בהמשך כיהן פיט כראש ממשלת בריטניה במשך שנתיים אשר במהלכן פעל למנוע משבר ביחסיה של בריטניה; "ארץ האם", עם מושבותיה האמריקאיות מעבר לים. משבר יחסים שבסופו של דבר הוביל למלחמת העצמאות של ארצות הברית. על אף המלחמה שפרצה בסופו של דבר בין שלוש עשרה המושבות לבין בריטניה כמעט עשור לאחר סיום כהונתו של פיט, הוא זכור בהערכה רבה בארצות הברית על פועלו לשמר את דרישותיהם וצורכיהם של בני המשובות והצגתם בפני הפרלמנט הבריטי. שמו "ויליאם פיט האב" נועד להבדילו מבנו, ויליאם פיט הבן, שהיה אף הוא ראש ממשלת בריטניה בתקופה מאוחרת יותר. על שמו נקראת העיר האמריקנית פיטסבורג. לעיתים נקרא פיט בתואר האצולה שלו, צ'טהאם (Chatham).
חייו בצעירותו.
ויליאם פיט נולד בווסטמינסטר, אנגליה, לאביו רוברט פיט, בנו של מושל העיר ההודית מדראס, תומאס פיט. זה האחרון נודע בכך שמכר יהלום בשווי 135,000 לירות שטרלינג לפיליפ השני, דוכס אורליאן, העוצר הצרפתי עבור לואי החמישה עשר, מלך צרפת. תומאס פיט, אשר הודות לעסקה שקידם עם העוצר הצרפתי נודע בכינוי "יהלום" (Diamond), היה אדם בעל מזג חם אשר נהג להיכנס רבות לוויכוחים עם מקורביו, בהם גם אשתו. התנהלותו של תומאס עם סובביו הושפעה רבות ממצבו הבריאותי עקב מחלת השיגדון בה הוא חלה, אשר לעיתים הובילה אותו לדיכאון עקב כאב כרוני. אף על פי כן, תומאס זכור בסבלנות שרכש לנכדו ויליאם. באווירה המשפחתית למד ויליאם הצעיר משמעת מאביו ומסבו.
סכום העתק שנרכש מהעוצר הצרפתי הפך את משפחת פיט למשפחה אמידה, וכך קיבל פיט את חינוכו בבית הספר איטון היוקרתי. ב-1727 התקבל לטריניטי קולג' באוקספורד, אך נאלץ לעוזבו בשל מחלת השיגדון התורשתית וחשוכת המרפא בה לקה. המחלה מנעה מפיט מלהשתתף ברכיבה על סוסים ובציד. ב-1728 נשלח ללמוד משפטים באוניברסיטת אוטרכט ברפובליקה ההולנדית. השכלתו הקלאסית הביאה אותו לחקות בפעילותו ומחשבתו פוליטיקאים מימי הרפובליקה והאימפריה הרומית. פיט נהג לקרוא ולשנן נאומים של מרקוס טוליוס קיקרו. בימיו בפרלמנט פעל פיט להעתיק את הרטוריקה של פוליטיקאים רומים שונים בנאומיו. על יכולותיו לימים נחשב להיות אחד מהנואמים החזקים, המשריעים והסוחפים ביותר בתולדות הפוליטיקה של בריטניה.
ויליאם פיט התנגד למעורבות בשירותיה של הכנסייה האנגליקנית ונותר מרוחק ממוסדות דתיים לאורך חייו. לאחר סיום לימודיו ברפובליקה ההולנדית שב פיט לבית משפחתו. בהמשך נשלח בידי אביו לנהל נכס משפחתי קטן בקורנוול, שאותו כינה "מקום מסתור מקולל" באחד ממכתביו הרבים לאחותו הנאמנה, נאן (אן) פיט. ויליאם פיט השיג תמיכה להעשיר את אופקיו דרך ריצ'רד טמפל, הוויקונט קובהאם הראשון (), שהתגורר בהדר באחוזה מפוארת ובפארק עצום בסטו, בבקינגהאמשייר, אליה באו ויליאם וחבריו לבקר. קובהאם שימש פטרון עבור פיט ושלח אותו אל 'הטיול הגדול' באירופה, טיול מסורתי של צעירים מבני המעמדות הגבוהים ברחבי היבשת האירופאית. במהלך טיולו ביקר ויליאם פיט בממלכת צרפת ובקונפדרציה השווייצרית הישנה. עם שובו של פיט מטיולו, קובהאם העניק לו משרה צבאית ברגימנט הפרשים האישי שלו.
