החל משנת 1980 החלה גלבוע להציג בתערוכות בארץ ולאחר מכן המשיכה להציג בניו-יורק. מתחילת שנות השמונים של המאה הקודמת ואילך העבירה את עיקר פעילותה לנורווגיה לעיר אוסלו. במשך שלושים שנה חילקה את זמנה בין תל אביב לאוסלו ולאחר מכן בין ירושלים לאוסלו. במהלך שנים אלו ביססה את מעמדה כאמנית ישראלית, חברה באגודת הציירים והפסלים של תל אביב, יוצרת ופעילה בעיקר בנורווגיה ובאוסלו בפרט. קיבלה הכרה באופן רשמי כאמנית זרה ונתקבלה כחברה באגודה הלאומית של ציירי נורווגיה (Landsforeningen Norske Malere). בשנת 2014 לאחר פעילות אמנותית והסברתית למדינת ישראל חזרה לישראל והתגוררה במעלה אדומים תוך כדי התמודדות עם בעיות בריאותיות. אושפזה בבית החולים הדסה הר הצופים, ושם נפטרה.
יצירתה.
הנושא המוביל בעבודותיה: ירושלים, הרי ירושלים, נופי ירושלים, האור הירושלמי ונופי הארץ אשר היוו את השראתה ובחו"ל כנושאי הבשורה מארץ הקודש וירושלים המקודשת לכל העמים. בין פעילותיה הייתה מעורה באירועי ההסברה של השגרירות הישראלית באוסלו ומשרד החוץ הישראלי למען ארץ ישראל וירושלים וכן בשיתוף פעולה הדוק עם הקהילה היהודית באוסלו.
בשנת 1998, שנת היובל לישראל, נבחרה לייצג את מדינת ישראל בשני אירועי היובל המרכזיים של משרד החוץ לגוש הסקנדינבי.
גלבוע נבחרה להציג בגלריה "Union of the American Hebrew Congregation" בניו-יורק, תחת הכותרת: אמנית ישראלית ניצולת שואה. לתערוכה היו הדי הצלחה רבים. עיקר פעילותה האמנותית הייתה בנורווגיה, שם הציגה בעשרות תערוכות כאשר הנושא המוביל היה "ירושלים". שמה נודע בין היהודים והלא יהודים ונישא בפי כל כציירת המביאה את בשורת העיר המקודשת לכל העמים. שרה גלבוע השתתפה באירועי הסברה דרך שגרירות ישראל בנורווגיה ושמרה על קשר הדוק עם בית הכנסת והקהילה היהודית באוסלו.
בשנת 1998, בשנת אירועי היובל למדינה פנה משרד החוץ לגלבוע בבקשה לייצג אותה בתערוכה הגדולה והמובילה לאירועים של מעבר לים בגוש הסקנדינבי. התערוכה "נחמו, נחמו עמי" - הייתה אירוע הדגל. תערוכה זו הייתה בנוסף רטרוספקטיבית לפועלה וליצירתה של שרה גלבוע בירושלים ובאוסלו, נציגי מדינות, שרים ושגרירים הוזמנו. שגריר מדינת רומניה (ארץ מוצאה) נוכח בתערוכה ובכך נסגר המעגל.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–שוודיה
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–שוודיה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הדומיניקנית לבין שוודיה. לרפובליקה הדומיניקנית יש שגרירות בסטוקהולם, בעוד ששגריר שוודיה ממוקם גם הוא בסטוקהולם ונוסע תכופות לאזור הקריבי. השגרירות הספרדית בסנטו דומינגו משמשת להנפקת ויזות לאזור שנגן, המאפשרות כניסה לשוודיה.
יסוד נפשי
הלישוי
יחסי בוסניה והרצגובינה–שוודיה
יחסי בוסניה והרצגובינה–שוודיה הם יחסי החוץ בין בוסניה והרצגובינה לבין שוודיה. לבוסניה והרצגובינה יש שגרירות בסטוקהולם אשר הוקמה ב-1993, ולשוודיה יש שגרירות בסרייבו אשר הוקמה ב-1995, עם סיום מלחמת בוסניה. ע"פ הצהרת שגרירות שוודיה במדינה, המטרה הראשונית בהקמתה הייתה שיקום בוסניה והרצגובינה לאחר המלחמה, אך השתנתה בחלוף הזמן לעזרה למדינה בהצטרפות לאיחוד האירופי, ובהתאקלמות בו.
