הקהל קיבל את מורס בקריאות בוז לאחר שהראה יכולת בינונית בתחילת משחקו הראשון בליגה, אולם לאחר שהתגלתה במלואה יכולת הקליעה שלו הפך מורס לחביב הקהל, ולאחד השחקנים המאיימים בקרב יריבותיה של וארזה. כבר בעונתו הראשונה זכתה הקבוצה בדאבל איטלקי ופעם נוספת בגביע אירופה לאלופות עם ניצחון בגמר על צסק"א מוסקבה. אחרי אותה עונה עזב מנואל ראגה את הקבוצה ועבר לשחק בשווייץ. העזיבה המשמעותית יותר הייתה של המאמן ניקוליץ', שחזר למולדתו כדי לאמן את הכוכב האדום בלגרד. במקומו הגיע לקבוצה סנדרו גמבה, מאמן איטלקי שכבר נחשב לאחד המאמנים הטובים באירופה לאחר שהוביל להצלחות את זימנטל מילאנו.
ההרכב של מנגין, מורס ואוסולה, יחד עם שחקנים נוספים מנבחרת איטליה כג'וליו יליני, מרינו צנאטה ואיוון ביסון, היה שלד ההרכב הכמעט קבוע של הקבוצה למשך שארית העשור.
איניס הגיעה לגמר גביע אירופה לאלופות חמישי ברציפות בעונת 1973/74 בניסיון לזכות בגביע שלישי ברציפות, ולקבל אותו לצמיתות - אולם בגמר כשלה מול ריאל מדריד. היא נקמה בריאל מדריד, שהפכה ליריבתה המושבעת, כשניצחה אותה בגמרים של 1974/75 ו-1975/76, כאשר בוב מורס קולע בהם 30 ו-28 נקודות בהתאמה. בתווך הסתיים הסכם האימוץ הארוך עם "איניס", והקבוצה קיבלה חסות מסחרית חדשה מחברת הרהיטים "מובילג'ירג'י" ובהתאם שינתה את שמה למובילג'ירג'י וארזה.
גם הניסיון השני לזכות בגביע האירופי בפעם השלישית ברציפות נכשל, כאשר במשחק הגמר של עונת 1976/77 ספגה הקבוצה הפסד מפתיע מול מכבי תל אביב, שנחשבה לחלשה ממנה בהרבה. וארזה ניצחה את מכבי בקלות בשני המפגשים בין הקבוצות במהלך אותה עונה.
וארזה נוצחה גם בשני הגמרים הבאים של גביע אירופה לאלופות, בידי ריאל מדריד ובוסנה סרייבו, ובכך השלימה הישג שיא בכדורסל האירופי - עשרה גמרים רצופים של גביע אירופה לאלופות.
ב-1979/80, עונה אחת לאחר גמר גביע אירופה לאלופות העשירי והאחרון שלה, עברה וארזה שוב לזירה המשנית באירופה - גביע אירופה למחזיקות גביע, וזכתה בו בפעם השנייה עם ניצחון בגמר על קבוצה איטלקית אחרת, פלקנסטרו קאנטו. זה היה התואר האירופי האחרון של הקבוצה מאז ועד היום.
שנות ה-80 וה-90.
בתחילת שנות ה-80 התפרק שלד השחקנים שהרכיב את השושלת הגדולה של הקבוצה. אלדו אוסולה עזב אחרי הזכייה בגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1980. דינו מנגין ובוב מורס המשיכו עונה נוספת שבה סיימה הקבוצה במקום הראשון את העונה הרגילה בליגה האיטלקית, אך הודחה בחצי גמר הפלייאוף בידי סינודינה בולוניה. זה היה גם גורלה בחצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע מול פלקנסטרו קאנטו. בסיום אותה עונה עזבו גם מנגין ומורס את הקבוצה, ושושלת שנות ה-70 באה סופית אל סיומה.
המחצית הראשונה של שנות ה-80 הייתה אפורה למדי כאשר הקבוצה משיגה תוצאות בינוניות הן בזירה המקומית והן באירופית, אך במחצית השנייה חלה התאוששות מסוימת בקבוצה. ב-1984/85 עלתה לגמר גביע קוראץ' לאחר שהדיחה בחצי הגמר את אריס סלוניקי החזקה, ופגשה שם את סימק מילאנו שבשורותיה שיחק הכוכב הגדול של וארזה משנות ה-70, דינו מנגין. מנגין וחבריו החדשים ניצחו את וארזה וזכו בגביע. זה היה הגמר האירופי האחרון של הקבוצה מאז ועד 2015/16.
