בצבא שרת כקצין חימוש בחיל התותחנים וסיים את שירותו הסדיר כקצין חימוש גדוד "אייל" (403). לאחר שירותו במלחמת לבנון השנייה הועלה לדרגת רב-סרן במיל'.
מוזר הוא בוגר בהצטיינות של החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. בין מוריו בחוג לקולנוע: רפי בוקאי, דוד פרלוב, נחמן אינגבר, ראובן הקר ורות דייכס.
מוזר ניהל את הפסטיבל הבינלאומי ה-10 לסרטי סטודנטים בתל אביב, בשנת 2004. הפסטיבל אירח בישראל את: ריצ'רד גיר, פטריס לקונט, קתרין ברייה, נביל עיוש, תומאס וינטרברג ואדם גרינברג.
בין השנים 2005–2007 שימש מפיק ראשי של חברת עלמה הפקות של המפיק אריק ברנשטיין.
בין השנים 2007–2011 עמד בראש מגמת הפקה-יוזמת של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
מוזר הוא המקים והמנהל של חברת מוזר פילמס בע"מ שהוקמה בשנת 2006. בשנת 2008 יצא סרטו התיעודי "המלחמה הראשונה שלי", על ההתנסות האישית שלו במלחמת לבנון השנייה, הסרט זכה באותה שנה בציון לשבח בפסטיבל דוקאביב. בשנת 2009 ביים עבור רשות השידור את הסרט התיעודי "בדרך אחרת", שעקב אחר מסען של אחינועם ניני ומירה עווד לאירוויזיון במוסקבה ובשנת 2012 ביים את הסרט התיעודי "גברים בלתי נראים" על הומוסקסואלים פלסטינים, שזכה באותה שנה בציון לשבח בפסטיבל דוקאביב ובפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ההומו-לסבי של סן פרנסיסקו.
בשנת 2010 נבחר לישראלי הראשון שהתקבל לתוכנית המפיקים האירופאית EAVE וכן סיים הכשרה במשחק מול מצלמה במסגרת סדנת המשחק של רות דייכס. כמו כן, שימש במאי אורח בתוכנית התחקירים "מבט שני" ברשות השידור בשנים 2010 ו-2015. בשנת 2011 הפיק את הסרט התיעודי "ג'נט" של הבמאית רות ולק.
סרטו העלילתי הראשון "שבלולים בגשם" עלה לאקרנים בשנת 2013, והיה לסרט הפותח של הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה. בנוסף השתתף בתחרות הרשמית של פסטיבל הסרטים הבינלאומי במונטריאול ופסטיבל הקולנוע הבינלאומי בשיקגו.
הסרט הופץ בארצות הברית, אנגליה, צרפת, גרמניה, פולין, הולנד ועוד. סרטיו "גברים בלתי נראים" ו"שבלולים בגשם" נבחרו על ידי מגזין GAY UK כחלק מעשרת סרטי הקולנוע הגאים הישראליים הטובים ביותר.
בשנים 2014–2016 היה חבר הנהלת פורום היוצרים הדוקומנטריים וחבר הנהלת האקדמיה הישראלית לקולנוע. במסגרת זו היה אחד מנציגי היוצרים בוועדת הכנסת שחוקקה את חוק תאגיד השידור הציבורי.
בשנת 2016 הוקרן בבכורה בפסטיבל הקולנוע ירושלים, סרטו התיעודי, במשותף עם העורכת יעל פרלוב, "בן-גוריון, אפילוג", על השנים האחרונות בחייו של דוד בן-גוריון. בסרט נחשף לראשונה ראיון ארוך עם דוד בן-גוריון, בו הוא מתבטא בחופשיות על המדינה ועל חייו. הסרט זכה בפרס אופיר של האקדמיה הישראלית לקולנוע עבור הסרט התיעודי הארוך הטוב ביותר לשנת 2017 והופץ מסחרית בבתי הקולנוע. הסרט הוקרן בעשרות פסטיבלים ברחבי העולם וזכה לשבחי הביקורת בעיתונים שונים, בהם הארץ, הניו יורק טיימס, לוס אנג'לס טיימס והוליווד ריפורטר.
החל משנת 2018 מלמד בבית הספר לקולנוע ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב, קורס הפקה שנה ד.
