מתינותו ופשרנותו, ביחד עם הכוח הממסדי שהחזיק כאיש הנהגת הקהילה ועורך כתב עת, קוממו עליו משכילים רדיקלים יותר, למשל משה ליב ליליינבלום ויהודה ליב גורדון. הם ראו בו אדם הפכפך וחסר-דעה הנכנע ללחצי האורתודוקסיה. יל"ג אף כתב עליו במכתב פרטי, כי "אין נפשי אל האיש הזה בעל דו פרצו-פין... אין בו לא אהבת האמת ולא שנאת הבצע, לא אמץ הלב ולא רך הלשון, אין מלח במאמריו ולא טעם בחכו לבחור המתוק לנפש קוראיו מדברי אחרים - ואיש כזה חפץ למשול עלינו ביד חזקה!" (אגרות יל"ג, ורשה תרנ"ד, עמ' 145). פין אף סיפר בהלצה על עצמו כי הוא מתפלל תפילת מנחה חמש פעמים ביום, משום שהוא נכנס להתפלל בכל בית כנסת שהוא עובר לידו כדי שלא יאמרו שאיננו מתפלל. עם זאת לא אימץ במלואה את הגישה האורתודוקסית, ותמך בתיקונים מתונים בהלכה לפי צורכי השעה והמקום ברוח השקפותיו של זכריה פרנקל.
תמיכתו בחיבת ציון בשלהי חייו נבעה כנראה ממניעים דתיים ולא מאימוץ רעיונות לאומיים יהודיים. הוא פעל ליישוב ארץ ישראל מטעמים פילנתרופיים ומעשיים, אך עדיין המשיך להאמין באמנציפציה ליהודים בתוך גבולות האימפריה הרוסית ובתחיית החיים היהודיים במזרח אירופה.
מחקריו ההיסטוריים והלקסיקונים שערך, בפרט "קריה נאמנה" ו"כנסת ישראל", משמשים רבות במחקר ההיסטורי שלאחריו. המילון העברי שחיבר, "האוצר" (בחייו יצאו לאור האותיות א-ז והושלם לאחר פטירתו), היה המילון ההיסטורי הראשון ללשון העברית וקיבץ את כל הידע שעד זמנו; אבל יש בו ליקויים שונים, כגון עיון אטימולוגי לא מספק וחוסר בהתייחסות לתקופת הביניים של העברית.
בעיר תל אביב נקרא רחוב על שמו (במשך שנים רבות נקרא הרחוב בשם "רחוב פין", אך כיוון שרבו הטועים שקראו "רחוב פּין", בפ"א דגושה, שינתה העירייה את שם הרחוב ל"רחוב רשי"ף", ראשי תיבות שמו).
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
רש&quot;י פין
חברת מרבי השכלה בישראל
שאול פנחס רבינוביץ'
נסים אליעד
נסים אליעד (1 ביולי 1919 – 15 בנובמבר 2014) היה חבר הכנסת מטעם סיעת הליברלים העצמאיים.
קורות חיים.
אליעד נולד בטבריה בשם ניסים אמסלם למשפחה יוצאת צפון אפריקה. בנעוריו היה פעיל בתנועות הנוער "המכבי הצעיר" ובית"ר. בהיותו בין 13 וחצי החל לעבוד בשירות הדואר המנדטורי בחיפה, בו עבד במשך עשר שנים. בשנת 1944, בהיותו בפתח תקווה, נחשד על ידי האצ"ל כסוכן בריטי והוצא נגדו פסק דין מוות על ידי בית דין של האצ"ל. ראש המטה של האצ"ל היה מסופק בעניין, השהה את ביצוע פסק הדין ובעקבות בדיקה מחודשת טוהר שמו של אליעד ופסק הדין בוטל.
בשנת 1945 סיים בחינות בגרות אקסטרניות והחל ללמוד משפטים בבית הספר למשפטים בירושלים ומזרחנות, תנ"ך והיסטוריה יהודית באוניברסיטה העברית. הוא שירת בצה"ל כקצין ממשל צבאי באשקלון. הוסמך כעורך דין בשנת 1951.
פעילותו המפלגתית החלה כחבר המשמרת הצעירה של מפא"י. בשנת 1950 הצטרף לשורות המפלגה הפרוגרסיבית והיה פעיל בסיעתה בהסתדרות, סיעת "העובד הציוני". לאחר הקמת המפלגה הליברלית כאיחוד של הציונים הכלליים והמפלגה הפרוגרסיבית, הוא היה חבר מרכז המפלגה הליברלית. בעת הפיצול, עבר אליעד לליברלים העצמאיים ושימש כמזכ"ל מפלגה זו. הוא נודע במיוחד בפעילותו בקרב עדות המזרח וערביי ישראל. בשנת 1965 הוצב בין שבעת המועמדים הראשונים של המפלגה לכנסת.
