כדי לאפשר פינוי של הגוף העיקרי של הכוחות הבריטים, הורה וילסון למאסף להיערך כעמדה אחרונה במעבר ההיסטורי של תרמופילאי, השער לאתונה. הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 של הגנרל פרייברג קיבלה על עצמה את המשימה להגן על מעבר החוף, ואילו הדיוויזיה האוסטרלית ה-6 של מאקי הייתה אמורה להחזיק את הכפר בראלוס. לאחר הקרב צוטט מקיי באומרו: "לא חלמתי על פינוי, חשבתי שנמשיך להחזיק מעמד במשך שבועיים, ונכה מכות כואבות". כשההחלטה לסגת התקבלה בבוקר ה-23 באפריל, הוחלט כי שתי העמדות יוחזקו על ידי חטיבה אחת. על חטיבות אלו, האוסטרלית ה-19 והניו זילנדית ה-6 להחזיק את המעברים זמן רב ככל האפשר, ולאפשר ליחידות האחרות לסגת. הגרמנים תקפו בשעה 11:30 ב-24 באפריל, נתקלו בהתנגדות עזה, איבדו 15 טנקים וספגו אבדות רבות. בעלות הברית החזיקו מעמד במשך כל היום; עם השלמת ההשהיה, הם נסוגו לכיוון חופי הפינוי והקימו מאסף נוסף בטבס. יחידות פאנצר שיצאו למרדף לאורך הכביש המוליך מעבר למעבר, התקדמו באיטיות בגלל שיפוע תלול ופיתולים קשים.
ב-25 באפריל 1941 עזבו המלך גאורגיוס השני וממשלתו את היבשת היוונית ונסוגו לכרתים.
ההתקדמות הגרמנית לאתונה.
לאחר שנטשו את אזור תרמופילאי, נסוגו כוחות המאסף הבריטי אל עמדה מאולתרת מדרום לתבאי, שם הקימו מכשול אחרון מול אתונה. גדוד האופנועים של דיוויזיית הפאנצר השנייה, שחצה את האי אוויה כדי לתפוס את נמל כלקיס וחזר אחר-כך ליבשת, קיבל על עצמו את המשימה לאגף את כוח המאסף הבריטי. גדוד האופנועים נתקל רק בהתנגדות קלה, ובבוקרו של ה-27 באפריל 1941, הגרמנים הראשונים נכנסו לאתונה, ואחריהם נכנסו שריוניות, טנקים וחי"ר. הם תפסו כמויות גדולות של נפט, שמן וחומרי סיכה, כמה אלפי טונות של תחמושת, עשר משאיות עמוסות סוכר ועשר משאיות של מנות אחרות, בנוסף לציוד אחר, כלי נשק וציוד רפואי. אנשי אתונה, אשר ציפו לכניסת הגרמנים במשך כמה ימים, התכנסו בבתיהם תוך שהם סוגרים את החלונות. בלילה הקודם, רדיו אתונה הצהיר את ההודעה הבאה:
הגרמנים נסעו ישר לאקרופוליס והניפו את הדגל הנאצי. על פי הדיווח הפופולרי ביותר על האירועים, החייל של אוזון בשמירה, קונסטנטינוס קוקידיס, הוריד את הדגל היווני, סירב למסור אותו לפולשים, התעטף בו וקפץ מהאקרופוליס. בין אם הסיפור היה נכון ובין אם לאו, היוונים רבים האמינו בכך וראו את החייל כקדוש מעונה.
פינוי הכוחות הבריטיים.
בבוקר ה-15 באפריל 1941 שלח ויוול לווילסון את המסר הבא: "כמובן שנמשיך להילחם בשיתוף פעולה הדוק עם היוונים, אך מהחדשות נראה כי נסיגה נוספת תידרש בעתיד".
הגנרל ארצ'יבלד וייוול, מפקד כוחות הצבא הבריטי במזרח התיכון, הזהיר את וילסון מ-11 באפריל כי אין לצפות לתגבורות כלשהן, והוא אישר לגנרל פרדי דה גנגאן לדון בתוכניות פינוי עם כמה קצינים אחראים. אף על פי כן, הבריטים לא יכלו בשלב זה לאמץ או אפילו להזכיר את מהלך הפעולה הזה; ההצעה הייתה צריכה לבוא מממשלת יוון. למחרת היום עשה פאפאגוס את הצעד הראשון כשהציע לווילסון שיסלק את כוח W. וילסון הודיע למפקדה של המזרח התיכון, וב-17 באפריל נשלח אדמירל משנה ה. ט. ביילי-גרומן ליוון כדי להתכונן לפינוי. באותו יום מיהר וילסון לאתונה, שם השתתף בכנס עם המלך, פאפאגוס, ד'אלביאק ואדמירל משנה טורל. בערב, לאחר שסיפר למלך כי חש כי נכשל במשימה שהוטלה עליו, התאבד ראש הממשלה קוריזיס. ב-21 באפריל נשלחה ההחלטה הסופית לפנות את כוחות האימפריה לכרתים ולמצרים מוויוול - לווילסון.
