ב-9 בנובמבר 1942 נכנסו כוחות גרמנים ואיטלקיים לתוניסיה בתגובה למבצע לפיד, פלישת בעלות הברית לאלג'יריה ולמרוקו. מדינות הציר נקטו בצעד זה הואיל ולא סמכו על נאמנותו של אדמירל אסטווה, המושל הצרפתי של תוניסיה, שלא התנגד נמרצות לפלישה של בעלות הברית. לאחר ההשתלטות הגרמנית הועבר הטיפול בענייני היהודים לידי הפיקוד הצבאי הגרמני. בתחילת שהייתם במדינה לא נקטו הגרמנים בפעולות נגד הקהילה היהודית המקומית, הואיל והיו עסוקים בהדיפת ההתקפות של בעלות הברית, שכמעט הצליחו לגרשם מתוניסיה. רק בסוף חודש נובמבר 1942 החלו פעולות נגד הקהילה היהודית. תחילה, הגרמנים עצרו ארבעה מראשי הקהילה, בניהם משה בורג'ל, נשיא הקהילה. הנכבדים שוחררו לאחר שבוע בעקבות התערבותם של אנשים חשובים נוספים כמו ראש עיריית תוניס והקונסול האיטלקי.
פעולותיו של השלטון הגרמני.
ב-6 בדצמבר שנת 1942 החליטו הגרמנים על פירוק ועד הקהילה היהודית והטילו על משה בורג'ל להקים ועד שמנה תשעה חברים. מטרתו הייתה לגייס תוך יממה אחת בלבד 2000 יהודים שיעבדו בעבודות כפייה. לאחר שהשלטונות הצרפתיים התערבו, הוועד השיג דחייה של 24 שעות על מנת לבצע את משימתם, אך למרות המאמצים הרבים הוועד הצליח לגייס רק 120 איש. כעונש על כך נכלאו עשרות יהודים מכובדים כבני ערובה. חלק מהיהודים הואשמו בפעילות קומוניסטית או בתמיכה בגנרל דה-גול, מנהיגה של צרפת החופשית במלחמת העולם השנייה, ולכן נשלחו למחנות הריכוז בגרמניה
בנוסף, הגרמנים פתחו במאסר המונים ואיימו להרוס את בית הכנסת המרכזי של תוניס, בירת תוניסיה. מאחר שחלק מראשי הוועד החלו לחשוש מפני התנהגותו של השלטון, הם פנו אל הגרמנים בבקשה לקבל זמן נוסף על מנת למלא את המשימה שהוטלה עליהם. אחרי שקיבלו את הסכמתו של מפקד ה-SS בתוניס, הוועד החל לעבוד במרץ כדי לגייס עובדי כפייה. בנוסף חברי הוועד טיפלו בהעברתם למחנות הגרמניים ודאגו למחייתם ולבני משפחותיהם. הוועד הפך למוסד המקשר בין היהודים לגרמנים, מכיוון שהגרמנים לקחו מידי השלטונות הצרפתיים את סמכותם בענייני הקהילה היהודית.
היהודים, בני המעמד הנמוך התלוננו על כך שהבורגנים בעלי ההון, בני המעמד הגבוה, הצליחו להתחמק מן העבודה הקשה. לטענתם הבורגנים לא עבדו במחנות הגרמניים, בשדות התעופה ובביצורים, שנחשבו כמקומות מסוכנים ובעלי חשיבות אסטרטגית וסבלו מהפצצות רבות מצד בעלות הברית. לכן, נטען, היו הבורגנים חשופים פחות להפצצותיהן של בעלות הברית.
הגרמנים רצו לאלץ את כל יהודי תוניסיה לענוד טלאי צהוב, אך בסופו של דבר חובה זו חלה רק בשתי ערים, בספקס (Sfax) ובאופן חלקי גם בתוניס, מכיוון שבערים אחרות האכיפה לא הייתה קפדנית. במשך ששת חודשי הכיבוש הגרמני, היהודים שילמו חובות כבדים על מנת לממן את אחזקת כוח העבודה היהודי במחנות. הגרמנים השתמשו בהאשמות אנטישמיות כתירוץ לגביית כספים מן היהודים. לדוגמה, בשנת 1943, האשימו את היהודים שהיו ידועים בכך שפוזרו ברחבי העולם, בסיוע לבעלות הברית בהכנה למלחמה מול גרמניה. האשמה זו שימשה תירוץ להטלת קנסות כבדים על יהודי תוניס. בנוסף לפגיעות הכספיות היהודים סבלו מאלימות רבה כמו התפרצויות של גרמנים לבתי כנסת, פגיעות ברבנים ואיום על יהודים.
