היסטוריונים רבים טענו כי אדולף היטלר היה מעוניין להפוך את אדוארד לשליט בובה גרמני של בריטניה לאחר מבצע ארי-הים. כמו כן, נטען שבשל הסימפתיה שרכשו ווליס ואדוארד למשטר הנאצי לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה, התקבלה ההחלטה בממשלה הבריטית להעבירם לאיי הבהאמה וזאת על מנת למנוע אפשרות שייפעלו לטובתה. ב-1940 אמר אדוארד כי "ב-10 השנים האחרונות גרמניה ארגנה מחדש את החברה שלה באופן מוחלט... מדינות שלא היו מוכנות לקבל ארגון מחדש שכזה של החברה שלהן ואת ההקרבות הכרוכות בכך, צריכות לשנות את המדיניות שלהן". בזמן השלטון הגרמני בצרפת, ביקש אדוארד מכוחות הוורמאכט להציב שמירה על נכסיו בפריז ובריביירה הצרפתית ונענה בחיוב. בדצמבר 1940 התראיין אדוארד למגזין האמריקאי ליברטי במשכן המושל בנסאו. את תוכן הריאיון העביר המראיין, פולטון אוורסלר, לנשיא האמריקאי, פרנקלין דלאנו רוזוולט, בפגישה שערכו בבית הלבן ב-23 בדצמבר 1940. הריאיון פורסם ב-22 במרץ 1941 ובו צוטט אדוארד באומרו ש"היטלר היה המנהיג הנכון וההגיוני של העם הגרמני" ושהגיע הזמן בו נשיא ארצות הברית צריך לגשר להסדר שלום באירופה. אדוארד מחה בטענה כי דבריו סולפו והוצאו מהקשרם.
לאחר חששות רבים שעלו בקרב בעלות הברית מהמזימות שרוחשות סביב אדוארד, החליט רוזוולט להורות על מעקב מודיעיני אחריו ואחרי ווליס במהלך ביקורם בפאלם ביץ' שבפלורידה באפריל 1941. אחד מהמודיעים שגויסו היה קרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג, ששימש באותה התקופה כנזיר בנדיקטיני בארצות הברית. הדוכס סיפר ל-FBI כי ווליס קיימה יחסי מין עם השגריר הגרמני בלונדון, יואכים פון ריבנטרופ ב-1936, שהיא נותרה איתו בקשר מאז ושהיא מדליפה סודות מדינה לגרמנים.
הסופר צ'ארלס הייאם טען כי אנתוני בלאנט, שהיה סוכן MI5 ומרגל סובייטי, פעל לקראת סוף המלחמה בהוראת בית המלוכה הבריטי על אדמת אירופה. בלאנט הגיע לארמון בעיר קרונברג אים טאונוס שבהסן, אז בשטח הכיבוש האמריקאי בגרמניה על מנת להשיג מכתבים רגישים שהוחלפו בין אדוארד לבין אדולף היטלר ומנהיגים נאציים אחרים. בשלהי שנות ה-50 פורסמו "מסמכי מרבורג", אשר נמצאו על ידי חיילים אמריקאיים במרבורג במאי 1945, ואלו חיזקו את התיאוריות בדבר תמיכתו של אדוארד באידאולוגיה הנאצית. כמו כן, בתום המלחמה תפסו האמריקאים בגרמניה העתקי מברקים המעידים על התכנית הנאצית לחטיפתם של בני הזוג, ערב עזיבתם את פורטוגל לבהאמה בשנת 1940. כדי להציל את אדוארד ממבוכה-רבתי בהאשמות בשיתוף פעולה עם הנאצים במלחמה, פנה ראש הממשלה צ'רצ'יל ב-1953 לנשיא האמריקני דוויט אייזנהאואר ולממשלה הצרפתית בבקשה לגנוז את המידע המודיעיני בנוגע לתוכנית החטיפה. צ'רצ'יל דיווח לקבינט הבריטי באותה שנה כי אדוארד עצמו לא היה מודע לתוכנית. ארבע שנים לאחר מכן המידע על מברקי הנאצים דלף לעיתונות, ואדוארד שנשאל עליהם פטר אותם כ"פברוק מוחלט".
