התחנה הוקמה על ידי הטורקים במהלך מלחמת העולם הראשונה במסגרת הנחת שלוחת מסילה מטולכרם אל יערות האלונים שמצפון לחדרה לצורך העברת חומרי גלם לבניית המסילה לחצי האי סיני ולהסקת קטרי הקיטור. התחנה הוקמה מצפון לכפר הערבי קאקון לצרכים תפעוליים. לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים הוארכה המסילה לחיפה ושימשה את רכבות הנוסעים בקו חיפה - לוד - קנטרה שפעלו תחת הרכבת המנדטורית. בשנת 1937 החלו לעצור בתחנה שנקראה "קאקון" רכבות נוסעים ושירתו את תושבי הכפר הסמוך. במהלך המרד הערבי הגדול, במרץ 1938, הותקפה התחנה על ידי אנשי הכנופיות. בלילה שבין 31 במאי ל-1 ביוני 1938 תקפה כנופיה ערבית את התחנה, הוציאה ממנה את העובדים והעלתה את התחנה באש. בעקבות זאת הודיעה הנהלת הרכבת על ביטול התחנה.
אחרי מלחמת העצמאות, בשנת 1949 נפתח קו הרכבת מחיפה ל-תל אביב ולירושלים דרך המסילה המזרחית ושם התחנה שונה ל"אחיטוב". עם פתיחת מסילת החוף בשנת 1953 צומצם מאוד שירות הנוסעים בתחנה והיא שימשה בעיקר רכבות משא. בתחילת שנות ה-60 שימשה התחנה לפריקת הצינורות ששמשו לבניית המוביל הארצי. הצינורות הובלו על גבי קרונות משא שטוחים ממפעל "יובל-גד" שבאשקלון אל התחנה, שם נפרקו וגולגלו באמצעות טרקטורים אל התעלה שנחפרה בתוואי המוביל הארצי.
בשנת 1968 נסגרה התחנה סופית.
מצפון לתחנה קיים מבנה איתות שנבנה על ידי הבריטים. שימש לניתוב הרכבות.
תוכניות שנגנזו.
במסגרת פיתוח מסילות הרכבת ותכנון מחדש של המסילה המזרחית תוכננה הפעלתה מחדש של התחנה ההיסטורית. התחנה החדשה הייתה אמורה לשרת את תושבי היישוב אחיטוב ויישובי עמק חפר ומועצה אזורית מנשה הסמוכים.
בעקבות החלטת משרד התחבורה לקדם את מסילת מנשה ותחנות נוסעים אחרות המתכוננות לקום במסגרת תוואי מסילת מנשה ("תחנת באקה אל גרבייה-ג'ת", "תחנת חריש") הוחלט לבטל את התחנה באחיטוב.
תחנת הרכבת קאקון
הסגת גבול
פורטו צ'רבו
פורטו צ'רבו (Porto Cervo) היא עיירה השייכת לעיריית ארזח'ינה (Arzachena) בנפת אולביה טמפיו בסרדיניה. העיירה היא מרכזו של חבל קוסטה זמראלדה (Costa Smeralda). אוכלוסייתה הקבועה אינה עולה על 400 תושבים, אך בעונת הקיץ, כאשר מגיעים אליה תיירים מארצות אירופה ומהמזרח התיכון,
המחזיקים בה בתי מגורים, עולה מספר תושביה לאלפים אחדים. אטרקציה מיוחדת הקיימת בעיירה היא רכבת הנעה בכבישים על גלגלי גומי,
באמצעותה ניתן לבקר בין הווילות ודירות הקייט של תושבי המקום. במהלך הנסיעה שומעים הנוסעים הקלטה על תולדות המקום, על הווילות
ועל תושבי העיירה המפורסמים.
גאוגרפיה.
העיירה נחשבת לאתר נופש יוקרתי, ובנויה מסביב למפרץ עמוק, המשמש נמל ליאכטות. שמו של המקום צ'רבו
שפירושו הוא צבי אדום. מקור השם נעוץ בעובדה, שהעיירה בנויה משני הצדדים של המפרץ, צדדים הנראים כצלעות של צבי.
הגבעות עליהן בנויה העיירה נראים כמו רגליים אחוריות של צבי, המונחות בבסיסן על פני הים.
מרכז העיירה נבנה על פני מישור המשקיף על הים וכולל ככר קטנה, בוטיקים, חנויות ומקומות בידור ליליים.
במקום שני נמלים: הנמל הישן והנמל החדש. בנמל החדש קיימת מספנה לתיקון ספינות קלות.
