בשנות השבעים גברו הביקושים לחשמל ובהתאם לכך גדל גם כושר ייצור החשמל של חברת החשמל, על ידי הקמת תחנות-כוח חדישות וגדולות יותר מאשר קודמותיהן: בשנת 1971 נחנכה תחנת-הכוח "רדינג ד'" בכושר ייצור כולל של 428 מגוואט; בשנים 1974–1977 הופעלו לראשונה ארבע יחידות ייצור חדשות בתחנות-הכוח אשדוד ג' ו-ד', כל אחת בכושר ייצור של 228 מגוואט. אתר תחנות-הכוח באשדוד נקרא על שם לוי אשכול, ראש הממשלה השלישי של מדינת ישראל.
בשנות השמונים פרסה החברה וחיברה את כל אזור יהודה ושומרון לרשת החשמל של ישראל. עד אז פעלה באזור רשת נפרדת שהוקמה בזמן השלטון הירדני שחלקה הופעלה על ידי חברת החשמל המזרח ירושלמית.
עידן הפחם בייצור החשמל.
בעקבות האמרת מחירי הנפט לאחר מלחמת יום כיפור וחרם הנפט אותו הפעילו מדינות ערב, החליטה חברת החשמל להקים תחנות-כוח היכולות לייצר חשמל הן בכוח הפחם - הזול מהדלק הנוזלי. בין השנים 1981 ל-2000 הוקמו ארבע תחנות-כוח חדישות, בעלות כושר ייצור גדול שמייצרות חשמל באמצעות פחם: בחדרה, באתר הקרוי היום אתר "אורות רבין" על שמו של יצחק רבין, הוקמו שתי תחנות-כוח בכושר ייצור כולל של 2,590 מגוואט. באשקלון, באתר הקרוי על שם האחים פנחס ואברהם רוטנברג, הוקמו שתי תחנות-כוח נוספות, בכושר ייצור כולל של 2,250 מגוואט. נכון לשנת 2008 מופק בשני אתרי ייצור אלה חלק נכבד מהחשמל הדרוש למשק הישראלי. הפעלת תחנות הכוח הללו באמצעות פחם, במקום בדלק נוזלי, תרמה לחיסכון רב בעלויות ייצור החשמל בישראל עד למעבר לשימוש בגז הטבעי.
עידן הגז הטבעי בייצור החשמל.
באוגוסט 2005 חתמה חברת החשמל על הסכם לרכישת גז טבעי מחברת EMG, אשר קיבלה מעמד מיוחד המאפשר לה לרכוש גז טבעי מחברות הגז במצרים ולמכור אותו למדינות בחוף המזרחי של הים התיכון במסגרת קו צינור אל עריש-אשקלון. על-פי הוראות ההסכם הקימה חברת EMG מערכת לאספקת גז ממצרים לישראל, הכוללת מערכת דחיסה באל עריש, צינור ימי באורך של 92 ק"מ מאל עריש לאשקלון ומסוף קבלה באתר קצא"א באשקלון. EMG סיימה לבנות את הצינור הימי ומסוף הקבלה באשקלון בחודש פברואר 2008. תחילת אספקת הגז החלה בחודש יולי 2008. כגיבוי נוסף להבטחת ההסכם נחתם מזכר הבנות בין ממשלת מצרים וממשלת ישראל, לפיו ערבה ממשלת מצרים לאספקה של עד 7BCM של גז טבעי בשנה למדינת ישראל.
במהלך 2010 הרחיבה חברת החשמל את השימוש בגז טבעי וביכולתה היה לייצר באמצעותו למעלה מ-50% מסך יכולת הייצור הכוללת. כ-56% מהגז הטבעי סופקו על ידי קבוצת "ים-תטיס" ו-44% סופקו על ידי חברת EMG המצרית.
מאז כניסת הגז הטבעי למערך ייצור החשמל חלה ירידה ניכרת בכמות פליטות מזהמי האוויר בישראל: הפחתה של למעלה מ-90% בפליטות גופרית דו-חמצנית וחומר חלקיקי וכן הפחתה של 20% - 30% בפליטת תחמוצות חנקן מהאתרים שבהם נעשה שימוש בגז טבעי.
