הספר "מחלפות שמשון" עוסק בגלגולי דמותו של שמשון המקראי באמצעי המבעים האמנותי השונים, בתרבויות שונות ובתקופות שונות: יחסם הדו-ערכי של חז"ל אל הגבורה הפיזית והחושניות המינית שייצג; הופעתו כמבשר דמותו של ישו בכתבי-יד נוצריים; יחסיו המפותלים עם דלילה, כפי שהונצחו במכחולם של רמברנדט ורובנס; שמשון באופרה של סן-סנס מן המאה התשע עשרה ובסרט ההוליוודי שובר הקופות של זמנו, "שמשון ודלילה" של ססיל ב. דה-מיל, וכמובן גלגוליו בתרבות העברית החדשה החל ברומן "שמשון" של זאב ז'בוטינסקי, דרך "שיר השועלים" של אורי אבנרי וכלה בשירים משל לאה גולדברג, יהודה עמיחי, דוד אבידן ואחרים. מקום חשוב תופסת בספר גם התייחסות לתפקוד דמותו של שמשון ברבדים שונים של התרבות הכללית, כסמל של כוח וכמיתוס של גבורה והקרבה, כולל התייחסות לדמותו במסגרת דיונים על האופציה הגרעינית של ישראל ("ברירת שמשון").
בספר זה מציע פרופסור פישלוב כמה הבחנות עקרוניות לתיאור הדינמיקה המורכבת האופיינית לגלגוליה של דמות ספרותית חשובה.
הופעותיו של שמשון בספרות, באמנות ובתרבות.
על המגוון הגדול של הופעותיו של שמשון בספרות, באמנות ובתרבות כותבת פרופסור יאירה אמית במאמר הסקירה שפרסמה על הספר מחלפות שמשון: "הספר מפגיש את הקוראים עם מגוון עשיר ביותר, הכולל עשרות רבות של מקורות מאוחרים למקרא, השואבים את השראתם מדמותו של שמשון המקראי. יש שהמפגש הוא בלתי צפוי ומדהים ובכל מקרה הוא מאלף ומרתק".
עניין מיוחד אצל קוראים וחוקרים קשור לנושא התאבדותו של שמשון, אשר נדון בספר תחת הכותרת "תמות נפשי עם פלשתי[ני]ם", ואשר מביא התייחסויות של חסידיו של ברוך גולדשטיין, רוצח מערת המכפלה בחברון, שניסו להצדיק מעשיו תוך קישורו לדמותו של שמשון המקראי.
נושא התאבדותו של שמשון נדון במאמרים, אשר הפנו לספר מחלפות שמשון. במאמרה של ד"ר יעל שמש, למשל, "התאבדות במקרא על רקע תופעת ההתאבדות בתרבות הכללית ובמקורות ישראל", כותבת בין השאר המחברת: "כל אחת מפגיעותיו של שמשון בפלשתים לא נבעה מתחושת ייעוד ורגש לאומי שפיעמו בקרבו, אלא ממניעים אישיים."
גם אלי אשד מתייחס לספר מחלפות שמשון וכותב במאמרו בעזה: האופרה 'שמשון ודלילה'" כי הסיפור [של שמשון] שימש בעבר כנושא ליצירות מפורסמות של סופרים כמו זאב ז´בוטינסקי ופליקס סלטן, פלק הלפרין (שכתב על "שמשון הגיבור" בילדותו), לאה גולדברג, דוד אבידן, אהרן אמיר (בספרו "פלשת") ושולמית לפיד. אפילו אפרים סידון חיבר סדרת טלוויזיה קומית שלמה על זמנו של שמשון בשם "חצי המנשה".
מאמרים וספרים הדנים בנושא יחסיו של שמשון עם הנשים בחייו, במיוחד עם דלילה, מפנים לספר מחלפות שמשון, אשר מקדיש לנושא זה פרק שלם. למשל, מאמרו של פרופסור אוריאל סימון שכותרתו היא "וילך מנוח אחרי אשתו: מקום האשה בחברה המקראית", ספרה של פנינה גלפז-פלר, נשים עליך שמשון (2003), ובספרה של רחל רייך, האשה אשר נתת עמדי: נשים כעילה לעימות ומלחמה במקרא (2005) ובספרו של דויד גרוסמן, דבש אריות (2006).
