ב-12 בדצמבר 1936 התכנסה המועצה המלכותית לציון עלייתו לכס המלוכה של ג'ורג' השישי, אשר הכריז על כוונתו להעניק לאחיו אדוארד את התואר "דוכס וינדזור" ואת תואר הכבוד "הוד מעלתו המלכותי". הוא ביקש להפוך את הענקת התארים לפעולתו הראשונה כמלך, אך המסמכים הרשמיים בנושא לא נחתמו עד 8 במרץ בשנה שלאחר מכן. במהלך תקופת ביניים זו נקרא אדוארד "דוכס וינדזור" בלבד, ללא תואר הכבוד. החלטתו של ג'ורג' להפוך את אדוארד לדוכס מלכותי נועדה, בין היתר, למנוע ממנו מלהתמודד לבית הנבחרים הבריטי או להביע עמדה פוליטית בבית הלורדים.
מכתב הרשאה מ-27 במאי 1937 העניק בשנית את התואר "הוד מעלתו המלכותי" לאדוארד, אך הבהיר מפורשות כי "אשתו וצאצאיו, אם יהיו, לא יזכו לתארים האלו". שרי הממשלה הבריטית נחלקו בדעתם בדבר הענקת התואר "הוד מעלתה המלכותית" לסימפסון - חלקם טענו כי אין במכתב צורך מאחר שהתואר "הוד מעלתו המלכותי" ניתן לאדוארד אוטומטית לאחר הוויתור על כס המלוכה ולכן סימפסון גם תקבל אותו באופן אוטומטי עם נישואיהם; אחרים טענו כי אדוארד היה צריך לאבד את כל התארים המלכותיים עם הוויתור על כס המלוכה ולא יכול להמשיך לשאת בתואר הכבוד "הוד מעלתו המלכותי". יש שהגדילו לעשות ואף כינו אותו פשוט "מר אדוארד וינדזור". ב-14 באפריל 1937 הגיש פרקליט המדינה הבריטי דונלד סומרבל למזכיר הפנים ג'ון סיימון תזכיר שמסכם את דעתו ואת דעותיהם של פרקליט המדינה הסקוטי תומאס קופר והיועץ הפרלמנטרי גרנוויל רם בנושא הענקת התואר "הוד מעלתה המלכותית" לסימפסון:
סימפסון שינתה את שמה לווליס וורפילד ואדוארד נישא לה בטקס פרטי ב-3 ביוני 1937 בשאטו דה קנדה שעל יד טור שבצרפת. הטקס נערך על ידי הכומר האנגליקני רוברט אנדרסון ג'רדין מדרלינגטון שבמחוז דרהאם. ג'ורג' השישי אסר על חברי משפחת המלוכה להשתתף בטקס לתרעומתם של ווליס ואדוארד, שביקש שאחיו הנסיכים הנרי וג'ורג' (דוכסי גלוסטר וקנט בהתאמה) ובן דודו מדרגה שנייה לואי מאונטבאטן יגיעו לטקס.
שלילת התואר "הוד מעלתה המלכותית" מווליס גרם למתחים רבים בין אדוארד למלך ולבית המלוכה, אך מתחים אלו התגברו בשל המחלוקות על ההסדרים הכלכליים ביניהם. ממשלת בריטניה סירבה לכלול את ווליס ואדוארד ברשימה האזרחית, אשר חבריה מקבלים תמיכה כלכלית מטעם האוצר הבריטי, ולכן המלך שילם את קצבתו של אדוארד מכיסו. אדוארד, שהיה הבן הבכור, קיבל בירושה מאביהם את טירת בלמורל ובית סנדרינגהאם. הארמונות, שהיו רכוש פרטי של משפחת המלוכה, לא עברו אוטומטית למלך החדש לאחר הוויתור על הכתר, ואדוארד הכריח את אחיו לקנות אותם ממנו ב-300 אלף לירות שטרלינג, אשר הועברו לו בתשלומים שנתיים. אדוארד היה מתקשר לג'ורג' באופן תכוף בתחילתה של מלוכותו, על מנת להפציר בו להעביר לו כספים נוספים ולהעניק לווליס את התואר "הוד מעלתה המלכותית", עד שהמלך הורה לא להעביר אליו את השיחות.
