סולמות אלה התגלו כמוגבלים ביותר, ונוצר צורך ליצור סולם גודל מאוחד המתאים לרעידות אדמה בכל הגדלים והעומקים. סולם מגניטודה לפי מומנט מאפשר דיוק רב יותר בחישוב ובהשוואת חוזקן של רעידות אדמה – בעיקר גדולות, בכל עומק מוקד. בחישוב הסולם נעשה שימוש לא רק במשרעת המרבית של הגלים הסייסמיים, אלא בכל המידע המופק מהם.
השוואה עם סולם ריכטר.
בשנת 1935, פיתחו צ'ארלס ריכטר ובנו גוטנברג את הסולם המקומי (ML) המוכר בשם "סולם ריכטר". כוונתם הייתה לכמת את גודלן של רעידות אדמה בינוניות (בגודל 3.0–7.0) בדרום קליפורניה. הסולם התבסס על מדידת תזוזת הקרקע באמצעות סייסמומטר מסוג מסוים, במרחק של 100 קילומטר ממוקד רעידת האדמה. משום כך, יש חסם עליון לגודל הרב ביותר הניתן למדידה. לפיכך, כל רעידות האדמה הגדולות נוטות לקבל גודל מקומית של 7.0 בערך, ולכן הסולם הופך לא אמין במדידות שנעשו במרחק של יותר מ-600 קילומטרים ממוקד רעידת האדמה.
בניגוד לסולמות האחרים, סולם מגניטודה לפי מומנט לא מגיע לרוויה בערכים גבוהים ואין חסם עליון לאפשרות המדידה של גודל באמצעותו. אולם, על מנת להשיג תוצאה זו התקבל תוצר לוואי על פיו שני הסולמות מתרחקים זה מזה ברעידות אדמה גדולות יותר.
השימוש בסולם מגניטודה לפי מומנט MW הוכנס לשימוש בשנת 1979 על ידי הנקס וקנמורי במטרה לפתור את הפגמים בסולם המקומי, תוך שמירה על עקביות במספרי הגודל. לפיכך, ערכי העוצמה על פי מומנט עבור רעידות אדמה בגודל בינוני צריכים להיות דומים לערכים על פי סולם ריכטר. לדוגמה: רעידת אדמה בגודל 5.0 על פי הסולם המקומי צריכה להיות בגודל 5.0 גם על פי סולם מגניטודה לפי מומנט.
הסולם החדש מתבסס על תכונות פיזיקליות של רעידות אדמה, ובפרט על המומנט הסייסמי (M0) שלה. סולם מגניטודה על פי מומנט הוא המדד הנפוץ ביותר כיום לגודלן של רעידות אדמה גדולות. עם זאת, הסולם כושל במדידת רעידות אדמה קטנות. כך למשל, הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (USGS) אינו משתמש בסולם זה לרעידות אדמה בעלות גודל קטן מ-3.5. לקביעת גודלן של רעידות אדמה חלשות נעזרים בסולמות אחרים, המכוילים לסולם ML של ריכטר וגוטנברג.
הטבלה שלהלן משווה גדלים בערכים הגבוהים של סולם ריכטר, לרעידות אדמה גדולות שהתרחשו בקליפורניה:
הגדרה.
הסמל לסולם מגניטודה לפי מומנט הוא Mw, כאשר האות W מסמלת את העבודה המכנית שבוצעה. מומנט הגודל Mw הוא גודל חסר ממדים, המוגדר על ידי הנוסחה:
formula_1
כאשר M0 היא הגודל של המומנט הסייסמי, ביחידות של דיין סנטימטר (10-7 ניוטון מטר). ערכי הקבועים במשוואה נבחרו כדי לשמור על עקביות עם ערכי העוצמה המתקבלים מסולמות ישנים יותר, ובפרט סולם ריכטר המקומי.
בדומה לסולם ריכטר, סולם מגניטודה לפי מומנט הוא סולם לוגריתמי. כל שלב בסולם מקביל להכפלת האנרגיה המשתחררת פי 101.5 ≈ 32. עלייה של שני שלבים מקבילה להכפלת האנרגיה המשתחררת פי 103 = 1,000.
