הרומן רבקה, שעובד מספר פעמים למחזה ולסרט קולנוע, נחשב ליצירתה הבולטת והטובה ביותר. אחת ההשפעות החשובות על כתיבתה הייתה יצירתה של שרלוט ברונטה, ג'יין אייר. עניינה במשפחת ברונטה בא אף לידי ביטוי בספרה The Infernal World of Branwell Brontë, ביוגרפיה שכתבה על ברנוול ברונטה, אחיהן של האחיות ברונטה.
בין יצירותיה האחרות "שעיר לעזאזל", ו"הבית על החוף". כמה מיצירותיה עובדו לקולנוע, בהן "פונדק ג'מייקה", "גבעת הרעב", Frenchman's Creek, My Cousin Rachel, סרטו של אלפרד היצ'קוק הציפורים המבוסס על סיפור קצר שכתבה, וכן הסרט המבט. על הסרטים שנעשו על יסוד יצירותיה התלוננה דה מוריאה כי היא מחבבת רק את רבקה של היצ'קוק, והמבט של ניקולס רוג. בתסריט של פונדק ג'מייקה שונה לחלוטין סופו של הסיפור כדי לספק את רצונו של כוכב הסרט, צ'ארלס לוטון. דה מוריאה אף חשבה שהיה זה משגה ללהק את אוליביה דה הבילנד לתפקיד ראשי בסרט "דודנית רחל" (My Cousin Rachel). דה מוריאה אף התחרטה על בחירתה באלק גינס לתפקיד המוביל בסרט "שעיר לעזאזל", סרט שנטלה חלק במימונו.
דה מוריאה סווגה לעיתים קרובות כ"כותבת רומנים רומנטית" (מושג שתיעבה), אף שסיפוריה מסתיימים רק לעיתים נדירות ב"סוף טוב", וכתיבתה הרומנטית עומדת לעיתים בניגוד לאווירה המרושעת וצללי אירועים חריגים ומסתוריים שאותם כה אהבה. היא התמחתה בספריה ביצירת עלילות מתוחכמות ובלתי מפוענחות גם בסופו של הספר, כדי להותיר בקוראים את צלו של המסתורין, שימשיך לרדוף אותם גם לאחר שיסיימו את הספר.
בשנותיה המאוחרות כתבה דה מוריאה מספר ביוגרפיות, ככל הנראה מתוך רצון להצטייר כסופרת רצינית, דוגמת הסופר וההיסטוריון א.ל. רוז שהתגורר בסמוך לביתה.
מחזות.
דה מוריאה כתבה שלושה מחזות. הראשון היה המחזה לספרה "רבקה" ואשר הוצג לראשונה בלונדון ב-5 במרץ 1940 וזכה להצלחה בימתית. בקיץ 1943 כתבה מחזה בשם The Years Between שעלילתו היא בעלת יסודות אוטוביוגרפיים. העלילה עוסקת בקצין בכיר השב מן הקרב, למרות ידיעות על מותו, ומוצא שאשתו תפסה את מקומו כחברת פרלמנט והחלה במערכת יחסים רומנטית עם חקלאי מקומי. המחזה הוצג בבית האופרה של מנצ'סטר בשנת 1944, והחל מ-10 בינואר 1945 הוצג בלונדון. ההצגה זכתה ל-617 הופעות. 60 שנים מאוחר יותר, בשנת 2007 עלתה ההצגה פעם נוספת.
המחזה השלישי של דה מוריאה, "גאות ספטמבר" (September Tide), על יחסי אישה בגיל העמידה עם חתנה האומן. המחזה הוצג לראשונה בלונדון, ב-15 בדצמבר 1948, וירד לאחר 267 הופעות באוגוסט 1949. מחזה זה אף זכה לעיבוד לטלוויזיה בשנת 2005 והוצג ב-BBC.
שמותיה ותאריה.
בין השנים 1907 עד 1932 היא הייתה ידועה בשם דפנה דה מוריאה, אז הפכה לגברת פרדריק בראונינג, בעוד היא ממשיכה לפרסם תחת שם נעוריה. בשנת 1946 זכתה לתואר "ליידי בראונינג" ובשנת 1969 קיבלה ממלכת אנגליה תואר "דיים מפקדת" במסדר האימפריה הבריטית ומאותה עת היה תוארה הרשמי ליידי בראונינג, דיים דפנה דה מוריאה DBE.
טענות בדבר גנבה ספרותית.
