בשנים 61–1963 בוצעו בחמת השקעות גדולות, שמומנו על ידי הלוואות ומענקי פיתוח של הממשלה, שהרחיבו את הייצור של חמת ל-400 טון לחודש לעומת 30 טונות בלבד שש שנים קודם לכן. חלק מההשקעות התבררו כלא כלכליות, והוצאות המימון שהגיעו עד כדי 50% מהוצאות החברה הפכו אותה מחברה שהייתה מהיסודות הרווחיים של "כור", לחברה הנתמכת על ידי "כור". דו"ח של מבקר ההסתדרות מצא שעל כל פועל ייצור מעסיק המפעל עובד בשירותים ומנהל, שאין לחברה תוכנית ארגונית, ושאין פרוטוקולים של ישיבות הנהלה שהחליטו על השקעות, שחלקן היו מועדות מראש לכישלון. מחלקת הקונסטרוקציה הייתה המפסידה ביותר, בעוד מחלקת הברזים הייתה הרווחית ביותר ומחלקת יציקות לחץ (פרזול) שמרה גם היא על רווחיות. לאחר תקופה של הזמנות גדולות בראשית שנות ה-60 מצאה את עצמה מחלקת הקונסטרוקציה במצב של אבטלה סמויה וחוסר יכולת להתחרות, עד שמפעלים הסתדרותיים קנו תוצרת ממפעלים אחרים ולא מחמת. רבות מהעבודות שבכל זאת התקבלו נעשו במחירי הפסד. המפעל פיטר 120 עובדים וירד לגודל של 470 עובדים. בשנת 1967 הוחלט להפוך את "חמה" לחברה עצמאית ולהיפטר ממפעל הפרזול, ולרכז את חמת סביב מחלקות הקונסטרוקציה, הברזים והמכונות (בחברת הבת סימת). לגבי מחלקת הקונסטרוקציה הושג הסכם לשיתוף פעולה וחלוקת שוק עם "וולקן".
התמקדות בתחום הברזים.
בסוף שנות ה-60 הוחלט למזג את מפעלי המתכת השונים של "כור", בהם מפעל הקונסטרוקציה של חמת, לחברה אחת: "כור מתכת". בעקבות זאת, נשארה חמת ממוקדת בייצור ברזים בלבד.
בשנות ה-60 הייתה מתחרתה העיקרית של חמת בתחום הברזים חברת "דמט", שמוצריה נחשבו ליותר איכותיים. מוצרי "חמת" שווקו על ידי "סולכור", חברת השיווק של "כור", ולקידום מכירותיה של "חמת" נהגו אנשי "סולכור" להצמיד את מכירת הברזים של "חמת" עם אמבטיות של "וולקן". במשך השנים קמו מתחרים רבים ל"חמת" - יצרנים מקומיים ויבואנים.
תחת חברת "מרחב".
כור הכלילה את חמת ביחד עם חרסה בחברת בת בשם "מרחב-מרכז חומרי בניה וקרמיקה", שבשנת 2013 שינתה את שמה ל"קבוצת חמת". בתחילת 1993 הנפיקה "כור" את "מרחב" בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ובשנת 1999 מכרה את יתרת החזקותיה ב"מרחב" לחברת ליפסקי.
אנג וצ'אנג בונקר
הערכת שווי מימונית
קרן היציבות האירופית
המערכה בקווקז במלחמת העולם הראשונה
המערכה בקווקז במלחמת העולם הראשונה הייתה מערכה צבאית שניטשה בין האימפריה העות'מאנית והאימפריה הרוסית באזור הקווקז, ולאחר מכן במזרח אסיה הקטנה, כחלק מהזירה המזרח תיכונית במלחמת העולם הראשונה. הייתה זו המערכה היחידה בה השיגו העות'מאנים הישג צבאי, לאחר שבמסופוטמיה ובסיני וארץ ישראל, ניצחו אותם הבריטים בצורה מכרעת.
בשלב מאוחר יותר הצטרפו אל הצדדים הלוחמים גם אזרבייג'ן מחד, וארמניה, הדיקטטורה המרכז-כספית והאימפריה הבריטית מאידך. לאחר המהפכה הרוסית יצאה רוסיה מהמלחמה והארמייה הקווקזית הרוסית התפוררה והוחלפה בכוחות הארמניים. בהמשך התערבו הגרמנים במערכה, כשמטרתם היחידה היא לאבטח את מאגרי הנפט ומתקני הזיקוק באזור.
