שנית, הקונפליקט הטרגי בין ה"בורגני" הדבק בערכיו ובערכי החיים החיוביים לבין ה"אמן" שנפשו שרויה בצל המוות, הוא קונפליקט החיים לעומת האמנות שהרומנטיקה הגרמנית העלתה לראשונה לדיון והרבתה לעסוק בו יותר מכול דבר אחר, וכך למעשה חוזר מאן אל מקורותיו ואל הכתיבה הגרמנית המסורתית.
השפעת המוזיקה.
לבני משפחת בודנברוק לא היו נטיות מוזיקליות למעט גרדה שנישאה לתומאס והאנו (וליוהאן בודנברוק הזקן שניגן לפרקים על חליל צד). כך הציג תומאס מאן ביתר שאת את הניגוד בין חיי האמנות והמוזיקה לחיי מעשה פעילים והישגיים. שתי צורות חיים אלו מועמדות, לשיטתו של מאן, בסתירה שלא ניתן ליישבה והדמויות מתייצבות בפני בחירה ביניהן.
למוזיקה ב"בית בודנברוק" יש גם משמעות נוספת, עמוקה יותר, המתבטאת אצל האנו, המייצג את נפש האמן. מר פפול, המלמד את האנו נגינה, המנגן בעוגב בכנסיית מריה ומעריץ את בטהובן – מסרב בתחילה ללמד את האנו את המוזיקה של וגנר שמבחינתו אין היא אלא גיבובים של שטויות:
כעבור זמן מה מר פפול נכנע למוזיקה של ווגנר, והוא מפנים את הלך הרוח של המוזיקה בעת המודרנית.
נקודה זו מייצגת נדבך נוסף של ההבדלים בין הבורגנות (המוזיקה הישנה, בני משפחת בודנברוק שלא יודעים לנגן) והאמנות (המוזיקה החדשה, האנו, היודע לנגן).
אובדן רצון החיים.
הרומן מעוגן בתפיסותיו של ארתור שופנהאואר - הוגה הדעות שספרו "העולם כרצון וכדימוי" השפיע מאוד על תומאס מאן בצעירותו. לפיכך, שני צירים מרכזיים ובסיסיים נמתחים בסיפור בין שני קטבים: קוטב הרצון, וקוטב הדימוי.
על הצירים המקבילים בין שני הקטבים הללו נעים ארבעת הדורות של משפחת בודנברוק בשני קווים מנוגדים, בכיווני עלייה וירידה:
הקו היורד בעלילה, ההתרחקות מקוטב הרצון, מעוצב בפשטות על ידי תיאור ההידרדרות החומרית של בני משפחת בודנברוק. ניתן לזהות זאת בקלות על ידי סיכום הרכוש וסכומי הכסף של המשפחה בכל דור.
לעומת זאת, הקו העולה לאורך ציר הדימוי מבוטא על ידי אמצעים ספרותיים מורכבים בהרבה, המשתנים מדור לדור:
שופנהאואר מתאר את המוזיקה כצורה הצרופה והנעלה ביותר של ההכרה האנושית. לדידו, היא שמוליכה את האדם אל "המהות הפנימית העמוקה ביותר של ישותו".
אצל שופנהאואר המוזיקה היא "ההכרה העליונה", ההשתחררות מהכבלים המעיקים, והיא כרוכה בהכחדת רצון החיים, ששופנהאואר רואה בו:
תומאס מאן מושפע עמוקות מדברים אלו ומשתמש במוזיקה כדי לבטא את הסף העליון של התעלות הנפש אצל האנו, ולכן הוא מעצב את המוות כמשאת נפשו הגדולה ביותר של הנער.
חוקר הספרות ברוך קורצווייל כתב על נושא זה:
ד"ר רבקה שאול בן-צבי, תלמידתו של קורצווייל הוסיפה:
מקורות.
על אף ששם העיר בה מתרחשת עלילת הרומן אינו מופיע בספר ולו פעם אחת, מאן רומז לקורא פעמים רבות באמצעות רמזים מגוונים כי העיר בה מדובר היא עיר ההנזה ליבק:
מאן ביקש לצייר "תמונת חיים של עיר האנזאטית במאה ה-19". לדבריו, בעת כתיבת הספר הוא עבד בקפדנות על איסוף כל פיסת מידע שיכול היה למצוא על עיר ההנזה ליבק, על חיי המסחר והעסקים שבה ועל הדיונים הפוליטיים שהיו באותה עת. אמו של מאן שלחה לו חומר רב מן הארכיון המשפחתי - מכתבים ישנים, מסמכים, תעודות, שירים ואפילו מתכונים של תבשילים - שכולם הועתקו ככתבם וכלשונם אל תוך היצירה.
