הדרך היחידה למניעה מוחלטת של הידבקות והדבקה במחלות מין היא להימנע מכל סוג של מגע מיני, או להיבדק לפני קיום יחסי מין. בדיקות לגילוי מחלות מין נעשות על ידי דגימות דם ושתן, ולעיתים על ידי משטח, ואמינותן גבוהה. בדיקות כאלה זמינות כיום במדינות מפותחות ואף מסובסדות, אולם במדינות מתפתחות זמינותן נמוכה מאוד.
דרך יעילה נוספת להפחתת סיכוי ההדבקה בחלק ממחלות המין היא על ידי מילה זכרית (ברית מילה).
הכלל הסטטיסטי במחלות מין הוא שככל שמקיימים יחסים עם יותר שותפים, רמת הסיכון להידבקות עולה. נשים רגישות יותר להידבקות מאשר גברים, הואיל וזרע הגבר נשאר בנרתיק האישה, כאשר לא נעשה שימוש בקונדום.
דלשינאים
דַּלְשִׁנָּאִים (שם מדעי: Xenarthra) היא על-סדרה ייחודית במחלקת היונקים שחבריה נפוצים ביבשת אמריקה (הצפונית והדרומית) בלבד. בקבוצה ישנם 2 סדרות: פילוסאים וארמדילאים
הדלשינאים החלו את דרכם כבר בשלישון המוקדם (כ-60 מיליון שנה קודם זמננו), זמן קצר אחרי סיום עידן המזוזואיקון, לאחר הכחדת הדינוזאורים. מיני דלשינאים רבים נכחדו.
בדלשינאים נכללים שלוש תת-קבוצות: דובי הנמלים, עצלנאים אמיתיים וארמדילאים. בעבר סווגו כולם יחד עם השנבוב והפנגולין בעל-סדרה שנקראה בלטינית "Edentata" (דל שיניים, בדומה לשם העברי כיום). לאחר מכן, התגלה שמדובר במיון מוטעה.
מקור השם העברי "דל-שינאים" בלסת חסרת השיניים או בעלת שיניים מעטות בלבד. השם הלטיני הקודם היה כאמור "Edentata", ולו פירוש דומה: "דל-שיניים". אך בעקבות גילויים פילוגנטיים, ובעיקר מפני שחוסר השיניים לא היה מאפיין מרכזי בקבוצה זו, הוחלט לשנותו. מאפיין מרכזי ביותר מבחינת התפתחות אבולוציונית, הוא המפרקים הכפולים בצורתם (בלעז: xenarthrous processes ), המקנה להם מראה רגליים מגושם. בנוסף הם חסרים את עצם הארכוף באוזן התיכונה.
מאפיינים אלו גרמו לכך שיופרדו משאר היונקים מבחינה טקסונומית.
מיון הדלשינאים.
גלריה:
אמצעי מניעה
ליויתני מזיפות
ליויתני שיניים
תיאורית הגאיה
פרים
פרים (שם מדעי: "Bovinae") היא תת-משפחה במשפחת הפריים, בה כלולים מיני הפרות, הביזונים ועוד מכפילי פרסה גדולים בעלי קרניים עבות ובולטות.
יעלים
יעלים או צֹאן (שם מדעי: "Caprinae") היא תת-משפחה במשפחת הפריים בה מינים בינוניים, המותאמים לחיים על הרים, צוקים ומדפי סלע, אך חלקם חיים גם באזורי טונדרה או במדבריות. תת-משפחת היעלים מחולקת ל-3 שבטים: כבשי שור, יעלים וצפירים. כמחצית מהמינים בתת-המשפחה משויכים גם לקבוצה הלא-טקסונומית אנטילופות-עז.
מינים אלה שונים בגודלם: מהמין גוראל אדום שמגיע לגובה 64 ס"מ ולמשקל 35 ק"ג עד לכבש המושק אשר יכול להגיע למשקל 650 ק"ג. בעבר היו מינים דומים לו כמו הבותריום והאאוצרתריום.
בארץ ישראל נפוצים היעל הנובי שחי בבר ובשמורות טבע וכן עז הבית וכבש הבית המבויתים.
ראמים
רְאֵמִים (שם מדעי: Hippotraginae) תת-משפחה במשפחת הפריים.
