שבועה זו הייתה הדרך היחידה שאפשרה לאישה לרשת רכוש משפחתה. עניין הירושה היה חשוב במיוחד בחברה האלבנית שבה נקמות דם "("gjakmarrja")" גרמו למותם של גברים רבים, והשאירו משפחות רבות ללא יורשים זכרים. עם זאת, האנתרופולוגית מילדרד דיקמן חושבת שהסבר זה פשטני מדי, ומציינת כי אישה עקרה לא הייתה מספקת יורשים למשפחתה, וגם כי היו כמה משפחות שבהן יותר מבת אחת הפכה לבתולה מושבעת, והיו גם מקרים שבהם בת נשארה בתולה מושבעת גם אחרי שנולד בן למשפחה.
על פי מרינה וורנר, לפעמים משפחות דרשו מבתם להפוך לבתולה מושבעת כדי להמשיך נקמת דם קיימת. במקרים אלו הבתולה המושבעת הפכה ל"לוחמת מחופשת כדי להגן על משפחתה כמו גבר". אם בתולה מושבעת נהרגה בנקמת דם, לצורך חישוב דמי הדם מותה נחשב כחיים מלאים (כמו גבר), ולא כמחצית חיים (כמו אישה).
כמו כן, סביר להניח שנשים רבות בחרו להיות בתולות מושבעות כי התפקיד העניק להן חופש רב בתרבות פטריארכלית שבה נשים היו מבודדות ונפרדות מגברים; תרבות שבה נשים היו מאורסות בעודן ילדות בנישואים כפויים, נדרשות להיות בתולות לפני הנישואין ולהביא ילדים ולגדל אותם ללא הרף אחרי הנישואין, ונאלצות לציית לגברים (במיוחד לבעליהן ואבותיהן) ולסבול התעללות פיזית.
דיקמן גורס שלאמהות היה תפקיד חשוב בשכנוע ילדותיהן להפוך לבתולות מושבעות. לאלמנה ללא בנים היו אופציות מעטות באלבניה: לחזור לגור עם משפחתה, להישאר במשפחת בעלה המנוח ולעבוד כמשרתת, או להתחתן מחדש. אבל אם היה לה בן, בין אם ביולוגי ובין אם לא, היא יכלה להמשיך לגור בבית שלה עם ילדיה. מארי מצטט עדות של רנה גרמו: "אם תתחתני אני אהיה לבד, אבל אם תישארי איתי, יהיה לי בן." כששמעה את המלים האלה, ג'ורדג'ה [הבת] "נטשה את הרקמה שלה" והפכה לגבר.
שכיחות.
המנהג נעלם בדלמטיה ובבוסניה, אך עדיין קיים בצפון אלבניה ובמידה פחותה במקדוניה.
הרפובליקה העממית הסוציאליסטית של אלבניה לא עודדה נשים להפוך לבתולות מושבעות. נשים החלו לקבל זכויות משפטיות והתקרבו למעמד חברתי שווה, במיוחד באזורי המרכז והדרום. רק באזור הצפוני משפחות רבות עדיין פטריארכליות וצמודות למסורת עד היום. כעת יש בין ארבעים לכמה מאות בתולות מושבעות שנותרו באלבניה, ועוד כמה במדינות הצמודות. רובן מעל גיל חמישים. עד לא מזמן האמינו כי תופעת הבתולות המושבעות כמעט נעלמה אחרי חמישים שנה תחת משטר קומוניסטי באלבניה, אבל מחקרים עכשוויים מראים שזה לא בהכרח נכון; להפך, בעקבות קריסת המשטר הקומוניסטי ההתחדשות של תופעת נקמת הדם עשויה לעודד גם התחדשות של תופעת הבתולות המושבעות .
במהלך המאה ה-20 דעך המנהג בהדרגה. המשטרים הקומוניסטיים באלבניה וביוגוסלביה עודדו שוויון זכויות לנשים ואת עבודתן במקצועות שאינם של צווארון ורוד, ומגמה זו נמשכה גם לאחר שהונהג בהן משטר דמוקרטי בשנות ה-90. לפי ההערכות, נותרו בראשית המאה ה-21 עשרות בודדות של בתולות מושבעות, רובן בנות למעלה מ-50.
רגל הפיל
סיסבאנג וונג
סיסבאנג ואנג (באנגלית: Sisavang vong; 14 ביולי 1885 - 29 באוקטובר 1959) היה מלך בממלכת לואנג פרבאנג ומאוחר יותר מלך של ממלכת לאוס מ-28 באפריל 1904 ועד מותו ב-29 באוקטובר 1959.
ביוגרפיה.
