ימים ספורים לאחר המוות החליטה אמו של גיבסון שהמשפחה תשוב מנורפוק שבוירג'יניה, לווייטויל. גיבסון תיאר מאוחר יותר את וייטויל כ"מקום בו מודרניות הייתה קיימת, אך היה חשש עמוק מפניה", וזקף את התחלת התעניינותו במדע הבדיוני, לזכות ה"תרבות הספרותית הילידית", בלוויית התחושה של גלות פתאומית. בגיל שלוש עשרה, רכש אנתולוגיה של ספרות דור הביט, וכך נחשף לכתיבתם של אלן גינסברג, ג'ק קרואק, ויליאם ס. בורוז; הוא הושפע במיוחד מבורוז, שפתח לפניו את עולם המדע הבדיוני.
גיבסון היה מתבגר ביישן ומגושם, כפר במודע בדת, ומצא מפלט בקריאת סיפורי מדע בדיוני וסופרי שוליים כמו בורוז והנרי מילר. בגיל חמש עשרה, נשלח לפנימיה פרטית בטוסון שבאריזונה. אמו, שאותה תיאר כ"דאגנית ומדוכאת", נותרה בווייטויל והלכה לעולמה כשמלאו לגיבסון 19. טום מדוקס העיר שגיבסון "גדל באמריקה מופרעת וסוריאליסטית כפי שג'יימס גראהם באלארד ראה אותה בדמיונו".
השתמטות מגיוס, גלות ותרבות הנגד.
לאחר מות אמו נטש גיבסון את בית הספר לפני סיום הלימודים, והתבודד. גיבסון נדד לקליפורניה ואירופה, ואימץ דפוסי התנהגות של תרבות הנגד. ב-1967 בחר להגר לקנדה על מנת להימנע מלהיות מגויס למלחמת וייטנאם. לפני הגיוס הוא הודה בפני מראייניו כי מטרתו בחיים היא לנסות כל סם הזיות קיים. גיבסון הבחין ש"אכן עלה בידי להתחמק מהגיוס, מכיוון שהם מעולם לא טרחו לגייס אותי". לאחר השימוע שב לביתו ורכש כרטיס אוטובוס לטורונטו, ועזב זמן קצר לאחר מכן. בסרט התיעודי הביוגרפי "No Maps for These Territories" שנעשה עליו בשנת 2000, טען גיבסון שהשתמטותו מהגיוס נבעה מרצון לשכב עם ילדות הפרחים ולהשתמש בחשיש יותר מאשר מהתנגדות מצפונית לשירות הצבאי.
בטורונטו החליט גיבסון שהוא לא סובל את קהילת המהגרים של משתמטי גיוס אמריקאים שחייתה במקום משום שכיחותם של הדיכאון, ההתאבדות וההתמכרות לסמים קשים ולאלכוהול בקרב חברי הקהילה. הוא הופיע במהלך קיץ האהבה ב-1967 בקטע מתשדיר חדשות של CBS על תת-תרבות של ילדי הפרחים ביורקויל שבטורונטו. פרט לתקופת הוללות קצרה בוושינגטון הבירה, גיבסון שהה בטורונטו בשאר שנות השישים. הוא פגש שם צעירה מוונקובר שאיתה נסע לטיול באירופה. גיבסון ציין שהם שהו במהלך טיולם במדינות אירופאיות בעלות משטרים פשיסטיים, מכיוון שבהן שער ההמרה של המטבע היה נמוך, וכך הם יכלו להתקיים.
הזוג נישא והתיישב בוונקובר שבקולומביה הבריטית ב-1972. לאחר הולדת בנו הראשון, גיבסון טיפל בילד, בעוד אשתו מפרנסת את המשפחה ממשכורתה כמורה. בעקבות אפשרות לקבלת מלגת סטודנט, אם ישיג ציונים גבוהים בקולג' הוא נרשם לאוניברסיטת בריטיש קולומביה. הוא סיים שם, תוך כמה הפסקות בלימודים, תואר ראשון באנגלית, ב-1977. לימודי הספרות האנגלית, חשפו אותו לסוגים רבים של ספרות יפה. הוא זקף לזכות לימודיו רכישת רעיונות חדשים הקשורים לתרבות המדע הבדיוני ובכללם המודעות לפוסטמודרניות. הוא למד קורס על מדע בדיוני באוניברסיטת בריטיש קולומביה, וקורס זה המריץ אותו לכתוב את סיפורו הראשון "Fragments of a Hologram Rose".
