לוז נולד בדגניה ב לרחל וקדיש לוז (לוּזִ'ינְסקי), איש מפא"י ויו"ר הכנסת. שני הוריו עלו מבלארוס ב-1920. בין השנים 1959 ל-1964 למד באוניברסיטה העברית בירושלים פילוסופיה והיסטוריה של עם ישראל וסיים תואר ראשון (1962) תואר שני (1970). שימש כמורה ומחנך בתיכון של קיבוצי עמק הירדן ולימד תנ"ך, היסטוריה ומחשבת ישראל. בשנת 1971 נסע עם משפחתו לבוסטון שבמסצ'וסטס, ארצות הברית, כמורה-שליח, ולימד שם במכללה העברית. בין השנים 1974 ל-1976 לימד במחלקה למדעי הדתות באוניברסיטת קונקורדיה בקנדה.
במהלך התקופה הזאת הוא השלים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת ברנדייס וסיים את עבודת המחקר שלו, שפורסמה מאוחר יותר כספר בשם "מקבילים נפגשים - דת ולאומיות בתנועה הציונית בראשיתה 1905-1882". הספר תורגם לאנגלית וזכה בפרס החברה ההיסטורית הישראלית.
בשנת 1976 שב לישראל והתקבל כמרצה בחוג להיסטוריה ומחשבת ישראל באוניברסיטת חיפה ובמכללת אורנים. בשנים 5–1984 היה מרצה אורח במרכז ללימודי היהדות באוניברסיטת הרוורד, בשנים 9–1988 היה מרצה אורח במרכז ללימודי היהדות באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, ובשנים 2000–2001 היה מרצה אורח במחלקה ללימודי יהדות באוניברסיטת ייל.
בין השנים 1981 ל-1984 ו-1989 ל-1991 שימש כראש החוג למחשבת ישראל באורנים. משנת 1995 היה במשך מספר שנים עמית-חוקר במכון שלום הרטמן ללימודים מתקדמים בירושלים. משנת 2006 מלמד בהתנדבות במכינת עין פרת.
הגותו של לוז.
תחום התמחותו של לוז הוא המחשבה היהודית בעת החדשה. רוב מחקריו עוסקים בהגות היהודית המודרנית (המאות ה-19 וה-20), בדגש על ההגות הציונית. הוא פרסם בנושאים אלה מאמרים בכתבי עת שונים בעברית ובאנגלית.
כחלק מתחום זה העלה לוז במחקרו כי הציונות הייתה למעשה "פוסט רפורמית" במובן זה שמנהיגים יהודים המזוהים עם "ערכי הנאורות" שקודם לכן נאבקו באורתודוקסיה וניסו להנהיג רפורמות דתיות, משעה שהפכו מנהיגי התנועה הציונית "כרתו עמה ברית כדי לגבש זהות לאומית". כך כבר בשנת 1842 פרש זכריה פרנקל מהתנועה הרפורמית והפך ללוחם כנגדה, על רקע שאיפתו "לעצמאות המדינית היהודית" וגישה דומה ניתן לראות גם אצל צבי גרץ ואצל משה הס.
ספרו השני, "מאבק בנחל יבוק - כוח מוסר וזהות יהודית", עסק בסוגיית היחס לכוח בהגות הציונית ובמחשבה היהודית בכלל. הספר זיכה אותו בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 1999. גם ספר זה תורגם לאנגלית. הוא ערך את הספר "פציפיזם לאור התורה", שבו מבחר כתביו של הרב הפציפיסטי אהרן שמואל תמרת, הידוע יותר בפסאודונים שלו 'אחד הרבנים המרגישים'.
בשנים האחרונות עוסק לוז בפרסום כתביו של הפילוסוף היהודי-אמריקאי ליאו שטראוס והבאת משנתו לקורא הישראלי. עד עתה יצאו לאור שלושה ספרים בעריכתו: "ירושלים ואתונה", "הזכות הטבעית וההיסטוריה" ו"הליברליזם ומשבר ההגות היהודית המודרנית".
אחיו, צבי לוז, היה פרופסור לספרות באוניברסיטת בר-אילן.
דוד ליפמן שובקס
נערת האווזים
נערת האווזים היא אגדה גרמנית שנאספה על ידי האחים גרים. נערת האווזים פורסמה לראשונה בשנת 1815 ומאז המהדורה השנייה לאוסף מעשיות האחים גרים משנת 1819 היא אגדה מספר 89.
