באוגוסט 2011 הגרסה הרוסית "האצולה החדשה" הגיע למקום השביעי ברשימת רבי המכר של המגזין Knizhnoe Obozrenie. בתחילת ספטמבר הוא כבר הגיע למקום השני ברשימת רבי המכר. ב-20 בספטמבר למחברים נמסר מאת אלנה יבגראפובה, העורכת הראשית של הוצאת אלפינה, כי ב-14 בספטמבר, מנכ"ל תשלובת "פוליגראפיק צ'כוב", מר קרווצנקו, קיבל מכתב ממחלקת מוסקבה של הפס"ב ולפיה א. סרגייב, ראש מינהלת 2 במחלק הבין-אזורי מס' 6 ביקש לברר את זהותם של אותם אנשים שעסקו בהדפסת הספר במהדורתו הרוסית.
הספר האצולה חדש: שיקום הביטחון הלאומי של רוסיה והשבת מורשת הקג"ב, יצא לאור על ידי הוצאת PublicAffairs בספטמבר 2010 בארצות הברית ובבריטניה. הספר יצא לאור באנגלית, אבל החומר שעליו נכתב, פורסם כבר בתקשורת הרוסית, שאיתה עבדו המחברים בעבר במשך 10 שנים, כולל עיתון ה"דיילי ג'ורנל".
עלילת הספר.
בדצמבר 2000, מנהל הפס"ב דאז, ניקולאי פטרושב, אמר בגאווה על הפס"ב: "אני לא רוצה לדבר במילים גבוהות, אבל הכי טוב לעובדים שלנו, זה הכבוד והגאווה של הפס"ב, העבודה היא לא בשביל הכסף ... חיצונית, הם שונים, אבל יש תכונה אחת חשובה המאחדת אותם - זהו צבא העם, אם תרצה "אצולה חדשה" מודרנית".
לאורך שנות ה-2000, היה הפס"ב אכן ספק של אליטה חדשה במדינה, לאחר שקיבל כוחות חדשים וחסינות מפני פיקוח ציבורי ופרלמנטרי. פוטין עשה שירות גדול לפס"ב, כשהטיל עליו גם תפקידי מצבעים מיוחדים ומשימות בחו"ל, תפקיד שאמור לבצע הסו"ר.
במקביל, העניק פוטין לפס"ב תפקיד חדש ומסוכן. כקצין קג"ב לשעבר, וכחדש בשלטון, התייחס פוטין אל שירות הביטחון הפדרלי כמבנה אחד, שהוא יכול לסמוך עליו. השירות החשאי הפך למשאב אנושי מרכזי ואנשיו איישו משרות של חברות ממשלתיות במדינה, פשוטו כמשמעו, כהתגלמות התזה של פטרושב בדבר האצולה הרוסית החדשה.
מתנגדי משטר רבים, עיתונאים וחברי פס"ב האמינו בתחילה כי הנה באה הדרך לשחזור הקג"ב הסובייטי. אבל הם תמיד שוכחים פרט אחד חשוב: הקג"ב, אף שהיה כל יכול, היה בשליטה מוחלטת של המפלגה הקומוניסטית.
בתקופה הסובייטית, בכל המחלקות של הממשלה פעל הקג"ב, שמטרתו העיקרית הייתה פיקוח על קציני ביטחון. כתב האמנה של הקג"ב מ-1959 קובע בבירור: "ארגוני המפלגה ... יש לממש ולמלא את היעדר גורמי הביטחון". היום הפס"ב חדיר לחלוטין מבחוץ וחסר שליטה.
בשנות ה-90 הפס"ב התמודד עם איום שכמעט לא היה ידוע לשירות החשאי הסובייטי: טרור - לחימה בטכניקות שליטה קשות, אליו לא היו רגילים בקג"ב של שנות ה-70 וה-80.
כתוצאה מכך, נערך ארגון מחדש לגמרי, ואולי בכך צבר הארגון השפעה רבה יותר מהקג"ב בזמנו. מעולם לא הייתה מערכת משאבי אנוש של שירותי הביטחון וקצין שהוביל את המדינה במשך עשר שנים. נזכיר כי הפופולרי ביותר למעט, ראש הפס"ב פוטין, הוא ראש הקג"ב, המנהיג הסובייטי יורי אנדרופוב שהיה קצין, מפעילי המפלגה ונציג של הוועד המרכזי שהוביל את ביטחון המדינה ויש האומרים כי היווה את ההשראה לפוטין.
