בהגדרתה הפורמלית המסוגלות התעסוקתית היא קשת היכולות והכישורים המסייעת לאדם להתקבל למקום עבודה ולעבוד בו. מעבר ליכולת להשיג עבודה, מתייחסת מסוגלות תעסוקתית בדרך כלל גם לכושרו של אדם לשמור על מקום עבודתו, להתמיד ולהתקדם בו, או להתקבל למקום עבודה חדש, ככל שיש בכך צורך. מסוגלות תעסוקתית מספקת לפרט סיכויים טובים יותר למצוא עבודה, מגדילה את הסבירות שישתלב בעבודה במקצועו ומרמזת כי צפויים לו סיפוק רב יותר מעבודתו ואף תגמול חומרי משופר.
מרכיבי מסוגלות תעסוקתית.
המרכיבים של מסוגלות תעסוקתית כוללים את הכשרה מקצועית, מיומנות וניסיון בעבודה, כמו גם "כישורים רכים" מקבץ מיומנויות אישיותיות הקשורות בתכונות אופי ובמוטיבציות כדוגמת יכולות למידה, יצירתיות, ביטחון עצמי, יכולת עבודה בצוות, כישורים חברתיים, יכולת הסתגלות לשינויים ולסביבות עבודה שונות, אחריות אישית, משמעת עצמית חשיבה חיובית ועוד.
זאת משום שמיומנויות הייחודיות לתחום דעת מסוים אינן מספיקות כדי להבטיח תוצאות טובות לאורך הקריירה ויש צורך בסט כישורים מגוון יותר הניתן להכללה בין מצבים שונים.
Employability
שרה שמוקלר
שרה שמוקלר (1889 בוברויסק – 6 במאי 1919, קבוצת כנרת) הייתה אחות ורוקחת, מאנשי העלייה השנייה. הייתה יד ימינו של ד"ר הלל יפה בזכרון יעקב וביסוד המעלה. עבדה בחקלאות בחוות כנרת ובדגניה. בת זוגו של ברל כצנלסון. נפטרה מקדחת בגיל 30. דמותה משמשת סמל לחלוצות התקופה.
ביוגרפיה.
שרה נולדה בבוברויסק לזאב ונחמה שמוקלר. סיימה בהצטיינות את הגימנסיה המקומית. בתקופה בה גרה בבוברויסק הכירה והתחברה לשניים שהיו שותפים להמשך דרכה: ברל כצנלסון (ששרה הייתה לחניכתו) ולאה מירון. היא עברה ללמוד רוקחות בבית-הספר לאחיות בקייב אותו סיימה בהצטיינות. עם סיום הלימודים עברה לעבוד כחובשת בזמסטבה של פלך סמרה ברוסיה הלבנה, במשך שנתיים.
ב-1913 עלתה ארצה במסגרת העלייה השנייה כדי להרחיב את ידיעותיה בתחום מחלות בארץ. בארץ הצטרפה לבית החולים של ד"ר הלל יפה בזכרון יעקב והפכה ליד ימינו במלחמתו בקדחת.
ב-1915 נסחפה ברוח החלוצית, עזבה את בית החולים והצטרפה לחלוצים שישבו בדגניה א' ולאחר מכן עברה לחוות כנרת. בחווה הצטרפה שרה לחבורתו של בן-ציון ישראלי כחלק מ"חבורת בוברויסק" (או "חבורת החברות") ועבדה בגינת הירק ובמטבח ובמקביל ניצלה את ידיעותיה הרפואיות כדי לטפל בחבריה ובפועלים שהתגוררו לחוף הכנרת. אך שרה לא הייתה מחוסנת וגם היא חלתה.
באותה שנה התכנסה ביישוב ועידת פועלות ושרה נבחרה לוועד הפועלות, יחד עם חיותה בוסל ורחל כצנלסון, ובמסגרת זו הביאה את מחאתן של החלוצות כנגד אפלייתן לרעה בקבוצות ונגד היעדר שותפות אמת בינן לבין הפועלים והן תבעו את זכותן להשתתפות שווה בעבודות המשק ובענייני הציבור.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פרצה מגפת טיפוס הבהרות ביסוד המעלה וד"ר הלל יפה, שנשלח ליישוב והזעיק את שרה לעזרתו והיא עזבה את חוות כנרת ועלתה לגור ביסוד המעלה. לאחר שהתגברו על מחלת הטיפוס פרצה ביישוב מחלת הקדחת הצהובה ושרה נרתמה שוב לעזור לחולים אך לרוע מזלה חלתה גם היא בקדחת. ב-3 במאי 1919 החמיר מצבה והיא נלקחה לבית החולים רוטשילד בצפת שם קדחה 3 ימים וב-6 במאי נפטרה כשחברתה הטובה, לאה מירון, סועדת אותה.
