המוזיאון עצמו מכיל בתוכו חפצים רבים שהשתייכו לסטלין בפועל או לכאורה. בכלל זה, חלק מרהיטיו במשרד, חפציו האישיים ומתנות שניתנו לו במשך השנים. המוזיאון כולל גם המחשות רבות לחייו המתבטאת בתיעוד, תמונות ומאמרים מעיתונים. תצוגת הראווה כוללת את אחת משתים עשרה מסיכות המוות (תבליט פני המת) של סטלין שנלקחה זמן קצר לאחר מותו. בחזית המבנה הראשי נמצא בית הולדתו של סטלין, בו התגורר עד גיל ארבע. חלק זה של המוזיאון שוחזר בהרחבה ונמצא תחת חופת אבנים.
בצידו האחד של המוזיאון נמצא קרון הרכבת האישי של סטלין. הקרון, שמצופה שריון ושוקל 83 טון, היה בבעלותו ובשימושו של סטלין משנת 1941, וסטלין הופיע איתו בועידת יאלטה וועידת טהראן. הקרון נשלח למוזיאון לאחר ששוחזר, בשנת 1985, במגרש הקרונות של רוסטוב על הדון.
בתקופת המלחמה בדרום אוסטיה, באוגוסט 2008, כשהצבא הרוסי השתלט על העיר גורי החליט צוות המוזיאון להעביר את פריטי המוזיאון לבירה טביליסי. כשהכוחות הרוסיים עזבו את העיר ב-22 באוגוסט, תוצאות הלחימה פגעו במבנים רבים ורבים נהרסו והופצצו, אך המוזיאון לא נפגע.
הידרואלקטרי
מקדש אפולו אפיקוריוס בבאסאי
בּאסָאי (ביוונית עתיקה: Βάσσαι, ביוונית מודרנית: Βάσσες - וָאסֶס) הוא אתר ארכאולוגי בצפון מזרח מחוז מסניה, באזור שהיה חלק מארקאדיה בעת העתיקה. באסאי שוכן צפונית-מזרחית לקיפריסיה, דרומית לאנדריטסאינה ומערבית למגלופוליס. באתר שוכן מקדש יווני לכבוד אפולו אֶפּיקוּרְיוֹס ("אפולו המסייע") שנבנה באמצע המאה ה-5 לפנה"ס והשתמר היטב, והוא שהעניק למקום את פרסומו. פירוש השם "באסאי" ביוונית הוא "נְקִיקֵי סלעים".
על אף שהמקדש מרוחק מבחינה גאוגרפית ממוקדי הממשל של יוון העתיקה, הוא אחד מהמקדשים הנחקרים ביותר ביוון בזכות מספר מאפיינים ייחודיים שלו. באסאי היה האתר היווני הראשון שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1986.
את המקדש תכנן איקטינוס, שהיה האדריכל של מקדש הפייסטוס והפרתנון. לפי עדותו של פאוסאניאס, סופר שחי ביוון הקלאסית, המקדש נבנה בין 450 לפנה"ס ל-425 לפנה"ס, והוא שוכן בגובה של 1,131 מטרים מעל גובה פני הים, על המדרון של הר קוטייליון.
תיאור המבנה.
המקדש בנוי מכיוון צפון לדרום, ובכך הוא מנוגד לרוב המקדשים היווניים הבנויים מכיוון מזרח למערב. צורת הבנייה הזו הייתה נחוצה בגלל פני השטח התלולים של מדרון ההר. על מנת להתגבר על המגבלה הזו נבנתה דלת בצד של המקדש, וככל הנראה היא הייתה מיועדת עבור כניסת מאמינים או על מנת שניתן יהיה לפתוח אותה כך שאור השמש יאיר את פסלו של אפולו.
גודלו של המקדש הוא בינוני, והמידות של הסטילובטה הן 38.3 על 14.5 מטרים. בסטילובטה יש פריסטיל דורי הבנוי בצורה של 6 עמודים על 15. הסטילובטה נבנתה מאבן גיר ארקאדית, מלבד האפריז שהיה עשוי משיש. בדומה לרוב המקדשים, למקדש זה יש שלושה חללים: פרונאוס, נאוס (שכולל גם את האדיטון) ואופיסטודומוס. ההשערה היא שפסלו של אפולו שכן בעבר בנאוס. במקדש בוצעו ליטושים אופטיים, כגון רצפה מעוקלת, הדומים לאלו שבפרתנון.
