אין בידינו מקורות על אודות חג'י בקטש אשר נכתבו בתקופתו. המקור המוקדם ביותר אשר מתאר את דמותו הוא הביוגרפיה בשפה הפרסית על חיי קדושים שכתב אהמד אפלאקי, ככל הנראה בין 50 ל-90 שנים לאחר מותו של חג'י בקטש. בביוגרפיה זו מופיעים שני סיפורים הכוללים את חג’י בקטש, ובשניהם דמותו ופעילותו מתוארת כנוגדת את חוקי השריעה. כך, לדוגמה, הוא אינו ממלא בקפידה את מצוות התפילה (נאמאז). עם זאת בבואנו להבין את דמותו של חג'י בקטש, יש לשים לב כי את המקורות העומדים לרשותנו יש לקרוא בהקשר ההיסטורי והפוליטי שלהם, ועם תשומת לב מיוחדת למניעים שהביאו לכתיבתם. לכותב הסיפורים יש אינטרס להציג את דמותו כנוגדת את השריעה, וזאת משום שאפלאקי תמך ברומי, אשר היה יריבו של חג'י בקטש.
מאה שנים לאחר חיבורו של אפלאקי, ומאתיים שנים לאחר מותו של חג'י בקטש, נכתב הואילאיטנאמה, מקור נוסף העוסק בדמותו, אלא שהפעם נכתב על ידי מאמיניו. חיבור זה כולל אוסף סיפורים אשר מקורם אינו ידוע, ומתוארים בו הניסים הרבים שחולל חג'י בקטש, במטרה להוכיח את קדושתו. מקור נוסף השופך אור על דמותו של חג’י בקטש הוא השירה שנכתבה במאה ה-15 על ידי סאדיק עבדאל (בטורקית: Sâdık Abdâl). בשיריו, מהלל סאדיק עבדאל את חג’י בקטש. בשני המקורות האלו, גם בשיריו של סאדיק עבדאל וגם בואילאיטנאמה, לא ברור האם חג'י בקטש פועל באדיקות לפי חוקי השריעה או לא.
מקור עוסמאני מאוחר יותר המזכיר את חג'י בקטש ולי הוא עאשקפאשאזדה (בטורקית: Aşıkpaşazade), לפיו חג’י בקטש ולי לא פעל באדיקות לפי חוקי השריעה. עאשקפאשאזדה אף מתנגד לטענה שיחידות הצבא של היניצ'רים נוסדו על ידי חג’י בקטש.
במאה ה-16, עם התגברות המגמה האורתודוקסית במדינה העוסמאנית, חלה תפנית בתפיסה לגבי חייו ומנהגיו של חג’י בקטש. הדעה הרווחת בקרב מלומדים הייתה כי הוא היה אמנם סופי, אך פעל לפי חוקי השריעה, וזאת למרות שמאמיניו במאה ה-16 לא פעלו בצורה כזו. הקשר של הבקטשים ליניצ'רים, פעל לטובתם במאה ה-16, אך במאה ה-19 החל לפעול לרעתם, כאשר רבים טענו שהם יצאו ממעגל האסלאם.
הקשר של חג'י בקטש ולי ליניצ'רים.
לפי המסורת, היה זה חג’י בקטש אשר ייסד את מוסד היניצ'רים והעניק לו את שמו. עם זאת, לסופים במאה ה-13 לא היה קשר ישיר לגורמי הצבא, חג'י בקטש חי ופעל לפני ייסודה של הנסיכות העות'מאנית, ולמיטב ידיעתנו חיל היניצ'רים נוסד שנים רבות לאחר מותו. בואילאיטנאמה מצוין כי חג’י בקטש העניק לחיילים עות'מאנים צעירים סמל על מנת שיענדו אותו. למרות שאין ציון מפורש לכך שמדובר ביניצ'רים, רבים קישרו בין השניים. הקשר המיתולוגי הזה השפיע על התפיסה העות'מאנית את דמותו של חג’י בקטש והביא לדיעה חיובית כלפי הבקטשיה, דבר אשר ישתנה מאוחר יותר במאה ה-19 .
הקשר של חג'י בקטש ולי לאלווים בטורקיה.
