לוי הצליח לשרוד הודות לצירוף נסיבות: הוא ידע קצת גרמנית בזכות ספרי כימיה כתובים גרמנית שהוא קרא, והדבר היה לו לתועלת במחנה. הוא שילם בלחם עבור שיעורים בגרמנית ובהתמצאות ברחבי מחנה אושוויץ על ידי אסיר איטלקי בכיר ומנוסה ממנו במחנה.
באמצע נובמבר 1944 הוא השיג משרה במעבדת בּוּנַה (Buna) במחנה, שנועדה לייצר גומי סינתטי וכך נמנעה ממנו עבודת פרך בחוץ בטמפרטורות מקפיאות. זמן לא רב טרם שחרור המחנה, הוא חלה במחלת השנית ונכנס לבית החולים של המחנה. הדבר היה לו לתועלת - כאשר התקרבו חיילי הצבא האדום, אנשי האס אס מיהרו לפנות את המחנה - הם לקחו עמם את כל האסירים חוץ מהחולים החמורים, לצעדת המוות על מנת להתרחק מן הצבא שהחל להתקרב, ובצעדה זו נספה רובו הגדול של היוצאים מאושוויץ. לוי, שנשאר במחנה בזכות חוליו, זכה להישאר בחיים.
אף על פי שהמחנה שוחרר ב-27 בינואר 1945, לוי הגיע לטורינו רק ב-19 באוקטובר אותה שנה. אחרי ששהה במחנה בברית המועצות שריכז אסירים לשעבר, הוא החל במסע עקיף לביתו דרך אירופה המזרחית עם אזרחים איטלקים לשעבר שלחמו במלחמה בין צבא איטליה לבין צבא רוסיה. מסעו הארוך עבר דרך פולין, רוסיה, רומניה, הונגריה, אוסטריה וגרמניה.
כתיבתו.
עם חזרתו לאיטליה, לוי היה לכימאי תעשייתי במפעל בטורינו. הוא החל לכתוב על חוויותיו במחנה הריכוז ועל חזרתו לאיטליה דרך אירופה המזרחית, חומר שבו השתמש בשני ספריו הידועים, "הזהו אדם?" (Se questo è un uomo) ו"ההפוגה" (La tregua).
כאשר שלח לוי להוצאת ספרים גדולה בטורינו, עירו, את הספר "הזהו אדם?", ההוצאה (אינאודי Einaudi) דחתה את הדפסתו. הוצאה קטנה יותר (דה-סילבה) רכשה את הזכויות על הספר מלוי ובנובמבר 1947 הדפיסה 2500 עותקים של הספר. אף על פי שבאותו הזמן הופיעה בעיתון "לה-אוניטה" סקירה חיובית של הספר על ידי איטלו קאלווינו, נמכרו ממנו רק 1500 עותקים. רק 11 שנים מאוחר יותר, ב-1958, פרסמה ההוצאה (אינאודי Einaudi) בטורינו את הספר בהגהה מחודשת. אותו פרסום מחדש הוביל לתרגום הספר לאנגלית ב-1959, ולאחר מכן לתרגום לשפות שונות ולקבלתו של הספר לספרות הקלאסית.
ספרו השני, "ההפוגה", פורסם לראשונה ב-1963, כמעט 16 שנה לאחר פרסום הספר הראשון, וזיכה את לוי בפרס. ספר זה זכה ב-1997 לגרסה קולנועית בסרטו של הבמאי פרנצ'סקו רוסי, "לשוב הביתה". שמו של לוי הלך לפניו. תדיר כתב מאמרים בעיתון "לה סטמפה", המקומון של טורינו. הוא השתוקק לכתוב גם על נושאים שונים. הצלחתו המועטה ביותר, באותה התקופה, הייתה ספר שהכיל מספר סיפורי מדע בדיוני שכתב בצורה פסימית מאוד – "Vizio di Forma" (הספר טרם ראה אור בעברית).
הוא כתב גם שני ספרים ידועים נוספים, "זמן שאול", ו"הטבלה המחזורית" ("Il sistema periodico"). הראשון עוסק בדמויות שהוא פגש בזמן מאסרו, והשני הוא אוסף של אפיזודות מחייו, שכל אחת מהן קשורה באופן כלשהו לאחד היסודות הכימיים. הרומן השאפתני "אם לא עכשיו אימתי", המספר את סיפורה של קבוצת פרטיזנים יהודים במלחמת העולם השנייה העושים את דרכם דרך רוסיה ופולין, קיבל את הפרסים הנחשבים "ויארג'ו" ו"קמפיילו" כאשר הם פורסמו באיטליה, ופרסמו את שמו של לוי בעולם.
