עם פרוץ מלחמת העולם השנייה כבש הוורמאכט את ברסט ב-14 בספטמבר 1939. על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב נמסרה העיר לרוסים ב-23 בספטמבר 1939 במצעד צבאי משותף עליו פיקדו הגנרלים היינץ גודריאן וסמיון קריבושיין.
ב-22 ביוני 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, לאחר שהייתה ליישוב הסובייטי הראשון שהותקף במבצע ברברוסה. מבצר ברסט ליטובסק החזיק מעמד עד 30 ביוני 1941.
בימים הראשונים לכיבוש נרצחו בעיר כ-5,000 גברים יהודים. בסתיו 1941 רוכזו יהודי העיר הנותרים בשני גטאות, בהם התפתחו תנאי רעב קשים, והם צוו בענידת טלאי צהוב. מגטאות אלו הועברו יהודי העיר ב-15 באוקטובר 1942 לתחנת הרכבת בעיר, ממנה הוסעו לתחנת ברונה גורה, שם נרצחו כולם. היהודים שנתפסו מסתתרים בגטאות, נרצחו במקום.
בפברואר 2019 התגלה בעיר בור ירי, ובו שרידיהם של יותר מ-1,200 יהודים שנרצחו בידי הנאצים.
ב-28 ביולי 1944 שחרר הצבא האדום את העיר. לעיר שבו 14 יהודים בלבד. על גבורת מגיני העיר אל מול הצבא הגרמני המתקרב זכתה מצודת העיר בתואר מבצר-גיבור ברית המועצות, והייתה לאתר היחיד שאינו עיר שזוכה במדליה מסוג זה.
בתום מלחמת העולם השנייה עברה העיר לתחומי הרפובליקה של בלארוס במסגרת ברית המועצות.
עם האישים היהודים המפורסמים שנולדו בברסט נמנים ראש ממשלת ישראל בעבר מנחם בגין, הרב אהרון יהודה לייב שטיינמן, הרב איסר יהודה אונטרמן והשושלת הרבנית לבית סולובייצ'יק. כמו כן אביו של אריאל שרון, שמואל שיינרמן, נולד בעיר ונמלט ממנה לגאורגיה ומאוחר יותר לארץ ישראל בזמן מלחמת העולם הראשונה.
בין רבני העיר: הרב יואל סירקיש - הב"ח, הרב יעקב מאיר פאדווא, מהרי"ל דיסקין, רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק ה"בית הלוי", בנו הרב חיים סולובייצ'יק ואחריו רבה האחרון של העיר, בנו הרב יצחק זאב סולובייצ'יק. לצידם של שני הרבנים האחרונים, כיהן כדומו"צ הרב שמחה זליג ריגר. עם עלייתו של הרב יצחק זאב ארצה בתחילת מלחמת העולם השנייה, מסר שיעורים במקום מושבו בירושלים, וכך נוצר הבסיס לישיבת בריסק שפועלת כיום בראשות בנו ונכדיו.
באוקטובר 2014 פרסם העיתון דיילי מייל כתבה על מאות מצבות מבית הקברות היהודי העתיק שהתגלו במהלך חפירות לבניין קניון בעיר, ובעקבותיו התברר שהתגלו כבר למעלה מאלף חמש מאות מצבות פזורות בבתים ובבניינים בעיר והם שמשו לאחר השואה ובתקופת השלטון הסובייטי לבניה ברחבי העיר. על חורבות בית הכנסת הגדול בבריסק נבנה קולנוע ובמרתפיו ניתן להבחין בהריסות בית הכנסת.
ליד המבצר של בריסק נבנתה אנדרטה לזכר הנופלים במלחמת העולם השנייה (כולל יהודים). לידה רוכזו המצבות שנאספו בבית הקברות היהודי וברחובות בריסק.
בשנת 2019 נתגלו בקבר אחים בעיר גופות רבות של יהודים שנרצחו בשואה בירי בראשם ונקברו בבור, ומיקומם לא היה ידוע קודם. הקבר הגדול התגלה בפברואר 2019, במהלך עבודות בנייה בעיר, אז לא הייתה ברורה כמות הקרבנות. עם פתיחתו בחודש מאי 2019 נספרו 1,214 גופות. זהותם היהודית של הנרצחים הייתה ניכרת, השלדים היו לבושים בבגדים יהודים דתיים אופייניים לתקופה, וכן בשרידי כובעים לגברים, ובכיסויי ראש לנשים.