אורתודוקסיה מודרנית
יהדות אורתודוקסית מודרנית (באנגלית: Modern Orthodox Judaism) היא זרם ביהדות האורתודוקסית הדוגל בשילוב של יהדות על פי ההלכה עם ערכים ואורחות חיים של העולם המודרני. האורתודוקסיה המודרנית רווחת בקהילות היהודיות בעולם המערבי, בעיקר בקרב יהדות ארצות הברית, וקשורה בקשר הדוק לחלקים נרחבים מן הציונות הדתית הרווחת בישראל וגם לחלק מהחרדים-המודרניים.
האורתודוקסיה המודרנית שהתפתחה בגרמניה חולקת מקורות משותפים עם הנאו-אורתודוקסיה שהתפתחה במרכז אירופה בראשית המאה ה-19, ומשלבת אלמנטים מגישותיהם של מבשריה, הרב שמשון רפאל הירש ("תורה עם דרך ארץ") ורבי עזריאל הילדסהיימר. הרבנים הירש והילדסהיימר פעלו, כל אחד בדרכו, לגישור בין המודרניזציה ליהדות האורתודוקסית כתגובת נגד לצמיחת היהדות הרפורמית בגרמניה באותה עת. עם זאת, מרבית ממשיכי הנאו-אורתודוקסיה בני-זמננו בוחרים לבדל עצמם מן האורתודוקסיה המודרנית, להיצמד לחרדיות ולמצב את גישתם כשמרנית יותר ביחסה אל ההלכה.
האורתודוקסיה המודרנית שהתפתחה בהונגריה וגליציה שנודע בדפוס התנהגות שמרני-סתגרני, שהוקמה על ידי החתם סופר ("חדש אסור מן התורה") פעלה כנגד הרפורמה בעזרת: מנהגים, חומרות ונהגים חברתיים. שפעלה כנגד אותם "מחדשים".
האורתודוקסיה המודרנית יונקת בעיקר מפילוסופיית "תורה ומדע" בגישתו של הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, הנחשב מנושאי הנס המובהקים של זרם זה ביהדות האורתודוקסית. הזרם המתון של הציונות הדתית בישראל, להוציא את החרד"ל, נחשב במובנים רבים כמהדורתו הישראלית של הזרם האורתודוקסי המודרני. בהגדרה מצומצמת יותר, המבחינה בין הדגש הלאומי הבולט בציונות הדתית לבין הפתיחות האוניברסלית של האורתודוקסיה המודרנית, מיוצגת האורתודוקסיה המודרנית בישראל בידי חלק צר יותר של הציונות הדתית. בין נציגיו הבולטים ניתן לכלול את זרם ישיבת הר עציון, תנועת הקיבוץ הדתי, תנועת נאמני תורה ועבודה, תנועות הפמיניזם הדתי ועוד.
מוסד החינוך וההשכלה המרכזי של האורתודוקסיה המודרנית בארצות הברית הוא הישיבה יוניברסיטי בניו יורק, מוסד המהווה סמל לגישה זו ביהדות. האוניברסיטה חרתה על סמלה את המוטו "תורה ומדע". במסגרת המוסד פועלת ישיבת רבינו יצחק אלחנן.
מרבניה המרכזיים של האורתודוקסיה המודרנית בארצות הברית ובישראל: הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, הרב אהרן ליכטנשטיין, הרב יהודה עמיטל, הרב נחום לאם, הרב צבי שכטר, הרב מרדכי ויליג, הרב יובל שרלו, הרב מיכאל אברהם.
High Dynamic Range Imaging
HDRI (קיצור של High Dynamic Range Imaging בתרגום חופשי לעברית: יצירת תמונה בעלת טווח דינמי רחב) או בראשי התיבות הנפוצים יותר, "HDR", היא טכניקה אשר מאפשרת ליצור תמונות עם טווח דינמי רחב. הכוונה היא לתמונות המכילות פרטים באזורים כהים ובאזורים בהירים כאחד, בתנאי תאורה, אשר ללא טכניקת ה-HDR לא הייתה אפשרות לקלוט את כל הפרטים בחשיפה ממוצעת.
אודות טכניקת הצילום.
טכניקת ה-HDR מתאפשרת על ידי צילום מספר תמונות בחשיפות שונות (לרוב שלוש תמונות, אחת חשיפת חסר, השנייה חשיפה ממוצעת והשלישית חשיפת יתר, אך ניתן ורצוי לבצע את הטכניקה עם יותר תמונות) וחיבורן לתמונה אחת. הרעיון של חיבור מספר תמונות בחשיפות שונות הוצג כבר בשנת 1850 על ידי גוסטב לה גריי ליצירת תמונה של ים ושמיים. מצלמות מסחריות ראשונות בעולם לצרכים רפואיים המממשות רעיון זה הוצגו בשנת 1993.
