אביניון הפכה למקום שהותם של האפיפיורים בשנת 1309, כשאפיפיור קלמנס החמישי לא הצליח להתמודד עם המהומה האלימה שפרצה עם בחירתו. קלמנס העביר את מועצתו לאביניון, לתקופה שנודעה כאפיפיורות אביניון. קלמנס התגורר כאורח במנזר הדומיניקני באביניון, ויורשו, האפיפיור יוחנן העשרים ושניים הקים במקום מבנה מפואר. בשנת 1334 בתקופתו של האפיפיור בנדיקטוס השנים עשר חודש ארמון הבישופים הישן, והעבודה נמשכה על ידי יורשיו עד שנת 1364. האתר נבנה על סלע טבעי בקצה הצפוני של אביניון, במקום המשקיף על נהר הרון. הארמון נבנה בשני שלבים עיקריים בשני חלקים שונים הידועים כארמון הישן (Palais Vieux) והארמון החדש (Palais Neuf). כשהסתיימה בנייתו, תפס הארמון שטח של כ-11,000 מטרים רבועים. הבנייה הייתה יקרה מאוד, ובמסגרתה הוצאו רוב הכנסות האפיפיור.
הארמון הישן נבנה על ידי האדריכל פייר פויסון ממיירפואה בהוראתו של האפיפיור בנדיקטוס השנים עשר. בנדיקטוס הקפדן הרס את הארמון האפיסקופלי הישן והחליפו בבניין גדול ביותר שהוקם סביב קלויסטר ואשר בוצר היטב נגד התקפות. ארבע קשתות האכסדרה מאוגפות במגדלים גבוהים.
בזמנם של האפיפיורים קלמנס השישי, אינוקנטיוס השישי ואורבנוס החמישי, המבנה הורחב למה שמוכר כיום כארמון החדש. ז'אן דה לובר מונה בידי האפיפיור קלמנס השישי לבניית מגדל חדש ומבנים סמוכים, כולל קפלה גדולה ששימשה כמקום לעבודת האפיפיורים. שני מגדלים נוספים נבנו בתקופתו של אינוקנטיוס השישי. האפיפיור אורבנוס החמישי השלים את בניית חצר הארמון, ואיתה גם מספר בניינים כדי לתחומה. פנים הבניינים עוטר בדרך כלל בפרסקאות, שטיחי-קיר, ציורים, פסלים ותקרות עץ.
האפיפיורים נטשו את אביניון ב-1378, ושבו לרומא, אך גרמו בכך לקרע המערבי, שבמהלכו האנטי-אפיפיור קלמנס השביעי והאנטי-אפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר הותירו את ביתם באביניון עד שנת 1408. זה האחרון התבצר בארמון למשך עשר שנים, לאחר שצרו עליו ב-1398. המבנה נותר בידיה של האנטי-אפיפיוריות למשך מספר שנים. העיר הייתה במצור משנת 1410 עד שנת 1411, אך הושבה לידי צירי האפיפיוריות ב-1433.
אף על פי שהארמון נותר בידי האפיפיורים ביחד עם הערים הסמוכות לו למשך 350 שנים נוספות, מצבו התדרדר בהדרגה, וזאת למרות ששוקם בשנת 1516. כשפרצה המהפכה הצרפתית ב-1789, מצבו של הארמון היה בכי רע, והוא נכבש ונבזז בידי צבאות המהפכה. ב-1791 התבצע בו טבח המוני של מתנגדי המהפכה, שגופותיהם הושלכו למגדל דה לטרין שבארמון הישן.
בתקופת נפוליאון שימש הארמון לצרכים צבאיים כקסרקטין וכבית כלא. הארמון נפגע קשות בתקופה זו, והוא פונה ושוקם רק בשנת 1906, כשהפך למוזאון לאומי. יופיו של הארמון פתוח כיום לציבור; הוא גם ביתה של ישיבת מחוז ווקלואה ושל ארכיוני המחוז. הישיבות מתקיימות באולם Salle du Conclave ששטחו כ-350 מ"ר וניתן להושיב בו כ-500 איש.
טוני סופרנו
אנתוני ג'ון סופרנו (22 באוגוסט 1959-?) הוא דמות בדיונית מהסדרה הסופרנוס, המגלמת ראש מאפיה מניו ג'רזי. הדמות גולמה על ידי ג'יימס גנדולפיני.
ביוגרפיה דמיונית ילדותו של טוני ונעוריו.
