בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה ארצות הברית הייתה בתהליך של התאוששות ממשבר הכלכלי שפקד אותה בעשורים הקודמים. הצבא היה בתהליך איטי של התעצמות ורכש, בתחילת מלחמת העולם השנייה, המצב השתנה. במסגרת זאת, הצי האמריקני העלה דרישה דחופה לאספקת סכינים לחיילים ללחימה ומטלות שונות. באותה תקופה הדרישה בקרב חיילים לסכינים המותאמות לשימוש צבאי הייתה גבוהה מאוד והפתרון הזמני שניתן לחיילים, היה רכישה עצמית, שימוש בדגמים ישנים ממלחמת העולם הראשונה ותרומות שהושגו, בין השאר במבצע פרסום "Save a life with a knife" שעודד אזרחים לתרום סכינים. הדגם שנופק בתחילה לצי, ה-MARK1, היה קטן ופחות התאים לצורכי החיילים, אשר הציפו דרישה לסכין יותר גדולה.
במהלך התהליך לאפיון סכין המתאימה לחיילי הצי וכוחות הנחתים, נבחנו ונוסו מספר דגמים, למשל "סכין יחידת הפשיטה" (פגיון בהשראת פגיון הפייברן סייקס - אך אלו לא התאימו לעבודות שטח שונות בעיקר בגלל הפרופיל הצר שלהן והעובדה שהחוד היה נוטה להישבר.
פיתוח וייצור הסכין.
ה-MARK2 עוצב על ידי שני קציני נחתים אמריקנים, קולונל ג'ון מ דייוויס ומייג'ור האוורד אי. בתחילה העיצוב נדחה על גורמים שונים בצי ובנחתים, אך לבסוף העיצוב אומץ על ידי צי ארצות הברית ב-23 בנובמבר 1942, הייצור החל בדצמבר 1942 והמשלוח הראשון של-MARK2 הופץ ב-27 בינואר 1943, כאשר היצרן היה קמילוס (Camillus) שייצרה כ-1,000,000 יחידות. סכינים נוספות יוצרו על ידי חברת יוניון קטלרי (union cutlery) המוכרת בשמה קא-באר (KaBar), חברת פאל (Pal) וחברת רובסון (Robeson) ובסך הכל יוצרו בתקופת מלחמת העולם השנייה קרוב ל-2.5 מיליון יחידות.
השימוש במהלך מלחמת העולם השנייה.
בתחילה הסכין סופקה ליחידות הלוחמות שעבדו עם הצי, יחידות החוד בדגש על "יחידות הפשיטה" (יחידות מובחרות של נחתים אשר ביצועו פשיטות על מאחזים ומוצבים יפניים בזירת הפסיפיק) ואף החליפה את הפגיונות שסופקו ליחידות אלו בתחילה. ככל שעבר הזמן, הסכין סופקה ליותר ויותר יחידות. חיילים בצבא האמריקני החלו לוטשים עיניהם לעבר הסכין. עם השנים הדגם סופק לצבא האמריקני באופן סדיר והיה חלק מהציוד הבסיסי שסופק לחיילים, עד ימינו. במקביל, בוצע שימוש נרחב בדגם בקרב צבאות רבים, כולל בצה"ל.
במהלך השנים נוספו עוד יצרניות לדגם (וחלקן הפסיק). מ-1980, אונטריו מספקת את הסכין לצבא ארצות הברית.
אספנות.
הדגמים השונים של הסכין, כולל אלו שעברו שינויים קלים בזמן הייצור במלחמת העולם השנייה, הן "חומר" לאספנים בתחום ויש מגוון לא קטן של סכיני MARK2. קיימות אף טבלאות כיצד לזהות את הסכינים הללו ובאיזו תקופה יוצרו.
נתונים טכניים.
ה-MARK2 אופיינה כדלקמן:
בצה"ל.
השימוש בצה"ל
מוערך כי סכינים אלו הגיע לראשונה לצה"ל ב-1949, במסגרת סיוע של יהדות ארצות הברית ותורמים שונים, אשר רכשו עודפי אמל"ח של הצבא האמריקני ממלחמת העולם השנייה. בתחילה הסכין סופקה לחטיבות החי"ר והצנחנים, וזכתה לכינוי "סכין קומנדו". במהלך השנים, הסכין החלה להיעלם משורות הצבא וסופקה באופן כמעט בלעדי לחיילי חיל ההנדסה וכונתה "סכין פלסים".
