בשנת 1975 החל נבו ללמד במחלקה להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה. במקביל לעבודתו בחיפה, נבו לימד בשנים 1975-1979 במכללה האקדמית עמק יזרעאל ובשנים 1978-1990 במכללת אורנים. בשנת 1985 קודם נבו לדרגת מרצה בכיר עם קביעות. בשנים 1991-1992 ו-1995-1996 לימד גם במכללת תל-חי. בשנת 1997 קודם נבו לדרגת פרופסור חבר. בשנת 2007 קודם נבו לדרגת פרופסור מן המניין. במהלך פעילותו האקדמית, נבו יצא לתקופות מחקר באוניברסיטת יורק שבטורונטו, באוניברסיטת פרינסטון, באוניברסיטת ג'ורג'טאון ובאוניברסיטת טקסס באוסטין. בשנת 2010 פרש נבו לגמלאות.
נבו התגורר בקריית טבעון, והיה נשוי לניצה ואב לארבעה ילדים.
פרסומים אקדמיים.
ספרים שכתב
ספרים בעריכתו
רשאד א-שאווה
רשאד א-שאווה (בערבית: رشاد الشوا; תעתיק מדויק: רשאד אלשוא; 1909 – 28 בספטמבר 1988) היה פוליטיקאי ופעיל חברתי פלסטיני ששימש כראש עיריית עזה בשנים 1971-1982. הוא היה ידוע בעמדותיו הפרו-ירדניות.
ביוגרפיה.
רשאד א-שאווה נולד בשנת 1909 בעזה למשפחת הנכבדים א-שאווה. אביו של רשאד, סעיד א-שאווה, היה ראש העירייה הראשון של עזה וחבר במועצה המוסלמית העליונה, הוא התנגד לבריטים ותמך בחאג' אמין אל-חוסייני. אמו של רשאד הייתה ממוצא לבנוני. עם זאת, יהודי מעזה העיד שהוא הציל את היהודים בעזה במאורעות תרפ"ט. בשנת 1934 סיים לימודים לתואר ראשון בפוליטיקה ובכלכלה באוניברסיטה האמריקאית בקהיר. באותה שנה ייסד בעזה את מרכז הספורט הראשון בעיר. בשנת 1935 התמנה למשרה דתית בחיפה, ובמהלך שהותו בעיר נוצר קשר בינו לבין המהפכן הערבי עז א-דין אל-קסאם. במלחמת העצמאות, בעודו בחיפה, סייע א-שאווה בהברחת נשק מעיראק ומלבנון עבור צבא ההצלה של פאוזי אל-קאוקג'י. במהלך המלחמה חזר לעזה, שהייתה אז בשלטון מצרי. בשנת 1950 ייסד בעיר את העיתון "העם הערבי", שהחזיק מעמד לתקופה של שמונה חודשים בלבד. לאחר מהפכת הקצינים החופשיים במצרים בשנת 1952 הפקידו נשיא מצרים מוחמד נגיב על "טיהור" העיר משחיתות ומכל שריד מלוכני מתקופתו של המלך פארוק.
בעקבות מלחמת ששת הימים, רצועת עזה עברה לשליטה ישראלית. בשנת 1971 מונה א-שאווה בידי יצחק פונדק לראש עיריית עזה. בדצמבר 1971 נודע כי החביא בביתו מחבל. למרות זאת, החליט משה דיין בהתאם לנסיבות, שלא להדיחו. בשנותיו בראשות העירייה הוא פעל לפיתוח חברתי וכלכלי של העיר. הוא פעל ליצור פס ייצור של לימונים ולשווקו בעולם הערבי, ובמהלך תקופתו הוקם גם מפעל למיץ טבעי בעיר. בספטמבר 1972 הוא ניצל מניסיון התנקשות. באוקטובר 1972 הודח מתפקיד ראש העירייה בגלל סירובו לספוח מחנה הפליטים שאטי לעיר. בינואר 1973 נבחר לראש ועד שכונת א-רימאל הדרומית. באוקטובר 1976 הוא מונה שוב לראשות העיר.
בשנת 1982 הודח א-שאווה מתפקידו בגלל סכסוכים עם הממשל הישראלי. עם זאת, נותר בעמדת מפתח בגלל השפעתו על הזרמת הכספים הירדנית לרצועה. תמך באירועי האינתיפאדה הראשונה שפרצו בסוף 1987, למרות שנחשב למתון.
