מחקר EINSTEIN-DVT בדצמבר 2010 הראה שקסרלטו יכולה לשמש כתרופה בלעדית לטיפול קצר טווח וטיפול ממושך עבור פקקת ורידית, כמו כן היא משפרת את יחס הרווח/הסיכון של תרופות נוגדי קרישה. המחקר השווה בין נטילת תרופת הריברוקסבאן האוראלית לבדה (15 מ"ג פעמיים ביום למשך שלושה שבועות, ולאחר מכן 20 מ"ג פעם ביום) לבין קבלת זריקות תת-עוריות של אנוקספרין ובהמשך נטילת אנטגוניסט לוויטמין K (וורפין או אקסנוקומרול) למשך 3, 6, או 12 חודשים אצל מטופלים של DVT תסמיני. למחקר זה בוצע גם ערך מחקר המשך ארעי רנדומאלי אשר השווה בין נטילת ריברוקסבאן לבדה (20 מ"ג פעם ביום) מול פלצבו למשך 6 או 12 חודשים אצל מטופלים שסיימו טיפול בפקקת ורידית למשך 6 עד 12 חודשים.
ריברוקסבאן הציג יעילות דומה לזו של השילוב אנוקספרין-אנטגוניסט לוויטמין K במחקר הראשוני (non-inferior; (36 אירועים [2.1%], אל מול 51 אירועים עם אנוקספרין ואנטגוניסט ויטמין K [3.0%]; יחס סיכון, 0.68; ברמת ביטחון של 95% [CI], 0.44 ל-1.04; 0.001&gt;P). נקודת הבטיחות שהוגדרה התרחשה אצל 8.1% מהמטופלים בכל קבוצה. במחקר ההמשך, אשר כלל 602 מטופלים בקבוצת הריברוקסבאן ו-594 מטופלים בקבוצת הפלסבו, ריברוקסבאן הראה יעילות גבוהה (8 אירועים [1.3%], אל מול 42 עם הפלסבו [7.1%]; יחס סיכון, 0.18; 95% CI, 0.09 ל-0.39; 0.001&gt;P). לארבעה מטופלים מקבוצת הריברוקסבאן היה דימום רציני אך לא קטלני (0.7%), בקבוצת הפלצבו לא היו מקרים כאלו (0.11=P).
כימיה.
לריברוקסבאן יש מבנה כימי כמעט זהה לתרופה האנטיביוטית לינזוליד: שתי התרופות חולקות את אותו המבנה של משפחת התרופות האוקסלידינונים. בהתאם לכך, ריברוקסבאן נחקר עבור השפעות אנטיביוטיות. מחקרים הראו שאין לריברוקסבאן או למטאובוליטים שלו השפעה אנטיביוטית נגד חיידקים גראם-חיוביים.
תרופות דומות.
ישנם מספר נוגדי קרישה אשר מעכבים את פעילותו של הפרין Unfractionated Xa פקטור (UFH),LMWH, ו-fondaparinux מעכבים את פקטור Xa בצורה עקיפה, בכך נקשרים לאנטיטרומבין (AT III). את התרופות האלו ניתן לקבל רק בזריקה. וורפין, פרנפרוקומון, ואקסנוקומרול הם אנטגוניסטים לוויטמין K שניתנים לנטילה בצורה אוראלית. תרופות אלו מפחיתות את הסינתזה בכבד של מספר גורמים הקשורים לקרישת דם, ביניהם פקטור X. במחקרים חדשים, עובדים על פיתוח סדרה חדשה של תרופות אוראלית אשר מעכבים את פעילותו של פקטור Xa. ביניהם ריברוקסבאן, אפיקסבאן, בטריקסבאן, LY517717 ,YM150, ו-DU-176b.
אנסמבל המאה ה-21
אנסמבל המאה ה-21 הוא הרכב קאמרי ישראלי אשר מבצע מוזיקה עכשווית. המנהלים האמנותיים של האנסמבל הם דן יוהס ואילן וולקוב. האנסמבל נחשב לאחד מההרכבים הטובים בעולם לביצוע מוזיקה עכשווית.
היסטוריה.
האנסמבל נוסד ב-1991 על ידי זמירה לוצקי ודן יוהס והחל מהקמתו התמקד בביצוע יצירות של המאה ה-20 יחד עם יצירות עכשוויות של מלחינים ישראליים ומהעולם.
האנסמבל נתמך על ידי מנהל התרבות במשרד התרבות והספורט ועיריית תל אביב-יפו. החל מ-2005 משמש אולם "התיבה" ביפו כביתו של האנסמבל.
