הדוכס מבראונשוויג תמרן את כוחותיו במטרה לפצל את כוחותיו של דומורייה. בטרם הושלם התמרון, קידם דה קלרמן את האגף השמאלי של כוחותיו, התמקם בסמוך לטחנת הקמח של הכפר ואלמי, והחל בהפגזה ארטילרית על צבאו של בראונשוויג. הארטילריה הצרפתית, שהתבססה על תותחים קלים ומדויקים יחסית שפיתח ז'אן-בטיסט דה גריבובל, הצדיקה את המוניטין שיצא לה כטובה באירופה. הסתערות צרפתית ספגה אש תותחים ונכשלה, תוך שסוסו של דה-קלרמן עצמו נהרג, אך הצרפתים לא נשברו. כוחותיו של בראונשוויג יצאו להסתערות רגלית מהוססת וחלקית, שלא הצליחה למוטט את שורות הצרפתים, ולאחר כישלונה נסוגו.
חלק לא מבוטל בקרב מילא המורל. הצבאות הפולשים הניחו שעוצמתם תכניס מורך-לב בשורות הצרפתים, שרבים מהם היו מתנדבים לא מקצועיים. דה-קלרמן השקיע מאמץ ביום הקרב כדי לשלהב את חייליו ולשכנעם ביכולתם לנצח ובצדקת מטרותיהם. הוא דהר על סוסו בקרבת הקו הראשון, בקוראו "Vive la Nation" (תחי האומה), קריאה שהצרפתים חזרו עליה שוב ושוב, ואפשר וערערה את המורל בקרב אויביהם ברגע המכריע שבו הסתערו על שורות הצרפתים.
תוצאות הקרב.
בסיכום הקרב ספג הכוח הצרפתי כ-300 אבדות. ואילו הפרוסים ובעלי בריתם איבדו 184 חיילים. אף שמספר האבדות היה קטן, וצבא הפלישה נותר גם לאחר הקרב כמעט ללא פגע בעומק שטחה של צרפת, נודעה לקרב ואלמי משמעות רבה.
מבחינה אסטרטגית, הציל הקרב את גורל המהפכה, כיוון שצבאם של קלרמון ודומורייה היה הכוח היחיד שניצב בין צבא הדוכס מבראונשוויג לבין פריז. עשרה ימים לאחר הקרב, מבלי שהתרחשו התנגשויות צבאיות נוספות, החל הצבא הפולש בנסיגה מחוץ לצרפת. המפקד הצרפתי דומורייה הניח לפולשים לסגת, ולא ניסה לזנב בהם.
למחרת הקרב, ב-21 בספטמבר, הכריזה האספה הלאומית על ביטול המלוכה והקמת הרפובליקה הצרפתית הראשונה. המשורר הגרמני יוהאן וולפגנג פון גתה, שנכח בקרב, כתב מאוחר יותר כי "במקום זה וביום זה החל עידן חדש בתולדות העולם". עמידתו של צבא מהפכני, המורכב ממתנדבים החדורים התלהבות לאומית, מול צבא המורכב מחיילים מקצועיים ומנוסים, הסרים למרותם של מלכים, היוותה נקודת מפנה היסטורית. מכאן ואילך עלתה קרנו של המודל הצבאי ששימש את הצרפתים בואלמי - צבא המוני של מגויסים משורות העם, הנלחם למען מטרה לאומית - לעומת המודל הפרוסי של צבא מקצועי המורכב משכירי חרב. יתרה מזאת, הקרב המחיש את עוצמתה של הלאומיות ככוח היסטורי עולה, גם מעבר להיבט הצבאי.
היכל התהילה של הכדורסל
היכל התהילה של הכדורסל על שם ג'יימס נייסמית' הוא ארגון ומוזיאון הממוקם בספרינגפילד שבמדינת מסצ'וסטס בארצות הברית ובו מונצחים כדורסלנים, מאמנים, שופטים ואישים אחרים שתרמו לכדורסל בארצות הברית ובעולם כולו.
היכל התהילה נוסד ב-1959 אך רק בשנת 1968 נפתח מוזיאון של ממש בבניין בקולג' ספרינגפילד, העיר בה המציא ופיתח ג'יימס נייסמית' את משחק הכדורסל. במהלך השנים עבר המוזיאון פעמיים למיקום חדש, ב-1985 וב-2002 למיקומו הנוכחי, לאחר השקעה של 45 מיליון דולר בקומפלקס המתפרש על שטח של כ-7.5 דונם וכולל גם מרכז מסחרי, חנות מזכרות ומסעדות.