5,200 חיילים, בעיקר מחטיבת ניו זילנד ה-5, פונו בליל ה-24 באפריל, מפורטו ראפטי במזרח אטיקה, בעוד שחטיבת ניו זילנד ה-4 נשארה לחסום את הכביש הצר לאתונה, שכונה "מעבר 24 שעות" על ידי הניו זילנדים. ב-25 באפריל (יום אנזא"ק), טייסות חיל האוויר המלכותי המעטות עזבו את יוון (ד'אלביאק הקים את מפקדתו בהרקליון, כרתים) ו-10,200 חיילים אוסטרליים פונו מנאפפליו ומגארה. 2,000 חיילים נוספים נאלצו להמתין עד ה-27 באפריל, כי ה"נסיך אלסטר" נתקעה במים רדודים בקרבת נאפפליו. בגלל האירוע הזה הבינו הגרמנים שהפינוי מתרחש גם בנמלי הפלופונסוס המזרחיים.
ב-25 באפריל ביצעו הגרמנים מבצע מוטס כדי לתפוס את הגשרים מעל תעלת קורינתוס, במטרה כפולה, לנתק את קו הנסיגה הבריטי ולהבטיח את דרכם על פני מצר קורינתוס. ההתקפה החלה בהצלחה ראשונית, עד שפצצה בריטית תועה הרסה את הגשר. רגימנט האס אס הממונע ה-1 שהתקבץ ביואנינה, נדחק לאורך הגבעות המערביים של הרי פינדוס דרך ארטה אל מיסולונגי וחצה את הפלופונסוס בפטרס, במאמץ להגיע אל המצר ממערב. עם הגעתם בצהרי ה-27 באפריל, נודע לכוחות האס אס כי הצנחנים כבר הוחלפו ביחידת הצבא שהתקדמה מאתונה.
ספינת הגייסות ההולנדית סלאמט הייתה חלק משיירה שפינתה כ-3,000 חיילים בריטים, אוסטרלים וניו זילנדים מנאפפליו בפלופונסוס. כאשר השיירה פנתה דרומה במפרץ ארגוליס בבוקרו של ה-27 באפריל, היא הותקפה על ידי כוח של תשעה יונקרס Ju 87 מטייסת מפציצי הצלילה ה-77, פגעו בה קשות והעלו אותה באש. המשחתת HMS Diamond הצילה כ-600 ניצולים ו-HMS Wryneck הגיעה אף היא לעזרתה, אך כששתי המשחתות פנו למפרץ סודה בכרתים, תקף עוד גל של מטוסי Ju 87. סך כל מקרי המוות משלוש הספינות היה כמעט 1,000 חיילים. רק 27 אנשי צוות מ-Wryneck, 20 אנשי צוות מ-Diamond, 11 אנשי צוות ו-8 חיילים מסלאמט שרדו.
הקמת גשר זמני מעבר לתעלת קורינתוס אפשרה ליחידות דיוויזיית הפאנצר ה-5 להמשיך לרדוף את כוחות בעלות הברית ברחבי הפלופונסוס. הם דהרו מארגוס לעבר קלמטה, משם כבר החלו רוב יחידות בעלות-הברית להתפנות, והגיעו לחוף הדרומי ב-29 באפריל, שם הצטרפו אליהם לוחמי אס אס שהגיעו מפירגוס. הלחימה בפלופונסוס כללה התקשרויות קטנות עם קבוצות בודדות של חיילים בריטים שלא יכלו להגיע לנקודת הפינוי. המתקפה באה כמה ימים מאוחר מדי, מכדי לנתק את רוב החיילים הבריטיים במרכז יוון, אבל בודדה את החטיבות ה-16 וה-17 האוסטרליות.
ב-30 באפריל הושלם הפינוי של כ-50 אלף חיילים, אך הוא הופרע קשות על ידי הלופטוואפה הגרמני, אשר הטביע לפחות 26 ספינות עמוסות גייסות. הגרמנים שבו כ-8,000 חיילים מחבר העמים הבריטי (מתוכם כ-1,500 חיילים מתנדבים ארצישראליים מחילות החפרים, תובלה, קשר, תפעול נמלים ועוד.) ויוגוסלבים בקלמטה שלא פונו, תוך שחרור שבויים איטלקים רבים ממחנות שבויים. הצי היווני וצי הסוחר היווני מילאו תפקיד חשוב בפינוי כוחות בעלות הברית לכרתים, וסבלו אבדות כבדות כתוצאה מכך.
