אף שגזרות שמד אלו לא נמשכו שנים רבות, הן הותירו רושם עז במקורות היהודים. מאוחר יותר אנו רואים שגדול אמוראי ארץ ישראל בדור השני רבי יוחנן, שנולד כחצי יובל לאחר המרד, ממשיך את גישת רבי עקיבא וחביריו: "כל עבירות שבתורה אם אומרים לאדם עבור ואל תהרג, יעבור ועל יהרג. חוץ מעבודת כוכבים, וגילוי עריות ושפיכות דמים. אמר רבי יוחנן: לא שנו אלא שלא בשעת גזירת המלכות, אבל בשעת גזירת המלכות אפילו מצווה קלה יהרג ובל יעבור". במקור נוסף חז"ל משבחים את מסירותם של בני דור זה: "אִשָּׁה יִרְאַת ה' - זה דורו של רבי יהודה ברבי אילעאי (תלמידו של רבי עקיבא), שהיו ששה תלמידים מתכסים בטלית אחת ועוסקים בתורה". גם הרמב"ם בימי הביניים הצדיק את גישתם של 'רבי עקיבא וחבריו', וכתב שאלו "הם הרוגי מלכות, שאין מעלה על מעלתם".
מעבר לכל האמירות ההיסטוריות והאגדתיות המתייחסות למצב בתקופה זו, ניתן למצוא בהלכה משקעים מתקופה זו כמו אמירתו של רבי יוחנן הטוען כי משנה מסוימת במסכת ראש השנה התייחסה לתקופת השמד ואיננה רלוונטית יותר. וכנ"ל אמירתו של רב יהודה במסכת גיטין לגבי עניין אחר. חז"ל אף קבעו את הכלל ההלכתי שאין עוקרים תקנה בגלל גזרת שמד, מפני שהגזרה תתבטל בסופו של דבר. במשנה ישנה הלכה מיוחדת הקשורה למציאת תפילין, גם בתוספתא ישנן עדויות שונות לגבי צורת ביצוע מצוות כמו קריאת שמע, קריאה בספר תורה, קריאת מגילה וסוכה, שנשנו לתקופה זו בלבד.
ספיחים לגזרות אדריאנוס ניתן למצוא בסיפור מפורסם הוא על רבי שמעון בר יוחאי תלמידו של רבי עקיבא, שהתנגד לרומאים בעיקר בשל הריגת רבו רבי עקיבא ושאר החכמים, בתקופה שלאחר ביטול חלק מהגזרות, ונרדף על ידם עד שהוצרך להתחבא במערה בפקיעין, ממנה יצא רק לאחר 13 שנה במות הקיסר אנטונינוס פיוס.
היחס אל אדריאנוס.
בניגוד חד לתדמיתו החיובית של אדריאנוס בתרבות הרומאית, ביהדות בשל הגזרות החמורות שנועדו לקעקע את היהדות ובניין העיר האלילית על שרידי המקדש, הוא זכור כאדם אכזר ושונא ליהדות, העומד בשורה אחת עם צוררים אחרים של העם היהודי כאנטיוכוס וטיטוס. על פי התלמוד דוגמה לשנאתו הוא שלא הניח להביא את מתי ביתר לקבורה בחייו. במקורות היהודים הוצמד לשמו הכינוי "שחיק עצמות" - כלומר, איחול לכך שימות ותשחקנה עצמותיו.
אף שהגזרות הותירו רושם רב על היהדות, הן לא נמשכו שנים רבות. לאחר מותו של אדריאנוס, על פי הבבלי בתענית, רבי יהודה בן שמוע וחבריו ערכו הפגנה בלילה ברומי, והצליחו לבטל את הגזירות.
המשך הקיום היהודי בארץ ישראל.
על אף המצב הקשה ששרר לאחר המרד, לא היה זה סופו של הקיום היהודי בארץ ישראל. קהילות יהודיות בעלות חיוניות וכוח המשיכו במפעל של כתיבת המשנה והתלמוד בארץ ישראל. עם חורבן ירושלים בימי המרד הגדול, עבר מרכז ההנהגה ליבנה ולאחר מכן אל אושא, שפרעם, בית שערים, ציפורי וטבריה. היישוב אמנם לא הצליח להקים ביהודה מרכז רוחני, והמרכז הרוחני נדד אל הגליל, אך יהודים ישבו בארץ ישראל עוד מאות שנים לאחר מרד בר כוכבא. למרד הייתה השפעה משמעותית על השפה העברית. מאחר שבגליל לא הייתה מדוברת השפה העברית, הביא השינוי הדמוגרפי לכך שמעמדה של השפה פחת והלך, עד שכשני דורות לאחר המרד כמעט שחדלה העברית לשמש כשפה מדוברת.
