ג'ויס התגלה שוב לעיני הציבור בשנת 1923, כשהוענקה לו מדליית אלברט על הצלת חיים על מאמציו להציל את חיי מקינטוש וספנסר-סמית במסע להנחת מצבורים ב-1916. גם ריצ'רדס קיבל אותה מדליה; הייוורד וכן ארנסט ויילד, שמת בטיפוס בעת שירותו בצי בים התיכון בשנת 1918, קיבלו את המדליה לאחר מותם. ב-1929 פרסם ג'ויס גרסה פולמוסית ומחרחרת ריב של יומניו בשם "The South Polar Trail", שבה הגדיל ופיאר את תפקידו הוא, הקטין את אלה של האחרים, ושילב פרטי צבע בדויים מן הלב. מכאן ואילך השתקע בתוכניות שונות למשלחות נוספות וכתב אין-ספור מאמרים וסיפורים בהתבסס על עלילותיו, לפני שהשלים עם חיים שקטים במשרת שוער מלון בלונדון. ביקל גורס, שג'ויס הגיע לגיל שמונים ומעלה, מעבר לשנת 1958, כשויויאן פוקס וקבוצתו חצו לראשונה את יבשת אנטארקטיקה במשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי; למעשה, הוא מת מוות טבעי בהיותו כבן 65, ב-2 במאי 1940. ולטענתו של ביקל אין שום מקורות אחרים. הר ג'ויס באנטארקטיקה קרוי על שמו.
הערכה.
מתעד רשומות הקוטב רולנד האנטפורד מסכם את ג'ויס כ"תערובת משונה של תרמית, ברק ראוותני וכישורים". הערכה מעורבת זו מקבלת אישור במבחר דעות שביטאו אנשים שהיו בקשר עם ג'ויס. דיק ריצ'רדס מקבוצת ים רוס תיאר אותו כ"נשמה טובה וחבר טוב", ואחרים היו שותפים לדעות החיוביות שהביעו סקוט ומרקהם וראו בג'ויס "בחור ממש בסדר", אם כי איננו מתאים לפיקוד. מצד שני, אריק מרשל ממשלחת נמרוד מצא אותו "בעל אינטליגנציה מוגבלת, עוין ואיננו מסתגל לסביבה", ואילו ג'ון קינג דייוויס, כאשר סירב להצטרף למשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית, אמר לשקלטון" אני מסרב חד וחלק לעמוד בקשר עם כל מיזם, שאנשים כדוגמת ג'ויס קשורים עמו".
הגרסאות של ג'ויס לאירועים שתועדו ביומניו שיצאו לאור תוארו כבלתי אמינות ולעיתים כבדותה גלויה, "אפס מפאר-עצמו". דוגמאות ספציפיות ל"בדיון" הזה כוללות את הגדרת עצמו כ"רב חובל" לאחר משלחת ים רוס;טענתו חסרת הבסיס לראיית אוהל המוות של סקוט על מדף הקרח; ההצגה המטעה של ההוראות שקיבל משקלטון לגבי תפקידו בנושא המזחלות, וטענתו לעצמאות בתחום זה; טענתו להצעת מקום בקבוצה הטראנס-קונטיננטלית, כששקלטון הבהיר שאיננו רוצה בו שם, ומנהגו, בשנותיו האחרונות, לכתוב בעילום שם לעיתונות דברי שבח והלל ל"חוקר הקוטב המפורסם ארנסט מילס ג'ויס". מסע הקידום העצמי הזה לא הפתיע את עמיתיו לשעבר ולא הכעיס אותם. "זה מה שהייתי מצפה", אמר ריצ'רדס. "הוא היה בומבסטי [...] אבל נאמן ומסור ללא סייג לחבריו". אלכסנדר סטיבנס, המדען הראשי של הקבוצה, הסכים עמו. הם ידעו שג'ויס, עם כל הליכותיו השחצניות, ניחן ברצון ובנחישות הדעת "לגרור אנשים ולחלצם ממוות בטוח". לורד שקלטון, בנו של החוקר, הגדיר את ג'ויס (יחד עם מקינטוש וריצ'רדס) כ"אחד מאלה היוצאים מן הסיפור (של קבוצת ים רוס) כגיבורים".
ראו גם.