בשנה זו שודר בערוץ כאן 11 סרטו התיעודי "לטעות זה אנושי", העוסק במוות מרשלנות רפואית מנקודת מבטו של הצוות הרפואי.
בשנת 2019 יצא סרטו "איזנקוט." המתלווה אל רא"ל גדי איזנקוט בחודשים האחרונים שלו על מדים. מוזר קיבל גישה לתפקידו של הרמטכ"ל כפי שמתועד בסרט ששודר בכאן 11 והופק על ידי דובר צה"ל.
בינואר 2021 יצא סרטו 'הפנקס האדום' לציון מאה שנות ההסתדרות הכללית. הסרט סוקר את ההיסטוריה של הארגון - החל משנותיו הראשונות ותפקידי המפתח שמילא טרם הקמת המדינה, דרך תהליכי ההתנוונות והבירוקרטיזציה שעבר והובילו לשקיעתו, ועד לתהליכי ההתחדשות שעבר בעשור השני של המאה ה-21. במסגרת הסרט נחשפו לראשונה קטעי ארכיון רבים וסרטונים שהופקו על ידי ההסתדרות בשיתוף עם מכון לבון, ורואיינו חמישה ראשי הסתדרות לשעבר לצד היסטוריונים.
מוזר הוא חבר האקדמיה האירופית לקולנוע, חבר פורום היוצרים הדוקומנטריים וחבר האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
בשנת 2022 שודרה הסדרה הדוקומנטרית ״אייכמן: הקלטות האבודות״ שביים עבור תאגיד השידור הציבורי.
חיים אישיים.
מוזר הוא הומוסקסואל.
קום (עיר)
קֹם () היא עיר במרכז-מערב איראן ובירת המחוז הקרוי על שמה, ע"פ מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2016 התגוררו בקום 1,201,158 בני אדם והיא העיר השביעית בגודלה במדינה. קום נחשבת לעיר קדושה עבור האסלאם השיעי. בעיר נמצא מקדש פאטמה מעצומה, אחותו של האימאם השיעי השמיני עלי א-רידא. בעיר מספר המדרסות (בתי מדרש אסלאמיים) הגדול ביותר באיראן, שמשתוות במספרן אולי רק לאלו שבנג'ף (עיראק). מאמינים מרחבי העולם השיעי מגיעים לעיר קום שהתיירות הפכה לאחד מענפי הכלכלה המרכזיים בה. קום שומרת על אופי שמרני דתי ונחשבת לעיר הדתית ביותר באיראן. רבים מאנשי הדת האיראנים מקבלים את הכשרתם הדתית בעיר.
בפברואר 2020, סוחר מהעיר קום, שנהג לטוס בקביעות לסין, נדבק שם בנגיף קורונה מזן "SARS-CoV-2", ובשובו לעירו גרם לשרשרת הדבקה שהובילה להתפשטות המגפה בכל רחבי הרפובליקה.
מיקום.
העיר שוכנת מזרחית למדבר המלח הגדול דאשת-א-כאוְיר כ-127 ק"מ דרום-מערבית לבירה טהראן והיא שוכנת על גדותיו של הנהר רוד-א-קום בגובה 928 מטרים מעל פני הים. מדרום-מזרח לקום נמצאת העיר העתיקה כאשאן. ישירות מדרום לקום נמצאות העיירות דליג'אן, מַחַלאת, נַראק, כַּהַכּ, וג'אסב. בתחום המקיף את קום ממזרח נמצאות הערים תַפְרֵש, סאוֵה, ג'עפריה ואַשְתִיַאן.
מקומות ידועים בעיר.
בארגון התרבות הלאומי של איראן מופיעים 195 אתרים בעלי משמעות תרבותית היסטורית בקום. העיר נחשבת לעיר קדושה עבור השיעים המוסלמים ויש בה מבני דת רבים, ביניהם מקדש פאטמה מעצומה ומסגדים רבים.
בקום נמצא גם המרכז הגדול ביותר של סוכנות החלל האיראנית, וכן מרכז שיגור גדול של טילי שֶהאב-3. לא הרחק מן העיר קום, בפורדו, נמצא מתקן פורדו להעשרה גרעינית, הפועל במסגרת תוכנית הגרעין האיראנית.
בקום שוכנת חווזה עלמיה מפורסמת, והיא אחד ממרכזי הלימוד השיעיים החשובים. החווזה המודרנית הוקמה על ידי האייתוללה הגדול עבד אל-כרים חאירי יזדי בשנת 1922.
