אוניברסיטת אדלייד נחשבת אחת המובילות בעולם בתחומי המחקר וההוראה והיא מבין מייסדיה של קבוצת השמונה, גוף המאגד את שמונה האוניברסיטאות הטובות באוסטרליה, שמטרתו לקדם את ההשכלה האקדמית ביבשת, האוניברסיטה שייכת לקבוצה הלא רשמית בעלת הכינוי "אוניברסיטאות אבן החול' ושותפה בחברה הפרטית "אסטרונומי אוסטרליה" שהיא מוסד ללא כוונת רווח שחבריה כוללים אוניברסיטאות אוסטרליות וארגוני מחקר עם יכולת מחקר משמעותית באסטרונומיה.
האוניברסיטה חברה באיגוד של אוניברסיטאות חבר העמים הבריטי וחברה באיגוד מוסדות דרום מזרח אסיה להשכלה גבוהה שהוא ארגון ללא כוונת רווח שנוסד בשנת 1956 בבנגקוק. יצאו מאוניברסיטת אדלייד חמישה זוכי פרס נובל ו-112 בעלי מלגת רודז. באוניברסיטת אדלייד מתקיים פסטיבל השפות של אדלייד: Adelaide Language Festival.
פקולטות, בתי ספר ומחלקות, מכוני ומרכזי מחקר.
באוניברסיטה חמש פקולטות אקדמיות, שלכל אחת מהן מספר בתי ספר ודיסציפלינות;
המועצה לביטחון לאומי של הפדרציה הרוסית
צדקה חוצין (השני)
ועדת החקירות של הפדרציה הרוסית
דוראן
בית הכנסת בוויס-מרקס
קהל קדוש שער השמים (באנגלית: Bevis Marks Synagogue) הוא בית הכנסת הפעיל העתיק ביותר בבריטניה. ממוקם בשכונת בוויס-מרקס בסיטי של לונדון.
היסטוריה.
בשנת 1698 התגבשה קהילה של יהודים יוצאי ספרד ופורטוגל בסיטי של לונדון, תחת הנהגתו של הרב דוד ניטו. רוב אנשי הקהילה היו יוצאי קהילת יהודי ספרד ופורטוגל שבאמסטרדם. בית הכנסת הקטן ששימש אותם היה צר מלהכיל את כל המתפללים ולשם כך מונתה ועדה להקמת בית כנסת חדש. הקבלן שנשכר להקמת המבנה היה ג'וזף אוויס שהיה נוצרי חבר באגודת הידידים ("קוויקרים").
המבנה הושלם בשנת 1702. למעט הגג (אשר נהרס בשריפה בשנת 1738 ותוקן בשנת 1749), המבנה היום הוא כפי שהיה לפני 300 שנה.
עם התפתחותה וגדילתה של הקהילה היהודית הספרדית והפורטוגזית, ועזיבתם את אזור הסיטי והאיסט אנד של לונדון לאזורי הוסט אנד והפרברים, דרשו חברי הקהילה לבנות בית כנסת בווסט אנד. לאחר מאבקים ופילוגים נבנו בתי כנסת ספרדים נוספים בעיר לונדון. לימים מעמד בית הכנסת ירד כל כך עד שהחלו תוכניות למוכרו. כנגד מגמה זו קמה "הליגה נגד הריסת בוויס מרקס", והתוכניות להורסו נגנזו.
בית הכנסת נפגע בפיגוע של ה-IRA ב-24 באפריל 1993. נזק רב נגרם לבניין, והוא תוקן בעלות של 200,000 פאונד.
עיצוב הפנים.
עיצובו הפנימי של בית הכנסת הושפע באופן מובהק מצורתן של הכנסיות באותה תקופה. השפעה נוספת היא של בית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם.
הפריט הבולט ביותר בבית הכנסת של הוא ארון הקודש הבנוי בסגנון הרנסאנס. הוא ממוקם במרכז הקיר המזרחי של המבנה. ארון הקודש עשוי כולו מעץ אלון.
שבע מנורות נחושת תלויות בתקרת בית הכנסת, והן מסמלות את שבעת ימי השבוע. הגדולה שבהן - תלויה מעל הבימה, והיא מייצגת את יום השבת. מנורה זו נתרמה על ידי הקהילה של בית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם. מנורות הנחושת שעליהן מדליקים נרות שעווה בשימוש כיום רק באירועים חגיגיים כחתונות. בשאר ימות השנה בית הכנסת מואר על ידי תאורת חשמל, וזאת החל משנת 1928.