גם בזירה המקומית השתפרו הישגיה של הקבוצה לעומת המחצית הראשונה של העשור. בהנהגתם של קורני תומפסון וסטפנו רוסקוני זכתה הקבוצה פעמיים ברציפות במקום הראשון בסיום העונה הרגילה באיטליה, אך נוצחה פעמיים בחצי גמר הפלייאוף. בעונת 1989/90 עלתה לגמר הפלייאוף, אך נוצחה על ידי סקבוליני פזארו ולא זכתה באליפות.
לאחר העלייה לגמר הפלייאוף הידרדרה הקבוצה במהירות לתחתית, למרות סגל שכלל את רוסקוני, שחקני חיזוק בעלי שם כרג'י תיוס ואנתוני בואי, והצעיר המוכשר אנדראה מנגין, בנו של דינו. לאחר שנתיים של מאבקי תחתית ירדה הקבוצה בעונת 1991/92, לראשונה מאז 1946, לליגה השנייה.
שתי עונות שיחקה הקבוצה בליגה השנייה עד שבסיום עונת 1993/94 עלה בידה, בכיכובם של אנדראה מנגין ואריאן קומזץ, לחזור לליגה הראשונה.
הקבוצה התבססה בצמרת ועלתה מדי שנה לפלייאוף במחצית השנייה של שנות ה-90, והגיעה לשיא בסיום העשור - דווקא בתקופה בה ויתרה על החסות המסחרית - כאשר קרלו רקלקטי התמנה למאמן בעונת 1997/98. לצד הכוכבים הוותיקים אנדראה מנגין ואריאן קומזץ בנה רקלקטי קבוצה צעירה ומוכשרת, כשבמרכזה הרכז ג'נמרקו פוצקו והפורוורד אלסנדרו דה פול. הקבוצה הגיעה לחצי גמר הפלייאוף בו נוצחה על ידי קינדר בולוניה.
בעונת 1998/99 שמרה הקבוצה על הסגל שהצליח עונה קודם לכן. רקלקטי צירף לקבוצה עוד צעירים מוכשרים - הפורוורד ג'קומו גלאנדה והסנטר הפוארטו-ריקני דניאל סנטיאגו. את הוותק והניסיון סיפקו אנדראה מנגין והגארד/פורוורד הקרואטי וליקו מרשיץ' שהחליף את קומזץ. עם הסגל הצעיר והרעב הדהימה וארזה את הכדורסל האיטלקי כשזכתה באליפות אחרי ניצחון בגמר הפלייאוף על בנטון טרוויזו. הקבוצה חזרה גם למפעל האירופי הבכיר שנקרא כעת "גביע אירופה לקבוצות", ועלתה דרך שני שלבי הבתים לשלב ההצלבה הראשון בו הודחה על ידי אולימפיאקוס פיראוס.
בעונת 1999/2000, עדיין ללא חסות מסחרית, שיחקה הקבוצה תחת השם "וארזה רוסטרס". ללא רקלקטי אך עם סגל שכלל עדיין את אנדראה מנגין, פוצקו וסנטיאגו כשאליהם צורפו הרוסי הוותיק יבגני קיסורין והגרמני דניס ווכרר, הסתיימה העונה שהחלה עם הרבה ציפיות באכזבה, עם הופעה פושרת בגביע אירופה לקבוצות שהסתיימה בהדחה בשלב הבתים השני, ועם החמצת הפלייאוף בליגה האיטלקית. גם הבאתו באמצע העונה של ולריו ביאנקיני, מאמן וותיק ורב הישגים ותארים, לא שיפרה את יכולתה ומאזנה של הקבוצה.
המאה ה-21.
בעשור הראשון של המאה ה-21 התקשתה הקבוצה, ולמעשה הייתה באופן קבוע קבוצת תחתית. לעיתים השתחלה לפלייאוף בקושי רב ונשרה בשלבים המוקדמים, ולעיתים החמיצה כליל את הפלייאוף. כל זאת למרות הבאת מאמנים בעלי שם כגון הארגנטינאי רובן מניאנו שהוביל את נבחרת ארגנטינה למדליית זהב באולימפיאדת אתונה (2004).
בעונת 2007/08 החלה הקבוצה את העונה עם וליקו מרשיץ', מכוכבי עונת האליפות של 1999, בעמדת המאמן. מאזן של 2 ניצחונות מול 11 הפסדים הביא להחלפתו בוולריו ביאנקיני, אך הפעם גם המאמן המנוסה והמעוטר לא הצליח להציל את הקבוצה והיא נשרה לליגה השנייה. היא שבה לליגה הראשונה אחרי עונה אחת.
