז'אן-ז'אק אנו, לפי הרומן של מרגריט דיראס; וכן "הפצוע" ו"המלכה מרגו" בבימויו של פטריס שרו.
סרטו משנת 2002, "סוכנת הבית" ("La femme de menage") היה הפקת הקולנוע היקרה עד אז בצרפת.
קלוד ברי היה המייסד והיו"ר של האיגוד הצרפתי של המפיקים והבמאים. בין השנים 2003-2007 כיהן כיו"ר ה"סינמטק הצרפתי".
בשנת 2007 ביים את סרטו האחרון "ביחד, זה הכול", עם השחקנים: אודרי טוטו, גיום קאנה, לוראן סטוקר, פרנסואז ברטאן. קומדיה רומנטית, המבוססת על רב המכר של הסופרת הצרפתייה אנה גבלדה.
בנוסף להישגיו בתחום הקולנוע, ידוע ברי גם כאספן אמנות מודרנית ובת זמננו. ב-27 במרץ 2008 נפתח בשכונת מארה בפריז ה"מרחב קלוד ברי" (Espace Claude Berri), גלריה ומרכז אמנות המארח תערוכות יחיד של אמנים בני זמננו.
ב-11 בינואר 2009 אושפז קלוד ברי במצב קשה, בעקבות דימום מוחי וב-12 בינואר 2009, יום לאחר אשפוזו, נפטר.
הובא לקבורה בבית הקברות באנייה (Bagneux) בפריז.
משפחתו.
אחותו, ארלט לנגמן, תסריטאית, סופרת ומפיקה, עבדה על רבים מסרטיו והייתה בת זוג ושותפה בעבודה של הבמאי והשחקן מוריס פיאלה.
בשנת 1967 נישא קלוד ברי לאן-מרי רסאם, ממנה התגרש מאוחר יותר. גם ילדיהם הצטיינו בתחום הקולנוע.
בנו הבכור היה שחקן הקולנוע ז'וליין רסאם (1968-2002).
במותו הותיר אשה, נטלי רמס, ועוד שני בנים - השחקן, המפיק, הבמאי והתסריטאי הצרפתי תומא לנגמן (נולד ב-1972), ועוד בן בשם דריוס.
מולי שחור
מוֹלִי שחור או מוֹלִי חַד-רֹאשׁ (שם מדעי: "Poecilia sphenops") הוא דג ממשפחת הגמבוזיים. קל לזהותו על פי צבעו השחור ומראהו הקטיפתי.
מאפיינים.
אורך גופו יכול להגיע ל-70 מ"מ. צבעו שחור קטיפתי. הזכר קטן מן הנקבה. לזכרים יש סנפיר גב גדול יותר משל הנקבה. זהו דג כלאיים, זאת אומרת נולד מזוג של שני סוגי משריצים (כמו הפרד). ישנה וריאציה של מין זה שנקרא "מולי בלון" גופו קצר יותר, גבוה יותר ועגלגל ונראה כבלון, ומכאן שמו.
המולי השחור נחשב כדג צמחוני ומרבה לאכול אצות. דגים אלו חיים בטמפרטורה של 24°C וחברותיים עם כל המינים.
כיום הם מיובאים לחנויות בכל רחבי העולם. מגדלי הדגים נמשכים אליו בשל הטיפול הקל בו, רבייתו הקלה וצבעו השחור היפה.
הוגו דה לאנטינס
הוגו דה לאנטינס (בפלמית: Hugo de Lantins, פעל בשנים 1420–1430), היה מלחין פרנקו-פלמי בשלהי ימי הביניים ובראשית תקופת הרנסאנס. הוא היה פעיל באיטליה, בייחוד בוונציה, וכתב הן מוזיקת קודש והן מוזיקה חילונית; אפשר שהיה קרוב משפחה של ארנולד דה לאנטינס, עוד מלחין שהיה פעיל באותה תקופה באותה אזור.
חייו.
לא הרבה ידוע על חייו, פרט שהיה כנראה בוונציה בשנות ה-20' של המאה ה-15, כיון שכתב מוזיקה טקסית לדוכס פרנצ'סקו פוסקארי והמוזיקה שלו גם הופיעה בכמה קבצים מאותה עיר. מסתבר, שכתב מוזיקה לכלולות קליאופה מלאטסטה ותיאודור פאלאיולוגוס, נסיך ספרטה, בשנת 1421, הואיל ופרטים סביבתיים מדויקים מופיעים בטקסט למוזיקה. כמעט ודאי, שהיה מוכר לדופאי, כיוון ששני המלחינים כתבו מוזיקה בכמה מקרים לאותם אירועים עצמם ודופאי הזכיר אותו בטקסט לאחת היצירות שחיבר במהלך שהייתו ברימיני עם משפחת מלאטסטה (1420-1424).
המוזיקה של הוגו מתקדמת מזו של ארנולד ועושה שימוש באימיטאציה, שתהיה לתחבולה המוזיקלית השכיחה למשך מאה השנים הבאות ומעלה; לאמיתו של דבר, אימיטאציה שכיחה במוזיקה של הוגו דה לאנטינס יותר מבזו של כל מלחין אחר מראשית המאה ה-15. רוב יצירותיו כתובות לשלושה קולות, אם כי מדי פעם הוסיף קול רביעי.
