"...ועזרא ובית דינו קבלו מברוך בן נריה ובית דינו, בית דינו של עזרא הן הנקראין אנשי הכנסת הגדולה והם: חגי זכריה ומלאכי ... והרבה חכמים" (רמב"ם, הקדמה למשנה תורה).
בין השאר, מסופר בתלמוד על כך שתיקן חגי מספר תקנות הלכתיות (כל ההפניות בהמשך הן לתלמוד הבבלי):
בנוסף, מיוחס לחגי תרגום של הנביאים לארמית:
על פי תרגום השבעים כתבו חגי וזכריה כמה מאחרוני מזמורי התהילים (קמ"ו-קמ"ח).
לאחר מותם של חגי זכריה ומלאכי נפסקה הנבואה:
חגי כמעט שאינו מופיע לבדו; במרבית הציטוטים מופיעים חגי זכריה ומלאכי יחדיו, כאחרוני הנביאים ובעלי הסמכות הנבואית הבכירה.
השם חגי.
השם חגי (בגרסאות שונות במקצת) חוזר לאורך התנ"ך מספר פעמים: אחד מבניו של גד נשא את השם חַגִּי (, ). אחת מנשיו של דוד המלך ואמו של אדוניה נקראה חַגִּית.
השם חַגִּיָּה הוא שמו של אחד מצאצאי מררי בן לוי. השם נפוץ במכתבי יב ונמצא גם בחותמות עבריות וטביעות על גבי כדים שנמצאו בחפירות בארץ.
במשנה לא מופיע השם חגי, אולם בתלמוד הבבלי והתלמוד ירושלמי מצוי שם זה.
היישוב בית חגי נקרא גם על שם הנביא.
משמעות השם: השם מרמז על חג שאירע בשעת לידתו של נושא השם, או על השמחה הרבה שחשו הוריו על לידתו.
ספר חגי.
הרעיון העיקרי בספר הוא חידוש ימי בית ראשון על ידי בניית בית המקדש השני וחזרת המלוכה ביהודה, ומרבית הפסוקים עוסקים בתיאור מאמצי השכנוע והעידוד של חגי לבניית בית המקדש. עם זאת, ישנה פסקה בספר (), בה מנהל חגי שיחה עם הכהנים, שמטרתה אינה ברורה. על פי פרשני ימי הביניים, המסתמכים על הגמרא (מסכת פסחים יז ע"ב), מדובר בתוכחה או בבדיקה האם יודעים הכהנים את דיני טומאה וטהרה, ובכך מוכנים לעבודה בבית המקדש. בגמרא חלוקים האמוראים האם ידעו הכהנים להשיב היטב או לא. לפי פרשנות חדשה יותר, נאם חגי נגד שיתופם של עמי הסביבה בבניין בית המקדש.
בתחילת הספר מתאר חגי את המצב הכלכלי הגרוע, ומתאר את הדרך הפשוטה והישירה לשפר אותו- בניין המקדש: "פָּנֹה אֶל הַרְבֵּה וְהִנֵּה לִמְעָט, וַהֲבֵאתֶם הַבַּיִת וְנָפַחְתִּי בוֹ; יַעַן מֶה, נְאֻם ה' צְבָאוֹת?! יַעַן בֵּיתִי אֲשֶׁר הוּא חָרֵב, וְאַתֶּם רָצִים אִישׁ לְבֵיתוֹ! עַל כֵּן עֲלֵיכֶם כָּלְאוּ שָׁמַיִם מִטָּל, וְהָאָרֶץ כָּלְאָה יְבוּלָהּ" ().
הספר מספר לנו גם על תוצאות נבואותיו של חגי: "וַיִּשְׁמַע זְרֻבָּבֶל בֶּן שַׁלְתִּיאֵל וִיהוֹשֻׁעַ בֶּן יְהוֹצָדָק הַכֹּהֵן הַגָּדוֹל וְכֹל שְׁאֵרִית הָעָם בְּקוֹל ה', וְעַל דִּבְרֵי חַגַּי הַנָּבִיא, כַּאֲשֶׁר שְׁלָחוֹ ה' אֱלֹקֵיהֶם... וַיִּירְאוּ הָעָם מִפְּנֵי ה'... וַיָּבֹאוּ וַיַּעֲשׂוּ מְלָאכָה בְּבֵית ה'" (). גם בספר עזרא (פרק ה פסוק א) מוזכר חגי כאחד מן הנביאים שזירזו את העם לבנות את בית המקדש, ודבריו נפלו על אוזניים קשובות.
