הם עברו את הגבול ונתקעו תחת מטר פגזים. חברו הטוב נהרג שם. בונדי קבר אותו פיזית...והמשיך הלאה לכיוון ארץ ישראל. כך שבעזרת המסמכים המזויפים והכסף שקיבל מאנשי מחתרת התנועות הציוניות בהונגריה (המוסד לעלייה ב' לא פעל כמעט בתקופת מלחמת העולם השנייה ובוודאי לא פעל אז בהונגריה ובונדי לא יכול היה לברוח מהונגריה בסיועו). בונדי עבר בחשאי לרומניה ובדצמבר 1944 הפליג לארץ ישראל באניית המעפילים "טאורוס" שהופעל אכן על ידי המוסד לעליה ב'.
בארץ ישראל.
עבד תחילה באבן יהודה ולאחר מכן במוסך בנתניה. שם הכיר את עובד בן עמי, ראש מועצת נתניה, והיה לנהגו. במקביל עבר קורס מפקדים באצ"ל והשתתף ברבות מפעולות המחתרת, בהן הפריצה לכלא עכו, החרמת כמויות גדולות של נשק ואמצעי לחימה ממחנה 80 שליד פרדס חנה ומרכבת בריטית ליד בנימינה. לקח חלק פעיל ב"קרב על יפו" של האצ"ל ובקרב על רמלה ולבסוף גם בפרשת "אלטלנה". קלט בארץ את אחיו הצעיר יצחק ואת שתי אחיותיו, עליזה והדי, ששרדו את התופת באושוויץ.
במלחמת העצמאות נמנה עם הנהגים שהביאו אספקה לירושלים הנצורה דרך שער הגיא ואחר כך בדרך בורמה. עם שחרורו מצה"ל רכש משאית משומשת, ולאחר מכן משאיות נוספות וציוד מכני כבד שבאמצעותם הפך לקבלן עבודות עפר. בין השאר השתתף בסלילת כביש תל אביב–נתניה, כביש קסטינה-פלוג'ה, כביש כורנוב–סדום וכן עבד בבריכות האידוי במפעלי ים המלח, במפעלי הפוספטים, במכרות הנחושת בתמנע ובפריצת דרכים בנגב ובערבה.
בשנת 1955 ייסד, יחד עם צבי קדצקי, את חברת תעבורה בע"מ, שהלכה והתרחבה משנה לשנה. אחיו יצחק הצטרף אליו כשותף בשנת 1957 ופרש מהחברה לאחר כ-40 שנה.
בתחילת שנות ה-60 נכנסה החברה לתחום הובלת המלט בתפזורת ומאוחר יותר גם לתחום הובלת מכוניות חדשות על גבי מוביליות (עד אז נהוג היה להסיע את המכוניות המיובאות בנהיגה מהנמל). תחום נוסף בה עסקה "תעבורה" היה הובלת מטענים חריגים בגודלם – עבור חברת החשמל וחברות נוספות. "תעבורה" גם הובילה טנקים של צה"ל עוד מהתקופה שלפני מלחמת ששת הימים ובעיקר לאחריה, לרבות טנקים ורק"ם שלל. במהלך השנים הרחיבה החברה את פעילותה לתחומים נוספים בתעשייה, מסחר, חקלאות ובנדל"ן והפכה לאחת מחברות האחזקה הגדולות בארץ.
בשנת 1996 פורקה השותפות בין אברהם לבנת לבין אחיו יצחק וקדצקי. באותה שנה נכנסה תעבורה לתחום המטענים האוויריים, כאשר רכשה שותפות בחברת המטענים האוויריים ממן - מסופי מטען וניטול. החברה גם נכנסה כשותפה עם אגד בחברת היסעים המונה כ־200 אוטובוסים "אגד תעבורה". בשנת 2002 נכנסה לשותפות עם חברת איי די בי של נוחי דנקנר. בשנת 2008 קיבל לבנת פרס על מפעל חיים מטעם התאחדות התעשיינים.
