סרטו "טיונינג"(כיוון, התכווננות) (2020) הוא סרט התבוננות שמלווה התרחשויות שמתחוללות סביב פסנתר כנף שמוצב בתחנת הרכבת מרכז בתל אביב. הסרט הוקרן בפסטיבל "דוקאביב" וכן בפסטיבלים חשובים בעולם: פיפאדוק, צרפת, ביוגרפילם, איטליה, היה מועמד לפרס הקולנוע הדוקומנטרי 2020.
הוא ביים את ההצגה "ציפור עיוורת", על פי מונולוג של חולת נפש שעובד להצגת יחיד בה שיחקה אשתו, איילת גבאי יגודה, ההצגה זכתה בפרס החממה בפסטיבל עכו, 1990.
יגודה הוא זוכה "פרס אמנות הקולנוע" מטעם משרד התרבות (2012).
הוא מורה לבימוי, מנחה סדנאות ואחראי על התחום הדוקומנטרי במגמת קולנוע במכללת "תל חי" (2021-1992). לימד בבי"ס לקולנוע "במעלה" ירושלים ובבית הספר לאמנות "מנשר", מלמד במדרשה לאמנות "בית ברל" וב"סמינר הקיבוצים".
חבר הנהלת "פורום היוצרים הדוקומנטריים" (2000–2004).
אילן יגודה נשוי לאיילת גבאי יגודה, שחקנית במקצועה, להם שני ילדים (עלמה ומיכאל) והם מתגוררים בהוד השרון.
לקריאה נוספת.
אודות הסרט "חסד"
אודות הסרט "גשם"
אודות הסרט "שכונה"
סאלח אל-עארורי
סאלח מוחמד סולימאן אל-עארורי (בערבית: صالح محمد سليمان العاروري, בתעתיק מדויק: צאלח מחמד סלימאן אלעארורי; מכונה בקיצור סאלח אל-עארורי או סאלח עארורי; נולד ב-19 באוגוסט 1966) הוא בכיר בארגון חמאס, הממונה על פעילות הזרוע הצבאית של חמאס ביהודה ושומרון וסגן ראש הלשכה המדינית של חמאס.
ביוגרפיה.
סאלח אל-עארורי נולד ב-1966 בבני זייד א-שרקייה שמצפון לרמאללה. ב-1985 נרשם ללימודי שריעה באוניברסיטת חברון. בתחילת שנות ה-90 גויס לחמאס. היה ממייסדי גדודי עז א-דין אל-קסאם ועמד בראש מפעל הקמת תאי טרור בתשלום. בעקבות פעילותו בארגון נעצר על ידי כוחות הביטחון הישראליים בנובמבר 1990 למשך שישה חודשים. זמן קצר לאחר ששוחרר הוא נעצר שוב. בסך הכל נכלא כ-15 שנים עד ששוחרר בשנת 2007.
בהמשך נעצר שוב בחשד לפעילות טרור נוספת אך שוחרר בתנאי שיעזוב את האזור. עארורי, שנישא במהלך מעצרו, ביקש לעבור עם אשתו לירדן, אך הירדנים סירבו לקבלו. בעקבות זאת ברח לסוריה ושהה בה עד פרוץ מלחמת האזרחים. לאחר מכן ברח לטורקיה ועמד בראש מפקדת חמאס במדינה, אשר זכתה לתמיכת נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן. עארורי היה אחראי על תיאום פעולות טרור ביהודה ושומרון. הוא הודה בפומבי באחריות חמאס לרצח שלושת הנערים ושיבח את חטיפתם.
באוקטובר 2017 מונה לסגנו של ראש הלשכה המדינית של חמאס, אסמאעיל הנייה. ב-2 באוגוסט 2018 הגיע לביקור ברצועת עזה, בהסכמת ממשלת ישראל, בראש משלחת הפיוס פנים-פלסטיני ובהסדרה ארוכה מול ישראל.
בנובמבר 2018 הכריזה ארצות הברית על פרס כספי על ראשו של אל-עארורי.
קורדובה (כדורגל)
קורדובה קלוב דה פוטבול (בספרדית: Córdoba Club de Fútbol, S.A.D.) היא קבוצת כדורגל ספרדית מהעיר קורדובה שבאנדלוסיה. הקבוצה משחקת באצטדיון נואבו ארקאנחל המכיל 20,989 מקומות ישיבה.
היסטוריה.
