שטחו של הפארק הוא 2,114 קמ"ר, ולפיכך הוא אחד מהאזורים המוגנים הגדולים ביותר בחלק המזרחי של ארצות הברית. הכניסות הראשיות לפארק שוכנות לאורך הכביש המהיר 441 (Newfound Gap Road - דרך ניופאונד גאפ) בערים גטלינבורג (טנסי) וצ'רוקי (קרוליינה הצפונית).
גאוגרפיה.
גובה הפארק הוא בין 250 מטרים מעל גובה פני הים, בשפך של נחל אברמס (Abrams Creek), ל-2,000 מטרים מעל גובה פני הים בכיפת קלינגמן. בתוך גבולות הפארק יש שישה-עשר הרים שגובהם מעל 5,000 רגל (1,524 מטרים).
הטווח הנרחב של הגבהים בפארק משקף את שינויי הגובה לאורך קווי הרוחב בכל מזרח ארצות הברית. למעשה, ניתן להשוות את הטיפוס במעלה ההרים לטיול מטנסי לקנדה. בעלי החיים והצמחים המאכלסים את החלק הצפון-מזרחי של ארצות הברית מצאו גומחות אקולוגיות מתאימות באזורים הגבוהים של הפארק, ואילו המינים הדרומיים מצאו גומחות מתאימות באזורים הנמוכים יותר החמימים יותר.
הכיוון של הרי האפלצ'ים מצפון-מזרח לדרום-מערב אפשר במהלך עידן הקרח האחרון למינים שונים לנדוד לכיוון דרום לאורך המורדות, ובכך להימנע מהמחסום הטבעי שהיוו ההרים. ככל שהאקלים התחמם המינים הצפוניים החלו לסגת במעלה ההרים ולכיוון צפון, והמינים הדרומיים החלו במגמת התפשטות.
אקלים.
האקלים בפארק מאופיין בלחות גבוהה ומשקעים רבים. כמות המשקעים הממוצעת לשנה היא בין 1,400 מ"מ בעמקים ל-2,200 מ"מ בפסגות. אזור הפארק הוא האזור הגשום ביותר בארצות הברית מלבד החוף הצפון-מערבי של האוקיינוס השקט וחלקים מאלסקה והוואיי. הטמפרטורה באזור נמוכה בדרך כלל בהשוואה לאזורים נמוכים יותר, ורוב הפארק מאופיין באקלים יבשתי לח דומה יותר לאקלים של מקומות צפוניים הרבה יותר, וזאת בניגוד לאקלים סובטרופי גשום המאפיין את אזורי שפלה.
גאולוגיה.
מרבית הסלעים בפארק הלאומי גרייט סמוקי מאונטיינז הם משלהי הפרקמבריון, חלק מ"חבורת-העל אוקוי" (Ocoee Supergroup). חבורת-על זו כוללת אבן חול מותמרת, פיליט, צפחה ולווחה. סלעים מתחילת הפרקמבריון הם לא רק הסלעים העתיקים ביותר בפארק אלא גם סוג הסלע הדומיננטי באתרים כדוגמת עמק רייוון פורק (Raven Fork Valley) והחלק העליון של הנהר טאקאסגי (Tuckasegee River) בין צ'רוקי וברייסון סיטי (Bryson City). הם כוללים בעיקר גנייס מותמר, גרניט וצפחה. ניתן למצוא סלעי משקע מהקמבריון למרגלות ההרים לצפון-מערב בעמקים כדומת קיידס קוב (Cades Cove). אחת מהאטרקציות הפופולריות ביותר בפארק היא עמק קיידס קוב, חלון גאולוגי שבו סלעים קדומים עשויים מאבן חול סובבים את קרקעית העמק של סלעים צעירים עשויים מאבן גיר.