א-שאווה נחשב לתומך של ירדן, ובחזונו האמין כי הפלסטינים יוכלו לשכון תחת מסגרת פוליטית בראשות ההאשמים הירדנים. במשך שנים נחשב כבחיר המצדדים באופציה הירדנית. בהתאם לדעותיו, תמך א-שאווה בתוכנית הפדרציה שפרסם המלך חוסיין ב-1972, במסגרתה הגדה המערבית ורצועת עזה היו נעשות למחוז אוטונומי בשליטה ירדנית. א-שאווה גם ראה את היתרונות הכלכליים שהיו טמונים במסגרת פוליטית זו. אולם, נוכח התנגדות אידאולוגית חריפה ברצועת עזה לריבונות ירדנית על הפלסטינים, נאלץ א-שאווה להצניע את תמיכתו בחוסיין. התנגדות זו לירדן נבעה מתוצאות מלחמת ששת הימים וכן מהאהדה המוגברת לאש"ף, בייחוד לאחר ספטמבר השחור. בגלל מתינותו, הצהיר שמעון פרס ב-1987 שהוא רואה בא-שאווה את המנהיג החשוב ביותר בעזה.
רשאד א-שאווה נפטר מהתקף לב ב-28 בספטמבר 1988 בביתו שבעזה. על שמו קיים מרכז תרבות בעזה.
גד אורון
גד אורון (נולד ב-13 באוקטובר 1949 בקיבוץ ניר-עם) הוא מפיק ישראלי, המנכ"ל והבעלים של חברת "גד אורון הפקות". נחשב לחלוץ בתחום הפקות-העל בישראל.
ביוגרפיה.
את הקריירה המוזיקלית פתח אורון עם שירותו הצבאי בלהקת פיקוד דרום, כששימש גם כמפקד הלהקה במשך שנתיים עד לשחרורו מצה"ל. בין היתר שירת כחבר בצוות הבוחנים ללהקות הצבאיות מטעם קצין חינוך ראשי. עוד בתקופת שירותו, חבר אורון, במסגרת התוכנית "מעוז א' א'", למתי כספי וליעקב נוי, איתם הקים את שלישיית "לא אכפת להם"; בין הלהיטים של הלהקה נמנים "אני מת", "אני אצבוט לך", "יאוש פגש יאוש", "שתי ציפורים" ו"שלוש רגליים".
בשנת 1971 שיחק בסרט חסמבה ונערי ההפקר בדמותו של דני הנרדם.
ניסיון בימתי נוסף רכש אורון במסגרת הסיור הבינלאומי "מישראל באהבה" בארצות הברית, בקנדה, באוסטרליה ובמדינות המזרח הרחוק. כן השתתף בשנת 1973 בתוכנית "כה לח"י" של מרכז ההסברה.
ב-1973 שימש כמנהל הפקות בתיאטרון העממי א. דשא פשנל. התמחה בניהול מגוון תחומי אמנויות הבמה, כולל תיאטרון, בידור, מוזיקה, מחזות זמר שהופקו בלעדית או בשיתוף תיאטראות רפרטואריים, באולמות התיאטרון ובמופעים בישראל. ב-1977 הפך למנהל משותף ומפיק ראשי בתיאטרון העממי א. דשא פשנל, תפקיד בו שימש עד 1983, עת יצא לדרך עצמאית. בין השאר היה המפיק של להקת "גזוז" ומופע השירוויזיון.
ב-1982 יזם אורון את מתקן החומה באתר המופעים בגני יהושע פארק הירקון, אתר שמאוחר יותר התפרסם בכינוי "מוֹפַעפַּארְק", והוא שימש כמנהל האתר וכמפיק ראשי של המופעים הגדולים שנערכו בפארק הירקון. בתקופה זו רכש ניסיון מעשי בקידום מופעים עתירי קהל תחת כיפת השמיים.
ב-1985 הקים אורון את חברת "גד אורון הפקות בע"מ", חברת הפקות המפיקה בישראל ומחוצה לה.
בשנות ה-80 וה-90 עסק בארגון הפקות של אמנים בינלאומיים שהופיעו בישראל, דוגמת הופעותיהם של לאונרד כהן, דייר סטרייטס, ג'ו קוקר, FAME, בריאן אדמס, ריי צ'ארלס, הפריטנדרס, חוליו איגלסיאס, אירוסמית' ובוב דילן, וכן בהפקות מחול שונות. במהלך שנות ה-80 וה-90 שימש אורון בין היתר כמנהל ומפיק של סיבובי ההופעות של שלמה ארצי וחוה אלברשטיין.
