תנועה שמאפייניה אינם משתנים במשך הגיית התנועה היא מונופתונג (חד-תנועה); המונופתונגים הם תנועות אמיתיות. תנועה שמאפייניה משתנים פעם אחת במשך הגיית התנועה היא דיפתונג (דו-תנועה) ותנועה שמאפייניה משתנים פעמיים במשך הגיית התנועה היא טריפתונג (תלת-תנועה). קיימות גם תנועות עם מעל שתי השתנויות במשך הגיית התנועה אך אלו נדירות יחסית.
טרפז התנועות.
כדי שיהיה נוח להתייחס לכל הגייה אפשרית של התנועות, הן ממוינות בטרפז התנועות של האלפבית הפונטי הבינלאומי (IPA). למעשה כל נקודה סביב הטרפז ובתוכו מגדירה הגייה של התנועה. הראשון שתיאר את טרפז התנועות הוא הפונטיקאי דניאל ג'ונס.
השורות מתארות את גובה התנועות, כאשר מיקומן הוא מיקום הלשון ביחס לחך. בשורה העליונה ביותר מצוינות התנועות הגבוהות - המכונות גם סגורות, ובשורה התחתונה ביותר מצוינות התנועות הנמוכות -המכונות גם פתוחות. העמודות מתארות את מיקום התנועות כאשר בעמודה הימנית ביותר מצוינות התנועות האחוריות, ובעמודה השמאלית ביותר מצוינות התנועות הקדמיות. בכל מיקום וגובה תנועות בהם מופיעות שתי תנועות, התנועה השמאלית בלתי-מעוגלת והתנועה הימנית מעוגלת.
התנועות בדקדוק העברי.
המונח העברי "תנועה" נקבע על ידי מדקדקי העברית בימי הביניים על־פי המונח הערבי המקביל "חַרַכַּה". הם הגדירו בדרך כלל תנועה כהגה המלווה את העיצור ומבוצע ללא חסימה של האוויר בדרכו. המדקדקים עסקו - גם בעת החדשה ולאחר תחיית העברית - במניית התנועות ובחלוקתן ל"תנועות גדולות" (או "ארוכות"), ל"תנועות קטנות" (או "קצרות"), ול"תנועות חטופות", ובקביעת כללי הופעתן, התחלפותן והגייתן של התנועות. מאחר שלשון המקרא, שעליה מתבסס הדקדוק העברי המסורתי, מכילה רבדים היסטוריים שונים (טקסט עיצורי, אמות קריאה, ניקוד, מסורות קריאה), משקפים סיווגי התנועות וכללי הדקדוק העוסקים בהן מציאות לשונית שאיננה תואמת בהכרח למערכת פונולוגית שהייתה קיימת בנקודת זמן מסוימת בתולדות העברית.
בעברית הכתובה ההבדל בין עיצורים לתנועות בולט במיוחד, משום שהעיצורים מסומנים באותיות האלפבית, ואילו התנועות מסומנות בסימני הניקוד. בעברית הקדומה ובשפות שמיות אחרות לא סומנו התנועות כלל, והטקסט הכיל רק את העיצורים; בשלב מסוים נוספו אמות קריאה לציון התנועות, ורק בראשית ימי־הביניים הוסיפו בעלי המסורה את סימני הניקוד, במקביל להתפתחויות דומות בסורית ובערבית.
בפרוטו-שמית היו כנראה 3 תנועות קצרות (a, i, u) ו-3 ארוכות (ā, ī, ū). בעברית המקראית משתנה מספר סימני התנועות לפי שיטת המסירה; בניקוד הטברני יש 7 תנועות עיקריות (קמץ, פתח, צירה, סגול, חיריק, חולם, שורוק), בניקוד הבבלי 6 תנועות (הפתח והסגול הטברנים מתאחדים) ובניקוד הארץ־ישראלי 5 (הקמץ והפתח מתאחדים, וכן הצירה והסגול). לצד התנועות העיקריות קיימות גם תנועות חטופות, השווא והחטפים. מערכת התנועות המשיכה להשתנות בהגיות העברית השונות בימי הביניים (הגייה אשכנזית, הגייה ספרדית והגייה תימנית לענפיהן). בעברית המדוברת בת-זמננו התנועות קרובות להגייה הספרדית, אך הדקדוק הנלמד והניקוד בטקסטים מנוקדים נוהגים על פי מערכת הניקוד הטברני. שווא לעיתים נהגה כתנועת סגול או פתח ולעיתים אינו נהגה, ללא קשר לאפיונו הדקדוקי כשווא נע או נח.
