בשיתוף עם הגרמנים ניצח פון שטראוסנבורג את האיטלקים בקרב קפורטו באוקטובר 1917, אך נכשל במתקפתו בקרב הנהר פיאווה, ביוני 1918.
פון שטראוסנבורג קיבל עליו את האחריות לכישלון בחזית איטליה וביקש להתפטר, אך הקיסר סירב לקבל את התפטרותו. בליל ה-3 בנובמבר 1918 התפטר הקיסר מתפקיד המפקד העליון של הצבא והעביר אותו לפון שטראוסנבורג, אבל זה סירב לקבלו משום שלא רצה להיות מעורב בחתימה על שביתת הנשק.
לאחר המלחמה הוא התיישב בווינה. הוא לא רצה להתיישב בטרנסילבניה שם נולד, כי היא ניתנה לרומניה אותה הביס במלחמה. ממשלת הונגריה סירבה לתת לו פנסיה והוא חי חיי דוחק והתפרנס מתרומות שקיבל. רק ב-1926 הסכימה הממשלה ההונגרית לשלם לו פנסיה בתנאי שיבוא כל פעם לקבלה בבודפשט. ב-1 ביוני 1935, בעת שהיה בבודפשט במטרה לקבל את הפנסיה שלו, לקה בהתקף לב ונפטר.
הוא נקבר בבודפשט בטקס צבאי מלא.
משפחת בנבנשתי
משפחת בֶּנְבֶנִשְׂתִּי (גם בן ויניסטי או בֶּנְבֶנִישְׂתִּי; בקסטיליה: Benveniste; בקטלוניה: בֶּנְבֶנִשְׂתּ, Benvenist; באיטליה: Benvenisti; בפורטוגל: Bemveniste; בצפון אפריקה: בנישתי, בניסטי Beniste/i) היא משפחה יהודית-ספרדית אצילה עתיקה, בעלת שם ייחודי שהצמיחה מתוכה רבנים, סופרים, משוררים, רופאים, סוחרים גדולים ואישי ציבור רבים.
השם בנבנשתי הוא שם משפחה בעידן המודרני. במשך תקופה ארוכה לפני כן הוא היה שם נוסף שהוצמד לשם של פרטים במשפחה החל בימי הביניים או שם פרטי בשימוש בקבוצות משפחתיות מסוימות (ראה להלן). תופעה דומה רואים במשפחות רבות בספרד של ימי הביניים באזורים המוסלמיים והנוצרים (ראה: אברבנאל, אבולעפיה, אבן שושן, חסדאי ועוד). במקור השם הוא מדרום צרפת - פרובאנס, מהערים נרבון ומונפלייה. מוצא המשפחה עם השם הנוסף 'בנבנשתי' קשור כנראה בהקמת מרכז יהודי חשוב בעיר נרבון במאה ה-10 וה-11 על ידי רבנים מבבל צאצאי ראשי הגולה - הגאונים: מכיר, רב ששת, רב חסדא, שאלתיאל בן חזקיה, ואחרים. צאצאי הרבנים עברו גם לברצלונה ונזכרים כ'נשיאים' בספרי הנוסעים בנימין מטודלה (1165) ויהודה אלחריזי (1208 בערך) המתארים את העיר, ובמסמכים אחרים מהתקופה. התואר 'נשיא' ניתן למשפחות בעלי מעמד כלכלי וחברתי בולט בקהילה היהודית ולמשפחות בעלי ייחוס לגאונים ולבית דוד. הרמב"ם - בן אותה תקופה - מגדיר את מנהיגי הסנהדרין כנשיאים: "הגדול בחכמה שבכולן מושיבין אותו ראש עליהן, והוא ראש הישיבה והוא שקורין אותו החכמים נשיא בכל מקום". המשפחות התחתנו זו עם זו. בני המשפחה השתתפו בבניית נסיכות ברצלונה במאות ה-11-12 ומלכות ארגון (משנת 1035) בתור יועצים (אלפקים Alfakim=al Hakim), גובי מס/גזברים/שרי אוצר ביילה ( ורופאי החצר. השם בנבנשתי מופיע במשפחה גם כשם פרטי.
היסטוריה.
