מקור ההתפרצות אותר ונקבע כי הנשא הראשוני של הנגיף היה קוף ירוק מהמין Cercopithecus aethiops שהובא לעיר מאוגנדה והיה מיועד לשימוש במסגרת פיתוח חיסון נגד פוליו. הקופים יובאו על ידי חברה שנוסדה על ידי אמיל אדולף פון בהרינג, הזוכה הראשון בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה. החברה, שבעבר הייתה בבעלות Hoechst AG, תכננה לפתח סרום נגד טטנוס ודיפתריה.
ב-1975 שלושה אנשים מהעיר יוהנסבורג בדרום אפריקה נדבקו בנגיף מרבורג על ידי אדם שחזר מזימבבואה, ומתוכם נפטר אחד. שני מקרים דומים התרחשו ב-1980 ו-1987 בקניה, לאחר שמבקרים אירופאים נכנסו למערת קיטום (Kitum Cave). שניהם מתו בסופו של דבר. ההתפרצות המשמעותית הבאה התרחשה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו בין 1998 ל-2000, כאשר 123 אנשים מתוך 149 שנדבקו נפטרו. ההתפרצות הזו החלה בכורים מהערים דארבה (Durba) ווטסה (Watsa) מפרובינציית אוריינטלה.
ההתפרצות באנגולה (2004 - 2005).
בתחילת 2005 החל ארגון הבריאות העולמי לחקור התפרצות של קדחת דימומית בלתי מזוהה באנגולה, שהתרכזה מסביב לפרובינציה הצפון-מזרחית אויגה. המחלה הופיעה במרץ 2004 במחלקת ילדים צפופה. אחד הרופאים במחלקה שם לב שאחד הילדים מפתח סימנים של קדחת דימומית, ואותו הילד נפטר בסופו של דבר. במהלך הזמן שחלף עד אוקטובר באותה שנה שיעור המוות במחלקה עלה משלושה לחמישה ילדים בשבוע לשלושה עד חמישה ילדים ביום. ב-22 במרץ 2005, כאשר מניין המתים הגיע ל-100, התברר כי הפתוגן שגרם למחלה הוא נגיף מרבורג. ביולי 2005 דיווחה מחלקת הבריאות של אנגולה על למעלה מ-300 מקרי מוות כתוצאה מהמחלה. המחלה התגלתה ב-7 מתוך 18 הפרובינציות של אנגולה, אך הייתה נפוצה בעיר בפרובינציית אויגה.
לפי ארגון הבריאות העולמי, 80% מקורבנות המחלה בשלבים המוקדמים של המגפה היו ילדים שגילם פחות מ-15. הנגיף פגע גם ב-14 אחיות ו-2 רופאים.
אחד ההסברים לשיעור המוות הגבוה בקרב ילדים בשלבים הראשונים של המגפה הוא שתחילתה הייתה במחלקת הילדים בבית החולים באויגה. שיעורי המוות ההתחלתיים (לפני הפיקוח המסודר) הם חסרי משמעות כיוון שרק אנשים שנפטרו מהמחלה נספרו בצורה מתאימה למחקר.
מאמצי בקרה.
מדינות בעלות קווי טיסה ישירים למדינה, כגון פורטוגל, הגבירו את הפיקוח על נוסעים מאנגולה. ממשלת אנגולה ביקשה סיוע בינלאומי, והדגישה את העובדה כי במדינה היו 1,200 רופאים, כאשר בחלק מהפרובינציות יש רק 2 רופאים. עובדי שירותי הבריאות התלוננו על מחסור בציוד הגנה אישי כגון כפפות, חלוקים ומסיכות. ארגון רופאים ללא גבולות דיווח כי כאשר צוות מטעמו הגיע לבית החולים הפרובינציאלי במרכז ההתפרצות, הן גילו כי הוא פועל ללא מים וחשמל. איתור המגע בין האנשים היה מסובך כיוון שהכבישים והתשתיות במדינה היו הרוסים לאחר כמעט 3 עשורים של מלחמת אזרחים, ובאזורים הכפריים עדיין היו שדות מוקשים רבים.
אחד החידושים במקרה שהתרחש באנגולה היה השימוש במעבדה ניידת שהופעלה על ידי קבוצה של רופאים וטכנאים קנדים. המעבדה, שהייתה מבוססת על סוללה חשמלית, מנעה את הצורך לשלוח דגימות דם לבדיקות מחוץ לאנגולה. דבר זה הפחית את מהירות האבחון ממספר ימים או שבועות ל-4 שעות.
