מייהם הוקמה ב-1984 באוסלו, על ידי הבסיסט ג'ורן סטובברוד המכונה נקרובוצ'ר, והמתופף חטיל מנהיים. בעת הקמתה, נקראה בשם "Musta", ("שחור" בפינית). שם הלהקה שונה ל"מייהם" (מתוך שם השיר Mayhem with Mercy של להקת ונום) לאחר הצטרפותו של הגיטריסט אוייסטיין אארסת' המכונה יורונימוס ללהקה. חברי הלהקה הושפעו מלהקות כגון ונום, מוטורהד, בלאק סבאת', סלייר, באת'ורי ו-Celtic Frost, ובעקבות כך ניגנו גרסאות כיסוי לשירי הלהקות. לאחר יציאת אלבום הדמו הראשון של הלהקה, בשם "Pure Fucking Armageddon". יורונימוס ונקרובוצ'ר ששימשו כסולנים בנוסף לניגון, גייסו שני סולנים חדשים ללהקה. ב-1986 הצטרף כסולן אריק נורהיים המכונה "משיח", וב-1987 הצטרף כסולן סוון אריק כריסטיאסן המכונה "המטורף". נורהיים הספיק להופיע עם הלהקה בהופעה אחת ב-20 באפריל 1985 בסקי, ובסוף אותה שנה עזב את הלהקה. בשנת 1987, יחד עם הסולן כריסטיאנסן, הקליטה הלהקה את המיני אלבום הראשון שלה "Deathcrush", והפיצה אותו על ידי חברת ההקלטות שהקים יורונימוס "Euronymous Posercorpse Music".
1988–1991: עם דד.
בשנת 1988, לאחר פרישת שני סולני הלהקה והמתופף, תפסו את מקומם הסולן השוודי פר ינגב אוהלין, המכונה דד, והמתופף יאן אקסל בלומברג המכונה הלהאמר (פטיש הגיהנום). לפי נקרובוצ'ר, דד הצטרף ללהקה לאחר ששלח אליהם קלטת דמו שלו, יחד עם פתק עם רעיונות לעתיד הלהקה ועכבר צלוב.
עם הצטרפותו של דד, השתנה אופי הלקה. לדד הייתה אובססיה קשה למוות, שניתן היה להבחין בה בהופעות הלהקה באותם הזמנים. את ההופעות פתח במילים "Only black is true, Only Death Is Real" ("רק שחור הוא האמת, רק המוות אמיתי"), ונהג לעלות עם סכיני ציד ושברי זכוכית, ולחתוך את עצמו קשות במהלכן. בהופעות היה עוטה מסכות בצבעים של גוויות ומאפר את פניו בצבעים שחור ולבן. לטענת הלהאמר, דד היה המוזיקאי הראשון בזרם הבלאק מטאל, שנהג לעשות כך. בנוסף, קבר דד את בגדי ההופעה באדמה, והוציא אותם מהקבר ערב ההופעה. בהופעות אלו אף הונחו בקדמת הבמה חלקי גוף של חיות, כגון ראשי חזירים וכבשים. גם את כינויו (Dead - בעברית: מת) נתן לעצמו כיוון שראה עצמו כאיש מת.
בשנת 1990, עברו חברי הלהקה לגור בבית ישן בלב היער שליד אוסלו. בבית זה התאמנו והחלו לכתוב את השירים לאלבום הבכורה בשם "De Mysteriis Dom Sathanas". לאחר זמן מה שחיו יחד החלו חיכוכים בין חברי הלהקה דד ויורונימוס. באחת הפעמים דד יצא לישון ביער כשיורונימוס ניגן מוזיקה השנואה עליו. בפעם אחרת יורונימוס יצא החוצה והחל לירות ברובה ציד. דד דקר את יורונימוס מספר פעמים במשך שהותם ביער.ב-8 באפריל 1991, התאבד דד בבית היער של הלהקה, על ידי חיתוך ורידיו וירייה בראשו ברובה ציד. פתק ההתאבדות שהותיר נפתח במשפט ""סליחה על כל הדם"," וכלל הסבר קצר לסיבות בגינם התאבד. בין היתר כתב "זר לא יבין זאת לעולם, ובכל זאת כסוג של הסבר, אינני בן אנוש, זהו חלום שבקרוב אתעורר ממנו". הטקסט הסתיים בכותבו "לא הגעתי לזה עכשיו, אלא לפני 17 שנה". למכתב צירף דד את מילות השיר "Life Eternal". דד אף ציין ביחס לכסף ומילות השירים שהותיר במותו, כי מי שימצא אותם יזכה בהם.
