בתחילת המאה השביעית הייתה האימפריה הביזנטית באחת מתקופות השפל שלה. אצילים נלחמו זה בזה כדי לעלות על כיסא המלוכה, בעוד שטחי האימפריה נתפסו על ידי אימפריות שכנות. ב-5 באוקטובר 610 עלה לשלטון הרקליוס, ובשלב זה היו נתחים ניכרים משטחי האימפריה בידיים זרות. העימות העיקרי היה מול האימפריה הסאסאנית, ששליטיה ניצלו את מצבה הקשה של האימפריה הביזנטית ובסדרת מסעי מלחמה כבשו את דמשק בשנת 613 ונכנסו כשנה לאחר מכן לירושלים. הפרסים המשיכו במסעי הכיבוש, השתלטו על מצרים בשנת 616 וזמן קצר לאחר מכן עמדו מול חומות קונסטנטינופול. בשנת 622, בעוד בירתו תחת מצור, יצא הרקליוס למתקפת נגד בראש צבאו ופלש לפרס עצמה. הפרסים הובסו לבסוף בקרב נינווה בשנת 627 והשליט החדש, קבאד השני, נאלץ לקבל את תנאי השלום של הרקליוס. האימפריה הסאסאנית לא התאוששה עוד משנים של מלחמות, והייתה מוכנה ליפול כפרי בשל לידי הצבאות הערביים, שהחלו בפשיטות גישוש מכיוון חצי האי ערב. במקביל למלחמה על גבול האימפריה הסאסאנית, וביתר שאת לאחר התפוררותה, החלו הצבאות הערביים להפנות את תשומת לבם לסוריה ולעימות עם האימפריה הביזנטית; באימפריה ראו המוסלמים מקור לעושר, על פי דברי הנביא שהבטיח למאמיניו את "ארמונות הקיסר ואוצרותיו".
סוריה וארץ ישראל הביזנטיות.
אזור "סוריה הגדולה" (בערבית: بلاد الشام - "בילאד א-שאם") חולק במהלך תקופת השלטון הביזנטי לשלושה חלקים: חוף ים, ובו ערי נמל ומרכזים מנהלתיים של הביזנטים ואוכלוסייה נוצרית דוברת יוונית; הינטרלנד חקלאי עשיר, המיושב בצפיפות על ידי שבטים דוברי ארמית; וחלק מדברי גדול שנשלט על ידי שבטים ערביים, ובו הייתה אחיזת האימפריה רופפת מאוד. השלטון הביזנטי התרכז בערים, שכולן היו מוקפות חומה ומבוצרות היטב וברובן שכן חיל מצב קבוע. ארץ ישראל הייתה חלק בלתי נפרד מיחידה מנהלתית שהייתה קשורה ומנוהלת מסוריה דרך המרכז הביזנטי העיקרי בצפון סוריה בעיר חומס ומרכז נוסף בעיר דמשק. ארץ ישראל עצמה הייתה מחולקת לשלוש פרובינציות:
בנוסף הכילה היחידה המנהלתית של אזור המזרח הביזנטי, הדיאוקסיה האוריאנטלית, שמרכזה המנהלתי שכן באנטיוכיה את הפרובינציות הבאות שגבלו בשטחי ארץ ישראל - ושימשו חלק מזירת הקרבות בין האסלאם לביזנטים:
את אחיזתם באזורי המדבר ביססו הביזנטים על שבטים ערביים נוצרים או פגאניים ובעיקר על שבט ע'סאן, שמנהיגיו עמדו בראש הקואליציה של השבטים הפרו-ביזנטיים.
כוחות ופיקוד.
ביזנטים.
מערך ההגנה של האימפריה הביזנטית בסוריה-רבתי נועד בראש וראשונה להגן על האזורים המיושבים מפשיטות שוד של שבטים נוודים שעוד מהעת העתיקה היו עולים מהמדבר אל ארץ ישראל והסהר הפורה. עמוד השדרה של מערך ההגנה היו שרשרת יישובים מבוצרים לאורך אזור ספר המדבר, שיושבו על ידי חיילים-איכרים (הלימיטאני. בלטינית: limitanei). מערך ההגנה על הגבולות, שנקרא לימס, נשען גם על צבא של שכירי-חרב, שהורכב בעיקר מיחידות חיל רגלים שהשתמשו בטקטיקות ששורשיהם במערכי לחימה רומיים, והתקשו להתמודד ביעילות כנגד יחידות פרשים או טקטיקות לחימה שלא היו מקובלות בעולם הרומי.