במקביל הכינה קבוצת מומחים בינלאומית מחלקת בידוד בבית החולים אמריקו בואה וידה שבלואנדה, על מנת לטפל במקרים מהאזורים הכפריים. המחלקה יכלה להכיל עד 40 מטופלים, אך הייתה התנגדות מסוימת לטיפול רפואי. כיוון שהמחלה הסתיימה בדרך כלל במוות, מספר אנשים התייחסו בחשדנות לבתי החולים והצוותים הרפואיים, ובמשך תקופה קצרה הצוותים הרפואיים סבלו מהתקפות באזורים הכפריים.
תוך כדי המגפה דווח כי מחלקת הבידוד המצוידת היטב בבית החולים הפרובינציאלי של אויגה נותרה ריקה, אף על פי שבית החולים היה במרכז ההתפרצות. ארגון הבריאות העולמי נאלץ ליישם את מה שהוא כינה "אסטרטגיה להפחתת נזקים", שבמסגרתה נשלחו אנשים בריאים למשפחות חולות שסירבו לקבל טיפול בבית החולים. מאמץ זה הוביל לשיפור מסוים ביחסים בין עובדי הארגון לבין התושבים המקומיים.
האירועים באוגנדה (2007).
ב-4 ביולי 2007 אושר כי התסמינים שהופיעו בגבר בן 29 מאוגנדה הם אלה של קדחת מרבורג. ב-7 ביולי הוא הובהל לבית החולים ונפטר שבוע לאחר מכן. קיומה של המחלה אושר באמצעות אבחון מעבדתי ב-30 ביולי.
אדם זה היה מצוי במגע קרוב עם עמית לעבודה בן 21 שפיתח תסמינים דומים וטופל על ידו. הצעיר בן ה-21 פיתח את התסמינים ב-27 ביוני ואושפז עם מחלה דימומית. הוא החלים ושוחרר לבסוף ב-9 ביולי. שני האנשים עבדו במכרה במערב אוגנדה.
נגיף מרבורג כנשק ביולוגי.
לפני התפרקותה, נטען כי ברית המועצות הפעילה תוכנית לייצור נשק ביולוגי כולל נגיף מרבורג. הפיתוח בוצע במכון וקטור בפיקוחו של דוקטור אוסטינוב, שמת כתוצאה מהדבקה לא מכוונת בנגיף. דגימות הנגיף שהוצאו מאיבריו של אוסטינוב היו יותר אלימות מהזן המקורי. הזן הזה, שכונה "ואריאנט יו" (Variant U) הפך בהצלחה לנשק ואושר על ידי משרד ההגנה הסובייטי ב-1990. בארצות הברית הממשל הפדרלי נותן מענקים כספיים למחקרים בנושא טרור ביולוגי שמטרתם למצוא חיסון לנגיף.
מנזר סנט אוגוסטין
מנזר סנט אוגוסטין (אנגלית: St Augustine's Abbey) היה מנזר בנדיקטי בקנטרברי, קנט, הממלכה המאוחדת.
היסטוריה.
ההיסטוריה המוקדמת.
בשנת 597 הגיע סנט אוגוסטין לאנגליה, לאחר שנשלח לשם על ידי האפיפיור גרגוריוס הראשון לצורך שליחות מיסיונרית. מלך קנט בתקופה זו היה את'לברט, שבמקרה היה נשוי לברטה שהייתה נוצרית. לא ברור האם אשתו השפיעה עליו, אך את'לברט התיר לאוגוסטין לייסד מנזר במרחק קצר מחומות העיר קנטרברי. באתר שבו הקים אוגוסטין את הכנסייה כבר היו שלוש כנסיות אחרות שהוקדשו לקדושים פנקרס, פטרוס ופאולוס, ולבסוף למרים, אם ישו. כיום ניתן למצוא במקום שרידים מהתקופה הסקסונית של כנסיית סנט פנקרס, ואילו שתי הכנסיות האחרות אוחדו על ידי הנורמנים למבנה אחד. אחת הסיבות לבניית הכנסייה במיקום זה הייתה הכוונה להפוך אותה לאתר קבורה למלכי קנט ולארכיבישופים מקנטרברי. ב-978 בניין גדול יותר הוקדש על ידי הארכיבישוף דאנסטן לקדושים פטרוס, פאולוס ואוגוסטין.
המאה ה-12.
עד ל-1100 כל שרידי המבנה האנגלו סקסוני המקורי נעלמו תחת מבנה גדול שנבנה בסגנון האדריכלות הרומנסקית, וב-1154 נבנה בצמוד למקום בית מחסה לעניים. מלבד עבודת בנייה מחדש ב-1168 כתוצאה משרפה, לא היו אירועים משמעותיים נוספים במנזר במהלך המאה ה-12.
