לעומת זאת, הנאמנות היא מערכת מורכבת יותר של זיקות משפטיות. היחוד שבנאמנות הוא כפול: ראשית, במישור של דיני החיובים, "in personam", המסדיר את הזיקות בין הנאמן לבין אנשים אחרים (כגון הנהנה ויוצר הנאמנות) ובינם לבין עצמם. בניגוד לדיני החיובים הרגילים, מערכת היחסים האמונאית מטילה על הנאמן מספר חובות מיוחדות וקפדניות, במרכזן חובת הנאמנות (duty of loyalty). זו אוסרת על קיומו של ניגוד עניינים בין האינטרס של הנהנה לאינטרס של הנאמן או של כל צד שלישי. לנאמן אסור לחלוטין להפיק טובת הנאה מהנאמנות, אפילו אם לא נגרם לנהנה כל נזק מכך. אם הנאמן הפר חובה זו, מערך נרחב של סעדים זמין נגדו. סעדים אלו נשענים רובם על סעד החשבון (), המחייב את הנאמן לדווח על כל טובת הנאה שהופקה ולהחזירה לנאמנות. סעדים אלו קשורים גם לתחומי דין נוספים, כגון דיני עשיית עושר ולא במשפט.
שנית, לנהנה יש גם זכות "מעין-קניינית" כלפי נכס הנאמנות. אל הזכות האישית מתווספת ונקשרת זכות "in rem". לנהנה אין זכות בעלות על הנכס; זו נמצאת לרוב בידי הנאמן. אולם, זכותו של הנהנה היא זכות קניינית שביושר (equitable proprietary claim). מחד גיסא, זכות זו אינה זכות קניין מלאה תחת דיני הקניין; מאידך גיסא, היא חזקה יותר מזכות לפי דיני החיובים גרידא. לזכות הקניינית שביושר יש מספר נפקויות רבות-עוצמה. כך, לדוגמה, אם הנאמן נקלע לחדלות פרעון, נכס הנאמנות לא נכלל במאסת הנכסים העומדים לחלוקה לנושיו. הנהנה אינו מוכפף לדיני חדלות הפרעון, אלא זכאי לקבל לידיו את נכס הנאמנות. ההגנה הקניינית על זכויות הנהנה מחוזקת גם לפי קביעת חוק הנאמנות כי "אין לרדת לנכסי הנאמנות אלא בשל חובות המוטלים עליהם או הנובעים מפעולות הנאמנות." נכסי הנאמנות הם מאגר כלכלי עצמאי, החסין מפגיעה בו בשל חובות הנאמן (ובנסיבות מסוימות, גם בשל חובות הנהנה); רק חובות שנוצרו עקב קיומה של הנאמנות עצמה מאפשרים ירידה לנכסי הנאמנות לשם סיפוקם. נפקות נוספת של הזכות הקניינית שביושר מתבטאת במצב בו נכס הנאמנות יצא מידי הנאמן שלא כדין (למשל, ללא תמורה מספקת). במקרה זה, ייתכן ותקום לנהנה זכות עקיבה (tracing) אחר הנכס והוא יהיה זכאי להוציאו מידי הצד השלישי, שהפך בינתיים לבעליו לפי דין.
מבחינה מעשית, לא תמיד יש נפקות ניכרת להבחנה בין הסעדים האובליגטוריים והסעדים הקנייניים העומדים לנהנה. לדוגמה, אם הנאמן עשה רווח לעצמו מתוך נכסי הנאמנות, הנהנה זכאי לתבוע רווח זה מהנאמן. כאשר הנאמן אינו חדל פרעון, התוצאה לגבי הנהנה תהיה לרוב זהה בין אם יוחלט שיש לו זכות קניינית כלפי הרווח ובין אם יוחלט שהנאמן חייב להחזיר את הרווח מכוח דיני החיובים.
הצדדים בנאמנות.
במסגרת יחסי נאמנות עשויות להימצא מספר דמויות:
יצירת הנאמנות.
נאמנות נוצרת על פי חוזה, על פי כתב הקדש או על פי חוק.
המסמך היוצר את הנאמנות עשוי להיות מכונה "כתב הנאמנות" או "שטר הנאמנות" (trust instrument או deed of trust).
כאשר נאמנות נוצרת על פי חוזה, על הנאמן עצמו להיות צד לחוזה. זאת, לאור העובדה שבמסגרת יחסי הנאמנות מוטלים על הנאמן חיובים כבדי-משקל, אשר נדרשת הסכמתו של הנאמן להיות כפוף להם. בנאמנות על פי חוזה מתאפשר לצדדים חופש נרחב לעצב את תנאי הנאמנות לפי רצונם. ניתן להתנות על הוראות חוק הנאמנות, פרט למספר הוראות קוגנטיות החלות על כל נאמנות.