יצירת תמונה בעלת טווח דינמי רחב מורכבת משני תהליכים עיקריים:
חיבור התמונות ודחיסת התחום הדינמי, מתבצע במצלמה ייעודית, או במחשב באמצעות תוכנה בה משולבות מספר תמונות (לפחות שתי תמונות שונות) בעלות זמן חשיפה שונה של אותה הסצנה. לצורך כך, מצלמות רבות כיום מאפשרות לקחת מספר תמונות שונות בעלי רמת חשיפה שונה ברצף. את התמונות אשר צולמו בטווח דינמי נמוך משלבים באמצעות תוכנת מחשב (כגון Photomatix או Qtpfsgui או באמצעות תוסף מיוחד לתוכנות עיבוד תמונה כגון פוטושופ או GIMP) כדי לקבל את תמונת ה-HDR הסופית.
לאחר שימוש בטכניקת ה-HDR, ניתן לראות בבירור רב את כל הפרטים בתמונה, גם באזורים הכהים וגם באזורים הבהירים. לעיתים, שימוש בטכניקת ה-HDR מעוות את התמונה כך שהיא נראית ציורית, ולעיתים אף מגדיל את התחום הדינמי של התמונה עד כדי כך שהוא עולה על התחום הדינמי שהעין האנושית הייתה מסוגלת לראות באופן טבעי, דבר הנותן לצופה בתמונה תחושה כאילו היא לא אמיתית.
החברה הפילוסופית האמריקאית
החברה הפילוסופית האמריקאית (באנגלית: The American Philosophical Society; בראשי תיבות: APS) היא קבוצת דיונים שייסד בנג'מין פרנקלין ב-1743 בפילדלפיה כתולדה של מועדונו הקודם, ה-"Junto". החברה ממשיכה לקיים מחקר מעמיק במגוון רחב של דיסציפלינות במדעי הרוח והמדעים, באמצעות מענקי מחקר המושקעים בפרסום כתבי עת, ספרייה ענפה וקיומן של פגישות קבועות.
היסטוריה.
מתחילתה משכה החברה הפילוסופית האמריקאית רבים מהמוחות המבריקים ביותר. בין חבריה בראשית ימיה ניתן למנות את ג'ורג' וושינגטון, ג'ון אדמס, אלכסנדר המילטון, תומאס פיין, דייוויד ריטינהאוס, אוון בידל, בנג'מין ראש, ג'יימס מדיסון, מיכאל הילגאס וג'ון מרשל. החברה גם הכניסה לשורותיה פילוסופים ואנשים בעלי שם מאומות אחרות, ובכללם אלכסנדר פון הומבולדט, המרקיז דה לה פאייט, פרידריך וילהלם פון סטובן, תדיאוש קושצ'ושקו ויקטרינה רומנובה וורונטסובה-דשקובה.
ב-1746 שבתה החברה מפעילותה, אולם ב-1767 הוקמה מחדש וב-2 בינואר 1769 התאחדה עם החברה האמריקאית לקידום הידע השימושי (American Society for Promoting Useful Knowledge) תחת השם "החברה הפילוסופית האמריקאית הקיימת בפילדלפיה לקידום הידע השימושי" ("American Philosophical Society Held at Philadelphia for Promoting Useful Knowledge"). בנג'מין פרנקלין נבחר לנשיא הקבוצה
לאחר המהפכה האמריקאית הפך פרנסיס הופקינסון, שהיה מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית, למנהיגה של הקבוצה. תחת השפעתו, קיבלה החברה חלקת אדמה מהממשל של פנסילבניה, יחד עם חלקת אדמה בפילדלפיה עליה נבנה היכל החברה.
במהלך שנות קיומה הוספו לרשימת חברי החברה שמות נכבדים נוספים של מדענים ואנשי רוח. צ'ארלס דרווין, רוברט פרוסט, לואי פסטר, אליזבט קבוט אגסיז, ג'ון ג'יימס אודובון, מרגרט מיד, מריה מיטשל ותומאס אדיסון. החברה ממשיכה להיות אבן שואבת לאנשי שם, כשרשימת חבריה מנתה (נכון לאפריל 2005) 920 חברים, בכללם 722 אזרחי או תושבי ארצות הברית ו-148 חברים זרים שמייצגים למעלה משני תריסרי ארצות.
פרסים.