בסוף המאה הייתה אופנה להצגת דמויות יושבות בלבוש מפואר למחצה, שהתחילה באנגליה על ידי ואן דייק בשנות ה-30 של המאה ה-17, המכונה בגד "ציורי" או "רומאי" היושבים היו אריסטוקרטים ואנשי מיליציות, שהרשו לעצמם חופש רב יותר בלבוש. בסוף המאה ערכים צרפתים התפשטו בקרב מעמדות נוספים, מה שאפשר ליותר חופש ותצוגה.
סוג ייחודי של ציור, המשלב אלמנטים של דיוקן, היסטוריה וציור ז'אנר נקרא טרוניה. הכוונה בדרך כלל לציור באורך חצי גוף של דמות יחידה שהתרכז בלכידת מצב רוח או הבעה יוצאת דופן. זהותו של המודל בפועל לא הייתה אמורה להיות חשובה, אך הם עשויים לייצג דמות היסטורית ולהיות בתחפושת אקזוטית או היסטורית. יאן לווינס ורמברנדט, שרבים מציורי הדיוקן העצמי שלהם הם גם טרוניות (בעיקר החרוטות שלו), היו בין אלה שפיתחו את הסגנון.
כמו כן צוירו דיוקנאות משפחתיות כמו בפלנדריה, אך ללא נוף נרחב ברקע, כמו שצויר מאוחר יותר באנגליה, והן בלבוש ובמצב רוח לא פורמלי. דיוקנאות קבוצתיים, בעיקר סגנון הולנדי, היו פופולריים בקרב מספר גדול של עמותות אזרחיות שהיו אלמנט בולט בחיים ההולנדים, כמו משמרות מיליציה, מועצות נאמנים ועדי קרנות צדקה ועוד. במיוחד במחצית הראשונה של המאה, דיוקנאות היו רשמיות מאוד ונוקשות בהרכב. קבוצות ישבו לעיתים קרובות סביב השולחן, כאשר כל אחד מביט אל הצופה. תשומת לב רבה הוקדשה לפרטים הקטנים בבגדים, ובמידת הצורך, לריהוט וסימנים אחרים למעמד האדם בחברה. בהמשך המאה קבוצות הפכו לחיות יותר והצבעים בהירים יותר.
מדענים העמידו לרוב מכשירים וחפצים ממחקרם סביבם. לעיתים התייצבו רופאים סביב גופה, מה שמכונה 'שיעור אנטומי', כשהמפורסם שבהם הוא שיעור האנטומיה של ד"ר טולפ (1632, האג). לוחות נאמנים בפורטרטים הרשמיים שלהם העדיפו דימוי של צנוע וענווה, כשהם לבושים בבגדים כהים (שעידונם העיד על מעמדם הבולט בחברה), לעיתים קרובות יושבים סביב שולחן, עם הבעות חגיגיות על פניהם.
רוב דיוקנאות קבוצת המיליציה הוזמנו בהארלם ואו אמסטרדם. שם הם היו הרבה יותר ראוותניות או אפילו קולניות יותר מסוגים אחרים של דיוקנאות. דוגמאות מוקדמות הראו גם אוכל סביבם, אך קבוצות מאוחרות יותר הראו לרוב את הדמויות עומדות בקומפוזיציה דינאמית יותר. פלוגת המיליציה המפורסמת של רמברנדט של קפטן פרנס באנינג קוק, הידועה יותר בשם משמר הלילה (1642), הייתה ניסיון שאפתני ולא לגמרי מוצלח להציג קבוצה בפעולה, לצאת לסיור או מצעד, גם חדשני בהימנעות מטיפוס הפורמט הרחב של יצירות כאלה.
עלות הדיוקנאות הקבוצתיים חולקה בדרך כלל על ידי המצוירים, לרוב לא באופן שווה. הסכום ששולם עשוי לקבוע את מקומו של כל אחד בתמונה וגודל הגוף המצויר: מהראש לכף הרגל אלה שהועמדו בקדמת התמונה או רק ציור של הפנים בחלק האחורי של הקבוצה. לפעמים כל חברי הקבוצה שילמו סכום שווה, מה שעלול היה להוביל למריבות כאשר חלק מהחברים קיבלו מקום בולט יותר בתמונה מאחרים. באמסטרדם רוב הציורים הללו בסופו של דבר היו ברשות מועצת העיר, ורבים מוצגים כעת במוזיאון באמסטרדם. אין דוגמאות משמעותיות מחוץ להולנד.
סצינות מחיי היומיום.