שנים עשר עמודים, המסמלים את שנים עשר שבטי ישראל, תומכים את עזרת הנשים. עשרה פמוטים מוצבים סביב הבימה והם מסמלים את עשרת הדיברות.
שני מושבים בקדמת בית הכנסת שמורים לבכירי הקהילה והם נשמרים ריקים בהיעדרם. המושב השלישי המצויד בהדום, היה שייך במקורו לסר משה מונטיפיורי שהיה מחברי הקהילה, ושמו עדיין רשום בלוחית נחושת על גב המושב. על ספסל זה יושבים רק אורחים נכבדים ביותר. לאחרונה היה זה צ'ארלס, נסיך ויילס שישב במושב במהלך טקס יובל השלוש מאות שנה לבית הכנסת. גם ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר ישב במקום לרגל חגיגות 350 שנה ליישובם מחדש של היהודים בבריטניה.
בית הכנסת כיום.
כיום (2010) מתקיימים בבית הכנסת תפילות בימי שישי בערב ובשבת. בית הכנסת נותר מקום מפגש מועדף לחתונות וחגיגות ציון אחרות. בשאר ימות השבוע הוא משמש כאתר תיירותי, אותו פוקדים תיירים רבים, יהודים ושאינם יהודים. במתחם בית-הכנסת פועלת מסעדה כשרה.
פאקיוס גארגיליוס אנטיקואוס
פאקיוס גארגיליוס אנטיקואוס (בלטינית: M. Paccius Silvanus Quintus Coredius Gallus Gargilius Antiquus) היה מצביא רומאי שחי ופעל במהלך המאה השנייה. הוא היה מושל פרובינקיית ערביה בשנים 119-116, ומושל פרובינקית יהודה בשנים 122–125. אזכור נוסף שלו הוא כמושלה של אסיה בימי אדריאנוס בשנים 136-133.
תולדות חייו.
האיש השתייך לשלוש משפחות - שמות משפחה אלה מופיעים בכתובות המיוחסות לאדם שהיה מושל פרובינקיית ערביה בשנים 119-116, קונסול בשנת 119 ומושלה של אסיה בימי אדריאנוס בשנים 136-133
כתובת יוונית שנמצאה בבוסטרה מזכירה את אנטיקואוס כמושל פרובינקית ערביה בשנים 119-116. לאחר מכן הוא היה קונסול בשנת 119.
כתובת יוונית הקשורה באיטיקואוס נמצאה בזמן מלחמת העצמאות ב-1948, ליד השער המזרחי של דור. הכתובת חקוקה בעמוד-אבן, אשר שימש בסיס לפסל. הכתובת מקוטעת וכתובתה:
הנוסח בכתובת מעיד כי הכתובת מוקדשת למושל בפרובינקיה קיסרית, ותחילה הניחו כי דובר בסוריה או יהודה. מאחר שהכתובת נמצאה בדור יש מקום להניח כי המדובר במושל שדור נכללה בפרובינקיה שלו. העיר דור כמו ערים יווניות אחרות צורפה לפרובינקיה של סוריה על ידי פומפיוס והשתייכה לפרובינקית סוריה גם לאחר המרד הגדול, אולם עברה לפרובינקית יהודה בסוף המאה הראשונה לספירה. דברואה, בהתבסס על מחקריו של בנימין איזק, טען כי דור הייתה שייכת באותה תקופה לפרובינקיית יהודה, ולכן האיש היה מושל פרובינקית יהודה בין השנים 122-125. הוויכוח על נציבותו של אנטיקואוס נפטר עם כתובת נדירה נוספת שנמצאה מתחת לפני הים סמוך לתל דור בשנת 2016 ומזהה בפעם הראשונה בוודאות את גרגיליוס אנטיקווס כנציב הרומי ששלט ביהודה בשנים שלפני מרד בר כוכבא. הכתובת נמצאה בחפירה התת-ימית של אוניברסיטת חיפה בדור
רשב&quot;ץ
הסופרקאפ הרוסי
שלמה בן שמעון דוראן
שלמה בן שמעון דוראן (הרשב"ש; 1400 בערך - 1467), היה בנו של רשב"ץ, רב ופוסק באלג'יר.
נולד באלג'יר, למד כנראה מפי אביו, רבי שמעון בן צמח דוראן. מלבד השכלתו התורנית היה בקיא במדעי הטבע, ברפואה ובפילוסופיה. לאחר פטירת אביו (1444) נתמנה לרבה של אלג'יר.