טירת מאלבורק
טירת מאלבורק (בפולנית: Zamek w Malborku; בגרמנית: Ordensburg Marienburg) היא טירה בעיר מאלבורק (Malbork) בפולין, אשר נבנתה על ידי אבירי המסדר הטבטוני, ומכאן שמה הגרמני - "אורדנסבורג מריאנבורג" (Ordensburg - "טירת מסדר" (שם עצם כללי), Marienburg - "טירת מריה" (שם עצם פרטי)). הטירה נחשבת לטירת הלבנים הגדולה בעולם ולמבנה הגותי המבוצר הגדול באירופה. היא משמשת דוגמה לאדריכלות טירות קלאסית מימי הביניים ועל כן הוכרזה בשנת 1997 כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
הטירה הוקמה בשנת 1274 ונקראה על שם מרים, אם ישו, פטרונית המסדר הטבטוני. ב-14 בספטמבר 1309 הייתה הטירה למרכזו של המסדר בשל מיקומה על גדות הנהר נוגאט אשר איפשר גישה נוחה לסירות מסחר ולאסדות סחורה. המסדר אשר שלט ברחבי פרוסיה גבה מיסי מעבר מסירות שעברו בנהר נוגאט, כפי שנהגו אביריו גם בטירות אחרות של המסדר, והיה לבעל המונופול על המסחר בענבר. במשך 40 השנים שלאחר מכן נבנו רוב חלקיה של הטירה. סביב הטירה התפתחה עיר שנקראה מריאנבורג על שמה של הטירה. העיר נמנתה מאוחר יותר על ברית ערי ההנזה ובטירה נערכו מספר מפגשים של ערי הברית. בשנת 1410 עמדה הטירה בהצלחה במצור שהטילו עליה צבאות פולין וליטא ואשר נמשך מ-18 ביולי 1410 ועד 19 בספטמבר 1410.
עם זאת, בשנת 1457 מכר המסדר הטבטוני את הטירה למלך פולין קזימיר היגלוני. בהנהגת ראש העיר התנגדו התושבים לשלטון הפולני משך שלוש שנים נוספות, אך ב-1460 דוכאה ההתנגדות והטירה עברה לשליטת פולין לאחר שלום טורון. היא שימשה כאחד מהמעונות המלכותיים של מלכי פולין עד חלוקתה הראשונה של המדינה ב-1772, עת עברה מאלבורק לשליטת פרוסיה. הטירה הייתה למחנה צבאי פרוסי והותאמה למטרה זו. לאחר תבוסת נפוליאון החלו הפרוסים לשפץ את הטירה והקימו מנהלה אשר יועדה לכך (Schloßbauverwaltung Marienburg). במהלך מלחמת העולם השנייה נחרבה מחצית מהטירה, ואף ששוחזרה ברובה מאז, קתדרלת הטירה נותרה בהריסותיה. ב-1 בינואר 1961 הייתה הטירה למוזיאון המציג תערוכה קבועה ותערוכות מתחלפות.
מבנה הטירה.
טירת מאלבורק ניצבת על חצי אי בגדה הימנית של נהר נוגאט (Nogat). הטירה מחולקת לשלושה חלקים נפרדים - הטירה העילית (A במפה), המרכזית (B במפה) והתחתית (מימין ל-B במפה) - הנפרדים זה מזה על ידי מספר חפירים יבשים ומגדלים, ושטחה הכולל הוא 210 דונם. כל מבני הטירה נבנו מלבנים אפויות אדומות, ונעשה שימוש מועט באבן, בעיקר לשם עיטור הטירה.
הטירה העילית רבועה בצורתה וערוכה סביב חצר פנימית. חלק זה של הטירה הוא המוקדם ביותר, והוא כלל את אגפי המגורים של האבירים, חדרי האוכל והמטבחים, ואזורי אחסון נרחבים. לטירה העילית צמודה ממזרח כנסיית מריה הבתולה המבורכת, והיא חורגת מהיקפו של אגף זה. לכנסייה שער גדול המכונה "שער הזהב" המעוטר בצבעוניות.