בין האירועים עתירי הקהל הבולטים אותם הפיק אורון בישראל, נמנים שתי מיסות של האפיפיור - מיסת האפיפיור יוחנן פאולוס ה-2 באתר כורזים ומיסת האפיפיור בנדיקטוס ה-16 בהר הקפיצה נצרת; טקסי פרס התיאטרון הישראלי בשנים 1997-2003; טקסי פתיחה של המכביה - מהמכביה ה-16 עד ה-19; אירוע חנוכת גשר המיתרים בירושלים; הפקת הפתיח האמנותי של אירוויזיון 1999 שהתקיים בישראל; ו"לובשים שלום" - תצוגת אופנה בינלאומית באמפיתיאטרון קיסריה.
בין הפסטיבלים הבולטים שאורון תכנן והפיק ניתן למנות את "פסטיבל עכו" בשנים 1996 – 1999, "פסטיבל ערד" בשנים 1999–2000, "צלילים בים האדום" - פסטיבל מוזיקה קלאסית באילת, "פסטיבל תפן" ו"פסטיבל המדע" בירושלים.
לאחר תקופה קצרה בה זנח את ניהול ההפקות של אמנים בינלאומיים, חזר לעסוק בכך ב-2009, ומאז הפיק בישראל את ההופעות של: לאונרד כהן, אלטון ג'ון, מטאליקה, בוב דילן, פול סיימון, רוד סטיוארט, ג'סטין ביבר, רובים ושושנים, טום ג'ונס, הארלם גלובטרוטרס, ג'רי סיינפלד, הפריטנדרס, שארל אזנבור, אנדרה ריו ועוד.
חיים אישיים.
אורון נשוי ואב לשניים.
רשאד שאווה
רשאד שווא
רשימת בקרת גישה
רשימת בקרת גישה (שם מצוי וכך להלן: ACL קיצור מאנגלית של Access Control List) בהקשר למערכת קבצים של מחשב, היא רשימה של הרשאות המוצמדות לקובץ, תהליך תוכנית מחשב וכדומה. ה-ACL מגדיר איזה משתמש או מערכת מותרים בגישה אל הקובץ וכן לביצוע פעולות על הקובץ. כל רשומת ACL קלאסית מגדירה את המשתמש ואת הפעולה הרלוונטית. לדוגמה ACL שמכילה בתוכה את הרשומה (Alice, delete) פירוש הדבר הוא שלמשתמש אליס (Alice), ישנה הרשאת מחיקה (delete) לקובץ.
מודלי אבטחה מבוססי ACL.
במודלי אבטחה מבוססי ACL, כשמישהו (משתמש או מכונה) מנסה לבצע פעולה על קובץ, מערכת ההפעלה בודקת ראשית אם יש לו את הרשאות הגישה המתאימות על פי המופיע ב-ACL. נושא מרכזי על פי מודל זה, הוא ההחלטה כיצד ניתן לערוך הרשאות, כלומר איזה משתמש או תהליך מורשים לשנות את ה-ACL.
יישומים.
הרבה מערכות מיישמות את ה-ACL או שיש להם היסטוריה של יישום שכזה
במערכות קבצים.
בשנות ה-90 מודלי בקרת הגישה ACL ו-RBAC נוסו והיו בשימוש נרחב, לשם ניהול הרשאות. ACL של מערכת קבצים היא מבנה נתונים (בדרך כלל טבלה) המכיל רשומות של הרשאות גישה לבודדים או קבוצות, אל פריט על המחשב, כדוגמת תוכניות תהליכים או קבצים. רשומות אלו ידועות בקיצור ACEs המהווה קיצור מאנגלית של "רשומות בקרת גישה"במערכות ההפעלה Microsoft Windows NT, OpenVMS, דמויות יוניקס, ו-Mac OS X. כל אובייקט שניתן לגשת אליו (לדוגמה קובץ) מכיל מזהה ייחודי המאפשר גישה אל ה-ACL השייך לו. ההרשאות כוללות זכויות גישה פרטניות, לדוגמה איזה משתמש יוכל לקרוא מ-X, לכתוב ב-X או להריץ את X. בחלק מהיישומים ה-ACL מכיל רשומה המגדירה מי יוכל לשנות את ה-ACL עצמו.
רוב הפצות היוניקס ודמויות היוניקס תומכות ב-ACL של תקן POSIX.1e המבוסס על טיוטה של POSIX קודמת יותר שננטשה. הרבה מהם החל מגרסה 10.4, או סולאריס במערכת הקבצים ZFS, תומכות ב-ACL של NFSv4, המהווה את חלק מהתקן של NFSv4. קיימים שני יישומים נסיוניים של ACL של NFSv4, ללינוקס, אחד התומך במערכת הקבצים ext3, ולאחרונה Richacls, התומך במערכת הקבצים ext4.
ברשת.