באופן פוליטי, קפריסין נקלעה למריבה בין הממלכה המאוחדת, יוון וטורקיה בנוגע למעמדה הבינלאומי. במרוצת השנים הבאות השתמש ספריס במעמדו בשירות הדיפלומטי כדי לחתור לפתרון של הסכסוך הקפריסאי, תוך כדי השקעת עמל רב בדבר. היה זה אחד מהתחומים המעטים בחייו שבהם הוא התיר לאישי ולפוליטי להתערבב.
פרס נובל.
בשנת 1963 זכה ספריס בפרס נובל לספרות "עבור כתיבתו הפיוטית הנכבדה, אשר מקבלת את השראתה מתרבות העולם ההלניסטי".
ספריס היה היווני הראשון שזכה בפרס (בא אחריו אודיסאוס אליטיס, שקיבל את הפרס ב-1979). הלאומיות שלו, והתפקיד ששיחק ברנסאנס שחל בספרות ובתרבות היוונית במאה העשרים, היה להם בוודאי משקל בהחלטה להעניק לו את הפרס. אולם בנאום הקבלה שלו, בחר ספריס להדגיש את הפילוסופיה ההומניסטית שלו: "כשהיה אדיפוס בדרכו לתבאי הוא נתקל בספינקס, תשובתו לחידה שהספינקס חד לו הייתה: "אדם". מילה פשוטה זו מוטטה את המפלצת. ישנן מפלצות רבות שעלינו להשמיד. הבה ונהרהר בתשובתו של אדיפוס."
בעוד שספריס נחשב לעיתים למשורר לאומי, יש ל"הלניזם" שלו חשיבות רבה יותר, בהיותו חוט שני של המשכיות בתרבות ובספרות היוונית.
ההצהרה של 1969.
עם עליית הלאומיות של 1967 השתלטה החונטה הצבאית מהאגף הימני על השלטון ביוון לאחר שביצעה הפיכה. לאחר שנתיים שעמדו בסימן צנזורה כוללת, מעצרים פוליטיים ועינויים, נקט ספריס בעמדה כנגד השלטון. ב-28 במרץ 1969, הוא הצהיר הצהרה ברשת BBC, ולה העתקים שבעת ובעונה אחת הופצו בכל עיתון באתונה. הוא הכריז באופן שאינו משתמע לשתי פנים: "יש להביא לקיצה את האנומליות".
ספריס לא האריך ימים על מנת שיחזה בסופה של החונטה ב-1974, מצב שהיה תוצאת סיום ישיר של פלישתה של טורקיה לקפריסין, שהונע במידה רבה בשל ניסיונה של החונטה להפיל את הארכיבישוף הקפריסאי מקאריוס השלישי.
בהלווייתו ליווה קהל גדול את ארון המתים לאורך רחובות אתונה, שרו את שירו "הכחשה" (Άρνηση), שהלחין מיקיס תאודוראקיס (שאז נאסר להשמעה); הוא נעשה גיבור עממי בשל התנגדותו לשלטון.
שונות.
בבריטניה מותקנים לזכרו שני לוחות כחולים (בבריטניה זהו סימן המותקן במקום ציבורי לאות זיכרון כדי לקשר בין המיקום לבין האישיות או המאורע המפורסם) על גבי שניים מבתיו הלונדוניים - ברחוב 51 Upper Brook וב-Sloane Avenue.
ב-1999 נתגלע ריב לגבי קריאת רחוב ב-Ízmir Yorgos Seferis Sokagi (שמו הטורקי של יורגוס ספריס), בגלל טינה מתמשכת שנותרה מחמת מלחמת יוון–טורקיה בשנות העשרים.
ב-2004 הפיצה להקת Sigmatropic את "16 Haiku &amp; Other Stories," אלבום המוקדש ומושפע מעבודתו של ספריס. בין האמנים שהקליטו את שיריו נמצאים לטיציה סדיה, אלחנדרו אסקובדו, קט פאואר ורוברט וייט. השיר המפורסם מ-Mythistorema הוצג בטקס הפתיחה של אולימפיאדת אתונה (2004):
הקצתי וראש השיש הזה בזרועותי;
זה מתיש את מרפקי ואיני יודע היכן להניח אותו.
הוא נפל מתוך חלום ואני הגחתי מתוך חלום.
כך שחיינו נעשו אחד ויהיה זה קשה עד מאוד להפרידם שוב.
מגדל גאלטה
זוהר דיין
זוהר (זוריק) דיין (8 באפריל 1926 - 14 באפריל 1948) היה לוחם הבריגדה היהודית וההגנה שנהרג במהלך הקרב על רמת יוחנן.
ביוגרפיה.
