לאחר הקמת הליגה ב-2007, היא נקראה בהתחלה ה-B-League, ולאחר מכן שונה שמה ל"הליגה הבנגלדשית" ב-2009, וב-2012 שמה שונה לשם הנוכחי "ליגת העל הבנגלדשית" (BPL). השינוי האחרון סימן את תחילת העידן המקצועני בכדורגל הבנגלדשי, כאשר נפתחו ליגות מתחת לליגת העל והחלו להתקיים תחרויות כדורגל ברמה ארצית.
הקבוצה המובילה והחזקה בליגה נכון ל-2020 היא דאקה אבאהאני שזכתה ב-6 אליפויות מאז 2007. בעונת 2016 קבעה דאקה אבאהאני שיא כשהייתה הקבוצה הראשונה שזוכה באליפות הליגה בעונה שלמה ללא הפסד.
שבתאי בן-דב
שבתאי בן דב
המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל
שבתי בן-דב
ליגת העל האפגנית בכדורגל
ליגת העל האפגנית היא ליגת הכדורגל הבכירה באפגניסטן. קדמה לה, הליגה הקאבולית, כאשר בשל מחסור במגרשי כדורגל באפגניסטן, כל משחקי הליגה מ-2006 נערכו באצטדיון גאזי שבקאבול אך בשל מספר הקבוצות בליגה, כל המשחקים נערכו בימים שונים של השבוע.
בשנת 2012, נפתחה ליגת העל האפגנית וליגת העל הקאבולית חדלה מלהתקיים עונה לאחר מכן.
היסטוריה.
ליגת העל הקאבולית.
לפני הקמת ליגת העל האפגנית, הייתה קיימת ליגת העל הקאבולית שהוקמה ב-2006 וכללה 7 בתים אזוריים שכיסו את כל אפגניסטן.
אלופות ליגת העל הקאבולית:
ליגת העל האפגנית.
ליגת העל האפגנית הוקמה רשמית ב-2012, כאשר בעונה הראשונה השתתפו 8 קבוצות, והליגה התקיימה מספטמבר ועד אוקטובר (חודש אחד בלבד), במתכונת של 2 בתים ו-3 משחקים לכל קבוצה, לאחר מכן חצי גמר וגמר.
בעונת 2013, נבחרו ושובצו השחקנים בליגה באמצעות תוכנית ריאלטי אפגנית בשם "Maidan e sabz" ("המגרש הירוק"), שהנחה מוכתאר לשקרי, כוכב הערוץ Tolo TV (הערוץ הכי פופולרי באפגניסטן).
הרעיון הגיע מהתאחדות הכדורגל האפגנית ששיתפה פעולה עם חברת המדיה האפגנית "Moby Media Group", שהיא הבעלים של מספר ערוצים מסחריים ותחנות רדיו באפגניסטן.
הערוצים של החברה שידרו את המשחקים, והשחקנים שובצו בקבוצות לפי צוות שיפוט ולפי הצבעות הקהל. 34 המחוזות באפגניסטן חולקו ל-8 אזורים גדולים יותר. בליגה היו 8 קבוצות, וכל קבוצה קיבלה 18 שחקנים. תוכנית הטלוויזיה והליגה בפורמט הייחודי, עזר להביא לתודעה את הכדורגל שהיה ענף פחות פופולרי במדינה, ועזר להבליט מיעוטים במדינה כמו מיעוט ההזארה. כיום גמר תחרות הכדורגל באפגניסטן היא אחד אירועי הספורט הגדולים במדינה ביחד עם גמר ליגת הקריקט שהוא ענף אף יותר פופולרי.
שאהין אסמאייה היא שיאנית הזכיות בליגת העל האפגנית עם 5 אליפויות נכון ל-2020. בנוסף היא הקבוצה היחידה בליגה שהגיעה ל-8 מתוך תשעת הגמרים הראשונים בליגה (2013–2020).
ג'ון קרלוס
ג'ון קרלוס (באנגלית: John Carlos; נולד ב-5 ביוני 1945) הוא אתלט ושחקן פוטבול אמריקאי בעבר, שהתפרסם בצעד המחאה שנקט על דוכן המנצחים אחרי שזכה במדליית ארד בריצת 200 מטר באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968).
חייו.
קרלוס נולד וגדל בשכונת הארלם שבניו יורק. בזכות כישרונו כאתלט בריצות למרחקים קצרים זכה במלגת לימודים לאוניברסיטת המדינה של מזרח טקסס, ולאחר שנה, עבר לאוניברסיטת סן חוזה בקליפורניה. ב-1967 זכה להישג משמעותי ראשון בזירה הבינלאומית, כשנטל את מדליית הזהב בריצת 200 מטר במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בוויניפג.