זמן קצר לאחר פרסום הספר "רבקה" בברזיל, פרסם מבקר הספרות אלברו לינס, אליו הצטרפו קוראים נוספים, טענה ולפיה קיימים קווי דמיון רבים בין יצירתה של דה מוריאה לבין יצירה של סופרת ברזילאית, קרולינה נבוקו. עלילת סיפורה של נבוקו, A sucessora ("היורש") דומה לזו של רבקה. היא מתארת אשה צעירה שמתחתנת עם אלמן ונוכחותה המסתורית של אשתו הראשונה - אותם מאפייני עלילה שקיימים גם בסיפור ג'יין אייר. נינה אוורבוך טוענת בספרה Daphne du Maurier, Haunted Heiress, כי דה מוריאה קראה את הספר הברזילאי, כאשר טיוטות ראשונות ממנו נשלחו לצורך פרסום באנגליה, וכי ביססה את רב המכר שלה על עלילת ספר זה. הטענות בדבר גנבה ספרותית פורסמו אף בשבועון הספרותי הידוע של הניו יורק טיימס, The New York Times Book Review, אשר ערך השוואה מעמיקה בין שתי היצירות.
דה מוריאה הכחישה שהעתיקה מיצירתה של נבוקו וטענה, כי עלילת הספר רבקה נפוצה למדי, אולם נבוקו טענה, כי בסיפורה של דה מוריאה מופיעים תאורי מצבים ודיאלוגים שלמים שמועתקים מתוך ספרה.
חייה הבוגרים.
דה מוריאה התחתנה עם אלוף סר פרדריק "בוי" בראונינג, ולזוג נולדו שלושה ילדים: שתי בנות - טסה (1933) ופלאביה (1937), ובן בשם כריסטיאן (1940). ביוגרפים תיארו את נישואיה כקרירים ואותה עצמה כאישה מרוחקת וצוננת, גם כלפי ילדיה, בעיקר כשהייתה עסוקה בכתיבה. מיד לאחר מות בעלה בשנת 1965 עברה דה מוריאה לבית בקורנוול. מקום המשמש רקע לרומן "הבית על החוף".
דה מוריאה התרחקה ממצלמות והתראיינה לעיתים נדירות. באופן יוצא דופן, לאחר שיצא לאקרנים הסרט גשר אחד רחוק מדי (העוסק במבצע מרקט גארדן) ובו תואר בעלה- מאדריכלי ומפקדי המבצע הכושל - באור לא מחמיא, כתבה דה מוריאה למערכות העיתונים הבריטים ומחתה על הטיפול הלא הוגן בדמותו. בנסיבות משפחתיות רבים זכרו אותה כדמות חמימה ומצחיקה אשר אירחה בנדיבות בביתה.
לאחר מותה בשנת 1989 התגלה כי דפנה דה מוריאה אהבה נשים ונמשכה אליהן, אף על פי שסלדה מאוד מההגדרה "לסבית". בביוגרפיות שנכתבו עליה ציינו כי הייתה ביסקסואלית שניהלה בסתר רומנים עם נשים, בין היתר עם השחקנית האנגליה גרטרוד לורנס ועם אלן דבלדיי, אשתו של המוציא לאור נלסון דבלדיי (Doubleday). דה מוריאה כתבה בזכרונותיה כי אביה השתוקק לבן, ובמובנים רבים היא התנהגה כנער.
דה מוריאה נפטרה בגיל 81 בביתה בקורנוול, שם מתרחשת עלילת רבים מסיפוריה. אפרה פוזר בים סמוך לביתה.
סעיף 78 (סרט)
סעיף 78 (ברוסית: «Параграф 78» / «§ 78») הוא סרט מותחן רוסי בבימויו של מיכאיל חלבורודוב, שצולם על פי סיפורו של איוואן אוחלוביסטין.
תסריט.
חלק א'.
הסרט מתפתח סביב העתיד הלא רחוק ומתאר את קיומן של מדינות כמו "האיחוד האסייתי" ו"הארצות הלטיניות של אמריקה". יחידת כוחות מיוחדים בפיקודו של גוּדווין (גושה קוצנקו), מפורקת מיד לאחר ביצוע משימה בעקבות סכסוך בין גודווין לסקיף (ולדימיר ודוביצ'נקו).
