זָרָז (בלועזית: קָטָלִיזָטוֹר, קטליזה מתבצעת על ידי זרז) הוא חומר המסוגל להאיץ מהלכן של תגובות כימיות. המונח נטבע לראשונה על ידי הכימאי השוודי יונס יעקב ברצליוס כאשר גילה את תופעת הקטליזה ב-1835.
הזרז עצמו משתתף בתגובה, אך הוא אינו מִתכּלֶה ואינו משתנה במהלכה; הזרז אינו חלק מהתוצרים או מהמגיבים; נהוג לרשום אותו בנוסחת התגובה מעל החץ המציין את המעבר מהמגיבים לתוצרים. בדרך כלל מספיקה כמות קטנה ואף זעירה מהזרז כדי שהתגובה תתבצע מהר יותר.
הזרזים מאיצים תגובות שבהיעדר הזרז היו מתרחשות באיטיות רבה; הזרזים אינם מסוגלים לגרום לתגובות שבהיעדר הזרז לא היו יוצאות כלל לפועל. זרזים אינם משפיעים על הרכב המערכת בשיווי משקל, אלא רק מזרזים את ההגעה למצב של שיווי משקל. אותו זרז פועל תמיד הן על התגובה הישירה והן על התגובה ההפוכה. הזרזים מאיצים את התגובה באמצעות הורדת אנרגיית ההפעלה של התגובה, כך שיותר מולקולות עשויות להגיב בה. זרזים מסוגלים להאיץ את מהירות התגובה פי אלפי ואף מיליוני מונים.
קיימים שני סוגי זרזים:
זרזים רבים הם חומצות או בסיסים חזקים; תגובות רבות מסוגלות להתרחש רק בסביבה חומצית או בסיסית, והזרז מספק סביבה זו. זרזים אחרים הם מתכות אדישות - כאלו שכמעט ואינן נוטות להגיב, כגון מתכות מקבוצת הפלטינה. גם ברזל משמש כזרז בכמה תגובות.
שימוש בזרזים כיראליים מאפשר תגובות כימיות סטריאוסלקטיביות, כלומר, כאלו שבהן נוצר עודף של אחד הסטריאואיזומרים. תגובות אלו נקראות גם סינתזות אסימטריות מזורזות.
זרזים ביולוגיים.
בתאיהם של כל היצורים החיים קיימים זרזים ביולוגיים; אלו הם האנזימים. כמעט כל האנזימים הם חלבונים; ברבים מהאנזימים מצויים אטומי מתכת, כגון: ברזל, נחושת, אבץ וסלניום, המכונים קופקטורים והמשתתפים באופן פעיל בתהליך הזרוז.
האנזימים מזרזים את התגובה על ידי הבאת שני המגיבים האחד אל עבר השני, באופן המאפשר התאמה מרחבית מרבית, כך שהקבוצה הפעילה במגיב האחד נמצאת קרוב לקבוצה הפעילה במגיב השני. התאמה מרחבית זו מתרחשת בתדירות נמוכה בלבד באופן טבעי (ספונטני), וכך מצליחים האנזימים להאיץ באופן משמעותי את התגובה. בנוסף, האנזימים מספקים סביבה נוחה להתרחשות הריאקציה. למשל, לאנזימים מסוימים שיירים חומציים באתר הפעיל התורמים יוני מימן למגיב ובכך מערערים את יציבותו, ואחרים מספקים סביבה הידרופובית המקטינה את אנרגיית ההפעלה הדרושה לשם התרחשות התגובה.
חשיבותם של האנזימים לחיים היא קריטית והחיים אינם מתקיימים בלעדיהם. מחלות רבות, התוקפות גם בני אדם, נובעות מפגם באנזים כלשהו.
חקר זרוז התגובות בכימיה נחקר בענפי הקינטיקה והתרמודינמיקה. הללו חוקרות גם את האנזימים, לצד הביוכימיה.
סוגים שונים של קטליזה.
לרוב, הזרזים פועלים לפי אחת או יותר מאסטרטגיות התגובה הבאות:
זרוז שלילי.
זרז שלילי (בלועזית: אינהיביטור) מאט את התגובה הכימית.
קטליזטור
קאטאליזטור
קטליזאטור
קאטליזטור
קטאליזטור
תמר (ספר בראשית)
תָּמָר היא דמות מקראית, כלתו של יהודה, אשתו של בנו ער ויבמתו של בנו אונן. לאחר שסירב יהודה לאפשר לבנו השלישי לקיים את חובת הייבום כלפיה, התעברה תמר מיהודה בעורמה והפכה לאם ילדיו, פרץ וזרח. בין צאצאיה הבולטים נמנים אלישבע, בעז, דוד המלך ויואב בן צרויה.
