בשנת 1957 היה ממקימיו של קיבוץ בית ניר. בין השנים 1959–1977 היה שק תלמידו של הפסל רודי להמן, ואחר-כך שולייתו.
בשנת 2007 יצא סרט תיעודי על חייו ועבודתו בשם "אבוא במחילות", בבימוי סילבינה לנדסמן, שזכה בפרס.הסרט מתאר את עבודתו הפיסולית כדיאלוג שבין התרבות המקומית - הקדומה והעכשווית - לבין הנוף מתוכו היא צומחת.
שק היה נשוי לשולה שק, ולבני הזוג נולדו ארבעה ילדים. הוא נפטר בשנת 2011, לאחר שנים של מאבק במחלת הסרטן. לאחר מותו הוקם בקיבוץ בית ניר מוזיאון לזכרו המציג את עבודותיו.
יצירתו.
שק הוא אמן ייחודי בנוף האמנות הישראלית. גוף העבודות שלו מהדהד תחושה של תרבות קדמונית כשנקודת המבט שלו היא בראש ובראשונה הומניסטית. בשיחה עם האוצרת רותי אופק שפורסמה בספר המלווה את תערוכתו האחרונה, תיאר שק את תפישת האמנות שלו: ״העיסוק באמנות הוא אזכור האמנות, זה הכלי שיש. האמן מאזכר אמנות, אבל קצת מטה אותה לזמן, לפרשנויות, לתולדות חייו״.
שק עסק בקשר בין התרבות והמקום, באופנים בהם בני האדם מתערבים בנוף המקומי, מטמיעים בו צורות ומשנים את מופעו. אתר החקירה שלו היה אזור מגוריו - חבל לכיש - שבו שפע של שרידי תרבויות ועדויות של רצף תרבותי מהתקופה הכלקוליתית (5000 לפנה״ס) ועד הכפרים הערבים שננטשו ב-1948. שק בנה את זהותו האמנותית מתוך תחושת שייכות למקום, אולי כתגובה לחוויות של עקירה והגירה מתקופת ילדותו. תחושת השייכות שלו, כמו גם העשייה האמנותית, הייתה קשורה לשלושה מושגים מרכזיים: המקום, החומר ורצף הזמן. שק התייחס אל מושגים אלו כיסודות הומניסטיים שבונים חיבור תרבותי לוקאלי ואוניברסלי גם יחד. לדבריו, ״הלוקאליות של האזור משמעותה סינתזה של תרבויות. התרבויות השונות שנפגשו בצומת הדרכים הצמיחו דבר חדש. כאן נוצר האלף-בית הפונטי, כאן נכתב התנ״ך, כאן צמחו היהדות, הנצרות והאסלאם״.
מוקד מרכזי ביצירתו הוא הגעגוע. שק התגעגע לחכמה הקדמונית, שהיטיבה לחבר בין המקום והחומר; הוא התגעגע ל״רוח המזרח״ שמייצגת קרבה הרמונית לאדמה; הוא התגעגע אל חוויה של מקום. המזרח אצל שק לא היה מושג פוליטי, אלא נקודת ייחוס אישית-רוחנית שלאורה הוא עיצב את דרכו האמנותית.
תחילת דרכו האמנותית מאופיינת בשימוש בברזל, בטון ועץ ובדימויים גיאומטריים וגושניים של חיות. בהשפעת הממצאים הארכאולוגיים הקרמיים שאליהם נחשף, עבר שק לעבודה בחימר. קנה המידה מונומנטלי - פסליו ממוקמים לרוב במרחבים פתוחים. טכניקת העבודה בחומר הקרמי הפנתה את שק אל סוגיות של חלל פנימי, דופן, חיפוי וציורים על פני השטח. הדימויים של הפסלים נשארו בתחום הזואולוגיה אך הנפחים מלאים ועגולים: החיות הפכו למעין מיכלים, לייצוגים מופשטים או מומצאים של חיות. בטכניקה זו יצר שק סדרות של טוטמים וצלמים שלעיתים מורכבים מחלקים המחוברים בליפוף פשוט של חוט תיל. על חלקיהם הוא צייר באנגוב (צבע קרמי המיושם לפני השריפה). במקביל, יצר שק סדרות של כדים ומיכלים בטכניקת הכריכה העתיקה (coiling) תוך הנכחת פעולת הלחיצה של החומר בין האצבעות, כערוץ של דיאלוג עם כלים קדומים.
