אלין, שחשה ברע, סבה על עקבותיה וחוזרת, הפעם לבדה, לביתה של אגנס, ובכך מצילה אותה. היא מפצירה באגנס שתצא עימה החוצה, ולאחר שאגנס המבולבלת משתכנעת השתיים יוצאות ופוסעות זו לצד זו בחוצות העיירה החשוכה. הן מפתחות שיחה, ובהגיען לגשר שעובר מעל הכביש המהיר אלין מתוודה אודות תסכולה מהחיים במקום הנידח ואומרת: "למה אנחנו צריכים לגור באומול המזורגגת, הבת-זין הזאת?!", כשאגנס מקשיבה לה ושתיהן צופות במכוניות החולפות. השתיים מסכימות שהפתרון הוא לברוח הרחק משם. הן מחליטות לעצור טרמפ לסטוקהולם. לנהג שעוצר לידן את רכבו הן מספרות כי הן אחיות. כשהן יושבות יחד במושב האחורי הן אינן מתאפקות, ומתנשקות, לראשונה, בלהט. הנהג המבועת זורק אותן מהמכונית, והן שבות לעיר.
בימים הבאים אלין, שכמו נתקפה חרטה, מתעלמת מאגנס, שאינה מבינה את פשר התנהגות זו. לחברותיה של אלין אין מושג על ההתפתחות שחלה בחייה. כדי לחפות על עצמה, היא מוסרת עצמה בזרועותיו של יוהאן, ומנצלת אותו. בדיעבד, כשהיא מבינה את שעליה לעשות, היא מובילה את סצנת השיא של הסרט - כשהיא חוטפת את אגנס במסדרון בית הספר ומכניסה אותה לתא שירותים, ושם השתיים נכלאות יחד לפרק זמן ממושך, שבמהלכו מתקהלים עוד ועוד נערים ונערות מחוץ לדלת חדר השירותים, ביודעם רק כי אלין נמצאת בפנים אולם אינם יודעים מי נמצא עימה. כשהלחץ גובר השתיים יוצאות יחד, מול עיניהם המשתאות של חבריהן.
סצנת הסיום מראה את אגנס ואלין בחדר, לוגמות שוקו, ומדברות שוב על נושאים של ילדות.
שם הסרט.
"פאקינג אומול" הוא, בתרגום חופשי לעברית, "אומול המזורגגת". שם זה עורר קשיים מחוץ לסקנדינביה. בפסטיבל הקולנוע בקאן הוא הוקרן בשמו המקורי, אולם עם הגשת המועמדות לפרס האוסקר החלו הבעיות, לדברי מודיסון. העיתון ההוליוודי הנחשב "וראייטי" סירב לפרסם את הסרט, וחברת ההפצה פנתה להפקה בבקשה שתבחר שם חלופי עבור הקהל האמריקני. מודיסון החליט לשאול את השם החדש מהשיר הנועל של הסרט, "Show Me Love", שמבוצע על ידי הזמרת השוודית רובין. כך, בשם "הראי לי אהבה", הגיע הסרט גם אל יתר הארצות דוברות-האנגלית, בעקבות ארצות הברית. שווקים מקומיים אחרים עיבדו את השם בכיוונים אחרים - בצ'כיה הוא הפך ל"אהבה היא אהבה"; בגרמניה - "יוצאים מאומול"; במדינות אמריקה הספרדית - "לגלות את האהבה" ובברזיל "חֲבֵרוֹת לכיתה". במרבית ארצות אירופה המערבית נשמר השם המקורי.
בישראל התכוון המפיץ לשמור על שמו המקורי של הסרט, אולם עשה זאת בשגיאת תעתיק - "פאקינג אמאל" - בשל חוסר ידיעה שאת האות å יש לקרוא כ"אוֹ".
מסרט-סטודנטים להצלחה עולמית.
במהלך הצילומים עלתה התנגדות כלפי הסרט בקרב פרנסי העיירה אומול, שאף שהצילומים לא נערכו ביישוב, שמו קוֹשר לכאורה את שם המקום הקטן עם דימוי שלילי; וגם הייתה אי-נחת סביב תוכן העלילה. מצב זה התהפך כשהסרט הפך לפופולרי.
