ניסיון ההתקוממות האחרון של תומכי המונטניארדים והסנקילוטים היה ההתקוממות של ה-20 במאי 1795 (ה-1 לחודש פרריאל לשנה III). כמו ב-12 בז'רמינל, הרקע להקוממות היה מחסור ורעב של עניי פריז, אבל היא לובתה על ידי שאריות תומכי המונטניארדים. המשמר הלאומי ניסה להסיג את הקהל מאזור הוועידה. ז'אן-ברטרן פרו ניסה להעסיק את המפגינים עד להגעת תגבורת, אך הוא נורה מטווח קצר, ראשו נערף והוצב על שיפוד. הקהל שהתפרץ דרש שחרור של אסירים יעקובינים וקרא קריאות בזכות המונטניארדים. הם נדחקו החוצה על ידי כוחות שהוועידה גייסה וביום למחרת התייצבו עם קהל של כ-20,000 תומכים מחוץ לוועידה, אל מול משמר של כ-40,000 חיילים ואזרחים. לבסוף המתקוממים התפזרו מעצמם. אולם, המשמעות האמיתית של ההתקוממות הייתה בכך שהמונטניארדים והסנקילוטים פעלו במהלכה באופן גלוי וברור. לאחר ההתקוממות הוועידה החלה לפעול נגדם באופן נחרץ תוך "העצמה דרמטית של פעולות הנקמה כנגד 'הטרוריסטים'". למעשה, לאחר ההתקוממות קבוצות אלה חוסלו ככוח פוליטי, ולא הייתה להם עוד השפעה במהלך המהפכה.
הטרור הלבן.
לאחר ה-12 בז'רמינל, וביתר שאת לאחר ה-1 בפרריאל, הוועידה פעלה באופן החלטי יותר נגד שאריות התמיכה ביעקובינים. פעילים לשעבר במנגנון הטרור נעצרו, רשימות של תומכי היעקובינים הופצו, ונאסר עליהם להחזיק בנשק. המוסקדינים והמשמר הלאומי ארגנו פשיטות על אזורים בפריז שהיו מוקד לפעילות מונטניארדית וערכו חיפושים אחרי נשק. עשרות מונטניארדים נשפטו והוצאו להורג ואלפים נאסרו.
בפריז ובעיקר בפרובינציות החלו מתקפות חריפות ומעשי לינץ' כלפי מי שנחשד בשיתוף פעולה עם שלטון הטרור. גל המתקפות שאירע בחודשים אפריל-יוני נודע לאחר מכן בהיסטוריוגרפיה של המהפכה הצרפתית כ"טרור הלבן" (בצרפתית: terreur blanche). על אף שהביטוי יוצר הקבלה עם שלטון הטרור בתקופה של רובספייר, הטרור הלבן לא היה מנגנון רשמי ומאורגן של הוצאות להורג, והתאפיין יותר בהתפרצויות של זעם המוני ומתקפות עממיות המונעות על ידי הרצון בנקמה. יותר מ-80,000 אזרחים הוחזקו בקיץ 1795 במאסר. ב-4 במאי המונים פשטו על בתי הסוהר בליון והרגו למעלה ממאה עצורים. באקס-אן-פרובאנס ובאזור שפך הרון עשרות הוצאו להורג. במרסיי הטבח היה אכזרי במיוחד ומאות מצאו את מותם. סך הכל כ-2,000 אזרחים הוצאו להורג או נרצחו על ידי המונים במהלך 1795.
תקופה זו של הטרור הלבן היא זו שנתנה לתקופת שלטון תרמידור כולו את השם "ריאקציית תרמידור" - שם שהפך לשגור רק בסוף התקופה התרמידוריינית. עם זאת, השלטון לא תמך או עודד את ההתפרצויות האלימות ואת פעולות הנקמה.
סוף שלטון תרמידור.