סיפורה מופיע ב, בין סיפור מכירת יוסף לסיפור יוסף ואשת פוטיפר.
חייה.
נישואיה לער ולאונן.
תמר הייתה אשתו של עֵר, בנו הבכור של יהודה. לאחר שער נפטר, מסיבות שלא מצוינות בכתובים במפורש, מלבד שהיה "רע בעיני ה'", נישאה תמר, בהתאם לנוהג הייבום, לאחיו אוֹנָן. אונן סירב להפרות אותה ושפך את זרעו ארצה (ומכאן הביטוי "אוננות" בעברית). זאת משום שעל פי מהות הייבום, הילד שהיה אמור להיוולד מזיווגם לא יישא את שמו, אלא את שם אחיו. על פי המסופר, הדבר לא מצא חן בעיני ה', ועל כן נענש אונן בידי שמים במוות: . לדעת פרשנים אחדים, המילה "גם", המופיעה בטקסט המקראי, רומזת שגם ער חטא בהשחתת זרעו. על פי הנוהג, אמור היה בנו השלישי של יהודה, שלה, להינתן לתמר; אולם יהודה חשש שמא גם הוא ימות כשני אחיו לפניו, ולכן דחה את זיווגו לתמר בטענה שהוא צעיר מדי.
המפגש עם יהודה.
תמר, שחשדה כנראה כי אין בכוונת יהודה לממש את חובתו להשיא לה את בנו, ישבה באתר הקרוי "פתח עיניים" עטופה בצעיף, וחיכתה ליהודה שהיה אמור לעבור דרך אתר זה. יהודה, שפגש בה "במקרה", חשב אותה לזונה משום שהייתה עטופה בצעיפים והתפתה לשכב עמה. כתשלום על המעשה, הציע לה גדי עיזים מעדרו. אך כיוון שהעדר לא היה עמו באותו הרגע, דרשה תמר כערבון את חותמו, את פתילו ואת מטהו. הפתיל, המטה והחותם היו חפצים אישיים שהיה בהם כדי להעיד על בעליהם. מאוחר יותר ניסה יהודה לשלוח לה את האתנן, אך השליח חזר וסיפר לו כי לא איתר את הזונה. יהודה העדיף להשתיק את העניין ולא לדרוש את העירבון .
הריונה.
כתוצאה מפגישתם הרתה תמר. כאשר התגלה הריונה, הודיעו ליהודה שזנתה (שכן אמורה הייתה לשבת בבית אביה ולא להתראות עם גברים), והוא ציווה להוציאה להורג בשריפה (). עם זאת, בטרם ביצוע גזר הדין גילתה תמר את זהות האב: (פסוק כה). יהודה נאלץ להודות בגלוי, ואמר "צדקה ממני". כתוצאה מזיווגם, נולדו התאומים פרץ וזרח. על פי המסופר, הראשון הוציא את ידו, וסרט נקשר עליה. ואז התפרץ השני ויצא ראשון, ולכן נקרא שמו פרץ, שממנו התחילה למעשה שושלת המלוכה (פסוקים כח-ל).
דיונים הלכתיים הנובעים מסיפורה.
סיפור יהודה ותמר נוגע בכמה תחומים בהלכה:
ייבום.
על פי התורה, איש נשוי שמת ללא בנים – על אחיו לעבר את האלמנה, על מנת להקים זכר לאחיו המת: .
אונן סירב לייבם את אשת אחיו. ובפועל מי שהקים את שם בנו היה יהודה. הרמב"ן מבאר שאין זה קיום של דין ייבום המוכר בתורה, אלא מנהג קדום, שאחד מבני המשפחה מייבם, ולכן במקרה זה, ייבומו של יהודה, החם, היה כשר.
אישה קטלנית.
על פי ההלכה אישה שמתו שני בעליה, איננה יכולה להנשא שוב לאדם שלישי, מחשש שהאישה גורמת למוות בעליה עקב מחלה או מזל רע. רבים רואים מקור להלכה זו מסירובו של יהודה לתת לתמר את בנו השלישי -שלה.
הלבנת פנים.