בשנת 2004 הוגשה כנגד נתבעים אחדים, ובהם חברת כרמן שבבעלות לבנת, תביעה על חלקה בפרשת פשיטת הרגל של חברת קווי אשראי לישראל. על פי כתב התביעה, ביצע לבנת מעשים פסולים כדי להשתלט על הנכס המרכזי של קווי אשראי באותם ימים - תאגידי הנפט - ולגרום לפירוק החברה. בשנת 2011 הוגשה לבית המשפט תביעה נוספת הנסמכת על טענותיו של יובל רן, בעל השליטה לשעבר בקווי אשראי שהחליט לשתף פעולה עם מפרקי החברה. לפי גרסתו של רן, קווי אשראי ויתרה על החזקותיה בחברת ישראמקו שהייתה בבעלותה, תמורת תשלום שוחד של 6 מיליון דולר למנהלי החברה מלבנת ומשותפו קובי מימון. בנוסף טען רן כי לבנת ידע כי העסקה תוביל לקריסתו של תאגיד קווי אשראי וכי הדברים נעשו בכוונת תחילה. התביעה הסתיימה בפשרה לפיה הנתבעים ישלמו לקופת הפירוק 65 מיליון ש"ח.
בשנת 2008, שנת ה-60 למדינה, קיבל בונדי פרס על מפעל חיים מטעם התאחדות התעשיינים, על "תרומתו הייחודית והרב-גונית למדינת ישראל ולתעשייתה במהלך יותר משישה עשורים, שספירתם מתחילה עוד בימי המאבק להקמתה". באותה שנה קיבל גם אות הערכה על פעילותו רבת השנים לפיתוח הנגב.
בשנת 2010 מינה לבנת את ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט ליו"ר דירקטוריון הקבוצה. לבנת הסביר את המינוי "הקשר בין אהוד אולמרט למשפחתי החל עוד לפני קום המדינה, עת שימשתי כמדריך בשורות האצ"ל והוצבתי בשוני ליד בנימינה ובהיותי פליט שואה, ללא משפחה גרעינית בארץ, הוזמנתי לא מעט פעמים לסעודות שבת בבית משפחת אביו של אהוד אולמרט בנחלת ז'בוטינסקי".
בונדי הכיר אישית אלפים מעובדי חברותיו. הוא נודע בליווי אישי שלו לאנשים שהכיר ולאנשים זרים לו שהיו במצוקה. יחס מיוחד היה לו לדרוזים, לצ'רקסים, למשפחות לוחמי צד"ל ולעולים חדשים. הוא שיקם בחברותיו אסירים והמשיך להעסיקם לאחר שחרורם.
חברת "אברהם לבנת בע"מ" אשר הייתה בבעלותו ובבעלות בניו מחזיקה במניות בחברת תעבורה, אי.די.בי החזקות, סאמפל השקעות וכרמן ניהול.
לבנת היה נשוי עד לפטירתו לרחלה לבית רזניק. שלושת בניהם – זאב, צביקה ושי – ממשיכים להוביל את החברות שהקים.
צבא השחרור הערבי
בתי הקברות לחללי אויב
בתי הקברות לחללי אויב הם שני אתרי קבורה, הנמצאים בחזקתו ובאחריותו של צה"ל. הם משמשים לקבורת גופות של חיילי אויב מצבאות סדירים ושל מבצעי פעולות טרור אשר נהרגו בקרבות עם חיילי צה"ל.
היסטוריה.
אתר הקבורה הראשון מבין השניים הוקם ליד גשר אדם בבקעת הירדן בשלהי שנות ה-70. נקברו בו גופות של מחבלים מן השטחים ומסתננים שחדרו מירדן ונהרגו על ידי צה"ל. בין השאר נקברו בו המחבלים שביצעו את פיגוע כביש החוף במרץ 1978.
אתר הקבורה השני הוקם ליד גשר בנות יעקב שבגליל העליון. בו נקברו גופות לוחמי אויב שנהרגו בקרבות עם צה"ל ברצועת הביטחון בלבנון.
בשנת 2000 הועתק האתר בצפון ישראל לתחומי מחנה צה"ל בעמיעד. אתר זה הוא שטח מגודר ומסומן בשלט. אדמתו חשופה ואין נעשות בו עבודות גינון סדירות. הקברים בו אינם מסומנים במצבות קבע אלא בשלטים. שם נקברו בין היתר גופות של אנשי חזבאללה שנהרגו במלחמת לבנון השנייה.
הטיפול בגופות חללי האויב וקבורתן נתון בידי אגף כוח האדם בצה"ל והרבנות הצבאית הראשית. הוא נעשה בהתאם להוראותיה של פקודת מטכ"ל בנושא זה. הקבורה היא ארעית, מתוך הנחה כי גופותיהם של חללי האויב יוחזרו לארצותיהם בעתיד. הקבורה נעשית ללא טקס, בארון עם מספר סידורי, לאחר תיעוד כל פרט הקשור לזיהוי הגופה.
