נורה אילם (באנגלית: Norah Elam; הייתה ידועה גם בשם נורה דייקר פוקס (באנגלית:
Norah Dacre Fox; 1878 - 2 במאי 1961) הייתה סופרג'יסטית מיליטנטית, פעילה נגד
ניסויים בבעלי חיים, פמיניסטית ופשיסטית בממלכה המאוחדת.
תחילת דרכה.
נורה דוהרטי נולדה ב-1878 בדבלין, אחת מתשעת ילדיהם של ג'ון ושארלוט דוהרטי. אביה היה פרוטסטנטי אירי, והמשפחה עברה ללונדון בשנת 1891. היא נישאה לצ'ארלס ריצ'רד דייקר פוקס בשנת 1909.
פעילות פוליטית.
אילם הייתה חברה פעילה באיגוד הנשים החברתי והפוליטי (WSPU), בו שימשה כמזכ"לית. נאמר עליה שעלתה בסולם הארגון במהרה, משום שהייתה דוברת ציבורית מצטיינת. היא הובילה בארגון קמפיין נגד הזנה בכפייה. בין מאי ליולי 1914 היא נאסרה שלוש פעמים בכלא הולוויי על "מעשי טרור". על פי עיתון "הטיימס", אחד ממעשים אלה היה כשהיא וחברתה פלורה דראמונד דיברו בהפגנה בעד פעילות נשים מיליטנטית. באירוע אחר, ניסתה להעביר למלך מכתב מאמלין פנקהרסט. היא קיבלה מדליית שביתות רעב מטעם WSPU. מדליות אלו כללו לוחות מתכת עבור כל תקופת שביתת רעב, ולוח אמייל עבור כל אירוע הזנה בכפייה. המדליה של אילם כללה שלושה לוחות מתכת. היא הייתה מעורבת בהפקת העיתון של WSPU, "The Suffragette", והייתה אחת ממטרות הממשלה כשזו נלחמה לסגירה העיתון.
בשנת 1918 עמדה אילם בבחירות לפרלמנט כעצמאית במחוז ריצ'מונד, אך לא נבחרה. בקמפיין שלה, היא קידמה מדיניות לפיה כל מי שנולד בגרמניה יגורש מבריטניה. היא זכתה ב-3,615 קולות בלבד. באותה השנה, היא ערכה קמפיין למען כליאת "זרים עוינים", יחד עם המפלגה הלאומית (מפלגה ימנית קצרת חיים שהתפצלה מן המפלגה השמרנית) ואיחוד האימפריה הבריטית (ארגון פטריוטי ואנטי סוציאליסטי). דווח שאילם הייתה חברה בליגת
חופש הנשים, ארגון סופרג'יסטי ולמען שוויון מגדרי, אך הצהירה בעיתון "הטיימס" שאין הדבר נכון. בשנת 1920 ערכה קמפיין נגד הסכם ורסאי, ובמכתב לעיתון "הטיימס" טענה כי כל הסכם המחליש את צרפת הוא בהכרח גם אנטי בריטי.
אילם טענה שהיא הייתה חברה מייסדת של האגודה הלאומית נגד ויויסקציה (LPAVS). ידוע שהייתה חברה מתחילת הדרך של הארגון, בסביבות שנת 1900. בשנות ה-30 של המאה ה-20 היא פרסמה שני עלונים במסגרת הארגון, אשר זכו לתפוצה נרחבת, ונשמרו בספריות ציבוריות.
