כשמת מישהו, נערך טקס גדול בבית הנפטר. האבל נמשך עד 40 יום. אם המנוח היה עשיר או אדם בעל מעמד, עוקרים עץ גדול והמת נקבר במקומו. אחרי הלווייה שותלים מעליו עץ אחר - "מוּטוֹטוֹ", "מוּחוּיוּ" או "מוּקוּמוּ". זה נחשב עץ קדוש. עצים קדושים כאלה נמצאים במסלולי ההגירה של בני לוהיה. הם נשתלים על ידי אישה צדקת, לרוב בתולה או באה בימים.
בימינו תקופת האבל התקצרה ונמשכת בערך כשבוע. רוב הטקסים נערכים בעת הקבורה. לטקסי האבל מתווספים עוד טקסים הנקראים "אוֹבּוּקוֹקוֹ" ו"ליסאבּוֹ"
בני לוהיה היו מפחדים בעבר ממכשפות - "אבאלוֹסי" או "אוואלוֹג'י" - וממכשפים - "באביני" . אלו היו רצים בעירום מבית אחד לשני ומטילים קללות.
בקרב שבטי לוהיה היו נהוגים פעם קרבנות של בעלי חיים.
דתות.
כיום מרבית בני לוהיה הם נוצרים (90-75%)
ונותרו בקרבם יריבויות על רקע ההשתייכות לכנסיות השונות - קתולית, ופרוטסטנטיות. בני לוהיה הנוצרים שילבו בנצרותם היבטים מסוימים מן המסורות הקודמות.
אלהים נקרא ברוב הניבים "ניאסאיה", מילה שאולה משפת בני לואו. באנגלית משתמשים במשמעות זו בשם Nya Asae ,Nya Asaye ,Nya Sae או Nya Saye.
בעבר כשהיו עובדי אלילים עבדו בני לוהיה את האל ניאסאיה או את ורה כחאבה.
הנצרות הובאה לאזור של בני לוהיה בשנות ה-1900 המוקדמות על ידי מיסיונרים מאירופה ומאמריקה.
ה- Friends Church של הקוויקרים פתחו מיסיון בקאימוסי.
חלק מבני קאברס הצטרפו לקהילתם.
ה-Church of God הפנטקוסטלית פתחה מרכז אחד בבוניורה. חסידי Church of God שבסיסה באנדרסון, אינדיאנה בארצות הברית הגיעו לאזור ב-1905 ופתחו בית תפילה בקימה, בניורה. באותה תקופה המסדר הקתולי Mill Hill Brothers הקים שלוחה באזור מומיאס. מיסיונרים אנגליקנים הגיעו ב-1906. ב-1924 עוד קבוצה פנטקוסטלית - Pentecostal Assemblies of Canada הקימה בית תפילות בניאנדורי.
צבא הישע התבסס במאלאקיסי בשנת 1936. בשנות ה-1960 המוקדמות הגיעו למערב קניה מיסיונרים בפטיסטים.
התרגום הראשון של כתבי הקודש הנוצרים (ביבליה) לניב לוהיה נעשה על ידי ניקולס סטמפ בניב ואנגה. התרגום של אוסונדווה נערך לדבריו במומיאס, הבירה לשעבר של ממלכת ואנגה.
בקרב בני בוקוסו ישנם עדיין חסידים רבים של הכת "דיני יא מסאמבווה" אותה הקים אלייג'ה מסינדה בשנת 1948. האל שלהם נקרא "ורה" (Were) ולפי אמונתם מושבו הוא על ההר אלגון. חסידי הכת משתמשים בהטפות שלהם בחלקים מכתבי הקודש הנוצריים.
האמנה להגנה על זכויותיהם של כל מהגרי העבודה ובני משפחותיהם
האמנה להגנה על זכויותיהם של כל מהגרי העבודה ובני משפחותיהם היא אמנה בין-לאומית שנועדה להבטיח זכויות אדם בסיסיות למהגרי עבודה ולבני משפחותיהם. תופעת ההגירה של מאות מיליוני מהגרי העבודה, שהתרחבה בעידן הגלובליזציה, הביאה לצורך לעגן את זכויותיהם של מהגרי העבודה ובני משפחותיהם בצורת אמנה בינלאומית, בחסות האו"ם. האמנה אומצה ב-18 בדצמבר 1990 ונכנסה לתוקף ב-1 ביולי 2003. הוועדה להגנה על זכויותיהם של כל מהגרי העבודה ובני משפחותיהם היא האחראית לעקוב אחר יישום האמנה.
סיבות ורקע היסטורי לאימוץ האמנה.