השם של המשפחה נזכר לראשונה במאה ה-11. לפי אגדה משפחתית שסופרה לדוד בנבנשתי על ידי סבו הרב בנבנשתי שמואל יוסף מסלוניקי, מקורו של השם מחצר אחד המלכים של ספרד. המלך טייל בגנו עם שר האוצר שלו ורופאו היהודי וראה צמח. הוא שאל את השר מה שם הצמח. ענה לו השר "ביין-ווה" (bienva). למחרת בסיור בגן עם השרים האחרים רצה המלך להרשים את שריו ובראותו את הצמח קרא בשמו "ביין-ווה". השרים לעגו למלך ואמרו לו שהשם של הצמח "מלווה" (malva). המלך הנעלב קרא לשר היהודי והודיע לו שהוא נשלח לגלות. השר ביקש רשות לנמק את הקריאה השגויה של הצמח ואמר למלך שלא היה יכול לקרוא למלך את השם "מל-ווה" היות שמשמעותו היא "הולך להרע" (mal va בספרדית) ולכן קרא לו "ביין-ווה" (bien va בספרדית) - "הולך להטיב". המלך נהנה מתשובתו וציווה שמאותו יום ייקרא השר היהודי "בואך היה לטובה (לשלום) - "ביין-ויניסטה" (bien-viniste בספרדית) - בנבנשתי.
עד סוף המאה ה-15 ישבו בני המשפחה בספרד. עם גירוש ספרד נפוצה המשפחה באירופה, המזרח התיכון ובצפון אפריקה. הנכדים של שר האוצר של קשטיליה דון אברהם בנבנשתי גלו בגירוש ספרד לפורטוגל, לאנטוורפן, לסלוניקי ולקושטא.
המשפחה נפוצה גם לצפון אפריקה, ארצות המזרח והבלקן.
לפי רשימות יד ושם נשמדו כ־750 מבני המשפחה בשואה. מהם כשלושה רבעים מסלוניקי נשמדו באושוויץ בשנת 1943. בני משפחה נוספים מבלגרד וסקופיה מיוגוסלביה לשעבר, קוולה ורודוס ביוון, צרפת ומקומות נוספים נשמדו גם הם על ידי הגרמנים.
מבין בני המשפחה הידועים במאה ה-20: אמיל בנבנשתי (1902-1976), בלשן, וז'ק בנבנשתי (1935-2004), חוקר חיסונים מצרפת; אסא בנבנשתי (1925-1990), משורר וריצרד בן-וניסטי (נ. 1943), עורך דין מארצות הברית; ומישראל: דוד בנבנשתי (1897-1992), גאוגרף ומחנך, חתן פרס ישראל, מירון בנבנשתי (נ. 1934), היסטוריון וחוקר מדע המדינה, סגן ראש עיריית ירושלים לשעבר; רפאל (רפי) בנבנשתי (נ. 1937), כלכלן ויועץ לבנק העולמי ואיל בנבנשתי (נ. 1959) פרופסור למשפט בינלאומי וקונסטיטוציוני בישראל, גרמניה וארצות הברית; הזמרות האחיות זהבה בן ואתי לוי (נ. 1968).
סקריהיטשין
סקריהיטשין הוא כפר קטן על נהר הבוג המערבי (בגמינת דוביינקה, במחוז חלם שבפרובינציית לובלין) במזרח פולין, בסמוך לגבול אוקראינה. הכפר שוכן 9 ק"מ מדרום מזרח לעיירה דוביינקה, כ-37 ק"מ דרומית מזרחית לחלם וכ-100 ק"מ מזרחה מבירת הפרובינציה לובלין.
היסטוריה.
אזכורו הראשון של הכפר הוא משנת 1827, ובאותה עת ישבו בו 173 איש. במהלך המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 היה הכפר אחוזה בבעלות האחים שמואל וחיים רוטנברג. באחוזה נולדו נכדיו של שמואל, אהרון שידלובסקי ויוסף שידלובסקי, ושם גדל שמחה בלאס, נכדו של חיים רוטנברג. בשנת 1921 נמנו ביישוב 188 יהודים, רוב גדול בקרב תושביו, והתקיימה בו הכשרה חלוצית.
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים בתחילת מלחמת העולם השנייה ערכו האוקראינים המקומיים, אשר עבדו עד אז במשקי היהודים בכפר, פוגרום ביהודיו, בו רצחו 6 בני משפחה אחת, ובהם תינוק.
ב-22 בנובמבר 1941, לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכנסו לכפר אנשי גסטאפו, והורו ליהודיו לעזוב את המקום בתוך חצי שעה. יהודים אלו גורשו בהמשך לגטו הרוביישוב, ושם חלקו את גורל יתר יהודי העיר. לאחר הגירוש הקימו הגרמנים ביישוב ארבעה מחנות עבודה, בהם הועסקו בעבודות פרך מאות יהודים מגטו הרוביישוב. יהודים בודדים שעוד נותרו ביישוב נרצחו עד ספטמבר 1942.
