בטלהיים נולד בווינה למשפחה יהודית מתבוללת מהמעמד הבינוני. כבר בגיל 14 גילה עניין בפסיכואנליזה, והתקרב לחוגיו של זיגמונד פרויד. למד פילוסופיה ותולדות האמנות באוניברסיטת וינה. לאחר מותו של אביו נטש לזמן מה את לימודיו, וניהל את מנסרת המשפחה במשך שבע שנים. במהלך תקופה זו נישא לג'ינה, אשתו הראשונה, והשניים טיפלו בילדה אוטיסטית בביתם בווינה. בטלהיים סיים את לימודיו בשנת 1938; עבודת הגמר שלו נכתבה אודות עמנואל קאנט ("הבעיה של יופי טבעי ואסתטיקה מודרנית").
באפריל אותה שנה, לאחר האנשלוס בו סופחה אוסטריה לגרמניה הנאצית, נשלח בטלהיים למחנה הריכוז דכאו, ומאוחר יותר למחנה הריכוז בוכנוואלד. בבוכנוואלד התיידד עם ארנסט פדרן, בנו של הפסיכואנליטיקאי הווינאי המפורסם פול פדרן, וכאסטרטגיית הישרדות פיתחו השניים את יסודות ה"פסיכולוגיה של הטרור", כפי שכינו אותה. לאחר כעשרה חודשי שהות במחנה הריכוז הוא שוחרר במהלך חנינה כללית שהוכרזה לכבוד יום הולדתו של היטלר, ו"אופשר" לו להגר לארצות הברית - ככל הנראה הודות למאמצי תומכיו האמריקאיים (לטענתו הייתה זו אלינור רוזוולט).
תוארו האקדמי נשלל ממנו על ידי הנאצים, וחודש בשנת 2004 על ידי אוניברסיטת וינה.
ארצות הברית.
בניו יורק התאחד בטלהיים עם אשתו ג'ינה, אך זמן קצר לאחר מכן עזב לשיקגו, ככל הנראה עקב התאהבות אשתו באדם אחר בתקופת פרידתם. בשנת 1941 נישא לאשתו השנייה, טרודה ווינפלד. הוא מונה לעוזר מחקר באוניברסיטת שיקגו, ובהמשך כיהן כפרופסור באוניברסיטה משנת 1952 ועד לפרישתו בשנת 1973.
תצפיותיו והתנסויותיו עם מצבים קיצוניים במחנה הריכוז הולידו את מאמרו הנודע "התנהגות הפרט וההמון במצבי קיצון", שפורסם בשנת 1943. המאמר היה החיבור הפסיכולוגי הראשון בנושא, ואחת העדויות המוקדמות על המתרחש במחנות. עם פרסומו, פקד הגנרל אייזנהאואר על כל קציניו באירופה לעיין בו. בטלהיים טען בו בין השאר כי לאחר שה"מוזלמנים" האמינו להצהרות החוזרות ונשנות של השומרים שאין להם כל תקווה לחמוק מגורלם, הם חדלו להיאבק וציפו למותם הקרב ובא בלי שהגרמנים עשו דבר. מכאן הסיק שכפי שיש בכוח התודעה לחסל אדם, כך יכולה גם האפשרות ההפוכה, של יצירת סביבה מעודדת, להביא לשיקום מלא של ילדים אוטיסטים. חלק מהמסקנות והעדויות שסיפק על מחנות הריכוז שנויות במחלוקת.
בגיל 35 היה למרצה בכיר לפסיכולוגיית מתבגרים, פסיכיאטריה ופדגוגיה, וכן מונה לעמוד בראש "בית הספר האורטוגני" באוניברסיטה, כינוי שהמציא על מנת להפחית מהסטיגמה שעשויה לפגוע בקריירה העתידית של הילדים החולים. הטיפול בילדים אוטיסטים עמד בראש סדרי העדיפויות שלו בניהול בית הספר, ושם פיתח בטלהיים את התאוריה הפסיכואנליטית המשפיעה שלו אודות הגורמים לאוטיזם, בהשאילו את המושג "קרירות אימהית" מלאו קנר. התאוריה שלו אודות אוטיזם כנובע מקרירות רגשית מצד אמהות הילדים, נחשבת כיום למיושנת ובלתי מקובלת, אם כי יש לה עדיין מעט תומכים בולטים.
