מָגֵן הוא כלי הגנה ללוחם העשוי מלוח עץ או מתכת. המגן מיועד לבלום התקפות אויב מרוב כלי הנשק, בהם מטר חצים ומכות חרב או גרזן קרב. על הלוחם האוחז במגן היה לכוונו כך שיבלום את ההתקפה - מגן טוב יכול היה לבלום את רוב סוגי ההתקפות ברוב כלי הנשק. המגינים מגוונים בצורתם, גודלם ובחומרים מהם הם עשויים, והם משתנים בין אזורים שונים ותקופות שונות.
התפתחות המגן.
המגנים הראשונים היו בנויים מעץ או מעור, ובהמשך נוספו להם פסי ארד לחיזוק. העם הראשון שהשתמש במגנים באופן נרחב הם השומרים. חייליהם סודרו במערך הפלנקס ולמגן היה תפקיד מפתח לשמירת המערך. כל החיילים הכבדים חומשו במגנים, בדרך כלל גדולים: עד גודל של מטר, על מנת שיוכלו לכסות בקלות על כל גופו של הלוחם.
בתקופת יוון הארכאית (המאה ה-8 לפנה"ס) המגנים קיבלו דחיפה נוספת. החיילים היוונים הכבדים ההופליטים השתמשו במגן על מנת לייצב את מערך הפלנקס, בדומה לשומר. המגן היה עשוי בדרך כלל מעץ עם חיזוקי ארד, אם כי אחוז המתכת עלה בהרבה יחסית לעת העתיקה יותר. בצבא הספרטני החייל היה מקבל עונש חמור על איבוד המגן לעומת עונש קל או העדר עונש כלל על איבוד חלק אחר משריונו, כי המגן נועד לשמור על מערך הפלנקס, ואילו פרטי שריון אחרים היו אמורים לשמור על חייו האישיים של הלוחם. גם בצבא הרומי למגנים היה תפקיד מפתח בשמירת המערך. החייל הרומי נהג להדוף את האויב בעזרת מגנו הגדול ולדקור אותו עם חרבו.
לאחר נפילת האימפריה הרומית הייתה ירידה כללית בטכנולוגיה ונלוותה לה נסיגה גם באיכות המגנים. הייתה חזרה למגני עץ פשוטים בעלי טבעת מתכת מסביב. בהמשך בימי הביניים המגן זכה לפריחה מחודשת והיה לאחד מכלי הנשק החשובים ביותר של האביר. בימי הביניים נשאו הפרשים מגינים שצורתם כמעין אליפסה אנכית או מעוין. הצורה תוכננה בשביל לספק הגנה מרבית לפרש תוך מתן נוחות לתקיפה ותפעול הסוס. מאוחר יותר, החלק העליון של המגן הוסר (כנראה בשביל לשפר את הראות של הפרש) וכך נוצר דגם המגן האבירי המוכר לכולם ומשמש תבנית לסמלים של מדינות, ערים ובתי אצולה.
עם המצאת שריון הלוחות המלא, המגנים החלו לאבד מחשיבותם, אם כי השתמשו בהם עד המאות ה-16 וה-17 בעת סוף ימי הביניים ובתחילת העת החדשה. במאה ה-16, שריון הלוחות המלא היה מספיק כבד ועבה, כך שהמגן הפך למיותר ורק הגביל את יכולתו של הלוחם לתקוף באמצעות חרב כבדה או נשק מוט דו-ידני. במאה ה-17, בעקבות גילוי אבק השרפה, המגן יצא לגמרי משימוש עקב חוסר יכולתו לבלום קליעי רובה.
אף על פי שיצאו משימוש קרבי, עדיין יש למגינים שימוש טקסי וסמלי. בימי הביניים הן באירופה והן באפריקה, מגיני הלוחמים היו מעוטרים בצבעים וסמלים שייצגו את הלוחם (את בית האצולה שלו או השבט שלו). סמלי המדינות והערים האירופאיות מבוססים על סמלי מגינים שכאלה ותבנית המגן החצי-מעויני משמשת כבסיס נפוץ לסמלים של מדינות (אפילו סמל מדינת ישראל), ערים ויחידות צבאיות.
בימינו, משתמשים כוחות משטרה במגינים עשויים מפלסטיק כחלק מהציוד לטיפול בהפרות סדר להגנה מפני יידוי אבנים, בקבוקי תבערה וחפצים שונים הנזרקים עליהם על ידי מפגינים בעת הפגנות אלימות. כמו כן קיימים מגינים כבדים נגד כדורי רובה (מכונים לעיתים "מגן טקטי") בשימוש יחידות מיוחדות ויחידות השתלטות.