הסלעים העתיקים ביותר בהרי סמוקי הם הגנייס והצפחות מהפרקמבריון, שנוצרו לפני יותר ממיליארד שנים מהצטברות משקעים ימיים וסלעי יסוד. בשלהי הפרקמבריון, התרחב האוקיינוס הקדמוני והסלעים החדשים יותר של חבורת-העל אוקוי נוצרו כתוצאה מהצטברות של גוש היבשה שעבר סחיפה על מדף היבשה. בעידן הפלאוזואיקון, שקעה שכבה עבה של משקעים ימיים באוקיינוס שהותירה מאחוריה סלע משקע. במהלך תקופת האורדוביק, התנגשות לוחות טקטוניים של אמריקה הצפונית ואפריקה גרמה לאורוגנזה האלגנית (Alleghenian orogeny) שיצרה את רכס האפלצ'ים. במהלך עידן המזוזואיקון סחיפה מהירה של סלעי משקע רכים חשפה מחדש את התצורות העתיקות יותר של חבורת-העל אוקוי.
אקולוגיה.
כ-95% משטח הפארק מיוערים, ושרות הפארקים מעריך שכ-36% מהשטח מכוסה על ידי יער ראשוני שבו גדלים עצים עתיקים המתוארכים לתקופה שקדמה להתיישבות האירופית באזור. יערות אלו הם אחד מגושי היערות הראשוניים של עצים נשירים וממוזגים הגדולים ביותר באמריקה הצפונית.
טווח הגבהים, שפע הגשמים, וקיומם של היערות הראשוניים מעניקים לפארק עושר ביוטי יוצא דופן. בפארק תועדו כ-10,000 מינים של בעלי חיים וצמחים, וההערכה היא כי ישנם 90,000 מינים נוספים שטרם התגלו.
עובדי הפארק תיעדו למעלה מ-200 מינים של עופות, 66 מינים של יונקים, 50 מינים של דגים, 39 מינים של זוחלים, ו-43 מינים של דו-חיים, כולל פרטים רבים של פלתודוניים (סלמנדרות הידועות בכך שאין להן ריאות). בפארק יש אוכלוסיית דובים שחורים אמריקניים גדולה, המונה כ-1,500 פרטים. בשנת 2001 החל ניסוי שבמסגרתו הובאו לפארק כמה איילים קנדיים.
בפארק גדלים למעלה מ-100 מינים של עצים. היערות באזורים הנמוכים ביותר נשלטים על ידי עצים עשירי עלווה נשירה. באזורים גבוהים יותר העצים הדומיננטיים הם מחטניים, ובסך הכל בפארק יש מעל 1,400 מינים של בעלי פרחים ו-4,000 מינים של חסרי פרחים.
בין מיני היונקים בפארק דביבון מצוי, שונר מצוי, שני מינים של שועל, לוטרה צפון-אמריקנית, מרמיטה צפון-אמריקאית, בונה קנדי, שני מינים סנאיים, אופוסום וירג'יניה, זאב ערבות, אייל פרדי לבן-זנב, טמיאס, שני מינים של בואשיים, וכמה מינים של עטלפים.
זיהום אוויר.
הפארק הלאומי גרייט סמוקי מאונטיינז נחשב לפארק הלאומי המזוהם ביותר על פי דו"ח משנת 2004 של אגודת השימור של הפארקים הלאומיים. מ-1999 ועד 2003 תועדו בפארק כ-150 ימים שבהם האוויר היה לא בריא, שווה ערך לחודש של אוויר בלתי בריא בשנה. ב-2013 דיווחה אוניברסיטת המדינה של קולורדו שבשל קבלת חוק האוויר הנקי ב-1970 ויישום תוכנית הגשם החומצי היה "שיפור משמעותי" באיכות האוויר בגרייט סמוקי מאונטיינז מ-1990 ל-2010.
היסטוריה.
לפני הגעתם של המתיישבים האירופיים האזור היה חלק מהנחלה של שבט הצ'רוקי. האדם הלבן החל להתיישב באזור בשלהי המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19. הנשיא אנדרו ג'קסון חתם ב-1830 על חוק העברת האינדיאנים, שהחל את התהליך שהסתיים בגירושם הכפוי של כל שבטי האינדיאנים ממזרח לנהר המיסיסיפי, והעברתם לאזור שכיום שוכנת בו אוקלהומה. רוב אנשי הצ'רוקי עזבו, אך קבוצה קטנה בהנהגתו של המורד טסאלי התחבאה באזור שכיום שוכן בו הפארק. חלק מהצאצאים של האנשים הללו מתגורר בשמורת קואלה מדרום לפארק.