בשנת 1968 הושבע לכנסת השישית מטעם הליברלים עצמאיים במקומו של פנחס רוזן. אליעד המשיך לכהן בכנסות ה-7 ו-8 הודות להתפטרות של משה קול, על פי הנוהג במפלגה ששרי המפלגה מתפטרים מהכנסת לטובת הבאים אחריהם ברשימה. במהלך הכנסת השמינית היה חבר בוועדת הפנים ובוועדת חוקה, חוק ומשפט. לקראת הבחירות לכנסת התשיעית נבחר בבחירות הפנימיות בל"ע למקום השלישי ברשימה לכנסת. אולם, התחזקות ד"ש על חשבון ל"ע, הותירה את המפלגה עם מנדט אחד בלבד והוא לא נבחר שוב לכנסת. אליעד המשיך לכהן כמזכ"ל ל"ע והוצב במקום השני ברשימתה בבחירות לכנסת העשירית, בהם לא עברה את אחוז החסימה. הוא גם המשיך להיות פעיל בהסתדרות הכללית בראשית שנות ה-80. בבחירות לכנסת ה-11 היה שוב במקום השני ברשימת המפלגה לכנסת, ששולבה ברשימת המערך, אולם הוא לא נבחר לכנסת.
במשך שנים רבות ועד מותו היה פעיל בקהילת היהדות המתקדמת (הרפורמית) בתל אביב, בית דניאל. במהלך שנות השמונים כיהן כיו"ר ההנהלה של התנועה הרפורמית - יהדות מתקדמת בישראל.
כיהן כחבר הוועד הפועל של ההסתדרות וחבר נשיאות הוועד הפועל הציוני, מטעם ארצנו, הפדרציה הבינ"ל של התנועות הרפורמיות הציוניות.
ראובן בונפיל
ראובן (רוברט) בּוֹנְפִיל (Bonfil; נולד ב-1937) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
חייו ופועלו.
ראובן בונפיל נולד בשם רובר בונפיל בקרדיצה, עיירה בחבל תסליה שביוון. אביו דוד נולד באיסטנבול ואמו אפטימיה אלגרה לבית דוד, נולדה למשפחה רומניוטית בצפון יוון. הוריו עסקו בהוראה. עם כיבוש חבל תסליה בידי הגרמנים בסתיו 1943 ברחה משפחת בונפיל אל הר האגרפה והסתתרה בכפר אפידיה אצל משפחת גולס (Goulas), משפחה יוונית-אורתודוקסית.
לאחר שחרור יוון שבה משפחת בונפיל לביתה שבקרדיצה ואביו של בונפיל מונה לכהן כראש הקהילה היהודית הקטנה בעיירה. בעקבות מלחמת האזרחים שפרצה ביוון לאחר מלחמת העולם השנייה עזבה משפחת בונפיל את קרדיצה ועברה להתגורר באתונה.
בשנת 1949 נענה להצעה לעקור לאיטליה וללמוד בבית המדרש לרבנים באיטליה. בשנת 1958 נישא לאווה (חווה) לבית רכטשאפן, ניצולת שואה ילידת המבורג שלמדה הוראה בירושלים ואותה פגש בונפיל בעת ששהה אף הוא בירושלים במסגרת לימודיו לרבנות. בני הזוג בונפיל קבעו את מקום מושבם בעיר מילאנו.
ב-1959 הוסמך לרבנות, ב-1960 קיבל תואר דוקטור לפיזיקה מאוניברסיטת טורינו (באותן שנים באיטליה הלימודים האקדמיים עד לתואר דוקטור ארכו ארבע שנים). עסק במשך תשע שנים כרב במילאנו, בתחילה כמשנה לרב הראשי ואחר כך כרב הראשי בפועל. ב-1968 עלה עם משפחתו לישראל, ושימש כמזכיר הלשכה של הראשון לציון הרב יצחק נסים. כמו כן כתב דוקטורט בהיסטוריה יהודית באוניברסיטה העברית בהנחייתם של הפרופסורים חיים הלל בן-ששון ויוסף ברוך סרמוניטה, אותו קיבל ב-1976. העבודה עסקה ברבנות איטליה בתקופת הרנסאנס. בשנים 1975–1980 היה מרצה בכיר באוניברסיטת בן-גוריון, ב-1980 נעשה מרצה בכיר באוניברסיטה העברית, ב-1990 פרופסור מן המניין וב-2005 יצא לגמלאות. שימש כראש המחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון וכיהן כמנהל משגב ירושלים, המכון ללימודי קהילות יהודיות ספרדיות ומזרחיות.