בנאמנות מכוח הדין, לעומת זאת, לא תמיד נדרשת הסכמת הנאמן. כך, למשל, "נאמנות קונסטרוקטיבית" מתקיימת כאשר הנאמנות לא נוצרה באופן מפורש, אלא נלמדת מנסיבות המקרה שלפיהן לצד אחד יש זכות קניינית מסוימת בנכס, על אף שצד אחר הוא הבעלים החוקי שלו. לדוגמה, אדם ששילם את מלוא התמורה עבור דירה, שטרם נרשמה על שמו במרשם המקרקעין, עשוי להיחשב לנהנה של נאמנות קונסטרוקטיבית, שהנאמן שלה הוא בעל הדירה הנוכחי. הסוגיה תתעורר, לדוגמה, אם בעל הדירה הנוכחי נכנס להליך חדלות פרעון אחרי שהתמורה שולמה לו ולפני שזהות הבעלים שונתה במרשם המקרקעין. בדרך כלל, נאמנות על פי חוק אינה נוצרת ישירות מכוח החקיקה עצמה. במקום זאת, החקיקה מסמיכה גוף מסוים (לרוב, בית המשפט) ליצור את הנאמנות ולמנות את הנאמן. עם הנאמנים מכוח הדין נמנים כונס הנכסים, מנהל העזבון וכל נאמן אחר שבית המשפט ממנה שלא מכוח חוזה או הקדש. בנסיבות מסוימות, גם מפרק של תאגיד, או בעל תפקיד בהבראת תאגיד, עשוי להיות נאמן, אם וככל שהוא מקבל לידיו, באופן אישי, נכס כלשהו במסגרת מילוי תפקידו (בניגוד למצב הנפוץ יותר, בו הנכס נמצא בבעלות התאגיד עצמו).
נאמנות יכולה להיווצר גם באמצעות כתב הקדש. בניגוד לכריתת חוזה, אפשר שעשיית כתב ההקדש תהיה פעולה חד-צדדית, כגון הוראה בצוואה או כתב חתום בידי יוצר ההקדש לפני נוטריון. ייתכן שייווצר כתב הקדש אך לא יוגדר בו נאמן. בהתאם לכך, החוק מסמיך את בית המשפט למנות נאמן להקדש. בדומה לנאמנות על פי חוזה, גם בנאמנות על פי כתב הקדש נדרשת הסכמת הנאמן לשמש בתפקידו. בהתאם לכלל שלפיו לכל נאמנות יש נאמן, תחילת ההקדש (תחילת קיומה של הנאמנות) היא רק במועד בו מועברת השליטה בנכסי ההקדש לידי הנאמן. כאשר הקדש מסוים הוא "נאמנות שמטרתה או אחת ממטרותיה היא קידומו של עניין ציבורי", הוא מוגדר על פי חוק כהקדש ציבורי. החוק קובע שורה של כללים מפורטים בקשר לאופן הניהול והפיקוח על הקדשות ציבוריים – כללים שאינם חלים על הקדשות שאינם ציבוריים ועל נאמנויות אחרות. לשיטת הדין, הפיקוח המוגבר נדרש עקב העניין שיש לציבור הרחב באותם הקדשות.
סוגי נאמנויות.
בעולם המודרני, מרבית בני האדם קשורים ביחסי נאמנות כלשהם, לעיתים אף ללא ידיעתם. לדוגמה, כל עמית בקרן פנסיה הוא נהנה של נאמנות, בה נכס הנאמנות הוא ההשקעות המנוהלות עבור הקרן והנאמן הוא החברה המנהלת. רבים אחרים מהווים נאמנים או יוצרי נאמנות. קיימים מגוון הסדרים חוזיים שאינם מכונים בשם "נאמנות", אך מהווים נאמנות לכל דבר ועניין. נאמנויות הן מיסודות הכלכלה המודרנית, כאשר חלק ניכר מפעולות החסכון וההשקעה נעשה במסגרתן וסכומי הכספים המנוהלים בהן במדינות המפותחות הם גבוהים ביותר ביחס לגודלה הכולל של הכלכלה. כך, למשל, במערכת החסכון ארוך הטווח בישראל, נכון לסוף 2019, נוהלו כ-1.9 טריליון ש"ח, "סכום השווה בקירוב למחצית מסך הנכסים הפיננסיים של הציבור".