נכון למאי 2021, זכו להיכלל בהיכל התהילה 416 חברים (ביניהם שחקנים, מאמנים, קבוצות, שופטים ותורמים). מתוכם, חמישה חברי תהילה נכללו גם כשחקנים וגם כמאמנים (ג'ון וודן, ביל שרמן, לני וילקינס, ביל ראסל וטום היינסון), וחבר אחד (ג'ון מקלנדון) נכלל הן כמאמן והן כתורם. בנוסף לאנשים יחידים שנמנים עם חברי היכל התהילה, נכללות גם 12 קבוצות.
הליך הבחירה.
להיכל התהילה זכאים להיבחר אישים מכל העולם שתרומתם לכדורסל הייתה משמעותית, הקריטריונים לבחירת כדורסלנים מחייבים שיהיו 5 שנים לאחר פרישה מלאה מכדורסל מקצועני, מאמנים או שופטים צריכים להיות 5 שנים לאחר פרישה או בעלי ותק של לפחות 25 שנה בכדורסל תיכונים, מכללות או מקצועני. בנוסף זכאים להיבחר אישים אחרים כגון כתבים, פרשני ספורט ושדרנים בולטים, אשר לגביהם אין קריטריון כמותי מוגדר.
הבחירה מתבצעת על ידי 4 ועדות משנה מקצועיות:
לאחר המלצות ועדות המשנה, נבחנים המועמדים ב-4 "ועדות הכבוד", כל ועדת כבוד מורכבת מ-24 אנשי מקצוע, ביניהם חברי היכל התהילה, אנשי תקשורת, עסקני כדורסל ותורמים אחרים. בכל ועדות הכבוד חברים 12 אישים קבועים משותפים והשאר מתחלפים בהתאם למומחיות הוועדה. על מנת להיבחר להיכל התהילה נדרשת תמיכה של לפחות 18 מחברי ועדת הכבוד.
קבוצות.
12 הקבוצות החברות בהיכל התהילה:
קרב ולמי
מנואל אלוורס בראבו
מנואל אלוורס בראבו (ספרדית: Manuel Álvarez Bravo; 4 בפברואר 1902 - 19 באוקטובר 2002) היה צלם מקסיקני. הוא נולד במקסיקו סיטי למשפחה שחיבבה אמנות, עסקה בה ועודדה אותה. אביו היה מורה וצייר חובב וכן עסק בספרות ובצילום וסבו היה צייר פורטרטים במקצועו. בראבו היה חשוף לאמנות בת תקופתו במקסיקו והושפע מאמנים שפגש, ביניהם הצלמת טינה מודוטי (Modotti) והצייר דייגו ריברה. מ-1928, ובמהלך המחצית השנייה של המאה העשרים, הוא נחשב לצלם המשפיע ביותר במקסיקו ולאחד מהמטמיעים של יסודות הצילום המודרני בתקופה שבין שתי מלחמות העולם. בראבו ידוע בתמונותיו הפואטיות של ילידים (אינדיאנים) ושל מקומות במקסיקו. הוא היה חלק מהתחייה האמנותית שחלה אחרי המהפכה המקסיקנית (1910-1921), ומודרניסט שהושפע מהתפתחויות אמנותיות בעולם, בייחוד מפיקטוריאליזם ומסוריאליזם.
ביוגרפיה.
בתקופת בית-הספר היסודי, קרבות רחוב של המהפכה המקסיקנית וסצנות מוות השאירו על בראבו רושם משמעותי. בגיל 13 עזב את בית-הספר לטובת עבודה, ומאז רכש השכלה בכוחות עצמו. באותה שנה הכיר בראבו לראשונה את יסודות הצילום באמצעות מצלמת דאגרוטיפ של חבר מבית הספר. הוא החל מתעניין לעומק בתהליך הצילום: עשה ניסויי צילום בביתו באמצעים ביתיים, יצר חדרי חושך ולמד לפתח סרטי צילום בעצמו. תמונותיו הראשונות צולמו ברחוב ובמסדרון.
בראבו למד חשבונאות במטרה לרכוש מקצוע, וב-1916 החל לעבוד עבור משרד האוצר המקסיקני. מ-1917 החל ללמוד ספרות ומוזיקה ב"אקדמיה סאן קרלוס" ובמקביל למד ציור ב- "Academia Nacional de Bellas Artes" (האקדמיה לאומית לאמנויות יפות). ב-1922 עבד כאסיסטנט של הצלם הוגו קונוויי, פגש והתיידד עם האמנית והצלמת טינה מודוטי, שהתגוררה במקסיקו אז, ונחשף לעבודותיה ודרכה לתצלומיו של אדוארד ווסטון (Weston), בן זוגה. שנה לאחר מכן רכש את מצלמתו הראשונה, Century Master 25, אך החל לעסוק בצילום מקצועי רק לאחר שנתיים, אז החל גם לכתוב על אסתטיקה ועל עבודת הצילום הטכנית. בתקופה זו החל בראבו להתנסות בצילום תמונות בסגנון פיקטוריאליסטי.
