ג'ק לינץ' נבחר כמנהיגה השלישי של פיאנה פול, וכראש הממשלה, ב-10 בנובמבר 1966. בתחילת כהונתו נאלץ לינץ' להתמודד עם סדרת משברים בלתי צפויים, לאחר שהצרות (כינוי לסדרת סכסוכים אלימים בין קתולים ופרוטסטנטים) פרצו בצפון אירלנד בשנת 1969. לינץ' היה נחוש שלא לתת לאלימות לחלחל אל אירלנד. בשיאה של האלימות נשא נאום בטלוויזיה בו אמר כי הממשלה האירית לא תוכל לעמוד מן הצד ולצפות בדם חפים נשפך. רבים פירשו קריאה זו כאיום לפלישתה של אירלנד לצפון, אך פירוש זה היה רחוק מן המציאות. פלישה של אירלנד לשטחה של הממלכה המאוחדת הייתה בבחינת התאבדות צבאית, וטבח מיותר, ולינץ' ידע זאת היטב. מדיניותו של לינץ' הצליחה להכיל את הסכסוך בשטחה של צפון אירלנד.
בשנה שלאחר מכן גילה לינץ' כי שנים משרי ממשלתו, צ'ארלס הואי וניל בלייני היו מעורבים בהברחת נשק לקתולים בצפון. שניהם פוטרו מן הממשלה לאלתר, ולאחר מכן נאסרו ונשפטו, אם כי זוכו מכל אשמה. פרשה זו הובילה למשבר עמוק במפלגת פיאנה פול, ונודעה כ"משבר הנשק".
ב-1 בינואר 1973 התקבלה אירלנד כחברה מלאה בשוק האירופי המשותף. היה זה אחד מהישגיו האישיים הגדולים של לינץ' והמשך למדיניותו של למאס. בבחירות שהתקיימו בשנה זו הפסידה פיאנה פול, ומצאה עצמה באופוזיציה לממשלת פיין גאיל ולייבור, אשר שלטה למשך ארבע שנים.
בשנת 1977 השיגה פיאנה פול את השגה האלקטורלי הגדול אי פעם, והשיגה רוב של עשרים מושבים בדאיל. הסיבות לכך היו המדיניות הכלכלית הפופולרית שהציעה, ואישיותו של לינץ'. עם זאת, לאחר שנתיים דעכה הפופולריות של הממשלה. הישגיה היו מועטים, וכישלונות בבחירות לפרלמנט האירופי ובבחירות משנה בשני מחוזות הביאו להתפטרותו של לינץ' ב-5 בדצמבר 1979.
שנות השמונים והתשעים.
מדיניותם של יורשיו של לינץ' בכס ראש הממשלה הייתה לשאוף לאיחוד של אירלנד בדרכי שלום. בעשורים האחרונים שיתפו ראשי הממשלה האירים פעולה עם הממלכה המאוחדת במלחמתה בטרור של ה-IRA לשלוחותיו ולסוגיו. ברור כי טענת הקיצונים הרפובליקנים כגון אנשי שין פיין וה-IRA כי ממשלתה של אירלנד, אשר נבחרה על ידי ארבעה מיליון אזרחים אינה קולם הלגיטימי של תושבי אירלנד, כי אם המועצה הצבאית של ה-IRA, חותרת תחת יסודות קיומה של אירלנד כמדינה.
בשנת 1985, תחת שלטון ראש הממשלה הפופולרי ממפלגת פינה גייל גארט פיצג'רלד, הגיעו מרגרט תאצ'ר, ראש ממשלת בריטניה, וראש הממשלה האירי פיצג'רלד ל"הסכם האנגלו אירי". ההסכם סיפק מנגנון של התייעצות בין אירלנד ובין בריטניה בנוגע לענייני צפון אירלנד. "הוועידה האנגלו אירית" שנוצרה, הייתה הדרך בה יכלה אירלנד להתערב בענייניה של צפון אירלנד, ולהפחית את המתחים והלחצים, אשר הביאו באותה השנה ממש למהלך הקיצוני של הפצצת ועידת המפלגה השמרנית הבריטית בברייטון ולמעשי טרור נוספים, אשר גרמו אף לתאצ'ר אשר נקטה בקו קיצוני בכל הנוגע לענייני צפון אירלנד להבין כי פתרון אפשרי רק בהסכמה ובמשא ומתן.
