ביוגרפיה.
רון (במקור רולניצקי) נולד בתל אביב וגדל בגבעתיים, בה למד בבית הספר בורוכוב. במלחמת העולם השנייה התנדב לשרת בבריגדה היהודית. שירת במנגנון הקבע של ארגון ההגנה, סיים קורס מפקדי מחלקות ב-1947 ובמלחמת העצמאות פיקד על פלוגה א' בגדוד 32 של חטיבת אלכסנדרוני. השתתף במבצע חמץ בכיבוש הכפרים חיריה וסאקיה ובכיבוש כפר סלמה. במבצע בן נון א' פיקד על הפלוגה שיחד עם גדוד 32 צורפה לחטיבה 7. בהמשך שירת כסגן מפקד גדוד 35.
ב-1953 היה חבר בהרכב בית הדין הצבאי במשפט של נאשמי מחתרת צריפין. בשנים 1954 עד 1957 פיקד על פיקוד הגדנ"ע. בפברואר 1956 הועלה לדרגת אלוף-משנה. אחרי מלחמת סיני מונה למפקד שארם א-שייח' ופיקד על בית הספר לחי"ר. בשנים ב-1959 עד 1961 עמד בראש פיקוד ההדרכה. ב-1963 מונה לנספח צה"ל בארצות הברית ובקנדה. ב-1967 השתחרר מצה"ל.
לאחר שחרורו עסק בהפקת סרטי קולנוע כמנהל חברת "רונבי". בין השאר הפיק ב-1969 את הסרט לפני מחר, סרטה של אלידע גרא, הסרט העלילתי הראשון שנוצר על ידי במאית קולנוע בישראל.
לקראת הבחירות לכנסת השמינית ב-1973 היה ממקימי התנועה לזכויות האזרח (מפלגת רצ) יחד עם גיסתו שולמית אלוני, רות רזניק ובועז מואב. הוא הוצב במקום הרביעי ברשימתה, אך לא נכנס לכנסת לאחר שהמפלגה זכתה ל-3 מנדטים. לאחר הקמת סיעת יעד היה רון מפעילי רצ שהתנגדו לאיחוד, הוא פרש מהמפלגה והקים את תנועת המרכז לזכויות האזרח, והתאחד עם התנועה הדמוקרטית לשינוי. הוא הוצב במקום ב-28 ברשימתה לבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 וכיהן כמזכיר המפלגה עד אמצע 1979.
ב-1981 מונה למנכ"ל הראשון של החברה הלאומית לאספקת פחם וכיהן בתפקיד עד 1988. לאחר מינויו של אמנון רובינשטיין ב-1992 לשר האנרגיה, מונה רון ליו"ר דירקטוריון החברה וכיהן בתפקיד עד 1999.
שימש כאחראי על הקמת מרכז בק למדע בהר החוצבים וכיהן כמנכ"ל החברה המנהלת של המרכז.
רם רון נטמן בבית העלמין בקיבוץ עינת.
חיים אישיים.
היה נשוי להרצלה לבית כלפון. לשניים נולד הבן אייל.
פיסול בתיל
פיסול בתיל מתייחס ליצירה של פסלים או תכשיטים תוך מניפולציה על חוטי ברזל. זהו תחום חדש יחסית באמנות פלסטית. כאשר השימוש בחוטי הברזל יכול לבוא כחומר משלים לציור/איור או לפיסול בחומר (כגון חימר, דאס, עיסת נייר), או שהוא יכול לעמוד בפני עצמו. השימוש בחוטי ברזל ליצירת שלד כבסיס לפיסול בחימר ודומיו אינו חדש.
השימוש בחוטי ברזל בתכשיטים מתחיל עוד בשושלת השנייה במצרים ותקופת הברונזה והברזל באירופה. יצירותיהם של אלכסנדר קלדר, רות אסווה ואמנים מודרניים אחרים במאה ה-20, פיתחו את המדיום של פיסול בחוט תיל כסוג של אמנות.
קיימות מספר טכניקות לאופן חיבור חלקי מתכות שונות ליצירת אסמבלאז' פיסולי. לבד מדבקים שונים, ניתן להשתמש בטכניקה של ריתוך מתכות ובטכניקות לחיתוך המתכות בעזרת סכינים או מכונות חיתוך.
