בנאומה לאומה ביום פרוץ המלחמה אמרה גולדה "לא הופתענו", אך היו אלה רק בגדר דברי עידוד לעם, בעוד שהיה ברור לה כי ההתראה הקצרה (משעה 4 בבוקר עד שעה 2 בצהרים) היא בגדר הפתעה וכי פתיחת המלחמה בשעה 2 בצהרים, במקום בשעה 6 בערב עליה הודיע המקור המודיעיני אשרף מרואן כשעת הפתיחה, הפכה את ההפתעה להפתעה מוחלטת. בבוקר היום השני למלחמה, יום א' 7 באוקטובר, היה כבר ברור כי מהלך הפתיחה של המצרים והסורים הצליח, התעלה נחצתה, מוצבים נפלו והשריון הסורי שעט ברמת הגולן. את טעותה הגדולה ביותר, ראתה גולדה מאיר בהחלטתה שלא לקרוא לגיוס מילואים כללי בערב יום כיפור – זאת בהסתמך על חוות דעתם של אנשי ביטחון מובהקים כמשה דיין וחיים בר-לב, מול דעתו המנוגדת של הרמטכ"ל דוד אלעזר. הכורח להכריע בין שתי דעות מנוגדות של אנשי ביטחון בשעה הגורלית הרתיע אותה. בשעות אחר הצהרים של אותו היום, השני למלחמה, דיווח לה שר הביטחון על המצב בחזיתות. הוא אמר לה כי טעה בכל. שנשקפת למדינה שואה. יחסי הכוחות מוטים משמעותית לטובת מצרים וסוריה. וצה"ל לא יוכל להגיב. דיין הציע לגולדה להחליט על נסיגה עמוקה ברמת הגולן, לוותר על תעלת סואץ ולהתייצב בקו מעברי המיתלה והגידי. באותו מעמד הביע בפניה משה דיין את רצונו להתפטר. "ביום השני למלחמה אני החלטתי להתאבד", התוודתה גולדה מאיר שלוש שנים לאחר המלחמה בשיחה שקיימה עם תא"ל אבנר שלו, שהיה במלחמה ראש לשכת הרמטכ"ל דוד אלעזר.
הציבור הרחב לא ידע את כל הדברים הללו, שנעשו ונאמרו בחדרי חדרים. אולם עקב מצב הפתיחה של המלחמה, ובהמשך עקב התארכותה ותוצאותיה הקשות בחללים, בפצועים, בשבויים, בנפילת מוצבים ובאובדן מטוסים וטנקים, התערער מעמדה בעיני הציבור, שלפתע ראה בה אשה זקנה וחסרת ישע ולא המנהיגה התקיפה שהכיר.
ועדת אגרנט קבעה בממצאיה כי בניגוד לבכירים אחרים, ראש הממשלה פעלה בצורה שקולה ונכונה והחלטותיה היו נכונות, אך הציבור לא השתכנע. בעיקר לא קיבל הציבור את ההבחנה שעשתה הוועדה בין הדרג הצבאי, שנשא בעיני הוועדה באחריות הישירה לכשלי המלחמה, לבין הדרג המדיני, שיצא פטור מאחר שלדברי הוועדה אחריותו היא מיניסטריאלית בלבד.
חרף תוצאות המלחמה זכה המערך בראשותה של גולדה מאיר בבחירות לכנסת השמינית שנערכו ב-31 בדצמבר 1973 וגולדה מאיר זכתה לעמוד בשנית בראשות הממשלה, אך המחאה הציבורית גברה ותנועות המחאה הפכו, עם שחרור חלק מאנשי המילואים באביב 1974, לגורם מכריע. ב-11 באפריל 1974 נאלצה גולדה מאיר להתפטר, חודש בלבד לאחר שהקימה את ממשלתה השנייה, בעקבות התגברות פעילותן של תנועות המחאה עם פרסום דו"ח הביניים של ועדת אגרנט ועקב החלטתה של גולדה מאיר להפקיד את תיק הביטחון שוב בידי משה דיין, שנחשב אז בעיני הציבור לאחראי הראשי לכשלי המלחמה.
משה דיין.
