האנזים טלומראז התגלה לראשונה בייצור חד תאי בשם טטרהימנה, על ידי קרול גריידר ואליזבת בלקברן בשנת 1984. יחד עם ג'ק שוסטק, זכו גריידר ובלקברן בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 2009 על גילוי זה.
מהו טלומראז.
הטלומר נמצא בקצה כל כרומוזום בתא, ומגן עליו, ממש כמו פיסות הפלסטיק הקטנות המגנות על שרוך נעל. עם כל חלוקה של התא, דהיינו הכפלה של הכרומוזומים, כל כרומוזום מתקצר מעט. אלמלא הטלומר, היה הכרומוזום מתקצר בחלק מהמידע הגנטי החיוני שלו. הטלומר, בקיומו בקצה הכרומוזום, "מקריב" את עצמו ומתקצר במקום החומר הגנטי עצמו. האנזים טלומראז מתקן את קיצורו של הטלומר ומאריך אותו מחדש. הוא מוסיף רצף נוקלאוטידים ספציפי (TTAGGG אצל כל בעלי החוליות), לקצה '3 של גדיל DNA, באזור הטלומרים ובכך מאריך את הטלומר מחדש ומונע לפחות חלק מהתקצרותו. האנזים עובד בשיטת רוורס טרנסקריפטאז ומחזיק גדיל RNA משלו המשמש כתבנית להארכת הטלומרים המתקצרים לאחר כל מחזור תא.
מבנה החלבון של הטלומראז האנושי זוהה ב-2007 על ידי צוות של דוקטור סקוט כהן במכון המחקר CMRI שבאוסטרליה. הוא מורכב משתי תת-יחידות: טלומראז רוורס טרנסקריפטאז (Telomerase Reverse Transcriptase; TERT) וטלומראז RNA (ידוע גם כ-TERC, או hTR). האזור המקודד את הגן TERT מורכב מ-3396 זוגות בסיסים, ומתורגם לחלבון בן 1131 חומצות אמינו. הפוליפפטיד נקשר עם TERC (שאורכו 451 נוקלאוטידים), שאינו מתורגם ונותר כ-RNA.
TERT כנובע משמו הוא רוורס טרנסקריפטאז, שהיא משפחה של אנזימים המשעתקים DNA חד-גדילי על פי תבנית RNA חד-גדילי. תבנית ה-RNA אותה TERT משעתק לאחור היא TERC.
השפעה על הזדקנות וסרטן.
ב-2010, פרופ' רונלד דה פיניו וקבוצת מדענים נוספת גידלו במעבדתם באוניברסיטת הרווארד עכברים בעלי טלומרים קצרים. העכברים קצרי הטלומרים הראו מאפיינים רבים של זיקנה כבר בצעירותם. הקבוצה הצליחה לגרום לעכברים הללו לייצר את האנזים טלומראז המאריך את הטלומרים ולהראות כי כתוצאה מהארכת הטלומרים על ידי הטלומראז נעלמו מאפייני הזיקנה הללו. בין השאר הצליחו דה פיניו וחבריו לגרום להתחדשות תאי עצב של העכברים, לשיפור בפוריות שלהם ולהבראת איברים שנפגעו בתהליך ההזדקנות, ובהם הכבד, המעיים והטחול.
לדברי דה פיניו בשיחה עם "כלכליסט" הישראלי:
"רקמות ישנות שהתבלו יכולות לחזור אחורה בזמן. זה אומר שכבד שנהרס יכול לחזור לימיו הטובים ושעור מקומט יכול להימתח שוב. יש לנו בגוף יכולת מובנית להתחדש שוב ושוב, אם רק נסיר את המנגנון הספציפי שגורם לגוף שלנו להפסיק לעשות את זה... זו הפעם הראשונה שהגיל הושב לאחור בייצור חי... אני מאמין שהתגלית הנוכחית תאפשר בעתיד... להוריד את שיעור המתים מסרטן, מסוכרת, מאלצהיימר ומעוד מחלות שאופייניות לבני 60 ומעלה. במקום להילחם במחלות הללו אנחנו יכולים למנוע את התהליך... אם נצליח למנוע את הסרטן מראש ולשחק עם הטלומרים כרצוננו, נוכל להאריך את החיים שלנו באופן דרמטי".
עם זאת, ישנן ראיות שונות לכך שהאנזים מצוי בכמות רבה בתאים סרטניים, וכך, בנוסף למנגנונים שונים, הוא תורם לחיי הנצח שלהם.
לובסטר, ובעלי חיים נדירים נוספים.
