ללארה נכתבו שלוש ביוגרפיות שונות. הביוגרפיה הראשונה נכתבה בצאת המשחק הראשון ולפיה לארה נכון לספטמבר 2018 בת 50. הביוגרפיה השנייה נכתבה כדי להתאים את לארה למשחקים חדשים בסדרה, ובכך להפוך אותה לצעירה יותר. הביוגרפיה השלישית נכתבה כדי לתת צד חדש לדמות וכדי להצעיר אותה יותר בשביל המשחקים החדשים בסדרה.
הביוגרפיה הראשונה.
לארה קרופט (נולדה ב-14 בפברואר 1968) היא בתו של לורד הנשינגלי קרופט. היא גדלה באחוזה מפוארת השייכת למשפחתה וחונכה במוסדות לבני אצולה במעמדה. החל מגיל שלוש היא התחנכה על ידי מורה פרטית, ובגיל 11 עברה לבית הספר וימבלדון לבנות.
בגיל 16 עברה לפנימיית "גורדונ'סטאון", שם סיימה את לימודיה בגיל 18. לאחר מכן עברה לתיכון בשווייץ, וסיימה בו את לימודיה בגיל 20.
לארה למדה סקי במהלך שהותה בשווייץ; סקי הפך לספורט החביב עליה, והיא נהגה לבלות את חופשותיה בסקי בהרי ההימלאיה. באחת החופשות, מטוסם של לארה וחבריה התרסק על הר מושלג, ולארה הייתה היחידה ששרדה. כתוצאה מההתרסקות איבדה לארה את זיכרונה ונשאר לה חלקיק קטן של זיכרון מחיי האצולה שהיו לה. ההתרסקות והעובדה שהיא שרדה שינו את חייה של לארה, וכך גם ביקור שלה לאחר מכן בכפר מבודד ומרוחק. היא החליטה שנמאס לה מחיי האצולה המשעממים, ובחרה להפוך לשודדת קברים (באנגלית "טומב ריידר", כשם המשחק).
הביוגרפיה השנייה.
בביוגרפיה זו, לארה נולדה ב-14 בפברואר 1977.
הביוגרפיה השלישית.
לארה קרופט נולדה ב-14 בפברואר 1992 בבריטניה ללורד ריצ'רד קרופט ואמיליה קרופט. הוריה היו רוב הזמן לא איתה. לאחר מות אמה, אביה של לארה התחיל להיות אובססיבי למיתוסים ולאחר מות אביה, לארה הפכה ליתומה. היא נותרה בחסותו של חבר של אביה, קונרד רוט שאימץ אותה כאילו הייתה ביתו. בעקבות עבודתו של רוט, לארה ברוב ילדותה נשארה לבד. בנעוריה, למדה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון. לאחר סיום לימודיה היא חוברת לסמנתה נישימורה והופכת לחברתה הטובה ביותר. ההרפתקאה הראשונה של לארה החלה במציאת הממלכה האבודה ימטאי.
לארה קרופט בתרבות.
דמותה של לארה קרופט ניצבה במוקד ויכוח ציבורי על חוסר הפרופורציה בין גודל שדיה לבין מותניה הדקיקות וגופה החטוב. נטען כי עיצוב זה הופך את לארה לאובייקט מיני וסמל סקס (ביקורת דומה נמתחה בעבר על בובות ברבי). עיצוב דמותה של לארה קרופט שונה החל מ-2013, כך ששדיה הוקטנו וממדי גופה הפכו למציאותיים יותר.
באפריל 2006 זכתה דמותה של לארה קרופט לתואר "גיבורת משחקי הווידאו המצליחה ביותר בהיסטוריה" בספר השיאים של גינס.
בסרטי הקולנוע גולמה לארה קרופט על ידי השחקנית המפורסמת אנג'לינה ג'ולי, דבר שהקנה לה פופולריות נוספת.
שוק מחנה יהודה
שוק מחנה יהודה הוא שוק מזון וביגוד, הנמצא בין הרחובות יפו ואגריפס לצד שכונת מחנה יהודה בירושלים, ומשמש כשוק מזון מרכזי בבירה. בשוק דוכנים וחנויות רבות, הכוללים דוכני ירקות ופירות טריים, אטליזים, מאפיות ומעדניות. יש בשוק גם חנויות לדברי מכולת, תבלינים, מזון אורגני, ממתקים, פרחים, כלי בית, כלי מטבח, כלי עבודה וביגוד, וגם דוכני פלאפל ומסעדות עממיות.
