במרץ 1987 החל שידור משפט דמיאניוק בערוץ השני. לאחר שהטלוויזיה החינוכית הקליטה את כל מהלך המשפט, אך לא היה לה זמן בשידור ישיר, החליט השר רובנישטיין לשדר אותו בערוץ 2. בעקבות שיתוף הפעולה הרחיב ערוץ 2 את שעות שידורו והחל לשדר לאורך שעות היום, החל מהבוקר, במהלך המשפט. ביום העצמאות 1987, הפיק הערוץ לראשונה משדר של 10 שעות, שכלל לראשונה גם שידור מהאולפן. ההפקה עוררה כעס ברשות השידור, וזו פנתה ליועץ המשפטי לממשלה ודרשה את הפסקת שידורי הניסיון בטענה שאינם חוקיים. היועץ המשפטי לממשלה אישר את המשך השידורים, אולם התנה זאת בכך שרשות השידור תפקח עליהם, שכן הכנסת טרם אישרה סופית את חוק הרשות השנייה, ולפי החוק שהיה קיים אז, רשות השידור הייתה הגוף היחיד שהוסמך לפקח על השידורים. בעקבות החלטת היועץ המשפטי לממשלה, הוכרח הערוץ השני לשדר רק שידורים חוזרים של תוכניות שכבר שודרו בערוץ הראשון. נאסר עליו להפיק תוכניות מקור. לרבות תוכניות אירוח, מגזינים ושידורי חדשות. אורי שנער, שהיה אז מנהל התוכן בערוץ, נאלץ לחפש בארכיון רשות השידור סדרות זנוחות עם זכויות לשידורים חוזרים ולבנות מהן את לוח השידורים. הקליפים ששובצו במשדר עודדו את חברות התקליטים לייבא ולהפיק קליפים נוספים.
לכבוד ראש השנה 1987 תוכנן משדר מקור מיוחד בשם "פרח בד"ש" ששילב ד"שים מצולמים מחיילים בחזית הצפון, אירוח של אמנים באולפן ושידור קליפים, אך רשות השידור מנע את שידורו. המשדר "פרח בד"ש" שודר לבסוף רק בזכות דרישה של משפחת אחד החיילים לצפות בבנה, שנפל מאז הצילומים.
הרחבת היקף השידורים.
באוקטובר 1987 פרצה שביתה ברשות השידור, שבמשך 52 ימים הביאה להפסקת השידורים של הערוץ הראשון בשעות אחר הצהריים והערב. במהלך השביתה קיבל הערוץ השני הניסיוני אישור מהממשלה להרחיב את שעות השידור שלו ולשדר גם סרטי קולנוע ותוכנית רכש שונות. משהתארכה השביתה ברשות השידור, קיבל הערוץ הניסיוני אישור לשדר בתדרים של רשות השידור, דבר שנתפס בעיני השובתים כניסיון מצד הממשלה לשבור את השביתה.
במהלך השביתה הגיעה לישראל אסירת הציון אידה נודל, אירוע חדשותי לוהט שבשל השביתה לא היה מי שישדר אותו. בערוץ 2 עטו על ההזדמנות, קיבלו אישור ממשרד ראש הממשלה ויזמו את השידור החי הראשון בערוץ. שידור טקס קבלת הפנים נעשה בחוסר ציוד הולם ובתנאים טכניים מוגבלים ולא היה חף מבעיות ותקלות שעליהן ספג ביקורת בתקשורת, אך בערוץ ראו בכך פריצת דרך. עם תום השביתה הפסיקה רשות השידור את שיתוף הפעולה עם הערוץ השני הניסיוני, אולם שידורי הניסיון לא פסקו.
