במקביל לתרומות רבות לגופים שונים, בנושאי תרבות, אמנות ורוח, לא דחה כמעט שום בקשה לסיוע ולעזרה לנזקקים, כל זאת לצד תרומות נדיבות לחוקרים ישראלים ותלמידי מחקר מרוקאים מוסלמים, שנועדו להעמיק ולקדם את המחקר על יהדות מרוקו. במקביל, כתב בעצמו ספרי מחקר חשובים על יהדות מרוקו, חלקם בשיתוף עם ההיסטוריון פרופ' מישל אביטבול, חוקר גדול של יהדות מרוקו ותמך וסייע רבות לקידום המחקרים הבלשניים של פרופ' משה בר-אשר, שעמד בראש האקדמיה ללשון העברית.
ספרים נוספים כתב בתחום שהיה אהוב עליו לא פחות, הפוליטיקה הישראלית שבה גילה עניין רב וידע מעמיק.
לצד הכספים הרבים שתרם באופן פרטי עבור מלגות לסטודנטים בארץ, במרוקו ובצרפת, תרם רוברט אסרף גם לבית התפוצות באוניברסיטת ת"א ולאוניברסיטה העברית וזכה לקבל, ב-4 בדצמבר 2006, את התואר עמית כבוד מן האקדמיה ללשון העברית.
תרומותיו לא נעצרו בנושא חקר יהדות מרוקו. ב-2009 יסד עם האקדמיה ללשון העברית, בראשות פרופ' משה בר-אשר, קרן הנושאת את שמו ואת שם רעייתו מישל. הקרן העניקה מדי שנה פרס כספי והזוכים לקבלו היו בין השאר הסופר אהרון אפלפלד, ד"ר עפרה תירוש־בקר, ד"ר יהודית הנשקה, פרופ' אהרן ממן, פרופ' אלישע קימרון ועוד.
השנים האחרונות של חייו היו תחת ההשפעה של הטרגדיה הקשה שפקדה אותו ביוני 2011 - וממנה לא התאושש - מותה של בתו, יעל אלמלא-אסרף, בת 48 בלבד ממחלה קשה, בפריז שבה התגוררה בסמוך אליו. בשנת 2015, כאשר הוא במצב בריאותי קשה, עלה סופסוף רוברט אסרף ארצה והתגורר ברמת השרון, קרוב לבתו תניה מנשה, והלך לעולמו, בגיל 82, בראשית חודש מארס 2018. מלבד בתו, רוברט השאיר אחריו את אשתו מישל ונכדיו היזם עומר מנשה (נכדו הבכור), דניאל מנשה, אוריאן מנשה ואמילי מנשה. הוא נטמן באותו בית עלמין שבו נטמנו הוריו, סימון (שמעון) ורחל באשדוד.
ההספדים שהושמעו בלווייתו, מפי אישים כמו רפי אדרי, השר אריה דרעי, מאיר שטרית ורבים אחרים, יחד עם הדברים שסופרו עליו בערב שהוקדש לזכרו בחודש מרץ 2018, במרכז העולמי ליהדות צפון אפריקה בירושלים וכן בערב לזכרו, שנערך במרכז היהודי בפריז, ביוני 2018, הדגישו את גודל החלל שנפער בחייה של קהילת יהודי מרוקו בישראל ומחוצה לה. מנגד, דברים אלה ממחישים את תרומתו והמורשת שהנחיל להמשך קידום המחקר של יהדות מרוקו וקידום מקומה בחברה הישראלית. באוקטובר 2019 נולד נינו של רוברט אסרף - אדם רוברט איזק מנשה, הנושא את שמו.
החדושי הרי&quot;ם
רוברט אסראף
פלורידה (פירושונים)
נחמן אלכסנדרון
נחמן אלכסנדרון (1907–1971) היה מראשי קרן קיימת לישראל ואיש אמונו של יוסף ויץ. שימש כראש מחלקת מדידות והכשרת קרקע בקק"ל. היה מהפעילים המרכזיים בהתיישבות, ייעור וברכישת קרקעות בארץ ישראל בתקופת היישוב ובשנות המדינה הראשונות.
בין השאר, תכנן וביצע את דרך אלון בבקעת הירדן ואת כביש הצפון. עמל רבות על הקמת העיר כרמיאל ואף נתן לה את שמה. על שמו חניון נבי חזורי, בדרך העולה מהבניאס לחרמון, שהייתה הדרך האחרונה אותה תכנן טרם פטירתו.
