ז'אן ולז'אן ברח מכלא טולון, לאחר שנידון על גנבת פת לחם ובריחות חוזרות ונשנות מהכלא, לתקופות שהצטברו לעשרים שנה. הפעם הוא מחליט להיות פושע מצליח וגם לנקום את חילול כבודו על ידי ז'אבר מנהל הכלא. הוא התחיל את חייו בעולם החופשי ברצח שני אנשים אשר עמדו למכשול בדרכו. הוא ממשיך, רעב ועייף, לביתו של כומר במטרה לגנוב מביתו חפצים יקרי ערך, ולראשונה בחייו הוא נתקל באדם הנותן בו אמון ומכבד אותו. הוא מזמין אותו לסעוד ולנוח בביתו וטוען כי אינו עושה טובה בכך שהוא מעמיד את רכושו לרשות הזולת שכן, הבית וכלי הכסף אינם רק שלו. ז'אן ולז'אן גנב ממנו כלי הכסף, נתפס, ואז מודיע הכומר לשוטרים כי את הכלים הוא נתן לז'אן ולז'אן במתנה, ולאחר מכן הוא מציע לו להתחיל חיים חדשים.
ואכן, כעבור חמש שנים, הוא היה לתעשיין פנינים ולראש העיר מונטרי. בינתיים מגיע לעיר ראש משטרה חדש, הוא ז'אבר, אחרי סיום 21 שנות שרות בכלא טולון. הוא מוצא דמיון בהתנהגות של ראש העיר, בה הוא הוצב לשרת, לבין האסיר שנעלם מהכלא. ז'אן ולז'אן מסייע לו בכך, כאשר הוא חושף את זהותו על מנת להציל אדם שהמשטרה חשדה שהוא ז'אן ולז'אן האמיתי. וכך ראש העיר נעצר ומובל לכלא.
האם והילדה.
עוד בהיותו ראש העיר הוא גילה את פנטין, אותה מגלמת, השחקנית אנג'לה פלזנס, אם לילדה קטנה בשם קוזט, שנמסרה לשמירה למשפחה בעלת פונדק. מתברר כי פנטין פוטרה מעבודתה במפעלו של ז'אן ולז'אן. לקיומה היא נאלצת לאסוף נדבות ואף למכור את גופה. הוא מוצא אותה בתחנת המשטרה כאשר היא נאשמת בהיטפלות לזרים ברשות הרבים. הוא משחרר אותה ומציע לה את עזרתו אם תראה צורך בכך.
ואכן זה קורה. פנטין נפלה למשכב וכאשר מתברר לה כי יש סכנה לחייה, הוא הבטיח לה כי ייטפל בקוזט בתה. בינתיים הוא נעצר, עקב היותו אסיר נמלט. הוא מוכן לשלם את חובו לחברה אך מבקש מראש המשטרה, ז'אבר, שלושה ימים כדי לסיים את הטיפול בילדה. שומר החוק מסרב ועל מנת לקיים את ההבטחה הוא בורח. הוא מגיע לפונדק ותמורת 1000 פרנק הוא פודה אותה. (בעל הפונדק מתחרט על מעשיה ומביע דעה כי גם 15,000 פרנק היה משלם - הצופה יודע זאת). משם הוא ממשיך לפריז כאן ייחל הפרק האחרון של הסרט.
אהבת הצעירים.
בפריז מתמסר ולז'אן לטיפול בקוזט. הוא מלמד אותה קרוא וכתוב. במקביל, ז'אבר, ממשיך ברדיפתו אחרי ולז'אן ומגיע לפריז. הוא סורק רובע אחר רובע. הסרט עוקב אחרי מהלכי המשטרה ומגלה את נפלאותיהן של סמטאות העיר. זאן ולז'אן מצליח להסתתר במנזר הודות לעזרתו של אדם אשר הוא עצמו הציל את חייו בעבר- גם הילדה מתבגרת במנזר.
עברו עשר שנים. קוזט מתבגרת ובעזרת תרומה של 5,000 פרנק היא משוחררת מהמנזר. היא מתחילה את חייה בעיר. היא יוצאת לגן ציבורי ופוגשת במהפכן צעיר, מריוס, אליו היא תקשור את חייה. אך בגן יש גם אדם נוסף ז'אבר, שהיה לסוכן חרש, אחרי שחזר שתפקיד משטרתי בכיר בפריפריה. הוא מגלה כי ולז'אן עדיין חי. ולז'אן חש בסכנה בעיר ומחליט זמנית לצאת ממנה, אך הוא לא מספיק לעשות זאת. מגיע אליו מסר, המיועד לקוזט, כי מריוס נלחם ברחובות. הוא רץ לקראתו ושם הוא פוגש את ז'אבר אשר נפל בשבי המורדים. ולז'אן מבקש רשות להוציאו להורג, הוא נמסר לידו ולהפעתו הוא משלח אותו לחופשי. ולז'אן כבר לא חש ברצון לנקום והוא נותן לו להימלט. הוא מקווה כי בכך ייסתיים המרדף אחריו.
