באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכתה זאריק במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 6:17.0 דקות, אחרי בריטניה שקבעה שיא עולם חדש של 5:52.8 דקות וגרמניה (6:04.6 דקות). ויחד עם מרגרט אדלר, קלרה מילך ויוזפינה שטיקר, הן הפכו לנשים הראשונות מאוסטריה שזכו במדליה אולימפית. בנוסף, היא סיימה במקום 16 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:38.6 דקות.
ניאגו ג'ובארה
ניאגו ג'ובארה (ברומנית מותאמת - Neagu Djuvara, 18 באוגוסט 1916 - 25 בינואר 2018) היה היסטוריון, דיפלומט, מסאי, עיתונאי וסופר רומני, ממוצא ארומני.
רקע משפחתי ושנות לימודיו.
ניאגו ג'ובארה נולד בבוקרשט שברומניה למשפחה אריסטוקרטית ממוצא ארומני שהתיישבה בארצות הרומניות בשלהי המאה ה-18 ועם בניה נמנו פוליטיקאים, דיפלומטים ואקדמאים רבים. דודו, אלכסנדרו ג'ובארה, היה שר החוץ של רומניה בשנים 1909-1910.
אביו, מרצ'ל ג'ובארה, בוגר מצטיין (הראשון במחזור 1906 של בית הספר הפוליטכני בברלין-שרלוטנבורג, נפל בשנת 1918 קרבן למגפת השפעת הספרדית בזמן ששרת כקפטן בהנדסה קרבית בצבא הרומני. האם הייתה טינקה גרדישטיאנו, בת למשפחה של בויארים אמידים מחבל מונטניה.
מפני שנולד בימי מלחמת העולם הראשונה, אחרי כיבוש דרום רומניה על ידי כוחות מעצמות המרכז, נלקח כתינוק על ידי המשפחה לאזור החופשי ביאשי ואחר כך הועבר דרך רוסיה לבלגיה שם אחד מדודיו, טרנדפיר ג'ובארה, כיהן כציר. אחרי שלמד בתיכון בעיר ניס בצרפת, סיים ג'ובארה לימודי ספרות והיסטוריה בסורבון בפריז בשנת 1937. בשנות צעירותו ברומניה וצרפת התקרב לחוגים הפשיסטים של התנועה הלגיונרית ובפברואר 1934 השתתף בהפגנות של הימין הקיצוני הצרפתי נגד הממשלה הרדיקל-סוציאליסטית של אדואר דאלאדיה. ב-1940 גמר את התואר דוקטור במשפטים עם עבודה בעלת מבט אוהד על חוקי הגזע האנטישמיים שאומצו על ידי ממשלות רומניה בעת מלכותו של קרול השני.
באשר למשיכתו לאידאולוגיה הימנית הקיצונית בצעירותו הצהיר מאוחר יותר: ""הייתי צעיר מטומטם ושחצן, מוקסם על ידי הרעיונות הפאשיסטים, כפי שאחרים בפריז, קצת יותר מאוחר, הוקסמו על ידי הרעיונות הקומוניסטים; רובנו עם ההתבגרות בשנים שינינו את דעותינו והיינו לדמוקרטים והומניסטים. לגבי, הלם המלחמה וזוועותיה פתחו את עיני"."
השרות הצבאי וצעדיו הראשונים כדיפלומט.
אחרי 1940 חזר ג'ובארה לרומניה, התחתן ונולד לו ילד. בימי המשטר "הנצינואל - לגיונרי" התגייס לצבא והוצב לפרק זמן בעיר פלוישט. כפרח קצונה במילואים שרת בצבא הרומני בעת המסע האנטי-סובייטי בבסרביה וטרנסניסטריה בחודשים יוני-נובמבר 1941 ונפצע בידו בקרבות בסביבות אודסה.
אחרי שהתקבל לעבודה באמצעות מכרז של משרד החוץ במאי 1943, נשלח על ידי שר החוץ מיכאי אנטונסקו לשוודיה בבוקר היום 23 באוגוסט 1944 (שעות ספורות לפני הדחת המשטר אנטונסקו) כשליח דיפלומטי, בקשר למגעי רומניה עם שגרירת ברה"ם בסטוקהולם, אלכסנדרה קולונטאי. לפי עדותו גישושים אלה האחרונים של המשטר אנטונסקו לא עמדו להביא למפנה מהותי בעמדת המנהיגים מבוקרשט. אחרי החזרת החוקה הדמוקרטית ברומניה, ממשלת סנטסקו מינתה את ג'ובארה למזכיר בצירות הרומנית ונשאר בשוודיה. לדברי ג'ובארה, היכרותו עם הדיפלומט ויקטור רדולסקו פוגוניאנו השפיעה עוד בשנת 1943 על שינוי השקפתו לכיוון התמיכה בדמוקרטיה פרלמנטרית. השתלטות נציגי המפלגה הקומוניסטית הרומנית על ניהול משרד החוץ הביאה לפיטוריו בשנת 1947.