אנשי הפס"ב לא ניסו לשנות את כללי המשחק הכלכלי ברוסיה כדי להשפיע על הקפיטליזם האוליגרכי, אבל הם הצליחו להשפיע השפעה ניכרת על התרבות הפוליטית של המדינה. מרחב הדיון הציבורי צומצם, והחיפוש אחר תשובות לשאלות חשובות, פינה את מקומו לחיפוש האויב.
היום, אם עיתונאי שואל פקיד שאלה רצינית, הוא אינו מנסה לענות על זה, מחפשים מישהו שיש לו הוראה בעניין זה. התקשורת העצמאית נעלמה כמעט, השקפת העולם, שמוצגת על ידי התקשורת, בעיקר תואמת את רצונו של הקרמלין. ארגונים לא ממשלתיים מוגבלים בשל ההאשמות במדיניות חוץ שלילית והקהילה המדעית ברוסיה מאוימת על ידי שורה של משפטים קשים נגד מדענים המואשמים בריגול.
בינתיים, יעילותן של סוכנויות הביון, אפילו בתנאים נוחים שכאלה נשארת שאלה גדולה. הפס"ב השקיע מאמצים רבים בציד מרגלים, אך השיטות שבאמצעותן נעשה שימוש, מעמידות בפסק את אמינות האיום.
הפס"ב פשט על ארגונים לא ממשלתיים, בחשד כי ארגונים אלה יכולים לארגן מהומות או מהפכה. זו הייתה טעות ברורה: ארגונים אלה תמיד היו קטנים מדי ולא נהנו מתמיכה עממית רחבה. הפס"ב התערב בפוליטיקה, כנראה בניסיון להוכיח את נחיצותה עבור הקרמלין, אבל בלוביאנקה (מטה הפס"ב) העריכו בטעות כי קיים איום על התנגדות כלשהי לפופולריות של פוטין. הפס"ב אומנם העריך כראוי את האויב במלחמה בטרור. לנוכח מלחמת גרילה, שירותים חשאיים ברוסיה מנסים להרוס את הבדלנים מבית ומבחוץ. וכך פעם אחר פעם, כאשר בדלנים ותיקים נהרגים, חדשים מיד באים במקומם. חיסולו של זלימחאן יאנדרבייב בקטר (שבוצע על ידי הגר"ו דווקא) לא שינה את המצב בצפון הקווקז, אבל המוניטין של השירות החשאי הרוסי נפגע מאוד, כששניים מסוכניו נלכדו.
שוב ושוב האשימה ההנהגה של הפס"ב במצב הביטחוני המידרדר בצפון הקווקז כוחות וארגוני טרור זרים - "אל-קאעידה" ומדינות זרות, שלכאורה סייעו למחבלי אל-קאעידה בצ'צ'ניה ודאגסטן.
עם זאת, עם העברת הדגש על אויבים חיצוניים, בפס"ב התעלמו מהטקטיקה של הטרוריסטים, שבו נעשה שימוש בקווקז ונבדק על ידי שאמיל בסאייב (בפיגועי התאבדות ולקיחת בני ערובה), וכן בשנת 2000, השיטות פותחו עוד יותר על ידי יורשיו (באמצעות התקפה על תשתית כוחות הביטחון).
לבסוף, נכשל הפס"ב למלא את המשימה העיקרית שהציב פוטין - להעמיד לרשותו מספר גדול של חסידי ותומכי הקרמלין וקצינים נאמנים החולקים רעיון משותף וחזון משותף לעתיד המדינה.
ברגע שקצינים הוחדרו לתוך תאגיד כלכלי, התברר כי הפס"ב סובל מפילוג ופיצול חריף בתוככי הארגון. יש מאבק בין חמולות שונות בתוך כוחות הביטחון.
כיום, המשבר הכלכלי המקומי פגע גם בשירות החשאי בעיקר בקרב הקולונלים והגנרלים. עדות לכך היא הכמות הנכבדה של תביעות שהוגשו נגד חברי הנהגת הפס"ב (כשחלק מהתביעות כבר עברו לבית הדין לזכויות אדם בשטרסבורג ולפחות אחד כבר נסגר).
קציני פס"ב הפכו לכוח היחיד המסוגל להציל את המדינה מפני אויביה הפנימיים והחיצוניים. עם זאת, בעשר השנים האחרונות הם לא הצליחו להציע רעיונות חדשים, אבל הרעיון של "לשרת" את המדינה, איך המדינה צריכה להיראות, הם טרם הפנימו והקצינים עסוקים ברווחתם האישית, דבר המתבטא בשחיתות גואה, הולכת וגוברת.
גרף (קומבינטוריקה)
צ'אנדרה טאל
צ'אנדרה טאל (Chandra Taal, "אגם הירח") הוא אגם מים מתוקים הממוקם בלב הרי ההימלאיה, במדינת הימאצ'ל פרדש בצפון הודו.
