ימיני הביע תמיכה מסויגת במחאת האוהלים של קיץ 2011, כמחאה עממית נגד יוקר המחיה וחלוקת נטל בלתי שוויונית. הוא התנגד לקבוצות השמאל הרדיקלי והאנרכיסטים שהשתתפו במחאה ובהנהגתה, ולדבריו ניסו לנצל אותה למטרותיהן, שאינן מקובלות על רוב המפגינים. ב-4 בספטמבר 2011, למחרת עצרת המחאה הגדולה, טען נגד "אויבי המחאה" שבהם כלל את מנהיגת המחאה, דפני ליף. הוא קרא למפגינים לסלק אותה משורותיהם.
ימיני מתריע מפני סכנת ההסתננות מאפריקה לישראל, וטוען שמדובר לרוב במהגרי עבודה ולא בפליטים. לדבריו, המסתננים מאפריקה מהווים איום דמוגרפי על ישראל בנוסף להגברת הפשע והעוני במקומות בהם הם מתרכזים: בעיקר בדרום תל אביב ואילת. ימיני יוצא נגד אלה שמטיפים לקבלת המסתננים ומאשימים את המתנגדים לכך בגזענות וטוען נגדם שהם לא אלה שסובלים מריבוי המסתננים, שמתרכזים בשכונות החלשות בערים ולא בשכונות היוקרה בהן גרים המטיפים, אלא האוכלוסיות החלשות הן שסובלות מהם. ימיני יוצא נגד ממשלות ישראל שלא עושות מספיק למגר את התופעה ומאשימן ב"שיתוק" ו"תרדמת", ומזהיר מפני הצפה במסתננים - שכבר היום כוללים עשרות אלפים וכל חודש נכנסים מאות נוספים.
בעקבות הפולמוס בדבר קליטת העולים היהודים מאתיופיה, ובפרט המקרה שבו תושבים בקריית מלאכי סירבו למכור בתים בשכונתם לאתיופים, כתב ימיני כנגד מדיניות ריכוז האתיופים בשכונות חלשות ויצירת מצב שבו יש בתי ספר בהם האתיופים הם רוב מוחלט, וטען בזכות פיזור שוויוני של העולים בין המקומות השונים, כולל בשכונות יוקרה דוגמת רמת אביב ג', והנהגת מכסות, למשל: בבית ספר מסוים לא תעלה כמות האתיופים על אחוז מסוים מכלל התלמידים. ימיני נימק את עמדתו בכך שהעולים האתיופים ראויים לשילוב ואינטגרציה, ולא להפרדה והשלכה לשכונות החלשות.
פוסטמודרניזם ותקינות פוליטית.
בכתיבתו מביע בן-דרור ימיני ביקורת חריפה על הפוסטמודרניזם והתקינות הפוליטית. הוא טוען שתרבות התקינות הפוליטית הפכה לתרבות המעודדת שקר, מסרסת את המחשבה החופשית ופוגעת בשכל הישר, בייחוד באקדמיה (הן במחקר והן בפעילות הפוליטית-חברתית בקמפוסים), והפכה לכלי להשתקה וסתימת פיות. כמו כן טען שהיא הגיעה להגזמה והקצנה אבסורדית בארצות הברית, וטען שהתגובה של רוב אזרחי ארצות הברית לכך הייתה בחירתו של דונלד טראמפ לנשיא ארצות הברית.
בעקבות פרשת "האונס" באיה נאפה שבקפריסין (שבה 12 צעירים ישראלים שקיימו מין קבוצתי עם תיירת בריטית הואשמו באונס אך זוכו אחרי שהבריטית הודתה שהתלונה נגדם הייתה האשמת שווא), דחה ימיני את הטענה שהעלה השמאל שהאונס בוצע בגלל הכיבוש. הוא גינה טענה זו כמטומטמת והסביר שהפרשה היא תוצאה של מתירנות מינית שבאה עם הליברליזם הקיצוני, מתירנות שמתבטאת בלבוש חושפני, סקסיזם בתרבות ובפרסומות, והחפצת נשים. כמו כן הציג ימיני נתונים המראים ששכיחות מקרי האונס בישראל נמוכה באופן משמעותי ביחס למדינות אחרות בעולם המערבי.
חקירות נתניהו.