מחנות העבודה בתוניסיה.
בסה"כ נלקחו קרוב ל־5,000 יהודים לעבודת כפייה. הם פוזרו בכ-30 אתרים ובמחנות. המחנה העיקרי והקשה ביותר היה בביזרתה, עיר הנמצאת בחופה הצפוני של תוניסיה. ככל שהתערער המצב הצבאי של הגרמנים, התרבו הבריחות מן המחנות. בספקס, עיר מרכזית וגדולה בתוניסיה, נדרשו 100 עובדים יהודים באופן קבוע לפרוק כלי רכב צבאיים ולבנות מקלטים. עובדי הכפייה קיבלו את שכרם מהקהילה. מספר היהודים שמתו במהלך עבודות הכפייה היה קטן, אך רבים נהרגו מהפצצותיהן של בעלות הברית במקומות שבהם עבדו.
הגרמנים רצו לכלוא את כל הגברים היהודים שהיו כשירים לעבודה בספקס, אך ויתרו על הוצאת תוכניתם לפועל מחשש למגפה. גם בעיר סוסה כל היהודים בני 18 - 50 הובאו לנמל בכל בוקר על מנת לתקן את הנזקים שנגרמו עקב ההפצצות של בעלות הברית. מחנה העבודה בביזרתה היה היחיד שנראה כמחנה עבודה לכל דבר. בתחילה היו בו כ-500 עובדי כפייה. האסירים במחנה התחלקו לקבוצות עבודה שאותן הובילו "קאדרים"- יהודים שמונו על ידי הגרמנים או על ידי וועד הגיוס. המשטר במחנה היה אכזרי, האסירים עבדו בפרך 14 שעות ביממה ונענשו על כל עבירה קטנה ביותר. האסירים שהיו במחנות שבפיקוח האיטלקים זכו ביחס טוב בהרבה.
יחס האוכלוסייה המקומית ליהודים במהלך הכיבוש הנאצי.
בכל שלב של רדיפת יהודים בארצות ערב על ידי הנאצים, על ידי שלטונות וישי ועל ידי איטליה הפשיסטית, סייעו הערבים לרודפים. במקרים אחרים מילאו הערבים תפקיד פסיבי, שהיה בכל זאת מכריע.
חיי היהודים בארצות ערב בזמן המלחמה היו אמנם קשים מאוד, אבל גם המוני הערבים ידעו סבל. הערבים לא עמדו על קרקע יציבה גם במובן הפוליטי. יש חוקרים שסוברים שאדישותם של הערבים הייתה תוצאה מכך שהם עסקו קודם כל בהישרדותם: השגת מזון, מחסה, עבודה - ולא נותר בהם כוח לפעול על פי האהדה האנושית הטבעית שרחשו לבני ארצם היהודים. לדעתם זו הייתה אדישות מובנת, אפילו לגיטימית, שנולדה, מתוך כורח. חוקרים אחרים סוברים שהאדישות משקפת התעלמות אכזרית מהיהודים, שחייו מאות בשנים מוגנים, נסבלים ומשעובדים בו זמנית- בתוך החברה הערבית. חיזוק לעמדה זו נמצא בעובדה ש-"קדימה, קדימה, אני רוצה להיות אתך, היטלר", היו המילים של שיר ברברי פופולרי בן התקופה.
סי עלי סקעט.
סי עלי סקעט היה עובד לשעבר של הממשלה התוניסאית. באמצע קרב, בקרבת מחנה ריכוז הייתה ליהודים הכלואים הזדמנות לברוח, 60 יהודים ברחו והחווה הראשונה אליה הגיעו הייתה זו של סי עלי סקעט. הוא לא ציפה לבוא היהודים אבל הסכים להגן ולהחביא אותם מפני הנאצים.
נכדו של סי עלי סקעט ידע על כך שעזר ליהודים בשואה, ואפילו גאה במה שסבו עשה. עם זאת, עדיין נערך במשפחתו ויכוח האם לשים לוחית זיכרון על קירות החווה לזכר מעשיו. יש כאלה שבעד וכאלה שנגד.
שחרור יהודי תוניסיה.
סביר להניח שאם הצבא הגרמני היה נשאר בתוניסיה, מצבם של היהודים היה מחמיר. אך צבא זה, שהיה מורכב מחיילים חלשים בודדים, היה צבא שניכרו בו חוסר משמעת וביטחון עצמי, היה מוקף על ידי בעלות הברית מכל הכיוונים ללא אפשרות לסגת והשקיע את כל כוחותיו בהישרדות. ביום ו', 7 במאי 1943, שחררו בעלות הברית את תוניסיה מידי הגרמנים. לאחר שישה ימים. המערכה בתוניסיה הגיעה לסופה.
