הישגים.
ליטא נטלה חלק בתחרות כ-20 פעמים: מתוכן היא הגיעה פעם אחת למקום השישי בגמר התחרות שהוא הישגה הטוב ביותר בתחרות ב-2006 כאשר להקת "LT United" הופיעה עם השיר "We Are the Winners" שסיים את גמר התחרות עם 162 נקודות, ואף הגיע למקום החמישי בשלב חצי-הגמר עם 163 נקודות.
הישגה הטוב ביותר של בשלב חצי-הגמר הוא המקום השלישי, אותו השיגה ב-2012 כאשר דוני מונטל הופיע עם השיר "Love Is Blind". אולם, השיר סיים במקום ה-14 עם שבעים נקודות בשלב הגמר.
לתחרות ב-2016 שלחה, שוב, את דוני מונטל עם השיר "I've Been Waiting For This Night" שסיים את התחרות, בערב הגמר, במקום ה-9 עם 200 נקודות, הניקוד הגבוה ביותר אותו השיגה ליטא בשלב הגמר של התחרות, והיה מדובר בפעם היחידה בה ליטא סיימה במקום ה-9. ליטא היא המדינה הבלטית הפחות-מוצלחת בתחרות כאשר היא מעולם לא ניצחה בתחרות ומעולם לא סיימה את התחרות בתור אחת מחמש המדינות המובילות בגמר התחרות.
היעדרויות.
ליטא נעדרה מ-6 תחרויות אירוויזיון לאורך השנים:
ליטא, אשר סיימה במקום האחרון עם אפס נקודות כבר בפעם הראשונה בה נטלה חלק בתחרות ב-1994, החליטה בתגובה לפרוש לצמיתות מהתחרויות בין השנים 1995-1998. ליטא שבה לתחרות ב-1999, אולם לרשות השידור הליטאית היו בעיות תקציביות ולכן איגוד השידור האירופי אפשר למשלחת הליטאית להגיע לירושלים יום לאחר הגעת כל המשלחות בתחרות.
במהלך שנות ה-2000 המוקדמות, ליטא הייתה אחת המדינות המושפעות בתחרות מהחלטתו של איגוד השידור האירופי לפסול מדינות שהגיעו להישגים נמוכים בתחרות בשנים קודמות, כדי לאפשר למדינות חדשות להצטרף לתחרות. נבע הדבר מריבוי המדינות שביקשו לקחת חלק בתחרות, דבר שחייב את איגוד השידור האירופי לסנן את המדינות שביקשו ליטול חלק בתחרות. שתי שיטות לסינון נקבעו לשם כך: סינון של השירים הפחות טובים ומניעה ממדינות שהישגיהן בשנים קודמות היו נמוכים לקחת חלק בתחרות. באותן שנים, הוחלט לערוך הצבעה מוקדמת של צוותי שיפוט מכל המדינות שלוקחות חלק על סמך גרסאות מוקלטות של השירים, ולנפות מן התחרות את השירים שהגיעו לשבעת המקומות האחרונים. זאת, כתוצאה מהצורך לנפות את מספרן הגדל של המדינות שביקשו ליטול חלק בתחרות בשל תוצאות נמוכות בתחרות, ליטא לא לקחה חלק בתחרויות האירוויזיון בשנים 2000 ו-2003. ניפוי שיר לאחר שנבחר בתחרות מקומית, תוך השקעת משאבים בארגונה, גרמה אי-נחת בקרב רשתות השידור הלוקחות חלק בתחרות, ולפיכך שונתה המדיניות בשנים שלאחר מכן. כדי לפתור מחלוקות, החל מ-2004 הונהגה שיטת חצאי-גמר.
בדצמבר 2009, רשות השידור הליטאית הודיעה כי עקב מחסור בתקציב ובעיות כלכליות ליטא תפרוש מהתחרות ב-2010. אולם, ליטא הצליחה להשיג מקורות מימון ובסוף נטלה חלק בתחרות.
ליטא באירוויזיון 2009.