סיסבאנג ואנג נולד בלואנג פרבאנג ב־14 ביולי 1885. אביו היה זכרין, מלך לואנג פרבאנג ואמו הייתה המלכה תונגסי. הוא התחנך בבית ספר צרפתי בסייגון, ובבית ספר בפריז. הוא היה ידוע כמלך "פלייבוי". היו לו 50 ילדים ו 15 נשים, שתיים מהן היו אחיותיו למחצה ואחת מהן הייתה אחיינית. ארבעה עשר מהילדים מתו בטביעה בנהר המקונג לאחר תאונת שייט.
הוא ירש את אביו כמלך לואנג פרבאנג לאחר מותו של אביו, 25 במרץ 1904. לואנג פרבאנג הייתה אז פרוטקטורט צרפתי בתוך הודו-סין הצרפתית. הוא עלה על כס המלכות, בארמון המלכותי הישן, לואנג פרבאנג, ב־15 באפריל 1904, והוכתר שם, ב־4 במרס 1905. בשנים הראשונות של שלטונו בנו הצרפתים ארמון מודרני עבורו- הארמון המלכותי של לואנג פרבאנג. בזמן מלכותו הוא איחד את המחוזות של הטריטוריה ליחידה אחת בשנות השלושים והארבעים.
כל חייו הוא היה תומך מרכזי בשלטון הצרפתי בלאוס, וב־1945 הוא סירב לשתף פעולה עם המורדים הלאומנים הלאויסטים. הוא הודח כאשר הכריז מנהיג המורדים לאו איסארה על מדינה עצמאית. באפריל 1946 השתלטו הצרפתים מחדש על לאוס, והוא הוחזר לכס המלכות. כך הוא היה לראשונה מלך ששלט למעשה על כל מה שנקרא היום לאוס.
עד מותו של סיסבאנג וונג ב־1959 הוא שלט בלאוס במשך 55 שנה. הוא היה למלך השני ששלט תקופת זמן ארוכה באסיה (הארוך שבהם הוא בהומיבול אדוליאדג' המלך של תאילנד)
כאשר סיסבאנג וואנג חלה, הוא מינה את בנו נסיך הכתר סבאנג וטאנה כיורש עצר. בנו המשיך את מלכותו לאחר מותו בשנת 1959.
הוא נשרף ונקבר בלואנג ב-1961. במהלך הלוויה גופתו הועברה על ידי עגלת הלוויות המלכותית, עשויה מעץ בגובה 12 מטר עם מרכב מגולף בעל שבעה ראשים. נציגים רבים השתתפו בהלוויה המדינה כולל נציג בית המלוכה שייצג את תאילנד.
הנצחה.
אוניברסיטת סיסבאנג וואנג נקראה על שמו, אך השם בוטל בשנת 1975, כאשר הקומוניסטים השתלטו על לאוס.
מכיוון שניהל מדיניות של עצמאות וניתק את לאוס מהאיחוד הצרפתי, פסליו ניצלו בזמן המהפכה הקומוניסטית ונשארו בלואנג פרבאנג ובווינטיאן. שני הפסלים שנותרו מתארים אותו בזמן הענקת החוקה לעם בלאוס.
ריצ'רד ערמון
ריצ’רד ערמון (קסטנבאום) (נולד ב-12 בדצמבר 1933) הוא בנקאי ומנהל ישראלי. היה מנכ"ל ויו"ר הסנה חברה לביטוח, יו"ר גמול חברה להשקעות, יו"ר קרן ברל כצנלסון ועוד.
ביוגרפיה.
נולד, גדל והתחנך בבוקרשט, רומניה, שם התגורר גם בזמן מלחמת העולם השנייה, שבמהלכה נרצחו אחדים מבני משפחתו בטרנסניסטריה ובאושוויץ. בהיותו נער עבד כפועל תעשייה במשך ארבע שנים, עד סמוך לעלייתו ארצה.
למד טכנאות חשמל בבוקרשט, ומשפטים באוניברסיטת "פרחון" בבוקרשט. לאחר עלייתו למד מדעי המדינה ומנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר עלייתו עבד בקיבוץ גבעת ברנר שם למד באולפן במשך תשעה חודשים. עבד כפועל במפעלי אמקור במשך ארבע שנים. בשנת 1962 היה לפעיל קליטת עלייה במעברות ג'סי כהן ומפדה בחולון. לחם במלחמות ששת הימים ויום כיפור כחייל בחיל רגלים, והשתתף ונפצע בקרב אום כתף.
