לא מעט יהודים תפסו את אלוהים כאלוהים שלהם – של העם שלהם; ואת העם תפסו כעם היחיד בארץ; האדם הוא היהודי (האחרים אינם נחשבים). רוזנצווייג יצא כנגד קביעות אלה וטען כי המושגים האמורים אינם פרטיקולרים, אלא אוניברסליים. הייחוד היהודי טמון בכך שמושגי היסוד של היהדות הם פרטיקולריים, אך גם אוניברסליים כאחד. הארץ היא ארצנו, אך כל הארץ שייכת לאלוהים; האדם היהודי הוא יהודי, אך כל בני האדם נבראו בצלם; אלוהים הוא של עם ישראל, - אלוהינו, אך הוא גם האל של כל בני האדם (רוזנצווייג נותן דוגמה לכך: הוא מצביע על כך שאלמנט זה מופיע בניגוד הקיים בכל ברכה שאומר היהודי המאמין - ברוך אתה...אלוהינו, מלך העולם – האל הוא גם אלוהינו וגם מלך העולם) אך הוא האל של כל בני האדם. שלושת המרכיבים האלה הם בעלי תוכן אוניברסלי ופרטיקולרי בו זמנית.
למעשה, זו התפיסה היסודית של רוזנצווייג - תפיסת הניגודיות החיה כל הזמן ביהדות ביחס לשלושת המושגים הבסיסיים של הדת. על רקע זה צמחה תפישתו של רוזנצווייג את המשיח - לדעתו זוהי דמות אוטופית עולמית-אוניברסלית, הפורצת את כל הגבולות.
תשובתו של רוזנצווייג לשפינוזה בנוגע לניגודיות בין הפרטיקולריות לאוניברסליות בתוך היהדות.
התפיסה שהפריעה בצורה המשמעותית ביותר לשפינוזה הייתה האנטי אוניברסלית של עם בחירה. רוזנצווייג חוזר לבעייתיות ששפינוזה העלה, קרי הפרדוקס בין הייחודיות לבין האוניברסליות בבשורה היהודית, ומנסה להתמודד עמו: שני הניגודים חיים ביחד, זה לצד זה.
ניכר כי רוזנצווייג הכיר את טיעוני שפינוזה. הוא טוען נגדו שאין כאן כל פרדוקס, וכי התפיסה היהודית מכילה בתוכה את הניגוד, אם כי אין בה סתירה. אליבא דרוזנצווייג, כדי לבשר את בשורת היהדות נדרשה בשורה פרטיקולרית לצד הבשורה האוניברסלית. או במילים אחרות, היהודי משחק משחק כפול, אך אין ניגוד (כפי שיטען שפינוזה – שמדובר בפרדוקס ללא פתרון). טענתו של רוזנצווייג הייתה כי היהדות מייצגת ערכים אוניברסליים שאומצו על ידה לעם מסוים, בעוד שעמים אחרים מגדירים את לאומיותם על פי השתייכות טרטוריאלית. אך, לדבריו, לא ניתן להגדיר את עצמך לפי ארץ מושבך ובד בבד להיות אוניברסלי.
המשותף ליהודים ללא ארץ ושפה משותפת.
בדומה להיסטוריון היהודי-גרמני צבי גרץ ולחוקרי יהודות נוספים, גם רוזנצווייג ניסה להבין מהי "המהות היהודית", מה הופך את היהודים לעם אחד ללא ארץ ושפה (סממנים של כל אומה אחרת). הייתה לו המוטיבציה למצוא את הייסוד המקשר בין היהודים ללא ארץ משותפת ושפה משותפת. הוא שאל את השאלה: מה יש ליהודים מעבר לכל הסממנים שמנינו עוד בטרם קיומה של המדינה. לשיטתו, התשובה לשאלה זו תקבע את ייחודו של העם היהודי.
רוזנצווייג טען כי בשונה מעמים אחרים, העם היהודי אינו זקוק לשפה ולארץ כדי להיות עם בעל בשורה אוניברסלית החי אידיאל של אחרית הימים, על אף שהוא מקיים את בשורתו באופן פרטיקולרי. לטענתו של רוזנצווייג בדיוק בכך טמון ייחודו של העם היהודי.
לוח השנה היהודי.
רוזנצווייג הגיע למסקנה כי ליהדות אין מהות אחת, אלא כל הרעיונות קיימים ביהדות במערך כלשהו, שבמסגרתו רעיונות אלה סותרים אחד את השני מדי פעם בפעם. לדבריו במערך זה מצויות תפיסות פרטיקולריות המאוזנות על ידי אידיאות אוניברסליות.
בחיפושו אחר הפתרון להגדרת הזהות היהודית לכל היהודים קבע רוזנצווייג כי שני הקריטריונים של הציונות (שפה וארץ) פשוט אינם מספיקים. לדבריו, לוח השנה ומחזור החגים הוא זה המשמש כגורם המאחד בין היהודים (המתאחדים בחגים לחברותות) והוא זה שמגדיר את זהותם של היהודים.
לוח השנה היהודי מאפשר ליהודי שלא לחיות חיים הנעים סביב היסטוריה לאומית, אלא חגים הנושאים ערכים. לדבריו, מחזוריות לוח השנה הוא הנצח בו העם היהודי חי - מערך המשקף את ערכי היהדות, הפרטיקולרים והאוניברסליים כאחד.
ההתגלות בהגותו של רוזנצווייג.
קווים כלליים.
'כוכב הגאולה' מורכב משלושה יסודות: אל, עולם ואדם, ומשלוש מסילות: בריאה, גאולה והתגלות. ההתגלות היא המסילה, היא הציר עליו מתקיים הקשר בין האל לבין האדם. זירת המפגש היא אומנם העולם, אך המפגש הוא בין האל לאדם, בין האדם לאל- אופיו, צורתו ותכניו מתגלמים בהתגלות.
בנוסף לשילושים שראינו עד כה (יסודות ומסילות), ישנו שימוש נוסף ברעיון השילוש כדוגמת ציר הזמן: עבר, הווה ועתיד. שלוש המסילות של 'כוכב הגאולה' מתייחסות אל צירי הזמן. בריאה=עבר, גאולה=עתיד, התגלות=הווה.
ההתגלות, אם כן, היא ציר ההווה ומכאן מרכזיותה. רוזנצווייג היה כאמור פילוסוף אקזיסטנציאליסטי, ובתור שכזה הוא מכיר ומדגיש את ההווה כזירת ההתרחשות, את העולם ואת המציאות כפי שאנו חיים בה כגורם החשוב. ההתגלות היא האלמנט המרכזי והמכריע בחייו של האדם ובתודעתו. על פי רוזנצווייג כל מה שקורה בהווה הוא חשוב, כל התרחשות שכזו היא חלק מן ההתגלות. שיטתו של רוזנצווייג, 'המחשב החדש', היא אקזיסטנציאליסטית ביסודה ומניחה זהות מוחלטת בין המחשבה ובין המציאות. משום כך ההווה הוא המרכיב המהותי ביותר עבורה, ומשום כך ההתגלות היא הציר המרכזי בחייו של האדם. או כפי שרוזנצווייג מכנה את ההתגלות, בכותרת לספר השני בחלק השני של כוכב הגאולה:
"הלידה המתחדשת בכל עת של הנפש".
נשאלת השאלה כיצד מתגלה האל, והרי הוא יסוד רוחני? התשובה לכך, לפי רוזנצווייג, היא שזירת המפגש עם האל היא זירה מופשטת; זירה פסיכולוגית. הרוח אינה רוח האני, אלא רוח האל. המפגש הוא בין שתי ישויות נפרדות. לפיכך הדרך היחידה לפגוש את האל היא דרך ההתגלות.
"אורגן ההתגלות היא השפה". רוזנצווייג היה פילוסוף דיאלוגי, עבורו השפה היא הכלי להכרת העולם. ההתגלות עם האל מתממשת דרך השפה. בתפיסתו של רוזנצווייג הדיאלוג הוא הכלי להגיע ולממש את ההתגלות, וכאשר לא מתקיים דיאלוג אין אינטראקציה עם האל. אולם אין הדבר אומר כי האל אינו קיים ללא התגלות. בקצרה, בתורת הדיאלוג היחס הוא תמיד בין שניים. השני הוא אתה, או ליתר דיוק, השני הוא כל מה שאינו אני. ישנן דרכים שונות כיצד להתייחס אל האתה, ומשמעות הדבר כי ישנן אפשרויות שונות כיצד ניתן לעמוד בזיקה עם השני, ובהקשרה של ההתגלות, כיצד לעמוד על יחס הזיקה עם האל. אצל רוזנצווייג אין ביטול של אחד מן הצדדים בדיאלוג, בהתגלות, אלא מעין שותפות, ברית בין שניים. האל נמצא בדיאלוג, וכל פעם הוא מדבר עם האינדיבידואל.
רעיון ההתגלות אצל רוזנצווייג מושתת גם על אדן האהבה. האהבה, היא היחס החשוב ביותר למימוש ההתגלות. האדם פועל וחי תחת הצו 'ואהבת'.
רוזנצווייג רואה באל כיש קיים, בשונה מן התפיסה האידיאליסטית של הגל. העובדה כי האל הוא יש קיים מאפשרת לאדם לבקש את הפגישה עמו, ואצל רוזנצווייג פגישה שכזו היא ההתגלות. האל מתגלה לאדם דרך פעולותיו בעולם, כאיזו פעילות חווייתית, המתרחשת בהווה, המבוססת על הרעיון הדיאלוגי של האדם עם האל.
ההתגלות והאהבה.
רוזנצווייג הוא פילוסוף קיומי, הפועל מתוך אמונתו היהודית ומבסס את שיטתו על הדיאלוג. לדידו של רוזנצווייג הבסיס לשילוב כל התנאים הללו גם יחד, הוא הצו האלוהי של 'ואהבת':
על מנת להגיע ליחס של זיקה עם האל, להיות במצב דיאלוגי בתוך העולם, להגיע להתגלות עם האל, האדם צריך להיענות לצו 'ואהבת'. רוזנצווייג לוקח פסוק זה כבסיס ליחס של האדם עם האל. על האדם לשאוף להיות ביחס של זיקה מתוך צו 'ואהבת', עליו להסיר מכשולים המונעים ממנו להיות ביחס זיקה זה. קרי, כל מצב בעולם המונע מן האדם לממש את צו האהבה עם האל הוו מצב שאינו רצוי. על האדם לדחות מצבים אלו ולקרב את מצבי האהבה. רוזנצווייג רואה בצו 'ואהבת' כמצווה הראשונה, אשר ממנה נגזרות שאר המשמעויות.
ביטויה זה של האהבה כתנאי להתגלות וכיחס מקדים להתגלותו של האל בפני אדם זה או אחר, מעלה את השאלה על אופייה של ההתגלות. האם עוצמתה של ההתגלות תלויה בעוצמת האהבה, האם ההתגלות היא אירוע מתמשך או שמא רצף של אירועים דיסקרטיים? האם היא אירוע המתממש ליחיד מסוים? תשובה חלקית ניתן לקבל בקטע הבא:
כלומר, ההתגלות היא, אירוע המתרחש בהווה. היא איננה אירוע מתמשך, אלא רצף של אירועים, לעולם צעירה היא, לעולם ראשונה היא.
ההתגלות היא אירוע המתרחש ליחיד, ותלויה ביחס הזיקה האינדבדואלי, של צו האהבה. אירוע המתרחש בהווה, תחת המשכו של הציווי 'ואהבת', בפסוק העוקב בספר דברים: .
האהבה, והצו 'ואהבת' אינו מופנה רק כלפי האל. רוזנצווייג מקשר את האהבה שהאדם מקבל מן האל בתור האהוב, כאהבה שעליו להעביר הלאה לפרטים אחרים בעולם. זאת כפועל מצו נוסף של "ואהבת לרעך כמוך". אם נביט על הציר של אדם-עולם, הרי שזהו הציר המוביל לגאולה והוא גם הציר שבין אדם לחברו. זאת לעומת אל-אדם, ציר ההתגלות, שהוא הציר שבין האדם למקום. לשון אחר, ציר ההווה, ההתגלות, שהוא גם הציר שבין האדם למקום, כלומר בין האדם לאלוהיו, בנוי על הצו 'ואהבת', והוא מחולל את הציר השייך לעתיד, ציר הגאולה. מתוך צו האהבה מונע היחס של 'ואהבת לרעך כמוך', והוא זה שרוזנצווייג מכנה גאולה. על האדם למסור לעולם את האהבה שקיבל מן האל אל הזולת. הגאולה בתפיסתו של רוזנצווייג היא מטלתו של האדם. מכאן אנו רואים כי הגאולה לא באה, אלא מן ההתגלות.
האל מבקש מן האדם לאוהבו. ההתגלות גורמת לאדם להיות כאדם מאוהב. ההתגלות היא אירוע בו אדם חווה את אהבתו של האל, אירוע הגורם לו לרצות לשוב ולמצוא את ההתגלות בכל רגע. לשוב ולמצוא את ההתגלות על מנת לחוות שוב את אהבתו של האל. יחס האהבה הוא מערכת היחסים התמידית שבין האדם לבין האל, מערכת יחסים בתוך העולם. האדם מבקש לאהוב ולהיות אהוב על ידי זיקתו אל האל בעולם. על ידי מפגשו עם האל בעולם.
אהבה ומוות.