ג'יוג'איגואו
גְ'יוֹגָ'איגוֹאוּ (מנדרינית: 九寨沟, פין-יין: Jiǔzhàigōu; מילולית: "עמק תשעת הכפרים"; טיבטית: Sicadêgu) הוא פארק לאומי בצפון מחוז סצ'ואן שבסין. הפארק ידוע בשל צבעיהם הססגוניים של אגמיו ומפלי המים שבו.
ראשיתו של הפארק באיסור שהטילה ממשלת סין על כריתת עצים באזור ב-1979. ב-1982 הוא הוכרז כפארק לאומי, וב-1984 נפתח למבקרים. ב-1987 הושלמה בנייתם של מתקנים שונים להקלה על הביקור במקום. ב-1992 הכריז עליו אונסק"ו כאתר מורשת עולמית וב-1997 כשמורה ביוספרית.
גאוגרפיה.
ג'יוג'איגואו שוכן בקצהו הדרומי של רכס מינשאן, בסמוך לגבול עם מחוז גאנסו, כ-330 ק"מ צפונית לצ'נגדו. שטחו של הפארק כ-720 קמ"ר, והוא מוקף ב-600 קמ"ר נוספים של אזור חיץ. גובהו נע בין 2000 מ' מעל פני הים לבין 4,764 מ', בפסגה הגבוהה ביותר - הר גָנְזִיגוֹנְגָאִי.
הטמפרטורה הממוצעת בפארק היא 7.2°. החודש החם ביותר הוא יולי, בו מגיעה הטמפרטורה ל-17°, והחודש הקר ביותר הוא ינואר, בו מגיעה הטמפרטורה ל-1°-. מדי שנה יורדים בממוצע 661 מ"מ גשם, בעיקר בין מאי לאוקטובר.
גורמים רבים השפיעו על עיצוב נופי הפארק: תופעות קרסטיות, תנועת קרחונים, פעילות הידרולוגית, וכן רעידות האדמה שנגרמו עקב מיקומו בתפר שבין הלוחות הטקטוניים צ'ינגהאי-טיבט ויאנגצה.
הסלעים השכיחים בתחומי הפארק הם דולומיט, טוף, אבן חול ופצלים.
בתחומי הפארק שלושה ערוצי נחלים, ממקורותיו של נהר ג'יאלינג, שהוא חלק מאגן הניקוז של נהר יאנגצה. הערוצים, בצורת האות "Y", כוללים את רִיזֶה וזֶצָ'אוָוה, הזורמים צפונה ונשפכים לשוּגֶ'נְג.
בין הנחלים פזורים עשרות אגמים בצבעי כחול, ירוק וטורקיז, המכונים על ידי הטיבטים "הָאִידְזִי" - "בני הים". האגמים, שהם שרידים של קרחונים קדומים, נוצרו עקב מפולות סלעים. ההבדלים בין צבעיהם נובעים מההבדלים בין עומקם, הצמחייה הגדלה בסביבתם והמשקעים שבהם. חלק מהאגמים צלולים מאוד, בשל ריכוז גבוה של סידן פחמתי.
אוכלוסיית הפארק.
באזור הפארק מתגוררים מזה מאות שנים טיבטים ובני צ'יאנג. נכון לשנת 1997 התגוררו בו כאלף תושבים. על התושבים נאסר לעסוק בחקלאות והם מתפרנסים מתיירות ומסובסידיות שמעניקה להם ממשלת סין.
תיירות.
מיקומו המבודד של הפארק הלאומי ג'יוג'איגואו מקשה על הגעת תיירים אליו. העיר הגדולה הקרובה ביותר אליו, צ'נגדו, מרוחקת עשר שעות נסיעה ממנו. מאז 2004 נסלל כביש מהיר שמקצר בהדרגה את משך הנסיעה. בשנת 2003 נפתח בסמוך לפארק שדה תעופה, המשרת טיסות סדירות מצ'נגדו ומצ'ונגצ'ינג ובעונת התיירות גם משיאן. כן פועל בסמוך לפארק מנחת מסוקים.
לאורך העמק 55 ק"מ של דרכים המשמשות את השאטלים שמפעילה הנהלת הפארק בין אתריו השונים. במקביל לדרכים שבילים למטיילים רגלית.
אתרים מרכזיים.
נחל ריזה.
בנחל ריזה (日则沟; פין-יין: Rìzé) הזורם לאורך 18 ק"מ בדרום-מערב העמק, מרוכזים מרבית האתרים:
נחל זצ'אווה.
נחל זצ'אווה (则查洼沟; פין-יין: Zécháwā) זורם לאורך 18 ק"מ בדרום-מזרח העמק. עם אתריו המרכזיים נמנים אתרים אלה:
נחל שוג'נג.
