הרוזן היסאיצ'י טראוצ'י (寺内 寿一 "Terauchi Hisaichi"; 8 באוגוסט 1879 - 12 ביוני 1946) היה פילדמרשל בצבא היפני הקיסרי ומפקדה של קבוצת ארמיות המשלוח הדרומית במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
טראוצ'י נולד במחוז ימאגוצ'י, בנו הבכור של ראש ממשלת יפן טראוצ'י מסטאקה. הוא סיים במחזור ה-11 של האקדמיה הצבאית הקיסרית בשנת 1900, ושירת במלחמת רוסיה–יפן.
לאחר המלחמה שב טראוצ'י למכללת המטה הצבאי, אותו סיים במחזור ה-21 בשנת 1909. הוא בילה זמן מה כנספח צבאי בגרמניה ועבד כמרצה באקדמיה הצבאית.
ב-1919, קיבל טראוצ'י את תואר הקזוקו קוֹשָׁאקוּ (רוזן 公爵), וקודם לדרגת קולונל. ב-1924 הוא קודם לדרגת מייג'ור-ג'נרל.
טראוצ'י קיבל את תפקד ראש המטה הכללי של צבא צ'וסן, הצבא היפני בקוריאה, בשנת 1927. לאחר קידומו לדרגת לוטננט-ג'נרל ב-1929, הופקדה בידיו "הדיוויזיה החמישית," ולאחר מכן, ב-1932, "הדיוויזיה הרביעית." ב-1934, הפך טראוצ'י למפקד "צבא טייוואן."
באוקטובר 1935, קודם טראוצ'י לדרגת גנרל, והחל להשתלב בסיעת קודו-הא, במסגרת הפוליטיקה הצבאית ביפן. לאחר מרד הנפל של 26 בפברואר 1936, היה טראוצ'י למועמד המועדף של הצבא לתפקיד שר המלחמה, עמדה שסייעה להסלמת העימות בין המפלגות הצבאיות והאזרחיות בפרלמנט היפני.
טראוצ'י חזר לתפקיד קרבי כאשר קיבל את הפיקוד על "ארמיית אזור צפון סין," מיד עם פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה. ב-1938 הוענק לו עיטור מסדר השמש העולה מהדרגה הראשונה. ב-6 בנובמבר 1941, ניתן לו הפיקוד על קבוצת ארמיות המשלוח הדרומית, ומיד לאחר מכן החל להתוות ביחד עם אדמירל איסורוקו יממוטו את תוכניות הלחימה למערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
לאחר שהנהיג את קבוצת ארמיות המשלוח הדרומית לכיבוש דרום-מזרח אסיה, קבע טראוצ'י את מפקדתו בסינגפור. ב-6 ביוני 1943 קודם טראוצ'י לדרגת פילדמרשל, ובמאי 1944 עבר למפקדה בפיליפינים. כאשר התקדמותם של הכוחות האמריקאים הציבה את הפיליפינים תחת איום, עבר טראוצ'י למפקדה החדשה בסייגון, הודו-סין. לאחר שקיבל את הידיעות אודות ההפסד במערכה על בורמה ב-10 במאי 1945, לקה בשבץ.
בין הימים 9 באוגוסט 1945 ו 11 באוגוסט 1945 פגש טראוצ'י משלחת אינדונסית בדאלאת וייטנאם ודן בבקשת סוקרנו ומשלחתו להעניק עצמאות לאינדונזיה. פגישה זאת היא המקור להכרה המעורפלת של יפן בעצמאות אינדונזיה, שהוכרזה ב 17 באוגוסט 1945, שבוע לפני שהיפנים התכוונו להכריז בעצמם על עצמאות אינדונזיה.
ב-12 בספטמבר 1945, נכנע גנרל סיישירו איטגאגי, ועמו 77,0000 חיילים יפנים, בסינגפור, וב-30 בנובמבר הגיש טראוצ'י את כניעתו הרשמית ללורד לואי מאונטבאטן בסייגון. הוא נפטר משבץ נוסף פחות משנה לאחר מכן, בשבתו במחנה שבויים במלאיה.
טראוצ'י העניק את הואקיזאשי שלו, שהייתה ירושה משפחתית, למאונטבאטן בעת כניעתו. החרב, שנוצרה ב-1413, שמורה כעת בטירת וינדזור. בשנות ה-80, כמעט היוותה החרב מוקד לתקרית דיפלומטית, כאשר אליזבת, המלכה האם רצתה להציגה לראווה בעת ארוחת ערב לכבודו של יורש העצר נרוהיטו, אולם המלכה אליזבת הטילה וטו בנושא.
