דוב חום אירופי, דוב חום אירואסייתי (שם מדעי: "Ursus arctos arctos"; נקרא גם דוב חום מצוי בשל אזור תפוצתו הרחב) הוא תת-מין של המין דוב חום. תפוצתו היא בצפון האזור האירו-אסייתי.
מאפיינים פיזיים ומראה.
פרוותו חומה וגוונה נע בין חום צהבהב עד לחום כהה ואף לעיתים כמעט שחור. לעיתים תהיה הפרווה בגוון אדמדם. ראשו של הדוב עגלגל עם אוזניים קטנות ועגלגלות גם כן. הגולגולת רחבה ופיו מצויד בכ-42 שיניים, הכוללות שיניי טורף. לדוב מבנה עצמות חזק וכפות רגליים גדולות, המצוידות בטפרים גדולים גם כן אשר יכולים להגיע לאורך של למעלה מ-10 ס"מ. משקלו תלוי בסביבת מחייתו ובתקופת השנה. משקלו של דוב זכר בוגר נע בין 135–250 ק"ג ומשקלה של נקבה בוגרת נע בין 90–150 ק"ג. הדוב החום הגדול ביותר שנתפס שקל 481 ק"ג וגובהו היה כמעט 2.5 מטר.
הדובים האירופיים החיים במזרח אורל בהירים יותר וצבע פרוותם נוטה יותר לחום אדמדם. הדובים מתת-מין זה החיים באסיה נראים יותר אגרסיביים לעומת אותם דובים החיים באירופה.
תפוצה.
בעבר הדוב החום האירופי היה נפוץ מאירלנד במערב ועד ליפן שבמזרח.
הדוב החום האירופי נכחד באירופה בעיקר במערבה במדינות כמו אירלנד, בלגיה והולנד. בבריטניה הוא נכחד כנראה לפני 1,500 שנה בעקבות פעילות ציד. בצפון אירופה וברוסיה נשמרה אוכלוסייה טבעית וגדולה. לאחר שנכחדו מצרפת, הושבו לאחרונה פרטים לאזור רכס הרי הפירנאים שבגבול בין ספרד וצרפת. בספרד השתמרה אוכלוסיית דובים בשני גושים גדולים באזור רכס הרי הקאנטאבריים. כמו כן ישנה אוכלוסייה נוספת באיטליה בהרי אברוצו ובעמק טרנטינו.
אוכלוסיות גדולות נוספות נמצאות בסלובקיה, סלובניה, בולגריה ורומניה, אך אלו אוכלוסיות מבודדות המנותקות אחת מהשנייה. אוכלוסיות אלו כמעט נכחדו בעת המהפכה הרוסית ב-1917.
מחוץ לאירופה האוכלוסייה הגדולה ביותר של דובים נמצאת במזרחם של הרי אורל. בעיקר ביערות סביר ובמרכז אסיה (אפגניסטן, פקיסטן, קשמיר שבהודו, מרכז סין והאי הוקאידו ביפן). בצפון אסיה הדובים נפוצים בהרבה. קיימים אלפים רבים ביערות צפון סיביר, מספר לא ידוע בצפון סין ומונוגוליה, וכנראה אלפים רבים ביערות הוקאידו ואיים אחרים ביפן. בדרום אסיה קיימים הדובים במספרים קטנים יותר: מסוריה ואיראן דרך רכסי ההרים של אפגניסטן ופקיסטן עד הודו.
הדוב החום האירופי והאדם.
הרומאים לכדו דובים אלו ונלחמו נגדם או צפו בהם נלחמים נגד חיות אחרות כמו נמרים, טיגריסים ואריות. הדובים החזקים ביותר נלכדו כנראה באזור הדלמטים וקאלדוניה.
שלא כמו באמריקה, בה כל שנה נהרגים בממוצע שני אנשים בידי דובים, באירופה רק שלוש תקיפות תועדו בכל המאה האחרונה.
עדה פישמן-מיימון
בית התפילה הבהאי בדלהי
בית התפילה הבהאי בדלהי, המוכר באופן עממי כמקדש הלוטוס, הוא אחד משמונת בתי התפילה הבהאיים ברחבי העולם, ונחשב ל"מקדש האם של תת-היבשת ההודית". המבנה שוכן בדרומה של ניו דלהי, בירת הודו, הוא הופיע במאות פרסומים, וזכה במספר פרסים אדריכליים. האדריכל של בית התפילה הזה הוא פריבורז צהבא, שהיה שותף גם בתכנון ובעיצוב של הטרסות במרכז הבהאי בחיפה. עיצובו הייחודי הושפע מפרח הלוטוס, הפרח הלאומי של הודו.