לאחר מכן משיב הנביא לטענות העם, הנשמעות בספר עזרא: "וְרָאשֵׁי הָאָבוֹת הַזְּקֵנִים, אֲשֶׁר רָאוּ אֶת הַבַּיִת הָרִאשׁוֹן בְּיָסְדוֹ, זֶה הַבַּיִת בְּעֵינֵיהֶם, בֹּכִים בְּקוֹל גָּדוֹל" (). לפיו, המגמה המרכזית בבניין בית המקדש אינה ליצור בניין מפואר, אלא מקום בו הושקע - באופן יחסי - מכספם ומאמציהם של ישראל. העם יעשה את שביכולתו, ומן השמיים יסייעו: "גָּדוֹל יִהְיֶה כְּבוֹד הַבַּיִת הַזֶּה הָאַחֲרוֹן מִן הָרִאשׁוֹן, אָמַר ה'" (). נבואה זו נתגשמה לאחר מכן, כפי שמעידה הגמרא: "מי שלא ראה בית המקדש בבנינו לא ראה בנין מפואר מעולם. מאי היא? אמר אביי...: זה בנין הורדוס" (מסכת סוכה נא ע"ב).
נקודת המפנה בספר מתרחשת ביום כ"ד בכסלו. ביום זה החלו העם בפועל להקים את המקדש והניחו את יסודותיו. חגי אומר שהחל מיום זה - יום יסוד היכל ה', יחל שינוי משמעותי במצב החקלאי והכלכלי בארץ, וזאת בזכות הקמת המקדש.
בסופו של הספר מבטיח חגי: "וְהָפַכְתִּי כִּסֵּא מַמְלָכוֹת, וְהִשְׁמַדְתִּי חֹזֶק מַמְלְכוֹת הַגּוֹיִם; וְהָפַכְתִּי מֶרְכָּבָה וְרֹכְבֶיהָ, וְיָרְדוּ סוּסִים וְרֹכְבֵיהֶם, אִישׁ בְּחֶרֶב אָחִיו". כנראה מתייחס חגי למאורעות פוליטיים צבאיים וניסיונות מרד נגד דריווש הראשון שאירעו בתקופתו. הוא מרגיע את זרובבל: "בַּיּוֹם הַהוּא... אֶקָּחֲךָ זְרֻבָּבֶל בֶּן שְׁאַלְתִּיאֵל עַבְדִּי... וְשַׂמְתִּיךָ כַּחוֹתָם כִּי בְךָ בָחַרְתִּי" (), ורומז בכך לחידוש ימי המלוכה (על פי חלק מן הדעות, היה זרובבל בן שאלתיאל נצר לבית דוד).
אורדור-סור-גלאן
אורדור-סור-גלאן (בצרפתית: Oradour-sur-glane) הוא כפר בצרפת, בקרבת העיר לימוז', אשר תושביו נטבחו על ידי פלוגת ואפן אס אס נאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בתגובה לפעילות המחתרת הצרפתית באזור נכנסו בליל 10 ביוני 1944 כוחות הרגימנט הרביעי, שכינויו "דר פיהרר" (Der Führer), של דיוויזיית האס אס "דאס רייך" (Das Reich) אל הכפר. אנשי הכפר לא ביצעו כל מעשה התגרות נגד הגרמנים ולא היו מעורבים בפעילות כלשהי נגדם בימים שקדמו לטבח. ייתכן שהסיבה למתקפה הייתה מארב שערכו אנשי הרזיסטאנס לשיירה גרמנית יומיים קודם לכן. בעקבות המארב נהרג חייל גרמני אחד, ונתפסו מספר ארגזים של זהב ודברי ערך אחרים ששדדו קציני הגדוד ובראשם שטורמבאנפיהרר אדולף דיקמן (Diekmann).
חיילי האס אס, בפיקודו של דיקמן, לא פעלו בחמת זעם, אלא בצורה קרה ומחושבת ביותר. הם רצחו 642 גברים, נשים וטף, מהם 205 ילדים, למעשה כל אנשי הכפר, מלבד בודדים שחמקו. לאחר מכן הרסו באופן מתוכנן ושיטתי 328 בתים.
מהלך הטבח.
הגרמנים, בפיקודו של דיקמן, ביקשו מכל תושבי הכפר להתאסף בכיכר העיר, כביכול לשם בדיקה שגרתית. בנוסף לתושבי הכפר, אספו הגרמנים גם שישה אנשים אשר לא גרו בכפר אך רכבו על אופניהם באזור באותו היום.
הגרמנים נעלו את הנשים והילדים בכנסייה בזמן שהכפר עצמו נבזז. באותו הזמן, נלקחו הגברים לשישה מחסנים שם הכינו הגרמנים מבעוד מועד מקלעים. על פי תיאורו של אחד הניצולים, ירו החיילים לכיוון רגליהם כדי שימותו לאט יותר. כאשר לא יכלו עוד לזוז, אם מחומרת הפציעה או ממוות, שפכו עליהם דלק והציתו את המחסנים. 190 גברים נהרגו. רק חמישה הצליחו לברוח.
