למרות שבפילוסופיה הפוטנציאליסטית אין ודאות לוגית, מצאו קופרניקוס וחבריו קריטריונים כיצד לדעת שהתאוריה בידיהם קרובה מאוד לאמת - קריטריונים אלה הם: הרמוניה, סימטריה ואחדות אורגנית בתאוריה.
אפשר להסביר קריטריונים אלה באמצעות דוגמה של פענוח צופן. כאשר אתה מפענח צופן לעולם לא תהיה בידך ודאות מוחלטת ומלאה שאכן הפענוח נכון. ברם, אם מצד שני אתה מפענח מכתב בצורה מסוימת ומגלה שהטקסט שקיבלת הוא בעל משמעות ואף קשור לדבר שאתה מחפש - כל אדם יבין שהוא אכן פענח נכונה את הצופן, וזאת כי הכול מסתדר כל כך יפה ומתקבל טקסט בעל משמעות ומובן.
רוב הפוטנציאליסטים היו מודעים לכך שהתאוריות הפוטנציאליסטיות שלהם מבוססות על סתירות ופרדוקסים לוגים שכן, אופי הבאור שלהם מתבסס על האפשרות להסביר את הדבר באמצעות דבר זר ממנו לחלוטין, כך נולד מבנה הסברי לפיו: הדבר אינו הדבר, אלא בכלל משהו שונה ממנו בעליל. רנה דקארט כתב על כך במפורש ב"פיזיקה" שלו ואילו גלילאו גליליי הסביר שהוא מבאר את המופלא על ידי הנס. הגדלים והמושגים הפרדוקסליים הבולטים בתורות אלו היה האינפיניטסימל והמהירות הרגעית (מושג שהותקף קשות בפרדוקסים של זנון).
שיא המהפכה הפוטנציאליסטית היה בעבודותיו של אייזק ניוטון: החשבון אינפיניטסימלי והמכניקה המבוססת על כוחות.
המהפכה הקופרניקנית השנייה: התוכנית האקטואליסטית.
בחלק זה סוקר המחבר את הביקורת של הפילוסופים ג'ורג' ברקלי ודייוויד יום על הפילוסופיה הפוטנציאליסטית של ניוטון, ובייחוד על עבודותיו: המכניקה הקלאסית והחשבון האינפיניטסימלי. שני הפילוסופים טענו שהכוח שהנהיג ניוטון הוא למעשה פיקציה מתמטית בלבד וכן שהחשבון האינפיניטסימלי שפיתח הוא מלא סתירות ומבוסס כולו על גודל סתירתי מיסודו (האינפיניטסימל).
דייוויד יום המשיך את הביקורת על ניוטון והגיע לשיא בנסחו את העקרון הסמנטולוגי. בכלר מציג זאת בהקדמה לפרק כך:
בכלר מראה כיצד נובע מעקרון זה המסקנה שכל הדברים שאנו מאמינים וחשים בקיומם - מרחב, זמן, קיום עצמי, סיבתיות, חוקי טבע, עצמים נפרדים - אינם בעצם קיימים. למעשה, הם לא יותר מאשר פיקציות שיוצרת הנפש בשביל לבנות לעצמה תמונת עולם קוהרנטית, ואין שום משמעות לאמיתותם.
תורת ההכרה של עמנואל קאנט והפוסט-מודרניזם של המאה העשרים הם תולדות ישירות, ולמעשה הרחבות, של עקרון זה שטבע יום בספרו "מסכת טבע האדם" ב-1739.
בסוף חלק זה, סוקר המחבר באריכות את תורת הידיעה שפיתח עמנואל קאנט בפרק שנקרא "הפורענות: קאנט מתעורר". בנוסף על חזרה על העקרון הסמנטולוגי של יום, קאנט ניסה להסביר מדוע המתמטיקה והפיזיקה הן נכונות וודאיות (הבעיה הייתה חריפה במיוחד לגבי המתמטיקה - שהציגה טענות אינפורמטיביות ודאיות שאינן תלויות בניסיון). ההסבר שהציע קאנט היה שנכונותן נובעת מן הצורה והמבנה שלהן ולא מן התוכן שלהן. כלומר, המתמטיקה והפיזיקה לא אומרות כלום על העולם, אלא רק על צורת הניסיון האנושי - שזה דבר בלתי נפרד מאיתנו.
כלומר, כדי להציל את ודאות המדע הוא רוקן אותו מתוכנו והפך אותו לאוסף טענות צורניות גרידא, כאשר הדקדוק הצורני נקבע לפי יכולת הקליטה האנושית, הנתונה מראש וקודמת לכל ניסיון (אפריורי), ודרכה מעצב האדם את עולם החוויות שלו.