כמה חלקי מיסות שרדו, אבל אף לא מיסה אחת שלמה; כמו כן שרדו חמישה מוטטים, אחד מהם איזריתמי. במחלקת המוזיקה החילונית כתב הרבה רונדו, כולם בצרפתית, כמו גם אי-אילו באלאטה באיטלקית (ככל הנראה לכלולות המלכותיות של משפחת מלאטסטה).
איי דחלק
איי דהלכּ הם ארכיפלג הנמצא בים סוף, לא הרחק מהעיר מאסאווה, המהווים חלק מאריתריאה. בארכיפלג ישנם שני איים גדולים בנוסף ל-124 איים קטנים יותר. הארכיפלג היה ידוע לרומאים בשם "דגת הפנינה" בגלל הפנינים הרבות המצויות בו. רק ארבעה מהאיים מיושבים, והמאוכלס ביותר הוא דחלק כאביר שהוא גם האי הגדול ביותר. תושבי האי דוברים שפה המיוחדת לאזור הנקראת דחלקית המשתייכת למשפחת השפות שמיות.
היסטוריה.
החוקר האנטינגפורד, מזהה עם דחלק את האיים הנקראים "אליו" ב"פֶריפְּלוּס הים האריתראי" (פריפלוס - קובץ הוראות שיוט), אשר היוו מקור לשריון צבים. לפי ההיסטוריון אדוארד אולנדורף תושבי דחלק היו הראשונים במזרח אפריקה שהתאסלמו ומספר כתובות בכתב כופי מצביעות על כניסה של תרבות ערבית לאזור. במאה ה-7 מדינה אסלאמית הוקמה בארכיפלג, אך נכבשה על ידי תימן, ויותר מאוחר על ידי האימפריה האתיופית. לאחר מכן הייתה תחת שליטתם של ממלכות האימפריה האתיופית האוטונומיות כגון מדיר בהר, ובסופו של דבר נכבשו האיים על ידי האימפריה העות'מאנית ב-1559 והיו תחת שלטונו של הפחה של עיר הנמל סואכין.
בסוף המאה ה-19 האיים נהפכו לחלק מקולונית אריתריאה שהקימו האיטלקים ב-1890. בתקופה זו היו האיים לבתי מאסר של הצבא הקולוניאלי האיטלקי. בעקבות עלייתה של החונטה הצבאית האתיופית ושיתוף הפעולה האתיופי-סובייטי באיים הוקם בסיס צבאי של ברית המועצות. במלחמת העצמאות של אריתריאה נכבשו האיים על ידי ארגון השעביה יחד עם שאר אריתריאה ואתיופיה איבדה את שליטת באיים. בעקבות הכרזת העצמאות של אריתריאה ב-1993 היו האיים לחלק מהמדינה.
בשנת 2012 דווח בארצות הברית כי ישראל מחזיקה בסיס צבאי (מעגן) באיים.
אטביזם
המונח אטביזם (שמקורו במילה הלטינית atavus ומשמעותו; אב-קדמון) מציין נטייה לחזור אחורה לתכונה של אבות קדמונים. אטביזם הוא נסיגה אבולוציונית בין אם ממשית או משוערת, כגון תכונות שמופיעות מחדש לאחר שנעלמו לפני דורות. אטביזם מתרחש משום שגנים של תכונות פנוטיפיות שהיו קיימות בעבר נשמרים לעיתים קרובות ב-DNA, למרות שאינם באים לידי ביטוי בחלק או ברוב האורגניזמים שאוחזים בהם.
דוגמאות.
דוגמאות שנצפו כוללות:
אטביזם נצפה גם אצל בני אדם. לדוגמה, אצל תינוקות שנולדו עם זנב קטן. אפשר גם לראות לכך עדות בבני אדם בעלי שיניים גדולות בדומה לאלו של קופים אחרים.
אטביזם בהיסטוריה.
במשך פרק הזמן שבין קבלת האבולוציה והופעת ההבנה המודרנית של גנטיקה, אטביזם שימש בהסברת חזרתה של תכונה מסוימת באינדיבידואל אחרי מספר דורות של היעדרותה. מקרה כזה שמתגלה באינדיבידואל מכונה לעיתים קרובות "נסיגה". במונח זה משתמשים בדרך-כלל בהקשר להופעתן מחדש של תכונות פרימיטיביות באורגניזמים באופן בלתי צפוי.
המושג אטביזם נשמע רבות מפיהם של דרוויניסטים חברתיים, אשר טענו כי גזעים נחותים הפגינו תכונות אטביסטיות, וייצגו תכונות פרימיטיביות יותר מאשר אלו של בני גזעם. הן המונח אטביזם, והן תאוריית החוק הביוגנטי של הקל, רווים מושגים של אבולוציה במשמעות של התקדמות, של צעידה לקראת מורכבות גדולה יותר ויכולת גבוהה יותר.