בשנת 2008 זכתה התנועה בפרס ישראל בתחום מפעל חיים עבור תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
ויצו בפוליטיקה.
ויצו, למרות היותה ארגון על-מפלגתי, נוצרה כארגון פוליטי במובן הרחב של המילה, שנועד להתמודד עם ייצוג החסר של נשים בתנועה הציונית ולקדם את האינטרסים של נשים וילדים בארץ-ישראל. אחת ממטרותיה, לכל אורך שנות קיומה, היה לקדם את מעורבות הנשים בעשייה ציבורית ופוליטית בתנועה הציונית ובארץ ישראל.
הסתדרות נשים עבריות, אחד מהגופים שקדמו לויצו בארץ-ישראל, התמודדה בבחירות לאספת הנבחרים השלישית ב-1931 (ברשימה משותפת עם התאחדות הנשים לשווי זכויות) וזכתה בשלושה מנדטים. בבחירות לאספה הרביעית ב-1944, היו לרשימה המשותפת ארבע צירות. הרשימה הייתה מיוצגת במועצת העם ולאחריה במועצת המדינה הזמנית, ונציגתה הייתה רחל כהן-כגן. לאחר מכן השתתפה הרשימה בראשות כהן-כגן בבחירות לכנסת הראשונה ב-1949, וזכתה במנדט אחד. הקושי בפעילות של ארגון על-מפלגתי בתוך הכנסת, הביא להחלטה להימנע מריצה לכנסת לאחר מכן, אך לקראת הבחירות לכנסת ה-5 התמודדה כהן-כגן כנציגת ויצו בליברלים העצמאיים ואף נבחרה לכנסת זו. בשנים הבאות, וביתר שאת החל משנות ה-70, פעלה ויצו בשיתוף ארגוני נשים אחרים בשדלנות למען הצעות חוק לקידום נשים.
חנה לוין, האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד ראשת עיר בישראל, החלה בפעילות ציבורית כיושבת ראש סניף ויצו בראשון לציון. לאחר סיום כהונתה כראשת עיריית ראשון לציון כיהנה לוין כיושבת ראש ויצו ישראל.
ויצו ופמיניזם.
ויצו הוקמה כמחאה על ייצוג החסר של נשים בפעילות הציונית. מייסדות ויצו שאפו שנשים תהיינה שותפות שוות לגברים בהחלטות, באחריות ובביצוע. הפעילות ההתנדבותית הייתה בשבילן אפיק כניסה לתחום הציבורי ואמצעי להרחבת העניין הציבורי בענייני הבית והמשפחה. אך עצם קיום ארגון נשים נפרד הביא להדרתן מהארגונים הכלליים ולקיבוע התפיסה שפעילותן צריכה להיעשות ללא תמורה כספית.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20, עם התחלת , ובעקבות פעילותם של ארגוני נשים פמיניסטיים כמו התנועה לשחרור האשה ושדולת הנשים, החלה ויצו לעסוק באופן מובהק יותר בשאלות של מעמד האישה ואלימות נגד נשים. זאת לצד תחומי פעילותה המסורתיים. בין תחומי הפעילות החדשים: מקלטים לנשים מוכות ומרכזים למניעת אלימות במשפחה, הפעלת לשכות משפטיות בקהילה, פיתוח מעונות היום לילדי נשים עובדות, מאבק בהטרדה מינית וקידום מעורבות נשים בפוליטיקה ובעסקים.
ארכיון ויצו.
ארכיון ויצו כולל צילומים ומסמכים היסטוריים הן מתקופת ההישוב הישן והן מהתקופה שלאחר קום המדינה. התמונות מתארות את סיפוריהן של הנשים, תפקידיהן ותרומתן לעיצוב פני החברה הישראלית. בארכיון מצויות תמונות כמו מעונות היום הראשונים, טיפת חלב הראשונה, מרכזי תינוקות ששימשו בתי יתומים ועוד.
ויצו במספרים.
לויצו 250 אלף חברות, המאורגנות ב-47 פדרציות ארציות ברחבי העולם.
בארץ, יש לויצו 46 סניפים שבהם מרוכזת הפעילות ההתנדבותית וכ- 800 פרויקטים דבר המחזק את מעמדה של ויצו כארגון החברתי הגדול בישראל המעניק שירות חינוך ורווחה לילדים, נשים ונוער וכן פעילות סיוע לעולים, לקשישים ולשכבות החלשות.