במהלך 1988, הופסקו הליכי החקיקה של חוק הערוץ השני, לאחר פרישת אמנון רובינשטיין מהממשלה, ביוני 1987, עקב התנגדותם של גורמים שונים להקמתו של הערוץ. בינתיים המשיכה מינהלת ההקמה בשידורי הניסיון בשעות הערב, עם תקציב צנוע שסיפק משרד התקשורת, וצוות של 8 עובדים שפעלו משלושה חדרים בניין מרכז כלל בירושלים. הערוץ השיג שיתוף פעולה עם חברות שונות שזיהו את הפוטנציאל שבשידור, ולפיכך הפיקו עבורו תכנים בחינם. כך החל הערוץ לשדר הפקות מיוחדות משלו, שחלקן נתפסו כאזוטריות, אך חלקן זכו לפופולריות רבה. ב-1988 התווספה קריינות רצף של מירב אופיר (קריינית גלי צה"ל) בין התוכניות ולהצגת הסדרות והתוכניות עם תחילת השידורים בשעות הערב המוקדמות. הערוץ המשיך להרחיב את פעילותו וחתם על הסכם שידור משחקי הליגה בכדורסל. כמו כן שודרה סדרת אנימציה השלולנים. באותה שנה פרש טוקטלי מתפקיד המנכ"ל ואת מקומו תפס ניסים משעל. משעל יזם שידורים חיים ממליאת הכנסת והצליח להשיג לערוץ אישור לתשדירי שירות ולחסויות שעזרו במימון הערוץ. משעל גייס את איש החדשות הוותיק של הערוץ הראשון, מיכה לימור, כשדר, מנחה ומגיש השידורים הישירים מהכנסת, ועם פרוץ מלחמת המפרץ, בפברואר 1991, מינה אותו כעורך מהדורת החדשות של הערוץ הניסיוני, "הבוקר במפרץ" ו"הערב במפרץ", ששודרה מאולפני הרצליה. לימור גייס צוות מערכת ובו אהרון ברנע, ניצן הורוביץ, אושרת קוטלר, אורלי יניב ועוד שורה של כתבים-עורכים שהיו לימים אנשי חדשות נודעים. התוכנית המגזינית "הערב במפרץ" והשידורים מהכנסת זכו באותם ימים לביקורות נלהבות בעיתונות המודפסת. ב-1992 החליט נסים משעל לגשת למכרז בראש קבוצה המתמודדת על הזכיינות בערוץ 2 המסחרי ומיכה לימור מונה במקומו על ידי שר התקשורת, רוני מילוא, כמנהל ערוץ 2 הניסיוני, תפקיד אותו מילא עד תחילת השידורים המסחריים.
עוד באותה שנה עבר בכנסת חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, ובכך הסתיים רשמית הפיקוח של רשות השידור על הערוץ השני והוא הפך לערוץ עצמאי. למרות הקמת הרשות השנייה, עדיין הוגדרו שידורי הערוץ כשידורי ניסיון, כיוון שלא נבחרו החברות המסחריות שיקבלו את הזיכיונות להפעלת השידורים הסדירים של הערוץ. תהליך הבחירה היה ממושך, וארך כמעט שלוש שנים. עוד ועוד מפיקים ויוצרים גילו בו עניין וביקשו להתנסות בשידורי הניסיון וליצור תכנים על חשבונם, בתקווה לזכות במכרז ולהשתלב בשידור המסחרי בעתיד. בתקופת מעבר זאת החל הערוץ לגבש לוח שידורים מסודר עם תוכניות בנושאים מגוונים. חלק מהתוכניות עדיין נשא אופי לא-שגרתי או אוונגרדי. התוכניות שזכו לפופולריות רבה בתקופה זו היו תוכנית ההומור של ארז טל ואברי גלעד "העולם הערב" ותוכנית האירוח "בשידור חי – דן שילון מארח".
בזמן מלחמת המפרץ.
הערוץ זכה לתנופה נוספת ב-1991 עם פרוץ מלחמת המפרץ הראשונה, שבגינה עבר לשידור רציף של 18 שעות ביממה במקום 5 עד אז. כדי למלא את שעות השידור רכש אורי שנער תכנים במחיר מוזל מחברות זרות שהסכימו לעזור לישראל בזמן מלחמה. כמו כן החל הערוץ לשדר לקט יומי של כתבות מוקלטות מערוצי טלוויזיה זרים (כיוון שבשלב זה אסור היה לערוץ להפיק מהדורות חדשות בעצמו) כתוכנית בוקר לפתיחת היום ("הבוקר במפרץ") וכתוכנית ערב לסיכום אירועי היום ("הערב במפרץ"). השפעה מכרעת הייתה למלחמה על התוכנית "העולם הערב", היחידה שחזתה (בביטחון הומוריסטי) שיפלו טילים על ישראל, בשעה שהתחזיות היו אחרות. ההתייחסויות ההומוריסטיות בזמן אמת למלחמה תרמו לפופולריות התוכנית בקרב הצופים הצעירים.