הסרט דל-התקציב, שהעסיק שחקנים לא-מוכרים יחסית, לא נועד בראשיתו לשוק העולמי. בכתיבת התסריט גם לא הייתה כוונה ליצור סיפור אהבה, אלא סרט על הנעורים ועל הכמיהה הרחק מהבית. ב-1999 זכה הסרט בארבעה פרסי מכון הסרטים השוודי ובהמשך אותה שנה זכה בפרס טדי החשוב עבור הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, וכן בפרסי הוקרה בינלאומיים נוספים, בהם מטעם מכון הסרטים הבריטי. בהמשך הוקרן במספר רב של פסטיבלי קולנוע הומו-לסבי ברחבי ארצות הברית.
בגרמניה עובד התסריט למחזות בתיאטרון.
הסרט נחשב בשוודיה כאחד מהסרטים הטובים ביותר שיצאו מארץ זו וב-2005 הופיע ברשימת עשרת הסרטים השוודיים הנצפים ביותר בקולנוע בכל הזמנים.
העדנה המסוימת שנחלה העיירה הקטנה אומול בסופו של דבר באה גם היא לידי ביטוי: בראשית שנות ה-2000 נוסד בה פסטיבל הפופ "פאקינג אומול".
לישראל הגיע "פאקינג אמאל" ב-19 באוגוסט 1999.
קאליש
קאליש (פולנית: Kalisz, גרמנית: Kalisch, יידיש: קאליש) היא עיר במרכז פולין, בפרובינציית פולין גדול. העיר יושבת על גדות הנהר פרוזנה, וחשיבותה בעיקר היסטורית ותעשייתית.
היסטוריה.
בקרבת קאליש של ימינו עבר נתיב הענבר הקדום, ותחנה בשם קליסיה (לטינית: Calisia), שעמדה עליו, הוזכרה בכתבי תלמי במאה השנייה לספירה, מה שהביא לכך שלמשך תקופה ארוכה קאליש נחשבה כעיר העתיקה ביותר בפולין, ועודה נחשבת כך במקורות מסוימים. העיר המודרנית נוסדה קרוב לוודאי במאה התשיעית כבירה פרובינציאלית ובה מוצב קטן. השם עצמו נגזר מהמונח הקלטי Cal או מהמונח הסלאבי Kal, שפירושם נחל או ביצה בהתאמה. בולסלב עקום-הפה כבש את העיר בשנת 1106 והפכה לחלק מהטריטוריה הפאודלית שלו. 150 שנה אחר כך העיר קיבלה עצמאות במסגרת גרסה מקומית של זכויות מגדבורג, וצמיחתה לא איחרה לבוא. היא הייתה מהעשירות שבערי פולין גדול, ולאחר חלוקת פולין הפאודלית בתקופת בית פיאסט היוותה דוכסות נפרדת שנשלטה על ידי ענף מקומי של השושלת. אחרי איחודה מחדש של פולין התבססה העיר כמרכז תעשייתי ותרבותי.
בשנת 1282 אושרו לקאליש זכויות-עיר וב-1314 היא הייתה לבירת חבל קאליש, ובמיקומה המרכזי שימשה כעוגן מסחר כמו גם זירה לחתימתו של המלך קז'ימייז' השלישי על הסכם שלום עם המסדר הטבטוני, ב-1343. ב-1426 נבנה בית עירייה חדש. ב-1574 הגיעו הישועים, וכעבור עשר שנים פתחו בעיר מכללה ישועית שהייתה לשם-דבר בין מוסדות החינוך בפולין של אותה העת. דבר זה לא עמד לה לקאליש עם זאת מול העיר פוזנן, המרוחקת ממנה כ-155 ק"מ, שירשה בהמשך את מעמדה כמרכז אזורי. במחצית הראשונה של המאה ה-17 תרמו להתפתחותה של קאליש חברי מסדר פרוטסטנטי גדול שהתיישבו בה לאחר שגורשו מבוהמיה. ב-1792 כילתה שרפה את חלקו הניכר של מרכז העיר. כעבור שנה, בחלוקתה השנייה של פולין בין שכנותיה, הפכה העיר לחלק מממלכת פרוסיה.