על פי תאריכי תשובותיו נראה שהצטרף לבית דינו של אביו בצעירותו, עוד בחיי אביו. גם את חיבורו "מלחמת מצווה" כתב על פי ציוויו של אביו (1438). בחיבור זה הוא משיב להתקפותיו של המומר יהושע הלורקי על התלמוד. תשובותיו עוסקות לא רק בענייני הלכה, אלא אף בענייני אגדה שונים. ספר השו"ת שלו נדפס בליוורנו בשנת תק"ב בשם שו"ת הרשב"ש.
ייחוסו וצאצאיו.
היה דור שישי לרמב"ן ורבנו יונה.
בנו, רבי צמח דוראן, אף הוא היה מחכמי אלג'יר וממלא מקום אביו משנת רכ"ז (1467). כתב תשובות רבות בהלכה שהובאו אצל כמה פוסקים, בהם רבי יוסף קארו בספרו בית יוסף. 150 מתשובותיו נדפסו יחד עם תשובות אחיו הקטן, רבי שמעון, בספר יכין ובועז (ליוורנו תקמ"ב).
רבי שלמה בן צמח דוראן, רשב"ץ האחרון (נינו של רבי צמח) ורבי שלמה דוראן (נכדו של רבי שמעון דוראן), פעלו באלג'יר כרבנים וראשי ישיבה, בסוף המאה ה-16.
רשב&quot;ש
מאקו (עיר)
מאקו (בהונגרית: Makó, ברומנית: Macău, ביידיש: מאַקאָוו) היא עיר בדרום מזרח הונגריה, במרחק 20 קילומטרים מהגבול עם רומניה. את העיר חוצה הדרך האירופאית E68, היוצאת מסגד ומגיעה לברשוב.
מאקו שוכנת על גדת נהר המורש, במחוז צ'ונגראד-צ'נאד ואוכלוסייתה הונגרית ברובה. בעיר יש כמות קטנה של תושבים שאינם הונגרים, 0,8% צוענים, 0,3% גרמנים, 0,3% רומנים, 0,2% סלובקים ו-0,1% סרבים.
הקהילה היהודית.
יהודים החלו להתיישב במאקו במאה ה-18, וב-1740 הוקצה למגוריהם רובע מיוחד. בשנת 1900 היו במאקו 1,642 יהודים. בימי זוהרה נמנו בקהילה היהודית אלפים, אשר ניהלו בה חיים יהודיים תוססים. אף היו מי שכינוה אז "ירושלים של הונגריה". הרב הראשון של הקהילה היה הרב יהודה בן אברהם הלוי (שכיהן בשנים 1778–1824), ויורשו היה הרב שלמה זלמן אולמן (1826–1863). הרב אולמן חיבר את "יריעות שלמה" (וינה, 1854), שמכיל פירושים על חלקים מהיורה דעה. הרב אולמן נטמן בבית החיים במאקאווא.
מבין רבני הקהילה היה רבי אברהם יוסף גרינוואלד בנו של הערוגת הבושם אב"ד חוסט שכיהן במאקאווא עד פטירת אביו בשנת תר"ע ועבר לחוסט כדי למלא את מקום אביו.
רבי משה פארהאנד הגיע למאקאווא לכהן כאב"ד העיר בשנת תרע"ד. הרב פארהאנד הגיע מנייטרא שם כיהן כרב ור"מ. הוא חיבר את הספר "אוהל משה" על התורה ועל חושן משפט. הרב פארהאנד נפטר בבית החולים היהודי בפעסט שבוע לפני גירוש יהודי מאקאווא מהעיר, והוא הובא לאחר מאמצים רבים למאקאווא ונטמן בבית החיים האורתודוקסי בעיר.
יורשו היה נכדו רבי משה נתן נטע לעמבערגער שניהל את הקהילה בשנות השואה ולאחריה, ושהה עמם בגטו סגד, במחנה ברגן-בלזן ובמחנה טרזיינשטט, שם השתחרר. אחרי השואה הקים את הקהילה מחדש וייסד תלמוד התורה וישיבה, עד תחילת תקופת הקומוניזם אז עלו רוב חברי הקהילה לארץ ישראל או היגרו לארצות הברית.
הרב משה נתן נטע לעמבערגער עלה ארצה, וייסד את ישיבת נחלת משה מאקאווא בכפר אתא, בה כיהן כראש הישיבה עד לפטירתו. את מקומו ירש בנו רבי שמעון לעמבעגער, גאב"ד מאקאווא, מחותנו היחיד של האדמו"ר מבעלזא.
לקהילה האורתודוקסית של מאקאווא יש כיום בתי מדרש בקריית אתא, בבני ברק, באשדוד, באלעד ובבורו פארק.