בשנת 1925 התחתן בראבו עם לולה והשניים ועברו לוואחקה (Oaxaca), שם עבד במשרד האוצר המקסיקני. בתקופה זו צילם בראבו בשחור לבן בעקבות דלות החומרים שעמדו לרשותו. שנתיים אחר כך נולד בנו, מרטינס, והמשפחה הרחבה חזרה למקסיקו סיטי. לולה אלוורס בראבו, שהייתה צלמת בעצמה, ומנואל פתחו גלריה בטאקובאיה והציגו בה תערוכות של אמנים בני התקופה, ביניהם דייגו ריברה ופרידה קאלו.
ב-1930 גורשה טינה מודוטי ממקסיקו, והעבירה לו את עבודתה במגזין "Mexican Folkways", בו צילמה ציירי קיר (Murals) של התקופה. עבודתו של בראבו עבור המגזין כללה צילום תיעודי של ילידים מקסיקנים וצילום פורטרטים של כותבי מאמרים או של אמנים שנכתב עליהם במגזין. ב-1931 רכש המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק כמה עבודות של בראבו (אותם קיבלו כתרומה מאספן).
ב-1932 הציג בראבו את תערוכת היחיד הראשונה שלו ב"גלריה פוסדה" במקסיקו סיטי. ב-1935 הציג ב"גלריית ג'וליאן לוי" בניו יורק, יחד עם ווקר אוונס ועם אנרי קרטייה ברסון, שהעריץ אף הוא את בראבו. באותה שנה נסע בראבו לשיקגו והציג בה שתי תערוכות. הוא לימד בבית-הספר לאמנות "הול האוס" בשיקגו בשנת 1936, ובין השנים 40–1938 לימד ב"אקדמיה סאן קרלוס" במקסיקו. ב-1938 הכיר דייגו ריברה לבראבו את אנדרה ברטון, אבי התנועה הסוריאליסטית, בעת ביקורם בביתו. דרך ברטון נחשף בראבו לרעיונות הסוריאליסטים, שהשפיעו על תצלומיו למשך תקופה מסוימת. ברטון אהב את עבודתו של בראבו, והציג תמונות משלו בתערוכה שהעלה בפריז ב-1939.
בשנת 1933 פגש בראבו בצלם פול סטרנד, שעסק אז בצילום סרטו, ""The Wave", במקסיקו, והעריץ את עבודתו של הצלם המקסיקני. דרך סטרנד החל בראבו להתעניין בקולנוע. בשנים 31–1930 צילם בהפקת הסרט שלא הושלם של סרגיי אייזנשטיין "Que Viva Mexico!". ב-1934 הפיק בראבו את סרטו באורך-מלא הראשון והיחיד "Tehuantepec"", המתמקד באזור מטריארכלי בדרום מקסיקו. בשנה זו גם נפרד מאשתו, לולה. ב-1942, השנה בה נפטרה טינה מודוטי, התחתן בראבו עם דוריס היידן (Heydn), סופרת, ארכאולוגית וצלמת. בין השנים 59–1943 לימד בראבו צילום ועבד כצלם סטילס בתעשיית הקולנוע במקסיקו. הוא עזב משרה זו כדי להצטרף לצוות ה-"Fondo Editorial de la Plastica Mexicana", כחבר הצוות הטכני, וכצלם הראשי של הקרן. בנוסף, לימד מ-1969 באוניברסיטה ללימודי קולנוע "Universitario de Estudios Cinematograficos".
עבודותיו של בראבו נכללו בתערוכה של המוזיאון לאמנות מודרנית במוסקבה ב-1945, וב-1955 נבחרו שניים מתצלומיו להציג בתערוכה החשובה "משפחת האדם", שאצר אדוארד סטייכן במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
שנים מאוחרות.
בשנות ה-60 החל בראבו לצלם בצבע תמונות מסובייקטים מופשטים ועד נופים ותמונות רחוב.
ב-1970 חידש נגטיבים מוקדמים וחדשים יותר בטכניקת הדפסי פלטינום ופלדיום (Palladium).