מדין התורה, די בכך שרשות היחיד תהיה מוקפת מחיצות משלושה כיוונים על מנת להגדירה כרשות היחיד, אולם מדרבנן כדי שיהיה מותר לטלטל בתוכה כרשות היחיד, עליה להיות מוקפת במחיצות מכל ארבע רוחותיה. אם רשות היחיד אינה מוקפת מארבע רוחותיה, היא הופכת לכרמלית, שבה אסור מדרבנן לטלטל יותר מד' אמות. ולעניין הוצאה לרשות הרבים ממנה, היא נחשבת לרשות היחיד גם כשיש לה רק שלש מחיצות, ואיסור ההוצאה ממנה לרשות הרבים הוא מהתורה, ויש אומרים שכל עוד לא הותקנה לחי ברוח הרביעית, איסור ההוצאה מרשות כזו לרשות הרבים יהיה מדרבנן.
כדי לתקן רשות היחיד כזו אפשר להשתמש בפסי חצר ובצורת הפתח בחצרות, או בלחי, קורה וצורת הפתח במבואות. תיקון זה נקרא תיקון חצרות ומבואות.
טלטול בין רשויות היחיד בבעלות שונה.
מדין התורה, מותר לטלטל חפצים ללא הגבלה בין רשויות יחיד שונות, ללא תלות בבעלות עליהם, כגון מבית לבית, מבית לחדר מדרגות או חצר משותפת, ומחצר משותפת למבוי. אולם מדרבנן, נאסר טלטול בין רשויות יחיד בבעלות שונה. סיבת איסור זה הוא כדי למנוע בלבול בין הוצאה מרשות יחיד פרטית לרשות היחיד משותפת, כגון מבית לחצר משותפת, המותרת מהתורה, לבין הוצאה מרשות היחיד פרטית לרשות הרבים, שהיא גם רשות משותפת, שהוצאת חפצים אליה היא איסור מהתורה. בעקבות חשש זה אסרו חכמים כל טלטול בין רשויות היחיד, כולל בין רשויות היחיד פרטיות, כגון בין בית לבית הנמצאים בבעלות שונה, לרבות בין חדרים בבית הנמצאים בבעלות אנשים שונים, וכן בין רשויות היחיד משותפות, כגון מחצר משותפת למבוי.
אולם חכמים התירו את הטלטול בין רשויות היחיד השונות באמצעות תיקון עירוב חצרות ושיתוף מבואות, שמשמעו עירוב ושיתוף כל הדיירים הפרטיים למקום אחד, כך שכל רשויות היחיד הפרטיות נעשות כרשות יחיד אחת משותפת, דבר המתיר את טלטול החפצים ביניהם.
כאשר חכמים אסרו את הטלטול בין רשויות היחיד נפרדות, הם אסרו דווקא טלטול של חפצים שהיו בשעת כניסת שבת בתוך הבתים, ואם לא עירבו - נאסר להוציאם לחצר או לרשות חבירו. אולם לא נאסר טלטול של חפצים שהיו מונחים מחוץ לבתים בשעת כניסת השבת, ומותר אף להכניסם לבתים. ולכן לא נאסר טלטול חפצים שהיו בגינות, גגות וקרקף (שטח מוקף המשמש כמחסן) בשעת כניסת שבת, ומותר לטלטלם בכל החצר ולהכניסם לרשות היחיד אחרת.
נחלקו החכמים מה דינו של גג שמעל רשויות היחיד שונות.
טלטול בתוך רשות היחיד גדולה שאינה משמשת למגורים.
מותר לטלטל בכל שטח רשות היחיד המשמשת למגורים כגון בית, חצר ומבוי, (רחוב) אפילו הם גדולים ביותר. אולם ברשות היחיד שאינה משמשת למגורים, ('קרפף שלא הוקף לדירה') כגון שדה זרוע, ששטחו גדול מבית סאתים, (כ-1150 מ"ר) הרי הוא ככרמלית לחומרא, ואסור מדרבנן לטלטל בתוכו יותר מד' אמות. (אף כי לעניין הוצאה והכנסה לרשות הרבים השטח נשאר כרשות היחיד, והאיסור לטלטל בין שתי הרשויות הוא איסור מהתורה)
סיבת האיסור ככל הנראה, היא כדי שלא יחליפו אנשים בין רשות היחיד שבה מותר לטלטל, לבין כרמלית שבה אסור לטלטל מדרבנן.