בתום מלחמת העולם הראשונה, היא נפרדה מבעלה, וחייתה עם אדוארד דסקו דאדלי ואלנס אילם, שאת שמו היא אמצה. לשניים נולד בן. הם התגוררו בסאסקס, שם היו פעילים במפלגה השמרנית המקומית. ואולם, הם ערקו למפלגתו של אוסוואלד מוסלי, איגוד הפשיסטים הבריטי (BUF) זמן קצר אחרי הקמתה, ב-1932. אילם הייתה לדמות מובילה בזרוע הנשים של התנועה. במהלך פעילות זו היא פגשה בווילפרד ריסדון, מנהל הפרופגנדה של המפלגה, אשר היה מאוחר יותר לעמית בתנועה נגד ויויסקציה. היא הייתה תורמת קבועה לתקשורת הפשיסטית, והייתה מועמדת מטעם המפלגה בבחירות (שלא התקיימו בסופו של דבר בשל המלחמה שכבר פרצה). אילם השתמשה בפעילות העבר שלה כסופרג'יסטית כדי לכפור בטענות שהסוציאליזם הלאומי הוא אנטי-פמיניסטי, בטענה שמועמדותה "קוטלת לעד את הטענה שסוציאליזם הלאומי רוצה להחזיר את הנשים הבריטיות לבתיהן", ואף יתרה מזו, היא טענה שרק עם הפשיזם ידעו נשים את "טעמה האמיתי של החירות". היא התקרבה מאוד למוסלי ומנהיגים אחרים בתנועה, והייתה כה משוכנעת מדבריו של אדולף היטלר, ששלחה את בנה בגיל 12 לחיות בגרמניה. במהלך תקופה זו של פעילותה בתנועה (אמצע שנות ה-30), היא הסתכסכה עם חברותיה הסופרג'יסטיות שהגיעו עמה. האחרות ביקשו להמשיך את המצע הלאומני הכללי שדרשה פנקהרסט בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, אך לא היו בעד מהפך אלים.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, ירדה התמיכה באיגוד הפשיסטים הבריטי, אך אילם המשיכה פעילותה בסתר כחלק מ"מועדון הימין" , קבוצה פשיסטית ואנטישמית, אשר ביקשה לאחד את כל הימין הבריטי. בשנת 1940 נעצרו נורה ודדלי אילם תחת חוק כליאת "אויבים מבפנים", לאחר פשיטה על דירתם בה נמצאו מסמכים המקשרים אותם למוסלי. היא ישבה בכלא הולוויי עם עוד מספר נשים פשיסטיות, ביניהן דיאנה מוסלי.
בשנת 1943, החליט הרברט מוריסון, שהיה אז שר לביטחון פנים, לשחרר את עצורי ה-BUF. ההחלטה עוררה מחלוקת ציבורית ואף נערכו הפגנות גדולות נגדה, משום, כדברי ג'סיקה מיטפורד, אחותה של דיאנה מוסלי, "זוהי סטירה בפנים של כל אנטי-פשיסט בכל מדינה שהיא, ובגידה ישירה בכל מי שנהרג במלחמה נגד הפשיזם.
סוף ימיה.
אחרי שחרורה מהכלא, נשארה אילם בידידות קרובה למרי אלן וארנולד ליס, פשיסטים ואנטישמים קיצוניים, אשר התפצלו מתנועתו של מוסלי משום שהיה "עדין מדי בנוגע ליהודים".
אילם נפטרה בבית חולים מידלסקס ב-2 במאי 1961.
מורשתה.
לאילם היה בן יחיד, אוולין, שנולד בשנת 1922. נכדתה, אנג'לה מקפירסון, דיברה על סבתה בסרט תיעודי ברשת BBC, ואמרה שלא היה לה מושג עד שנת 2002 איזה תפקיד מרכזי שיחקה אילם בפשיזם הבריטי. היא ידעה שאילם הייתה סופרג'יסטית, ושנאמר עליה שהייתה קרובה למשפרת פנקהרסט. אך רק כשחיפשה באינטרנט מידע עליה, גילתה את האמת אשר לא דוברה במשפחתה. מקפירסון אמרה שהיא כנראה הדחיקה סיפורים ששמעה מפי סבתה כילדה, ותיארה אותה כ"גזענית איומה". על פי המשפחה, אילם עשתה לבנה נזק שהשפיע על המשפחה לדורותיה, בכך שהזניחה אותו כילד ואז שלחה אותו לגרמניה, והוא הפך ל"ביריון
מיזוגן", כפי שהיה גם אביה של אילם.
אנג'לה מקפירסון ואחותה סוזן כתבו על סבתן ביוגרפיה בשם "Mosley's Old Suffragette".
בנזואיל פראוקסיד
בנזואיל פראוקסיד הוא תרופה וכימיקל תעשייתי. כתרופה הוא משמש לטיפול מקומי באקנה. תופעות לוואי נפוצות לתרופה הן גירוי, יובש והתקלפות העור. בטיחות השימוש בו במהלך ההריון אינה ידועה.
שימוש בטיפול בפצעי בגרות.
בנזואיל פראוקסיד יעיל בהפחתת מספר פצעי הבגרות ובחומרתם ואינו גורם לחסינות אנטיביוטית.
