מוֹאָב הוא שמו של חבל ארץ בעבר הירדן המזרחי, בתקופה הישראלית, המקבילה ברובה לתקופת הברזל, בשלהי האלף ה-6 לפנה"ס - המאה ה-2 לפנה"ס. על פי המקורות, שכנה מואב ממזרח לים המלח, בין המתלול של ים המלח לבין המדבר הערבי, בתחומי ממלכת ירדן של ימינו.
גאוגרפיה.
אזור מואב נמצא ברמה גלית אשר גובהה הממוצע הוא 1,100 מטרים מעל פני הים. הגבול הטופוגרפי הדרומי של מואב הוא ואדי אל-חסא, אשר הוצע לזהותו עם נחל זרד המקראי. הגיא של נחל מוג'יב חוצה את מואב במרכזה, אשר הוצע לזהותו עם נחל ארנון המקראי. מקובל לזהות את גבולה הצפוני של מואב בוואדי חיסבן, אשר הוצע לזהותו בנחל חשבון המקראי. מואב נחלקת לשניים: דרום מואב - בין ואדי מוג'יב (הארנון) בצפון לוואדי חסא (נחל זרד) בדרום, לבין צפון מואב - בין ואדי חיסבן (נחל חשבון) בצפון לוואדי מוג'יב בדרום.
גבולה הטבעי המערבי של מואב הוא ים המלח, ואילו גבולה המזרחי הוא במדבר הערבי.
בין רמת מואב לבין ים המלח פער של כ-1,500 מטרים. רוב הנחלים הם נחלי איתן וזרימתם העזה, הכוללת מפלים, לים המלח, יצרה גאיות צרים ועמוקים; וזאת לעומת מדבר יהודה שרוב הערוצים בו יבשים בקיץ. בנוסף חוצים את האזור גאיות הנחלים: היבאן, איבן חאמד, וכרך.
חבל הארץ הצפוני של מואב, נעדר גבולות טופוגרפיים ברורים, והיה חשוף לפגיעות מממלכות שכנות.
אזכור במקורות חוץ-מקראיים.
האזור נקרא במקורות הקדומים מהעת העתיקה, כגון המקרא והממצאים הארכאולוגיים, על שם יושביו המואבים. השם מואב בא במקרא בכמה וכמה צירופים בשמות גאוגרפיים, כגון ערבות מואב, מצפה מואב, מדבר מואב ועוד.
ארבע כתובות מימי רעמסס השני מזכירות את Mw-i-bw כמקום מרדני שמסרב להכיר בשליטת מצרים בכנען ויחד עם השסו מהר שעיר יצאו למעשי ביזה והתגרות במצרים. הפרעה שולח כוחות לאזור ומדכא את המרד - בכתובות של רעמסס השני מוצגים המואבים כבעלי תסרוקות זהות לאלה של הכנענים יושבי הקבע (שיער ארוך אסוף ומסודר) ולא תסרוקת פרועה "דמוית-ראסטות" כמו של השסו מתבליטים מאוחרים יותר שהכילו את השם מואב, החוקרים מתלבטים האם חל שינוי דמוגרפי במואב או שינוי באורחות חייהם של המואבים שגרם לשינוי בתיאורם האמנותי המצרי. כתובת אחרת מלוקסור מזכירות כי רעמסס ובנו הבכור קראו למצרים את "מנהיג מואב" ונזפו בו על כך שניסה לכרות ברית עם האימפריה החתית כדי שיסייעו לו לצאת מעולה של מצרים.
בירת הממלכה המואבית הייתה "קיר מואב" (הידועה גם בשמה: "כֶּרַךְּ"). דת המואבים הייתה דת כנענית. האל הראשי היה כמוש, אשר נזכר בכתובת מישע ובספר ירמיהו; כמו כן סגדו המואבים לבעל פעור ולאלה ענת.
כלכלת המואבים התבססה על חקלאות, ועדויות לכך גם במקרא. בספר מלכים ב, אנו למדים כי גידלו בה אלפי כבשים. במגילת רות שם מתואר כי בעת רעב בארץ יהודה הלכו אלימלך, נעמי ושני בניהם מחלון וכליון לשדה מואב, שם נותר עדיין מזון.
בכתובות אשוריות מופיעים השמות: Muaba, Maab, Maaba.
הממצא הארכיאולגי החשוב ביותר של ממלכת מואב היא מצבת מישע שהתגלתה בדיבון ומתוארכת לאמצע המאה ה-9 לפנה"ס. בשנים האחרונות (הכתובת לא התגלתה בחפירה מסודרת. על כן מקורה וזמן המצאה אינו ברור לחלוטין) התגלתה כתובת מלכותית מואבית נוספת ובה מתפאר מלך מואב בכיבוש בני עמון, לקיחת אסירים רבים, ובניית ארמון, שער ומכרה.
