הבתיסקף הראשון היה "FNRS-2", שנבנה בידי הממציא הבלגי אוגוסט פיקאר. הצוללת נבנתה במימון הקרן הלאומית למחקר מדעי של בלגיה (ראשי תיבות: FNRS) ונקרא על שמה (FNRS-1 היה כדור פורח שנבנה על ידי פיקאר במימון הקרן הבלגית). הבנייה החלה בשנת 1937 והסתיימה רק ב-1948, בעקבות הפסקת הפיתוח בזמן מלחמת העולם השנייה.
צלילות.
ב-26 באוקטובר 1948 בוצעה צלילת ניסיון של הבתיסקף במים רדודים בעומק של 24 מטר שהוכתרה בהצלחה. ב-3 בנובמבר באותה השנה צלל הבתיסקף לעומק של 1,400 מטר בקירוב. באותה השנה הפסיקה קרן FNRS הבלגית את מימון הפרויקט, וה-FNRS-2 נמכרה לחיל הים הצרפתי שפיתח אותה ל-FNRS-3.
הבתיסקף השני, "הטריאסטה", עוצבה ותוכננה גם כן על ידי פיקאר ונבנתה באיטליה. אורכה של הצוללת היה 15 מטר, מכלי הציפה שלה היו מלאים ב-22,000 גלונים של הפטאן וכן חוברו שני מכלי זיבורית של מים לכל אחד מצדדיה.
בתחילת שנות ה-50 צללו שתי הצוללות במקביל ושיפרו את שיאי העומק בזו אחר זו: באוגוסט 1953 ה-FNRS-3 הגיעה לעומק של 2,100 מטר בקירוב (6,900 רגל) והטריאסטה צללה לעומק של 3,150 מטר בקירוב (10,300 רגל). בפברואר 1954 שברה ה-FNRS-3 את השיא של הטריאסטה מ-1953 וצללה לעומק של 4,050 מטר (13,290 רגל; 900 מטר יותר מהשיא של הטריאסטה מ-1953) כ-160 ק"מ מחופי דקר, סנגל.
"הטריאסטה", נרכשה על ידי צבא ארצות הברית ב-1958 תמורת רבע מיליון דולר. ב-23 בינואר 1960 צללו דון וולש, קצין בצי האמריקאי, וז'אק פיקאר, בנו של מתכנן הכלי אוגוסט פיקאר, לנקודה העמוקה ביותר המוכרת, תהום צ'לנג'ר שבשקע מריאנה, בצפון-מערב האוקיינוס השקט. ההנחה הייתה שבעומק זה אין זרמים ושניתן יהיה להשליך במקום פסולת רדיואקטיבית. הצלילה ארכה כ-5 שעות ובסופה הגיעה הטריאסטה לעומק של 10,911 מטרים. שום כלי שיט אחר לא צלל עד אז לעומק דומה. הצוות גילה כי גם בעומק זה קיימים יצורים חיים, ומכאן כי קיימים זרמים המביאים חמצן חדש גם בעומק זה. הטריאסטה שהתה כ-20 דקות על הקרקעית לפני שהחלה במסע חזרה אל פני הים.
רק בשנת 2012 התרחשה צלילה מאוישת נוספת לקרקעית תהום צ'לנג'ר, כשג'יימס קמרון צלל לקרקעית עם הצוללת "דיפסי-צ'לנג'ר" (), אם כי צלילות לא מאוישות התרחשו עוד ב-1995 על ידי היפנים וב-2009 על ידי המכון האוקיינוגרפי בוודס הול.
סרילנקה
רטרווירוס
פונטה וקיו
פונטה וקיו (באיטלקית: Ponte Vecchio - "הגשר הישן") הוא גשר עתיק בעיר פירנצה שבטוסקאנה, העובר מעל נהר הארנו. הגשר מפורסם בזכות הבניינים הבנויים מעליו וממשיכים את העיר גם מעל המים.
הגשר נבנה לראשונה מעץ בידי הרומאים, ובשנת 1117 נהרס בשיטפון. הוא נבנה מחדש, הפעם מאבן, ונהרס בשנת 1332 עקב שרפה. הגשר הנוכחי הוקם בשנת 1345, ובמהלך השנים נבנו עליו חנויות, המעניקות לו את מראהו המיוחד. בעבר שימש הגשר בעיקר לקצביות; עם השנים, כדי לסלק מפגעי ריח מהגשר וסביבתו, הוצאו ממנו הקצביות, ואת מקומן כיום תופסות בעיקר חנויות תכשיטים, יצירות אמנות ומזכרות. מעל הגשר, בקומה שנייה, הוקם ב-1564 מסדרון וזארי שנועד לקשר את פאלאצו וקיו עם פאלאצו פיטי דרך גלריית אופיצי כמעבר פרטי לקוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה.