לויצו יש כ-6,000 עובדים, אשר מרביתם עובדים בכפרי הנוער ומעונות היום.
לויצו יש כ-5500 בני נוער המתחנכים  ב-5 כפרי נוער ו-8 בתי ספר (5 מהם בתוך כפרי הנוער). 1500 תלמידים הם חניכי הפנימיות בכפרי הנוער.
בנוסף לויצו פנימייה לחינוך מיוחד.
בגיל הרך לויצו 177 מעונות יום בהם כ-12,000 ילדים בשנה. מתוכן 19 מעונות רב תכליתיים לילדים בסיכון.
בנוסף לפעילות הסיוע השונות לקשישים לויצו בית הורים אחד הממוקם במרכז תל אביב.
ויצו מפעילה 55 ביגודיות הפרוסות ברחבי הארץ, מה שהופך אותן לרשת חנויות יד שנייה הגדולה בישראל. בביגודיות ניתן לרכוש בגדים במחיר סמלי, כאשר כל הכנסות החנות הן קודש להמשך ופיתוח פעילות הסניף למען הקהילה.
בנוסף לשמונה בתים חמים לנערות בסיכון, מועדוניות לילדים בסיכון, מרכז עד"י לנערות בבאר שבע, 29 לשכות משפטיות, שני מקלטים לנשים מוכות ומרכזים נוספים למניעת אלימות במשפחה.
טרור יהודי
ניווט מונחה לוויינים
מערכת איכּוּן עולמית (שמות מקובלים נוספים: מערכת מיקום גלובלית (ממ"ג) או מערכת מיקום חובקת-עולם (ממח"ע); באנגלית: Global Positioning System ובקיצור - GPS - גִ'י פִּי אֶס. בעברית מכונה: נַוְטָן) היא מערכת ניווט לוויינית המתבססת על כמה עשרות לוויינים (בתצורה של מערך לוויינים) ייעודיים ששיגרה מחלקת ההגנה של ארצות הברית. הלוויינים סובבים סביב כדור הארץ ומשדרים אותות זמן מדויקים המבוססים על שעונים אטומיים שהם נושאים.
אותות אלה נקלטים על ידי מכשירים שונים רבים מספור, ומשמשים בדרך-כלל לקביעת המיקום המדויק של המכשיר לצורכי ניווט.
השם GPS משמש גם כשם כללי למערכת ניווט (נווטן) שמספקת מעבר למיקום גם מפות והכוונה לנקודות יעד.
היסטוריה.
פרויקט ה-GPS יצא לדרך בארצות הברית בשנת 1973 על מנת להתגבר על המגבלות של מערכות הניווט הקודמות, תוך כדי שילוב רעיונות מהמערכות הקודמות, כולל מספר מחקרים הנדסיים מסווגים משנות השישים. מחלקת ההגנה של ארצות הברית פיתחה את המערכת, שהשתמשה במקור ב-24 לוויינים. תחילה המערכת פותחה עבור צבא ארצות הברית ובשנת 1995 החלה לפעול באופן מלא. המערכת הותרה לשימוש אזרחי כבר בשנות השמונים. פיתוח ה־GPS והמצאתו מיוחסים לרוג'ר ל' איסטון ממעבדת המחקר של חיל הים האמריקאי, לאיוואן א' גטינג מהתאגיד (The Aerospace Corporation) ולברדפורד פרקינסון ממעבדת הפיזיקה על שם ג'ון הופקינס.
תכנון ה-GPS מבוסס חלקית על מערכות ניווט-רדיו קרקעיות, כגון LORAN ומערכת הניווט "דֵקָה", אשר פותחו בשנות הארבעים המוקדמות והיו בשימוש הצי המלכותי הבריטי במלחמת העולם השנייה.
הפיזיקאי הגרמני-אמריקאי פרידוורט וינטרברג, הציע לבחון את תורת היחסות הכללית ולבדוק האם זמן אכן מאט בשדה כבידתי חזק. בניסוי הוא השתמש בשעונים אטומיים מדויקים אשר הוכנסו לתוך לוויינים שחגו סביב כדור הארץ. תורת היחסות הכללית והפרטית מנבאת כי למתבוננים בכדור הארץ, שעונים בלוויינים יזוזו 38 מיקרו-שניות יותר מהר כל יום וחישובי מיקום ה-GPS יטעו בשגיאה מצטברת של כ-10 ק"מ בכל יום. תאוריות אלה התבררו כנכונות.
מערכת ה-GPS.
לווייני הממח"ע (GPS).
