בשנת 1944, עקב הצלחתו של פרויקט מנהטן (פיתוח פצצת האטום), שנחשב לדרך יעילה יותר להבאת קץ המלחמה, בוטל פרויקט פצצת העטלף. המטוסים שיועדו לנשיאת העטלפים, מפציצי B-29, הוסבו לנשיאת פצצות האטום.
הספר "Sunwing" של קנת' אופל קיבל את השראתו מתקרית זו.
הפיכה צבאית
קאנוניזציה של כתבים
משמעותה היסודית של קאנוניזציה היא תהליך איסופם וגיבושם הסופי של כתבים לקובץ סגור שאין מוסיפים עליו ואין גורעים ממנו.
משמעותה המקורית של המילה "קאנון" (Κανόνας) ביוונית הייתה סרגל או קנה מידה.
המושג 'כתבי הקודש', ("Biblia Sacra", בלטינית, או לשם הקיצור: ביבליה), עומד על ההנחה, שבכתבים הללו, היהודיים והנוצריים, "מובלע דבר אלוהים ונמצא בהם ביטוי לבשורתו ולרצונו, ולפיכך הם משמשים יסוד מוחלט לחיי המאמינים, כיחידים כציבור, והם נתונים ברשות הציבור וברשותו של כל אדם".
משום כך, קנוניזציה של כתבי קודש שונים לכדי מאגד מאוחד קאנוני, מגדירה את המכלול הזה כ'כתבי הקודש' המחייבים, העולים בדרגתם ובסמכותם על כל כתבים או חיבורים אחרים. מבחינה דוגמטית, למשל, אפשר ויהיה מותר למאמין לחלוק או לערער על סמכותו או על דבריו של חיבור חיצוני לקאנון, אך אסור יהיה לו לערער או לחלוק על סמכותו של חיבור שנכלל בתוך הקאנון של כתבי הקודש המחייבים.
הן המונח, 'כתבי קודש', בספרות חז"ל של סוף הבית השני והן המונח 'קאנון', שאינו קיים במקורות היהודיים, ומופיע לראשונה במקורות הנוצריים רק לאחר התגבשות הברית החדשה במאה ה-4 וכולל גם את ספרי המקרא, הולמים את תיאור מפעל האיסוף והגיבוש המקראי, ובכך המושג פעל את פעולתו ההיסטורית, מאמצע המאה ה-5 עד אמצע המאה ה-2 לפני הספירה, עוד קודם שניתן לו כינוי מפורש.
הקאנון היהודי.
הקאנון היהודי מכונה "מקרא" או תנ"ך. משמעותו של "מקרא" הוא "מה שקוראים" (בציבור), והוא מקביל למונח הלועזי Scriptus ("מה שכותבים"). תנ"ך הוא קיצור של תורה, נביאים, וכתובים, ומשקף את החלוקה הקדומה של ספרי המקרא לשלוש קבוצות ובסה"כ 24 ספרים (עם מספר ספרים שמחולקים ל-2 או ל-12 אך נספרים כאחד).
על פי חז"ל, אחרון הספרים במקרא נכתב בערך בשנת 450 לפני הספירה בזמנו של עזרא הסופר, ומספר הספרים הנמנים בתנ"ך מגיע ל-24. יוסף בן מתתיהו בספרו "נגד אפיון" שנכתב בשנת 90 לספירה טוען שכל הספרים נכתבו עד תקופת עזרא, וממיין אותם לשלוש קבוצות, אולם מונה רק 22 ספרים: .
תהליך האיסוף, המיון, האחדה והקידוש היה הדרגתי ונמשך מאות שנים. ראשונים זכו להתקדש חמשת חומשי תורה. הדים ראשונים לקאנוניזציה של התורה ניתן לקרוא כבר בתורה עצמה: . נדבך נוסף ואחרון בעריכת התורה והתקדשותה היה מעשה ידי עזרא הסופר וסיעתו ברוח שלטון הכהונה שנקבע בימים ההם ביהודה וצריך היה לסגל את חוקת-המדינה, התורה, אל טיפוס המדינה הכפופה כלפי חוץ לממלכת פרס ובעלת אוטונומיה דתית פנימית ובראשה הכהן הגדול בירושלים.
