לאחר כיבוש הונגריה המשיכו קבוצות חלוץ מונגוליות לאורך הדנובה עד לפרברי וינה, אך לא מעבר לזה, כי בכך הסתיימו המישורים המתאימים למעבר צבא פרשים גדול. היתרונות של הצבא המונגולי, מהירות התנועה, עוצמת הקשתות ודיוקן, פחתו מאוד במזג אוויר לח ובנוף עמוס שדות מעובדים, יערות, משוכות, גדרות ותעלות.
מות אוגדיי חאן והמאבק על השלטון.
אוגדיי חאן מת ביום 11 בדצמבר 1241. דבר מותו היה צריך לעבור ששת אלפים קילומטרים מהבירה, קראקורום ועד לגייסות המונגוליים באירופה וזה ארך בין ארבעה עד שישה שבועות. באותה תקופה מת גם צ'אגאטאי חאן, אחרון בניו של ג'ינגיס חאן, שהיה עדיין בחיים ובכך הסתיים דור הבנים והגיע תור הנכדים. את בחירת השליט החדש עשו המונגולים בבחירות פנימיות במשפחת השלטון, לכן נחפזו כל הנסיכים-נכדים לשוב אל הבירה, אל הקורילטאי, כדי לקחת חלק במאבקים על בחירת השליט החדש. הנסיכים האלה היו גם מפקדי כוחות הפלישה לאירופה, לכן הסתלקותם, יחד עם חייליהם, הפסיקה את הפלישה.
הכוחות המונגוליים נסוגו למחוזות הרוסיים, תוך עזיבת מרכז אירופה וחלק ממזרחה. המאבקים על השליטה באימפריה המונגולית נמשכו כעשר שנים ובסוף פנו המונגולים לכיוון אסיה, שם קיוו למצוא שלל עשיר יותר.
הנסיגה דרך האימפריה הבולגרית.
בשנת 1241 נסוג טור של כוחות מונגוליים מהונגריה דרך האימפריה הבולגרית. הכוחות המונגוליים הותקפו על ידי צבאו של איוון אסן השני, קיסר בולגריה, כנראה עם הצלחה חלקית. בשנת 1242 שבו המונגולים לבולגריה ואילצו את יורשו של איוון אסן השני, את קאלימן אסן, להפוך את ארצו לווסלית של האימפריה המונגולית ולשלם מס קבוע.
השפעות הפלישה.
השפעות דמוגרפיות.
המונגולים גרמו לשינויים דמוגרפיים משמעותיים. ההיסטוריון הרומני ניקולאה יורגה היה משוכנע שהצוענים הובאו לאירופה על ידי המונגולים בעת פלישתם בשנים 1241–1242, ולאחר עזיבתם נשארו הצוענים בארצות הרומניות במעמד של עבדים. הצוענים התמחו בביצוע עבודות מתכת, לכן יכלו לספק שירותים חשובים לצבא המונגולי. למומחיותם נמצא ביקוש גם מאוחר יותר – במאה ה-15, כאשר מלך בוהמיה, זיגמונד, שהיה מרוצה מפועלם של הצוענים בהכנת חרבות וקני רובים עבור צבאו, העניק להם זכויות שונות וגם צייד אותם בתעודות שאפשרו להם לנוע בארצות מערב אירופה.
שינוי המבנים המדיניים.
המונגולים הרסו את המבנים המדיניים הסלאביים ויצרו מדינה גדולה, אורדת הזהב. הריסת נסיכות קייב אפשרה את צמיחת נסיכות מוסקבה – הגרעין ממנו צמחה רוסיה.
המונגולים עצרו את התפשטות הונגריה מזרחה ונתנו בכך הזדמנות להיווצרותם של מבנים מדיניים באזורים הרומניים – כך נוצרו נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה.
הבאת הדוחן.
המונגולים הביאו איתם לאירופה תבואה ששימשה להכנת מזונם וגם להאבסת הסוסים – הדוחן. אנשי באטו חאן תכננו לגדל דוחן בהונגריה ובבוהמיה. הדוחן נקלט גם בארצות הרומניות ובמשך מאות שנים היה שמו Tatarka, שם שנגזר מה"טטרים", שהביאו אותו לאירופה. הממליגה היא מזון בסיסי של איכרי הארצות הרומניות ולפני גילוי אמריקה והבאת התירס לאירופה, נהגו להכין את הממליגה מדוחן.
