כאלף שנים מאוחר יותר הם החלו בשלב שני ומהיר יותר של התפשטות מעבר ליערות ולתוך מזרח ודרום אפריקה.
לאחר מכן, באלף הראשון לספירה, פותחו בזמביה שיטות חקלאיות וצמחים חדשים, שכנראה הובאו מדרום-מזרח אסיה דרך מדגסקר. החידושים הללו הביאו להתפשטות נוספת של הבנטו באזור.
עד שנת 1000 לספירה הגיעו אנשי הבנטו לאזורים של זימבבואה ודרום אפריקה של היום. בזימבבואה הייתה אחת האימפריות הגדולות של דרום כדור הארץ, ובירתה הייתה זימבבואה הגדולה. היא שלטה בנתיבי סחר מדרום אפריקה לצפון הזמבזי, וסחרה בזהב, נחושת, אבנים יקרות וטובין אחרים, עם סוחרים ערבים בחוף הסוואהילי. עד אמצע האלף השני לספירה האימפריה כילתה את משאביה והתמוטטה, וזימבבואה הגדולה ננטשה.
ממלכות מערב אפריקה.
האזור המשמעותי ביותר באפריקה שמדרום לסהרה, אשר הצמיח ישויות מדיניות מפותחות, היה מערב אפריקה. התפתחות הכלכלה באזור איפשרה את התפתחותם של משטרים ריכוזיים. התרבות המוקדמת ביותר באזור היא תרבות הנוק ששלטה באזור משנת 1000 לפני הספירה עד שנת 200 לספירת הנוצרים. הנוקאים היו התרבות הראשונה מדרום לסהרה שיצרה פסלי טרקוטה בגודל אדם. היסטוריונים מקשרים את התרבות האבודה לשבט היורובה.
במאה השמינית לספירה השתלטה על מרבית האזור האימפריה הגאנאית שהשתרעה עד לגבול האימפריה המאלית. העיר המרכזית באימפריה, קומבי סלאח, היא כיום עיר במאוריטניה של ימינו. האימפריה שלטה על מרבית האזור עד הכיבוש האל-מורבידי של האזור ב־1052.
אימפריית סוסו ניסתה למלא את החלל הפוליטי באזור עד שהובסה על ידי המנדיקים מקימי האימפריה המאלית החדשה במחצית המאה ה-13. האימפריה המאלית המשיכה לשגשג כמה מאות שנים אך שלטונם של שליטים חלשים בתקופה מאוחרת יותר הובילו להפסדים קשים מול שבטי הטוארג, הסונגהאי והמוסי. במאה ה-15 יסדו הסונגהאי מדינה חדשה סביב גאו. המנהיגים המובילים של אימפריה זו הם סוני עלי ואסקייה מוחמד.
דרומית לאימפריה הסונגהית הקימו אוסיי טוטו ואוקמפו אנוקייה את אימפריית האשנטי. דרומית לסודאן התפתחו ערי מדינה חזקות - איפה, בונו, בנין. מזרחה משם התפתחה אויו להיות העיר המרכזית של בני הירובה. קונפדרציית ארו התפתחה כגוף הפוליטי המשפיע ביותר באזור בין המאה ה־17 ועד התקופה הקולוניאלית ונשלט על ידי בני האיגבו באזור שהוא ניגריה המודרנית כיום.
העת החדשה.
אפריקה תחת השלטון האירופי.
במאה ה-15 החלו האירופים (הפורטוגזים היו הראשונים שבהם) להקים תחנות סחר ביבשת על חופי האוקיינוס האטלנטי ומדרום לארצות הים התיכון. האירופים, בשיתוף סוחרים מוסלמים וכמה מנהיגי שבטים מקומיים, תפסו אפריקנים רבים מאפריקה המערבית והמרכזית) וסחרו בהם ברחבי העולם, פעילות שכונתה מאוחר יותר "סחר העבדים הגלובלי". לאחר גילוי אמריקה, כאשר כוח האדם של הילידים שם לא ענה על ביקוש המתיישבים האירופים, והתקשה לשרוד בתנאי עבדות, גדל הביקוש לכוח אדם אפריקני, והגיע למיליוני עבדים שנשלחו בעיקר ליבשת החדשה.