נחל שוג'נג (树正沟; פין-יין: Shùzhèng) זורם לאורך 14.5 ק"מ בצפון העמק. עם אתריו המרכזיים נמנים אתרים אלה:
ג'יוג'איגואו בתרבות.
סצינות רבות מסרט הקולנוע "גיבור" צולמו באגם חץ הבמבוק. במפל הפנינה צולמה סצנה בעיבוד טלוויזיוני ל"המסע למערב".
השער העליון
התקופה הדו גושית
פינקים
קשת בניין
חליל א-סכאכיני
לזאר קרנו
לזאר ניקולא מרגריט, רוזן קרנו (צרפתית: Lazare Nicolas Marguerite, Comte Carnot; 13 במאי 1753 - 2 באוגוסט 1823), מאדריכלי הניצחון במלחמות צרפת המהפכנית, פוליטיקאי, מהנדס, ומתמטיקאי.
תחילת דרכו.
קרנו נולד בעיירה והקומונה נולֶה שבמחוז קוט ד'ור, ולמד בקולז' ד'אוטן, שהיה בית ספר מכין ללימודי הנדסה וארטילריה. הוא סיים את לימודיו בבית הספר מזייר להנדסה, שם פגש את בנג'מין פרנקלין, ובגיל 20 השיג משרה כלוטננט בגדודי ההנדסה של נסיך קונדה. בזמן שירותו הצבאי המשיך בלימודי המתמטיקה. ב-1784 פרסם את עבודתו הראשונה, שנקראה "חיבור על מכונות", ובה חזה את העיקרון של אנרגיה המיושמת למסה נופלת, ואת ההוכחה הראשונה לכך שאנרגיה קינטית אובדת בהתנגשות פלסטית בין גופים אלסטיים למחצה. בעקבות הפרסום הזה צורף קרנו לחברה הספרותית הצרפתית. באותה שנה הוא קודם לדרגת סרן.
קריירה פוליטית.
קרנו הצטרף לחיים הפוליטיים בצרפת לאחר מהפכת 1789, והפך לחבר באספה המחוקקת ובוועדת ההוראה הציבורית של האספה. הוא דגל במתן הזדמנות לחינוך לכל האזרחים, וכחבר הוועדה הגה מספר רפורמות עבור מערכות החינוך וההוראה, אך הן לא יושמו בסופו של דבר עקב האקלים הפוליטי והחברתי הבעייתי בצרפת של המאה ה-18.
לאחר פיזור האספה המחוקקת נבחר קרנו לוועידה הלאומית ב-1792. ב-14 באוגוסט 1793 הוא נבחר לוועדה לביטחון הציבור, והתמנה לתפקיד שר המלחמה.
בתפקידו כשר מלחמה השליט קרנו בצבא משטר משמעת חזק ורמת ארגון גבוהה, ובכך סייע לו לנצח במלחמותיו. ההצלחות הללו תרמו להגברת ההתנגדות באזורים שהיו בשליטת תומכי בית בורבון (שהתמרדו חמישה חודשים קודם לכן), אך הממשלה החשיבה את מכלול הפעילויות כהצלחה. בסתיו 1793 נטל קרנו את האחריות על החזית הצפונית, ותרם לניצחונו של ז'אן-בטיסט ז'ורדן בקרב ואטיני.
בחודשים האחרונים של 1792 הוא שהה בבאיון, וארגן את צבא צרפת שהתכונן להדיפת התקפות אפשריות מכיוון ספרד. עם חזרתו לפריז, הוא הצביע בעד הוצאתו להורג של המלך לואי ה-16, למרות שנעדר ממשפטו של המלך.
קרנו לא נקט צעדים כלשהם נגד שלטון הטרור, אך יחד עם כמה מחברי הוועידה (כגון רובר לינדה ולואי-ברנאר גטון דה מורוואו) הוא הפנה עורף לרובספייר במהלך הריאקציה התרמידוריאנית.
קרנו התמנה חבר בדירקטורט שהוקמה ב-1795. לאחר שאטיין פרנסואה לטורן הוחלף על ידי פרנסואה דה ברתלמיי, קרנו וברתלמיי הודחו יחד עם חברים נוספים במועצת החמש-מאות לאחר הפיכת פרוקטידור שאורגנה על ידי נפוליאון בונפרטה ופייר אוגריי. קרנו נמלט לז'נבה, ופרסם שם ב-1797 את עבודתו הנקראת "Métaphysique du calcul infinitésimal".
בשנת 1800 התמנה קרנו לתפקיד שר המלחמה של נפוליאון בונפרטה. בהצבעה שנערכה ב-1802 התנגד קרנו להענקת סמכויות שלטוניות לנפוליאון לכל חייו.
פרישה.