שליח חב"ד בעיר הוא חיים רבינוביץ, יליד ירושלים, הפועל בעיר מאז 2003 מטעם ארגון 'אור אבנר' וארגון הקהילות היהודיות בחבר העמים. הוא מפעיל בית כנסת, גן ילדים ובית תמחוי, בשנת תשע"ט הוא רכש את בית הכנסת "הקדש שול".
שמונה וחצי
שמונה וחצי (½8, באיטלקית: Otto e mezzo) הוא סרט קולנוע איטלקי משנת 1963 שביים פדריקו פליני.
הפקה.
הסרט נחשב לאחד מטובי סרטי הקולנוע שנעשו אי פעם (במשאלים רבים הגיע שני רק לסרט "האזרח קיין"), וזכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר. הוא היה אחד הראשונים בקריירה של פליני, שנתן מקום נרחב לתת מודע בחייו של הגיבור. את המוזיקה לסרט הלחין נינו רוטה שהלחין רבים מסרטיו של פליני. השחקנים הראשיים בסרט הם מרצ'לו מסטרויאני, קלאודיה קרדינלה ואנוק איימה.
במרכז עלילת הסרט במאי קולנוע הסובל ממחסום יצירתי ואשר אינו מצליח להתקדם בבימוי סרטו החדש. במקביל, הוא מוצא את עצמו תקוע בחייו האישיים. הסרט משוטט הלוך ושוב בין הפנטזיות של הגיבור (לדוגמה סצנת ההרמון) לבין זכרונות מילדותו (ריקוד הרומבה של הזונה על חוף הים והעונש שהוא מקבל בעקבות כך), התמודדות עם עברו ועם הוריו לבין המציאות היומיומית.
סצנות רבות בסרט תומכות בתאוריה זו ובעיקר סצנת הסיום שבה יורדים כל גיבורי הסרט מהעבר ומההווה ממגדל ענק (סמל לפאלוס - אבר המין הגברי) לתוך מעגל ורוקדים לצלילי תזמורת שמנוהלת על ידי גוידו הילד.
שם הסרט מתייחס לכך שזהו הסרט השמונה וחצי של פליני (החצי מתייחס לסרט שהכיל שני סיפורים שבוימו על ידי שני במאים שונים).
פליני
לאציו (כדורגל)
סוצ'ייטה ספורטיבה לאציו (באיטלקית: Società Sportiva Lazio SpA ובקיצור אס-אס לאציו) היא קבוצת כדורגל איטלקית מהעיר רומא, אשר ידועה כ"ביאנקוצ'לסטי" (תכולים לבנים באיטלקית). המועדון משחק בסרייה א' וזכה פעמיים באליפות איטליה (1974, 2000), שבע פעמים בקופה איטליה, 5 פעמים בסופר קאפ האיטלקי ("סופר קופה איטליאנה"), פעם אחת בגביע אופ"א ופעם אחת בסופר קאפ האירופי. הקבוצה משחקת בחולצות תכולות, עם מכנסיים לבנים וגרביים לבנים, וחולקת את האצטדיון הביתי (ה"סטאדיו אולימפיקו") עם היריבה העירונית מ.ס. רומא. היריבות בין שתי הקבוצות היא ארוכת שנים והמפגשים ביניהם נקראים "דרבי הבירה" (Derby della Capitale באיטלקית) והוא אחד מרגעי השיא בעונת הכדורגל האיטלקית.
היסטוריה.
הקמת המועדון ושנים ראשונות.
הקבוצה הוקמה ב-9 בינואר 1900 כ-Società Podistica Lazio. השם לאציו הוא שם המחוז בו רומא שוכנת. התכול העמוק והלבן הטהור נבחרו בהשראת דגל יוון, המדינה שהחלה את מסורת האולימפיאדה. בתחילת דרכו של המועדון, השתתף המועדון במספר ענפי ספורט, אך החל משנת 1902, המועדון החל להשתתף בענף הכדורגל.
המועדון היה חובבני ולא השתתף בליגה המסודרת עד לשנת 1913, אז נרשמה הקבוצה לראשונה בליגה הבכירה של ההתאחדות האיטלקית. הם הגיעו לדו-קרב הארצי מספר פעמים אבל כשלו, לעיתים הושפלו כמו ה-1–9 המצטבר נגד קזלה ב-1914 ו-1–6 נגד ג'נובה בשנת 1893 ו-1923.