ייחודיותו של המקדש נובעת מכך שהוא משלב דוגמאות מכל שלושת הסדרים הקלאסיים שבאדריכלות היוונית העתיקה: דורי, איוני וקורינתי. העמודים הדוריים יוצרים את האכסדרה הפתוחה, העמודים האיוניים תומכים בה והעמוד הקורינתי הנמצא בתוך המקדש, הוא הדוגמה הקדומה ביותר המוכרת מסדר זה.
חלקו החיצוני של המקדש מקושט בצורה דלילה. לעומת זאת, בחלק הפנימי של המקדש היה אפריז שתיאר קרב בין היוונים לאמזונות ובין הלפית'ים לקנטאורים. המטופות של האפריז הזה נחשפו על ידי צ'ארלס רוברט קוקרל, והוא לקח אותם למוזיאון הבריטי ב-1815 (המטופות מוצגות עד היום בגלריה מספר 16, ליד שיש אלגין). קוקרל קישט את הקירות של גרם המדרגות הגדול במוזיאון אשמוליאן ומועדון טרבלרס עם חלקים מאותו אפריאז.
החשיפה, החפירות והשימור.
המקדש זכה לתשומת לבם של מטיילים מגרמניה וצרפת, ובחלקים ממנו נערכו חפירות על ידי מומחים בפיקוחם של קוקרל ואוטו מגנוס פון סטקלברג ב-1810 (כולל באפריאז). אולם, החפירה המלאה הראשונה בוצעה רק ב-1836. חפירה זו נערכה על ידי ארכאולוגים רוסים בראשותו של קרל בריולוב. התגלית החשובה ביותר הייתה הכותרת הקורינתית שנחשבת לעתיקה ביותר מסוגה. חלק מהחפצים שהתגלו במקום מוצגים במוזיאון פושקין במוסקבה.
ב-1902 נערכה במקום חפירה מקיפה על ידי החברה היוונית לארכאולוגיה בפיקוחם של מספר ארכאולוגים יווניים. חפירות נוספות נערכו ב-1959, 1970 ובין 1975 ל-1979, תחת פיקוחו של ניקולאוס גיאלוריס.
ריחוקו של המקדש ממוקדי הממשל היווניים תרם למצב השימור הטוב שלו. מקדשים אחרים שהיו יותר נגישים נפגעו או נהרסו במלחמות או על ידי המרה לצרכים אחרים, ודברים אלה לא התרחשו במקדש אפולו. בגלל ריחוקו מאזורים בעלי צפיפות אוכלוסין גבוהה המקדש ניזוק פחות מגשם חומצי שגורם להמסה מהירה של אבן גיר ופוגע בחריטות שבשיש.
מקדש אפולו מכוסה באוהל לבן על מנת להגן על השרידים מפגעי מזג האוויר. עבודות החפירה במקום מבוצעות בפיקוחה של ועדת אפולו האפיקוריאני, הנמצאת באתונה.
דני גלובר
דני לברן גלובר (באנגלית: Danny Lebern Glover, נולד ב-22 ביולי 1946) הוא שחקן ובמאי קולנוע אפרו-אמריקאי, ואקטיביסט פוליטי.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
גלובר נולד בסן פרנסיסקו לקארי וג'יימס גלובר, עובדי שירות הדואר ופעילי ארגון ארצי למען השחורים (NAACP). גלובר גדל לאהוב ספורט כאביו. אימו של גלובר, בתה של אחות מיילדת, נולדה בלואיוויל שבמדינת ג'ורג'יה וסיימה את לימודיה במכללת פיין.
גלובר סיים את לימודיו בתיכון ג'ורג' וושינגטון בסן פרנסיסקו ולאחר מכן באוניברסיטת המדינה שבסן פרנסיסקו. באוניברסיטה הוא גם פגש את אשתו לעתיד אסאקה בומני, לה נישא בשנת 1975.
בשנות ה-20 המאוחרות שלו, גלובר התחיל ללמוד בסדנת השחקנים השחורים בתיאטרון הקונסרבטורי האמריקאי, תוכנית אימון אזורית בסן פרנסיסקו. גלובר גם למד עם ג'ין שלטון בסדנת השחקנים בסן פרנסיסקו. בראיון בתוכנית ראיונות גלובר הכיר בעובדה שמרבית מהתפתחותו כשחקן הייתה בזכות שלטון. לאחר החלטה בדבר רצונו להיות שחקן, גלובר התפטר מעבודתו המנהלתית ומהר מאוד החל את הקריירה שלו בתור שחקן תיאטרון, מה שהביא אותו בסופו של דבר ללוס אנג'לס.
גלובר סבל ממחלת הנפילה בצעירותו. לפי דבריו הוא פיתח דרך ריכוז מיוחדת כדי שההתקפים לא יתרחשו. הודות לטכניקה הזאת, שהוא מתאר כסוג של היפנוזה עצמית, גלובר טוען שהוא לא סבל מהתקף מאז גיל 35.