גם לאחר ההסכם האנגלו־אירי נמשך המוות האלים והטרור בצפון אירלנד. במשך שנים נמשכו הרציחות, כאשר ניסיונות רופפים להשגת הפסקת אש רודפים זה את זה במעגל של אלימות. רק לאחר עלייתו של טוני בלייר לשלטון בבריטניה, נראה כי ניתן לקדם את המשא ומתן בין כל הצדדים, והחל תהליך היסטורי ארוך ומסובך של התפייסות והתפרקות המחתרות מנשקן.
השנים האחרונות הביאו שינוי ביחסים בין אירלנד, צפון אירלנד, והממלכה המאוחדת. הסעיפים בחוקת אירלנד אשר רואים את אירלנד הצפונית כחלק מן המדינה שונו ב-1999, וההסכמה הקרויה הסכם יום שישי הטוב הביאה לשינוי חיובי.
אירלנד עברה אף שינוי חברתי משמעותי. תפקידה של הכנסייה הפך לפחות משמעותי בחיי התושבים. שנות התשעים הביאו עמם פריחה כלכלית, בה כונתה אירלנד "הנמר הקלטי" (בהשוואה ל"נמרים האסיאתים" מדרום מזרח אסיה, קוריאה הדרומית, הונג קונג וסינגפור). על כל אלו בערך אירלנד בשנות ה-90 של המאה ה-20 ואילך.
ז'אק אופנבאך
רוברט בויל
רוברט בויל (באנגלית: Robert Boyle; 25 בינואר 1627 – 30 בדצמבר 1691) היה מדען אירי, שנודע בעיקר בשל מחקריו בכימיה ובפיזיקה.
שנותיו הראשונות.
בויל נולד בטירת ליזמור שבמחוז מוּנסטר באירלנד. הוא היה הילד הארבעה-עשר (והבן השביעי) של הרוזן ריצ'רד בויל. עוד בילדותו למד לדבר לטינית וצרפתית, וכבר בגיל שמונה נשלח למכללת איטון, שבראשה עמד אז סר הנרי ווטון, חברו של אביו. לאחר שלוש שנים במכללה נסע לחו"ל עם מורה צרפתי. הוא שהה כמעט שנתיים בז'נבה, ובמהלך ביקור באיטליה בשנת 1641 החליט להישאר בחורף של אותה שנה בפירנצה ולחקור את "הפרדוקסים של צופה-הכוכבים הדגול" גלילאו גליליי (שמת בקרבת העיר בתחילת 1642).
שנות הביניים.
בשובו לאנגליה ב-1644 מצא בויל כי אביו הלך לעולמו, והותיר לו את אחוזת סטלברידג' שבמחוז דורסיט, ואדמות באירלנד. משלב זה הקדיש את חייו למחקר מדעי, ובמהרה תפס מקום מרכזי בקבוצת חוקרים שנודעו בשם "המכללה הבלתי-נראית" (Invisible College), והקדישו את עצמם לטיפוח "הפילוסופיה החדשה". הם נפגשו לעיתים תכופות בלונדון, בדרך-כלל במכללת גרשם; חלק מהחברים נפגשו לפעמים גם באוקספורד, וב-1654 עבר בויל לגור בעיר זו. לאחר שקרא ב-1657 על משאבת האוויר של אוטו פון גריקה, החל לחפש שיפורים בתכנונה, בעזרתו של רוברט הוק. תוצאת השיפורים, אותה כינה "The Machina Boyleana" ("המכונה הבוילית") או "המנוע הפנאומטי", הושלמה ב-1659, ובעזרתה החל בויל לחקור את תכונות האוויר. דו"ח על המחקרים שביצע בעזרת המכונה פורסם בשנת 1660.