כפן מצוי
כפן מצוי או כפן לבן הוא מין של עוף נודד במשפחת הכפניים שבסדרת השקנאים. מזונו העיקרי הוא דגים, אך הוא גם אוכל רכיכות וסרטנים. אורכו בממוצע 90 ס"מ, מוטת כנפיו באורך של כ-1.3 מטר. גופו לבן, וכך גם צווארו וראשו. טבעת העין צהובה, גרונו בצבעים אדום וצהוב. מקורו שחור. מבנה מקור ייחודי לכפנים הוא מקור דק וארוך, המתעגל בסופו לצורת כף. בעזרת המקור הגדול הכפן תופס דגים בצורה ייחודית: הוא פותח את מקורו, מנענע אותו מצד לצד בתוך המים ולוכד את מזונו ב"כף". בעונת הרבייה מתפתחת ציצית בצבע לבן.
תחום תפוצתו מתפרש על פני היבשות אירופה, אסיה ואפריקה. הרבייה מתקיימת בדרום אירואסיה ובצפון אפריקה בארצות ספרד, יפן, הולנד, אוסטריה, הונגריה ויוון.
בישראל תת-המין האירופי P.L Leocorodia חולף וחורף, אך אינו מקנן. הוא נצפה בעמק בית שאן, חוף הכרמל ועמק החולה.
באתרי הקינון בארצות אחרות מספר הביצים הממוצע בתטולה הוא 4.
כפן זה ניזון בעיקר מחרקים ורכיכות מימיים, סלמנדרות, סרטנים, תולעים, עלוקות, צפרדעים, ראשנים ודגים קטנים (שאורכם מגיע עד 10-15 ס"מ). עשוי לאכול גם צמחייה מימית ואצות.
תת-מינים.
"Platalea leucorodia archeri" - ים סוף וסומליה.
"Platalea leucorodia balsaci" - מאוריטניה.
"Platalea leucorodia leucorodia" - כל הארצות המפורטות להלן.
"Platalea leucorodia major"
כפן לבן
ילמז אזטונה
עַבְּדוּלְלָה טָהסִין ילְמָז אֹזְטוּנָה (בטורקית: Abdullah Tahsin Yılmaz Öztuna, שמו האמיתי עבדוללה טהסים ילמז Abdullah Tahsim Yılmaz; 20 בספטמבר 1930 איסטנבול - 9 בפברואר 2012 אנקרה) היה היסטוריון, מוזיקולוג, סופר, פעיל פוליטי ועיתונאי טורקי, ידוע בספריו הרבים בתחום ההיסטוריה של האימפריה העות'מאנית ובתרומתו בקידום החינוך בתחום המוזיקה הקלאסית הטורקית. הוא נודע גם כבעל טור בעיתונים "הייאט" ו"טורקיה" ובהופעתו בתוכניות ברדיו ובטלוויזיה.
היה בשנת 1963 חבר בפרלמנט הטורקי מטעם מפלגת הצדק. הצטיין בידע האנציקלופדי שלו ובכתיבתו המבריקה בשפה הטורקית. בין השנים 1974–1980 היה העורך הראשי של האנציקלופדיה הטורקית.
ביוגרפיה.
יליד איסטנבול. למד בקונסרבטוריון למוזיקה בעירו, שם היה, בין השאר, תלמידם של סאדדין ארל וסופי אזגי.
בין ספטמבר 1950- יולי 1957 שהה בפריז, שם למד תרבות צרפתית בסורבון, כמו כן למד במכון למדעים פוליטיים.
בעל כישורי כתיבה מנעוריו, כתב אזטונה את מאמרו הראשון בגיל 13 ואת ספרו הראשון בגיל 15.
בשובו למולדת, החל בשנת 1960 קריירה עיתונאית. היה חבר במערכת ואחר כך עורך ראשי של כתב העת "הייאט", שבבית ההוצאה לאור שלו פרסם ספרים רבים.
במהלך חייו כתב אזטונה מאמרים גם בעיתונים "טרג'ומאן" ("המתרגם"), "סון הוואדיס" ("חדשות אחרונות") ו"דוניה" ,בשנות ה-2000 היה בעל טור בעיתון "טורקיה".
בעל גישה שמרנית וזיקה למורשת העות'מאנית והאסלאמית בארצו, פעל במסגרת מפלגת הצדק ונבחר בשנת 1963 מטעמה לפרלמנט כנציג של מחוז קוניה, הידוע בדבקותו לדת. בהמשך התיישב באנקרה.