השוואת שחרור אנרגיה בין שתי רעידות אדמה.
נוסחה קרובה המתקבלת מפתרון המשוואה הקודמת עבור M0 מאפשרת להעריך את ההבדל היחסי formula_2 באנרגיות המשתחררות בין שתי רעידות אדמה בעלות גודל מומנט שונה, למשל formula_3 ו-formula_4
formula_5
אנרגיה סייסמית מוקרנת.
אנרגיה פוטנציאלית נאגרת בקרום כדור הארץ בצורה של מאמץ המצטבר והולך. במהלך רעידת אדמה משתנה האנרגיה הנאגרת, ובאה לידי ביטוי
המומנט הסייסמי M0 הוא אמת מידה לכמות האנרגיה הכוללת העוברת שינוי במהלך רעידת האדמה. רק חלק קטן מן המומנט הסייסמי הופך לאנרגיה סייסמית מוקרנת Es, וזו האנרגיה הנרשמת בסייסמוגרפים. ב-1995 השתמשו צ'וי ובוטרייט במשוואה
formula_6
על מנת להגדיר את עוצמת האנרגיה, על פי המשוואה הבאה:
formula_7
פיצוצים גרעיניים.
נהוג לבטא את האנרגיה המשתחררת על ידי פיצוץ של נשק גרעיני במונחים של האנרגיה האגורה בקילוטון או במגהטון של חומר הנפץ הקונבנציונלי טרי-ניטרו-טולואן (TNT).
כלל אצבע לשקילות בין סייסמולוגיה לבין הערכת עוצמת פיצוץ גרעיני, המשמשת במחקר של תפוצת נשק גרעיני, קובע שפיצוץ גרעיני בעצמה של קילוטון אחד יוצר אות סייסמי בגודל השווה בקירוב ל-4.0. מכאן נובעת המשוואה:
formula_8
בה הגודל mTNT הוא מסת חומר הנפץ המוצגת לצורך ההשוואה.
מספרים אלה אינם בעלי משמעות רבה. במהלך פיצוץ תת-קרקעי של נשק גרעיני, כמו גם ברעידת אדמה, רק חלק קטן מן האנרגיה המשתחררת מוקרן בסופו של דבר כגלים סייסמיים. לפיכך, יש צורך לקבוע יעילות סייסמית (דהיינו – מהו החלק של האנרגיה המוקרן כגלים סייסמיים מסך האנרגיה המשתחררת) עבור הפצצה המוצגת כהשוואה. אם נשתמש באנרגיה הסגולית המקובלת של TNT (שהיא 4.184MJ/Kg), משתמעת מן הנוסחה שלעיל ההנחה שכ-0.5% מן האנרגיה של המתקן הגרעיני הופכת לאנרגיה סייסמית Es. למעשה, בניסויים גרעיניים תת-קרקעיים אמיתיים, היעילות הסייסמית שהושגה משתנה מאוד, בהתאם לאתר ולפרמטרים השונים של הניסוי.
מיריי מאתייה
מיריי מתייה
תסמונת שארל בונה
תסמונת שארל בונה (Charles Bonnet syndrom או בקיצור CBS) היא תסמונת נוירולוגית בה אנשים בעלי לקות ראייה או עיוורון מלא או חלקי, עשויים לחוות הזיות של מראות מגוונים ומורכבים, המחליפות את הקלט הראייתי.
התסמונת נקראת על שם המדען השווייצרי שארל בונה (1720–1793), אשר גילה אותה בשנת 1760, כאשר תיעד הזיות אלו אצל סבו, שהיה בריא בנפשו וכמעט עיוור; הוא דיווח על הזיות מלאות חיים כמו אנשים, בניינים, בעלי חיים ואובייקטים שהופיעו ונעלמו ללא התראה, התרחבו והתכווצו.
מאפיינים.
