בעקבות מותו של קרל השלושה עשר ב-5 בפברואר 1818, עלה קרל יוהאן לכס המלוכה כקרל הארבעה עשר יוהאן, מלך שוודיה וכקרל השלישי יוהאן, מלך נורווגיה באוניה פרסונלית ובתחילה זכה לאהדתם של שני העמים עליהם מלך. העובדה שהוא מעולם לא למד לדבר שוודית או נורווגית, היוותה רק מכשול קטן עבורו, שכן, הצרפתית הייתה השפה הבינלאומית של התקופה ושפת הדיפלומטיה המסורתית, וזו הייתה שגורה על פיהם של רוב אנשי האצולה השוודית.
תקופת מלכותו של קרל יוהאן עמדה בסימן השלמת כרייתה של תעלת גותה הדרומית, שהחלה 22 שנים קודם לכן וקישרה את אגם ונרן עם וסודשופין שליד הים, 180 ק"מ מזרחה. כמי שהיה בעל דעות רדיקליות בצעירותו, השתנו דעותיו במשך השנים בהדרגה לכוון הימני של המפה הפוליטית ובעת עלייתו לכס המלוכה הוא כבר היה שמרן קיצוני. גישתו האוטוקרטית, במיוחד הצנזורה שהטיל על העיתונות, היו בלתי פופולריים, במיוחד לאחר 1823. עם זאת, השושלת שהקים לא עמדה מעולם בפני סכנה של ממש, שכן הן השוודים והן הנורווגים היו גאים במלך אירופאי, שהיו לו מוניטין טובים.
גם בנורווגיה הוא התמודד עם אתגרים. החוקה הנורווגית העניקה לפרלמנט הנורווגי, הסטורטינג, סמכויות גדולות יותר בהשוואה לכל בית מחוקקים באירופה של אותה תקופה. בעוד שבשוודיה הייתה לקרל יוהאן סמכות להטלת וטו, הייתה סמכותו זו בנורווגיה מוגבלת. הוא דרש מהסטורטינג להעניק לו זכות וטו מוחלטת, אך נאלץ לסגת מדרישתו.
ההתנגדות לשלטונו הגיעה לשיאה בשנות השלושים של המאה ה-19 עד כדי דרישות להתפטרותו. קרל יוהאן שרד את הלחצים הללו, ומלך על שוודיה ונורווגיה מ-1818 עד למותו ב-1844.
קרל הארבעה עשר נישא ב-17 באוגוסט 1798 לדזירה קלארי, בתו של סוחר משי ממרסיי ואחותה של ז'ולי קלרי, אשתו של ז'וזף בונפרטה. דזירה הייתה מאורסת קודם לכן לנפוליאון. ברנדוט ודזירה הולידו בן אחד בלבד, אוסקר הראשון, מלך שוודיה, שמלך אחרי מותו של אביו.
השושלת שהקים קרל הארבעה עשר שולטת עד היום בשוודיה, ובעבר שלטה אף בנורווגיה, כחלק מהאיחוד השוודי-נורווגי, אולם בשנת 1905 זכתה נורווגיה לעצמאות.
מרטינו מרטיני
מרטינו מרטיני (באיטלקית: Martino Martini;בסינית: 卫匡国; בסינית מסורתית: 衛匡國; בפין-יין: Wèi Kuāngguó; 20 בספטמבר 1614, טרנטו, איטליה - 6 ביוני 1661, האנגג'ואו, סין) היה כומר ישועי ומיסיונר איטלקי, הגאוגרף והקרטוגרף הראשון של סין בעת החדשה.
ילדות והשכלה.
ב-8 באוקטובר 1632, עם סיום לימודיו התיכוניים בקולג' של טרנטו, נכנס מרטיני למסדר הישועים. ב-1634 בסיום תקופת הכשרתו הראשונה, ביקש ממנהל הקולג' להישלח כמיסיונר לסין. הוא המשיך את לימודיו הקלאסיים עוד שלוש שנים באוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית ברומא ולמד מתמטיקה ואסטרונומיה אצל המלומד אתנסיוס קירכר. בשנים 1637 עד 1639 למד תאולוגיה בקוימברה שבפורטוגל. שם הוסמך לכמורה.
במקאו וסין.
ב-1640 הפליג מרטיני לסין. הוא הגיע למקאו ב-1642. הוא החל ללמוד סינית, ושנה לאחר מכן חצה את הגבול, והשתקע בהאנגג'ואו. משם הוא תר את הפרובינציות השונות של האימפריה, ואסף ידיעות מדעיות, בעיקר אודות הגאוגרפיה של האימפריה הסינית. הוא גם ביקר בבייג'ינג ובחומה הגדולה.
