החלק האמצעי של הספר עוסק בברית של לימרוס עם פאלסיה ובמסעה של קליאו. גאיוס, מלכה של לימרוס, שונא את קורבין, מלך אוראנוס זה מכבר, מחליט לכרות ברית עם הוגו באסילוס, (צ'יף פאלסיה) ולכבוש את אוראנוס. באותו הזמן, קליאו בורחת עם ניק מאוראנוס על מנת לחפש אחר זרעים קסומים שיעזרו לאחותה החולה. הוגו מבקש מגאיוס להקריב קורבן, כדי לכבד אותו, גאיוס הורג את עוזרו הממזר טוביאס.
הוגו וגאיוס נוסעים לאוראנוס, לקבל את כניעתו של המלך קורבין. בפאלסיה, ניק וקליאו פוגשים אישה בשם איירין שמכניסה אותם לביתה ומספרת להם על הצופים ועל האלות. לאחר מכן ג'ונאס חוטף את קליאו ואומר לניק לא לעקוב אחריהם. באוראנוס, המלך קורבין מסרב להיכנע לגאיוס ולהוגו באסילוס ובכך בעצם מכריז על מלחמה.
בלימרוס, לוסיה מגלה שהיא קוסמת והיא הורגת את סאבינה, הפילגש של אביה, לאחר שהתגרתה בה ובאחיה וכמעט הרגה אותו. קליאו כלואה אצל אחותו של ג'ונאס ותיאון שפוגש בניק במסעו אחר קליאו בא להציל אותה ומתוודה באהבתו אליה, הוא מצליח להמם את השומרים להציל את קליאו, אך לאחר מכן מגיע מאגנוס מלימרוס עם שני שומרים, תיאון הורג את שני השומרים ונהרג על ידי מאגנוס, ניק מכה את מאגנוס עד שהוא מאבד את ההכרה ומבריח את קליאו לאוראנוס.
לאחר שקליאו חוזרת לאוראנוס, מתחיל הקרב. אמיליה מתה מהמחלה וקליאו מגלה שאיירין הייתה הצופה הגולה והיא הביאה לה את הזרעים הקסומים, אבל היא לא הספיקה להציל את אמיליה. לוסיה משתמשת בקסם כדי לפרוץ את דלתות הארמון ומאבדת את ההכרה, עד סוף הספר לוסיה עדיין מחוסרת הכרה. קורבין מת בקרב, והוגו נרצח על ידי גאיוס. קורבין מצליח להביא לקליאו טבעת שמאפשרת נגיעה בארבעת הקריסטלים של האלמנטים ולא להפוך למושחת על ידם. ג'ונאס מתכנן מרד בגאיוס לאחר שמעל באמון הפאלסיאנים ובסוף הסיפור גאיוס כובש את כל 3 הממלכות, קליאו מחליטה למרוד גם כן בבוא הזמן, ולהפוך למלכה, אך נתפסת על ידי הנסיך מאגנוס. שבעתיד תינשא לו בעל כרחה.
דמויות.
המקלט.
המקלט הוא ביתם של הצופים. ממנו הם יוצאים, בדמות נצים בלבד, לחפש את הרביעייה. מאז שהרביעייה נחטפה על ידי האלות, המקלט דועך.
הצופים חיים במקלט, הם עסוקים כל חייהם בלחפש את הרביעייה שנחטפה. הם עוזבים את המקלט בדמות נצים בלבד. אם הם יעזבו את המקלט בצורה אחרת, הם יתקעו בעולם בני התמותה.
אוכלי צמחים
נטרפים
נטרפים הם בעלי חיים אשר משמשים טרף לחיות אחרות (בדרך כלל ליותר מטורף אחד) ועליהם להתגונן מפניהם. כמעט כל החיות עלולות להיטרף. היוצאים מהכלל הם טורפי-העל - מספר טורפים כמו אריות, זאבים, קטלנים, תנינאים גדולים וכרישים, שניצבים בראש שרשרת המזון ואין להם טורפים טבעיים בבגרותם; כמו גם בעלי חיים גדולים מאוד כגון פילים, היפופוטמים ולווייתנים גדולים, שבבגרותם הם חסינים כמעט לחלוטין מטריפה. אם כי נצפו מקרים שבהם אריות תקפו והרגו פיל זכר בוגר.