לקראת עונת 2010/11 נטל את הבעלות על הקבוצה ארגון "וארזה בלב", ארגון של חברות ויחידים המשלמים דמי חבר על מנת להשתתף בניהול המועדון. הארגון גייס לקבוצה את המאמן את קרלו רקלקטי, שהוביל אותה לאליפות ב-1999, לאחר שעזב את תפקיד מאמן נבחרת איטליה. וארזה הצליחה לחזור לפלייאוף, אולם הודחה בסיבוב הראשון על ידי פלקנסטרו קאנטו.
הקבוצה חזרה לצמרת הליגה האיטלקית בעונת 2012/13, כאשר סיימה במקום הראשון את העונה הרגילה, אך בפלייאוף כשלה בחצי הגמר מול מונטפסקי סיינה.
מאז שקעה הקבוצה בבינוניות ורק עוד פעם אחת העפילה לפלייאוף האיטלקי, בעונת 2017/18, ללא הישג משמעותי. בזירה האירופית רשמה הקבוצה הגעה לגמר היורופקאפ של פיב"א בעונה הראשונה לקיומו של המפעל, 2015/16 - גמר אירופי ראשון מאז עונת 1984/85. בגמר נוצחה וארזה על ידי סקייליינרס פרנקפורט הגרמנית.
איניס וארזה
מובילג'ירג'י וארזה
וידאו ארט ישראלי
שכבה גאולוגית
סטרטום
קריטולאוס
קריטולאוס (ביוונית: Κριτόλαος; בערך 200 - 118 לפנה"ס) היה פילוסוף יווני.
קריטולאוס נולד בעיר פסאליס שהייתה אחת המושבות היווניות באנטליה (כיום בטורקיה). הוא למד פילוסופיה באתונה אצל אריסטו מכיוס, ובשל מיומנותו כנואם וכמטיף של דברי מוסר, הפך לאחד מראשי האסכולה הפריפטטית.
ב- 155 השתתף במשלחת לרומא ביחד עם הפילוסופים קרנאדס ודיוגנס מבבל - משלחת שמטרתה הייתה לבטל את הקנס שהוטל על האתונאים אחרי שהחריבו את עיר הנמל אורופוס באטיקה שביוון. לאחר שמטרתה של משלחת זו הוכתרה בהצלחה רומאים רבים, ובהם אנשי שם כסקיפיו אפריקנוס וגאיוס לאליוס, התקבצו כדי לשמוע את דבריהם של פילוסופים אלה. אולם, קאטו הזקן והסנאט הרומי טענו כי דבריהם מסכנים את המוסר הרומאי, ושלחו אותם בחזרה לאתונה.
מכל כתביו של קריטולאוס שרדו קטעים בלבד, אך נראה כי הקדיש תשומת לב מרובה לרטוריקה. קריטולאוס התרכז גם בתורת המוסר והרחיב את זו של אריסטו. הוא גינה את ההנאה החושנית ושיבח את ההנאה הרוחנית. קיקרו שיבח את מיומנותו של קריטולאוס כנואם וייחס לו את ההשקפה כי הנאותיה של הנפש הן הגדולות שבהנאות. קריטולאוס הגן על השקפת האסכולה הפריפטטית שלפיה היקום הוא נצחי, וטען גם לנצחיותו של המין האנושי.
מנואל טרכטנברג
מנואל טְרַכְטֶנְברג (בספרדית: Manuel Trajtenberg; נולד ב-21 בספטמבר 1950) הוא ראש המכון למחקרי ביטחון לאומי, פרופ' אמריטוס באוניברסיטת תל אביב, פוליטיקאי ישראלי יליד ארגנטינה, שכיהן כחבר בכנסת העשרים מטעם רשימת המחנה הציוני, כלכלן ישראלי, ולשעבר יושב ראש הוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה גבוהה. באוגוסט 2011 מונה לעמוד בראש ועדת טרכטנברג.
ביוגרפיה.
טרכטנברג נולד בקורדובה שבארגנטינה לחוליו (יחיאל), רואה חשבון ועיתונאי בעיתונות היהודית, ושרה לבית קרביץ, מורה בבית הספר היהודי. חוליו היגר עם אמו מעיירת הולדתו באוקראינה לארגנטינה בשנת 1922, לאחר שאביו נרצח בשנת 1920 כשהיה בדרכו לאודסה להשיג אשרות עלייה לארץ ישראל. טרכטנברג גדל בארגנטינה בתנאי מחסור, עד שעלה לישראל בגיל 16 במסגרת תוכנית לטיפוח מנהיגים צעירים ושימש מדריך בתנועה הציונית. בוגר קומיטה של מרכזים הבלתי מפלגתיים הציונים, היום תנועת נוער החלוץ למרחב.