בשנת 1964 פגש את יעקב לוינסון אשר מונה כמנהל המחלקה הכלכלית של חברת העובדים. לוינסון המליץ עליו וערמון התקבל כאחראי על האשראי בגמול חברה להשקעות – החברה המרכזית של קופות הגמל וקרנות הפנסיה. תוך כדי עבודתו למד את מקצוע הבנקאות. כאשר פעילות גמול התמזגה עם בנק הפועלים מונה כאחראי על האשראי בקבוצת בנק הפועלים. שימש בתפקידו זה עד יולי 1988.
באוגוסט 1988, אחרי לחצים בלתי פוסקים מטעם מזכיר ההסתדרות ישראל קיסר, נבחר כמנכ"ל ולאחר מכן כיו"ר מועצת המנהלים של חברת הביטוח הסנה שהייתה במצב קריטי. ערמון פעל לשיקום ובנייה מחדש, וצמצום היקף הפעילות של הסנה. כעבור ארבע שנים, עם תום תהליך השיקום, עזב את הסנה.
באותה תקופה שימש גם יועץ חיצוני של מספר חברות.
באוקטובר 1989 התבקש להחליף את אבא אבן כיו"ר מועצת המנהלים של קרן ברל כצנלסון. הוא שימש בתפקיד זה 13 שנים. כשהגיע לקרן היא הייתה במצב של קריסה, עם חובות אדירים. לאחר שיקום הקרן הקים את המרכז הרעיוני, שבו עסק במחקר עם מומחים ובקיום דיון ציבורי לשם גיבוש של הבסיס הרעיוני לתנועת העבודה. ערמון גרם לשחרור מכללת בית ברל מהתלות במפלגה והפכהּ למוסד עצמאי.
בשנת 1992 נבחר כיו"ר מועצת המנהלים של גמול חברה להשקעות. הוא שימש בתפקיד זה תשע שנים, שבמהלכן שחרר את החברה מתלותה בבנק הפועלים וחברת העובדים. באישור שר האוצר דן מרידור ומנכ"ל משרד האוצר דוד ברודט בנה את החברה כחברה ציבורית והנפיק אותה בבורסה לניירות ערך. לאחר גמר התהליך עזב ערמון את גמול.
לאחר המהפכה ברומניה בסוף שנת 1989 החל ערמון בפעילות עסקית שם. בשנת 1991 ביקר אצל נשיא רומניה בראש קבוצה של ישראלים וביניהם המשקיע יונה גולדרייך וקבוצה של אנשי עסקים רומנים. ריצ’רד ערמון הקים שם את הבנק המסחרי הראשון (לאחר המהפכה) בשותפות של הון זר ורומני. לאחר ארבע שנים, אף על פי שהוצע לו לקבל 10% ממניות הבנק על מנת להמשיך בניהולו, סירב בשל סכסוך שהתגלה בקבוצה הישראלית.
הקים את לשכת המסחר ישראל-רומניה, במסגרתה ארגן מפגשים רבים של אנשי עסקים ישראלים ורומנים בהשתתפות ראשי ממשלה ונשיאים רומנים.
ערמון מונה כקונסול הכבוד הראשון של רומניה הפוסט-קומוניסטית במדינת ישראל. ב-2002 קיבל אות כבוד מנשיא רומניה בדרגת קומנדור.
היה חבר במועצות המנהלים כלל (ישראל), כלל (תעשיות), כלל (סחר), מפעלי נייר חדרה, אלקטרה, אלקנית, א. דורי, הרשות לעסקים קטנים, חברות בנות של חברת העובדים, קבוצת בנק הפועלים, אמות השקעות-ליסינג מקרקעין, בנקים שונים בארץ ובחול ועוד.
שימש כמ"מ יו"ר דירקטוריון הבנק לפיתוח התעשייה ויו"ר ועדת האשראי של הבנק.
בשנת 1961 התחתן עם רינה רירי (שנפטרה בשנת 2013). נולדו להם שני ילדים. ערמון מתגורר בתל אביב.
הר טורלין
הר טורלין (באנגלית: Torlyn Mountain) הוא הר בחוף אדמת מק. רוברסטון שבאנטארקטיקה.
מונולית מוריי היה בעבר חלק מהר זה, ונפרד ממנו; הר טורלין נמצא 6 קילומטרים ממזרח למונולית סקאלין. שני המונוליתים מהווים יחדיו אזור אנטארקטי מוגן מיוחד.
גובהו של ההר 190 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה.
גילוי ההר.
בחודשים ינואר ופברואר 1931 חקרו כמה ציידי לווייתנים נורווגים לאורך החוף הזה, ועשו רישומים של קו החוף מכלי השיט שלהם.
מקור השם.