כמו אצל אוכלי הצמחים כך אצל טורפים ונטרפים מתפתח מרוץ חימוש שבו הטורף מנסה להרוג את טרפו והטרף משכלל את הגנותיו. כך לדוגמה במהלך האבולוציה האנטילוקפרה רצה מהר מאוד וטורפים אחרים כמו הברדלס האמריקני הגבירו את מהירותם עד שהברדלס נכחד בשל הגעת האדם ליבשת אמריקה, והיום אין טורפים שיכולים להשיג את האנטילוקפרה בשעת ריצתה. אותו גורל נכון גם על בני אדם שהגיעו במהלך האבולוציה לפסגת שרשרת המזון.
מערכת היחסים בין טורפים ונטרפים.
מערכות היחסים בין טורפים ונטרפים הן מורכבות ביותר ובתוכן שני הצדדים נמצאים במירוץ אבולוציוני מתמיד של השתפרות והתגברות על היריב. בתוך כך, ישנה הדינמיקה הנוצרת בין אוכלוסיות של טורפים ונטרפים והשפעתם זה על זה.
ניתן לראות כדוגמה את הדינמיקה בין אוכלוסיות של אריות וזברות. אריות טורפים זברות, הטריפה של הזברות מורידה את כמותן באוכלוסייה וגורמת לעלייה באוכלוסיית האריות כיוון שהם ניזונים ויכולים לשגשג ולהתרבות. אם דינמיקה שכזו תמשיך באותו כיוון אז עתידה אוכלוסיית האריות לעלות עד שאוכלוסיית הזברות תיעלם, אך בפועל המצב הרבה יותר מורכב. אם כמות האריות גדלה וכמות הזברות קטנה, יתרחש מצב שבו אין מספיק זברות לכלכל את כל האריות ואוכלוסיית האריות תתחיל לרדת. בנוסף לכך, בדרך כלל הפרטים הנטרפים באוכלוסיית הזברות יהיו פרטים חלשים או חולים ולכן רק הזברות החזקות יצליחו לשרוד ולהתרבות, מה שיגרום לאוכלוסיית הזברות להיות בריאה וחזקה יותר, כזו שלאריות קשה יותר לטרוף. מצב זה יגרום להמשך הירידה באוכלוסיית האריות ועלייה באוכלוסיית הזברות. לחץ הטריפה על הזברות ירד ומספרן יגדל, בעוד רק האריות החזקים ביותר יצליחו לשרוד. לאחר גדילת אוכלוסיית הזברות וצמצום אוכלוסיית האריות לפרטים החזקים ביותר, יתרחש שוב מצב שבו האריות מתחילים להפעיל לחץ טריפה יותר גדול על הזברות ולשגשג, בעוד מספר הזברות קטן. הדינמיקה הזו יכולה להמשיך לכל מיני כיוונים:
דרכי התגוננות שונות.
רוב הנטרפים הם חיות קטנות ופגיעות שנוהגות לחשוד בכל דבר הקרוב אליהם, לברוח מהר, להסתובב בחבורות שמתריעות מפני סכנה ובדרך כלל הם לא מתרחקים מהמחסה שלהם. בניגוד לעיני הטורפים המכוונות קדימה, עיני הנטרפים ניצבות מצידי הפנים כדי שיראו טורפים המגיחים מאחור בזמן.
חלק מהנטרפים פיתחו הגנות מיוחדות כדי להגן על עצמם:
שורר
לצ'ה
לצ'ה (באיטלקית: Lecce , בגריקו: Luppìu, בלטינית: Lupiae, ביוונית עתיקה: Ἀλήσιον) היא העיר השישית בגודלה במחוז פוליה שבדרום איטליה.
העיר משמשת כמרכז המנהלי של נפת לצ'ה, והיא העיר הראשית בחצי האי סלנטו (ה"עקב" במגף האיטלקי).
לעיתים מכונה לצ'ה "פירנצה הדרומית", זאת עקב שפע המומנטים הבנויים בסגנון הבארוק בעיר. לתושבי האזור קיימת זיקה מסורתית לתרבות היוונית. לפי מקורות יווניים, המספים שייסדו את העיר, מקורם באי כרתים. עד היום, אזור לצ'ה ועיירות הסובבות אותה מכונה "גרסיה סלנטינה" (Grecia salentina), ותושבי האזור דוברים את שפת הגריקו; ניב של יוונית מודרנית.
באזור העיר חוצבים את "אבן לצ'ה"; אבן גיר רכה וגמישה המתאימה לפיסול. העיר מהווה מרכז חקלאי, בעיקר של שמן זית ויין. בנוסף, מהווה לצ'ה מרכז תעשייתי המתמחה בייצור קרמיקה.