האגם המוקף הרים נמצא בעמק ספיטי, בגובה של 4,300 מטרים מעל לפני הים ושמו ניתן לו בשל צורתו הדומה לסהר.
הנופים הדרמטיים מסביב לאגם הפכו אותו לנקודת משיכה למטיילים רבים באזור.
ניתן להגיע רגלית לצ'אנדרה טאל ממעבר ההרים קונזום הנמצא במרחק של כ-8 ק"מ. ישנה גם דרך לרכבים מהדבה באטאל, שנמצאת על כביש מנאלי - לה, אך דרך זו משובשת ולעיתים קרובות חסומה בשל תנאי מזג האוויר.
יורי גנדלסמן
יורי גנדלסמן (באנגלית: Yuri Gandelsman, ברוסית: Гандельсман, Юрий Борисович; נולד ב-1951) הוא ויולן יהודי יליד אוזבקיסטן, שפעל ברוסיה,ישראל והחל משנת 2000 בארצות הברית.
חייו.
גנדלסמן נולד בטשקנט שבאוזבקיסטן למשפחת מוזיקאים - אמו הייתה זמרת אופרה ואחיו, אלכסנדר ז'ורבין, היה למלחין. יורי החל ללמוד נגינה בכינור עוד בטשקנט, ובהמשך עבר עם משפחתו למוסקבה והמשיך את לימודיו בבית הספר גנסין למוזיקה.
קריירה.
גנדלסמן החל את הקריירה שלו כוויולן בפילהרמונית של מוסקבה, שם הגיע לדרגת הוויולן הראשי. הוא הופיע ברסיטלים עם נגנים בעלי שם, בהם הפסנתרן סביאטוסלב ריכטר וכסולן באנסמבל הווירטואוזים של מוסקבה. באחד הביקורים של האנסמבל בישראל קיבלו הוא ואשתו החלטה לעלות לארץ ובשנת 1990 הגיעו עם בתם נטשה לישראל. גנדלסמן התקבל לתזמורת הפילהרמונית הישראלית כוויולן ראשי ובמקביל לימד באקדמיה למוזיקה בתל אביב והיה ראש המחלקה למוזיקה קאמרית שם.
בשנת 2000 החליט גנדלסמן להתפטר ממשרותיו בפילהרמונית ובאקדמיה למוזיקה, לקבל הצעה מרביעיית פיין ארטס האמריקאית ולפתוח קריירה חדשה בתחום הנגינה ברביעיית מיתרים. גם בנם, הכנר יונתן גנדלסמן, היגר לארצות הברית, שם יצר לו קריירה משלו בניו יורק. בתו של גנדלסמן, נטשה שר, העדיפה להישאר בישראל וכיום היא חברה בטריו מיתרים אראטו ומנגנת בקאמרטה הישראלית ירושלים.
יוני בור
יוני בור (Jonnie Boer; נולד ב-9 בינואר 1965) הוא שף הולנדי ובעליה של מסעדת "De Librije" (דה ליברייה), בזוולה, הולנד.
ביוגרפיה.
יוני בור נולד בכפר חיטהורן שבהולנד. ב-1989 נהפך לשף הראשי של מסעדת “דה ליברייה”. ב-1992 רכשו הוא ואשתו תרז את המסעדה. הם זכו בכוכב הראשון במדריך מישלן האדום בשנת 1993, הם זכו בכוכב השני ב-1999, ב-2004 זכו בניקוד המקסימלי - שלושה כוכבים במדריך מישלן. בשנים 2007 ו-2008 המסעדה קיבלה ניקוד של 19.5 מתוך 20 ממדריך גו מיו ונבחרה למסעדת השנה במהדורה ההולנדית של הגו מיו בשנת 2011. המסעדה נבחרה ל-37 בטיבה בעולם בשנת 2010 ול-46 בטיבה בעולם ב-2011, במדריך 50 המסעדות הטובות בעולם. זכתה בפרס "המסעדה הטובה ביותר" באתר Very Best לשנת 2010.
המסעדה שוכנת במבנה ששימש כספריית מנזר מהמאה ה-16 (ומכאן השם "De Librije"). בנוסף לכך בבעלות בור ואשתו "Librije's Winkel" (חנות בישול), מסעדת "Librije's Zusje", "Librije's Hotel" (מלון) ו"Librije's Atelier" (בית ספר לבישול וליין). כולם שוכנים במבנה ששימש בעבר כבית כלא לנשים. יוני בור הוא השף הראשי ואשתו תרז היא המארחת ואוצרת היין.
ספר לרישום עסקאות מקרקעין