הכינור הנאמן הוא שיר של הזמרת ירדנה ארזי והשיר המזוהה ביותר עם אלבומה המצליח נשמה צוענית שנמכר ב-150 אלף עותקים.
השיר ייחודי מאוד בשל העובדה שמילותיו עצובות אולם מנגינתו שמחה.
כתיבת השיר.
בשנת 1986 לאחר שזכתה פעמיים בתואר זמרת השנה החליטה ארזי לחפש כיוון מוזיקלי חדש ויחד עם יועצה האמנותי גברי מזור הלכה לפגישה עם המלחין דובי זלצר שהשמיע לה לחן בסגנון צועני. המפגש היווה השראה לארזי ומזור להקליט פרויקט שלם המבוסס על מוזיקה צוענית והשניים החלו להאזין ליצירות מוזיקליות מכל רחבי הבלקן ומזרח אירופה.
באחד מהשירים להם האזינו היה קטע מעבר קצר שנמשך פחות מדקה שתפס את אוזנו של מזור, והוא ביקש מאהוד מנור שהופקד על כתיבת כל שירי האלבום לכתוב לו מילים. השיר הפך ללהיט גדול ברדיו ונשאר מוכר ומזוהה איתה גם שנים אחרי צאתו, אך מכיוון שאינו שיר ישראלי מקורי לא הורשה להשתתף במצעד הפזמונים.
להקת הבילויים שילבה קטע מ"הכינור הנאמן" בשירה "כשנפוליאון יכבוש את עכו".
באלבום היידיש שלו "ציגיינער נשמה", המתבסס על גרסאות יידיש לשיריה הצועניים של ארזי, הקליט הזמר והשחקן יוני אילת גרסת יידיש לשיר זה ("מיין פידעלע").
כשהצועני אוהב
כשהצועני אוהב הוא שיר של הזמרת ירדנה ארזי מתוך אלבומה המצליח נשמה צוענית והשיר המקורי היחיד באלבום המבוסס כולו על לחנים צועניים.
הרקע לכתיבת השיר.
במהלך העבודה על האלבום "נשמה צוענית" פגשה ארזי את הזמרת יהודית רביץ שהקליטה באולפן הסמוך את אלבומה באה מאהבה.
תוך כדי הקלטת האלבום ילדה ארזי את בתה היחידה אלונה ולאחר הלידה העניקה לה רביץ במתנה לחן חדש באווירה צוענית שיתאים לאלבום. הלחן נמסר לאהוד מנור שכתב את כל שירי "נשמה צוענית.
מצעד הפזמונים.
חרף הצלחתו של האלבום נשמה צוענית, שמכר עד היום כ-150 אלף עותקים וזכה למעמד של אלבום פלטינה כפולה כחודש לאחר שיצא לחנויות, ועל אף ששיריו זכו להצלחה גדולה ברדיו, הם לא הורשו להשתתף במצעד הפזמונים מכיוון שלא היו שירים ישראליים מקוריים, מלבד השיר "כשהצועני אוהב" שהוצג במצעד הפזמונים ב-3 במרץ 1987 ושהה בו 11 שבועות מהם ארבעה במקום הראשון.
במצעד הפזמונים השנתי תשמ"ז הגיע למקום החמישי וארזי הוכתרה בפעם השלישית בתואר זמרת השנה.
באלבום היידיש שלו "ציגיינער נשמה", המתבסס בעיקר על גרסאות יידיש לשיריה הצועניים של ארזי, הקליט הזמר והשחקן יוני אילת גרסת יידיש לשיר זה ("א צגיינער ליבע").
בית ספר למכשפים
בית ספר למכשפים היא סדרת טלוויזיה ישראלית לילדים, מסוגת קומדיה ופנטזיה, אשר שודרה בין השנים 2010–2013 בערוץ לוגי למנויי HOT. הסדרה מתרחשת בבית ספר למכשפים שבכל פרק קוראים בו דברים משונים, כמו כן עוברים בו שיעורים בהם לומדים כיצד לבשל, להכין DIY ועוד. לסדרה הופקו שלוש עונות ו-66 פרקים באורך 15 דקות, בנוסף לשמונה פרקי ספיישל המוקדשים לחגי ומועדי ישראל.
עלילה.
בית הספר למכשפים מנוהל על ידי שני אחים מכשפים, ויזי ומגי, אשר ירשו אותו מאביהם. ויזי משתמש בכל הכשפים שהוא מכיר על מנת להגשים את חלומו הגדול, להשתלט על העולם, ומגי עושה כל מאמץ כדי לעצור אותו.
