בשוק החופשי, על פי התאוריה הניאו קלאסית של אדם סמית ובהמשך של החוקרים מארשל ווורלס על שיווי המשקל בשוק, לא ניתן להרשות לאף ספק ליצור מוצר שונה ממוצרים אחרים. אף מוכר לא יכול לקבוע בעצמו מחירים או לשלוט במחירי השוק. במקום זאת, יצרנים מתנהגים בפאסיביות, כמגיבים ללא אפשרות לקבוע כללי המשחק חדשים. בשוק חופשי כזה, כאשר מחירים עולים היצרנים מייצרים יותר כאשר מחירים יורדים היצרנים מייצרים פחות, למעשה מתאפשר חיזוי של התהליכים הצפויים (עלייה וירידה בביקוש ובהיצע). חיזוי זה מתקיים על ידי אלימינציה של ההתנהגות הבלתי ניתנת לניבוי של היזם שביכולתו ליצור ולמכור מוצרים ושירותים חדשים כלומר: ליצור ביקוש חדש. בהתאם לכך, התאוריה הניאו קלאסית וזו הקפיטליסטית אמנם מתייחסות לאופן בו נוצר העושר וכיצד הוא מופץ אך אינן מתייחסות ליזם כשחקן משפיע או מושפע בתוך המערכת הכלכלית. Bygrave מציין כי השמטתו של היזם ממרכז התאוריה הכלכלית צריך להיות מיוחס לאדם סמית אשר החליף את היזם עם הקפיטליסט. היעדרותו של היזם ניכרת גם מהתיאוריה הקיינסיאנית. התאוריה הקייסיאנית רואה בהחדרה מאסיבית של הוצאות ממשלה בסיס ליצירה של תעסוקה מלאה בשוק (-"הפצת העושר"). ניתן להניח כי על פי הגישה הקיינסיאנית, יזמות תתרחש רק לאחר תקופה ארוכה, לאחר שכל ההוצאות הושלמו הן בסקטור הפרטי והן בציבורי על מנת ליצור תעסוקה מלאה.
במאה ה - 20, יזמות נחקרה על ידי ג'וזף שומפטר (1883-1950) ועל ידי כלכלנים אוסטריים אחרים כמו קרל מנגר (1840-1921), לודוויג פון מיזס ( 1881-1973) ופרידריך פון האייק (1899-1992). בעוד שאימוץ המילה "יזם" (Entrepreneur) מצרפתית מתוארכת לשנת 1762, המילה "יזמות" (Entrepreneurism) אומצה בשנת 1902. לטענתם, כדי לחדד ההבנה איך השוק פועל – ולעצב מדיניות כלכלית עלינו להתמקד, הרבה יותר מכפי שרגילים לחשוב, במהותו ובתפקידו של היזם.
לדעת שומפטר יזמים הם המכניזם ליצירת עושר כלכלי והפצתו במערכת הקפיטליסטית. שומפטר ראה במונח "חידוש" או "חדשנות" או "המצאה" כוח מניע ביצירת ביקוש חדש למוצרים ושירותים שעונים על צורך מסוים של צרכנים. כל חידוש יוצא לשוק באמצעות חברות עסקיות גדולות או קטנות, ותיקות או חדשות ויוצר ביקוש חדש למוצר או השירות וכך נוצרת רווחה והתפתחות כלכלית. במקום שהתיאוריה הניאו קלאסית דיברה על שווקים מתחרים המתפקדים באופן שיביא לידי שיווי משקל בין קונים למוכרים, שומפטר ראה מערכת שווקים כאוטית המונעת על ידי הופעה של יזמים הנכנסים לשוק באמצעות חידוש כלשהו אשר יוצא כנגד אותם מספר מוכרים השולטים בשוק.
יזמים מקימים את העסק שלהם עם הון קטן עם האמביציה ליצור עושר לעצמם. הם המפתחים מוצר או שירות חדש ונאבקים להצליח בשוק. אם הם מצליחים הם מתרחבים לכל השוק ויוצרים רווחה כלכלית.
החידוש של היזם השומפטריאני, יוצר סדרים חדשים בשוק על ידי הריסת מבנה השוק הקיים ודעיכת מתחרים קיימים וותיקים וגזילת העושר מידם. בו בזמן יזמים שוכרים עובדים חדשים, ומשלמים דיבידנדים לבעלי המניות שלהם או לבעלי העניין. עושר חדש נוצר באמצעות ביקוש חדש. תהליך זה של הריסת מבנה שווקים קיימים ויצירת עושר חדש באמצעות חידוש, מכונה על ידי שומפטר "הרס יצירתי" Creative Destruction. ההרס היצירתי מתרחש על ידי שימוש חדש במשאבים קיימים.