במהלך מלחמת בוסניה, שלחה שוודיה את "גדודי בוסניה" ככוחות שמירת שלום, בין היתר עקב חברותה בנאט"ו, וכן במסגרת כוחות שמירת השלום של האו"ם. שוודיה שלחה לוחמים לכוח האכיפה ולכוח הייצוב שפעלו במלחמה. שישה חיילים שוודים נהרגו בזמן המלחמה בתאונות, בשישה מקרים שונים. בנוסף, תמכה שוודיה בלחימה גם על ידי קליטת פליטים מהמלחמה במדינה. על פי הערכות, בין אפריל 1992 ועד נובמבר 1995 הגיעו מ-48,000 ועד 60,000 בוסנים לשוודיה, רבים מהם קיבלו תושבות קבע. אולם, מ-21 ביוני 1993 חויבו בוסנים להציג אשרת כניסה למדינה. נכון ל-2016 חיים 58,181 בוסנים בשוודיה, כמה מהם מפורסמים במיוחד כמו זלאטן איברהימוביץ' וברנימיר הרגוטה.
צ'זרה קולפמינה
צֶ'זַרֶה קוֹלפֶֿמינָה (באיטלקית: Cesare Giorgio Colafemmina; 13 באפריל 1933, מחוז ונטו, איטליה – 12 בספטמבר 2012, נפת בארי, פוליה, איטליה) היה היסטוריון, סופר וחוקר מקרא איטלקי.
קורות חייו ופועלו.
צ'זרה קולַפֶֿמינָה למד במכון האפיפיורי למקרא ברומא והוסמך לכמורה (אך לימים פרש ונשא אישה). הוא המשיך בלימודי פילוסופיה באוניברסיטת אלדוֹ מוֹרוֹ בעיר בּארי, לימד היסטוריה של עם ישראל במכון ללימודים קלאסיים ולימודי נצרות שם. ב-1975 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. בשנים 2002–2010 לימד שפה וספרות עברית באוניברסיטה של קלבריה.
עיקר מעייניו של קולפמינה היו נתונים לחקר קהילות ישראל במחוזות דרום איטליה (פוליה, בסיליקטה וקלבריה) בעת העתיקה ובימי הביניים. בעבודתו שילב כלים שונים: סקרים ארכאולוגיים (כאלה שניהל באתרי קבורה היסטוריים של יהודים בדרום איטליה, בוֶנוֹסה ובאוֹרִיָה), חֶקֶר ופענוח כתובות, איתור ולימוד של תעודות היסטוריות ושל חיבורים ספרותיים.
קולפמינה שיתף פעולה עם חוקר יהדות איטליה שלמה סימונסון מאוניברסיטת תל אביב ונמנה עם חוקרי ההיסטוריה התיעודית של היהודים באיטליה במיזם "איטליה יודאיקה" של המרכז לחקר התפוצות ע"ש גולדשטיין-גורן. במסגרת זו ערך את הכרך "קלבריה". הכרך "בסיליקטה" בעריכתו נמצא בהכנה לדפוס.
צ'זרה קולפמינה ייסד בשנת 1985 את כתב העת Sefer Yuḥasin, המוקדש לחקר יהודי דרום איטליה. הוא פעל להקמת מוזיאון יהודי בעיר טראני בבניין בית הכנסת סקוֹלַגרַנדֶה שמימי הביניים, שהפך במאה השש-עשרה לכנסייה (Sinagoga-museo Sant'Anna). עבודות השיקום החלו שם ב-1992, וב-2009 נפתח המוזיאון למבקרים. קולפמינה נמנה עם חבר הנאמנים של האגודה האיטלקית ללימודי יהדות. אחרי מותו הוקם "המרכז למחקר ולתיעוד היהדות בארצות הים התיכון על שם צ'זרה קולפמינה" (CeRDEM). ספרייתו וארכיון מסמכיו הועברו לרשות מוסד זה.
כתביו.
צ'זרה קולפמינה היה חוקר פורה, ועד מותו ב-2012 פרסם למעלה ממאתיים מאמרים, מונוגרפיות וספרים.
ילדי המסילה
ילדי המסילה (באנגלית: The Railway Children) הוא ספר ילדים משנת 1906 מאת הסופרת הבריטית אדית נסביט.
הספר תורגם לשפות רבות כולל עברית. ב-2016 יצא לאור בתרגומם של שהם סמיט ואמנון כץ.