ניתן לעבוד עם מגוון מתכות. בדרך כלל בתחילת הדרך עובדים עם מתכות זולות יותר, כגון חוט ברזל רגיל, פליז, נחושת ואלומיניום. בעבודות יקרות יותר יכול להיעשות שימוש גם בכסף וזהב.
תהליך העבודה.
פיסול בחוטי ברזל הוא ידני ברובו. ישנן מספר טכניקות עבודה והדבר תלוי במספר משתנים, בהם:
כלי העבודה.
היצירה נעשית בעזרת כלי עבודה הנחשבים לפשוטים לעבודה באופן יחסי, כגון פלייר אף ארוך, מִצְבָּטַיִם, שׁוֹפִין, צבט, קאטר, פלייר רגיל ושאר כלי עבודה לצורך הידוק, מתיחה, מעיכה, קיבוע וכו'.
תעשיית הבידור
הבנק החברתי
יושינובו אויאקאווה
יושינובו "יושי" אויאקאווה (באנגלית: Yoshinobu "Yoshi" Oyakawa; נולד ב-9 באוגוסט 1933) הוא שחיין עבר אמריקאי, אלוף אולימפי (הלסינקי 1952) ושיאן עולם במשחה ל-100 מטר גב. הוא שחה בסגנון ידיים ישרות בגריפת המים ונחשב לשחיין האחרון שזכה בסגנון זה במשחקים האולימפיים.
ביוגרפיה.
אויאקאווה נולד וגדל במחוז קונה שבאי הגדול של הוואי למשפחה ממוצא יפני. הוא החל להתאמן בגיל יחסים מבוגר, בהיותו בן 15 ובגיל 16 התמקד בסגנון הגב. הוא למד באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
אלוף אולימפי.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה אויאקאווה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא אולימפי חדש של 1:05.4 דקות, לפני ג'ילבר בוזו מצרפת (1:06.2 דקות) ובן ארצו ג'ק טיילור (1:06.4 דקות).
שיאן עולם.
בתחרות שנערכה בניו הייבן שבקונטיקט ב-1 באפריל 1954 קבע אויאקאווה במשחה ל-100 מטר גב שיא עולם חדש של 1:02.8 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנה וחצי של ג'ילבר בוזו (1:03.3 דקות). שיאו זה החזיק מעמד כשנה ונשבר על ידי יריבו הגדול ג'ילבר בוזו (1:02.1 דקות).
אל אולימפיאדת מלבורן (1956) הגיע אויאקאווה כסגן בחיל האוויר האמריקאי. במשחקים עצמם, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:06.9 דקות, לאחר שהחליק בזינוק ולא הצליח להגן על תוארו. בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 1:05.0 דקות.
לאחר שפרש מספורט תחרותי התגורר אויאקאווה בסינסינטי שבאוהיו, התחתן ולזוג נולדו 4 בנות ובן. הוא עבד כמאמן שחייה.
מפל טמפרטורה
גרדיאנט טמפרטורה
גרדיינט טמפרטורה
היסטוריה צבאית של ניו זילנד
ההיסטוריה הצבאית של ניו זילנד היא ההיבט הצבאי של ההיסטוריה של ניו זילנד המתמשכת כמה מאות שנים. כאשר יישבו המאורים את ניו זילנד לפני כאלף שנים, משאבי הטבע והאדמה היו בשפע, אך מלחמות פרצו כאשר יכולת הקיבולת של הארץ הצטמצמה. בראשית ההיסטוריה של הארץ, הלחימה בוצעה באמצעות כלי נשק לטווח קצר העשויים עץ ואבן, עד הגעתם של האירופאים שהביאו איתם את כלי הנשק החדשים כמו רובי המוסקט. ההתיישבות הבריטית גרמה לפריצתן של מלחמות הקרקעות במאה ה-19, בהם המתיישבים, יחד עם הכוחות האימפריאליים ועם בעלי ברית מאורים, נלחמו כנגד שבטים מאורים יריבים. במהלך המחצית הראשונה של המאה העשרים, השתתפו חיילים מבין כל העמים תושבי ניו זילנד, לצד בריטניה, במספר מלחמות, בעיקר במלחמת הבורים ובמלחמות העולם. במחצית השנייה של המאה ה-20 ועם פרוס המאה ה-21, כוחות ההגנה של ניו זילנד הושיטו סיוע סמלי לארצות הברית בכמה עימותים. ניו זילנד גם לקחה חלק פעמים רבות במשימות שמירת שלום רב לאומיות ברחבי העולם.
