בעת שעבד בברלין כלבורנט בהתנדבות במעבדה של הביולוג קארל שטומף, הוטלה על פונגסט האחריות לחקור את הנס החכם ולגלות כיצד מצליח הסוס לבצע חישובים מתמטיים. לאחר מחקר מעמיק אשר במסגרתו נבדקו הן בעלו של הסוס והן הסוס עצמו, קבע פונגסט והדגים כי החישובים לא התבצעו בזכות יכולתו המתמטית של הסוס, אלא בזכות יכולתו לקרוא תגובות בלתי רצוניות זעירות אשר אפשרו לו להגיע לתשובה הנכונה. המחקר, אשר פורסם בשנת 1907, קבע את המונח אפקט הנס החכם - מונח אשר מתאר מצב שכזה, ועודו נמצא בשימוש.
פרידה (סרט, 2002)
פרידה הוא סרט ביוגרפי אודות הציירת הסוריאליסטית פרידה קאלו, אשר יצא בשנת 2002 על ידי אולפני מירמקס. בסרט כיכבו סלמה הייק בדמות פרידה, תפקיד בעבורו הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, ואלפרד מולינה בתפקיד דייגו ריברה.
הסרט היה מבוסס על הספר הביוגרפי, פרידה: ביוגרפיה של פרידה קאלו, של היידן הררה. את הסרט ביימה ג'ולי טיימור. הסרט זכה בשני פרסי אוסקר, עבור הפסקול המקורי הטוב ביותר ועבור איפור.
עלילה.
העלילה מתחילה זמן קצר לפני האירוע הטראומטי שעברה פרידה קאלו בגיל 18, כאשר קרונית התנגשה באוטובוס בה נסעה. היא נשפדה על ידי מוט ברזל, והפציעות שנגרמו מכך המשיכו להשפיע עליה לרעה במהלך כל חייה. במהלך השיקום שלה, אביה הביא לה בדי ציור, והיא החלה לצייר כדי להעביר את הזמן. במהלך הסרט, סצנות מתחילות כציור, ומתמוססות לצילום חי של השחקנים.
הסרט מראה את היחסים הדיספונקציונליים של פרידה עם בן זוגה, אמן ציורי הקיר, דייגו ריברה. הערכתו לציורים שלה הן אחת הסיבות שהיא ממשיכה לצייר. במהלך הנישואים שלהם, ריברה שוכב עם נשים רבות, בעוד קאלו הביסקסואלית לוקחת לעצמה מאהבים ומאהבות, ופעם אחת מנהלת רומן עם אותה אישה שריברה מנהל איתה רומן.
השניים נוסעים לניו יורק כדי שריברה יצייר ציור ברוקפלר סנטר. ריברה מסרב להתפשר על חזונו הקומוניסטי לציור, כנגד רצונותיו של מזמין העבודה, נלסון רוקפלר (אדוארד נורטון). כתוצאה, הציור נהרס. בעת שהייתם, קאלו עוברת הפלה טבעית, והיא מגלה שאמה נפטרה במקסיקו. הזוג חוזר למקסיקו.
אחותה של קאלו, כריסטינה, באה לגור עמם, ולתפקד כעוזרתו של ריברה. קאלו מגלה שהשניים מנהלים רומן. היא עוזבת את ריברה, ושוקעת באלכוהוליזם. הם חוזרים לאחר שריברה מבקש ממנה לקבל את פניו של ליאון טרוצקי (ג'פרי ראש), שמצא מקלט מדיני במקסיקו. היא מתחילה רומן עם טרוצקי. כשריברה מגלה את קיום הרומן, הוא אינו יכול לחיות עם זה - עם רומניה האחרים של קאלו הוא חי בשלום, אך טרוצקי הוא חשוב לו מבחינה פוליטית, וזהו קונפליקט שהוא לא מצליח ליישב מבחינה רגשית. קאלו בורחת לפריז, וכשהיא חוזרת ריברה דורש ממנה להתגרש.
כשטרוצקי נרצח במקסיקו סיטי, המשטרה חושדת בריברה, ומביאה את קאלו למעצר כשלא עולה בידם למצאו. ריברה מסייע בשחרורה.
מצבה הפיזי של קאלו ממשיך להתדרדר, וכשאצבעות רגליה מעלות נמק, היא מסירה אותן בניתוח. ריברה מבקש שתינשא לו שנית, והיא מסכימה. בהמשך, היא גם עוברת כריתת רגל, ולבסוף נפטרת, מייד לאחר שהיא סוף-סוף מציגה את עבודותיה בתערוכת יחיד.