מהסיפור המקראי שבו נמנעה תמר מלומר בגלוי כי היא הרה מיהודה, ואף סיכנה עצמה במוות בשריפה לולא היה יהודה מודה באבהותו, למדו חז"ל כי נוח לו לאדם להפיל עצמו לכבשן האש ולמות מאשר "להלבין פני חברו" (=לביישו) ברבים.
מוצאה.
תמר בתו של שם הייתה.
המדרש מספר כי תמר הייתה צאצאיתו של שם, שעליו נאמר שהיה כהן. ידוע לנו מן המקרא שדינהּ של בת כהן המזנה, הוא מוות בשריפה. על כן כאשר הובא לידיעתו של יהודה כי כלתו הרה לזנונים, פסק באפן מיידי "הוֹצִיאוּהָ וְתִשָּׂרֵף". הרמב"ן מתקשה על פירוש זה, כיוון שדינה של בת כהן היא רק בנשואה או ארוסה, ולא ברווקה. חלק מהמפרשים מתרצים ששומרת יבם נחשבה כארוסה ולא כרווקה. ופרשנים אחרים פירשו, שבאמת לא הייתה חייבת מיתה בשל האיסור של בת כהן, רק בשל גזירת בית דינו של שם בן נח על הזנות, אך הוציאוה לשריפה ולא בחנק, בשל היותה בת כהן.
תמר מארם נהריים.
הספרים החיצוניים מביאים עוד מידע על מוצאה של תמר, לפיו יהודה הביא את תמר ככלה לער בנו מארם נהריים. הייחוס הזה יכול להסביר מדוע דווקא תמר זכתה להקים את שושלת דוד המלך ולא צאצאי אשתו הראשונה של יהודה, בת שוע, המתוארת כ"כנענית".
צאצאיה.
יוסף ויהודה הם האבות של שני בתי המלוכה. מצאצאיהם של יוסף ואסנת יצאו שאול המלך וממלכת ישראל, ומצאצאיהם של יהודה ותמר יצאו דוד המלך וממלכת יהודה. בסיפורה של תמר ניתן להבחין במאפיינים של שושלת יהודה בעתיד ובהשוואה שעושה המקרא בין שתי דמויות האב הללו.
השוואה לרות.
סיפורה של תמר מזכיר את המסופר במגילת רות אודות רות המואביה שיוזמת מפגש בגורן עם בעז, מצאצאי יהודה ותמר, ויולדת לו את עובד, סבו של דוד המלך. ניתן לראות בשני הסיפורים גישה אוהדת ומשבחת של המקרא לאקטיביזם נשי ומוכנות להקרבה עד מוות בעבור האמהות. תמר היא אישה אקטיביסטית, שלוקחת את גורלה בידיה ואיננה מחכה באופן פסיבי שיקרה משהו (אם כי חיכתה שנים עד לבגרותו של הבן השלישי ליהודה, שלה, מתוך כבוד להחלטת אבי המשפחה, יהודה). אף שהיא מסכנת את עצמה, לבסוף זוכה תמר להיות להתחלה של שושלת חשובה מאוד בעם ישראל, הכול תוך תשוקה להגשמת תכליתה כאם ולצד כבוד עצום ליהודה כגבר וכאב המשפחה, שהרי שמרה על כבודו והניחה לו לזהות את חותמו גם בסיכון עצמה במוות בשרפה.
השוואה לבת שבע.
יש חוקרים הסבורים כי הסיפור מרמז על נישואי בתי אב מיהודה עם משפחות כנעניות. לדבריהם שמה של אשת יהודה המצוין בסיפור זה – בת־שוע – הוא שם חיתי מובהק, ומרמז על שמה של אם שלמה – בת שבע (אשר מופיעה בספר דברי הימים אף היא בשם בת שוע), ומכאן שאף היא כנענית. כל זה בבחינת "מעשה אבות סימן לבנים" – יהודה לקח לו כנענית לאישה, דבר שמכשיר את האישה הכנענית של דוד ואת היותו של שלמה בנה של כנענית (אך כך לא נפסק להלכה ואין הכשר או אף אפשרות לנישואי התבוללות).
פן נוסף של "מעשה אבות" הוא החזרה על מוטיב הבן הרביעי: יהודה הוא בנו הרביעי של יעקב, פרץ הוא בנו הרביעי של יהודה, ושלמה הוא בנו הרביעי (בסדר ירושת הכתר, לאו דווקא בפועל) של דוד.
בתרבות.
בשנת 1952 עלה בתיאטרון אוהל מחזהו של יגאל מוסינזון, "תמר אשת ער", המבוסס על הסיפור המקראי.