ב-3 במרץ 1918 נחתם הסכם ברסט-ליטובסק שסיים את פעולות האיבה בין העות'מאנים והרוסים, וב-4 ביוני חתמו העות'מאנים על הסכם בתומי מול הארמנים. למרות זאת, התנגשויות צבאיות נמשכו בין העות'מאנים לבין הבריטים, הדיקטטורה המרכז-כספית והארמנים עד להפסקת האש של מודרוס באוקטובר של אותה שנה.
רקע היסטורי.
המטרה העיקרית של העות'מאנים במערכה הייתה להחזיר לידיהם את שטח רמת ארמניה, שהפסידו במלחמה העות'מאנית-רוסית. היעד האסטרטגי שהוגדר בתחילת המערכה היה לכבוש בחזרה את ארטווין, ארדהאן, קארס ונמל בתומי, תוך כדי ניצול העובדה שהרוסים מרוכזים בחזית המזרח-אירופית. הגרמנים תמכו בעות'מאנים, כשמטרתם הייתה לגרום לרוסים להפריש כוחות שנלחמו מולם בחזית המזרחית, וציידו באספקה את הארמייה השלישית העות'מאנית שנועדה להשיג את היעדים שהוגדרו.
אולם, מניעים נוספים היו מעורבים בהחלטה לפתוח במערכה. שר המלחמה העות'מאני אנוור פאשה ביקש לממש את חלום האיחוד המוסלמי-טורקי שלו גם בשטחי גאורגיה על ידי כך שיחבור לתושבים המוסלמים שם. כמו כן, גרמניה והאימפריה העות'מאנית רצו למנוע מרוסיה להשתלט על תעשיות פטרוכימיה שהתרכזו סביב הים הכספי, ולזכות בהן בעצמן. מנגד, רוסיה ראתה במערכה בקווקז מערכה משנית בחשיבותה ביחס לחזית המזרח-אירופית וקיוותה שלא להסתבך בחזית זו, לאחר שהשיגה את מבוקשה במלחמה העות'מאנית-רוסית. בנוסף, על מנת להכשיל את המגמה האסלאמית-עות'מאנית באזור, היא תכננה להגלות את תושבי הקווקז וליישב במקומם שבטים קוזקים נאמנים. הארמנים מצדם שאפו להשתחרר מעולה של האימפריה העות'מאנית העוינת והפדרציה המהפכנית הארמנית נאבקה להקמת מדינה, או לכל הפחות אוטונומיה מדינית, ואילו הבריטים סייעו למהפכנים הרוסים למנוע את תוכניתו של אנוור פאשה לאיחוד האזור עם האימפריה העות'מאנית, כשהמניע המרכזי שלהם גם הוא הנפט. האנגלים רכשו נפט בעיקר מחברת הנפט האנגלו-פרסית, שלה היה זיכיון בלעדי על הפקת נפט בפרס, מלבד באזור הקווקז, וברצונה היה להגדיל את המאגרים מהם היא יכולה לרכוש נפט.
הכוחות.
העות'מאנים.
הארמייה השלישית של הצבא העות'מאני החזיקה לבדה בשטח מתחילת המלחמה עד 1916, אז נשלחה גם הארמייה השנייה לתגבר אותה וביחד הם אורגנו לקבוצת ארמיות קווקז. הגודל המשוער של הארמייה השלישית הוא בין 100 אלף איש ל-190 אלף איש שלא היו מצוידים היטב.
הרוסים.
לפני המלחמה בקווקז הייתה אחראית על האזור ארמיית הקווקז שכללה 100,000 איש בפיקודו הפורמלי של אילריון דשקוב-וורונצוב ובפיקודו המעשי של אלכסנדר מישלבסקי שבהמשך הוחלף בניקולאי יודניץ'. כחצי מהחיילים עברו לחזית המזרחית (כלומר מזרח-אירופית) כדי להשתתף בקרב טננברג ובקרב הראשון על האגמים המזוריים, כך שעם הצטרפות האימפריה העות'מאנית למלחמה היה הכוח הרוסי בנחיתות מספרית. במשך המלחמה תוגברו הכוחות שוב ושוב, גם בחיילים ממוצא ארמני. כשנסוג הצבא הרוסי ב-1917 עמד מספר החיילים הארמנים שהמשיכו בלחימה על כ-110,000. מספר זה גדל ל-150,000 כשעוד חיילים ארמנים מצבאות מדינות ההסכמה האחרות הצטרפו ללחימה.
הארמנים.