ב-1968 ייצג קרלוס את ארצות הברית באולימפיאדה שנערכה במקסיקו סיטי וזכה במדליית הארד בריצת 200 ממטר. בטקס חלוקת המדליות עוררו הוא והזוכה במדליית הזהב טומי סמית' סערה כאשר הופיעו לטקס הענקת המדליות עטויים בכפפות ובצעיפים שחורים ובגרביים שחורות וללא נעלים, וכאשר הצדיעו בהצדעת הכוח השחור בעת השמעת ההמנון האמריקני. הזוכה במדליית הכסף, האוסטרלי פיטר נורמן, הצטרף למחאתם בענידת תג של "הפרויקט האולימפי לזכויות אדם".
סמית' הסביר מאוחר יותר כי הניף את ידו הימנית כסמל לכוחה של אמריקה השחורה, ואילו קרלוס הניף את ידו השמאלית כסמל לאחדותה של אמריקה השחורה. הצעיף שעטו בא לסמל את גאוותם של השחורים ואילו היעדר הנעליים היה סמל לעוניים של השחורים באמריקה.
ראשי הוועד האולימפי הבינלאומי ראו במעשיהם של סמית' וקרלוס הבעת עמדה פוליטית שאין לה מקום במשחקים האולימפיים. נשיא הוועד, אוורי ברנדג', איים כי אם לא יסולקו השניים, תושעה המשלחת האמריקנית כולה מהמשחקים. בסופו של דבר, עזבו סמית' וקרלוס את הכפר האולימפי ושבו לארצם.
ב-1969 המשיך קרלוס להתחרות כאתלט, במסגרת נבחרת האתלטיקה של אוניברסיטת סן חוזה. באליפות ה-NCAA זכה במדליית זהב בריצות ל-100 ול-220 יארד, והיה שותף לרביעיית השליחים שזכתה במדליית הזהב במירוץ ל-110X4 יארד. קרלוס גם השווה את שיא העולם בריצת 100 יארד, שעמד אז על 9.1 שניות.
בהמשך הקריירה הספורטיבית שלו פנה קרלוס למשחק הפוטבול הוא התקבל לקבוצת פילדלפיה איגלס מליגת ה-NFL, אך פציעה בברכו במהלך מחנה האימונים מנעה ממנו לשחק והוא עזב את הקבוצה לאחר עונה אחת בה היה ברשימת הפצועים הלא פעילים. קרלוס המשיך מכאן לשתי עונות נוספות בליגת הפוטבול הקנדית - האחת במונטריאול אלואטס והשנייה בטורונטו ארגונאוטס.
עם פרישתו מפעילות ספורטיבית עבר קרלוס לעבוד בחברת ציוד הספורט פומה, בוועד האולימפי האמריקני, בוועדה המארגנת של אולימפיאדת לוס אנג'לס ב-1984 ועבור עיריית לוס אנג'לס. בשנת 1985 עבר קרלוס לעבוד כמאמן אתלטיקה בבית־ספר תיכוני.
ליגת העל הירדנית
ליגת העל הירדנית (בערבית: الدوري الأردني للمحترفين) נקראת מסיבות מסחריות גם אל-מאנאסיר ג'ורדניאן פרו, היא ליגת הכדורגל הבכירה בירדן. הליגה הוקמה בשנת 1944, שנה לאחר עצמאותה של ירדן מהמנדט הבריטי. בין הקבוצות הבכירות לאורך השנים בליגה זו ניתן למנות את אל פייסלי עמאן, אל-ויחדאת ואל אהלי עמאן.
התחרות.
הליגה כוללת 12 קבוצות המתחרות ביניהן לאורך עונה הכוללת שני מפגשים אחד בבית ואחד בחוץ (22 מחזורים). קבוצה מקבלת שלוש נקודות על ניצחון, נקודה אחת על תוצאת תיקו ואפס נקודות על הפסד.
הקבוצות מדורגות לפי: נקודות, הפרש שערים ולאחר מכן שערים שהובקעו. אם בכל הפרמטרים הנ"ל ישנו שוויון בין קבוצות, הן חולקות ביניהם את המקום הגבוהה. אם יש שוויון בין הטוענות לאליפות (מקום ראשון ושני), או בין הטוענות להישארות בליגה (מקומות 10-12) או במיקום לכרטיס לגביע בינלאומי, משוחק משחק פלייאוף נוקאאוט בודד במיקום נטרלי לקביעת המיקומים.
