במליאה החמישית שנערכה ב-1980, שוקמו פוליטית פנג ג'ן, הה לונג ומנהיגים אחרים שהיו קורבנות של טיהורים במהלך המהפכה התרבותית. הו יאובאנג נעשה ראש המפלגה כמזכירה הכללי. בספטמבר התפטר חואה גוופנג, וג'או דזייאנג , בעל ברית נוסף של דנג, מונה ליושב ראש מועצת המדינה. דנג נשאר יושב ראש הוועדה הצבאית המרכזית, אולם השלטון הרשמי הועבר לדור חדש של רפורמיסטים פרגמטיים, שביטלו את מדיניות המהפכה התרבותית כמעט לחלוטין.
מדיניות והשפעה.
השפעות המהפכה התרבותית, במישרין או בעקיפין, נגעו למעשה בכל אוכלוסיית סין. במהלך המהפכה, פעילות כלכלית רבה נעצרה, כאשר "המהפכה" הייתה המטרה הראשית של המדינה. משנתו של מאו נעשתה לקו המנחה הפעיל המרכזי לכל הדברים בסין. סמכותם של המשמרות האדומים עלתה על זו של הצבא, על רשויות המשטרה המקומיות ועל החוק בכלל. רעיונות ואמנויות סיניות מסורתיות הותקפו בפומבי, תוך הלל למאו, שפולחן האישיות שלו החליף אותן. אנשים הומרצו לבקר מוסדות תרבותיים ולהטיל ספק בהוריהם ומוריהם, דבר שנאסר לחלוטין בתרבות הסינית  המסורתית.
תחילתה של המהפכה התרבותית הביאה מספרים עצומים של משמרות אדומים לבייג'ינג, כשכל ההוצאות משולמות על ידי הממשלה ומערכת הרכבות באנדרלמוסיה. המהפכה נועדה להרוס את "ארבעת הישנים" ולהקים את "ארבעת החדשים", וזה נע בין שינוי שמות וקיצור שיער ועד לבזיזת בתים, הריסת אוצרות תרבותיים וחילול מקדשים. במשך מספר שנים, בתים עתיקים, חפצים, עתיקות, ספרים וציורים רבים מספור נהרסו על ידי המשמרות האדומים.
המהפכה כוונה גם "לטאטא החוצה את כל המפלצות והשדים" (מילולית: "רוחות הפרות והנחשים"), כלומר כל אויבי המעמד שקידמו רעיונות בורגניים בתוך המפלגה, הממשלה, הצבא, בין האינטלקטואלים, כמו גם אלה שיש להם רקע משפחתי נצלני או שהשתייכו לאחד מחמשת המעמדות השחורים : בעלי אדמות, איכרים עשירים, ריאקציונרים (מתנגדי-מהפכה), יסודות שליליים וימניים. מספר רב של אנשים שנתפסו כ"מפלצות ושדים", ללא קשר להיותם אשמים או חפים מפשע, הוקעו פומבית, הושפלו והוכו.
אף על פי שהשפעת המהפכה התרבותית הייתה הרסנית עבור מיליוני אנשים בסין, היו גם תוצאות חיוביות עבור חלקים באוכלוסייה, כמו באזורי הכפר. למשל, סערות המהפכה והעוינות כלפי האליטה האינטלקטואלית פגעה באיכות החינוך בסין, במיוחד בקצה העליון של מערכת החינוך, אולם המדיניות הרדיקלית גם סיפקה לרבים באזורי הכפר בפעם הראשונה חינוך תיכוני, שככל הנראה סייעה לפיתוח הכלכלי הכפרי בשנות ה-70 וה-80. באופן דומה, מספר רב של צוותי בריאות הוצבו באזורי הכפר כרופאים יחפים במהלך המהפכה. היו איכרים שקיבלו הדרכה רפואית לא-רשמית ומרכזי טיפול רפואי הוקמו בקהילות כפריות. תהליך זה הוביל לשיפור בבריאות ובתוחלת החיים של האוכלוסייה הכללית.
חינוך.
המהפכה התרבותית הביאה את מערכת החינוך הסינית לעצירה לזמן מה. בחודשים הראשונים של המהפכה, בתי הספר והאוניברסיטאות היו סגורים. בתי הספר היסודיים והתיכונים נפתחו אחר כך בהדרגה, אולם כל המכללות והאוניברסיטאות היו סגורות עד 1970 ורוב האוניברסיטאות לא נפתחו עד 1972. מבחני הכניסה לאוניברסיטאות בוטלו לאחר 1966 והוחלפו לאחר מכן במערכת שעל פיה הסטודנטים קיבלו המלצות ממפעלים, כפרים ויחידות צבא. מבחני הכניסה הוחזרו רק ב-1977 תחת דנג שיאופינג. על פי המסמכים של התביעה נגד כנופיית הארבעה, 142,000 אנשי סגל (קאדרים) ומורים בחוגי החינוך נרדפו, ואקדמאים, מדענים ומחנכים בולטים מתו.
