מחסה יכול להיות מחסה טבעי (לדוגמה מערה) או מחסה שנבנה על ידי השורדים. מחסה מאפשר להישמר מפני מזג האוויר ומפני בעלי חיים עוינים ולאפשר לשורדים לישון ולנוח.
ניווט והתמצאות בשטח.
בניווט בשטח ניתן להסתייע במיקום השמש והכוכבים. שיטה ידועה למציאת הצפון מסתייעת בטחב, שבחצי הכדור הצפוני נוטה לגדול על צידם הצפוני של גזעי עצים, איפה שיש צל במרבית שעות היום.
איתות לעזרה.
אות עזרה צריך להיות בולט למרחק. אות אידיאלי צריך להיות גדול, במקום הנראה למרחק, שונה במידה מספקת מסביבתו ולהכיל תנועה שתתפוס את העין. אות מצוקה מקובל הוא SOS.
כלי פופולרי לאיתות הוא נור אשר נורה מאקדח נורים.
עוד סוג של איתות לעזרה הוא הבערת מדורה גדולה מספיק שיראו אותה.
שחיה.
לעיתים שחיה היא צורך הכרח בהישרדות. על השורד לפעמים לדוג, לצלוח נהר או נחל וגם להימלט מהמקום בו הוא נמצא בשחיה.
אם אדם אינו יודע לשחות וצריך לחצות מקור מים כלשהו הוא יכול להיעזר בבול עץ אם ימצא לידו, הרי ידוע שעצים צפים כיוון שצפיפותם קטנה מזו של המים.
הממד הנפשי.
המוח ותהליכיו הם קריטיים להישרדות. במצב קטלני, הרצון לחיות לעיתים קרובות מפריד בין אלה ששורדים לבין אלו שמתים.
סיפורי הישרדותם ההרואיים של אנשים רגילים עם הכשרה מועטה או חסרת הכשרה, אך עם רצון עז לחיות אינם נדירים. מצב ההישרדות יכול להיות כל כך מלחיץ, שאפילו אנשי מקצוע מיומנים יכולים להיות מושפעים נפשית. אדם הנקלע למצב של ריחוק מהציוויליזציה צריך להיות מוכן נפשית ופיזית להתגבר על פאניקה ופעולה מכרעת מהורהרת במהלך אסון. לבדיקת מתח יש גבולות אנושיים, אך היתרונות של אימוני לחץ מתח בהגדרת גבולות אלה יכולים לעלות על חוסר הלחץ.
כיוון שבמצב הישרדותי ישנה חשיבות קריטית לא להיכנס לפאניקה, לא להיקלע לייאוש, ולשמור על מורל גבוה. הדרך הטובה ביותר לא להיקלע לייאוש היא על ידי עיסוק מתמיד בפעילויות הקשורות לשיפור פוטנציאל ההישרדות כגון: גילוף, הכנת מלכודות, הכנת חכות דייג מאולתרות ועוד.
שבויה
בהלכה היהודית, שבויה היא אשה נשואה שנשבתה בידי נכרים, וככזו יש חשש שנאנסה בידיהם, ולכן נאסרה להינשא לכהן מדרבנן.
הכלל.
מדין התורה אין חוששים שאשה נאנסה כל זמן שהאשה מכחישה זאת ואין עדות כנגדה, וזאת מכוח חזקה דמעיקרא, כלומר במצב של חוסר ידיעה ברורה לגבי המציאות (במקרה זה, האם האשה נאנסה או לא) אנו מניחים כי המצב הגופני הקודם נשאר בעינו.
מדרבנן, חוששים שכל אשה שהייתה בשבי בידי גויים נאנסה, כל זמן שאין עדות כי האשה לא נאנסה, וזאת מכיוון שמניחים שרוב הגוים פרוצים בעריות. מכיוון ששבויה הוא איסור חכמים, הם הקלו והאמינו במקרה זה גם לעדות של אשה, עבד ושפחה, הפסולים לעדות בדרך כלל.
סייגים.
יש להבדיל בין שני מניעים לשבי: שבויה מחמת ממון, שבויה שנשבתה כמשכון על חוב, ונשבתה מכיוון שהחוב לא שולם. במקרה כזה יש חשש שהאשה נאנסה רק כאשר דבר זה לא יפגע בעצם החוב, אך אם אונס ימנע את החזר החוב, אין חוששים שהאשה נאנסה.
לעומת זאת, שבויה מחמת נפשות, כלומר שנשבתה כדי להורגה, היא מסורה בידם לגמרי, ולכן יש להניח שנאנסה.
