לאחר מותו של מפקדו צ׳אי או (נובמבר 1916) ושל אשתו הראשונה, ז'ו פיתח תלות גדולה וחמורה באופיום שפגעה בו עד 1922, אבל עבר טיפול גמילה בשנחאי. חייליו המשיכו לתמוך בו, דבר שדחף אותו לאסוף כוחות ולהיות לוחם מחדש. בשנת 1920, לאחר שגורשו כוחותיו מסצ'ואן לעבר הגבול הטיבטי, הוא חזר ליונאן כמפקח על ביטחון הציבור בממשלת הפרובינציה. בערך באותו זמן הוא החליט לעזוב את סין ללימודים באירופה. הוא נסע תחילה לשנחאי, שם כאמור הוא טיפל בהתמכרות לאופיום. על פי ההיסטוריונים של הקוומינטנג, שם פגש את ד"ר סון יאט-סן. הוא ניסה להצטרף למפלגה הקומוניסטית הסינית בתחילת 1922, אך נדחה בשל היותו לוחם.
המעבר לקומוניזם.
בשלהי 1922 הגיע ז'ו לברלין. הוא התגורר בגרמניה עד 1925, ולמד בשלב מסוים באוניברסיטת גטינגן. כאן פגש את ג'ואו אנלאי ( Zhou Enlai) ולאחר מכן גורש מגרמניה עקב השתתפותו במספר מחאות סטודנטים. בתקופה זו הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית הסינית; ז'ואו אנלאי היה אחד מנותני החסות שלו (לאחר שלב נותני החסות, המועמד נמצא עדיין בשלב ״על תנאי״, השלב שלפני החברות בפועל). ביולי 1925, לאחר שגורש מגרמניה, נסע לברית-המועצות ללימודי צבא ומרקסיזם באוניברסיטה הקומוניסטית. בעודו במוסקבה נולדה בתו היחידה. ז'ו חזר לסין ביולי 1926 כדי לשכנע ללא הצלחה את מנהיג סאצ'ואן, יאנג סן, לתמוך במרד נגד הממשלה.
ב־1927, בעקבות התמוטטות החזית המאוחדת הראשונה, הורו רשויות הקוומינטנג לז'ו להוביל כוח נגד ההתקוממות של נאנגצ'אנג של ג'ואו אנלאי ושל ליו-בוצ'נג. לאחר שסייע לדכא את ההתקוממות, ז'ו וצבאו ערקו מן הקוומינטנג, והוא נאלץ לברוח עם חייליו. הוא הצליח למצוא מקלט לכוחות שנותרו לו על ידי הצטרפותו למפקד צבאי אחר- פאן שיזנג, ונקרא עד מהרה לעמוד בראש יחידה צבאית חדשה בחזית בנאנצ'אנג.
ז'ו ומאו.
הקשר ההדוק של ז'ו עם מאו דזה דונג החל בשנת 1928, כאשר בסיועם של צ'ן יי ולין ביאו, ז'ו ערק מהגנתו של פאן שיסנג וצעד עם צבאו - 10,000 חיילים להרי ג'ינג-גאנג בחבל יונאן. כאן מאו יסד משטר מקומי ״סובייטי״ ב־1927, וז'ו החל לבנות את צבאו כצבא האדום וסייע לגבש ולהרחיב את אזורי השליטה של מאו. הם איחדו כוחות אחרי הפגישה שאירעה בגשר לונגיאנג ב־28 באפריל 1928, ותועדה על ידי אחיו של מאו ששירת תחת פיקודו של ז'ו. בפגישה הצהיר ז'ו: "עלינו לאחד כוחות ולבצע מדיניות צבאית ואגררית מוגדרת היטב". התפתחות זו הפכה לנקודת מפנה היסטורית - הכוחות המאוחדים הרכיבו את "הצבא האדום הרביעי", עם ז'ו כמפקד הצבאי ומאו כנציג המפלגה הקומוניסטית הבכיר.
