הארגון הלוחם.
המפקד הצבאי הראשון של הקבוצה ומייסד הסקציה הפריזאית היה בוריס הולבן (Boris Holban), יהודי יליד בסרביה. הארגון היה מחולק ל-4 קבוצות משנה, האחת של יוצאי רומניה, השנייה של יהודים יוצאי פולין, השלישית של איטלקים והרביעית של מומחים לחבלה במסילות רכבת. הולבן פיקד על הקבוצה ממרץ 1942 ועד אוגוסט 1943, כשהוחלף על ידי מיסאק מנוחיאן. הולבן הוחלף לאחר שסירב להגביר את תדירות הפעולות - הוא חשב שהדבר יביא לחשיפתם. המפקד החדש, מיסאק מנוחיאן, הוביל את הקבוצה לפעולות נוספות עד להיחשפותה ולכידת מרבית פעיליה בנובמבר 1943. הקבוצה, שכללה כשלושים פרטיזנים ועוד כארבעים מסייעים, חלקם מוותיקי מלחמת האזרחים של ספרד ורבים ביניהם היהודים, ביצעה 229 פעולות מזוינות נגד הגרמנים, הנודעת ביותר הייתה הריגת הגנרל אס אס יוליוס ריטר (Julius Ritter), האחראי לשילוחם של מאות אלפי צעירים צרפתים לעבודות כפייה בגרמניה.
הלכידה וההוצאה להורג.
לא ידוע מה הביא ישירות ללכידת הקבוצה על ידי הגסטפו, אך העובדה היא שבנובמבר 1943 נלכדו 24 חברי הקבוצה, 23 גברים ואשה אחת, גולדה בנצ'יק. בני הקבוצה נשפטו ביום 18 בפברואר 1944 ונידונו למוות - הגברים הוצאו להורג ביריה, אך לא כך גולדה בנצ'יק, כי החוק הצרפתי אסר על הוצאה להורג של נשים. גולדה בנצ'יק הועברה לשטח גרמני, שם נשפטה מחדש לפי החוק הגרמני ונידונה למוות בעריפה. ראשה נכרת ב-10 במאי, יום הולדתה.
הכרזה האדומה.
שלטונות הכיבוש הגרמניים בצרפת והמשטר של וישי ניצלו את תפיסת הקבוצה ואת ההרכב המגוון שלה - בני פולין, רומניה, הונגריה, ספרד, איטליה, גרמניה וצרפת, 12 מתוך ה-24 היו יהודים - לצורכי תעמולה. הם הפיקו כרזה אדומה (l’affiche rouge) עם תצלומיהם של עשרה מחברי הקבוצה. המפיקים בחרו את התצלומים של אותם חברי קבוצה ששמותיהם ופניהם נראו ונשמעו רחוקים יותר מהמקובל בצרפת וזאת כדי לעורר קסנופוביה כלפיהם. הכרזה הציגה את מעשיהם כפשעים נגד האוכלוסייה ולעגה להתימרותם להיות "משחררים". את הכרזה הפיצו בכל המקומות בהם התגודדו אנשים וצבעה העז משך תשומת לב רבה.
בשנת 1974 הפיק הבמאי הצרפתי, יליד מרוקו, פרנק קאסנטי, סרט קולנוע על הפרשה - הסרט נשא את השם המתבקש, "הכרזה האדומה".
משטח חימר
משטח חימר הוא אחד משלושה סוגי המגרשים המשמשים למשחק טניס.
משטח החימר מיוצר מתערובת מעוכה של אבן פצלתית ולבנים או סלעים. משטח החימר נחשב זול יחסית לבנייה ביחס לשאר משטחי הטניס כיום, הרבה יותר ממשטח הדשא וגם יותר מהמשטחים הקשים ואחד הצרכים היחידים שדורש המשטח באופן קבוע הוא השקיה, כדי לשמור על שטחיותו ועל יציבותו. מגרשים אלו נפוצים באירופה (במיוחד בצרפת ובספרד), דרום אמריקה ובארצות הברית (שם משתמשים בחימר הירוק).
סגנון המשחק על המשטח.
במגרשי החימר החבטה השימושית ביותר היא חבטת סיבוב עילי (טופ ספין) כאשר בין 65–80 אחוז מהחבטות נחבטות בצורה הזו ואת המשחק השחקנים משחקים יחסית רחוק (כ-1 עד 2.5 מטר מהקו האחורי).