הפקה.
רעיון הפקת סרט המבוסס על חייה של קאלו היה במקור של ננסי הרדין, עורכת ספרים וסוכנת ספרותית שרצתה לעשות הסבה להפקת סרטים. כשהיא שמעה על ספור של הררה, לדבריה היא "גילתה סיפור סמלי עבור נשים המנסות לנהל גם קריירה וגם חיי נישואים". היא קנתה את האופציות של הספר, וניסתה למכור את הרעיון לאולפנים כסרט רומנטי אפי, בסגנון זכרונות מאפריקה, ואכן בשלבים מוקדמים אלה היו שחקניות מובילות שהתעניינו בסרט - דוגמת מריל סטריפ וג'סיקה לאנג - אך האולפנים לא היו מעוניינים. כשאמנותה של קאלו התחיל לתפוס תשומת לב ציבורית, ודיוקן עצמי שלה נמכר ב-$1.5 מיליון - המחיר הגבוה ביותר בזמנו עבור עבודה מאמריקה הלטינית - הכריזה מדונה על תוכניתה לככב בסרט על קאלו, וחברת ההפקה של רוברט דה נירו, סרטי טריבקה תכננו סרט שמשלב את הסיפורים הביוגרפיים של דייגו ריברה ופרידה קאלו.
ב-1991, הבמאי לואיס ולדז החל בהפקת סרט על חייה של קאלו באולפני ניו ליין סינמה, בכיכובה של לורה סאן ג'אקומו. ליהוקה של סאן ג'קומו העלה התנגדויות מכיוון שהיא לא לטינה-אמריקאית, והאולפן החליט לבטל את ההפקה.
גם הפרויקט של הרדין זכה לתגובות מעורבות:
בשלבים המוקדמים של ההפקה של הסרט בניו ליין סינמה, סלמה הייק - שאז לא הייתה ידועה בארצות הברית - יצרה עם ולדז קשר, ושלחה לו קליפ פרומו שלה. הוא החליט שהיא צעירה מידי לגלם את דמותה של קאלו. ב-1993, הוא שינה את השם והכיוון של הסרט שהתחיל להפיק קודם לכן, וקרא לו "שתי הפרידות", בכיכובן של סאן ג'קומו ואופליה מדינה, ששתיהן גילמו את קאלו, עם ראול ג'וליה בתפקיד דייגו ריברה. אך מותו של ג'וליה עיכב את הפרויקט פעם נוספת. בינתיים, הרדין הציעה את הפרויקט שלה ל-HBO כדי להפיק אותו כסרט טלוויזיה. בעיות בליהוק ובהפקה גרמו לביטול הפרויקט, אך השתתפותה של המפיקה המצליחה ליז ספיד, שחברה להרדין בפיתוח הסרט, סייעו להביא את הפרויקט לאולפני טרימרק, שם המפיק ג'יי פולשטיין התעניין בהפקה, והביא את סלמה הייק לתוך הפרויקט.
הייק, מצידה, הגדירה את עצמה כמעריצה מושבעת של פרידה קאלו מאז גיל 13 או 14, למרות שלדבריה, זו לא הייתה אהבה ממבט ראשון:
הייק הייתה כה נחושה לגלם את תפקיד פרידה שהיא פנתה לדולורס אולמדו פטינו, מאהבת לשעבר של דייגו ריברה, ולאחר מותו הממונה על עזבונו, כולל הזכויות לעבודותיו ולעבודותיה של קאלו, אשר ריברה הניח בצוואתו "לעם המקסיקני", בקרן נאמנות בניהולה של אולמדו. אולמדו נתנה להייק גישה לציורים של קאלו, והיא בתורה החלה לגייס שחקנים לתפקידי המשנה של הסרט. היא פנתה לאלפרד מולינה מאחורי הקלעים בעת הופעה בברודוויי, ושאלה אותו אם ירצה את תפקיד דייגו. הוא הסכים, ואף עלה כ-15 ק"ג במשקל כדי לגלם אותו.
אך כאשר פולשטיין עזב את טרימרק, שוב הופסק הפרויקט. הייק פנתה אז להארבי ויינשטיין ולמירמקס, והפעם דברים הצליחו להתקדם, וג'ולי טיימור הצטרפה להפקה כדי לביים את הסרט. בינתיים, באוגוסט 2000, הודיע ולדז כי ג'ניפר לופז תככב בסרט שלו, שכבר היה בהפקה באולפני זוטרופ. אך מירמקס והייק המשיכו בהפקת הסרט שעד שנת 2001 כבר היה בהפקה מלאה, ובשנת 2002 יצא הסרט לאקרנים בכותרתו הפשוטה, "פרידה".
