רב המושב הוא הרב שמואל נחושתן. בעבר כיהן הרב שמחה שטטנר כרב המושב.
גל און
שדה אליהו
שְׂדֵה אֵלִיָּהוּ הוא קיבוץ בעמק בית שאן המשתייך לקיבוץ הדתי. שייך למועצה אזורית עמק המעיינות.
היסטוריה.
הקיבוץ הוקם בשיטת "חומה ומגדל" ב-7 במאי 1939 על ידי עולים מגרמניה, ונקרא על שמו של הרב אליהו גוטמכר שהיה מראשוני הציונות הדתית. בתחילה שכן במבנה חווה טמפלרית ("בית קיבלר") וב-1942 עבר למקומו הנוכחי. תוכנית המתאר הקבועה של הקיבוץ נערכה על ידי האדריכל והאמן מאיר בן אורי, שהתגורר במשך כמה שנים בקיבוץ.
לכל אורך שנות קיומו נקלטו בקיבוץ עולים רבים, ובקיבוץ פועל אולפן בו לומדים העולים לדבר ולכתוב בעברית.
התושבים עוסקים בענפי חקלאות שונים, בהם מטעים, גידולי שדה אורגניים, רפת, מדגרה, לול. כמו כן עוסקים בהדברה ביולוגית, ובמפעל לייבוש תבלינים. עם השנים צומצמו ענפי החקלאות והורחבו ענפי התעשייה וההדברה הביולוגית משיקולי רווחיות.
בתחומי היישוב נמצא בית ספר "שק"ד" (שיתופי, קיבוצי, דתי)- בי"ס דתי אזורי, המשרת את יישובי הסביבה. ב-2005 הקיבוץ הקים בית מדרש לבוגרי צבא המשלב לימודי יהדות עם עבודה חקלאית.
במרכז הקיבוץ נמצאת חורשה של עצי פיקוס בנגלי שניטעה ב-1943 על ידי ראשוני הקיבוץ כדי לשמש מקום מוצל וקריר לחברי הקיבוץ. מתכנן הנוי היה אדריכל הגנים יצחק קוטנר, אשר הביא את ייחורי העצים מהפיקוס הגדול במקווה ישראל.
הקיבוץ סמוך לשלושה קיבוצים דתיים אחרים בעמק בית שאן: טירת צבי, עין הנצי"ב ושלוחות.
נמלה
שמיים (פירושונים)
פטרוגרפיה
ג'יימס ביוקנן
ג'יימס ביוקנן הבן (באנגלית: James Buchanan; 23 באפריל 1791 – 1 ביוני 1868) היה נשיאה ה-15 של ארצות הברית (1857 – 1861), ושירת מיד לפני פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית. ביוקנן הוא הנשיא היחיד שנשאר רווק כל חייו, והנשיא האחרון שנולד במהלך המאה השמונה עשרה. החל משנות ה-20 של המאה ה-19 ייצג ביוקנן את פנסילבניה בבית הנבחרים ולאחר מכן בסנאט, ולאחר מכן שירת כשגריר ברוסיה תחת הנשיא אנדרו ג'קסון. הוא היה אחד מהאנשים הבולטים בתוך המפלגה הדמוקרטית בשנות הארבעים והחמישים, ושירת כמזכיר המדינה של ארצות הברית תחת הנשיא ג'יימס פולק, וכשגריר בבריטניה תחת הנשיא פרנקלין פירס.
בבחירות בשנת 1856, נבחר ביוקנן למועמד לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית, כשסגנו הוא ג'ון ברקינרידג'. הוא ניצח את פירס ואת הסנאטור מאילינוי, סטיבן דאגלס, כדי להפוך למועמד. במהלך רוב כהונתו של פירס היה ביוקנן שגריר בחצר סנט ג'יימס ולכן לא היה מעורב במריבות האזוריות של תקופת פירס או בחוק קנזס נברסקה. הוא ניצח בבחירות לאחר שגבר על ג'ון פרימונט הרפובליקני ועל מילרד פילמור, המועמד מטעם תנועת שאינם יודעים דבר. מעט לאחר כניסתו לתפקיד, לחץ ביוקנן על בית המשפט העליון להשיג הסכמה רחבה בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד. הוא שיתף פעולה עם הדרום בניסיון להכניס את קנזס לאיחוד כמדינת עבדות. כך זכה להתנגדות מתנגדי העבדות הרפובליקניים והדמוקרטים הצפוניים, שתמכו בעיקרון "ריבונות העם", מתן זכות לאזרחי המדינות להחליט בעצמם על מעמד העבדות בתחומן. כנשיא, נחשב לצפוני בעל עקרונות דרומיים, שנלחם מול דאגלס על השליטה במפלגה הדמוקרטית. במהלך המשבר האזורי, פרץ משבר כלכלי, בהלת 1857.