משטח החימר נחשב למשטח של משחק "איטי" מכיוון שהרכב החומרים ממנו הוא בנוי גורם לכדורים הפוגעים במשטח לחזור ממנו במהירות איטית בהרבה. דבר זה מקשה עד מאוד על שחקנים המתבלטים בחבטות חזקות להצליח לחבוט בכדור ובכלל, כמות החבטות ללא מענה על משטח זה היא הקטנה ביותר מבין משטחי הטניס. הנקודות על המשטח בדרך כלל ארוכות מה שדורש מצד השחקן יכולות ריכוז, כושר ויציבות גבוהות (המאפיינים של שחקני הגנה) ולעיתים השחקנים חובטים חבטות קצרות כדי להוציא את היריב מקצב המשחק ולהפתיעו.
עקב הרכבו הגרגירי, התנועה על החימר שונה לחלוטין מהתנועה על שאר המשטחים והיא מצריכה יכולת החלקה טובה של השחקנים (בצעדם האחרון) לכדורים קשים כדי שיוכלו לשנות כיוון ריצה לאחר חבטתם ולא להשאיר מגרש "פתוח", כמו כן בעקבות הסיבות האלו אפשר להבחין לעיתים בנפילות והידרדרויות רבות של שחקנים שלא שולטים בתזוזה על משטח זה.
שחקנים אשר מצטיינים על החימר אך ממשיכים לשחק באותו סגנון גם על שאר המשטחים לא מצליחים בהם בדרך כלל ולכן חשוב להם לעשות הכנה נפרדת לאחר עונת החימר כדי להסתגל חזרה למשטחים הקשים.
סוגי החימר.
חימר אדום.
החימר האדום הוא סוג החימר הנפוץ ביותר. משטח החימר האדום עשוי בעיקרו מלבנים מעוכות אשר יוצרות תערובת בגוון כתום כהה אשר אותה דוחסים בצורה מאוד חזקה, כדי שתוכל לשמש כמגרש טניס תקין. לעיתים מצפים את התערובת בציפוי עליון על מנת להגביר את בטיחות המשטח. בעיקרון המשטח אינו מצריך השגחה אך בחלק מהמקומות נוהגים ל"השקות" אותו במים מדי פעם כדי שיהיה פחות גרגירי ויותר יציב, מקובל להשתמש בשיטה זו באירופה וצפון אמריקה. משטח החימר האדום משמש בתחרות הגראנד סלאם רולאן גארוס בצרפת וזוהי תחרות הגראנד סלאם היחידה הנערכת על סוג משטח זה.
חימר ירוק.
חימר ירוק, (בשמו המסחרי: "Har-Tru") או בכינויו חימר "אמריקאי" (90% מהמגרשים נמצאים בארצות הברית) הוא החימר הפחות נפוץ מבין השניים ודומה לחימר האדום מבחינת הרכב יצורו, אך שונה בצבעו (גוון ירוק-אפור) ומהירותו (מהיר במעט). מגרשים בעלי משטח חימר ירוק אפשר למצוא לרוב בחלקים הצפוניים והמזרחיים של ארצות הברית אך הם ממוקמים בכל רחבי המדינה וכיום יש שלושה טורנירים בסבבים המקצוענים לגברים ולנשים (ATP ו-WTA) אשר נערכים על סוג משטח זה, כולם בארצות הברית.
שחקנים בולטים.
טניסאיות.
כריס אוורט (), זוכת 7 תוארי אליפות צרפת הפתוחה ליחידות וגם מחזיקה בשיא ניצחונות רצופים על חימר, כ-125, אותם השיגה בין אוגוסט 1973 למאי 1979.
טניסאים.
רפאל נדאל (), נחשב לשחקן החימר הטוב בהיסטוריה, זוכה ארבעה עשר תוארי אליפות צרפת הפתוחה וגם מחזיק בשיא ניצחונות רצופים על חימר כ-81, אותם השיג בין אפריל 2005 למאי 2007.
46 לפנה&quot;ס
מרד קאחתי-חבסורתי
מרד קאחתי-חבסורתי (בגאורגית: კახეთ-ხევსურეთის აჯანყება) היה מרד כנגד הכוחות הבולשביקים בעקבות פלישת הצבא האדום לגאורגיה, שהתרחש בשנת 1922 ב קאחתי וחבסורתי בגאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה).