טראוצ'י קבור בבית הקברות היפני בסינגפור.
האח הגדול 2
האח הגדול 1
האח הגדול 3
השומר החדש
ארגון השומר החדש הוא עמותה ישראלית העוסקת בשמירה בשטחי מרעה פתוחים, סיוע לחקלאים וחינוך לציונות וחקלאות.
הקמת הארגון.
בעקבות פרשת שי דרומי בינואר 2007 און ריפמן הוביל מחאה ציבורית שהובילה לחקיקת שינוי בחוק העונשין המכונה "חוק דרומי". לאחר מספר חודשים החליט יואל זילברמן מציפורי לעבור להתגורר בשטח המרעה של משפחתו (נקודה הקרויה "מצפה סנדו"), על מנת לשמור על המרעה והשטח מפני ההתנכלויות. בעקבות אירוע תקיפה אלים שחווה מידי עבריינים, התגבשה קבוצה גדולה של מכריו שהצטרפו לשמירה על השטח. פעולות השמירה הצליחו להוריד באופן משמעותי את מספר ההתנכלויות במקום. אירוע זה היה הגורם המניע ליסוד ארגון "השומר החדש" (השם מרמז לארגון השמירה "השומר" שפעל ביישוב העברי בארץ ישראל בשנים 1909–1920). בין התומכים בהתארגנות החדשה היו אישים וגופים רבים, כגון אברי גלעד שברך על הפעילות וקרא להצטרף אליה, וגם עמותת "אם תרצו".
הארגון הוקם בשנת 2007 על ידי קבוצת פעילים לפי תפיסה לפיה אין שמירה יעילה ללא נוכחות פעילה בשטח. מטרת הארגון היא לסייע לחקלאים ובוקרים להתמודד עם איומים על ביטחונם, רכושם וזכויותיהם.
בשנת 2019 לארגון הצטרפה התנועה החדשה כיחידה נפרדת, תנועת נוער שהוקמה על ידי חניכי הנוער העובד והלומד, מסניפי בני המושבים, שפרשו והקימו תנועה חדשה.
פעילות.
בשנת 2020 היו בארגון 57,729 מתנדבים, והוא הארגון עם מספר המתנדבים הגדול בישראל.
תוכניות.
תוכניות מרכזיות של השומר החדש:
שיתופי פעולה.
הארגון משתף פעולה במגוון תחומים, עם ארגונים רבים, בהם:
מימון.
נכון לשנת 2017, הכנסות העמותה היו כ-41 מיליון ש"ח. מתוך הכנסותיה, 18.7 מיליון היו מתרומות, 14 מיליון ממשרדי הממשלה ו-3.8 מיליון ש"ח מקק"ל. ב-2017 פורסם כי המינהלת לזהות יהודית במשרד לשירותי דת תשתף פעולה עם "ארגון השומר החדש", ותחלוק עימו באופן שווה תקציב של 37.5 מיליון שקלים לשנה.
באוקטובר 2019 טען העיתון "הארץ" כי "השומר החדש" קיבל עשרות מיליוני שקלים שלא כדין ממשרד החקלאות. לפי תקנות משרד החקלאות, גוף שמקבל כסף עבור מתנדבים בחקלאות לא יכול לקבל בנוסף גם מימון ממשרד החינוך עבור מתנדבים בשנת שירות. אולם, "השומר החדש" ביקש וקיבל כספים משני המשרדים. בתגובתו "השומר החדש" ציין שלא מדובר בכפל מימון, כיוון שהתמיכה מכל אחד מהמשרדים מיועדת לתוכניות שונות ונפרדות של הארגון.
במאי 2022 פורסם תחקיר נוסף בעיתון "הארץ" החושף כי בשנים הראשונות לפעילותו נסמך הארגון רבות על תרומותיו של ארווינג מוסקוביץ' וכי לאורך השנים הארגון ניזון גם מהקרן המרכזית לישראל. תורמים נוספים של הארגון שנחשפו בתחקיר הם שלו חוליו, המייסד ובעל השליטה בחברת NSO המכהן גם כחבר ועד העמותה, ואיש העסקים נעם לניר.
הוקרה.
העמותה זכתה בפרס בגין לשנת תשע"ב (2011) "עבור פעילותה הציונית לשמירה על אדמות המדינה וביטחון אזרחיה ועל היותה מודל מוביל לערבות הדדית ולאומץ אזרחי בחברה הישראלית".
