שגריר בממלכה המאוחדת.
לאחר תקופת פולק, וניצחונו ב-1848 של זאכרי טיילור, המועמד הוויגי לנשיאות, חזר ביוקנן לחייו הפרטיים. הוא קנה בית בפרוורי לנקסטר, אירח כמה מבקרים והמשיך לעקוב אחרי הפוליטיקה. ב-1852, נבחר להיות נשיא חבר הנאמנים במכללת פרנקלין ומרשל בלנקסטר, ושירת בתפקיד עד ל-1866. הוא ניסה להיבחר להיות המועמד הדמוקרטי בבחירות של 1852, ופרסם מכתב בו טען שהצעת וילמוט, שהייתה אמורה לאסור כל עבדות בשטחים שנכבשו ממקסיקו, הייתה פלגנית וקיצונית. ביוקנן נודע בגלל תמיכתו בדרום. בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1852, צירים דרומיים רבים תמכו בו אולם הוא לא הצליח להשיג שני שלישים מהקולות כדי להיבחר, ופרנקלין פירס נבחר להיות המועמד. ביוקנן סירב להיות סגנו של פירס, וחברו, ויליאם קינג, נבחר במקום. פירס ניצח בבחירות, וביוקנן הסכים להצעתו לכהן כשגריר בממלכה המאוחדת.
ביוקנן הפליג לאנגליה בקיץ 1853, ונשאר שם במשך שלוש שנים. ב-1850, ארצות הברית ובריטניה חתמו על הסכם שקבע ששתיהן ישלטו בכל תעלה עתידית שתקשר בין האוקיינוסים האטלנטי והשקט במרכז אמריקה. ביוקנן נפגש עם שר החוץ הבריטי בתקווה שהבריטים יעזבו את מרכז אמריקה. בנוסף התמקד בניסיון לספח את קובה. בהתעקשותו של פירס, נפגש ביוקנן עם השגריר בספרד והשגריר בצרפת באוסטנדה, בלגיה, וכתבו מזכר. במזכר אוסטנדה הוצע לרכוש מספרד את קובה, שהייתה באמצע מהפכה וקרובה לפשיטת רגל, בתחושה שהאי נחוץ לארצות הברית כמו כל מדינותיה. בניגוד לדעתו של ביוקנן, קבע המזכר שאם ספרד תסרב למכור את קובה, השגת קובה בכוח תהיה מוצדקת. המזכר אמנם לא יושם, אולם הוא החליש את התמיכה בממשל פירס וברעיון הייעוד הגלוי.
הבחירות ב-1856.
העובדה שביוקנן שירת מחוץ למדינה הובילה לכך שהיה מנותק מהעימות במדינה לגבי חוק קנזס נברסקה, שפילג את האומה. ביוקנן לא ניסה תחילה להיבחר לנשיאות, אולם בחר לרוץ בכוונה לא לפגוע בתומכיו. הוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1856 נפגשה ביוני, וכתבה מצע שתאם להשקפותיו של ביוקנן, כולל תמיכה בחוק העבד הנמלט, חיסול כל תעמולה נגד העבדות, ושליטה במפרץ מקסיקו. הנשיא פירס קיווה להיבחר מחדש, והסנאטור סטיבן דאגלס גם הוא נחשב למועמד חזק. ביוקנן הוביל בסיבוב הראשון, וזכה לתמיכת סנאטורים חזקים כתומאס בייארד, שטענו שהיה מנהיג מנוסה שיוכל למשוך תומכים מהצפון ומהדרום. ביוקנן נבחר לאחר שבעה עשר סיבובי הצבעה, ולסגנו נבחר ג'ון ברקינרידג' מקנטקי.
