התהליך פותח בציריך, שווייץ, במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19, כתחליף מתועש לצביעה ידנית של צילומים בשחור לבן (צילום צבעוני לא היה מעשי כלכלית עד שנות ה-20 של המאה ה-20). שיא השימוש בטכנולוגיה זו היה בשנות ה-90 של המאה ה-19, בשל תפוצתן הרבה של גלויות דואר.
בארצות הברית הוצגו גלויות לראשונה בתערוכה העולמית של שיקגו וזמן קצר אחר כך אישרה ממשלת ארצות הברית להדפיס גלויות במחיר סנט אחד (אלה זכו דווקא לכינוי "גלויות פני"). לחברת "Detroit Publishing Company" הייתה בלעדיות בשוק האמריקאי על יישום תהליך הפוטוכרום והיא השתמשה בו ליצור המוני של גלויות פוטוכרום נושאות צילומים ריאליסטיים-למראה בצבעוניותם, בעיקר של נופים עירוניים וטבעיים, העתקי יצירות אמנות ונושאי פולקלור. הגלויות שיוצרו בתהליך זה זכו לתפוצה של מיליונים והמונח "פוטוכרום" משמש עד היום באנגלית לאפיון מהותן של גלויות מצולמות.
מסיבת יום הולדת (מחזה)
מסיבת יום הולדת (אנגלית: The Birthday Party) הוא המחזה הראשון באורך מלא שחיבר המחזאי הבריטי הרולד פינטר, שעלה על בימות הווסט אנד בלונדון ב-1958.
המחזה נחשב בתחילה לכישלון קופתי וביקורתי. עם זאת, לאחר ביקורת טובה מהמבקר הנודע הרולד הובסון (לאחר ירידת המחזה), ובעקבות פופולריות של מחזות אחרים של פינטר, הפך המחזה לחלק מן ה"קאנון" של פינטר ואחד המחזות הפופולריים ביותר שלו.
כמו במחזהו המוקדם יותר, "החדר", עסק פינטר גם במחזה זה בחדירת זרים למרחב ה"פרטי" - בית מוזנח. סטנלי, נגן פסנתר כושל בשנות ה-30 לחייו, מתגורר בחדר שכור באכסניה בעיר חוף אנגלית. שני גברים מגיעים לבקרו - מק'קן וגולדברג. הם מגיעים ביום שהוא יום ההולדת של סטנלי, על פי טענתה של בעלת הבית, מג. השניים מענים אותו פסיכולוגית, עד שהוא מנסה לתקוף ולחנוק את בעלת הבית; כן הוא מנסה לאנוס אישה אחרת, לולו. לאחר "מסיבת יום ההולדת", סטנלי מובל במדרגות על ידי מק'קן (כשהוא לא מסוגל לדבר או ללכת לבדו); לולו מתחרטת על פעילות מינית כלשהי שהייתה מעורבת בה עם גולדברג, ועל הרצפה מונח שבור תוף, מתנתה של מג לסטנלי.
העוקץ של הדבורה
שנער
שִׁנְעָר הוא שמו של חבל ארץ קדום המוזכר בספר בראשית ובמקרא העברי, סביבו התרחשו מספר מאורעות חשובים.
כיום, ההנחה המקובלת היום שחבל ארץ שנער היה באזור או בקרבת העיר בבל.
אזכורים בתנ"ך.
השם מוזכר לראשונה בספר בראשית שם מתוארת מלכותו של נמרוד:
מציטוט זה ניתן להבין ששנער נמצאת בדרום מסופוטמיה, באזור בבל, ארך, אכד וכלנה.
בסיפור מגדל בבל מצוין שהמגדל נבנה בארץ שנער:
בפרק י"ד מוזכר אמרפל מלך שנער - החוקרים משערים שאמרפל היה למעשה אביו של מלך בבל הגדול חמורבי, או שמדובר בחמורבי עצמו, שנודע גם כעמורפי.
בנביאים.
שנער מוזכרת גם בספר יהושע:
בספר ישעיהו, מוזכר חבל שנער בחזון עליית יהודי הגולה:
העדרה של בבל ברשימת המדינות מסייע לחוקרים במסקנתם שאכן שנער היא בבל.
שנער מוזכרת גם בספר זכריה:
ציטוט זה מתייחס, ככל הנראה לגלות בבל.
מקור המילה.
ישנה סברה לפיה מקור המילה "שנער" במילה שומר. לפי סברה אחרת מקורה במילה המצרית העתיקה לבבל: "סנגר" או "סנרר". במכתבי אל-עמארנה מכונה בבל בשם "סנהר" וסבורים שמקור המילה בשמו של האל סין - אל הירח - ומדובר בשילוב השם "סין" עם המילה "אור".