היחסים בין אדוארד לשאר משפחת המלוכה היו מתוחים למשך עשרות שנים. אדוארד הניח שלאחר מספר שנות גלות בצרפת הוא יוכל לחזור ולהשתקע בבריטניה. אולם, ג'ורג' השישי, שנתמך בידי המלכה מרי והמלכה אליזבת, איים על אדוארד שאם יחזור לבריטניה ללא הזמנה הוא יפסיק את התמיכה הכלכלית בו. אדוארד התמלא במרירות כלפי אימו, המלכה מרי, וכתב לה בשנת 1939 לאחר שסירבה לאשר לו להגיע לאזכרת אביו ש"מכתבך האחרון השמיד את שמץ הרגשות שנותרו לי כלפייך... והפך את המשך ההתכתבות בינינו לבלתי אפשרית".
באוקטובר 1937 ווליס ואדוארד ביקרו בגרמניה הנאצית בניגוד להמלצת הממשלה הבריטית, ופגשו את אדולף היטלר בבית הנופש שלו ברגהוף שבבוואריה. הביקור זכה לסיקור נרחב בתקשורת הגרמנית ובמהלכו הדוכס הצדיע במועל יד תוך אמירת זיג הייל. בגרמניה "התייחסו אליהם כמו למלוכה... אנשי האריסטוקרטיה קדו בפניה ונהגו בה בכל הכבוד והמעמד שהדוכס תמיד רצה בהם", טען הביוגרף המלכותי אנדרו מורטון בריאיון ל-BBC בשנת 2016.
אלברט פון מנסדורף-פויי-דיטריכשטיין, שהיה השגריר האוסטרי בלונדון ובן דודו מדרגה שנייה וחברו של המלך ג'ורג', האמין שאדוארד העדיף את הפשיזם הגרמני כסוללת מגן מפני הקומוניזם, ושהוא אף תמך תחילה בברית עם גרמניה הנאצית. לדברי אדוארד, החוויות ו"סצנות האימה" בהן חזה במלחמת העולם הראשונה הובילו אותו לתמוך במדיניות הפיוס כלפי גרמניה הנאצית. היטלר ראה באדוארד כידידותי כלפי משטרו והאמין שיחסי גרמניה–הממלכה המאוחדת יכלו להיות טובים בהרבה אם לא היה מוותר על כס המלוכה. אלברט שפר ציטט את היטלר באומרו כי "אני בטוח שאיתו היה ניתן להשיג יחסים ידידותיים קבועים. אם היה נשאר, הכל היה אחרת. הוויתור שלו על כס המלוכה היה הפסד חמור עבורנו". ווליס ואדוארד השתקעו בפריז, בה שכרו אחוזה בסוף 1938.
מלחמת העולם השנייה.
במאי 1939 אדוארד התראיין לתחנת הרדיו של רשת NBC - זה היה לריאיון הראשון שלו מאז ויתר על כס המלוכה. הריאיון התקיים במהלך ביקורו של אדוארד בשדות הקרב של מלחמת העולם הראשונה בוורדן שבצרפת. בריאיון אדוארד קרא לשלום באירופה, בעקבות רוחות הקרב שנשבו בה באותה התקופה: "אני במודעות עמוקה לנוכחותם של המתים הרבים, ואני משוכנע שאם יכלו להשמיע את קולם הם היו תומכים בדבריי. אני מדבר כעת כחייל של המלחמה הקודמת שתפילתו הכנה ביותר היא שרשע וטירוף הרסני לא יכבשו את המין האנושי בשנית. אין אף אומה שאנשיה רוצים במלחמה". הריאיון נשמע על ידי מיליונים ברחבי העולם, אך ה-BBC סירב לשדר אותו. הריאיון שודר מחוץ לארצות הברית ברדיו גלים קצרים ודווח במלואו בעיתונות הכתובה הבריטית. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, ווליס ואדוארד שבו לבריטניה בסיועו של לואי מאונטבאטן, על סיפון אה"מ קלי. אולם, הם חזרו במהרה לצרפת, מאחר שאדוארד הצטרף לחיל המשלוח הבריטי בצרפת כמייג'ור גנרל, על אף שהיה בדרגת פילדמרשל. בפברואר 1940 השגריר הגרמני בהאג, יוליוס פון צך-בורקרסרודה, טען שאדוארד הדליף את תוכניות המלחמה של בעלות הברית להגנה על בלגיה, טענה שהנסיך הכחיש. כשגרמניה הנאצית פלשה לצרפת במאי 1940 ווליס ואדוארד נמלטו אל עיירת הנופש הדרומית ביאריץ, וביוני אל ספרד. בספרד קיימו שורת מגעים עם נציגי המשטר הנאצי, בהם הביע אדוארד את אכזבתו מהמשטר בבריטניה. הדבר דווח ליואכים פון ריבנטרופ ולאדולף היטלר אשר הורו לפעול להעברת הזוג לטריטוריה בשליטה גרמנית. ביולי עבר הזוג לפורטוגל, שם גרו בביתו של ריקרדו איספיריטו סנטו, בנקאי פורטוגזי שהיה מקושר הן לבריטים והן לגרמנים. תחת שם הקוד "מבצע וילי", סוכנים נאצים ובראשם ולטר שלנברג תכננו לשכנע את אדוארד לשוב לספרד, ואף לחטוף אותו אם הדבר יידרש. אולם, הידיעות על ניסיונות החטיפה של אדוארד הגיעו למשרד החוץ הבריטי, אשר הזהיר את ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, אליו כתבו כי "הדוכס הוא תומך נאצים ידוע והוא עשוי להפוך למוקד למזימות". לכן, צ'רצ'יל איים על אדוארד שאם לא ישוב לבריטניה יעלה אותו למשפט צבאי.
אדוארד מונה למושל איי הבהאמה, שהייתה מושבה בריטית. הגרמנים, מצדם, ניסו לגרום לזוג להישאר בליסבון. נעשו מאמצים מצידם לגרום להם להאמין שהשירות החשאי הבריטי חפץ במותם, וכי יחוסלו על ידו ברגע בו יגיעו לאיי הבהאמה. על אף שפקידים פורטוגלים, עושי דברו של היטלר, השהו את הפלגת האנייה בנימוק כי בחפצי הזוג הונחה פצצה, ווליס ואדוארד עזבו את ליסבון ב-1 באוגוסט 1940 על סיפון אוניית המסחר האמריקאית אקסקליבר, שסטתה במיוחד מנתיבה לניו יורק ועצרה לטובת הזוג בברמודה. מברמודה הם הפליגו ב-15 במאי לנסאו על סיפון אונייה של חברה בת של הרכבת הלאומית הקנדית והגיעו יומיים לאחר מכן. אדוארד לא נהנה מתפקידו החדש ובשיחות פרטיות התייחס לברמודה כ"מושבה בריטית סוג ג'". משרד החוץ הבריטי התנגד בחריפות כשווליס ואדוארד תכננו להפליג על סיפון יאכטה של איל ההון השוודי אקסל ונר-גרן, שסוכנויות המודיעין הבריטיות והאמריקאיות האמינו בשגגה שהיה לחבר קרוב של מפקד הלופטוואפה, הרמן גרינג. אדוארד קיבל שבחים רבים על ניסיונותיו להילחם בעוני של תושבי איי הבהאמה, על אף שחש כלפיהם בוז כמו שחש כלפי רוב תושביה הלא-לבנים של האימפריה. אדוארד צוטט בדבריו על אטיאן דופוש, עורך העיתון נסאו דיילי טריביון: "צריך לזכור שדופוש הוא יותר מחצי שחור (Negro) ובשל המנטליות המשונה של הגזע הזה, הם ככל הנראה לא יכולים לעלות לגדולה מבלי לאבד את שיווי המשקל". הוא קיבל שבחים, אפילו מדופוש, על השקטת המרי האזרחי בנסאו שהתפרץ בשל העוני בעיר והמשכורות הנמוכות בה. אולם, הוא האשים במרי ובאי השקט "עושי נזק - קומוניסטים" ו"אנשים בעלי שורשים מיהדות מזרח אירופה, שהבטיחו לעצמם משרות כאמתלה להימנעות מגיוס לצבא הבריטי". הוא התפטר מתפקידו כמושל ב-16 במרץ 1945, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה.
הקשר הנאצי.