בעונה השנייה, ויזי מפסיק לרצות להשתלט על העולם, ועובר לעשות תעלולים המסבכים אותו ואת אחותם הקטנה של ויזי ומגי, קדברה, אשר מחליפה את מגי בעונה זאת ובעונה השלישית. ויזי וקדברה מוצגים כתלמידים בבית הספר למכשפים ולא כמנהלים כמו בעונה הקודמת. כמו כן, בסוף כל פרק בעונה השנייה הופיעה שדונית הארץ עיר, שבכל פרק מגרילה אות אחרת למשחק ומפוצצת דברים כשהיא מתעצבנת.
בעונה השלישית, מצטרף אליהם ג'קי, תלמיד שמגיע לבית הספר והוא נוהג לעשות תעלולים עם ויזי, ולעיתים אפילו מרמה אותו. בעונה השלישית גם מגיע מנהל בית הספר החדש, פרופסור פוף, אשר מעניש את ויזי וג'קי כאשר תעלוליהם מסתבכים, ומנסה למנוע מהם לעשות אותם.
במהלך כל פרק יש שיעורים בהם לומדים כיצד לבשל, להכין DIY ועוד.
הפקה.
הסדרה הוכרזה ביולי 2010, כאשר היא החלה את שידורה בערוץ לוגי למנויי HOT באוקטובר באותה שנה בחג סוכות. העונה הראשונה בוימה על ידי עדי בנימינוב, העונה השנייה בוימה על ידי שבתאי קמינר והעונה השלישית בוימה על ידי אהרן קפלן. המפיקה בפועל של הסדרה הייתה יפעת זהר, לצד עדי תורג'מן בשתי העונות הראשונות של הסדרה וחני לאופר בעונה האחרונה. בין תסריטאי הסדרה נכללים שירי צוק ואסף שליטא.
הסדרה צולמה באולפני הרצליה, כאשר התפאורה שלה עוצבה על ידי בתיה סגל-פיק ומיכאל פיק.
פרעות טריפולי (1948)
פרעות טריפולי התרחשו ב-12 ביוני 1948 בטריפולי בירת לוב בעקבות הכרזת העצמאות של מדינת ישראל. נרצחו בהן 13–14 יהודים. בפעולות התגובה של "ההגנה" כנגד הפורעים נהרגו לפחות שלושה ואולי אף עד 30 מהפורעים.
רקע.
יהודים גרו בלוב, בעיקר בטריפולי, החל מהמאה השלישית לפני הספירה. לפני מלחמת העולם השנייה הגיע מספרם לכמה עשרות אלפים ואף כי בעקבות שואת יהודי לוב ופרעות טריפולי, לוב (1945), המספר ירד, עדיין, ב-14 במאי 1948, יום הקמת מדינת ישראל, חיו בה כ-38,000 יהודים, מרביתם בטריפולי.
מספר ימים לאחר הקמת מדינת ישראל, החלו לנהור מצפון אפריקה הצרפתית אלפי ערבים מתנדבים, להצטרף לצבאות הערביים בארץ ישראל. דרכם מזרחה עברה בלוב, שהייתה אז עדיין תחת שלטון בריטי ונוכחותם בה הסעירה והתסיסה את ערביי המדינה. פניות יהודיות לממשל הבריטי, לנקוט באמצעי ביטחון בעוד מועד, זכו להתעלמות מוחלטת. ביום שבת, ערב חג השבועות, ה-12 ביוני 1948, נחתו על יהודי לוב, אשר טרם התאוששו מפוגרום 1945, פרעות חדשות.
הפרעות.
ב-12 ביוני 1948, אספסוף ערבי, אשר התאסף ב"באב אל-חורייה", ה"קסבה" של טריפולי, מצויד באלות שסכיני גילוח תקועים בהן, מוטות ברזל, סכינים, גרזנים, קרדומים וכיוצא באלה, הסתער באלפיו על הרובע היהודי של העיר. הכוונה הייתה לחזור על הפוגרום של שלוש שנים קודם לכן ואף ביתר שאת, אולם הפעם, בניגוד לפרעות 1945, הפורעים הערבים נתקלו בהתנגדות עזה של ארגון ה"הגנה" בשערי הרובע. אנשי ה"הגנה" הפעילו כנגד הפורעים נשק קר וחם כאחד, כולל רימוני יד ובקבוקי מולוטוב. ההמון הערבי, שהופתע מעוצמת ההתנגדות היהודית, נתפס לבהלה, במיוחד כאשר נפוצו בקרבו השמועות שארגון ה"הגנה" בארץ-ישראל הצטרף כביכול לאחיו המגינים בטריפולי ונסוג כל עוד רוחו בו, בהותירו מאחוריו הרוגים ופצועים.