בשנת 2009 קיבל את פרס לנדאו לאמנויות הבמה.
בשנת 2012 הוציא לאור אלבום מוזיקה הכולל אוסף יצירות של מלחינים ישראלים.
סדרת "תגליות".
סדרת הקונצרטים "תגליות" של האנסמבל מבוצעת באופן קבוע במוזיאון תל אביב לאמנות ובמרכז למוזיקה ירושלים במשכנות שאננים. כל הקונצרטים משודרים בשידור חי בקול המוסיקה.
בשנת 2001 בסדרת "תגליות" בוצעו שש יצירות, כולן מהמאה ה-20, בהן השאר "סימפוניית ג'ז" של ג'ורג' אנתייל, שהיא מהניסיונות הראשונים לשלב ג'אז במוזיקה אמנותית, ועד שתי יצירות ישראליות, אחת מאת בן ציון אורגד ("מחווה" לפסנתר), ואחת מאת ציפי פליישר ("נערה פרפר נערה").
בשנת 2011 ביצע את היצירה "דיקלומים" לקול סולו של המלחין הצרפתי-יווני ז'ורז' אפרגיס, מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20.
בשנת 2014 נכללה בתוכנית יצירות בהן המלחינים היו גם הסולנים: בוריס פילנובסקי הישראלי, וגאו פינג הסיני.
בשנת 2016 ביצע ההרכב בכורה עולמית ליצירה חדשה מאת המלחין הישראלי בועז בן משה.
בשנת 2017 ביצע ההרכב בסדרת "תגליות" ארבע יצירות, בניצוח אד ספניארד, של המלחינים: אדגר וארז, פרנקו דונאטוני, מישל ון דר־אה וראובן סרוסי. מכנה משותף נוסף: הן שוקדות להפיק גוני צליל מיוחדים (בעיקר זו של ון דר־אה וזו של סרוסי).
שבע המעלות הטובות
מעמד האישה בישראל
מעמד האשה בישראל כולל את תפיסתה של האישה בחברה הישראלית, אצל נשים ואצל גברים, מקומן של נשים ויכולת ההשפעה שלהן, בשלבי התמקצעות ובמסגרות התעסוקה, ביצירה הספרותית והמדעית בישראל, ובציבוריות ובפוליטיקה הישראלית. מכלול התפיסות ועמדות הכוח של נשים בישראל, עברו תמורות רבות מאז ראשית היישוב החדש בשלהי המאה ה-19, והשתתפותן הגוברת של נשים במרחב הציבורי, בממשל ובצבא מאז ראשית המנדט הבריטי ובמדינת ישראל. השינויים הרבים הושפעו באופן ניכר מגורמים מסורתיים, חברתיים, פוליטיים, דתיים וצבאיים, הקשורים להתפתחותה של החברה הישראלית בכללה, במשך המאה ה-20, עד ראשית המאה ה-21. למעמדן של הנשים בישראל יש התייחסות גם באמצעות חקיקה בכנסת (למשל: חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה), אך תופעת האפליה עודנה קיימת במקומות מסוימים ונתונה במחלוקת.
בתחומים רבים נטען שמעמדה של האישה בישראל ירוד לעומת הגבר. בין השאר בסוגיות תעסוקתיות כגון מניעת שירות נשים בתפקידים מסוימים בצה"ל, פערי שכר בין נשים לגברים, אפליה בקבלה לעבודה וקיומה של "תקרת זכוכית" לכאורה, המונעת קידום נשים לתפקידים בכירים. כמו כן בסוגיות הנוגעות למיקומה של האישה במרחב הציבורי כגון מניעת הצבתם או השחתתם של שלטי חוצות ופרסומות עם תמונות נשים בטענה שהן פוגעות בגדרי הצניעות והדרת נשים על רקע דתי־הלכתי, כולל אלימות מילולית ופיזית בניסיון לאכוף הדרה זו.
מאידך, נשים בישראל זכאיות להטבות והעדפה מתקנת מתוקף חוקים הנוגעים לתחומי העבודה, הביטחון הסוציאלי והשירות הצבאי.
זכויות נשים בישראל.
לפני קום המדינה.
עד העלייה הראשונה נשים בארץ ישראל לא זכו לזכויות רבות. נשים היו כפופות למג'לה (החוק העות'מאני) שהכפיף אותן לחוקי העדות הדתיות השונות, שלא דגלו בשוויון זכויות לנשים. כתוצאה מכך נשים לא יכלו לבחור, היו מקופחות בדיני האישות והירושה. בתקופת העלייה הראשונה, שרוב באיה היו שומרי מצוות, התייחסו לאפליית נשים כאל מצב נתון, וקיבלו את ההסדרים הקיימים.