רשימת משלחות לאנטארקטיקה
משפחת פלינסטון
משפחת פלינטסטון
הפלינטסטונים
הפלינטסטונס (סדרת טלוויזיה)
סן קריסטובל דה לה לגונה
סן קריסטובל דה לה לגונה (בספרדית: San Cristóbal de La Laguna; לעיתים מקוצר ללה לגונה) היא עיר במחוז סנטה קרוס דה טנריפה בקהילה האוטונומית של האיים הקנריים בספרד. העיר נמצאת בצפון האי טנריפה והיא גובלת בתחום השיפוט של סנטה קרוס דה טנריפה, בירת המחוז ואחת משתי הבירות של הקהילה האוטונומית. בעיר מתגוררים 153,009 תושבים (נכון ל-2014), והיא העיר השלישית מבחינת גודל אוכלוסייתה באיים הקנריים, אחרי לאס פאלמאס דה גראן קנריה וסנטה קרוס דה טנריפה.
העיר נמצאת על מסלול הכביש TF-5, המקשר בין סנטה קרוס דה טנריפה ופוארטו דה לה קרוס בצדו המערבי של האי. כלכלת העיר מתבססת על חקלאות, גידול מקנה, תיירות ותעשייה. בעיר שוכנות אוניברסיטת לה לגונה, והקתדרלה של סן קריסטובל דה לה לגונה.
ב-1999 הוכרזה סן קריסטובל דה לה לגונה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
היסטוריה.
עד בואם של הספרדים לאיים הקנריים במאה ה-15 שם העמק בו נמצאת העיר היה אַגֶרֶה והוא השתייך לאנגה, אחת הממלכות של הגואנצ'ים בטנריפה. בעמק היה בעבר מעין לגונה שהתייבשה והוא המקור של השם "לה לגונה".
ב-1494 התרחש במקום קרב אגרה, בו כוחות ספרד בהנהגת הקונקיסטאדור אלונסו פרנאנדס דה לוגו ניצחו את הגואנצ'ים וכיבוש טנריפה הושלם תוך שנים ספורות. בין 1496 ו-1497 פרנאנדס דה לוגו ייסד את העיר ותוך זמן קצר היא הפכה למושב של הקבילדו של טנריפה. בהמשך היא הפכה גם לבירה של כל האיים הקנריים.
במאה ה-18 ובמאה ה-19 אזור הנמל של לה לגונה החל לעלות בחשיבותו עד שהוא פוצל לעיר נפרדת - סנטה קרוס דה טנריפה. חשיבותה של סנטה קרוס עלתה בהדרגה על זו של לה לגונה וב-1833 פרננדו השביעי, מלך ספרד, הורה על העברת הבירה של האיים הקנריים לסנטה קרוס.
נכון לעכשיו זו עיר אוניברסיטאית ובעלת חשיבות דתית מכיוון שהיא היא מקום מושבה של הבישופות הקתולית של טנריפה, הכולל לא רק את האי טנריפה, אלא גם את האיים המערביים של האיים הקנריים (לה פלמה, לה גומרה ואל איירו).
פולקר בק
פולקר בק (בגרמנית: Volker Beck; נולד ב-12 בדצמבר 1960 בשטוטגרט) הוא פוליטיקאי גרמני.
בק, חבר מפלגת הירוקים הגרמנית, משמש כיושב-ראש הוועדה הפרלמנטרית ליחסי גרמניה–ישראל בבונדסטאג.
החל את הפעילות הציבורית שלו כדובר ארגון להאט"ב גרמני במשך למעלה מ-10 שנים. בק משמש כדובר מפלגת הירוקים לענייני פנים ודת. הוא מתבלט במאבקו נגד אנטישמיות ושנאת זרים בגרמניה, וכן בתמיכתו במדינת ישראל. על פעילותו זו הוכרז פולקר בק ב-22 ביוני 2015 כזוכה בפרס "ליאו-בק". את הפרס מעניקה מאז 1957 המועצה המרכזית של יהודי גרמניה וזכו בו בעבר אישים כגון קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל, נשיא גרמניה לשעבר כריסטיאן וולף ושר החוץ לשעבר, יושקה פישר. בנימוקים להענקת הפרס נכתב שבק משמש כ"מודל למאבק בשנאה המודרנית כנגד ישראל והיהודים".
בק הוא הומוסקסואל גלוי, ונודע גם בשל פעילותו ארוכת השנים בנושאי זכויות האדם בגרמניה ומחוצה לה – עם דגש על שוויון זכויות מלא לקהילת הלהט"ב. במאי 2006 נפצע במהלך הפגה פרו- להט"בית במוסקבה.
