כאחת הסדרות הפופולריות ביותר של הבי בי סי וה A&amp;E NETWORK, הסדרה הייתה "תופעה תרבותית, ששימשה השראה למאות מאמרים בעיתונות, והפכה את הרומן של אוסטן לאהוד במיוחד". יחד עם הסרטים אמה, תבונה ורגישות והטיית לב מ-1995 ו-1996, הסדרה הייתה חלק מאופוריה שנגרמה מג'יין אוסטן.
בעוד ג'ניפר אילי סירבה להתמכר להצלחה והצטרפה לאקדמיה המלכותית ע"ש שייקספיר, התפקיד של מר דארסי הקפיץ את קולין פירת' לרמה של כוכב. אף על פי שלפירת' לא הפריע להיות מוכר בתור "גיבור רומנטי בעל סקס אפיל" בתפקיד ש"הפך אותו רשמית לשובר לבבות", הוא הביע את משאלתו לא להיות מקושר יותר לעולם עם "גאווה ודעה קדומה" ו הסתייג מלהופיע באותו תפקיד שוב. בהמשך הוא שיחק בתפקידים מגוונים בהפקות כמו: הפצוע האנגלי, שייקספיר מאוהב, יומנה של ברידג'ט ג'ונס, נערה עם עגיל פנינה, ואהבה זה כל הסיפור.
הסדרה דורגה מספר פעמים ובמספר מקומות כאחת ממאה הסדרות הטובות ביותר במאה העשרים.
סצנת האגם.
הסדרה מוכרת לעיתים בעקבות סצנה בפרק הרביעי, שבה דארסי הלבוש מגיח מן האגם רטוב כולו ממש לפני שהוא פוגש באליזבת. בעוד מבקרים רבים זקפו את האטרקטיביות של הסצנה הזאת לזכות ההופעה המינית המושכת של קולין פירת', אנדרו דייוויס חשב שזה בלי משים אוסטן מופשטת. כשהוא כתב את הסצנה (שלא מופיעה ברומן), הוא לא ניסה להאיר משיכה מינית בין אליזבת לדארסי אלא ליצור רגע משעשע שבו דארסי מנסה לשמור על כבודו בזמן שהוא רטוב ולבוש לא כראוי. בבי בי סי התנגדו לתוכניתו הראשונית של דייוויס, שדארסי יהיה ערום, אך המפיקים ביטלו את הרעיון האלטרנטיבי שדארסי ילבש בגדים תחתונים ואמרו כי הוא מיושן ומטופש. בסופו של דבר הסצנה צולמה כשפירת' לבוש בחולצה לבנה, מכנסיים ומגפיים.
הגארדיאן טען שסצנת האגם היא "אחת הסצנות הבלתי נשכחות בהיסטוריה הבריטית". הניו יורק טיימס השווה את הסצנה לסצנה מפורסמת של מרלון ברנדו ב"חשמלית ושמה תשוקה", כאשר הוא צועק "סטלה!", והפרויקטים העתידיים של פירת' החלו להשתעשע עם הסצנה: ב"אהבה זה כל הסיפור", למשל, יש סצנה שבה פירת' נופל לאגם, וכך גם בסרט "".
אנדמיות
פנחס גרייבסקי
פנחס מרדכי גְרָיֶיבְסקי (לעיתים נכתב גראייבסקי; בכתיב יידי: גראיעווסקי; 13 במרץ 1873, י"ד באדר תרל"ג - 12 במרץ 1941, י"ג באדר תש"א) היה סופר ומתעד חיי היהודים בירושלים.
ביוגרפיה.
גרייבסקי נולד וחי בירושלים כל חייו. התחנך בישיבת עץ חיים אצל רבי משה כהנוב. אביו, רבי צבי, היה ממשפחת רבנים וקודם שעלה לארץ לישראל שימש דיין ומורה הוראה בעיר סלונים. לאחר נישואיו, המשיך ללמוד תלמוד ופוסקים והיה מקורב לרבי שמואל סלנט, רבה של ירושלים. בשנת תרנ"ג נעשה לפי בקשת רבי שמואל מסלנט עוזרו של יחיאל מיכל פינס בהנהלת בית החולים ביקור חולים, בו עבד קרוב ל-43 שנים.
בשנת תרנ"ה הצטרף לאגודה הירושלמית של בני היישוב הישן בשם "ישוב ארץ הקודש", שנוסדה במגמה להכשיר בחורי ישיבות לעבודה חקלאית ולעזור להם להתיישב על הקרקע. היה גם חבר בני ברית ומנאמני המזרחי בירושלים. לרעיון יישוב הארץ תרם גם מפרי עטו במאמרים ומחקרים בעיתוני הארץ וחוץ-לארץ ובספר בשם "חיבת ציון".