בהמשך עבר שק אל פיסול בארד (ברונזה) בטכניקת יציקה בשיטת השעווה האבודה. טכניקה זו מיוחסת לאוסף המרהיב של כלי הפולחן שמתוארך לתקופה הכלקוליתית והתגלה בנחל משמר במדבר יהודה (מטמון נחל משמר), גילוי ארכאולוגי ששבה את רוחו. המעבר לארד בעבודתו של שק התייחסה באופן ישיר למעבר מהחימר לארד שהתרחש בעת העתיקה: ״שעתה היפה של התקופה הכלקוליתית הייתה במעבר בין חימר לברונזה״, אמר שק בשיחה עם האוצרת רותי אופק. השפה הפיסולית נשארה דומה ואילו הציורים על פסלי הקרמיקה הוחלפו בחריטות עדינות ובפטינה שעל פני השטח המתכתיים.
בשנת 2002 התגבר העניין שלו באובייקטים פולחניים, והוא יצר את הסדרה 1000 צלחות, המורכבת מצלחות קרמיות עמוקות שעומדות על שלוש רגליים ועליהן עיטורים קוויים. הצלחות עשויות בטכניקת לחיצה בחומר לבן וקוטרן זהה. הקו המעטר שחור או חום, בעל עובי אחיד אך מרצד - נדמה כאילו שק עשה שימוש באותו המכחול בכל הצלחות. על כל צלחת עיטור ייחודי, וכולן יחד מציגות מופע גיאומטרי של דימויים - חלקם מופשטים וחלקם פיגורטיביים של צמחים וחיות. האסוציאציה המיידית מפנה אל ציורי הענק המסתוריים שעל אדמת פרו, הידועים כקווי נסקה. הצלחות, בדומה לקווי נסקה, מזמינות מבט מלמעלה אל מפה או צופן קדמוני.
מאקסילה
מקסילה
מרדכי אליאש
גאלאטץ
שמואל ישעיהו פינלס
ש&quot;י פינלס
אריה זברובסקי
שמואל פיניליש
שמואל פינליש
יחיאל צלנוב
הקריה הלאומית לארכיאולוגיה של ארץ ישראל
אורי שוהם
צבי זילברטל
צבי זילברטל (נולד ב-5 באפריל 1952) הוא משפטן ישראלי, שכיהן כשופט בית המשפט העליון.
ביוגרפיה.
זילברטל גדל בשכונת רחביה שבירושלים. קרוב משפחתו של זילברטל הוא הפרופ' ישעיהו ליבוביץ. למד בגימנסיה העברית. בשנים 1970–1975 שירת בצה"ל. במסגרת שירותו, השלים קורס חובלים ולאחריו שירת בצה"ל כקצין בחיל הים. במהלך שירותו לחם במלחמת יום הכיפורים, כקצין מחלקה בספינת טילים. צלל בין השאר במימי נחל הקישון הרדודים.
בשנת 1976 החל בלימודי ספרות באוניברסיטה העברית, אך עבר ללימודי משפטים, אותם סיים בהצטיינות ב-1981. הוא התמחה בבית המשפט העליון אצל השופט אהרן ברק ובמשרד עו"ד פרטי. ב-1983 הוסמך כעורך דין.
ב-1990 מונה לשופט בבית משפט השלום בירושלים, וב-1997 היה לסגן נשיא בית המשפט. ב-2000 מונה לשופט בפועל בבית המשפט המחוזי בעיר, וב-2001 מונה כשופט קבוע בבית משפט זה. במהלך כהונתו היה, בין היתר, בין השופטים שהרשיעו את אלי פימשטיין ברצח הודיה קדם. כן כתב את פסק הדין הראשון שהתייחס לתנאי רישיון קריאייטיב קומונס בתביעה להפרת זכויות יוצרים שהוגשה בידי צלמים חובבים נגד חברת מפה. בהמשך מונה כסגן נשיא בית המשפט המחוזי.
במקביל לכהונתו כשופט, שימש מרצה בפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים, ובין היתר לימד סדר דין אזרחי.
ב-21 בפברואר 2012 החל לכהן כשופט בבית המשפט העליון. הוא נחשב לשופט בעל גישה מרכזית, שאיננה נוטה במובהק לליברליות או לשמרנות.
במרץ 2016 הודיע במפתיע על כוונתו לפרוש מתפקידו כשופט, בגלל עומס עבודה בתפקידו. ב-10 באפריל 2017 פרש מכהונתו.
מאז פרישתו מכס השיפוט, מכהן כבורר ומגשר במסגרת משרד עו"ד אפרים אברמזון ושות'. בפברואר 2022 מונה לחבר בוועדת החקירה הממלכתית לרכש הצוללות וכלי השיט.
