עוד בתחילת המלחמה היהודים במקום סבלו מחקיקה אנטי-יהודית בהונגריה ורבים מהגברים גויסו לעבודות כפייה בשירות העבודה. הצבא הגרמני כבש את הונגריה ב-19 במרס 1944. על-פי נתוני מפקד שנערך בשבוע השני של אפריל 1944 מנתה הקהילה הנאולוגית של מונור 254 נפשות.
המִנהל ההונגרי נותר על כנו גם אחרי הכיבוש הגרמני, והיהודים רוכזו בגטאות וגורשו בהתאם לתקנות ולצווים של רשויות השלטון ההונגרי, המרכזי והמקומי. ב-12 במאי 1944 הורה ד"ר לסלו אנדרה (Laszlo Endre), סגן הממונה על המחוז ואנטישמי מושבע, להקים גטאות במחוזו. באותו היום הוקם במונור גטו לאורך כמה רחובות. נוסף על יהודי מונור הועברו אל הגטו גם יהודים מיישובי הסביבה ובסך הכל רוכזו בו כ-350 יהודים.
היהודים בגטו נחקרו ועונו בניסיון לדלות מהם מידע היכן הסתירו חפצי הערך. כמה יהודים, ובהם גם מומרים, בחרו להתאבד כדי להימלט מן ההשפלה והעינויים. בית החרושת ללבנים במונור היה למרכז השילוח של יהודי גטאות מחוז פשט-פיליש-שולט-קישקון שמדרום וממזרח לבודפשט. ב-30 ביוני 1944 פונו היהודים מגטאות אלו למרכז השילוח, וכן הועברו אליו יהודי הגטאות של יאספאטי , יאסארוקסאלאש , יאסברן ויאסלדאן שבמחוז יאס-נאג'קון-סולנוק. כ-8,000 יהודים נדחסו במתחם בית החרושת ללבנים, תחת כיפת השמים, ללא מחסה וללא מים, וגם מזון סופק להם רק בצמצום, ולא בכל יום. כולם גורשו משם לאושוויץ בשלושה טרנספורטים שיצאו בין 6 ל-8 ביולי 1944.
אלכסנדר זיסל בלסקי
אלכסנדר זיסל בלסקי, המכונה "זוס", (19 באוקטובר 1912 – 18 באוגוסט 1995) היה מנהיג יחידת הפרטיזנים של בלסקי שהצילו כ-1,200 יהודים מהצבא הגרמני הנאצי בבלארוס במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
נולד ב-19 באוקטובר 1912 לדוד ובילה בלסקי, משפחה פולנית יהודית יחידה בכפר סטאנקיביץ' (כפר קטן הממוקם בין העיירות נובוגרודק ולידא באזור הקרסי בפולין הכבושה, כיום אזור מערב בלארוס). עם בני המשפחה נמנים אחיו של אלכסנדר: טוביה, עשהאל ואהרון.
בזמן מלחמת העולם השנייה.
לאחר כיבוש הכפר על ידי הגרמנים, זוס ואחיו טוביה ועשהאל התבקשו להצטרף לצבא הסובייטי ולהילחם לצידו במבצע ברברוסה (תוכנית המבצעים, שהוכנה על ידי המטה הכללי של צבא גרמניה למלחמה נגד ברית-המועצות וכיבושה על ידי הנאצים ובעלות בריתה) אך לאחר תום המבצע זוס ואחיו ברחו לכפר הולדתם סטאנקיביץ׳, היכן שהוריהם התגוררו. לאחר הגעת הצבא הגרמני לכפר ולקיחתם של בני משפחתם, הצליחו זוס, עשהאל, טוביה ואהרון לברוח ליער. בני משפחתם נרצחו בגטו נובוגרודק באוגוסט 1941.
לאחים בלסקי הצטרפו פליטים יהודים מהכפרים הקרובים שהצליחו לברוח, וזוס ואחיו הקימו את יחידת בלסקי, יחידת פרטיזנים אשר התחבאה ביערות בלארוס במהלך המלחמה. זוס ואחיו הצליחו להציל 1,236 יהודים על ידי כך שהבריחו אותם מהגטאות זמן קצר לפני שפינו אותם ליערות וכך הצילו אותם מהצבא הגרמני ושליחתם למחנות העבודה.