סיפור עם בעל שם זהה של מחבר אחר מסביר את תופעת אווזי הבר על ידי נערת האווזים שלא שמרה על עדר האווזים שלה.
תקציר.
מלכה זקנה שלחה את בתה הנסיכה היפהפייה לארץ רחוקה כדי להינשא לנסיך. עם הנסיכה יצאו גם משרתת והסוס פאלאדה, שהיה בעל יכולת דיבור. לפני צאתה לדרך נתנה האם לנסיכה מטפחת ועליה שלוש טיפות מדמה, והורתה לה לשמור היטב על המטפחת בחיקה, מכיוון שתועיל לה בדרך. הפמליה יצאה לדרך. בדרך צמאה הנסיכה למים וביקשה מן המשרתת לדלות לה מים מן הנהר, אך זאת סירבה בעזות פנים. הנסיכה כרעה על ברכיה בצער כדי לשתות מים מן הנהר, וטיפות הדם שעל המטפחת אמרו לה, "הו, אילו ידעה זאת אמך, היה לבה נשבר לשניים." זמן-מה לאחר מכן שבה הנסיכה וביקשה מים, ושוב סירבה המשרתת לשרת אותה. על כן כרעה הנסיכה על ברכיה כדי לשתות מן הנהר. הפעם נשמטה לנהר המטפחת שנתנה לה אמה, אך הנסיכה לא הבחינה בכך. המשרתת הבחינה בכך ושמחה, כי כך נחלשה הנסיכה מאוד. כאשר ביקשה הנסיכה לחזור אל סוסה פאלאדה, עלתה המשרתת על הסוס ואילצה את הנסיכה לעלות על סוסה שלה. המשרתת גם הכריחה את הנסיכה לפשוט את בגדי המלכות, ללבוש את בגדי המשרתת המרופטים ולהישבע שלא תספר על כך לאיש. רק הסוס פאלאדה היה עד למתרחש.
כאשר הגיעו המשרתת והנסיכה לארמון, חשב הנסיך שהמשרתת היא הנסיכה ונשא אותה על כפיים. המלך, שראה את הנסיכה האמיתית בבגדי המשרתת, שאל את המשרתת המתחזה, וזאת אמרה לו כי מדובר בנוודית שאספה לה לחברה. המלך ציווה על הנסיכה האמיתית לעזור לרועה האווזים קונרדשן (קונרד הקטן). המתחזה ביקשה מן הנסיך לכרות את ראשו של הסוס פאלאדה הנאמן, כי חששה שיספר את מעלליה. בקשתה בוצעה, אך הנסיכה האמיתית שיחדה את השוחט למען יציב את ראשו של פאלאדה על שער העיר שם היא עוברת בכל יום כאשר היא מוציאה את האווזים למרעה. כאשר עברו הנסיכה וקונרד בשער למחרת היא אמרה "הו, פאלאדה, תלוי שם!" על כך ענה ראשו של פאלאדה "הו, מלכה צעירה, לו אמך ידעה, לבה היה נשבר לשניים", קונרד והנסיכה יצאו לרעות באחו, כאשר התירה הנסיכה את שערה ראה קונדר שהוא מזהב טהור, קונרד ביקש לתלוש שערה אחת משערותיה אך הנסיכה גרמה לרוח חזקה שהעיפה את כובעו של קנרד, עד ששב קונרד סידרה הנסיכה את שערה. מאורעות היום חזרו גם למחרת ולכן הלך קונרד למלך וביקש ממנו לפטור אותו מנוכחותה של הנסיכה. קונרד סיפר למלך על הסוס ועל יכולתה של הנסיכה להביא לרוח, למחרת המלך נחבא מאחורי השער ושמע את פאלאדה והנסיכה וכן את קריאתה של הנסיכה לרוח. בערב שאל המלך את הנסיכה לפשר הדברים שראה, אך הנסיכה טענה כי אינה יכולה לספר מפאת שבועתה. המלך אמר לנסיכה לומר את סיבת צערה לתנור, ויצא. הנסיכה בכתה לתנור "פה אני יושבת נטושה על ידי העולם למרות שאני בת מלך, משרתת שקרנית לקחה את מקומי ואת חתני ואני נאלצת לעשות עבודות פשוטות, לו ידעה זאת אמי, לבה היה נשבר לשניים". המלך הזקן עמד ליד הארובה והאזין, לאחר שסיימה הנסיכה נכנס המלך, ציווה להלביש את הנסיכה בבגדי מלכות והודיע לנסיך כי זאת הנסיכה האמיתית. הנסיך שמח כשראה את יופייה ומעלותיה של הנסיכה וערך משתה חגיגי, במשתה ישבה הנסיכה האמיתית והמשרתת שלא זיהתה את הנסיכה. הנסיך שאל את המשרתת מהו עונשו של מי שמעל באמון אדונו באופן כזה. המשרתת טענה שיש להפשיט את הפושע ולגלגל אותו בחבית בעלת מסמרים פנימיים על ידי שני סוסים לבנים. הנסיך הודיע כי המשרתת היא הפושעת וגזר הדין שהמליצה עליו יבוצע.
אחרי ביצוע גזר הדין התחתנו הנסיך והנסיכה ומלכו על ממלכתם בשלום ובאושר.
ניתוח הסיפור.
בסיפור מוצאים חוקרי ספרות (ברונו בטלהיים, דב נוי ואחרים) סמליות במספר נושאים. אובדן המטפחת מסמל את חוסר הבגרות וחוסר האחריות של הנסיכה. טיפות הדם מסמלות את הבגרות המינית (מחזור), מטפחת ספוגה בדם מסמלת את מימוש הנישואין (סדין מוכתם שמוצג כסמל לאובדן בתולין), התנור בפניו מתנה הנסיכה את צרותיה הוא מקור חום ומקור מזון וכך הוא מסמל את האם הרחוקה.
לודוויג גאורג ביברבך
לודוויג גאורג אליאס מוזס ביברבך (בגרמנית: Ludwig Georg Elias Moses Bieberbach; 4 בדצמבר 1886 – 1 בספטמבר 1982) היה מתמטיקאי גרמני. נודע כתומך המפלגה הנאצית, וטען לקשר בין גזע לבין דרך-חשיבה מדעית.
ביוגרפיה.
ביברבך נולד בגודלאו שליד דרמשטאדט, בזמנו בדוכסות הגדולה של הסן. מורהו למתמטיקה בבית הספר התיכון הביא אותו להתעניין במקצוע. במהלך שירותו הצבאי הוא נכח בהרצאות של ליאו קניגסברגר באוניברסיטת היידלברג ועם תום שירותו בחר ללמוד באוניברסיטת גטינגן בעקבות פרסום על הרצאות של הרמן מינקובסקי בתורת האינווריאנטים. בגטינגן הושפע ביברבך על ידי פליקס קליין ופאול קבה (Paul Koebe) להתמחות באנליזה מתמטית במקום באלגברה. בשנת 1908 הוא נתן סמינר על עבודתו של ארתור מוריץ שנפליס על הבעיה ה-18 מתוך 23 הבעיות של הילברט ובשנת 1910 פרסם הרחבה על עבודתו של ארתור מוריץ שנפליס בנושא, שהביא לו פרסום בעולם המתמטיקה.
בשנת 1910 עבר ביברבך עם ארנסט צרמלו לאוניברסיטת ציריך כדי להיות דוקטורנט שלו שם. אולם תוך זמן קצר ארגן לו ארתור מוריץ שנפליס משרת הוראה באוניברסיטת קניגסברג ולאחר שלוש שנים הוא זכה במשרה משתלמת יותר באוניברסיטת בזל. בשנת 1915 נקרא ביברבך בפעם השנייה על ידי ארתור מוריץ שנפליס להצטרף אליו, הפעם באוניברסיטה החדשה שנוסדה שנה קודם לכן בפרנקפורט.
בשנת 1916 פרסם ביברבך את "השערת ביברבך" הקובעת תנאי הכרחי המתקיים על ידי פונקציה הולומורפית חד-חד-ערכית מעיגול היחידה אל המישור המרוכב, שהוכחה בשנת 1985 ומאז נודעה כמשפט דה ברנז'.
באפריל 1921 מונה ביברבך לתפקיד פרופסור באוניברסיטת ברלין שנחשבה לאחד משני המרכזים של המתמטיקה הגרמנית.
בשנת 1928 הצטרף ביברבך לקריאתו של לויצן אגברטוס יאן בראואר להחרים את הקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים בבולוניה שאורגן לטענתם על ידי ארגון אנטי-גרמני. בעקבות זאת התפתחו חילופי דברים קשים בינו לבין דויד הילברט.
ביברבך היה נאצי נלהב ששימש כעורך כתב העת Deutsche Mathematik שהטיף למתמטיקה ב"רוח גרמנית אמיתית". לאחר עליית הנאצים לשלטון הוא החל להגיע לשיעורים לבוש במדי הצבא הגרמני.