חודשים מספר לאחר מכן, חזרו למקום מייג'ור ויליאם דייווידסון, אחיו של סמואל, עם קרובי משפחה נוספים והתיישבו בפתחה של ביי טרי כריק.
מפקד האוכלסין של שנת 1790 מצא כי באזור כ-1000 תושבים, מלבד בני הצ'ירוקי. המחוז הוכרז רשמית כמחוז באנקומב ב-1792. לב המחוז נקרא ב-1793 "מוריסטאון", על שמו של המישור אותו סימנו וחצו שני אינדיאנים קשישים. ב-1797 שונה שם המקום ל"אשוויל" ע"ש מושל קרוליינה הצפונית דאז - סמואל אש.
מלחמת האזרחים.
ב-1861 עלה מספר התושבים הכולל באשוויל ל-2500. מלחמת האזרחים בארצות הברית פסחה על האזור, אם כי העיר תרמה מספר פלוגות לצבא ארצות הברית ומספר קטן של חיילים לצבא הקונפדרציה. מפעל הייצור של רובה ה"לי אנפילד" מוקם בעיר. "הקרב של אשוויל" התרחש בסביבת העיר בתחילת אפריל 1865 במקום בו נמצאת כיום האוניברסיטה של צפון קרוליינה.
המאה העשרים.
צמיחתה של אשוויל הואטה בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים. העיר נפגעה קשות מתוצאותיו של השפל הגדול. רוב הבנקים באשוויל נסגרו. חובות התושבים גדלו מאוד, והיו הגדולים ביותר לנפש בכל ארצות הברית. התאוששות העיר ממצב זה ארכה כ-50 שנה, מתחילת השפל ועד שנות ה-90. קצב הגדילה הכלכלית היה איטי ביותר. מאידך, גרם הקיפאון הכלכלי לשימור בנייני העיר העתיקים שבאזור המסחרי, שכן כתוצאה מהמחסור לא נהרסו הבניינים הללו כדי לבנות אחרים תחתיהם. כתוצאה מכך נותרה בעיר אדריכלות מרשימה, בסגנון אר דקו.
גשמים כבדים והשפעות עקיפות של ההוריקנים יבן ופרנסס גרמו לשיטפונות כבדים בספטמבר 2004, במיוחד באחוזת בילטמור.
גאוגרפיה.
אשוויל ממוקמת ליד הרי הבלו רידג' וליד מקורות מים. בעיר כ-106.0 קמ"ר של יבשה ו-1.0 קמ"ר מים מהווים 0.94% מכלל שטח העיר.
אקלים.
אקלים העיר הוא כמו כל ערי דרום מזרח ארצות הברית, הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה בעיר היא כ-37 מעלות צלזיוס והייתה בשנת 1983 והטמפרטורה הנמוכה ביותר שנקבעה שם היא -27 מעלת צלזיוס שיא זה נקבע ב-1985. הטמפרטורות בעיר כמעט כל שנה יורדות מתחת לאפס והרבה פעמים יש שלג או ברד.
דמוגרפיה.
אשוויל היא העיר הגדולה ביותר ב"אזור המשותף סטטיסטית ברוורד-אשוויל" שכולל את אשוויל ואת אזורה המטרופוליני (שכולל את המחוזות באנקומב, הייווד, הנדרסון ומדיסון) ואת ברוורד ואת אזורה המטרופוליני (מחוז טרנסלבניה) שלפי מפקד האוכלוסין של שנת 2000 כולל 398,505 איש.
ערים תאומות.
לאשוויל 6 ערים תאומות:
אשוויל (צפון קרוליינה)
מוטאון רקורדס
אמנון רז קרקוצקין
מונרו (צפון קרוליינה)
ז'אן-פרנסואה פול דה גונדי
ז'אן פרנסואה פול דה גונדי המכונה הקרדינל דה רֶה (Cardinal de Retz) (בצרפתית: Jean-François Paul de Gondi; 20 בספטמבר 1613 - 24 באוגוסט 1679), סופר ומדינאי צרפתי.
ביוגרפיה.
ז'אן פרנסואה פול דה גונדי נולד במונמיראי (כיום בחבל שמפאן-ארדן בצרפת), למשפחת בנקאים ממוצא איטלקי. אנשי משפחה זו נבחרו על ידי קטרינה דה מדיצ'י לשמש כבנקאים בעסקי המדינה. משפחת גונדי רכשה אחוזות גדולות בחבל ברטאן, ועמדה בקשרים אמיצים עם האצולה הצרפתית. ז'אן פרנסואה פול נועד לכמורה על ידי משפחתו, אך הוא היה מעוניין יותר בספרות, וקרא בין היתר את סלוסטיוס ואת פלוטרכוס. בהיותו בן שמונה עשרה שנה החל לכתוב את ספרו "הקנוניה של הדוכס דה פייסק" שיצא לאור ב-1639.