בנוסף לחיילים הארמנים ששירתו בצבא הרוסי, הקימו הרוסים בקיץ 1914 יחידות מתנדבים, שהורכבו מתושבים ארמנים שלא התגוררו בשטח רוסיה לפני פרוץ המלחמה, או שלא נקראו לשרת בצבא מסיבות שונות, וכללו כ-20,000 לוחמים. יחידות אלה לא היו כפופות לפיקוד הצבאי המקומי של הצבא הרוסי, אלא פעלו במסגרת מלכות המשנה של הקווקז ופיקדו עליהן מפקדים ארמנים מהצבא הרוסי. התנועה הלאומית הארמנית לעצמאות הקימה גם קבוצות גרילה בלתי סדירות, שהורכבו מאזרחים חמושים בפיקוד מנהיגים מקומיים. בדצמבר 1917 הקים מנהל מערב ארמניה כוח אזרחי חמוש נוסף.
הבריטים.
ב-1917 נשלח לאזור כוח צבאי של פחות מ-1,000 חיילים אוסטרלים, בריטים, קנדים וניו זילנדים שהיו תחת פיקודו של ליונל דנסטרביל. הכוח היה אמור להבטיח את האינטרסים של בריטניה באזור מול העות'מאנים והבולשביקים.
מהלך העימות.
ב-29 באוקטובר הפגיז צי גרמני בחסות עות'מאנית נמלים רוסיים בים השחור, ללא ידיעה או אישור של רוב ההנהגה העות'מאנית. בתגובה, פתחו הרוסים בקרב ברגמן בו חצו ב-1 בנובמבר הכוחות את הגבול וניסו להתקדם לעבר הערים דואובאיזיט (בטורקית: Doğubeyazıt) וקפריקיי (Köprüköy). הכרזת המלחמה הרוסית הרשמית התפרסמה רק למחרת ב-2 בנובמבר. הכוח הרוסי שהוקצה למערכה כלל 25 גדודים של חיל רגלים, 37 יחידות פרשים ו-120 תותחי ארטילריה. הכוח הרוסי התחלק לשתי זרועות: חלק מהקורפוס הראשון חצה את הגבול ליד סריקמיש והגיע לקפריקאי ב-4 בנובמבר, ואילו חלקו השני העסיק כוחות עות'מאניים באולטו (Oltu), והגיס הרביעי נע מזרחית לו מירוואן וחתר להגיע לפסינלר (Pasinler) שבאזור קפריקאי. מפקד הארמייה השלישית העות'מאנית חשש מתנועה והתקפה בתנאי החורף הקשים ותכנן להישאר בעמדות הגנה עד לזמן המתאים להתקפה, אולם הפיקוד העליון, ובראשו אנוור פאשה, ביטל את הרעיון והורה לו לפתוח במתקפת נגד. ב-7 בנובמבר נעה הארמייה השלישית העות'מאנית כשהיא מתוגברת בקורפוס ה-11, ביחידות פרשים וברגימנט כורדי בניסיון לכתר את הרוסים. עד מהרה התברר שהפרשים נכשלו במשימתם והכוח הכורדי הוכח כלא יעיל. לאחר שנסוגו הדיוויזיות ה-18 וה-30 של הארמייה השלישית העות'מאנית התבססו הרוסים בתוך השטח והטורקים נאחזו בקפריקאי. ב-12 בנובמבר הצטרף הקורפוס התשיעי העות'מאני לקורפוס ה-11 בצד המערבי של המערכה והכף החלה לנטות לטובת העות'מאנים. בסוף נובמבר הצליחו העות'מאנים לדחוק את הרוסים לבליטה בעומק 25 ק"מ בלבד בשטח האימפריה העות'מאנית והחזית התייצבה. בחזית הדרומית זכו הרוסים לתמיכה ממתנדבים ארמנים, שכבשו כבשו את ארי (Ağrı) ואת דואובאיזיט. על אף שהצליחו לייצב את החזית, ספגו העות'מאנים אבדות כבדות: 9,000 חיילים נהרגו, 3,000 נלקחו בשבי ו-2,800 מחייליהם ערקו.
ב-15 בדצמבר הוביל לויטננט גנרל אוגוסט שטנגה הגרמני, כוח פשיטה עות'מאני שחדר לשטח רוסיה. ב-1 בינואר הצליח כוחו של שטנגה לכבוש את ארדהאן, שהייתה מוחזקת בידי רוסיה מאז 1878. האיום שהוא יצר על קווי האספקה של הרוסים גרם להפחתת הלחץ הצבאי הרוסי על שטחי האימפריה העות'מאנית. החל מ-22 בדצמבר התמקדו העות'מאנים והרוסים בקרב סריקמיש במסגרתו נפגעו כ-38,000 חיילים עות'מאנים וכ-47,000 חיילים רוסים כתוצאה מהקרבות, ממחלות ומהקור.