BDSM (ראשי תיבות המאגדים שלושה נושאים מרכזיים: Bondage and Discipline (קשירות ומשמעת), Dominance and Submission (שליטה וכניעה), Sadism and Masochism (סאדו-מאזוכיזם)) ספג ביקורת מפמיניסטיות אנטי-פורנוגרפיות על כך שהוא הביא לאירוטיזציה של כוח ואלימות ועל כך שהוא מחזק מיזוגניה. המתנגדות לפרקטיקות אלו טוענות כי נשים הבוחרות לקחת חלק ב-BDSM בוחרות באופן מוחלט בבחירה שמשיטה השלכות שליליות על נשים, ואשר משעתקת דפוסים פטריארכליים של דיכוי נשים. פמיניסטיות סקס-פוזיטיביות טוענות כי פעילויות של BDSM בהסכמה מספקות הנאה רבה לנשים רבות ואף נותנות תוקף לנטייה המינית של הנשים הללו. הן טוענות שאל לפמיניסטיות לתקוף את התשוקות המיניות של נשים אחרות ולתייגן כ"אנטי-פמיניסטיות" או כפעולות המפנימות דיכוי, וכי אין קשר בין פעילויות מיניות "קינקיות" שבהסכמה לבין פשיעה מינית. בעוד שחלק מהפמיניסטיות האנטי-פורנוגרפיות מציעות כי קיים קשר ישיר בין סצנות BDSM בהסכמה לבין אונס והטרדה מינית, פמיניסטיות סקס-פוזיטיביות רואות בכך דבר מעליב עבור נשים. לרוב מוזכר שב-BDSM התפקידים אינם מייצגים מגדר מסוים אלא העדפות אישיות. יתרה מזו, נשים פמיניסטיות שעוסקות ב-BDSM מדווחות כי המשחק עם כוח של BDSM, ואפילו בסצנות המדמות אונס, הוא דווקא דרך לאתגר ולחתור נגד הכוח הזה, יותר מאשר שהוא מביא להגשמתו.
נטייה מינית.
מקאלרוי טוענת כי פמיניסטיות רבות פחדו מכך שיקשרו אותן להומוסקסואליות. בטי פרידן, אחת ממייסדות הגל השני בפמיניזם (מן הזרם הליברלי, לא הרדיקלי), הזהירה מפני לסביות וקראה לכך "איום הלוונדר", השקפה שעליה ויתרה מאוחר יותר. פמיניסטיות סקס-פוזיטיביות מאמינות שהענקת התוקף לכל הנטיות המיניות היא הכרחית על מנת לאפשר לנשים חירות מינית מלאה. במקום להרחיק את עצמן מהומוסקסואליות וביסקסואליות מפחד כי הללו יפגעו בקבלה של פמיניזם פופולרי, פמיניסטיות סקס-פוזיטיביות מאמינות שחירות עבור נשים לא יכולה להתגשם ללא הרחבה של המקובל מבחינת מיניות.
זהות מגדרית.
ישנן פמיניסטיות, כמו ג'רמיין גריר, שביקרו נשים טרנסג'נדריות כגברים המנסים לנכס לעצמם זהות נשית בעודם שומרים על הפריווילגיה הגברית שלהם, וגברים טרנסג'נדרים כנשים המתנגדות לסולידריות עם המגדר שלהן. אחת מהפרשניות המרכזיות של השקפה זו היא ג'ניס ריימונד , שכתבה על כך ספר, שהוא מניפסט של טרנסמיזוגיניה, "The Transexual Empire". ב-"The Whole Woman", גריר הלכה רחוק עד כדי שבאופן מפורש השוותה נשים טרנסג'נדריות לאנסים בכך שכפו את עצמם לתוך מרחבים של נשים.
נשים וגברים טרנסג'נדרים רבים רואים זהות מגדרית כחלק מולד באדם. יש פמיניסטיות המבקרות אמונה זו, כשהן טוענות שתפקידי מגדר הם מבנים חברתיים, ולכן אינם קשורים לשום מרכיב טבעי. פמיניסטיות סקס-פוזיטיביות תומכות בזכות של כל אינדיבידואל לקבוע את המגדר של עצמו, ומקדמות נזילות מגדרית כאמצעי להשגת שוויון מגדרי. פטריק כליפיה כתב באופן נרחב על סוגיות אלו סביב פמיניזם ועניינים טרנסג'נדרים, בעיקר ב-"Sex Changes: Transgender Politics". גם סנדי סטון , ממייסדות דיציפלינת לימודי טרנסג'נדר, יצאה נגד ריימונד במניפסט משלה, "The Empire Strikes Back: A Posttranssexual Manifesto", בו היא מפריכה את הרעיון שמין ומגדר הם אותו הדבר, שהם מולדים, ושהם מתקיימים כבינאריה.
פעילות מרכזיות בזרם פמיניזם סקס-פוזיטיב.
הוגות ופעילות מרכזיות אשר כתבו עבודות שנחשבות כחשובות או כטקסטי יסוד בפמיניזם הסקס-פוזיטיב, חלקן מתוך הזדהות כעובדות מין, כוללות את:
דיון פמיניסטי סביב הנושא.
כמו הקושי הקיים בהגדרת הפמיניזם, ישנו קושי להגדיר מהו פמיניזם סקס-פוזיטיבי, ומעטות בתנועה, ובמיוחד בענף האקדמי שלה, מסכימות על אידאולוגיה אחת או אג'נדה למדיניות.