אינטלקטואלים רבים נשלחו למחנות עבודה באזורי כפר, ורבים מאלה ששרדו, עזבו את סין זמן קצר לאחר שהמהפכה הסתיימה. דור השלם של מעונים ומחונכים באופן בלתי מספיק מכונה לעיתים קרובות במערב, כמו גם בסין עצמה, כ"דור האבוד".
עם זאת, במהלך המהפכה התרבותית הושם דגש על חינוך בסיסי, שהורחב במהירות. בזמן ששנות הלימוד פחתו והסטנדרט החינוכי צנח, חלקם של הילדים הסינים שהשלימו חינוך יסודי גדל מפחות ממחצית לפני המהפכה עד לכמעט כולם אחריה, ואחוז המסיימים חטיבת ביניים נמוכה עלה מ-15% למעל שני שלישים. הזדמנויות חינוכיות לילדים מאזורי הכפר התרחבו באופן משמעותי, ואילו אלו של ילדי האליטה העירונית הפכו למוגבלות על ידי המדיניות האנטי-אליטיסטית.
ב-1968 החלה המפלגה ב"תנועת הירידה אל אזור הכפר", שבמהלכה "נוער משכיל" באזורים עירוניים נשלח לחיות ולעבוד באזורים חקלאיים כדי לקבל חינוך מחדש על ידי האיכרים ולהבין טוב יותר את תפקיד עבודת הכפיים החקלאית בחברה הסינית. בין 1968 ל-1979, 17 מיליון נערים עירוניים עברו לאזורי כפר, שם נמנעה מהם האפשרות להשכלה גבוהה.
סיסמאות ורטוריקה.
ההשפעה המאסיבית של המהפכה התרבותית על החברה הסינית הייתה תוצאה של שימוש נרחב בסיסמאות פוליטיות. רטוריקה שיחקה תפקיד מרכזי בליכוד הנהגת המפלגה ואנשים באופן כללי. הסיסמה "למרוד זה מוצדק" (造反有理) הפכה לנושא מאחד.
סיסמאות פוליטיות היו נוכחות בכל מקום בחייהם של אנשים. הן הודפסו על חפצים רגילים כמו כרטיסי אוטובוס וקופסאות סיגריות. איכרים היו אמורים לגדל יותר חזירים כי "יותר חזירים משמעותם יותר דשן, ויותר דשן משמעותו יותר תבואה". אפילו הערה אגבית של מאו, "תפוח אדמה מתוק הוא טעים; אני אוהב אותו" הפכה לסיסמה נפוצה באזורי הכפר.
לסיסמאות הפוליטיות של תקופה זו היו שלושה מקורות: מאו, התקשורת הרשמית של המפלגה כמו העיתון יומון העם, והמשמרות האדומים. סיסמאות המשמרות האדומים היו בעלות הטבע האלים ביותר, כמו "הכה את האויב על הקרקע ודרוך עליו עם הרגל", "יחי הטרור האדום!" ו"אלה המתנגדים ליושב ראש מאו, גולגולות הכלב שלהם ירוסקו לחתיכות".
השפה הסינית הייתה מאופיינת בעדינות, מתינות וכנות, כמו גם בסגנון ספרותי מעודן. אלה השתנו בזמן המהפכה התרבותית. מאחר שמאו רצה צבא של אנשים תוקפניים במהפכה שלו, הרטוריקה הידרדרה לאוצר מילים מיליטנטי ואלים. סיסמאות אלו היו שיטה בעלת עוצמה ויעילה ל"רפורמה בחשיבה".
הדגש על פוליטיקה עשה את השפה לצורה יעילה מאוד של תעמולה, אולם גם הפך אותה לז'רגון של סטריאוטיפים מנופחים וחוזרים על עצמם. כדי לבדל את עצמה מהתקופה, קיצצה ממשלת דנג שיאופינג חלק גדול מהשימוש בסיסמאות פוליטיות.
אמנויות וספרות.