פסטוב
פאסטוב (באוקראינית: Фа́стів; ברוסית: Фастов) היא עיר במחוז קייב, במרכז אוקראינה. העיר משמשת כמרכז האדמיניסטרטיבי של נפת פאסטוב. העיר עצמה היא נפה נפרדת בתוך נפת פאסטוב. מספר התושבים המוערך (נכון ל-2006) הוא 50,100. העיר שוכנת על גדות הנהר יאנובה.
בעת בניית בית הספר המקיף קומרוב (מס' 4), נמצא שלד אדם מן התקופה הפלאוליתית המאוחרת, שהיה צייד סוסים וממותות. דבר המרמז על ישוב אנושי במקום לפני כ 20,000 - 25,000 שנים.
העיר מוזכרת לראשונה בשנת 1390, אז הנסיך ולדימיר תבע את בעלותו על העיר ממשפחת הנסיך רוזונובסקי. העיר התפתחה תחת שלטונם של הנסיך אולג ואיגור, אז נשלחו בנאים מקייב על מנת לבנות ולפתח את העיר.
עקב מיקומה בצומת מסילות רכבת, פסטוב היא תחנה חשובה במסלול הרכבת ממרכז אירופה אל רוסיה ואסיה. בעיר פועלת תעשיית בירה ומכונאות. אם כי רוב התושבים הם עובדי חברת הרכבות האוקראינית.
פאסטוב היא עיר היסטורית, ששרדה את מלחמות הקוזקים (כולל תקופת חורבן והתיישבות מחדש). מקומות בולטים בעיר: פוקרובסקה צרקבה (כנסייה אורתודוקסית מהמאה ה-17, על שם מנהיג קוזקי סימון פלאיי), וכנסייה קתולית (מראשית המאה ה-20).
יהודי פאסטוב.
בעיר פעל במשך תקופה קצרה, רבי אברהם המלאך, שאף קבור במקום.
בשנת 1941 הרגו הנאצים כ-1,500 מיהודי העיר, היהודים נקברו בקבר אחים בבית הקברות היהודי. שמות 229 מהם, שחברי הקהילה היהודית היו מסוגלים להזכר חקוקים על אנדרטה שהוקמה על קברם. האנדרטה הוקמה במימונו של יליד העיירה מיכאל פולק שהיגר לשיקגו.
טיבוע אח&quot;י אילת
האם גוגל עושה אותנו טיפשים
שריון לוחות מקסימיליאן
שריון לוחות מקסימיליאן הוא מונח מודרני לסגנון של שריון לוחות גרמני מתחילת המאה ה-16, שכנראה הופיע לראשונה בשריון לוחות שהוכן עבור מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. השריון מאופיין בקסדת ארמט (Armet) וקסדות דומות עם מגן עיניים (visor) מתרומם; רכסים (fluting) צרים ומקבילים בצורה דמוית מניפה המכסים את רוב חלקי השריון); חריטות; עיצוב הנלקח מתגליפים; שריון קיראס (שריון חזה, בטן וגב) חד במותניים וסבטון (מעין נעל משוריינת) בעלת קצה מרובע.
לפי גרסה אחרת, שם השריון קשור דווקא למקסימיליאן השני, שכן שריון המקסימיליאן האחרון הוכן במיוחד עבורו ב-1557, כ-17 שנה אחרי שיצא משימוש כללי.
השריון תוכנן כדי לחקות את הביגוד מלא הקפלים שהיה עד אופנתי באירופה. צו האופנה שהתפתחה במאה ה-15 באירופה היה להכין שריון שלא רק סיפק הגנה מרבית, אלא גם היה יפה מבחינה חזותית. שריון מקסימיליאן שילב את סגנון השריון המעוגל של איטליה עם סגנון הרכסים הגרמני.
על המונח.
לא כל שריון שנעטה על ידי מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה היה שריון בסגנון מקסימיליאן. השריון המפורסם ביותר שנעטה על ידי מקסימיליאן היה שריון לוחות גותי, שנעטה על ידו כאשר היה נסיך צעיר ומאוחר יותר הוצג כמתנת חתונה מכובדת לדודו זיגמונד. מקסימיליאן הראשון נהפך לקיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1493 ומת ב-1519, אך שריונות מקסימיליאן קלאסיים ידועים מ-1515 ועד 1525, ושריון בעל צורה דומה אך עם פחות רכסים שהיו גם שונים יוצר עוד ב-1500.