בשלהי תקופת העלייה הראשונה, ב-22 באוגוסט 1903, התכנסה הכנסייה הארצישראלית בזכרון יעקב. מנחם אוסישקין הציע שהכנסייה תאפשר גם לנשים לבחור ולהיבחר. הצעתו של אוסישקין התקבלה בתדהמה על ידי הצירים. עם זאת, לאחר ויכוח סוער, הכנסייה החליטה ש:
חלק מעולי העלייה השנייה ואילך היו חדורים ב סוציאליסטית שדגלה בשוויון זכויות. תמורה במעמד הנשים התחוללה בתקופת העלייה השנייה, כאשר הגיעו לארץ ישראל נשים צעירות ובקשו להיות חלוצות ולהשתתף בארגוני הפועלים כגון "הפועל הצעיר", "פועלי ציון" וה"השומר" כחברות שוות; בארגון השומר נשים היו פעילות במיוחד.
עם הכיבוש הבריטי של ארץ ישראל וראשית תקופת המנדט הבריטי החלה התארגנות של מוסדות היישוב העברי המייצגים, בהן ניתנה לנשים זכות שווה לבחור ולהיבחר. הפולמוס על אפשרות הבחירה לנשים התנהל על רקע הבחירות הראשונות לארגון כנסת ישראל ב-1920, כאשר בקרב הציבור החרדי הייתה התנגדות תקיפה לכך, בציבור הדתי מחלוקת פנימית (הרב קוק התנגד והרב עוזיאל תמך), ובציבור החילוני הייתה תמיכה בנושא.
בשנת 1919 הוקמה התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל, שהשיגה, בין השאר, זכות בחירה לנשים ברמה הארצית, המקומית ולמוסדות היישוב. ב-19 באפריל 1920 התקיימו הבחירות לאספת הנבחרים הראשונה, ולמרות דיונים ערים בעניין "שאלת זכות האשה", נבחרה לאספה "אגודת נשים". באספת הנבחרים הרביעית נכנסו 18 מפלגות, ביניהן שלוש מפלגות נשים.
בשנות הארבעים של המאה העשרים ייסדה עורכת הדין תהילה מטמון את "הליגה לזכויות הנשים בישראל", ועמדה בראשה.
בשנת 1948, בעת הקמת מדינת ישראל, הוענק לציבור הנשים בישראל שוויון זכויות מלא כאשר נכתב במפורש במגילת העצמאות כי "מדינת ישראל (...) תקיים שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה בלי הבדל דת, גזע או מין". כתוצאה מכך, מאז ועד היום אין כל מניעה חוקית לנשים בישראל מהשתתפות באופן פעיל בחיי הציבור הישראליים.
חקיקה במדינת ישראל.
ב-16 בנובמבר 1992 הוקמה בכנסת הוועדה לקידום מעמד האישה. תחום העיסוק העיקרי של הוועדה הוא קידום מעמד האישה בישראל לקראת שוויון בייצוג, בתחום החינוך ובמעמד האישי. כמו כן פועלת הוועדה למניעת אפליה בשל מין או נטייה מינית בכל התחומים וכן הקטנת פערים בכלכלה ובשוק העבודה ולמאבק באלימות כלפי נשים.
חוקים להבטחת שוויון זכויות:
חוקים המעניקים זכויות נוספות לנשים:
זכויות נשים בבתי הדין הדתיים.
על אף שהחוק הישראלי מקנה שוויון זכויות בין גברים לנשים, בתי הדין הדתיים במדינה נחשבים למגבילים את זכויותיהן של הנשים היהודיות והמוסלמיות במדינה. בבתי הדין הרבניים בישראל, יש צורך בהסכמתם של שני בני הזוג לצורך הליך הגרושין. במקרים רבים בני זוג מתנים את הסכמתם למתן גט בקבלת תנאיהם, או בכלל מסרבים קטגורית לגירושין, תופעה הנקראת סרבנות גט. מכיוון שהליך הגרושין נעשה על ידי מתן גט מהבעל לאשה מרצונו החופשי, ובגלל המשמעות החמורה יותר של עגינות לאשה לעומת תוצאות סירוב הגט לגבר, באופן כללי התוצאות של סרבנות הגט לנשים הן חמורות יותר מאשר לגברים, דבר המעניק לגבר עמדת יתרון במשא ומתן קודם מתן הגט.