דוגמה לאופן בו פמיניסטיות יכולות לחלוק אחת על השנייה היא בעיסוק התרבותי בסקס-פוזיטיביות. למשל, בטי דודסון העבירה ביקורת קשה על מונולוגים מהווגינה מאת איב אנסלר, בטענה שהמחזה מקדם תפיסה שלילית של מיניות, ומדגיש את האלימות המינית נגד נשים במקום את הערך הטמון במיניות נשית. לעומת זאת, פמיניסטיות סקס-פוזיטיביות רבות אימצו לחיקן את העבודה של אנסלר מכיוון שהיא מעודדת בכתיבתה פתיחות בכל הנוגע לגופן ומיניותן של נשים.
חוקי אונס סטטוטורי.
קיים וויכוח בין פמיניסטיות סקס-פוזיטיביות סביב השאלה האם חוקי אונס סטטוטורי הם צורה מסוימת של סקסיזם. ישנן פמיניסטיות סקס-פוזיטיביות שאינן תופסות כל פעילות בהסכמה בין נוער מתבגר ובוגרים כמזיקה באופן אינהרנטי. חל ויכוח בין פמיניסטיות האם חוקי אונס סטטוטורי פועלים לטובת נערות או שמע פוגעים בהן, והאם המגדר של המשתתפים צריך להשפיע על הדרך שבה מתייחסים אל המפגש המיני הנידון. הטענה שנשמעת מקרב מספר פמיניסטיות סקס-פוזיטיביות נגד חוקי האונס הסטטוטורי היא כי הם נקבעו ללא כוונות מגדריות נייטרליות וכיום הם מועצמים בשל זאת, כשישנה ההנחה המוקדמת שנערות מתבגרות הן נאיביות ובלתי מיניות ולכן עליהן להיות מוגנות. פמיניסטיות סקס-פוזיטיביות המחזיקות בהשקפה זו מאמינות שנערים ונערות מתבגרים מסוגלים באותה המידה לקבל החלטות שקולות בנוגע למין, וכי חוקי האונס הסטטוטורי מטרתם בעצם להגן על "ילדות טובות" מפני סקס. במאמרה של ננסי אריקסון, "Sex-Bias Topics in the Criminal Law Course: A Survey of Criminal Law Professors", היא כתבה "פמיניסטיות אחרות מתנגדות או אמביוולנטיות לגבי חיזוק חוקי אונס סטטוטורי, מכיוון שהגנה מעין זו מונעת מאישה צעירה להיכנס למערכת יחסים מינית בהסכמה שאליה היא כשירה לתת את הסכמתה. פמיניסטיות אלו רואות בחוקי אונס סטטוטוריים כשולטים יותר מאשר מגנים – וחלק מהתפקיד ההיסטורי של חוק זה היה להגן על הבתולין האישה כרכוש 'בעל ערך'". הספר ציין שבאותו הזמן, היו מדינות מסוימות בהן ניסיון מיני קודם של הנערה המתבגרת יכול היה לשמש כקו הגנה למואשם באונס סטטוטורי. דבר זה הראה שכוונת החוקים הייתה להגן על אידיאלים של צניעות יותר מאשר להגן על זכות ההסכמה.
ביקורת.
הביקורת על פמיניזם סקס-פוזיטיבי כוללת בין היתר את עבודותיהן של קתרין מקינון ג'רמיין גריר ופמלה פול , וכן את מאמריה של דורצ'ן ליידהולט . הטיעונים המרכזיים של כותבות אלו הם שפרקטיקות מיניות מסוימות כמו זנות ופורנוגרפיה מנצלות נשים, ושמבחינה היסטורית תמיד פעלו לטובת גברים יותר מאשר לטובתן של נשים. עוד הן טוענות שקידום של כל סוגי הפרקטיקות המיניות ללא הבחנה כלשהי אך ורק תורם לדיכוי של נשים. מקינון טוענת שכל היבט של חירות מינית צריך להיות מובן במסגרת של הדומיננטיות הגברית בחברה, בהקשר של אי-מאזן של כוח בין נשים לגברים, ובהתייחס להיסטוריה של מיניות גברית ונשית; היא כותבת: "גברים הביאו לאירוטיזציה של הרעיון שמיניותם נמנעה מהם, אך למען האמת מיניותם קיבלה ביטוי, קיבלה ביטוי וקיבלה ביטוי. חירות מינית, מהיבט זה, נדמית כמו רציונליות גברית של כפיית סקס על נשים".
בספרה משנת 2005 "Female Chauvinist Pigs" ("חזירות שוביניסטיות"), אריאל לוי אף היא מבקרת פמיניזם סקס-פוזיטיבי. על אף שאינה מתנגדת לפמיניזם סקס-פוזיטיבי כשלעצמו, וללא כוונה לשלול באופן ספציפי צורות מסוימות של התנהגות מינית, היא רואה בהפצה של סקס-פוזיטיביות כמבנה סוג של "תרבות גסה" או מינית, בה נשים מפנימות השקפות גבריות המחפיצות אותן ונשים אחרות. לוי מאמינה כי זו טעות לראות דבר זה כמעצים ויתרה מזו, חושבת שנשים צריכות לפתח צורות ביטוי מיני הייחודיות להן. התגובה של פמיניסטיות סקס-פוזיטיביות לספרה של לוי היו מעורבות: סוזי ברייט ביקרה את הספר באופן אוהד, כשהיא מצהירה שחלק רב ממה שנדמה כ"תרבות גסה" מייצג את הדרדור של העבודה של פמיניסטיות סקס-פוזיטיביות מוקדמות כמוה. אחרות, כמו רייצ'ל קרמר בוסל , פירשו את לוי כאחת המתעלמת במופגן מחלק רב של הביטוי המיני הנשי במהלך 20 השנים האחרונות, או לחלופין, שהיא תרגמה זאת באופן שגוי כהפנמה של פנטזיה גברית. קארה ג'סלה טענה שסקס-פוזיטיביות אינה בהכרח מעצימה, וכי ביכולתה דווקא לגרוע מעוצמה נשית.