בשנת 1962 עמד בראש ועדה של מינהל מקרקעי ישראל שתפקידה היה להמליץ על הקמת שמורות טבע בישראל. הוועדה המליצה להקים 93 שמורות טבע.
פלורידה מרלינס
אברהם יכין
אברהם יכין (31 ביולי 1924 – 10 במאי 2020) היה צייר ופסל ישראלי.
ביוגרפיה.
יכין נולד בירושלים, בכור לאם ממוצא מצרי ולאב ממוצא סורי (חלבִּי). מילדותו גילה נטייה אמנותית והחל לצייר. בנערותו יצא לעבודה כדי לסייע בכלכלת המשפחה, והשלים את השכלתו בלימודי ערב.
במהלך מלחמת העולם השנייה התגייס לצי המלכותי הבריטי, במסגרתו הפליג בין חופי הים התיכון וזכה לבקר במרכזי אמנות בצרפת, איטליה, יוון ומצרים. לאחר המלחמה החל לימודי אמנות באקדמיה לאמנות בצלאל בירושלים, ולמד בהנחיית האמנים מרדכי ארדון, איזידור אשהיים, יעקב שטיינהרדט ואחרים. עם הכרזת מדינת ישראל התגייס לצה"ל והשתתף במלחמת העצמאות. בשנת 1953 הציג בירושלים את תערוכת הציורים הראשונה שלו, וב-1960 התקבל יכין כחבר באגודת הציירים והפסלים.
ב-1957 נישא לחנה יכין , ילידת הולנד, סופרת ואמנית בזכות עצמה, ואיתה גידל שמונה ילדים. בני הזוג הציגו במשותף בתערוכות אמנות בישראל, באירופה ובארצות הברית. עבודותיהם של בני הזוג יכין הוצגו במוזיאונים שונים בהולנד וכן במוזיאון ישראל בירושלים ובמוזיאון היהודי בפריז. אחד מפסליו, פסל הג'ירפה מוקם מעל גג קיוסק בשכונת רחביה בירושלים. בני הזוג גרו בשכונת מחנה יהודה בירושלים, בבית בו נולד אברהם.
ציוריו של אברהם יכין התאפיינו באקספרסיביות, בצבעוניות עזה ובחוסר דיוק בפרטים. העיר ירושלים, על הקשריה הרוחניים, היוותה מוטיב מרכזי ברבים מציוריו.
אברהם יכין נפטר ב-10 במאי 2020. הוא היה אחיהם של לוחמי הלח"י לשעבר עזרא יכין ויהושע יכין, ושל איש האצ"ל דוד יכין. בן אחיו הוא הבמאי ההוליוודי בועז יכין.
איגרת יעקב
איגרת יעקב היא איגרת המהווה את אחד מספרי הברית החדשה - כתבי הקודש של הנצרות. האיגרת נכתבה על ידי "יעקב, משרת האל וישו המשיח האלוהי" ומשויכת ליעקב הצדיק, אחיו של ישו.
התמה המרכזית של האיגרת היא ניצחון הסבלנות בזמן ניסיונות ומפני פיתויים. האיגרת מגנה חטאים שונים וקוראת לנוצרים להמתין בסבלנות לביאתו השנייה של ישו.
תוכן האיגרת.
האיגרת הייתה ממוענת לקהילות נוצרים ממוצא יהודי ("לשְׁנֵים־עָשָׂר הַשְּׁבָטִים שֶׁבַּגּוֹלָה") מטרת כותב האיגרת היא לקבוע את אורח החיים הנוצרי בקהילות אלה, להזהיר מפני פורמליזם וטקסים חיצוניים, ואמירה כי האל מעדיף אמונה אמיתית וטהורה על פנטיות. בסיום האיגרת דורש כותבה מהקהילות להמתין בסבלנות מפני רדיפות ולחכות לביאתו השנייה של ישו.
דוקטרינת משיחת החולה מופיעה לראשונה באיגרת זו:
בפרקים א וה' של האיגרת יש התייחסות לאידיאל העוני (הקרוב בהשקפתו לאידיאל של כת האביונים)
מחבר האיגרת.
בראשית האיגרת מצוין כי מחברה הוא "יעקב, משרת האל ומשרת ישו המשיח". החל מאמצע המאה השלישית מזוהה יעקב הצדיק, אחיו של ישו ככותבה של האיגרת. ז'אן קלווין הציע כי כותב האיגרת היה השליח יעקב בן חלפי המכונה יעקב הקטן.