דגל נוחות
דגל נוחות הוא השתייכותו הלאומית של כלי שיט, דהיינו המדינה בה רשום כלי השיט, השונה מן ההשתייכות הלאומית של בעליו. המונח דגל נוחות נמצא בשימוש מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 ומקורו בדגל אותו מניף כלי שיט לצורך זיהוי המדינה שבה הוא רשום. מדינת הרישום היא הקובעת את המסגרת החוקית לתפעול כלי השיט והיא הרלוונטית באותם מקרים שבהם האונייה מובאת לדין.
רקע.
בתחילת המאה ה-21 למעלה ממחצית אוניות ציי הסוחר בעולם (על פי מדדי מעמס) רשומות בהסדרים של דגלי נוחות, אשר כינויים לעיתים הוא "רישום פתוח" (אנגלית: open registries). הסיבות המסורתיות לבחירת דגל נוחות כוללות מציאת מקלט מס לאונייה, דרגות שכר זולות יותר לבעל האונייה, ותקנות פחות תובעניות באשר לתפעול האונייה.
אחת הדוגמאות הבולטות המביאות לרישום אונייה בדגל נוחות היא העובדה שממשלת ארצות הברית מטילה מכס בשיעור 50% על תיקונים המבוצעים מחוץ לנמלי ארצות הברית, באוניות המניפות דגל אמריקאי. עליית הגלובליזציה שינתה את מפת הסחר העולמי והביאה לשינויים אף בבעלות ובהפעלת אוניות סוחר. חברות הספנות המסורתיות, אשר היו לעיתים קרובות בבעלות משפחתית, נעלמו מן העולם. את מקומן תפסו תאגידי ספנות רב-לאומיים, אשר אף צוותיהן רב-לאומיים. במציאות זו דגל הנוחות אינו מסיר לעיתים את זהותה הלאומית "המקורית" של האונייה, כיוון שזו לא הייתה קיימת מלכתחילה.
מתנגדי תופעת דגלי הנוחות טוענים כי דגלי נוחות מאפשרים לבעלי אוניות להפעיל אוניות ממדינות רישום שאינן אוכפות בהקפדה תקנות בטיחות, תנאים סוציאליים מינימליים לאנשי צוות, או מתירות למלחים להתאגד.
היסטוריה.
האונייה Belen Quezada הייתה האונייה הזרה הראשונה אשר זכתה לרישום פנמי בשנת 1919. מספר אוניות בבעלות אמריקאית באו בעקבותיה בשנת 1922. רישום האוניות הזרות בפנמה הלך וגדל בתקופת 15 השנה הבאות, הרבה בזכות אוניות אירופיות אשר בעליהן בחרו ברישום זה. בסוף שנות ה-40 הביעו מספר בעלי אוניות חוסר שביעות רצון מן הרישום הפנמי והחל חיפוש אחר דגל נוחות חליפי, אשר יתחרה בדגל הפנמי.
בשנת 1948 נוסד רישום אוניות זרות בליבריה, זאת בעזרת אנשי עסקים אמריקאים. סטברוס ניארכוס, איל ספנות יווני נודע במחצית השנייה של המאה ה-20, רשם את האונייה הזרה הראשונה בליבריה, בשנת 1949. בעלי אוניות רבים באו בעקבותיו והרישום הליברי גדל באיטיות עד שהחל מתחרה ברישום הפנמי. רישום אוניות זרות מהווה מקור הכנסה למדינה. כך בשנת 2008 הביא רישום אוניות להכנסה של 19 מיליון דולר לליבריה, בה רשומות נכון לשנה זו כ-2,600 אוניות בבעלות זרה.
כיום שלוש המדינות שבהן המספר הגדול ביותר של אוניות ברישום זר הן: פנמה, ליבריה ואיי מרשל. מבין שלוש אלה, אוניות ברישום של ליבריה ואיי בהאמה נמצאו כאוניות שבטיחותן מעל הממוצע על פי בדיקות ארגוני בטיחות ימית בינלאומיים.
שמואל פקטור
שמואל פקטור (בגרמנית: Samuel ("S. D.") Factor (Faktor); 22 בספטמבר 1883, לודז' - 11 בינואר 1949, שיקגו) היה שחמטאי יהודי-פולני-אמריקאי.