בתחילת המאה ה-19 החלו מדינות אירופה במרוץ לאפריקה. והן כבשו את רוב שטחי היבשת, שהפכו לקולוניות מערביות. יוצאות דופן מבחינה זו היו אתיופיה, ששמרה על עצמאותה מאות בשנים, וליבריה, מדינה חדשה שייסדו ב-1847 עבדים אמריקאים משוחררים, בסיוע הנשיא האמריקני החמישי ג'יימס מונרו.
הכיבוש הקולוניאליסטי נמשך עד סוף מלחמת העולם השנייה, שלאחריה זכו כל הקולוניות הטרופיות בהדרגה בעצמאות. כיום יש באפריקה הטרופית 42 מדינות עצמאיות. גבולותיהן של רוב המדינות האלה נשארו כפי שהיו כששורטטו וחולקו בצורה שרירותית למדי בין המדינות הקולוניאליסטיות השונות במאה ה-19. הדבר גרם לסכסוכים על רקע אתני בחלק מהמקרים שבהם הוגדרה מדינה שבשטחה נכללו כמה קבוצות אתניות שונות.
מלחמת העולם הראשונה.
המושבות הגרמניות במהלך מלחמת העולם הראשונה במערבה של אפריקה כללו את קמרון, וטוגולנד (כיום טוגו). במהלך המערכה במערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה נפלו אלה בידי כוחות מדינות ההסכמה בפיקודן של בריטניה, צרפת ובלגיה.
מזרחה משם, התנהלה החזית המזרח אפריקאית במלחמת העולם הראשונה. את מזרח אפריקה הגרמנית (כיום, בקירוב, טנזניה, רואנדה ובורונדי) כבשו כוחות מדינות ההסכמה עד לסתיו 1917, אלא שכוחות גרמנים קטנים, יחד עם כמה אלפי ילידים נאמנים, בפיקודו של לטו-פורבק (Lettow-Vorbeck), המשיכו לנהל מלחמת גרילה עיקשת ומוצלחת עד סוף המלחמה ממש, ואפילו מעט לאחריה, נגד כוחות עדיפים בהרבה. הקרבות האלה התפשטו גם לטריטוריות סמוכות: מזרח אפריקה הבריטית (כיום קניה), אוגנדה, מוזמביק ורודזיה הצפונית (כיום זמביה).
המלחמה הקרה.
הסכסוך בין ארצות הברית לבין ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה שיחק אף הוא תפקיד בחוסר היציבות. כאשר מדינה קיבלה את עצמאותה לראשונה, ציפו ממנה כי תחבור לאחת משתי מעצמות העל הללו. מדינות רבות בצפון אפריקה קיבלו עזרה צבאית סובייטית, בעוד שמדינות במרכז אפריקה ובדרומה קיבלו את עזרתן של ארצות הברית וצרפת. הסלמה אירעה בשנות ה-70, כאשר אנגולה ומוזמביק, שזכו לעצמאותן בשנים אלה, קשרו את עצמן לברית המועצות, בעוד שמערב אפריקה (וגם דרומה) חברו לבלום את ההשפעה הסובייטית. סכסוכי גבול וטריטוריה היו נפוצים אף הם, כאשר הגבולות שקבעו האירופים עורערו שוב ושוב בידי מדינות האזור.
לאחר המלחמה הקרה.
מדיניות ממשלתית כושלת, שחיתות פוליטית ומקרי בצורת קשים, הובילו לכך שחלקים ניכרים מאפריקה סובלים מחוסר באספקת מזון ומים, ומקרי רעב המוני אינם נדירים.
אחת הסכנות העיקריות המאיימות על אפריקה היא התפשטות מגיפות המוניות, בשל תנאי תברואה גרועים, היעדר חיסונים ומחסור בשירותים רפואיים. במיוחד נפוץ ברחבי היבשת נגיף ה-HIV, המביא למותם של מיליוני תושבים בכל שנה ממחלת האיידס.
כלכלה.
חקלאות.
חקלאות היא פעילות כלכלית דומיננטית של אפריקה הטרופית, היא מספקת את אמצעי הפרנסה המכריע של רוב האוכלוסייה. כמו כן, מייצרת בין 40 ל 60 אחוזים של התוצר הלאומי הגולמי של כל המדינות, למעט בוצואנה, גבון, וזמביה, שם כריית מחצבים חשובה במיוחד. עבור רוב אפריקה הטרופית, פיתוח כלכלי קשור גם בהתקדמות בניצול הפוטנציאל החקלאי שלה. עם זאת, הבעיה העיקרית של ניצול כזה הוא חוסר ידע. בגלל הבדלי האקלים בין האזורים השונים יש צורך להתאים את הגידולים לאקלים המקומי.