ה-BBC הפיק סדרת טלוויזיה ב-1968 וחברת ITV הפיקה סרט טלוויזיה בשנת 2000. ב-1970 הפיקו מטרו גולדווין מאייר וסרטי יוניברסל סרט בשם "ילדי המסילה" שזכה להצלחה גדולה, בעיקר בבריטניה.
תקציר העלילה.
העלילה מספרת על משפחה מבוססת, הורים ושלושת ילדיהם, הגרים בפרבר בלונדון. הבית מצויד בכל הנוחיות דאז: מים זורמים חמים וקרים, פעמונים חשמליים וכו' כן יש להם כלב, משרתת ומבשלת.
הבת הבכורה היא רוברטה (בובי), אחריה פיטר ולבסוף פיליס המכונה פיל. יום אחד נאסר האב באשמת ריגול, המשפחה נשארת ללא תמיכה כספית והאמא מחליטה לעבור לכפר שם היא שוכרת בית מוזנח עם שלוש ארובות.
הילדים מסתגלים למצבם החדש ועוזרים לאמם. ליד הבית יש תחנת רכבת והילדים נוהגים לטייל לשם לעיתים קרובות. הם מתיידדים עם מנהל התחנה, עם הסבל מר פרקס ובעיקר עם ג'נטלמן זקן הנוסע יום יום ברכבת של 9:15 ללונדון. במקרה אחד הם מגלים מפולת על המסילה, מצליחים לעצור את הרכבת וזוכים להערכת ולהוקרה של הנהלת הרכבת המחלקת להם שעונים מזהב.
במקרה אחד הם פוגשים בתחנה אסיר פוליטי שהצליח לברוח מרוסיה, משכנים אותו בביתם ובעזרת הג'נטלמן הזקן הוא מוצא את משפחתו בלונדון ומתאחד אתם.
הם מתיידדים עם רופא הכפר ד"ר פורסטר המטפל באמא ללא תשלום. הם אוספים מתנות בכפר לרגל יום הולדתו של מר פרקס והוא בתחילה מסרב לקבל כי אינו רוצה "נדבות" אבל לבסוף נעתר.
במקרה אחר הם מצליחים להציל תינוק משריפה שפורצת בדוברה בנהר ובמקרה נוסף הם מצילים ילד בשם ג'ים ששבר רגל במנהרה ומתברר שהוא נכדו של הג'נטלמן הזקן.
הילדים מגלים לבסוף מה שהאם הסתירה מהם - כי האב הואשם בריגול ונדון לחמש שנות מאסר.
בובי פונה במכתב לג'נטלמן הזקן כדי שיעזור לאב. הזקן משקיע כסף בחקירה ומתגלה לבסוף כי האב חף מפשע וכי רק העלילו עליו. האב משוחרר ומגיע לבית והמשפחה שוב מתאחדת.
יחסי בוסניה והרצגובינה-שבדיה
ברוך נבו
ברוך נבו (נולד ב-19 בספטמבר 1941) הוא פרופסור אמריטוס ישראלי לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה. נבו היה נשיא המכללה האקדמית צפת, המקים והמנהל הראשון של המרכז הארצי לבחינות והערכה.
קריירה.
בוגר תיכון עירוני ה' (תל אביב).
את לימודיו לתארים ראשון, שני ודוקטורט בפסיכולוגיה השלים באוניברסיטה העברית בירושלים. שימש כפסיכולוג קליני בבית הילדים בני ברית, כפסיכולוג גדודי בסיירת חרוב, וכפסיכולוג אוגדתי בחדשים שלאחר מלחמת יום הכיפורים. בסיום לימודיו עבר להתגורר בחיפה והצטרף כחבר סגל לחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה (1970). תחומי המחקר של פרופסור נבו הם: הערכה ומדידה, גיוס ומיון עובדים, בניית מבחנים ושאלונים, אינטליגנציה אנושית, מחוננות. פרופ' נבו כתב מאמרים וספרים בנושאים אלה.
פרופסור נבו ביצע שורה של תפקידי מחקר והוראה במוסדות רבים מסביב לעולם, בהם אוניברסיטת מיינץ בגרמניה, אוניברסיטת ייל, האוניברסיטה הלאומית של סינגפור, ואוניברסיטת ברנדייס.
חיים אישיים.
נבו הוא יליד קיבוץ גבעת השלושה. שירת בצה״ל בחטיבת הנח"ל כלוחם וכקצין. נישא בשנת 1966 לעפרה נבו-אשכול. לשניים 2 בנים (אשכול נבו ונועם נבו) ו-5 נכדים.
דניס וורוננקוב