לאחר הגעת המתיישבים הלבנים הראשונים הפכה כריתת עצים לענף תעשייתי מרכזי בהרים, ובשלהי המאה ה-19 נבנתה מסילת רכבת קטנה שעליה הובל העץ מהחלקים המרוחקים של האזור. סגנון הכריתה המוחלטת של כל העצים ואז חזרה על התהליך בחלקות סמוכות הרסו את היופי הטבעי של האזור, ולכן נאלצו המבקרים ותושבי המקום לגייס כסף על מנת לשמר את הקרקע. שירות הפארקים הלאומיים שאף להקים פארק בחלק המזרחי של ארצות הברית, אך לא היו לו מספיק משאבים כספיים. אף על פי שהקונגרס אישר את הקמת הפארק כבר ב-1926, לא הייתה בנמצא חלקת אדמה בבעלות פדרלית שסביבה אפשר היה להקים את הפארק. ג'ון ד. רוקפלר, הבן תרם 5 מיליון דולרים, הממשלה הפדרלית הוסיפה 2 מיליון דולרים, ואזרחים פרטיים מטנסי וקרוליינה הצפונית תרמו סכום כסף לרכישת הקרקעות, חלקה אחרי חלקה.
אט-אט גורשו מאזור הפארק המיועד חוואים שחיו בהרים, כורים וחוטבי עצים. חוות ומנסרות עצים פורקו כדי לבסס את האזורים המוגנים של הפארק. סופר המסעות הוראס קפהרט (Horace Kephart), שעל שמו נקרא הר קפהרט, והצלמים ג'ים תומפסון (Jim Thompson) וג'ורג' מסה (George Masa) סייעו בפיתוחו של הפארק. בן הופר (Ben W. Hooper), המושל לשעבר של טנסי היה הסוכן הראשי ברכישת קרקעות עבור הפארק, שהוקם רשמית ב-15 ביוני 1934. במהלך השפל הגדול פעלו בפארק כמה ארגונים פדרליים כדוגמת חיל השימור האזרחי ומנהל קידום העבודה, סללו שבילים, בנו מגדלי תצפית לאיתור אש והקימו מבני תשתית אחרים בפארק ובהרי סמוקי.
הפארק זכה למעמד של שמורה ביוספרית בינלאומית ב-1976, ב-1983 העניק אונסק"ו לפארק מעמד של אתר מורשת עולמית, וב-1988 הפך חלק מהשמורה הביוספרית של דרום האפלצ'ים (Southern Appalachian Biosphere Reserve).
ב-2 בספטמבר 2009 נערך טקס ההקדשה מחדש לכבוד שנת ה-75 להקמת הפארק. בין הנוכחים כל ארבעת הסנאטורים, שלושה מחברי הקונגרס שמחוזותיהם כוללים את הפארק, המושלים של שתי המדינות ומזכיר הפנים של ארצות הברית קן סלזאר. השחקנית והזמרת דולי פרטון ילידת טנסי שרה בטקס.
אטרקציות ופעילויות.
הפארק הוא אטרקציה תיירותית אזורית חשובה; בשנת 2017 ביקרו בפארק מעל ל-11 מיליון תיירים ו-11 מיליון מבקרים נוספים עברו דרך הפארק שלא למטרות נופש. מספר המבקרים למטרות נופש הוא כמעט כפול ממספר המבקרים בפארק הלאומי גרנד קניון, הפארק הלאומי השני במספר המבקרים, שבו ביקרו קרוב ל-6 מיליון באותה שנה. עיקר ההכנסה של הערים שמסביב לפארק (בעיקר גטלינבורג, פיג'ן פורג', סביירוויל וטאונסנד שבטנסי, וצ'רוקי, סילבה, מגי ואלי וברייסון סיטי בצפון קרוליינה) מגיעה מעסקי התיירות הקשורים אליו.
שני מרכזי המבקרים העיקריים בפארק הם מרכז המבקרים שוגרלנדס (Sugarlands Visitor Center) ליד גטלינבורג ומרכז המבקרים אוקונאלופטי (Oconaluftee Visitor Center), השוכן ליד צ'רוקי בכניסה המזרחית לפארק. במרכזים אלו ניתן לצפות במוצגים הקשורים בחיי הטבע, גאולוגיה וההיסטוריה של הפארק. בתחנות נמכרים גם ספרים, מפות ומזכרות.