היוזמה לבניית האנדרטה הייתה של לורד קרזון, מושל הודו בזמן פטירתה של המלכה ויקטוריה. המבנה תוכנן על ידי ויליאם אמרסון בסגנון הודי-ערבי המשלב יסודות מוגוליים. לורד רידזדייל והבוטנאי דייוויד פריין תכננו את הגנים. המבנה כולו תוכנן כסמל להצלחת השלטון הבריטי בהודו. אבן הפינה למבנה הונחה בשנת 1906, אך המבנה לא הושלם אלא בשנת 1921.
האדריכל ויליאם אמרסון תכנן את התוכנית העיקרית של המבנה. מדובר בבניין דו קומתי, בעל שתי כנפיים, שבמרכזו כיפה גדולה. הוא בנוי משיש לבן מסוג מקרנה. אורכו של הבניין 103 מטר, רוחבו 69 מטר, וגובהו 56 מטר. הוא שוכן בלב פארק המשתרע על פני 260,000 מטר רבוע.
הבנייה מומנה כולה באמצעות כספים שנגבו מהמחוזות ההודיים, ללא השתתפות כספית של הממשלה הבריטית.
המבנה כיום.
ויקטוריה ממוריאל משמש כיום כמוזיאון, המציג אוסף גדול של חפצים הקשורים למלכה ויקטוריה ולשלטון הבריטי בהודו. במבנה יש גלריה ובו דיוקנאות של המלכה ויקטוריה, בעלה הנסיך אלברט, וציורים המתארים את חייהם.
לאחר שהודו קיבלה את עצמאותה נוסף למבנה אגף ובו חפצים וציורים הקשורים למאבק של ההודים לעצמאות.
ויקטוריה ממוריאל
שחיטה שאינה ראויה
שחיטה שאינה ראויה היא הגדרה הלכתית לשחיטה שאינה מכשירה את בשר הבהמה לאכילה.
כאשר הבעיה היא שהשחיטה נעשתה שלא כהלכה - היא לא נחשבת שחיטה והבהמה נבלה. כאשר השחיטה נעשתה כהלכה ויש בעיה אחרת שבגללה הבהמה אסורה באכילה: לדעת רבי שמעון כיון שהיא שחיטה שאינה ראויה היא לא נחשבת שחיטה, ואילו לדעת רבי מאיר היא נחשבת שחיטה וחלים עליה כל הדינים הנלווים לשחיטה.
המחלוקת.
הדיון בין רבי מאיר לרבי שמעון במקורו הוא באדם השוחט בעל-חיים שנמצא טרפה, כך שהשחיטה איננה מכשירה אותו לאכילה, או באדם השוחט לעבודה זרה כך שבעל-החיים נאסר בהנאה, או באדם ששוחט בהמה או עוף שהזיקו ונפסקה עליהם סקילה ובשרם אסור בהנאה, כך שהשחיטה אינה מתירה את הבשר לאכילה. חכמים סבורים ששחיטה כזו נחשבת לשחיטה ורבי שמעון סבור ששחיטה שאיננה ראויה לא חשובה לשחיטה, ודיני התורה החלים על שחיטה בדרך כלל אינם חלים על שחיטה כזו.
מחלוקתם של רבי מאיר ורבי שמעון היא בעיקר בשתי דוגמאות מסוימות: איסור שחיטת בהמה ובנה ביום אחד, ומצוות כיסוי הדם. לטענת חכמים ששחיטה שאינה ראויה נחשבת לשחיטה - איסורים אלה חלים גם בשחיטה שאינה ראויה, ואילו לדברי רבי שמעון ששחיטה שאינה ראויה כלל לא נקראת שחיטה, איסורים אלה לא חלים על שחיטה כזו.
ב"אותו ואת בנו".
רבי מאיר מביא ראיה לדבריו מאיסור שחיטת קדשים בחוץ. התורה אוסרת לשחוט בהמות שהוקדשו לשם קרבן מחוץ לעזרה שבבית המקדש, וזאת למרות שבהמה כזו איננה ראויה לאכילה, שכן בהמה שהוקדשה לקרבן אסורה בהנאה. מוכח מכאן כי דינים התלויים בשחיטה חלים גם על שחיטה שאינה ראויה. לעומתם, רבי שמעון מביא ראיה נגדית מהפסוק "וטבוח טבח והכן", שאמר יוסף לכבוד אחיו שבאו לראותו במצרים. ההוכחה מכך היא שכאשר מדובר בשחיטה שאינה כשרה - כמו שסביר שהיה במצרים - אין זה נקרא "שחיטה" אלא "טבח".