ברל כצנלסון, שהוזעק גם הוא, הגיע לבית החולים יום לפני שנפטרה, כאשר כבר הייתה נטולת הכרה. שרה הובאה לקבורה בבית הקברות של קבוצת כנרת ורבים מחבריה השתתפו בהלוויה וספדו לה.
ד"ר הלל יפה ספד לה בהלוויה:
הקשר עם ברל כצנלסון.
בתקופת בה חייתה שרה בחוות כנרת שהו על שפת הכנרת מספר רב של מחוסרי עבודה וביניהם היה גם ברל כצנלסון. החווה ודגניה השתדלו לרתום לעבודה את אותם מחוסרי עבודה וכך נקלט ברל בגן הירק של החווה.
זה היה הזמן בו ניצתה האהבה בין שרה וברל וכשרצו להתייחד הסכימה לאה מירון לפנות להם את החדר המשותף לה ולשרה.
בין כסלו לסוף אדר תרע"ט, מיעטו ברל ושרה להיפגש, כשהיא ממשיכה לגור ביסוד המעלה וברל גר ביפו. הפעם האחרונה שהתראו הייתה בפסח תרע"ט (1919) ביסוד המעלה, לשם הגיע ברל במהלך חופשה שקיבל בזמן שירותו בגדודים העבריים.
נטען כי השניים החליטו להינשא בל"ג בעומר אותה שנה, אולם לדברי אניטה שפירא, הביוגרפית של ברל כצנלסון, "גרסה זו מעוררת פיקפוק". זמן קצר לאחר שובו של ברל לגדוד, חלתה שרה בקדחת צהובה ונפטרה. המשתתפים בהלווייתה תיארו את יגונו הרב של ברל שהביאוהו לבכי ולירידה לבור הקבר על מנת להיפרד מאהובתו. קיימת מחלוקת האם שרה הייתה בהריון כשנפטרה. לדברי אניטה שפירא, הייתה זו רק שמועה שמקורה היה כנראה המורה פתחיה לבטוב, איש סודה של שרה ביסוד המעלה, "אך היא לא נתמכה בשום מקור נוסף". היחסים בין שרה וברל נמשכו 15 שנה.
כשנפטר ברל, הסכימה בת זוגו וחברתה של שרה, לאה מירון, שיקבר ליד שרה, מתוך הבנה שהייתה אהבתו הגדולה.
מורשתה.
לאחר מותה הפכה שרה לסמל בעיני בני דורה. היו אלו מכלול תכונותיה המיוחדות שהפכו אותה לכזו (אהבת אדם, טוב-לב, אמונה עמוקה ביעודה בחיים, מסירות לחולים, הבנת נפש הזולת, חברות, רצינות, ענווה, אינטליגנציה, חריצות ומעורבות חברתית).
לזכרה נבנה בית ההבראה "ארזה" במוצא.
אלפרד דיקין
אלפרד דיקין (באנגלית: Alfred Deakin; 3 באוגוסט 1856 – 7 באוקטובר 1919) היה מדינאי אוסטרלי, מנהיג התנועה למען איחוד אוסטרליה ומאוחר יותר כיהן כראש ממשלת אוסטרליה השני. ברבע האחרון של המאה ה-19 היה דיקין תורם חשוב למיסודן של רפורמות ליברליות במושבה ויקטוריה, כולל רפורמות למען רווחתם של הפועלים. השתתפותו הייתה חשובה בתהליך מיסודה של ההשקיה באוסטרליה. ככל הנראה הוא יכול היה להיות ראש ממשלת ויקטוריה, אך הוא בחר להקדיש את כוחותיו לתהליך האיחוד.