בכל מקרה, פוסק הרמ"א ש"בשעת הגזירה, שהמירו דתן מחמת אונס וחזרו בהן לאחר שעבר האונס, יש להקל ולהתירן אפילו לבעלן כהנים."
הרב אפרים אשרי מתיר לאשה שנשבתה בשואה לחזור לבעלה כהן.
בולשת.
במסכת כתובות דנה הגמרא בקשר לכניסת חיל גויים לעיר ('בולשת'), שבמקרה כזה ישנו חשש אונס כלפי כל הנשים שבתוכה, שכן כל נשות העיר חשובות כשבויות ביד הגדוד. הגדר המדויק של דין זה (כלומר באיזה סוג של חיל גויים חוששים לדבר זה) נתון במחלוקת ראשונים.
לכלל זה ישנה החרגה: אם יש מקום מסתור בעיר, שבו יכולה הייתה אפילו אשה אחת להסתתר, יש לקבל כנאמנת כל אשה שתאמר שלא נאנסה, היות שהיא הייתה יכולה לטעון שהתחבאה במסתור (מיגו).
שני שבילין
שני שבילין הוא פרדוקס הלכתי בדיני ספקות המופיע במשנה במסכת טהרות. דוגמה למקרה זה הוא כאשר דבר טמא (כגון מת) נמצא באחד משני מקומות ציבוריים (רשות הרבים), ושני אנשים עברו בהם. כל אחד מהם באחד מהמקומות. במקרה זה ישנו כלל לפיו ספק טומאה ברשות הרבים - טהור, ועל כן אם אחד מהאנשים בא להישאל על מצבו, הוא יוגדר כטהור. הפרדוקס הוא במקרה ושני האנשים באים אחד אחרי השני, כך שאחד מהם הוא טמא בוודאי.
אופן הפרדוקס.
על פי המשנה, אם כל אחד מהאנשים בא לשאול על עצמו, הוא יוגדר כטהור, שכן התשובה שקיבל היא רק כלפי אותו האדם עצמו, ולא על חברו. ברור גם שאם שניהם באו לישאל יחד או שאחד מהם בא לשאול על שניהם יחד, וודאי שעלינו לטמא את שניהם מספק, שכן כאשר שניהם נשאלים יחד יודעים אנו בבירור שאחד מהם נטמא, ולא ניתן לטהרם, מאחר שהדבר תרתי דסתרי.
על פי הגמרא במסכת פסחים, נחלקו התנאים באופן שאחד מהם בא לשאול על עצמו, ולאחר שטיהרוהו הוא בא לשאול גם על חברו. השאלה היא אם בכך שהוא שואל על שניהם במעמד אחד, נחשב הפסק לפסק הלכתי משותף, ואם כן לא ניתן לסתור את אותו פסק עצמו ולפסוק שגם חברו טהור, ומספק הוא יהיה טמא. או שמכיוון שהפסק לא היה יחד, ניתן לטהר גם את החבר, כיון שהפסק ניתן בנפרד, ונמצא שעדיין יש לו חזקה דמעיקרא האומרת שהוא טהור.
דיוורטימנטו
דיברטימנטו
דיברטימנטו (באיטלקית: divertimento) הוא סוגה מוזיקלית שהופיעה בעיקר במאה ה-18. מקור המילה באיטלקית פירושו "לשעשע". האווירה בה מתנגן הדיברטימנטו היא עליזה והיצירה התאימה במיוחד לאירועים חברתיים (כגון סעודות בבתי אצילים ופטרונים). לרוב, הולחן הדיברטימנטו להרכבים קטנים או ליחידים.
למרות שמו, שרומז כי מדובר בסוג של שעשוע מוזיקלי, יכול הדיברטימנטו לשמש גם בנושאים רציניים יותר. עם זאת, לאחר 1780 התייחס המושג לרוב ליצירות קלילות ופחות רשמיות. המונח שומש לרוב כדי לתאר מוזיקה קלה של "אחרי ארוחת הערב" וכמוזיקה של בילויים.
כז'אנר נפרד נראה כי לא הייתה לדיברטימנטו צורה ספציפית בתחילת דרכו, אך החל מאמצע המאה ה-18 הוא לבש צורה של סוויטה לריקודים או של "מוזיקה קאמרית", כמקובל באותה התקופה. ישנם סוגים שונים של יצירות בהן ניתן לראות דמיון לדיברטימנטו כגון סרנדה, נוקטורנו ("מוזיקת לילה", בגרמנית Nachtmusik) ו–Cassation .