ב-1990 מספר מהגרי העבודה העולמי עמד על כ-154 מיליון והתעוררה ההבנה בקרב מדינות שיש צורך בעיגון נורמות בינלאומיות להגנה על זכויות העובדים הזרים על רקע תופעת הגירת העבודה ההולכת וגדלה. במבוא לאמנה עולים נושאי הפגיעות והקשיים שאיתם צריכים להתמודד מהגרי העבודה ובני משפחותיהם כאשר הם מנותקים מארץ מולדתם ונמצאים בארץ זרה והצורך בהגנה בינלאומית על זכויותיהם. הבטחת זכויות אדם יסודיות לעובדים זרים היא תנאי מרכזי למניעת סחר בבני אדם למטרות עבודה. אמנה זו היא ייחודית ונותנת מענה מקיף לזכויות מהגרי עבודה ובני משפחותיהם למרות שמבחינה היסטורית, לאמנה זו קדמו אמנת הגירה לתעסוקה 1949 והמלצה לתקנות הגנה על העובדים הזרים 1955, שנכתבו על ידי ארגון העבודה הבינלאומי, וכן אמנת עובדים זרים 1975, אמנת עבודה בכפייה 1930, אמנת ביטול עבודה בכפייה 1957, אמנות זכויות אדם בינלאומיות, והאמנה נגד אפליה בחינוך 1960.
תכנים עיקריים של האמנה.
האמנה קובעת סטנדרטים מינימליים שאותם המדינות החברות באמנה יאמצו כלפי עובדים זרים ובני משפחותיהם, ללא תלות במעמד החוקי שלהם. לעיתים מהגרי עבודה לא חוקיים מקופחים או מגורשים תוך רמיסת זכויות אדם בסיסיות להן כל אדם זכאי. בנוסף האמנה מוסיפה בפרק III זכויות נוספות לעובדים זרים חוקיים.
הפרקים העיקריים באמנה כוללים: מטרה והגדרות, מניעת אפליה במתן זכויות, זכויות אדם לכל מהגרי העבודה, הן חוקיים והן לא חוקיים, זכויות נוספות למהגרי עבודה ובני משפחותיהם הרשומים באופן חוקי. פרק III, סעיפים 8-35, מבטיח זכויות אדם לכל מהגר עבודה ובכללן זכויות אזרחיות, פוליטיות, כלכליות, סוציאליות ותרבותיות. סעיף 15 מגן בפני פגיעה בזכות לרכוש, סעיף 21 מגן מפני השמדת מסמכי זהות כמו דרכון, סעיף 22 מונע גירוש קולקטיבי או שרירותי, סעיף 20 קובע שמהגר עבודה לא יקופח ולא יאבד אישור שהייה על רקע הפרת חוזה, סעיף 23 מאפשר למהגר העבודה להסתייע בשירותים הקונסולריים של נציגות מדינתו אם לדעתו הופרה האמנה כלפיו, סעיף 16 מאפשר במקרה של מעצר, להיוועץ עם הקונסול של ארצו, סעיף 25 קובע תנאי עבודה ותנאים סוציאליים זהים לחלוטין למהגר עבודה ולאזרחי המדינה.
סעיפים נוספים שנוגעים לזכויות אדם בסיסיות: סעיף 9 – הזכות לחיים, סעיף 10 – מניעת עינויים ואכזריות, סעיף 11 – נגד עבדות או עבודה כפויה, סעיף 12 – חופש מחשבה, דעה ודת, סעיף 13 – חופש הבעת דעה, סעיף 14 – הזכות לפרטיות, סעיף 16 – הזכות לחופש ולביטחון ושלא להיעצר באופן שרירותי, מעמד שווה בפני החוק, סעיף 18 – שוויון בפני החוק ביחס לאזרחים, סעיף 27 – הזכות לביטחון סוציאלי כמו לכל אזרח, סעיף 28 – הזכות לעזרה רפואית, סעיף 30 – הזכות לחינוך ילדי מהגרי העבודה באופן שווה, בלי תלות לגבי מעמדו החוקי.