רבי שמעון מבכר את הראיה שלו על פני הראיה של חכמים, מכיוון שהפסוק הזה עוסק בשחיטת חולין, כלומר שחיטה רגילה שאיננה בקדשים, ולדבריו, כדי לדעת מה היא הנקראת שחיטה בדיני חולין, יש לחפש אסמכתאות בפסוקים שהם מענייני האיסור, ולא ללמוד מאיסור שחיטת קדשים בחוץ. על כך משיב רבי מאיר, שאיסור אותו ואת בנו (שחיטה בהמה ובנה ביום אחד), אינו נוהג רק בחולין אלא גם בקדשים.
מכוח תשובה זו, פסק רבי יהודה הנשיא כרבי מאיר באותו ואת בנו.
בכיסוי הדם.
גם במצוות כיסוי הדם סבור רבי מאיר ששחיטה שאינה ראויה נחשבת לשחיטה, שכן ב"שחוטי חוץ" נאמר "איש איש מבית ישראל אשר ישחט שור או כשב או עז במחנה או אשר ישחט מחוץ למחנה ואל פתח אהל מועד לא הביאו להקריב קרבן ל-ה' לפני משכן ה' דם יחשב לאיש ההוא דם שפך ונכרת האיש ההוא מקרב עמו". גם במצוות כיסוי הדם נאמרה שפיכה - "על הארץ תשפכנו כמים", וכשם שבשחוטי חוץ הבהמה אסורה באכילה, כך גם מצוות כיסוי הדם נוהגת גם בבהמה שאסורה באכילה.
לעומת זאת סבור רבי שמעון ששחיטה שאינה ראויה אינה נחשבת לשחיטה, שכן במצוות כיסוי הדם נאמר בין השאר "וְאִישׁ אִישׁ מִבֵּית יִשְׂרָאֵל וּמִן הַגֵּר הַגָּר בְּתוֹכָם אֲשֶׁר יֹאכַל כָּל דָּם וְנָתַתִּי פָנַי בַּנֶּפֶשׁ הָאֹכֶלֶת אֶת הַדָּם וְהִכְרַתִּי אֹתָהּ מִקֶּרֶב עַמָּהּ". מכיוון שבפסוק כתוב "אשר יאכל", ניתן להסיק שמדובר בבהמה שעשויה לאכילה והשחיטה גם היא הייתה שחיטה הראויה להכשיר את בהמה לאכילה. על כך משיב רבי מאיר, ש"יאכל" בא למעט את האיסור, בשחיטת עוף טמא. אך תשובה זו אינה נראית לרבי שמעון, כן מה לי לחלק בין עוף טמא לבהמה טרפה שלא הותרה על ידי השחיטה, הרי שניהם אסורים באכילה.
מכוח תשובה ניצחת זו, פסק רבי יהודה הנשיא כרבי שמעון בכיסוי הדם.
הכרעת המשנה.
רבי יהודה הנשיא, מסדר המשנה, פסק כרבי מאיר בעניין איסור אותו ואת בנו לא תשחטו ביום אחד, כך ששחיטה שאינה ראויה נחשבת שחיטה וחל איסור לשחוט אב ובן באותו יום, מכיוון שראיותיו של רבי מאיר בנידון מסתברות יותר בעיניו, ולעומת זאת בדיני כיסוי הדם פסק רבי יהודה הנשיא כרבי שמעון, ששחיטה שאינה ראויה אינה נחשבת שחיטה, ולכן אין מצווה לכסות את הדם, מכיוון שכאמור בנידון זה ראיותיו ניצחות יותר. וכן נפסק להלכה.
חריגים.
שחיטה שאינה ראויה עוסקת בבהמה שבכל מקרה אסורה באכילה. עם זאת, קיים מקרה בו שחיטה אחת מועילה כדי להתיר שתי בהמות - בן פקועה; בן פקועה הוא עובר שנמצא בבטן בהמה במהלך שחיטתה, וההלכה קובעת כי שחיטת האם מועילה כדי להתיר את העובר לאכילה. ניתן היה לחשוב כי מכיוון שחכמים סבורים ששחיטה שאינה ראויה נקראת שחיטה, על אף שהבהמה האם אינה מותרת באכילה מסיבותיה היא עוברה כן יהיה מותר באכילה. אך להלכה אין זה כך, וחכמים מסכימים שהגם ששחיטה שאינה ראויה נקראת שחיטה, אין היא מספיקה כדי להתיר בהמה - גם בן פקעה - באכילה.
באופן חריג, לדעתו של רבי שמעון שסבור ששחיטה שאינה ראויה אינה נקראת שחיטה, מודה הוא בכך שיש כוח בשחיטה כזו לטהר בהמה מידי טומאת נבלה. הנימוק לכך מבוסס על המקרא בנוגע לטומאת נבלה: מהמילים "מן הבהמה" ניתן להסיק כי התורה רומזת לכך שיש סוגי בהמות שאינן מטמאות בטומאת נבלה - רבי שמעון סבור כי אלה בהמות שנשחטו לפני מיתתן.
