בתחילת שנות האלפיים ניסה גיאורגדזה להיכנס שוב לזירה הפוליטית בגאורגיה. ביולי 2001 נרשמה מפלגת "סמשובלו" ("מולדת") - ברית התנועות הגאורגיות הפטריוטיות, בטביליסי. הארגון, שכלל תשע מפלגות ותנועות פופולריות, בחר בגיאורגדזה ליושב ראש המפלגה החדשה.
בשנת 2003 נוסדה המפלגה הפוליטית "סמרתלובה" ("צדק") ובשנת 2005 הפך לראש התנועה הפוליטית ה"אנטי-סורוסית", שהייתה מורכבת מברית של ארבע מפלגות אופוזיציה כולל סמרתלובה. התנועה תמכה בהידוק הקשרים הכלכליים והפוליטיים עם הפדרציה הרוסית, ומתחה ביקורת על המדיניות הפרו-מערבית של ממשל שוורדנדזה ששאפה להכלל בנאט"ו. אולם גיאורגדזה זכה לתמיכה מינימלית בלבד בגאורגיה, והואשם כי מומן, לכאורה, בידי שירותי הביטחון הרוסיים.
אף על פי ששהה מחוץ לגאורגיה ניסה גיאורגדזה לרוץ לנשיאות גאורגיה בבחירות שנערכו בשנת 2000 ובשנת 2004, אולם בכל אחד מהמקרים סירבה ועדת הבחירות המרכזית של גאורגיה לרשום אותו.
ב-6 בספטמבר 2006, עצרה המשטרה הגאורגית מעל ל-30 חברים במפלגת סמרתלובה והתנועות הנלוות אליה במהלך כנס שנערך בטביליסי ובמקומות נוספים ברחבי גאורגיה. העצורים הואשמו בקשירת קשר לביצוע הפיכה אלימה כנגד הממשלה הגאורגית בראשות מיכאיל סאקשווילי. האשמות נוספות כללו קבלת מימון בלתי חוקי ושיתוף פעולה עם שירותי הביטחון של מדינה זרה. סמרתלובה הגיבה באמצעות עורכי דינה כי מדובר ברדיפה פוליטית לקראת הסוף הקרב ובא
פעולותיו של גאורגדזה ונציגיו נתפסו בעיני הממשל הגאורגי כפעולות שנעשו בתמיכה ובמימון של השירות החשאי הרוסי יחד עם שורה של צעדים בהם נקטה מוסקבה לדיכוי הכלכלה בגאורגיה ויצירת תסיסה פוליטית, כמו האמברגו על היין הגאורגי.
פרנק-ואלטר שטיינמאייר
פרנק-ואלטר שטיינמאייר (בגרמנית: Frank-Walter Steinmeier; נולד ב-5 בינואר 1956) הוא נשיא גרמניה החל ממרץ 2017. כיהן כשר החוץ של גרמניה בממשלות אנגלה מרקל (2005–2009, 2013–2017) וסגן-קנצלר (2007–2009).
ביוגרפיה.
שטיינמאייר נולד בשנת 1956 בדטמולד שבמדינת נורדריין-וסטפאליה. תחילה למד משפטים והחל לעבוד כפרקליט ועוזר מרצה למדעי המדינה. הוא נכנס לפוליטיקה בשנת 1993 כאשר הפך ליועץ התקשורת של ראש ממשלת סקסוניה-תחתונה, גרהרד שרדר. כאשר שרדר נבחר לכהן כקנצלר גרמניה כעבור חמש שנים, עבר שטיינמאייר לפעילות בזירה הלאומית והחל מתקדם בסולם התפקידים.
קריירה פוליטית.
שטיינמאייר כיהן תחילה כסגן שר במשרד הקנצלר, ובשנת 1999 החליף את בודו הומבך בתפקיד ראש לשכת הקנצלר. במסגרת תפקיד זה היה אחראי על הפעלת סוכנים של שירות הביון הפדרלי הגרמני בבגדאד שמסרו לצבא ארצות הברית מידע חיוני אודות הכוחות העיראקיים ערב מלחמת עיראק בשנת 2003, וזאת אף על פי שמפלגתו עשתה הון פוליטי מההתנגדות למלחמה. היה לו גם תפקיד מרכזי ביישום רפורמות שפגעו במדינת הרווחה הגרמנית.
