יונאן היא מחוז בדרום מערב סין, מגוון מבחינה גאוגרפית ובעל גבולות משותפים עם וייטנאם, לאוס, מיאנמר וטיבט. במחוז זה 56 קבוצות אתניות שונות, ביניהם ההאני (אנגלית: ), המיאו (אנגלית: ) והנאסי. את המוזיקה של בני הנאסי מאפיין השימוש בכלי לושֶׁנְג (סינית: 芦笙, פין-יין: lú shēng), סוג של אורגן אוויר. הכלי עשוי 5 - 6 צינורות במבוק, אשר לכל אחד פתח לנשיפה. מגוון אורכי הכלים רחב: קיימים כלים קצרים מאוד ולעומתם ישנם כאלה המגיעים לאורך של מספר מטרים.
מוזיקת בני הנאסי זכתה לכינוי המאובן החי של המוזיקה הסינית. הסיבה נעוצה בעובדה שסגנון מוזיקה זה הוא עתיק. סגנון ייחודי אחד הוא בָּאישָׁה שִׂייְוֵּ'ה (סינית: 白沙细乐), ובתרגום מילולי: מוזיקת באישה מובחרת. מוזיקה זו מנוגנת בהרכבים קלאסיים, ומקורותיה בריטואלים מוזיקליים של טקסים טאואיסטים וקונפוציאנים.
סגנון עתיק נוסף של מוזיקת ריטואלים סינית נקרא דונְגגִ'ינְג (סינית: 洞经 音乐). השם הוא קיצור של כתב קודש טאואיסטי מפורסם בשם Dadong Xianjing (סינית: 大洞仙經), בתרגום מילולי: ספר בני האלמוות של גרוטו הגדול. החל מאמצע המאה ה-20, סבלו חברות דתיות אלה מדיכוי קומוניסטי. רק בשנות ה-80 של המאה ה-20 עם שחרור אחיזה זו, זכתה המוזיקה לתחייה מחודשת. עד אמצע המאה ה-20, מקובל היה שמוזיקה זו תנוגן על ידי גברים ממכובדי הקהילה. הזכות לחברות עברה בירושה מאב לבן ולצורך שמירתה נדרשה תרומה לקהילה. הגדרת קריטריונים שכאלה, יצרה הבדלה ומעמדות פנימיים בקהילה. מעמד העלית הוא זה שזכה לעסוק במוזיקה, בין אם בביצועה ובין אם בהאזנה לה. נהוג היה כי מוזיקה טקסית זו תושמע פעמיים בשנה במהלך הקרבת הקרבנות לקונפוציוס.
סיצ'ואן.
סיצ'ואן היא פרובינציה סינית בעלת מסורת ארוכה של מוזיקה עממית וקלאסית גם יחד. האופרה של סיצ'ואן מהווה מסורת עתיקת יומין מפורסמת בכל רחבי סין. לצידה, קיים סגנון מקומי אשר מקורותיו בשירים ובריקודים עממיים של אזור סיצ'ואן.
בתוך מקדשים דאואיסטים ניתן לשמוע כמרים מנגנים מוזיקה דתית ייחודית לסיצ'ואן.
הקונסרבטוריון למוזיקה של סיצ'ואן בצ'נגדו, הוא אחד המוסדות הראשונים ללימוד מוזיקה בסין והוא היחיד מסוגו מדרום מערב המדינה.
צפון מזרח סין.
קבוצות אתניות שונות השפיעו על התפתחות המוזיקה באזור זה, כאשר העיקרית שבהן היא בני המנצ'ו (אנגלית: ). מתוך המגוון המוזיקלי הרב של אזור זה, המפורסם ביותר הוא שיר ערש בשם יוּאוּיוּאוּדְזָה, (אנגלית: Youyouzha) אשר התפשט ברחבי סין כולה.
כלי הקשה הם הכלים הדומיננטיים במוזיקה של המנצ'ו. מקורותיהם של כלים אלה בזרמים שמאניסטים. תחת השפעה זו, התפתחו צורות שונות של תופים, אחדים בעלי מסגרת עץ ואחרים בעלי מסגרת מתכת כמו הדנגו (אנגלית: dangu). השאמאניזם של מנצ'ו מזוהה אולי יותר מכל עם הדנגו.
תוף נוסף חשוב וייחודי הוא התוף המתומן. מקובל לחשוב כי שמונה חתיכות העץ מהן עשוי תוף זה, מייצגות את אחדותם של שמונת השבטים של בני המנצ'ו. בזמן שושלת צ'ינג התפשט השימוש בכלי עד לבייג'ינג ולטיינג'ין.
שינג'יאנג.
