לאחר כניעתה של ליברוויל הגיעו אנשי צרפת החופשית לעיר פור ז'נטי, עיר הנמל השנייה בגודלה בגבון, וזו נכנעה ללא קרב. ב-12 בנובמבר 1940 נכנעו אחרוני אנשי וישי בפור ז'נטי. מושל גבון מטעם וישי, מאסון, הסדיר את כניעת אנשי וישי לדה גול, ומנע לוחמה נוספת בפור ז'נטי, אך לאחר הכניעה נעצר, והתאבד. טאטי ואנשיו שנכנעו בליברוויל סירבו להצטרף אל אנשי דה גול, ולכן נכלאו במחנה שבויים. לאחר הצטרפות מושבות צפון אפריקה לדה גול, בשנת 1943, הצטרפו טאטי ואנשיו לצבא צרפת החופשית.
מיני-מעמיס
מיני-מעמיס (באנגלית: Skid-steer loader) הוא סוג של ציוד מכני הנדסי המתפקד כיעה אופני קומפקטי. בישראל הוא נקרא לרוב "בובקאט" על שם חברת בובקאט שייצרה את הכלים האלה לראשונה, ומותג זה הפך לשם גנרי.
המיני-מעמיס מורכב משלדה קשיחה, עם מנוע מאחור, וזרועות הרמה הנמצאות משני צידי תא-המפעיל המחוברות למגוון כלים, בעיקר כף (bucket) לחפירת עפר, נשיאתו והעמסתו על משאיות. למרות שלפעמים המיני-מעמיסים מצוידים בזחלים, הם בדרך כלל מתנייעים על גבי 4 גלגלים, כאשר זוג הגלגלים הימני מונע בנפרד מזוג הגלגלים השמאלי. קונפיגורציה זו מאפשרת למיני-מעמיס לשלוט בכיוון הנסיעה ולבצע פניות באמצעות חלוקת הכוח לזוגות הגלגלים. שיטת ניהוג זו מאפשרת גם פנייה ברדיוס אפס, דבר שמקנה למיני-מעמיסים כושר תמרון מצוין במקומות צפופים, בפרט באתרי בנייה וברחובות צרים בתוך העיר.
בניגוד למעמיס-קדמי רגיל, זרועות ההרמה של הכף במיני-מעמיס נמצאים משני צידי תא-המפעיל כאשר בסיסם נמצא מאחורי הכתפיים של הנהג. בגלל קרבתו של הנהג לזרועות ולבוכנות, המיני-מעמיסים הראשונים לא היו בטיחותיים כמו המעמיסים הרגילים, בפרט כאשר המפעיל נכנס או יוצא מתא-המפעיל. למיני-מעמיסים מודרניים יש תא-מפעיל סגור לגמרי העטוף בשלדה חזקה כדי להגן על המפעיל.
תפקידיו של המיני-מעמיס הם תפקידיו של יעה אופני אך במקומות בהם נדרשת יכולות תמרון גדולה במרחבים צפופים או צרים, או בעבודות בקנה מידה קטן. המיני-מעמיס יכול לחפור, לשאת עפר וחומרי בנייה, לשנע אותם ממקום למקום ולפרוק עפר לתוך משאיות. בחלק מהמיני-מעמיסים ניתן להתקין כלים שונים במקום הכף הקדמית, כגון מלגזה, מפלסת שלג ועוד.
היסטוריה.
המעמיס-הקדמי הראשון, בעל 3 גלגלים, הומצא על ידי האחים סיריל ולואיס קלר ברות'סיי, מינסוטה, ב-1957. הם בנו את המעמיס כדי לעזור לחקלאי לנקות זבל של תרנגולי הודו מהאסם. הכלי הקל והקומפקטי היה יכול לפנות ברדיוס השווה לאורכו ולבצע משימות של מעמיס-קדמי רגיל.
האחים מלרו, מחברת Melroe Manufacturing Company בגווינר שבדקוטה הצפונית, רכשו ב-1958 את הזכויות על הפטנט של האחים קלר ושכרו אותם כדי להמשיך ולפתח את המצאתם. כתוצאה משיתוף פעולה זה פותח ב-1958 ה"מלרו M-200" - מעמיס-קדמי עצמונע. הוא הציג גלגלי הנעה קדמית בלתי-תלויים וגלגל אחורי, מנוע של 12.9 כוחות סוס ויכולת הרמה של 375 ק"ג. שנתיים אחר כך הוחלף הגלגל האחורי בציר ושני גלגלים, וכך נולד ה"מלרו M-400" שהיה המיני-מעמיס הראשון skid steer. דגם זה התפתח ל"מלרו בובקאט". השם "בובקאט" משמש לעיתים כשם גנרי לכל מיני-מעמיס, למרות ששימוש זה לא מדויק כי "בובקאט" הוא מותג של יצרן ציוד מכני הנדסי. ה-M-440 הונע על ידי מנוע של 15.5 כוחות סוס ויכל לפעול כאשר הוא מעמיס 550 ק"ג. בשנות ה-60 של המאה ה-20 נמשך פיתוח המיני-מעמיס ויצא הדגם M-600.