ביוקנן התמודד מול שני מועמדים במערכת הבחירות: הנשיא הוויגי לשעבר מילרד פילמור ניסה להיבחר מטעם המפלגה האמריקנית (תנועת "שאינם יודעים דבר", ואילו ג'ון פרימונט נבחר להיות המועמד מטעם המפלגה הרפובליקנית. כנהוג באותה התקופה, לא ערך ביוקנן מסע בחירות אלא כתב מכתבים והתחייב לשמור על המצע הדמוקרטי. בבחירות, ניצח בכל מדינות העבדות פרט למרילנד, וגם בחמש מדינות חופשיות, כולל במדינתו, פנסילבניה. הוא השיג 45% מהקולות, וזכה ברוב האלקטורים, 174, לעומת 114 לפרימונט ושמונה בלבד לפילמור. ביוקנן הוא הנשיא היחיד מפנסילבניה. בנאום ניצחונו, תקף ביוקנן את הרפובליקנים וטען שהם מפלגה מסוכנת ואזורית, שתקפה את הדרום. ביוקנן התחייב שהממשל שלו יחסל את המתיחות האזורית ויחזיר את ההרמוניה לאיחוד. לאחר היבחרו לנשיא, ובעקבות השסע הפנימי בארצות הברית של לפני מלחמת האזרחים, החליט ביוקנן להרגיע את הרוחות על ידי איוש משרות בנציגים משני הצדדים, וניסיון לשכנע את העם לקבל את הפרשנות של בית המשפט העליון לחוקת ארצות הברית. בית המשפט דן באותה תקופה בלגיטימיות של העבדות ובאפשרות הגבלתה, ושני שופטים רמזו לביוקנן מה היא הפסיקה הצפויה.
נשיאותו (1857 - 1861).
השבעה.
ביוקנן הושבע לנשיאות ב-4 במרץ 1857, באגף המזרחי של הקפיטול. רוג'ר טוני, שהיה אז נשיא בית המשפט העליון, השביע אותו. היה זה טקס ההשבעה הראשון שצולם.
בנאום כניסתו לתפקיד, התחייב ביוקנן לכהן רק כהונה אחת. הוא מילא את הבטחתו ותמך בסגנו, ג'ון ברקינרידג', בבחירות הבאות. הוא ביקר את המחלוקת בנושא העבדות ועל מעמדה של העבדות בטריטוריות. הוא טען שלקונגרס אין זכות להתערב במעמדה של העבדות, ובנוסף טען שעל הממשלה להבטיח את חופש הביטוי. לטענתו, על תושבי הטריטוריות להיות חופשיים משיקולים זרים ולבחור בגורלם לעצמם, כשהם כפופים רק לחוקה. ביוקנן דרש להסדיר את נושא העבדים הנמלטים ולהגן על זכויות בעלי העבדים בכל המדינה. הוא טען שפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, כשיפורסם, יפתור את הבעיה. למען האמת, ביוקנן ידע על הפסיקה הצפויה, ואף לקח חלק בניסוחה.
ממשלו.
לקראת נאום ההשבעה שלו, ביקש ביוקנן להימנע מהמלחמות הפנימיות מתקופתו של אנדרו ג'קסון וליצור קבינט הרמוני. ביוקנן רצה להיות המוביל, ובחר אנשים שהסכימו עם דעתו. הוא ציפה להתעסק בעיקר, ולהכתיב, את מדיניות החוץ האמריקנית, ומינה את לואיס קאס המזדקן לתפקיד מזכיר המדינה. ביוקנן וסגנו של קאס, ג'ון אפלטון, היו אלו שהובילו את מדיניות החוץ. ביוקנן בחר בארבעה דרומיים ובשלושה צפוניים לקבינט, ביניהם היה אייזיק טוי, מזכיר הצי, שנחשב לתומך בדרומיים. פרט למינויו של קאס הזקן, רק התובע הכללי ג'רמייה בלאק לא נחשב לתומך בדרומיים, אולם הוא התנגד לתנועה לביטול העבדות. מינוי הדרומיים ותומכי הדרום גרם לכעס רב בצפון, והעובדה שביוקנן לא מינה תומכים בסטיבן דאגלס גרמה לפילוג מפלגתי. ביוקנן היה חייב לדאגלס על כך שדאגלס פרש מניסיון ההתמודדות בוועידה של 1856, אולם לא חיבב את דאגלס וניסה לצמצם את השפעתו. מחוץ לקבינט, הותיר ביוקנן מינויים רבים של פירס, אולם פיטר צפוניים שתמכו בדאגלס. ברקינרידג', סגן הנשיא, לא שיחק תפקיד בממשל.
מינויים לבית המשפט.
ביוקנן מינה שופט אחד לבית המשפט העליון של ארצות הברית, ניית'ן קליפורד, לאחר התפטרותו של בנג'מין קרטיס, שסירב לפסק הדין של דרד סקוט. קליפורד שירת בבית המשפט עד ל-1881, וב-1872 היה הוותיק מבין השופטים. ביוקנן מינה שבעה שופטים מחוזיים אחרים, ושניים לבית המשפט לתביעות קטנות.