הרובע היהודי ניצל, אולם ההמון הפורע לא התפזר אלא שם פעמיו לחלקי העיר האחרים, הבלתי מוגנים, ושם פגע ביהודים בודדים, בזז, חמס והצית בתים, חנויות, בתי-עסק רבים ובתי-כנסת יהודיים.
כאן נכנסו גם הבריטים לפעולה, הכריזו על מצב חירום ופעלו להחזרת הסדר על כנו, וזאת בניגוד לאוזלת היד, שהפגינו בפרעות 1945. הם פעלו הפעם בנחישות ובתקיפות ופיזרו את הפורעים תוך שימוש אף בנשק חם. כתוצאה מכך נקטעו הפרעות באיבן. גם הניסיונות שנעשו למחרת היום, לחדש את הפרעות דוכאו באותה תקיפות.
על פי הנתונים הבריטיים הרשמיים, בפרעות נהרגו 13 יהודים ו-3 ערבים, נפצעו קשה 22 יהודים ו-13 ערבים, נפצעו קל 16 יהודים ו-38 ערבים, איטלקי אחד ושוטר. המקורות היהודיים טוענים למאזן נפגעים שונה, בעיקר מהצד הערבי: נהרגו 14 יהודים, נפצעו קשה 22, נפצעו קל כ-100 ונאנסה אישה אחת. כ-30 עד 70 ערבים נהרגו לפי גרסת ה"הגנה" ועשרות רבות נפצעו. הפגיעות ברכוש היהודי היו חמורות ביותר: מאות בתי מגורים נפגעו וכ־1,600 יהודים נותרו ללא קורת גג ונאלצו למצוא מפלט ברובע היהודי, במחנה הפליטים "פורטו בניטו". עשרות משפחות נותרו ללא מקור הכנסה ונפלו למעמסה על הקהילה.
רשימת קורבנות מאורעות הדמים תש"ח (ה' סיון) – 1948 (12 יוני), סה"כ 14 קורבנות: בריגה ממוס, זרוק רג'ינה, חביב דוד, לוי אליהו, לוי אסתר, לוי חיים, לוי ציון, לוי רבקה, לוי רחל ור' תשובה יוסף (סוסו) (חסרים 4 שמות).
בינואר 1949 הכירה בריטניה, דה פקטו, בישראל ונתנה היתר ליהודי לוב לצאת אליה. כ-90% מהיהודים ניצלו זאת ועלו לארץ. 4,100 היהודים שנותרו גם לאחר מתן העצמאות ללוב ברחו ממנה אף הם, בעקבות פרעות נוספות שנעשו בהם ב-1967, אחרי מלחמת ששת הימים. כיום אין יהודים במדינה.
ארדא ויראז נאמאג
ארדא ויראז נאמאג ("ספר ויראז הצדיק"; בפהלווי: Ardā Wīrāz-nāmag; בפרסית: اَردا ویراز نامه) הוא חיבור זורואסטרי בפרסית אמצעית שכתיבתו נתקבעה במאה ה-9 או ה-10, בו מתואר מסעו הרוחני של ויראז הצדיק בעולמות שמימיים, בגן עדן ובגיהנום.
רקע.
ויראז נבחר לצאת למסע רוחני חוץ-גופי זה בזכות צדיקותו הרבה וכיוון שהיה מקובל על העדה כולה. מטרת מסעו הייתה לאמת את האמונה הזורואסטרית בעולם הנסתר וכדי לבדוק את מידת יעילותם של הטקסים הזורואסטריים. הרקע לצורך באימות ובחיזוק מערכת האמונות הזורואסטריות נבע מהיחלשות הדת הזורואסטרית נוכח אויבים מבחוץ, האחרון והקשה שבהם היה חדירת האסלאם לאיראן. שבע נשותיו של ויראז (שהיו גם אחיותיו, בהתאם למנהג נישואי קרובים (xwēdōdah) בדת הזורואסטרית) התנגדו להשתתפותו במסע, אך לבסוף התרצו וויראז יצא למסע. המסע נמשך שבעה ימים במהלכם נדמה ויראז כמחוסר הכרה ונשותיו ואנשים נוספים שמרו על גופו. בתום שבעת הימים חזר ויראז להכר וסיפר לבני הקהילה את שראה במסעו.
תיאור המסע.