הראמים הם בעלי שתי פרסות מפותחות בכל רגל ומעלה גרה, ולכן נחשב כחיה טהורה וכשרה. הראמים הם יונקים בגודל בינוני-גדול (אורכם לא עולה על 2.5 מטרים ומשקלם נע בין 70 ל-250 ק"ג) אך לא מסיביים כמו חברי תת-משפחת הפרים. הם מתאפיינים בקרניים ארוכות ומרשימות. רבים מהם מותאמים לחיים בתנאי מדבר קשים.
רשימת צבעים
טוטליטריות
סלוויה
עשבים שוטים
עשבֿים שוטים (גם: צִמחי בָּאשה ) הם צמחים לא רצויים הגדלים פרא בין צמחי התרבות ומפריעים לגידולם. הגנן או החקלאי טורחים לעקור את העשבים השוטים. המושג "עשב שוטה" הוא אפוא מושג סובייקטיבי - צמח הנחשב עשב שוטה בעיני אדם אחד יכול להיחשב פרח בר בעיני אדם אחר. לדוגמה, צמח שן הארי, אשר נחשב גם לעשב שוטה אבל יש הרואים בו פרח מושך. בנוסף, ניתן להשתמש בעלים ובשורשים של צמח זה בהכנת תרופות או כמזון. מצד שני, בעלי מדשאות רואים אותו לרוב כעשב טורדני. לרוב הכרחי שצמח יוכל לגדול מהר על מנת שיחשב עשב שוטה מכיוון שצמחים הדורשים טיפול ניתנים להסרה בקלות מבלי שישובו לגדול במקום.
מינים פולשים.
צמחים רבים נהפכו מינים פולשים משום שהועברו על ידי האדם למקומות בהם אין להם טורפים רועים טבעיים והם מתחרים עם צמחים אחרים על מקום. כך לדוגמה צמח הצבר אשר הציף אזורים נרחבים באוסטרליה עד אשר הוצג לאזור עש שחיסל למעלה מ 90% מצמחי הצבר בתוך 10 שנים. מקרה זה הוא דוגמה טובה לבקרה ביולוגית על מפגע סביבתי.
במקרים כמו זה של הצבר באוסטרליה, העשבים השוטים נקראים מינים פולשים (או פולשים אקזוטיים). מונח זה מוכל על צמחים אשר הוצגו לאזור מסוים בו הם לא היו קיימים קודם לכן, וכתוצאה מכך הם פלשו והפריעו למערכת האקולוגית המקומית וגרמו לנזק.
עשבֿים מזיקים.
עשבים מזיקים הם עשבים שיכולים להיות מסוכנים לבריאותם של בני אדם או בעלי חיים.
שליטה על עשבים שוטים.
במטרה להקטין את גדילת העשב השוטה, פותחו אסטרטגיות רבות להדברתם. הבסיסית ביותר נקראת חרישה- חתיכת שורשי העשבים. כיום, נעשה שימוש רב בקוטלי עשבים, כימיקלים אשר מתוכננים כך שלא ישאירו שארית רעילה בקרקע.
בגנים ביתיים, שיטות לשליטה על עשבים כוללות כיסוי הקרקע עם כמה שכבות של עיתון רטוב או יריעת פלסטיק שחורה למשך מספר שבועות. במקרה שמשתמשים בנייר עיתון רטוב, השכבות הכפולות מונעות מאור השמש להגיע לצמחים מתחת, והם מתים. ספיגת העיתון במים מדי יום מאיצה את פירוק הצמחים המתים. לאחר מספר שבועות כל הצמחים (כולל העשבים) יהיו מתים, וניתן להסיר את העיתון ולשתול מחדש את הקרקע. במקרה שמשתמשים ביריעת פלסטיק שחורה, הצמחים מתים בגלל אפקט החממה שנוצר מתחת ליריעה.
שימוש לשוני.
בהשאלה משמש מושג זה לתיאור אדם שהתנהגותו אינה מוסיפה כבוד לחברה שבה גדל. הכינוי "עשב שוטה" בא לציין שאדם זה אינו מייצג את חברתו, אלא הוא חריג שהיא מתנערת ממנו ואינה רואה עצמה אחראית לגידולו ולטיפוחו. מרבים להשתמש בביטוי כאשר התנהגות בזויה של אדם עלולה להיראות כהקצנה של הלכי רוח המקובלים בחברה שממנה יצא.
זרע
גירית מצויה
גירית מצויה (שם מדעי: "Meles meles"), היא מין נפוץ של יונק בסוג גירית ("Meles") שבמשפחת הסמוריים. למרות שהיא שייכת לסדרת הטורפים הגירית היא אוכלת כל הניזונה הן מהחי והן מהצומח.