צ'רצ'יל כתב:
יש הטוענים כי במבט לאחור, שיגור חיל המשלוח הבריטי היה אחת השגיאות הגרועות ביותר ששגו הבריטים במהלך המלחמה. פיזור כוחותיו של גנרל וייוול בזירות שונות לא איפשר לו לנהל לחימה אפקטיבית ביוון או בלוב.
לאחר מכן.
הכיבוש המשולש.
ב-13 באפריל 1941 הוציא היטלר את הוראה 27, שכללה את מדיניות הכיבוש שלו ליוון, והוא סיים את חלוקת הבלקן עם הנחיה מס' 31 שפורסמה ב-9 ביוני. יוון חולקה בין גרמניה, איטליה ובולגריה, תוך שאיטליה כובשת את רוב הארץ (ראה מפה ממול). הכוחות הגרמניים כבשו את האזורים האסטרטגיים החשובים יותר באתונה, סלוניקי, מרכז מקדוניה וכמה איים באיים האגאיים, כולל רוב כרתים. הם גם כבשו את פלורינה, אשר נתבעה על ידי איטליה ובולגריה. הבולגרים כבשו שטח בין הנהר סטרומה וקו תוחם סביב אלכסנדרופולי וסבילנגראד ממערב לנהר אוורוס. כוחות איטלקים החלו לכבוש את האיים היוניים והאיים האגאיים ב-28 באפריל. ב-2 ביוני כבשו את הפלופונסוס, ב-8 ביוני את תסליה, וב-12 ביוני את רוב אטיקה. כיבוש יוון - שבמהלכו סבלו אזרחים מצוקה קשה, רבים מתו מתשישות, מחלות ורעב - הוכח כמשימה קשה ויקרה. כמה קבוצות התנגדות פתחו בגרילה נגד הכוחות הכובשים והקימו רשתות ריגול. לעומת זאת נציגי האיחוד הלאומי של יוון החלו בשיתוף פעולה עם הכובש.
קרב כרתים.
הקרב על כרתים החל ב-20 במאי 1941 והסתיים ב-1 ביוני 1941. בין שני תאריכים אלו התחולל לדעת כמה היסטוריונים, אחד הקרבות המרים בחזית מערב אירופה הגרמנים הפעילו כוחות מוצנחים בפלישה מסיבית של כלי טיס, ותקפו את שלושת שדות התעופה העיקריים של האי: מאַלֶמֶה, רתימנו והרקליון. לאחר שבעה ימים של לחימה והתנגדות קשה, החליטו מפקדי בעלות הברית שההתנגדות היא חסרת תקווה, וציוו על נסיגה מספאקיה. בליל ה-24 במאי פונו גאורגיוס השני וממשלתו מכרתים למצרים. ב-1 ביוני 1941 הושלם הפינוי והאי נותר תחת כיבוש גרמני.
לנוכח האבדות הכבדות שנגרמו לדיוויזיית האוויר ה-7, אסר היטלר על פעולות אוויריות בקנה מידה גדול. הגנרל קורט שטודנט כינה את כרתים, "בית הקברות של הצנחנים הגרמניים" ו"ניצחון עם אסון".
ההשפעה על מבצע ברברוסה.
רוב הגנרלים הגרמניים, שפרסמו את זיכרונותיהם לאחר המלחמה, וחלק מהחוקרים המערביים של המערכה בחזית המזרחית, מצביעים על כך שההחלטה לכבוש את יוגוסלביה ויוון באפריל 1941, עיכבה את מועד הפלישה לברית המועצות במספר שבועות, ומנעה לדעתם, את השגת יעדי "מבצע ברברוסה" לפני כניסת "החורף הרוסי". ניתן להבין את רצונו של היטלר לאבטח את אגפו הימני בבלקן לפני הפלישה לברית המועצות. למעשה הפלישה ליוגוסלביה ויוון נכפתה עליו עקב התפתחות המאורעות באזור הבלקן באביב 1941, וחששו מפני כניסת כוחות בריטיים לשתי המדינות והפיכתם לבסיס פעולה נגד גרמניה הנאצית ובעלות בריתה באזור הבלקן.
לעומת זאת, הסופר וההיסטוריון אנטוני ביוור כתב בספרו "מלחמת העולם השנייה" כי
לובני
לובני (באוקראינית: Лубни; ביידיש: לובען) היא עיר במחוז פולטבה, אוקראינה. ליד העיר זורם נהר הסולה.
היסטוריה.