כיום חברות צמ"ה רבות מייצרות מיני-מעמיסים, בהן: בובקאט, קטרפילר, קומטסו, JCB, גהל, ניו הולנד, וולוו, ג'ון דיר, קייס, יונדאי וליו-גונג.
מוזיאון גרוון
מוזיאון גרוון (בצרפתית: Musée Grévin) הוא מוזיאון שעווה ברובע התשיעי של פריז, בשדרות מונמרטר מספר 10. זהו אחד ממוזיאוני השעווה הפעילים הוותיקים באירופה. מבנה המוזיאון הוא בסגנון הבארוק וכולל חדר מראות ותיאטרון למופעי קסמים.
היסטוריה.
המוזיאון הוקם ב-5 ביוני 1882 על ידי ארתור מאייר, עיתונאי היומון "הגאלי" ("Le Gaulois"), ונקרא על שם המנהל האמנותי הראשון שלו, הקריקטוריסט אלפרד גרוון. מאייר רצה שקהל קוראיו יוכלו לראות במו עיניהם את הדמויות עליהן כתב בעיתונו. בעוד שהצילום היה בחיתוליו, וטרם הפך לנורמה בעיתונות, בובות שעווה נתנו את המענה. וכך, כפי שמאדאם טוסו יצרה כמעט מאה קודם לכן (ב-1770) ומיסדה כמוזיאון קבוע בלונדון יובל קודם לכן, ב-1835, כך רצה גם מאייר לממש למען תושבי פריז.
כיום המוזיאון מכיל כ-300 דמויות המסודרות על פי סצינות המעניקות מבט פנורמי על ההיסטוריה של צרפת והעולם: החל מקרל הגדול, דרך המהפכה הצרפתית ונפוליאון השלישי עד לשארל דה גול. המוזיאון מתעדכן וב-2006 למשל התווספה לתצוגה בובתו של ניקולא סרקוזי, נשיא צרפת החל מ-2007. כמו כן מוצגים במוזיאון גם כוכבי קולנוע כצ'ארלי צ'פלין ומרילין מונרו ודמויות רבות מהמאה ה-20 כגון אלברט איינשטיין, מהטמה גאנדי והאפיפיור יוחנן פאולוס השני. סצינות נוספות הן הצעד הראשון של האדם על הירח ונפילת חומת ברלין. סצנה ייחודית ראויה לציון היא הרצח של ז'אן-פול מארה באמבטיה על ידי שארלוט קורדה בשנת 1793 בשל השימוש בסכין ובאמבטיה המקוריים מזירת הרצח.
מאז הקמתו ב-1882, מוזיאון גרוון יצר והציג למעלה מ-2,000 דמויות שעווה. הדמויות מוחלפות בהתאם לשיקולי אקטואליות, והבובות הוותיקות ביותר הן אלו של המהפכה הצרפתית המוצגות במוזיאון מאז 1889 ושל תקופת נפוליאון, מאז 1900.
קולנוע.
מוזיאון גרוון גם ייזכר לנצח בהיסטוריה של הקולנוע על כך שהיה לבית הקולנוע הראשון בעולם שהציג לציבור "פנטומימה קורנת" ("Pantomimes Lumineuses"), סדרת סרטים מצוירים קצרים ב-28 באוקטובר 1892, באמצעות מכשיר התיאטרון החזותי (théâtre optique) של הממציא אמיל ריינו. שלושת הסרטים היו "פיירו המסכן" ("Pauvre Pierrot", צויר ב-1891), "הליצן וכלביו" ("Clown et ses chiens", צויר ב-1890) ו"בירה טובה" ("Un bon bock", צויר ב-1888). בתאריך זה גם מציינים החל מ-2002 את יום ההנפשה הבינלאומי.
החל מדצמבר 1894 עד למרץ 1900 הוקרן סרט נוסף, "Autour d'une cabine", גם הוא בבימויו של ריינו, שכלל 636 תמונות על פני סרט של 45 מטרים ונמשך כ-15 דקות. הוא הוקרן באופן סדיר. בסך הכול למעלה מחצי מיליון בני אדם צפו בסרטים המצוירים שהוקרנו באולם, וציינו את היוולדו של הסרט המצויר.