כאשר שבטי המנצ'ו פלשו לסין, השתלטו על בייג'ינג ב 1644 והפילו את שושלת מינג מצא מרטיני הגנה בקרב הפקידות הנמוכה, שהעריכה את ידיעותיו וחוכמתו. הוא התערב לעיתים אצל השלטונות האזרחיים והצבאיים כדי להציל נפשות.
החזרה לאירופה ופרסום ספריו.
ב-1650 שלח ראש משלחת המיסיון את האב מרטיני לרומא כדי להסביר ולהגן על גישת האינקולטורציה של הישועים בסין. לפי גישה זו, המנהגים הסינים אשר אינם סותרים את האמונה הנוצרית זכו להערכה ואף לעידוד מצד הישועים, מה שגרר מחלוקת עם מסדרים נוצריים אחרים בסין. דרכו חזרה לאירופה ארוכה ורצופת תלאות. בקיץ 1653 הוא הגיע לאמסטרדם. שם ובאנטוורפן, וינה ומינכן הוא פגש בבעלי בתי דפוס והוציא לאור 3 יצירות חשובות:
משום כך הוא הגיע לרומא רק באביב 1655. הוא מסר תזכיר המסביר את הגישה הישועית ולאחר חמישה חודשים של דיונים הוציאה האספה הקתולית הקדושה להפצת האמונה (Sacra Congregatio de Propaganda Fide) צו לזכות המסדר הישועי.
חזרה לסין.
ב-1658 חזר מרטיני עם עשרה ישועים נוספים לסין. הם נשבו על ידי שודדי ים ושוחררו בעבור כופר. רק הוא ושלושה נוספים שרדו את המסע עקב המחלות. הוא מגיע להאנגג'ואו ב-11 ביוני 1659 וחוזר לעבודתו עם הנוצרים החדשים באזור.
מרטיני מפרסם בסינית אנתולוגיה בשם "אודות החברות" ובה חיבורים שתורגמו מיוונית עתיקה ולטינית. עוד כתב בסינית מספר חיבורים פדגוגיים המנסים להוכיח בעזרת ההיגיון את קיומו של האל ואלמותיותה של הנשמה.
הוא הספיק לנכוח בפתיחת הכנסייה הגדולה בעלת שלוש הספינות אותה יזם (כיום קתדרלת העיבור ללא חטא של האנגג'ואו) וזמן קצר אחר-כך הוא נפטר מכולרה בגיל 47.
גיאוזאורוס
גיאוזאורוס (שם מדעי: Geosaurus; משמעות השם: "לטאת גאיה", כלומר: "אם הלטאות הימיות") הוא סוג של זוחל נכחד מקבוצת דמויי תנינאים וממשפחת המטריורינכוסיים שחי במימי סוף היורה ותחילת הקרטיקון לפני 150-136 מיליון שנה. את שמו קיבל מהחוקר ז'ורז' קיווייה ב-1824 ופירושו: "הלטאה של גאיה", האלה היוונית. מאובניו נמצאו בבוואריה, גרמניה.
זוחל ימי זה חי בימים כמעט אם לא כל זמנו וגופו דמה לגופם של כלבי ים. אורכו הגיע ל-3 מטרים, די קטן ביחס למשפחתו. הוא היה בעל גולגולת קצרה ורחבה ולסתות עבות בעלות שיניים גדולות וניזון מטרף שכלל זוחלים ימיים אחרים ודגים ואולי חטף פטרוזאורים שעפו מעל הים.
מיון.
מינים נוספים שצורפו לסוג והיו בעלי לסתות מוארכות יותר הועברו לסוג אחר: "Cricosaurus". כיום כלולים בסוג 3 מינים, מרביתם מבוססים על מאובנים חלקיים ושבורים:
דקוזאורוס
דקוזאורוס (שם מדעי: Dakosaurus; משמעות השם: "לטאה נשכנית") הוא סוג של זוחל נכחד שהיה קרוב לתנינאים המודרניים אך היה זוחל ימי מובהק. הוא חי בתור היורה המאוחר עד לתחילת הקרטיקון.
נמצא ב-1856 בגרמניה, ושיניו נראו כמו שיני מגלוזאורוס שחי באותו אזור. בהמשך התברר שהיו שייכות לתנינאי בעל לסת רחבה מלאת שיניים חדות. הוא קיבל את שמו עקב מלתעותיו המאיימות. המאובנים שלו הגיעו מרחבי אירופה, רוסיה, ארגנטינה ומקסיקו. כיום מסווגים מינים תחת הסוג אך בעבר היו יותר שחלקם עברו לסוגים אחרים כמו הגיאוזאורוס.