התכנון המקורי של המערכת התבסס על 24 לוויינים שיקיפו את כדור הארץ בשלושה מסלולים שונים, אך לבסוף אומץ מודל של שישה מסלולים שונים שבכל אחד ארבעה לוויינים. בשנות האלפיים, מספר הלוויינים גדול יותר. בשנת 2008 פעלו כבר 31 לוויינים, כך שעל-פי-רוב, ניתן לראות כתשעה לוויינים מכל נקודה בקרקע בכל רגע נתון, מה שמשפר את דיוק האיכון.
הלוויינים חגים בגובה של כ-20,200 קילומטר, ומשלימים הקפה כל 11 שעות ו-58 דקות.
המסלול של כל הלוויינים במערכת מפורסם, ומאוחסן בכל מקלט ברשימה שנקראת "אלמנך GPS". כיוון שידיעת המיקום של כל לוויין חיונית לתהליך האיכון, משרד ההגנה האמריקאי עוקב אחר הלוויינים בדיוק רב בעזרת מערכת תחנות עקיבה. תחנות העקיבה כוללות מקלטי GPS מדויקים הפועלים בשני תדרי הקליטה (L1 ו-L2, למטה), וממוקמות כך שכל לוויין ייראה על ידי שתי תחנות עקיבה לפחות. מיקומם המדויק של הלוויינים מחושב, והאלמנך המעודכן מופץ ללוויינים (ודרכם - למקלטים) דרך ארבעה מוקדי שידור. עדכון כזה מתבצע בדרך כלל לפחות פעם ביום.
כל לוויין משדר אות זמן, המקודד בסדרה פסאודו אקראית המשמשת לזיהוי הלוויין.
האות המשודר.
כל לווייני ה-GPS משדרים בתדר 1.57542 גה"צ (הנקרא L1) ובתדר 1.2276 גה"צ (הנקרא L2). הנתונים נשלחים בקצב של 50 סל"ש, בטכניקת CDMA. הנתונים המשודרים הם:
קביעת המיקום של מקלט ה-GPS נעשית על ידי חישוב מרחקו של המקלט מכל אחד מלווייני ה-GPS שבקו הראייה. החישוב מתבסס על הזמן שלקח לאות להגיע מהלוויין למקלט, המחושב לפי שעת קליטת האות הלוויני במקלט ה-GPS, לפי השעון שבמקלט, פחות שעת שידור האות בלוויין, לפי השעון האטומי של הלוויין (כלול כאמור במידע המשודר), כפול מהירות אות הרדיו (מהירות האור).
דיוק בררני (סלקטיבי).
בעבר האות שהיה זמין לניווט לווייני בשימושים אזרחיים הוגבל בדיוקו, במכוון. אות בדיוק משופר היה זמין לצבא ארצות הברית ולשימושים מיוחדים של ממשל ארצות הברית. ב-1 במאי 2000 הודיע נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, שהדיוק הסלקטיבי יבוטל עד 2006 כך שכל משתמשי המערכת יזכו לדיוק הגבוה יותר. הביטול בוצע בפועל ב-2 במאי 2000. ב-2007 הודיע נשיא ארצות הברית דאז, ג'ורג' בוש, כי הדור החדש של לווייני GPS כלל לא יכלול את האפשרות לשיבוש בררני של האות לשימוש אזרחי.
דיוק קביעת המיקום על ידי מקלטי ה-GPS.
לווייני ה-GPS שבפעולה, (נכון לשנת 2012), לוויינים מסוג "בלוק 2" (בשילוב עם מקלט איכותי), מבטיחים דיוק מיקום של 5 מטרים בציר האנכי ו-3 מטרים בשימוש באות האזרחי ב-95% מהזמן - לפני חישוב השגיאה הנובעת (בעיקר) מהיונוספרה. מעשית, דיוק העולה על כ-10 מטרים דורש תיקון השפעות היונוספרה. מקלטי GPS בשימוש הצבא האמריקאי יכולים לפרש את שני תדרי השידור של הלוויינים, ולנטרל את השפעת היונוספרה בהסתמך על ההבדלים בין שני האותות. מכיוון שבתדר L2 אין (כרגע) אות המובן למקלטי GPS אזרחיים, מקלטים אזרחיים בדיוק גבוה מסתמכים על מערכות DGPS או על הפקת מידע חלקי מהאות הצבאי בתדר L2 לשם שיפור הדיוק.
הרחבות.
תחנות קרקעיות - ממח"ע (DGPS).