הלחימה עם מגן.
המגן הוא אולי החלק החשוב והעתיק ביותר בשריונו של הלוחם. המגן משמש להגנה עיקרית מפני המכות היותר קשות של היריב וביכולתו לעצור כמעט כל מכה, פרט למכת רומחו של אביר מסתער במלוא מהירותו, או מכת גרזן קרב כבד במיוחד. מכות אלו יכלו לנפץ אפילו את המגן עשוי הפלדה.
בניגוד לשריון, המגן לא סיפק הגנה היקפית אלא רק בכיוון אחד. יתרונו של המגן היה יכולתו לבלום התקפות ששריון רגיל לא יכול היה לבלום (מטח חצים כבד, מכת גרזן קרב בינוני או חרב כבדה). חסרונו היה שלעיתים הוא היה גדול ומסורבל והקשה על הלחימה. עוד חיסרון גדול לעומת השריון היה שהמגן הותיר את אחת מידיו של הלוחם תפוסה ואילו לוחם ללא מגן יכול היה לשאת כלי נשק דו-ידניים.
לעומת השריון, המגן יכול היה לשמש גם להתקפה. ישנן מספר מכות מפורסמות עם המגנים - כגון מכה מלמטה למעלה אשר נועדה לפגוע בסנטרו של היריב או דחיפה עם המגן על מנת להפיל או להוציא את היריב משיווי משקל. לפעמים למגן היה מעין שפיץ ברזל שנועד לשבור את להבי החרבות עליו. על מגינים מסוימים הותקנו שוליים חדים על מנת שהמגן יוכל לשסף את גרונו של יריב שלא ממוגן בצוואר.
איש החול
איש החול הוא דמות פולקלוריסטית אשר הופיעה לראשונה בסיפורו של הנס כריסטיאן אנדרסן "אולה לוק-אוייה". הסיפור מתאר דמות המביאה חלומות (טובים או רעים) לילדים (או לכל בני האדם) על ידי הזלפת חול על עיני הישנים מתוך שקיק חול התלוי לו על צווארו. סיפור זה בא להסביר את המקור לחלומות וכן את ההפרשה מזווית העין כאשר מתעוררים - מעין "חול" (ראו קורי שינה).
איש החול בספרות ובשירה.
א.ת.א. הופמן כתב את הסיפור "איש החול" (der Sandmann) בו מתואר איש החול כדמות מרושעת הזורקת חול לתוך עיני הילדים, אך זאת על מנת שהעיניים יפלו והוא יוכל לאסוף אותן ולהביא אותן לירח שם הוא מגדל את ילדיו בעלי המקורים הארוכים בתוך קן עשוי ברזל, ומאכילם בעיניים. ז'אק אופנבך הפך סיפור זה לאחד משלושת חלקיה של האופרטה "סיפורי הופמן". אך בסיפורו של אנדרסן ובסיפורי ילדים רבים אחרים, איש החול הוא דמות טובה המביאה סיפורים, שינה וחלומות. מרים ילן שטקליס כתבה סיפור בשם "טול טול בעל חול ומיק מיהוק בעל פיהוק" שמבוסס על אותה דמות.
איש החול מתואר במספר שירים, הידועים שבהם הם שיר הפופ "מיסטר סנדמן" של הקורדטס (שזכה לגרסת כיסוי של להקת בליינד גארדיאן, ולגרסה כלית על ידי גיטריסט הג'אז צ'ט אטקינס), ו-"Enter Sandman" ("היכנס איש החול") של מטאליקה.
מספר ספרי קומיקס נעשו על פי דמות זו, כאשר הקומיקס המפורסם ביותר הוא סנדמן של ניל גיימן, שם מתואר איש החול כבן למשפחת הנצחיים האחראי על החלומות.
בסרט האנימציה משנת 2012, "שומרי האגדות", מתואר איש החול כחבר באגודת גיבורי פולקלור השומרים על הילדים בעולם, ובה חברים גם סנטה קלאוס, ארנב הפסחא, פיית השיניים וג'ק פרוסט.
איש החול מתואר בשיר ערש גרמני בשם ״לה לה לו״ (La-Le-Lu), כדמות חיובית שמשגיחה על תינוקות ישנים ונותנת להם חלומות נעימים.