ב- 1643 הוצג בפני המלך לואי השלושה עשר, ואחרי מות המלך התמנה על ידי אן מאוסטריה לעוזר הארכיבישוף של פריז שהיה דודו. בשנה שלאחריה התמנה לבישוף. הוא ניצל את תפקידו זה לחיזוק מעמדו האישי, התפרסם בפריז מהר מאוד כנואם וכדרשן, וחתר נגד הקרדינל מזראן. לקח חלק ניכר במרד הפרונד שהחל ב-1648 ובמשך ארבע השנים הבאות שמו נקשר במרד זה. התמנה לקרדינל ללא ידיעתו של האפיפיור אינוקנטיוס ה-10. ב-1652 הושם במעצר, אך נמלט כעבור שנתיים. במשך זמן מה היה נע ונד בחוץ לארץ. היה ברומא מספר פעמים, והייתה לו השפעה על בחירתו של האפיפיור אלכסנדר השביעי ב-1655.
שבע עשרה השנים האחרונות לחייו היו מוקדשות בחלקן לתפקידיו הדיפלומטיים. ב-1662 זכה באמונו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, שימש כשליחו לרומא והיה שם בעת בחירת האפיפיורים קלמנס התשיעי 1667 ו-קלמנס העשירי 1669. הסתבך בחובות כבדים וב-1675 נאלץ להעביר לנושיו את מרבית הכנסותיו. היה אויבו האישי והפוליטי של פרנסואה דה לה רושפוקו, וכל אחד מהם השאיר לנו את רשמיו על השני.
ז'אן פרנסואה דה גונדי התפרסם בעיקר בשל זיכרונותיו, שאותם העלה על הכתב בעשר השנים האחרונות לחייו בספרו "זיכרונותיו של הקרדינל דה רֶץ". זיכרונות אלה מתייחסים לתקופה שעד 1655. הם מופיעים בצורת מכתבים לגברת מסוימת (כנראה לקרובתו מאדאם דה סבינייה שהיא המקור העיקרי לידע שלנו על אודותיו). במכתבים אלה מתוארות דמויותיהם של אנשים בני התקופה, ויש בהם גם תיאור מפורט של מרד הפרונד שבו לקח חלק.
הספר "זיכרונותיו של הקרדינל דה רֶץ" פורסם לראשונה ב-1717 בצורה מצומצמת. ב-1844 הופיעה מהדורה מלאה ב-24 כרכים, והספר זכה לשלוש מהדורות נוספות ב- 1859, 1870 ו-1882. בעקבות ספר זה כתב אלכסנדר דיומא האב את ספרו "עשרים שנה מאוחר יותר".
מחוזא
מחוזא (בארמית גם: מדינאתא; בערבית: المدائن מדאין ; בפרסית: مدائن) הייתה מטרופוליס באימפריה הבבלית, שהשתרעה לאורך גדת החידקל וכללה מספר ערים, ביניהן גם קטסיפון וסלאוקיה.
ערים שנכללו במטרופוליס.
בשנת 637 כבשו המוסלמים את המטרופוליס ורוב אנשי החצר והאצולה הסאסאנית ברחו. התושבים שנשארו נדרשו לשלם את מס הג'יזיה. בהמשך גם בני האצולה חזרו להתגורר שם, והקהילות היהודית והנוצרית המשיכו להתקיים. אל-מדאאין שמרה על חשיבותה זמן-מה, אך לאחר הקמת בגדאד והפיכתה לבירת האימפריה, הלכה ופחתה חשיבותה. תרומתה העיקרית הייתה בחקלאות ובייצור מזון.
סלמאן הפרסי, אחד מחברי הנביא, שימש כמושל וכשמת נקבר שם. את הקבר שלו נוהגים לפקוד גם סונים וגם שיעים. הוא שופץ לאחרונה בידי הסולטאן העותמאני מוראט הרביעי בשנת 1905.
הקהילה היהודית.
בתקופת התלמוד התקיימה במקום ישיבה גדולה. את הישיבה ייסד רב יוסף בר חמא במאה ה-3. לאחר פטירתו ירש את מקומו בנו, רבא, שביסס את הישיבה והביא לפרסומה, במקביל לישיבת פומבדיתא בראשות חברו ובר הפלוגתא שלו, אביי. באותה תקופה פעל בעיר גם רב שימי מחוזנאה. רב חביבי מחוזנאה מדור השישי של אמוראים התגורר ופעל בעיר.