עוד לפני המהפכה התרבותית, בשנים 1958–1966, הפך התיאטרון לחלק מהמאבקים בזירה הפוליטית, כאשר נעשה שימוש במחזות כדי לבקר או לתמוך חברים מסוימים בהנהגת המפלגה. האופרה "האי רוי מפוטר מתפקידו" מאת וו האן, פורש כביקורת סמויה על מאו. היא הביאה להתקפה עליה מצד יאו ווניואן, שנחשבת כיריית הפתיחה של המהפכה התרבותית, והובילה למותו של מחברה, כמו גם של אישים אחרים שעסקו בתיאטרון, כמו טיאן האן , סון וויישי וג'ואו שינפאנג .
במהלך המהפכה הציגה ג'יאנג צ'ינג את האופרות המהפכניות לדוגמה תחת פיקוחה הישיר. אופרות מסורתיות נאסרו משום שנחשבו פאודליות ובורגניות, ובמקומן קודמה האופרה המהפכנית, המבוססת על אופרת פקינג , תוך שינוי בתוכן ובצורה. החל מ-1967, הופקו שמונה דרמות לדוגמה (שש אופרות ושני בלטים) בשלוש השנים הראשונות. האופרה הידועה מביניהן הייתה "אגדת הפנס האדום" . האופרות הללו היו היחידות שאושרו, ולהקות אופרה אחרות היו צריכות לאמץ או לשנות את הרפרטואר שלהן. האופרות לדוגמה שודרו גם ברדיו, עובדו לסרטים, נוגנו בקול רועש מרמקולים ציבוריים, נלמדו בבתי ספר ובמפעלים והפכו לנוכחות בכל מקום כבידור עממי והבידור התיאטרלי היחיד עבור מיליוני אנשים בסין.
ב-1966 הציגה ג'יאנג צ'ינג את "תאוריית הדיקטטורה של הקו השחור בספרות והאמנויות", לפיה אלה שנתפסים כבורגנים, אנטי-סוציאליסטים או אנטי-מאו, צריכים להיזנח, וקראה ליצירת ספרות ואמנויות חדשות. סופרים, אמנים ואינטלקטואלים שהיו מקבלי ומפיצי "התרבות הישנה", יבוערו באופן מקיף. רוב הסופרים והאמנים נחשבו כ"אנשי ספרות ריאקציונריים" ולכן נרדפו. רבים היו נתונים ל"ביקורת והוקעה" שבה הושפלו בפומבי, או שהושמו במאסר או נשלחו לתיקון באמצעות עבודה קשה.
במסמכי התביעה נגד כנופיית הארבעה שפורסמו ב-1980, נחשף כי מעל 2,600 איש בתחומי האמנות והספרות נרדפו על ידי משרד התרבות ויחידות הכפופות לו בלבד. רבים מתו כתוצאה מיסוריהם והשפלתם. ב-1979 כובד זכרם של 200 סופרים ואמנים ידועים שעונו עד מוות במהלך המהפכה, ובהם סופרים כגון לאו שה, פו ליי , דנג טואו , בארן , לי גואנגטיאן , יאנג שואו וג'או שולי . אחרים כמו מו שין שרדו את המעצר, אך רוב יצירותיהם נהרסו.
במהלך המהפכה התרבותית רק יצירותיהם של סופרים מעטים שהשיגו אישור תחת המערכת החדשה, כמו האו ראן או סופרים בעלי רקע של פועלים או חקלאים, יכלו להתפרסם או להיות מודפסים מחדש. הנושא המותר של ספרות פרולטארית וסוציאליסטית הוגדר בקפדנות, וב-1968 הפסיקו כל עיתוני הספרות בסין להתפרסם. המצב הוקל לאחר 1972, כאשר ליותר סופרים הורשה לכתוב ועיתונים ספרותיים מקומיים רבים חידשו את הופעתם, אולם רוב הסופרים עדיין לא יכלו לעבוד.
ההשפעה בתעשיית הסרטים הייתה זהה. הופצה חוברת בשם "ארבע מאות סרטים שיש לבקר אותם" ובמאי קולנוע ושחקנים עברו "ביקורת", חלק מהם עונו ונאסרו. אלה כללו רבים מיריביה של ג'יאנג צ'ינג וחבריה לשעבר בתעשיית הסרטים, ובין אלה שמתו בתקופה זו היו הבמאים קאי צ'ושנג וג'נג ג'ונלי , והשחקניות שאנגואן יונג'ו , ואנג יינג ושו לאי . במשך שבע שנים לא הופק בסין היבשתית אף סרט באורך מלא, מלבד מעט ה"דרמות לדוגמה" וסרטים אידאולוגיים.