וינקו ילובאץ
וינקו ילובאץ (בקרואטית: Vinko Jelovac; נולד ב-18 בספטמבר 1948) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל קרואטי-סלובני, בגובה 2.08 מטר, ששיחק בעמדת הסנטר. בעונת 1997/1998 אימן את מכבי תל אביב. בשנת 2012 נבחר להיכל התהילה של הספורטאים הסלובנים .
ביוגרפיה.
ילובאץ נולד בפאזין, הרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה, יוגוסלביה. הוא שיחק לאורך כל הקריירה שלו באולימפיה ליובליאנה. בשנים 1973 ו-1974 נבחר לספורטאי השנה הסלובני, כן באותן שנים השתתף במשחק האולסטאר של פיב"א . בשנת 1970 היה שותף לזכיית קבוצתו באליפות הליגה היוגוסלבית בכדורסל.
ילובאץ שיחק במדי נבחרת יוגוסלביה בכדורסל, והשתתף באולימפיאדת 1972 ובאולימפיאדת 1976 (מדליית כסף). זכה עם הנבחרת במדליית זהב באליפות העולם בכדורסל 1970 ובמדליית כסף באליפות העולם בכדורסל 1974. כמו כן זכה במדליית זהב עם הנבחרת בטורנירים אליפות אירופה בכדורסל 1973, אליפות אירופה בכדורסל 1975 ואליפות אירופה בכדורסל 1977 ובמדליית זהב באליפות 1971 של משחקי הים התיכון.
לאחר פרישתו הפך למאמן כדורסל, בעונת 1997/1998 אימן את מכבי תל אביב והיה שותף לזכייה בדאבל (אליפות וגביע). לאחר שעזב את מכבי תל אביב חתם בציבונה זאגרב, אך פוטר לאחר שנה וחודשיים בעקבות ארבעה הפסדים רצופים. לאחר מכן אימן בק.ק ספליט.
יעקב ויינברג
יעקב ויינברג (7 ביולי 1879 - 2 בנובמבר 1956) היה מלחין ופסנתרן יהודי-רוסי, שחיבר יותר מ-135 יצירות לפסנתר ולכלים אחרים. הוא היה ממייסדי הקונסרבטוריון היהודי הלאומי בירושלים לפני שהיגר לארצות הברית, שם היה ל"קול רב השפעה בקידום המוזיקה היהודית באמריקה. משנות ה-40' עד מותו."
חייו.
ויינברג נולד באודסה, שבאוקראינה, למשפחה מן המעמד הבינוני. אביו, וולף (זאב), היה סוחר, שמת כשיעקב היה בן 12. יעקב כתב חיבור נוגע ללב על הליכתו לבית הכנסת לאמור קדיש לזכר אביו. הוא כתב, שכמי שגדל בבית שאינו שומר מצוות, לא הכיר את צלילי השפה העברית בתפילה, אבל המוזיקה של השפה ומקצבי התפילה משכו את לבו. בכך ניצת בו העניין בדת היהודית ובמוזיקה היהודית.
דודו של יעקב היה פטר ויינברג, מתרגם נודע של שייקספיר והיינה לרוסית. יעקב סיים לימודי משפטים באוניברסיטה של מוסקבה, אך מעולם לא עבד במקצוע זה, משום שהעדיף את לימודי הפסנתר. הוא למד בקונסרבטוריון של מוסקבה מ-1901 עד 1906, אצל מורים רבים ידועי-שם, בהם טאנייב ואיפוליטוב-איבנוב. בהמשך למד במשך שנה הלחנה בווינה, אצל תאודור לשטיצקי. ויינברג עסק גם בהוראת פסנתר.
בין השנים 1912 ל-1916 יצא ויינברג למסעות קונצרטים ברחבי רוסיה כפסנתרן סולן ועם אמיל רוזנוב בדואו פסנתרים. הוא עיבד יצירות של רחמנינוב ליצירה לשני פסנתרים בשם "רחמניאנה". היצירה יצאה לאור ובוצעה על ידי ויינברג ורוזנוב. היה לו עניין רב גם בשימור המלודיות והסולמות הייחודיים של נעימות העם היהודיות, דתיות וחילוניות כאחת. ב-1908, כשיואל אנגל ייסד עם לאזאר סאמינסקי ואחרים את החברה למוזיקה עממית יהודית בסנקט פטרבורג, ייסדו יעקב ויינברג ועמיתיו את הסניף המוסקבאי של חברה זו. אחר חזר לאודסה, שם לימד בקונסרבטוריון למוזיקה של אודסה.