אלבר ונדאל
אלבר ונדאל או בשמו המלא לואי ז'ול אלבר, רוזן ונדאל (בצרפתית: Louis-Jules-Albert conte Vandal; 7 ביולי 1853 פריז - 30 באוגוסט 1910 פריז) היה היסטוריון צרפתי, חבר האקדמיה הצרפתית.
החשובים שבספריו הוקדשו לתקופתו של נפוליאון, מתוך גישה של הערצה למנהיג. כמו כן חקר את ההיסטוריה של הדיפלומטיה הצרפתית במאה ה17–20. יחד עם מורו ורבו, אלבר סורל, ייסד את האסכולה הצרפתית להיסטוריה דיפלומטית. גישתו הייתה סטאטוצנטריסטית, כלומר התמקד בעיקר ביחסים בין המדינות.
פרטים ביוגרפיים.
בן של הרוזן אדואר ונדאל, שכיהן כמנהל הכללי של הדואר תחת השלטון השל נפוליאון השלישי, אלבר ונדאל היה דוקטור למשפטים. היה לתלמידו וידידו של אלבר סורל וירש ב-1906 את משרתו כפרופסור להיסטוריה דיפלומטית בבית הספר החופשי למדעים פוליטיים (École libre des sciences politiques). אחד מהנושאים החביבים עליו ושלהם הקדיש קורס מיוחד היה "השאלה המזרחית" שנגעה לגורל האימפריה העות'מאנית ושל עמיה.
השתתף בעבודות מועצת המדינה של צרפת. אחרי אישור החוק להפרדת הדת מהמדינה בשנת 1905 כתב לאפיפיור וביקש ממנו להסכים עם הקמת האגודות התרבותיות שקמו באותם הימים.
אינטלקטואל קתולי, קישר יחסי ידידות עם הסופר ומבקר הספרות הקתולי פרדינאן ברינטייר.
אלבר ונדאל נבחר לאקדמיה הצרפתית בשנת 1897 על הכיסא שהתפנה אחרי מותו של לאון סיי. היה אביר של מסדר לגיון הכבוד.
בשנת 1897 הירצה הרצאה פומבית שבה גינה את הטבח הגדול בארמנים באימפריה העות'מאנית תחת שלטונו של עבדול חמיד השני וקרא להפעלת לחצים מחודשים על טורקיה לשם יישום רפורמות באזורים המאוכלסים על ידי ארמנים ונוצרים אחרים ומניעת מעשי רצח המוניים נגדם.
בתחום הפוליטי היה בעל דעות שמרניות ופטריוטיות ("צרפת שוחרת שלום ושואפת לתהילה"). כמו אלבר סורל ורוב ההיסטוריונים באקדמיה הצרפתית נמנה עם המחנה נגד דרייפוס.
התנגד גם לרפורמה של האורתוגרפיה הצרפתית.
עם תלמידיו בבית הספר למדעים הפוליטיים נמנו גם הסופרים מרסל פרוסט ופול מוראן.
ספרים.
"Ambassade française en Orient sous Louis XV: la mission du marquis de Villeneuve, 1728-1741", (שגרירות צרפתית במזרח תחת לואי החמשה עשר: שליחותו של המרקיז דה וילנב)
(נפוליאון ואלכנדר הראשון:הברית עם רוסיה תחת האימפריה הראשונה (שלושה כרכים, 1894-97), זכה בפרס גובר (Gobert) של האקדמיה הצרפתית
בת-שבע קניבסקי
בת שבע אסתר קַנִיֶּבְסְקִי (כ"ד בשבט תרצ"ב, 1 בפברואר 1932 – י"ז בתשרי תשע"ב, 15 באוקטובר 2011) הייתה רבנית חרדית-ליטאית. אשת הרב חיים קניבסקי ובתו של הרב יוסף שלום אלישיב.
קורות חייה.
נולדה בשכונת מאה שערים בירושלים, בתם הבכורה של הרב יוסף שלום אלישיב ושיינה חיה, בת הרב אריה לוין. בילדותה נלוותה לסבה הרב אריה לוין בהליכתו לבקר את אסירי המחתרות וכן בביקוריו אצל חולים ואלמנות. בצעירותה עבדה בהנהלת חשבונות ועזרה לאביה, הרב אלישיב, בהגהת כתבי סבו הרב שלמה אלישוב, בעל ה"לשם שבו ואחלמה".