שקיעתו של משה דיין בעקבות מלחמת יום הכיפורים הייתה ממרומי התהילה וההערצה. דיין היה הרמטכ"ל האקטיביסטי של פעולות התגמול והמצביא של מלחמת סיני, שנקרא להיות שר הביטחון בתקופת החרדה שלפני מלחמת ששת הימים, בעקבות תביעה ציבורית נרחבת שקראה למינויו לשר הביטחון במקומו של לוי אשכול, שנראה לציבור כהססן שאינו יכול להנהיג את המערכה העומדת בפתח, ובעקבות פעילותה של תנועת נשים שקמה באופן ספונטני (שמשתתפותיה כונו על ידי התקשורת בשם "נשי וינדזור העליזות") ותחת לחץ אלופי המטכ"ל.
ב-31 במאי 1967, כאשר "קול ישראל" הודיע במהדורת חדשות הערב על מינויו של משה דיין לשר הביטחון, הגיב העם בצהלה ומכוניות צפרו זו לזו ברחוב. המינוי זכה להסכמה ציבורית כוללת. הציבור חש תחושת רווחה עצומה, ורבים התנהגו כמי שניצלו מסכנה גדולה. מיכאל בר-זוהר תיאר זאת בספרו "החודש הארוך ביותר":
מלחמת ששת הימים זכתה לכינוי "ששה ימי תהילה", תהילה שהייתה גם תהילתו האישית של דיין. ההערצה לדיין בשנים שלאחר המלחמה הגיעה לדרגה של סגידה. דיוקנו העטור ברטייה על ארובת עינו השמאלית, שאיבד במערכה בסוריה ובלבנון בשנת 1941 הפך לסמלה של ישראל. תמונתו עיטרה מדליות, חפצי נוי שונים, מחזיקי מפתחות וכרטיסי ברכה לראש השנה. פרשת האהבים שלו, שנתפרסמה בעיתונות כפרשת אלישבע, ופרשת האהבים שלו עם הדסה מור, שנתפרסמה בספרה "דרכים לוהטות", לא הפחיתו את אהדת ההמונים אליו. רבים ראו בהן גילוי נוסף של תדמית ה"מאצ'ו" שלו. דבריו כי "טוב שארם א-שייח' בלי שלום מאשר שלום בלי שארם א-שייח" היו מקובלים על רוב הציבור.
גם בימים הקשים של מלחמת ההתשה לא דעכה תהילתו של משה דיין. מבצעי הפשיטה הנועזים לעומק מצרים שצה"ל ביצע במלחמה זו, מבצע הלם, מבצע רביב, מבצע רודוס ומבצע ויקטוריה, נתקבלו על ידי דעת הקהל בישראל כמדיניות הולמת שתשבש את המהלכים הצבאיים של מצרים, ואכן ב-23 ביולי 1970 נענתה מצרים בחיוב להצעת ארצות הברית להפסיק את האש.
תהילתו של משה דיין קרסה במלחמת יום הכיפורים.
לאחר יום הקרבות המר של 7 באוקטובר, השני למלחמה, כשהתברר גודל המכה שספג צה"ל בשני ימי המערכה הראשונים, אחזה את דיין פסימיות. כתב על כך חיים הרצוג:
בהיותו נתון בהלך רוח זה, הביע דיין בפני גולדה מאיר באותו יום, השני למערכה, את נכונותו להתפטר:
גולדה השיבה בשתי מילים: "חס וחלילה". במוצב הפיקוד העליון, השמיע באותו יום דברים קודרים ביותר:
ב-9 באוקטובר, למחרת כישלון מתקפת הנגד, הופיע דיין בפני חברי "ועדת העורכים" של העיתונות ואמר לנוכחים דברים שהדהימו אותם:
דיין הוסיף כי הלילה יודיע לאומה על כך בשידור טלוויזיה. שומעיו נותרו המומים. עורך "הארץ" גרשום שוקן אמר לדיין: "אם מה שאמרת לנו תגיד הערב בטלוויזיה, פירושו רעידת אדמה". עיתונאים אחרים דיווחו כי דיין דיבר על "חורבן הבית השלישי" (דבר שנפתלי לביא, דוברו של דיין, הכחיש לאחר מכן וטען כי דברי דיין שובשו ולמעשה אמר למפקד חיל האוויר, האלוף בנימין פלד, שנלווה אליו לפגישה: "בני, הבית השלישי מונח על כתפיך"). אחד העיתונאים שנכחו בפגישה טלפן לגולדה מאיר ודיווח לה על דברי דיין והציע למנוע את השידור. גולדה נענתה ובאותו ערב הופיע בשידור לאומה האלוף אהרן יריב והציג את המצב בחזיתות בצורה מאופקת ומאוזנת.