המועדון נוסד בשנת 1954 לאחר איחוד בין "ספורטינג קורדובה" ל"דפורטיבו קורדובה". בעונת המועדון סיים במקום השני בליגה השנייה ועלה לראשונה בתולדותיו ללה ליגה. בעונת רשם המועדון את הישג השיא שלו בליגה כאשר סיים במקום ה-5 שמוביל לגביע אופ"א, אך המועדון לא שיחק בגלל בעיות תשתית.
בעונת 2013/14 סיימה קורדובה במקום ה-7 בליגה השנייה והצליחה להעפיל לליגה הראשונה אחרי שניצחה בפלייאוף, אך כבר לאחר עונה בודדת ירדה בחזרה לליגה השנייה.
בעונת 2018/19 סיימה קורדובה במקום ה 21 וירדה לליגה השלישית לראשונה מאז עונת 2006/07. שנתיים מאוחר יותר רשמה קורדובה ירידת ליגה נוספת לליגה הרביעית.
משה טמיר
משה טמיר (1924 – 13 בנובמבר 2004) היה צייר ומורה לאמנות ישראלי.
ביוגרפיה.
משה טמיר (טולצ'ינסקי) נולד באודסה, ברית המועצות (אוקראינה של ימינו), בשנת 1924. בשנת 1927 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. באותה שנה נפטרה אמו. בתחילה התגוררה המשפחה בקריית חיים ובשנת 1939 עברה לירושלים. בשנת 1942 הצטרף להכשרה בקיבוץ בית אלפא ועבד כרועה צאן. בין השנים 1944-1943 שירת בפלמ"ח באזור הגלבוע. בין השנים 1948-1947 היה חבר בפלוגות חי"ש של ההגנה. לאחר הקמת צה"ל שירת ביחידה קרבית ובשנת 1949 נפצע בקרב על הגנת ירושלים. בשנת 1950 שינה את שמו ל"טמיר".
כמיהתו הגדולה לציור ולאמנות הביאה אותה לעזוב כנער צעיר את הקיבוץ. הוא הגיע חסר כל לירושלים, והתקבל ללימודים בבית הספר בצלאל החדש, שם למד בין השנים 1944–1947, כשהוא מפרנס עצמו בין השאר בהדרכת נוער במצוקה ובהדרכה בבית הספר לריפוי בעיסוק באוניברסיטה העברית.
טמיר התבלט בכישרונו, וזכה כבר בשנתו השנייה בפרס "הרמן שטרוק". את הפרס העניק לו מנהל בית הספר, האמן מרדכי ארדון. בין השניים התפתחה חברות אמיצה שנשמרה עד פטירתו של ארדון.
כשהיה על סף סיום לימודיו פרצה מלחמת העצמאות. טמיר גויס לפלמ"ח והשתתף בקרות על הגנת ירושלים. באחת מההפוגות בלחימה נטל שק של פחמי עץ וצייר ציור קיר גדול של חיילי פלמ"ח, שזכה לציון בעיתונות של אותה תקופה.
בין השנים 1955–1960 ו-1961–1963 שהה בפריז, צרפת. עם שובו לישראל, בשנת 1963, התמנה לתפקיד המפקח על לימודי האמנות במשרד החינוך. במסגרת תפקיד זה פיתח סמינרים להוראה ויזם את "שבוע האמנות" בבתי הספר. הוא החזיק בתפקיד זה עד 1988.
יצירתו המוקדמת של טמיר, מסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, הכילה דימויים הקשורים למלחמת העצמאות. ציורים אלו, כגון "אמנון הפצוע" (1948), הכילו דימויים של חיילים וקורבנות, ואופיינו בסגנון ציור אקספרסיבי ובשילוב בין הפשטה לריאליזם. בשנות ה-50 החל טמיר לעשות שימוש באימפסט כבד בציוריו, שהפכו לדקורטיביים. על הנושאים שהופיעו בעבודותיו נמנים דימויים של חיות וציפורים, לצד תיאורים מיסטיים וארכיטיפים.
בשנת 1968, נתלו במשכן נשיאי ישראל, שלושה שטיחים בנושאי מנורת המקדש ("אור"), ירושלים ולוחות-הברית, שנארגו על ידי אמן שטיחי הקיר ג'ורג' גולדשטיין, לפי ציוריו של משה טמיר.
אוניברסיטת חברון
אוניברסיטת חברון (בערבית: جامعة الخليل) היא מוסד פלסטיני להשכלה גבוהה שנוסד ב-1971 עם מעל 10,000 סטודנטים. נשיא האוניברסיטה הוא אחמד אטוונה. באוניברסיטה אחוז גבוה במיוחד של נשים (כ-75%).
היסטוריה.