לובסטר הוא בעל חיים, מהבודדים שנמצא כי לכאורה אינם מזדקנים כלל. דומים לו ככל הנראה סוגים מסוימים של צבים, המדוזה בת האלמוות ואולי גם יסעורון אטלנטי. ישנם חוקרים המייחסים את העדר ההזדקנות לכאורה, אצל בעלי חיים אלה, לקיומו של טלומראז בכל תאיהם, בניגוד למצב אצל כמעט כל בעלי החיים האחרים ובראשם האדם. לפי הטענה הזו, הטלומראז מונע מהטלומרים בתאיהם להתקצר ובכך מונע מהם להזדקן.
סיבויה
אבו בשר עמר בן עת'מאן בן קנבר, המכונה סיבויה (בערבית: سيبويه, נהגה: סיבָּוַיְהִי; בערך 760-796 לספירה), מדקדק ובלשן ממוצא פרסי. ספרו היחיד, "אל-כתאב" (الكتاب, מילולית: "הספר") (), נחשב לטקסט המכונן של הדקדוק הערבי.
חייו.
פרטי חייו של סיבויה לוטים בערפל. הדעה הרווחת היא כי הוא נולד בעיר אל-ביצ'אא' במחוז פארס שבאיראן. בשלב מסוים עבר לבצרה כדי ללמוד חדית' והלכה אסלאמית. מסופר כי עניינו בדקדוק החל לאחר ששגה בפומבי בציטוט מסורת שלימד אותו חמאד בן סלמה (מת ב-784). מבוכתו של סיבויה הובילה אותו ללמוד דקדוק אצל אל-ח'ליל בן אחמד (מת ב-791-2) ומדקדקים נוספים.
סוגיית הצרעה.
זמן מה לאחר תחילת לימודיו אצל אל-ח'ליל התחולל, על פי סיפור המופיע בגרסאות שונות בקובצי ביוגרפיות מאוחרים, אחד האירועים המפורסמים בחייו של סיבויה, כאשר ניהל ויכוח לשוני עם המדקדק הכופי אל-כסאא'י (). באירוע זה, המכונה "סוגיית הצרעה" (مسألة الزُنْبور), אל-כסאא'י הציב בפני סיבויה את האתגר של ניתוח המשפט הבא: "תמיד חשבתי שהעקרב בעל עקיצה מכאיבה יותר מזו של הצרעה, ואכן כזה הוא" (قد كنت أظن أن العقرب أشد لسعة من الزنبور فإذا هو هي/إياها). סיבויה טען כי הצורה הנכונה לסיים את המשפט היא במילה هي. נימוקו עלה בקנה אחד עם שאר התאוריה הדקדוקית שלו: המילה إياها מתפקדת כמושא ולכן מצריכה לפניה פועל, אך פועל כזה חסר בחלק האחרון של המשפט. אך לשמע דברים אלה, הזמין אל-כסאא'י כמה אינפורמנטים בדואים שהמתינו מחוץ לדלת, והם העידו כי הצורה עם המילה إياها היא השגורה בדיבורם, ולכן סיבויה טועה. או אז הודה סיבויה בתבוסתו וחזר למולדתו בפארס, שם מת זמן קצר לאחר מכן.
סיפור הצרעה מעיד לא רק על הכבוד העצמי שהיה לסיבויה, אלא גם על החשיבות שהוא ראה בעדות של דוברי השפה הערבית הבדואים. על אף שעמדתו הייתה מבוססת על עקרונות דקדוקיים ברורים, הוא קיבל את עמדת האינפורמנטים הבדואים והודה בהפסדו.
יצירתו.
ספרו רחב היריעה של סיבויה, "אל-כתאב", פותח במבוא המציג כמה מעקרונות היסוד של תורתו, תוך סקירה של חלקי הדיבר (שם, פועל ומילית), המבנה הבסיסי של נושא ונשוא, קריטריונים פורמליים וסמנטיים ועוד. לאחר המבוא מטפל סיבויה בדקדוק הערבי החל מהתחביר, דרך המורפולוגיה וכלה בפונטיקה ובפונולוגיה. לאורך הספר בולטת אחידות טרמינולוגית, למשל בקריטריונים לצורה נכונה (בערבית: حسن, "חסן") או לא-נכונה (قبيح, "קביח") או בעיקרון המנחה של קיאס (قياس, מילולית: "היקש, אנלוגיה") ליצירת תבנית ראשית שממנה נגזרות תבניות משניות.
