פיתוח תחמושת ה-7.62x51 מ"מ נאט"ו בא בעקבות הניסיון של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה עם תחמושת ה-30-06. ספרינגפילד. הפיתוח הואץ בעקבות כניסת רובי השירות החצי-אוטומטיים וב-1954 הושלם פיתוח התחמושת, על בסיס ה-0.308 וינצ'סטר וה-0.300 סאבאג'. תחמושת ה-7.62 מ"מ נאט"ו נכנסה לשירות בצבא ארצות הברית במקביל להצטיידות ברובה ה-M14 ומקלע ה-M60. רובי M14 עם תחמושת זו שירתו במלחמת וייטנאם וקיבלו ביקורת מעורבת: מצד אחד הם היו חזקים, בעלי כושר חדירה ועצירה גבוהים, וטווח ירי ארוך; מצד שני, התחמושת הייתה כבדה והרתע הקשה על ירי אוטומטי שלא על גבי חצובה או דורגל. באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 רובה ה-M14 הוחלף ברובה ה-M16 בקליבר 5.56x45 מ"מ נאט"ו. אחרי שנפתרו "בעיות הילדות" ב-M16 הוא הפך לנשק המועדף על לוחמי צבא ארצות הברית וכתוצאה מכך דחקה תחמושת ה-5.56 מ"מ את ה-7.62 מ"מ כתחמושת של רובי הסער ורובי השירות של הלוחמים. עם זאת, בשל יתרונותיה על ה-5.56 מ"מ בעוצמה, בטווח (800 מטר) ובדיוק - תחמושת ה-7.62 מ"מ נשארה בשימוש מקלעים ורובי צלפים. בתחילת המאה ה-21 החלו צבאות לשים דגש על צליפה ארוכת-טווח ולשם כך נדרשה תחמושת חדשה וכבדה יותר, כגון כדורי ה-0.300 וינצ'סטר מגנום, ה-6.5 מ"מ קרידמור וה-0.338 לפואה מגנום, שלהן טווחים של , ואלה החלו להיות נפוצים יותר אך לא החליפו את ה-7.62 מ"מ מפני שהם יקרים יותר וזמינים פחות (רובה צלפים 7.62 מ"מ יכול לירות גם תחמושת של מאג, אף על פי שביצועיו יהיו טובים פחות בגלל איכות התחמושת).
דגמים.
לתחמושת ה-7.62x51 מ"מ נאט"ו יש מספר דגמים, להלן רשימה חלקית של מספר דגמים מפורסמים:
כלי נשק מפורסמים בקליבר 7.62 מ"מ נאט"ו.
כלי נשק מפורסמים המשתמשים בתחמושת 7.62x51 מ"מ נאט"ו:
נאום המוקה
נאום המוקה הוא הכינוי שניתן להתבטאויות של מאמן מכבי תל אביב בכדורסל, פיני גרשון, בהרצאה שערך בנובמבר 2000, אשר במהלכה שטח את משנתו על כדורסלנים שחומי עור. דבריו עוררו סערה, גררו תגובות נזעמות, וגרשון הואשם על ידי התקשורת בגזענות. בסמוך לאחר פרסום הפרשה, סיים גרשון את תפקידו בקבוצה.
הנאום.
ב-6 בנובמבר 2000, הרצה מאמן מכבי תל אביב, פיני גרשון בפני פורום קציני צה"ל במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
במהלך ההרצאה אמר גרשון:
בתגובה לצחוק מהקהל, הדגיש גרשון:
דבר הנאום פורסם בכלי התקשורת ב-1 ביולי 2001, כחודשיים לאחר זכיית הקבוצה בגביע אירופה.
תגובות והשלכות.
הנאום עורר סערה וגרשון הואשם על ידי התקשורת בגזענות. לאחר הפרסום הביע גרשון חרטה, והדגיש כי חלק מהדברים הוצאו מהקשרם, חלק אחר נאמר בבדיחות הדעת, אולם אם למרות זאת מישהו נפגע, הוא מבקש להתנצל. בנוסף, טען גרשון כי הכוונה הייתה לא השוואה בין צבעים, אלא בין אנשים. מכבי תל אביב גינתה את הדברים. שחקן הקבוצה, אריאל מקדונלד, אמר בתגובה: "אני המום. זה לא משהו שציפיתי לשמוע מפיני. בכל מקרה, אם הוא אמר זאת אני מתכוון ליישב את הדברים איתו, בשיחה אישית".
