השטיחים הרומנסקים נעשו על ידי רקמה של חוטי צמר בצבעים שונים על בד פשתן, והם דומים מאוד בעיצובם לאיורים של כתבי היד, הם שימשו לעיטור המזבח או כקישוטי קיר. כיום נשארו מעט מוצגים ואלה הקיימים לרוב אינם שלמים.
המפורסם שבהם הוא, שטיח באייה, אורכו כ-70 מטרים ורוחבו כחצי מטר. מתוארות בו 58 תמונות המפרטות את המלחמות של ויליאם הכובש בצירוף הסברים ותיאורים בלטינית. זו עלילה מאווירת של המאורעות המכריעים בהיסטוריה האנגלית והיא נעשתה זמן קצר לאחר שהתרחשו. אופן התיאור, מזכיר את הדרך שבה סופרו המאורעות ברומא העתיקה. השטיח הושווה פעמים רבות לעמוד טראיאנוס שגם בו הסיפור מתואר מנקודת מבטו של הכובש, וגם בו התיאור אינו מוגבל רק להצלחה בקרב, אלא כולל כרוניקה שלמה של כל המאורעות כולל ההכנה לקרבות כמו: כריתת עצים לצורך בניית הספינות, בישול והגשת אוכל ועוד. יש חוקרים החושבים שהרקמה נעשתה על ידי נשים מחצר המלוכה הנורמנית. אולם היסטוריונים אחרים סוברים שהוא נעשה על ידי אמנים אנגליים מקנט שעשו זאת לא ברקמה, אלא ידי הכלבת חוטים באריג.
שריד נוסף הוא, השטיח של גירונה המכונה "שטיח הבריאה". זמן יצורו כנראה במאה ה-11 והוא נחשב לאחד האוצרות הייחודיים של האמנות הרומנסקית בקטלניה. מידותיו כיום הן: 3.65 על 4.70 מטרים, אולם מומחים עדיין לא יודעים מה היו מידותיו המקוריות או מה היה שימושו. לאחר תהליך רסטורציה שארך מספר חודשים הושב השטיח לקתדרלת ג'ירונה באפריל 2012, ושם הוא מוצג במוזיאון הקתדרלה.
צורת השטיח היא כעין רצועה והוא רקום בחוטי צמר ופשתן על מצע של אריג וצבעוני מאוד. כפי הנראה שנעשה באזור ג'ירונה. החלק ששרד מכיל שלושה מעגלים המתארים את: בריאת העולם, יסודות קוסמיים וסיפורים של הצלב הקדוש.
בקתדרלת סטפנוס הקדוש בהלברשטאדט נמצאים השטיחים שנחשבים לעתיקים ביותר בצפון אירופה ומתוארכים לאמצע המאה ה-12. רוחבם למעלה מעשרה מטרים, אולם הם לא נשמרו לכל אורכם. מתוארים בהם דמויות של אברהם ויצחק בעיצוב שנחשב לאופייני לסקסוניה התחתונה בתקופת הרומנסק. השטיח השני הוא בערך משנת 1170 ודומה בסגננו לראשון, בו מתואר ישו כשהוא מוקף בשליחים.
עבודות מתכת, אמייל ושנהבים.
עיצוב עבודות המתכת בתקופה הרומנסקית המוקדמת היה מושפע בעיקר מהאמנות הביזנטית. האומנים הקפידו על גימור מושלם ותשומת לב רבה הוקדשה להתאמת הדמויות לצורת הכלי עצמו. רוב יצירות בתקופה זו נעשו בזהב וכסף.
מאמצע התקופה הרומנסקית חלה תפנית בעיצוב. הזהב והכסף הוחלפו בחומרים חדשים: נחושת, ברונזה, פליז ותערובותיהן. נוספו שיטות פיסול בעזרת אזמל וסכין שמקורם בגרמניה ושיטות עבודה של אומנים קלטיים שהוסיפו לכלים, דמויות מזהבות ומסמרי קישוט, זיגוג מילפיורי, ענבר וריקועי מתכת. על המתכות החלו לעשות זיגוג של אמייל והעבודות נעשו הדורות, מסובכות ושופעות קישוטים, יחד עם זאת ייצורן נהיה זול יותר. אבנים יקרות ויקרות למחצה לעיתים גם זכוכית חתוכה, שובצו בתוך המתכות. הכנסייה השתמשה ביצירות אלו לטקסים דתיים ולשמירת שרידים קדושים. עבודות מתכת ושנהב כמו תיבות מראה, תכשיטים ואבזמים, נעשו גם עבור בעלי הון, אצילים ואנשי שלטון.