פסק דין דרד סקוט.
לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, התפתח ויכוח לגבי מעמדה של העבדות בטריטוריות המערביות. התנועה לביטול העבדות עדיין לא הייתה חזקה מספיק, אולם צפוניים רבים החלו לראות בעבדות פגם מוסרי והתנגדו להרחבתה אל הטריטוריות. דרומיים רבים נפגעו בגלל ההתקפה על העבדות וחששו שאיסור על עבדות בטריטוריות יוביל לאיסור על עבדות בדרום. פשרת 1850 פתרה את הנושא באופן זמני, אולם כל הפרה צפונית של חוק העבד הנמלט (שהיה חלק מהפשרה) העלה את המתח בדרום. ב-1852 פורסם הרומן "אוהל הדוד תום", שגרם למחלוקת. ב-1854, חוק קנזס נברסקה ביטל את פשרת מיזורי שהגבילה את העבדות לתחום שהיה דרומית מקו הרוחב '36°30, וקבע שכל מדינה חדשה תכריע בעצמה על העבדות בתחומה בעזרת משאל. החוק לא היה אהוד בצפון, כיוון שיכול היה לגרום לעבדות בכל הטריטוריות ולגרום לכך שמדינות עבדות יצוצו מצפון לקו הרוחב '36°30. המפלגה הוויגית חוסלה בתחילת שנות החמישים, והמפלגה הרפובליקנית נוסדה. היא הכילה צפוניים שהתנגדו להרחבת העבדות לטריטוריות. מעטים מתוכם רצו לבטל את העבדות, אולם הדרום ראה במפלגה הרפובליקנית איום, והרפובליקנים לא ניסו למשוך מצביעים בדרום, תמכו במכסי מגן ובמימון ממשלתי לשיפורים פנימיים.
עם כניסתו לתפקיד, קיווה ביוקנן שהמתיחות בנוגע לעבדות תסתיים, וקיווה לחסל את הרפובליקנים. הנושא החשוב ביותר היה מעמד העבדות בטריטוריה, והאם עקרון ריבונות העם אמר שהמועצות המחוקקות יוכלו למנוע כניסת עבדים לתחומן. מאחר שההכרעה בבית המשפט העליון התקרבה, ראה בכך ביוקנן הזדמנות לפתור את הבעיה, והתערב בהליך קבלת ההחלטות לפני השבעתו.
מלבד הבטחתו לא לרוץ לכהונה שנייה, הכריז ביוקנן בהשבעתו כי שאלת העבדות בטריטוריות היא "לשמחתנו, בעלת משמעות מעשית מזערית" וכי בית המשפט העליון יישב דילמה זו ב"מהירות וביעילות". הוא הכריז שכשתהיה החלטה בנוגע לכך, הוא יהיה מחויב אליה. יומיים לאחר מכן פסק השופט רוג'ר ב. טאני בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, שאין בכוח הקונגרס לאסור על עבדות בטריטוריה של ארצות הברית, ובכך למעשה קיבל את העמדה הפוליטית-חוקתית של מדינות הדרום. פסיקה זו גרמה זעם במדינות הצפון. בינואר 1857, הנשיא הנבחר לחברו, שופט בית המשפט העליון ג'ון קטרון, ושאל האם המשפט יוכרע לפני השבעתו של הנשיא במרץ, וביקש הכרעה רחבה בנושא. ביוקנן קיווה כי הכרעת השופטים תסיים את המחלוקת הפוליטית במדינה בשאלת העבדות. קטרון, שהיה מטנסי, כתב לביוקנן ב-10 בפברואר שהרוב הדרומי בבית המשפט יכריע נגד סקוט, וללא תמיכה מהצפון, בית המשפט עדיין יפרסם את פסק הדין. ביוקנן גם לחץ על השופט גרייר (שופט מפנסילבניה, מדינתו של ביוקנן) לתמוך בשופטים הדרומיים ולקבוע כי סקוט הוא עבד, כדי ליצור מראית עין שההחלטה ניתנה משיקולים שאינם מדינתיים – אלא משיקולים משפטיים בלבד. תכתובות אלה בין הרשות המבצעת והרשות השופטת, בהן רשות אחת מנסה להשפיע על השנייה, הן כיום בלתי חוקיות. ביוקנן קיווה שפסק הדין יאפשר לו להתעסק בנושאים אחרים, כסיפוח קובה ורכישת שטחים ממקסיקו.