בראש מעייניו עמדה שמירת מורשת העדה הכורדית, ובשנת 1973 ייסד יחד עם הרב יצחק בראשי את המרכז הרוחני ליהודי כורדיסטן. עד צאתו לגמלאות בשנת 1976, שימש כמנהל בית הספר אריאל. בשנת 1979 קיבל אות "אזרח כבוד" מהמועצה המקומית מבשרת ציון על פועלו בתחום החינוך. בשנת 1992 תכנן את עיצובו המחודש של בית הכנסת "יחזקאל הנביא" שבשכונת "זיכרון יוסף" בירושלים, יחד עם האמנית זהבה בנימין. אף הקים במקום כולל אברכים מבני העדה הכורדית, שהוסמכו לרבנות בשנת 1995.
ילדיו.
עמדי היה אב לשבעה ילדים. שניים מבניו הם אורי עמדי ויגאל עמדי.
In vivo
In vitro
In utero
פאביו ג'וניור פריירה
פאביו ג'וניור פריירה (בפורטוגזית: Fábio Júnior Pereira; נולד ב-20 בנובמבר 1977) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה.
פאביו ג'וניור גדל במדינת מינאס ז'ראיס בברזיל, והחל את הקריירה שלו ככדורגלן בקבוצה מקומית קטנה, עד שעבר בשנת 1997 לקבוצת קרוזיירו. כשעלה לקבוצה הבוגרת הבקיע שערים רבים, ולאחר שרשם 12 הופעות ו-8 שערים בנבחרת הצעירה של ארצו, זומן ג'וניור לנבחרת ברזיל בשנת 1998, ובסך הכל רשם בשנה שלאחר מכן שלוש הופעות במדי הנבחרת הלאומית.
בשנת 1999 עבר לקבוצה האיטלקית רומא תמורת סכום של 15 מיליון דולר. לאחר כמעט שנתיים ברומא, בהן לא הצליח להשתלב בקבוצה, חזר לקרוזיירו, ולאחר מכן שיחק גם בפלמיירס, ויטוריה דה גימארייש ואתלטיקו מיניירו. לאחר גיחות קצרות לליגות הבכירות ביפן ובקטר, הוחתם ג'וניור בקבוצה הגרמנית בוכום בשנת 2006. ג'וניור שיחק עונה אחת בקבוצה, והבקיע במדיה שלושה שערים בבונדסליגה.
לקראת עונת 2007/2008 הגיע ג'וניור לישראל וחתם בקבוצת הפועל תל אביב. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך מול שירוקי במסגרת מוקדמות גביע אופ"א. במחזור השני של ליגת העל הבקיע את שער הבכורה שלו, בהפסד 1–2 לבית"ר ירושלים באצטדיון בלומפילד. כבר בתחילת העונה נקלעה הקבוצה לתחתית הטבלה וג'וניור לא הצליח להבקיע שערים רבים, אך במחזור התשיעי העניק לקבוצה את ניצחונה הראשון באותה עונה, כשכבש את שער הניצחון (1–0) בדרבי מול מכבי תל אביב. ג'וניור הפך לאהוב על האוהדים כשכבש צמד בדקות האחרונות של הדרבי השני באותה עונה, והעניק לקבוצתו ניצחון 3–1, והוסיף שער נוסף בניצחון 3–1 על בית"ר ירושלים בסיבוב השלישי. בסך הכל כבש ג'וניור 11 שערים במדי הפועל תל אביב בכל המסגרות, והעפיל עם הקבוצה לגמר גביע המדינה. בתום העונה סיכם עם הנהלת הקבוצה על קיצוץ שכרו על מנת להישאר במועדון, אך לבסוף החתימה הקבוצה את החלוץ סמואל יבואה, ופאביו ג'וניור שוחרר מהפועל תל אביב.
בקיץ 2008 חזר פאביו ג'וניור לברזיל וחתם בקבוצת באהיה, ולאחר מכן שיחק בקבוצות נוספות בברזיל. בשנת 2010 חתם בקבוצת אמריקה מיניירו. בעונתו הראשונה במועדון כבש 19 שערים והעפיל עם הקבוצה לליגה הראשונה. בעונה שלאחר מכן כבש ארבעה שערים אך לא הצליח לסייע לקבוצה להינצל מירידה בחזרה לליגת המשנה, ובעונת 2012 כבש 14 שערים. בינואר 2014 עבר לקבוצת מינאס בוקה, וכעבור חמישה חודשים חתם בקבוצת בואה אספורטה, אך במדיה שיחק שלושה חודשים בלבד. לאחר חצי שנה שלא שיחק, ב-31 בינואר 2015 חתם בקבוצת גוארני MG. בינואר 2016 חתם בקבוצת וילה נובה, ובתום העונה פרש ממשחק פעיל.