בספרו "קסמן של אגדות", שנכתב בשנת 1976 לאחר פרישתו מהאקדמיה, פירש מחדש מפרספקטיבה פסיכואנליטית את המעשיות המסורתיות של האחים גרים ואחרים. לדעתו משקפות האגדות את מצבו של הילד הקטן, המתמודד עם הגרועים שבפחדיו המודעים והלא מודעים, כשאין בידו אלא אומץ רוחו או מזלו הטוב. המצב מוביל אותו לעימות ישיר עם מצוקותיו, ומוצעים להן פתרונות. בנוסף, האגדות הופכות את ההבדל בין "עקרון העונג" ו"עקרון האחריות" למשמעותי. למרות כל האכזריות בהן, הן תמיד מסתיימות בטוב, ולטענתו, לסיפוריו העצובים של הנס כריסטיאן אנדרסן חסרה לעיתים פרספקטיבה חיובית זו. הספר זכה בפרס בחירת המבקרים האמריקאים בשנת 1976 ובפרס הספר הלאומי בקטגוריה של מחשבה עכשווית בשנת 1977.
עבודותיו של בטלהיים מאופיינות בחתירה לאנושיות והבנה. במשך עשרות שנים הוא נחשב לסמכות מוסרית ומקצועית בנושא חינוך ילדים והורות, בעיקר באירופה ובארצות הברית, שם הוא פרסם ספרים ומאמרים רבים בנושא זה בעיתונות המקצועית, אך לצד זאת כתב מאמרים בתחומים מגוונים בעיתונות הפופולרית. כך למשל פרסם מאמר בשנת 1976, בו טען כי סירובה של משפחת אנה פרנק להאמין באסון המתקרב גרם לכך שלא נקטו צעדים שאולי היו מצילים אותם. כמו כן היה בין המגינים הבולטים על חנה ארדנט בפולמוס שהתעורר סביב ספרה "אייכמן בירושלים", ובתגובה לביקורת החיובית שפרסם על הספר ב"ניו רפובליק", הוא וארדנט אף הואשמו על ידי הסופר הארי גולדן כסובלים מ"תופעה יהודית במהותה... שנאה עצמית". ההאשמה נגד בטלהיים כמי שסובל משנאה יהודית עצמית הופיעה גם לאחר מותו של בטלהיים עם עדויות על כך שאסר על ילדים בבית הספר האורטוגני לחגוג את החגים היהודיים, ועל כך שפעמים רבות טען בפני יהודים שהם האשמים באנטישמיות, ואף דחק בהם להתבולל.
בטלהיים חקר בין היתר את תסמונת מחנות הריכוז, וכן את האפיונים הפסיכולוגיים הייחודיים ליוצאי קיבוץ, לאחר ששהה כשבעה שבועות בקיבוץ רמת יוחנן. בין היתר טען כי לילדי הקיבוץ "רדידות רגשית" בשל חוסר ברגשות חריפים, חיוביים או שליליים, כתוצאה מריבוי גורמי החינוך. את מסקנותיו בנושא הקיבוץ פרסם בספרו "ילדי החלום" משנת 1969, כיוון שחש שיש לכך השלכות חשובות על החינוך האמריקאי. במהלך מחקרו לספר "ילדי החלום" ראיין ברונו בטלהיים בני נוער בקיבוץ רמת יוחנן. לשאלה "מה תרצה לעשות כשתהיה גדול?" ענה הטייס הישראלי לעתיד, קובי ריכטר, שהיה רוצה להיות "טייס קרב ומדען גרעין", תשובה שהייתה אחד האינדיקטורים של בטלהיים לכך שילדי הקיבוץ אינם חשופים לקשיי העולם האמיתי, אך ריכטר הגשים את חלומותיו (שירת כטיס קרב והקים חברת היי טק מצליחה ופורצת דרך) ובכך חשף את רדידות מחקרו של בטלהיים.
בשנת 1990 זכה בפרס ד"ר ליאופולד לוקאס. בחודש מרץ אותה שנה, שש שנים לאחר שהתאלמן מאשתו השנייה, ולאחר שבץ מוחי ששיתק חלק מגופו, התאבד בטלהיים ביום השנה של "האנשלוס", באמצעות בליעת כדורי שינה, שתיית ויסקי וחנק משקית פלסטיק שכרך סביב ראשו. הותיר אחריו שתי בנות ובן מאשתו השנייה.
ביקורת.
