בשלהי מלחמת העולם הראשונה חפרו חיילי צבא האימפריה העות'מאנית תעלות בשוליים המערביים והדרומיים של מצפה כרם. בתעלות אלה לא נעשה שימוש לצורך הגנה, מכיוון שהצבא הבריטי כבש את ירושלים מכיוון מערב, בדרך יפו.
במלחמת העצמאות, ב-10 ביולי 1948, נכבשה הגבעה על ידי פלוגת יהונתן. בקרב נפלו מפקד הפלוגה, עודד חי, שלושה ממפקדי הפלוגה ושניים מטוראיה.
בשנות החמישים נעשו במקום פעולות יעור של קק"ל.
שמעונות
איווטה (מחוז)
מחוז איווטה (ביפנית: "Iwate-ken" 岩手県) הוא המחוז השני בגודלו ביפן, אחרי מחוז הוקאידו. המחוז שוכן באזור טוהוקו שבצפון האי הונשו, ובו נמצאת הנקודה המזרחית ביותר באי. בירת המחוז היא מוריאוקה. מחוז איווטה ידוע בנופי הטבע שבו, בעיקר בשל העובדה שבמחוז זה צפיפות האוכלוסייה הנמוכה ביותר ביפן, מלבד בהוקאידו.
ב-11 במרץ 2011 נפגע האזור ברעידת האדמה ובצונאמי שבא בעקבותיה, שהסבו נזק רב.
היסטוריה.
באזור בו שוכן כיום מחוז איווטה התיישבו אנשי תקופת ג'ומון (2,800-1,900 לפנה"ס). ראיות לכך ניתן למצוא בבורות קבורה מהתקופה בעיר נישידה, ובכלים מהתקופה שנמצאו ברחבי המחוז.
האזכור הראשון לנוכחות יפנית באזור אירע בסביבות 630, אז נבנה מקדש האקוסן על הר קאנזן - כיום העיר הירַאיזומי. באותה תקופה עשו דרכם לאיווטה סוחרים, ציידים, נזירים ופושעים. מעט ידוע על היחסים בין יפנים אלה לאוכלוסיית האמישי (Emishi) המקומית, אך ב-776 הדרדרו היחסים כשכוחות גדולים של הקבוצה האתנית של היאמטו (כיום כינוי ליפנים) פלשו לאזור ותקפו את כפרי המקומיים. הלחימה נמשכה עד 787 כשאנשי היאמטו ספגו מפלה בסמוך לנהר קיטקאמי, בו טבעו 1,000 חיילים.
מחוז איווטה הנוכחי נוסד ב-1876, לאחר מלחמת בושין שהובילה לתקופת מייג'י.
גאוגרפיה.
מחוז איווטה פונה לאוקיינוס השקט במזרח. הגבול עם מחוז אקיטה במערב נתחם בעיקר בהרי אוֹאוּ (Ou). מחוז אאומורי שוכן מצפון לאיווטה, ומחוז מיאגי שוכן לדרומו.
ברכס הרי אואו במערב המחוז יש הרי געש פעילים, כגון הר איווטה (2,038 מטרים והנקודה הגבוהה ביותר במחוז) והר קוריקומה (1,627 מטרים). הר הָיַאצ'ינֶה (1,917 מטרים), השוכן בלב רכס קיטקאמי, הוא ההר המזרחי ביותר ביפן ולפיכך נוצרה בו מערכת אקולוגית אנדמית.
מלבד רכסי ההרים, מאפיין נוסף של מחוז איווטה הוא נהר קיטקאמי הזורם מצפון לדרום, בין רכסי ההרים. זהו הנהר הרביעי בגודלו ביפן והארוך באזור טוהוקו.
בעבר היה מחוז איווטה עשיר במינרלים, בעיקר זהב, כסף, ברזל, פחם וגופרית, אך כיום הופסקה הכרייה. בשל הפעילות הוולקנית יש באזור שפע של מעיינות חמים המהווים תעשייה משגשגת. משאב נוסף בעל ערך הוא יערות המחוז. לפני מלחמת העולם השנייה העץ השכיח ביותר ביערות היה אשור, אך מאז ננטעו ארזים רבים.
ערים.
במחוז איווטה ישנן שלוש-עשרה ערים:
כלכלה.
כלכלת המחוז מתרכזת בעיר הבירה מוריאוקה ומתבססת על תעשיית תקשורת וייצור מוליכים למחצה.
דמוגרפיה.
אוכלוסיית מחוז איווטה, נכון ל-1 באוקטובר 2007, עומדת על 1,363,702.
מפקד האוכלוסין הראשון במחוז נערך ב-1907 ועמד על 770,406 תושבים. ב-1935 חצתה אוכלוסיית המחוז את קו מיליון התושבים, וב-1985 נרשם שיא האוכלוסייה עם 1,433,611 תושבים.
