ההיסטוריון תום שגב טען בספרו "הציונים החדשים" (2001) כי קבוצת "ההיסטוריונים החדשים" מתוארת כך בטעות:
לדברי שגב, מה שהוליד את "ההיסטוריה החדשה" לא היה "דחף אידאולוגי לקעקע את הציונות", אלא "מפגש, בדרך כלל מהמם קודם כול להיסטוריון עצמו, עם חומר ארכיוני שעד אז לא היה נגיש". לטענתו, ספרי ההיסטוריונים החדשים לא היו אלה שהולידו את הפוסט-ציונות והם "התקבלו בציבור מפני שישראלים כה רבים כבר נוכחו לדעת שאין הם יכולים לסמוך על הממשלה". עבודתם של ההיסטוריונים הללו השתקפה במהירות במספר סרטים דוקומנטריים ועם השנים אף חלחלה אל ספרי הלימוד.
מאפיינים.
במאמר שכתב אבי שליים, הציג את חמשת הטיעונים המרכזיים שמאפיינים את "ההיסטוריונים החדשים":
ביקורת.
עבודתם של ההיסטוריונים החדשים עוררה ויכוחים סוערים. בין מבקריהם החריפים של "ההיסטוריונים החדשים" נמנים, ההיסטוריון והסופר שבתי טבת, הסופר אהרן מגד, המזרחן אפרים קארש, ההיסטוריונית אניטה שפירא, והמשפטן והשר לשעבר אמנון רובינשטיין.
לפי אניטה שפירא, "אחת ההאשמות החמורות יותר שהועלו נגד "ההיסטוריונים החדשים" נגעה לשימוש הדליל שלהם במקורות ערביים. בצעד מנע, [אבי] שליים קובע בתחילת ספרו החדש כי התמקדותו היא בפוליטיקה הישראלית ובתפקיד הישראלי ביחסים עם העולם הערבי - ולכן אין לו צורך במסמכים ערביים. [בני] מוריס טוען שהוא מסוגל להוציא מהתיעוד הישראלי את העמדות הערביות. שני המחברים עושים שימוש דל בלבד במקורות ערביים מקוריים, ורוב האזכורים הללו המובאים הם בתרגום לאנגלית... כתיבת תולדות היחסים בין ישראל והעולם הערבי כמעט אך ורק על בסיס תיעוד ישראלי מביאה לעיוותים ברורים. כל תוכנית מגירה ישראלית, כל הבלחה של רעיון מופרך שהביע דוד בן-גוריון ומתכננים ישראלים אחרים, מוצא את דרכו להיסטוריה כהוכחה חותכת לתוכניות ההתרחבות של המדינה הציונית. מה שאנו יודעים על מזימותיו של נאצר ביחס לישראל, לעומת זאת, נובע אך ורק ממקורות משניים ושלישוניים."
אהרן מגד ייחס את ההיסטוריוגרפיה החדשה ל"יצר התאבדות ישראלי". במאמר שפרסם במוסף הארץ ב-1994, קבע כי ספרי ההיסטוריונים החדשים משקפים את "רוח אויביה ומתנגדיה" של הציונות.
בספרו, "פיברוק ההיסטוריה הישראלית", טוען אפרים קארש, כי "אחדים מן המיתוסים המרכזיים העומדים ביסוד המאמץ של 'ההיסטוריונים החדשים' [הוא] להוכיח כי מדינת ישראל בחטא נולדה".
לפי קארש, טענותיהם העיקריות של ההיסטוריונים החדשים הן:
ההיסטוריון צבי יעבץ, במאמרו "היסטוריה ורוח הזמן", סבור שההיסטוריונים החדשים הם חלק בלתי נפרד מזרם היסטוריוגרפי של "מנפצי מיתוסים" שנפוץ בשנים האחרונות בעולם המערבי. ההיסטוריון אבי בקר מרצה באוניברסיטת תל אביב, טוען במאמרו בהארץ כי בחלוף הזמן, חל שינוי בגישתו של בני מוריס, הבא לידי ביטוי בספריו המאוחרים בהם הוא סותר את גישתו בספריו המוקדמים.
הפרופסורים טוביה פרילינג ויהודה באואר הביעו ביקורת על גישת ההיסטוריונים החדשים במסגרת מאמרם "לא תום ולא שגב" שנכתב כביקורת על ספרו של תום שגב, "" (הוצאת כתר 1991). המאמר הופיע בגיליון 160–161 (מאי-יוני 1993) של עתון 77.
