מטחי כרובע בטביליסי מתוארך למאה ה-12, ופירושו מילולית "האזור שמסביב לארמון". על פי הרשומות הגאורגיות המסורתיות, בנה וחטנג גורגסלי, מלך ממלכת איבריה, כנסייה ומצודה ששימשו גם כמקום מושבו של המלך, ומכאן שם האזור.
גרסה אחרת לשם הרובע מיוחס לאמירה של וחטנג גורגסלי לאחר שהצליח להביס את האויב: "אכּ מֶה מטֶרי ווטֶחֶה" - "כאן שברתי/הבסתי את האויב" (אכּ=כאן, מֶה=אני, מטֶרי=אויב ווטֶחֶה=שברתי/הבסתי). שנים לאחר מכן נקרא המקום "מטחי".
ארכיטקטורה.
כנסיית מטחי היא כנסייה בעלת מבנה כיפתי צולב. למרות שסגנון זה של כנסייה היה נפוץ בימי הביניים, מבנה הכנסייה אנכרוניסטי קימעה עם שלושה אפסיסים בחזית המזרחית של המבנה וארבעה עמודים תומכים נפרדים המחזיקים בקופולה מבפנים. חומרי הבניין של הכנסייה הם לבנים ואבנים המסודרים בשורה. שיחזורי הכנסייה במאה ה-17, ה-18 וה-19 נעשו ברובם בלבנים. חזית המבנה היא חלקה ברוב חלקיה, וכוללת קישוטים המרוכזים סביב חלונות האפסיס המזרחי. מסביב לכל ארבעת הצדדים ישנם רצועות אופקיות תחת הגמלונים המשמשות כאלמנט מאחד. האכסדרה הצפונית של הכניסה היא תוספת מאוחרת אולם היא נבנתה באותו הזמן כמו כל יתר חלקי הכנסייה.
היסטוריה.
הרובע הוא אחד האזורים המאוכלסים של העיר. במקום זה בנה וחטנג גורגסלי לראשונה כנסייה ומצודה ששימשו כמקום מושבו. כמו כן המסורות הגאורגיות את מטחי כמקום קבורתה של המרטירית, שושניק מהמאה ה-5. אף על פי כן, אף לא אחת מהמבנים שרד את הפלישה המונגולית של שנת 1235.
כנסיית העלייה של מרי, שנמצאת כיום במטחי, נמצאת על פסגת גבעה, ונבנתה על ידי דמטרה השני, מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת, בסביבות 1278–1284 ובמידת מה מהווה דוגמה יוצאת דופן לכנסייה גאורגית בעלת כיפה. מאוחר יותר ניזוקה הכנסייה ושוחזרה מספר פעמים. רוסטום מכארתלי (1565-1658), הוואלי של ממלכת כארתלי, ביצר את האזור סביב הכנסייה והפך אותה למבצר עם חיל מצב של כ-3,000 חייל.
לאחר סיפוחה של גאורגיה על ידי האימפריה הרוסית, בשנת 1801, איבדה הכנסייה את יעודה הדתי ושימשה כקסרקטין. בשנת 1819, נהרס המבצר והוחלף במבנה חדש שתיפקד ככלא ידוע לשימצה גם בתקופה הסובייטית. הכלא נסגר רק בשנת 1938.
בתקופת הטיהורים הגדולים, התכוון לברנטי בריה, ראש הנ.ק.ו.ד. הגאורגי, להרוס את הכנסייה, אולם נתקל באופוזיציה מרה של אינטלקטואלים גאורגיים בראשות הצייר ואספן האמנות, דימיטרי שוורדנדזה. בריה נענה להתנגדות, וציין כי מדובר בייצוג של הכנסייה כך שניתן לראות בה כמוזאון. לאחר מכן הציע לשוורדנדזה, באופן פרטי, כי יוותר על מאמציו לשימור הכנסייה ובתמורה הוא ימנה אותו למנהל המוזאון העתידי. האמן סירב נכלא והוצא להורג, והמבנה נשמר. בתקופה מאוחרת יותר של תקופת השלטון הסובייטי שימשה הכנסייה כתיאטרון. בשנת 1961, הוקם, בחזית הכנסייה, בידי אלגוג'ה אמשיקלי, פסל וחטנג גורגסלי, מייסד הכנסייה, רכוב על סוסו.
