נוף התרבות בעמק אורחון (רוסית Культурный ландшафт долины реки Орхон; מונגולית Орхоны хөндийн соёлын дурсгал) משתרע על פני 1,220 קמ"ר לאורך גדותיו של הנהר אורחון שבמרכז מונגוליה, במרחק כ-360 קילומטרים מערבית לעיר הבירה אולן בטור. העמק מוקף על ידי אזור חיץ ששטחו 610 קמ"ר המגיע במקומות מסוימים עד לקו פרשת המים של העמק.
האזור הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2004. בנימוקי ההכרזה נאמר כי העמק מייצג את התפתחות המסורות הפסטרוליות הנומדיות לאורך אלפי שנים ואת הקשר בין האנשים הקבוצות השונות שחיו או עברו בעמק. בהכרזה תוארה גם חשיבותו של העמק בהיסטוריה של מרכז אסיה לאורך אלפי שנים, וזאת כיוון שהעמק היה במרכז נתיבי סחר עתיקים שחצו את הערבה האסייתית, ביניהם דרך המשי, והפך למקום חשוב עבור האימפריה האויגורית והאימפריה המונגולית בזכות תכונותיו הגאוגרפיות (כגון אספקת מים ומחסה).
אתרי העמק.
האנדרטאות לבילגה חאן וקול טיגין.
האנדרטאות לבילגה חאן ולקול טיגין שוכנות באגם צאידאם בחלקו המערבי של העמק, והן נבנו על מנת להנציח את אחד משליטי האימפריה הגקטורקית ואת אחיו הצעיר שהיה אחד ממפקדי הצבא. האנדרטאות הללו הן בין הגדולות והמרשימות מסוגן, והן מורכבות מאבנים אנכיות המעוטרות בכתב טורקי דמוי רונות, שפוענח ב-1893 וסיפק מידע על התרבות הטורקית. בשתי האנדרטאות נמצאו שרידים של מבנים שנטען לגביהם כי היו מזבחות. האתרים נחקרו לראשונה ב-1889, ומאז שנת 2000 יש שיתוף פעולה בין ארכאולוגים טורקים ומונגוליים בחקירת האזור. מסביב לאתר הוקמה גדר ביטחון ובסמוך אליו נבנה בניין המשמש כמחסן וכמקום עבודה עבור החוקרים.
אנדרטת בילגה חאן נמצאת בתוך חצר מוקפת חומה. בראש האבן נחרט דרקון מתפתל, ועל אחד מצדדיה נחרט יעל מצוי שהיה אחד מסמליהם של החאנים הטורקיים. האבן הושענה על הצד האחורי של גוש אבן שעליו נמצא תחריט של גבר ואישה היושבים כשרגליהם משוכלות.
אנדרטת קול טיגין נבנתה באופן דומה לאנדרטת בילגה חאן, והוקמה בתוך חצר שהחומה שלה כוסתה באדמה לבנה וקושטה מבפנים בציורים צבעוניים.
אורדו באליק.
אורדו-באליק, הנקראת גם מובאליק, הייתה עיר הבירה המבוצרית של האימפריה האויגורית ששלטה באזור במאה ה-8 ובמאה ה-9. העיר שימשה כמרכז מנהלי, מסחרי ותרבותי עבור רשת הדרכים של האימפריה שהשתרעה בין אסיה לאירופה. העיר השתרעה על פני שטח של 50 קילומטרים רבועים והייתה עמדה חשובה על דרך המשי. בתוך העיר היו ארמון, קסרקטינים, חנויות, מקדשים, מנזרים, ושטחים המיועדים לחקלאים ולבעלי מלאכה. הריסות העיר והחומה כמעט שלא נחקרו מאז עבודתה של משלחת רוסית ב-1949. הממצאים שהתגלו בעיר כמעט ולא נחקרו.
חרחורין.
חרחורין העתיקה הוקמה בשנת 1220 כמרכז האימפריה המונגולית של ג'ינגיס חאן. החפירות הארכאולוגיות בהריסות העיר התנהלו לסירוגין מאז סוף המאה ה-19, אך מעל פני הקרקע נותרו ממצאים מעטים בלבד. ב-1999 החלה סדרת חפירות על ידי ארכאולוגים מונגוליים וגרמניים שבמהלכן נחשפו מספר ממצאים חשובים כגון ארמונות, שערי העיר, בתי מלאכה ורחובות מרוצפים. בין הפריטים הקטנים שנחשפו נמצאים כלי בית ושרידים קדושים הקשורים לאסלאם ולנסטוריאניזם.