זוס עזב את יחידת הפרטיזנים ועבר להילחם לצד הצבא האדום למשך כמה חודשים ולאחר מכן חזר ליחידה. במהלך המלחמה איבד את אשתו הראשונה, קיריל ברובסקי, ואת בתו הפעוטה, שתיהן נרצחו על ידי הצבא הגרמני. במהלך המלחמה התחתן זוס בפעם השנייה עם אחת הפליטות, סוניה בולדו בת ה-18.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
זוס ואחיו טוביה ואהרון לאחר שהייה בפולין עלו לארץ ישראל ונלחמו במלחמת העצמאות, אך ב-1956 היגר זוס לניו יורק, שם קנה צי מוניות והקים חברת הובלות עם אחיו טוביה. אלכסנדר זיסל בלסקי נפטר בגיל 82 ב-18 באוגוסט 1995. לזוס ואשתו סוניה נולדו שלושה בנים: דוד, ג׳י וצבי. ג׳י שירת בהתנדבות בצה"ל ב-1973 ובמהלך מלחמת לבנון הראשונה. בניו של ג׳יי, מתתיהו ואלן, שירתו בכוחות המיוחדים בצה״ל.
אלה גרטנר
אלה גרטנר (פולנית: Ala Gertner 12 במרץ 1912 - 5 בינואר 1945) הייתה אחת מארבע הנשים שסייעו למרד הזונדרקומנדו ונתלו באשמת גנבת אבק שרפה ממפעל "אוניון" שבאושוויץ-II (בירקנאו) והעברתו לזונדרקומנדו.
ילדותה.
גרטנר נולדה בבנדין, פולין למשפחה יהודית משגשגת. הייתה אחת משלושה אחים. בנעוריה למדה בגימנסיה של בנדין.
מרד הזונדרקומנדו.
גרטנר נשלחה מגטו בנדין לאושוויץ עם שאר יהודי העיירה. גרטנר, אסתר וייסבלום ורגינה ספירשטיין שוכנעו על ידי רוז'ה רובוטה, שעבדה איתן במפעל "אוניון", להבריח כמויות קטנות של אבק שרפה וחומר נפץ מהמפעל על גופן, כדי לתמוך במרד שהתרחש בגטו. את חומר הנפץ העבירו לרובוטה שהעבירה אותו לרובל, איש הזונדרקומנדו.
המרד פרץ ב-7 באוקטובר 1944, ומנהיגיו היו העובדים ממשרפה מספר 4. הזונדרקומנדו הצליחו להרוג את המנהיג של פלוגת האס-אס שנשלחה להכניסם לתאי הגזים, אך המרד נכשל ודוכא על ידי הגרמנים, וארבע הנשים נאסרו ב-10 באוקטובר 1944.
מותה.
לאחר שנתפסה, גרטנר נחקרה בעינויים. כאשר התברר שהיא אחת המבריחות, הוציאו ממנה, בעינויים, את שמות הנשים שעבדו איתה, ולאחר מכן עינו את רוז'ה רובוטה, שהיו לה קשרים עם המחתרת והוציאו את ארבעת הנשים להורג בתלייה ב-6 בינואר 1945.
ארבעתן נתלו בגרדום נייד שנבנה בין שני מבנים במחנה הנשים החדש. שתיים מול משמרת היום, ושתיים מול משמרת הלילה, כדי שכל השומרים יקבלו את אותו ה"בידור" בדיוק. גרטנר הייתה בת 32 במותה.
מורשת.
לזכר ארבע הנשים הוקמה אבן זיכרון באתר ההנצחה לקדושי זגלמביה, חבל הארץ שממנו הגיעה, ליד העיר מודיעין.
מיכלובו
מיכלובו (בפולנית: Michałowo; ביידיש: מיכאַלעווע או מיכאַלאָוואַ; בבלארוסית: Міхалова, מיכלובה) היא עיירה בפולין הממוקמת דרום מזרחית לביאליסטוק אשר היא בירת פרובינציית פודלסיה. כמו כן העיירה מיכלובו שוכנת כ־20 קילומטרים מערבית מגבול בלארוס.
היסטוריה.
בתחילה נוסד במקום כפר בשם נייזבודקה, ובמחצית הראשונה של המאה ה-19 ואחר כך נוסף לה השם "מיכלובו" על שם בעליה האציל סוורין מיכלובסקי. מיכלובסקי פיתח במקום תעשיית טקסטיל והביא אליה גרמנים רבים, שהיו הרוב באוכלוסייה עד מלחמת העולם השנייה, וגם כמות גדולה של יהודים.
במלחמת העולם הראשונה השלטון של רוסיה הקיסרית פינה מפעלים רבים באזור בגלל קרבתם לחזית לפרוורי מוסקבה, מה שהוביל לפיחות באוכלוסייה. לאחר שהעיירה סופחה ב-1939 לברית המועצות בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, הסובייטים העבירו לגרמניה הנאצית את התושבים הגרמנים בעיירה.