5 שנים לאחר מכן, ליסה (אנסטסיה סלאנבסקאיה), עזבה את סקיף ונישאה לגודווין וחיה עמו. רוסיה, האיחוד האסייתי והמדינות הלטיניות של אמריקה עוקבות אחר מימוש ההסכם למניעת הפצת נשק לכניעה המונית (הגרסה הבדיונית בסרט לנשק להשמדה המונית). באחת מהמעבדות החשאיות של משרד ההגנה הרוסי, באחד מאיי אוקיינוס הקרח הצפוני מתרחשת תאונה הגורמת למקרי חירום, ואפשרות זיהוי המעבדה על ידי מדינות זרות. על מנת למנוע זאת גודווין מקבל הוראה להחיות את היחידה המפורקת שלו, הוא אוסף את כל חברי היחידה (אחד עבד כמאבטח בקזינו, השני כסוהר, השלישי מכר סמים בלתי חוקיים והשלישי חי בסירה). החבורה מתאחדת מחדש ונשלחת אל הקוטב הצפוני כשאליה מצטרף רופא (יוסף).
אנשי היחידה מגיעים לבסיס צבאי רחב ועד מהרה מגלים את גופתם של טכנאי המעבדה ומדען נוסף, ומגלים כי במקום פרץ נגיף מדבק שמוחק את הזיכרון וגורם לאנושיות של האדם להפוך לחייתית יותר. הקבוצה נערכת לפינוי אך מגלים שאין זה קל כל כך. כאשר המסוק מגיע לאסוף אותם, הוא מרחף בחזרה על פי הוראות מגבוה.
חלק ב'.
גודווין נאלץ להשיב לשאלות בית הדין הצבאי בעת התנהלותו במבצע צבאי כלפי החיילים הכפופים לו. היחידה חוזרת לבסיס והרופא מחליט לבדוק אם אנשי היחידה נגועים בנגיף. כשמתברר שכולם נגועים. הם מגלים שהמדען המת שפיתח את התרופה לנגיף על בסיס מתיונין לא הצליח לסנתז אותה והקבוצה מחליטה להטיל פור וכולם משליכים את תגיהם לערוך הגרלה מי הראשון שמיישם את סעיף 78.
היחידה מחליטה כי המשימה היא שכולם מחסלים את כולם, בהתאם לסעיף 78. מתנהלים קרבות כואבים בין חברים ולבסוף נותרים גודווין, ליסה וסקיף. גודווין מנסה לחסלם ונכשל. סקיף וליסה מחליטים לסנתז תרופה לנגיף, לא לפני שהם נמלטים מן הבסיס ומפוצצים אותו.
הספר.
באותה שנה שיצא הסרט בשני חלקים, הוצאת הספרים המוסקבאית "אקסמו" הוציאה לאור את הספר "סעיף 78" מאת אנדריי לזארצ'וק, המבוסס במידה רבה על הסרט.
תחליף חלב
תחליף חלב הוא משקה בגוון לבנבן הדומה לחלב פרה. קיימים שלושה סוגים עיקריים של תחליפי חלב: חלב צמחי, מלבין קפה ותרכובת מזון לתינוקות.
אנשים נזקקים לתחליפי חלב במצבים כגון רגישות ללקטוז המצוי בחלב, או אלרגיה לחלב. גם טבעונים צורכים תחליפי חלב ונמנעים מחלב מן החי.
שימוש בתחליפי חלב נעשה גם במקרים של צורך בהפרדת חלב ובשר מטעמי כשרות.
השימוש בחלב צמחי התפתח במהלך ההיסטוריה במיוחד במדינות מחוץ לעולם המערבי, בהן בני אדם צרכו באופן מסורתי חלב צמחי במשך מאות או אלפי שנים, בין השאר מפני שבמדינות אלה שכיחה יותר הרגישות ללקטוז. באירופה ובארצות הברית, לעומת זאת, צרכו בעיקר חלב פרה.
תחליפי החלב כוללים פחות שומן רווי, ואינם כוללים כולסטרול ולקטוז. לעיתים מוסיפים לתחליפי חלב רכיבים תזונתיים כמו ויטמין B12 או סידן, כדי להעשיר את ההרכב התזונתי כך שיהיה דומה יותר לחלב פרה.
בתחליפי החלב ניתן להשתמש להכנת גבינה טבעונית, גלידה, שמנת צמחית, יוגורט ועוד.
סוגים.
חלב צמחי.
כיום נפוצים סוגים שונים של משקאות חלב צמחי, כאשר הנפוצים בהם הם חלב סויה, חלב שקדים, חלב קוקוס, חלב אורז וחלב שיבולת-שועל. עם זאת, קיימות תקנות האוסרות על השימוש במילה "חלב" למשקאות אלה, כדי לא ליצור בלבול עם חלב פרה. חלב צמחי משמש גם כבסיס להכנת יוגורט, גבינה, גלידה, מעדני חלב, קינוחים ומוצרים דומים.