מבחר מהיצירות החשובות ביותר כולל: מקדש שלושת האמגושים יצירה שנעשתה על ידי האומן ניקולס מוורדן ואחרים. הטריפטיכון של סטווילוט (Stavelot ) שנמצא כיום בספריית ומוזיאון מורגן בניו יורק. הוא מזבח נייד בנוי מזהב ואמייל שבתוכו נשמרו פיסות מהצלב האמיתי. טריפטיכון זה נוצר בסביבות שנת 1156 על ידי אמן בלתי ידוע מהאסכולה של אמני עמק נהר המז במנזר סטוולוט בבלגיה. התיבה של מאורוס הקדוש (St. Maurus) עשויה עץ מצופה בלוחות כסף-מוזהבים ומעוטרת בהרבה מאוד פסלונים, קישוט פיליגרין ואבנים יקרות. אגן הטבילה של כנסית ברתולומי הקדוש בלייז' עשוי פליז או ברונזה ונוצר בין השנים 1107–1108 על ידי האומן Rainer of Huy. גם יצירה זו נעשתה בסגנון אסכולת המז.
דלתות הברונזה של קתדרלת מריה הקדושה בהילדסהיים מתוארכות לשנת 1015, גובהן 4.72 מטר וייחודן בכך ששני חלקי הדלת נוצקו כחתיכה אחת. הלוחות על הדלתות מתארות שמונה תמונות מהברית הישנה.
דלתות הבזיליקה של זנו הקדוש (Basilica of San Zeno) בוורונה עשויות ברונזה ומכילות 58 לוחות מפוסלים שנוצרו במשך תקופת זמן ארוכה. העיקריים שבהם נעשו כנראה על ידי אומנים מהילדסהיים סקסוניה.
הפמוט של גלוסטר נוצר עבור קתדרלת גלוסטר בין השנים 1104 - 1113 והוא אחת הדוגמאות היפות לאמנות רומנסקית באנגליה. כיום הוא מוצג במוזיאון ויקטוריה ואלברט.
הצלב של קונג והגביע של Ardagh
נמצאים שניהם במוזיאון הלאומי של אירלנד.
Aquamanile זהו מיכל בעל זרבובית, המכיל מים ששימש הן למטרות דתיות והן בבתי העשירים לנטילת ידיים, הכלי הופיע באירופה בערך במאה ה-11. לרוב הוא עשוי מפליז ועליו עיטורים בצורות זואומורפיות.
מבין העבודות העשויות שנהב הידועות ביותר הן צלב שעשוי משיני ניבתן שנעשה עבור כנסיית Edmunds Bury Saint ונמצא כיום במוזיאון המטרופוליטן לאמנות אורכו 57.3 ס"מ ורוחבו 36.2 ס"מ. גילוף הדמויות מפורט ועשיר ביותר, אולם יש שרואים בהן נימה אנטי יהודית חריפה, המתארת את היהודים כמקריבים ילדים נוצריים, דעה שהייתה שכיחה במאה ה-12 באנגליה. הצלב מיוחס לאומן הוגו.
מחומר דומה גולפו הדמויות של כלי שחמט לואיס. הכלים נוצרו בטרונדהיים, במהלך המאה ה-12.
עיטור כתבי יד.
הציורים המשובחים ביותר של התקופה הרומנסקית נמצאים בכתבי היד. המאיירים לא היו כבולים למיקום ולחומרים כמו ציירי הפרסקו, והם יכלו לצייר דמויות ותמונות עד לפרטי הפרטים. היות שהספר היה קרוב לעינו של הצופה אפשר היה ליהנות ולהבין את סיפורי המעשה שסופרו בתמונות, לכך הייתה חשיבות רבה ביותר מאחר שחלק גדול מהאוכלוסייה לא ידע קרוא וכתוב ותיאור הדמויות תרם להעברת המסרים. רוב האיורים היו בעל אופי דתי: הברית הישנה, החדשה וסיפורי קדושים.
באיורם של כתבי היד ברומנסק המוקדם, שלט סגנונן של מספר אסכולות אזוריות: האסכולה של אנגליה וצפון צרפת, שהושפעה מאוד מהתרבות האנגלו-סקסית, והאסכולה של דרום צרפת שסגנונה הושפע מזו האיברית. בגרמניה וארצות השפלה השפיע הסגנון האוטוניאני וזה הביזנטי השפיע על איטליה. במאה ה-12 החלו הסגנונות להתמזג אחד עם השני אולם, בכל אזור נשארו גם מאפיינים מקומיים.