ז'אבר החופשי לא מפסיק את הרדיפה אחרי זאן ולז'אן, הנושא על גבו את מריוס הפצוע, בתעלות הביוב של העיר. ז'אבר מצליח להדביק אותו, ואז מתקיים הדו-שיח המפורסם, האם שלטון החוק הוא חזות הכל - כפי שז'אבר סבור - ואז עליו לירות בזאן ולז'אן. ז'אבר מגיע למסקנה כי יש מקום גם לשיקולים מחוץ לחוק. הוא משחרר לחופשי את אויבו, מטייל לאורך נהר הסיינה ושם קץ לחייו.
בסיומו של הסרט, קוזט, ז'אן ולזאן ומריוס וסבו האציל מגיעים לחופש לכנסייה. קוזט ומריוס באים בברית נישואין וממשיכים לבריטניה.
יוגוסלביה במשחקים האולימפיים
יוגוסלביה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת אנטוורפן (1920), והשתתפה ברציפות בכל המשחקים שנערכו עד אולימפיאדת סיאול (1988).
בראשית שנות ה-90 של המאה העשרים הכריזו סלובניה, קרואטיה, בוסניה והרצגובינה ומקדוניה על עצמאותן מיוגוסלביה, וזו הכריזה עליהן מלחמה. האו"ם נקט סנקציות שונות נגד יוגוסלביה, וב-30 במאי 1992 קיבלה מועצת הביטחון את החלטה 757, בה קראה למדינות החברות באו"ם למנוע את השתתפותם של ספורטאים יוגוסלבים באירועי ספורט המתקיימים בהן. הוועד האולימפי הבינלאומי החליט כי יוגוסלביה לא תוכל להשתתף באולימפיאדת ברצלונה, אך התיר את השתתפותם של ספורטאים מהמדינה, כמשתתפים עצמאיים המתחרים תחת הדגל האולימפי וללא כל ציון של סממן המזהה את לאומם.
יוגוסלביה שבה והשתתפה באולימפיאדת אטלנטה (1996). ב-2003 היא אימצה חוקה חדשה, שקבעה כי האיחוד בין שתי הרפובליקות המרכיבות את הפדרציה, סרביה ומונטנגרו יהיה רופף יותר. שמה של המדינה שונה לסרביה ומונטנגרו ובשם זה היא השתתפה באולימפיאדת אתונה (2004). ב-2006 הכריזה מונטנגרו על עצמאותה, ושתי המדינות שנוצרו התחרו בנפרד באולימפיאדת בייג'ינג (2008).
בין השנים 1920–2000 צברו הספורטאים היוגוסלבים 90 מדליות, מהן 28 מדליות זהב. הענפים הבולטים ביותר היו התעמלות (11 מדליות, מהן 5 מדליות זהב), היאבקות (16 מדליות, מהן 4 מדליות זהב), איגרוף (11 מדליות, מהן 3 מדליות זהב) וכדורמים (8 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, נתון הממקם את יוגוסלביה במקום הרביעי בטבלת המדליות של כל הזמנים, אחרי הונגריה, איטליה ובריטניה).
אירוח המשחקים.
יוגוסלביה אירחה את אולימפיאדת החורף של 1984, בסרייבו (כיום בירת בוסניה והרצגובינה), לאחר שנבחרה על חודם של שלושה קולות מסאפורו. גם גטבורג הייתה מועמדת לאירוח אותם משחקים.
בלגרד הגישה את מועמדותה לאירוח אולימפיאדת הקיץ של 1992, אך דורגה במקום הרביעי, אחרי ברצלונה, פריז ובריסביין. ההחלטה בדבר אירוח המשחקים התקבלה ב-1986, לפני שפרצה המלחמה שמנעה את השתתפותה של יוגוסלביה במשחקים שאותם הייתה מעוניינת לארח. ארבע שנים מאוחר יותר שוב הציגה בלגרד את מועמדותה, אך דורגה במקום השישי.
היסטוריה.
ממלכת יוגוסלביה: 1920–1936.
ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים הוקמה ב-1918, בעקבות מלחמת העולם הראשונה, וכבר ב-1920 השתתפה לראשונה במשחקים, באולימפיאדת אנטוורפן. היא שלחה רק את נבחרת הכדורגל שלה, שהודחה כבר בסיבוב הראשון, לאחר שנוצחה בידי נבחרת צ'כוסלובקיה בתבוסה הגדולה בתולדותיה, 7-0.