בראשית המהפכה הבולשביקית, נכלא ויינברג לחודשיים. בשנת 1922 ברח עם אשתו תרזה (לשעבר ברנשטיין) ובנם היחיד ולטר לארץ ישראל. כאן חיבר את האופרה העברית הראשונה, "החלוץ". היצירה זכתה בפרס ראשטו בתחרות הלחנה בינלאומית, בחסות חגיגות מאה חמישים שנה לפילדלפיה. האופרה הוצגה בירושלים באפריל 1925. ויינברג לימד נגינה בפסנתר. בין תלמידיו היה הפסנתרן מרדכי זנדברג.
בכספי פרס התחרות, בסך $1500, לקח ויינברג את משפחתו לניו יורק.
ויינברג העלה גרסאות קונצרטיות של האופרה "החלוץ" בקרנגי הול ב-1941 וב-1947, וב"מכה טמפל" (כיום ניו יורק סיטי סנטר) בשנות ה-30'. נוסף לכך, הייתה הצגה בברלין בשנות ה-30' של הקולטורבונד, עם זמרת הסופרן מאשה בניה באחד התפקידים בראשיים. ההצגה התקיימה בבית כנסת, כיון שהמפלגה הנאצית אסרה על ביצוע יצירות יהודיות, אפילו יצירות מופת, באולם קונצרטים ראוי לשמו.
יצירותיו הרבות כוללות מוזיקה יהודית דתית; הוא הלחין את תפילות השבת בגרסאות אחדות. יצירות אלה מבוצעות עדיין בטמפל עמנואל בניו יורק, בית כנסית רפורמי חשוב במנהטן. כמו כן הלחין יצירות רבות שאינן דתיות. הוא גילה עניין רב בנאום גטיסברג של אברהם לינקולן וחיבר לו מוזיקה למקהלה ועוד שלוש גרסאות לא-ווקאליות. אהרן קופלנד שמע אחד מקונצרטי לינקולן לפני שחיבר את "דיוקן לינקולן" שלו.
וינינברג הצטרף לפקולטה למוזיקה של הקולג' למוזיקה של ניו יורק ב-1929, שם לימד שנים רבות ואחר הצטרף לסגל המורים של מכללת האנטר. ויינברג מת ממחלת ריאות בניו יורק, ב-2 בנובמבר 1956, בן 77. הוא נטמן בבית הקברות סטיבן וייז בארדסלי, ניו יורק.
אלמנתו של ויינברג, תרזה ברנשטיין ויינברג תרמה לאחר מותו את תווי המוזיקה שלו לג'ייקוב מייקל, אספן ופילנתרופ, והקרן שלו תרמה, בהמשך, את התווים לספרייה הלאומית של ישראל. הארכיב הזה כולל יותר מ-10,000 דפים, והוא מטופל בתשומת צלב בידי האוצרת שלו, ד"ר גילה פלם, מוזיקולוגית בעלת שם. תרזה ויינברג תרמה כרך שני גדול של הפרטיטורות, המכתבים אישיים, עבודות אקדמיות ותצלומים של יעקב ויינברג לארכיב שבמוזיאון גלינקה למוזיקה במוסקבה. את המסמכים האלה אפשר לראות לפי בקשה. באוסף גליקה נמצאות יצירת המופת של ויינברג, "סונאטה לשני פסנתרים", ו"אנציקלופדיה לטכניקה של הפסנתר, חלק I ו-II, וכן שמורות בו עבודות שלו מימי לימודיו בקונסרבטוריון למוזיקה של מוסקסבה (1906-1901).
יצירותיו של ויינברג מבוצעות גם כיום. במיוחד זוכות לביצוע יצירותיו לקלרינט בסגנון הכליזמר. אלה כוללות "קנצונטה" ו"מייפּוֹל". ויינברג היה אחד ממלחיני הבית בטמפל עמנואל במנהטן. יצירותיו מבוצעות לעיתים קרובות בראש השנה וביום הכיפורים ובתפילות השבת השבועיות.
דקר גוליית פסיפי
דקר גוליית פסיפי (שם מדעי: "Epinephelus quinquefasciatus") הוא מין דג גדול ממשפחת הדקריים החי במים הטרופיים הרדודים (עד 50 מ') של האוקיינוס השקט לחופי אמריקה בטווח שבין מפרץ קליפורניה לפרו.