הפרסום הראשון של הדיברטימנטו נעשה בשנת 1681 בוונציה מאת המלחין קרלו גרוסי (Il divertimento de' grandi: musiche da camera, ò per servizio di tavola). מלחינים מפורסמים ששירתו בחצרות אדונים כגון היידן ומוצארט כתבו דיברטימנטי רבים.
דגנת
רוי כהן
רוי מרקוס כהן (באנגלית: Roy Marcus Cohn; 20 בפברואר 1927 – 2 באוגוסט 1986) היה משפטן יהודי-אמריקאי שהתפרסם בתקופת הבהלה האדומה "השנייה" (Second Red Scared) או "ציד המכשפות" של הסנטור האמריקאי ג'וזף מקארתי נגד החשודים בפעילות קומוניסטית בארצות הברית. כהן היה שותף חשוב לחקירות שניהל הסנאטור מקארתי בנוגע להשפעת הקומוניסטים בחברה האמריקאית ולחדירתם לממשל הפדרלי של ארצות הברית.
כהן היה גם חבר מרכזי בצוות התביעות של מחלקת המשפטים של ארצות הברית במהלך המשפט של יוליוס ואתל רוזנברג, אשר הואשמו בריגול לטובת ברית המועצות.
כהן, שהסתיר בחייו את נטיותיו המיניות, חי כהומוסקסואל בארון. במסגרת תפקידו פיטר כהן הומוסקסואלים רבים משירות המדינה ופגע בזכויותיהם של מיעוטים.
ביוגרפיה.
כהן נולד ברובע הברונקס שבניו יורק, בנם היחיד של דורה מרקוס (1892 – 1967) ושל השופט אלברט כהן (; 1885 – 1959), שהיה בעל השפעה במפלגה הדמוקרטית הוא חי בבית הוריו עד למותה של אימו, הנחשבת לאדם היחיד שאהב באמת. לאחר מכן, הוא התגורר בוושינגטון הבירה ובעיירה גריניץ' שבקונטיקט.
לאחר שסיים את לימודיו בבתי הספר הוראס מאן, בפילדסטון (Fieldston), ובאוניברסיטת קולומביה ב-1946, השלים כהן את לימודיו בבית הספר קולומביה למשפטים בהגיעו לגיל 20. כהן נאלץ להמתין שימלאו לו 21 שנה כדי להיות חבר בלשכת עורכי דין וכן ניצל את קשריהם של משפחתו כדי להשיג משרה במשרד אירבינג (Attorney Irving) השייך למשרד עורכי הדין של ארצות הברית (United States Attorney) במנהטן
למרות היותו רשום כדמוקרט, כהן תמך בנשיאים הרפובליקנים ובמינוי חברי המפלגה הרפובליקנית במשרדים הבכירים ברחבי ניו יורק.
הומוסקסואליות.
כהן העביר את רוב שנות חייו בתור הומוסקסואל בארון. כשהפך ליועצו הבכיר של איש העסקים דייוויד שיין (Schine), התעוררו השערות לגבי מערכת יחסים מינית בין השניים.
במהלך סדרת השימועים של מקארתי, כהן הכחיש כל "התעניינות מיוחדת" בשיין או להיותו "קשור אליו יותר מאשר לחבר רגיל". ג'וזף ולץ', פרקליט הצבא במהלך השימועים, התייחס באופן ברור לנטיותיו ההומוסקסואליות של כהן. לאחר ששאל עד אם תמונה שהוצגה כראיה "הגיעה מפיקסי" (סוג מצלמות זולות), הסביר למקארתי ש"פיקסי" היא "קרובת משפחה של פיה". בשפה האנגלית, המילה פיה (Fairy) היא כינוי גנאי להומוסקסואלים. הנוכחים בשימוע הבינו את הרמז ומצאו אותו כמשעשע; בהתייחסו מאוחר יותר להערה זו הגדיר אותה כהן כ"זדונית", "מרושעת" ו"מגונה". כהן ומקארתי התמקדו בפקידי ממשלה ובדמויות תרבותיות רבות, שנחשדו בקומוניזם ובהומוסקסואליות.
שנים מאוחרות.
החל משנת 1973 היה כהן עורך דינו ואיש אמונו של איש העסקים דונלד טראמפ. ביוני 1986 נשלל רישיון עריכת הדין שלו בשל מקרה מ-1975 בו נהג באופן "לא אתי", "בלתי מקצועי" ו"מגונה". ב-2 באוגוסט 1986 נפטר מסיבוכי מחלת האיידס.
דמותו הבדיונית בתרבות הפופולרית.