לאחר הבחירות בשנת 2005 הוא מונה לכהן כשר החוץ בממשלת האחדות שהקימה אנגלה מרקל. בתפקיד זה נקלע לכמה עימותים עם הקנצלרית בנוגע לסגנון הדיפלומטי. שטיינמאייר התנגד לכמה צעדים הפגנתיים של מרקל, כגון פגישתה עם הדלאי לאמה טנזין גיאטסו, וסבר, כפי שניסחו זאת מקורביו, שמדובר ב"מדיניות חוץ של חלונות ראווה" ושגישה של דיפלומטיה שקטה הרחק מאור הזרקורים תוכל לסייע טוב יותר למעמדה של גרמניה.
שטיינמאייר נבחר בשנת 2008 למועמד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לתפקיד הקנצלר לאחר התפטרותו של יו"ר המפלגה קורט בק. הוא נבחר גם ליו"ר המפלגה.
הוא הוביל את מפלגתו לתבוסה הקשה ביותר שלה מאז מלחמת העולם השנייה. התבוסה בבחירות הובילה להקמת קואליציה ימנית-שמרנית של הקנצלרית החדשה-ישנה אנגלה מרקל עם הליברלים החופשים בראשותו של מי שעמד באותם ימים בראשות המפלגה – גידו וסטרוולה.
לאחר הפסדו בבחירות הכלליות לבונדסטאג הודיע שטיינמאייר כי אינו פורש מהפוליטיקה. מעת השבעת ממשלת מרקל השנייה הוא כיהן כיו"ר האופוזיציה וכיו"ר הסיעה הסוציאל-דמוקרטית בבונדסטאג. שטיינמאייר היה דמות מובילה במפלגתו לקראת הבחירות לבונדסטאג (2013) ולאור כינון ממשלת הקואליציה עם אנגלה מרקל זכה לכהן כשר החוץ, בפעם השנייה, מטעם מפלגתו. בשלהי 2016 עלה שמו כמועמד הקואליציה הגרמנית להחליף את יואכים גאוק כנשיא גרמניה. לאחר שהקואליציה בחרה באופן רשמי את שטיינמאייר להיות למועמדה עזב את הממשלה במהלך ינואר 2017 והתפטר מתפקידו כשר החוץ הגרמני. החליף אותו בתפקידו יושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית וסגן הקנצלרית, זיגמר גבריאל, שכיהן עד אז כשר הכלכלה הגרמני.
ב-12 בפברואר 2017 נבחר שטיינמאייר לנשיא, וב-19 במרץ 2017 החלה כהונתו.
ב-13 בפברואר 2022 נבחר שטיינמאייר לנשיא בפעם השנייה.
מית'אל אל-אלוסי
מית'אל ג'מאל חוסיין אחמד אל-אלוסי (ערבית: مثال جمال حسين احمد الآلوسي, תעתיק מדויק: מת'אל ג'מאל חסין אחמד אלאלוסי; נולד ב-1953) הוא פוליטיקאי עיראקי ומנהיג "המפלגה הדמוקרטית של האומה העיראקית", התומכת בקשרים ובברית עם ישראל. הוא נבחר למועצת הנבחרים כעצמאי בבחירות של דצמבר 2005.
ביוגרפיה.
אל-אלוסי נולד למשפחה מכובדת במחוז אל-אנבאר, אביו היה פרופסור באוניברסיטת בגדאד ומומחה בנושא ספרות ערבית קלאסית.
כחבר במפלגת הבעת' בעיראק, חבר אל-אלוסי למתנגדים של סדאם חוסיין במפלגה, כגון עבד אל-ח'אלק אל-סאמראי. בשנת 1976, בעת לימודיו בקהיר, נשפט אל-אלוסי שלא בפניו בעוון ניסיון לחתור תחת השלטון, ונגזר עליו עונש מוות. הוא יצא לגלות בגרמניה והפך לאיש עסקים. מתקופת גלותו הוא מחזיק בדרכון גרמני.
בדצמבר 2002 היה מעורב בהשתלטות על השגרירות העיראקית בברלין במחאה על רודנותו של סדאם חוסיין והורשע בחטיפה על ידי בית משפט גרמני, שגזר עליו שלוש שנות מאסר. עונשו הופחת מאוחר יותר למעצר בית.
לאחר הפלישה לעיראק ב-2003 חזר אל-אלוסי לעיראק. הוא מונה למנהל הכללי בנושא תרבות ותקשורת במועצה העליונה לדה-בעת'יפיקציה, והצטרף לפרלמנט העיראקי.
בספטמבר 2004, בעקבות ביקור פומבי בישראל, גורש אל-אלוסי מהקונגרס העיראקי הלאומי ופוטר מעבודתו במועצת הדה-בעת'יפיקציה. הוא הורשע על ידי בית המשפט הפלילי המרכזי של עיראק באשמת "קשר עם מדינות אויב". האירוע הוביל אותו לייסד את "המפלגה הדמוקרטית של האומה העיראקית". זו התמודדה בבחירות 2005, וזכתה ב-4,500 קולות בלבד, הרחק מהדרוש כדי לזכות במושב בפרלמנט, אך מספר הקולות זיכה את המפלגה במושב אחד במחוז בגדאד.
