העיתון, בבעלותו של קונצרן בונייר של המשפחה היהודית המשפיעה בשם זה, נוסד על ידי העיתונאי רודולף מוריץ ואל, שהיה עורכו הראשון, ובדצמבר 1864 הודפס בסטוקהולם הגיליון הראשון שלו. העיתון משתייך לזרם העצמאי-הליברלי. המשפיעים שבין בעלי-הדעה והפובליציסטים בשוודיה נמנים עם הכותבים בו, והוא נחשב במה מרכזית ומרובת-השפעה בשיח הפוליטי הארצי, כשכלי תקשורת אחרים מאזכרים תכופות את הדיווחים וההחלטות הפוליטיות המשמעותיות שהוא מביא.
מטרתו המוצהרת של העיתון, שמקיף בעיקר את הנעשה בסטוקהולם - ורואה עצמו מעל לכל כ"עיתון של הבירה" (Huvudstadstidning), היא לשמש כתב עת שיוביל את מסורת-המידע ולהיות "הכיכר החברתית והדמוקרטית החשובה ביותר בשוודיה, (...) לשקף את מגוון החיים והחברה, להציע ביאוּר, ערך וכיוון, כמו גם לספק כלים שימושיים בעלי משמעות".
מערכת העיתון החליפה את משכנה מספר פעמים מאז היווסדה, עד שב-1964 התמקמה בגורד שחקים חדש בשכונת מרייֶברג. ב-1996 עברה למבנה אחר בסמוך.
בערך מאז אותו זמן החלה תפוצת העיתון לצנוח. חזיתות חדשות כחינמונים, רשת האינטרנט ועיתונים מצליחים אחרים, הציבו ליומון הוותיק תחרות קשה מבעבר.
פרס התרבות של דגנס ניהטר.
"פרס התרבות של דגנס ניהטר" מחולק מאז 2007. הפרס, 50,000 קרונות ופסלון, מוענק לזוכה שנבחר מבין חמישה מועמדים מתחומי אמנות שונים, כשהבחירה נעשית על ידי הקוראים, המצביעים באמצעות אס-אם-אסים או דרך האינטרנט, בנוסף לחבר מושבעים מטעם עורך התרבות של העיתון.
דאגנס ניהטר
אי שיוויון בל
אי-שוויון בל
אי שוויון בל
אורז חינם
אורז חינם (באנגלית: Free Rice) הוא אתר אינטרנט חינוכי ולימודי שרותם את הגולשים למאבק ברעב עולמי באמצעות משחקים חינוכיים רב-ברירתיים. השתתפות הגולשים במשחקים מביאה לתרומת מזון על ידי מפרסמים באתר.
המשחקים כוללים אוצר מילים באנגלית (המשחק איתו התחיל האתר), לוח הכפל, קדם-אלגברה, סמלים כימיים (ברמות בסיסית ובינונית), דקדוק השפה האנגלית, אוצר מילים בסיסי של שפות זרות לדוברי אנגלית (צרפתית, גרמנית, איטלקית וספרדית), גאוגרפיה (זיהוי ערי בירה בעולם ומדינות בעולם), וזיהוי יצירות אמנות מפורסמות. שלב הקושי המקסימלי שונה בין נושא לנושא.
עבור כל תשובה שהגולש עונה עליה נכונה, נתרמים 10 גרגירי אורז. נותני חסות שונים, המקבלים פרסום באתר, תורמים את הכסף הדרוש למימון האורז והעלויות הנוספות הדרושות כדי להמשיך לקיים את האתר. התרומות מועברות על ידי תוכנית המזון העולמית של האו"ם (WFP), המתחילה מבנגלדש.
השותף של Free Rice הוא מרכז ברקמן לאינטרנט וחברה (Berkman Center for Internet &amp; Society) באוניברסיטת הרווארד.
במרץ 2009 הרים האתר תרומה לתוכנית המזון העולמית של האו"ם.
עיקר המדינות המקבלות את תרומות האורז הן בנגלדש, קמבודיה, בהוטן, אוגנדה ונפאל, אף על פי ש-Free Rice יכול לנדוד ברחבי העולם (כך היה ב-2008). נכון ל-2008, מקים האתר תרם יותר מ-213,000$ ל-WFP, מה שעודד אנשים להיכנס לאתר בהמשך. ב-20 בנובמבר 2007, השיק WEP את הקמפיין "להאכיל ילדים לקראת חג ההודיה".
יעילות.
