"המחוקק גילה דאגה רבה לענייני מלחמה ואת הצעירים הכריח להתאמן בגבורה, בכיבוש היצרים ובייחוד בכושר עמידה בכל סבל. הוא ערך גם מלחמות נגד העמים בשכנוּת, ורכש חלק ארץ נרחב שחילקוֹ לנחלות. לאנשים הפשוטים מסר לכל אחד נחלה בחלקים שווים. לכוהנים חלקים גדולים יותר, כדי שייהנו מהכנסות בעלות שווי גדול יותר ויוכלו לעמוד תמיד, בלי שום הפרעות על המשמר בעבודת האלוהים. אסור לאנשים הפשוטים למכור את נחלותיהם, כדי שאוהבי בצע לא יקנו את הנחלות וילחצו את מחוסרי־האמצעים ויגרמו על ידי כך להתמעטות האוכלוסייה." הוא הכריח את תושבי הארץ לגדל את ילדיהם, וכיוון שההוצאות לתזונת התינוקות הן קטנות, הלך וגדל מספרם של היהודים. מנהגי נישואין וקבורת המתים קבע משה בצורה שונה מזו המקובלת בין האנשים האחרים. ואולם לאחר מכן, כאשר הם היו נתונים לשלטון זר, כתוצאה מהתבוללותם בבני אומות אחרות (תחת שלטון פרסי וגם תחת שלטון המקדונים), התערערו הרבה מן הנוהגים המסורתיים שלהם".
גישתו ליהדות.
אפילו סופרים מאוחרים יותר, שגישתם ליהדות הייתה שונה מזו של הקטאיוס, לטוב או לרע, הסתמכו במידה כלשהי, באופן ישיר או עקיף, על הקטאיוס, אף על פי שהייתה נגישות בזמנם למידע מפורט, מעודכן ואמין יותר. ומנגד, אין ספק שהאתנוגרפיה הזאת לא הייתה ידועה ליוסף בן מתתיהו (כמו גם חיבורו של דיודורוס, והוא אינו מזכיר אותו כלל), מאחר שהוא אינו מצטט ממנה דבר ב"נגד אפיון", כאשר התאמץ להראות שסופרים יוונים ידעו על עתיקותם של היהודים. ההוכחה שהוא מביא מתייחסת לתקופה הפרסית, בזמן שציטוט מתוך האתנוגרפיה של הקטאיוס היה מספק לו הוכחה שמתייחסת לתקופות מוקדמות הרבה יותר - לגלות במצרים ולכיבוש ארץ יהודה, אך על תקופות אלו מצוטטים ב"נגד אפיון" רק סופרים מצריים.
לסקירתו האתנוגרפית של היהודים, השתמש הקטאיוס גם במקור יהודי, ככל הנראה מקור בעל פה. מעידה על כך ההערכה הגדולה למשה ושימושו בהתייחסות כמעט ישירה בתנ"ך.
הוא מתאר באופן חיובי את המנהגים היהודיים והממלכה היהודית, אך יחד עם זאת מסביר שכתוצאה מטראומת גירוש עמו ממצרים, הנהיג משה אורח חיים שהיה "עוין כלפי זרים". הקטאיוס היה אם כן הראשון (אך ייתכן שהנטייה האנטי-יהודית הקלה שייכת למקור המצרי שקדם לו) שכרך יחדיו את מוטיב שנאת הזרים עם מסורת יציאת מצרים ובכך יצר טיעון חזק נגד היהודים.
גרסתו של הקטאיוס התגלגלה הלאה, עברה שינויים וקיבלה תוספות פרי עטם של סופרים מאוחרים יותר (מנתון, אפולוניוס מולון, ליסימכוס, אפיון, סטראבון וטקיטוס), שהפכו אותה עם הזמן לעוינת יותר כלפי היהודים (למשל עלילת המצורעים), תוך שימוש במוטיבים של כפירה (אתאיזם), טומאה, שנאת זרים (Misoxenia) ואף שנאת אדם (מיזנתרופיה).
הדרישה שהקטאיוס מייחס למשה לגדל את הילדים היא ביקורת מוסווית על המנהג היווני של הרג הילדים ה"עודפים" (ekthesis), שהיה נפוץ בגלל חוסר המשאבים ביוון בתקופה הקלאסית. המשפט האחרון ("אולם לאחר מכן...") הוא ככל הנראה תוספת של דיודורוס.
פסאודו-הקטאיוס.