ההיסטוריון יעקב שביט מבקר את האידאולוגיה שבבסיס הביקורת של ה'היסטוריונים החדשים': "בסופו של דבר הביקורת הרדיקלית איננה מיועדת לשנות את 'שדה הכוח' בתוך החברה הישראלית פנימה, לשנות את הערכים או את כללי ההתנהגות הנהוגים בה. מגמתה פשוט לפרק את המסגרת הזאת. זו בדיוק משמעות התביעות שהיא מעלה, במוצהר או במובלע. השאלה שהיא מציגה איננה מה הם הערכים הראויים בחברה פוליטית יהודית ריבונית, אלא האם בכלל ראוי שתתקיים חברה כזאת".
ההיסטוריון יואב גלבר ציין במבוא לספרו "קוממיות ונכבה" לזכותם של ההיסטוריונים החדשים, כי "עוררו דיון ציבורי ער, שחרג אל מעבר לגבולות האקדמיה ותרם להרחבת העניין הכללי בהיסטוריה ובהיסטוריוגרפיה הציונית", אך עם זאת, סיכם כי "מדובר בעיקר בתופעה תקשורתית", שחוללה מהומה אך "לא הביאה פריצת דרך היסטוריוגרפית, לא בגילוי אופקים חדשים ולא במקוריות מתודולוגית".
לדעת תום שגב, "תשומת הלב המרובה שקיבלו ההיסטוריונים החדשים חרגה מהמגיע להם".
ההיסטוריון עזרא נשרי, באפילוג לספרו "הסוס הטרויאני הבריטי במלחמת השחרור", עוסק במצב המחקר על "הגורם הבריטי" במלחמה זו ומציג עיון ב"סנט אנתוני קולג' באוקספורד - הרקע המוסדי להיסטוריה החדשה שנכתבה באנגליה". נשרי טוען שסנט אנתוני קולג' הוקם ב-1950 בדרישה פוליטית, וככזה משמש "צינור" לממשלת בריטניה להצגת "היסטוריה בריטית רשמית". תחת כנפי קולג' זה יצאו לאור ספרים ומאמרים בכתיבתם או עריכתם של "ההיסטוריונים החדשים" המרכזיים אבי שליים, אילן פפה ויוג'ין רוגאן, ולטענת נשרי, הללו טשטשו במכוון את התכנית הבריטית בתש"ח, כלומר את מעורבות בריטניה בדחיפת הפלישות של מדינות ערב לארץ ישראל.
סטיב בושמי
סטיבן וינסנט "סטיב" בושמי (באנגלית: Steven Vincent "Steve" Buscemi; נולד ב-13 בדצמבר 1957) הוא שחקן ובמאי קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, מועמד תשעה פרסי אמי (זכה באחד), זוכה פרס גלובוס הזהב ושני פרסי גילדת שחקני המסך על משחקו בסדרה "אימפריית הפשע".
הדמויות שבושמי מגלם הן לרוב נוירוטיות ופארנוידיות. הוא שיחק ב-5 מתוך 15 סרטיהם של האחים כהן, וכן בסרטי אדם סנדלר.
ביוגרפיה.
נולד בברוקלין, ניו יורק שבארצות הברית, למשפחה קתולית ממוצא איטלקי-סיציליאני (אביו), אירי, אנגלי והולנדי (אימו). הוריו הם ג'ון בושמי ודורותי וילסון. לבושמי שלושה אחים: ג'ון, קן ומיכאל. בושמי סיפר שכאשר ביקר בסיציליה גילה שהוא מבטא לא נכון את שם משפחתו האיטלקי. סיים את לימודיו בשנת 1975 בתיכון במחוז נסאו, ניו יורק. בתיכון השתתף בנבחרת ההיאבקות והיה חלק מכיתת הדרמה. בשנת 1980, הפך בושמי לכבאי בעיר ניו יורק. במשך ארבע שנים, שירת בושמי ככבאי ב"איטליה הקטנה" במנהטן.
קריירה.
בשנת 2004, בושמי הצטרף לצוות הסדרה "הסופרנוס" כבן דודו של טוני סופרנו, טוני בלנדטו. בשנה זו היה מועמד לפרס אמי לשחקן משנה בסדרת דרמה. בושמי היה מעורב בסדרה לפני כן כבמאי אורח כשביים בין היתר את הפרק "Pine Barrens", שנחשב בעיני מעריצים ומבקרים רבים כפרק הטוב ביותר בסדרה,ועל זה היה מועמד לפרס אמי לבימוי בסדרת דרמה לשנת 2001.