עד שנת 1932 התגורר בעיר העתיקה, ומשנה זו ועד למותו התגורר בשכונת ימין משה.
נינו הוא פרופסור אייל בן אליהו.
עבודתו התיעודית.
מ-1893 החל ללקט תעודות היסטוריות, זיכרונות אישיים ותולדות משפחות מפורסמות ביישוב הישן, ופרסם מספר רב של פרסומים המכסים היסטוריה מפורטת של היישוב היהודי בירושלים. בתחילת עבודתו פרסם מאמרים קצרים, שמספרם מגיע למאות, על אישי ירושלים, עליהם חתם בשמו או בכינויים: הגפ"ן, פנ"ג בן יאיר, בן שמעי, אבו הירש ופנחס בן יאיר. מתרפ"ג ואילך החל נוקט בשיטה חדשה, מחשש שמא יאבד החומר היקר בעיתונים, והתחיל להדפיסו בחוברות מיוחדות. במשך השנים הספיק להוציא למעלה מ-170 חוברות, המתחלקות לסדרות שונות:
גם אירועים ועניינים מיוחדים זכו לחוברות, כגון "הארבה בארץ ישראל", "גרי צדק בירושלים", "המלחמה במיסיון", "בתי הדפוס בירושלים", "החרש והמסגר בירושלים" ועוד. כמו כן הקדיש חוברות למשפחות ירושלמיות ותיקות.
את החומר אסף מתוך ארכיונים של יחידים ומוסדות, עיתונים עתיקים וחוברות בלות, כרוזים וגילויי דעת, ומפי עדי ראייה ושמיעה.
בנוסף, כתב הספדים על רבנים ואישי ציבור בירושלים, שיצאו הן כחוברות ייעודיות והן כמאמרים בעיתונות.
גרייבסקי היה מקורב הן לרבני היישוב הישן והן לראשי הציונות ואנשי רוח כחיים נחמן ביאליק, אליעזר בן-יהודה והרב קוק.
בשכונת גבעת שאול בירושלים נקרא רחוב על שמו.
פנחס בן צבי גרייבסקי
בן ציון בן בשט
משה בר לב
בן עמי גוב
אבי הר אבן
יחיאל קריזה
יחיאל קריזה (בפולנית: Yehiel Krize 26 במאי 1909 - 1 במאי 1968) היה צייר ישראלי יליד פולין. בשל נטייתו להפשטה זוהה עם חברי קבוצת "אופקים חדשים", הגם שמעולם לא השתייך רשמית לקבוצה זו.
ביוגרפיה.
קריזה נולד וגדל במשפחה יהודית בעיירה טורק שבמרכז פולין. בשנת 1923 עלה לארץ ישראל עם אמו, שני אחיו ושתי אחיותיו והתיישב בשכונת מקור חיים בירושלים. בשנת 1924 התאחדו בני המשפחה עם האב יצחק, איש תנועת המזרחי, שהקים בית מלאכה לאריגת כאפיות.
עקב קשיי פרנסה המשפחה עברה המשפחה לשכונת הצריפים בפתח תקווה, שם האב עבד כקבלן צבעות. בצעירותו כחלוץ עבד יחיאל בפרדסים בבנימינה. בצעירותו עסק לפעמים באריגה, דבר שעל פי עדותו השפיע על סגנונו. ביחד עם פנחס אברמוביץ, אותו הכיר בבנימינה, התקרב אל עולם האמנות והחל לצייר בסטודיו של יוסף זריצקי בתל אביב. הוא למד אצל אביגדור סטימצקי ונסע ללימודים בפריז.
בשנת 1933 התחתן עם רות קובלסקי, קרובת משפחה מרוחקת שהעלה אותה ארצה מפולין שנתיים קודם לכן באמצעות סרטיפיקט נישואים שהיה דרוש כדי שתוכל לעלות לארץ בתקופת השלטון הבריטי. עם הגיעה לארץ ביטלו את הסרטיפיקט ונישאו רשמית בשנת 1933. לזוג נולדה בת יחידה בשם תמר. בשנת 1942 הציג ב"תערוכת השמונה", שהוצגה בבניין "הבימה". בשנים 1947–1948 זכה פעמיים בפרס דיזנגוף לאמנות.