על מנת לקדם את פני הברברים העסיקו הביזנטים יחידות של פרשים ברברים במערך הלוחם הביזנטי. בספר המדבר של סוריה וארץ ישראל העסיקו הביזנטים גדודי עזר מקרב השבטים הבדואים, ובהם פרשים ורוכבי גמלים, והסתמכו גם על הסיוע של ישויות מדיניות, שקימו יחסים וסאליים עם ביזנטיון, ושימשו כמדינות חיץ וכחסם בפני פולשים. בסוף התקופה הביזנטית בארץ ישראל הוטל עיקר עול ההגנה על הלימס הביזנטי על שבט ע'סאן. שבט זה היגר במאות הראשונות לספירה הנוצרית (לפני הולדת מוחמד) מחלקו הדרומי של חצי האי ערב לאזור הסהר הפורה, התיישב באזור סוריה, קיבל על עצמו את הנצרות וקיים שלטון מקומי תחת האימפריה הביזנטית. כחלק מן המערך האסטרטגי הביזנטי. מנהיגי השבט נהנו ממידה רבה של עצמאות וזכו לכבוד רב בקונסטנטינופול ותשלום ביד רחבה על שירותיהם. תחת הגנה זו וליכוד באמצעות ממסד הכנסייה המקומית שגשגו היישובים לאורך נתיבי השיירות מבוסרה עד לאילת.
בעיה נוספת שמולה ניצבו הביזנטים כרוכה בעצם גודלה של האימפריה. לאימפריה היו ארבע חזיתות עיקריות: במזרח התיכון, באפריקה, באיטליה ובבלקנים. המחוזות האפריקנים והאיטלקיים היו שקטים באופן יחסי, אך הבלקנים היו נתונים תחת לחץ אוורי חזק. אלה פלשו לבלקנים במאה ה-6 ובראשית המאה ה-7 ואף הטילו מצור על הבירה עצמה בשנת 626. אמנם לאחר תבוסת הצבא האוורי בשערי קונסטנטינופול נשבר כוחם הצבאי וגרוע מכך, העמים הסלאבים שהיו תחת מרותם מרדו בהם, אך המצב בבלקנים היה עדיין מסוכן וחייב השקעת משאבים רבים לשם שמירה על הגבולות.
הצבא הביזנטי.
לפני תקופת מלכותו של הקיסר הרקליוס, התבסס הצבא הביזנטי בעיקר על נושאי חנית שלחמו במערך צפוף ואליהם התווספו פרשים, שהיו מעטים יחסית, אך חשובים מבחינה טקטית. הרקליוס הוביל רפורמות חשובות במבנה הצבא, שעיקרם שילוב של חיל הרגלים הביזנטי המסורתי עם פרשים ששאבו את טקטיקות הלחימה שלהם מהאווארים - איתם נלחמו הביזנטים בבלקן, השתמשו בקשתות בירי מדויק של חיצים כבדים. פרשים אלו השתמשו ברומח בנוסף לחץ וקשת על פי הדוגמה שהייתה אופיינית לפרשים פרסיים ומאוחר יותר לפרשים טורקיים.
הצבא הביזנטי שהגן על אזור סוריה רבתי בראשית המאה ה-7 כלל שני מרכיבים מרכזיים:
א. שבטים ערבים - בדואים ששכנו באזורי הפריפריה של האימפריה, חלקם נוודים וחלקם התיישבו בכפרים וערים על הגבול המטושטש של האימפריה הביזנטית עם הח'ליפות האיסלמית. כוחות אלו סבלו מאימון ומשמעת לקויים ביותר ורצונם הטוב היה תלוי בתשלומים קבועים, אך הכירו היטב את אזורי העימות ואת הטקטיקה של הצבא המוסלמי.
ב. הצבא הביזנטי הסדיר שהורכב בעיקר מלוחמים ארמניים בצירוף שכירי חרב ממקורות שונים. צבא זה היה קטן יחסית וסבל מבעיות משמעת חמורות שהקרינו על נכונותו לקרב. יחידות ניידות שהיו חיוניות להגנת האימפריה וללחימה מול כוחות ההלם של הצבא המוסלמי היו מועטות ובעלות אימון וציוד מינימלי. המירב שהאימפריה הביזנטית יכלה להקצות להגנת סוריה, לא עלה על כ-20 אלף חיילים. תגבורות לצבא שהגן על הגבולות המזרחיים של האימפריה לא היו בנמצא לאור איומים על השטחים שבשליטתה באיטליה ובצפון אפריקה, ופרובינציות אלו התחרו עם סוריה וארץ ישראל על הקצאת כוח אדם ומשאבים.