השוק, שנודע בצבעוניותו הרבה, זוכה לתשומת לב רבה בימי בחירות לכנסת, כשנוהגים לבקר בו פוליטיקאים.
בעשור השני של המאה ה-21 הפך השוק לאחד מאזורי הבילוי המרכזיים בירושלים וליעד תיירותי חשוב, ולצד הדוכנים הוותיקים הוקמו בו מסעדות, בתי קפה ופאבים רבים שפועלים עד שעות הלילה המאוחרות. בתי העסק שבו סגורים בערבי שישי ובשבתות.
השוק בתקופה העות'מאנית.
שוק מחנה יהודה החל להתגבש אט-אט בשלהי התקופה העות'מאנית בסוף המאה ה-19, כאשר פלאחים ערבים מן הכפרים ליפתא, דיר יאסין, שייח' באדר וכפרים נוספים ממערב לירושלים, החלו להביא את תוצרתם החקלאית למכירה בדרך יפו, סמוך לשכונת מחנה יהודה. באותה עת היה במקום מגרש ריק ורחב ידיים בבעלות משפחת חיים אהרון ולירו, משפחה יהודית ספרדית אמידה. הפלאחים ניצלו את המרחב הריק כדי להציע את מכולתם הן לעוברי הדרך והן ליושביו היהודיים של גוש הנחלאות הסמוך. הצלחתו של השוק המאולתר הייתה כמעט מתבקשת: יושבי הנחלאות חסכו לעצמם את ההליכה הארוכה עד לשוקי העיר העתיקה המרוחקים, וכך גם יושבי הכפרים הערביים. גבריאל כהן, בן שכונת בית יעקב הסמוכה, תיאר את השוק באותם ימים בספרו "בית אבינו":
השלטון העות'מאני לא התעניין כלל בשוק ההולך ומתהווה, ולא דאג לתשתיות כלשהן כמו סככות או בורות מים, וגם לא פיקח על המסחר המתקיים בו. יושבי השכונות הסמוכות לשוק - מחנה יהודה ושכונת בית יעקב - נחלצו לא פעם לעזרתם של הפלאחים בימי שרב חמים במיוחד, והשקו אותם במים צוננים. בחלוף הזמן הציבו הפלאחים לעצמם סככות רעועות ודוכני עץ, ובתוך כ-15 שנה הפכו אלה למבני פח ועץ קבועים. אז גם החל להתגבש שמו של השוק - בתחילה נקרא "שוק ולירו", על שם בעל המגרש, אך בהמשך החל להיקרא "שוק מחנה יהודה" על שם השכונה הסמוכה מעבר לכביש.
השוק בתקופת המנדט.
תוכנית אשבי.
התפנית המשמעותית במראהו ובארגונו של שוק מחנה יהודה התחוללה בתקופת המנדט, שנים ספורות בלבד לאחר שירושלים נכבשה על ידי הבריטים. המושל הראשון של העיר, רונלד סטורס, ראה בשוק חשיבות עליונה בשימור אופייה המסורתי של ירושלים, ובעידוד תושביה לעבוד ולהתפרנס בעצמם, אך לא יכול היה לשאת את מראהו העלוב של השוק, העומד במקום כה מרכזי על אם הדרך לעיר העתיקה. בשל כך מינה את האדריכל ומתכנן הערים צ'ארלס רוברט אשבי לתכנן באופן מסודר את השוק, כך שיכלול תשתיות ביוב, סניטציה, מים זורמים, תאורה, פתרונות לפינוי אשפה וכדומה.
אשבי תכנן שוק מלבני רחב מידות, המוקף בחומה ובה ארבעה שערים גדולים מכל צד. התכנון הציג מערך של עשרות חנויות המקיפות את החצר והצמודות לחומה, ושורות דוכנים מקורים מאורגנים במבנה סימטרי לרוחב החצר הגדולה. כדי לשוות לשוק מראה אוריינטלי, עיצב אשבי את שערי החומה ופינותיה בסגנון מזרחי עם כיפות ושערים קשתיים, ואף ייעד את מרכז השוק לכיכר קטנה ובה סביל מזרחי. בחזית השוק הפונה לדרך יפו תכנן אשבי שדרת עצים שתפריד בין השוק לבין הרחוב.
שורת חנויות הקבע של ישיבת עץ חיים.