ציוריו המוקדמים אבדו ולמעט יוצא מן הכלל אחד או שניים, ציורי נוף שנעשו בצבעי מים, יצירותיו המוכרות לנו נעשו בצבעי גואש מאמצע שנות הארבעים ואילך. לאורך כעשר שנים מצייר קריזה את מראות חיפה, טבריה, צפת ויפו ואת מציאות היום יום בהן. העבודות הן על נייר בפורמט אופקי ומתארות דמויות יום יומיות בנוף עירוני דחוס. אט אט פונה יצירתו לכיוון הפשטה הולכת וגוברת. משנת 1958הוא עובר לצייר בצבעי שמן על בד. הפורמט גדל והופך בדרך כלל לאנכי, והצבעים מתבהרים עד שמרבית שטח הבד מכוסה בגווני לבן. זאת בעקבות שהות בת כשבעה חודשים בניו יורק.
על אף ידידותו של קריזה עם אמני אופקים חדשים וקרבתו הרעיונית אליהם, לא הצטרף קריזה מעולם באופן רשמי לקבוצה. זאת ככל הנראה משום חששו ממרותו של יוסף זריצקי ורצון לשמור על חירות אמנותית מוחלטת. אי לכך הציג בשורותיה כאמן אורח פעם אחת ויחידה בתערוכה העשירית שלה ביולי 1963 (הציג שלוש עבודות). בביקורות האמנות מן התקופה הרבה חיים גמזו לשבח את השימוש החופשי בצבע ביצירותיו. בשנות השישים הציג במסגרת תערוכות קבוצת +10 שאורגנו על ידי רפי לביא.
קריזה נפטר בתל אביב-יפו מסיבוכים של גידול במוח בשנת 1968.
קיילטראם, מלך הפיקטים
קיילטראם (באנגלית: Cailtram), בנו של גירום (Girom) היה מלך הפיקטים, במחצית השנייה של המאה השישית.
קיילטרום הוא השלישי מבין בניו של גירום שמלך על הפיקטים (אחיו דרסט הרביעי וגרטנייט הראשון מלכו לפניו). על פי "דברי ימי הפיקטים" קיילטראם מלך בין שנה לשש שנים, לאחר אחיו גרטנייט ולפני טאלורק השני. הכרוניקות הקדומות כותבות את שמו במספר צורות ובהם קיילטאני (Cailtarni) וקיילטיין (Cailtaine) כתבים מאוחרים יותר (שנכתבו בראשית ימי הביניים) מופיע שמו בצורות קלהיראן (Kelhiran), קלטוראן (Kelturan) וקיבורקאן (Kyburcan).
גרטנייט הראשון, מלך הפיקטים
גרטנייט (באנגלית: Gartnait I), בנו של גירום (Girom) היה מלך הפיקטים, במחצית השנייה של המאה השישית.
גרטנייט הוא השני מבין בניו של גירום שמלך על הפיקטים (אחיו דרסט הרביעי מלך לפניו, ואחיו וקיילטראם מלך אחריו). על פי "דברי ימי הפיקטים" גרטנייט מלך בין שש לשבע שנים, לאחר מות אחיו הבכור דרסט. לאחר מותו עלה לשלטון אחיו הצעיר קיילטארם.
תמונת פגישת הרצל עם קיסר גרמניה
תמונת פגישת הרצל עם קיסר גרמניה היא תמונת פוטומונטז', שנוצרה על מנת להנציח את פגישתו של בנימין זאב הרצל עם קיסר גרמניה וילהלם השני, שהתקיימה ליד מקוה ישראל ב-28 באוקטובר 1898, במהלך מסעו של הקיסר לארץ ישראל. הפגישה נערכה ביוזמתו של הרצל, במסגרת פעילותו המדינית לקראת סוף המאה ה-19, מתוך כוונה להניע את הקיסר להפעיל את השפעתו על הסולטאן הטורקי - במטרה שהאחרון יעניק את הצ'רטר המיוחל להקמת מדינה יהודית.
יצירת התצלום.
על מנת להנציח את הפגישה בין הרצל לקיסר, התבקש דוד וולפסון לצלם את השניים. וולפסון, שלא היה צלם מקצועי, התרגש מגודל המעמד ולכן לא הצליח לקלוט בתמונה אחת גם את הקיסר וגם את הרצל. התמונה שקיבל הייתה של הקיסר יושב על סוס לבן, ומביט לעבר קצה רגלו של הרצל. רוב דמותו של הרצל עצמו לא נמצאת בתמונה.