בושמי שיחק בתפקיד הראשי בסדרה "אימפריית הפשע" של HBO, הפקת הטלוויזיה היקרה ביותר עד אז, שעלתה לשידור בארצות הברית ב-19 בספטמבר 2010 ונרכשה לשידור ב-160 מדינות ובהן גם ישראל. הסדרה עוסקת בעיר ההימורים אטלנטיק סיטי במהלך שנות ה-20. על תפקידו בסדרה כאינוק "נאקי" תומפסון למשך חמש עונות, זכה בושמי בפרס גלובוס הזהב ובשני פרסי גילדת שחקני המסך והיה מועמד לעוד 2 פרסי גלובוס הזהב, 2 פרסי אמי ו-3 פרס גילדת שחקני המסך בקטגוריות השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה.
בשנת 2008 היה מועמד לפרס אמי לשחקן אורח בסדרת קומדיה על הופעת האורח שלו בסדרה "רוק 30". ובשנת 2014 היה מועמד שוב לפרס אמי לשחקן אורח בסדרת קומדיה על משחק אורח בסדרה "פורטלנדיה".
בשנת 2016 שיחק בושמי בסרט הישראלי של יוסף סידר "", לצד ריצ'רד גיר, מייקל שין, דן סטיבנס וליאור אשכנזי.
חיים אישיים.
בשנת 1987 נישא לג'ו אנדרס, קולנוענית וכוריאוגרפית. בשנת 1990 נולד להם בן. אשתו מתה בינואר 2019 ממחלה נדירה, בגיל 64.
ארל
אַרְלְ (בצרפתית: Arles, בפרובנסלית: Arle) היא עיר בדרומה של צרפת, במחוז שפך הרון שבחבל פרובאנס.
גאוגרפיה.
נהר הרון (Rhône) מתפצל לשתי זרועות בארל, ויוצר את דלתת קאמארג. בשל העובדה שהקאמארג מהווה מבחינה אדמיניסטרטיבית חלק מארל, העיר היא הגדולה בצרפת מבחינת שטחה, למרות שאוכלוסייתה קטנה יחסית - רק מעט יותר מ-50 אלף איש. שטחה הוא 759 קילומטר רבוע, פי שבעה משטח פריז.
היסטוריה.
ארל היא עיר עתיקה, שהוקמה כבר על ידי היוונים במאה השישית לפנה"ס תחת השם "תלינה". היא נכבשה על ידי הקלטים בשנת 535 לפנה"ס, ששינו את שמה ל"ארלאטה". כשהרומאים כבשו את העיר בשנת 123 לפנה"ס הם הרחיבו אותה והפכו אותה לעיר חשובה, ובשנת 104 לפנה"ס הקימו תעלה שקישרה בינה לבין הים התיכון. חרף חשיבותה, היא ניצבה בצל מסליה שנמצאה במורד הנהר.
שינוי במעמדה בא כאשר תמכה בשנת 50 לפנה"ס ביוליוס קיסר במאבקו בפומפיוס, בעוד שמסליה תמכה בפומפיוס. כאשר ניצח קיסר, הוא נישל את מסליה מכל רכושה והעבירו לארלאטה כפרס. העיר הפכה לקולוניה של ותיקי הלגיון השישי פראטה, שהקימו בה את בסיסם.
לעיר נודעה חשיבות לא מבוטלת בפרובינקית גאליה נארבוננסיס של הרומים והוקמו בה אמפיתיאטרון, קשת ניצחון, קרקס וחומה. באותה תקופה הייתה העיר קרובה יותר לים ושימשה כנמל חשוב, ושכן בה (ועדיין שוכן) הגשר הדרומי ביותר על הרון.
העיר הגיעה לשיא חשיבותה במהלך המאה הרביעית והמאה החמישית, כאשר שימשה עיר הבירה והמטה הראשי של הקיסרים הרומיים במהלך מסעות המלחמה שלהם. בשנת 395 הפכה למושב הפרפקטורה הפראיטוריאנית של גאליה ומשלה על כל שטח גאליה, היספניה (ספרד) וארמוריקה (בריטני). העיר הייתה חביבה על הקיסר קונסטנטינוס הראשון, שבנה בה מרחצאות חמים, ששרידיהם קיימים עד היום. בנו, קונסטנטינוס השני, נולד שם. הקיסר קונסטנטיוס השלישי הכתיר בה את עצמו כשליט המערב (בין השנים 407 ו-411) וקבע בה את בירתו.
ארל הפכה למרכז תרבותי ודתי חשוב בשלהי האימפריה הרומית. בעיר נולד הפילוסוף הסקפטיקן פברוניוס ובה שכנה הבישופות הראשית של גאליה, שבראשה עמדה שורה ארוכה של בישופים בולטים, החל בטרופימוס בשנת 225, עבור בהונורה הקדוש ולאחר מכן הילריוס במחצית הראשונה של המאה החמישית.