ציורי חיי ים-יום (הנקראים סגנון ז'אנר) מראים סצנות המציגות באופן בולט דמויות שלא ניתן לקשר אליהן שום זהות ספציפית - אינן דיוקנאות או משויכות לדמויות היסטוריות. יחד עם ציורי הנוף, ההתפתחות והפופולריות העצומה של ציור הז'אנר הם המאפיין המובהק ביותר של הציור ההולנדי בתקופה זו. בציורים רבים מוצגות דמויות יחידות, כמו של יאן ורמיר "החלבנית". אחרות עשויות להראות קבוצות גדולות באירוע חברתי כלשהו, או בהמונים.
היו קבוצות משנה רבות בתוך סגנון הז'אנר: דמויות בודדות, משפחות איכרים, סצינות טברנה, מסיבות, נשים בעבודה בבית, סצינות של חגיגות בכפר או בעיירה, סצינות שוק, סצינות בתים, סצינות עם סוסים או חיות משק, בשלג, לאור ירח, ורבים אחרים. למעשה לרוב אלה היו מונחים ספציפיים בהולנדית, אך לא היה מונח הולנדי כולל המקביל ל"ציור ז'אנר" חלק מהאמנים עבדו רוב הזמן בתוך אחד מסוגי המשנה הללו, במיוחד לאחר שנת 1625. במהלך המאה, מספר ציורי הז'אנר נטה להצמצם.
אף על פי שציורי ז'אנר מספקים תובנות רבות על חיי היומיום של אזרחי המאה ה-17 מכל המעמדות, לא תמיד אפשר לקבל את רמת הדיוק שלהם כמובן מאליו. בדרך כלל הם מראים את מה שהיסטוריוני האמנות מכנים "אפקט מציאות" ולא תיאור ריאליסטי בפועל. המידה של סטיה מהמציאות, משתנה בין אמנים. ציורים רבים שנראים כמתארים רק סצנות יומיומיות, איירו למעשה פתגמים ואמרות הולנדיים או העבירו מסר מוסרי. את המסר הזה מנסים כעת לפענח היסטוריוני אמנות, אם כי חלקם ברורים. אמנים ורוכשים ניסו להתייחס לנושאים בשני הכיוונים - נהנים מתיאור של משקי בית לא מסודרים או בסצנות בתי בושת, תוך שהם מספקים פרשנות מוסרית. כך עבודותיו של יאן סטין, אשר מקצועו האחר היה כבעל פונדק, הם דוגמה לכך. האיזון בין אלמנטים אלה מתבלט בהווה על ידי היסטוריוני אמנות.
לעיתים קרובות הציורים היו מבוססים על פתגמים פופולריים. האיורים מלווים לעיתים קרובות ישירות בפתגמים, ומאז תחילת המאה העשרים היסטוריונים צירפו פתגמים, ואמרות והקדשות למספר רב של עבודות ז'אנר. מקור נוסף פופולרי של משמעות הז'אנר הוא משחק מילים חזותי באמצעות מספר רב של מילים בסלנג הולנדי בתחום המיני: הנרתיק יכול להיות מיוצג על ידי כלי נגינה כמנדולינה או גרביים צמודים, וסקס ידי ציפור, בקרב ציירים רבים אחרים היו אפשרויות נוספות, וסמלים ויזואליים כגון נעליים, כדים וסרטים בצדם.
אותם ציירים ציירו לעיתים קרובות יצירות ברוח שונה מאוד של עקרות בית או נשים אחרות במנוחה בבית או בעבודה - יש בהן מספר רב של ציורים דומים של גברים. למעשה גברים ממעמד הפועלים שעושים את עבודתם נעדרים בעיקר מאמנות תור הזהב ההולנדית. הציורים של התקופה מלאים בנופים המאוכלסים על ידי מטיילים ובטלנים, אך לעיתים רחוקות צוירו אנשים העוסקים בעיבוד אדמה. אף על פי שהרפובליקה ההולנדית הייתה האומה החשובה ביותר בסחר בינלאומי באירופה, ושפע הציורים הימיים, סצינות עובדי המזח ופעילויות מסחריות אחרות נדירות ביותר. קבוצת נושאים זו הייתה המצאה הולנדית, המשקפת את העיסוק התרבותי בעידן, והיא אומצה על ידי אמנים מארצות אחרות, בעיקר צרפת, בשתי המאות שלאחר מכן.