הנהגתו הצבאית של ז'ו נתנה לו מעמד של יוקרה והמקומיים אפילו שייכו לו יכולות על טבעיות. במהלך התקופה, מאו וז'ו היו קשורים כל כך עד שהכפריים המקומיים היו מכנים אותם כ"ז'ו-מאו ". בשנת 1929 נאלצו ז'ו ומאו להימלט מהג'ינג-גאנג-שאן לרויג'ין בעקבות לחץ צבאי של הקוומינטנג. כאן הם הקימו את ״הרפובליקה הסובייטית הסינית״, שבסופו של דבר תגדל לכ -30,000 קמ"ר ותכלול כשלושה מיליון בני אדם. בשנת 1931 התמנה ז'ו למנהיג הצבא האדום ברויג'ין על ידי הנהגת המפלגה הקומוניסטית הסינית. הוא הוביל בהצלחה כוח צבאי רגיל נגד הקוומינטנג במערכה נגד הכיתור. עם זאת, הוא לא היה מסוגל לעשות את אותו הדבר במהלך מבצע נוסף. לבסוף בשנת 1934, ז'ו עזר לפרוץ את הכיתור עם הכוחות הקומוניסטים, פריצה שהחלה ״המסע הארוך״ בו נסוגו הכוחות הקומוניסטים פנימה לתוכי סין היבשתית למרחק של 10 אלפי ק״מ, בעקבות לחץ צבא הקוומינטנג.
מנהיג הצבא האדום.
במהלך ״המסע הארוך״ נערכה ועידה של הכוחות הקומוניסטים השונים, תוך מאבקים פנימיים פוליטיים על השליטה במפלגה ובצבא. ז'ו תמך במאו ושיתף פעולה עם מפקד צבא נוסף. ביולי 1935 היו ז'ו וליו בוצ'נג עם הדיוויזיה הרביעית, בעוד מאו דזה דונג וג'ואו אנלאי היו עם הדיוויזיה הראשונה. כאשר נפרדו שתי הדיוויזיות ז'ו הוכרח ללכת דרומה. הדיוויזיה הרביעית לא שרדה את הנסיגה דרומה דרך פרובינציית סצ'ואן, אבל כשהגיע ליונאן, ז'ו פעל לשיקום הדיוויזיה בהדרכתו הפוליטית של מאו.
במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ומלחמת האזרחים הסינית, ז'ו מילא את תפקיד המפקד העליון של הצבא האדום, וב -1940, תכנן וארגן מתקפה של מאה הגדודים. [38] המבצע הסתיים בהצלחה. מאוחר יותר מאו ייחס הצלחה זו לאימוץ הטקטיקה הצבאית היפנית של ״אדמה חרוכה״ - הרס כללי של המקומות במלחמה וחיסול האוכלוסייה האזרחית והלוחמים האויבים.
חיים מאוחרים.
בשנת 1949 מונה ז'ו למפקד הכללי של ״צבא השחרור העממי״ (PLA), וכך הוא מצטייר בעיני הדורות הבאים. הוא גם כיהן כסגן יו"ר המפלגה הקומוניסטית (1956–1966) וסגן יו"ר הרפובליקה העממית של סין (1954–1959). ז'ו פיקח על ״צבא השחרור״ במהלך מלחמת קוריאה כמפקד העליון. ב-1955 הוענקה לו דרגת מרשל. בוועידת לושאן, הוא ניסה להגן על פנג דה-הואי, בר פלוגתא בהנהגת המדינה. זאת על ידי מתיחת ביקורת מתונה יותר על פנג, במקום גינוי, כפי שעשה זאת מאו דזה דונג. מאו נפגע מהתנהגותו של ז'ו דה. לאחר הוועידה פוטר ז'ו מתפקידו כסגן יושב-ראש הוועד המרכזי, בגלל נאמנותו לפנג.
באפריל 1969, במהלך ״מהפכה התרבות״, פוטר ז'ו מתפקידו בוועדה המתמדת של המפלגה הקומוניסטית הסינית והושעה מפעילותו בקונגרס הלאומי העממי. אולם, בשל התמיכה של ג'ואו אנלאי, הוא לא נפגע ולא נכלא. באוגוסט 1969 הוציא לין ביאו פקודה להגליית אנשי צבא מרכזיים לאזורים מרחוקים בגלל המתח בין סין לברית-המועצות, ז'ו דה גורש לגואנגג'ואו. בשנת 1973 הוחזר ז'ו להיות חבר בוועדה המתמדת.
הוא המשיך להיות דמות מדינית בולטת עד מותו - ב-6 ביולי 1976.
חיים אישיים.
ז'ו דה היה נשוי מספר פעמים, לפי הביוגרפיה הבלתי גמורה שכתבה אנייס סמדלי; אולם אין עדות לכך שהוא התחתן עם אם בתו היחידה (אי זיאואה) היחסים הידועים שלו היו עם:
ליאופולד גרשטל
ליאופולד (פולדי) גרשטל (28 בינואר 1925 - 23 במאי 2010) היה אדריכל ישראלי ומחנך שהשפיע רבות על התרבות האדריכלית בישראל ובאוסטריה.