מחוז אאומורי
מחוז איווטה
לי ספטנר
לי מרדכי ספטנר (Lee M. Spetner; נולד ב-17 בינואר 1927 בסנט לואיס) הוא פיזיקאי ישראלי-אמריקאי, מוכר בזכות התנגדותו לתורת האבולוציה המודרנית, בין השאר בספרו משנת 1996, "Not By Chance! Shattering the Modern Theory of Evolution".
בין השנים 1943 ל-1945 שירת בצי האמריקאי. ספטנר הוא בוגר תואר ראשון בהנדסת מכונות מאוניברסיטת ואשינגטון משנת 1945 ודוקטורט בפיזיקה מאוניברסיטת MIT בשנת 1950. הוא לימד באוניברסיטת ג'ון הופקינגס, הווארד (HOWARD) ובמכון ויצמן.
בשנים 1970 עד ל-1990 עבד כמנהל טכני בחברת אלג'ים, כיום חברת בת של אלביט מערכות. עבודתו הייתה בתחום המערכות האלקטרוניות.
יאן ואן פראך
יאן ואן פראך (Jacob Philip (Jaap) van Praag; 11 במאי 1911, אמסטרדם - 12 באפריל 1981, אוטרכט) היה הומניסט הולנדי ממוצא יהודי.
ביוגרפיה.
נולד למשפחה יהודית חילונית. בזכות אמו זכה בידע רב במקרא. למד ספרות הולנדית, פילוסופיה והיסטוריה והיה מורה בבית ספר. היה פעיל מאוד באגודות פציפיסטיות וסוציאליסטיות עד למלחמת העולם השנייה. בתקופת הכיבוש הגרמני בהולנד חי במסתור. בין השנים 1946 ל-1954 חזר ללמד. היה ממייסדי האיגוד ההומניסטי והאתי הבינלאומי (International Humanist and Ethical Union) ויושב ראש הראשון של האיגוד.
בין השנים 1964 ל-1979 היה לפרופסור באוניברסיטת ליידן.
תקופת טוקוגאווה
אקיטה (מחוז)
מחוז אקיטה (ביפנית: "Akita-ken" 秋田県) הוא אחד ממחוזות יפן, הנמצא באזור טוהוקו שבצפון האי הונשו, האי המרכזי של יפן. בירת המחוז היא העיר אקיטה.
היסטוריה.
בשל היותו מבודד ממרכזי המסחר, הפוליטיקה והאכולוסיה הגדולים של המדינה על ידי רכסי אוֹאוּ (Ōu) ודווה (Dewa) נותר מחוז אקיטה מנותק מהאוכלוסייה היפנית ביפן עד שנת 600. האזכור הראשון של המחוז מופיע ב-658, כשמושל מחוז קוֹשי, אבה נו היראפו, כבש את השבטים המקומיים, בשטחן של הערים אקיטה ונושירו כיום. לאחר מכן הקים היראפו מצודה על נהר מוגאמי, וזו הייתה ראשיתה של ההתיישבות היפנית באזור.
המחוז החליף בעלות מספר פעמים. בתקופת אדו היה המחוז שייך לשבט סטאקה, ששלט באזור במשך 260 שנה, ופיתח את החקלאות ואת תעשיות כרייה הפעילות עד ימינו. לאורך ההיסטוריה נחשב המחוז כחלק מפרובינציית דווה. ב-1871, לאחר תחילתה של תקופת מייג'י, בוטלה שיטת הנחלות ופרובינציית דווה התפרקה ובמקומה קם מחוז אקיטה של ימינו.
גאוגרפיה.
מחוז אקיטה פונה לים יפן במערב, וגובל בארבעה מחוזות אחרים: אאומורי מצפון, איווטה במזרח, מיאגי בדרום-מזרח ויאמאגטה בדרום.
צורתו של המחוז היא משולשת, כ-181 קילומטרים מצפון לדרום ו-111 קילומטרים ממערב למזרח. רכס הרי אואו מסמן את גבולו המזרחי של המחוז, והרי דווה, המקבילים להרי אואו, חוצים את מרכז המחוז.
ערים.
במחוז אקיטה ישנן שלוש-עשרה ערים:
כלכלה.
כמו ברוב אזור טוהוקו, כלכלתו של מחוז אקיטה מתבססת בעיקר על תעשיות מסורתיות כגון חקלאות, דייג ויערנות. עובדה זו גרמה לרבים מצעירי המחוז להגר לטוקיו ולערים גדולות אחרות. זהו המחוז בעל שיעור הילדים הנמוך ביותר ביפן - 11.2% מאוכלוסיית המחוז. נכון ל-2010 עומדת אוכלוסיית המחוז על מעט מעל מיליון תושבים.