התנאים מתאימים לשינוי אבולוציוני מהיר ומגוון המינים צריכים להסתגל להזדמנויות חדשות ומאבקי הישרדות. צמחים מאוימים על ידי עשבים, פטריות טפילים, חרקים, קרדית העכביש, ומחלות וירוס. נחילי ענק של ארבה המדבר במערב ובמזרח אפריקה, ארבה אדום בדרום, במרכז, ומזרח אפריקה, הם איום גדול על היבולים. האיזון נשמר על ידי החזרת אלמנטים בקרקע על ידי ריקבון צמחים ועצים.
על אף הקשיים הרבים העומדים בפני החקלאים באזורים הטרופיים של קו המשווה ניתן לראות מספר גידולים חקלאיים ותוצרת שדה.
מזג האוויר ברמה ההררית של מרכז אפריקה ואפריקה הטרופית מאופיין באקלים ממוזג וקריר יותר, כאשר טווחי הטמפרטורות נעים בין 65–85 מעלות פרנהייט. האקלים הטרופי הקריר חיובי עבור גידולי שדה הדורשים מזג אוויר קריר בדומה לאפרסק, אגס, תפוח, קפה, בננה, הדרים, שיבולת שועל, חיטה, פשתן, תירס, סורגום, בטטות, קסאווה, תפוחי אדמה איריים מתוקים וכל אלו יכולים לגדול ביחד באותם אזורי חקלאות טרופיים.
אזורי המרעה הטרופים של המישורים הגבוהים, מאופיינים בכרי מרעה בהם ישנם גידולי בקר וצאן על ידי נוודים בודדים או באזורים ההרריים ישנם גידולי בקר וצאן על ידי שבטים נוודים. תושבי יערות הגשם הטרופיים, מסתמכים על עיבוד אינטנסיבי של גידולי גרעינים, עזים ותרנגולות.
באזורי קו המשווה ניתן למצוא חיות מבויתות כגון עזים, חזירים ותרנגולות. הגידולים נועדים בעיקר עבור מזון לצריכה מקומית, והם בעיקר אורז, בננות, קסאווה, תירס, קנה סוכר, תפוחי אדמה מתוקים, שמן דקלים, בטטות, שעועית, בוטנים, טבק, שומשום, זנגביל, כותנה, תפוז, אתרוג, מנגו, גויאבה, אנונה, עגבניות, אננס, קיקיון ווניל.
גידולי שדה ברואנדה: שעועית, אפונה, תפוחי אדמה מתוקים, בננות, תירס, שמן, אגוזי אדמה, בטטות, דלעת, אורז, קנה סוכר, חיטה, תפוחי אדמה, טבק, שמן קיק, קפה, וכותנה.
משאבי טבע.
בגבון ובצפון מערב ומרכז אפריקה, ישנם מצבורים גדולים של עתודות נפט ועפרות ברזל עשיר. משאבים אלו מופרדים מן הים, על ידי כארבע מאות קילומטרים של יער גשם וביצות טרופיות. במחקר מפורט, שמומן על ידי האומות המאוחדות, בשנת 1960 החלו לבחון את הכדאיות הכלכלית של בניית רכבת ברחבי גבון, כדי לאפשר את ניצול עפרות הברזל. אחרי שנים של עבודה, התברר כי העלות הכלכלית של רכבת זו הייתה יקרה ולא משתלמת, ועל כן סירבו הבנק העולמי ומקורות פיננסיים בינלאומיים להמשיך לממן את הקמתה. על מנת לנצל את הכנסות הנפט שלה, החליטה ממשלת גבון לבנות את הרכבת בעצמה. נכון להיום ובמידה ולאורך השנים תמשיך הממשלה במאמץ זה, ומחירי הנפט יישארו גבוהים, אמורה הרכבת להגיע אל עפרות הברזל. מחצבים- לאורך השנים המחצבים החשובים ביותר באפריקה היו הזהב והיהלומים. הרפובליקה של מרכז אפריקה היא אחת מיצרניות היהלומים המרכזיות באפריקה.