שטח בית סאתיים הוא 5,000 אמות מרובעות (100 על 50 אמה), שהוא שיעור שטח חצר המשכן במדבר סיני. מכיוון שבשטח זה היה מותר לטלטל במדבר סיני, אף שלא הוקף במחיצות לצורך מגורים, שהרי המשכן לא שימש למגורים, לא אסרו חכמים לטלטל בתוך כל שטח במידה זהה או קטנה מחצר המשכן. אולם שטח שאורכו גדול ביותר מפי שניים מרוחבו - אסור לטלטל בתוכו עד שיהיה מוקף לדירה. טעם דין זה, שכיוון שבשטח זה יחסי השטחים גדולים מאשר היה בחצר המשכן, שבו היחס היה כפליים אורך על רוחב, ולכן אין השטח דומה לחצר המשכן.
כדי ששטח יחשב כ'מוקף לדירה', יש צורך שקודם יבנה המקום המשמש למגורים, ואז יוקף סביבו במחיצה, ולא להפך. אולם ניתן להכשיר שטח שהוקף ואחר כך נתיישב על ידי פריצת המחיצה המקיפה באורך של י' אמות, (דבר שפוסל את המחיצה) ובניית הפירצה מחדש.
'דירה' לעניין זה משמעה מקום מגורים גמור של אדם, ובכלל זה מקום שאדם רגיל להיכנס ולצאת אליו. אולם ביתן בפרדס המיועד לשומר מתחלף וכדומה - אינם נחשבים כ'דירה' לעניין זה.
היתרים בשאיבת מים בשבת.
חכמים התירו לשאוב מים מכרמלית לרשות היחיד בשבת על ידי תיקון מחיצה תלויה, אף שהיא אינה מחיצה גמורה, מחמת הצורך בדבר. (היינו שכאשר חכמים אסרו על הוצאה מכרמלית לרשות היחיד, הם לא אסרו על שאיבת מים, ובתנאי שתהיה מחיצה תלויה)
היתר זה מורחב בספינה, שאף היא רשות היחיד, ומשמש גם על מנת לאפשר שאיבת מים בשבת מאמת מים גדולה, שהיא כרמלית, העוברת בחצר, שהיא רשות היחיד.
חכמים גם התירו לעולי רגלים החונים בשטח פתוח, להקיף באר מים במחיצות מינימליות, ההופכות את השטח שסביב הבאר לרשות היחיד, על מנת להשקות את בהמותיהם בשבת. היתר זה נקרא פסי ביראות.
כרמלית (יהדות)
מקום פטור
בהלכה, מקום פטור הוא אחת מארבע רשויות השבת. לרשות זו ניתן להכניס או להוציא חפץ או משא בשבת, ללא הגבלה.
מהתורה, כל מקום שאינו מוקף במחיצות (רשות היחיד), או שאינו מקום הילוך לרבים (רשות הרבים) הוא מקום פטור, אולם חכמים תיקנו את רשות הכרמלית, שבה אסור לטלטל, במקומות רבים שהם מקום פטור מהתורה.
גדרי מקום פטור.
מקום פטור הוא כל שטח הקטן מארבעה על ארבעה טפחים (כ-1,000 סמ"ר), ובלבד שגובהו או עומקו יהיה מעל שלושה טפחים מהקרקע (כ-24 ס"מ). אף שטח שאורכו או רוחבו ארוכים מאוד, אך המימד השני קטן מ-4 טפחים (כ-32 ס"מ), נחשב למקום פטור, כיוון שכדי שהשטח יצא מידי גדר מקום פטור, צריך שיהיה בו ריבוע שלם של ארבעה על ארבעה טפחים, ואין מתחשבים בשטח הכולל.
מקום שגובהו או עומקו קטן מג' טפחים, בטל לרשות שבה הוא עומד ואינו מקום פטור.
מקום פטור יכול להיות גם בדברים המחוברים לקרקע. דוגמאות למקום פטור הם מדחן, ברז כיבוי, סלעים קטנים ותעלה צרה.
מקום פטור יכול להיות ברשות הרבים, אולם אינו יכול להיות ברשות היחיד, שאז הוא בטל כלפי רשות היחיד. ישנה מחלוקת האם יכול להיות מקום פטור בתוך כרמלית או שגם במקרה כזה, המקום פטור בטל לרשות שבה הוא עומד.