בוגר אוניברסיטה, כתיבה מוקדמת והתפתחות הסייברפאנק.
גיבסון התחיל ללמוד לתואר מוסמך אוניברסיטה ושקל לכתוב תזה על סוגת Hard science fiction כספרות פשיסטית, אך הוא הפסיק את לימודיו, ובמקום זאת, הרחיב את אוסף תקליטי הפאנק שלו. בתקופה זו הוא עבד בעבודות שונות, ובהן מתרגל בקורס היסטוריה של הקולנוע באוניברסיטה שבה למד. מאחר שלא מצא את מקומו בקרב קהילת מעריצי המדע הבדיוני בוונקובר ב-1980 או 1981, התיידד גיבסון עם מוזיקאי הפאנק והסופר ג'ון שירלי, שאותו ראה כ"נפש תאומה". השניים נעשו חברים וחברות זו נמשכה כל חייהם. שירלי שכנע אותו למכור את סיפוריו הקצרים המוקדמים ולהתייחס אל הכתיבה ברצינות.
גיבסון התוודע, דרך שירלי, אל ברוס סטרלינג ולואיס שיינר, שיהיו, מאוחר יותר, חלוצים בתנועת הסייברפאנק. סטרלינג ושיינר קראו את סיפוריו של גיבסון והבינו שהם "סיפורים פורצי דרך". גיבסון פגש את סטרלינג בוועידת מדע בדיוני בדנוור שבקולורדו בסתיו של 1981, שם הוא קרא את "Burning Chrome" - סיפור הסייברספייס הקצר הראשון שלו - לקהל בן ארבעה אנשים. הוא הצהיר, מאוחר יותר, שסטרלינג "הבין את הסיפור לגמרי". באוקטובר 1982 נסע גיבסון לאוסטין שבטקסס, לוועידת המדע הבדיוני ArmadilloCon, שבה הופיעו הוא, שירלי, סטרלינג ושיינר בפאנל שנקרא "מאחורי צל המראות: מבט אל מדע הבדיוני הפאנק". שיינר ציין לגבי האירוע, ש"הייתה תחושה של קבוצה מלוכדת". לאחר סוף השבוע בו דנו על רוק אנד רול, MTV, יפן, אופנה, סמים ופוליטיקה. גיבסון עזב את הקאדר בוונקובר והצהיר, ש"חבורה חדשה נוצרה".
קריירה ספרותית.
ספרות בדיונית מוקדמת.
כתיבתו המוקדמת של גיבסון התאפיינה בדרך כלל בסיפורים עתידנים על השפעתם של טכנולוגיות הקיברנטיקה והסייברספייס (מחשבים מדמי מציאות) על הגזע האנושי. הוא עסק ב"ערי שאנטי" (שכונות מאולתרות) של דור ההייטק, ממריצי הקלטות או שידור (יפותחו מאוחר יותר לחבילת "דמגור" המתוארת בדקדקנות בנוירומנסר), וערבוב של טכנולוגיה ובני אדם. מאפיינים אלה ניכרו כבר בסיפורו הראשון שיצא לאור, "Fragments of a Hologram Rose" בשנת 1977. חברו ועמיתו ברוס סטרלינג תיאר את יצירתו החדשנית של גיבסון, במבוא לאסופת הסיפורים של גיבסון "Burning Chrome" כ"הקומבינציה הקלאסית של גיבסון בערבוב חיים פשוטים עם הייטק".
בשנות השמונים הופיעו סיפוריו הקצרים של גיבסון בכתבי העת Omni ו-Universe II, שבהם שררה אווירה של סרט אפל, שהותירה הרגשה עגמומית. גיבסון התרחק, בעבודתו המוקדמת, מהמיינסטרים של המדע הבדיוני (שכלפיו הוא חש "רתיעה אסתטית"), ושאף להידמות לג'יימס גראהם באלארד. כשברוס סטרלינג החל להפיץ את סיפוריו, הוא הבחין ש"הקוראים התבלבלו. כלומר, הם לא הבינו את המשמעות של המשפטים בסיפור... המשלים הדמיוניים שהוא המציא היו מעבר לתפישתם השכלית של הקוראים."