זוהר דיין נולד ב-8 באפריל 1926 בנהלל לדבורה ושמואל דיין, אח צעיר למשה דיין ולאביבה.
בשנת 1940, כשנסע לבקר את אחיו משה בכלא עכו, התבקש להעביר ידיעות לאסירים, נתפס ונעצר. בשנת 1942 החליט לנסוע לבקר את אחותו ששירתה אז בחיל העזר לנשים במצרים. נתפס ונעצר בחשד שהוא מרגל.
כשחזר לנהלל, פגש את מימי לבית דופלט, שלמדה בבית הספר לנערות בנהלל.
בנובמבר 1944 התגייס לבריגדה היהודית ונשלח למחנה אימונים במצרים, רק במאי 1945 נשלחה הפלוגה שלו לאיטליה ולמעשה זוריק הגיע לאירופה אחרי סיום הקרבות. המפגש עם ניצולי השואה גרם לו להירתם לסייע ב"בריחה".
באפריל 1946, כאשר שוחררה הפלוגה שלו, מסר זוריק את ניירותיו לפליט יהודי בשם אשר וייגלר שהגיע במקומו לארץ ישראל, והוא עצמו נשאר באיטליה כחלק מהחבורה.
בסוף 1946 החליט זוריק שתרם דיו, הגיע לירושלים אל חברתו, מימי, שלמדה בבצלאל. הם נישאו בנהלל והתגוררו בירושלים. ב-1947, לאחר סיום לימודיה של מימי, עברו לקריית חיים וזוריק עבד כפועל במחצבה.
היה ממקימי גדוד 21 של חטיבת כרמלי ושימש כמפקד פלוגה א' בגדוד.
סגן זוריק דיין נהרג במהלך הקרב על רמת יוחנן בה' בניסן תש"ח 14 באפריל 1948 בניסיון להתקיף בכסאייר את הגדוד הדרוזי שהגיע מסוריה כחלק מ"צבא ההצלה". במהלך ניסיון לחלץ את גופת דיין, נהרג , מפקד מחלקה.
דיין הותיר אחריו אלמנה, מימי, ותינוק בן שלושה חודשים, עוזי, לימים חבר הכנסת, סגן הרמטכ"ל וראש המועצה לביטחון לאומי. לאחר מותו נישאה אלמנתו לאיש הפלי"ם וחובל בחיל הים, משה רבינוביץ'.
זוריק דיין
זהר דיין
כנסת ישראל (אוניית מעפילים)
"כנסת ישראל" הייתה אוניית מעפילים, מהגדולות שידע מפעל ההעפלה. בהיותה בפתח נמל חיפה, נכנעו מעפילי האונייה לאחר קרב קשה עם אנשי צבא בריטים, והוגלו למחנות המעצר בקפריסין.
תולדותיה.
האונייה נבנתה בארצות הברית כאוניית משא עשויית ברזל ב-1892.
רכש והכנה.
האונייה נרכשה בארצות הברית על ידי שליחי המוסד לעלייה ב'. הפליגה מארצות הברית לנמל פיראוס ביוון, כשהיא עמוסה מזון עבור אונר"א, ומשם שטה אל נמל ההכנה.
צוות ההכנה להפלגה, של המוסד לעלייה ב', כלל את אברהם גובסקי, בנימין ירושלמי, יואש צידון ואחרים. הבריטים גילו את ייעודה והוציאו נגדה צו תפיסה ביוון. ולכן, ב-1 באוקטובר האונייה הועברה ליוגוסלביה. ההכנות להפלגה נמשכו כחודשיים, וכללו ציודה במזון ומים, הכנת דרגשי עץ ללינה עבור המעפילים ושיפורים טכניים כדי להבטיח את הפלגתה.
מפקדי האונייה היו אנשי הפלי"ם יוסי ירושלמי ואחר כך יוסף המבורגר-הראל, ולצדם איש הפלי"ם גם הם ראובן יתיר. הגדעוני היה יואש צידון. לרשותם עמד מכשיר קשר שהרכיב יואש צידון. חלק מהמלווים הגיעו אליה ב-2 בנובמבר.
בחלקו הראשון של מסע ההפלגה היה רב החובל ימאי יווני, ולצדו צוות ימאים יוונים. ולאחר מכן החליף אותו איש הפלי"ם ראובן הירש-יתיר.
יחס היוגוסלבים היה אוהד ומשתף פעולה באופן רשמי. ממשלת יוגוסלביה סיפקה 300 עובדים, שבויי מלחמה גרמנים, לעבודת ההכנות להפלגה, והמרשל טיטו אף ביקר בנמל בעת ההכנות להפלגה של "כנסת ישראל" ושל אוניית המעפילים "אבא ברדיצ'ב" (שנקראה גם בשמות: "אנסטסיה" ו"הקדושה"), אשר הפליגה במקביל אליה.