לאחר פרסום הנאום, ועל אף זכיית הקבוצה בגביע אירופה, סיים גרשון את תפקידו והוחלף בעוזרו דייוויד בלאט.
שתי עונות לאחר מכן, לקראת עונת 2003/2004, הוחלט כי תל אביב תארח את פיינל פור היורוליג. על רקע האמור החזירה מכבי את גרשון לתפקיד המאמן - ובכך הואשמה כי היא נותנת לגיטימציה לנאום הגזעני. יו"ר הקבוצה, שמעון מזרחי, נימק זאת: "לפיני הייתה בזמנו החלקה, אותה אף אחד לא אהב, אבל כמו שיש חנינות במדינה אני מקווה שגם העניין הזה מאחורינו".
נייט האפמן אמר לימים כי גרשון חזר לאמן היות שאמר זאת בישראל ואילו היה אומר זאת בארצות הברית - הוא לא היה יוצא מזה בחיים.
בשנת 2008 בחר אתר ynet בנאום המוקה במקום ה-2 במצעד הנאומים הגדולים של מאמני הכדורסל הישראלי.
גרהרד בדריאן
גרהרד יוזף בדריאן (בגרמנית: Gerhard Jozeph Badrian) נולד בבויטן [Beuthen], גרמניה, ב-13 באוקטובר 1905. נרצח באמסטרדם ב-30 ביוני 1944. בנם של פרידה [Frieda] והרמן-היימן בדריאן [Hermann-Haymann Badrian]. בדריאן היה יהודי שברח מגרמניה להולנד, ובזמן מלחמת העולם השנייה פעל במחתרת נגד הנאצים. היה צלם ועבד בין היתר עבור "המרכז לתעודות זהות" [Persoonsbewijzencentale - PBC] של חריט יאן פן דר פאן [Gerrit Jan van der Veen], פסל הולנדי ידוע שהפך לאיש מחתרת וקיבל לימים את אות "חסיד אומות העולם".
מפליט יהודי לחבר מחתרת.
בדריאן עזב את גרמניה עם עליית היטלר לשלטון והיגר לברזיל. הוא לא מצא שם את מקומו ושב לאירופה, להולנד, שם היה כמה חודשים בזמן מלחמת העולם הראשונה, כילד מאומץ של משפחה יהודית באמסטרדם. מאז דיבר הולנדית רהוטה והיה רצוי כבן בית אצל בני המשפחה המאמצת. הוא היה אחד מעשרות אלפי פליטים בהולנד, מצא משרה ראויה והביא את הוריו מגרמניה להולנד. הוא גר עמם ועם אחותו בבוסום . ב-10 במאי 1940, יום פלישת הגרמנים להולנד, היה יום מפנה בחייו, כמו בחיי כל תושבי הולנד. בדריאן עבר להתגורר ברחוב פייזאל [Vijzelsraat] מס' 72-ll, וזמן מה השתמש בשם הרחוב ככינויו המחתרתי. הוא התחיל לפעול במחתרת בשלב די מוקדם של הכיבוש. ב-1941 החל לזייף תעודות זיהוי בעבור יהודים. גרהרד בדריאן היה איש פסימי. הוא לא היה גיבור כמתואר בספרים, היה איש עדין ורך דיבור, אבל תנאי התקופה הפכו אותו לגיבור. ב-1942, כאשר יצאה תקנה שעל כל היהודים לענוד טלאי צהוב, התמרד ולא ענד טלאי. מכרים יהודים הטיחו בו שהגרמנים יענישו אחרים אם לא יענוד את הטלאי. הוא צחק ואמר שהגרמנים יעשו כרצונם עם או בלי טלאי. הוא רצה לברוח לשווייץ ותכנן מנוסה רבת הרפתקאות דרך ברלין, אך בסופו של דבר נשאר בהולנד. באותה תקופה היו עדיין הוריו, אחותו ואחיינו בבוסום. יותר מאוחר, כשנשלחו הוריו ואחותו להשמדה, הצליח לשלוף את אחיינו ממחנה וסטרבורק. באותו הזמן כבר היה חבר קבוצת מחתרת בראשות חריט פן דר פאן, שהיה חברו והשתתף בפעולות רבות נגד הגרמנים. בדריאן לבש לעיתים קרובות מדים של האס דה [שירות הביטחון הנאצי - SD] מגוהצים ונקיים, מלא בביטחון עצמי עלה על מכוניות מלאות אסירים, ובעזרת ניירות מזויפים הציל רבים מהם מהעברה לידי האס דה ולבתי סוהר נאציים. הוא שיחק את תפקיד הקצין הגרמני בצורה כל כך משכנעת, שלעיתים הרגישו האנשים אותם הציל לא נוח, ואף פחדו ממנו. חברת המחתרת העלמה חרוטהנד [Groothand] סיפרה לאחר המלחמה שכאשר הייתה עצורה התחזתה כאילו יש לה דלקת במעי העיוור, ושכאשר נכנס בדריאן לתאה, טען בקול עוקצני כל כך שהיא מתחזה ושעליה לבוא אתו מיד למשרדי האס דה, עד שלרגע חששה שהוא מישהו אחר. חברי מחתרת אחרים היו בהלם כאשר בא לשחררם, כי בדריאן צרח עליהם להיכנס מיד למכוניתו ואף הכה אחד מהם בפניו. על חבר מחתרת אחר, שאותו הוציא מתאו, צעק שהוא נראה מוזנח מדי. השתתפותו בפעולות מחתרתיות רבות, מראהו ה"גרמני" וחיתוך הדיבור הגרמני שלו, גרמו להפצת כל מיני שמועות על "הנס הבלונדיני", הפועל יחד עם המחתרת.