In silico
חרון
חרון (בסלובקית: Hron) הוא נהר באורך 298 קילומטר במרכז סלובקיה במחוז באנסקה ביסטריצה, השני בגודלו בסלובקיה (אחרי ואה). החרון זורם ממזרח הרי הטאטרה הנמוכים מערבה ואחר כך דרומה ונשפך לדנובה. החרון עובר בין השאר ליד באנסקה ביסטריצה וזבולן.
הפארק הלאומי פטריפייד פורסט
הפארק הלאומי פטריפייד פורסט (באנגלית: Petrified Forest National Park, מילולית: הפארק הלאומי היער המאובן) הוא פארק לאומי מדברי המשתרע על שטח של 896 קילומטרים רבועים במחוזות נאוואחו ואפאצ'י בצפון-מזרח אריזונה שבארצות הברית. שם הפארק מנציח את הריכוז יוצא דופן של עצים מאובנים בשטחו, רובם מהמין הנכחד "Araucarioxylon arizonicum". מתוך השטח הכללי של הפארק 458 קילומטרים רבועים הם שטח שהכניסה אליו בתשלום והוא מאופיין בערבת שיחים צחיחה למחצה, כמו גם בתרונות צבעוניים שעברו בליה רבה, כשחלקו הצפוני מתפשט לתוך המדבר הצבוע. מטה הפארק שוכן כ-42 קילומטרים מזרחית לעיירה הולברוק באריזונה, וכ-150 קילומטר מהעיר פלגסטאף. הפארק משתרע לאורך כביש בין-מדינתי 40 (I-40), ולכביש 66 ההיסטורי כששניהם חוצים את הפארק ממזרח למערב.
האתר הוכרז מונומנט לאומי, ב-1906 ופארק לאומי של ארצות הברית ב-1962. ב-2018 ביקרו בו 644,922 תיירים, כשהפעילויות האופייניות למבקרים כוללות ביקור באתרים התיירותיים, צילום, הליכה בשבילים ומחנאות בחיק הטבע.
הגובה הממוצע של הפארק הוא 1,600 מטרים מעל גובה פני הים, כשהאקלים מאופיין ברוחות יבשות. הטמפרטורות בשיא הקיץ מגיעות ל-38°C, ובחורף צונחות מתחת לנקודת הקיפאון. בפארק יש יותר מ-400 מינים של צמחים, בעיקר עשבים, כדוגמת מינים של דגניים כמו ה-"Bouteloua gracilis" (באנגלית Blue grama) ומיני המדחול ("Sporobolus"). בעלי החיים כוללים חיות גדולות כדוגמת אנטילוקפרה אמריקנית, זאב ערבות ושונר מצוי ובעלי חיים רבים קטנים יתר, דוגמת אוגר יערוני ("Peromyscus"), נחשים, לטאות, שבעה מינים של דו-חיים ויותר מ-200 מינים של עופות, שחלקם הם דיירי קבע ורובם עופות נודדים. 203 קילומטרים רבועים, כשליש משטח מהפארק, מוכרזים כאזור טבע בראשיתי.
הפארק ידוע בשל המאובנים שבו, בייחוד גזעי עצים שגדלו בתקופת הטריאס העליון, לפני כ-225 מיליון שנים. השכבות המכילות את הגזעים המאובנים הם חלק מתצורת צ'ינלה הצבעונית ורחבת הידיים, שהיא המקור לשם המדבר הצבוע. לפני כ-60 מיליון שנים נדחפה רמת קולורדו, שהפארק הוא חלק ממנה, למעלה בשל לחצים טקטוניים ונחשפה לסחיפה מוגברת. כל שכבות הסלע בפארק מעל לתצורת צ'ינלה נסחפו כליל בהשפעת מים ורוחות, למעט שכבות צעירות מבחינה גאולוגית המצויות בחלקים מהפארק. בנוסף לגזעי עצים מאובנים כוללים המאובנים בפארק שרכים מטריאס עליון, ציקסאים, וגינקו, ומינים רבים אחרים של צמחים כמו גם בעלי חיים כולל פייטוזאוריים, דו-חיים גדולים, והדינוזאורים הראשונים. פלאונטולוגים חופרים וחוקרים את המאובנים של הפארק מתחילת המאה ה-20.
