בסרט הרביעי מגלמת ויבר שיבוט שמדענים מתקופה מאוחרת יותר יצרו מן הדי.אן. איי. של ריפלי והחייזר שהתנחל בתוך גופה. ריפלי "החדשה" קיבלה חלק מן התכונות של היצור כגון דם חומצי וכוחות פיזיים חזקים פי כמה משל בן אדם רגיל. היא נאלצת להתמודד עם מנגנון אנושי מושחת יותר מבעבר, בין היתר מדענים מושחתים אשר מסתבר שהם מנסים להחזיר את גזע החייזרים לחיים על מנת לאלף אותם כך שיוכלו לשמש בתעשייה צבאית ולשימושים אחרים. ריפלי נאלצת גם להתמודד עם חייזרים משובטים ואינטליגנטים יותר מאלה שהכירה בעבר. בנוסף, מתגלה פן רגשי לכאורה בין ריפלי לבין יצור דמוי אדם שהנקבה החייזרית שהוצאה מריפלי המליטה (ולא הטילה),וזה לאחר שקיבלה מריפלי את מערכת הרבייה האנושית. בסופו של דבר על מנת לא לסכן את תושבי כדור הארץ, היא נאלצת להרוג גם אותו.
פרומתאוס.
הסרט החמישי בסדרה, שהוא פריקוול לסרט הראשון, עלה לאקרנים בארצות הברית בתאריך 8 ביוני 2012.
הנוסע השמיני : קובננט.
הסרט השישי בסדרה, שהוא סרט המשך לפרומתאוס יצא לאקרנים בארצות הברית בתאריך 19 במאי 2017.
היצור.
בעיקר סרטי הסדרה נתקלים הגיבורים בייצור חייזרי בעל תכונות טפיליות אשר במהרה תוקף את בני האדם בהם הוא נתקל. דרך התפתחותו של היצור מורכבת ממספר שלבים - "מחבק הפנים", יצור דמוי תמנון, בוקע מביצה, מוצא קורבן, המהדק את זרועותיו סביב ראשו ומטיל בקרבו עובר. לאחר ההשתלה "מחבק הפנים" עוזב את הקורבן, אך העובר ממשיך להתפתח בקרבו ל"זינומורף". הזינומורף מופיע לרוב כיצור שחור עם גולגולת אליפטית גדולה שבאחד קצוותיה שני סטים נפרדים של לסתות. הזינומורף יכול לשלוף את סט הלסתות השני מתוך פיהו וכך להגיע למזון שנמצא מעט רחוק יותר מפיו. הזינומורף נע בזריזות על ארבע או שתי גפיים ויכול לתקוף גם עם זנב ארוך שבקצהו חוד. הן הזינומורף והן מחבק הפנים הם בעלי דם חומצי, אשר מסוגל להמיס מתכת וחומרים אחרים עימם הוא בא במגע.
זמן קצר לאחר ההשתלה הזינומורף פורץ מגוף הקורבן באלימות, גדל במהירות ומתחיל לשחר לטרף. לעיתים ה"זינומורף" הוא מלכה, אשר מטילה ביצים נוספות. טבעו המדויק של הזינומורף נגזר מקורבן ההשתלה - כך במקרה שהקורבן הוא כלב נוצר זינומורף בעל תכונות דומות, וכאשר צמחה מלכה בתור בת אדם היא קיבלה היכולת להרות וללדת זינומורף חי ודמוי אדם.
בסרט פרומתאוס הוצג מחזור חיים שונה - גזע חייזרים יצר מעין נוזל שחור כנשק ביולוגי. כאשר גבר שותה את החומר ומקיים יחסי מין עם אישה זו תהרה יצור דמוי תמנון אשר פועל באופן דומה למחבק הפנים אך גדול ממנו בהרבה.
תרגום הסרט.
בעוד בארצות הברית ובריטניה הוצג הסרט תחת השם "חוצן", בתרגום שם הסרט לעברית הוחלט להתבסס על השם שהיה מקובל בצרפת ומדינות אירפאיות נוספות - "הנוסע השמיני". השם מייצג את העובדה כי החוצן הוא הנוסע השמיני על ספינת החלל נוסטרומו בנוסף לשבעת הנוסעים האנושיים.