בחפירות נחשפו עדויות לכך שארמונו של אוגדיי חאן (בנו השלישי של ג'ינגיס חאן) נבנה על משטח מוגבה, היה מכוסה בגג הבנוי מאריחים אדומים וירוקים שנתמך על ידי 64 עמודים בעיצוב אוריינטלי, רצפה המקושטת באריחי קרמיקה ירוקים, וקירות המקושטים בציורי קיר.
נוף התרבות בעמק אורחון
מיזולה
מיזולה (באנגלית: Missoula) היא עיר במדינת מונטנה אשר בארצות הברית. בשנת 2000 מנתה אוכלוסייתה כ-57,000 איש. בעיר נמצאת אוניברסיטת מונטנה.
גאוגרפיה.
שטחה הכולל של מיזולה הוא 61.9 קמ"ר, מתוכם 0.3 קמ"ר הם מקווי מים. מוזלה ממוקמת בעמק בקרבת נהר הקלארקפורט, נהר הביטר-רוט ונהר הבלקפוט.
דמוגרפיה.
לפי מפקד אוכלוסין, בשנת 2000 מנתה אוכלוסייתה 57,053 איש, 12,336 משפחות המתגוררות ב-24,141 משקי בית.
היסטוריה.
הראשונים שהתיישבו במיזולה היו אינדיאנים בני שבט הסאליש. האזור כונה בפיהם "נמיסולטקו", ושם זה היווה בסיס לשמה המודרני של העיר. בשנת 1805, במהלך מסעם של לואיס וקלארק נפגשו האינדיאנים לראשונה במתיישבים האירופאים בארצות הברית.
עד שנת 1860 לא הייתה במיזולה התיישבות קבועה של לבנים. באותה שנה פתחו סי.פי. היגינס ופרנסיס וורדן תחנת מסחר באזור, שלאחריה בנו טחנות קמח, שכונו "תחנות מיזולה". כעבור מספר שנים נבנה כביש מרכזי בין וושינגטון למונטנה שעבר בעירייה, ובשנת 1877 נבנה במקום בסיס צבאי. בשנת 1893 נפתחה בעיר אוניברסיטת מונטנה. סטודנטים ועובדי האוניברסיטה מהווים כ-25% מאוכלוסיית העיר.
עד שנות ה-90 של המאה ה-20 הייתה מיזולה מרכז לעיבוד וכריתת עצים. במהלך מלחמת העולם השנייה שכן בעיר מחנה מעצר לאיטלקים.
ערים תאומות.
לעיר מיזולה שתי ערים תאומות:
דוד שיץ
דוד שיץ (5 באוגוסט 1941 – 14 ביולי 2017) היה סופר, תסריטאי ומפיק ישראלי.
ביוגרפיה.
דוד שיץ נולד בברלין בשם דיטמר-אינגברט מילנר-באואר-שיץ (Schütz). הוריו היו לגאה בראון ורודולף באואר. עלה לישראל עם אחיו הגדול אפרים בשנת 1948 במסגרת עליית הנוער. את מרבית שנות נעוריו העביר בכפר הנוער ניצנים וחוויותיו שם סיפקו השראה לכתיבתו. לאחר שירות בחיל התותחנים למד לתואר בוגר בהיסטוריה ובפילוסופיה, באוניברסיטה העברית, ולתואר מוסמך בהיסטוריה. את עבודת המאסטר שלו על בלדווין הרביעי כתב תחת הדרכתו של פרופסור יהושע פראוור. במהלך כתיבת עבודת דוקטורט החליט לשנות את ייעודו המקצועי ולהפוך להיות סופר.
ספרו הראשון והאוטוביוגרפי, "העשב והחול", פורסם בשנת 1978, בגיל 37. העלילה מתמקדת במשפחה גרמנית שבה הבן ננטש על ידי אימו. הספר הפך לרב־מכר ותורגם לצרפתית (L'herbe et le sable : roman) ולגרמנית. בשנות השמונים והתשעים פרסם שיץ תשעה ספרים נוספים, ביניהם "שושן לבן, שושן אדום" ו"עד עולם אחכה". בנוסף לפעילותו הספרותית הפיק שיץ במהלך השנים סרטים רבים, ושימש כמפיק וכסמנכ"ל שירות הסרטים הישראלי. שיץ זכה בפרסים ספרותיים רבים וספריו תורגמו למספר שפות.
במכון "הקשרים" שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב הקימו בנותיו ארכיון המכיל את כתבי המקור של ספריו ומידע רב לגבי יצירתו הספרותית והקולנועית.