הלוקים בתסמונת, שהם לרוב אנשים בריאים בנפשם בעלי לקות ראייה מלאה או חלקית, חווים הזיות של מראות שונים; בעיקר מדווחים מראות כגון דפוסי צבעים מורכבים, פנים של אנשים, חיות, צמחים וחפצים, לעיתים קרובות ייצוגים של מראות המאפיינים את סביבתו הטבעית של הפרט. עם זאת, אנשים שחווים הזיות אלו מודעים לכך שהן אינן אמיתיות אלא מתרחשות רק בשדה הראייה, מכיוון שהן לא באות לידי ביטוי גם בשאר החושים של הפרט שחווה אותן.
קיימת מחלוקת בקרב החוקרים לגבי שכיחות התופעה. מחקרים שונים שבדקו לאורך השנים קשישים (מעל גיל 65) בעלי לקות ראייה, העלו ממצאים של בין 1-40% מהם החווים הזיות אלו; במחקר אוסטרלי עדכני מ-2008 מצא כי 17.5% מקשישים בעלי לקות ראייה חווים הזיות ראייה. יש קושי בקביעת אפידמיולוגיה ברורה יותר של התסמונת, מכיוון שקשישים רבים בעלי לקות ראייה נמנעים מלדווח על הזיות גם אם הן מופיעות, לעיתים מתוך חשש שייתפסו בעיני קרוביהם כלוקים בנפשם.
גורמים ואבחנה.
הלוקים בתסמונת הם לרוב אנשים בריאים אשר ראייתם לקויה כתוצאה מזקנה, ברקית (גלאוקומה), ירוד (קטרקט), ניוון מקולרי או מחלת רשתית סוכרתית. תאורה פגומה ושעת דמדומים תורמים ליצירת ההזיות.
ככל הנראה, הלוקים ממלאים את החלל החסר בשדה הראייה שלהם באמצעות שימוש בזכרונות המאוחסנים ברמה גבוהה. כתוצאה מכך ההזיות מבוססות על מעין "השלמה מושגית" יותר מאשר על השלמה תפיסתית של שדה הראייה. התמונות המשלימות מגיעות מהזיכרון ("מלמעלה למטה") ולא מן החוץ ("מלמטה למעלה"). ההזיות הן שמאכלסות את האזור העיוור ולאו דווקא מידע הנמצא בסביבה המיידית של הסקוטומה (מעין "כתם עיוור"), כמו קווים ואיקסים קטנים.
טיפול.
כיום לא ידוע על טיפול יעיל לתסמונת. נקודתית, ההזיות יכולות להיעלם כאשר החולים ממצמצים בעיניהם, מדליקים אור, מנידים בראשם או כאשר אדם אחר מעיר להם. לאורך זמן, הן עשויות להימשך כשנה עד שנה וחצי, אך הדבר משתנה בין אדם לאדם.
לרוב הלוקים בתסמונת מגיבים באדישות ואף בשעשוע להזיות, אך לעיתים הן עלולות להפריע לתפקוד היומיומי. מכיוון שאין טיפול תרופתי לתסמונת, עצם הידיעה של הפרט כי אינו לוקה בנפשו עשויה להקל עליו במידה רבה.
במידה ומאובחן דיכאון קליני אצל הלוקה בתסמונת, עשויות תרופות אנטי-דיכאוניות מסוג SSRI להקל גם על ההזיות.
ארין ברוקוביץ' (סרט)
ארין ברוקוביץ' (באנגלית: Erin Brockovich) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2000 בבימויו של סטיבן סודרברג, המבוסס על סיפור אמיתי אודות מאבקה המשפטי של ארין ברוקוביץ' נגד תאגיד האנרגיה "PG&amp;E". בסרט משחקים בתפקידים ראשיים ג'וליה רוברטס, אלברט פיני ואהרון אקהרט. הסרט זכה לביקורות מהללות, ורוברטס זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר עבור משחקה בסרט. עבור השתתפותה בסרט קיבלה סכום חסר תקדים לשחקנית - 20 מיליון דולר.
הסרט הוקרן בבתי הקולנוע בארצות הברית בתפוצה מוגבלת במרץ 2000 וברחבי בריטניה ב-7 באפריל 2000. בישראל ב-25 במאי 2000.
עלילה.