שם זה נבחר שכן מילים לדוגמת "חייזר" או "חוצן" לא היו מוכרות לקהל הישראלי בסוף השבעים. כינוי זה נשמר במשך כל סדרת הסרטים על אף שאיבד את משמעותו, וכיום משמש ככינוי פופולרי לחייזר מסדרת הסרטים.
אבסינת
אָבְּסִינְתְ (Absinthe או absinth) הוא משקה חריף השייך למשפחת משקאות אניס המכיל אחוז גבוה של אתנול ומתובל בתמציות צמחים, בהן צמח הלענה ממין לענת האבסינת ("Artemisia absinthium"). צבעו של המשקה ירוק, וטעמו מזכיר טעם של אניס. לעיתים הוא מכונה בטעות "ליקר", אך אבסינת אינו מבוקבק עם תוספת סוכר ומסווג איפוא כמשקה חריף מזוקק או ספיריט.
על פי רוב, גונו של האבסינת ירקרק (באופן טבעי, או כתוצאה מתוספת צבעי מאכל) והוא זוכה תכופות לכינוי la Fée Verte, כלומר הפיה הירוקה. בשל אחוז האלכוהול הגבוה וריכוזי השמנים שבו, נוהגים האבסינתרים (לוגמי האבסינת) למהול מנת אבסינת ב-3-5 מנות מי קרח (כלומר, בערך 17-25% אבסינת), דבר הגורם למשקה להיעכר, ומכונה 'לאוצ'ינג'; תכופות, משמשים המים הנוספים אף להמסת סוכר שמוסף למשקה לצורך המתקתו. ההכנה נחשבת לחלק חשוב מחוויית שתיית האבסינת, והיא אף הפכה למסורת הכוללת כפות אבסינת ואביזרים ייעודיים אחרים. טעמו של האבסינת דומה לזה של ליקר עשבים, מריר מעט אך מורכב, בשל מגוון העשבים שבו.
מקורו של האבסינת בשווייץ כסם-חיים, אליקסיר, שנעשה בו שימוש כמו השימוש שנעשה מאוחר יותר בתרופות אתיות (מקוריות) בארצות הברית. אולם, הוא נודע יותר מכל באהדה הרבה שלה זכה בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 בצרפת, ובפרט בקרב האמנים והכותבים הפריזאים, שההקשרים הרומנטיים שהללו הקנו למשקה עודם רווחים בתרבות ההמונים בת-זמננו. בשיאו, מותג האבסינת הנפוץ ביותר ברחבי העולם היה 'פרנו' - Pernod Fils. בתקופת הצלחתו, תואר האבסינת כסם ממכר במידה מסוכנת המעורר הזיות; המרכיב הכימי תוּיוֹן (thujone) נחשב כגורם להשפעותיו ההזייתיות של המשקה. עד שנת 1915, היה המשקה אסור במספר מדינות אירופיות ובארצות הברית. על אף הטענות, אין בנמצא הוכחות להשפעות מסוכנות של המשקה יותר ממשקאות אלכוהוליים רגילים אחרים. תחייתו המחודשת של האבסינת החלה בשנות התשעים של המאה ה-20, כאשר מדינות באיחוד האירופי החלו בהתרת ייצורו ומכירתו.
אטימולוגיה.
משמעות המילה הצרפתית absinthe עשויה להיות משקה אלכוהולי או צמח הלענה האמיתי (grande absinthe הוא Artemisia absinthium, לענת האבסינת, ואילו petite absinthe משמעו Artemisia pontica, לענה רומאית). המילה נגזרת מהמילה הלטינית absinthium, שמקורה מהמילה אַפְּסִינְתְ'יוֹן (αψινθιον ,aspinthion) ביוונית עתיקה. יש הטוענים שפירוש המילה הוא "בלתי-ניתן-לשתייה" ביוונית עתיקה, אך ניתן גם לקשרה לשורש הפרסי spand או aspand או esfand, שמשמעו Pega harmala - צמח הנקרא Ruta סורית, הגם שלמעשה איננו Ruta, שהוא עשב מריר ידוע אחר. כך או כך, צמח זה שימש בפולחן הקרבת קורבנות לאלים והועלה לעולה כמתת-הגנה, דבר שעשוי להצביע על האפשרות שמקורותיו מצויים אפוא בשורש spend שמקורו בשפה פרוטו-הודו-אירופית קדומה, ופירושו הוא "לקיים פולחן" או "להעלות לעולה". השאלה האם מילה זו שאולה מפרסית ליוונית עתיקה, או שמא משפה קדומה אחרת, נותרה סתומה. גם בתלמוד (מסכת עבודה זרה דף ל) מוזכר ה"אפסינתין" לשבח, ורש"י מסביר שהוא האולישנא בלעז (לענה).