הקבוצות שדורגו לבסוף בשני המקומות האחרונים יורדות לליגת המשנה הירדנית שנקראת "הליגה הירדנית הראשונה", ובמקומן עולות 2 הקבוצות הראשונות בליגת המשנה.
הקבוצה שזוכה במקום הראשון ובאליפות הליגה מעפילה לשלב הבתים של ליגת האלופות האסיאתית, והקבוצה שסיימה במקום השני והקבוצה שזכתה בגביע ה-FA הירדני מעפילות לשלב הבתים של גביע ה-AFC (השני בחשיבותו באסיה).
הקבוצות הירדניות הן בין המצליחות ביותר בגביע ה-AFC עם 3 זכיות בסך הכל, ושנייה בגביע זה רק לקבוצות מליגת העל הכוויתית.
אל ויחדאת
הליגה הירדנית בכדורגל
לי מיונג-באק
לי מיונג-באק בקוריאנית: 이명박, בכתב הסיני האנז'ה: 李明博; ) הוא מדינאי דרום קוריאני, יליד אוסקה, יפן, שכיהן כנשיא קוריאה הדרומית בשנים 2008–2013. לפני כן כיהן כראש עיריית סיאול.
לי מיונג-באק חבר במפלגה הלאומית הגדולה GNP, מפלגה שמרנית, וזכה בבחירות לנשיאות ב-19 בדצמבר 2007. במצע שלו דגל בחיזוק תפקיד כלכלת השוק ובקו פחות פשרני כלפי המשטר בקוריאה הצפונית תוך דרישה להפסקת תוכניות פיתוח פצצות גרעיניות.
קורות חיים.
לי מיונג-באק נולד בעיר אוסקה ביפן, ברובע מיושב בקוריאנים. גדל כילד חמישי מבין שבעת ילדיה של משפחה קוריאנית נוצרית והוא חבר בכנסייה הפרסביטריאנית. בילדותו אחרי תום מלחמת העולם השנייה חזרה המשפחה לפּוּהאנג, מקום מוצא אביו. רמת חיי המשפחה התדרדרה וכילד נאלץ לעבוד על מנת לעזור להוריו ולאחיו. בעזרת מלגה התחיל לימודי ערב למינהל עסקים. הפך למנהיג של סטודנטים והשתתף בהפגנות הסוערות של הסטודנטים נגד שיפור היחסים עם יפן (המעצמה השכנה ששלטה בקוריאה בין השנים 1910 - 1945) בשנת 1964 בעת שלטונו של הנשיא דאז, הגנרל פארק צ'ונגהי. משום כך נעצר והיה בכלא במשך שישה חודשים. בשנת 1965 סיים לימודיו באוניברסיטת קוריאה בסיאול עם תואר ראשון במנהל עסקים.
כלכלן, איש עסקים וראש עיריית סיאול.
לפני כניסתו לפוליטיקה, בין השנים 1977–1992 ניהל עשר חברות בת של הקונצרן יונדאי, בהן חברת הבנייה "יונדאי קונסטרקשן". בתוקף מעמד זה מילא תפקיד חשוב בנורמליזציית היחסים הדיפלומטיים בין קוריאה הדרומית ובין ברית המועצות דאז. כמו כן בנה יחסים מיוחדים עם ראשי מדינות כמו ראש ממשלת סינגפור לשעבר, לי קואן יו, ועם שליט קמבודיה הון סן.
נבחר לראשונה באספה הלאומית של קוריאה הדרומית, גוקהו (Kukhae), בשנת 1992.
בין התאריכים 1 ביולי 2002 - 30 ביוני 2006 כיהן לי מיונג-באק כראש העיר סיאול, עיר הבירה. בעת כהונתו ביצע עבודות סביבתיות מרשימות של חידוש האתר המוזנח וזרם המים המיובש עד אז Cheonggyecheon לרווחת תושבי הבירה תוך פירוק הרכבת העילית שנבנתה שם בימי הנשיא פארק צ'ונגהי. כמו כן הרחיב את מערכות התחבורה בעיר. פרויקטים אלה וכן שאר פעילותו כראש עיר הבירה הקנו לו פופולריות רבה.
לי מיונג-באק נכנס מספר פעמים לסכסוך עם רשויות הפיקוח הפיננסי של המדינה ובשנת 1996 חויב לשלם קנס בשווי 4 מיליון וון. בגלל הפרת חוקי בחירות בשנת 1998 נאלץ לשלם עוד קנס בשווי שמונה מיליון וון.
פעילותו כנשיא.