שינג'יאנג הוא מחוז אוטונומי של בני האויגורים, עם טורקי אשר מקורו במרכז אסיה. המוזיקה המפורסמת ביותר שלהם היא סוויטה בעלת 12 פרקים, מזכירה במבנה שלה צורות אוזבקיות וטג'יקיות.
מגוון רחב של סוויטות אלה מתבסס על סולם אחיד בעל שבעה תווים ועל muqam, סגנון מלודי המוגדר על ידי מודוס מוזיקלי וקבוצת הגדרות מלודיות אשר משמשות כקו מנחה לקומפוזיציות ואימפרוביזציות שונות. כלים המזוהים עם מוזיקה זו הם התוף, הכינור והקַתְרוֹס (לאוטה).
בשנת 2005 אמנות ה- muqam של אויגורים הוכרזה על ידי UNESCO כ"יצירת מופת שאינה מוחשית" כחלק מהמיזם העוסק בשימור תרבויות.
חְווָה'אָר.
חְווָה'אָר (אנגלית: Hua'er) הוא סגנון שירה בא-קפלה הנפוץ באזורים הרריים של הפרובינציות בצפון מערב סין, ביניהן: גאנסו, נינגשיה, וצ'ינגהאי. החְווָה'אָר הוא פיתוח של סגנון נוסף של שירי עם בשם שָׁאנגֶה (סינית: 山歌, אנגלית: Shan'ge) ובתרגום מילולי: "שיר הרים”.
קְוָאיבָּאן.
קְוָאיבָּאן (סינית: 快板, אנגלית: Kuaiban) ובתרגום מילולי: "ספרים מהירים" או "לוחות מהירים". זהו סגנון דיבור ושירה רתמי המשלב כלי הקשה כגון פָּאיבָּאן (סינית: 拍板, פין-יין: pāibǎn). הפָּאיבָּאן הוא סוג של ענבל או פעמון עשוי במבוק או עץ. שתי החתיכות קשורות יחדיו בקצה אחד בצורה חופשית. הקשה של שתי החתיכות זו בזו מפיקה צליל נקישה חד.
שאנדונג היא מרכזה של מסורת הקְוָאיבָּאן.
מקובל לראות דמיון בין מוזיקת הקְוָאיבָּאן לבין ראפ ולסגנונות מוזיקה ריתמית ממקומות ותרבויות שונים.
כלי נגינה למוזיקה סינית מסורתית.
קיימות שמונה קטגוריות המחלקות את כלי הנגינה המסורתיים. החלוקה נעשית על סמך החומר ממנו עשוי הכלי.
מאז תקופות עבר, קיימת התאמה בין עונות השנה לכלים. למשל: חלילים עשויים במבוק משמשים לנגינה באביב, כלי מיתר בקיץ, בסתיו מנגנים בפעמוני ברונזה ובחורף בתופים.
הכלים המוקדמים ביותר היו עשויים עץ וחימר. שאר הכלים התפתחו מאוחר יותר ובחלקם הובאו לסין מארצות ערב וממרכז אסיה.
רב כלי המשי הם כלי מיתר. בניגוד למקובל היום, השימוש במיתרים מניילון או מתכת לא היה נפוץ. במקומם, השתמשו הסינים בתקופות עבר במשי מסובב.
קיימות מספר תתי קטגוריות במשפחת כלים זו.
היקום על פי הפיזיקה המודרנית
מיישרת קרח
מיישרת קרח (באנגלית: ice resurfacer) היא מכונה, בדרך כלל בתצורת כלי רכב, המיועדת ליישור, ניקוי והחלקת פני הקרח בזירות קרח ספורטיביות המשמשות להחלקה על הקרח ומשחקי הוקי קרח.
מיישרת הקרח הראשונה פותחה ב-1949 בפרמאונט, קליפורניה, ארצות הברית על ידי פרנק זמבוני. חברת "זמבוני", שהקים הממציא, היא כיום החברה השנייה בעולם בנפח השוק שלה, אך למרות שאיבדה את הבכורה עדיין נתפס השם זמבוני במידה רבה כשם גנרי למיישרת קרח, בעיקר בצפון אמריקה.
מעבר לתפקידה החשוב לפני ותוך כדי השימוש בקרח, הן להחלקת פנאי והן בתחרויות, הפכה מיישרת הקרח לסמל תרבות, בעיקר בקרב אוהדי ההוקי קרח בצפון אמריקה.
היסטוריה מוקדמת.
פרנק זמבוני היה בעלים של זירת קרח פופולרית בהיינס, פרוור של לוס אנג'לס (כיום חלק מפרמאונט). זמבוני כבר הוכיח את עצמו בעבר כממציא כאשר פיתח שיטה להפחתת הרעידות שגרמו צינורות הקירור שמתחת לקרח, ובכך שיפר משמעותית את איכות הקרח והפחית את הגבשושיות שנוצרו בו.