אחד ממבקרי הדעות שפרסם בדו"ח היה ישועי בשם פרנסיסקוס לינוס (1595-1675), ובמהלך ניסיון לענות על השגותיו של לינוס ניסח בויל את מה שמכונה כיום במרבית העולם "חוק בויל": נפח הגז משתנה ביחס הפוך ללחץ.
בשנת 1663 הפכה "המכללה הבלתי-נראית" להיות "החברה המלכותית של לונדון לשיפור הידע במדעי הטבע", וכתב האמנה של ייסוד חברה זו, שהוענק בידי המלך צ'ארלס השני, מנה את בויל כחבר במועצה. בשנת 1680 נבחר לנשיא החברה, אולם הוא סירב להצעה בשל חששו משבועות-אמונים.
בשנת 1668 עזב את אוקספורד ועבר ללונדון, שם התגורר אצל אחותו קתרין ג'ונס, ברחוב פל מל.
שנותיו המאוחרות.
בויל מעולם לא היה בריא במיוחד, והחל משנת 1689 החלה בריאותו להדרדר. הוא פרש מעיסוקיו הציבוריים, הפסיק את התקשרותו עם החברה המלכותית, ופרסם את רצונו להימנע ממבקרים, "למעט במקרים מיוחדים עד מאוד", בימי שלישי ושישי לפני הצהריים, ובימי רביעי ושבת אחר הצהריים. בשעות הפנאי שקיבל באופן זה ביקש "לחזק את רוחו, לסדר את ניירותיו", ולהעמיק בכמה חקירות חשובות בכימיה שתכנן להשאיר אחריו "כסוג של מורשת למדנית לתלמידים השקדנים של אמנות זו", אולם מבלי שפרסם את טיבן. בריאותו הדרדרה עוד יותר ב-1691, והוא הלך לעולמו ב-30 בדצמבר באותה שנה, שבוע לאחר מותה של אחותו, עמה חי יותר מעשרים שנה. הוא נקבר בחצר כנסיית סנט מרטין בשדות (St Martin's in the Fields) בלונדון; טקס האשכבה נערך בידי חברו ההגמון בורנט. בצוואתו תרם סדרה של הרצאות שנודעו כ"הרצאות בויל"; ההרצאות תוכננו כפורום בו יכלו אקדמאים בולטים לדון בקיומו של אלוהים. ההרצאה הראשונה נתנה בשנת 1692 בידי ריצ'רד בנטלי.
חוקר מדעי.
מעלתו הגדולה של בויל כחוקר מדעי נעוצה בהצמדותו לעקרונות שתיאר פרנסיס בייקון בספרו "Novum Organum". עם זאת, הוא לא ראה בעצמו חסיד של בייקון, או של כל מדען אחר. הוא ציין בכמה הזדמנויות כי ניסה להותיר את שיקול דעתו בלתי מושפע, במידת האפשר, מתאוריות מדעיות מודרניות בטרם היו לו עדויות נסיוניות שיעזרו לו לשפוט ביניהם. לשם כך נמנע מללמוד את התורה האטומית ואת המערכת הקרטזית, ואפילו את "Novum Organum" לא קרא, אם כי הודה שבכמה מקרים "נועץ בהם באופן זמני" בדבר פרטים שונים. דבר לא היה זר למזגו המחקרי יותר מטווית היפותזות. הוא התייחס לצבירת ידע כאל יעד בפני עצמו, ובשל כך נהנה מנקודת מבט רחבה יותר על מטרות המחקר המדעי מאשר מרבית קודמיו במשך מאות רבות של שנים. אך אין פירוש הדבר שלא התייחס לשימושים מעשיים של המדע, או שבז לידע בו נהג להשתמש.