מאפיינים.
יצור זה היה טורף-על מפיל אימה על היצורים הימיים באזור מחייתו. לא ברור אם התרבה במים או יצא בדומה לצבים ימיים להטיל ביצים ביבשה.
אורכו של הדקוזאורוס הגיע לאורך 4–5 מטר וזנבו הארוך שימש להיגוי במים ביעילות גדולה בהרבה מאלה של התניניים המודרניים. הוא היה צייד אימתני שהזכיר את האורקה המודרנית, אך רוב טרפו הורכב מדגים. עם זאת מבנה שיניו נועד לחתוך ולשסע גם טרף גדול יותר כמו מיני איכתיוזאוריים, פליוזאורים שונים, פטרוזאורים שעפו מעל ואף תניני ים אחרים.
מטריורינכוסיים
מטריורינכוסיים (שם מדעי: Metriorhynchidae) היא משפחה של זוחלים ימיים מהקבוצה דמויי-תנינאים. הם חיו באוקיינוסים הקדומים של תורי היורה והקרטיקון עד ללפני 135 מיליון שנה. מאובניהם נמצאו באמריקה הצפונית, אמריקה הדרומית ואירופה.
משפחה זו לצד הטלאוזאוריים שיחדיו שייכים לתת-סדרה ת'לאטוסוכים הם התנינים הימיים ביותר ומבנה גופם הותאם לחיים בים, אם כי לא ברור אם הטילו ביצים בחופים כמו צבי ים או השריצו ולדות במים. רבים מהם היו בעלי לסתות גדולות מלאות שיניים חדות והם היו טורפי-על בימים. אחרים היו דווקא אוכלי דגים בעלי חרטום צר והיו קטנים יותר.
ת'לאטוסוכים
ת'לאטוסוכים (שם מדעי: Thalattosuchia) היא תת-סדרה של דמויי-תנינאים שכוללת 2 משפחות נכחדות אשר חיו בעידן המזוזואיקון לפני 125–195 מיליון שנה. ייחודים בכך שהם חיו בימים ובאוקיינוסים באופן שהזכיר את הפליוזאורים או המוסזאוריים מאותה תקופה.
מינים אלה היו טורפים גדולים בעלי שיניים אימתניות שניזונו מזוחלים ימיים אחרים ומדגים. חלקם היו בעלי לסתות צרות יותר וניזונו רק מדגים כנראה. בניגוד לתנינים הרגילים הם היו בעלי קשקשים נוקשים פחות שהתאימו לזרימה ימית והיו בעלי סנפירים גדולים וזנב ארוך ששימש כהגה.
טלאוזאוריים
טלאוזאוריים (שם מדעי: Teleosauridae) היא משפחה של דמויי-תנינאים מקבוצת הת'לאטוסוכים שבה מיני זוחלים ימיים גדולים שהותאמו לחיי ים. הם חיו בין היורה התיכון לקרטיקון התחתון לפני 130–183 מיליון שנה. מאובניהם נמצאו באמריקה הצפונית, אמריקה הדרומית, אפריקה, אירופה ואסיה.
הם דמו לבני משפחת המטריורינכוסיים והיו בעלי זנב ארוך ורחב ששימש כהגה. חלקם היו בעלי לסתות צרות וארוכות שעזרו ללכוד טרף מהיר כמו דגים. אחרים דמו בצורתם לכרישים וטרפו יצורים גדולים יותר בעזרת שיניים גדולות ואימתניות.
פטיש למעיכות
אדסטוס
אדסטוס (שם מדעי: Edestus) הוא סוג של דג סחוס נכחד מסדרת האאוגנאודונטים הקרובה לכימראים. הוא חי מסוף הדבון עד לסוף הקרבון במשך מעל 100 מיליון שנה. מאובניו כמו שאר בני הסדרה ידועים רק ממאובני שיניים אשר נמצאו ברחבי העולם. משמעות שמו מיוונית: "לטרוף".
דג זה הגיע לאורך מרבי של 6 מטרים, בדומה לעמלץ לבן. בדומה להליקופריון היו לו לסתות דמויות קונכית שבלול, איתן הוא כנראה השתמש כדי לשסע טרף רך גוף ואולי אחרי חבטות משסעות. בניגוד להליקופריון היו לו שיניים כאלו גם בלסת העליונה. מבנה השיניים מרמז שאולי הוא לא היה יכול לסגור את פיו.
פטיש למחיצות
קראש פטיש