ביוקנן הודיע במהלך השבעתו ב-1857 שלא ינסה לרוץ לכהונה שנייה. הוא קיים את הבטחתו ותמך בסגנו ג'ון ברקינרידג' במהלך הבחירות של 1860. המועמד הרפובליקני אברהם לינקולן, שהתחייב לאסור על העבדות בטריטוריות המערביות, ניצח את המפלגה הדמוקרטית המפולגת ונבחר. בתגובה, הכריזו שבע מדינות דרומיות על פרישתן מהאיחוד, והובילו למלחמת האזרחים האמריקנית. ביוקנן טען שהפרישה אמנם לא חוקית, אבל גם יציאה למלחמה כדי למנוע אותה הייתה לא חוקית. הוא היה עורך דין, והמוטו שלו היה "איני מכיר אף אדון למעט החוק". ביוקנן תמך בארצות הברית במהלך מלחמת האזרחים, והתנגד לטענות שהיה אחראי למלחמת האזרחים. לאחר ניצחון האיחוד, פרסם את זיכרונותיו.
ביוקנן שאף להיות נשיא שיהיה במעמדו של ג'ורג' וושינגטון, אולם חוסר היכולת שלו לפשר בין תומכי העבדות ומתנגדיה ופרוץ מלחמת האזרחים גרמה לכך שיחשב לנשיא הגרוע בתולדות ארצות הברית. החלטתו לא לפעול כנגד מדינות הדרום הפורשות נחשבת לטעות הגדולה ביותר שנשיא אי פעם עשה.
ראשית חייו.
ג'יימס ביוקנן הבן נולד בבקתת עץ בפנסילבניה ב-23 באפריל 1791, לג'יימס ביוקנן האב (1761–1821), איש עסקים, חייל וחקלאי, ולאליזבת' ספיר, אישה מלומדת (1767–1833). הוריו היו ממוצא סקוטי-אירי. הוא היה אחד מבין אחד עשר אחים, והאח הבוגר ביותר שחי עד לגיל מבוגר. מעט לאחר לידתו עברה המשפחה לחווה במרסרבורג, פנסילבניה. אביו של ביוקנן הפך לאדם העשיר ביותר בעיירה, והשקיע בנדל"ן. בית המשפחה הפך לבית מלון מאוחר יותר.
ביוקנן למד בבית הספר של הכפר, וב-1807 החל ללמוד במכללת דיקינסון. אף על פי שכמעט סולק משם בשל התנהגות לא נאותה, הוא הצליח להישאר שם ולסיים בהצטיינות ב-19 בספטמבר 1809. מאוחר יותר באותה השנה, עבר ללנקסטר, שהייתה בירת פנסילבניה. עורך הדין הבולט מהאזור, ג'יימס הופקינס, קיבל את ביוקנן כתלמידו. לאחר בחינה בעל פה, הוסמך ביוקנן לעריכת דין ב-1812. עורכי דין אחרים עברו אל האריסברג לאחר שזאת הפכה לבירת פנסילבניה ב-1812, אולם ביוקנן נשאר בלנקסטר כל חייו. מעמדו הכלכלי השתפר לאחר שהחל לעסוק בעריכת דין, וב-1821 הרוויח יותר מ-11,000 דולר (197,000 דולר כיום) בשנה. ביוקנן עסק בכמה תיקים, והצליח למנוע את פיטוריו של השופט של מדינת פנסילבניה, וולטר פרנקלין.
הקריירה הפוליטית של ביוקנן החלה בבית הנבחרים של פנסילבניה (1814–1816), כחבר במפלגה הפדרליסטית. המועצה המחוקקת נפגשה שלושה חודשים בשנה, וביוקנן הצליח להשיג הרבה לקוחות בזכות מעמדו כמחוקק. כמו אביו, האמין ביוקנן במימון ממשלתי לשיפורים פנימיים, במכסים גבוהים ובבנק לאומי. הוא ביקר את הנשיא הדמוקרטי-רפובליקני ג'יימס מדיסון במהלך מלחמת 1812. כשהבריטים פלשו אל מרילנד השכנה ב-1814, גויס ביוקנן כטוראי במיליציה של פנסילבניה, ביחידה של דרגונים, והגן על בולטימור. ביוקנן הוא הנשיא היחיד עם ניסיון צבאי שלא שירת כקצין.
בתור פעיל בתנועת הבונים החופשיים, ניהל את הלשכה הגדולה של לנקסטר, והיה רב-בונה מחוזי בפנסילבניה.