בשנות השמונים המאוחרות של המאה ה-20 השיק איליה השני, הפטריארך הקתולי של כל גאורגיה, קמפיין שזכה לתמיכה פופולרית, במטרה להחזיר את הכנסייה לפטריארכיה הגאורגית. זוויאד גמסחורדיה, דיסידנט ידוע, ולימים נשיא גאורגיה, פתח בשביתת רעב בתמיכה לתביעה הדתית. למרות ההתנגדות שנתגלעה בתחילה מהנהגת המפלגה הקומוניסטית המקומית, חזרה הכנסייה לפעול בשנת 1988.
על פי האגדה פעל אבו תביללי, מרטיר מהמאה ה-8, הפטרון המגן של טביליסי, במטחי. למרגלות הצוק נמצאת בבניה כנסייה קטנה לכבודו.
הצוק, שנמצא על הגדה השמאלית של נהר הקורה, מחובר לגדה הימנית בגשר מבטון מזוין, שנבנה בשנת 1951 במקום שני גשרים ישנים. במהלך בניית הגשר נהרסו מבנים ייחודיים ומתחם שלם של מבנים המתוארכים למאות ה-17-ה-19. לאחרונה הצהירה עיריית טביליסי על כוונתו לשחזר חלק זה של טביליסי העתיקה, כפי שהייתה במחצית הראשונה של המאה ה-20.
מרים רוזן-איילון
מרים רוזן-איילון (נולדה ב-1930) היא פרופסור אמריטה במכון לארכאולוגיה ובחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון במכון ללימודי אסיה ואפריקה שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה.
מרים רוזן-איילון נולדה בפריז, הוריה היו ציוניים ועלו ארצה כשהייתה תינוקת. גדלה בתל אביב וסיימה את לימודיה בגימנסיה הרצליה. לאחר מכן נסעה לפריז ללימודים, שם למדה תואר ראשון עד שלישי בסורבון. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בקרמיקה המוסלמית של העיר שושן בפרס. היא עבדה במהלך השנים 1965–1970 בחפירות העיר שושן באיראן, ביחד עם משלחת החפירות הצרפתית, שעובדת שם מאז המאה ה-19. לימדה בסורבון ועבדה במחלקה האסלאמית של מוזיאון הלובר. בישראל ניהלה חפירות בחורבת מנים וברמלה בשנת 1965.
עשתה את הקריירה האקדמית שלה באוניברסיטה העברית מדרגת מרצה, עד לדרגת פרופסור מן המניין, בנוסף לכך לימדה בבצלאל והייתה עמיתת מחקר במרכז הלאומי למחקר מדעי (C.N.R.S). שהתה בשבתונים באוניברסיטת פרינסטון, בסורבון, באוניברסיטת קיל בגרמניה, ובמכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
ארגנה קונגרס בינלאומי המוקדש לתכשיטים וצורפות בעולם האסלאם בשנת 1987.
זכתה בפרס שימל לארכאולוגיה מטעם מוזיאון ישראל בשנת 1992.
מרים רוזן-איילון הייתה נשואה לחתן פרס ישראל פרופסור דוד איילון.
מחקריה.
תיאור מחקריה.
מרים רוזן-איילון עוסקת באומנות וארכאולוגיה מוסלמית. עסקה בעיקר במאות הראשונות של האסלאם. בראש ובראשונה באירן ובישראל, אולם חקרה ארצות נוספות ביניהן ספרד.
כלי חרס מוסלמיים.
La Potterie Islamique זהו שם הספר שהוא עיבוד של עבודת הדוקטורט של רוזן-איילון. הספר הוא מחקר בסיסי על קרמיקה מוסלמית במאות הראשונות של האסלאם. זהו הספר הראשון המביא מחקר שיטתי-כרונולוגי של ממצאי חקירות על קרמיקה מוסלמית. הספר עוסק בשושן, שהייתה בירת פרס, אולם ההקשרים וההשלכות הם לכל העולם המוסלמי בעולם האסלאם בין המאה ה-7 למאה ה-10. בספר מציגה רוזן-איילון את ממצאי החפירות ומנתחת אותם.
המבנים המוסלמיים הקדומים בהר-הבית: מחקר איקונוגרפי.
