השימוש הנרחב בקלטת זו החל בסביבות שנת 1968 והתרחב עם השנים. דחיפה חזקה בשימוש הייתה בשנות ה-80 של המאה ה-20 לאחר שחברת סוני הציגה ב-1979 את הווקמן לקלטות (Sony Walkman) - מכשיר השמעה קטן כמעט בגודל של קלטת עם אוזניות שאיפשר לשמוע מוזיקה בכל מקום.
קלטת השמע שימשה להקלטה אישית ומסחרית, וכן להפצה מסחרית של מוזיקה, לצד התקליט שקדם לה ולתקליטור שבא אחריה. השימוש בקלטות אלו היה נפוץ מאוד בעבר, למרות חסרונותיהן:
מסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 חלה ירידה בשימוש בהן. צריבת התקליטורים הפכה נפוצה, והיו לתקליטורים יתרונות רבים: הצליל איכותי הרבה יותר ואינו מתדרדר עם השימוש, התקליטורים אמינים יותר ומאפשרים דילוג לשירים בקלות ובזריזות.
לאחר שהמכירות הגיעו לשפל בעשור הראשון של המאה ה-21, חווה הענף התעוררות נוסטלגית, המקבילה לזו שמתרחשת בענף תקליטי הוויניל. יצרנית הקלטות הגדולה בארצות הברית דיווחה כי שנת 2014 הייתה השנה הטובה ביותר לחברה מאז הוקמה ב-1969.
אקירה קורוסאווה
אקירה קורוסאווה (ביפנית: 黒澤 明; 23 במרץ 1910 – 6 בספטמבר 1998) היה במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק יפני. קורוסאווה ביים כ-30 סרטים במהלך הקריירה בת 57 השנים שלו, והוא נחשב לאחד מיוצרי הסרטים המשפיעים והחשובים ביותר בהיסטוריית הקולנוע.
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים.
קורוסאווה נולד בעיירה שינגאווה שבמחוז טוקיו. אביו איסאמו (1864–1948), בן למשפחת סמוראים ממחוז אקיטה, עבד כמנהל בית הספר התיכון של המכון לחינוך גופני של הצבא, ואילו אמו שימה (1870–1952) באה ממשפחת סוחרים מהעיר אוסקה. הוא היה הילד השמיני והצעיר ביותר ממשפחה מבוססת ממעמד הביניים, כששניים מאחיו כבר גדלו בזמן לידתו ואחד נפטר, מה שהשאיר את קורוסאווה לגדול עם שלוש אחיות ואח.
אביו איסאמו קורוסאווה היה פתוח למסורות מערביות וראה בצפייה בתיאטרון ובסרטי קולנוע כבעלי ערך חינוכי. הוא עודד את ילדיו לצפות בסרטים; אקירה הצעיר צפה בסרטיו הראשונים בגיל שש. השפעה מעצבת חשובה היה המורה שלו בבית הספר היסודי מר טצ'יקאווה, שהפרקטיקות החינוכיות המתקדמות שלו הציתו אצל תלמידו הצעיר תחילה אהבה לציור ולאחר מכן עניין בחינוך בכלל. במהלך תקופה זו, קורוסאווה למד גם קליגרפיה וסיוף קנדו.
השפעה מרכזית נוספת בילדות היה הייגו קורוסאווה (1906–1933), אחיו הגדול בארבע שנים של אקירה. לאחר רעידת האדמה והצונאמי בקאנטו ב-1923, הייגו לקח את אקירה בן ה-13 לצפות בהרס. כשהאח הצעיר רצה להסיט את מבטו מגופותיהם של בני אדם וחיות הפזורות בכל מקום, הייגו אסר עליו לעשות זאת, ועודד את אקירה להתמודד עם פחדיו על ידי התעמתות איתם ישירות. כמה פרשנים הציעו כי אירוע זה ישפיע על הקריירה האמנותית המאוחרת של קורוסאווה, מכיוון שהבמאי היסס לעיתים רחוקות להתעמת עם אמיתות לא נעימות ביצירתו.