בראשית המאה ה-19 זכתה קאליש להיות אחת הבירות האזוריות בדוכסות ורשה. ב-1813, במהלך הפלישה הנפוליאונית לרוסיה, נחתם בעיר חוזה קאליש בין רוסיה ופרוסיה. לאחר מפלת נפוליאון, תחת פולין הקונגרסאית הייתה קאליש לבירה מחוזית ובהמשך לבירת גוברניית קאליש באימפריה הרוסית. קרבתה לגבול הפרוסי האיצה את התפתחותה הכלכלית, והיא משכה אליה מתיישבים רבים לא רק מפולין ומהאימפריה הרוסית כי אם אף ממדינות האימפריה הרומית הקדושה שממערב. במפנה המאה ה-20 קושרה העיר במסילת רכבת ללודז' ולוורשה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 הייתה קאליש בין הערים הראשונות שנהרסו, בשל קרבתה היחסית לגבול; הצבא הגרמני הפגיז אותה ובמהלך חודש אוגוסט היא כמעט והוחרבה כליל. רבים מתושביה נעצרו, נרצחו או גורשו. מתוך כ-68 אלף תושבי העיר נותרו בה 5,000. עד תום המלחמה, עם זאת, שוקם מרכז העיר ומרבית הפליטים יכלו לשוב אליה. לאחר המלחמה הייתה קאליש חלק מהרפובליקה הפולנית השנייה. בנייתה ושיקומה נמשכו, וב-1925 נחנך בית העירייה החדש.
בראשית מלחמת העולם השנייה היו בעיר 89 אלף נפש בקירוב. לאחר הפלישה לפולין ב-1939 שוב הוכח חסרונה של הקרבה אל הגבול, כשקאליש נכבשה בקלות רבה בידי הוורמאכט וסופחה לגרמניה הנאצית. עד סוף המלחמה נרצחו רבבות מתושבי העיר, יהודים כקתולים; או הוגלו אל תוך הגנרלגוברנמן, וב-1945 מנתה אוכלוסיית העיר כמחצית ממניינה טרם המלחמה. מקץ 30 שנה שוב נתכוננה ווֹייוודת (מחוז) קאליש, שקאליש בירתה; וב-1998 היא בוטלה ומאז העיר היא מרכזה של נפת קאליש ונכללת בפרובינציית פולין גדול שבירתה היא פוזנן.
כלכלה.
קאליש היא ליבהּ של מטרופולין שבה 350 אלף תושבים בקירוב הכוללת, מלבד קאליש, את שכנתה אוסטרוביה ומספר רשויות מקומיות קטנות. תעשיית התעופה המפותחת (מנועים וחלקי מכונות) תורמת לחשיבותה של העיר. מעבר לזאת יש בעיר תעשיית טקסטיל, תחרה ווילונות, מזון ושימוריו, ומפעל הפסנתרים הוותיק "קליסיה" שהוקם במאה ה-19 והעמיד מורשת רבה עד לסגירתו ב-2007.
תרבות.
קאליש היא מושבהּ של בישופות קתולית נפרדת מאז 1992. בעיר 25 כנסיות, מרביתן קתוליות; הבזיליקה הקולגיאטית של עליית הבתולה היא מקום הפולחן הלאומי ליוסף הקדוש ומהווה מוקד עלייה לרגל עבור רבבות מדי שנה. בנוסף פועלים שלושה בתי תפילה של עדי יהוה וכן קהילה מוסלמית.
התיאטרון הקבוע הראשון התבסס בקאליש במפנה המאה ה-19. כיום ניתן למצוא בעיר ייצוג לכל ענפי האמנות - תזמורות, תיאטראות, גלריות ומחול עכשווי וכן מגוון פסטיבלים. ערוצי תקשורת ומדיה רבים ממוקמים בקאליש. לצד זאת, העיר היא גם מרכז של אמנות עממית מסורתית.
קאליש היא מרכז חינוכי אזורי חשוב, ובה מספר רב של בתי ספר ומכללות כמו גם סניפים של אוניברסיטת פוזנן.
בשטח הספורט, לעיר נציגות חזקה בענף הכדורעף, כשקבוצת הנשים אס.אס.קה קליסיה קאליש מובילה בטבלה הארצית, ולצדה מועדוני כדורעף מקומיים נוספים; כמו כן מפותחים ענפי הכדורגל ואמנויות הלחימה.
יהודים.
לקאליש תפקיד מכריע בתולדות יהודי פולין. ההתיישבות היהודית בעיר החלה בשנת 1139. ב-1264 היא הייתה לעיר הפולנית הראשונה שבה ניתן ליהודים כתב-האמנה שהקנה להם מגוון חירויות בחוק. כתב הזכויות של קאליש, כשמו, היווה את התשתית החוקית הראשונה לזכויותיהם של היהודים בפולין, ושימש מופת שלאורו הרחיבו שליטי המדינה את תחולת המסמך גם ליתר חלקי הארץ. ב-1358 העניק המלך רישיון להקמת בית כנסת בעיר.