חייו בגלות מערב ובאפריקה.
בשל היותו קרוב בעבר לחוגים הימניים הקיצונים, שרותו בחזית האנטיסובייטית בסרביה ובטרנסניסטריה, שרותו כדיפלומט צעיר תחת המשטר אנטונסקו, מוצאו "הלא הבריא" במשפחה אמידה, ג'ובארה נהפך מהר לנתבע בכמה ממשפטי הראווה שאורגנו על ידי השלטונות הקומוניסטים ברומניה נגד נציגי "העולם של אתמול" הבורגני. הואשם בין היתר ב"ריגול בשרות האימפריאליזם" (במשפט הקרוי "פרשת טמדאו" Afacerea Tămădău). משום כך לא חזר בשנת 1947 למולדת. השתקע בפריז והיה פעיל בקהילת הגולים הרומנים שם. פעל כמזכיר כללי של וועד הסיוע לפליטים הרומנים, כמו כן במסגרת "הועד הלאומי הרומני" והיה מעורב בארגון פעילויות מחתרתיות נגד המשטר ברומניה - כולל על ידי שליחת צנחנים מתנדבים אנטי-קומוניסטים. רוב מתנדבים אלה נתפסו על ידי הבולשת והצבא ברומניה. באותו זמן עבד ג'ובארה בכתב העת של הגולים הרומנים "קאסה רומניאסקה" ("Casa Românească"). כמו כן היה מזכיר של הקרן האוניברסיטאית ע"ש קרול הראשון.
בהמשך עבד בתחנת הרדיו, אירופה החופשית ששידרה לארצות שמעבר למסך הברזל. החל משנת 1961 החליט ג'ובארה לנסוע לאפריקה לניז'ר, מדינה שבה עבד במשך 23 שנה כיועץ משפטי וכפרופסור למשפט בינלאומי והיסטוריה כלכלית באוניברסיטת ניאמיי. בתקופה זו למד פילוסופיה בסורבון ובמאי 1972 סיים את עבודת הדוקטור שלו בהדרכתו של רמון ארון בנושא "ציוויליזציות וארכיטיפים היסטוריים". בהמשך בשנת 1984 שיתף פעולה עם המכון הלאומי לשפות ולתרבויות המזרח (INALCO ) בפריז.
שובו לרומניה.
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי ברומניה חזר ג'ובארה למולדתו ובשנת 1991 נהיה פרופסור באוניברסיטת בוקרשט וחבר לשם כבוד במכונים אוניברסיטאיים למחקרים היסטוריים ע"ש א.ד. קסנופול ביאשי וניקולאיה יורגה בבוקרשט. בשנת 1998 פרש לפנסיה והקדיש את עצמו לכתיבה. מבחינה פוליטית הצטרף למפלגה הלאומית-ליברלית. ניאגו ג'ובארה הפך לדמות פופולרית בתוכניות טלוויזיה ורדיו ותרם תרומה חשובה להפצת ידע בתחום ההיסטוריה של רומניה בקרב הנוער וכלל הציבור.
נפטר ב-25 בינואר 2018 בבוקרשט בגיל 101.
ספרים ומאמרים חשובים.
("בין מזרח ובין מערב. הארצות הרומניות בתחילת העידן המודרני", הוצאת הומניטס
("הארומנים - היסטוריה, שפה, גורל", הוצאת קרן התרבות הרומנית
1999 (היסטוריה מקצורת של הרומנים מסופרת לנוער, בדרת היסטוריה, הוצאת הומניטס,(1999)
("מירצ'ה הזקן ומלחמותיו בטורקים, בסדרת הומניטס ז'וניור" *
(מולאד המשפד ועד דרקולה הערפד, הוצאת הומניטס, 2003
(אגרות הספטאר ניקולאיה מילסקו, רומן, הוצאת הומניטס, 2004
(זכרונות מנדודי) הומניטס, 2005
("תוכומריוס - נגרו וודה. וויווד קומאני בתחית ולאכיה", הומניטב 2007
(מלחמת שבעים ושבע השנים ויסודות ההגמוניה האמריקאית 1914-, הומניטס, 1991, 2008
("מה היו הבויארים הגדולים בוולאכיה? הסאגה של משפחת גרדישטן"), הומניטס 2010
יניצ'ר
ניו ג'רזי דבילס
קנזס סיטי סקאוטס
קולורדו רוקיז
אכסניית השומרוני הטוב
אכסניית השומרוני הטוב (בערבית: خان الحترورة, "ח'אן אל חתרורה") היא אתר ארכאולוגי בדרך מעלה אדומים, שלפי המסורת הנוצרית, בסביבתה התרחש האירוע המסופר במשל השומרוני הטוב, הנזכר בבשורה על-פי לוקאס. לאורך ההיסטוריה היו לאתר שימושים שונים - ארמון של הורדוס, מצודה רומית, אכסניית דרכים לצליינים הנעים בין ירושלים לבקעת הירדן ותחנת משטרה. כיום משמש האתר כמוזיאון לפסיפסים.