בעוד לארי מקפריי העיר שהסיפורים הקצרים הללו הפגינו ניצוצות מיכולתו של גיבסון, עמיתו מבקר המדע הבדיוני דארקו סבין ציין שהם "ללא ספק היצירות הטובות ביותר של הסייברפאנק", המגיעות עד "קו האופק" של הסוגה. הנושאים שגיבסון פיתח בסיפורים הללו, "The Sprawl", "Burning Chrome" ודמותה של Molly Millions מהסיפור הקצר "Johnny Mnemonic" הגיעו לשיא ברומן הראשון שכתב, נוירומנסר.
נוירומנסר.
נוירומנסר נערך בידי טרי קאר לסדרה של שלושה ספרים בשם Ace Science Fiction Specials שהציגה רומני ביכורים בלבד. גיבסון התחיל לכתוב כשהוא מלא פחדים. במהלך תהליך הכתיבה, שיכתב גיבסון את שני השלישים הראשונים של הרומן, והיה משוכנע ששמו יתפרסם לשימצה לאחר יציאתו לאור של הספר. אולם הספר הצליח הרבה מעל הצפוי.
הספר לא נחל הצלחה בן לילה, אלא התפרסם לאט, ונעשה להיט מחתרתי ששמעו סופר מפה לאוזן. הוא הפך לרומן הראשון שזכה ב"כתר המשולש" של פרסי המדע הבדיוני החשובים ביותר: פרס נבולה, פרס הוגו, ופרס פיליפ ק. דיק, ומכר לבסוף 6.5 מיליון עותקים ברחבי העולם.
לורנס פרסונס ב"רשימותיו לעבר המאניפסט של הפוסט-סייברפאנק" ב-1998 ציין את הרומן כ"אב הטיפוס לספרי הסייברפאנק". ב-2005 הטיים כלל אותו ברשימת 100 הרומנים הטובים ביותר שנכתבו בשפה האנגלית מאז 1923, וטען ש"המילים אינן מצליחות לתאר באיזו מידה נוירומנסר היה רדיקלי כשהוא פורסם לראשונה". לפי המבקר לארי מקפארי, הצלחת הרומן נעוצה בחזון המקורי שלו, בפרוזה המשעשעת, בדימויים ובמטפורות הטכנולוגיים וברעיון המטריקס, שבו "מידע רוקד עם מודעות אנושית... זיכרון אנושי הוא מתומלל ונעשה מכני... מערכות מידע רב-לאומיות משתנות ומתרבות לתבניות חדשות ומפחידות שבהן מתמזגים יופי ומורכבות מעבר לכל דמיון, מיסטיקה ומעל הכול אל-אנושיות." גיבסון ציין, שנים אחר כך, לגבי האדם שהוא היה בזמן כתיבת הספר: "אני הייתי מזמין אותו למשקה, אבל לא הייתי מלווה לו כסף", והתייחס לרומן כ"ספר למתבגרים".
טרילוגיית המשרעה, The Difference Engine and the Bridge trilogy.
אף על פי שהרבה מהמוניטין של גיבסון נעוץ בספר נוירומנסר, יצירותיו המשיכו להתפתח מושגית וסגנונית. הרומנים הבאים השלימו את הטרילוגיה הראשונה שלו - הידועה בתור "טרילוגיית המשרעה" - והם Count Zero מ-1986, רומן איטי השם דגש על הדמויות, ו-Mona Lisa Overdrive מ-1988, שבהם הגיע לשיא סגנונו הווירטואוזי (שאפיין גם את שני הספרים הקודמים), ושלארי מקפארי ציין כי הוא "כיבה את האורות" על ספרות הסייברפאנק.
לאחר השלמת טרילוגיית המשרעה, הספר הבא של גיבסון היה "The Difference Engine", רומן של היסטוריה חלופית שנכתב בצוותא עם ברוס סטרלינג. הרומן מוקם בבריטניה של התקופה הוויקטוריאנית אך המתקדמת טכנולוגית, ובו הסופר עזב את שורשי הסייברפאנק שלו. הספר היה מועמד לפרס נבולה לרומן הטוב ביותר ב-1991 ולפרס John W. Campbell Memorial Award for Best Science Fiction Novel ב-1992 ונחשב כרומן תשתית של סוגת הסטימפאנק (סוגה של מדע בדיוני שמשולבים בה יסודות של המהפכה התעשייתית של המאה ה-19).