בדגמי המחשב שיצאו ב-17 בספטמבר 2006 נחשף מחשב iMac עם מפרט מחוזק ומסך בגודל "24. בחודש מרץ בשנת 2009 הציגה אפל סדרה חדשה של דגמים משופרים למחשבי האיימק. בסדרה זו מוצעים שלושה דגמי 24" ורק דגם 20" אחד. החידוש הראשי בהם היה בכמות הRAM ובכרטיסי המסך של חברת NIVIDIA. הסלוגן של המוצר היה "more for less".
ב-20 באוקטובר 2009 שחררה אפל דגמים חדשים של ה-iMac בשני גדלים - 21.5 ו-27 אינץ'. השינויים המרכזיים היה בביצועי המחשב ובמסך: יחס המסך שונה ל-16:9, קיבולת ה-RAM הוכפלה, ונפח האחסון הוגדל.
באירוע של אפל שנערך ביום 20 באפריל 2021 הוצג דגם חדש של ה-iMac בגודל 24 אינץ'. הדגם מגיע בשבעה צבעים שונים והשינוי המרכזי בו הוא המעבר ממעבד של חברת אינטל למעבד החדש של אפל, Apple M1.
איגרת הבזק
דונטלו
דונאטו די ניקולו די בטו בארדי, המוכר יותר בשמו דונטלו (באיטלקית: Donatello; בערך 1386 - 13 בדצמבר 1466) היה אחד מגדולי הפסלים בהיסטוריה, ומהבולטים באמנים האיטלקים של תקופת הרנסאנס. הוא אף נחשב לאבי הפיסול המודרני.
חייו.
דונטלו, יליד העיר פירנצה, היה תלמידו של הפסל ואומן הזהב לורנצו גיברטי, ולמד ויצר תחת הדרכתו בסדנת הקתדרלה של פירנצה. בשנת 1408 קיבל דונטלו את ההזמנה הראשונה שלו.
בתקופת לימודיו והכשרתו יצר דונטלו בעיקר יצירות דתיות שנועדו לקתדרלה עצמה ולכנסייה הסמוכה, אורסנמיקלה. סגנונו ריאליסטי, רב הבעה ועוצמה ומונומנטלי. המפורסמים בפסליו בתקופה זו הם פסלו של סן ג'ובאני אוונג'ליסטה (1415) שניצב בעבר בחזית הקתדרלה, והיום מצוי במוזיאון שלה, ופסליו סן מרקו (1413) וסן ג'ורג'ו (1417), שהוצבו בתחילה בגומחות בקיר החיצוני של כנסיית אורסנמיקלה. "סן מרקו" מוצג במוזיאון הכנסייה, ו"סן ג'ורג'ו" במוזיאון הלאומי ברג'לו.
דונטלו נטל מלימודי הפיסול הקלאסי גם את תנוחת הקונטרה פוסטו, שאומני התקופה עשו בה שימוש רב, אך הוא עשה בה שימוש חופשי ונועז יותר, בשונה ממיכלאנג'לו, שחי אחריו, ונאני די בנקו. בסגנון זה הדמות היישובה נשענת לצד אחד אך נוטה או מביטה לצד אחר ואבריה יוצרים פוזיציה א-סימטרית. "סן מרקו" הוא אחד הפסלים הראשונים שהחיה, לאחר 1000 שנים, את אמנות יוון העתיקה ואת תנוחת הקונטרה פוסטו.
בשירות הסדנה של הקתדרלה הוא יצר גם חמישה פסלים שהוצבו בגומחות מגדל הפעמונים הצמוד, קמפנילה די ג'וטו. בצד המזרחי הוצבו הנביא חסר הזקן, הנביא המהורהר ועקדת יצחק. בצד המערבי הוצבו פסלי הנביאים ירמיהו וחבקוק. פסלים אלה הועברו בשנת 1937 למוזיאון הדואומו ובמקומם הוצבו עותקים.
משנות ה-20 של המאה ה-15 מופיעה ביצירתו של דונטלו טכניקה אותה פיתח, "סטיאצ'טו", כלומר "בסגנון של ציור בשיש". הפיסול הוא אמנם עדין ומדויק אך עומק הסיתות רדוד עד כדי דמיון לציור ולא לפסל. סגנון זה שואב את השראתו מהפיסול הקלאסי העתיק.
יצירתו המשותפת עם הפסל מיקלוצו, פסלו של האנטי-אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה, משנת 1427 בקירוב, המצויה בבפטיסטריום (אגף הטבילה של הקתדרלה), פרצה דרך בעיצוב מצבות קבר.