מיכלובו קיבלה זכויות עירוניות באופן רשמי ב-2009.
אוכלוסיית העיר.
אוכלוסיית מיכלובו מגוונת מאוד, והתחילה בכך שבשנת 1832 הזמין האציל מיכלובסקי 29 משפחות גרמניות מלודז', להתיישב במיכלובו נייזבודקה. כמו כן, יחסית הרבה יהודים חיו בעיר לעומת כלל האוכלוסייה, ניתן לראות לאורך השנים, שאוכלוסיית היהודים התמעטה רבות ביחס לשאר האוכלוסייה שאף הלכה וגדלה.
במפקד של 1921 היהודים היו הקבוצה הגדולה ביותר עם 887 יהודים ולאחריהם 534 בלארוסים-אורתודוקסים, 458 פולנים-קתולים, 291 גרמנים-פרוטסטנטים ושישה תושבים שהשתייכו לקבוצות אחרות.
היהודים בעיר.
לפני מלחמת העולם הראשונה.
היהודים הראשונים אשר גרו בעיר התיישבו בה במחצית של המאה ה-19 (למרות איסור רשמי על ישיבתם, על סמך התחייבות קודמת של הגרמנים). איסור זה בוטל רק ב-1903.
בשלהי המאה הזו, הגיע מספר היהודים בה ליותר מאלף ואף היו ביניהם כמה משפחות של תעשייני טקסטיל גדולים. יהודים רבים מהעיר התפרנסו כשכירים במפעלי טקסטיל אלו, או עבדו בייצור ותחזוקה של הציוד המכני.
לצד מפעלים אלו, במיכלובו היו בתי מלאכה קטנים של יהודים. כמו כן, בין המאה ה-19 למאה ה-20, הצטמצמו הרווחים בענף הטקסטיל עקב עליית הגרמנים לשלטון, וסגירתם של מפעלי טקסטיל רבים. כשהגרמנים עזבו את העיר, היהודים החזיקו מעמד ושכללו את הציוד ואת שיטות הייצור, ואף הפכו ל"מעצמת ענק". בשנת 1906 נקלע ענף הטקסטיל של מיכלובו לשפל עקב ריחוקה ממסילת הברזל אשר היוותה פלטפורמת שינוע והובלה של חומרי טקסטיל מן המפעל ואליו.
מרכזי תעשייה אחרים במחוז ביאליסטוק התפתחו במהירות ודחקו אותה ממעמדה. לצד תעשייני טקסטיל פעלו גם סוחרים זעירים: סנדלרים, חייטים, נפחים, פחחים, נגרים, מסגרים, קצבים, אופים, עגלונים ואחרים.
במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 היו המסחר והמלאכה בעיירה בידיים יהודיות.
בימי מלחמת העולם השנייה.
בערב מלחמת העולם השנייה ישבו בעיר כ-730 יהודים. ב-17 בספטמבר 1939 נכנס למיכולובו הצבא האדום והונהג בה משטר סובייטי. מפעלי הייצור והחנויות הגדולות הולאמו, ובעקבותיהם נסגרו גם העסקים הקטנים שפעלו קודם לכן. בתקופת השלטון הסובייטי לא הייתה אבטלה. כל תושבי העיירה, יהודים כלא יהודים, שובצו בעבודות כאלה או אחרות. הילדים ללא הבדל דת ולאום למדו בבית ספר יסודי כללי על פי תוכנית הלימודים הסובייטית. זמן קצר לפני הכיבוש הגרמני כ-20 יהודים, בעיקר בעלי המפעלים ומשפחותיהם, גורשו על ידי השלטונות לכפר קרגסוק במחוז טומסק בסיביר.
ב-27 ביוני 1941, ימים אחדים לאחר תחילת מבצע ברברוסה, כבשו הנאצים את מיכלובו. כעבור זמן קצר המושל הצבאי הגרמני הטיל שורת מגבלות על היהודים והם כונסו בגטו צפוף ומגודר. הגטו מנה 1,500 יהודים, כולל מאות מגורשים שהועברו מזבלודוב הקרובה. כעבור כמה זמן השליטה הועברה למושל אזרחי שביטל את הגטו והתיר ליהודים לחזור לבתיהם, אך רבים מהם גילו שבינתיים פולנים השתלטו על בתיהם והם נותרו חסרי בית. בהמשך היהודים חויבו לבצע עבודות כפייה ובשלב מאוחר יותר, ייתכן שבאוגוסט 1942, הוקם הגטו מחדש.