הערכתו של הקטאיוס לדת היהודית, העולה מדבריו אצל דיודורוס, מודגשת גם באיגרת אריסטיאס, החיבור הפסאודו-אפיגרפי, שנכתב ככל הנראה מעט קודם לשנת 100 לפנה"ס, שם נכתב כי "ההתבוננות בהם (ספרי תורת היהודים) יש בה משום קדושה וטהרה, כמו שאומר הֵקָטָיוֹס אִישׁ אַבְדֵּירָה".
בספרו האפולוגטי "נגד אפיון", מצטט יוסף בן מתתיהו את הקטאיוס וטוען כי כתב על היהודים ספר שלם.
על הספר הזה מעיד גם אוריגנס, שמציין גם שהסופר הפיניקי הפגאני הרניוס פילון מביבלוס (141-64 לספירה) הטיל ספק באותנטיות שלו, כשטען שלא ייתכן שהספר הוא פרי עטו של ההיסטוריון הקטאיוס אלא אם כן הושפע מאוד מהיהודים ונעשה מליץ להם.
לפיכך מקובלת ההשערה שקטעים מתוך האגיפטיאקה עברו שינוי על ידי יהודי הלניסטי, בהתאם להשקפתו, ופורסמו כחיבור נפרד תחת שמו של ההיסטוריון הידוע (כלומר, פסאודו-הקטאיוס).
יוסף בן מתתיהו מציין בספרו "קדמוניות היהודים" שהקטאיוס אף כתב חיבור נוסף, על אברהם.
חיבור זה מופיע תחת השם "אברהם והמצרים" ב"סטרומטה" (נכתב סביב 200 לספירה) של קלמנס מאלכסנדריה.
ניתן להניח בוודאות כמעט מוחלטת, כי הספר על אברהם הוא תוצר של תעמולה יהודית דתית, מאחר שהוא כולל, על פי הכתוב בחיבורו של קלמנס, פסוקים מזויפים של סופוקלס בעלי צליל מונותאיסטי מיליטנטי.
לעומת זאת, האותנטיות של הקטעים מתוך "נגד אפיון" (הלקוחים מתוך הספר "על היהודים") נתונה במחלוקת בין החוקרים.
ידוע לנו בוודאות, כי סופרים יהודים אפולוגטיים ייחסו להקטאיוס לפחות ספר אחד שזויף על ידם, זה על אברהם, וייתכן והם עשו כך גם לגבי הספר על היהודים. ישנה גם השערה שמדובר באותו הספר.
כבר להרניוס פילון היו ספקות לגבי האותנטיות של הקטעים, אולם הספקות שלו מבטאים את רגשותיו האישיים בלבד, וכבן זמנו של אדריאנוס, סביר שלא יכול היה להבין את הסימפתיה ליהודים שהובעה על ידי הקטאיוס, שקדם לו בהרבה.
הנטייה הכללית המהללת ומשבחת בקטעים ב"נגד אפיון" שונה באופן משמעותי מזו המרוחקת בפרק היהודי אצל דיודורוס, אך יחד עם זאת, גם הקטעים המופיעים אצל דיודורוס חושפים את הערכתו הגדולה של הקטאיוס למשה ולחוקים היהודים. בנוסף לכך, קטעים אלה לקוחים מתוך האגיפטיאקה, על נקודת ההשקפה המצרית שלה, בעוד "על היהודים" אמור להיות חיבור עצמאי, שאולי נכתב בעזרת מקורות יהודים בעל פה.
יש לציין, כי הקטאיוס חי בתקופה בה העריכו את היהודים, אולם יש בקטעים הללו ביטויים שקשה ליחסם להקטאיוס האמיתי, ולכן נראה כי הספר בו השתמש יוספוס היה גרסה של ספרו של הקטאיוס שעברה שינויים, גם אם מעט, על ידי סופר יהודי (כנראה במאה ה-2 לפנה"ס במצרים), שבה הנימה כלפי היהודים הפכה למשבחת יותר.
יוספוס מוסיף שהספר נגיש ומכך ניתן להסיק שקוטלג בלפחות ספריה ציבורית אחת ברומא. אך אין אפילו הוכחה אחת ברורה בספרות היהודית או הלא-יהודית, שחיבור זה היה בשימוש או נקרא. הציטוט היחיד ממנו, שהובא על ידי אוסביוס, נלקח ישירות מיוספוס. גם היכרותו של הרניוס פילון עם החיבור יכולה הייתה להיות משנית בלבד, דרך יוספוס. האפשרות שהחיבור היה ידוע כזיוף, יכולה להסביר את ההתעלמות ממנו בספרות העתיקה, או שייתכן שהיה בלתי ידוע לחלוטין, מאחר שהחיבור נכתב לקהל יעד של קוראים יהודים.