בשנים 1430 - 1432 שהה דונטלו ברומא ושם העמיק את גישתו הקלאסית ואת סגנון הסטיאצ'טו. בסגנון זה הוא פיסל ב-1433 סדרה של ילדים-מלאכים שמנמנים וערומים למרפסת המקהלה בקתדרלה של פירנצה, האוחזים ידיים ורוקדים.
בשנת 1433 עבר דונטלו לעיר פדובה ושם יצר את אנדרטת ארסמו דה נרני רכוב על סוסו, פסל ברונזה בגודל טבעי, בפיאצה דל סאנטו (1443–1447). פסלים כאלו לא נראו מאז התקופה הקלאסית העתיקה. אמנים שונים בפדובה יצרו בהשראת הסגנון הקלאסי שלמדו מדונטלו. גם בפירנצה השפיע מבחינה סגנונית על אומנים בהם דזידריו דה סטיניאנו.
בשנת 1553 דונטלו חזר לעיר הולדתו פירנצה, שם יצר את מרים המגדלית בעלת התשובה. הוא ביצע את העבודה כשהיה בן יותר משישים, זקנתו ודעיכתו הפיזית השפיעו על בחירת הנושא, הקשור למוות. היצירה התקבלה בתדהמה עקב הריאליזם חסר התקדים שלה. מרים המגדלית מוצגת בתור נזירה זקנה ומקומטת, עומדת בתנוחת קונטרה פוסטו כשידיה שלובות בתפילה. גם הבחירה בחומר ממנו עשוי הפסל: עץ, חומר אורגני פגיע שיכול להתרכך, נראית מתאימה כאן.
פסלים בולטים נוספים של דונטלו הם: דוד (1430) ויהודית והולופרנס (1456, פאלאצו וקיו, עותק הוצב בכיכר הסיניוריה), שנוצר עבור משפחת מדיצ'י. שני הפסלים הוצבו זה לצד זה כשלושים שנה ונחשבו בפועל כזוג. גם יהודית וגם דוד במאבקו מול גוליית נתפסו כקוטלי עריצים ושניהם נחשבו כמגיני העיר כנגד תוקפנות חיצונית.
דונטלו מת בשנת 1466 בגיל 80. הוא מעולם לא נשא אישה ולא היו לו ילדים. דונטלו היה נערץ והיווה דמות לחיקוי למיכלאנג'לו ורפאל. עם זאת נשכח דונטלו כמעט לחלוטין עם חלוף השנים, וזכה להכרה בגדולתו וחשיבותו רק בשנת 500 להולדתו, היא שנת 1886, עת נערכה תערוכה של יצירותיו בגלריה של פירנצה.
ביוגרפיה של דונטלו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
נשימה
נשימה היא שם כללי לתהליך ביולוגי הקשור לקליטת חומרים מהסביבה לשם הפקת אנרגיה.
המושג נשימה מתייחס לשני תהליכים עיקריים:
למרות שיש להקפיד על ההבחנה בין נשימה פיזיולוגית ונשימה תאית, הרי שבבעלי חיים הקשר בין שני התהליכים הדוק: החמצן הנקלט בריאות מועבר בדיפוזיה אל מחזור הדם; הדם נושא את החמצן על גבי מולקולות המוגלובין; בכלי הדם הקטנים ביותר, הנימים, מועבר החמצן, גם כן בדיפוזיה, אל כל תאי הגוף; התאים משתמשים בחמצן כקולט האלקטרונים הסופי בתהליך הנשימה התאית, שבמהלכו הם מפרקים מולקולות מהמזון ומייצרים מולקולות של הנוקלאוטיד ATP, המשמש כ"מטבע אנרגיה" ובעזרתו מתאפשרת בניית חומרים בתא והנעת תהליכים ביולוגיים. לפירוט עקרון זה ראו: מטבוליזם.
אואן קולפר
אואן קולפר (באנגלית: Eoin Colfer; נולד ב-14 במאי 1965 בווקספורד שבאירלנד) הוא סופר אירי. קולפר נודע בזכות סדרת הספרים ארטמיס פאול שכתב, ושעליה זכה בפרס הספר הטוב לשנת 2004.
קורות חייו.
קולפר נולד בווקספורד, עיר חוף בדרום מזרח אירלנד. בגיל צעיר התחיל לכתוב סיפורים ובחזרות למחזה הראשון שכתב, הכריח את חבריו להתחפש לוויקינגים. במקביל להיותו סופר, קולפר הוא מורה בבית ספר יסודי.
על ארטמיס פאול אמר בראיון ש"רציתי לכתוב סיפור שייקרא כמו ספר פעולה. ילדים אוהבים סרטי פעולה, ויש מעט מאוד סרטים כאלה שמתאימים לצעירים".