התיאוריה של שומפטר הרואה ביזם שחקן מרכזי במערכת הכלכלית, זה המחולל את ההרס היצירתי, מנוגדת לחלוטין לתאוריה הניאו קלאסית הגורסת לפאסיביות ותגובתיות של הקונים והמוכרים המגיבים לשינויים במחירים שנועדו ליצור שיווי משקל בשוק.
תאוריות מודרניות כלכליות החלו לכלול את היזם בתוכן. על פי ישראל קירצנר, ביזמות בשוק, רעיון נושא רווח עולה כאשר אדם שם לב שאפשר לקנות "משאבים" בסכום כסף מסוים ולהמירם לכדי "מוצר" שאפשר למוכרו בסכום כסף גדול יותר. "שימת לב" זו יכולה גם להתבטא בזיהוי פער מחירים של אותו פריט בשני שווקים. זה הבסיס למודל הארביטרז' (ניצול פערי מחיר) הטהור של היזמות. ברוב המקרים, "שימת הלב" כוללת, נוסף על ההתוודעות לפערי המחירים הרלוונטיים, גם את גילוי האפשרות לאסוף משאבים פיזיים לשם ייצור מוצרים השונים מהם פיזית – למשל המצאת טכניקה חדשנית ונושאת רווח.
שום תהליך של ייצור פיזי בשוק אינו מתרחש בלי שמישהו שם לב תחילה לאפשריותו. כל ייצור (רווחי) הוא תוצאה של רעיונות (טובים), שבאו בהשראת הדחף לנצל הזדמנויות לרווח. רכיב זה של היזמות, הוא כשלעצמו איננו משאב (במובן שבו קרקע, בולי עץ, פלדה, עבודה ומכונות הם משאבים). קרקע, בולי עץ, פלדה וכל היתר הם משאבים במובן זה שהם מנוצלים במתכוון בעת תהליך הייצור.
תהליך היזמות.
יזמות היא תהליך ארוך המורכב מצעדים רבים, אשר כל אחד מהם מצריך משאבים וכישורים שונים.
פיטר דרוקר (אבי תורת הניהול המודרנית) הגדיר יזמות עסקית כך: יישום של תהליכים, רעיונות, מוצרים ושירותים תוך חיפוש מכוון אחר שינויים וניתוח שיטתי של הזדמנויות המאפשרות להכניס חידוש. איתור ובדיקה של תנאי השוק והיערכות למתן פתרונות בזמן הנכון, במקום הנכון ובמחיר הנכון. בהתאם לכך, שלושת השלבים הראשוניים של ייזום הם: גילוי עניין, זיהוי הזדמנות והתנהגות המכוונת לנקיטה בפעולות הנחוצות עבור הקמת המיזם.
ישראל קירזנר (מהכלכלנים הבולטים המזוהים עם האסכולה האוסטרית) הסביר כי יזמות היא הרעיון או ה'גילוי' הראשוני של האפשרות להמיר משאבים למוצר שווה ערך גבוה יותר, כאשר מחקר מכוון (בין שנעשה בידי היוזם ובין שנעשה בידי שכיר של היוזם) מהווה תוצאה של היזמות שגילתה את הסיכוי להפקת מוצר שווה ערך גבוה מהמשאב של המחקר.
בפני היזם עומדים מכשולים רבים בדרך ליישום הרעיון בבסיס המיזם והוצאתו לפועל, גם אם מדובר ברעיון מוצלח. בין קשיים אלו ניתן למנות את תהליך השגת המימון, קבלת אישורים רגולטוריים, גיוס צוות עובדים מיומן ורישום פטנטים (במידת הצורך) וכדומה. בתחום היזמות הטכנולוגית, המיזם החדש נקרא בשם "חברת הזנק" (סטארטאפ). חלק מהמיזמים נעזרים בחברות ייעוץ או ביועצים עסקיים המתמחים בליווי והקמת עסקים חדשים.
אף שאין דרך אחת נכונה בתהליך היזמות, ככל שמדובר ביזמות עסקית, נהוג בבתי הספר למנהל עסקים לתת ללומדים מסגרת מסודרת ליזמות מוצלחת - כגון כיצד לעבד את הרעיון העסקי, להגדיר אסטרטגיה עסקית, לכתוב תוכנית עסקית, לגייס מימון, לבנות צוות ועוד.