חבר הפרלמנט הבריטי.
פעילות מוקדמת.
ב-1735 נבחר פיט, בן ה-27, חבר המפלגה הוויגית, לבית הנבחרים הבריטי. הוא נבחר במחוז הבחירה "אולד סארום"(Old Sarum), הנמנה עם מחוזות הבחירה הרקובים. הוא היה ידוע בהתנגדותו הנמרצת לממשלת בריטניה, בהנהגתו של ראש הממשלה רוברט וולפול. בשנים אלה נעשה גם למקורבו של יורש העצר פרדריק, נסיך ויילס, בנו של המלך ג'ורג' השני. ראש הממשלה וולפול נשא במשרה מאז 1720, והעניק מונופול על פטרונות. התנועה הפוליטית של "הפטריוטים" (ובהם ויליאם פיט) הצטרפו לחברים וויגים חסרי שביעות רצון נוספים לגיבוש כוח אופוזיציה בתמיכתו של פרדריק, נסיך ויילס, שהיה מנוכר באופן חריף מאביו המלך ג'ורג' השני.
במהלך המאה ה-18 המוקדמת לא היו מפלגות פוליטיות רשמיות, והסמכות הפוליטית, יחד עם ההזדמנויות הכספיות שהביאה איתה, הייתה נתונה לחסותם של קומץ משפחות אוליגרכיות בעלות נכסים, כמו גם לחסותו של המלך, שכן החלטה שלא תטיב עם רצונו, גם עם עברה ברוב קולות בפרלמנט, תיחשב לפשע בגידה. נאום הבכורה של פיט בפרלמנט היה כל כך ביקורתי כלפי משרד ראש הממשלה עד לנקודה שוולפול חשב לפעול לבטל את תפקידו בהנהגה הצבאית של יחידת הפרשים של הלורד קובהאם. בשנת 1737 מינה הנסיך מוויילס את פיט לאחד מבכירי יועציו עם שכר של 400 ליש"ט בשנה. כשרונותיו כנואם התבררו במהרה. הוא התייחס שוב ושוב ל"קולה של אנגליה", אותו היה כביכול צריך לחפש מחוץ לפרלמנט עקב ניכורו של הפרלמנט מהארץ אשר בראשה אמור היה לפעול. פיט טען שהוא מדבר בשם האינטרסים המסחריים ואפילו בשם המושבות מעבר לים, אשר כמעט ולא היו מיוצגים כלל. הוא השתמש בטיעונים שהרחיקו הרבה מעבר לאינטרסים הקרובים של משפחות האצולה שתמכו במפלגה הוויגית; אך הוא יצר קשרי ידידות מתמשכים ובעלי ערך עם בעלי ההון של הסיטי של לונדון בהתנגדותו להתנהלות הזהירה של וולפול במחלוקות עם ספרד הבורבונית בנוגע לסחר בחופי מערב תת-היבשת ההודית הפונים אל הים הערבי.
וולפול לבסוף ירד מהשלטון בשנת 1742 והוחלף בממשלה שכללה חלק מעמיתיו הוותיקים, דוגמת תומאס פלהם-הוליס, דוכס ניוקאסל הראשון, ופיליפ יורק, הרוזן הראשון של הרדוויק (). ג'ון קרטרט, רוזן גרנוויל השני, שבעבר היה ממתנגדיו הגדולים של וולפול, התמנה לשר החוץ הבריטי. "הנערים הפטריוטים" שהתנגדו נחרצות לוולפול, שפיט היה המנהיג המוכר בהם, עדיין לא נכללו בממשלה החדשה. תנועת "הנערים הפטריוטים" התנגדו לקרטרט עוד יותר נמרצות מכפי שהם התנגדו לוולפול. במקור תמך פיט במעורבות הבריטית במלחמות היבשתיות על אדמת אירופה, אך עם פריצתה של מלחמת הירושה האוסטרית התנגד נחרצות לשליחת החיילים הבריטיים לשמור על נסיכות הבוחר מהנובר (נסיכות בוחר בתוך האימפריה הרומית הקדושה אשר הייתה בריבונותו של המלך ג'ורג' השני) מפני הצבא הצרפתי וגינה את קרטרט "שר החיילים בהנובר". על עמדתו של פיט בעניין המלחמה שמר לו המלך ג'ורג' השני טינה.