טוני נולד ב-1959 לג'וני "בוי" סופרנו ולליביה. לטוני יש שתי אחיות, ג'ניס וברברה. הייתה לו אחות נוספת שמתה בלידתה.
חשיפה מוקדמת לפשע.
לדבריו, בסביבות השנה 1967 הוא גילה לראשונה שאבא שלו חבר במאפיה, כשאביו התקוטט עם מישהו שלא שילם לו כסף.
טוני נזכר גם, שבסביבות אותה שנה אביו התחיל לקחת את אחותו ללונה פארק לצורך הסוואה. טוני הצעיר עוד לא הבין זאת, ולכן הוא הרגיש שהוא הילד הפחות מוצלח עד שיום אחד החליט להתפלח לרכב של אביו כדי להגיע איתם ללונה פארק. הוא גילה שם שאחותו הייתה הסוואה והגילוי ששיפר את הרגשתו לגבי מעמדו בעיני אביו.
בתחילת שנות ה-70 ראה טוני את אביו חותך למישהו אצבע, מה שהשאיר את טוני מזועזע. התקף החרדה הראשון של טוני היה כמה שעות אחרי מקרה זה. כשטוני ואביו הלכו לרופא הוא אמר להם שזה היה עילפון.
תיכון ונעוריו של טוני.
בתיכון טוני הכיר את אשתו לעתיד, כרמלה דיאנג'לו, בחניון של "פיצה וורלד", במהלך תגרה עם חברו דומיניק טדסקו. בתיכון גם הכיר את דייוויד סקטינו וארטי בוקו. הוא היה חבר בארגון קתולי ושם הכיר את יוג'ין, חברו לעתיד במאפיה. כמו כן הוא התנסה בסמים.
החבירה של טוני למאפיה.
כשטוני היה ילד הוא הקים כנופיה צעירה ביחד עם ג'קי אפריל האב, ראלף סיפראטו וסילביו. הם בעיקר מכרו חשיש וסיגריות.
בסוף שנות ה-70 טוני והחבורה תכננו לשדוד את משחק הפוקר של פיץ' למאנה. הם תכננו את המעשה ימים רבים. בסופו של דבר, הם עשו זאת בלי ראלף, שהיה חולה. השוד המוצלח הניב להם הרבה כסף, אבל הפשע נודע לפיץ' ולג'וני, אביו של טוני. עקב ההתערבות של ג'וני, טוני וג'קי לא נענשו על המעשה ואף התקבלו למאפיה בזכותו.
ב-1982 טוני עשה את עבודתו הראשונה במאפיה, שכללה חיסול של סוכן ההימורים וולי אוברול.
התחביבים של טוני.
טוני ידוע בחיבתו לברווזים. הוא דואג להם וקונה ספרים כדי לשפר את הידע שלו לגביהם. בנוסף, הוא חובב סיגרים ומעשן קבוע של סיגרים מסוג CAO Maduro L’Anniversaire Robusto.
בסיום הסדרה.
בסצנה האחרונה בסדרה, טוני, כרמלה ואיי.ג'י נפגשים בדיינר מקומי, כשברקע מתנגן השיר "Don't Stop Believin" של להקת "Journey" והמצלמה נעה ברחבי המסעדה. במקביל, מדו, שהתקשתה בהתחלה במציאת מקום חנייה, נראית מתקרבת לפתח המסעדה. המצלמה מתמקדת באדם שנראה קודם יושב בבר המסעדה ומביט בטוני, נכנס לחדר השירותים. מדו מתקרבת לדלת הכניסה וטוני מביט לעבר הדלת לאחר שרעש פעמון הכניסה נשמע. מיד לאחר מכן, מוחשך המסך וכעבור מספר שניות עולות כתוביות הסיום.
החלטתו של יוצר התוכנית צ'ייס לסיים את הפרק והסדרה בהחשכת המסך וביצירת חוסר ודאות לגבי גורלו של טוני עוררה הדים והעלתה ספקולציות וסימני שאלה רבים, כמו גם גילויי אכזבה מצד מעריצי הסדרה, ששאלת גורלו של טוני המשיכה להעסיק רבים מהם זמן רב לאחר ירידתה מהמסך. כשנשאל לגבי סצנת הסיום, סיפר צ'ייס כי:
החיים האישיים של טוני.
טוני גר בניו ג'רזי. נשוי לכרמלה ולזוג שני ילדים. מדו, הבת הבכורה, ואנתוני ג'וניור (שמכונה גם AJ) הצעיר יותר.