עם פיתוח והתרחבות שימוש בטכנולוגיה מתקדמת כמו האינטרנט הוקמו אתרים שעוסקים בתחום (למשל מונופולי).
למרות השוני הקיים בתהליך הפיתוח של מוצר/שירות בין התעשיות השונות, ניתן לזהות תהליך יזמות ג'נרי בן 5 שלבים:
תהליך היזמות יכול להארך זמן רב או להתקצר בהתאם לסוג המוצר/השירות, מידת החדשנות שבו, מורכבותו, השוק ועוצמת התחרות בו וכן בתלות בעלויות המעורבות בפיתוח והמסחור.
ניתן למנות שלושה גורמים שיכולים לקדם או לעכב את תהליך הפיכת הרעיון למוצר/שירות ממוסחר:
גיוס משאבים ומימון.
משאב הוא כל נכס בבעלות המיזם שיש לו פוטנציאל ליצירת ערך כלכלי. משאבים חיוניים ליזמות יכולים להיות מוחשיים ובלתי מוחשיים. משאבים מוחשיים הם בעלי צורה פיזית וניתנים לכימות. בקטגוריית משאבים מוחשיים/חומריים נכללים: ציוד, בניין, רהיטים, קרקע, רכב, מכונות, מלאי, מזומנים, אג"ח ומלאי. לעומתם, משאבים בלתי מוחשיים אינם פיזיים ולכן מאתגרים יותר לזיהוי והערכה. משאבים בלתי מוחשיים הם בעלי יכולת יצירת ערך רבה מאוד וכוללים את ההון האנושי ואנשי המפתח במיזם, מיומנויות וניסיון בתחום מסוים, מבנה ארגוני של החברה, שם מותג, מוניטין, רשתות קשרים חברתיות ועסקיות שיכולים לתרום לקידום המיזם והתמיכה הכלכלית בו, ידע, קניין רוחני כולל זכויות יוצרים, סימני מסחר ופטנטים.
משאבים ומימון ממקורות פנימיים (Bootstrapping) הם למעשה מקורות עצמיים של היזם או המיזם. אחת הסיבות לכך שיזמים מעדיפים להשתמש במקורות פנימיים היא שקבלת מימון מחייבת את היזם לספק שותפות כמו מניות בעלות למשקיעים או להשתמש במימון בנקאי יקר (הלוואות). יתרה מזו, עסקאות מימון ממכירת מניות בשלב מוקדם עשויות לספק רוח גבית למשקיעים והפסד עצום ליזם. מאידך, כניסת משקיעים ושותפים בשלבים מוקדמים יכולה להשפיע משמעותית על אסטרטגיית המיזם, על בחירת המנכ"ל ועל החלטות חשובות אחרות. עבור יזמים רבים זה בדרך כלל בעייתי מכיוון שלמשקיע עשויות להיות השקפות שונות לגבי המטרות ארוכות הטווח של המיזם. במיזמים עסקיים משקיע בדרך כלל יכוון לאקזיט רווחי ולכן יקדם מכירה בשווי גבוה של החברה או הנפקה למכירת מניותיהן, בעוד שליזם עשויות להיות כוונות פילנתרופיות ושיקולים אחרים שיהוו כוח מניע בפעילות המיזם.
המקורות הפנימיים הם אם כן, אוסף של שיטות המשמשות למזעור ההתחייבויות לגורמים חיצוניים כמו: בנקים ומשקיעים ומאפשרים אוטונומיה רבה יותר ליזם בניהול המיזם. במילים אחרות, בעוד שמימון ממקורות פנימיים כרוך בסיכון פיננסי אישי גבוה עבור יזמים, היעדרותו של בעל עניין אחר מעניק ליזם יותר חופש לפתח את החברה. עבור יזמים רבים החיסכון האישי משמש לרוב כבסיס התחלתי. שיטות מקובלות הן:
מאידך, משאבים ומימון ממקורות חיצוניים נדרשים כי מיזמים רבים זקוקים להון רב יותר ממה שיש בידיהם. במקרה זה, קיימות מגוון אפשרויות הכוללות מגוון רחב של הון פרטי, ציבורי ומענקים.
מימון ממקורות פרטיים כוללים מרכזי האצת פיתוח (Accelerators), משקיעים פרטיים (אנג'לים), משקיעי הון סיכון, מימון המונים וקרנות גידור.