ווטקינסק הוקמה על ידי הרוזן פיוטר שובלוב ב-3 באפריל 1758 כיישוב אשר נועד לשרת את פועלי מפעל לעיבוד מתכות. המפעל החל את פעילותו כשנה לאחר מכן, ואחד מגלגוליו עדיין קיים בתור "בית החרושת ווטקינסק" שמייצר מכונות וטילים בליסטיים. ב-1774 היישוב נכבש על ידי צבאו של המורד ימליאן פוגצ'וב.
בווטקינסק התנהל מרד אנטי-בולשביקי אשר נתמך על ידי אוכלוסייה מקומית.
ב-1935 ווטקינסק קיבלה מעמד של עיר.
אוכלוסייה.
אוכלוסיית ווטקינסק לפי שנים:
ראש חודש לבנות
עיד תאע אלבנת
עיד אל-בנת
האמנה הבין-לאומית למניעת מימון טרור
האמנה הבין-לאומית לדיכוי מימון טרור אומצה ב-1999 בהחלטה 54/109 של העצרת הכללית של האו"ם. מטרתה היא קידום שיתוף פעולה לשם לחימה במימון הטרור, תוך הענשה בפלילים את האחראיים לכך. כדי להגיע לשיתוף פעולה מרבי, האמנה מהווה מסגרת לפיקוח, שיטור, ושיתוף בין מערכות המשפט בעולם, על מנת לפתח את היכולת להעניש מקרים של מימון טרור. האמנה נכנסה לתוקף בשנת 2002 ובישראל בשנת 2003.
הגדרת טרור באמנה.
אין הגדרה אחידה ומוסכמת למושג מהו טרור. האמנה הבינלאומית לדיכוי מימון טרור מהווה הצלחה של הקהילה הבינלאומית, משום שהסכימה לקבל הגדרה בסיסית של טרור בהקשר של מימון טרור. סעיף 2.1 לאמנה מגדירה את מימון הטרור; היא מכלילה כל אדם שאוסף או מספק כספים, תוך ידיעה שהם מוקצבים לפעולות המיועדות לגרום פציעה או מוות לאזרח, לרבות אדם שלא משתתף במאבק אלים או לא נושא נשק, כדי לזרוע בהלה ופחד בציבור במטרה ללחוץ על הרשויות לעשות, או להימנע מלעשות, פעולה מסוימת .
רקע לאימוץ האמנה.
בהיסטוריה האנושית הטרור מופיע הרבה פעמים כצורת לחימה זרה ובלתי קונבנציונלית. קבוצות ומדינות השתמשו בטרור כדי להילחם נגד צבאות גדולים ומבוססים יותר. בהיסטוריה המודרנית חל שינוי במושג הטרור כיוון שקבוצות מורדים ומיעוטים התחילו להשתמש בצורת הלחימה נגד משטרי המדינה שלהם. למשל, המהפכה הצרפתית, היא אחד המקרים הראשונים בו חל שימוש באסטרטגיה מודרנית זו, במושגי הטרור. ב-1989 הוקם גוף ה FATF על ידי חברי הG7. ארגון זה נחשב הכוח לפיקוח בפעולות פיננסיות, אך בשנת 2001 התחיל לעסוק בלחימה במימון טרור גם כן . חברי הארגון סברו כי, לאור חוסר היכולת ליצור נשקים ללא תמיכה כלכלית, אמנה לעניין דיכוי מימון טרור היא הדרך הנכונה למנוע את טרור העולמי. ההבנה הייתה כי תמיכה כספית מאפשרת פעולות רבות ורחבות היקף, כך שאם ניתן לעצור את זרימת המימון, יכולותיהם של ארגוני הטרור ימעטו. יתרה מזו, הם גרסו כי האמנה תפעיל לחץ מרבי על המממנים, שיחששו מפני חשיפה והסגרת מקורותיהם, ובכך יפסיקו את פעולותיהם.
ישראל והאמנה.