לאחר מכן שרפו החיילים את הכנסייה. הנשים והילדים שניסו לברוח דרך החלונות והדלתות נורו במכונות ירייה. 247 נשים ו-205 ילדים נהרגו, רק אישה אחת ניצלה. עוד כ-20 מתושבי הכפר ברחו כאשר ראו את החיילים הגרמנים מתקרבים. באותו הלילה החריבו הגרמנים את הכפר על 328 הבתים שבו.
רק לאחר ימים אחדים הורשו הניצולים לקבור את המתים.
לאחר הטבח.
ב-12 בינואר 1953 הוגשו כתבי אישום כנגד 65 מתוך כ-200 מהחיילים שהשתתפו בטבח. רק 21 מתוכם נכחו בפועל במשפט (השאר הוכרזו כנעדרים בשלבי הסיום של המלחמה, או שלא ניתן היה לאתרם). המשפט התקיים בעיר בורדו לפני בית דין צבאי. 7 מהנאשמים היו גרמנים, ו-14 היו אלזסים (חבל ארץ בצרפת שסופח לגרמניה במהלך המלחמה). כולם טענו שגויסו לוואפן אס אס בניגוד לרצונם. ב-11 בפברואר נמצאו כל החיילים אשמים. בעקבות גלי מחאה באלזס, חוקק הפרלמנט הצרפתי חוק שהעניק חנינה לכל החיילים שגויסו בכוח, ובכך שוחררו כל החיילים האלזסים שהשתתפו בטבח זמן קצר לאחר מכן. עד 1958 שוחררו גם החיילים הגרמנים.
המשפט האחרון התנהל בברלין נגד היינץ בארט (Heinz Barth), שהיה מפקד מחלקה ב"דר פיהרר". בארט נידון למאסר עולם על ידי בית המשפט בברלין ב-1983. הוא שוחרר בשנת 1997 ומת בשנת 2000.
שישה חיילים גרמנים נחקרו בדצמבר 2011 על חלקם בטבח.
כיום.
העיירה אורדור-סור-גלאן הוקמה מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה, הרחק מהריסות הכפר המקורי, וכיום מתגוררים בה כאלפיים תושבים.
לאחר המלחמה קבע שארל דה גול שהכפר לעולם לא ייבנה מחדש ויהווה עדות לאכזריותם של הנאצים. כיום הוא עומד על תלו כאתר הנצחה לזכר קורבנות הטבח. במקום נמצאים שרידים של המבנים והמכוניות, וכן מספר חפצים אישיים של הקורבנות, כגון שעונים, משקפיים ומטבעות כסף.
ביום הטבח אירע גם טבח בכפר היווני דיסטומו, ובדיוק שנתיים לפני כן אירע הטבח בכפר הצ'כי לידיצה, כך שב-10 ביוני נערכות אזכרות בשלושת המקומות האלה.
באדן-באדן
באדן-באדן (בגרמנית: Baden-Baden) היא עיירה במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה. העיירה ממוקמת למרגלות הקצה המערבי של היער השחור, על גדות נהר אוס. אוכלוסיית העיר מונה, נכון לשנת 2017, כ-54,718 נפש.
ב-2021 העיירה הוכרזה כחלק מאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם ערי הספא הגדולות של אירופה ביחד עם עוד עשר ערים בגרמניה ובמדינות נוספות.
היסטוריה.
העיר קיימת כ-2,100 שנה. המעיינות החמים של באדן באדן היו ידועים כבר לרומאים, אשר הקימו שם מרחצאות.
בימי הביניים היה שם העיר באדן בלבד. בשנת 1931 ניתן לעיירה השם הכפול באופן רשמי (קיצור של באדן בבאדן, כלומר, באדן במדינת באדן). בשתי מלחמות העולם נותרה העיר ללא פגע. לאחר מלחמת העולם השנייה הפכה באדן-באדן למפקדת הכוחות הצרפתים בגרמניה.
יהדות העיר.
בעבר התקיימה בבאדן-באדן קהילה יהודית (בת 260 יהודים בקירוב) שהייתה מעורבת בפעילות העיר. עם עליית המפלגה הנאצית ב-1933 בתחילה לא פגעו אנשי העיר ביהודים כי פחדו להרוס את הדימוי של העיר, אולם מעט זמן לאחר מכן כבר ניתן היה לראות כתובות של "לכלבים וליהודים אין כניסה". בפברואר 1937 פרסם ואגנר, מושל באדן-באדן, חוקים חדשים שאסרו על יהודים לבקר במעיינות המרפא. בנובמבר 1938 החל ליל הבדולח והרכוש היהודי נבזז והתרחשו אירועי אלימות כנגד היהודים. על היהודים היה לשמוע הרצאות אנטישמיות בבית הכנסת ולאחר מכן הועלה בית הכנסת באש.
אטרקציות.
בבאדן-באדן מספר אטרקציות:
הקזינו של באדן-באדן.