בשנים 1981-1966 עבד בהנהלת רשות השידור הממלכתי הטורקי, בוועדות לפיקוח (Denetleme Kurulu) ולתוכן. בשנים 1977-1974 היה תת-מזכיר במשרד החינוך.
בהמשך השקיע מאמצים בקידום החינוך המוזיקלי בעיקר בתחום לימוד המוזיקה העות'מאנית, הוא נמנה עם מקימי המסלול ללימודי מוזיקה טורקית שליד האוניברסיטה הטכנית באיסטנבול שם הרצה בין השנים 1978-1975 על ההיסטוריה של המוזיקה קלאסית הטורקית. כמו כן היה בין מקימיה ומנהליה של המקהלה למוזיקה טורקית. בין השנים 1974–1980 היה העורך הראשי של האנציקלופדיה הטורקית שפרסמה אז את הכרכים עם האותיות K-T.
כיהן גם כמנהל כללי של ההוצאה לאור של משרד החינוך הלאומי, ובשנים 1975–1978 היה מרצה להיסטוריה פוליטית ותרבותית עות'מאנית באוניברסיטה העממית לחינוך גבוה.
אזטונה מילא בהמשך תפקידים ציבוריים שונים, פעל בין השאר באגודת הידידות טורקיה-יפן וטורקיה - ערב הסעודית, והיה יועץ של הקרן הפיננסית ע"ש פייסל.
יראת הכבוד שהוא גילה למורשת האסלאמית העות'מאנית מצאה ביטוי ביוזמתו לפתוח מחדש לתפילה מוסלמית את הגלריה הפרטית של הסולטאנים במוזיאון איה סופיה ואת "חדר מעיל הנביא" בארמון טופקאפי באיסטנבול.
תחת המשטר הצבאי שקם אחרי ההפיכה הצבאית השלישית ב-1980, אזטונה היה בין מקימי המפלגה הפוליטית החוקית הראשונה, המפלגה של הדמוקרטיה הלאומית. בהמשך התפטר ממנה ועזב את החיים הפוליטיים.
ילמז אזטונה נפטר בגיל 82 באנקרה. בטקס האשכבה במסגד פטיהי באנקרה השתתף גם ראש ממשלת טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן.
השאיר אישה, חטיג'ה, בן - אוגוזחאן, ובת, חאנזדה.
יצירותיו.
ילמז אזטונה כתב מספר רב של ספרים, בהם עבודות מונומנטליות כגון "ההיסטוריה הגדולה של טורקיה" ב-12 כרכים (1964-1963), אחר כך ב-14 כרכים (1979-1977), שזכתה להערכות כעבודה מקצועית אשר התיימרה להתעלות מעל הגישה הלאומנית הרווחת.
עם ספריו שנועדו לקהל המשכיל נמנו ספרים שהפכו לקלאסיקה, ובהם "דפים מההיסטוריה הטורקית", "ההיסטוריה של חיי הסולטאנים העות'מאנים" (1960), "דיוקנאות מההיסטוריה הטורקית", שכללו גם דמויות מההיסטוריה בת זמננו כגון טורגוט אזאל, "תולדות טורקיה מהתחלתה ועד ימינו" (1963), ורבים אחרים.
חלק מספריו דנו בהיסטוריה של המוזיקה הטורקית, חלקם בעלי אופי אנציקלופדי או כללי - האנציקלופדיה המוזיקלית הטורקית, אנציקלופדיה של המלחינים הטורקים, המוזיקה הטורקית, וחלק - מסות המוקדשות לדמויות חשובות מן התחום, ובהן מורו ורבו, סאדדין ארל, חג'י אריף ביי, דדה אפנדי, עבדול קאדר מראג'י, שבקי ביי ואחרים.
ספריו.
היסטוריה.
"(קרב אנקרה ב-1402, מותם של טימור ובאיזיט והאינטרגנום")(1946)
הר גריזים (אתר ארכאולוגי)
האתר הארכאולוגי בהר גריזים הוא אתר עתיקות השוכן בראש הר גריזים שבשומרון, בתחומי קריית לוזה. באתר זה שרידי בנייה מרשימים המיוחסים למקדשים השומרונים מהתקופה הפרסית והתקופה ההלניסטית.
היסטוריה.
בראש הר גריזים נבנו יישובים רבים לאורך ההיסטוריה אך לאחר בניין בית המקדש השני הפך המקום למקום מקודש ביותר עבור השומרונים שבנו במקום בית מקדש מקביל לזה שבירושלים.