באולימפיאדת פריז (1924) נרשמו הישגים גבוהים יותר, כאשר המתעמל לאון שטוקלי זכה בשתי מדליות זהב, בקרב-רב ובמתח. המתעמלים היוגוסלבים התבלטו גם באולימפיאדת אמסטרדם (1928), וזכו ב-5 מדליות. שטוקלי הוסיף למאזנו מדליית זהב בתרגיל הטבעות ומדליית ארד בקרב-רב, והיה שותף גם לזכייה הקבוצתית במדליית ארד. יוסיפ פרימוז'יץ' זכה במדליית כסף במקבילים וסטאנה דרגאנץ זכה במדליית ארד בקפיצות.
בשל המשבר הכלכלי העולמי, צמצמה ממלכת יוגוסלביה בהוצאות, כפי שעשו גם מדינות נוספות, והספורטאי היוגוסלבי היחיד שנטל חלק באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) היה זורק הדיסקוס וליקו נרנצ'יץ', שנסע על חשבונו, ולא הצליח להעפיל לשלב הגמר. לאולימפיאדת ברלין (1936) שלחה יוגוסלביה את המשלחת הגדולה בתולדותיה עד אז - 86 ספורטאים. לאון שטוקלי, שהיה אז בן 38, זכה במדליית הכסף בתרגיל הטבעות, היחידה לזכות יוגוסלביה.
הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
לאולימפיאדת לונדון (1948) שלחה יוגוסלביה 96 ספורטאים, ולראשונה נרשמו זכיות גם מחוץ לענף ההתעמלות. איוון גוביאן זכה במדליית כסף ביידוי פטיש, וכמוהו גם נבחרת הכדורגל, שנוצחה במשחק הגמר בידי נבחרת שוודיה בתוצאה 3-1. באולימפיאדת הלסינקי (1952) השתתף מספר זהה של ספורטאים יוגוסלבים, אך הישגיהם השתפרו. רביעיית החותרים ללא הגאי זכתה במדליית זהב, הראשונה בענף זה. נבחרת הכדורגל שחזרה את הישגה מלונדון וזכתה במדליית כסף, הפעם לאחר שהפסידה במשחק הגמר לנבחרת הונגריה 2-0. שחקן הנבחרת ברנקו זבץ הבקיע שבעה שערים במהלך הטורניר, והיה למלך השערים. נבחרת הכדורמים זכתה אף היא במדליית כסף, לאחר שדורגה במקום השני אחרי נבחרת הונגריה בבית הגמר.
לאולימפיאדת מלבורן (1956) שלחה יוגוסלביה משלחת מצומצמת בהרבה, שכללה 41 ספורטאים. נבחרת הכדורגל זכתה במקום השני בפעם השלישית ברציפות, הפעם לאחר הפסד 1-0 לנבחרת ברית המועצות. נבחרת הכדורמים זכתה אף היא במדליית כסף נוספת, לאחר שגם הפעם דורגה אחרי הונגריה בבית הגמר. במדליית כסף שלישית זכה רץ המרתון פרניו מיחליץ'.
לאחר שלוש אכזבות, הצליחה סוף סוף נבחרת הכדורגל לזכות במדליית זהב באולימפיאדת רומא (1960), לאחר שגברה על נבחרת דנמרק 1-3. מילאן גאליץ' היה מלך השערים של הטורניר, עם שבעה, וסגנו היה אף הוא יוגוסלבי, בורה קוסטיץ' (שישה שערים). בנוסף, זכה המתאבק ברניסלאב מרטינוביץ' במדליית כסף. נבחרת הכדורמים הסתפקה הפעם במקום הרביעי, לאחר שדורגה אחרונה בבית הגמר, אחרי איטליה, ברית המועצות והונגריה.
באולימפיאדת טוקיו שבה יוגוסלביה לרשום הישגים בענף ההתעמלות, לאחר שמירוסלב צראר זכה במדליית זהב בתרגיל על סוס הסמוכות ובמדליית ארד בתרגיל המתח. המתאבק ברניסלב סימיץ' זכה במדליית זהב, וברניסלב מרטינוביץ' זכה במדליית ארד. נבחרת הכדורמים שבה וזכתה במדליית כסף, בפעם השלישית בארבע אולימפיאדות, לאחר ששוב סיימה כסגניתה של הונגריה.. נבחרת הכדורגל נערצה הפעם בשלב רבע הגמר, לאחר שהפסידה לנבחרת גרמניה.