בששת חודשי הפעילות הראשונים, תרם האתר מעל ל-42 מיליארד גרגירי אורז. חודש אחד לאחר תחילת תוכנית השיווק, הגולשים צברו מספיק נקודות עבור מיליארד גרגירי אורז. תוכנית המזון העולמית של האו"ם קבעה שהכמות הזאת יכולה להאכיל 50,000 אנשים ליום, מאחר שהיא דורשת 400 גרם או כ-19,200 גרגירי אורז על מנת להאכיל מבוגר ליום.
על פי החישוב הזה, ב-2008, נתרם מספיק אורז על מנת להאכיל מעל ל-6,000 אנשים מדי יום במשך אותה שנה. נכון לאפריל 2013, תרם האתר מעל ל-10 מיליון ארוחות, בחישוב של שתי ארוחות ליום.
פרסים.
זוכה בחירת יאהו של שנת 2007 - קטגוריית צדקה.
זוכה פרס ברקמן למקים האתר FreeRice.com, ג'ון ברין. ברין קיבל את הפרס ב-16 במאי 2008. בחגיגות יום השנה העשירי למרכז ברקמן עבור אינטרנט וחברה של אוניברסיטת הרווארד, מקבלי פרסי ברקמן נבחרו עבור תרומותיהם יוצאות הדופן להשפעת האינטרנט על החברה בעשור האחרון.
יהודי קוצ'ין
אולסן
אוּלְסָן (תעתיק הנגול: 울산광역시, תעתיק הנג'ה: 蔚山廣域市) היא עיר נמל מטרופוליטנית והעיר השמינית בגודלה בקוריאה הדרומית. ע"פ מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-1.1 מיליון תושבים.
אולסן היא כור התעשייה של קוריאה הדרומית, ובסביבתה נמצאים, בין היתר, המפעלים הגדולים בעולם לרכב ולספנות של יונדאי, ובתי הזיקוק לנפט - הגדולים בעולם גם הם - של תאגיד האנרגיה SK. התוצר המקומי הגולמי של העיר בשנת 2008 עמד על קרוב ל-64,000 דולר לנפש, גבוה באופן ניכר מיתר ערי קוריאה הדרומית; לו הייתה העיר מדורגת כ"מדינה" היא הייתה השלישית בעושרה בעולם, כשהיא עוברת את נורווגיה, סינגפור, ארצות הברית, הונג קונג ושווייץ.
העיר מחולקת לחמש נפות: בּוּק-גוּ, דוֹנג-גוּ, ג'וּנג-גוּ, נָם-גוּ ואוּלג'וּ-גוּן.
אולסן היא ביתה של קבוצת הכדורגל "נְמֵרֵי יונדאי" מהליגה המקצוענית של קוריאה הדרומית, שמגרש הבית שלה, אצטדיון מוּנְסוּ, אירח כמה מהמשחקים במונדיאל 2002. כמו כן בעיר פועלת אוניברסיטה שנוסדה ב-1969 ובה לומדים כ-10,500 סטודנטים.
גאוגרפיה ואקלים.
העיר שוכנת בדרום-מזרח המדינה על שפת ים יפן כ-307 ק"מ דרום-מזרחית לבירה סיאול, והיא גובלת עם מחוזות צפון קיאנגסאנג מצפון-מערב, דרום קיאנגסאנג ופוסאן מדרום-מערב.
האקלים באולסן הוא אקלים סובטרופי לח המושפע ממונסונים והעיר נהנית מחורפים קרירים ויבשים (מתונים במושגים קוריאניים) וקיצים חמים ולחים. הטמפרטורות הממוצעות נעות בין 2.2°C בינואר ו-26.1°C באוגוסט, ועיקר הגשמים יורדים בין אפריל לספטמבר, כשבחורף כמות המשקעים נמוכה.
צ'נגוון
צַ'נְגְווֹן (תעתיק הנגול: 창원시, תעתיק הנג'ה: 昌原市) היא בירת מחוז דרום קיאנגסאנג בדרום קוריאה הדרומית. העיר שוכנת בסמוך לשפת מפרץ מָסָן של מצר קוריאה שמעברו הדרומי נמצאת יפן ומוקפת בהרים. ע"פ מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה 1,029,389 תושבים.
צ'נגוון היא עיר חדשה, שבמתכונתה הנוכחית נוסדה ב-1974 על מנת לשמש מוקד תעשייתי ובירה מחוזית.
ב-1 ביולי 2010, משיקולים עסקיים ותקציביים, אוחדה צ'נגוון, שבה חיו מעט יותר מחצי מיליון תושבים, עם שתי שכנותיה מָסָן וגִ'ינהאי ליצירת העיר הגדולה הנוכחית.