במהלך השנים פרסם ימיני מאמרים רבים בזכות בנימין נתניהו, אך בעקבות פרסום החשדות ב"תיק 4000" כתב: "לא נותר לי אלא לפנות לנתניהו: אתה יכול להגיע להסכם נוסח הנשיא לשעבר עזר ויצמן, התפטרות תמורת מחילה גורפת". לאחר פרסום כתב האישום נגד נתניהו חזר ימיני על פתרון זה, תוך שהפעם הפנה את קריאתו אל היועץ המשפטי לממשלה ופרקליטות המדינה.
המאמר האופטימי.
מדי יום העצמאות, מזה שנים רבות, מפרסם ימיני מאמר אופטימי המעלה על נס את הישגיה של מדינת ישראל ואת תרומתה לאנושות, וכותב שמצבה של ישראל הוא טוב מאוד למרות כל הבעיות והוא לא רע כמו שהוא משתקף באמצעי התקשורת.
חשיפות עיתונאיות.
לצד פעילותו הפובליציסטית חשף ימיני מספר סקופים:
הפולמוס סביב כתיבתו.
בעקבות הביקורות שפרסם על ארגוני זכויות אדם (בהם HRW, אמנסטי אינטרנשיונל ובצלם), הואשם ימיני ב"עליהום" על ארגוני זכויות האדם, דה-לגיטימיזציה שלהם ומקארתיזם. נעמי לויצקי, שהתארחה בבלוג של ימיני כותבת:
ואילו שרית מיכאלי, דוברת בצלם, כותבת: "במקום להתמודד עם העניין עצמו, מנסים להראות שהמניעים העומדים מאחורי ארגוני זכויות האדם הם לא כשרים."
ימיני השיב שאכן הוא מדגיש את המניעים שעומדים מאחורי "שיח זכויות האדם" וטוען שמניעים אלה הם רצון לחיסול ישראל ושלילת זכותו של העם היהודי להגדרה עצמית ובית לאומי לעם היהודי. לדעתו מניעים אלה פסולים והם מכתימים את הפעילות של ארגוני זכויות האדם.
ב-16 ביולי 2010, פרסם ימיני מכתב של פעילה פוליטית (לה קרא בשם הבדוי "שלומית" כדי להגן על זהותה) באחת העמותות הנתמכות על ידי הקרן החדשה לישראל ובה תיארה חוויות מכנס מנהיגות חברתית שארגנה הקרן, בין השאר כתבה:
בתגובה פרסמה הקרן ב-23 ביולי 2010, מודעה של עמוד שלם ב"מוספשבת" של מעריב ובו האשימה את ימיני ברדיפה, הסתה ומקרתיזם, והכחישה את הטענות שפורסמו במכתב. בבלוג שלו במעריב ענה ימיני להודעה. לדבריו, הדברים שתיארה "שלומית" אכן נאמרו, אך חשוב מכך: הקרן תומכת בשורה של ארגונים השוללים את זכות קיומה של ישראל, עוסקים בדה-לגיטימציה שלה ורוצים להפכה למדינה דו-לאומית, בהם מרכז מוסאוא, עדאלה וקואליציית נשים לשלום.
באוקטובר 2010, התפלמס ימיני עם עיתונאי "הארץ" גדעון לוי בעקבות ריאיון שהאחרון העניק לעיתון הבריטי אינדיפנדנט. ימיני האשים את לוי בהסתה ודמוניזציה כנגד ישראל, המבוססת על שקרים והאשמות שווא (למשל, ימיני טען שלוי פרסם דיווח על כך ששוטרי מג"ב קשרו פלסטיני לחמור ועינו אותו אך התברר שהאירוע מעולם לא קרה), ואף כינה אותו "ברון תעשיית השקרים". השניים התפלמסו ביניהם בטוריהם ב"הארץ" ו"מעריב" ואף בבלוג של ימיני ב-nrg מעריב, והרשימות הללו זכו לאלפי טוקבקים.
ההיסטוריון פרופ' דניאל בלטמן מתח ביקורת על ספרו של ימיני, "תעשיית השקרים", ועל עמדתו בנושא ה-BDS, וטען שבניגוד לדברי ימיני תנועה זו אינה אנטישמית. ימיני הגיב במאמר שכותרתו "הונאה אקדמית" וטען שבלטמן מתעלם מכך שאנשי ה-BDS עצמם מודים שהם מתנגדים לעצם קיומה של מדינת ישראל.
חיים אישיים.
ימיני אינו מגדיר עצמו כדתי, אך הולך לבית כנסת בליל שבת, ושולח את ילדיו לבית ספר ממלכתי-דתי. הוא מגדיר עצמו כיהודי במובן לאומי-תרבותי-מסורתי.