ב-5 בפברואר 2011, אירע פיצוץ בצינור הגז הטבעי בסיני, אשר גרם להפסקה מוחלטת באספקת הגז לישראל וכן למדינות שאליהן מוזרם הגז באמצעות צינור הגז הערבי (ירדן, סוריה) למשך 39 יום. לאור אי רציפות באספקת הגז הטבעי ממצרים, עד כדי הפסקה מוחלטת של האספקה, נדרשה חברת החשמל להיערך לייצור חשמל בתמהיל דלקים שונה. תמהיל זה נדרש גם בשל הוראות הצו הרוחבי של המשרד להגנת הסביבה, המחייב שריפת סולר לפני שריפת מזוט (סולר הוא דלק יקר משמעותית ממזוט, אך הוא נחשב ידידותי יותר לסביבה ומזהם פחות).
בחודשים דצמבר 2011 ופברואר 2012 אישר דירקטוריון חברת החשמל את תנאי ההתקשרות עם שותפות שדה "תמר", הממוקם כ-90 ק"מ מערבית לחיפה. ההסכם הוא לרכישת גז טבעי במשך 15 שנה. במקביל, הושלמה קבלתם של היתרי הזרמה למרבית אתרי ייצור החשמל ברחבי ישראל ובוצעו מהלכים לבדיקת חלופות לאגירת גז טבעי (גז טבעי נוזלי), כדי לגשר על תקופת המחסור הנצפית בגז טבעי עד תחילת הפקת הגז משדה "תמר" וכמענה לשיאי ביקוש ואמינות האספקה.
בסוף מרץ 2013 החלה אספקת הגז מקידוח תמר לצרכנים בישראל ובראשם חברת החשמל, מה שסיים תקופה ארוכה של מחסור בגז טבעי.
מבנה החברה.
חברת החשמל הוקמה כחברה ציבורית שמניותיה נסחרו בבורסה לניירות ערך בלונדון, ולתקופה מסוימת בבורסה בתל אביב, אך בעקבות הלאמת החברה והצעת רכש של מדינת ישראל ליתרת המניות המוחזקות בידי הציבור, הפכה החברה לחברה ממשלתית, כאשר מדינת ישראל מחזיקה בכ־99.85% ממניות החברה, והיתרה מוחזקת בידי משקיעים בודדים. בעקבות כך הופסק המסחר הציבורי במניותיה של החברה. על פי רשות החברות, מעמדה של החברה הוא עדיין כשל חברה ציבורית, בשל יתרת המניות המוחזקת בידי הציבור ושייתכן והונפקו בהנפקה ציבורית, ועל כן פועלת חברת החשמל בהתאם להוראות החלות על חברות ציבוריות, כדוגמת פרסום דו"חות כספיים רבעוניים ושנתיים לציבור.
דירקטוריון החברה, ובראשו יושב ראש הדירקטוריון הוא האחראי לניהול תקין של החברה. הדירקטוריון אחראי בין היתר על אישור דוחות כספיים של החברה, תקציב, תוכניות פיתוח, הלוואות, הסכמי שכר, מינויי בכירים, מבנה ארגון ועוד.
המנהל הכללי של החברה פועל בכפיפות ישירה ליושב ראש הדירקטוריון.
למנהל הכללי כפופים חברי הנהלת החברה, העומדים בראש חטיבות מקצועיות ויחידות סמך.
היחידות הכפופות למנהל הכללי הן:
החטיבות הכפופות למנהל הכללי הן:
חברת החשמל מחזיקה בבעלות מלאה על החברה הלאומית לאספקת פחם, 50% ממניות החברה המנהלת של קרן השתלמות של עובדי חברת החשמל לישראל, כ־40% ממניות חברת התקשורת Unlimited (IBC), וכ־8.3% ממניות המכון הישראלי לאנרגיה וסביבה. בנוסף לחברה אחזקות זניחות בחברת כימיקלים לישראל, כ־50% מניות החברה (לא-פעילה) לפיתוח משאבי אנרגיה (פמ"א). לחברת החשמל חברות בנות לא פעילות בשמות: חברת נכסי הירדן, חברת מגרשי קבלנים, מעברות הירדן, ו־"חברת הבניין לארץ-ישראל".
מערכת הייצור.
במדינת ישראל פועלות 5 תחנות כוח חופיות, המתופעלות בידי חברת החשמל לישראל:
טורבינות הגז.
לקראת סוף שנות ה-80 החלה חברת החשמל להקים תחנות-כוח גם באתרים המרוחקים משפת הים. תחנות-הכוח הללו זכו לשם "המערך הפנים ארצי" והוקמו במסגרתו יחידות ייצור מסוג טורבינות גז, שאינן זקוקות למי ים לטובת קירור. טורבינות הגז מופעלות ישירות באמצעות גזים הנוצרים בתהליך שריפת הדלקים, בשונה מטכנולוגיית הקיטור, שבה הטורבינה מופעלת באמצעות קיטור הנוצר כתוצאה מחימום מים בדודי תחנת-הכוח באמצעות שריפת דלקים.