פיט התעקש שיש לפעול נגד צרפת במערכה בימים ובמושבות הצרפתיות הקולוניאליות, ולא ביבשת האירופאית. כאשר נאלץ קרטרט להתפטר בשנת 1744, ניוקאסל ואחיו הנרי פלהאם מילאו את תפקידו ורצו לכלול את פיט במנהל המשרדים, אך ג'ורג' השני סירב לקבל אותו לפעילות בתוך הממשלה. בתקופה זו הופיע פיט לראשונה בפני הפרלמנט כאשר הייתה התפרצות והחמרה במצבו הבריאותי עקב מחלת השיגדון שלו. פיט היה עטוף תחבושות, על קביים, ועם מגף ענק על כף רגלו, כשהוא מנסה להסתיר בכך את מחלתו. אף על פי כן, המלך הסכים לקבלת המינוי של פיט לפעילות במשרד החוץ עם פריצתו של המרד היעקוביטי של 1745 במהלכו ניסה צ'ארלס אדוארד סטיוארט להשיג ידיו על הכתר הבריטי דרך טענתו לכתר של סבו, ג'יימס השני, מלך אנגליה לשעבר. ב-1746 מונה פיט כחבר במועצה המייעצת למלך (Privy Council) וג'ורג' השני לבסוף הביא למינויו לאחראי על חלוקת המשכורות של עובדי המדינה. תפקיד מנהל השכר היה אחד המבוקשים בממשלה וכלל פרצות לשחיתות שלטונית. פיט שימר תדמית של אדם מוסרי וישר בכך שסירב לקחת משכורת שנתית עבור עצמו בת יותר מ-4,000 ליש"ט.
חולי, פרישה ושיבה.
כאשר ראש הממשלה הנרי פלהם נפטר בתפקידו בשנת 1754, פיט קיווה להשיג את משרתו ולהחליפו, אך, לאחר מאבקים פוליטיים ותככים רבים, נטשו אותו ניוקאסל והנרי פוקס (לימים הברון הראשון הולנד הראשון) למען התועלת הפוליטית שלהם. לאחר מכן היה על פיט להתמודד עם התפרצות מחודשת של מחלתו ופרש לאחוזתו החדשה בבאת'. נכון לאותה העת הייתה הקריירה הפוליטית של פיט בשפל עם אובדן תמיכתם של ניוקאסל ופוקס. פיט היה דאז רווק נכה ומזדקן, אך התאהב לפתע בליידי הסטר גרנוויל, התארס עמה בבת אחת, והזוג התחתנו עוד כבר בנובמבר 1754. הסטר הייתה בת 33 ופיט בן 46, והיא העריצה אותו, אולי מהתקופות בילדותה בה ביקרה בסטו עם אחיה עת שהה פיט בחסותו של קובהאם. היא הייתה אישה נאה, חכמה, סבלנית ומעשית להפליא - במיוחד בנוגע לכסף, סידור משכנתאות, הסדר חלוקות כספים וחלוקה בין הונה האישי להון בעלה, בשנים בהן היה חולה מכדי להסדיר את ההון המשפחתי באופן עצמאי, כדי להגן עליו.
הנישואים הוכיחו בריאים ואידיאלים לשני בני הזוג והובילו להקמת גרעין משפחתי מסודר ואוהב ("הרגלים" כינה אותם פיט). לאחר נישואיו מצבו הבריאותי של פיט השתפר באורח פלא. מאוחר יותר עסק פיט במשך זמן ממושך בעיסוקיו האישיים ולא התרברב בעבודתו הפוליטית למשך שנה. לאחר שהפך באורח פלא לאדם בריא ומאושר, היה פיט מוכן למאבק הפרלמנטרי הגדול האחרון שתכנן עבור עצמו על השגתו של תפקיד בכיר. אבל ראשית, עקב ההתקפות שלו על משרד ניוקאסל, פיט פוטר, ללא פרוטה, ממשרד חלוקת השכר בשנת 1755. גיסו, הרוזן טמפל, עזר בפיט ומשפחתו בקשייהם הכלכליים דרך העברת קצבה של 1,000 פאונד שנתיים.