לוי פרש ממשרתו כמנהל המפעל בטורינו ב־1977 על מנת להקדיש עצמו לכתיבה באופן שוטף. הספר החשוב מבין יצירותיו המאוחרות הוא "השוקעים והניצולים" ("I sommersi e i salvati"), בחינה של השואה שבה לוי מסביר כי אף שאינו שונא את העם הגרמני על מה שקרה, הוא גם לא סלח להם.
הסיפורים הקצרים הידועים ביותר שלו נמצאים ב"מפתח כוכב" ("La chiave a stella") - אוסף של סיפורים על עבודה ועל עובדים אשר מסופר בידי מספר הדומה ללוי עצמו. על ספר זה זכה בפרס הספרותי האיטלקי הבכיר פרס סטרגה (Premio Strega), המקביל לפרס מאן בוקר בשפה האנגלית.
ספריו העוסקים בתקופת השואה ראו אור בעברית בהוצאת עם עובד, וספרי הפרוזה שלו ראו אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד - ספרי סימן קריאה, מרביתם בסדרת הספריה החדשה.
זיכרון השואה.
אחת הסיבות שגרמו ללוי לכתוב את "הזהו אדם?" היא תשוקתו העזה להעיד על האימה והזוועה לה גרמו הנאצים כאשר ניסו להגשים את "הפתרון הסופי". הוא קרא עדויות רבות של עדים וניצולים והשתתף ברבות מפגישותיהם, על מנת שיוכל לכתוב, בסופו של דבר, על השואה.
לוי ביקר ביותר מ-130 בתי ספר כדי לדבר על החוויה שעבר במחנה הריכוז באושוויץ. הוא הזדעזע מן התפישה הרוויזיוניסטית שניסתה לשכתב מחדש את היסטוריית מחנות ההשמדה הנאציים בצורה פחות מזעזעת, והוא יצא נגד הכחשת השואה.
מותו.
ב־11 באפריל 1987 נפל לוי אל מותו מן הקומה השלישית בבניין מגוריו. קיימת סברה שהתאבד.
יש המטילים ספק בכך שזו הייתה התאבדות. בין הטיעונים: בהיותו כימאי, היה לוי יכול להתאבד באמצעות בליעת רעל, במקום לבחור במוות אלים; לוי לא השאיר אחריו כל מכתב התאבדות או הסבר; לוי החשיב את ההתאבדות כבריחה מאחריות ומדאגה למשפחתו.
לעומתם, סבורה הביוגרפית שלו מרים אניסימוב כי "הגבר עדין הנפש, ההגיוני והעניו הזה [...] בחר במוות אלים ותיאטרלי". גם הביוגרפית קארול אנג'ייר (Carolde Angier) טוענת:
הביוגרף איאן תומסון (Ian Thomson) מעיר כי
אלי ויזל אמר באותו הזמן ש"פרימו לוי מת באושוויץ, רק 40 שנה מאוחר יותר". השאלה נותרה פתוחה, והעניין שבה מתעורר בשל ערבוב מוטיבים רבים של חושך ושל אופטימיות בכתיבתו של פרימו לוי. כפי שכותבת מירי פז:
לוי נטמן בבית הקברות של טורינו (). לפי בקשתו נחרת על מצבתו המספר 174517 - מספר האסיר שלו באושוויץ, שקועקע שם על זרועו.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
עליו ועל יצירתו:
אזרבייג'אן
עמים תורכים
שאה
שאה (בפרסית: شاه) הוא תוארם של מלכי פרס (כיום איראן) והאימפריה הפרסית הקדומה. מקור התואר הוא במילה הפרסית הקדומה "𐏋 xšāyaθiya" שמשמעה "מלך".
השאה האחרון, מוחמד רזא פהלווי, קרא לעצמו "שאהנשאה" (בפרסית: شاهنشاه), שפירושו "מלך המלכים" בעת הכתרתו. המלוכה שאליה השתייך, שושלת פהלווי, הייתה האחרונה באיראן.
בנוסף, כינו עצמם בתואר פדישאה שליטים מוסלמיים בהודו, סולטאני האימפריה העות'מאנית, והסלג'וקים ושליטי אימפריות אחרות במרחב האיראני והטורקי.
מקור השם של משחק הכס שחמט הוא מפרסית ("שח" + "מט"), שפירושו "מארב למלך" או "מלך מובס". אטימולוגיה עממית מייחסת לשמו של המשחק את הפירוש "מלך מת", אך זו אינה המשמעות האמיתית.