שמה של האונייה שנקבע בתחילה היה "המרי העברי"; אולם הוחלף אחר כך ל"כנסת ישראל".
המעפילים.
3,836 מעפילים הפליגו באונייה. בנמל באקאר שביוגוסלביה (כיום בקרואטיה) לחוף הים האדריאטי עלו על סיפון האונייה כ-3,436 בני אדם, רובם ככולם היו ניצולי השואה; בהם 3,100 מרומניה, ו-800 מהונגריה; 1,500 בני נוער שהשתייכו לתנועות הנוער: השומר הצעיר, דרור, בית"ר, בני עקיבא, מכבי הצעיר והנוער הציוני וכן 160 ילדים, צעירים ומבוגרים. במהלך ההפלגה נולדו 11 תינוקות.
הם הגיעו ברכבות משא אל מחנה איסוף שארגן המוסד לעלייה ב' ליד זאגרב, שבו נערכו פעולות תרבות מטעם תנועות הנוער היהודיות; ובמקביל, נערכו ההכנות להפלגה: חלוקת מזון, ציוד וסידורים מנהליים. הם נעו ממחנות האיסוף לנמל באקאר ברכבות משא.
ב-7 בנובמבר בשעות אחר הצהרים החלו להגיע אליה המעפילים, וההעלאה הסתיימה בשעות הלילה המוקדמות. בין המעפילים היו שמואל כץ, לימים צייר ומאייר ידוע, ויוסף גוברין, לימים איש מדע המדינה ב ודיפלומט בשירות החוץ של ישראל.
אחר כך, בלב ים עלו על סיפון "כנסת ישראל" כ-400 מעפילים מאוניית המעפילים "אבא ברדיצ'ב". לפי התוכנית המקורית, הם היו אמורים לעלות בלב ים לאונייה "רפיח". אולם התוכנית לא יצאה לפועל. שתי האוניות נקלעו לסערה, ומנועה של "אבא ברדיצ'ב" שותק, והיא נסחפה לעבר הסלעים והתרסקה, נוסעיה ניצלו והועברו באמצעות סירות דיג ל"כנסת ישראל".
ההפלגה.
האונייה הפליגה ב-8 בנובמבר 1946 בשעה 04:00 (על פי עדות יתיר ב-6 בנובמבר). היוגוסלבים ארגנו טקס פרידה לאונייה לפני ההפלגה, שבו השתתפה תזמורת, הונפו דגלים ותושבי המקום התאספו. גם האונייה קושטה בדגלים: דגל יוגוסלביה הונף לצד דגל עברי. המעפילים פצחו בשירה והתושבים המקומיים נפרדו מהם.
נתיב ההפלגה המתוכנן מנמל באקאר כלל את איי יוון, הים האדריאטי, הים האיוני, הים האגאי ומשם לחופי ארץ ישראל.
כאמור, "כנסת ישראל" יצאה במקביל לאונייה "אבא ברדיצ'ב". על פי התוכנית אמורים היו מעפילי "אבא ברדיצ'ב" לעבור לאונייה "רפיח". למחרת ההפלגה, כאשר עברה האונייה ליד האי זארה, התחוללה סערה קשה. עקב כך החליט רב החובל לעגון ליד האי. כעבור 24 שעות הפליגה הספינה מזרחה. כל אותה עת היה קשר עין עם "אבא ברדיצ'ב". למחרת נקלעה לשדה מוקשים מימי מלחמת העולם השנייה, מנועה השתתק, היא נסחפה לעבר הסלעים והתרסקה. נוסעיה הועברו ל"כנסת ישראל".
"כנסת ישראל" נכנסה לנמל דייגים קטן, ואחר כך, הצטיידה במזון ובמים נוספים. למחרת ב-16 בנובמבר, יצאה "כנסת ישראל" לדרך.
לסירוגין פקדו אותה סערות, ועברה צפונה לכרתים.
ב-21 בנובמבר הגיעה לנקודת המפגש ליד האי קמיליו ניסי (Kamillio Nisi) עם ספינת דיג יוונית, שהגיעה מפיראוס כדי לקחת את הצוות היווני שלה וכן את בנימין ירושלמי, שאמור היה לעבור לאונייה אחרת שתפליג מיוון ליוגוסלביה.
לאחר רדתו, קיבל יוסי הראל את הפיקוד וראובן יתיר (הירש), בעל הכשרה ימית, היה רב החובל.
התוכנית הייתה לעבור את קפריסין מצפון, ומשם דרומה לכיוון ביירות, וממנה בקו ישר לחיפה.
עימות עם הבריטים.