זוהי המין המפורסם ביותר של גיריות ("Melinae"), אך יש עוד מינים מסוגים אחרים המכונים גיריות כמו: גירית הדבש (החיה בישראל), גירית אמריקאית, גירית דובית וגירית סמורית. גם בסוג שלה יש עוד 2 מינים: גירית אסייתית ("Meles leucurus") וגירית יפנית ("Meles anakuma"). סימנם המקשר הוא פסים שחורים אופקיים באזור העיניים. עם זאת לא כולם שייכים לאותה תת-משפחה.
הגירית נפוצה במרבית אירופה ובחלקים רבים באסיה, מקו הרוחב 15° עד 65° צפון ומקו אורך 10° מערב עד 135° מזרח.
בארץ ישראל הגירית מצויה בכל החבל הים תיכוני, דרומה עד פאתי באר שבע ובצפון מערב הנגב.
ככל הנראה בישראל נמצא המין "Meles canescens" שנחשב בעבר כתת-מין של הגירית המצויה האירופאית ("Meles meles").
מאפיינים.
אורכה של הגירית הוא כ-90 ס"מ (כולל 20 ס"מ זנב) ומשקלה כ-10 ק"ג בממוצע. משקלה עשוי להשתנות במידה רבה. בחלקים צפוניים של תפוצתן, הגיריות נעטפות בסתיו בשומן המסייע להן בחודשי החורף. בחלקים של רוסיה, גיריות עשויות אף לשקול 32 ק"ג בסתיו. אגירת השומן מאפשרת להן לבלות עד 6 חודשי שינה במחילותיהן במהלך החורף הרוסי הקר.
פרוותה הצפופה אפורה באזור הגב ושחורה בשאר גופה, ועל פניה המוארכות פסים שחורים ולבנים. אוזניה קטנות ומעוגלות ורגליה קצרות ועבות. אצל תת-המין "Meles meles anaguma" סימני הפנים מוגבלים לסביבת העיניים.
הגירית היא אוכלת כל ופעילה בלילה. הגיריות הן בעלי חיים טריטוריאליים, אך עשויות להימצא בקבוצות של עד 12 פרטים. הגירית ניזונה משורשים, מפירות, מביצי ציפורים, מיונקים קטנים, מצפרדעים ומחרקים.
גירית עשויה לחיות בין 3 ל-12 שנים (עד 16 בשבי).
לגירית המצויה כמה תת-מינים, בהם "Meles meles meles" (מערב אירופה), "Meles meles marianensis" (ספרד ופורטוגל),Meles" meles leptorynchus" (רוסיה), "Meles meles leucurus" (סין וטיבט), "Meles meles anaguma" (יפן).
מאובן של שרידי גירית נמצא באנגליה בשכבות מתקופת הפליסטוקן.
הגירית חיה בזוגות. בעונת האביב היא ממליטה 2-4 ולדות. הוולדות נולדים עיוורים ונשארים במאורה חודשים עד שהם מוכשרים לחפש מזון בעצמם.
אגיפטולוגיה
אגיפטולוגיה (מיוונית: Αιγυπτιολογία) הוא המדע העוסק בחקר מצרים העתיקה – תולדותיה, לשונה, ממצאיה הארכאולוגיים, האמנות שלה, דתה, משפטה, חיי החברה שלה וכלכלתה – למן ראשיתה ועד הכיבוש הערבי בשנת 641. המילה אגיפטולוגיה מורכבת משמה הלועזי של מצרים ומהמילה היוונית לוגיה, שמשמעותה: תורה, לימוד.
ראשית המחקר.
כבר במאה ה-16 ניסה החוקר האיטלקי פייריו ולירינו לפענח את סימני כתב חרטומים אשר הופיעו על גבי מצבות זיכרון ומבנים שהיו מפוזרים על פני השטח במצרים. ניסיון נוסף נעשה במאה ה-17 על ידי אתנסיוס קירכר, כאשר ניסה לתרגם את הכתובות על האובליסקים המצריים שהוצבו ברומא (אחד מהם הוצב בפיאצה דל פופולו). אולם החוקר ותלמידיו ייחסו לסימנים הוראות מיסיטיות אשר מנעה מהם את הצלחת הפיענוח. בשנת 1797 העלה הדני גיאורג צואיגה את ההשערה שההירוגליפים הם סימני כתב, וכי קיבוצי הסימנים הסגורים במסגרת (הקרויים כרטושים) הם שמות פרטיים.