בפרק IV מוזכרות זכויות אחרות של מהגרי עבודה חוקיים ובני משפחותיהם בנוסף לזכויות המגיעות להם לפי פרק III. על פי סעיף 37 יהיה זכאי מהגר העבודה לקבל הסברים לפני עזיבתו את מדינת האם, או לחלופין במדינת היעד לגבי התנאים והחוקים במדינה שבה יהיה מועסק. סעיף 38 – מדינות מעסיקות יאפשרו היעדרות זמנית של מהגר עבודה חוקי ממדינתם, מבלי שיאבד את רישיונו. בסעיף 39 נאמר שלמהגר עבודה חוקי חופש תנועה מלא במדינת המעסיק וכן חופש לבחור במקום מגוריו. על פי סעיף 40, למהגרי עבודה הזכות לייצר קשרים כלכליים ומסחריים כדי להגן על השקעתם. סעיף 43 עוסק בשוויון בנגישות למוסדות חינוך, לדיור ולדיור מוגן, לשירותי בריאות, לשירותים סוציאליים ותרבותיים. בסעיף 44 מצוין שהמדינה תסייע בשמירה על שלמות המשפחה של מהגר העבודה. לפי סעיף 47 מוכרת הזכות להעברת כספים לתמיכה במשפחותיהם של מהגרי העבודה, שבארץ המוצא. לפי סעיף 49, מהגר עבודה שאיבד את מקום עבודתו וזכאי לפיצויים, המדינה תאריך את רישיון השהייה שלו על פי הצורך למשך תקופת האבטלה המקובלת. בסעיף 51 מצוינת הזכות לחפש עבודה חלופית במקרה של הפסקת עבודה, מבלי לאבד את הזכות לרישיון שהייה חוקי. בסעיפים 52-53 מהגר עבודה חוקי ובני משפחתו, יוכלו לבחור באופן חופשי את סוג העבודה שהם רוצים, כל זאת תחת מגבלות והסתייגויות מסוימות שהמדינה יכולה לקבוע. סעיף 54 קובע שמהגר עבודה חוקי ייהנה מאותו חוק שקיים כלפי אזרח מדינה ביחס להגנה בפני פיטורין, הטבות למובטלים, גישה לעבודות ציבוריות. סעיף 56- אין לגרש מהגר עבודה למעט על פי חוק מדינה וכן למנוע מצב שיפסיד זכויות שצבר- הכל תחת מגבלות פרק III.
מנגנון יישום ואכיפה.
מנגנון היישום והאכיפה של האמנה הוא הוועדה להגנה על זכויותיהם של כל מהגרי העבודה ובני משפחותיהם. ועדה זו מורכבת ממומחים עצמאיים העוקבים אחר יישום האמנה במדינות שהן צד לאמנה. המושב הראשון של הוועדה היה במרץ 2004. כל מדינה, בתום שנה להצטרפותה לאמנה, מחויבת לשלוח דוח מפורט לוועדה על יישום זכויות מהגרי העבודה במדינתה, בהתאם לעקרונות האמנה, ולאחר מכן שוב כל חמש שנים. הוועדה אחראית לבחון את הדוחות ולהעביר הערות והמלצות בהתאם.
הוועדה תאפשר בנסיבות מיוחדות ליחידים לפנות אליה במידה ולדעתם הייתה הפרה של הזכויות המתוארות באמנה, וזאת בכפוף לכך שעשר מדינות לפחות יאשרו הליך כזה בהתאם לסעיף 77 של האמנה. הוועדה עורכת פגישות בז'נבה פעמיים בשנה ובנוסף, הוועדה עורכת כנסים לדיון בנושאי האמנה ויכולה להפיץ דוחות פומביים בהתאם.
מדינות חברות באמנה.
לפי סעיף 87 באמנה, היא נכנסת לתוקף עם אשרור של עשרים מדינות. האמנה נכנסה לתוקף ב-14 במרץ 2003 וכיום חברות בה 51 מדינות. המדינות החברות נכון לדצמבר 2017, הן: אלבניה, אלג'יריה, ארגנטינה, אזרבייג'ן, בנגלדש, בליז, בוליביה, בוסניה והרצגובינה, בורקינה פאסו, כף ורדה, צ'ילה, קולומביה, קונגו, אקוודור, מצרים, אל סלבדור, גאנה, גואטמלה, גיאנה, גינאה, הונדורס, אינדונזיה, ג'מייקה, קירגיזסטן, לסוטו, לוב, מדגסקר, מאלי, מאוריטניה, מקסיקו, מרוקו, מוזמביק, ניקרגואה, ניז'ר, ניגריה, פרגוואי, פרו, הפיליפינים, רואנדה, סאו טומה ופרינסיפה, סנגל, סיישל, סרי לנקה, סנט וינסנט והגרנדינים, סוריה, טג'יקיסטן, טורקיה, מזרח טימור, אוגנדה, אורוגוואי וונצואלה.
מדינות שחתמו אך טרם אשררו: ארמניה, בנין, קמבודיה, קמרון, צ'אד, קומורו, גבון, גמביה, גינאה ביסאו, האיטי, ליבריה, מונטנגרו, פאלאו, סרביה, סיירה לאון וטוגו.