תמונת חיים זו לא מתבטאת רק בעיצוב הדמויות, אלא גם בתיאורים מפורטים ומדוקדקים של רחובות, בתים בעיר, תיאור מדויק של חדרי ביתו, הריהוט והכלים שהיו בו, ואף תיאור של מלבושים, תסרוקות ואופני הגייה שהיו נפוצים בליבק במאה ה-19.
מאן הרבה להזכיר בספרו יצירות, סופרים ואנשי תרבות מההיסטוריה הגרמנית.
בין המחזות והספרים שמופיעים ביצירה נזכרו המחזה "פאוסט" של גתה, המחזה "וילהלם טל" של שילר, "אחוות סרפאיון" של א.ת.א. הופמן, אגדות האחים גרים ועוד.
כמו כן, כדי להדגיש את מוטיב "נפש האמן" של האנו בודנברוק, שילב מאן בתיאוריו קטעים של יצירות מוזיקליות מפורסמות והזכיר מלחינים ידועים מאותה תקופה - ז'אק אופנבך, ג'אקומו מאיירבר, יוהאן סבסטיאן באך, האופרה "פידליו" של בטהובן, האופרות "מייסטרזינגר", "לוהנגרין" ו"טריסטן ואיזולדה" של ריכרד וגנר ועוד.
ביקורת.
משפחה.
"בית בודנברוק" הוא "רומן מפתח" מובהק, ועם צאתו לאור סערו הרוחות במשפחת מאן, שרבים מבניה מצאו עצמם בין דפי הספר, העיר ליבק כולה הייתה כמרקחה, ותושביה התעסקו בניסיון לזהות את הדמויות המופיעות בסיפור למשך תקופה ארוכה.
ספרייה עירונית אחת הגדילה לעשות והתקינה טבלה עם מפתח שמות מדויק של הדמויות ביצירה. הספרנים התנו את השאלת הספר בהבטחה מפי הקורא להשתמש במפתח השמות בשעת הקריאה.
למרות העניין הרב שעורר הספר, ההקבלה הייתה למגינת לבם של לא מעטים ממשפחת מאן. דוגמה לדבר ניתן למצוא במודעה מפי פרידריך מאן, דודו של תומאס מאן, אשר נתפרסמה בעיתון המקומי בעיר ליבק - עיר הולדתו של תומאס מאן - כשתים עשרה שנה אחרי הופעתו של בית בודנברוק:
פרידריך מאן, בן למשפחת סוחרי תבואה אמידים, היה נרגז ביותר. הוא מחה על כך שדמותו שימשה כבסיס שעליו עיצב אחיינו את דמותו הנלעגת והתמהונית של כריסטיאן בודנברוק, בן המשפחה הכושל בעסקיו, שאינו מוצא את מקומו בעולם הבורגני המקיף אותו, לוקה בהתקפי היפוכונדריה ומרה שחורה ונדמה לעיני כל כמשוגע.
תומאס מאן לא הגיב בפומבי לתלונות אלו, אך אשתו, קטיה, העידה בספרה כי על אף שהדמויות בספרו של מאן מבוססות על האנשים הסובבים אותו, הוא כלל לא התכוון לכתוב עליהם, אלא רק לשאול מתכונותיהם לטובת דמויותיו:
לעומת הביקורת הקשה של פרידריך מאן, בניו ובנותיו של תומאס מאן אהבו מאוד את הספר והרגישו בעזרתו מחוברים למשפחה שלא יצא להם לראות. גולו מאן, בנו של מאן אמר:
ואילו אריקה מאן, בתו של תומאס מאן, אמרה:
אנטישמיות.
במחקר שנערך החל משנת 2001 על ידי חוקר הספרות והתרבות הגרמני יאיה אלזאגה (Yahya Elsaghe), במימון הקרן הלאומית השווייצרית, נבחן נושא היהדות בכתבי תומאס מאן, וכמו כן נחקרו הסטריאוטיפים שהוא העניק לדמויות היהודיות, שמופיעות ברוב יצירותיו.