השימוש בבנזואיל פראוקסיד הוא בצורת ג'ל, משחה או נוזל הנמרחים ישירות על פצעי הבגרות בריכוזים של 2.5%, 5% ו-10%. היעילות של הריכוז הנמוך של בנזואיל פראוקסיד דומה לזו של הריכוזים הגבוהים יותר, ובשימוש בו פחות תופעות לוואי.
בנזואיל פראוקסיד גורם לעיתים לגירוי ויובש בעור המטופל, אך לרוב העור מפתח עמידות לתרופה לאחר כשבוע. כשליש מהמטופלים בבנזואיל פראוקסיד מפתחים רגישות לקרינת UV-B וכאחד מחמש מאות מפתחים רגישות יתר לתרופה.
לבנזואיל פראוקסיד היכולת להלבין בגדים צבעוניים ושיער ויש להיזהר במהלך שימוש בתרופה.
גמר גביע אופ&quot;א 1997
גמר גביע אופ"א 1997 היה השלב שנעל את טורניר גביע אופ"א לעונת . הוא שוחק בשני מפגשים במתכונת בית-חוץ, ובו נקבע כי הזוכה בטורניר היא שאלקה 04 הגרמנית, שגברה על אינטר מילאנו האיטלקית 4-1 בדו-קרב בעיטות עונשין, לאחר שוויון 1-1 בסיכום שני המפגשים. הייתה זו המהדורה ה-26 של המפעל, והאחרונה בה הוכרע הגמר בשיטת בית-חוץ. החל מהעונה הבאה, הוכרע שלב הגמר במשחק בודד באצטדיון נייטרלי, כפי שהיה נהוג אז במפעלי אופ"א הבכירים, ליגת האלופות וגביע אירופה למחזיקות גביע.
הייתה זו זכייה ראשונה של שאלקה בתואר, בהופעתה הראשונה אי פעם בגמר אירופי. כמו כן, הייתה זו הזכייה השישית של קבוצה גרמנית במפעל (בורוסיה מנשנגלדבך זכתה פעמיים, איינטרכט פרנקפורט, באייר לברקוזן ובאיירן מינכן פעם אחת), והשנייה ברציפות אחרי באיירן מינכן בעונה הקודמת. ארבע קבוצות גרמניות נוספות העפילו לגמר המפעל בעברן, אך לא זכו בו (המבורג, קלן, שטוטגרט ובורוסיה דורטמונד). שאלקה הייתה לנציגה הגרמנית הראשונה שגוברת בגמר על יריבה איטלקית, אחרי ששטוטגרט הפסידה לנאפולי ב-1989 ודורטמונד הפסידה ליובנטוס ב-1993. מנגד, אינטר העפילה לגמר המפעל בפעם השלישית בתולדותיה, לאחר שבשני המקרים הקודמים (1991 ו-1994) יצאה מנצחת. הופעתה של אינטר בגמר המשיכה את התקופה המוצלחת של הכדורגל האיטלקי במפעל. בשמונה מתוך תשעת משחקי הגמר האחרונים הופיעה נציגה איטלקית אחת לפחות (בשלושה מהם העפילו שתי איטלקיות לגמר המפעל), ובשישה מהם זכתה נציגה איטלקית בתואר.
שתי הקבוצות העפילו לטורניר עקב מיקום הליגה שלהן בעונה החולפת. שאלקה סיימה את עונת 1995/1996 בבונדסליגה במקום השלישי, שהעניק לה כרטיס לאירופה לראשונה מזה 19 שנים, בעוד אינטר סיימה את עונת 1995/1996 בסרייה א' במקום השביעי, אך נהנתה מכך שיובנטוס, סגנית האלופה, העפילה אוטומטית לליגת האלופות כאלופת אירופה המכהנת, וכרטיסה לגביע אופ"א עבר לממוקמת שביעית בטבלה.
במשחק הראשון בפארקשטדיון שבגלזנקירכן ניצחה שאלקה 0–1 משער של מארק וילמוטס בדקה השבעים. בגומלין בסן סירו שבמילאנו כבש איוואן זמורנו שש דקות בלבד לסיום וקבע 0–1 לאינטר, שמחק את יתרונה של שאלקה ושלח את המשחק להארכה. לאחר שלא נכבשו שערים נוספים, עברה ההכרעה לדו-קרב פנדלים, שם כבשה שאלקה את כל ארבע הבעיטות הראשונות שלה, וניצלה שתי החמצות מתוך שלושה ניסיונות של אינטר כדי להבטיח את הזכייה בתואר עם 1–4 בדו-קרב.
הדרך אל הגמר.
שאלקה 04.