בעקבות התורה נתקדשו נביאים וחתמו כתובים, בהתאמה לרמת קדושתם. בעקבות הקאנוניזציה, נתפסו גם החיבורים המאוחרים לתורת משה (ספרי הנביאים והכתובים) ככתבים שנכתבו בנבואה או ברוח הקודש, שאסור למאמין לחלוק עליהם. בדרך כלל לא נתפסים ספרי הנביאים והכתובים כחלק מן התורה שבע"פ, שאסור היה להעלותה על הכתב, ואף אין הספרים הללו נחשבים חלק מן התורה שבכתב במשמעה המקורי, שהרי עדיין לא נכתבו במעמד מתן התורה, ואף על פי כן מחילים גם על ספרי הנ"ך את מצות תלמוד תורה. חרף הקאנוניזציה שלהם במסגרת התנ"ך השלם, לא ניתן לחלקים הללו (נביאים וכתובים) אותו מעמד קאנוני השווה לזה של תורת משה עצמה; נערכה הבחנה בין משקלה הנבואי העליון של תורת משה, לבין משקלם של שאר הספרים בתנ"ך. כך למשל, מקורה הראשי של כל אחת מתרי"ג המצוות אמור להיחקק בתורת משה בלבד, ואילו שאר ספרי התנ"ך יכולים להוות מקור הלכתי רק כאסמכתא להבנת כוונת תורת משה ולא כמקור הלכתי עצמאי. נקודה זו שונה ביהדות הקראית, שם העניקה הקאנוניזציה של התנ"ך כולו מעמד הלכתי שווה ('דאורייתא') גם לשאר ספרי הנ"ך.
לדעת רוב החוקרים של ימינו חתימת הקאנון מתוארכת לשנת 70 לספירה בערך, זמן חורבן בית המקדש השני, שהיווה אחד הזרזים לקאנוניזציה. זרז נוסף לחתימת המקרא הוא העובדה שהחל מ-300 לפני הספירה, נכתבו ספרים חיצוניים כיתתיים שסתרו את היהדות הפרושית וההלכה שהיא גיבשה (כמו הקידוש בספר היובלים של לוח השנה הייחודי לכת המסוימת שחיברה אותו), או שתוכנם לא התקבל על הפרושים מסיבות אחרות. משום שהפרושים חששו כי ספרים אלו יוכרו כמקודשים, הם הזדרזו לחתום את הקאנון ואף להוסיף ספרים אחרים שהיו שנויים במחלוקת, כגון קהלת, שיר השירים ומגילת אסתר, ובלבד שלא להותיר את הסוגיה ללא הכרעה.
יש ספרים שנזכרים במקרא אך לא הוכנסו אליו לדוגמה - ספר הישר, ספר מלחמות ה' ועוד.
הספרים שלא נכללו בקאנון היהודי נקראים הספרים החיצוניים, חלקם בעלי אופי כיתתי כמו ספר היובלים, מגילת מלחמת בני אור בבני חושך, חזון עזרא ועוד, וחלקם בעלי אופי הקרוב ברוחו ליהדות הפרושית כמו ספר משלי בן סירא. חלק מן הספרים החיצוניים נכללו בכתבי הקודש של כמה מן הזרמים הנוצריים.
על פי מחקרים חדשים ארכאולוגיים ואחרים הצעדים של יצירת מהדורה קאנונית של התנ"ך החלו בתקופה החשמונאית במאות השנייה והראשונה לפני הספירה (באופן ספציפי בימי יוחנן הורקנוס) כתוצאה ממדיניות רשמית של השושלת החשמונאית ליצירת זהות לאומית שכללה בין השאר כפייה של לימוד השפה העברית שנשכחה מזה מאות שנים. וקובץ שנוצר בתקופה זאת הוא הבסיס למה שאנו מכנים היום "התנ"ך".
הקאנון של ביתא ישראל.
מצהף קדוס (עברית: "ספרי הקודש") הוא הכינוי שניתן בקהילת ביתא ישראל לאוסף כתבי הקודש של הקהילה. פרט לתנ"ך נכללים במצהף קדוס חלק מהספרים החיצוניים, ספרי מוסר וספרים שנכתבו על ידי המנהיגים הרוחניים של העדה ומצויים רק בקהילה זו. הן "מצהף קדוס" והן כתבי הקודש של הכנסייה האתיופית האורתודוקסית הם "כנוסח תרגום השבעים", וכתובים בגעז, ששימשה לשון קודש הן עבור ביתא ישראל והן עבור הכנסייה האתיופית האורתודוקסית.
הקאנון השומרוני.