עבור הצירים המטרה שהתגבשה הייתה לסיים את המהפכה ולהחזיר את היציבות. לשם כך היה צורך בכינון חוקה, אך חוקת 1793 המושעית לא היוותה פתרון מתאים: היא נתפסה כחוקה רדיקלית מידי, שההבטחות הכלולות בה לשוויון חברתי, לייצוג פוליטי של כל שכבות האוכלוסייה ולהבטחת זכות המרד היו מנותקות מהמציאות, ועשויות רק להביא להמשך אי-היציבות, לחזרה של הטרור או לאנרכיה. הקבוצה בעלת הכוח שהתגבשה שאפה, אם כן, לכונן חוקה שמרנית יותר, שתבטיח את היציבות, תאפשר יצירה של מנגנון כנגד התפרצויות אלימות, תמתן את השפעת העם על הממשל ותמנע חזרה של הטרור. לצד זאת הם שאפו לחוקה שתבטא גם את "העקרונות של 1789", כלומר את הדרישה המהפכנית לשוויון, לחירות ולייצוג פוליטי, אך ללא צדה הרדיקלי.
אחת האפשרויות שעמדו בפני הצירים הייתה להחזיר את המלוכה. אולם, ב-8 ביוני 1795 מת בכלאו לואי השבעה עשר הילד היתום. דודו הגולה הכריז על עצמו מיד כלואי השמונה עשר, אך שאיפתו להחזיר את המשטר המלוכני לצרפת לא זכתה לתמיכה של הציבור או של הצירים בוועידה. ב-25 ביוני הוא הכריז ממקום מושבו בוורונה שבכוונתו להשיב את החלוקה של החברה לשלוש שדרות, ולהחזיר למעשה את המשטר הישן הטרום מהפכני בשלמותו. בעוד שהוא הבטיח לאפשר לאספת המעמדות שתכונן מחדש לשלוט בחוקי המיסוי, הוא לא ציין כל כמה זמן יתאפשר לאספה להתכנס. הוא גם לא הבטיח חנינה למעורבים בהוצאה להורג של המלך, ולא הסביר כיצד ינהג בקרקעות המולאמות שהיו בשליטת האצולה או הכנסייה טרם המהפכה. לאור זאת, רוב האזרחים והצירים התנגדו לו ולא ראו אפשרות לרסטורציה של המלוכה.
רעיונות אלה הם שעמדו במרכזה של החוקה החדשה - החוקה של שנה III - שאושררה בוועידה ב-22 באוגוסט 1795 (5 בפרוקטידור שנת III). החוקה נפתחה בהצהרת הזכויות וחובות האדם והאזרח של 1795, שכללה חלק מהזכויות שכלולות בהצהרה של 1789 ובזו של 1793 , אך לא הבטיחה זכויות חברתיות או את זכות המרד, הדגישה את חשיבות הפרדת הרשויות, והוסיפה 9 חובות אזרח לצד הזכויות. החוקה עצמה קבעה תהליך בחירות בשני שלבים. בשלב הראשון כל משלמי המיסים מעל גיל 21 יוכלו להצביע לאקלטורים. החוקה קבעה שאלקטורים יכולים להיות רק בעלי רכוש השווה 100–200 ימי עבודה, ובכך הגבילה את מספר האנשים שיכולים להיבחר לתפקיד אלקטור לכ-3,000. בשלב השני האלקטורים יבחרו את הצירים לרשות המחוקקת. בכל שנה שליש מהצירים ייבחרו מחדש. בנוסף, החוקה קבעה שיהיו שני בתי מחוקקים במקום אחד, דבר שאמור היה להאט את תהליך החקיקה. בבית העליון יישבו רק גברים נשואים או אלמנים בגיל 40 ומעלה. בראש הרשות המבצעת יישבו 5 אנשים, כך שהשלטון לא יוכל להתרכז בידיו של אדם אחד. בנוסף, תהליך שינוי החוקה יהיה קשה ומסובך מאוד וייקח לפחות 9 שנים. החוקה גם הקשתה על קיום אספות ציבוריות, במטרה למנוע את יצירתם של מועדנים כגון אלה שפעלו בשלבים הקודמים של המהפכה. כל האמצעים האלה נועדו לחזק מנגנונים של יציבות והמשכיות.
ב-6 בספטמבר אושרה החוקה במשאל עם, על ידי רוב 1,057,000 מתוך 1,100,000 מצביעים. על אף שזהו רוב גדול, הוא מבטא גם את תחושת המיאוס של האזרחים. כ-4 מיליון מצביעים פוטנציאליים לא הצביעו בעד או נגד. כדי להבטיח המשכיות ולמנוע מהמחוקקים העתידיים לשנות את התהליך חברי הוועידה הוסיפו חוק לפיו שני שלישים מהמחוקקים שייבחרו לרשות המחוקקת החדשה יהיו חברי הוועידה הנוכחית. חוק זה התקבל בזעם ואושר ברוב קטן בהרבה (205,498 בעד מול 108,754 מתנגדים).