מכתב ההתאבדות של דד.
יורונימוס, שמצא את גופת חבירו בבית היער, הלך לחנות סמוכה ורכש מצלמה חד פעמית כדי לצלם את הגופה. לצורך הצילום, סידר יורונימוס מספר פריטים בזירה. אחת מהתמונות אותן צילם, שימשה לימים כעטיפת אלבום ההופעה של הלהקה "Dawn Of The Black Hearts". בהמשך נטען כי יורונימוס התעניין בנטיותיו האובדניות של חברו ללהקה ואף עודד אותו להתאבד. שמועות נוספות טוענות כי יורונימוס, שמצא את גופתו, אכל חלקים ממוחו והכין תליונים מחלקי הגולגולת, אותם חילק לחברי להקות מהז'אנר. הלהקה הכחישה את השמועה הראשונה, אך אישרה כי השנייה הייתה נכונה.
שו. סטיאן יוהנסן, שהחליף בהמשך את דד בלהקה סיפר עליו: "הוא [דד] לא ראה את עצמו כאנושי, אלא כיצור מעולם אחר. הוא אמר שיש לו חזיונות רבים, שדמו קפא בעורקיו, שהוא מת".
חברת התקליטים Roadrunner Records דירגה את דד במקום ה-48 ברשימת 50 סולני להקות המטאל הגדולים בכל הזמנים.
1991–1994: "De Mysteriis Dom Sathanas וה"פרידה.
לאחר 11 שנים של הוצאות דמואים בלבד, הלהקה הוציאה אלבום ב-1994 בשם De Mysteriis Dom Sathanas (בלטינית: "פולחני הסוד של השטן"). האלבום הוקלט ב-1992 לאחר 5 שנות כתיבה במהלכם הסתגרו חברי הלהקה בבקתה מבודדת ביערות שמסביב לאוסלו, ונחשב בעיני המבקרים לאלבום שהגדיר מחדש את הבלאק מטאל והציב את הסטנדרט המודרני של הז'אנר.
הירצחו של יורונימוס.
לפני שחרור האלבום משנת 1993, וארג ויקרנס (באסיסט הלהקה באותה התקופה, והאיש שמאחורי הפרויקט בורזום) רצח את יורונימוס, הגיטריסט ומנהיג הלהקה בכך שדקר אותו 23 פעמים בביתו. הסיבות לרצח נותרו עלומות עד היום. ויקרנס טען שרצח את יורונימוס מתוך הגנה עצמית לאחר ששמע שזה מתכנן לחטוף אותו, להביא אותו ליער, להתעלל בו ולצלם את הכל. טענה זו הופרכה בבית המשפט וויקרנס נשפט ל-21 שנות מאסר, העונש המקסימלי בנורווגיה. הוא שוחרר ב-2009 אחרי שריצה 16 שנות מאסר.
ב-1997 חזרה מייהם לפעילות, כשהפעם הנהיגו אותה הבסיסט "נקרובוצ'ר" ו"הלהאמר" המתופף, ובאותה השנה הם הוציאו מיני-אלבום בשם "Wolf's Layr Abyss" שלא התקבל בהתלהבות על ידי מעריצי הלהקה, אך נחשב לתחילתו של עידן חדש בהרכב.
ב-2001 חזרו לאולפן ההקלטות, והוציאו את האלבום השנוי במחלוקת "Grand Declaration of War". האלבום היווה סוג של שינוי באופי הלהקה - האלבום עצמו התאפיין בסאונד נקי למדי לגבי אלבום בלאק מטאל, הרמה הטכנית של הנגינה עלתה, והשירה הפכה לקונבנציונלית יותר. מעריציה של מייהם נרתעו גם מן האלבום הזה אך הוא נחשב בעיני מבקרי מוזיקה רבים כפורץ דרך, בדומה לאלבומיהם של סטיריקון וארקטורוס מאותה התקופה.