קריירה.
לגלובר היה מבחר תפקידים מגוון בסרטי קולנוע, תיאטרון וסדרות טלוויזיה. הוא ידוע במיוחד בזכות תפקידו בסדרת סרטי "נשק קטלני" לצדו של מל גיבסון, ובזכות תפקידו כבעלה של וופי גולדברג בסרט "הצבע ארגמן". הוא קיבל קרדיט כשחקן ראשי לראשונה בסרט "הטורף 2". נוסף על כך, גלובר גם שיחק בעבר בתור מדבב בסרטי ילדים. גלובר הצטרף למעמד של שחקנים כדוגמת האמפרי בוגרט, אליוט גולד ורוברט מיצ'ם, כאשר גילם את פיליפ מרלו, בלש ספרותי פרי עטו של הסופר ריימונד צ'נדלר, בפרק בסדרה "Fallen Angels" משנת 1995. גלובר החל את עבודתו בתור במאי בסרט המדע בדיוני הקצר "Override" ב-1994. באותה שנה, גלובר והשחקן בן גילורי הקימו חברת תיאטרון על שם פול רובסון בלוס אנג'לס, תוך התמקדות על תיאטרון ועל התרבות האפרו-אמריקנית.
ב-2005 הודיעו גלובר וג'וסלין ברנס על תוכניותיהם ליצור את הסרט "אל-פחד", המבוסס על חווייתה של ד"ר מרשה קולמן-אדביו, חברת הסוכנות להגנת הסביבה לשעבר שיצאה נגד מעסיקיה למשפט בשנת 2000 באשמת אפליה על בסיס גזעי, וזכתה. חבר המושבעים במשפט הצהיר שהסוכנות הפרה את זכויותיה האזרחיות של קולמן-אדביו על בסיס גזע, מין, וסביבת עבודה עוינת על פי חוק זכויות האזרח של 1964.
בשנת 2007 הודיעה ממשלת ונצואלה כי תעניק לגלובר 18 מיליון דולר לצורך הפקת גרסה קולנועית למרד העבדים בהאיטי שהתרחש במאה ה-18 בהנהגתו של טוסן לוברטיר. גלובר הוא ידיד של נשיא ונצואלה לשעבר, הוגו צ'אבז.
בשנת 2008 שיחק בתפקיד ראשי בקומדיה "קדימה, תריץ אחורה" של הבמאי מישל גונדרי.
פעילות פוליטית.
גלובר פעיל פוליטי בעיקר למען זכויות השחורים בעולם. בזמן לימודיו באוניברסיטת סן פרנסיסקו היה ממובילי שביתת הסטודנטים השחורים שנמשכה 5 חודשים ובעקבותיה הוקמה "המחלקה ללימודי שחורים". היום הוא יושב בראש כמה אגודות בהן: "Black AIDS Institute" ו-"United Farm Workers". ב-2006 נפגש עם נשיא ונצואלה הוגו צ'אווס. גלובר תומך בברק אובמה וביקר פעמים רבות את ג'ורג' ווקר בוש בטענה שהוא גזען.
ב-2009 היה ממובילי החרם על הקרנת סרטים ישראלים בפסטיבל טורונטו בטענה שהם משרתים את התעמולה של ממשלת ישראל.
פרסים ומועמדויות.
גלובר זכה בחמישה פרסי הארגון הלאומי למען זכויות שחורים בשל הישגיו בתור שחקן אפרו-אמריקאי. בנוסף, הוא היה מועמד לפרס אמי כמו גם מספר זכיות על תפקידיו הטלוויזיוניים במיני-סדרות "Fallen Angels: Red Wind", "מנדלה" ו"יונה בודדה".
M*A*S*H
דרך ארץ
דוד גרינברג
דוד גרינברג (1930–1991) היה במאי קולנוע ישראלי, מבקר, היסטוריון ומורה לקולנוע, ממניחי המסורת הקולנועית בישראל.
ביוגרפיה.
למרות סרטו העלילתי היחיד כבמאי, "איריס", שלא זכה להצלחה מסחרית, השפעתו של גרינברג על היצירה הקולנועית הישראלית גדולה, הן בשל עשייתו הדוקומנטארית הייחודית בתקופת פעילותו (שנות השישים עד שנות השמונים); פעילותו כמבקר, דורות התלמידים שהעמיד בבית הספר בית צבי ובחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב וההקרנות השבועיות שהיה עורך בתל אביב של מיטב הקולנוע האירופי.