אלאדיו
אלאדיו סילבסטרה גראלס (בקטלאנית: Eladio Silvestre Graells, נולד ב-18 בנובמבר 1940 בסבדל שבקטלוניה, ספרד), הידוע בשמו הפרטי אלאדיו, הוא כדורגלן עבר ספרדי-קטלאני ששיחק כשחקן הגנה. אלאדיו גדל במחלקת הנוער של ברצלונה. במדי הקבוצה הבוגרת, בה שיחק במשך 10 עונות בין 1962 ל-1972, זכה 3 פעמים בגביע הספרדי. לצד משחקו בברצלונה היה גם שחקן נבחרת ספרד, עמה השתתף במונדיאל 1966. לאחר שעזב את ברצלונה, שיחק לתקופה קצרה בהרקולס אליקנטה ובז'ימנסטיק טרגונה, לפני שפרש ממשחק.
קריירה.
קריירת מועדונים.
ברצלונה.
אלאדיו שיחק בילדותו במחלקת הנוער של קבוצה מקומית בעיר הולדתו, סבדל, לפני שהצטרף למחלקת הנוער של ברצלונה. ב-1959 צורף לקונדל, ששימשה הלכה למעשה קבוצת משנה לברצלונה, ומיד הושאל למשך עונה לליידה, ששיחקה בליגה השלישית בספרד. לאחר שיבתו מההשאלה הפך אלאדיו לשחקן סגל מלא בקונדל, עמה שיחק בליגה השנייה בעונת 1960/61. בעונה זו שותף אלאדיו ב-29 משחקי ליגה, בהם כבש פעמיים, ובתום העונה ירדה קונדל לליגה השלישית. אלאדיו המשיך לשחק בקונדל במהלך עונת 1961/62, ובתום העונה קודם לקבוצה הבוגרת של המועדון.
הופעת הבכורה של אלאדיו בקבוצה הבוגרת של ברצלונה הגיעה תחת המאמן לאזלו קובאלה, ב-30 בדצמבר 1962, במשחק בו הפסידה ברצלונה לאוססונה בתוצאה 3-1. קובאלה פוטר והוחלף על ידי גונסלבו השני, ועמו כמאמן פתח אלאדיו בהרכב הקבוצה ב-7 משחקי ליגה עד סוף העונה. ב-23 ביוני 1963 זכתה ברצלונה בגביע הגנרל, אחרי שניצחה בגמר את ריאל סרגוסה בקאמפ נואו, אך אלאדיו לא שותף במשחק. בסוף העונה עזב גונסלבו ובמקומו מונה ססאר רודריגס אלברס. ססאר בטח באלאדיו והציב אותו בהרכב הקבוצה בכל משחקי הליגה בעונת 1963/64 למעט אחד, וברצלונה סיימה את העונה במקום ה-2. יציבותו של אלאדיו בהרכב הקבוצה המשיכה גם בעונות הבאות, בעיקר לצדו של גאייגו, גם כאשר הוחלף מאמן הקבוצה מספר פעמים.
בעונת 1964/65, בה הגיעה ברצלונה למקום ה-6, הורחק אלאדיו בפעם הראשונה בקריירה שלו. היה זה ב-25 באוקטובר 1964, בדקה ה-12 של המשחק נגד סביליה. בעונה הבאה כבש אלאדיו לראשונה בליגה הראשונה בספרד. שער הבכורה שלו היה שער הניצחון על לאס פאלמס ב-25 בדצמבר 1965, ושערו השני היה בניצחון 3-0 על פונטוורדה ב-16 בינואר 1966. אלאדיו היה שותף לזכייתה של ברצלונה בגביע ערי הירידים לעונת 1965/66, כשפתח בהרכב הקבוצה עת גברה על אספניול ברבע הגמר, צ'לסי בחצי הגמר וריאל סרגוסה בגמר. בעונה זו סיימה ברצלונה במקום ה-3 בליגה. בעונה הבאה, עונת 1966/67 המשיך אלאדיו לפתוח בהרכב, וב-29 באוקטובר 1966 כבש צמד לראשונה בקריירה, בניצחון ברצלונה על גרנדה 3-0. אלאדיו נפצע לאחר המשחק ונעדר ממשחק למשך חודשיים. לאחר חזרתו לכשירות, שב להרכב הקבוצה, כבש שער נוסף בדרבי מול אספניול ב-19 בפברואר 1967, ועזר לברצלונה לסיים את הליגה במקום ה-2.