המסורת המפותחת מן הריאליזם ופעילות רקע מפורט של ציור הולנדי מוקדם, של הירונימוס בוש וגם פיטר ברויגל האב שהיו בין הראשונים להפוך את הנושאים האלה לתחום העיקרי שלהם. בהארלם הציירים וילם פיטרזון, פרנס הלס, ואן דה ולדה ואחרים היו ציירים חשובים בתחילת התקופה. ואן דה ולדה היה חשוב גם כצייר נוף, שתמונותיו כללו דמויות בלתי-זוהרות. אלה היו שונות מאוד מציורי הז'אנר שלו, שהוגדרו בדרך כלל כמסיבות גן בבית כפר. הלס היה בעיקר צייר דיוקנאות אך צייר גם דמויות ז'אנר בדיוקן בתחילת הקריירה שלו.
שהות בהארלם על ידי הצייר הפלמי אדריאן ברואר, וציור סצנות בית המרזח של האיכרים, משנת 1625 או 1626, השפיעה על אדריאן ואן אוסטדה לכל חייו, אם כי לעיתים קרובות נקט גישה סנטימנטלית יותר. לפני ברואר, איכרים הוצגו בדרך כלל בחוץ. הוא בדרך כלל מראה אותם בפנים הבית הפשוט והאפלולי, אם כי בתי החווה של ואן אוסטדה מוצגים לעיתים בגודל עצום.
הדור המאוחר שיצירתו נראית כעת מעודנת יתר לעומת קודמיהם, צייר גם דיוקנאות ודמויות היסטוריות, והיו הציירים ההולנדים הנחשבים והמתוגמלים ביותר בסוף התקופה, שעבודותיהם היו מבוקשות בכל רחבי אירופה. ציורי הז'אנר שיקפו את השגשוג ההולך וגובר של החברה ההולנדית, והציורים גדלו בהתמדה, והציגו שפע ככל שהתקדמה המאה. אמנים שלא היו חלק מקבוצת ליידן ונושאיהם משותפים, היו אינטימיים יותר כקבוצות ז'אנר כללו ניקולאס מאס, ג'רארד טאר בורש ואת פיטר דה הוך, אשר האור בסצנות שהם ציירו היה משותף לסגנון עם יאן ורמיר - צייר הז'אנר הנודע מכולם.
נופים ונופים עירוניים.
ציור נוף היה סגנון מרכזי במאה ה-17. דוגמה לכך שימשו לראשונה נופים פלמיים (במיוחד מאנטוורפן) של המאה ה-16. אלה לא היו מציאותיים במיוחד, לאחר שצוירו בעיקר בסטודיו, בחלקן מדמיון, ולעיתים קרובות עדיין השתמשו ב"מבט אווירי" למחצה מלמעלה האופייני לציור נוף קדום של הולנד במסורת "נוף עולמי" של יואכים פטיניר, בלס ופיטר ברויגל האב. סגנון נוף הולנדי מציאותי יותר התפתח, שנראה ממבט בגובה העיניים, מבוסס לעיתים קרובות על רישומים שנעשו בחוץ, עם אופק נמוך יותר, שאיפשר להדגיש את תצורות העננים המרשימים לעיתים קרובות שהן כה אופייניות לאקלים של האזור. הנושאים המועדפים עליהם היו הדיונות לאורך חוף הים המערבי, נהרות עם כרי הדשא הסמוכים להם, שם שדות מרעה הבקר, לרוב עם צללית של עיר מרחוק. נופי חורף עם תעלות ונקיקים קפואים. הים היה נושא אהוב מאז שארצות השפלה היו תלויות בו למסחר, נאבקו איתו על אדמות חדשות ונלחמו עליו עם מדינות מתחרות.
מסוף שנות ה-20 של המאה ה-17 החל "השלב הטונאלי" של ציור הנוף, כאשר אמנים התרככו או טשטשו את קווי המתאר של הנוף, והתרכזו באפקט האווירה, עם בולטות רבה שניתנה לשמיים, ודמויות אנושיות בדרך כלל נעדרות או קטנות ומרוחקות. קומפוזיציות המבוססות על מבט אלכסוני על הנוף, הפכו פופולריות, והיו לעיתים קרובות של מים. האמנים המובילים היו יואן ואן גוין (1596–1656), סלומון ואן רויסדאל (1602–1670), פיטר דה מולי (1595–1661), ובציור ימי סימון דה פליגר (1601–1653), עם שלל דמויות מינוריות.
מחקר שנערך לאחרונה מונה למעלה מ־75 אמנים שעבדו בסגנון של ואן גוין לפחות תקופה מסוימת.