המאה ה-13.
החל משנת 1250 בקירוב והלאה המנזר היה פעיל שוב. הקלויסטר, חדר הרחצה, הרפקטוריום והמטבח נבנו מחדש. בנוסף, נבנו מגורים גדולים וחדשים עבור ראש המנזר. שטח המנזר הוגדל גם כן על מנת לבנות היכל גדול.
המאה ה-14.
ב-1309 נבנה שער חדש כחלק ממערכת הביצורים של המנזר ובכך הושלמה החצר הפנימית. בצד הצפוני הנזירים סיפחו יותר שטח למנזר, פעולה שתוצאתה הייתה יותר מקום עבור חצר חיצונית חדשה שבה היה מתחם באחריותו של נזיר האחראי על מרתפים, מבשלת שיכר, מאפייה, וב-1320 כרם מגודר. כמו כן, המנזר התרחב גם בכיוון מזרח ובכיוון זה נבנו מבני מגורים ביחד עם גן חדש. רעידת אדמה ב-1382 גרמה לצורך בעבודת בנייה נוספת, וב-1390 נבנה בית השער שקיים עד היום (2007). המבנה האחרון שהוקם היה קפלת הגבירה, שנבנתה ממזרח למנזר.
ב-1500 המנזר כבר היה גדול מאוד, והספרייה שלו הכילה כ-2,000 ספרים, מספר מכובד מאוד ביחס לאותה תקופה. רוב הספרים הללו נכתבו בסקריפטוריום של המנזר עצמו.
הפירוק.
ב-1535 הנרי השמיני ציווה לפזר את כל המנזרים שהרוויחו פחות ממאה לירות שטרלינג בשנה. המנזר שרד את סיבוב הסגירות הראשון, כיוון שהכנסתו הייתה 1733 לירות. אולם, ב-30 ביולי 1538 גורלו של המנזר נחתם כאשר המנזר נקלע לתהליך פיזור המנזרים של הנרי. המנזר פורק במהלך חמש עשרה השנים שלאחר מכן, למרות שחלק מהאתר הומר לארמון, כהכנה להגעתה של אן מקליווס מצרפת.
ההיסטוריה המודרנית.
הארמון הוחכר לשורה של אצילים, ובראשית המאה ה-17 היה בחזקתו של אדוארד לורד ווטון, שהעסיק את ג'ון טראדסקנט האב על מנת לבנות גנים רשמיים מסביב לארמון. ארמון זה שרד ככל הנראה עד הסערה הגדולה ב-1703, שגרמה נזק כבד למבנה הרעוע של המנזר.
ב-1988 האתר הוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו, והשרידים החשובים הללו של המנזר שנבנה על ידי סנט אוגוסטין נמצאים באחריותה של חברת המורשת הבריטית.
השרידים שנותרו כיום (2007) נמצאים ממזרח לקתדרלה, ולמעשה בשיא פריחתו המנזר היה בגודל דומה לזה של קתדרלת קנטרברי.
כנסיית סנט מרטין (קנטרברי)
כנסיית סנט מרטין בקנטרברי (באנגלית: St Martin's Church, Canterbury) הנמצאת במרחק קצר ממרכז העיר, היא הכנסייה הקהילתית העתיקה ביותר באנגליה שעדיין נמצאת בשימוש.
היסטוריה.
גילו של בניין הכנסייה הנוכחי שנוי במחלוקת, ויש בו חלקים המיוחסים לאדריכלות הרומית או לסקסונית. ישנה הסכמה רחבה כי הכנסייה שימשה ככנסייתה הפרטית של המלכה ברתה קנט ושל הכומר האישי שלה, ליודהארד. כמו כן, ההשערה הרווחת היא כי הכנסייה הייתה המקום שבו אוגוסטין מקנטרברי נשא את דרשותיו, וכן המקום שבו התרחשה הטבלתו של המלך אתלברט. אף על פי שברתה הייתה נוצרית ואתלברט עובד אלילים, הוא התיר לה להמשיך ולהחזיק באמונתה ולהתפלל בכנסייה.
לפי ממצאים מקומיים הוכח שהנצרות הייתה קיימת באזור זה של העיר באותה תקופה ושבכנסייה יש לבנים רומיות משומשות. אולם, העיצוב של הכנסייה איננו רומי בצורה מובהקת ומסיבה זו יש הטוענים שהיא נבנתה באמצע המאה ה-4, מיד לאחר תום הכיבוש הרומי ותחילת ההגירה האנגלו-סקסית.