כמהין (פטרייה)
תולדות עם ישראל - ארכיונים
ארכיונים בתולדות עם ישראל, הוקמו ברחבי העולם כדי לשמור על כתבי יד וספרים ועלונים מודפסים, שהיוו מסמכים ותעודות של קהילות ואישים.
מראשית המאה ה-20, הוקמו מאות ארכיונים על ידי יהודים למען שימור התרבות; חלקם אבדו מפגעי הטבע או בידי פורעים; הם אוצרים חומרים מגוונים, במדיה כתובה ואמנותית, מודפסת ומצולמת, מאלפי השנים של תולדות עם ישראל.
בערך זה הובאו העיקריים והגדולים שבארכיונים כיום.
תולדותיהם.
ארכיונים הוקמו על ידי יהודים מאז העת העתיקה. בימי הביניים והעת החדשה פעלו ארכיונים של יהודים שהוקמו על ידי הקהילה או בעלי אמצעים לשם שימור אוצרות העבר של הקהילה או של דמות חשובה.
ארכיונים של קהילות יהודיות באירופה, במיוחד מאז המאה ה-16 וה-17, כוללים בדרך כלל הרכב מסמכים קבוע, הכולל את פנקס הקהילה, ובו רישום כרונולוגי בדרך כלל של סדרי הקהילה ותקנותיה, שמות בעלי המשרות בקהילה, ושמות הפרנסים והגבירים שכלכלו את מוסדותיה העיקריים: בית הכנסת ובתי הספר, הוועדים לטיפול בחיי היומיום, שנקראו "חברה", ובהם חברה קדישא, חברה לגמילות חסדים ולביקור חולים. וכן פרוטוקולים של בתי משפט ופסקיהם, ושל אספות, אגרות ושטרות לסוגיהם. בנוסף פעלו בתפוצות ישראל "גניזות", שבהן נטמנו כתבים שונים, בעיקר ספרי קודש. אלו לא נועדו לארכוב, אך מקצתם, כגון גניזת קהיר שרדו, והם כמשמשים מקור מידע היסטורי.
במקביל, הוקמו ארכיונים על חיי היהודים על ידי רשויות שלטוניות לא-יהודיות באירופה, ואלו כללו פרוטוקולים של בתי משפט, שטרות חוב וכתבי זכויות שונים.
תקופת העת החדשה מתאפיינת בריבוי אוכלוסין מתמיד, ולצידו בהתרבות התיעוד לסוגיו. במאה ה-19, בנוסף לקהילות, הוקמו איגודי קהילות ארציים, כגון הקונסיסטוריון היהודי בפריז או כל ישראל חברים, אשר כוננו ארכיונים של פעילותם והמידע שאספו על חיי היהודים באירופה, בארצות צפון אפריקה, ובמזרח התיכון. מנהיגים ויזמים כגון משה מונטיפיורי או הברון רוטשילד, החזיקו ארכיונים פרטיים לפעילותם ולחברות הפילנתרופיות שהשתתפו בהקמתן.
המדינות האירופאיות: קיסרויות כגון הקיסרות האוסטרו-הונגרית, ממלכות, ונסיכויות, אגרו חומרים כתובים ומודפסים רבים על היהודים שרוכזו בתיקים מיוחדים בארכיוני רשויות השלטון. אולם לאחר האמנציפציה, צורפו תעודות רבות בענייני היהודים אל תיקים העוסקים באוכלוסייה הכללית. בתקופת השואה עסקו זרועות השלטון של הגרמניה הנאצית בתיעוד רב של היהודים, אורח חייהם ורכושם.
רוב הארכיונים המאורגנים לתולדות עם ישראל נמצאים כיום במדינת ישראל. ארכיונים של וועדי הקהילות בערים וארכיוני המושבות והקיבוצים; ארכיוני התנועה הציונית והתנועות והמוסדות המיישבים; ארכיונים של מחתרות עבריות בארץ ישראל, ארכיוני המפלגות ביישוב היהודי ובמדינת ישראל ותנועות הנוער, הוקמו משנות ה-20 של המאה ה-20, ופותחו בהדרגה במחציתה השנייה. בראשית המאה ה-21, במקביל להתרבותו המתמדת של החומר הארכיוני, הוכנסו לארכיונים אמצעי השימור הדיגיטליים, והאפשרות להציג את אוצרותיהם ברשת האינטרנט.
מוטורולה זום