זמן קצר לאחר מותו של בטלהיים התעוררה מחלוקת סביב כמה מהתאוריות המוקדמות שלו על אוטיזם כנובעת מקרירות אימהית, ואף סביב אישיותו, ובתוך חודשים הוא איבד מהמוניטין לו זכה בחייו. עם מבקריו החריפים נמנה העורך לשעבר של כתב העת The Nation, ריצ'רד פולק, שאחיו מת לאחר שהיה בטיפול של בטלהיים. לפי פולק, בטלהיים טען בפניו שאחיו התאבד והטיל את האשמה על האם, תוך שהוא תוקף אותה כ"אם יהודיה". על רקע זה חיבר פולק ביוגרפיה על בטלהיים, שבה הוא מטיל ספק ביושרו. המגזין "ניוזוויק" אף פרסם בעקבותיו מאמר תחת הכותרת "בנו ברוטאלהיים?", אך היו גם שראו בביוגרפיה כנקמה על רקע אישי.
הביקורת האשימה את בטלהיים בגנבות ספרותיות, בבדייה של חלק גדול מהנתונים הביוגרפיים שסיפק על עצמו, בזיוף תוצאות עבודתו המדעית בבית הספר האורטוגני, ובהכאת ילדים מטופלים, בכללם ילדים עם אוטיזם. אחדים ממטופליו לשעבר העידו שהתעמר בהם והטיל לעיתים ענישה גופנית באופן ספונטני ומסיבות לא מובנות. מאידך העידו מטופלים אחרים עד כמה סייע להם. ביוגרפיה אחרת על בטלהיים, מאת הפסינינה סאטון, הציעה פרשנות שונה וסלחנית על חלק מהממצאים.
מחיבוריו.
הופיעו בתרגום לעברית:
באנגלית:
פדגוג
סקוט וולף
סקוט ריצ'רד וולף (אנגלית: Scott Richard Wolf; נולד ב-4 ביוני 1968) הוא שחקן יהודי אמריקאי. התפרסם כשחקן הראשי של סדרת דרמת הנעורים "שולחן לחמישה".
ביוגרפיה.
וולף נולד בבוסטון, מסצ'וסטס שבארצות הברית, למשפחה יהודית-רפורמית. הוריו הם סוזן (לבית לוי) וסטיבן וולף. הוא גדל בעיירה ווסט אורנג' שבניו ג'רזי. בן דודו הוא הקומיקאי, ג'וש וולף.
לו תואר במימון מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון שבוושינגטון.
קריירה.
החל דרכו כשחקן בסרט הפעולה "Double Dragon" לצידו של אומן אמנויות הלחימה מארק דקסקוס ולצידה של אליסה מילאנו.
התפרסם בפעם הראשונה באמצע שנות ה-90 בתפקיד הנער ביילי סלינגר, התפקיד הראשי בסדרת דרמת הנעורים "שולחן לחמישה".
וולף הוביל את צוות השחקנים בכל שש עונות הסדרה המצליחה.
בקולנוע התפרסם באותן שנים בעיקר בדרמת ההרפתקאות של רידלי סקוט "ים של חברים" בתפקיד צ'אק גיג, נער ההפלגה של הקברניט הקשוח ד"ר כריסטופר שלדון (ג'ף ברידג'ס).
ב-1999 השתתף בדרמת הפשע הקומית "גו", בתור שחקן אופרת סבון בשם אדם.
ב-2001 דיבב את הדמות הראשית סקאמפ, גור הכלבים בסרט האנימציה ""
המשיך את עלילת הקלאסיקה "היפהפייה והיחפן" מ-1955.
בשנת 2004 התחיל את תפקידו בן השנתיים בסדרת הדרמה "אוורווד" בתור ד"ר ג'ק הארטמן, דוקטור צעיר המגיע לעיירה הבדיונית הקטנה אוורווד.
ב-2006 שיחק בעונה היחידה של סדרת דרמת הפשע "התשע", בתור המנתח הקרדיולוגי ג'רמי קטס.
התפרסם לאחרונה בשתי עונות סדרת הדרמה הבדיונית הפופולרית "וי" בתור העיתונאי ומגיש הטלוויזיה צ'אד דקר.
חיים אישיים.
היה מאורס בשנת 1993 לשחקנית אליסה מילאנו, אולם הם נפרדו לאחר שנה וחצי.
בשנת 2004 התחתן וולף עם השחקנית קלי מארי לימפ, וכיום יש להם שלושה ילדים, שני בנים ובת.
אסתי קינן
דילן מק'דרמוט
קולמנר וייחו
יהושע בורקובסקי
יהושע (שוקי) בורקובסקי (נולד ב-19 בינואר 1952) הוא אמן צייר וצלם ישראלי יליד ראשון לציון.
ביוגרפיה.
בורקובסקי נולד בראשון לציון בשנת 1952. בין השנים 1973–1977 למד אמנות בבצלאל בירושלים. בשנת 1979 הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו בביתן לאמנות בפארק הירקון בתל אביב. בשנת 1981 למד במכללת האנטר בניו יורק.