הציבור הרחב למד על התנהגותו והלך רוחו של משה דיין רק כעבור זמן מהספרים שפורסמו על המלחמה, אך כבר בזמן המלחמה הבחין הציבור כי פניו של משה דיין אינן כתמול שלשום. את דבריו לעם ב-14 באוקטובר, בדבר המלחמה כבדת הימים וכבדת הדמים, נשא דיין בקול מושפל. כך ראה אותו העם שחזה בשידור החי של דבריו בטלוויזיה.
אף מבלי לדעת את כל העובדות על התנהלותו ודבריו של דיין במהלך המלחמה, שנאמרו בפורומים סגורים, החל מעמדו בציבור להתערער עוד במהלך המערכה. העם חש אכזבה עמוקה על כי האיש שראה בו כל יכול מבחינה צבאית וביטחונית, הנהיג מלחמה כה ארוכה, רבת כישלונות ומרובת אבדות וראה בו את האחראי העיקרי לכך. בחודשים הראשונים שלאחר המלחמה דבק בדיין הכינוי "מחדלטור" והופעתו במקומות ציבוריים, כבקבלות הפנים לשבים מן השבי ובאזכרות לנופלים, לוותה בקריאות גנאי מצד הקהל ובהן הקריאה "רוצח".
מעמדו של דיין התערער לא רק בציבור הרחב, אלא שהגיעו הדברים לידי כך שבכנס סגל הפיקוד הכללי (ספ"כ במינוח הצה"לי – פורום קציני צה"ל שמדרגת אלוף-משנה ומעלה), שנערך בפברואר 1974, בבסיס חיל האוויר חצור, שנתכנס להפקת לקחים ממלחמת יום הכיפורים, עלה על הבמה גדעון מחניימי, אלוף-משנה בחיל המודיעין, ובפני בכירי הצבא וראש הממשלה גולדה מאיר דרש במפגיע ממשה דיין להתפטר מתפקידו כשר הביטחון, בשל מחדליו טרם המלחמה ובמהלכה. בעקבות דרישת דיין התבקש מחניימי שלא להגיע ליומו השני של הכנס, וקידומו הצבאי נבלם.
משה דיין המשיך לכהן כשר הביטחון גם לאחר המלחמה. ההחלטה של ועדת אגרנט, בדו"ח הביניים שלה שפורסם ב-1 באפריל 1974, להסיר את האחריות מעל כתפי משה דיין וגולדה מאיר, בשל כך שלדברי הוועדה אחריותם הייתה בגדר "אחריות מיניסטריאלית", ולא אחריות אישית, ולהטיל את כל כובד האחריות על הדרג הצבאי, התקבלה על ידי העם בתדהמה ובהלם. נראה היה לציבור כי דוד אלעזר משמש כשעיר לעזאזל של הדרג המדיני. הזעם יצא בעיקר על משה דיין שהיה לא רק השר הממונה, אלא איש צבא ותיק ומנוסה שההבחנה לגביו בין שני סוגי האחריות נראתה מלאכותית. יצאה קריאה ציבורית המונית להתפטרותם המיידית של גולדה ושל דיין, שהתחזקה עם היווצרותה של תנועת המחאה וגברה עם שחרורם של חיילי המילואים באביב 1974. לאחר פרסום הדו"ח לא הייתה יכולה עוד גולדה מאיר לעמוד בפני הלחץ הציבורי, והודיעה על התפטרותה. יצחק רבין קיבל את תפקיד ראש הממשלה. בציבור ובכנסת עלתה הקריאה לדיין להתפטר ולא לכהן כשר בממשלת רבין. שרים הודיעו כי לא ימשיכו לשבת בממשלה אם ימשיך דיין לשבת בה. כאשר הוצגה הממשלה החדשה בראשותו של רבין, ב-3 ביוני 1974, לא נכלל בה דיין, לראשונה מאז 1967.