קסדה
קַסְדָּה היא כובע (קובע) משוריין או מחוזק שנועד להגן על הראש מפני פציעות וחבלות. בקסדה נעשה בעבר ובהווה שימוש רב בצבאות, כדי להגן על חיילים בעת קרב ובאימונים. לקסדה גם שימושים אזרחיים – להגנה מתאונות עבודה, בעת נסיעה בכלי רכב, בספורט תחרותי ואתגרי ועוד. הקסדות מיוצרות מחומרים שונים, בעיקר ממתכות כגון פלדה ומחומרים פלסטיים.
היסטוריה של השימוש הצבאי בקסדות.
הקסדה בעת העתיקה.
הקסדות הופיעו עוד בתקופת הברונזה. ב מתואר הקרב של דוד וגלית. חימושו של גוליית מתואר בפירוט רב:
מתיאור זה אפשר ללמוד שנחושת הייתה המתכת הנפוצה אז ואילו ה"ברזל" (הכוונה כנראה לארד ברונזה) הייתה מתכת נדירה ששימשה ליצור כלי נשק עבור המובחרים שבלוחמים. על פי הכתוב בתנ"ך, דוד הרג את גולית על ידי כך שיידה חלוק נחל למצחו. מכך אפשר להסיק שקסדתו של גולית לא כללה מיגון למצח אלא כסתה רק את הפדחת ואחורי הראש.
הקסדות הראשונות היו בעלות מבנה דמוי חרוט ללא מיגון לפנים, אך בראשית בתקופה הארכאית ביוון הופיעה הקסדה הקורינתית שהייתה מורכבת מחתיכת ארד אחת עם כיסוי מלא לאזניים, לחיים וחלק מהאף. הקסדה נתנה הגנה טובה, אך החייל התקשה לשמוע את הפקודות ושדה ראייתו היה מוגבל. הרומאים הלכו בכיוון שונה וקסדתם, הבנויה על פי הדגם הקלטי הייתה מורכבת ממספר חלקים זזים שנתנו הגנה טובה בלי לפגוע ביכולת השמיעה ושדה הראיה של הלוחם. שרי מאה ומפקדים בכירים נהגו לעטר את קסדותיהם בנוצות ססגוניות.
הקסדה בימי הביניים.
בימי הביניים הקסדות חזרו לצורת החרוט, אך כמו בעבר, הן לא הצליחו לתת הגנה מתאימה ללוחם. אמנם קסדות אלה יכלו לבלום מכות קלות אך היו נמחצות בקלות על ידי מכה של חרב כבדה או גרזן קרב. כדי להתגבר על הבעיה הזו החלו האבירים לחבוש סוגים חדשים וכבדים יותר של קסדות.
מקסדה בעלת מראה משולש היא הפכה לגליל, שנקרא Helm. בקסדה היו חריצים לעיניים, כדי לאפשר לאביר לראות את שדה הקרב, אך בכל זאת הגבילו את שדה הראייה. הפתרון לכך הייתה קסדה בעלת סנורת (מגן עיניים שאפשר להרימו ולהורידו בעת הצורך). בימי הביניים המאוחרים פותחו קסדות בשם Sallet שכללו חריץ ראייה לעיניים ותיתורה המגנה על העורף. האצילים קישטו את קסדותיהם בחריטות אומנותיות ונוצות בולטות כדי להבליט את מעמדם בשדה הקרב.
קסדות ה-Helm והקסדות הגותיות היו בעיקר בשימוש האבירים ומעמד הפרשים. לוחמי חיל הרגלים (שבדרך כלל באו ממעמדות נמוכים) השתמשו בקסדות פשוטות יותר שכללו רק כיסוי של הפדחת ושולי תיתורה נרחבים. לעיתים כללו קסדות אלה פס מתכת שירד מהקסדה והגן על האף וכן כיפה בעלת קצה משולש. קסדות אלה סיפקו פחות הגנה לפנים אך לא פגמו בשדה הראייה.
סוג נוסף של קסדות כבדות היה סוג קסדות הדומות לקסדה הקורינתית. הקסדה הזאת הייתה עשויה מחתיכת פלדה אחת עם כיסוי מלא לפנים שאפשר היה להרימו ולהורידו בעת הסכנה. בעת הקרב האביר היה מוריד את הכיסוי ושדה ראייתו היה מוגבל לשני חרכים בקדמת הקסדה. הרבה פעמים עוצבו קסדות אלה כך שיתאימו לחליפת השריון של האביר. חלקן אף עוטרו בנוצות וחריטות בזהב שהדגישו את מעמדו הרם של האביר (אם כי קסדות מעוטרות יותר שימשו יותר לתצוגות ומצעדים מאשר לקרבות אמיתיים).
הקסדה בעת החדשה.