ב-4 באוגוסט 1944 נמנע הצבא הגרמני הנסוג מלהרוס את הגשר, אף שהרס את כל הגשרים האחרים באזור. נטען שההימנעות מהריסת הגשר נבעה מהוראה מפורשת של היטלר.
סנט לושה
דגל סנט לושה
אדי מרקס
אדי מרקס (Edouard Louis Joseph, Baron Merckx, נולד ב-17 ביוני 1945) הוא רוכב אופניים בלגי לשעבר.
מרקס נולד במינסל-קיזגם (בלגיה), ונחשב בעיני רבים לרוכב האופניים הטוב ביותר בכל הזמנים. במהלך הקריירה הארוכה שלו ניצח בכל המרוצים החשובים והצטיין בכל סוגי מרוצי האופניים הקיימים באופני כביש. ניצח חמש פעמים בטור דה פראנס, חמש פעמים בג'ירו ד'איטליה, שבר את שיא השעה וניצח באליפות העולם לחובבים ולמקצוענים. למעשה, בשנים 1968-1974 הייתה שליטתו של מרקס בענף כה מוחלטת עד שבמרוצים רבים הקרב האמיתי היה על המקום השני. בשנת 1996 העניק לו מלך בלגיה את התואר רוזן (Baron).
קורות חייו.
בילדותו ניסה מרקס מספר רב של סוגי ספורט ואף שיחק כדורסל לתקופה קצרה. מגיל 12 החל להתמקד באופניים. בשנת 1964, בגיל 19 התפרסם מרקס לראשונה כשניצח במרוץ הכביש באליפות העולם לחובבים בצרפת. באותה שנה כבר רכב באולימפיאדת טוקיו (1964) אך היה מעורב בנפילה לפני קו הסיום.
ב-1965 החל לרכב כמקצוען וניצח בשני מרוצים מדרגות נמוכות יחסית.
ב-1966 עבר לרכוב בקבוצת פז'ו וזכה לראשונה במרוץ מפורסם - מילאנו - סן רמו.
ב-1967 ניצח שוב במרוץ מילאנו - סן רמו ובאליפות העולם.
ב-1968 ניצח בג'ירו ד'איטליה ובמרוץ פריז - רובא.
ב-1969 ניצח בטור דה פראנס (כולל ניצחונות ב-6 קטעים וזכייה בחולצה הירוקה ובחולצת ההרים) ובמרוצים החד-יומיים: מילאנו - סן רמו, רונדה ון פלנדרן ולייז'–בסטון–לייז'.
בסוף שנה זו היה מעורב בתאונה קשה בזמן מרוץ, בה איבד את הכרתו וסבל מעיוות באגן. מרקס סבל בשנים הבאות מכאבים, במיוחד בעת טיפוס, ופעמים רבות כיוון את האוכף תוך כדי רכיבה על מנת למצוא זווית שתאפשר לו להמשיך לרכב. מרקס הצליח להתאושש מהפציעה אך סיפר כי הפציעה שינתה את סגנון רכיבתו.
ב-1970 ניצח בג'ירו ד'איטליה, בטור דה פראנס (כולל ניצחונות ב-8 קטעים) ובמרוץ פריז - רובא.
ב-1971 ניצח בטור דה פראנס (כולל ניצחונות ב-4 קטעים) ובמרוצים החד יומיים: מילאנו - סן רמו, לייז'–בסטון–לייז' וג'ירו די לומברדיה. כמו כן, זכה באליפות העולם.
ב-1972 ניצח בג'ירו ד'איטליה, בטור דה פראנס (כולל ניצחונות ב-6 קטעים) ובמרוצים החד יומיים: מילאנו - סן רמו, לייז'–בסטון–לייז' וג'ירו די לומברדיה. כמו כן, קבע באותה שנה את שיא השעה.
ב-1973 ניצח בג'ירו ד'איטליה, בוואלטה אספניה ובמרוצים החד יומיים: לייז'–בסטון–לייז' ופריז - רובא. בשנה זו החמיץ מרקס אפשרות לניצחון נוסף בטור דה פרנס לצורך הרכיבה בוואלטה אספניה.
ב-1974 ניצח בג'ירו ד'איטליה, בטור דה פראנס (כולל ניצחונות ב-8 קטעים) ובאליפות העולם.
ב-1975 ניצח במרוצים החד יומיים: מילאנו - סן רמו, רונדה ון פלנדרן ולייז'–בסטון–לייז'. באותה שנה הוא התמודד בטור דה פראנס והוביל בדרוג הכללי. במהלך אחד הקטעים הלם בו צופה צרפתי וגרם לו פגיעה בכליות (כנראה על רקע החשש שישבור את שיאו של ז'אק אנקטיל הצרפתי שהיה היחיד עד אותה עת שזכה חמש פעמים בטור דה פראנס). למרות הפגיעה המשיך מרקס במרוץ תוך כאבים עזים, אך בסופו של דבר נכנע בדרוג הכללי לרוכב הצרפתי ברנאר תבנה וסיים רק שני.