האלוויזם הוא זרם מיסטי הקשור באופן רופף לשיעה. סונים רבים טוענים כי האלווים אינם מוסלמים. לקבוצה אין דוקטרינה משותפת או פולחן משותף. הדת התפתחה באזורים הכפריים של אנטוליה סביב דמויות קדושות אשר העבירו את משנתן הדתית באמצעות מוזיקה, שירה וטקסים. האלווים מייחסים חשיבות רבה לקדוש חג’י בקטש. עדות לחשיבותו ניתן לראות במנהג לעלות לקברו. נהוג לבצע עלייה לרגל זו כל שנה ב-16 באוגוסט. גם כיום קיימים מוסדות רבים בטורקיה אשר מטרתם לשמר את המסורת של האלווים, ובתוכה גם את זו של חג’י בקטש.
שירים.
חג'י בקטש כתב שירים רבים בחייו, להלן שתי דוגמאות לשיריו.
For those who have Awareness,
a hint is quite enough.
For the multitudes of heedless
mere knowledge is useless.
לאלו בעלי המודעות,
רמז הוא די והותר,
להמוני קלי הדעת,
ידע בלבד הוא חסר תועלת.
Peace be to You, O Guide on the
Path to God, Child of Ali
Peace be to You, O Axis of Creation.
שלום עליך, הו המדריך
בדרכו של האל, ילדו של עלי
שלום עליך, הו ציר היצירה
סוזן לינץ'
סוזן לינץ' (באנגלית: Susan Lynch; נולדה ב-5 ביוני 1971) היא שחקנית צפון אירית.
ביוגרפיה.
לינץ נולדה בקורינשגו, ניורי במחוז ארמה שבצפון אירלנד לאם איטלקייה ואב אירי. יש לה ארבעה אחים ואחיות, אחד מהם הוא השחקן ג'ון לינץ'. אחותה פולין היא מורה למשחק בבית הספר התיכון בבסברוק.
היא למדה בבית הספר למשחק "Central School of Speech and Drama". באוגוסט 2004 החלה לשחק בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון במסגרת "The Night Season". ב-2008 הופיעה בתפקיד ראשי במחזה "ימיו האחרונים של יהודה איש קריות" בתיאטרון אלמידה .
בקולנוע שחקה בין השאר בסרט "יצורים יפים", בסרט "להעיר את נד" ובתפקיד ראשי בסרט "נורה".
ב-3 בדצמבר 2000 זכתה בשלושה פרסים של האקדמיה האירית לקולנוע וטלוויזיה בהם פרס השחקנית הטובה ביותר על משחקה בסרט "נורה".
חיים אישיים.
לינץ' נשואה לשחקן קרייג פרקינסון. ב-2008 עברו לינץ' ובעלה לגור בפיינסוויק שבגלוסטרשייר. לבני הזוג יש בן אחד.
באר שבע בתקופה העות'מאנית
באר שבע (בערבית: بئر السبع, תעתיק מדויק: באר א (ל)סבע), בטורקית: Beerşeba) הוקמה על ידי העות'מאנים סביב שנת 1900, במקום שבו נמצאת היום העיר העתיקה בבאר שבע והייתה תחת שליטת האימפריה העות'מאנית, עד שנכבשה באוקטובר 1917 בקרב באר שבע על ידי יחידות צבא מחיל המשלוח המצרי של האימפריה הבריטית. היא העיר היחידה שתוכננה והוקמה על ידי האימפריה העות'מאנית בכל שנות שלטונה בארץ ישראל.
היסטוריה.
סיבות להקמת העיר בראשית המאה העשרים.
סיבות מדיניות-פוליטיות.
מספר סיבות הביאו את העות'מאנים להקמת העיר באר שבע ולקביעתה כבירת המחוז על ידי האימפריה העות'מאנית:
ייסוד העיר: המושלים אסמעיל כמאל ביי (1901-1900) ומוחמד ג'ראללה (1904-1901).