מחוזא נחשבת בתלמוד למקום מגורם של אנשים עשירים, חכמים ומפונקים.
ע"פ סדר עולם זוטא, לאחר רדיפות קשות של יהודי בבל בידי המלך הסאסאני קבאד הראשון, ששיאן היה בהוצאתו להורג של החכם רב יצחק, פתח מר זוטרא, ראש הגולה של הקהילה היהודית בבבל במרד כנגד השלטון הסאסאני, ולאחר שהביס את הצבא הפרסי בעזרת קומץ חיילים הקים שלטון עצמאי בעיר מחוזא ובסביבותיה למשך שבע שנים, כך שבמחוזא קמה האוטונומיה היהודית האחרונה עד לימינו. ידיעה זו אינה נחשבת לאמינה, בעיני רוב החוקרים המודרניים.
לבסוף עלו צבאות פרס על האוטונומיה היהודית במחוזא וכבשוה - לפי סדר עולם זוטא, הסיבה האלוקית לתבוסה הייתה ההידרדרות הרוחנית שאחזה ביהודים - ומר זוטרא וסבו, ראש הישיבה רב חנינא, נתלו על גשר מחוזא.
סקוגשירקוגורדן
סקוגשירקוגורדן (שוודית: Skogskyrkogården, בית הקברות שביער) הוא בית קברות השוכן בדרום סטוקהולם, שוודיה. העיצוב של בית הקברות משקף את התפתחות האדריכלות מסגנון רומנטי לאומי לפונקציונליזם.
היסטוריה.
ב-1912 החליטה מועצת העירייה של סטוקהולם לרכוש שטח אדמה בגודל 960 דונם על מנת להכשיר בית קברות חדש. העירייה ארגנה תחרות אדריכלות בינלאומית, שתנאיה היו:
במקום הראשון זכו שני אדריכלים שוודים בני 30, גונאר אספלונד וסיגורד לורנץ. העבודה החלה ב-1917, וב-1920 נערך טקס הקידוש הרשמי של בית הקברות של היער ושל קפלת היער, שהייתה הקפלה הראשונה במקום ותוכננה על ידי אספלונד. חבר המנהלים של בתי הקברות בסטוקהולם קבע תנאים המגבילים את אופי המצבות בבית הקברות החדש. זמן קצר לאחר בנייתה התברר כי קפלת היער קטנה מדי, ומסיבה זו נבנתה קפלת תחיית המתים ב-1925, בעיצובו של לורנץ. בין 1923 ל-1924 היה אספלונד אחראי על בנייתו של בניין שירות.
ב-1935 הטילה מועצת העיר של סטוקהולם על אספלונד לתכנן את בנייתה של קפלה וקרמטוריום חדשים, שייבנו ליד השער הראשי. בין 1937 ל-1940 נבנו שלוש קפלות (קפלת האמונה, התקווה והצלב הקדוש) ביחד עם חדר מתים וקרמטוריום. צלב הגרניט הגדול שהיה על הגדר מחוץ לקפלות, עוצב על ידי אספלונד וניתן לבית הקברות במתנה על ידי תורם אנונימי.
ב-1994 העניק אונסק"ו לבית הקברות מעמד של אתר מורשת עולמית, ולמרות שמספר הקברים המפורסמים בסקוגשירקוגורדן קטן בהשוואה לאחיו הוותיק, נוּרה בֵּגְראוונינגסְפלאטסן (תרגום חופשי משוודית: בית הקברות הצפוני), סקוגשירקוגורדן הוא אטרקציה תיירותית. בביתן טאלום יכולים המבקרים לצפות בתערוכה אודות בית הקברות העוסקת במקורותיו ובאדריכלים שבנו אותו.
תיאור.
בניגוד לבתי קברות אחרים בשוודיה, המזכירים בסגנונם פארקים אנגליים, עיצובו של סקוגשירקוגורדן הוא יותר פשוט. השבילים להולכי רגל מפוזרים בצורה מינימלית בין העצים. הקברים מפוזרים בין העצים ללא סידור מיוחד כלשהו. שינוי הצורה של שני בורות החצץ העתיקים ביותר ותצורת הקרקע שמסביב לקפלה הראשית מוסווים בתוך היער הבתולי המקיף אותם, אך מנוגדים לסגנון של פארקים אנגליים.