מושא המחקר של סיבויה הוא הדיבור (كلام) של הערבים, והמידע שעמד לרשותו נלקח מהקוראן, מהשירה הערבית ומאינפורמנטים בדואים. שלושת המקורות הללו מייצגים את דרך (نحو, "נחו") הדיבור הנכונה בערבית. מכאן נגזר כנראה המונח "נחוי" (نحوي), המציין "מדקדק" בערבית. סיבויה תפס את הדיבור כמערכת של השפעות תחביריות שרכיבים מפעילים על רכיבים אחרים. כל השפעה תחבירית (عمل, "עמל") מורכבת משני רכיבים: המשפיע (عامل, "עאמל") והמושפע (معمول فيه, "מעמול פיה"). תוצאות ההשפעה התחבירית הזאת באות לידי ביטוי בסימני יחסה או מודוס (إعراب, "אעראב"). ביסודו של דבר מי גורם להשפעה זו הוא הדובר, אך בדרך כלל רכיבי המשפט הם הנתפסים כבעלי ההשפעה.
סיבויה מפרט בספרו את כל התבניות הידועות של שמות, פעלים ומיליות, ודן בקשר שבין תבנית לתפקיד. סיבויה סוקר מגוון רחב של תופעות מורפולוגיות, כגון: התנוין (סיומת הנון בסוף שמות עצם), צורות הקטנה, צורות זוגי, ריבוי שבור ועוד.
בפרקים האחרונים של ספרו סוקר סיבויה בפירוט את הפונמות הקיימות בערבית, לצד אלופונים הקיימים בדיאלקטים שונים.
מורשתו.
לסיבויה היו תלמידים בודדים, מהם מוכר בעיקר אל-אח'פש, שמילא תפקיד חשוב בהעברת "אל-כתאב" לדורות הבאים. רק כמאה שנה לאחר סיבויה, בתקופתו של אל-מֻברד () (מת ב-898), זכה ספרו ליוקרה שממנה הוא נהנה עד היום. המורכבות הגדולה של הספר הקנתה לו סופרלטיבים שונים, בין השאר הוא מכונה "הקוראן של הדקדוק" (قرآن النحو, "קראן אלנחו"). מדקדקים מאוחרים יותר מיסדו את התאוריה של סיבויה. מונחים רבים שחסרים אצל סיבויה התווספו, ומנגד - עקרונות מסוימים ננטשו. אך ספרו של סיבויה תמיד נותר כמקור השראה וכנקודת התייחסות, במזרח כמו גם במערב.
לקריאה נוספת.
* M. G. Carter, SIBAWAYHI, I.B. Tauris &amp; Co Ltd and Oxford University Press India, 2004.
מוזיאון חיל האוויר המלכותי
מוזיאון חיל האוויר המלכותי (באנגלית: Royal Air Force Museum) או בקיצור: RAF Museum, הוא מוזיאון המוקדש להיסטוריה של התעופה בממלכה המאוחדת ולהיסטוריה ולמורשת של חיל האוויר המלכותי הבריטי. המוזיאון מנוהל וממומן על ידי מחלקת התרבות התקשורת והספורט של ממשלת בריטניה.
המוזיאון ממוקם בשני אתרים באנגליה:
היסטוריה.
מוזיאון חיל האוויר המלכותי נפתח בקולינדיין (אז חלק מהנדון) שבצפון לונדון ב-15 בנובמבר 1972, בנוכחות המלכה אליזבת השנייה. בעת פתיחתו כללה תצוגת המוזיאון 36 כלי טיס. במהלך השנים גדל אוסף כלי הטיס של המוזיאון, והם הוצגו בהאנגרים שונים ברחבי הממלכה המאוחדת כאשר לא הוצגו בלונדון.
ב-1 במאי 1979 נפתח סניף נוסף של המוזיאון בקוספורד במטרה להציג את מלוא האוסף שלא ניתן היה להציגו בלונדון מטעמי חוסר מקום. כמו כן, החל משנת 1980 הציג הסניף בקוספורד את אוסף מוזיאון בריטיש איירוויז (אולם בהמשך, כאשר בריטיש איירוויז הפסיקה לממן את התצוגה הוצא האוסף מהמוזיאון).
סניף לונדון.
סניף לונדון כולל 5 אולמות תצוגה המציגים את ההיסטוריה של התעופה, אולם מפציצים, אולם מטוסים היסטוריים ואולם המציג את הקרב על בריטניה.
נכון לשנת 2005 הוצגו בסניף זה כ-130 מטוסים ובהם אחד משני הויקרז וולינגטון שנותרו בעולם, ומפציץ מסוג אוורו לנקסטר שביצע 137 גיחות הפצצה. כמו כן מוצג במוזיאון ההוקר טייפון היחיד שקיים כיום.
האסכולה החניפית
אירוויזיון 1968