לדוד שיץ נולדו שתי בנות מאשתו הראשונה ציפי שיץ, ובת מחמוטל פרת.
ב-14 ביולי 2017 נפטר שיץ, בגיל 76, לאחר מחלה ממושכת.
גלריה שלוש
גלריה שְלוּש היא גלריה לאמנות הפועלת בתל אביב-יפו.
היסטוריה.
גלריה שלוש הוקמה בנווה צדק בשנת 1985 על ידי נירה יצחקי. בין השנים 2010-1989 שכנה הגלריה במרתף ברחוב חיסין בתל אביב. בין השנים 2020-2010 שכנה הגלריה במבנה "בית ברלין פסובסקי".בשנת 2021 עברה הגלריה לסימטת מזל דגים ביפו.
גלריה שלוש פועלת מאז היווסדה לקידום לוח תערוכות בינלאומי ומקומי, בשיתוף עם אוצרים ואמנים מרחבי העולם, עשייה שמיקמה את הגלריה כחלוצה ומובילה בשדות השונים של האמנות העכשווית בישראל. הגלריה מציגה עבודות בניו מדיה, וידאו, פיסול, ציור, צילום ומיצבים. בין האמנים המיוצגים על ידי הגלריה: אורי גרשוני, גדעון גכטמן, ניר עברון, מוטי מזרחי, זיגי בן-חיים, ויליאם קנטרידג', פנחס צינוביץ', ידיד רובין, מיקי קרצמן, נורית ירדן, תומר ספיר, מיכל שמיר, נורית ירדן ועוד.
גווידו קאנטלי
גווידו קאנטלי (באיטלקית: Guido Cantelli; 27 באפריל 1920 - 24 בנובמבר 1956) היה מנצח תזמורת איטלקי.
חייו.
קאנטלי נולד בשנת 1920 בנובארה, איטליה והתמנה למנהל המוזיקלי של לה סקאלה במילאנו ב-16 בנובמבר 1956, אבל הקריירה המבטיחה שלו נקטעה באופן טראגי בתאונת מטוס בפריז כעבור שבוע בסך הכל, בגיל 36.
במהלך הקריירה הקצרה שלו ניצח לא רק ברבים מאולמות הקונצרטים המפורסמים ביותר של אירופה אלא גם בארצות הברית ובדרום אפריקה. המנצח המפורסם ארטורו טוסקניני התרשם ממנו ביותר ובמכתב שכתב לאשתו של קאנטלי, איריס, בשנת 1950, אחרי ארבעה קונצרטים של קאנטלי כמנצח אורח על התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית (NBC), אמר:
טוסקניני, שהלך לעולמו פחות מחודשיים אחרי התרסקות מטוסו של קאנטלי, לא ידע על מותו של המנצח הצעיר.
קאנטלי הותיר אחריו מורשת קטנה אך יקרת-ערך של הקלטות, ביניהן הסימפוניה השביעית של בטהובן, הסימפוניות הראשונה והשלישית של יוהנס ברהמס, הסימפוניה ברה מינור של סזר פרנק (עם תזמורת NBC), תמונות בתערוכה של מודסט מוסורגסקי, הקונצ'רטו השני לפסנתר של פרנץ ליסט עם קלאודיו אראו, וכן קטעים קצרים יותר משל ראוול, רוסיני ועוד. האופרה היחידה שהוקלטה בניצוחו היא כך עושות כולן של מוצרט, בלה סקאלה בשנת 1956. יש גם תקליטור מקונצרט חי של הרקוויאם של ורדי בניצוחו (עם הרווה נלי). הסימפוניה של פרנק, השלישית של ברהמס והשביעית של בטהובן הן בין הקלטות הסטראו היחידות שלו. ממש לפני מותו, הקליט קאנטלי שלושה פרקים של הסימפוניה החמישית של בטהובן לחברת EMI, אבל לא הספיק להקליט את הפרק הראשון. בשנים האחרונות יש אפשרות להשיג הקלטות משידורים רבים של תזמורת רשות השידור הלאומית.
מילר (בירה)
מילר (באנגלית: Miller) היא חברה אמריקנית המייצרת בירה, שנוסדה על ידי פרדריק מילר בשנת 1855, והיא כיום חברת הבירה השנייה בגודלה בארצות הברית. המבשלה הראשית של מילר נמצאת במילווקי, ומבשלות נוספות פזורות ברחבי ארצות הברית.
בירות:
מייקל הרפז
מייקל הרפז (באנגלית: Michael Harpaz; נולד ב-20 בדצמבר 1972) הוא זמר, רקדן ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה.