כעשרים שנים לאחר מכן הפרעה המצרי רעמסס השלישי בשנת מלוכתו השמינית נאלץ לטפל בפלישה נוספת של גויי הים. במקדש הקבורה שבנה רעמסס במדינת האבו (ממערב ללוקסור) נמצאו תבליטים מפורטים וכתובות החקוקות על קירות המקדש המונומנטלי. לפי התיאור, גויי הים התקדמו בשני טורים. טור אחד באוניות עם חרטום בצורת ברווז ניסה לחדור למצרים דרך זרועות הדלתה, טור שני התקדם עם נשים וטף בעגלות רתומות לשוורים לאורך החוף. הוא תיאר כיצד, למרות העובדה ש"אף ארץ לא עמדה בפני" כוחות גויי הים וכי הם רמסו את "חתי, קודה, כרכמיש, ארזוה, אלשיה וממלכת אמורו", הוא הצליח להביסם בקרב ימי, ואת השבויים שלקח גייס לצבא המצרי והושיב אותם במבצרים.
רעמסס צירף לתיאוריו את רשימת שבטי העמים הפולשים: פלשת, תֶ'כֱּר (סִיקוּלוּ), שֶקֶלֶש, דֶנְנ וֱשוֱש. גויי ים נוספים היו הלַבּוּ, לוּקַה, טֵרֶש, קַרשִישַה, שַרְדַנַה, ואֵקְוֵש. למרות תיאורו, ובהתחשב בעובדה כי הרשימה אותה סיפק זהה לרשימת מרנפתח כמו גם העובדה שרעמסס בדה מספר מהקרבות אשר הוא תיאר על קירות מקדשו, הגיעו מספר אגיפטולוגים להבנה כי רעמסס כנראה זקף לזכותו את ניצחונו של אחר – מנהג שכיח במצרים העתיקה.
גוי ים נוסף מופיע באוסף רשומות שמתוארכות, באופן בעייתי, למאה ה־12 לפנה"ס המוקדמת. עָמִוּרָפִּי, אחרון מלכי אוגרית, קיבל מכתב משופילוליומש השני, מלך החתים, אשר הזהיר אותו מפני ה"שִיקַלַיוּ אשר חיים על הספינות". יש המזהים את העם המדובר כסיקולו או שקלש מרשימת מרנפתח. זמן קצר אחר קבלת המכתב אוגרית חרבה ונשדדה, ולעולם לא יושבה מחדש.
שמם של חלק מגויי הים מופיע גם בהאונומסטיקון של אמנופה ובפפירוס האריס א.
באודיסאה מוזכרת פלישה של אכאים לדלתה של הנילוס, פלישה שנהדפה על ידי כח שכלל חיילים ומרכבות בדומה לתיאורים המצריים.
בחוף הדרומי של ישראל של היום התיישב אחד מהעמים הנמנים עם גויי הים, הפלשתים, בסוף האלף השני לפנה"ס. הפלשתים מוזכרים בתנ"ך, בכתובות המצריות שתוארו לעיל, ובכתובות אשוריות מהמאה השביעית לפנה"ס. שרידיהם, שהתערו בחברה המקומית המשיכו בייחודם עד לתקופה הפרסית. בעשרות השנים האחרונות נחקרה קבוצה זו באופן אינטנסיבי יחסית על ידי הארכאולוגים וכיום אין כמעט ספק במוצאה מהתרבות האגאית. אזור החוף הדרומי של ארץ ישראל נקרא עד היום על שמה פלשת. לאחר כישלון מרד בר כוכבא בתקופה הרומית, הסב השלטון את שמה של כל ארץ ישראל ל"פלשתינה" וכך היא נקראה בשפות האירופאיות, ועם כיבושי האסלאם גם בשפות הערביות, בהן ארץ-ישראל נקראה "פלסטין" .
השערות על מקור גויי הים.
המצרים הקדומים השתמשו במונח "אלו שבאו מהירוק הגדול" (הים התיכון) לתיאור גויי הים ועפ"י רעמסס מוצאם באיי הים. האיים הקרובים ביותר למצרים הם איי הים האגאי. גם על פי הציורים המצריים של הקרב שהשתמרו אין כמעט ספק שמדובר בקבוצות שמקורן בים האגאי.
בתנ"ך מזהה אותם הנביא צפניה כ"גוי כרתים", והנביא עמוס מציין שמקור הפלשתים מכפתור, שהיא ככל הנראה כרתים.
כפי שנזכר לעיל הקבוצה שנחקרה יותר מכל שאר גויי הים היא הקבוצה הפלשתית וכמעט שאין מחלוקת בין החוקרים כי תרבותה מתבססת על התרבות המיקנית.
תימוכין נוספים להשערה כי מקורם של גויי הים הוא בעולם האגאי מבוססת על שמותיהם המתועדים. בבסיס הסברה עומד זיהוי האקוֵש עם האכאים והדנין עם הדנאים, שמות עתיקים לשבטים יוונים הנזכרים בכתבי הומרוס. הסברה היא כי הפלשתים היו חלק מקונפדרציה דוברת יוונית זאת. יגאל ידין העלה השערה כי גם שבט דן, אותו זיהה עם הדנאים, היה במקור חלק מגויי הים, לפני שהסתפח לקונפדרציה של שבטי ישראל.
הארכאולוג אברהרד זנגר העלה תאוריה לפיה עמי הים היו למעשה ברית של מדינות ממזרח הים האגאי באזור של מערב אנטוליה של היום ובהנהגת טרויה.
ניסיונות נעשו לזהות את גויי הים גם עם עמים איטלקיים. כך, למשל, שיערו אחדים שמוצאו של שבט השקלש (הסיקילים) הוא בסיציליה, והארכאולוג פרופ' אדם זרטל העלה את ההשערה כי מוצא השרדנים הוא באי סרדיניה.
העדויות הארכאולוגיות מספקות בסיס יציב לטענה שעמים ממרכז אירופה וחצי האי האיטלקי תרמו לתופעת גויי הים. קדרות ונשק מברונזה מסוג איטלקי נמצאו בשכבות היישוב שנבנו על גבי הערים החשודות בהרס מצד גויי הים. כמו כן, סיכות מסגנון מרכז אירופי וחרוזי ענבר נמצאו באתרים. פריטים אלו לא נמצאו בשום אתר לפני תקופת גויי הים. ראוי, כמו כן, לציין כי חלק מהסכינים וכלי השתייה בסגנון האיטלקי נושאים בדמיון רב לסכינים וכלי שתייה שנמצאו בהונגריה ומרכז גרמניה, בני התקופה בין 1,800 ל־1,600 לפנה"ס.
ב-2017 פוענח לוח אבן מאזור אנטוליה המתאר את מעללי הנסיך מוקסוס מטרויה שבין כיבושיו נמצאת גם העיר אשקלון.
תוצאות פלישתם/הגירתם.
הסוף הפתאומי של תרבויות אחדות בסביבות שנת 1200 לפנה"ס הובילו אחדים לטענה שגויי הים אחראים לחורבן האומות החתית, המיקנית והמיתנית. על פי תפיסה זו גויי הים כבשו כיבוש אלים ושרפו את הערים העשירות עד היסוד. הם לא ניסו לרשת את העושר של יושבי העיר הקודמים, ובמקום זאת הקימו יישובים בעלי אופי תרבותי וכלכלי נחות יותר. עניין זה הביע בעיני החוקרים את הבוז הנורא בו חשו בעיניהם גויי הים כלפי הערים וכלפי מה שהן סימלו.
אף על פי כן, מארק ואן דה מיארוף ואחרים התנגדו לתאוריה. גרימל טען שאת מיתני, אשור ובבל החריבה קבוצה שחיה לגבולות האדמות המיושבות ונקראה באכדית חַבִּירוּ. טיעון נוסף שהעלה גרימל עמד על העובדה כי הקרב עם רעמסס, אם התרחש בכלל, לא היה אלא עימות מצומצם וחסר חשיבות בגין נטיית הפרעה להוסיף גוזמה לתיאוריו הפיקטיביים. אף על פי שברור מהממצאים הארכאולוגיים שאוגרית, אשקלון וחצור חרבו בערך באותה התקופה, כרכמיש עמדה איתן וגבל וצידון לא נפגעו.
הארכאולוג אברהרד זנגר העלה תאוריה לפיה עמי הים היו למעשה ברית של מדינות מערב־אנטוליות בהנהגת טרויה. לטענתו, אחר מפלת התרבות המינואית קמו שני כוחות עיקריים שהתחרו על דרכי המסחר העתיקות: טרויה והתרבות המיקנית. כוח נוסף באזור היה האימפריה החתית המעורערת אשר נדחקה לכיבוש קפריסין אחר אובדן מקורות מכרה למתכות. החתים, לדעת זנגר, הטילו חרם כלכלי על יורשי התרבות המינואית. בני טרויה עלו על החתים, בין אם להרתיעם או להשמידם, בתגובה.