הארדיקאנוט
הארדיקאנוט (בדנית: Knud III Hardeknud, מילולית: "קאנוט החזק"; 1018 או 1019 – 8 ביוני 1042) היה מלך דנמרק משנת 1035 ומלך אנגליה משנת 1040 ועד מותו.
ביוגרפיה.
הארדיקאנוט היה בנם של המלך קאנוט הגדול ואמה מנורמנדיה. לאחר מות אביו, ירש הארדיקאנוט את הכתר הדני בתור קאנוט השלישי, אך הסתכסך עם מגנוס הראשון מלך נורווגיה, שמנע ממנו להפליג לאנגליה כדי להבטיח את שלטונו שם. כתוצאה מכך, הוסכם כי אחיו הממזר של הארדיקאנוט, הרולד "קל-הרגליים", ימשול באנגליה כעוצר בשמו.
הרולד לקח את הכתר האנגלי לעצמו ב-1037, בטענה כי "הארדיקאנוט שהה זמן רב מדי בדנמרק". לאחר שכרת ב-1039 ברית עם מגנוס, לפיה אם אחד מהם ימות ללא צאצאים יירש האחר את מקומו, תכנן הארדיקאנוט לפלוש לאנגליה כדי להדיח את הרולד, והגיע לפלאנדריה, שם שהתה אמו הגולה. אך הרולד מת בטרם הספיק הארדיקאנוט לפלוש לאנגליה, במרץ 1040. הארדיקאנוט נחת בסנדוויץ' ביוני, "שבעה ימים לפני אמצע הקיץ", ועמו 62 ספינות מלחמה. מאחר שלא הספיק להילחם בהרולד כשעוד היה בחיים, הוא הוציא את גופתו מקברה והשליכה לביצה.
הארדיקאנוט היה מלך אכזר ובלתי אהוד. הוא גבה מעמו מיסים גבוהים, ובשל כך פרץ כנגדו ב-1041 מרד, שכשל לבסוף. הוא קרא לאחיו-למחצה אדוארד (בנם של אמה מנורמנדיה והמלך אתלרד השני), שהיה בגלות בנורמנדיה, לשוב לאנגליה ולשלוט עמו, ולרשת אותו לאחר מותו, מאחר שלו עצמו לא היו צאצאים.
הארדיקאנוט מת ב-8 ביוני 1042 ונקבר בווינצ'סטר. אחיו אדוארד ירש אותו לאחר מכן, והשיב את בית וסקס לשלטון.
יחיא עייש
רב שרירא גאון
רב שרירא גאון (בערך ד'תרס"ו, 906 - ח' בתשרי ד'תשס"ז, 3 בספטמבר 1006) היה ראש ישיבת פומבדיתא ונפטר כבן מאה שנים. בנו היה רב האי גאון.
רב שרירא גאון בן חנניה, שהיה נצר לשושלת ראשי הגולה המיוחסת לדוד המלך, מונה כראש הישיבה בפומבדיתא בשנת ד'תשכ"ח 968, והחליף בתפקיד זה את רב נחמיה גאון בר רב כהן צדק. את תפקידו הקודם כאב בית דין מילא בנו, רב האי גאון שלימים ירש אותו בחייו כראש ישיבה, אך עזר לו בניהול הישיבה גם לפני כן.
ייחוסו.
משפחתו של רב שרירא הייתה משפחת ראשי הגולה שבבבל, אבל אבות אבותיו עברו אל הישיבה וויתרו על הנשיאות. ממשפחה זו יצאו כמה גאונים, אבות בית דין, ראשי כלה, סופרים ונושאי תפקידים אחרים בישיבה. אביו רב חנניה וסבו רב יהודה היו גם הם גאונים בישיבת פומבדיתא.
באיגרתו, מציין רב שרירא את ייחוסו לבית דוד המלך, וכן לאמורא רבה בר אבוה, תלמידו של רב.
סוף ימיו.
אחרי 30 שנות גאונות כראש ישיבת פומבדיתא התפטר מתפקידו בד'תשנ"ח (998) כשהיה בן קרוב למאה שנים ומינה את בנו רב האי גאון לממלא מקומו.
יהודים הלשינו עליו ועל בנו לפני הח'ליפה אל-כדיר על קיום קשרים עם יושבי הארצות האויבות, שהיו שרויות במלחמות נגד הח'ליפות, כמו מדינות צפון אפריקה, פרס, ספרד וביזנטיון (ביזנץ). לישיבת פומבדיתא התקבלו תלמידים רבים מהארצות האלו, ובין רב שרירא ובנו ליושבי הארצות האלו היו חילופי מכתבים ושו"ת. לכן אפשר היה להאשים אותם בקלות במזימה פוליטית. הח'ליפה ציווה לכלוא אותם ולהחרים את רכושם. בסופו של דבר רב האי זוכה, אך רב שרירא נחשב לאשם והמשיך לשבת בכלא ורכושו הוחרם. הדבר פגע בבריאותו של רב שרירא, והוא חלה ונפטר לאחר 8 שנים.