דבריו אצל יוסף בן מתתיהו.
ב"נגד אפיון" מצטט יוספוס מתוך הספר "על היהודים", שם מספר פסאודו-הקטאיוס את הדברים הבאים:
הפרסים הגלו רבבות יהודים לבבל, ואוכלוסייה יהודית גדולה עוד יותר עקרה לאחר מות אלכסנדר הגדול למצרים ופניקיה בגלל מלחמות היורשים בסוריה.
בזמן שהיה אלכסנדר הגדול בבבל, סירבו היהודים בתוקף להשתתף בעבודת שיקום מקדש בל, אף על פי שהסירוב היה כרוך בעינויים, עד שפטר אותם אלכסנדר מעבודה זו.
היהודים היו נאמנים לאלכסנדר ולכן הוסיף על נחלתם את ארץ שומרון ועשה אותה חופשית ממס.
לאחר ניצחונו של תלמי הראשון בסוריה, חזר איתו למצרים "חזקיה הכהן הגדול ליהודים" (לא ידוע על קיומו של כהן גדול בשם חזקיה), כאשר היו אז כ-1500 כהנים בקרב היהודים.
ארץ יהודה היא אדמה טובה ופוריה, שעליה יש ליהודים "הרבה מצודות וכפרים" אך רק עיר בצורה אחת, ירושלים, גדולה מאוד ויפה מאוד, המאוכלסת ב-120 אלף תושבים (ומוסיף תיאור מפורט של בית המקדש).
פסאודו-הקטאיוס מעיד על עצמו שהתלווה למסעות המלחמה של אלכסנדר ולאחר מכן של יורשיו. בנוסף למידע ה"היסטורי" על היהודים, הוא מוסיף סיפור על אחד ממסעות המלחמה בהם השתתף, כאשר ירד אל הים האדום ואחד הרוכבים המלווים היה יהודי בשם "משולם" (Mosollamus), שהיה אמיץ וחזק ונחשב בעיני היוונים שסביבו לטוב ביותר מבין כל הקשתים. כאשר פקד עליהם "המנחש" (ביונית Mantis, שתפקידו למצוא סימנים במעוף הציפורים) לעצור מיד במקומם, שאל משולם מדוע הם עוצרים, והמנחש ענה לו שכל זמן שהציפור לא זזה - גם עליהם לא לזוז, אם תמשיך לעוף קדימה – עליהם להמשיך, ואם תעוף בחזרה לכיוון ממנו באה – עליהם לעשות כך גם כן. משולם לא ענה, אלא רק דרך את קשתו, קלע והרג אותה. מעשה זה הביא עליו את זעמם של האנשים שאיתו, ואילו משולם רק לקח בידו את הציפור ואמר: "הן הצִפור הזאת לא ידעה כי עליה להציל את נפשה, ואיך תעוץ לנו עצה נכונה בדבר מסענו? הן אלו יכלה לדעת עתידות לא באה אל המקום הזה ביראתה את משולם היהודי פן יורה בה חץ וימיתנה!".
הקטיוס איש אבדרה
The Fear
The Fear הוא שיר של הזמרת הבריטית לילי אלן. השיר יצא לאור ב-9 בדצמבר 2008 כסינגל הראשון מאלבום האולפן השני של אלן, It's Not Me, It's You. תחילה אמור היה השיר "Everyone's at It", הרצועה הפותחת את האלבום, לצאת לאור כסינגל הראשון מהאלבום, אך לבסוף הוחלט להוציא את השיר "The Fear" במקומו. דמו של השיר בשם "I Don't Know" דלף לאינטרנט באפריל 2008. מילות השיר מדברות על אורח החיים של הידוענים, וקיימים בו אזכורים עקיפים למשבר הכלכלי הגדול של שנות ה-30 של המאה ה-20.
השיר זכה להצלחה במצעדים. השיר הגיע לפסגת מצעד הסינגלים הבריטי, שם נשאר במשך ארבעה שבועות והגיע לתואר זהב. במצעד הסינגלים של ארצות הברית "בילבורד הוט 100" הגיע הסינגל למקום ה-80, והיה לשיר השני של אלן שנכנס למצעד זה. בישראל הגיע השיר למקום הראשון במצעד מדיה פורסט. בשנת 2009 זכה השיר בפרס "Q" לשיר הטוב ביותר. שנה לאחר מכן זיכה השיר את אלן בשני פרסי "Ivor Novello".