אתר הקבורה בצפון ישראל הוזכר בתקשורת פעמים אחדות על רקע עסקאות חילופין שנערכו במהלך השנים בין ישראל לבין חזבאללה. במהלכן הוציאה ישראל מקבריהן שם גופות של אנשי הארגון והשיבה לו אותן בתמורה להשבת חטופים וחללים ישראלים מלבנון.
ב-2017, לאחר הפסקה של מספר שנים, חזרה ישראל לקבור מחבלים מיהודה ושומרון בבית הקברות ליד גשר אדם.
ג'ימי וינבלט
ג'ימי וַיְנְבְּלַט (נולד ב-1943 באלכסנדריה מצרים) הוא פרופסור אמריטוס לכלכלה באוניברסיטת בן-גוריון. בשנת 2010 מונה לתפקיד נשיא המכללה האקדמית ספיר. באוקטובר 2013 הודיע על התפטרותו מתפקיד זה.
אודות.
וינבלט הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ומדעי המדינה, תואר שני ותואר דוקטור בכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. כיהן משנת 1977 כמרצה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בין תפקידיו כיהן כראש המחלקה לכלכלה (1987–1989), דיקן הפקולטה למדעי הרוח והחברה (1995–2002). בשנת 2002 נבחר לתפקיד רקטור האוניברסיטה וכיהן בו עד שנת 2010 (שתי קדנציות).
מחקריו עוסקים במסחר בינלאומי, כלכלת פשיעה, מקרו-כלכלה יישומית ואספקטים כלכלים של סוגיות חברתיות (כגון שכר מינימום, ארגונים ללא מטרות רווח).
וינבלט פרסם ארבעה ספרים ועשרות מאמרים, הרצה בכנסים בינלאומיים וזכה במענקי מחקר רבים ביניהם מטעם המדען הראשי, משרד התמ"ת, האיחוד האירופי וקרן פורד. בשנת 2009 עמד בראש "מרכז אפריקה" באוניברסיטת בן-גוריון.
חיים אישיים.
וינבלט נשוי ואב לשלושה, מתגורר בעומר.
מנגוסטין
מנגוסטין או מנגוסטין סגול (שם מדעי: "Garcinia mangostana") הוא עץ פרי קטן ועגול שגדל באזורים טרופיים. צידו החיצוני מזכיר בצבעו חציל, וחלקו הפנימי, שהוא החלק היחיד הניתן לאכילה, הוא לבן וצורתו דומה לשום. טעמו של הפרי מתוק-חמצמץ, והוא מכיל כמות גדולה של ויטמין C, ולכן מייצרים ממנו תמצית של ויטמין זה. מקורו ביערות הגשם בדרום-מזרח אסיה.
המנגוסטין הסגול שייך למשפחת עצי המנגוסטין שבהם יש מיני מנגוסטין שונים כמו מנגוסטין כפתור ("G. prainiana").
בגרות של האקסוקרפ (הקליפה) ושל החלק האכיל.
בשלב הצעיר של פרי המנגוסטין, שלא דורש הפריה ליצירת הפרי, הקליפה בצבע ירוק בהיר, ובאזורים מוצלים בצבע לבן, גודל הפרי בקוטר של 6-8 ס"מ. פרי המנגוסטין נותר קשה עד שמבשיל בפתאומיות וקליפתו הופכת לסגולה.
Project Interchange
Project Interchange הוא ארגון של הוועד היהודי-אמריקני שהוקם בשנת 1982 המקיים סמינרים חינוכיים בישראל למנהיגים ומעצבי דעת קהל מרחבי העולם.
אודות.
מייסדת הארגון דבי ברגר, ביקרה בישראל בתחילת שנות השמונים מתוך רצון ללמוד על המזרח התיכון. היא שמעה על קבוצת משלחת קטנה שהגיע לסמינר לימודי במכון ון ליר. היא אימצה את הרעיון שהדרך הטובה ביותר להגיע אל הציבור הרחב הוא דרך מפגש עם דמויות מרכזיות. עם חזרתה לארצות הברית הקימה את הארגון עם מספר תומכים. בשנת 1992 לקח הוועד היהודי-אמריקני חסות על הארגון.