מרד החל אחרי מרד שהתרחש באותה שנה במחוז ההררי סוואנתי ונקרא מרד סוואנתי, ואורגן על ידי הוועד לעצמאות גאורגיה והוועדה הצבאית שלו, שהורכבה מקצינים לשעבר ברפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה. מנהיג המרד היה הנסיך ככוצה צ'ולוקאשווילי, קולונל בצבא הגאורגי, פולקובניק (полко́вник) (קולונל) בצבא האימפריה הרוסית וגיבור קרב סארקמיס (Sarıkamış) במהלך מלחמת העולם הראשונה. מאביב 1921 החל צ'ולוק'שווילי לארגן מיליציה חזקה בקאחתי וחבסורתי, מה הגאורגים שברחו בעקבות פלישת הצבא האדום לגאורגיה ובכללם מ. לשקראשווילי, סימון בגרטיון-מוחרנלי, ל. לקווינדזה, ס. אנדרוניקאשווילי, א. סומבאטאשווילי, ש. ואצ'נדזה, פ. שלוואנדישווילי, ש. שלוואנדישווילי ועוד. למיליציה היה קשר קרוב לפטריארך הקתולי, אמברוסה ונהנה מתמיכתם של השבטים ההרריים של מזרח גאורגיה.
הקרבות.
בתחילה חסמה המיליציה את כל כבישי המובילים לתושתי, פשאבי וחבסורתי ולאחר הניצחון בקרב בז'ינוואלי, עבר הצבא לחבסורתי. הבולשביקים השתמשו בצורה נרחבת בחיילים לא מנוסים ובכללם שימוש במטוסי קרב, כנגד אנשי המיליציה וסבלו אבדות כבדות בנפש כאשר לכוחותיו של צ'ולוק'שווילי היו מעט אבדות ואף, בכמה מן המקרים, ללא אבדות.
ההנגשות הראשונה התרחשה ליד העיר סיר'נגי ביוני 1922. בקיץ של אותה שנה, צ'ולוק'שווילי ותומכיו ארגנו מרד כפריים במחוז ההיסטורי חבסורתי. היחידות של הצבא הסובייטי שרפו כמה כפרים עד לאפר, אולם צ'ולוק'שווילי ארגן את בריחתם לשכניהם הצ'צ'נים.
בסופו של דבר נחלש המרד, כתוצאה משתי סיבות. הראשונה הייתה חילוקי דעות שנתגלעו בין המפלגות הפוליטיות השונות בגאורגיה. בין יתר הוויכוחים סברו הסוציאל-דמוקרטים כי צ'ולוק'שווילי, עקב היותו אציל, לא צריך להנהיג את הצבא הפרטיזני. הסיבה השנייה הייתה פעילותם המוצלחת של הבולשביקים במעצר והוצאתם להורג של תומכי המיליציה בכארתלי ובקאחתי והעבירו דיוויזיות נוספות לאזור מגרוזני.
שילוב של עוינות של צ'ה קה (קדם לק.ג.ב.) כנגד האוכלוסייה בגאורגיה והוויכוחים בין המפלגות הפוליטיות השונות, הכריח, כאמור, את צ'ולוק'שווילי לברוח לצ'צ'ניה השכנה. הוא חזר בנובמבר, ערך מספר פלישות ותקף את הכוחות הבולשביקים שוב. אחיו סווימון צ'ולוק'שווילי נהרג באחד הקרבות. חברי משפחת צ'ולוק'שווילי נעצרו ואביו החורג הוצא להורג בידי הסובייטים. הפלישות מנעו מהבולשביקים את האפשרות לקנות אחיזה בהרי מזרח גאורגיה לפני המרד הגדול באוגוסט 1924.
חקר הזוחלים
התנהגות פסיבית-אגרסיבית
התנהגות פסיבית-אגרסיבית (באנגלית: Passive-aggressive behavior) משמעותה חוסר משמעותי בביטויי כעס ישירים. במקום לכעוס באופן ישיר, אדם יבטא את כעסו בשתקנות, עקשנות, סרבנות, ולעיתים בצורות של דחייה וחוסר יעילות קיצוני והתנגדות פסיבית לציות להנחיות של סמכות, במצבים בין-אישיים או מקצועיים; או אי-ביצוע מתמשך של משימות שתחת אחריותו (המפורשת או הנרמזת) של אותו אדם. לדוגמה, כאשר אדם פסיבי-אגרסיבי נדרש ללכת לאירוע (למשל מסיבה) שאינו מעוניין להשתתף בו, הוא יזדקק לזמן רב להתארגן, עד כדי כך שהאירוע יהיה לקראת סיום כאשר הוא יגיע אליו. השארת פתקים או הודעות, כדרך להימנעות מוויכוח או עימות, היא גם סממן של התנהגות פסיבית-אגרסיבית.
היסטוריה.
המונח "התנהגות פסיבית-אגרסיבית" נטבע לראשונה על ידי צבא ארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה, כאשר פסיכולוגים צבאיים הבחינו אצל חיילים בהתנגדות פסיבית ובחוסר רצון לציית לפקודות.
פסיביות-אגרסיביות כהפרעת אישיות.