בסוף הפרק, מביא בכלר את ההסתייגות של קאנט מהמסקנות שמתחייבות מתורתו. בכלר מתאר זאת כהבזק של שפיות, כ"בלבול" שעדיף על "טירוף", אך עומד בסתירה מוחלטת לכל הפילוסופיה של קאנט. ממשיכי דרכו של קאנט, שלכאורה ניסו לסתור אותה, מיקדו את מעשיהם בהפרכת ההסתייגות ובכך דווקא חיזקו את רעיונותיו.
המהפכה הקופרניקנית השלישית: ההחלקה אל הריקות.
בפרק זה סוקר בכלר את המהפכה השלישית בפילוסופיה שידועה גם בשם המהפך הלשוני. המהפכה השלישית מעבירה את נקודת הכובד בפילוסופיה מן העולם כשלעצמו אל הלשון המתארת אותו. במקום לפתור את הבעיות הקודמות, הן מנוסחות מחדש בלשון שמרוקנת אותן מכל פשר ולא מאפשרת לדבר עליהן באופן מובן. פילוסופיה זו נוצרה דווקא כתגובת נגד לקאנט אך למעשה היוותה חיזוק לטענותיו.
בנוסף לדיון בו מסביר המחבר כיצד התפתחה הפילוסופיה שבה השפה מעצבת את התודעה, המחבר סוקר כיצד השפיעה הפילוסופיה של קאנט על ההגות המדעית והפילוסופית במאה ה-19 ובמאה ה-20 תוך הבאת דוגמאות רבות ומפורטות, בהן:
לאורך כל חלק זה, מציג המחבר בכלר את דעתו, שהפילוסופיה האקטואליסטית היא מעשה של יאוש וניוון מחשבתי שבמקום לקבל את העובדה שתמיד יהיה ספק בנוגע לוודאות התגליות והתאוריות ועדיין אפשר לענות על שאלות מהותיות וחשובות, מנסה להמציא תורות ודאיות לחלוטין אך ריקות מתוכן שעוסקות בדקדוק ועקביות של הגדרות ולא בדברים עצמם.
בכלר מספק מספר הפרכות לאקטואליזם המוחלט, ביניהן:
ברוטליזם – אפילוג אתי.
בחלק זה תוקף המחבר בחריפות את האתיקה (תורת המוסר) המתחייבת מהפילוסופיה האקטואליסטית והפוסט-מודרניסטית שבה החזק הוא הצודק, כל מעשה עוולה ואידאולוגיה אכזרית קבילים ושקריטריון של מוסריות הוא צורני בלבד (הצו הקטגורי) ולא תוכני.
הוא לא תוקף ישירות הוגים פוסט-מודרניסטים אלא דן בפילוסופים גרמניים כמו עמנואל קאנט (שלמרות שהתכוון לטוב למעשה יצר מפלצת), גאורג וילהלם פרידריך הגל, מרטין היידגר ופרידריך שילר שפיתחו אתיקה ברוטלית בה הכוח מהווה הצדקה מוסרית למעשים (למשל: תפיסת "רוח ההיסטוריה" של הגל שקובעת שהאומה הכי מוסרית היא זו שידה עליונה על שאר האומות ומצליחה במבחן ההיסטוריה). בסיום החלק הוא מדגים כיצד הנאצים השתמשו בפילוסופיה זו להצדקת מעשיהם.
לעומת זאת, בהקדמה, בכלר כותב שהניסוחים האחרונים של האתיקה האקטואליסטית (ביניהם פוסט-מודרניזם, הפרגמטיזם האמריקני, הפלורליזם והליברליזם הקיצוני) הם
דציבלים
הפלרה
טרנסדוקציה
טראנסדוקציה
תחום אי-רציפות מוהורוביצ'יץ'
תחום האי-רציפות על-שם מוהורוביצ'יץ' הוא אחד משלושת תחומי האי-רציפות שנמצאו בכדור הארץ. תחום זה נמצא בעומק של 5–35 ק"מ (תלוי בסוג הקרום – יבשתי או ימי) מתחת לפני השטח, והוא נחשב לגבול המפריד בין קרום כדור הארץ למעטפת.
התחום נתגלה על ידי החוקר הקרואטי אנדריה מוהורוביצ'יץ' בשנת 1909 ונקרא על שמו. מוהורוביצ'יץ' מצא שמערכות גלים סייסמיים הנוצרים ברעידות אדמה אינם מגיעים לתחנה הסייסמולוגית ביחידת רצף אחת, וישנן קבוצות גלים המגיעות בהפרש זמן כלשהו לפני קבוצות אחרות. לכן הניח מוהורוביצ'יץ' הנחה (שאושרה ברבות הימים על ידי תצפיות רבות) שבעומק מסוים קיים תחום אי-רציפות, המפריד בין שכבה עליונה בעלת רמת צפיפות נמוכה לבין שכבה תחתונה בעלת רמת צפיפות גבוהה. הגלים שמגיעים מוקדם יותר מהאחרים עוברים דרך השכבה הצפופה והעמוקה, וכיוון שצפיפות החומר משפיעה על מהירות הגלים, הם מגיעים מוקדם יותר מאשר הגלים שמגיעים בקו ישר דרך השכבה העליונה.
ה-ENSA (ראשי תיבות: Entertainments National Service Association) התאחדות שירות לאומי לבידור, הוא ארגון שהוקם על ידי הממשלה הבריטית בשנת 1939, במטרה לספק לכוחות הצבא הבריטיים (שהיו בנויים מחיילים ממדינות שונות) בידור, במשך מלחמת העולם השנייה. מכל מדינה שכוחותיה הצבאיים עזרו במאמץ המלחמה לטובת הבריטים, הובאו זמרים כדי להנעים את זמנם של החיילים הלוחמים.
ה-ENSA פעל גם לטובת חיילי הבריגדה היהודית, שבאו מארץ ישראל במטרה ללחום בגרמנים. ל-ENSA של הבריגדה היהודית קראו המעין זה. ההצגה הגדולה ביותר של המעין זה, נערך בפיוג'י שליד רומא. הזמרים שהובאו מישראל לאיטליה למעין זה, הופיעו גם במקומות בהם החיילים התאמנו ונלחמו, אך גם בבית החולים הצבאי בו שהו הפצועים היהודיים.
יחידת מידה
יחידת מידה (או אמת מידה) היא גודל מוסכם וקבוע, המשמש למדידת מאפיין של עצם מסוים, באמצעות השוואת מאפיין זה ליחידת המידה. מטר, למשל, היא יחידת מידה לאורך, המאפשרת למדוד את אורכם של עצמים.
יחידות מידה קיימות מימי קדם, כיוון שהצורך להשוות כמויות שונות של דברים הוא צורך בסיסי הנוצר בכל חברה שיש בה צורה כלשהי של מסחר, תהיה פרימיטיבית ככל שתהיה. האמה, למשל, היא יחידת מידה לאורך המופיעה בתורה, והתורה מחייבת הקפדה על מידות תקניות.
לאורך רוב ההיסטוריה מרבית יחידות המידה לא היו מבוססות על גודל טבעי אוניברסלי, אלא נבעו מהסכמה חברתית. גם כאשר קיימת יחידת מידה טבעית, כגון היממה, שהיא משך הזמן הנחוץ לכדור הארץ להשלים סיבוב אחד סביב צירו, הרי חלוקתה ליחידות קטנות יותר, כגון שעה, מבוססת על החלטה שרירותית. כתוצאה מכך נוצרו בתרבויות שונות יחידות מידה שונות. למדידת אורך, למשל, התפתחו האמה, היארד והמטר. יחידות מידה משמשות לתקשורת אנושית, ולכן ריבוי יחידות מידה שונות מקשה על תקשורת זו.
עם התפתחות המדע, נוצר הצורך ביצירת יחידות למדע, שתהיינה אוניברסליות ומוסכמות על כל האנושות. המטר והקילוגרם נקבעו כמידות תקניות מחייבות בצרפת לאחר המהפכה הצרפתית, וכל נגזרותיהם היו כפולות של 10, על מנת להקל על חישובים ומדידות. לשם השוואה: בשיטה הבריטית, בכל יארד יש שלוש רגליים, בכל רגל יש 12 אינצ'ים, בכל פאונד יש 16 אונקיות רגילות, בכל גלון יש ארבע קווארטות ושמונה פינטות, וכן הלאה. בהדרגה כל העולם המדעי עבר לשימוש בשיטה הצרפתית, והוכנסו אליה יחידות חדשות בהתאם. כך, בשנת 1832 נוצרה מערכת היחידות cgs - מערכת המידות המדעית הראשונה, אשר הורחבה בשנות ה-70 של המאה ה-19 על ידי ג'יימס קלרק מקסוול. המערכת קיבלה את שמה על שם יחידותיה הבסיסיות - הסנטימטר, הגרם והשנייה.