הייגו היה מוכשר אקדמית, אך זמן קצר לאחר שלא הצליח להשיג מקום בבית הספר התיכון המוביל בטוקיו, הוא החל להתנתק משאר בני המשפחה, והעדיף להתרכז באמנות. בסוף שנות ה-20, הייגו הפך לבנשי (מספר המלווה סרטים אילמים) בבתי הקולנוע של טוקיו, המציגים סרטים זרים ובמהרה עשה לעצמו שם. אקירה, שבשלב זה תכנן להיות צייר, עבר לגור איתו, ושני האחים הפכו בלתי נפרדים. בהדרכתו של הייגו, אקירה צפה לא רק בסרטים רבים אלא גם במופעי תיאטרון וקרקס. בזמן שהציג את ציוריו ועבד עבור ליגת האמנים הפרולטרית השמאלנית. עם זאת, הוא מעולם לא הצליח להתפרנס מהאמנות שלו, והוא איבד את התלהבותו מהציור. עם העלייה של הפקת סרטים עם פסקול בתחילת שנות ה-30, מספרי סרטים כמו הייגו החלו לאבד עבודה, ואקירה חזר לגור עם הוריו. ביולי 1933, הייגו התאבד. קורוסאווה התייחס לתחושת האובדן המתמשכת שחש במותו של אחיו בפרק באוטוביוגרפיה שלו. רק ארבעה חודשים לאחר מכן, מת גם אחיו הבכור של קורוסאווה, והותיר את אקירה, בגיל 23, היחיד מבין האחים קורוסאווה שעדיין חי, יחד עם שלוש אחיותיו שנותרו בחיים.
תחילת דרכו.
תחילת הקריירה הקולנועית שלו הייתה בשנת 1936 כשהחל לעבוד כעוזר במאי. לאחר שראה מודעת דרושים של אולפן סרטים חדש. אף על פי שלא הפגין עניין קודם בקולנוע כמקצוע, קורוסאווה הגיש את מעמדותו והתקבל.
במהלך חמש שנותיו כעוזר במאי, קורוסאווה עבד תחת במאים רבים, אך ללא ספק הדמות החשובה ביותר בהתפתחותו הייתה הבמאי קג'ירו ימאמוטו. מתוך 24 סרטיו בהם עבד, 17 היו של יאמאמוטו, רבים מהם קומדיות בהשתתפות השחקן הפופולרי קנאיצ'י אנומוטו, המכונה "אנוקן". יאמאמוטו טיפח את כישרונו של קורוסאווה, וקידם אותו ישירות מעוזר במאי שלישי לעוזר במאי ראשי לאחר שנה. תחומי האחריות של קורוסאווה גדלו, והוא עבד במשימות שנעו מבניית סט הצילום ופיתוח סרטים ועד סקאוטינג למיקום, ליטוש תסריט, חזרות, תאורה, דיבוב, עריכה ובימוי מצלמה שנייה. בסרטיו האחרונים של קורוסאווה כעוזר במאי של יאמאמוטו, "אומה" (1941), השתלט קורוסאווה על רוב ההפקה, כיוון שהמנטור שלו היה עסוק בצילומי סרט אחר.
יאמאמוטו יעץ לקורוסאווה שבמאי טוב צריך לשלוט בתסריטאות. קורוסאווה הבין עד מהרה שהרווחים הפוטנציאליים מהתסריטים שלו גבוהים בהרבה ממה ששולם לו כעוזר במאי. מאוחר יותר הוא כתב או שותף לכתיבת כל סרטיו, ולעיתים קרובות כתב תסריטים לבמאים אחרים כמו סרטו של סאצואו ימאמוטו, "ניצחון כנפיים" (1942). קורוסאווה המשיך בכתיבת תסריטים כעיסוק רווחי נוסף שנמשך עד שנות ה-60, הרבה אחרי שהתפרסם כבמאי.
קריירה קולנועית.
השנים הראשונות.
בשנת 1943 ביים את סרט הקולנוע הראשון שלו, "אגדת אלוף הג'ודו" , העוסק במדריך ג׳ודו המעביר את תורתו לתלמיד מעריץ. בשנים לאחר מכן זכה קורוסאווה לפופולריות הולכת וגדלה בקרב קהל הצופים היפני. בין הסרטים שיצר בתקופה זו היה ״המלאך השיכור" (1946), על רופא המלמד רופא צעיר את מלאכתו ואת תורת חייו.
קורוסאווה התפרסם בעולם המערבי עם זכיית סרטו "רשומון" (1950) בפרס הראשון בפסטיבל ונציה בשנת 1951. את התסריט לסרט כתב תסריטאי צעיר שינובו השימוטו. השימוטו, שבסופו של דבר יעבוד על תשעה מסרטיו. המאמץ המשותף הראשון שלהם התבסס על סיפור קצר הניסיוני, על רצח סמוראי ואונס אשתו מנקודות מבט שונות ומנוגדות. קורוסאווה ראה פוטנציאל בתסריט, ובעזרת השימוטו, ליטש והרחיב אותו ולאחר מכן הציע אותו לאולפן סרטים, ששמח להפיק אותו בגלל עלותו הנמוכה.