המרכז לתעודות זהות - Persoonsbewijzencentrale.
זו הייתה קבוצת מחתרת מזייפת המסמכים החשובה והגדולה ביותר בהולנד בזמן מלחמת העולם. מייסדה היה הפסל חריט פן דר פאן (1902-1944). ב-1942 היה אחד מיוזמי המחאה של אמנים רבים בהולנד כנגד הקמת משרד לצנזורה על האמנות [משרד התרבות - Kultuurkamer]. פן דר פאן ייסד וערך את העיתון המחתרתי De vrije Kunstenaar וארגן את "המרכז לתעודות זהות", אליו גייס הרבה אמנים, שיכלו להשתמש במיומנויותיהם המקצועיות לזיוף התעודות. הם זייפו תעודות זהות, תעודות לידה, תלושי מזון וכל מסמך אחר שהיה נחוץ לעשרות אלפי יהודים ולא יהודים כדי לשרוד. נוסף על זיוף התעודות הם השתתפו גם בפעולות מחתרתיות אחרות.
ב-27 במרץ 1943 פרצו אנשי הקבוצה של פן דר פאן למשרד רישום האוכלוסין [Bevolkingsregister] של אמסטרדם והעלו אותו באש. כמה מחברי הקבוצה נתפסו על ידי הגרמנים וחריט החליט לחלץ אותם מבית המעצר. מספר ניסיונות לא צלחו. בינתיים המשיכו בפעולות חבלה נוספות.
ב-29 באפריל 1944, פרצו בדריאן, חריט פאן דר פאן ועוד שלושה חברי ההתנגדות אל בית הדפוס הארצי בהאג [Landsdrukkerij] והוציאו משם 10.000 תעודות זיהוי, שהיו שימושיות ביותר למזייפי המסמכים. בדריאן פעל שם לבוש במדי האס דה, ובעל תעודות מזויפות.
היו כמה וכמה ניסיונות כושלים לחלץ מידי הגרמנים את חברי הקבוצה הכלואים. ניסיון ההתקפה השישי היה בליל 1 במאי 1944 ובו לקחו חלק 28 אנשים, ביניהם בדריאן. נמצא בפנים שומר שהבטיח לפתוח את השערים ואת הדלתות. זמן קצר לפני הפריצה הגבירו הגרמנים את אמצעי השמירה. פן דר פאן ידע על כך, אך קיווה שיוכלו בכל זאת להיכנס. מוקדם בבוקר שניים במאי 1944 הלך עם עוד כמה לוחמי התנגדות לבית המעצר ואטרינגסחאנס [Weteringschans]. השומר שהציע לעזור להם פתח את השערים. פן דר פאן הופתע על ידי כלב שמירה וירה באקדחו בכלב, מה שהזעיק את השומרים שהתחילו לירות. פן דר פאן נורה בגבו. בדריאן עזר לו להימלט ולהסתתר אצל רופא חבר המחתרת. חריט פן דר פאן היה משותק למחצה. לאחר שבועיים נתפס ונורה למוות ב-10 ביוני 1944. גרהרד בדריאן הפך למפקד הקבוצה.