היסטוריה.
מלאכת תכנון והקמת המבנה נמשכה כעשר שנים ועסקו בה 800 אנשי מקצוע. שרטוטי המבנה ועיצובו לבדם נמשכו 18 חודשים, ומספר דגמים בקנה מידה מלא הוקמו על מנת לבדוק את ייתכנותו ולבחון את שיטות ההקמה המוצעות. 700 בנאים ונגרים הועסקו בהקמת המבנה בכל נקודת זמן, ונעשה שימוש נרחב בשיטות בנייה מסורתיות ומודרניות כאחד. המבנה הוקדש ב-24 בדצמבר 1986 בנוכחות 8,000 איש, ונפתח לקהל ב-1 בינואר 1987.
המבנה.
כיתר בתי התפילה הבהאיים, למבנה תשע צלעות ותשעה פתחים. הוא מעוצב ממשטחים דמויי "עלי כותרת", שלושה בכל אחת מתשע צלעותיו, ו-27 בסך הכל. גובהו של המבנה מעט מעל 40 מטר. כל "עלי הכותרת" עולים ונובעים מקומת בסיס משותפת, והם מתנשאים לשלושה גבהים שונים, דבר המעניק להם את מראה הפרח. שתי שורות העלים הפנימיות פונות כלפי פנים ומכסות על הכיפה הפנימית, והשורה הקיצונית פונה כלפי חוץ, ותשעת עליה סוככים על תשע דלתותיו של בית התפילה. העלים הפנימיים אינם סוגרים לחלוטין על המבנה ומאפשרים חדירת אור לתוכו דרך הכיפה הפנימית. העלים עשויים מבטון מזוין לבן, והם מצופים באריחי שיש לבן שהובא מהר פנטלי ביוון לאחר שעובד באיטליה, ובשכבת מגן מפני הלחות.
הכיפה הפנימית הדו-שכבתית נתמכת על ידי 54 קורות המחוברות זו לזו, והאולם המרכזי מוקף בתשע קשתות התומכות בשלד המבנה. האולם יכול להכיל עד 2,500 איש, ריצפתו המרכזית עשויה משיש לבן, בעוד שחלקה הסובב, המדרגות והמעברים עשויים מאבן חול אדומה. אל תשעת הפתחים מובילים תשעה שבילים, וביניהם תשע בריכות נוי המזכירות עלי גביע. הבריכות משמשות לצינון האוויר במבנה ובסביבתו, והוא משתקף בהן.
המבנה וגניו משתרעים על פני שטח של כ-105 דונם. בשטח שוכן מבנה נוסף המשמש כמרכז מבקרים, ובו ספרייה ומרכז אדמיניסטרטיבי. בית התפילה זכה ליותר מ-50 מיליון מבקרים, והוא נחשב למבנה הזוכה למספר המבקרים הגדול בעולם. בכל שנה פוקדים אותו כ-2.5 מיליון איש, ובחגים הינדים עשוי מספרם להגיע לכ-100,000 איש ביום.
הסנאט הקנדי
הסנאט הקנדי או הסנאט של קנדה (באנגלית: Senate of Canada ובצרפתית: Le Sénat du Canada) הוא הבית העליון של הפרלמנט של קנדה. הסנאט הוא אחד משלושת הגופים המרכיבים את הפרלמנט (יחד עם המלוכה הקנדית ובית הנבחרים הקנדי).
הרכב.
בסנאט הקנדי חברים 105 סנטורים הממונים על ידי המושל הכללי של קנדה על פי עצתו של ראש ממשלת קנדה. מושבי הסנאט ניתנים על בסיס אזורי, כאשר כל אחד מארבעת האזורים העיקריים של קנדה מקבל 24 מושבים בסנאט, והיתרה ניתנת לאזורים הקטנים.
ארבעת האזורים העיקריים של קנדה להם 24 מושבים הם:
האזורים הקטנים הם: ניופאונדלנד ולברדור וכן טריטוריות קנדה: יוקון, הטריטוריות הצפון מערביות ונונאווט.
סנטורים מכהנים עד הגיעם לגיל 75.
"בית עליון" למול "בית תחתון".