מן המחקר עולה כי מאן, במיוחד ביצירותיו המוקדמות "בית בודנברוק", "טריסטן" ו"הוד מלכות", העניק לדמויותיו היהודיות דימויים דו-ערכיים שיכולים להתפרש כסטראוטיפים אנטישמיים.
כך למשל, ב"בית בודנברוק" מובלט סטריאוטיפ "האף היהודי", כאשר היהודי הרמן האגנשטרום מהמשפחה היריבה, מוצג כבעל "חוטם פחוס מעט מעל שפתו העליונה". לאחר מכן, בסצנה בה הרמן האגנשטרום מנסה לנשק את טוני בודנברוק, היא נרתעת ומסרבת. מאן איננו מציין את הסיבה לכך, אלא רק כי "לא מפני הביישנות נמנעה טוני להתנשק עם האגנשטרום הצעיר". לכן, ניתן לפרש כי דווקא המיניות והחזות של האגנשטרום היא שהרתיעה את טוני מלנשקו.
מלבד חזותם, גם מקצועם האישי של היהודים, מוצג על ידי מאן באמצעות דימויים אנטישמיים וטענות כי היהודי משתמש במקצועו על מנת להזיק לחברה ולהרוויח על חשבונה.
דברים באור זה מובאים בשיחה בין תומאס לאחותו טוני בעניין יחסי המסחר המשפחתיים עם מעמד האצולה:
לדעת אלזאגה, מכיוון שמשפחת האגנשטרום מזרזת את השקיעה ב"בית בודנברוק", הרי שהיהודים הם המזרזים אותה. לדעתו, אמנם מאן נמנע מדימויים אנטישמיים ברורים ומזיהוי מפורש של הדמויות כיהודיות, אך הוא עיצב אותן באמצעות סימני היכר חיצוניים ופנימיים המשקפים ומאשרים דעות קדומות אנטישמיות שהיו לו, לפחות בתחילת דרכו. בנוסף ל"בית בודנברוק" מביא אלזאגה טיעונים נוספים מיצירות מוקדמות נוספות של מאן.
גישה שנייה התנגדה לתוצאות המחקר וטענה כי אין די בדמויות אחדות מיצירותיו המוקדמות כדי להצביע על אנטישמיות במכלול כתביו, ולראייה יצירתו הגדולה ביותר של מאן, הטטרלוגיה "יוסף ואחיו", המביעה הערכה ליהודים ואף הזדהות עמם. תומכי גישה זו טוענים כי ב"בית בודנברוק" מאן רק ציין את הלכי הרוח שרווחו בעולם הבורגני המוצג ביצירה בפרטי פרטים.
גישה שלישית התנגדה גם היא וטענה כי הפתרון לשאלת האנטישמיות בכתביו של מאן כלל אינו טמון במישורים האידאולוגיים והפוליטיים הטעונים, אלא במישור הספרותי. לפי גישה זו, האמביוולנטיות ביחסו של מאן ליהודים, כפי שהיא עולה מהפרוזה שלו, אינה אלא תוצאת האסתטיקה האירונית שלו, שבה הוא נמנע מפירוש חד משמעי, ודימויים סטריאוטיפיים שימשו לו חומר גלם חשוב לצורך עיצובן של דמויות רוויות סתירות.
לדעת התומכים בגישה זו ניתן למצוא דוגמה לכך בשיחה בין תומאס לאחותו טוני, כאשר היא מודיעה לו על ידידים שנקלעו לחובות, והיא מתכננת להציע לו לקנות מהם את היבולים מראש, עוד בטרם שיצמחו:
תומאס, המניח כי נמצא קונה ליבולים, מדבר קשות כנגד אותם סוחרים המסכימים לקנות יבול בטרם עת (כאשר היבול עדיין לא צמח, ושוויו רק מוערך ולא ידוע) מאנשים שנקלעו לחובות וזקוקים לכסף מיידי ולכן הם נאלצים לקיים את העסקה במחירי הפסד, על אף שגם הסוחרים יודעים כי היבול שיצמח יהיה שווה סכום גבוה בהרבה. למרבה האירוניה, תומאס מגלה כי אחותו לא באה לבשר לו על מצבם של הידידים אלא להציע לו לקנות את היבולים, ולחרדתו הוא מגלה כי לאור דבריו שאמר הוא נדמה לאחד מאותם "פושטי עור" המציעים להם לבצע את העסקים שהוא דיבר בגנותם.