הספר ה-54 בסדרת ספרי "מנהרת הזמן" נקרא "השומר החדש" ועוסק בארגון. בספר, דן ושרון, גיבורי הסדרה, מועברים לגליל ליישוב שמוגן על ידי השומר החדש. בניגוד לשאר הספרים, הם אינם חוזרים בזמן אלא שבסוף הספר "הזמן רץ לאחור" והם חוזרים לביתם.
נאדה (סרט)
"נאדה" (צרפתית: "Nada") הוא מותחן קולנוע צרפתי משנת 1974 בבימויו של קלוד שברול. הסרט עוסק ביחסי הגומלין של המדינה (במקרה זה צרפת) מול טרוריסטים מהפכניים החוטפים את שגריר ארצות הברית. הסרט התבסס על מותחן ספרותי בעל אותו שם, מאת ז'אן-פטריק מאנשט שיצא לאור ב-1972. זהו אחד מסרטיו הבודדים של שברול העוסקים בסוגיות פוליטיות ועיסוקו בסוגיות האידאולוגיות והפוליטיות בסרט זה, בניגוד לסרטיו שקדמו ל"נאדה" ועסקו בבורגנות הצרפתית, זכה בדרך כלל לביקורות צוננות.
תקציר העלילה.
נאדה (בספרדית "לא כלום") הוא שמו של תא אנרכיסטי מהפכני הפועל בפריז בשנות ה-60. את התא מנהיג בואן דיאז הספרדי והוא מנסה לגייס את ויקטור אפולה, מהפכן ותיק שאיבד את אמונתו במהפכה, לצורך מבצע מיוחד של חטיפת שגריר ארצות הברית בצרפת. אפולה מסרב בתחילה אך נעתר בסופו של דבר. טרפה, אחד מחברי התא, מסרב להשתתף במבצע החטיפה האלים. החבורה חוטפת את השגריר בבית בושת יוקרתי בו הוא מבקר בקביעות, אולם ביציאתם הם נתקלים בשוטרים ובחילופי האש נהרגים שוטרים והחוטפים מצליחים לחמוק עם בן הערובה למקום מסתור שהוכן מראש, חווה כפרית נטושה. בחווה מחכה להם קאש, החברה אף היא בתא המהפכני ומתפתח קשר בינה ובין אפולה.
החבורה דורשת כופר נפש תמורת שחרור בן הערובה ובינתיים, מנסה המשטרה לעלות על עקבותיהם. היא משחררת פעיל פוליטי כלוא תמורת תמונות החוטפים שצולמו במקרה על ידי תומכי הפעיל, מזהה את החוטפים ומגיעה אל טרפה, היחיד מהחבורה שאינו נמצא בחווה. הוא נחקר באלימות אך איננו מסגיר את חבריו. המשטרה מצליחה לאתר את חוות המסתור מקיפה אותה ומסתערת עליה בגלוי ללא שום ניסיון למשא ומתן ומתוך כוונה להרוג את כל החוטפים, גם במחיר מותו של השגריר החטוף. לאחר קרב עקוב מדם מודח המפקח גומון, מפקד המשטרה האחראי, בשל להיטותו חסרת הפשרות להרוג את כל החוטפים. אך גומון אינו נכון לוויתור ומנסה להרוג גם את החוטף האחרון שנותר בחיים.
ביקורת.
חלק מהמבקרים רואים את שברול כמי שמזדהה יותר עם הצד של החוטפים ובעצם מבקר את המדינה. מבקרת הניו יורק טיימס, נורה סייר, רואה במשפט שאומר גיבור הסרט, דיאז: "המדינה מעדיפה את הטרור על המהפכה" את תמצית עמדתו של הבמאי. אולם, היא גם מציינת ששברול מצייר את החוטפים כשוטים, למשל כשהם דורשים כופר כספי, דבר שאינו נתפס בדיוק כמשרת את מטרותיהם המהפכניות. היא פוסקת כי שברול נכנס לתחום הזר לו וכי היה עדיף לו היה נצמד לתיאור הבורגנות הצרפתית אותה הוא מיטיב להכיר.
ביקורת אחרת טוענת כי הבמאי לועג לשני הצדדים בסרט, הן לחוטפים והן לממשלה ולמשטרה ועל כן חלק מהסצינות הן אבסורדיות וגרוטסקיות במכוון. גם כאן נטען כי שברול מביע את עמדתו במשפט אותו אומר דיאז: "הטרור השמאלני והטרור של המדינה הן שתי זרועות מלכודת הפתאים".