הסנאט של קנדה נקרא אמנם "הבית העליון" של הפרלמנט, ובית הנבחרים הקנדי נקרא "הבית התחתון", אולם לא מוענקת עדיפות בסמכויות או בחשיבות לבית העליון על התחתון, אף שלצורכי הפרוטוקול באירועים קודמים בחשיבותם חברי הסנאט לחברי בית הנבחרים.
מבחינת סמכויות חקיקה וסמכויות ביקורת, לבית התחתון סמכויות רבות יותר והשפעה רבה יותר על הפוליטיקה והשלטון בקנדה. אף שהסכמת שני בתי המחוקקים נדרשת על מנת לחוקק חוק, לרוב הסנאט מאשר את החוקים שנחקקו על ידי הבית התחתון, ורק לעיתים נדירות דוחה או משנה אותם. יתרה מכך – ממשלת קנדה חבה חובת דיווח לבית התחתון בלבד, ושרי הממשלה וראשה חייבים להתייצב בבית התחתון ולענות על שאלות חברי הבית, ואין להם מחויבות כזו כלפי הסנאט.
כמו כן, קבלת אי אמון בבית התחתון משמעה נפילתה של הממשלה והחלפתה או הקדמת בחירות – ולסנאט אין סמכויות מעין אלו.
סמכות נוספת הנתונה רק לבית התחתון היא הסמכות ליזום חקיקה בנושאי מס. הסנאט אינו רשאי ליזום חקיקה בנושאי מיסים ותקציב, ויכול רק לאשר חקיקה של הבית התחתון בעניין זה.
אולם הסנאט.
הסנאט (כמו גם בית הנבחרים) ממוקמים במבנה המרכזי שעל גבעת הפרלמנט באוטווה שבאונטריו.
הסנאט ממוקם באולם המכונה "החדר האדום" ( la chambre rouge / the red chamber) בשל צבע עיטורי הקיר שבו, וכן בשל צבע כס המלכות הנמצא בו. הצבע האדום המעטר את החדר מקורו במסורת העיטורים של אולם בית הלורדים בפרלמנט הבריטי (ובהתאם, אולם בית הנבחרים הקנדי מעוטר בצבע ירוק בדומה לאולם בית הנבחרים הבריטי שבארמון וסטמינסטר).
בדומה לאולם בית הלורדים שבארמון וסטמינסטר גם המושבים בחדר הסנאט ממוקמים משני צידי החדר, כאשר במרכז החדר מעבר מרכזי. בקצה המעבר ממוקם כיסאו של יושב ראש הסנאט, ולפניו שולחן מזכיר הסנאט.
סנאטורים ממפלגת השלטון יושבים מימין ליושב ראש, וחברי האופוזיציה משמאלו (אף שלרוב, בשל מספרם הרב, הם יושבים גם במושבים המרוחקים מימין ליושב ראש).
היסטוריה.
הסנאט של קנדה הוקם בשנת 1867 במסגרת חוק צפון אמריקה הבריטית שנחקק על ידי הפרלמנט הבריטי. חוק זה איחד למעשה את פרובינציית קנדה (שחולקה במסגרת הוראות החוק לשתי פרובינציות: קוויבק ואונטריו) עם הפרובינציות נובה סקוטיה וניו ברנזוויק. הפרובינציות המאוחדות הפכו למדינה פדרלית אחת מסוג דומיניון (היינו, המדינה הייתה כפופה לממלכה המאוחדת והייתה חלק מהאימפריה הבריטית).
החוק הקים בדומיניון מערכת פרלמנטרית המבוססת על שיטת וסטמינסטר ובה שני בתים – בית נבחרים הדומה לבית הנבחרים הבריטי ובית עליון – הסנאט, בדומה לבית הלורדים.
תפקידו של הסנאט, על פי החוקה הקנדית, לאפשר "מחשבה נוספת" על החוקים שנחקקו על ידי הבית התחתון (כדברי ראש הממשלה הראשון של קנדה – סר ג'ון מקדונלד. סמכויות הסנאט נקבעו בהתאם לגישה זו – ולכן סמכויותיו מוגבלות, והוא יכול בעיקר לרסן את בית הנבחרים, ופחות ליזום חקיקה עצמאית. משיקולים אלה נקבע גם אופן בחירת הסנאטורים לסנאט (בחירה על ידי המושל הכללי ולא בחירות כלליות) – וכך יכול המושל הכללי לבחור אנשים אשר ישמשו גורם ממתן ומרסן להחלטות בית הנבחרים הנבחר בצורה דמוקרטית.
הסנאטורים.