העיר היא משכנם של מפעלי תאגידים מובילים רבים, ביניהם סמסונג, LG ויונדאי, והיא מצטיינת בתוצר אזורי שגדול אף מזה של הערים קוואנגג'ו וטג'אן הגדולות ממנה.
בתחום הסביבה והתיירות, צ'נגוון מצטיינת בהיותה "ירוקה", חרף התיעוש הרב שבה. מאגר ג'ונם שבעיר הוא אתר נדידת ציפורים חשוב, והגדול בקוריאה. במהלך עונת השיא בחורף, ניתן לצפות במקום בעשרות אלפי ציפורים ביום. פסטיבל צפרות מתקיים מדי שנה.
האוניברסיטה הלאומית של צ'נגוון נוסדה בשנת 1991 ולומדים בה כ-15,000 סטודנטים.
חוק הנפט
חוק הנפט, התשי"ב-1952 הוא חוק של מדינת ישראל שנחקק בשנת 1952 ותוקן בשני תיקונים עיקריים, ב-1965 וב-1989. החוק מסדיר את זכויותיהן וחובותיהן של חברות לחיפוש והפקת נפט, גז טבעי ודלקים נוספים, וכולל התייחסות לנושא התמלוגים ממשאבי הטבע במדינת ישראל.
נפט מוגדר בחוק זה: "נפט ניגר, בין נוזלי ובין אדי, לרבות שמן, גז טבעי, גזולין טבעי, קונדנסאטים ופחמימנים (הידרוקרבונים) ניגרים קרובים להם, וכן אספלט ופחמימנים של נפט מוצקים אחרים כשהם מומסים בתוך נפט ניגר וניתנים להפקה יחד אתו".
הממונה.
במסגרת החוק נקבע שר ממונה על ענייני הנפט, עם חקיקת החוק היה זה שר הפיתוח, דב יוסף לאחר מכן עבר התפקיד לשר האנרגיה והתשתית ולאחר מכן לשר התשתיות הלאומיות, האנרגיה והמים. השר הממונה קובע יחד עם מועצה מייעצת, את עקרונות חיפושי הנפט ואת היקף ההשקעה הכספית המינימלית הנדרשת לקבלת רישיון לחיפוש והפקת נפט או גז טבעי ומוצריהם.
הממונה מנהל "פנקס נפט" פתוח לציבור בו נרשמים כל הרישיונות והשטחים לחיפוש והפקת נפט וגז טבעי.
מועצת הנפט.
על פי חוק הנפט השר ממנה מועצה מייעצת בת תשעה חברים מתוכם לפחות חמישה מקרב הציבור. חברי המועצה, שאינם חייבים להיות מומחים בתחום הנפט, מתמנים לשלוש שנים אך ניתן לשוב ולבחור בהם לקדנציה נוספת. לפני הדיון במועצה נערך דיון בוועדה מקצועית שהוקמה על ידי הממונה אך הדיון בה אינו מחויב על פי החוק. המועצה מייעצת לממונה ולרוב הוא מקבל את המלצותיה, אך אין הוא חייב לקבלן.
חיפוש נפט.
חברה מקבלת מן המדינה רישיון לחיפוש נפט בשטח מוגדר מסוים ואין לחפש או לשאוב נפט ללא רישיון כזה. כל זכויותיה של החברה במקרקעין הם לחיפוש נפט והפקתו, במידה ויימצא. החברה יכולה לבצע קידוחים מוגבלים בשולי השטח לגביו קיבלה את הרישוי, בהתאם לאישור הממונה.
על מנת לקבל רישיון על החברה להציג מקורות מימון ויכולת להתחיל לבצע את הבדיקות תוך ארבעה חודשים מיום קבלתו. תוקף הרישיון שלוש שנים ובגינו משלמת החברה אגרה שנתית למדינה.
הפקת נפט.
אם נמצא נפט בכמות מסחרית, חייבת החברה להפיקו. הממונה יכול להציב חלק מן הקרקע לתחרות על זכות הפקת נפט בין חברות מתחרות. החברה מקבלת מן המדינה חזקה על השטח לשלושים שנה, בתנאי שהיא מבצעת בשטח פעילות הפקת נפט. החברה יכולה להקים בשטח מתקנים שונים של שדה נפט כולל מבנים ומחנות פועלים ותשתיות שונות. חברה בעלת רישיון יכולה גם לקדוח ולשאוב מים בשטח הרישיון ולהשתמש במים אלה ובמאגרי מים אחרים שבשטח. החברה יכולה לייבא לישראל את כל המכונות והציוד הדרוש ללא מכס.