ב-29 בדצמבר 2004, ישראל חוקקה והוסיפה את (להלן: החוק). החוק, שנכנס לתוקף ב-1.8.05, מתווסף לקודמיו אך ייחודי בכך שהוא מתמקד בהיבט המימון, הגדרת המימון ונתינת כלים יעילים לטיפול בסוגיה. יתרה מזאת, הוא קובע סמכויות בקשר לארגוני טרור שאין להם זיקה לישראל ואף לא פועלים כנגדה. לאור תחושות קשות דומות שמדינות רבות היו שרויות בהן, ניתן לראות כי עקרון בולט בחוק הוא שיתוף פעולה בין לאומי ושיתוף מידע, כאמצעי למאבק יעיל כנגד הטרור. החוק מאמץ את ההמלצות העיקריות של ה-FATF, וביניהן: קריאה למדינות לאשרר את האמנות והחלטות האו"ם בנושא איסור מימון טרור, הגדרת מימון טרור כעבירה פלילית, חובת דיווח על כספים הקשורים בטרור וכן הוראות המאפשרות הקפאת כספים אלו, תפיסתם והחרמתם. בנוסף, ניתן לראות הרחבה ביחס לחוקים הקודמים בכך שישראל יכולה להכריז על אדם, או מספר בני אדם, כארגון טרור, בהתאם למודיעין שהתקבל ממדינה אחרת. החוק אינו מתייחס למניע או לגיטימיות של מעשה הטרור, אך מגדיר לראשונה מהו: כל עבירה הנעשית על מנת להשפיע על עניין מדיני, אידאולוגי או דתי, במטרה לעורר פחד או בהלה ציבורית, או לכפות על גורם שלטוני לבצע מעשה או להימנע ממנו, והכל תוך פגיעה מהותית בגופו של אדם, בחירותו, ברכש או בתשתיות . החוק אף מרחיב את הגדרת "מימון טרור" להכללת תגמול עבור מעשה טרור, למשל, תגמול כספי למשפחות של מחבלים מתאבדים. העונש אף הוחמר לבין שבע שנות מאסר, לעשר שנות מאסר.
החוק אף מאפשר הקפאת או חסימת נכסים וכספים המיועדים לסיוע במימון טרור, או המשתייכים לחשודים בטרור.
צמנטום
צמנט (אנטומיה)
מסדר דה-מוליי
מלון נשיונל, מוסקבה
מלון נשיונל (ברוסית: Гостиница Националь) הוא מלון יוקרה היסטורי במרכז מוסקבה.
מלון נשיונל נבנה ב-1903 והוא מרכיב חשוב במראה האדריכלי של כיכר מנז'.
ב- 1918, לאחר מהפכת אוקטובר, הפך המלון נשיונל למקום מקלט זמני ללנין, קרופסקיה, דזרז'ינסקי, טרוצקי, סברדלוב ונציגים אחרים של האליטה הבולשביקית.
יחסי טורקיה–מאוריציוס
יחסי טורקיה–מאוריציוס הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הטורקית לבין רפובליקת מאוריציוס.
סקירה כללית.
על פי משרד החוץ הטורקי: "היחסים בין שתי המדינות הם יחסים משגשגים הנמצאים בפיתוח מתמיד".
על מנת לספק בסיס משפטי איתן ליחסים הכלכליים הדו צדדיים, נחתמו בין שתי המדינות מספר הסכמים הכוללים הסכם סחר חופשי, הסכם לשיתוף פעולה כלכלי ומסחרי, ולהגברת קידום הדדי וההגנה ההדדית על הסכם ההשקעות. לשתי המדינות ועדה כלכלית משותפת שהוקמה במסגרת הסכם הסחר החופשי שנחתם בין שתי המדינות. הישיבות הראשונות של שתי המדינות התקיימו בפור לואי בין התאריכים 17-18 בנובמבר 2016.
טורקיש איירליינס חנכה קו טיסות ישיר לפור לואי מאיסטנבול ב-15 בדצמבר 2015.
מקס גדז'
עקרון האי-החזרה
עקרון האי-החזרה (באנגלית: Non-refoulement) נועד להבטיח כי אדם הנמלט מרודפיו בארץ מוצאו, לא יוחזר בעל כורחו לידיהם. חשיבותו המעשית אינה מוגבלת רק לאיסור על גירוש אקטיבי מתחום המדינה למקום סכנה, אלא נגזרות מעיקרון זה תוצאות משפטיות נוספות ובהן: האיסור להדוף פליטים המגיעים לגבולה של מדינה ולאחר מכן חובה לבחון כיאות את הבקשות למקלט, בכך גם קיום של הליכים נאותים לבחינת בקשות אלו. זאת, תוך אפשרות לשהות במדינה עד לסיום בירור בקשתם.
היסטוריה.
המקור הקדום ביותר לכך נמצא בתורה בספר דברים נאמר: "לֹא תַסְגִּיר עֶבֶד אֶל אֲדֹנָיו אֲשֶׁר יִנָּצֵל אֵלֶיךָ מֵעִם אֲדֹנָיו".