לפי פקודות "חוק הערים העות'מאני" הוכרזה באר שבע לעיר באופן רשמי עוד בשנת 1877. בשנת 1897 ניקו השלטונות מספר בארות במקום והתקינו עליהן אנטיליות על מנת לזרז את קצב השאיבה מהן. שנה לאחר מכן נבנה במקום חאן שהוחכר לנוצרי מעזה ושימש את בעלי השיירות שעברו במקום. תאריך הקמתה של באר שבע סביב מינויו של מושל (קיימאקם) נפה (קצ'א) החדש - אסמעיל כמאל ביי ב-7 באפריל 1900. באותה השנה הוחלט על הקמתה של נפה חדשה (נפרדת מנפת עזה) שהעיר באר שבע עתידה להיות בירתה. בתקופת שלטונו קצרת הימים של המושל הראשון החלו להופיע ניצני העיר הראשונים שכללו כמה אוהלים ששימשו את המושל ואנשיו לצד תפקודן של רשויות ממשלתיות שונות כגון: משכנו של מושל, כוח שיטור ושופט.
המושל השני של העיר מוחמד ג'ראללה, שמונה כשנה לאחר מכן, נחשב למייסד העיר בפועל. במהלך כהונתו הממשל רכש כ-2000 דונם טורקי מידי השבטים הבדווים והעמיד אותם לחלוקה ללא תמורה לבדווים תושבי המקום על מנת שאלה יישארו ביישוב קבע (כדונם אחד למשפחה בתנאי שיתיישבו בו). הממשל הציע את יתר האדמות למכירה לכל מי שחפץ במחיר של 10 לירות טורקיות לדונם. מדיניות מבדילה זו, מדגישה את סדרי העדיפויות של העות'מאניים שבראשן עמד יישוב השבטים בדווים במקום קבוע, וקיום שליטה מלאה על מעשיהם. המושל ג'ראללה יזם גם הקמה של וועדות שלטוניות, האחת אחראית על הנפה (קצ'א) האזורית כולה והשנייה מקומית-מוניציפלית. לוועדות אלה מונו ראשי שבטים בדווים על מנת להבטיח את שיתוף הפעולה שלהם ולהעמיק את מעורבותם במתרחש בעיר ההולכת ונבנית. בתקופתו נבנה גם בית הסראייה ("בית הממשל" בתרגום מטורקית) שהיה המבנה הראשון בעיר ושימש בין היתר לבית המשפט המחוזי, בית הדין השרעי, משרדי העירייה וכלשכתו של המושל. לצד כל אלה נבנו כ-50 בתים ששימשו למגורים ולמסחר.
גל הבנייה השני: עצאף ביי (1908-1904).
תקופת כהונתו של המושל עצאף ביי מסמלת שלב חדש בהתפתחותה של העיר וזאת משום הבנייה הענפה שיזם. בן המבנים שבנה ניתן למנות את שוק הבהמות של יום ד' (שהפך למה שנקרא 'השוק הבדווי'), בניין העירייה (1906) שהופרד מבית הסראייה ושימש בין היתר למגורי המושל ומשפחתו ולאירוח רשמי וקבלת פנים, בית הספר לילדי הבדווים שהיה בית הספר הראשון במחוז, ומבנים ששימשו לשירותי דואר וטלגרף. גולת הכותרת בגל הבנייה שיזם המושל הייתה המסגד הגדול (1906) שהיה המבנה המרשים ביותר בעיר ושימש לא רק את תושבי העיר אלא גם את המוסלמים באזור כולו ונועד לחזק את הקשר בין הסולטאן עבדול חמיד השני לבין נתיניו המקומיים על בסיס האמונה המשותפת ולהפוך את העיר למרכז אזורי. בניית המסגד הייתה חלק משורת צעדים שיזם הסולטאן על מנת להדגיש את מעמדו כח'ליפה של כל המוסלמים ברחבי האימפריה ולחזק את אופייה של המדינה כמגינת האסלאם. התפתחות שלטונית במעמדה של העיר התרחשה אף היא בתקופת כהונתו של מושל זה. במהלך שנת 1908 קיבל עצאף ביי שהיה כפוף למושל ("מתצרף") ירושלים את התואר 'עוזר המתצרף', ובכך ניצב בדרגה גבוהה מיתר המושלים, מה שמלמד על עליית חשיבותה של באר שבע בעיני השלטונות.
מושלי באר שבע (1909–1917) ומלחמת העולם הראשונה.