"גביע ארץ ישראל" הראשון נוסד בידי הבריטים בשנת 1922, בשנתו הראשונה השתתפו בו רק קבוצות צבאיות והזוכה הראשונה הייתה קבוצת הגדוד הלנקשיירי. ב-5 השנים הבאות, עד 1927, זכתה בו קבוצת חיל האוויר המלכותי שישבה ברמלה וכונתה בעיתונות העברית "המעופפים רמלה". ב-1923 השתתפה בו לראשונה קבוצה עברית, מכבי תל אביב, ובשנים הבאות הצטרפו גם הפועל חיפה, מכבי חשמונאי ירושלים, מכבי פתח תקווה, ומכבי חיפה אך הן היו מיעוט מול הקבוצות הבריטיות. ב-1923 הקימה הסתדרות "מכבי" בארץ גביע מקביל שיועד לקבוצות מכבי ונקרא "מגן שמשון". בשנתו הראשונה וב-1924 זכתה בו מכבי נס ציונה, ב-1925 וב-1926 מכבי תל אביב וב-1927 זכתה בו מכבי חיפה.
ב-1928 קמה ההתאחדות הארץ ישראלית למשחק כדור רגל ולקחה לידיה את ניהול התחרות, כאשר בשנה זו חברת כרמל מזרחי נתנה חסות לגביע, כשגם הקבוצות הבריטיות הצטרפו לתחרות ואף זכו בה פעמיים, כשיתר הזוכות עד לקום המדינה היו עבריות. ב-1942 נשבר שיא, כאשר בגמר הגביע בית"ר תל אביב הביסה את מכבי חיפה 12-1. ב-1943 ו-1945 כונה הגביע "גביע המלחמה" כיוון ששוחק תחת קיומה של מלחמת העולם השנייה. לאחר קום המדינה שינה הגביע את שמו ל-"גביע המדינה".
אירוח משחקי חצי הגמר והגמר.
במשך שנים רבות נערכו משחקי חצי הגמר והגמר באצטדיון רמת גן. בעונת 2012/2013 נערך משחק הגמר באצטדיון נתניה בנתניה, ובעונת 2013/2014 נערך משחק הגמר האחרון באצטדיון רמת גן. החל מעונת 2014/2015 נערכים משחקי חצי הגמר והגמר באצטדיון סמי עופר בחיפה או באצטדיון טדי בירושלים והחל מעונת 2019/2020 גם באצטדיון בלומפילד בתל אביב.
מחזיקות הגביע.
הטבלה הבאה מסכמת את כלל גמרי גביע המדינה. קבוצות אשר זכו בדאבל באותה העונה מסומנות בכתב מודגש. בסוגריים מסומנת תוצאת המשחק בסיום 120 דקות. בכוכבית מסומנת תוצאת המשחק החוזר אם בהתמודדות הקודמת לא הושגה הכרעה.
טרם הקמת מדינת ישראל
לאחר הקמת מדינת ישראל
טבלת זכיות.
בסוגריים: זכיות/הגעה לגמר מקום המדינה והלאה בלבד
מהנדס בניין
חנה ושבעת בניה
סיפור האישה ושבעת בניה מתאר מעשה גבורה של אם יהודייה ושבעת בניה, שמצאו את מותם על קידוש השם. על פי הסיפור, האם ושבעת בניה מובאים לפני המלך או הקיסר. הם נדרשים, בזה אחר זה, לאכול חזיר או לעבוד עבודה זרה. כל אחד מן הבנים מסרב כאשר מגיע תורו, ומוצא להורג לעיני אמו.
הסיפור מופיע בגרסאות שונות ובמקורות שונים, ומיוחס לתקופות שונות. בספר מקבים ב' הסיפור מופיע על רקע גזירותיו של אנטיוכוס אפיפנס ומתואר כאחד הגורמים לפרוץ מרד החשמונאים בידי יהודה המכבי ואנשיו.
בקרב היהודים הסיפור הפך למופת לדבקות בתורה ובמצוותיה וסמל לנכונות למות על קידוש השם. הסיפור אומץ גם על ידי הנוצרים והמוסלמים. אצל הנוצרים שבעת הבנים מכונים "המכבים" והאם ובניה נחשבים ל"מרטירים".
סיפור האישה ושבעת בניה נחשב דוגמה לעיקרון "ייהרג ובל יעבור" שבימים כתיקונם חל ביהדות רק על עבודה זרה, גילוי עריות ושפיכות דמים, אך בימי שמד רוחני חל על כל המצוות.