ביוגרפיה.
ליאופולד גרשטל נולד ב-1925 בעיר יאשי שברומניה. בשנת 1941 עלה לישראל והתמקם בחיפה. אביו היה האדריכל משה גרשטל, אחד מאבות הבנייה הישראלית. גרשטל האב תכנן בין היתר את מבנה שוק תלפיות שבשכונת הדר הכרמל, את בית התעשייה שבשכונה ואת מבנהו הישן של בית החולים כרמל. ליאופולד למד אדריכלות בין השנים 1942- 1949 בטכניון. בין מרציו היה פרופסור אדלמן אשר במשרדו עבד כאסיסטנט בין השנים 1949 - 1955. משנת 1955 היה לאדריכל עצמאי. בשנת 1969 החל להרצות באופן סדיר, עיסוק אשר ליווה אותו במהלך כל הקריירה. בשנים 1969–1982 שימש כמרצה בכיר בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון. בשנת 1978 לימד כמרצה אורח במחלקה לבניין ועיצוב באוניברסיטת אינסברוק, אוסטריה. בשנת 1979 הרצה במחלקה לבינוי מגורים ועיצוב באוניברסיטה הטכנית, וינה, אוסטריה. בין השנים 1982 ל-1993 היה ראש החוג לארכיטקטורה באוניברסיטת אינסברוק. ב-1987 היה מרצה אורח באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק ובשנים 1992–1993 שימש כמרצה אורח בבית הספר לאדריכלות ברטלט שבלונדון. ב-2010 נפטר גרשטל בחיפה והובא למנוחות בבית העלמין נוה דוד שבעיר.
אדריכלות.
בשנות השישים תכנן גרשטל מספר מבנים עירוניים תחת הכותרת ״אורבניזם מרחבי״. במסגרת שיטת בניה זו יש העניק גרשטל לחלל שמעל ובין המבנים חשיבות עיצובית שווה כשם שהעניק למבנים עצמם. בשיטה זו ההתייחסות לטופוגרפיה שונה מהנהוג החל משלבי העיצוב הראשוניים. בזאת הכוונה מתן תשומת לב לתבנית הקרקע מעבר להתייחסות בתוכנית הקרקע. השאיפה הייתה ליצור מבנה שהוא תוצר של המקום בו הוא יבנה. דוגמה לכך היא בניין בית הלוואה וחיסכון במרכז המושבה זכרון יעקב אשר נבנה 1987. הבניין נבנה כאולם קונצרטים המוקדש לקהילה. על גגו נבנתה מרפסת מופעים פתוחה. המבנה הוא מעיין ‘קופסה פתוחה’ לחזית. בתוכה תצוגה של ארבעה סוגי גגות רעפים עליהם סוגר גג רעפים נוסף ששתי צלעותיו פתוחות לשמיים. במבנה המכון להשכלה גבוהה למקצועות כלכליים באינסברוק התייחס גרשטל בעיצובו למיקומו יוצא הדופן. המבנה ממוקם בין גבעותיה של חבל טירול האוסטרי. בחזית הקדמית עיצב גרשטל חלון עגול המהווה מסגרת להתבוננות על אחת הגבעות המושלגות. חלקו העליון של העיגול נמשך בחלון מלבני לאורך גגו של המבנה. דרך חלון זה נשפך אור על מבואת בית הספר. בקצהו נפגש חלון הגג עם חלון מעוגל מקביל הצופה על גבעה נוספת. גרשטל רצה שהמבנה יתקשר עם הסביבה הטבעית בה הוא ממוקם. בעזרת תכנון פתחי החלונות נוצר דיאלוג בין שני רכסי ההרים המקיפים אותו.
קשתות הן אחד מסימני ההיכר של גרשטל ובכך מפרידות אותו מהסגנון המודרניסטי. בנוסף חלק מהמבנים אותם תכנן חופפים עם מאפייני זרם האדריכלות ה״ברוטליסטית״. בסגנון בניה זה אמצעיי הבניה מופגנים בגאון. המבנים מאופיינים בבנייה בבטון חשוף ובשימוש בצורות בסיסיות מגוונות. מראה ״לא גמור״ זה קשור לתפיסת הבינוי הכוללת של גרשטל. בריאיון לחנה רוזנטל בשנת 1989 שיתף שמראה המשדר רשלנות, הזנחה בבנייה במובן מסוים, מעיד בעיניו על כך שלמתגוררים בבית יש תעסוקה מעניינת יותר. שהם מתעניינים בנושאים נעלים יותר מהמגורים עצמם.