סרט פעולה
סרט פעולה הוא סוגה קולנועית המאופיינת לרוב בסיפור פשוט אודות "אנשים טובים" נגד "אנשים רעים", כאשר רוב המחלוקות באות לידי פתרון באמצעות אלימות. סרטי פעולה הם, בדרך כלל, סרטים שניתן להגדיר במשפט אחד (לדוגמה: "מדען מחייה-מחדש דינוזאורים, רק כדי לגלות שהם מנסים לשלוט בעולם, שוב", עבור הסרט "פארק היורה", או "גיבור על שמנסה ליצור בינה מלאכותית שתגן על העולם מגלה שיש לה הגדרה אחרת להצלת העולם" עבור הסרט "", וכדומה.)
מי הם בדיוק "האנשים הטובים" היא הגדרה השונה מסרט לסרט, אך בסרטים הוליוודיים, בדרך-כלל יהיו אלה האמריקנים הפטריוטים, ואילו "האנשים הרעים" הם פושעים או סוכנים של כוחות זרים. בשנות ה-80 של המאה ה-20 וקודם לכן, הם היו לרוב קומוניסטים, אשר הביאו חלק מסרטי הפעולה קרוב למדרגת סרטי תעמולה. עם נפילת הקומוניזם, עברו הסרטים להתמקד בטרוריסטים מדרום אמריקה, המזרח התיכון וסוחרי סמים. מפלצות, חייזרים, שדים ויצורים על-טבעיים משמשים אף-הם כנבלים קלאסיים, שמטרתם לרוב היא השמדת האנושות. סרטי פעולה נוטים לכלול גם גיבור הירואי אשר מרבה לפעול בניגוד לנהלים שמפעילים עליו מפקדי הצבא או המשטרה שעל כוחותיהם הוא נמנה. לצד הגיבור מופיע לרוב שותף "Sidekick" המסייע לו ולעיתים מהווה גם אתנחתא קומית. ברוב הסרטים מופיעה גם אישה יפה המשמשת כמושא אהבתו של הגיבור ו"עלמה במצוקה" אותה עליו להציל. בסרטים מודרניים (תחילת המאה ה-21 ואילך), בהשפעת הפמיניזם השתנתה הדמות הנשית מעלמה במצוקה לאישה עצמאית וחזקה.
סצנות פעולה האופייניות לסרטים הוליוודים:
סרטי פעולה נוטים להיות יקרים, והם דורשים תקציב גדול עבור אפקטים מיוחדים ועבודת פעלולנים. אלה נעשים בדרך-כלל בארצות הברית, אף-על-פי שישנו מספר לא מועט של סרטים מהונג קונג וקוריאה הדרומית שהם בעיקר וריאציות מודרנית של סרטי אמנויות לחימה. בשל שורשיהם, סרטי פעולה מהונג-קונג מתרכזים בעיקר בנושא האקרובטיקה על ידי הגיבור, בעוד שהסרטים האמריקניים נוטים להתמקד בתחום הפירוטכניקה והאביזרים החדשניים. סרטי-פעולה אמריקניים רבים מתבססים במידה זו או אחרת על מדע בדיוני: אם בסיפור ובעולם ההתרחשות, או אם בטכנולוגיות ובכלי-הנשק שנמצאים ברשות הגיבור/הרשע. בלא מעט סרטים על הגיבור להילחם ברשע שהשיג נשק מודרני חדיש להשמדה המונית.
סרטי פעולה מוצאים את שורשיהם בשנות ה-60 של המאה ה-20, עם יציאתה לאקרנים של סדרת סרטי "ג'יימס בונד" (אשר מכילה הרבה מהמאפיינים המקוריים של סרטי ריגול עד היום) ו-"Bullitt", הכולל את אחד ממרדפי המכוניות הראשונים, תכונה שכיום היא כמעט תקן בכל סרט פעולה.
כתוצאה מהצלחתם המסחרית, חלק ניכר מהסרטים זכו גם לסרט המשך.
תת-סוגות של סרטי פעולה:
מאיץ חלקיקים
מאיץ חלקיקים הוא מתקן המגביר את מהירותם של חלקיקים על ידי העברתם בשדות חשמליים ומגנטיים. הגברת המהירות שקולה למתן אנרגיה קינטית גבוהה לחלקיקים, המאפשרת ביצוע ניסויים פיזיקליים מגוונים.