הבאים מהווים דוגמאות לנאמנויות או לנאמנים:
רולאן מאזר
רולאן מאזר (בצרפתית: Roland Mazère; נולד ב-1946) הוא שף צרפתי והבעלים של מסעדת "לה סנטנר" השוכנת בפריגור, צרפת.
ביוגרפיה.
רולאן מאזר התייתם מאביו בהיותו ילד ואמו התחתנה עם המורה של הכפר והמשיכה לנהל את בית המלון המשפחתי. למד בפנימייה עם אחותו ז'נבייב ובכל חופשה, מאז היה בן 14, עבד במטבח המסעדה. הוא הצטרף לעסק המשפחתי בגיל 24, ממנו התפתח מלון רלה א שאטו והמסעדה הנוכחית. ב-1973 זכה בכוכב ראשון במדריך מישלן האדום, אחרי קבלתו למד אצל האחים טרואגרו ואצל פול האברלן באוברז' דה ל'איל. ב-1981 זכה בכוכב השני במישלן.
מסעדת "לה סנטנר" (Le Centenaire) שוכנת בכפר לז אזי-דה-טאיאק. פירוש שמה הוא "מאה" והסיבה לכך היא מכיוון שנפתחה ב-1964, מאה שנה אחרי שהתגלו האתרים הפרהיסטוריים הראשונים בפריגור, סמוך ללז אזי.
מאזר מנהל את המסעדה והמלון ביחד עם אחותו ז'נבייב ועם בעלה, אלן שולי. במלון 20 חדרים ו-4 דירות. המסעדה פתוחה שמונה חודשים בשנה. מטבחו של מאזר קליל, הוא מחדש את המטבח הפריגורי המסורתי ומוסיף לו אלמנטים אותם הוא רוקח מהמטבח העולמי ומשתמש במוצרים מקומיים ובנוסף להם גם במוצרים זרים.
לה סנטנר מחזיקה כיום (2010) בשני כוכבים במישלן וב-17 נקודות בגו מיו.
פסל אדריאנוס
אמנת הגיל המינימלי
אמנת הגיל המינימלי משנת 1973 (באנגלית: Minimum Age Convention, 1973; שמה העברי הרשמי: אמנת הגיל המינימלי לקבלת עובדים לעבודה) היא אמנה שאומצה על ידי ארגון העבודה הבינלאומי בשנת 1973. המדינות החתומות על האמנה נדרשות להבטיח קיומה של מדיניות לאומית המבטיחה את הפסקת העסקת ילדים והעלאה הדרגתית של הגיל המינימלי לקבלת עובדים לעבודה. נכון לחודש נובמבר 2010 חתומות על האמנה 156 מדינות בעולם.
אמנות גיל מינימלי קודמות.
אמנת הגיל המינימלי משנת 1973 באה על יסוד סדרת אמנות בינלאומיות שעסקו בנושא זה ואשר קדמו לה.
המדינות החתומות על האמנה.
אלה פרטי המדינות החתומות על האמנה נכון לחודש נובמבר 2010.
מימוש האמנה בישראל.
דרישות האמנה התקיימו בישראל עוד קודם לאשרורה, באמצעות חוק עבודת נוער, תשי"ג-1953, שקובע "לא יועבד ילד שעדיין לא מלאו לו 15 שנה". בחוק נכללות גם הגנות העוסקות בעבודת מי שטרם מלאו לו 18 שנה.
רב (אישה)
רַב או רַבָּה הוא תואר לאישה, שהוסמכה באופן כלשהו לרבנות או המשמשת בתפקיד רב. התואר נמצא בשימוש החל מהמאה העשרים. בשנת 1972 הוסמכה לראשונה אישה באופן רשמי בידי התנועה הרפורמית, ומאוחר יותר הוסמכו נשים גם בתנועה הקונסרבטיבית ובזרמים ליברליים נוספים. עקבות ראשונות לקיומן של נשים שרצו להיסמך לרבנות ניתן למצוא עוד במאה ה-19.
במרכז הדיון אם לאפשר הסמכת נשים לרבנות ולפסיקת הלכות עומדת שאלת עמדת ההלכה וכיבוד המסורת. בעוד שזרמים מסוימים מאפשרים סמיכת נשים מראשית קיומם (יהדות רקונסטרוקטיבית), הדיון על הסמכת נשים עורר מחלוקת ארוכה בתנועות אחרות (יהדות קונסרבטיבית והיהדות הרפורמית), אשר בסופו של דבר שילבו נשים רבניות. ביהדות האורתודוקסית לא מקובלת סמיכה, ויותר נפוץ מעמד ביניים של נשים בעלות הסמכה תורנית מוכרת.
בהלכה.