שמואל החסיד
רבי שמואל החסיד, בן המאה ה-12, ראשון חסידי אשכנז, היה מגדולי דורו, התפרסם כחסיד וקדוש.
נולד בשפיירא לרבי קלונימוס הזקן בן למשפחת קלונימוס שהיגרה במאה ה-10 מאיטליה לגרמניה והעמידה במשך מאות שנים רבנים ומנהיגים בקהילות היהודיות בצפון איטליה ובאשכנז. לפי רבי אלעזר מגרמייזא בעת שנפטר אביו היה עדיין רבי שמואל נער צעיר ולכן סודות הקבלה עברו תחילה לרבי אלעזר החזן משפירא, וכאשר בגר רבי שמואל נמסרו לו אותם סודות.
רבי שמואל החסיד עמד בראש ישיבה בשפיירא, ועיקר עיסוקו היה בתורת הנסתר, בכוונות ובעבודת ה'. המהרש"ל כינה אותו "חסיד, קדוש ונביא". את דרכו זו המשיך אחריו בנו השני רבי יהודה שכונה אף הוא "החסיד". רבי שמואל החסיד הניח את התשתית לעבודתם של חסידי אשכנז והייתה לו השפעה רבה על התפתחותה של יהדות אשכנז. פרקיו הראשונים של ספר חסידים מיוחסים אליו. בנוסף חיבר חיבורים נוספים בנגלה ובנסתר, אך הם נשארו בכתב יד. שמו מוזכר בתוספות ובפירוש הרשב"ם. בנו הבכור, רבי אברהם, היה תלמידו בתורת הנגלה וכיהן כראש הישיבה בשפיירא.
י"נ אפשטיין ייחס אליו את הפירוש המיוחס לרש"י על דברי הימים. חיבר הושענא הנהוגה במנהג אשכנז המערבי ומתחילה "כהושעת אב המון". יש המייחסים לו גם את חיבור שיר הייחוד.
האגדה מספרת עליו שייצר לעצמו גולם שליווה אותו בנסיעותיו ושימש אותו אבל לא היה יכול לדבר.
שמואל בן קלונימוס
כיכר האופרה
הנותאיזם
הנותאיזם (מיוונית: εἷς θεός - אל אחד) הוא מונח תאולוגי הבא לתאר תהליך באמונה הדתית או שלב אמוני בין פוליתאיזם לבין מונותאיזם.
המונח נטבע על ידי פרידריך וילהלם יוזף פון שלינג על מנת לתאר גרסה מוקדמת של מונותאיזם. מאקס מילר היה מי שהביא את המושג לתודעת הציבור, במטרה לציין אמונה באל אחד במקביל להכרה כי קיימים אלים נוספים. הרעיון המרכזי הוא שפולחן או אמונה באל כלשהו יכולים להתייחס להיבט אחד מסוים שלו, בעוד שבמקום או בזמן אחר ההתייחסות לאותו אל יכולה לייצג היבט אחר.
רעיון ההנותאיזם מתנגד לאמונה בעליונות אחד ההיבטים של האל על פני ההיבטים האחרים, ותומך ברעיון שאל יכול להתקיים בצורות רבות בו זמנית. לכן, קיום צורות פולחן שונות לאלים בעלי שמות שונים, לא מוגדר כפוליתאיזם.
הנותאיזם נחשב לעיתים לגרסה מורכבת של מונותיאיזם, בכך שהוא מאפשר לאדם להאמין באל מסוים אחד בלי לשלול צורות שונות ואחרות של שמות, כינויים, או התגלויות המתייחסות לאותו אל.
מימוש הרעיון היה בקיסרות הרומית, כאשר הוחל בתהליך סינקרטיזם של אלים. אלים שונים בעלי מכנה משותף עברו תהליך שבסופו הם נחשבו כבעלי אותן תכונות. למשל כל אלות האם הגדולה, הפיריון, הטבע והאדמה, עשתרת (ועשתר), אפרודיטה, ונוס, קיבלה ודומות להן קיבלו מאפיינים זהים ופולחן זהה אף כי עבדו אותן בשמותיהן השונים במקומות שונים.
כך גם אלי השמש השונים (בהם תמוז, אדוניס, מיתרה, אפולו, הליוס, רע) התמזגו לאל אחד שמאפיינים שונים של פולחנו (למשל יום אדוננו שהוא יום ראשון) עברו לאמונה הנוצרית.
מושג האווטאר בתרבות ההינדית הוא איחוד של מספר אלים לאל אחד. כל מאמין יכול לעבוד את ההתגלמות הקרובה אליו יותר וכל ההתגלמויות הן אל אחד.
די.אנ.איי
שופיין
שאול בצר