בתום המלחמה הוכיח הערוץ את חשיבותו כשאזרחים הגישו עתירה לבג"ץ בתביעה להפעיל משדרים בכל הארץ. לתוכני הערוץ נוספו תוכניות מקור רבות, כגון: "נייס גיא", "חכם בלילה", והוא הפך לשחקן בולט במפת התקשורת בישראל. ב-1993, עם הכרזת הזכייניות לשידורים המסחרים, התמקדו המפיקים בהכנות לקראתם והערוץ הניסיוני צמצם את מגוון התוכניות ואת שעות השידור. בתום שידורי הניסיון, ב-31 באוקטובר 1993 הגיש רון לוינטל תוכנית פרידה שסיכמה שבע שנות שידורי ניסיון וסקרה את ציוני הדרך והרגעים הבלתי נשכחים. בשלושת הימים הראשונים של נובמבר שודרו בעיקר פרומואים ללוח המשדרים החדש וכן משדר פרידה ב-3 בנובמבר, שבו העביר מיכה לימור, מנהל הערוץ באותה עת, את שרביט השידור לזכייני ערוץ 2 המסחרי באקט סמלי מהאולפן בגבעתיים. ב-4 בנובמבר החלו שידורי ערוץ 2 המסחרי.
ערוץ 2 הנסיוני
1968 בברית המועצות
1968 בברית המועצות הייתה השנה בה נחגגה השנה ה-51 למהפכת אוקטובר.
פון דה נורמנדי
פון דה נורמנדי (בצרפתית: Pont de Normandie) הוא גשר מעוגן כבלים המשמש לצורכי תחבורה. הגשר מחבר בין שתי גדותיו של הנהר סיין בסמוך לשפך הנהר, בין לה הבר ואונפלר במחוז קלבדוס שבחבל נורמנדי בצפון מערב צרפת. אורכו הכולל של הגשר הוא 2,141 מטר והאורך בין שני עמודיו הוא 856 מטר.
בניית הגשר.
הגשר תוכנן על ידי המעצב הצרפתי מישל וירלוז'ה. בנייתו החלה בשנת 1988 ונמשכה כשבע שנים. הגשר נחנך ביום 20 בינואר 1995. עלות הבנייה הכוללת הייתה 419 מיליון אירו.
בעת בה נחנך היה זה הגשר מעוגן הכבלים הארוך בעולם, כמו גם הגשר מעוגן הכבלים בו המרחק בין עמודי התמיכה הוא הגדול ביותר. בשנת 1999 נחנך גשר טאטרה ביפן שהמרחק בין עמודיו הוא 890 מטר. בשנת 2004 איבד הגשר גם את השיא לאורך כולל של גשר מעוגן כבלים, כאשר נחנך גשר ריו אנטיריו ביוון שאורכו הכולל 2,890 מטר.
מבנה.
רוחב הגשר, 23.6 מטר, מחולק לארבעה מסלולי תנועה, שעליהם עובר הכביש המהיר A-29 המחבר בין לה הבר וסן-קנטן, וכן לשני מסלולים להולכי רגל. העמודים, היצוקים מבטון, הם בצורת האות Y הפוכה. משקלם יותר מ-20,000 טון, וגובהם 214.77 מטר. בבניית הגשר נעשה שימוש ביותר מ-19,000 טון פלדה, וב-184 כבלים.
גלובוס (תוכנית)
גלובוס היא תוכנית טלוויזיה ישראלית אשר שודרה בערוץ הראשון מאז ינואר 2000.
התוכנית נוסדה מתוך צורך למלא את החלל הריק בשידורי צהרי השבת של הערוץ הראשון (בתחילת דרכה, שודרה התוכנית בשעת הצהריים). התוכנית שודרה בימי שבת בשעות 17:30-18:30.
התוכנית עוסקת בכל פרק בנושא אחד ספציפי - מהארי פוטר, חנוך לוין צ'ארלי צ'פלין ואריך קסטנר, ועד דוקאביב, עשור לאסון התאומים ואפילו החתונה המלכותית הבריטית.
הפורמט המקובל שלה הוא שני מגישים קבועים ואחד עד שלושה אורחים 'מומחים' לנושא הנדון בפרק.
את התוכנית מגישים דוד ויצטום ואורן נהרי (אשר גם עורך אותה), מאז פרקה הראשון.
סיגלר
ריי יורי
ריימונד "ריי" קלרנס יורי (באנגלית: Raymond "Ray" Clarence Ewry; ב-14 באוקטובר 1873 - 29 בספטמבר 1937) היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי בעל 8 מדליות זהב בקפיצות מהמקום: רוחק, גובה ומשולשת ושיאן עולם. בעל מספר מדליות הזהב האישיות הרב ביותר שצבר אתלט בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים, ושני מבין הספורטאים בכלל, אחרי השחיין מייקל פלפס. בחישוב, מדליות הזהב מאתונה 1906, הוא האתלט שזכה במספר מדליות זהב הרב ביותר במשחקים האולימפיים.