מיקומה כיום.
ישנם חוקרים הטוענים שכיום שנער נמצאת בדרום ומרכז מסופוטמיה, הנמצא בתחום ממלכת בבל, ונקרא שומר ואכד.
ויליאם אוורט נפייר
ויליאם אוורט נפייר (באנגלית: William Ewart Napier ) (17 בינואר 1881 - 6 בספטמבר 1952), שחמטאי אמריקאי ממוצא אנגלי.
תחילת הקריירה השחמטאית.
הוריו של נפייר היגרו לארצות הברית בהיותו בן חמש. משנת 1895 הוא חי בברוקלין ונפגש עם מיטב שחקני השחמט של הארץ. את הצלחותיו הראשונות חווה במשחקים סימולטניים ; בין היתר ניצח בשנת 1894 את אלוף ארצות הברית ג'קסון שוואלטר. בתחילת 1896, למרות גילו הצעיר, הפך נפייר לחבר במועדון השחמט של ברוקלין. באותה שנה הביס את רב האמן לעתיד פרנק מרשל +7 -1 =3 (שבעה ניצחונות, שלוש תוצאות תיקו והפסד אחד). בשנת 1897 ניצח במשחק תחרותי את אלוף העולם לשחמט לשעבר וילהלם שטייניץ.
תחרויות בינלאומיות.
בתחילת 1899 נסע נפייר לאירופה, במטרה ללמוד מוזיקה ולבקר את מועדוני השחמט של לונדון, פריז וברלין. בשנת 1900 חזר נפייר לארצות הברית והשתקע בפיטסבורג. שם כתב את טור השחמט בעיתון המקומי. בשנת 1901 שיחק נפייר בתחרות אמנים בעיר בופלו, וסיים שני, לאחר הרי נלסון פילסבורי ולפנינמרשל.
הצלחה זו דחפה אותו להשתתף בשנים הבאות בתחרויות אמנים בינלאומיות. נפייר שיחק במונטה קרלו ובהנובר בשנת 1902 וכן בקיימברידג' ספרינגס בשנת 1904. הוא אמנם לא זכה במקום הראשון באף אחת מהתחרויות, אך בכל אחת מהן זכה בפרס יופי מיוחד על המשחק המבריק בתחרות כולה.
אחד הפרסים בו זכה היה מטעם משפחת רוטשילד על משחקו נגד מיכאל צ'יגורין.
בחודש יולי 1904 ביקר נפייר באנגליה וניצח את תחרות לונדון לפני ג'וזף הנרי בלקברן, איזידור גונסברג וריצ'רד טייכמן. לאחר מכן השתתף באליפות אנגליה שהתקיימה בהייסטינגס, שם היה זכאי להשתתף במי שנולד באנגליה. הוא זכה במקום ראשון משותף עם הנרי אטקינס אותו ניצח בדו-קרב הכרעה על המקום הראשון בתוצאה 2.5-1.5 וכך הפך נפייר לאלוף השחמט הראשון של אנגליה. בשנת 1905 שיחק בשני דו-קרבות: סיים בתיקו מול ז'ק מיזס +4 -4 =2 והפסיד לטייכמן +1 -5 =4.
פרישה משחמט.
לאחר מכן פרש נפייר מזירת התחרויות הבינלאומיות. הוא קיבל אזרחות אמריקאית בשנת 1908 והחל בקריירה בחברת ביטוח, קריירה שהובילה אותו עד למשרת מנכ"ל חברת הביטוח סקרנטון. הוא התחתן עם פלורנס גילספי, אחיינית של אמן השחמט פילסבורי, וממנה נולדו לו שתי בנות. הגם שעדיין השתתף במשחקי שחמט, הוא לא לקח חלק בתחרויות חשובות. כאשר מת בגיל 71, הקריירה השחמטאית שלו כמעט ונשכחה.
מד הכושר ההיסטורי שלו היה 2662 בשיאו, אז היה ממוקם 11 בעולם.
לסקר.
נפייר כינה את המשחק בו הפסיד ללסקר
הטוב ביותר בקריירה שלו. הוא שיחק משחק זה בסיבוב השלישי של התחרות בקיימברידג' ספרינגס בשנת 1904 בכלים השחורים מול אלוף העולם המכהן לסקר. במשחק זה הוכיח נפייר יכולת טקטית מעולה, והתרשם במיוחד כאשר לסקר לא איבד את התמונה הרחבה והכוללת למרות דוחק זמן חמור. בסיום המשחק אמר לסקר ליריבו הצעיר "זה משחק בו הפסדתי, גם אם זכיתי בנקודה." על הסיבוכים במשחק זה נכתב סיפור קצר.