מלחמות השבטים המאורים לפני 1806.
היקפו של המאבק הבין שבטי בקרב המאורים בתקופה של לפני הגעת האירופאים לא ידוע. ההיסטוריה שבעל פה, האגדות ואילנות היוחסין (Whakapapa) מכילים הרבה סיפורי קרבות ומלחמות אך לא נעשה מחקר רב על תכיפותן. בספרו Making Peoples טוען ההיסטוריון ג'יימס בליץ' (James Belich) שהמלחמות היו כנראה נדירות במאות השנים הראשונות שלאחר הגעתם של המאורים לניו זילנד בערך בשנת 1280 לספירה, עקב הימצאותם של משאבים וקרקעות זמינים. העדויות הארכאולוגיות מרמזות שבעקבות גידול באוכלוסייה והיכחדותו של עוף המואה, התרחבה הלחימה בין השבטים ובין תתי השבטים (hapū) שהתחרו ביניהם על המשאבים. בנקודת זמן מסוימת, ייתכן שעוד לפני שינוי תרבותי זה, היגרה קבוצת אוכלוסייה לאיי צ'טאם (Chatham Islands), השוכנים 680 ק"מ מדרום מזרח לניו זילנד, ויצרו שם את התרבות הפציפיסטית של המוריאורי (Moriori). גישה פציפיסטית זו הותירה את המוריאורי חסרי יכולת להגן על עצמם כאשר פלשו המאורים לאיים בשנות השלושים של המאה ה-19.
בתרבות המאורית הקלאסית החל משנת 1550 ואילך, מעמד הלוחמים היה גבוה מאוד והם נלחמו בקשת רחבה של כלי נשק, כולל אלות עץ ואבן (patu), מקלות לחימה (Taiaha) ובחניתות(tao) . המאורים לא השתמשו בכלי נשק לטווח ארוך כמו חץ וקשת או קלע, כך שכל הלחימה התרחשה פנים אל פנים בטווח קצר. ההגנה התבססה על מצדים על גבי גבעות (pā), שאת שרידיהם ניתן לראות בכל רחבי ניו זילנד, במיוחד באי הצפוני. הקרב הגדול ביותר שתועד היה קרב הינגקאקה (Hingakaka) בערך בסוף המאה ה-18 או תחילת המאה ה-19.
מלחמות המוסקט 1806-1845.
מלחמות המוסקט היו סדרה של קרבות בעשורים הראשונים של המאה ה-19 שהתנהלו בין קבוצות שבטים מאורים, בעיקר באי הצפוני. השבטים הצפוניים, היו הראשונים שהצליחו להשיג רובי מוסקט וגרמו לנפגעים רבים זה בקרב זה ובקרב שבטים שכנים, שחלקם לא ראו מימיהם כלי נשק חם. באותה תקופה, כל השבטים סחרו ברובי מוסקט והעימותים הגיעו בסופו של דבר בצורה בלתי נעימה לחלוטין למבוי סתום. המלחמות הללו הקנו למאורים ניסיון בשיטות הגנה עצמית כנגד כלי נשק חם, ניסיון שיהיה חיוני עבורם מאוחר יותר במלחמות הקרקעות.
בפרשת הרייט (Harriet Affair) ב-1834, כוח של חיילים בריטים מהרגימנט ה-50 של אוסטרליה נחתו בטראנאקי כדי לחלץ את אשתו ואת ילדיו של ג'ון גארד (John Guard) וכדי להעניש את החוטפים. הייתה זו ההתנגשות הראשונה בין מאורים לבין כוחות בריטים. משלחת החילוץ נשלחה מסידני על ידי מושל ניו סאות' ויילס ריצ'רד בורק (Richard Bourke), אך בסופו של דבר נמתחה ביקורת חריפה בפרלמנט הבריטי על השימוש המופרז בכוח.
מלחמות הקרקעות.