ב-2004 נכנסו חברי מייהם בפעם השלישית לאולפן לשם הקלטת אלבום מלא, כשהפעם הם מכריזים על "חזרה לשורשים". ואכן, עם יציאתו של האלבום Chimera ההרכב חזר לתודעת הבלאק מטאל באופן סופי, עם הסגנון המוכר שלהם וזכייה מחדש במעריצים הוותיקים.
מספר חודשים לאחר יציאת האלבום, הודיעה הלהקה כי הסולן מייניאק פורש מן הלהקה, והסולן המקורי אטילה שהופיע באלבומם הראשון מחליף אותו לקראת אלבום רביעי בשם "Ordo Ad Chao" ("כאוס מתוך סדר"). האלבום זכה להצלחה.
ב-29 בספטמבר 2007 הופיעה הלהקה במועדון התיאטרון בתל אביב. באותה השנה זכתה הלהקה בפרס יוקרתי לאלבומי המטאל הטובים ביותר בשנת 2007 על אלבומה Ordo Ad Chao.
תהליך התיכון
מוסא א-צאדר
מבחני אינטליגנציה
מסילת הברזל החג'אזית
פולמוס השמיטה
הרכבת החג'אזית
פייר אבלר
פייר אָבֶּלַר (בצרפתית: Pierre Abélard) (1079 - 21 באפריל 1142), פילוסוף צרפתי סכולסטי. ידוע כיום בעיקר בהקשר לרומן שלו עם אלואיז, שהיה לאגדה.
ראשית חייו.
פייר אבלר נולד בעיירה קטנה בשם פלט, השוכנת כ-15 קילומטר מזרחית לנאנט בברטאן שבצרפת. הוא היה הבן הבכור למשפחת אצילים בריטונית, ונראה כי שמו, אבלרדוס (נכתב בצורות רבות נוספות), הוא שיבוש של 'האבלארדוס', שם שאבלר בחר לעצמו כדי להיפטר מהכינוי 'בחולרדוס' שניתן לו בנעוריו. אבלר היה ילד מהיר קליטה, ומשבגר בחר בחיי לימוד במקום בקריירה צבאית שאפיינה אז את מעמדו. הוא למד את השיטה הדיאלקטית, שנחשבה אז לענף בתחום הפילוסופיה. שיטה זו כללה בעיקר את הלוגיקה של אריסטו כפי שהועברה דרך נתיבים לטיניים, והייתה אז נושא הלימודים העיקרי בבתי האולפנה הכנסייתיים.
מסעותיו של אבלר הביאו אותו כבר בשנות העשרה שלו לפריז, שם למד בבית הספר הקתדרלי הגדול של קתדרלת נוטרדאם, מפיו של גיום משאמפו, תלמידו של אנסלם מלאון (Laon) והריאליסט המתקדם ביותר. בתוך זמן קצר הצליח אבלר להביס את מורהו בוויכוח, דבר שהביא להתנצחות ארוכה ביניהם. התנצחות זו גרמה לנפילתו של הריאליזם, שעד אז היה דומיננטי (הריאליזם הוחלף על ידי הקונצפטואליזם או הנומינליזם של אבלר עצמו). החיכוכים בינו לבין מורו, הביאו את אבלר, והוא בן 22, לעקור לעיר מלון, שם הקים בית ספר משלו. בהמשך עבר אבלר לקורבייל הסמוכה לפריז, כדי להוות "בר פלוגתא" ראוי יותר למורו, וכן כדי להתקרב לפריז שהייתה אז מרכז ההשכלה.
אבלר עשה חיל בהוראה, אך נאלץ להקפיא את עיסוקו זה, כיוון שגרם לו למתח נפשי רב. עם שובו להוראה לאחר שנת 1108, חזר אבלר להתנצח עם יריבו הוותיק, ויליאם משמפו. הוא העביר את בית ספרו למונט סן ג'נביב שבפריז, הצופה על הנוטרדאם. מעיסוקו בדיאלקטיקה הוא פנה לתאולוגיה והשתתף בהרצאותיו של אנסלם מלאון. עתה הורשה להרצות באופן חופשי, והרצאותיו נחשבו לטובות מאלו של מוריו. הייתה זו תקופת הזוהר בחייו של אבלר. אלפי תלמידים הגיעו מכל רחבי צרפת לשמוע את הרצאותיו, והוא התעשר ממתנותיהם. בשנת 1115 הוקדש אבלר ככומר קתולי ועבר לנוטרדאם.
אבלר ואלואיז.