יהודי תוניסיה לאחר המלחמה.
לאחר שחרור תוניסיה, הפעילות החברתית, הכלכלית והתרבותית של היהודים התחדשה. בשנת 1946 הקהילה היהודית בעיר הבירה תוניס מנתה כ־34,200 נפש. בשנת 1945 החל גל העלייה לארץ ישראל, תחילה כעלייה לא חוקית ואחרי הקמת מדינת ישראל, עליה חוקית במסגרת הסוכנות ועליית הנוער. עד שנת 1953 עלו מתוניסיה כ־15,000 יהודים לארץ ישראל. חלקם עלו לארץ מטעמי דת, וחלקם היו פעילים ציונים. בשנות ה-60 חל על תוניס משבר כלכלי חמור שגרם להגירת יהודים רבים. בנוסף, ב-1967, לאחר מלחמת ששת הימים, נשדדו חנויות רבות של יהודים ובית הכנסת הגדול הוצת.
האוכלוסייה היהודית בתוניס הלכה והתמעטה משנה לשנה. ב־1979 מנתה הקהילה היהודית 3,000 איש. רובם היו זקנים שעברו לעיר מקהילות אחרות, אשר התרוקנו מיהודים לאור העליות הרבות לארץ וההגירה, ומיעוטם משפחות עשירות בעלות נכסים.
אהבה אבודה
אהבה אבודה הוא ספר שנכתב על ידי הסופרת האמריקאית אליסון ריצ'מן, ויצא לאור בשנת 2016. הספר הפך לרב-מכר בינלאומי. ייחודו של הספר בכך שהוא מבוסס על סיפור אמיתי שהתרחש במהלך השואה.
תקציר העלילה.
עלילת הסיפור מתרחשת בתקופת מלחמת העולם השנייה. לנקה, שנולדה וגדלה בפראג שבצ'כיה, הכירה במהלך לימודיה באקדמיית האומנות בפראג את ורושקה קוהן. בארוחת שבת אחת אכלה לנקה אצל חברתה ורושקה, שם הכירה את אחיה, יוזף, התאהבה בו, והם הפכו לבני זוג. עם הפלישה הנאצית לצ'כוסלובקיה, השיג דוד של יוזף כרטיסי טיסה לארצות הברית למשפחתו וכן ללנקה, כדי שיברחו מהמלחמה הקרבה. לנקה לא הסכימה לטוס בלי משפחתה, ויוזף הבטיח לה שידאג גם למשפחתה. יוזף שכנע את לנקה להתחתן איתו, אולם בבוקר שלאחר החתונה סיפר יוזף ללנקה שלא הצליח להשיג כרטיסים למשפחתה. יוזף דיבר עם אביה, והם סיכמו ביניהם שתטוס בלעדיהם. לנקה לא הסכימה לכך. לבסוף הוסכם שלנקה תישאר עם משפחתה בפראג עד שיוזף ישלח להם כרטיסים, וכך היה. יוזף טס לבריטניה לפני הפלגתו לארצות הברית, ולנקה נשארת עם משפחתה. באותו זמן מגלה לנקה שהיא בהיריון. ורושקה - אחותו של יוזף והוריה מתים בעת ההפלגה, ויוזף מגיע לארצות הברית שבור ממות בני משפחתו. ללנקה נודע על האירוע והיא בטוחה שיוזף אהובהּ מת. בשל הצער עוברה מת ברחמה. לנקה ומשפחתה נשלחים לגטו טרזין שם היא עובדת בציור קונסטרוקציות של הגטו. לאחר זמן מה אימה נשלחת בטרנספורט למזרח, לאושוויץ, ואליה מצטרפת כל המשפחה. הוריה נשלחים למשרפות, והיא ומרתה אחותה נשלחות להוציא רכוש מבגדים של היהודים שנשלחו למשרפות. מרתה מסתבכת עם חייל גרמני בזמן עבודתה והחייל יורה בה למוות.
בסוף המלחמה לנקה מכירה את קארל גוטליב, חייל אמריקאי. היא מתחתנת איתו, ונולדת להם בת בשם אליזה. כעבור מספר שנים לאליזה נולדת בת בשם אלינור. לאחר שיוזף מגיע לארצות הברית הוא מכיר את אמליה ומתחתן איתה. לזוג נולדים שני ילדים: רבקה וג'ייקוב. לאחר מספר שנים נולד לרבקה בן בשם ג'ייסון. כל אותו הזמן שולח יוזף מכתבים ומחפש את לנקה, אך אינו מוצא אותה.