תרבות.
מחוז אקיטה ידוע בחקלאות האורז שלו ובמזקקות הסאקה שבו. המחוז ידוע גם כמקום מוצאם של כלבי האקיטה. נשות המחוז, הנקראות "אקיטה ביג'ין" (秋田美人 "יפיפיות אקיטה"), ידועות בעורן הלבן, פניהן המעוגלות וקולן הגבוה.
מוקדי עניין.
בסמוך לאגם טזאווה ישנם מספר בתי מרחץ טבעיים (אונסן), המהווים מוקד משיכה לתיירים מכל יפן. בנוסף, במחוז מתקיימים פסטיבלים עונתיים (מאטסורי) המציעים מבט לחקלאות היפנית המסורתית.
ארמון בני טוביה
קובלא ח'אן
Britney (אלבום)
האן (יחידה אדמיניסטרטיבית)
האן (ביפנית: "han" 藩) היו הפייף של אדונים פיאודלים, או דאימיו, ביפן של תקופת אדו. מלומדים קונפוציאנים החלו להשתמש במילה זו באמצע תקופת אדו כחיקוי לשיטה הפאודלית של סין הקדומה, והמילה הפכה לביטוי שגור בעת תקופת מייג'י. אף על פי שמונח "האן" לא נמצא בשימוש רשמי כיום, מעמדו כמונח המתאר נחלות פיאודליות בתקופת אדו השתרש.
האן היו טריטוריות בתקופת אדו שהניבו 10,000 קוֹקוּ אורז (יחידת מידה; 1 קוקו=278.3 ליטר) או יותר. מספרם של ההאן השתנה, אך לרוב עמד על סביבות 300. לעיתים היו מקימים האן בתוך טריטוריה של האן אחר, ואלה נקראו שינהאן וניתנו לרוב לבניו של הדאימיו שלא עמדו לרשת אותו.
ההאן הגדול ביותר ביפן, מלבד זה של השוגון, היה האן קאגה, שהניב מעט מעל מיליון קוקו בשנה.
ביולי 1871 פורקו כל ההאן לטובת שיטת מחוזות.
השוואה מול פרובינציות.
פרובינציות ( "kuni" 国) נוסדו ביפן במאה השמינית על ידי הקיסר. הפרובינציות היו חטיבות מנהלתיות של הממשלה המרכזית, ובראשן עמדו מושלים שמינתה החצר הקיסרית בקיוטו. בסוף תקופת הייאן נחלש השלטון המרכזי, והמושלים המקומיים התקשו לעמוד בפני הלוחמים המקומיים. כשנוסדה שוגונות קאמאקורה, נמסר תפקיד שמירת הסדר בפרובינציות לסמוראים המקומיים, שנקראו דאימיו.
בתקופת מורומאצ'י איבדה החצר הקיסרית את כל סמכויותיה המנהלתיות, וכך יכלו הדאימיו לרכז את כוחם בתוך הפרובינציות. בדרך זו הקימו הדאימיו מערכת שלטונית מרוכזת בתוך כל פרובינציה. שיאה של מערכת זו התבטא בשיטת ההאן, בה שלט כל דאימיו בפייף שלו כממלכה נפרדת בה נהנה מעצמאות יחסית בכל הנוגע לעניינים פנימיים.
שוגונות טוקוגאווה הגדירה את הדאימיו כסמוראי שהפייף שלו הניב 10,000 קוקו בשנה, ונחלתו של הדאימיו הייתה האן. דאימיו היה רשאי, באישור השוגון, להקים נחלה נפרדת בתוך ההאן שלו, ולמסור אותו למקורביו או לבניו שלא עמדו לרשת אותו. שליטים של נחלות כאלה היו עשויים לזכות בתואר דאימיו מהשוגון, אך לרוב נחלות אלה היו כפופות להאן ממנו יצאו.
כשנפלה שוגונות טוקוגאווה, נותרה שיטת ההאן על כנה למספר שנים נוספות בתקופת מייג'י, אך לבסוף הוחלפה בשיטת המחוזות.
דירוג.
ההאן דורגו על פי גודלם ועל פי ההכנסה שלהם, אך הסיווג נקבע לפי חשיבות פוליטית. ההאן הגדול ביותר הקיף שטחים הגדולים משטח פרובינציה. בפרובינציות מוטסו ודווה ניתן לדאימיו מעמד מיוחד מפני שההאן שלהם חלש על הפרובינציה כולה, ועל הדאימו בעלי הדירוג הנמוך ביותר נאסר לבנות טירות.
20 (אלבום)