השומרונים מקדשים את תורת משה, אך אינם מקבלים בצורה דומה את שאר חלקי התנ"ך. אפשר וכך סברו גם הצדוקים. השומרונים לא הרחיבו את הקאנון ולא הוסיפו לתוכו חיבורים שומרוניים. יש לשומרונים גרסה משלהם של ספר יהושע, אך למעשה זהו חיבור פופולרי בשפה הערבית ואינו נחשב כחלק מכתבי הקודש. יש להם כתבים דתיים נוספים, מן המאה ה4 או אף מאוחרים יותר, ואף הם אינם נחשבים חלק מהקאנון: מימר מרקה (או: תיבת מרקה), וסידור התפילה השומרוני הקרוי דפטר.
הקאנון הנוצרי.
הקאנון הנוצרי נחלק לשניים:
הקאנוניזציה של הברית הישנה.
נצרות פרוטסטנטית הותירה את סדרם הפנימי של הספרים בברית הישנה ואת חלוקתם לפי תרגום השבעים, אך עתה הקפידה לכלול בתוך קאנון הברית הישנה רק את הספרים הנמצאים בתנ"ך העברי (Veritas Hebraica). במילים אחרות, הרפורמציה האיצה את עריכת הקאנון של הברית הישנה והחדשה וטיהורו מספרים שהוכרו מזה זמן רב כאפוקריפיים. מרבית הספרים החיצוניים הוצאו מהנוסחים הפרוטסטנטיים בנימוק שהתקבלו בטעות ורק על סמך החלטות כנסייתיות מאוחרות יחסית. מרטין לותר עצמו שפט את הקאנון לפי מידת התאימות שלו למה שראה כיסודות הנצרות, כמו הישועה באמצעות חסד בלבד ורעיונותיו של פאולוס. הוא ניסה לשווא לשכנע את עמיתיו לפסול את איגרת יעקב, מגילת אסתר וכתבים נוספים בנימוק שאינם משקפים את רוח האמונה האמיתית. רוב הזרמים הפרוטסטנטיים היו זהירים הרבה יותר ואמת המידה שלהם הייתה הוודאות בכך שהחיבורים שהוכללו אכן היו מקוריים (אפילו הכנסייה הקתולית קיבלה ביקורת זו במידה מועטה וקבעה סופית קאנון סגור בועידת טרנטו).
הקאנוניזציה של הברית החדשה.
במשך מאות שנים החזיקו הקהילות הנוצריות בכתבים מקודשים שונים, בלי קאנון מוסכם. רק בוועידה הכנסייתית השלישית בקרתגו, בשנת 397, אושר הנוסח של הברית החדשה המקובל עד ימינו. עם זאת, במשך השנים עלו ספקות בנוגע לאותנטיות של כמה מהספרים, ובעיקר לספרים המיוחסים ליוחנן. מרטין לותר, למשל, טען שהבשורה על-פי יוחנן מזויפת.
סיפורים רבים שסופרו על גיבורי הברית החדשה בשנים הראשונות של הנצרות שרדו במשך השנים, התגלו בנאג חמאדי שבמצרים, וידועים כ"אוונגליונים אפוקריפיים" (גנוזים). סיפורים אלה התקבלו בנצרות בספק, ואינם נחשבים מקור מוסמך מבחינה תאולוגית, אף שנחשבים תגלית ארכאולוגית חשובה המביאה ראייה שונה וכללית יותר על ימיה הראשונים של הנצרות, ועל הפלגים השונות בה. ההיסטוריונים מייחסים חשיבות לאוונגליונים הגנוזים כמקור לחקר המגמות בנצרות הקדומה. אף על-פי כן האוונגליונים הגנוזים השפיעו על התרבות הנוצרית, ועבודות אמנות נוצריות רבות מתארות סצנות הכלולות בהם. בפרט מייחסים חשיבות לספר המכונה "הבשורה על פי תומאס" ולספר אחר שהתגלה בעשור הראשון של המאה ה-21 ומכונה הבשורה על פי יהודה איש קריות. האחרון התגלה כתוב בשפה הקופטית, והיה מקובל ככל הנראה בקהילה נוצרית גנוסטית במצרים בראשית המאה ה-5 לספירה. ייחודו בכך שהוא אינו מציג את יהודה איש קריות כבוגד, אלא כאחד מתלמידיו הנאמנים של ישו, שהסגיר את ישו על-פי הוראה ממנו, כדי להגשים את הצו האלוהי בדבר הגאולה.
הקאנון האסלאמי.
בתקופת שלטונו של הח'ליפה השלישי, עת'מאן בן עפאן (عثمان بن عفان), יורשו של עומר בן אל-ח'טאב, בין השנים 650–656 לספירה להערכת החוקרים, הנשענת על המסורות המוסלמיות, נעשה הצעד החשוב הנוסף בגיבוש האסלאם - האחדת תשע גרסאות הקוראן והעלאתן על הכתב.