טבעי ששדה הקרב הנבחר יהיה בקפריסין, ואכן ידוע על קרב בין החתים לגויי הים בקפריסין. ידם של החתים הייתה כנראה על העליונה בקרב, אולם התפוררותם אחר המלחמה עם רעמסס השני והתחזקות אשור החלישו את החתים במידה מספקת כדי ששיתוף פעולה בין טרויה לשבטי הקסקה שטרדו את החתים זה מאות שנים, יביא לחורבן האימפריה החתית. חתושש נשרפה והחתים נפלו; סודות החרשות שלהם נפוצו בקרב כובשיהם. עם אנטוליה כגשר לארץ ישראל ומצרים יכלו עמי הים, הם הברית המערב־אנטולית, להתעשר ולהתחזק במידה שאיימה על בני התרבות המיקנית. ניסיון אחרון של המיקנים לבלום את הטרויאנים בטרם יתחזקו יתר על המידה נערך סביב 1186 לפנה"ס לחומות טרויה. בין אם תחת אגממנון, איאס, אודיסאוס ואכילס כמתואר על ידי הומרוס, או כעימות סטנדרטי, בא על טרויה סופה במלחמת טרויה והברית המערב אנטולית התמוטטה.
כיום אנו יודעים שקבוצות של גויי הים הופיעו בלבנט לפני המאה ה-12 לפנה"ס באוגרית ובמצרים והשתלבו במערכות הקיימות כחרשי מתכת, שכירי חרב וחקלאים.
נראה שגל נוסף של גויי הים הופיע במאה ה-12 לפנה"ס – גל זה הביא לחורבן אוגרית וממלכות נוספות בצפון הלבנט אך נבלם בדרומו בידי המצרים ששילבו אותו במערך הקיים.
בניגוד לגל בצפון שהביא לחורבן ערי הממלכה ולא הקימן מחדש, הגל בדרום התיישב או יושב בידי המצרים. ככל הנראה חלק מגל זה היו הפלשתים, שהתיישבו באתרים כנעניים לשעבר והקימו ברית של 5 ערים שבשיאה שלטה על דרך הים וסעיפה בעמק יזרעאל כלפי דמשק.
בגלגולים שונים התקיימו הערים הללו ושמרו על חלק מתרבותן לתוך התקופה ההלניסטית ועד לתקופה הנוצרית.
בסביבות 1100 לפנה"ס היגרו חלק מגויי הים אל עבר הירדן והקימו יישוב ששרידיו מוכרים כיום כ"תל אבו חאראז" שבירדן, בקרבת הגבול עם ישראל באיו"ש – יש המציעים כי זהו האתר של יבש גלעד המקראית.
נהר אלבה
המאה ה-20 לפנה&quot;ס
המאה ה-20 לפנה"ס היא התקופה שהחלה בשנת 2000 לפני הספירה והסתיימה בשנת 1901 לפני הספירה. זוהי המאה ה-20 לפני תחילת הספירה הנוצרית.
לוי יצחק שניאורסון
הרב לוי יצחק שניאורסון (כונה: ר' לויק; י"ח בניסן ה'תרל"ח – כ' באב ה'תש"ד, 1878–1944) היה רב ומקובל, שימש רב בעיר יקטרינוסלב שבאוקראינה בין השנים ה'תרס"ט – ה'תרצ"ט (1909–1939), מהמנהיגים הבודדים של היהדות התורנית בברית המועצות בתקופה שבין המהפכה הקומוניסטית ומלחמת העולם השנייה.
הרב שניאורסון היה בן־נינו של האדמו"ר הצמח צדק (האדמו"ר השלישי בחסידות חב"ד), נינו של רבי ברוך שלום שניאורסון ואביו של הרב מנחם מנדל שניאורסון – האדמו"ר השביעי מחב"ד ליובאוויטש.
תולדותיו.
נולד בי"ח בניסן ה'תרל"ח (1878) בעיירה פודוברנקה שליד הומל לזלדה רחל (בת שניאור זלמן חייקין) ורבי ברוך שניאור.
בי"א בסיוון ה'תר"ס (1900) התחתן עם חנה , בתו של הרב מאיר שלמה ינובסקי, רבה של העיר ניקולייב שבאוקראינה. אחותה מרים גיטל נישאה לרבי שמואל שניאורסון אחיו של בעלה לוי יצחק.
את סמיכתו לרבנות קיבל בין היתר מהרב חיים מבריסק והרב אליהו חיים מייזל מלודז'.