בשנת 1927, היה לאציו המועדון היחיד מרומא שהתנגד לרצון המשטר הפשיסטי באיטליה לאחד את כל הקבוצות ברומא לקבוצה אחת, שבסוף נקראה א.ס. רומא והפכה ליריבתה הגדולה של לאציו.
המועדון שיחק בסרייה א' האיטלקית החל מ-1929 בהנהגת החלוץ סילביו פיולה, אך ההישג הגדול ביותר שלהם לפני מלחמת העולם השנייה היה מקום שני ב-1937. בעונת 1940/1941 הגיע המועדון לחצי גמר הגביע האיטלקי לאחר שניצח ברבע גמר את קבוצת ספציה.
עליות וירידות - ה"סקודטו" הראשון.
לאחר סיום המלחמה המועדון המשיך להכשל בליגה, אך בו בזמן זכה בגביע האיטלקי בשנת 1958. המועדון ירד לראשונה לליגת המשנה (ה"סרייה ב') בסוף עונת 1960/1961 מהמקום האחרון בליגה, וחזרה לליגה הבכירה שנתיים לאחר מכן. הקבוצה ירדה פעם נוספת לליגה השנייה בסוף עונת 1970/1971 וחזרה שוב לסרייה א' ב-1972/1973. המועדון התרומם ונכנס לרצף של יכולת טובה, והצליח לסיים במקום השלישי בעונת 1972/1973 שהייתה קרובה מאוד לזכייה בתואר האליפות אך הפסידה במחזור האחרון. בסופו של דבר ה"סקודטו" (אליפות איטליה) הראשון הגיע בעונת 1973/1974 עם קבוצה שכללה את הקפטן ג'וזפה וילסון, הקשרים לוצ'יאנו רה-צ'קוני (שכונה "המלאך הבלונדיני") ומריו פרוסטלפי, החלוץ ג'ורג'ו צ'ינאגילה ותחת הדרכתו של המאמן תומאסו מאסטרלי. אולם מותם הטרגי של רה-צ'קוני (שנורה למוות בטעות על ידי חברו לאחר שהתחזה לשדוד את חנות התכשיטים שלו) ומאסטרלי (שנפטר מסרטן), ועזיבתו של החלוץ צ'ינאגליה היווה מכה קשה למועדון בשנים אלו והוא נקלע לתקופה רעה. הקבוצה אומנם סיימה במקום השמיני בלבד ב-1978/1979 אבל לראשונה שחקן הקבוצה - ברונו גיורדאנו סיים כמלך השערים בסרייה א'.
המועדון ירד ליגה ב-1980 בעל כורחו, אחרי שבמרץ 1980 לנודע משטרת המס האיטלקית על מעורבות מספר כדורגלנים בקבלת כספים תמורת הפסד קבוצתם. לאחר סיום החקירה הוחלט על עונשים קשים כלפי הקבוצות המעורבות (ביניהם: מילאן, בולוניה ופלרמו). על לאציו הושת קנס כבד של 10 מיליון לירות - ובנוסף היא נשלחה לסרייה ב'. הקבוצה נשארה בליגה השנייה במשך 3 עונות, שהיוו את התקופה הכי רעה של לאציו בהיסטוריה. המועדון חזרה לליגה הבכירה בסוף עונת 1982/1983, ועונה לאחר מכן ניצל מירידה נוספת רק ביום האחרון של הליגה. אולם בעונת 1984/1985 חזרה הקבוצה לליגת המשנה לאחר עונה שכללה 2 ניצחונות ב-30 משחקים ועם 15 נקודות בלבד בטבלה. ב-1986, הופחתו ללאציו 9 נקודות בליגת המשנה בעקבות פרשת הימורים לא חוקיים של שחקנה קלאודיו וינאצאני - מכת מוות בתקופה שבה עדיין ניתנו 2 נקודות על ניצחון. נעשו מאמצים כבירים של הקבוצה להישאר בכל זאת בליגה ולהימנע מירידה לסרייה ג', שלבסוף הצליח רק בפלייאוף הירידה כאשר היא ניצחה את טרנטו וקמפובאסו. עונה זו סימנה את השינוי עבור הקבוצה, שעלתה עונה לאחר מכן חזרה לסרייה א' בסוף עונת 1987/1988 תחת הדרכתו של המאמן ג'יאנמרקו קאלרי.
הסקודטו השני ונפילה.