מקורות הסיפור ושמה של האם.
המקור הקדום ביותר בו מופיע הסיפור הוא ספר מקבים ב שם מסופר על שבעה אחים ואמם, ללא אזכור שמה של האם. גרסה נוספת ועתירת פרטים, ללא שם האם, מובאת בספר מקבים ד. סיפור ברוח דומה על "אשה ושבעת בניה" מובא בתלמוד הבבלי במסכת גיטין, כחלק מאוסף סיפורי חורבן בית המקדש השני, וגם שם לא נזכר שם האם. גרסה קדומה נוספת מובאת באיכה רבה, גם היא בהקשר של חורבן הבית, ובה נמסר ששמה של האישה הוא מרים בת תנחום. גרסאות קדומות נוספות של הסיפור מופיעות במדרשים שונים וכנראה מבוססות על המקורות הנזכרים.
לראשונה נקראת האישה חנה בספר יוסיפון שם הסיפור מיוחס לאנטיוכוס אפיפנס גם כן. השם חנה כשם האם, נתקבע גם במקורות מאוחרים יותר.
הסיפור נפוץ בקינות לתשעה באב של יהודי ספרד והמזרח.
בנצרות המזרחית היא מכונה סולומוניה, בנצרות הסורית היא מכונה שמוני (ܫܡܘܢܝ) ובנצרות הארמנית היא מכונה שאמונָה (Շամունա).
השתלשלות הסיפור.
במקבים ב.
ספר מקבים ב (נכתב בסוף המאה ה-2 לפנה"ס) מספר על "שבעה אחים ואמם" שנתפסו והוכרחו על ידי המלך עצמו (אנטיוכוס אפיפנס) לאכול בשר חזיר. האחים הוכו בשוטים ואחד מהם אמר למלך כי הם מוכנים למות ולא "לעבור תורת האבות". המלך כעס וציווה "להלבין באש מחבתות וקלחות", אז ציווה לכרות את לשונו של האח שדיבר בשם אחיו, לפשוט את עור ראשו "כדרך הסקיתים" ולקצץ את אבריו לעיני אמו ואחיו. בעודו חי, ציווה המלך להביאו באש "ולצלות במחבת". בזמן שהפיצה המחבת ריח חזק, עודדו האחים ואמם זה את זה למות בגבורה, באמרם כי "ה' אלהים משקיף ומרחם" עליהם.
לאחר שמת הבן הראשון, הובא בן נוסף, הופשט עור ראשו והוא נשאל אם הוא מסכים לאכול, בטרם ימשיכו לענות את אבריו. הוא השיב ב"לשון אבות" "לא" וגורלו היה כשל אחיו. בנשימתו האחרונה, אמר למלך: "אתה הרשע נוטל אותנו מחיי העולם הזה ומלך העולם יעיר אותנו המתים בעד תורתו לשוב אל חיי נצח". הבן השלישי כבר מיהר "בשמחה" להוציא את לשון ולהושיט את ידיו, ואמר: "בנדיבות מן השמיים היו לי אלה ובעד תורתו לא אחשך אלה וממנו אקווה לשוב לקבל אלה". לאחר מותו, עונה הבן הרביעי, שבעת מותו אמר למלך: "נבחר לסבול המוות מיד בני אדם ולצפות לתקוות שנתנו מאת האלהים כי על ידו נשוב לתחייה ולך לא תהי תקומה לחיים". הבן החמישי אמר בעת עינויו למלך: "בהיות לך השלטון בבני אדם תעשה את אשר תרצה אף כי בן תמותה אתה ואל תחשוב כי עמנו נעזב מאת האלהים. ואתה תחכה וראית את כוחו הכביר כשיענה אותך ואת זרעך". הבן השישי אמר בעת מותו: "אל תטעה לשווא בגלל נפשנו נסבול זאת כי לאלוהינו חטאנו ועל כן היינו לשמה. ואתה אל תחשוב כי לא תאשם, באלהים נועזת להלחם".