ייתכן שזו הסיבה שרב שרירא התפטר מראשות הישיבה ומינה את בנו במקומו. אך ייתכן שהדבר היה קודם ההלשנה ורב שרירא התפטר ממשרתו בגלל זקנותו.
כתביו.
אגרת רב שרירא גאון.
איגרתו המפורסמת - איגרת רב שרירא גאון (רש"ג) - נכתבה סביב שנת ד'תשמ"ז (987) אל רבי יעקב בן נסים, מחכמי קירואן, כתשובה לשאלתו על השתלשלות התורה שבעל-פה מימי התנאים, האמוראים, הסבוראים והגאונים עד ימיו.
איגרת זו מהווה מקור מידע מרכזי, ובפרטים רבים בלעדי, על התקופות בהן היא עוסקת ותיארוכן. האיגרת סוקרת את סדרי הזמנים ודרך העריכה של המשנה, הברייתות והתלמוד, וכן סוקרת את תקופת הגאונים. האיגרת מסדרת את לוח הזמנים בו פעלו התנאים, האמוראים, הסבוראים ודורות הגאונים עד זמנו של רב שרירא.
איגרת שנייה.
בנוסף לאיגרת הראשונה כתב איגרת נוספת ששלח לרב נסים בן יעקב, ובה פירש את התארים הנהוגים בתלמוד ושמות של חלק מהאמוראים.
תשובות רש"ג.
לפתחו של רב שרירא באו שאלות רבות, מן הפזורה היהודית, בארצות המערב ואף מן המזרח (הודו), שעסקו בעיקר בנושאי הלכה, ואף בנושאי אגדה, אמונה וקבלה. רב שרירא השתדל לענות לכל שואל, ואיגרות רבות נשלחו בשמו. באיגרותיו, מלבד התשובות ההלכתיות, שזר רב שרירא פירושים לפסוקים ולסוגיות תלמודיות.
פירושים.
חיבר פירושים שונים, הן למקרא והן לתלמוד, ואף כי הפירושים עצמם אבדו, הרי יש ציטוטים מהם והתייחסות אליהם בכתבים אחרים (למשל אצל הרד"ק).
צאצאיו.
בנו של רבי שרירא גאון היה רב האי גאון, שחיבר עמו תשובות הלכתיות רבות.
קישורים חיצוניים.
חיבוריו
תנועה (לשון)
עורב הודי
עוֹרֵב הוֹדִי (שם מדעי: "Corvus splendens") הוא מין בסוג עורב, הנפוץ בדרום-מזרח אסיה (בדרום מערב תאילנד), בתת-היבשת ההודית, באיים המלדיביים והלקדיביים ובחופי דרום איראן. הוא הגיע, בעזרת האדם, למזרח אפריקה, באזור זנזיבר וסודאן, לרוטרדם שבהולנד ולאוסטרליה, שם הודבר. במקומות בהם אינו מין מקומי, הוא רודף עופות מקומיים ומאיים עליהם בהכחדה.
העורב ההודי חולק את אזורי המחיה שלו עם האדם - הוא חי בהתיישבויות של האדם, מכפרים קטנים ועד לערים. הוא ניזון משאריות האדם ומבעלי חיים קטנים הנמצאים בסביבה האנושית - עכברים, שממיות וכדומה. צבעו שחור, והצוואר והחזה אפורים, כאשר מידת הכהות של האזור האפור משתנה בהתאם לתת-המין.
בישראל, הוא עוף פולש, המופיע בצורה סדירה באזור מפרץ אילת, השרון ובערבה. עיריית אילת הגישה בקשה לירות בעורבים פולשים עקב תוקפנותם לאנשים ובעיקר לילדים.
עקב תקופת המעבר של הממשלה שאינה מאפשרת לספק אישורי ירי המשרד להגנת הסביבה פרסם הוראת שעה לתקופה בת שנתיים, אשר מגדירה את העורב ההודי כמין מוגן, וזאת על מנת להעביר את הסמכות הירי בעורבים מהמדינה לרשות הטבע והגנים שיוכלו לספק רישיונות ציד ולדלל את מספרם..
עורב מזרע
עוֹרֵב הַמִּזְרָע (שם מדעי: Corvus frugilegus) הוא מין של עורב.
מאפיינים.