לאחר המלחמה, הודה אדוארד בספר הזיכרונות שלו כי העריץ את הגרמנים, אך שלל טענות על היותו פרו-נאצי. על היטלר כתב: "הפיהרר נדמה לי כדמות מגוחכת, עם ההצגות הדרמטיות שלו והיומרות הבומבסטיות שלו". בשנות ה-50 העיתונאי פרנק ג'יילס שמע את אדוארד מאשים את שר החוץ הבריטי אנתוני אידן בכך ש"האיץ את המלחמה בשל היחס שלו למוסוליני... זה מה שאידן עשה, הוא עזר להביא את המלחמה... וכמובן שגם רוזוולט והיהודים". בשנות ה-60 אדוארד אמר לחברו, פטריק בלפור, ברון קינרוס כי "אף פעם לא חשבתי שהיטלר היה כזה בחור נורא".
בסרט התיעודי Edward VIII: Britain's Traitor King, אשר שודר במרס 2022 בערוץ 4 הבריטי, הוצגו מסמכים, קטעי יומנים וראיונות שחשפו את מידת המעורבות של אדווארד עם המשטר הנאצי. בין השאר ניטען כי אדווארד קיווה לחזור לשלטון באנגליה בגיבוי הנאצים, ואף סיפק להם מידע מודיעני רגיש שנועד לאפשר להם להכניע את בריטניה במלחמה. עוד נטען כי "פרשת סימפסון" לא הייתה אלה סיפור כיסוי, שמטרתו הייתה להסיט את תשומת הלב של הציבור מבגידתו בארצו ובמשפחתה.
חיים מאוחרים.
עם תום המלחמה ווליס ואדוארד שבו לצרפת, בה התגוררו לשארית חייהם כשהם למעשה בגמלאות - אדוארד לא החזיק שוב באף תפקיד רשמי. התכתבויות שנערכו בשנים 1946–1949 בין אדוארד לחברו קנת דה קורסי נחשפו בארצות הברית ב-2009; באותה התקופה בריאותו של ג'ורג' השישי התדרדרה ודה קורסי חשש מהשפעתה של משפחת מאונטבאטן על יורשת העצר, הנסיכה אליזבת. על כן, במכתבים מתוארת תוכניתו של דה קורסי, במסגרתה ישוב אדוארד לאנגליה וימצב את עצמו כעוצר של הממלכה. דה קורסי הציע לאדוארד לרכוש אחוזה חקלאית בפאתי לונדון על מנת לצבור את תמיכתו של הציבור הבריטי ולהפוך את עצמו לזמין במקרה שהמלך יהפוך לא כשיר. אולם, אדוארד היסס להוציא לפועל את התכנית ובזמן זה התאושש המלך מניתוח שעבר, מה שהסיר זמנית את האופציה לאי כשירות.
הממשלה הבריטית סיפקה את קצבתו של אדוארד לאחר המלחמה והוא התפרנס גם מסחר לא חוקי במטבעות חוץ. עיריית פריז סיפקה לו בית בפרוור ניי-סיר-סן תמורת דמי שכירות שנתיים. הממשלה הצרפתית פטרה אותו מתשלומי מס הכנסה, והותר לו לרכוש מוצרים פטורים ממס דרך השגרירות הבריטית. ב-1952 ווליס ואדוארד רכשו ושיפצו בית נופש בגיף-סור-איווט, שהיה לנכס היחידי שאי פעם היה בבעלותם. ב-1951 אדוארד הוציא לאור ספר זיכרונות, "סיפורו של מלך", בו הביע את חילוקי הדעות שלו עם הפוליטיקה הליברלית. התמלוגים על הספר הפכו להכנסה נוספת עבור הזוג.
גם בשנות ה-50 וה-60 נותרה תדמיתם של ווליס ואדוארד כידוענים ברחבי העולם ובייחוד בפריז, בה התגוררו וכן בערים גדולות כמו ניו יורק ולונדון. הם נהגו לארח מסיבות, לשבת בבתי קפה יוקרתיים ותרו הלוך ושוב בין פריז לניו יורק.
בעקבות פטירתו של ג'ורג' השישי, ביוני 1953 הוכתרה אחייניתו של אדוארד בשם אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת. ווליס ואדוארד לא הגיעו להכתרה, אלא צפו בה בטלוויזיה בפריז. אדוארד טען שלא נהוג ששליט או שליט לשעבר יגיע להכתרה של שליט אחר. אדוארד כתב מאמרי דעה על ההכתרה למגזין סאנדיי אקספרס הבריטי (מהדורה של הדיילי אקספרס) ולמגזין Woman's Home Companion האמריקאי, כמו גם ספר קצר בשם "הכתר והעם, 1902-1953".