בתגובה לפעולותיה של רוסיה בדרום אוסטיה ומלחמת גאורגיה–רוסיה, איימה ליטא להחרים את התחרות ב-2009 אם "רוסיה תמשיך להפגין כוח ולהתעלם מהמשפט הבינלאומי". בנוסף, התפרסמו דיווחים כי גם אסטוניה עלולה לא ליטול חלק בתחרות ב-2009, אם כי, למרבה האירוניה, ליטא ואסטוניה העניקו את מרב הנקודות לרוסיה ב-2008. באוגוסט 2008, שרת התרבות האסטונית, לייני ג'נס, דיווחה על החרם המשותף של המדינות הבלטיות, אסטוניה, ליטא ולטביה, על התחרות. מקבילה, שר התרבות הליטאי, ג'ונאס ג'וקאס, אמר כי "מוקדם מדי לדון בחרם" שכן "החלטות ספונטניות עשויות להחריף את מאמצי הדיפלומטים ולהחריף את המצב". מאוחר יותר לטביה הכחישה בתוקף את דיווחי החרם המשותף על התחרות והודיעה כי היא תיטול חלק בתחרות ב-2009, רשות השידור האסטונית אישרה בספטמבר 2008, כי בשל לחץ וביקוש ציבורי, אסטוניה כן תיטול חלק בתחרות ב-2009 וליטא כן נטלה חלק בתחרות שהתקיימה במוסקבה ב-2009. אולם, התחרות ב-2008 הייתה הפעם האחרונה בה ליטא העניקה לרוסיה את מרב הנקודות בתחרות וכאשר גאורגיה שבה לתחרות ב-2010 היא העניקה לה את מרב הנקודות וכך גם בשנה שאחריה.
תקופת הרנסאנס של דיסני
ישראל במלחמת סיני
מלחמת סיני הייתה הראשונה במלחמות ישראל שלאחר מלחמת העצמאות. היא הייתה מלחמה יזומה, והיחידה ממלחמות ישראל שבה הייתה ישראל חלק מקואליציה בינלאומית.
מלבד המהלכים המדיניים והצבאיים של המלחמה, לניצחון הישראלי הייתה השפעה מרוממת על הציבור בישראל.
בין המלחמות.
"הסיבוב השני".
לאחר סיום מלחמת העצמאות נטבע המושג "הסיבוב השני". הכוונה הייתה להתמודדות צבאית נוספת בין מדינת ישראל לבין מדינות ערב. המושג ביטא מצד מדינות ערב את הרצון לנקום על תבוסתן במלחמה, ומצד ישראל ותושביה את תחושת המצור במדינה קטנה המוקפת מכל צדדיה במדינות עוינות העלולות לפתוח במלחמה חדשה, שתוצאותיה עלולות להיות שונות מתוצאות מלחמת העצמאות. בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 הידרדר המצב בגבול עם ממלכת ירדן לכדי מערבולת של פעולות הסתננות וטרור וכנגדן פעולות תגמול של צה"ל. בגבול רצועת עזה הפעילה מצרים, מאז מבצע "חץ שחור" בראשית שנת 1955, פעולות טרור של פדאיון ביישובי הדרום. החל מרוץ חימוש ששיאו היה בעסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית שעליה נודע בספטמבר 1955, ובה קיבלה מצרים כ-40 מפציצים ארוכי טווח, כ-150 מטוסי קרב סילוניים מדגם מיג-15 וטנקים מדגם טי 34.
משנודע בישראל דבר העסקה, אחזה בציבור חרדה, ו"הסיבוב השני" נראה מוחשי מתמיד. ב-18 באוקטובר 1955 נערך דיון מדיני בכנסת. הרוב המכריע של נואמי הסיעות הביעו דעתם כי עסקת הנשק פירושה תוקפנות מצרית נגד ישראל בקרוב. הצמרת הביטחונית המצומצמת, ראש הממשלה דוד בן-גוריון, הרמטכ"ל משה דיין ומנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס, החלה לשקול יציאה למלחמת מנע נגד מצרים.
בידיעה כי מלחמת מנע בהיקף מלא לא תזכה להכרה בינלאומית, נשקלה האפשרות לבצע פעולה נרחבת שאינה בגדר מלחמה כוללת. ההצעה שהועלתה הייתה לכבוש את אזור שארם א-שייח' כתגובה לחסימת מצרי טיראן, במבצע שייקרא מבצע עומר על שם עמר בר-לב, בנו של מתכנן המבצע, אל"ם חיים בר-לב. לאחר היסוסים הביא בן-גוריון את ההצעה בסוף נובמבר 1955 להכרעת הממשלה. ההצעה נפלה ברוב קולות של שרי הפועל המזרחי, שדגלה במתינות מדינית וצבאית, של שרי מפ"ם, ואף של מיעוט משרי מפא"י בהנהגתו של שר החוץ משה שרת.
משה שרת, שחדל מלכהן כראש הממשלה לאחר הבחירות לכנסת השלישית שנערכו ב-23 ביולי 1955 ובמקומו חזר דוד בן-גוריון לראשות הממשלה, התנגד לקו האקטיביסטי של הצמרת הביטחונית, ולבסוף התפטר מתפקידו כשר החוץ ב-19 ביולי 1956. היה בכך איתות לציבור בישראל כי המדינה מתכוננת למלחמה.
