בשנת 1999 אובחן גידול סרטני במוחו של שולדינר. בעולם המטאל אורגנו קונצרטים וערבי התרמה שנועדו לסייע לשולדינר לשלם על הוצאות הטיפול הרפואי, מאחר שלא היה לו ביטוח רפואי. ב-13 בדצמבר 2001, לאחר מאבק ממושך, נפטר שולדינר כשהוא בן 34. אמו של שולדינר עוסקת מאז בהנצחת זכרו ומורשתו לעולם המטאל.
זיפות וכיסוי בנוצות
הירייה שנשמעה ברחבי העולם
הירייה שנשמעה ברחבי העולם (באנגלית: Shot heard 'round the world) הוא ביטוי המתייחס במקור להתנגשות כוחות שלוש עשרה המושבות בכוחות האימפריה הבריטית בקרבות לקסינגטון וקונקורד שנערכו במסצ'וסטס ב-19 באפריל 1775, אירוע שהוביל למלחמת העצמאות של ארצות הברית. לימים הביטוי עבר להתייחס גם לירייה של הרצח בסרייבו, בעקבותיו פרצה מלחמת העולם הראשונה ובאופן כללי לרגע שהוביל לאירוע מכונן כלשהו.
מקורו של הביטוי בבית הראשון של "פיוט קונקורד", שיר שחובר ב-1837 על אותו קרב מפורסם על–ידי ראלף ולדו אמרסון. הבית המלא הוא:
אמרסון השתמש במכוון בהגזמה בביטוי "הירייה שנשמעה ברחבי העולם". משמעות ההגזמה היא שכביכול לאירוע שולי בהיסטוריה העולמית, ירייה בודדת, הייתה חשיבות גדולה בעולם כולו ולכן הירייה נשמעה בכל רחבי תבל.
בתרבות פופולרית, הביטוי מתקשר למסתורין מאחורי המעשה עצמו של יריית המוסקט הראשונה. כיום לא ידוע אם הירייה הראשונה נורתה מצד מיליציה פטריוטית או דווקא מצד הצבא הבריטי.
הירייה שהדהדה בכל העולם כולו
מבצע הרקולס
מבצע הרקולס הוא השם שניתן לתוכנית הפלישה של גרמניה הנאצית בשיתופה של איטליה למלטה. המבצע מעולם לא יצא אל הפועל.
הרעיון לפלוש למלטה הועלה על ידי פלדמרשל אלברט קסלרינג אחרי שהתמנה למפקד העליון הדרומי של כוחות הציר באירופה. למוד ניסיון מהקרב על בריטניה, הבין קסרלינג שללא פלישה קרקעית וכיבוש האי יקשה על כוחות האוויר של הציר להבטיח את נתיבי האספקה מאיטליה לצפון אפריקה, אספקה שהייתה חיונית לכוחותיו של רומל.
האיטלקים נטו להתנגד לתוכנית, אך בפגישה שנערכה בין קסרלינג לאדולף היטלר בפברואר 1942, הצליח קסרלינג לשכנע את היטלר בנחיצות המבצע.
בפגישה בין היטלר לבניטו מוסוליני, אשר התקיימה ב־29-30 באפריל 1942 אושר המבצע. תכנון הפלישה היה מקיף: יותר מאלף דאונים ומטוסים נוספים הוקצו לחיפוי התקיפה והצנחת דיוויזיה איטלקית ודיוויזיה גרמנית בחלקו הדרומי של האי. אחרי התקיפה הראשונה (של הכוחות המוצנחים) שבעים אלף חיילים איטלקים יועדו לנחות על האי דרך הים בשתי נקודות ולחבור עם הכוחות המוצנחים. מספר מבצעים מיוחדים תוכננו להתבצע שעות מספר לפני ההצנחה על ידי כוחות קומנדו מיוחדים על מנת להשמיד מטרות מפתח חשובות באי. חיל הים האיטלקי יועד לאבטח את הכוחות הנוחתים מהים. היקף ההתקפה היה אמור להיות גדול פי חמישה מאשר ההתקפה המוצנחת על כרתים.
על אף אישור המבצע, האיטלקים שחששו מאוד מהפעולה, לא הכינו את הכוחות, וההתקפה שהייתה אמורה לצאת לפועל בספטמבר נדחתה שוב ושוב, עד שלבסוף בוטלה עקב תבוסת הלופטוואפה מעל מלטה בחודשים יולי-אוגוסט והמפלה בטוברוק ב־11 בנובמבר.
הירייה שנשמעה סביב העולם
הירייה שנשמעה מסביב לעולם
הירייה שנשמעה ברחבי עולם
יוסף ידין
יוסף (יוסי) ידין (סוּקֶניק) (7 ביוני 1920 – 17 במאי 2001) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ומדבב ישראלי, מבכירי השחקנים של התיאטרון הקאמרי.
חתן פרס ישראל לתיאטרון (1991) וחתן פרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים (1996).
ביוגרפיה.
ידין נולד בירושלים, בנם של הארכאולוג פרופ' אלעזר ליפא סוקניק והגננת ואשת הציבור חסיה סוקניק, ואחיהם של יגאל ידין, הרמטכ"ל השני של צה"ל, ארכאולוג וסגן ראש הממשלה, ו, טייס חיל האוויר שנהרג במלחמת העצמאות.
במלחמת העולם השנייה הופיע ידין בלהקה הצבאית "מעין זה" של הבריגדה, לצד חנה מרון, שהייתה אשתו הראשונה. שירם הידוע היה "כל הדרכים מובילות לרומא".
עבד כקריין בתחנת הרדיו "קול ירושלים". ב-7 ביוני 1967 הוא הקריא בקול ישראל את תהלים קכ"ב ("עומדות היו רגלינו בשעריך ירושלים") אחרי הודעת דובר צה"ל על פריצת לוחמי צה"ל לעיר העתיקה.
בתיאטרון.
ב-1946 הצטרף ידין לתיאטרון הקאמרי של תל אביב שזה אך נוסד. הוא שיחק בתיאטרון עד יום מותו, וגילם בו תפקידים רבים, במחזות קלאסיים, במחזות מתורגמים ובמחזות ישראלים כאחד. בין תפקידיו הגדולים היו: ג'ו קלר ב"כולם היו בני", קזבלן ב"קזבלן" (מחזהו של יגאל מוסנזון, הראשון שהעלה על הבמה את נושא האפליה העדתית והפך בשנות השישים למחזמר בכיכובו של יהורם גאון), וילי לומן ב"מותו של סוכן", טוביה ב"כנר על הגג", סולנס ב"אלוף הבונים", סורין ב"השחף", מקס ב"הביתה", הרב פוקס ב"פליישר", שמואל המבוגר ב"המורדים", הטוחן בהצגת הילדים "עוץ לי גוץ לי".
בקולנוע.
במאי התיאטרון היהודי הנודע לאופולד לינדטברג שפעל בשווייץ הכיר את יוסי ידין כאשר הגיע לישראל בחודש אוקטובר 1949 וביים בתיאטרון הקאמרי את המחזה "הצל", שהצגת הבכורה שלו הייתה ב-1 בנובמבר של אותה שנה. ידין מילא באותו מחזה תפקיד של פונדקאי.
בשנת 1950 הוטל על לינדברג לביים את הסרט השווייצרי "ארבעה בג'יפ", המתאר את וינה בירת אוסטריה הנתונה, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה תחת כיבוש ארבע המעצמות, ארצות הברית, בריטניה, צרפת וברית המועצות, שהפעילו בה כוח שיטור רכוב על ג'יפים, שעל כל אחד מהם ארבעה שוטרים צבאיים - אחד מכל אחת מארבע המעצמות. כשהחלו ההכנות לצילום הסרט עלה בדעתו של לינדברג הרעיון כי שחקן שטרם נודע בעולם הרחב ימלא בסרט את תפקיד השוטר הצבאי הרוסי. הוא שלח את ההצעה לידין, וכאשר ידין שלח לו בתשובה את צילומיו, הקלטות מקולו וקטע בהשתתפותו שהוסרט במיוחד לצורך כך, הגיעה כעבור זמן קצר התשובה כי עליו להתייצב במקום ההסרטה. נסיעתו של ידין למדינה אחרת, על מנת להשתתף בסרט זר, הייתה בגדר אירוע תרבותי וחדשותי בישראל של ראשית שנות החמישים. מסעו לאירופה תועד בכתבות רבות מלוות בצילומים מן הסרט ומתהליך הצילום שהופיעו בעיתונות העברית.
הסרט הוקרן בישראל ובעולם בשנת 1951. בישראל של אותם הימים נתקבל הסרט בהתלהבות בשל השתתפותו של יוסי ידין כדמות מרכזית בו, בתקופה בה טרם הופיעו שחקנים ישראליים בהפקות קולנוע בינלאומיות.
לאחר הצלחתו בסרט זה הופיע ידין במהלך הקריירה בסרטי קולנוע נוספים, הידועים שבהם:
כמו כן שיחק בהפקת הטלוויזיה של המחזה "עקידה" של עירא דביר, לצידו של גבי עמרני, ב"תרנגול כפרות", "המקלחת" וב"ארץ קטנה, איש גדול".
בדיבוב.
ידין עסק גם בדיבוב: בשנת 1988 דיבב את שירחן הנמר בסרט "ספר הג'ונגל" וב-1993 דיבב את שאדו הכלב בסרט "המסע המופלא הביתה". כמו כן השתתף בהקלטה העברית הראשונה שיצאה ל"פטר והזאב" של פרוקופייב בתפקיד המספר (המנצח בהקלטה זו היה גארי ברתיני).
יוסף ידין נפטר ממחלת הסרטן בשנת 2001 ונטמן בבית העלמין במושב מכמורת. הוא הותיר אחריו את אשתו השנייה, הדי, ושני ילדים.
יוחנן כריסוסטומוס
יוחנן (יואנס) כריסוסטומוס (Ἰωάννης ὁ Χρυσόστομος, מילולית: "פה הזהב"; 347–407) היה אחד הבישופים, המטיפים וההוגים הנוצריים הבולטים במאה הרביעית והחמישית בסוריה ובקונסטנטינופול. הוא ידוע במיוחד בזכות רהיטות דיבורו בציבור ובזכות גינויו לשימוש לרעה שעשתה הכנסייה בכוחה באימפריה הרומית באותה עת. כריסוסטומוס ידוע גם כמחבר דרשות חריפות במיוחד נגד היהדות, במאמץ לחדד את הבידול הטרי בין שתי הדתות.
כריסוסטומוס זכה לשם זה, שפירושו "בעל פה הזהב" אחרי מותו. הוא נחשב לאחד משלושת ההיררכים הקדושים של הכנסייה והוכר כקדוש גם על–ידי הכנסייה הקתולית. שרידיו נגנבו מקונסטנטינופול במהלך מסע צלב בשנת 1204 והובאו לרומא, אך הושבו בצו האפיפיור יוחנן פאולוס השני בשנת 2004.
חייו.
כריסוסטומוס נולד באנטיוכיה. אביו היה קצין צבא בכיר שמת זמן קצר אחרי לידתו וכריסוסטומוס גודל על–ידי אמו הנוצרייה. כבר כנער רצה כריסוסטומוס להפוך לנזיר אולם אמו שכנעה אותו שהיא זקוקה לעזרתו ורק אחרי מותה הקדיש עצמו לכנסייה. הוא נטבל בשנת 370 ומונה ל"קורא", אחת המשרות הנמוכות בכנסייה. הוא למד אצל המורה הפגני ליבניוס, ולאחר מכן המשיך ללמוד תאולוגיה נוצרית אצל דיודורוס מטרסוס , כריסוסטומוס הפך לנזיר, כשהוא מיישם ביחס לעצמו אסקטיות קיצונית. צעד זה לא היה די בו בעיניו והוא הפך בשנת 375 בערך לנזיר מתבודד ונותר כזה עד שבריאותו הרופפת כפתה עליו לשוב לאנטיוכיה.
באנטיוכיה הוסמך כריסוסטומוס כדיאקון בשנת 381 ואחר כך, בין השאר בעקבות ספר "נגד היהודים" (יהודים-נוצרים) שכתב, זכה במינוי כפרסביטר בשנת 386. בשנים אלו זכה כריסוסטומוס לפופולריות רבה בזכות יכולת הדרשה שלו, ובמיוחד בזכות ניתוחיו המעמיקים לפסוקים בתנ"ך ודיוניו בענייני מוסר. באותה תקופה כתב גם שורה של דרשות (הומיליות) על ספרי התנ"ך השונים, שבהן התבטאה דאגתו לחייהם הפיזיים והרוחניים של העניים, ואיבתו לניצול לרעה של עושר ורכוש פרטי. לפי סוקרטס סכולסטיקוס היה כריסוסטומוס חמור ורציני במזגו, והיו שאמרו כי נטה יותר לרתחנות מאשר לצניעות. חירות הדיבור שנטל ביחס לאחרים, ובמיוחד לנוהגם המוסרי של העשירים, קנה לו לא מעט אויבים. כריסוסטומוס עזב את חיי הנזיר כי חשב שתפקיד כהן דת חשוב יותר מאשר תפקיד נזיר. נזיר פונה אל תוך עצמו בעוד כוהן דת מדריך את הקהילה, דואג לאנשים זרים לו, משגיח גם על נשים וקורא אותן לסדר במידה והתנהגותן לא ראויה. בורר ופוסק במחלוקות בין חברות וחברי הקהילה. מחלק את לחם הקודש ומונע אותו ממי שאינו ראוי לו.