בסופו של דבר נגנזה תוכניתו של אשבי, מסיבות תקציביות בעיקר, והשוק המשיך לפעול במתכונתו הישנה בתנאים סניטריים ירודים ובמראה עלוב ומוזנח. אך עם זאת קהל הקונים הלך וגדל, במיוחד לאחר פרעות תר"פ ותרפ"א, כאשר יהודים הססו להיכנס לשוקי העיר העתיקה. במקביל השתנתה גם אוכלוסיית המוכרים בשוק - מפלאחים ערבים לעולים חדשים יהודים ותושבי השכונות, שהתפרנסו ממכירת תוצרת חקלאית ומוצרי מכולת. את המצב הזה ניצלה ישיבת עץ חיים, ששכנה בצמוד למגרש מצד מזרח, בתוך חצר גדולה ורבועה. פרנסי הישיבה יזמו את הקמתה של שורת חנויות בצמוד לחומת החצר ממערב, שפתחיהן פנו אל המגרש. החנויות נועדו לספק פרנסה ליושביה היהודים של העיר, ולהגדיל את קופת הישיבה בעזרת דמי השכירות שישלמו בעלי החנויות. כארבעים חנויות נבנו במהלך שנות ה-20 וה-30, במימונם של נדבנים ותורמים שקבעו את שמם בלוחות זיכרון מעל פתחי החנויות. בעקבות קירוי השוק (בשנות השמונים) לא ניתן היום להבחין בשלטים אלה.
במקביל המשיכו לפעול הרוכלים הוא הוקם בסוף המאה ה-19
והתגרנים במגרש ולירו, והבריטים רדפו אותם וניסו ללא הפסקה להשליט סדר וניקיון בשוק. הם דרשו את הריסתן של כל סככות הפח והעץ, והוציאו צווים האוסרים על מכירת תוצרת חקלאית ללא פיקוח. מכתבו של אחד התגרנים משנת 1922 ל"ועד העיר" (ארגון שייצג את היהודים מול השלטון הבריטי), הנושא את הכותרת: "הריסת החנויות הבנויות עץ על מגרש האדון חיים ואלירו בשכונת מחנה יהודה", מלמד על המצב הקשה:
שוק הקבע הראשון - רחוב האגס ורחוב התפוח.
הוועד נחלץ לעזרת המוכרים בשוק וסייע כלכלית על ידי מתן הלוואות לכמה מהם, שביקשו להפוך את חנויותיהם למבני קבע. הוועד גם ניהל משא ומתן עם משפחת ולירו שהייתה בעלת הקרקע, ובסופו של דבר נרכשה חלקת אדמה בחלק הפונה לרחוב אגריפס, ועליה נבנו ארבע שורות חנויות בשני רחובות צרים שנקראו רחוב התפוח ורחוב האגס. חלוצי החנויות הבנויות באזור זה היו ברובם בני העדה הפרסית שגרו בשכונת נווה שלום הסמוכה, ובהם אליהו יעקב בנאי ובנו מאיר אליהו, אבותיהם של בני משפחת בנאי המפורסמת. ברחוב האגס חלק מהמקימים העתיקו את מגוריהם אל הקומה השנייה וכילי בלומ ביקרה\ הו
והשלישית שמעל חנויותיהם, ובהם גם מאיר אליהו, שביתו וחנותו שכנו ברחוב האגס 1. כתובת זו שימשה לימים את נכדו הזמר, אהוד בנאי, כהשראה לשיר על שוק מחנה יהודה:
בראשית שנות ה-2000 שונה שמו של רחוב האגס לרחוב אליהו יעקב בנאי, שהיה, כאמור, מחלוצי השוק ואחת הדמויות הבולטות בו.
בצד חנויות הקבע המשיך השוק להתנהל כרגיל בדוכנים ובסככות רעועות, בהם הציעו רוכלים את מרכולתם במחירים נמוכים בהרבה מאלה שבחנויות הבנויות. בשל כך פנו הסוחרים במכתבים זועמים לעיריית ירושלים וטענו כי המאמץ הרב שהשקיעו בהסדרת עסקיהם בחנויות עמד למעשה בעוכריהם, שכן עתה עליהם לשלם מיסים ולעיתים אף שכר דירה, ולעמוד תחת פיקוח של משרד הבריאות, בעוד שהתגרנים והרוכלים מול חנויותיהם פטורים מכל אלה, ויכולים להציע בשל כך את מרכולתם במחיר נמוך ש"שובר את השוק". בשנת 1928 החריף המצב עד כי יושבי החנויות שבתו במחאה ודרשו שיורחקו כל בעלי הדוכנים מקרבת השוק. אלה מצדם טענו כי הם חפצים בחנויות קבע, אלא שאין ידם משגת לממן את קניית הקרקע ואת הבנייה.
שוק הקבע השני - שוק הלוואה וחיסכון.