ב-1955 הזוג הגיע לביקור בבית הלבן, בתקופת נשיאותו של דווייט אייזנהאואר. כמו כן, הם הופיעו בתוכנית הטלוויזיה "Person to Person" בהנחייתו של אדוארד מורו ב-1956, וב-1970 ערכו ריאיון טלוויזיוני בן 50 דקות ל-BBC בהנחיית קנת האריס. ב-4 באפריל באותה השנה הזמין אותם הנשיא האמריקאי ריצ'רד ניקסון כאורחי כבוד לארוחת ערב בבית הלבן יחד עם וורן ברגר, צ'ארלס לינדברג, אליס רוזוולט, ארנולד פלמר, ג'ורג' הרברט ווקר בוש ופרנק בורמן.
משפחת המלוכה מעולם לא קיבלה את ווליס, והמלכה מרי מעולם לא הסכימה אפילו לפגוש אותה באופן רשמי. כמו כן, במשך שנים רבות לא היו בני משפחת המלוכה בקשר גם עם אדוארד, כמעין חרם לא רשמי. אולם, אדוארד פגש מדי פעם את אימו ואת אחיו המלך ג'ורג' ואף הגיע להלווייתו ב-1952. עד יום מותה, המלכה מרי כעסה על בנה וזעמה על בחירתו להתחתן עם ווליס, וצוטטה באומרה "לוותר על הכל בשביל זה?". ב-1965 ווליס ואדוארד שבו ללונדון; ביקרו אותם המלכה אליזבת, גיסתו של אדוארד מרינה, נסיכת יוון ודנמרק ואחותו מרי, הנסיכה המלכותית, אשר מתה שבוע לאחר פגישתם והם הגיעו להלווייתה. ב-1967 הצטרפו למשפחת המלוכה בציון מאה שנים להולדת המלכה מרי. האירוע הרשמי האחרון בו השתתף אדוארד היה הלווייתה של מרינה ב-1968; הוא סירב להזמנתה של אליזבת השנייה להכתרתו של צ'ארלס כנסיך ויילס ב-1969 ואמר כי הוא בטוח שהנסיך לא ירצה שיגיע לשם "דודו-הגדול הזקן".
בשנות ה-60 בריאותו של אדוארד התדרדרה. בדצמבר 1964 הוא נותח ביוסטון על ידי מייקל דבייקי בשל מפרצת באבי העורקים הבטני ובפברואר 1965 הוא נותח על ידי סטיוארט דיוק-אלדר בשל היפרדות רשתית בעינו השמאלית. בשלהי 1971 אדוארד, שהיה מעשן מגיל צעיר, אובחן בסרטן ראש צוואר וטופל באמצעות טיפול קובלט רדיותרפי. ב-18 במאי 1972, ביקרו אותו בביתו שבפריז אחייניתו המלכה אליזבת ובנה, הנסיך צ'ארלס במהלך ביקורם בצרפת. המלכה ואדוארד שוחחו למשך 15 דקות, אך רק ווליס הופיעה בתמונה המלכותית, מאחר שאדוארד היה תשוש מדי.
מותו ומורשתו.
ב-28 במאי 1972, עשרה ימים לאחר ביקורה של המלכה, אדוארד נפטר בביתו שבפריז, פחות מחודש לפני יום הולדתו ה-78. גופתו הושבה לבריטניה וארונו הוצב בקפלת סנט ג'ורג' שבטירת וינדזור. ב-5 ביוני נערך טקס הלוויה שלו בקפלה בנוכחות המלכה, משפחת המלוכה ואשתו ווליס, אשר לנה בארמון בקינגהאם. במקור תכננו ווליס ואדוארד להיקבר בבולטימור, סמוך לקברו של אביה. אולם, בעקבות הסכם שערכו עם המלכה אליזבת ב-1965 הוסכם שייקברו באנגליה. אדוארד נקבר בבית הקברות המלכותי שבפרוגמור, מאחורי המוזיליאום המלכותי של המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט. כשהיא חלשה מאוד וסובלת מדמנציה, ווליס נפטרה ב-1986 ונקברה לצד בעלה בפרוגמור.
בראיית היסטוריונים כדוגמת פיליפ ויליאמסון, האמונה הפופולרית במאה ה-21 שגורסת כי הנסיבות שהובילו לוויתורו של אדוארד על כס המלוכה היו פוליטיות ולא דתיות היא שגויה מאחר שבחברה המודרנית גירושים הפכו ליותר נפוצים ומקובלים חברתית. ויליאמסון טוען כי נוטים לראות בהגבלים הדתיים שמנעו מאדוארד להמשיך ולכהן כמלך כ"לא מספקים הסבר שמניח את הדעת", אך ראייה זו שגויה, כי באותה תקופה הם היו מספקים.
שלט אצולה.