היסטוריה.
על פי המיתולוגיה, בזמן מלחמת טרויה הייתה עיר בשם סיבאר (Sybar) במקום בו שוכנת לצ'ה. יישוב זה שנוסד על ידי המספים, נכבש במהלך המאה השלישית לפני הספירה, והוא קיבל את השם לופיאה (Lupiae).
תחת שלטון הקיסר אדריאנוס (המאה ה-2), הועברה העיר למיקום מחודש ששכן כשלושה קילומטרים ממיקומה הקודם, ונבנו בה תיאטרון ואמפיתיאטרון. אורונטיוס מלצ'ה, או בשמו המקומי "סנט אורונזו" ("Sant'Oronzo") היה הבישוף הראשון של העיר, והוא הקדוש המגן של לצ'ה.
לאחר נפילת האימפריה הרומית המערבית, נכבשה לצ'ה על ידי מלך האוסטרוגותים, טוטילה. בשנת 549 נכבשה על ידי האימפריה הביזנטית, ונשארה בשליטתם במשך חמש מאות השנים הבאות, למעט כיבושים קצרים של הסרצנים, לומברדים, מדיארים, וסלאבים.
במאה האחת עשרה כבשו האיטלו-נורמדים את העיר, והשיבו לעיר את חשיבותה המסחרית. תחת שלטון בית הוהנשטאופן, היה למחוז לצ'ה אוטונומיה רבה. גם בתקופת ממלכת סיציליה (1053-1463) הייתה לעיר חשיבות רבה, והיא נשלטה ישירות על ידי השלטון המרכזי. מהמאה החמש עשרה לצ'ה היא אחת הערים החשובות בדרום איטליה. החל משנת 1630 נבנו מומנטים רבים בסגנון הבארוק בעיר. על מנת למנוע את פלישת העות'מאנים, ציווה קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בתחילת המאה השש עשרה, לבנות מערכת ביצורים חדשה.
בשנת 1656 פרצה בעיר מגפה, אלפי תושבים נספו.
בתקופת איטליה הפשיסטית, נבנו מיזמים גדולים בעיר. תנופת הבנייה שהתאפיינה בבניינים מודרניים, גרמה להרס בעיר העתיקה, בשנות השבעים החלו במאמצים לשיקומה.
יהודי לצ'ה.
בלצ'ה חיו יהודים, כבר בתקופה הנורמנית (המאה ה-11), אך לא ידוע על תיעוד מיוחד של חיי קהילה יהודית במקום עד המאה ה-15. ב-1463 גורשו יהודי לצ'ה בידי אספסוף מקומי, וב-20 ביוני 1464 פרסם המלך פרננדו השני, מלך אראגון צו המזמין את היהודים לחזור לעיר. ב-21 במרץ 1465, התפרץ המון משולהב לגטו היהודי, הגטו נבזז ובתיו נשרפו ונחרבו עד היסוד, רוב יהודי לצ'ה נטבחו ומתי מעט שרדו ונפוצו ברחבי המדינה. על מקומו של בית הכנסת המקומי הוקמה כנסייה. עם אירועים אלו, חדלה קהילת יהודי לצ'ה להתקיים. ב-1540 גורשו היהודים מרחבי ממלכת נאפולי כולה.
בלצ'ה נולד המתרגם והמדקדק העברי אברהם דבלמש, שהיה אחד ממוריו של דניאל בומברג.
ערים תאומות.
ללצ'ה תשע ערים תאומות:
יהודה לייב אשלג
בנות אשדוד
Everybody's Got Something to Hide Except Me and My Monkey
Everybody's Got Something to Hide Except Me and My Monkey הוא שיר שנכתב על ידי ג'ון לנון (הקרדיט ניתן ללנון-מקרטני) ובוצע על ידי הביטלס באלבומם משנת 1968 הקרוי על שם הלהקה (ידוע גם כאלבום הלבן). שם השיר הוא הארוך ביותר שניתן לשיר כלשהו של הביטלס.
מקורות.
ב-1980, לנון אמר: "זו הייתה בעצם איזושהי שורה נחמדה והפכתי אותה לשיר. זה עליי ועל יוקו. כולם נראו פרנואידים לגבינו מלבד שנינו, היינו בזוהר האהבה. הכל ברור כשאתה מאוהב. כולם היו במתח מסביבנו: אתה יודע, 'מה היא עושה כאן בסשן?' 'למה היא איתו?' כל הטירוף הזה מסביבנו היה בגלל שרצינו להיות ביחד כל הזמן".