יציאה לאקרנים.
ב-29 באוגוסט 2002, הייתה הקרנת הבכורה של הסרט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בוונציה. הפרמיירה האמריקאית הייתה במוזיאון האמנות של לוס אנג'לס, באוקטובר 2002, והפרמיירה המקסיקנית הייתה בנובמבר 2002, ב-Palacio de Bellas Artes.
ביקורת.
הביקורת לסרט הייתה חיובית, כאשר מבקרים שיבחו חלקים מהסרט - כמו סצנות הסיום, הפסקול והציוריות של הצילום - אך גם סברו שהיו בסרט בעיות המשכיות וטיפול רך מידי לפעמים של סוגיות כואבות.
באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל ציון של 76% חיובי מידי המבקרים.
פרנססק וילאנובה
גוולט
אלכסנדר סטוב
קאי-גוראן אלכסנדר סטוב (בפינית: Cai-Göran Alexander Stubb; נולד ב-1 באפריל 1968) הוא פוליטיקאי פיני, מנהיג מפלגת הקואליציה הלאומית בפינלנד מאז 2014. בשנים 2014–2015 כיהן כראש הממשלה ה-43 של פינלנד.
בין השנים 2004–2008 כיהן סטוב כחבר הפרלמנט האירופי, בין 2008–2011 כשר החוץ של פינלנד, ומ-2011 עד 2014 כשר לענייני אירופה ולסחר חוץ. ביוני 2014 התמנה לראשות ממשלת פינלנד בהצבעה שנערכה בפרלמנט, לאחר התפטרותו של ראש הממשלה הקודם יורקי קאטאינן, אך באפריל 2015 הפסיד בבחירות, שהתנהלו על רקע המצב הכלכלי הקשה בפינלנד, ליריבו יוהה סיפילה מן המרכז, ומפלגתו "הקואליציה הלאומית" הפכה למפלגה השלישית בגודלה עם 37 מושבים בלבד בפרלמנט הפיני.
יוהה סיפילה
יוהה סיפילה (בפינית: Juha Sipilä; נולד ב-25 באפריל 1961) הוא איש ציבור פיני שכיהן כראש הממשלה ה-44 של פינלנד בשנים 2015 – 2019.
ביוגרפיה.
סיפילה נולד בעיירה בשם וטלי. הוא למד באוניברסיטה באואולו וקיבל תואר אקדמי בהנדסה. והצטרף לראשונה לפוליטיקה כאשר הצטרף למפלגת המרכז כסטודנט.
סיפילה, איש עסקים פיני, בעיקר בתחום התקשורת, סרן במילואים בצבא הפיני ובעל תואר שני בהנדסה. נבחר לפרלמנט הפיני (אדוסקונטה) בשנת 2011, וב-2012 נבחר לכהן כיושב ראש מפלגת המרכז הפינית.
בבחירות הכלליות באפריל 2015 זכתה מפלגת המרכז בראשותו ב-49 מתוך 200 מושבי הפרלמנט, והוא הרכיב את הממשלה. הקואליציה כללה את מפלגת הימין, מפלגת הפינים, ומפלגת הקואליציה הלאומית.
חודש טרם הבחירות הכלליות בפינלנד ב-2019 התפטר מתפקידו ופיזר את הפרלמנט. בהודעת התפטרותו הכריז כי "רפורמת הרווחה והבריאות הייתה אחת היעדים החשובים ביותר של ממשלתנו [...] תמונת המצב שקיבלתי מהפרלמנט חייבה אותי לבדוק אם יש אפשרות להמשיך בתהליך הרפורמה. לא היה. מסקנתי הייתה שהממשלה שלי חייבת למסור את הודעת ההתפטרות שלנו", הוסיף. "אני לוקח את האחריות שלי."
הגברה
התאבדויות החקלאים בהודו
פמפיל שיקרו
גאנדיה
ארגלוס
הסכם זוהאב
הסכם זוהאב, המכונה גם הסכם קסר-י שירין, נחתם ב-17 במאי 1639 בין האימפריה העות'מאנית לאימפריה הספווית.
ההסכם נחתם בין הסולטאן מוראט הרביעי לשאה הפרסי ספי הראשון. חתימת ההסכם הביאה לסיומה של מלחמה בין שתי האימפריות שהחלה בשנת 1623 ואשר הייתה האחרונה בשרשרת מעשי איבה הדדיים שנסבו על גבולות ואזורי שליטה במאבק ביניהן שנמשך כמעט 150 שנה.