האסטרטגיה הביזנטית.
מקורות ביזנטיים מהמאה ה-7 מתארים תמונה אחידה של קשיים כלכליים רבים, האימפריה התקשתה לשלם את משכורות החיילים - הביזנטיים והמקומיים, ופנתה לשליטים ולמושלים המקומיים על מנת לגייס משאבים הנדרשים להגנת הפרובינציות אך נתקלו בחוסר שיתוף פעולה, כתוצאה מקשיים אלו התפתח משבר לוגיסטי שהביא להתמוטטות המערכת הצבאית בפרובינציות המזרחיות ורוח רעה של חוסר משמעת ומרדנות בצבא הביזנטי.
המשבר הכלכלי מנע מהביזנטים את האפשרות לקיים רשת צפופה של מבצרים שהחזיקה האימפריה הרומית על גבולותיה (לימס), התהליך של נטישת הגבולות ונקודות המשמר החל עוד במאה ה-6 ולקראת העימות עם הצבא המוסלמי לא היו הביזנטים מסוגלים לאייש במידה מספקת את המבצרים העיקריים.
האימפריה הביזנטית שאפה, מחמת מחסור כרוני במשאבים - אנושיים וחומריים, לנהל עימותים מבוקרים וניסתה להימנע מקרבות מכריעים ועקובים מדם והימנעות מהתמודדות עם הלא-נודע, הפחתת ההימור והמונח על המאזניים במקרה של קטסטרופה צבאית. הצבא הביזנטי נקט, במידת האפשר, בטקטיקה של מלחמת התשה תוך שימוש נרחב בהטעיה, לוחמה איטית וסבלנית ושילוב של דיפלומטיה, משא ומתן ושקרים ומרמה, במטרה להוציא את היריב משיווי משקלו מבלי לשאוף בהכרח להכחדה.
מול הצבא המוסלמי בזירת הפרובינציות המזרחיות נקטו הביזנטים בגישה של מגננה פאסיבית תוך שימוש בעומק אסטרטגי, גישה זו שיעילותה הוכחה כנגד פשיטות בקנה מידה קטן יחסית, לא הצריכה שימוש בכוחות צבאיים גדולים, בניגוד לטקטיקת הגנה אקטיבית/ניידת, הגוררת עימות עם הפולש עוד בטרם יגרם נזק לנפש ורכוש. סדרת המפלות שספגו בעימותים בשדה הפתוח מול כוחות מוסלמיים הביאו את הביזנטים להכרה במגבלות צבאם, ולהסתמכות על מגננה שנשענת על ביצורים קיימים, מתוך תקווה שהמוסלמים יתישו את כוחם מול חומות הערים המבוצרות בארץ ישראל. שבטים ערבים ידידותיים היו אמורים לספוג את ההתקפה המוסלמית הראשונית באזורי הספר, ואילו הצבא הביזנטי התמקד בהגנה על ביצורים ומקומות ישוב מבוצרים בעומק השטח. את התשלום המיידי על טקטיקה זו שילמו אזרחי הפרובינציות בנפשם ורכושם.
הצבא המוסלמי.
בשנת 632, בעת ביקורו האחרון של מוחמד במכה, הוא קבע ופסק כי כל המוסלמים אחים הם ואל להם להילחם זה בזה, אבל עליהם להילחם בכל יתר בני האדם - עד שיאמרו "אין אלוה מבלעדי אללה" - השהאדה. הצבא האסלאמי הורכב מלוחמים משבטים ולאומים שונים, רובם ככולם מחצי האי ערב. המסורת הצבאית וטקטיקות הפרשים האסלאמיות נולדו או הועשרו במגע עם האימפריה הסאסאנית ויחידות הפרשים הכבדות. חלק גדול מהלוחמים המוסלמים היו חיילים רגליים, שיכולתם ואימונם היו בעלי אופי הגנתי, אך בתימן נתקיימה מסורת של צבא מאומן, שסיפק לוחמים רבים לצבא האסלאם. הגדודים הראשונים שיצאו לג'יהאד היו קטנים בסדרי הכוחות שלהם, ולצדם עמדו מהירות ויכולת תמרון. עם הגדלת מספרי הלוחמים הצטרפו אל שורותיהם נשים ומשפחות, ששימשו בתפקידים עורפיים של אחזקת המחנה ומתן שרותי רפואה ומזון ללוחמים.