ב-1976 ניצח בפעם השביעית במרוץ מילאנו - סן רמו.
בשנת 1978 פרש מרקס מרכיבה מקצוענית בגיל 33.
כיום מרקס הוא בעל מפעל לייצור אופני מרוץ. הוא משמש פרשן במרוצים עבור רשת טלוויזיה. בשנות התשעים של המאה העשרים שימש כמאמן נבחרת בלגיה. מפעם לפעם הוא משמש כיועץ למארגנים של מרוצי האופניים.
בנו אקסל עסק גם הוא ברכיבת אופניים מקצוענית. הישגו הבולט ביותר היה זכייתו במדליית הארד במרוץ הכביש באולימפיאדת אתונה 2004.
הישגיו של מרקס.
אדי מרקס זכה לכינויים רבים כשהידוע ביניהם הוא "הקניבל". כינוי זה הודבק לו בשל תאבונו ללא שובע לניצחונות. במרוצי קטעים, מקובל לעיתים, שהרוכב הבכיר יאפשר לרוכב זוטר לזכות בניצחון בקטע בודד, כיוון שאין הדבר פוגע בדרוג הכללי של הרוכב הבכיר, אך מזכה את הרוכב הזוטר בכבוד גדול שיש סיכוי שיגמול לרוכב הבכיר בעתיד בעזרה בקטעים או במרוצים הבאים. מרקס לא קיבל את המנהג הזה וניסה לנצח בכל קטע ובכל מרוץ גם אם לא היה חשוב.
שרשרת הישגיו של מרקס הם ייחודיים ובלתי חוזרים. הוא מחזיק באין ספור שיאים וקשה להאמין שרובם יישברו אי פעם. בין יתר השיאים שהוא מחזיק בהם נמצאים:
הוא הרוכב היחידי בכל הזמנים שזכה בטור בשלושת התארים: מלך ההרים, המאיץ הטוב ביותר ובטור עצמו. הוא אחד משני רוכבים שניצחו באותה שנה בטור, בג'ירו ובאליפות עולם, הישג המכונה הכתר המשולש.
שימוש בסמים.
שלוש פעמים נמצא מרקס חיובי באמרוץ. הפעם הראשונה שבה נמצא חיובי הייתה בשנת 1969 לאחר שהוביל בג'ירו ד'איטליה לאחר 16 קטעים. הוא סולק מהמירוץ למרות מחאותיו. הפעם השנייה הייתה לאחר שזכה בטור של לומברדיה בשנת 1973. הפעם השלישית הייתה בבדיקה שנערכה בשנת 1977.
מיקום באליפות העולם ובגרנד טורס.
גשר המילניום (לונדון)
גשר המילניום הוא גשר תלוי המשמש לתנועת הולכי רגל מעל נהר התמזה בלונדון.
גשר המילניום מקשר את אזור הסיטי של לונדון, שבגדה הצפונית של הנהר, עם מוזיאון טייט מודרן שבגדה הדרומית. במבט מהגדה הדרומית דרך הגשר בולטת לעין קתדרלת סנט פול שבצדו השני.
הגשר נפתח לציבור ב-10 ביוני 2000. ביום פתיחתו צעדו עליו 90,000 אנשים, עד 2,000 בו זמנית. העומס הרב גרם לרעידה של הגשר, ולכן הוא נסגר יומיים לאחר פתיחתו. במשך שנה וחצי תוקנו הטעויות ההנדסיות שבגשר, והוא נפתח מחדש ב-22 בפברואר 2002. בעקבות התקרית קיבל הגשר בפי הלונדונים את הכינוי wibbly wobbly bridge.
עיצוב.
עיצובו של הגשר נקבע במסגרת תחרות שהופקה על ידי מועצת סאות'וורק ב-1996. העיצוב הזוכה היה פרי עטם של ארוף, פוסטר ושות', וסיר אנתוני קארו. בעקבות הגבלות הגובה באזור וכדי לשפר את התצפית מהגשר, נקבעה התמיכה בגשר באמצעות כבלים שנמתחים מתחת לגובה הרציף של הנהר.
הגשר בנוי משלושה חלקים ראשיים באורך 81 מ', 144 מ' ו-108 מ'. אורכו המלא של הגשר הוא 325 מטרים ורוחבו 4 מטרים. תומכות הגשר מאפשרות משא של עד 2,000 טונות השווים ערך לכ-5,000 בני אדם אשר יכולים לעבור על הגשר באותו זמן.
בנייה.