ב-19 בפברואר 2005 הותקפה מכוניתו של אל-אלוסי בידי חמושים באזור שכונת אל-ג'מייה בבגדאד. שני בניו, איימן בן ה-30 וג'מאל בן ה-22, נהרגו בהתקפה יחד עם אחד משומרי ראשו. הארגון היהודי האמריקאי AJC העניק לו את אות "האומץ המוסרי" בתגובה לכך. שר התרבות, אסעד אל-האשמי, הורשע בהרג.
בספטמבר 2008 ביקר אל-אלוסי בישראל בפעם השלישית, ונשא נאום בכנס נגד הטרור במרכז הבינתחומי הרצליה, שאורגן על ידי צה"ל. הוא שיבח את ישראל באומרו כי "בישראל אין כיבוש, יש ליברליות" ומתח ביקורת על איראן, באומרו כי היא מתערבת ללא הרף בעיראק. הוא קרא לשיתוף מודיעיני בין עיראק, ישראל, ארצות הברית, ירדן, טורקיה וכווית. כאשר חזר מביקור זה, הוחלט בפרלמנט הלאומי של עיראק להסיר את חסינותו ולאסור עליו את היציאה מעיראק. השר לענייני הפרלמנט, אל-סאפי, אמר כי יפעל להעמדתו לדין על עבירה של "ביקור במדינה שעיראק רואה בה אויב", שעונשה המרבי הוא מוות. אל-אלוסי אומנם הועמד לדין, אך בית המשפט זיכה אותו בנובמבר 2008 בקובעו שביקור בישראל אינו מהווה הפרה של החוק העיראקי.
באוקטובר 2008 טען אל-אלוסי כי היו ניסיונות מצד איראן לשחד אותו במליוני דולרים באמצעות שגרירה בעיראק ופוליטיקאים עיראקיים.
יאן שולץ
יאן שולץ (בצ'כית: Jan Schulz; מאי 1899 - מאי 1953), שחמטאי צ'כי.
שולץ סיים במקום השני, אחרי קארל אופצ'נסקי בתחרות בלון בשנת 1916. שולץ ניצח בתחרות פראג בשנת 1920, חלק מקום 6–8 בפראג 1921 (ניצחו: קארל הרומאדקה ופרנטישק טרייבל), חלק מקום 5–7 בתחרות ברנו 1921 (ניצחו: קארל הרומאדקה, קארל טרייבל ולדיסלב פרוקש) וניצח בתחרות פראג בשנת 1924.
שולץ השתתף בנבחרת צ'כיה באולימפיאדת השחמט 1924, אולימפיאדת השחמט הבלתי רשמית הראשונה שהתקיימה במקביל לאולימפיאדת פריז (1924), וצבר 9 נקודות מתוך 13 אפשריות. נבחרת צ'כיה זכתה במקום הראשון ושולץ זכה אפוא במדליית זהב קבוצתית.
באולימפיאדת השחמט 1928 שיחק שולץ בלוח המילואים של נבחרת צ'כיה וצבר 3.5/10 נקודות. צ'כיה סיימה במקום השביעי.
שולץ חלק מקום 3–5 בתחרות ברטיסלבה 1925 (ניצח: ריכרד רטי), סיים במקום השישי בתחרות בארדג'וב 1926 (ניצחו: הרמניס מטיסונס וסבלי גריגורייביץ' טרטקובר), סיים במקום החמישי בתחרות טרנסיאנסקה טפליצ'ה (ניצחו: קארל גילג ובוריסלב קוסטיץ'), חלק מקום ראשון עם קארל סקליצ'קה ופרוקופ בתחרות פראג 1926, חלק מקום 5–8 בתחרות פראג 1927 (ניצח: קארל הרומאדקה), סיים במקום השני, אחרי קארל אופצ'נסקי בתחרות ברנו 1929 וחלק מקום 5–6 בתחרות מניצובו הרדיסטה (ניצח: יפים בוגוליובוב).
פרעות מסעי הצלב
ויליאם אנדרס
ויליאם אנדרס (באנגלית: William Alison Anders; נולד ב-17 באוקטובר 1933), טייס חיל האוויר האמריקני, אסטרונאוט ומנהל בכיר בנאס"א. היה אסטרונאוט במשימת אפולו 8 ויחד עם שני עמיתיו למשימה היו הראשונים שעזבו את מסלול כדור הארץ והקיפו את הירח.
ביוגרפיה.