שתי טורבינות הגז הראשונות בישראל הופעלו בשנת 1961 בתחנת "אורים" שליד חיפה. הספק התחנות הללו היה קטן יחסית (10 מגאווט כל אחת) והן נועדו לספק חשמל בשעות עומסי שיא. בנוסף לכך, נועדו טורבינות הגז אלו לשמש עתודה ביטחונית בשעת חירום.
מערך טורבינות הגז של חברת החשמל כולל יחידות משלושה סוגים שונים:
חברת החשמל מפעילה מספר אתרים פנים ארציים בהם מותקנות טורבינות גז:
מערכת הולכת החשמל.
במקביל להגדלת כושר ייצור החשמל במדינה פותחה גם רשת החשמל הארצית, שתפקידה להוליך את החשמל מתחנות-הכוח אל כל רחבי הארץ. קווי החשמל הראשוניים, במתח חשמל של 6, 22 ו-66 קילו-וולט, הוחלפו במהלך השנים בקווי מתח חשמל גבוהים יותר - 110 קילו-וולט ו-161 קילו-וולט. בסוף שנות השמונים החלה חברת החשמל להקים את קו מתח העל 400 קילו-וולט אשר הפך במהלך שנות התשעים למעין "מוביל החשמל הארצי" (והידוע גם בשם "אוטוסטראדת החשמל"). הקטע הראשון של הקו הוקם ב-1989 וחיבר את תחנת-הכוח "רוטנברג" עם תחנת המיתוג בצפית. בשנת 1990, עם כניסתה של היחידה הראשונה ב"רוטנברג" לפעולה, הושלם גם הקטע השני בקו 400 קילו-וולט שהגיע מתחנת מיתוג צפית עד לפתח תקווה. כיום מהווה קו ההולכה 400 קילו-וולט את חוט השדרה של רשת החשמל הארצית.
בעשור האחרון השקיעה החברה למעלה מ-9 מיליארד דולר בפיתוחו של משק החשמל בישראל. אף על פי שמדובר בחברה בבעלות המדינה – ההון הדרוש לפיתוח המשק מגויס על ידה ממקורות עצמיים ובאמצעות גיוסי הון בישראל ובחו"ל, ואינם ממומנים מתקציב המדינה.
בסוף 2018 כללה מערכת ההולכה וההשנאה כ-760 ק"מ של קווי מתח-על המחוברים ל-11 תחנות מיתוג, עם יכולת השנאה כוללת של 12,945 מגה וולט-אמפר וכ-4,827 ק"מ מעגלי מתח עליון המתחברים ל-150 תחנות משנה בבעלות החברה עם יכולת השנאה של 17,954 מגה וולט-אמפר, ו-52 תחנות משנה פרטיות עם יכולת השנאה של 3,134 מגה וולט-אמפר.
מערכת החלוקה כללה בסוף 2018 קווי רשת מתח גבוה באורך כולל של 28,340 ק"מ, 50,418 שנאי חלוקה בהספק כולל של 24,745 מגה וולט-אמפר וקווי רשת מתח נמוך באורך כולל של 35,924 ק"מ (כולל כבלי חיבור לבתים).
תעריפי צריכת החשמל.
תעריפי החשמל בישראל נקבעים על ידי הרשות לשירותים ציבוריים - חשמל.
הרפורמה בחברת החשמל.
במהלך שנת 2018 נחתם הסכם קיבוצי בנושא הרפורמה בחברת החשמל. ב-18 ביולי 2018 אושר תיקון 16 לחוק משק החשמל והרפורמה בחברת החשמל אושרה.
להלן עיקרי הרפורמה: ניהול מערכת החשמל הארצית יוצא מחברת החשמל לחברה ממשלתית עצמאית, החברה תמכור חמש תחנות כוח על פי אבני דרך שנקבעו, רשת ההולכה והחלוקה תישאר בידי חברת החשמל, החברה תקים שתי יחידות ייצור באמצעות גז טבעי, במקטע האספקה תיכנס תחרות כך שהצרכנים יוכלו לבחור את ספק החשמל שלהם, יבוצע שינוי ארגוני מקיף בחברה ועד לשנת 2025 יפרשו 1,800 עובדי חברה לגמלאות, בפרישה מוקדמת. זוהי הרפורמה הגדולה ביותר שנערכה בחברה ממשלתית בישראל.