כשנשאל למה דווקא השם ארטמיס, קולפר ענה: "זה השם הכי מסתורי שמצאתי באתר שמכיל שמות של ילדים יוונים..."
קולפר גם כתב את הספר השישי בסדרת מדריך הטרמפיסט לגלקסיה "ועוד משהו..." באישורה של אלמנתו של דאגלס אדמס.
ספריו.
עד כה יצאו לאור עשרה ספרים, תשעה מהם תורגמו וראו אור בעברית. הספרים שיצאו עד עתה בעברית:
הספר שעדיין לא תורגם לעברית:
מלבד סדרת ארטמיס פאול כתב קולפר עוד ספרים אחדים:
ספרים שתורגמו לעברית:
ספרים שלא תורגמו לעברית:
עיטוף
אברון
אברונים הם חלקים מהתא בעלי תפקידים ספציפיים המוקפים בקרום. הם בעלי צורה אופיינית והם מצויים בציטופלסמה של התא. האברונים מחולקים ל"מדורים" בתוך התא (מידוּר).
אברונים קיימים כמעט באופן בלעדי בתאים איקריוטיים. בייצורים פרוקריוטיים (חיידקים) מתבצעות רוב הפעולות שאותן מבצעים האברונים ביצורים האיקריוטיים, אלא שבמקום להתרחש באזור מתוחם המוקף בקרום, הן מתרחשות בציטופלזמה עצמה.
סוגי האברונים הנמצאים בתאים השונים זהים באופן עקרוני, עם הבדלים קלים בין הממלכות הטקסונומיות השונות; בייצורים המבצעים פוטוסינתזה, למשל צמחים, אצות וחיידקי ציאנובקטריה - קיימים אברונים המסייעים בתהליך זה.
מספרם של האברונים מותאם לעיתים לסוג התא ולתפקידו באורגניזם (במקרה של יצורים רב-תאיים). כך, למשל, מספרם של המיטוכונדריה בתאי שריר בגופם של בעלי חיים גדול ממספרם בתאים אחרים, כיוון שתאים אלו זקוקים לאנרגיה רבה, אותה מספקים המיטוכונדריה.
אורגנו
אוֹרֵגָנוֹ (שם מדעי: "Origanum vulgare"), או בשמו העברי אֲזוֹבִית פְּשוּטָה הוא שיח רב-שנתי ממשפחת השפתניים. עלי האורגנו משמשים לתיבול ונפוצים מאוד במטבח הים-תיכוני בכלל והאיטלקי בפרט.
כמה זני אורגנו נפוצים באזור הים התיכון, וכולם מוגדרים כתבלין. צמח זה מושפע מאוד מתנאי אקלים, והקרקע בה הוא גדל. שלושה זנים עיקריים הנמצאים בשימוש נפוצים באירופה, בעיקר ביוון, בטורקיה, באיטליה ובחצי-האי הבלקני ובמערב אסיה.
מקור השם.
מקור השם origanum בשפה היוונית. orus=הר ו-ganus=שמחה, היינו: "שמחת ההר". ככל הנראה, היה השיח נפוץ על ההרים והגבעות. כבר בקרב היוונים והרומאים, זכה האורגנו למקום של כבוד כצמח מרפא מוביל (המילה vulgaris משמעה: נפוץ, עממי). היוונים נהגו לעטר את ראשי הזוגות הנישאים בענפי אורגנו כנגד עין הרע ולמזל טוב.
בימי הביניים ייחסו לצמח סגולות נוספות והשתמשו בו להגנה מפני כישוף.
אורגנו כתבלין.
עוד בתקופה העתיקה, ביוון וברומא השתמשו באורגנו לתיבול מאכלים שונים. טעם האורגנו ארומטי, חם וקצת מריר. האורגנו משתנה בעוצמתו: איכות טובה היא חזקה ומרדימה את הלשון, אך אורגנו שהסתגל לאקלים קר יותר הוא בעל טעם מתון יותר.
ביחד עם ריחן (בזיליקום), האורגנו הוא מאפיין בולט של המטבח האיטלקי, בו הוא נחשב להכרחי, בכל הקשור לרוטבי עגבניות, ירקות מטוגנים ובשר על הגריל.
אורגנו יכול להתווסף לכבישת זיתים וצלפים, ובשונה מרוב צמחי התיבול האיטלקיים, מתאים גם למאכלים חריפים, הנפוצים בדרום איטליה.
במטבח הצרפתי משמש האורגנו אחד המרכיבים בתערובת התבלינים הרב דה פרובאנס, ויש לו חשיבות גם במטבח הספרדי והיווני.
מאכלים שכיחים עם אורגנו.