שם המקום.
במסורת היהודית, מכונה האזור "מעלה אדומים", על שם צבעם האדמדם של הסלעים באזור. הוא נזכר לראשונה בספר יהושע, כאזור בו עבר הגבול בין נחלת שבט יהודה לנחלת שבט בנימין.
באונומסטיקון של אוסביוס מקיסריה, שנכתב בשלהי המאה השלישית ובראשית המאה הרביעית, מזכיר אוסביוס . להירונימוס, שערך את כתביו של אוסביוס בהמשך המאה הרביעית, הייתה גרסה אחרת לשם המקום, ולפיה הוא נקרא כך בשל הדם שנשפך בידי שודדי הדרכים שהיו באזור. הירונימוס היה גם הראשון שבכתביו נמצאה זיקה בין המקום לבין משל השומרוני הטוב, כשכתב .
ממצאים ארכאולוגיים.
הממצאים הארכאולוגיים הקדומים ביותר שנמצאו במקום כוללים פריטים מהמאה הראשונה לפני הספירה ומהמאה הראשונה, ובהם כלי חרס, זכוכית ומתכת, נרות ומטבעות מתקופת בית שני. בגבעה סמוכה נמצאו שרידי ארמון ששימש את הורדוס בדרכו ליריחו, ובו בין היתר, בית מרחץ, רצפת פסיפס וציורי קיר. כן נמצאו לאורך הדרך מערות חצובות, ששימשו למגורים, ככל הנראה של השומרים והעובדים במקום.
לפי כתביו של הירונימוס, במאה הרביעית ובמאה החמישית הייתה במקום מצודה רומית, אך לא נמצאו שרידים שלה. במאה השישית הוקם במקום מבנה בגודל של 26X24 מטר, ששימש כחאן לצליינים שעשו דרכם לירושלים או לאתרים בבקעת הירדן. בתוך המבנה הייתה חצר מרכזית גדולה, ובמרכזה כנסייה. כן היו בחאן חדרי מגורים, בור מים וחצר לבעלי החיים. רצפת הכנסייה, שגודלה היה 21.3X11.6 מטר, הייתה מכוסה בפסיפס. לאחר שהכנסייה נחשפה בחפירות ארכאולוגיות ב-1934, נשדדו מרבית אבני הפסיפס. שנים רבות מאוחר יותר שחזרה רשות העתיקות את הפסיפס, ולשם כך נעשה שימוש ב-1.7 מיליון אבנים.
אף שהצליינות דעכה בתקופה המוסלמית המוקדמת, ממצאים ארכאולוגיים מעידים על כך שהאכסניה המשיכה לפעול גם בתקופה זו. בתקופה הצלבנית התגברה הפעילות באזור, ובין 1169 ל-1172 הקימו מעליה הטמפלרים מבצר בשם Castrum Rouge ("המבצר האדום"), שנועד לספק הגנה נוספת על הצליינים מפני שודדי דרכים. מבצר זה, בשטח של 70X60 מטר, הוקף חפיר, והכניסה אליו הייתה באמצעות גשר. חאן חדש, גדול יותר (36X34 מטר) נבנה במקום, ובו חצר מרכזית שסביבה חדרי מגורים שתקרותיהם נשענות על קמרונות צולבים. עקב ריבוי האורחים, נחפרו גם בורות מים נוספים. אף שהטמפלרים נטשו את המבצר לאחר קרב קרני חיטין (1187), המשיכה האכסניה לפעול גם בתקופה הממלוכית, ועדויות היסטוריות מצביעות על פעילותה במאה ה-14 ובמאה ה-15.
בשנת 1863, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן במקום, וכתב: . על המבצר הצלבני במקום כתב:.