גרסון גולדהבר
גרשון גולדהבר (20 בפברואר 1924 – 19 ביולי 2010) היה פיזיקאי יהודי אמריקאי ואחד ממגלי המזון מסוג D, שהוכיח את קיומו של הקווארק קסום.
קורות חיים.
גולדהבר נולד בקמניץ, גרמניה. ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון, משפחתו עקרה לקהיר. ב-1942 עבר לירושלים כדי ללמוד פיזיקה באוניברסיטה העברית. שם פגש את שולמית לאו, שהייתה סטודנטית לכימיה, והם נישאו ב-1947. בסוף אותה שנה הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה העברית עם תואר שני בפיזיקה, ואשתו, שולמית גולדהבר, לימים פיזיקאית דגולה, זכתה בתואר שני בכימיה.
לאחר סיום לימודיהם הוא היגר לארצות הברית עם אשתו, ושניהם פנו ללימודי דוקטורט באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
עם קבלת התואר ב-1950, קיבל משרת מרצה באוניברסיטת קולומביה. מאז 1953 הוא עבד במעבדה הלאומית לורנס ברקלי.
אשתו, שולה, נפטרה ב-1965. להם נולד בן. ב-1969 גרשון נישא בשנית, ליהודית, סופרת ומשוררת. להם שתי בנות.
אוליגופול דו-צדדי
פירס ברוסנן
פירס ברנדן ברוסנן (באנגלית: Pierce Brendan Brosnan; נולד ב-16 במאי 1953) הוא שחקן, מפיק קולנוע ופעיל חברתי אירי-אמריקאי. נודע בתפקידיו כגיבור סדרת הטלוויזיה "רמינגטון סטיל" ובתפקיד ג'יימס בונד בארבעה מסרטי הסדרה, בשנים 1995–2002.
חייו.
ברוסנן נולד באירלנד, למשפחה קתולית. הוא גדל בנאבן עם סבו וסבתו, לאחר שאביו עזב את הבית ואמו נסעה לעבוד בלונדון, עד שבגיל 11 הצטרף אליה ולבעלה החדש. בגיל 16 עזב את בית הספר, והחל ללמוד בבית ספר סנט מרטינס לאמנות ולעיצוב. בהמשך הצטרף לקרקס, ובמשך שלוש שנים הופיע כבולע אש. לאחר מכן החל ללמוד משחק במרכז לדרמה בלונדון.
קריירה.
עם סיום לימודי המשחק ב-1975, החל לעבוד כעוזר מנהל במה בתיאטרון ביורק. שישה חודשים לאחר שהחל לעבוד בתיאטרון בחר בו המחזאי טנסי ויליאמס לגלם את דמותו של מק'קייב בגרסה הבריטית למחזהו "The Red Devil Battery Sign". בהמשך גילם מספר תפקידים קטנים בקולנוע והחל להופיע גם בטלוויזיה.
ב-1982 השתתף בסדרת הטלוויזיה "ננסי אסטור", שעסקה באשה הראשונה שנבחרה לפרלמנט הבריטי. על תפקידו בסדרה היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1985. ב-1982 גם קיבל ברוסנן את התפקיד הראשי בסדרת הדרמה הבלשית "רמינגטון סטיל", בהפקת רשת NBC האמריקנית. הוא גילם בסדרה את דמותו המסתורית של סטיל במשך חמש עונותיה של הסדרה, עד שירדה מהמסכים ב-1987. ב-1989 גילם את דמותו של פיליאס פוג במיני-סדרה המבוססת על ספרו של ז'ול ורן, "מסביב לעולם בשמונים יום".
ברוסנן גילם שורה של תפקידים נוספים, עד שב-1994 הוכרז כשחקן החמישי שיגלם את דמותו של ג'יימס בונד, וחתם על חוזה להשתתפות בשלושה סרטים בסדרה. זאת, לאחר שטימותי דלטון דחה הצעה להמשיך ולגלם את דמותו בסרט "גולדן איי", הסרט השבעה-עשר בסדרה. הסרט בכיכובו של ברוסנן היה לאחד הסרטים המצליחים בשנת 1995, ולאחד המצליחים בסדרת סרטי ג'יימס בונד. בהמשך גילם את דמותו של בונד בשלושה סרטים נוספים: "מחר לנצח" (1997), "העולם אינו מספיק" (1999) ו"למות ביום אחר" (2002). גם סרטים אלה זכו להצלחה גדולה.