ארץ מואב במקרא.
על פי מקורות מקראיים וחוץ מקראיים, לחבל ארץ זה היו שלושה תובעים שראו בו חלק מנחלתם, ממלכת ישראל הקדומה, מואב ועמון.
בספר במדבר נחשב נחל ארנון לגבולה הצפוני של מואב, ואילו בתקופה המאוחרת שבה נוצרו ספרי הנביאים עמוס, ישעיהו וירמיהו מתייחסים לרוב לחלק הצפוני של מואב, שהיה מיושב לסירוגין על ידי ישראל ועל ידי עמים ושבטים אחרים.
בספר ירמיהו, מפורטת רשימת ערי ארץ מואב:
ערי מואב, כגון יהצה ואלעלה, ניתנו בתקופת ההתנחלות לנחלת שבט ראובן, כפי המסופר בספר יהושע.
המסורת המקראית מספרת על סיחון, מלך אמורי קדום ששלט מחשבון על החבל הצפוני של מואב (מארנון עד ליבוק) בימי משה, וכי משה כבש את השטחים מידיו והעניק את צפון מואב לשבט ראובן. מסורת זו מתוארת בספר במדבר בתיאור המלחמה ובוויכוח יפתח הגלעדי עם בני עמון, שבו יפתח טוען כי עמון ומואב טהרו בסיחון ובני ישראל לא כבשו את ארצם אלא את ארץ האמורי. אולם חפירות ארכאולוגיות שנערכו בתל-חסבאן, המזוהה עם חשבון המקראית, מעוררות ספקות על היתכנותה האפשרית של מסורת זו.
במקרא מתוארת ארץ מואב כנחלה ששכנה בעבר הירדן, בהרי מואב - הרמה ההררית שממזרח לים המלח, בין עמון שישב בגלעד מצפון לה, והאדומים שישבו בהרי אדום מדרומה. בספר בראשית נכתב שהוא בנו של לוט, אחיינו של אברהם, מיחסיו, שהיו גילוי עריות, עם בתו הבכורה.
ממלכת מואב קדמה לממלכת ישראל, ובין השתיים התרחשו מלחמות רבות על השטח מצפון לנחל ארנון שהיה שנוי במחלוקת בין שתי הממלכות, שחלקן הסתיימו בשעבוד מואב לישראל. מצבת מישע, שנתגלתה בדיבון ב-1868 ומתוארכת למאה ה-9 לפנה"ס, מספרת על תודתו של המלך המואבי מישע לאל כמוש, על ששיחרר את מואב מהשיעבוד לישראל, ככל הנראה בימי המלך יהוא. במקרה אחר, קדום יותר, של עגלון מלך מואב, הצליחו המואבים יחד עם עמון ועמלק לכבוש נתחים מבנימין ויהודה עד שאהוד בן גרא מרד בהם, הצליח להרוג את עגלון מלך מואב ולהסיגם.
המואבים נחשבו קרובים לישראל, למשל בשפה המואבית אשר דומה לעברית. על פי המקרא מוצאם של המואבים הוא ממואב שנולד לבנות לוט בשכבם עם אביהם. המקרא אסר על השתלבותם של "עמוני" ו"מואבי" בעם ישראל, בלשונו: "לבוא בקהל ה'" - עד עולם. עם זאת, מגילת רות מציגה התנהלות שונה, ובה התקיימו קשרי נישואין בין ישראלים למואבים. חז"ל פירשו זאת על ידי הבחנה בין אישה לאיש, ולשיטתם איסור פשט המקרא הוא על מואבי ולא על מואבית; וזאת מכיוון שהסיבה לאיסור היא אי קבלת בני ישראל כאורחים בנדודיהם, דבר שנשים לא היו אמורות לעשות. על פי התנ"ך, קשרי החיתון בין הישראלים לבין המואבים (בעיקר נשים מואביות) הדיחו את הישראלים לעבוד את אלילי המואבים, כפי שמתואר במקרא, אף שלמה המלך שנשא לו נשים זרות כולל מואביות, והושפע מהן עד כדי בניית במה לאלילים, למרות האיסור במקרא, כפי המסופר בספר מלכים. עדות נוספת לקשר בין אנשי שבט יהודה למואבים מוצגת גם בספר . כאשר דוד נמלט מפני אכיש מלך גת למערת עדולם, הוא מפקיד את בני משפחתו בידי מלך מואב.