נפילת השאה בעקבות מהפכת ח'ומייני והאייתולות באיראן (1979).
המהפכה האסלאמית באירן, ונפילתו של השאה, מוחמד רזא פהלווי בפרט, לא נולדו ביום בהיר אחד, ומקורן בתמורות ובהלכי רוח שבעבעו בציבור האיראני החל משנות ה-60. באותן שנים יזם השלטון רפורמות ושינויים רבים בחברה ובחיי היום-יום של אזרחי איראן, אשר חלחלו אט אט לכדי גיבושה של שנאה עזה כלפיו אשר איחדה את כלל הפלגים והקבוצות במדינה, עד לפרוץ המהפכה והפלתו בסופו של דבר.
בראשית שנות ה-60, כאמור, פצח השאה ברפורמות ובשינויים מרחיקי לכת בשלל תחומי חיים בחברה האיראנית, אשר במרוצת השנים זכו לכינוי "המהפכה הלבנה". במסגרתה של מהפכה זו, יזם השאה שינויים אשר נתפשו מרחיקי לכת; בין השאר, היו אלה שינויים במערכת הבחירות אשר ביקשו להעניק, לראשונה, זכות בחירה לנשים ושינויים כלכליים ואגרריים אשר הקטינו משמעותית את כוחם של בעלי האחוזות לעומת האיכרים הפשוטים שקיבלו בעלות על אדמותיהם. נוסף על אלו, פצח השאה בתהליכי תיעוש ואורבניזציה של המפעלים, כמו גם שינויים מהותיים במערכת החינוך. החברה האיראנית, שקצב הרפורמות כמו גם היקפן היה רב מדי עבורה מכדי להכיל, קיבלה אותן במורת רוח רבה. הדבר הוביל להתגברות השנאה כלפי השאה, המנותק לדידם מהחברה האיראנית, וזו חיברה בין פלגיה ושסעיה של החברה האיראנית – הדתיים, החילוניים, מעמד הסטודנטים ומעמד הפועלים, הקומוניסטים והליברלים. אט אט החלו מתגברות המהומות ברחובות איראן, עליהן ניצחו הממסד הדתי השיעי באיראן, תחת הנהגתו של האייתוללה ח'ומייני, מנהיג המהפכה – בקריאות להפלת השאה.
השאה, ששאב השראה ממדיניותו של נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר, נהג באותן שנים במדיניות ליברלית כלפי פנים. הלה לא השכיל לראות את השנאה המתגבשת כלפיו מתחת לאפו בשנים שקדמו למהפכה, ולא פעל די הצורך כדי לדכא את המהומות, מתוך אמונה כי הללו אירועים מקומיים, ובמרבית הזמן פטר אותם ככאלה מבלי להפעיל את עוצמת צבאו. במקרים אחרים, הפעיל השאה כוח דווקא במקרים בהם היה צורך בגישה פייסנית יותר, וכך עורר אסקלציה רבה יותר במקום להרגיע את הרוחות.
כל אותו הזמן, צפה צבאו של השאה בנעשה בחוסר אונים רב. מחד גיסא, בעת התרחשות המהפכה רבו הדיווחים בעולם כי הגנרלים מודעים למצב ולוחצים על השאה לנקוט ביד קשה נגד המפגינים. עם זאת, בדיעבד, הטענה הרווחת היא כי הקצונה הבכירה לא הרהיבה עוז להאיר את עיני השאה לנעשה בשטח ארצו, לא כל שכן להפיל עליו כל לחץ בנושא. חולשה ניכרת זו של הצבא הגיעה לשיאה לאחר עזיבתו של השאה את שטח איראן, בהתמוטטותו אל מול המהפכה האסלאמית ב-10 בפברואר אותה שנה.
מדיניותו זו של פהלווי עוררה סלידה קשה אשר איגדה ציבורים מקוטבים בחברה האיראנית, עד כדי שנאה של ממש. תחת דגלו של ח'ומייני, הובילה שנאה זו, כמו גם חוסר האונים של השלטון ובפרט הנהגת צבאו לדכא את המהומות, למהפכה האסלאמית ולהפלת שלטונו של השאה.
שאילתה (ממשל)
שאילתה (בעבר רווח הכתיב שאילתא) היא שאלה שחבר פרלמנט מציג בפני שר בממשלה. השאלה חייבת לעסוק בתחום עיסוקו של המשרד שעליו ממונה השר.