מבצע לפיד
מבצע לפיד (באנגלית: Operation Torch) הוא שם הקוד שניתן למבצע נחיתה אמפיבית של בעלות הברית בחופי צפון אפריקה המערבית, מרוקו ואלג'יריה, במסגרת המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה.
מטרת הנחיתות, שהחלו ב־8 בנובמבר 1942, הייתה להשתלט על מושבות צרפת בצפון אפריקה המערבית, שהיו תחת שליטת משטר צרפת של וישי, כצעד ראשון לקראת השתלטות על כל אגן הים התיכון. מעבר לכך, המבצע היה אמור לשמש תחליף לפתיחת חזית שנייה נגד גרמניה הנאצית במערב אירופה בשנת 1943, ונועד להפגין בפני ההנהגה הסובייטית את מחויבותן של בעלות בריתה המערביות, ארצות הברית ובריטניה, גם להקל על ברית המועצות במלחמתה נגד הנאצים בתקופה הקשה של קרב סטלינגרד, באמצעות פתיחתה של חזית נוספת. המטרה העיקרית של המבצע הייתה להשתלט על כל החוף של צפון אפריקה באמצעות תנועת מלקחיים ענקית ממזרח וממערב, שהשלב הראשון שלה נפתח בהתקדמות כוחות הארמייה השמינית הבריטית ממצרים מערבה בעקבות תבוסת כוחות הציר בראשות ארווין רומל בקרב אל־עלמיין השני. ההשתלטות על צפון אפריקה נועדה להכשיר את הקרקע לשורת מבצעים התקפיים של בעלות הברית המערביות נגד כוחות הציר בדרום אירופה בשנת 1943.
המטרות הראשוניות של המבצע הושגו בעיקרן, תוך תצוגה של שיתוף פעולה אנגלו־אמריקאי, והפגנת העוצמה הצבאית האמריקנית במבצע נחיתה גדול מהים, שהיה הראשון בשרשרת מבצעים ששיאם בנחיתה בנורמנדי בשנת 1944. התנגדות כוחות וישי במושבות צרפת בצפון אפריקה בראשות האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן הייתה סמלית בעיקרה, והסתיימה תוך זמן קצר. לאחר מכן הסכימו הכוחות הצרפתיים להיכנע, וחלקם אף הצטרפו למלחמה לצד בעלות הברית נגד כוחות הציר, וכתגובה, החליטה גרמניה לכבוש את החלק "החופשי" של צרפת. ניסיון בעלות הברית לנצל את ההצלחה לצורך כיבוש תוניסיה נכשל. בסוף דצמבר 1942 נעצרה התקדמות כוחות בעלות הברית מזרחה, והחלה המערכה בתוניסיה, שהסתיימה רק במאי 1943 בחיסול שארית כוחות הציר בצפון אפריקה.
רקע היסטורי ואסטרטגי.
עם כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה לאחר המתקפה על פרל הארבור, החלו גורמי צבא אמריקאיים לבחון אפשרויות לפעולה צבאית נרחבת ב, שנתפסה על ידי הנהגת ארצות הברית כחשובה יותר מזירת האוקיינוס השקט. חלק מפיקוד הצבא האמריקני, בראשות הרמטכ"ל ג'ורג' מרשל, תמך בביצוע נחיתה אמפיבית בחופי צרפת ובפלישה למערב אירופה כבר בשנת 1942, אולם וינסטון צ'רצ'יל והפיקוד הצבאי הבריטי סברו כי מדובר בתוכנית שנועדה לכישלון, משום שעדיין לא נוצרו התנאים ההכרחיים לביצועה, ותמכו בביצוע נחיתה אמפיבית בחופי צפון אפריקה, שהייתה כרוכה בסיכונים פחותים בהרבה. בחלק המזרחי של צפון אפריקה, במצרים ובלוב, נלחמו כוחות חבר העמים הבריטי בכוחות הציר תחת פיקוד גנרל־פלדמרשל ארווין רומל זה כשנתיים, אך בחלקה המערבי שלט הצבא הצרפתי הקולוניאלי, הנאמן למשטר צרפת של וישי, על מרוקו, אלג'יריה ותוניסיה, שטחים בעלי חשיבות אסטרטגית רבה, שהבטיחו שליטה על האגן המערבי של הים התיכון.