מלומדים נוצרים אחרים משייכים את האיגרת ליעקב בן זבדי, אחיו של יוחנן כותב הבשורה.
מרבית החוקרים המודרניים סבורים כי האיגרת נכתבה בשלהי המאה הראשונה או ראשית המאה השנייה, לאחר מועד פטירתם של כל הכותבים המוזכרים לעיל. מניתוח היוונית של האיגרת עולה כי לא נכתבה על ידי יהודי שהתגורר בירושלים, אלא ככל הנראה על ידי יהודי שהתנצר והתגורר ברחבי הגולה מחוץ לארץ ישראל.
שילוב האיגרת בברית החדשה.
האיגרת מוזכרת כחלק מהברית החדשה על ידי אוריגנס מאלכסנדריה וכן על ידי אירנאוס וקלמנט מאלכסנדריה ואוסביוס. האיגרת מוזכרת בין 27 ספרי הברית החדשה על ידי אתאנאסיוס מאלכסנדריה, ואושרה כחלק מספרי הקודש בוועידות שנערכו במאה הרביעית, אולם קודם לוועידות אלה היו ספקות בכנסייה בדבר שיוך האיגרת לספרי הקודש – ככל הנראה לאור העובדה שנכתבה על ידי יהודי נוצרי ועבור יהודים נוצריים, ולכן לא נפוצה כמו איגרות פאולוס בקרב הקהילות הנוצריות של הגויים שהתנצרו.
אדרי
אדרי הוא שם משפחה נפוץ בקרב יהודים מרוקאים שמוצאם מעמק הדרעא:
חיי יוסף
חיי יוסף (ביוונית: Iosepou Bios, Ἰωσήπου βίος; בלטינית: Vita Josephi) הוא ספרו האוטוביוגרפי של יוסף בן מתתיהו (שמו הרומי: טיטוס פלאוויוס יוספוס). החיבור מופיע בכתבי יד כהמשך ספרו הארוך קדמוניות היהודים, והקשר ביניהם מופיע בשני החיבורים: בסופו של החיבור "קדמוניות היהודים" מספר יוסף כי בדעתו לכתוב את סיפור חייו, ואילו ב"חיי יוסף" הוא מגיש לאפאפרודיטוס את החיבור "קדמוניות היהודים": "כאלה הם אפוא הדברים שעשיתי לכל אורך חיי... ואילו בתתי לך, אפאפרודיטוס הנכבד מכל אדם, את הרישום המלא של הקדמוניות, הנני מסיים כאן, לעת עתה, את החיבור".
זמן חיבורו.
הזיקה שהוזכרה בין "קדמוניות היהודים" ל"חיי יוסף" מעידה כי "חיי יוסף" נכתב זמן קצר לאחר חיבור "קדמוניות היהודים" - מה גם שאוסביוס מצטט קטע מ"חיי יוסף" באומרו כי קטע זה הוא "מסוף קדמוניות". יוספוס עצמו מציין כי הוא חיבר את "קדמוניות" בשנה ה-13 לשלטונו של הקיסר דומיטיאנוס עת היה בן 56 - משמע שזמן תום כתיבת החיבור הוא 93/94 לספירת הנוצרים. לכן יש להסיק כי "חיי יוסף" נתחבר לא לפני שנה זו.
שני נתונים נוספים מסייעים להנחה ש"חיי יוסף" חובר בעשור האחרון של המאה ה-1. יוספוס פונה בחיבור בשאלה רטורית ליוסטוס איש טבריה: "מדוע לא הוצאת את ספרך בימי אספסיאנוס וטיטוס? הלא במקרה כזה ספרך היה נכתב ונשלם עוד לפני עשרים שנה" (סעיף 360). כלומר, מאחר שהמלחמה הסתיימה בתחילת שנות ה-70, הקביעה כי חיבורו של יוסטוס היה מוכן עשרים שנה לפני שיצא לאור, לא יכלה להיכתב לפני שנות ה-90 של המאה ה-1. בנוסף לכך, יוספוס מציין כי יוסטוס פרסם את ספרו רק לאחר מותו של המלך אגריפס השני (סעיף 359). על פי פוטיוס (המאה ה-9), אגריפס מת בשנה השלישית לטריאנוס (99/100 לספירה), אולם כיום חוקרים רבים סבורים כי הוא מת כבר בתחילת שנות ה-90.