במאה השמינית לפנה"ס בימיו של סרגון השתעבדו המואבים לממלכת אשור, והעלו לה מס. על פי כתובות סרגון, נחלה מואב תבוסה ב"מרד אמֻרֻ" הגדול, יחד עם אשדוד הפלישתית, אדום ויהודה. בימי אסרחדון סיפקו המואבים כוחות לוחמים לצבא אשור בדרכו לכיבוש מצרים. בתקופות הבבלית והפרסית נכללה בהם מואב. חורבנה הסופי של מואב הגיעה במאות השלישית והשנייה לפנה"ס, כאשר נפגעה על ידי שבטי הנבטים. שרידי ממלכת מואב נטמעו בנבטים וחדלו מהיות אומה.
הר שומרון
פרוקסיסום
גזעי האדם
ברכה אחת מעין שלוש
ברכה אחת מעין שלוש (או בקיצור: ברכת מעין שלוש) היא ברכה אחרונה קצרה שנאמרת על חלק ממיני המאכלים.
שמה של הברכה נובע מכך שהיא ברכה אחת שסדורה על פי סדר שלוש הברכות הראשונות של ברכת המזון, אלו העוסקות בהודאה על המזון, בהודאה על ארץ ישראל, ובבקשה לבניין ירושלים.
התנאים המצריכים ברכה זו.
חז"ל תיקנו לברך ברכה אחת מעין שלוש לאחר אכילת אחד משלושת הדברים הבאים:
פת הבאה בכיסנין.
מאכל שנעשה מאחד מחמשת מיני דגן (כולם זנים של חיטה ושעורה, שני המינים הראשונים משבעת המינים) - שלא בצורת פת. בראשונים נחלקו מתי נחשב המאכל שהוא אינו בצורת פת, שלא יתחייבו לברך עליו ברכת 'המוציא לחם מן הארץ'.
שבעת המינים.
לאחר אכילת אחד מחמשת המינים (מלבד חיטה ושעורה) הנוספים שנזכרו בפסוק המדבר בשבח ארץ ישראל, כולם פירות האילן: תאנים, רימונים, ענבים, זיתים ותמרים. כאשר מינים אלו מקורם מארץ ישראל, תיקנו להזכיר שבח זה של ארץ ישראל בלשון הברכה, במקום 'ועל הפירות' יש לומר 'ועל פירותיה'.
יין.
לאחר שתיית יין הנעשה מגפן, יש לברך ברכה אחת מעין שלוש, שמשום חשיבותו של היין קבעו לו נוסח ברכה בפני עצמו, שלא כשאר משקים שמברכים אחר שתייתם ברכת בורא נפשות.
בפתיחת ברכה זו, אומר "על הגפן ועל פרי הגפן", אבל נחלקו הראשונים אם חותם "על הארץ ועל הפירות" (או על פירותיה - בפירות ארץ ישראל), או שחותם "על הגפן ועל פרי הגפן" (או על פרי גפנה - בפירות ארץ ישראל). שתי הדעות מובאות בשולחן ערוך.
ואגאדוגו
ואגאדוגו (בצרפתית: Ouagadougou) היא בירת בורקינה פאסו והעיר הגדולה במדינה. בשנת 2019 התגוררו בעיר קרוב ל-2.5 מיליון תושבים.
היסטוריה.
מקור העיר הוא במאה ה-15 כששבטי הנינסי התיישבו באזור. השבטים היו בוויכוח מתמיד עד שגיבור יוניוסי בשם וורבי, דמות חשובה בהיסטוריה של בורקינה פאסו, הוביל את שבטו לניצחון. הוא שינה את שם האזור מקוּמבי-טֵנגַה, כפי ששבטי הנינסי קראו לו, לווֹגוֹדוֹגוֹ, שמשמעות השם היא "היכן שאנשים מקבלים כבוד והערכה". השם הנוכחי, ואגאדוּגוּ, הוא ההגייה הצרפתית של השם.
העיר הפכה לבירת אימפריית מוסי ב-1441 והפכה למקום מושבם הקבוע של שליטי האימפריה החל מ-1681. האימפריה נכבשה על ידי צרפת והפכה לחלק מהמושבה הצרפתית וולטה עילית ("Haute Volta") בשנת 1919, לאחר שהצרפתים כבשו את האזור בשנת 1896. השלטון הצרפתי שינה את שם העיר לוואגאדוגו, והפך אותה לבירת המושבה. ב-1954, המסילה מחוף השנהב הגיעה לעיר. לאחר שהמושבה זכתה בעצמאות מצרפת בשנת 1960, הפכה העיר לבירת המדינה שנקראה אז וולטה עילית (ושינתה שמה לבורקינה פאסו רק בשנת 1984).
גאוגרפיה.