הספרים נכתבו ביד והציור נוסף להם, הקישוט של הטקסט בצבעי זהב וכסף גרם לכך שהדף עצמו זהר. הדמויות בעלות פרספקטיבה מעוותת, הרגליים פונות לצדדים אולם הגוף שטוח לגמרי בדומה לציור ההירוגליפים המצרי.
התמונות צוירו בצבעים עזים ועטפו את הטקסט כולו או רק את האות הראשונה הפותחת. במספר ספרים הופיע ציור יחיד על עמוד שלם, או כמה תמונות בתוך תאים מוגדרים על אותו הדף. ציורים אלו על כל העמוד נעשו במטרה להקל על כיוון הקריאה בספר, ולשמש כעין חוצצים בין פרקי הספר או קטעיו, שכן הספרים לא כללו מספרי עמודים.
ספרי התנ"ך היו גדולים באופן מיוחד ונכרכו במספר כרכים. מספר דוגמאות הן: התנ"ך של: פסלטר של אלבני, הפסלטר של Hunterian. התנ"ך של קתדרלת וינצ'סטר שהוא התנ"ך האנגלי הגדול ביותר (מידותיו 583X396 מילימטר).
אולם פרט לספרות הדתית, נעתקו בספריות הכנסייה גם טקסטים קלאסיים וחילוניים, שעוטרו גם הם באיורים מסבירים. ללא המנזרים האחראים להעתקת הספרים, רוב מורשת הספרות העתיקה של יון ורומא הייתה הולכות לאיבוד.
בתחילת ימי הביניים כמעט על כתבי היד נכתבו על ידי נזירים. צוותי הכתיבה כללו מחבר, לבלר ואומן. רוב הספרים נוצרו בצוותים ולא על ידי אמן בודד. ייצור הספרים היה תהליך מאוד יקר ורק הכנסיות יכלו להרשות זאת לעצמן.
בסוף התקופה הרומנסקית החל להיווצר מערך של בתי מלאכה שעבדו בהן אומנים ומעתיקים, הספרים נעשו נפוצים יותר בתודעה של הציבור כולו ומספרם גדל.
פרט לכנסיות יכלו גם אנשים בעלי ממון לשלם ללבלרים ואומנים כדי שיעתיקו ויעטרו עבורם ספרים לפי בחירתם. רוב הספרים היו פסלטרים והכילו את מזמורי תהילים שהיו אהובים במיוחד על המממנים וכן את איורים שנבחרו על ידם.
אחת הדוגמאות היפות ביותר היא האפוקליפסה של סילוס שנכתבה בסביבות שנת 776 על ידי נזיר בשם ביאטוס מליאבנה שכתב 12 ספרים של פרשנות עלחזון יוחנן והחזיונות של ספר דניאל. לספר זה נעשו עותקים רבים אחד מהם שנשתמר באופן יוצא מהכלל הוא עותק בסגנון רומנסקי מהמאה ה-12 שנכתב בספריה של כנסיית סנטו דומינגו דה סילוס בעיר בורגוס בספרד. הוא מכיל 106 מיניאטורות. בספר ישנו מידע על המעתיקים והמאיירים של הספר כמו על זמן הוצאתו.
טסמניה (פירושונים)
אורנה ששון-לוי
אורנה ששון-לוי (נולדה ב-13 במרץ 1957) היא פרופסור במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה ובתוכנית ללימודי מגדר באוניברסיטת בר-אילן. תחומי התמחותה עוסקים ביחסי צבא - חברה, תאוריה פמיניסטית, זהויות מגדריות ואתניות בחברה הישראלית. היא פרסמה ספרים ומאמרים בכתבי עת מובילים.
ביוגרפיה.
אורנה ששון-לוי נולדה וגדלה בקיבוץ כפר בלום. היא בוגרת תואר ראשון, שני ושלישי מהחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית. את עבודת הדוקטורט בנושא "כינון זהויות מגדריות בצבא הישראלי" סיימה בשנת 2001. משמשת כפרופסור במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה ובתוכנית ללימודי מגדר באוניברסיטת בר-אילן משנת 2003. בין השנים 2009–2011 ו-2014–2018 שימשה ששון-לוי כראש המחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. בנובמבר 2020, נבחרה ליועצת נשיא אוניברסיטת באר אילן להוגנות מגדרית.