Absinth (בלי e מוספית) היא צורת איות שונה של Absinthe הנפוצה בעיקר במרכז אירופה. בשל העובדה שמוצרים רבים מתוצרת בוהמיה עושים בה שימוש, רבים רואים בה את שמו של האבסינת הבוהמי, הגם שאין זה תמיד כך.
הפקה.
צמחי התבלין העיקריים שמהם מופק האבסינת הם כַמְנוּן ירוק ("Pimpinella anisum", הידוע גם כאניס, כמנון האניס או אכרוע), שוּמָר פירנצי, ולענת האבסינת, הנקראים לעיתים "השילוש הקדוש". אפשר לעשות שימוש בעשבים רבים אחרים, כדוגמת אזוב, מליסה, וכוכב האניס, כמו גם לענה קטנה רומאית. מתכונים רבים כוללים גם שורש אנג'ליקה, עלי דיטאן, כוסברה, ורוניקה, ערער, אגוז מוסקט, ורכיבים רבים אחרים.
ריכוך פשוט של לענה באלכוהול בלא זיקוק יוצר משקה מר במיוחד, בשל נוכחות אבסינתין מסיס-במים, אחד החומרים המרים ביותר שישנם. מתכונים אותנטיים כוללים שלב זיקוק בתום ריכוך רציני ובטרם שלב הריכוך המשני או ריכוך ה'צביעה'. זיקוק לענה, כמנון ושומר פירנצי יוצר תחילה תזקיק חסר-צבע המותיר את האביק עם ריכוז של 82% אלכוהול. אם ייוותר כך, יכונה "Blanche" או "la Bleue" (מונח שנטבע תחילה בהקשר לאבסינת שווייצרי מוברח, אך בחלוף השנים היה למונח המתאר כל אבסינת שווייצרי). על מנת לשוות לו את הגוון הירוק הידוע, יש לצבעו מלאכותית או בכלורופיל על ידי השריית לענה רומאית, מליסה, אזוב ועשבים נוספים בתוך הנוזל; אבסינת ירוק זה מכונה "verte". בתום תהליך זה, התוצר מדולל במים לריכוז האלכוהול המבוקש. בחלוף זמן חשיפה לאור, מתפרק הכלורופיל ומשנה בכך את צבע המשקה מירוק-ברקת לירוק-צהוב ולבסוף לחום. משקי אבסינת מימי טרום-איסור הפצתם, נוצרו פעמים רבות בצבעו הייחודי של הענבר, חום-צהבהב, כתוצאה מתהליך זה. במקרים נדירים תיתכן צביעה טבעית לאדום, ואז האבסינת ייקרא "rouge", בשל שימוש בהיביסקוס או בפרחים ובעשבים אחרים בגוון ארגמן. בשל העובדה שהצבע נוצר על ידי השריית עשבים, ניתן לייצר אבסינת "בצבע טבעי", כל צבע, כתלות במציאת הצמח הנכון, הגם שה-"verte" וה-"rouge" הם הסוגים המסורתיים היחידים.
זנים לא-מסורתיים של אבסינת מיוצרים מערבוב-קר של עשבים, תמציות או שמנים אל תוך האלכוהול, תוך דילוג על תהליך הזיקוק. סוגי אבסינת אלה מכונים על-פי רוב "תערובות שמנים", וטעמם עשוי אמנם לערוב לחך, אך הם נחשבים בדרך-כלל לתוצרת איכותית פחות מאבסינת שזוּקק כראוי, ולעיתים עשוי להתווסף לתוצר שכזה גם טעם לוואי מריר.
האלכוהול מהווה את רובו של המשקה וריכוזו גבוה במיוחד, ונע בין 45% ל-89.9%, הגם שאין כל ראיה היסטורית לכך שריכוז האלכוהול באבסינת מסחרי מסוג כלשהו עבר אי פעם מעל 74 אחוזים. בהינתן חוזקם הרב ומסיסותם הנמוכה באלכוהול של רבים מהעשבים המשתתפים בתהליך הכנת האבסינת, אי אפשר לשתותו מיד בסיום תהליך ההכנה אלא רק לאחר סיום טקס ההכנה.