הטירה המרכזית נבנתה כמבואה מצפון-מזרח לטירה העילית והוקפה בסדרה של ביצורים, חפירים וחומות. כאשר מאלבורק הייתה למקום מושבו המרכזי של המסדר, עוצב חלק זה של הטירה מחדש והוקף משלושת כיווניו. בצד הרביעי והדרום-מערבי השתרעה הטירה העילית שחוברה אל הטירה המרכזית בגשר שניתן להרמה. בטירה המרכזית שכן ארמון ראש המסדר שמוקם בצידה המערבי כשהוא בולט אל הנהר. עוד שכן כאן בית החולים, קפלה, מגורי המצביא הצבאי, אגף האורחים ומגורי האבירים החילוניים, וכן חדר אוכל גדול.
במאה ה-14 הורחב המתחם והטירה התחתית הוקמה מצפון לו. הביצורים ההיקפיים הורחבו בהתאם כך שכללו גם את האגף החדש. במרכזה של הטירה התחתית חצר מרכזית אליה מוביל שער שמעליו מבנה שער גדול. בחלק זה שכנו מגורי המשרתים, בתי מלאכה, מפעלים לשריון ולתותחים, אורוות ומבני שירות אחרים. קפלה הוקמה גם בחלק זה של הטירה כדי לשרת את דייריו.
מכרות המלח בווייליצ'קה
מכרות המלח בוְויֶילִיצְ'קַה (בפולנית: Kopalnia soli Wieliczka; בגרמנית Salzbergwerk Wieliczka) הנמצאים במטרופולין של קרקוב, הם מהעתיקים בעולם, ופעלו באופן רצוף מאז המאה ה-13 ועד שנות ה-90 של המאה ה-20. בשנות האלפיים, כריית המלח במכרות העיירה וייליצ'קה מתבצעת בהיקף קטן מבעבר וחלק מהמלח המופק בתהליך, משמש לאריזות מזכרות, הנמכרות לתיירים המבקרים במקום. המכרה הוכרז כאתר מורשת עולמית ב-1978.
מבנה המכרות.
במכרות מעברים וכמעט 3,000 אולמות וחדרים באורך כולל של 300 ק"מ הערוכים בתשעה מפלסים, ועומקם המרבי 327 מטר מתחת לפני הקרקע. את נתיב המבקרים באורך של 3.5 ק"מ, המשתרע בעומק של בין 64 מטר מתחת לפני הקרקע ועד 135 מטר מתחתיהם, פוקדים מדי שנה למעלה ממיליון מבקרים, דבר ההופך את המכרות לאתר התיירותי הפופולרי בפולין. נתיב זה מעוצב כמוזיאון ובו פסלים, תחריטים, מיצגים ויצירות אמנות העשויים כולם מלח. גולת הכותרת של הנתיב התיירותי היא קפלת קינגה הקדושה (Święta Kinga), הקדושה המגנה של המכרות, שנחצבה בתחילת המאה ה-20. אורכה של הקפלה 54 מטר, רוחבה 15 מטר וגובהה 10 מטר. היא מעוטרת בסצינות מהתנ"ך העשויות מלח ומוארת בנברשות מלח. במכרות מתקיימים נשפים, קונצרטים ואף אירועים פרטיים כגון חתונות.
היסטוריה.
המסמך הכתוב הראשון המזכיר את עתודות המלח בווייליצ'קה הוא כתב זכויות של המלך קז'ימייז' הראשון מ-1044 המכנה אותן בשם הלטיני "Magnum Sal" ("המלח הגדול"). מסמך אחר מ-1105 מעיד כי מלח מסוגים שונים הופק במקום כבר בתקופתו של המלך בולסלאב הראשון (מלך מ-992 עד 1025). בתחילה הופק המלח ממעיינות מלוחים בדרך של חימום מימיהם ואיודם, ובשלב מאוחר יותר, ככל הנראה לאחר שהבארות המלוחות נחפרו לעומק והתגלו מחצבי המלח, החלה כרייתם.
למלח נודעה חשיבות ראשונה במעלה בימי הביניים והוא היה שקול למטבע עובר לסוחר. במאה ה-14 היו מכרות מלח אחראים ליותר מ-30% מהכנסות המדינה. ההכנסות מכריית המלח ממכרות וייליצ'קה שימשו בין היתר למימון הקמתה של האוניברסיטה היגלונית בקרקוב, ובהמשך הבטיחו את המשך פעולתה.