קריירה פוליטית.
שירות בקונגרס ושגריר ברוסיה.
ב-1820, המפלגה הפדרליסטית כבר לא הייתה קיימת במדינה, וביוקנן ניסה להיבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית כ"רפובליקני פדרליסט". במהלך כהונתו בקונגרס, הפך לתומך של אנדרו ג'קסון ותמך בזכויות המדינות. לאחר הבחירות של 1824, עזר ביוקנן בארגון תומכי ג'קסון במפלגה הדמוקרטית, והפך לדמוקרט הבולט במדינת פנסילבניה. בוושינגטון, התקרב לחברי קונגרס דרומיים רבים, כמו ויליאם רופוס קינג מאלבמה. בניגוד לכך, ראה ביוקנן ברוב חברי הקונגרס מניו אינגלנד רדיקלים מסוכנים. הוא התמנה לוועדה לענייני חקלאות בשנתו הראשונה בקונגרס, ולבסוף הפך ליושב ראש ועדת בית הנבחרים לענייני משפט. הוא הוביל להדחתו של השופט ג'יימס פאק מבית המשפט המחוזי של מיזורי בטענה שפאק ניצל לרעה את מעמדו. הסנאט זיכה את פאק. ביוקנן סירב לנסות להיבחר לכהונה שישית, וב-1830 חזר אל חייו הפרטיים.
לאחר היבחרו מחדש של ג'קסון ב-1832, הציע לביוקנן את תפקיד השגריר ברוסיה. ביוקנן לא רצה לעזוב את המדינה אולם הסכים לקבל את המינוי. הוא שירת כשגריר במשך שמונה עשר חודשים, במהלכם למד צרפתית, שהייתה הלינגואה פרנקה של הדיפלומטיה באותה התקופה, והגיע להסכם סחר ותעבורה ימית עם האימפריה הרוסית.
שירותו בסנאט.
לאחר שחזר לארצות הברית, נבחר ביוקנן לסנאט בידי המועצה המחוקקת, כמחליפו של ויליאם וילקינס (שהחליף את ביוקנן כשגריר ברוסיה). ביוקנן נבחר מחדש ב-1836 וב-1842. הוא היה דמוקרט ותומך של ג'קסון, והתנגד לחידוש הזיכיון של הבנק השני של ארצות הברית. הוא התנגד לגינויו של ג'קסון בידי הקונגרס בגלל ביטולו של הבנק. ביוקנן התנגד גם ל"חוק סתימת הפיות", שמנע מעצומות נגד העבדות להגיע לקונגרס, בטענה שזכות המדינה להתערב בעבדות היא כמו זכותה לפגוע בזכות המחאה. ביוקנן חשב שבעיית העבדות בארצות הברית הייתה נחלתן של המדינות, והוא טען שהתנועה לביטול העבדות מעוררת מתח בנושא. הוא תמך בזכויות המדינות וגם ברעיון הייעוד הגלוי, והתנגד להסכמים שהעניקו שטח אל הממלכה המאוחדת. ביוקנן תמך בסיפוחה של טקסס ושל אורגון. לפני הוועידה הדמוקרטית הלאומית ב-1844, ניסה ביוקנן להיות חלופה לנשיא לשעבר, מרטין ואן ביורן, אולם לבסוף נבחר ג'יימס פולק להיות המועמד הדמוקרטי בבחירות.
מזכיר המדינה.
פולק חלק עם ביוקנן השקפות רבות במדיניות החוץ, והוא הציע לביוקנן להתמנות לתפקיד מזכיר המדינה. אף על פי שרצה לשרת בבית המשפט העליון, הסכים ביוקנן לשרת כמזכיר המדינה במהלך כהונתו של פולק. פולק וביוקנן הכפילו את הטריטוריה האמריקנית בעזרת הסכם אורגון והסכם גואדלופה אידלגו. במשא ומתן עם בריטניה על אורגון, הציע ביוקנן פשרה, אולם לאחר מכן דרש את סיפוח אורגון במלואה. לבסוף הסכים ביוקנן להתפשר עם בריטניה בנוגע לגבול המדינה. לאחר פרוץ מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, ייעץ ביוקנן לפולק לא לכבוש טריטוריה דרומית לריו גראנדה ולניו מקסיקו. לקראת סוף המלחמה, תמך ביוקנן בכיבוש רחב יותר, ופולק חשד בו שדאגתו העיקרית היא להפוך לנשיא. ביוקנן ניסה להיבחר להיות המועמד הדמוקרטי בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1848 (פולק הבטיח לכהן כהונה אחת בלבד), אולם המועמד שנבחר היה הסנאטור לואיס קאס ממישיגן.