בזמן שעונו בניה למוות, עודדה אותם אמם "בלשון אבות" ואמרה להם: "לא אדע איך נגליתם בבטני ולא אני נתתי בכם את הרוח ואת החיים ואת חומר כל אחד לא אני יצרתי. ולכן בורא העולם אשר יצר התהוות האדם והמציא התהוות־כל, הוא ישיב לכם בחסד גם הנפש וגם החיים, יען לא חסתם עליהם בעבור תורתו". אנטיוכוס סבור היה כי האם מגדפת אותו ולכן הבטיח לבנה הצעיר הנותר שיעשהו "עשיר ומאושר" אם יעבור על "חוקי האבות". אולם הנער לא התפתה ולכן אנטיוכוס ניסה לגייס את אמו שתשכנע אותו. האם הסכימה לכך, אולם פנתה אל בנה ב"לשון אבות" ואמרה לו: "בני רחם עלי אשר נשאתיך תשעה חודשים בבטני ושלוש שנים הינקתיך וגידלתיך... בבקשה ממך הבט אל השמיים ואל הארץ ואל כל אשר בהם וכל אשר תראה וידעת כי מאַיִן בראם האלהים... אל תירא את התליין הזה כי אם־מהיותך ראוי לאחיך תישא את המוות למען אשוב אקבל אותך ואחיך ב[עת] הרחמים".
בעוד האם מדברת, אמר הבן הצעיר למעניו: "למה תחכו למצוות המלך? לא אשמע כי שומע אני למצוות התורה... ואתה הממציא כל מיני רעה לעברים, לא תימלט מידי האלהים... ואתה הרשע והפושע מכל בני אדם, לשווא תגבה בגאוותך בתקוות שקר ועל עבדיך תרים ידך. כי לא נמלטת עוד ממשפט האלהים... כי אחינו הסובלים עינויים קצרים, קיבלו חיי עולם בברית האלהים... ואני כאחי את גופי ואת נפשי אמסור בעד תורת אבות... וכי בי ובאחי יכלֶה חרון אף אל שדי אשר בא על עמנו בצדק". המלך זעם על הלעג כלפיו וציווה לענות את הבן השביעי באכזריות רבה יותר עד שמת. כל הבנים הומתו ביום אחד לעיני אמם. לאחר הבנים, מתה גם האם.
נוכחותו של המלך אנטיוכוס עצמו בסיפור זה ובסיפורים האחרים המופיעים בספר מקבים ב על מוות בקידוש השם, נועדה להעצים את הדרמטיות ולחדד את העימות בין מקדשי השם לרודפיהם. באותה עת שהה אנטיוכוס בפחוות המזרחיות של ממלכתו.
במקבים ד.
ספר מקבים ב, או חיבורו המקורי המלא של יאסון מקירנה (שמקבים ב הוא קיצור שלו), הוא מקורו הראשי של הסיפור בספר מקבים ד. מחבר מקבים ד מוסיף לסיפורו פרטים, מאריך בתיאור העינויים, ומוסיף לנאומיהם של הגיבורים. מקבים ד מביא את סיפור האם ושבעת בניה מיד אחרי סיפור אלעזר הזקן: "אחרי אשר נוצח העריץ בפומבי מבלי יכולת להכריח זקן לאכול דבר טמא, בערה בו חמתו ויצו להביא את כל שאר [אנשים] משבי העברים... וכצוות העריץ כן הובאו לפניו יחד עם אמם הזקנה שבעה אחים יפים וענווים ואצילים ונחמדים בכל". אנטיוכוס מזהיר את האחים שלא לעשות "כמעשה השגעון של הזקן אשר הומת עתה זה".
בגרסה זו, לאחר שאנטיוכוס מבקש מהאם שתדבר על לבו של בנה הצעיר, נאמר שהיא פונה אליו "בשפה העברית".
בתום הסיפור, מחבר הספר קובע: "הוי תבונת ילדים שולטת על הרגשות, ויראת אלהים, אהובה על האם יותר מן הבנים! בהינתן לבחירה לפניה... אהבה האם יותר את יראת אלהים המצילה [אותם] לחיי נצח".
בתלמוד הבבלי.
בסיפור המופיע בתלמוד הבבלי, אנשי הקיסר תפסו את האישה ואת בניה והקיסר דרש מן הבנים בזה אחר זה לעבוד עבודה זרה. כל אחד מן הבנים בתורו, דוחה את תביעת הקיסר תוך שהוא מצטט פסוקים מדברי התורה האוסרים על עבודה זרה. הבנים הוצאו להורג בזה אחר זה, לעיני אמם. כשהגיע הקיסר לבן השביעי אמר לו הקיסר שהוא משליך את חותמו לפני עבודה זרה ומציע לילד שיתכופף וירים אותו, רק כדי שיאמרו שהוא קיבל עליו את הוראת המלך. הילד מסרב לזה והקיסר מורה להורגו. אמו מבקשת לחבק את הילד לפני מותו והיא לוחשת דברים באוזניו. בתום המעשה היא מתה בקפיצה מהגג.
באיכה רבה.