אוניברסיטת חברון נוסדה בשנת 1971 בשם "המכללה האסלאמית בחברון", ביוזמת ראש עיריית חברון, מוחמד עלי אל ג'עברי. בשנת הלימודים הראשונה למדו בה 43 סטודנטים. באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 אימצה מדינת ישראל מדיניות ליברלית בשטחים, במסגרתה ניתנו לתושבים אישורים לפתוח אוניברסיטאות, בשנת 1977, הפכה המכללה למוסד מוכר ובהמשך ממכללה לאוניברסיטה ב–1980.
הפיגוע במכללה האסלאמית.
ב-26 ביולי 1983, ביצעה המחתרת היהודית פיגוע במכללה האסלאמית בחברון (כפי שהאוניברסיטה נקראה אז), ובו תקפו כמה מחברי המחתרת את המקום בירי ורימונים, רצחו שלושה סטודנטים ופצעו 33 נוספים. הפיגוע בא לאחר רצח תלמיד ישיבה בחברון באותו החודש.
תחת הרשות הפלסטינית.
מאז 1995, התפתחה וגדלה האוניברסיטה תחת הרשות הפלסטינית, נפתחו חוגי לימוד נוספים ומספר סטודנטים הלומדים בה גדל בצורה משמעותית. בשנת 2003, נסגרה האוניברסיטה על ידי צה"ל לשמונה חודשים.
מאז שנות ה-2000 לומדים באוניברסיטה כמה מאות סטודנטים ערבים ישראלים, בעיקר מהמגזר הבדואי בנגב.
פקולטות.
פקולטות האוניברסיטה כוללות: לימודי שריעה, אמנות, מדע וטכנולוגיה, חקלאות, חינוך, כלכלה, מנהל עסקים ורוקחות.
קמפוס האוניברסיטה ממוקם בצפון מערב העיר, בשכונת ביר אל מהג'ר, וכולל מספר מבנים המאכלסים את הפקולטות והמחלקות השונות בשטח כולל של כ-14,850 מ"ר.
פלסמופור
בננופוטוניקה, פלסמופור (באנגלית: Plasmophore) הוא צימוד של מבנה פלסמוני ופלורופור. השם 'פלסמופור' הוא נוטריקון של המילים 'פלסמון' ו- 'פלורופור'. בהקשר ההנדסי, מדובר בהתקן ננומטרי הסגור בתווך דיאלקטרי (בדרך כלל סיליקון) המורכב מליבה של ננו-חלקיק מתכת המוקפת במולקולות פלואורסצנטיות. לפלסמופור תכונות אופטיות ייחודיות הנובעות מהצימוד, ותכונות אלו נקבעות בהתאם למאפיינים של מרכיביו- המבנה הפלסמוני והמולקולות הפלואורסצנטיות. למרחק הצימוד ולקצב הפליטה של הפלורופור השפעה רבה על אופיו הקרינתי של הפלסמופור. בתחומי מחקר כגון ספקטרוסקופיה, נעשה שימוש בפלסמופורים על מנת לשפר טכנולוגיות דימות בתהליך שנקרא SEF (או Surface Enhanced Fluorescence).
מרחק הצימוד ועצמת הפלואורסצנציה.
ישנם כמה מצבים בהם יכול להימצא פלסמופור. כאשר קצב הפליטה של המולקולות הפלואורסצנטיות הוא סביב תדר הפלסמון, ניתן לחלק את המצבים לשניים- כאלה שמתקבל בהם ניחות בעצמת הפלואורסצנציה, וכאלה שמתקבל בהם הגבר בעצמת הפלואורסצנציה. כל אחד מהמצבים נובע משילוב של כמה מנגנונים שבאים לידי ביטוי בצימוד של פלורופור למתכת. כאשר מדובר בחלקיקי מתכת ננומטריים, ובפרט במקרה של פלסמופור, המנגנון הדומיננטי הוא עירור של פלסמונים משטחיים.
כאשר מרחק הצימוד קטן מרדיוס דביי, ניכרת ההשפעה האלקטרוסטטית של נשאי המטען היוצרים את הפלסמונים המשטחיים שעל פני חלקיק המתכת. השפעת נשאי המטען גורמת לדעיכה בעצמת השדה החשמלי קרוב לפני החלקיק, בתהליך שנקרא מיסוך חשמלי. כאשר מולקולה פלואורסצנטית הקורנת סביב תדר הפלסמון ממוקמת קרוב לפני השטח של חלקיק המתכת במרחק הקטן מאורך דביי, ימדד ניחות בעצמת הפלואורסצנציה כתוצאת מהתופעה הנ"ל.