האוכלוסייה האנושית המוקדמת ביותר בפארק הגיעה לפני 8,000 שנה לפחות. לפני כ-2,000 שנה גידלו התושבים באזור תירס, וזמן קצר אחר-כך הקימו בשטח שיהפוך לפארק בתים חפורים. תושבים מאוחרים יותר בנו מגורים מעל פני הקרקע המכונים פואבלו. למרות ששינוי האקלים אילץ את התושבים לעקור משם (הפואבלו האחרון ננטש סביב 1,400 לספירה) נתגלו ברחבי הפארק יותר מ-600 אתרים ארכאולוגים, כולל פטרוגליפים, הקשורים אליהם. במאה ה-16 ביקרו באזור מגלי ארצות ספרדים, ובאמצע המאה ה-19 סקר צוות של חוקרים מטעם ממשלת ארצות הברית נתיב ממזרח למערב דרך האזור בו שוכן הפארק כיום, וציין את גילוי הגזעים המאובנים. מאוחר יותר, נסללו כבישים ומסילות ברזל באותו הנתיב ואפשרו את בואם של התיירים, ולפני הקמת הפארק, את ליקוט המאובנים מהשטח בקנה מידה גדול. גנבות של עצים מאובנים ממשיכה להיות בעיה גם במאה ה-21.
גאוגרפיה.
הפארק הלאומי פטריפייד פורסט משתרע על שטח של 896 קילומטרים רבועים במחוזות נאוואחו ואפאצ'י בצפון-מזרח אריזונה. אורך הפארק כ-50 קילומטרים מצפון לדרום ורוחבו משתנה ממקסימום 19 קילומטרים בצפון ועד למינימום של כקילומטר וחצי לאורך רצועה צרה בין הצפון לדרום, שבו הפארק מתרחב שוב לרוחב בין 4 ל-6 קילומטרים.
כביש בין-מדינתי 40 (I-40), כביש 66, מסילת הברזל של חברת הרכבת BNSF והנהר פוארקו חותכים את הפארק בכיוון כללי ממזרח למערב לאורך נתיב זהה. עיירת הרפאים אדמנה (Adamana), שוכנת כקילומטר מערבית לפארק לאורך מסילת BNSF. העיירה הולברוק שוכנת מערבית למטה הפארק לאורך כביש בין-מדינתי 40, היא העיירה הקרובה ביותר. את הפארק חוצה כביש הפארק (Park Road) מצפון לדרום בין כביש בין-מדינתי 40 סמוך למטה הפארק בצפון וכביש 180 בדרום. כביש היסטורי 180, נתיב היסטורי של הכביש הנוכחי, חוצה את הקצה הדרומי של הפארק. כמו כביש 66, הוא הלך והתדרדר עד שנסגר. דרכי עפר רבות המשמשות לתחזוקה והסגורות לציבור חוצות את כביש הפארק בנקודות שונות.
458 קילומטרים רבועים משטח הפארק הם שטח שהכניסה אליו בתשלום. שטחה של אומת נאוואחו גובל בפארק מצפון ומצפון-מזרח. שטחים השייכים למדינה, שטחים השייכים לממשל הפדרלי המנוהלים על ידי לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית, ושטחים בבעלות פרטית, שרובו משמש למרעה בקר, צמודים לגבולות האחרים של הפארק. גובה הפארק מעל פני הים נע מ-1,627 מטרים לאורך הנהר פוארקו ועד מקסימום 1,900 מטרים בנקודת פיילוט רוק (Pilot Rock), כשהגובה הממוצע הוא 1,645 מטרים. פני השטח משתנים בין גבעות מתונות ומרבצים עיקריים של עצים מאובנים בדרום לבתרונות סחופים בצפון. מרבית נחלי האכזב של הפארק נשפכים לנהר פוארקו. בחלק הדרומי של הפארק זורמים נחלי האכזב, קוטונווד ואש (Cottonwood Wash) וג'ים קמפ ואש (Jim Camp Wash) לתוך הנהר קולורדו הקטן.
אקלים.