אחת הבעיות שהעיקו על זמבוני הייתה העבודה האינטנסיבית שהייתה כרוכה ביישור פני הקרח לאחר מחזור של החלקה על ידי מבקריה. יישור הקרח נעשה באמצעות משטח שנגרר על ידי טרקטור, כאשר עובדים נוספים נדרשו כדי לפנות את שאריות הקרח באמצעות אתים. לאחר מכן הוזרמה שכבת מים כדי להמיס את השאריות שעוד נותרו בזירה. לאחר פינוי המים הוזרמה שכבה דקה נוספת כדי למלא סדקים בקרח. כל מחזור כזה הצריך כ-10 עובדים ולקח כ-90 דקות.
זמבוני החל לחפש פתרון לבעיה ב-1942, ולאחר ניסוי וטעייה הצליח ב-1949 להרכיב מכונה על מרכב של ג'יפ צבאי מעודפי מלחמת העולם השנייה. המכונה של זמבוני עשתה את העבודה כולה - חיתוך שכבת קרח, פינויה על ידי סרט נע, הזרמת מים כדי למלא סדקים בקרח, ניגוב המשטח ויישורו. משך מחזור אחד של עבודה התקצר לכ-10 דקות, על ידי עובד אחד שנהג במכונה. עבודה ידנית נוספת נדרשה רק בשולי הזירה, ליד הקירות התוחמים אותה, אליהם לא יכלה המכונה להגיע.
המכונה הראשונה, מודל A, שימשה בשלב ראשון רק את הזירה של זמבוני. לאחר זמן קצר ייצר זמבוני מכונה נוספת לבקשת ידיד שלו, שהפעיל אולם החלקה בפסדינה.
התפוצה של מיישרת הקרח הואצה בעקבות התעניינותה של המחליקה האמנותית הנורווגית סוניה הני, מהמחליקות האמנותיות הגדולות של התקופה. לאחר קריירה עשירה בתארים, כולל מדליות זהב אולימפיות, החלה הני להתפרנס מקריירת משחק מצליחה בהוליווד וממופע נודד של החלקה אמנותית מקצוענית. היא ולהקתה הגיעו לאימון בזירת הקרח של זמבוני והתוודעו למכונה, שכבר עברה שיפורים ונקראה כעת מודל B. לאחר שהני הזמינה מכונה עבור המופע שלה ונדדה איתה ברחבי צפון אמריקה יצא שמעה של המכונה ברחבי היבשת.
זמבוני המשיך ושיפר את המכונה. ב-1953 זכה זמבוני בפטנט על המצאתו, וב-1954 חדר לראשונה לליגת ה-NHL כאשר בוסטון ברואינס הזמינה ממנו מכונה מהדגם המתקדם ביותר עד אז, מודל E.
זמבוני שלט בשוק המיישרות באופן בלעדי עד 1967, כאשר רתך קנדי, אנדרו שלופ, בנה באופן עצמאי מיישרת קרח וייסד את חברת Resurfice שהיא כיום החברה הגדולה בעולם.
טכנולוגיה ומבנה.
עבודת יישור הקרח נעשית על ידי מתקן יישור הנגרר בחלק האחורי של כלי הרכב. להב חד המצוי בתוך המתקן חותך ומגלח את פני הקרח, וחתיכות הקרח העודפות נאספות אל תוך הרכב באמצעות מקדח אופקי ספירלי. בתוך הרכב מקדח ספירלי נוסף, שהחליף את הסרט הנע מהדגמים המוקדמים יותר, אוסף אותן למכל.
עוד בתוך מתקן היישור, לפני להב החיתוך, צינוריות שוטפות במים את פני הקרח. מתקן היישור, האטום בגומי, תוחם את המים בתוכו ומונע את פיזורם על הקרח. מי השטיפה נאספים בחזרה אל תוך הרכב וממוחזרים לשימוש נוסף. מטרת השטיפה היא להסיר גופים וחומרים זרים מפני הקרח.
מאחורי מתקן היישור, מטלית גדולה עשויה בד מורחת שכבת מים מתוך מכל נוסף על פני הקרח. המים חודרים לסדקים, קופאים, ויוצרים שכבה חדשה של פני קרח מיושרים. בחלק ממיישרות הקרח המים מחוממים, כדי להמיס את שכבת הקרח העליונה הקיימת ולשפר עוד יותר את איכות היישור. המים הנמרחים על הקרח מסוננים ומזוקקים לפני השימוש, כדי למנוע מהקרח לצבור עכירות או ריח נלווה.