הניסיון האחרון של המלוכנים לאיים על השלטון המהפכני התרחש ב-13 בוונדמייר שנת IV (ה-5 באוקטובר 1795). כ-25,000 מורדים התאספו במטרה לאיים על הוועידה ובייחוד למנוע את חוק שני השלישים שאושר מעט פחות מחודש לפני כן. כוחות הצבא עצרו אותם באמצעות ירי תותחים וקרבות רחוב. הקרבות נמשכו כ-6 וחצי שעות ובסופם המורדים המלוכנים הובסו.
הבחירות לרשות המחוקקת החדשה נערכו בין ה-12 ל-21 באוקטובר. ב-27 באוקטובר הוועידה פוזרה, אף שלפי חוק שני השלישים 500 מציריה המשיכו לכהן כצירים בשני בתי המחוקקים החדשים. בנוסף נבחרו חמשת הדירקטורים הראשונים, פול בראס, לזאר קרנו, לואי רבלייר-לפו, אטיין לה טורנור וז'אן-פרנסואה רובל. עם פיזור הוועידה וכינון משטר הדירקטוריון, תקופת שלטון תרמידור הגיעה לסיומה.
רצח ג'יימס גרפילד
רצח ג'יימס גרפילד, נשיא ארצות הברית ה-20, התרחש ב-2 ביולי 1881 בשעה 9:30 בבוקר, פחות מארבעה חודשים לאחר שהחל לכהן בתפקידו. גרפילד נורה על ידי צ'ארלס גיטו בתחנת הרכבת בולטימור ופוטומק בוושינגטון די. סי. הוא נפצע קשה ומת 79 ימים לאחר מכן, ב-19 בספטמבר, באלברון שבניו ג'רזי. המניע של גיטו לרצח היה נקמה בגרפילד על אי-קיום כביכול של הבטחה פוליטית דמיונית.
רקע.
צ'ארלס גיטו נכנס לפוליטיקה לאחר שכשל בכמה עיסוקים בחייו, כולל תאולוגיה, עריכת דין, גביית חובות ותקופה שבה בילה בקהילה האוטופית של אוניידה שבצפון מדינת ניו יורק. יוליסס סימפסון גרנט, לשעבר נשיא ארצות הברית, ניצב בחזית המערכה בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגת הרפובליקנית ב-1880 וזכה לתמיכתה של "סיעת האיתנים" (Stalwarts). גיטו ראה את עצמו כחבר בסיעה זו וכתומך בגרנט וכתב נאום שכונה "גרנט נגד הנקוק". גרנט הפסיד בבחירות המוקדמות ל"סוס השחור" ג'יימס גרפילד, שלא היה מקושר לסיעת האיתנים ולא ליריביהם, "בני התערובת" (Half-Breeds). בעקבות זאת עדכן גיטו את שם נאומו ל"גרפילד נגד הנקוק" וניסה להתקבל כאיש צוות הקמפיין של המפלגה הרפובליקנית. גיטו מעולם לא נשא את הנאום בפומבי, הוא הדפיס אותו (הוא מעולם לא שילם עבור עבודת ההדפסה) והפיץ אותו בכמה מאות עותקים. הנאום היה חסר השפעה, גם בגרסתו המודפסת. בין שאר הבעיות, גיטו עשה מאמצים חפוזים וחלקיים להחליף את הסימוכין בנאום מאלו של גרנט לאלו של גרפילד. כתוצאה מכך נוצר מצב שגיטו ייחס לגרפילד הישגים שבמקור היו של גרנט, ועם זאת הוא שכנע את עצמו שבזכות נאומו ניצח גרפילד בניצחון דחוק את מועמד המפלגה הדמוקרטית, וינפילד סקוט הנקוק. גיטו היה סמוך ובטוח שבזכות נאומו זה הוא זכאי לקבל משרה כדיפלומט ובתחילה הוא ביקש לקבל את משרת הקונסול בווינה ולאחר מכן הוא הביע את רצונו לקבל משרה בפריז. בחורף של 1880 – 1881 הוא שוטט סביב המטה של המפלגה הרפובליקנית בניו יורק מתוך ציפייה לזכות בתגמול על נאומו, אך לשווא.
ההכנות לרצח.