דוגמה היסטורית, המדגימה עד כמה מתן כניסה והגנה בסיסית הוא חיוני, היא סיפורה של האונייה "סנט לואיס (ספינה)", אשר הפליגה מנמל המבורג שבגרמניה במאי 1939, ועל סיפונה 930 נוסעים יהודים. לאחר שאשרות הכניסה של הנוסעים לקובה בוטלו, ארצות הברית סירבה להתיר את כניסתם אליה וכך הספינה נאלצה לבסוף לשוב על עקבותיה לאירופה. מספר מדינות הסכימו לפתוח את שעריהן לפליטים באופן זמני, סופם המר של נוסעי הספינה הוא שרובם נספו בשואה.
איסור הגירוש או ההחזרה (Non-Refoulement) קיבל הכרה רק בשנת 1951, לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה. בתקופה זו נוצרה בעיית פליטים בהיקף חסר תקדים. מכך, ולאור האחריות שחשו המדינות בעקבות אירועי השואה נוצר הבסיס התפיסתי להבנת תפקידה של הקהילה הבינלאומית כלפי פליטים. והיווה את אבן הפינה להגנה על פליטים מבחינה בינלאומית. עיקרון זה מעוגן בסעיף 33 לאמנה בדבר מעמדם של פליטים והפך ברבות הימים לעיקרון מחייב של המשפט בינלאומי פומבי המנהגי. משמעות הדבר כי גם מדינות אשר אינן צד לאמנה חייבות לכבד את העיקרון.
תוכן העיקרון.
עקרון האי-החזרה קובע כי אסור להחזיר אדם למקום בו הוא צפוי לסבול מרדיפה. סעיף 33 לאמנה הנ"ל קובע כדלקמן:
סעיף 33(1) אוסר על מדינה החברה באמנה לגרש או לחזיר פליט בכל צורה שהיא, אל גבולות הארץ שבה יהיו חייו או חירותו בסכנה מטעמים שונים כגון: גזעו, דתו, אזרחותו, השתייכותו לקבוצה חברתית או להשקפתו המדינית.
סעיף 33(2) קובע כי פליט לא יוכל ליהנות מהזכות המנויה בסעיף 33(1) אם יש סיבות לראות בו סכנה לביטחון המדינה בה הוא נמצא, או אם נקבע פסק דין סופי בעניינו בשל ביצוע פשע חמור במיוחד ולכן יחשב כמי שמהווה סכנה לציבור.
איסור ההחזרה אינו מוגבל רק להחזרה למדינת המוצא, אלא חל גם במקרה שאדם מגורש למדינה שלישית. מפאת חשיבותו של העיקרון, קיימים במשפט הבינלאומי סטנדרטים מחייבים החלים כאשר מדינה מבקשת להעביר אנשים הזכאים להגנה בינלאומית למדינה שאינה מדינת המוצא. בעבר, דן בית המשפט העליון בפרשה שעניינה היה העברת אנשים מישראל אל מדינה שלישית. בפסיקתו נקבע שלא ניתן לערוך הסכמים כאלה אלא בהתאם "לסטנדרטים המקובלים במשפט הבינלאומי ותוך מתן ערובות מתאימות שיבטיחו במידת וודאות גבוהה את שלומם של המוחזרים".
על פי המשפט הבינלאומי, בעת שמדינה אחת מעבירה אנשים הזכאים לכאורה להגנה בינלאומית - מעבר לאמנת הפליטים - למדינה אחרת, עליה להבטיח:
א. כיבוד עקרון האי-החזרה על ידי מדינת היעד, ובכלל זה כי לא יגורשו ממדינת היעד למקום סכנה.
ב. נגישות להליכים המאפשרים קבלת הגנה בינלאומית במדינת היעד וקבלת מעמד מתאים באותה מדינה, בין היתר על מנת למנוע מצבים המכונים "Orbit in Refugee" – מצבים בהם מועברים אנשים שוב ושוב ממדינה למדינה ללא יכולת למצוא הגנה.
ג. כיבוד זכויות אדם בסיסיות במדינת היעד, בין היתר כדי למנוע מצב בו אדם יהיה אנוס לשוב למקום סכנה בשל העדר יכולת קיום בסיסית במדינה אליה נשלח. עניין זה עולה בקנה אחד גם עם דיני זכויות האדם הבינלאומיים והישראלים.