בונפיל היה עמית מחקר ופרופסור אורח במכון ללימודים מתקדמים שבאוניברסיטה העברית, באוניברסיטת הרווארד, בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה שבפריז, במכון סטודי סטוריצ'י שבנאפולי, באוניברסיטת ייל, בישיבה יוניברסיטי, באוניברסיטת לה ספיינזה שברומא, באוניברסיטת מילאנו ובמכון סכוליון שבאוניברסיטה העברית. ב-1976 ייסד, יחד עם פרופסור יוסף ברוך סרמוניטה, את כתב העת "איטליה", לחקר תולדות היהודים באיטליה, והוא עורכו. היה חבר מערכת הפרסומים של מרכז זלמן שזר, היה חבר הוועד המנהל של החברה ההיסטורית הישראלית, שימש כחבר המערכת של כתב העת פעמים, מאז 1992 הוא חבר מערכת של "La Rassegna Mensile di Israel" ומאז 1986 חבר מערכת כתב העת "Jewish History" בהוצאת אוניברסיטת חיפה.
בונפיל הוא זוכה פרס ורבורג למצוינות אקדמית (1973–1975), עמית באקדמיה האמריקאית למחקר יהודי (the American Academy for Jewish Research) מאז 1994, מחזיק בתואר אבירות של מסדר הכוכב של איטליה (Ordine della Stella d'Italia) מטעם נשיא הרפובליקה האיטלקית משנת 2012 ואקדמאי ממונה מטעם הספרייה האמברוזיאנית (Biblioteca Ambrosiana) משנת 2015.
בונפיל נשוי ולו שלושה ילדים. בתו רוחמה בונפיל פיפרנו באר היא ארכאולגית; בנו דוד בונפיל הוא מומחה בתחום החיטה ופועל במכון וולקני; בתו עליזה קורב בונפיל היא פסיכולוגית קלינית וחוקרת ספרות, נשואה לעורך הדין אורי קורב.
מחקריו.
ראובן בונפיל עוסק בתולדות התרבות והחברה של היהודים בימי הביניים ובראשית העת החדשה באירופה הנוצרית ובעיקר באיטליה ובביזנטיון.
הרבנות באיטליה בתקופת הרנסאנס.
ספר זה הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט של ראובן בונפיל. הספר דן במקומם של הרבנים בחברה ובתרבות היהודית באיטליה במאות ה-15 וה-16. התפישה המקובלת במחקר, בה דגלו חוקרים כגון בצלאל (ססיל) רות ומשה אביגדור שולוואס שהרבנים התנגדו למגמת ההשתתפות בהומניזם וברנסאנס מתוך הנחה שכתוצאה מכך זיקתם ליהדות התרופפה. בונפיל גילה במחקרו כי דבר זה אינו נכון ושהאנשים שהיו בחוד החנית של ההתקרבות לחברה הלא-יהודית היו דווקא הרבנים. בונפיל מחזיק בתפישה בספרו זה ובמחקריו האחרים כי יהודים ונוצרים חולקים אותו עולם תרבותי ואותם הלכי רוח והם חלק מאותו מארג של מסגרת כוללת, למעט עניינים שבהם השונות הדתית מחייבת יהודים ונוצרים כאחד לנקוט עמדות מנוגדות.
במראה כסופה: חיי היהודים באיטליה בימי הרנסאנס.
ספר זה מחולק לשלושה מדורים: האחד הוא החלק התשתיתי, המסגרת שבה היהודים חיו והוא סוקר להיכן גירשו אותם, איפה הם חיו ואת מרקם יחסיהם עם השלטונות. החלק השני והעיקרי עוסק בשאלה כיצד היהודים הגדירו את עצמם תרבותית, מה היו חינוכם והאידיאלים התרבותיים והחברתיים, וכן המסגרת המוסדית של התארגנות הקהילות. החלק השלישי בוחן את הסטרוקטורות המנטליות של היהודים ומנסה לבדוק איך יהודי מרגיש בתוך המסגרת הלא יהודית. חלק זה עיקר עיסוקו בתחושות של היהודים.
ספרים שכתב.