אשר למלין
אשר למלין (או לעמלין, Asher Lämmlein) היה יהודי-גרמני אשר הופיע בשנת 1502 באיסטריה, ליד ונציה וטען (ככל הנראה בהשפעת כתביו של דון יצחק אברבנאל), שהוא מבשר הגאולה. למלין נחשב למשיח שקר ביהדות.
למלין עסק ככל הנראה בקבלה. הוא קרא לחזרה בתשובה והודיע על ביאתו הקרבה של המשיח, במהלך ששת החודשים הקרובים, במידה והיהודים יפגינו תשובה מלאה. קבוצות גדולות של תומכים החלו להפיץ חזונו בקהילות היהודיות בגרמניה ובאיטליה. נטען, כי רבה של יהדות וסטפאליה זעליג גאנז כל כך האמין בביאת המשיח, שהוא פקד לשבור את התנור המיוחד לאפיית מצות, שכן האמין שחג הפסח הבא יחגג בארץ ישראל. למלין נפטר (או נעלם) והתנועה המשיחית באה אל קיצה.
קיימת טענה, כי האכזבה מכישלון נבואת למלין הביאה מספר אינטלקטואלים יהודים בולטים להתנצר, ביניהם ויקטור פון קרבן ויוהנס פפרקורן.
חדוה ואני
חדוה ואני: ופרשת קורותינו בעיר תל-אביב הוא ספרו השני של אהרן מגד, שפורסם בשנת תשי"ד–1953 בהוצאת הקיבוץ המאוחד (ספרית ילקוט) וועדת התרבות של מועצת פועלי חיפה. הספר זיכה את מגד בפרס אוסישקין.
העלילה סטירית ומתארת זוג, חדוה ושלומיק, אשר עובר מן הקיבוץ לעיר. בעלילה, מגד מקביל בין חיי הקיבוץ האידיאליסטיים והשקטים לבין העיר, המוצגת כמסואבת. חדוה מוצגת כבעלת מוטיבציה רבה מאוד להצליח בעיר, בכל מחיר, בעוד ששלומיק מעוניין לשוב לקיבוץ (אליו הזוג שב). בראיון שהעניק מגד בספטמבר 2008 למוסף "שבעה לילות" של ידיעות אחרונות אמר מגד כי הוא מתחרט על כתיבת "חדוה ואני":
עיבודו הנודע ביותר של הספר הוא לסדרת הטלוויזיה החלוצית "חדווה ושלומיק" ב-1971. השינויים הרבים שנעשו לסיפור הבסיס הובילו את מגד לבקש לשנות את שם הסדרה. הספר אף עובד למחזה (אשר הוצג בתיאטרון הבימה ב-1954, בבימוי ישראל בקר). במאמר "דמות האישה במחזות ישראלים" מנתחים משה צימרמן ואורית מס את אופן הצגת הנשים במחזה:
פארק מוסקאו
פארק מוסקאו (שם רשמי: Fürst-Pückler-Park, בגרמנית: Muskauer Park, בפולנית: Park Mużakowski) הוא הפארק האנגלי הגדול ביותר בגרמניה ובפולין. שטחו הכולל של הפארק הוא 5.4 קמ"ר, כאשר 3.5 מתוכם נמצאים בפולין והיתר בגרמניה. הפארק משתרע על שתי גדותיו של הנהר נייסה, המהווה את הגבול בין שתי המדינות. בחלקו המערבי של אזור החיץ המקיף את הפארק נמצאת העיר הגרמנית (שבשמה נקרא הפארק והבונה שלו), ובחלקו המזרחי נמצאת העיר הפולנית לקניצה. מרכז הפארק הוא רמות מיוערות למחצה, והן נמצאות בסמוך לגדה המזרחית של הנהר ומכונות הפארק על הטראסות.
ב-2 ביולי 2004 העניק אונסק"ו לפארק מעמד של אתר מורשת עולמית.
תיאור.
הפארק הוקם בין 1815 ל-1844 על ידי הנסיך הרמן פון פיקלר-מוסקאו שהחזיק בבעלותו אחוזה מקומית. לאחר מותו של הנסיך ב-1871 המשיך אדוארד פטצולד (אחד מתלמידיו של פיקלר-מוסקאו) את טיפוחו של הפארק.