בשנים הבאות עיבד קורוסאווה יצירות מערביות לסרטים יפנים, בשנת 1951 את הרומן "אידיוט" של דוסטויבסקי ובשנת 1957 יצר את הסרט "כס הדמים", עיבוד של המחזה "מקבת'" של ויליאם שייקספיר.
בשנת 1952 ביים את הסרט "איקירו" ("לחיות") שנחשב לאחת מיצירות המופת שלו, על פקיד זקן, בכיכובו של טקאשי שימורה שהיה שחקו כמעט קבוע של קורוסאווה, המגלה שנותרו לו שישה חודשים לחיות, מבין בבהלה שחייו הוחמצו, ומנסה למצות את החיים בזמן שנותר.
בשנת 1954 שוב זכה להצלחה עולמית עם הסרט "שבעת הסמוראים" בכיכבו של טושירו מיפונה, על קבוצת סמוראים המצילה כפר בו מתעמרת כנופיית שודדים. קורוסאווה מעמת בסרט את האנשים הפשוטים הקשורים לאדמה, מצמיחים יבולים ומטפחים משפחות עם הסמוראים אדירי הכוח ומיומני הלחימה, הנודדים הבודדים, חסרי הבית והחום.
בשנת 1958 ביים את הסרט ״המבצר הנסתר" (שוב בכיכבו של טושירו מיפונה), על גנרל אציל שהוא כה צייתן ומסור לנסיכה, עד כי מסכים להקריב את אחותו למען הצלתה. הוא גם מגן עליה בחירוף נפש, על אף שהיא לועגת לו. מולו עומדים שני נוודים מדלת העם, המגלמים את כל חולשות האנוש: פחדנות, אנוכיות, חוסר נאמנות ותאוות בצע.
בשנת 1961 ביים את הסרט "יוג'ימבו", מגולל את סיפורו של רונין (טושירו מיפונה) המגיע לעיירה קטנה בה שני ראשי ארגוני פשע מאורגן מתחרים על עליונות. בעקבות הצלחת הסרט, יצר סרט המשך, "סנג'ירו" (1962).
עשור של קשיים.
בשנת 1965 ביים את הסרט "אדום הזקן", על מערכת היחסים בין רופא למתלמד החדש שלו. הוא מתרחש בעיירה קוישיקאווה, לקראת סוף תקופת שוגונות טוקוגאווה (אמצע המאה ה-19). הסרט התבסס על אוסף הסיפורים הקצרים של שוגורו יממוטו משנת 1959. הרומן "חלכאים ונדכאים" של דוסטויבסקי סיפק את המקור לעלילת משנה על נערה צעירה, שניצלה מבית בושת. הסרט בוחן את בעיית העוול החברתי וחוקר שניים מהנושאים האהובים על קורוסאווה: הומניזם ואקזיסטנציאליזם. . "אדום הזקן" היה הסרט האחרון בשחור-לבן של קורוסאווה.
בשנת 1970 היה אמור לביים את דרמת המלחמה "טורה! טורה! טורה!" אך הודח בגלל מחלוקות עם המפיקים מחברת "פוקס המאה ה-20", שהייתה שותפה להפקה.
בדצמבר 1971 ניסה קורוסאווה להתאבד. הוא נמצא מוטל באמבטיה ריקה למחצה. צווארו, מרפקיו ופרקי ידיו שתתו דם. הוא חתך עצמו ב־25 מקומות, בניסיון לשים קץ לחייו, בעקבות כישלון סרטו "דודסקאדן" .
בשנת 1975, ביים את הסרט "שומר היערות", בהפקה רוסית, על ידידות יוצאת דופן בין קצין רוסי משכיל לבין צייד מונגולי. הסרט מבוסס על האוטוביוגרפיה מאת ההרפתקן הרוסי ולדימיר ארסנייב, שתר את המזרח הרחוק הרוסי בתחילת המאה ה-20. הסרט, שצולם כמעט כולו במדבר המזרח הרחוק הרוסי, בוחן את הנושא של יליד היערות המשולב במלואו בסביבתו, מנהל סגנון חיים שבהכרח ייהרס על ידי התקדמות הציוויליזציה. וגם על צמיחת הכבוד והחברות העמוקה בין שני גברים בעלי רקע שונה בתכלית, ועל הקושי להתמודד עם אובדן הכוח והיכולת שמגיע עם הזקנה. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר כנציגת ברית המועצות (שם הופק הסרט).
הצלחה מחודשת.