ספרה זה (The early Islamic Monuments of al-Haram al-Sharif: an iconographic study) שפורסם ב-1989 ככרך ה-28 של סדרת "קדם" של המכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית הוא מונוגרפיה העוסקת בהר הבית ובכיפת הסלע. בספר נותנת רוזן-איילון אינטרפרטציה חדשה בניתוח המבנים והתכנון שלהם. היא בודקת את הקשר בין המבנים בהר הבית, המשמעות שלהם, ההתפתחות שלהם. התקופה היא ראשית האסלאם, במאה הראשונה של האסלאם בירושלים בהר הבית, בספר ממפה רוזן-איילון את הר הבית בתקופה האומאית ובודקת את היחס בין המבנים והשתקפותם בשטח. היא טוענת שדרך הקמתו של כל מבנה אינה מקרית ומעניקה לכך סיבות טופוגרפיות ואיקונוגרפיות. אחת מהן היא שכיפת השלשלת נמצאת במרכז הר הבית, בנקודת ההצטלבות של הציר צפון-דרום-מזרח-מערב.
טענתה היא שחשבו על כיפת הסלע כעל גן עדן. כל הפנים של כיפת הסלע מקושטים בפסיפסים שהם מעולם הצומח כגון עצים וכל הקירות מקושטים בתבליטי שיש, שיש בהם הדגמים האלה של צמחייה בתוך קשתות הפרדס (השם paradise). פסיפסים אלה משובצים בפנינים ובאבני חן. רוזן-איילון הביאה גם להמחשה ציור מוסלמי המתאר את מסעו של מוחמד לגן-עדן, בו הוא מוצא את עץ האזמרגד המשובץ באבני חן, בדיוק כמו הפסיפסים של כיפת הסלע. לאחר מכן היא מנתחת את משמעות התחייה של כיפת הסלע.
אומנות אסלאמית וארכאולוגיה של ארץ-ישראל.
Islamic Art and Archaeology of Palestine זהו
ספרה של רוזן-איילון שראה אור לראשונה בצרפתית ותורגם לאנגלית. הספר הוא ניסיון ראשון מסוגו להציג את כל היצירות האומנותיות והארכאולוגיות בתחום האסלאם בארץ ישראל בצורה כרונולוגית.
המסגד הלבן ברמלה: התחקות אחר ההיסטוריה שלו.
זהו מאמר שהוא פרי הרצאה שנשאה רוזן-איילון באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ב-2006 על רמלה. במאמרה זה מנתחת רוזן-איילון את חפירותיו של דוקטור יעקב קפלן במקום בשנות החמישים, שהיוו בסיס לכל הספרות שנכתבה עשרות שנים לאחר מכן. המסגד במקום נבנה ב-712 או 715 לספירה, עם ייסודה של רמלה בעשור השני של המאה ה-8. היום המסגד הרוס, אולם השרידים שהשתמרו בשטח אינם חד-תקופתיים וניתן היה להצביע על כמה שלבים של תיקונים ושיפוצים. כל הקשתות של החלק התת-קרקעי הן קשתות מחודדות. קשת שלמה של מאה ושמונים מעלות אפיינה את העולם הקלאסי, ובסגנון זה המשיכו הביזנטים והאומאים בראשית האסלאם. מחוץ למסגד ברמלה ישנו מאגר תת-קרקעי של הבריכות של רמלה (בריכת הקשתות) שהוקמו בשלהי המאה השמינית ועליהן כתובת המתוארכת לשנת 789, תקופת הארון אל-ראשיד. מחקרים רבים נעשו על בריכות אלה ובמחקר הארכיטקטוני נחשבות הבריכות לציון דרך בתולדות הארכיטקטורה, מכיוון שזו הפעם הראשונה שנמצא מבנה על בסיס של קשתות מחודדות. דוגוואה, חוקר ידוע, טוען שזוהי הדוגמה הראשונה של שימוש שיטתי בקשת המחודדת ושזה מקדים את הארכיטקטורה של הקתדרלות האירופאיות ב-400 שנה.
רוזן-איילון שאלה את השאלה, אם התאריך על גבי הבריכות הוא 789 והבריכות הן מ-712, אז מתי נבנו הבריכות, מכיוון שהקשתות נבנו 80 שנים קודם לכן. היא לקחה את תוכנית הבריכות והשליכה אותה על כל אחד מן המאגרים והציגה השערה שכולם נעשו בו-זמנית ושהמאגרים של המסגד הם מאוחרים למסגד ושייכים לשלב של שיפוץ מעט מאוחר יותר, אחרי רעידת האדמה ונעשו ככל הנראה בו-זמנית עם המאגרים של 789.
Gateway
Gateway הוא צומת ברשת (בעל כתובת רשת) המיועד לקישור בין מערכות שונות. בדרך כלל מדובר בקישור בין מערכות הפועלת בתקנים ופרוטוקולים שונים, או נמצאות תחת אחריות של גורמים שונים.
אמצעי Gateway יכולים להיות ממומשים במספר צורות: