מסחר התקיים גם עם ישראל, אם כי עיקר ההכנסה נבע מעבודה בתוך ישראל. אישורי העבודה בתוך ישראל ניתנו על ידי צה"ל או מנגנון הביטחון של צד"ל. מתן האישורים היווה את אחד הכלים ליצירת המוטיבציה להתגייסות לצד"ל ולשמירת הנאמנות לו. ההכנסה מעבודה בישראל, ביחד עם סיוע כלכלי אחר שהעניקה ישראל היווה מרכיב משמעותי בהכנסות דרום לבנון. הערכה הייתה שבישראל עבדו כ-2,500 מתושבי דרום לבנון.
רקע.
אף על פי שהרצועה הוקמה רשמית ב-1985, בעקבות נסיגת צה"ל ממרבית דרום לבנון, הרי שורשיה נמצאים בראשית מלחמת האזרחים בלבנון. החל מ-1968 החל אש"ף להשתלט על דרום לבנון. עם תחילת מלחמת האזרחים ב-1975 הפכה השליטה של אש"ף באזור למטרד קשה לתושבים הנוצרים המקומיים שסבלו ממנו והם פנו לישראל על מנת שתעזור להם. החל מאמצע 1976 החלה ישראל לסייע לתושבים הנוצרים שמעבר לגבול באמצעות פתיחת הגדר הטובה במטולה ושיתוף פעולה צבאי עם צבא לבנון החופשית שהקימה בראשות סעד חדאד. לאחר מבצע ליטני הפכה רצועה רציפה לאורך קו הגבול למה שנקרא על ידי צה"ל "אזור דרום לבנון" (אד"ל), וכונה גם "מובלעת חדאד".
במהלך מלחמת לבנון הראשונה בוטלה לכאורה הרצועה אולם למעשה היא נשארה קיימת (בתור "אזור דרום לבנון") ואף התפשטה צפונה עד לאגם קרעון במרחק של 40 ק"מ מהגבול. קו זה אמנם שכן בתוך השטח שבשליטה ישראלית אולם בעוד שמצפון לו היה שיתוף פעולה עם הפלנגות הרי מדרום לקו היה צבא לבנון החופשית שותפה של ישראל.
תושבים רבים ברצועת הביטחון, שהתגוררו בסמוך לגבול, רחשו אהדה לישראל עוד מתקופת רס"ן חדאד, כאשר ישראל הגישה לתושבים המקומיים סיוע הומניטרי וצבאי שאפשר להם לשרוד מול לחצי הפלסטינים והמיליציות של השמאל בעת מלחמת האזרחים.
אמצעי חשוב לשימור אהדתה של האוכלוסייה היה המשך הסיוע הכלכלי וההומניטרי מצד ישראל במסגרת מדיניות "הגדר הטובה" ומתן חופש תנועה מבוקר לישראל הן לשם יצירת מקורות תעסוקה לאוכלוסייה המקומית והן לצורכי מסחר וריפוי.
מאז 1985 פיתח מנהל הסיוע מערכת רפואית המושתתת בעיקר על בית חולים מרכזי במרג' עיון ובבנת' ג'בל.
הנסיגה לרצועת הביטחון.
הנסיגה לקו האוואלי ולקו חאצביא.
ב-17 במאי 1983 נחתם הסכם שלום בין ישראל ללבנון בשני טקסים זהים: בחאלדה שמדרום לביירות ובקריית שמונה. הפרלמנט הלבנוני אישר את ההסכם, אך נשיא לבנון השעה אותו בלחצם הצפוי של הסורים. אחד הנספחים של הסכם זה כלל הסדרי הביטחון והקמת אזור הביטחון, וישראל התחייבה על נסיגת כוחותיה תוך 8 עד 12 שבועות מכניסתו לתוקף של ההסכם.
בספטמבר 1983 הסתיים שינוי הפריסה הראשון של צה"ל, בהיערכותו בקו חדש, קו האוואלי. במסגרת ההיערכות מחדש פינה צה"ל ופירק 43 מחנות ו-22 מוצבים. שלב הנסיגה הראשון נמשך כחמישה שבועות.
לאחר הנסיגה פרצו מהומות דמים קשות בין הדרוזים לנוצרים בהרי השוף. אם קודם לנסיגה הישראלית, נתמכו אנשי הפלנגות הנוצריים על ידי כוחות צה"ל, הרי משהתפנה צה"ל מאזור השוף, הם נחשפו למתקפה מאורגנת היטב של הדרוזים במקום. רבים מתושבי המקום הנוצרים נטבחו והאחרים נאלצו לברוח מבתיהם זה מאות בשנים. הכוחות הצבאיים שלהם, בפיקוד סמיר ג'עג'ע, התבצרו בכנסייה בדיר אל קמר, כאשר חיילי צה"ל מספקים להם ציוד והגנה. לבסוף, בהסכם בין שני הצדדים שנערך בתיווך מפקדי צה"ל, שוחררו הנצורים מדיר אל קמר והועברו לביירות, תוך שימוש ברק"ם ובכלי רכב, שבחלקם היו צה"ליים.
שלב הנסיגה השני נמשך כארבעה שבועות ובמהלכו הושלמה הנסיגה מאזור אגם קרעון ומהגזרה המזרחית בלבנון. בסיום השלב הזה נערך צה"ל באזור העיירה חאצביא.
בסוף 1984 נעשתה במטכ"ל עבודת מטה לבחינת האפשרויות להיערכות הביניים של צה"ל באופן חד-צדדי, בגזרה המערבית בלבנון (שלב הנסיגה השלישי). הכוונה הייתה לפנות את כוחות צה"ל מהרצועה שמצפון וממערב לנהר הליטאני (מרחב משולש נבטיה) ומאזור ג'זין ולבסס את עיקר הפעילות שם על כוחות צד"ל. פעילות צה"ל באזור זה נקבעה להיות בעיקרה ניידת ולהתבסס על מינימום מתקנים קבועים בגזרה. לשם כך פונו מתקני האחזקה ממשולש נבטיה ואחזקת המרחב התבססה על מתקן מרג' עיון. קו ההיערכות החדש היה פתוח ביסודו, כאשר התנועה התבצעה במעברים מבוקרים. הצירים שחצו את הקו במקומות בהם לא הייתה ביקורת, נחסמו. קו הליטאני היווה קו ביקורת שני לתנועות לכיוון דרום והמחסומים לאורך גשרי הליטאני פעלו באחריות צה"ל.
הנסיגה לרצועת הביטחון.
בינואר 1985 הביאו ראש ממשלת האחדות שמעון פרס, ושר הביטחון יצחק רבין, בפני הממשלה החלטה על יציאת צה"ל מלבנון, ונסיגה לקו חדש שכונה "רצועת הביטחון". ההחלטה עברה ברוב קולות.
כאשר נכנס יצחק רבין לתפקידו כשר הביטחון בממשלת האחדות הלאומית, הוא יזם מהלך שהביא לשיחות הצבאיות בין ישראל ללבנון בנאקורה. השיחות התקיימו בין 5 בנובמבר 1985 למחצית השנייה של ינואר 1986. בשיחות אלו הציגה ישראל ללבנונים תפיסת ביטחון שהייתה מבוססת על נסיגת צה"ל מלבנון ושמירה על ביטחון הגליל באמצעות שתי רצועות חיץ מצפון לגבול הבינלאומי. רצועת החיץ הראשונה אמורה הייתה להיות מורכבת "מחטיבה טריטוריאלית" שתתבסס על צד"ל שייערך במרחב שבין הגבול הבינלאומי לבין נהר הזהרני, תוך נכונות לשלבו בבוא העת בצבא לבנון, רצועת החיץ השנייה הייתה אמורה להיות מורכבת מכוחות יוניפי"ל שייערכו בשטח שיפנה צה"ל בין נהרות הזהרני והאוולי, מהים התיכון ועד הגבול הסורי.
הממשל הלבנוני, בהנחיית הסורים שדרבנו אותו לנקוט בעמדה קשוחה ובלתי מתפשרת כלפי ישראל, סירב ללכת לקראת ההצעות של ישראל בטענה שהן פוגעות בריבונות הלבנונית. הממשל הלבנוני סירב להכיר בלגיטימיות של צד"ל או להתיר את פריסת יוניפי"ל מצפון לאזור היערכותו הקיים, ותבע שצבא לבנון בסיוע יוניפי"ל יהיה הגורם היחיד שיופקד על שמירת הביטחון באזורים שיפונו על ידי צה"ל בהחלטת מועצת הביטחון 425 מ-1978.
כאשר הסתבר שהשיחות בנאקורה אינן תכליתיות, גברה בישראל תחושת התסכול והבשילה ההכרה שהסיכויים להוציא את צה"ל מלבנון על בסיס סידורי ביטחון מוסכמים עם לבנון הם אפסיים.
ארבע החלופות שנבחנו בצה"ל.
על רקע המבוי הסתום בשיחות נאקורה בחן צה"ל במהלך חודש דצמבר 1984 ובתחילת חודש ינואר 1985 ארבע חלופות להמשך היערכותו בלבנון:
צה"ל הציג את ארבע החלופות הללו בתחילת ינואר 1985 לפני שר הביטחון וממשלת ישראל. שר הביטחון וממשלת ישראל אימצו את החלופה הרביעית על יתרונותיה וחסרונותיה, בראש ובראשונה בגלל הרצון שלא להמשיך ולהחזיק בכוחות ניכרים בלבנון הנקלעים לחיכוך הולך ומחריף עם האוכלוסייה השיעית. כמו כן, חלופה זו נתפסה כדרך הולמת, שבאמצעותה אפשר להבטיח מידה סבירה של ביטחון לגליל יחד עם הוצאת צה"ל מלבנון והחזרתו לשגרה.
החלטה מספר 291 של ממשלת ישראל מ-14 בינואר 1985.
ב-14 בינואר 1985 החליטה ממשלת ישראל לאשר את הצעתו של שר הביטחון בדבר "הערכותו מחדש של צה"ל לאבטחת גבולה הצפוני של מדינת ישראל".
ההחלטה כללה שלושה מרכיבים עיקריים:
ההחלטה יושמה במהלך חצי שנה. ב-10 ביוני 1985 צה"ל השלים את הנסיגה לרצועת הביטחון, למעשה נשארו בדרום לבנון כוחות צבא קטנים ומוצבי צה"ל הועברו לצד"ל, בשטח רצועת הביטחון נשארו קציני צה"ל ששימשו כחונכים ביחידות צד"ל ונקבע שצה"ל ייכנס וייצא מרצועת הביטחון על פי הצרכים המבצעיים וההתפתחויות בשטח.
הפינוי עלה כ-117 מיליארד שקל ישן שהם בערך של שנת 1985 כ-117 מיליון שקל חדש.
מאפייני רצועת הביטחון.
מטרותיו של אזור הביטחון.
על פי התפיסה שהתגבשה בממשלה, נועד אזור הביטחון להבטיח אך ורק את שלום יישובי הגליל, תוך התנתקות מהמערכת הלבנונית הפנימית וויתור על השאיפות המדיניות שליוו את מדינת ישראל בעת מלחמת לבנון ולפניה.
אזור הביטחון נתפס אפוא כאמצעי להבטחת יישובי הגליל על ידי מניעת טרור מלבנון. מקבלי ההחלטות ציפו שאזור הביטחון יאפשר לצה"ל להתמודד באופן היעיל ביותר ובמחיר האפשרי הנמוך ביותר עם קיומו הקבוע והמתמשך של הטרור משטח לבנון בין אם הוא טרור שיעי ובין אם הוא טרור פלסטיני, עד אשר יושגו הסדרים מדיניים במסגרת תהליך מדיני, אשר יתנו מענה טוב יותר לסוגיית ההתמודדות עם הטרור מלבנון.
העמדה הישראלית הייתה שישראל תישאר ברצועה ל"דורות" ובהתאם לכך פעלה לשכנע את תושבי הרצועה לתמוך בצד הישראלי.
הקמת צבא דרום לבנון.
צבא דרום לבנון, שהוקם בשנות ה-70, היה בשנת 1985 בהנהגת גנרל אנטואן לאחד שראה עצמו כלבנוני ורק אחר-כך נוצרי ולכן פעל להפיכתו ממיליציה נוצרית לארגון צבאי המייצג את כלל תושבי דרום לבנון. מטרת צד"ל, לפי השקפת העולם של מפקדו, הייתה לשמור על השלווה ממנה נהנית אוכלוסיית אזור הביטחון, לעומת התוהו ובוהו השורר בשאר חלקי לבנון.
בשנת 1987, בעקבות ההתקפות המאסיביות של חזבאללה על מוצבי צד"ל, ביצע צה"ל הערכה מצב מחודשת ושינה את שיטות הפעולה באזור הביטחון. יכולתם של אנשי צד"ל נבחנה מחדש והוחלט לשים דגש רב יותר במרכיב האימונים.
משך הטירונות של חיילי צד"ל הוכפל מארבעה לשמונה שבועות, במקביל הוגברו האימונים ביחידות. האימונים נערכו במתכונית פלוגתית וכוונתן הייתה לתת תשובה לשיטת ההתקפות של חזבאללה.
כמו כן בצה"ל הסיקו שאין טעם שצד"ל יאייש את כל המוצבים שנבנו לאורך קו אזור הביטחון. הוחלט לצמצם את מספר המוצבים ולעבות את הקיימים בעזרת חיל ההנדסה של צה"ל.
מוצבי צד"ל נבנו במתכונת של מוצבי צה"ל עם עמדות מבטון מזוין, סוללות עפר וחדרי מגורים מוגנים לחיילי המוצב.
כלקח מהתקפות חזבאללה שינה גם צה"ל את פריסתו בשטח על מנת שיוכל להגיב במהירות על כל התקפה.