הברית עם צרפת.
מדינת ישראל, שחיפשה בעל ברית צבאי ומדיני, מצאה כבעלת ברית את צרפת, שלחמה אז נגד מורדים אלג'יראים במלחמת אלג'יריה, שנתמכו על ידי מצרים בהנהגתו של הנשיא גמאל עבד אל נאצר. במרוצת האביב ותחילת הקיץ של שנת 1956 התהדקו הקשרים הצבאיים והמודיעיניים בין צרפת לישראל. קשרים אלה תואמו בוועידה חשאית, שלימים, כאשר דבר כינוסה נודע, ניתן לה השם ועידת ורמאר. הוועידה התכנסה ב-22 ביוני 1956 בוורמאר (Vermars) שבצרפת, והשתתפו בה הצמרת הביטחונית של ישראל והצמרת הביטחונית והמודיעינית של צרפת. מצד ישראל השתתפו הרמטכ"ל משה דיין, מנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס, ראש אמ"ן האלוף יהושפט הרכבי, וכן נטלו בה חלק נספח צה"ל בצרפת וראש משלחת הנשק של משרד הביטחון בצרפת. מהצד הצרפתי השתתפו בוועידה ראש ביון החוץ של צרפת , הממונה על ייצור ואספקת הנשק במשרד ההגנה הצרפתי הגנרל מוריס שאל (לימים, בשנת 1961, ממשתתפי מרד הגנרלים נגד הנשיא דה גול), וקצינים בכירים נוספים. העמדה הישראלית הוצגה על ידי משה דיין, שציין כי המטרה המשותפת היא הפלת נשיא מצרים, נאצר, ולשם כך יש להדק את שיתוף הפעולה בין שתי המדינות ולספק לישראל נשק חדיש רב. בתום דיוני הוועידה הוסכם על שיתוף פעולה בין צבאות צרפת וישראל במישור הצבאי והמודיעיני, ונענתה דרישת ישראל לאספקת הנשק.
עוד קודם לוועידת ורמאר החלה צרפת לספק לישראל נשק חדיש שאיזן במידת מה את מאזן הכוחות מול מצרים. באפריל 1956 סיפקה צרפת לישראל 14 מטוסי קרב מתקדמים מסוג מיסטר 4, ועוד לפני כן סיפקה לה מטוסי קרב מסוג אוראגן. בעקבות החלטות ועידת ורמאר הוגברה הספקת הנשק והיא בוצעה במשלוח ימי חשאי שנפרק בנמל הקישון.
להכשרת דעת הקהל בישראל לראות בצרפת כבעלת ברית, תרמה רבות אישיותו של שגריר צרפת בישראל, פייר ז'ילבר, דובר עברית, שהיה אהוד מאוד על הציבור הישראלי. העם בישראל הרגיש תחושת רווחה שנמצאה לישראל ידידה כצרפת בשעת מתח ביטחונית זאת, בעת שלא זכתה לתמיכה צבאית מצד ארצות הברית, ואל מול מדיניותה העוינת של בריטניה.
מהצד הישראלי דחף שמעון פרס ליצירת הברית עם צרפת. פרס, שהתמנה בשנת 1953 למנכ"ל משרד הביטחון, היה מעורב במסגרת תפקידו במגעים עם צרפת להספקת נשק לישראל. במאי באותה שנה נסע לצרפת לפגישות בענייני רכש, ובמאי 1955 שב לפריז לפגישה עם שר ההגנה הצרפתי מארי-פייר קניג, גיבור קרב ביר חכים, שאותה תיאר לאחר מכן כ"פריצת הדרך" ביחסים שבין שתי המדינות. פגישות אלה היו תחילתם של יחסי שיתוף הפעולה הצבאיים והמודיעיניים בין שתי המדינות במאבקן המשותף נגד מצרים, שתמכה כאמור במאבקה של אלג'יריה לעצמאות, יחסים שהתמסדו לאחר מכן בוועידת ורמאר. בשנת 1956 התמנה מוריס בורז'ס-מונורי, שהתגלה כידיד גדול של מדינת ישראל, לתפקיד שר ההגנה הצרפתי בממשלתו של גי מולה, והוא הידק את שיתוף הפעולה הביטחוני עם ישראל. נציגי ישראל במגעים החשאיים עם בורז'ס-מונורי העניקו לו את שם הקוד כורש כשמו של כורש מלך פרס בימי שיבת ציון.