במשך שנות התשעים של המאה ה-19 השתתף דיקין באספות נבחרים של המושבות האוסטרליות שהוקמו כדי לנסח את טיוטת חוקת אוסטרליה. הוא השתתף באופן חשוב בתהליך שהבטיח שהחוקה תנוסח ברוח ליברלית ודמוקרטית ושתשיג פשרה שתאפשר את הצלחתה. בין הכינוסים הוא עמל על השגת דעת קהל חיובית כלפי תפישת האיחוד וניהל מערכה לקבלתה במשאלי עם. לאחר מכן הוא נאבק להבטיח את קבלתה של החוקה המוצעת על ידי ממשלת בריטניה.
כראש ממשלה, השלים דיקין תוכנית חקיקה משמעותית, שהפכה אותו, יחד עם מנהיג מפלגת הלייבור האוסטרלית, אנדרו פישר, למניח הבסיס של הממשלה האוסטרלית. הוא הרחיב את בית המשפט העליון, גייס כספים לרכישת ספינות, ובכך הביא להקמתו של הצי המלכותי האוסטרלי ככוח משמעותי תחת ממשלתו של פישר, וקבע את שליטתה של אוסטרליה על פפואה. כשהוא עומד מול עלייתה של מפלגת הלייבור ב-1909, הוא מיזג את מפלגתו, מפלגת הפרוטקשניסטים, עם מפלגתו של ג'וזף קוק, המפלגה האנטי-סוציאליסטית, כדי ליצור את המפלגה הליברלית של הדומיניון (Commonwealth Liberal Party), מפלגת האם של המפלגה הליברלית. המפלגה הליברלית בהנהגתו של דיקין איבדה את השלטון למפלגת הלייבור בהנהגתו של פישר בבחירות של 1910, שבהם הייתה הפעם הראשונה בה מפלגה פדרלית זכתה ברוב בפרלמנט האוסטרלי. דיקין התפטר מהפרלמנט לפני הבחירות של 1913, בהם זכתה המפלגה הליברלית בהנהגתו של ג'וזף קוק.
שנותיו הראשונות.
אלפרד דיקין היה ילדם השני של מהגרים אנגלים, ויליאם דיקין ואשתו שרה ביל, בתו של חוואי משרופשייר שהיגר לאוסטרליה ב-1850 והתיישב ב-1853 בקולינגווד, פרבר של מלבורן. דיקין האב עבד כחנווני, כמוביל עגלות מים וכסבל ולאחר מכן נעשה שותף בעסק של עגלונות ומאוחר יותר כמנהל של חברת העגלות Cobb &amp; Co בוויקטוריה.
אלפרד דיקין נולד בפרבר פיצרוי של מלבורן והחל את לימודיו בהיותו בן ארבע בפנימייה שבתחילה הייתה בעיר קינטון, אך מאוחר יותר עברה לפרבר דרום יארה של מלבורן. ב-1864 הוא התקבל להיות תלמיד חוץ בבית הספר היסודי של הכנסייה האנגליקנית במלבורן, אך לא התייחס ברצינות ללימודיו עד לשנותיו האחרונות בבית הספר, כאשר הוא החל להיות מושפע ממנהל בית הספר שלו שאותו הוא העריץ. ב-1871 הוא עבר את בחינות הבגרות עם ציונים טובים בהיסטוריה, אלגברה וגאומטריה ועם ציוני עובר באנגלית ובלטינית. הוא החל לקחת שיעורי ערב במשפטים באוניברסיטת מלבורן כשבמקביל הוא עבד כמורה בבית ספר וכמורה פרטי. כמו כן הוא השתתף באופן קבוע במועדון הוויכוחים שהוקם ב-1874, קרא רבות, השתעשע בכתיבה והחל להיות מעורב, עד סוף חיו בספיריטואליזם, כשהוא משמש כנשיא האיגוד הספיריטואליסטי של ויקטוריה.
דיקין סיים את חוק לימודיו באוניברסיטה ב-1877 והחל לעסוק בעריכת דין. במאי 1878 הוא פגש את דייוויד סים, הבעלים של העיתון היומי The Age, ששילם לו על כתיבת מאמרים בפוליטיקה ובספרות. ב-1880 הוא מונה להיות העורך של המוסף השבועי של העיתון. בתקופה זו השפיע עליו סים להפוך מאנטי-סוציאליסט לפרוטקשניסט. הוא נעשה חבר ב"אגודת ילידי אוסטרליה" ואימץ אורח חיים צמחוני.
קריירה פוליטית בוויקטוריה.
דיקין העמיד עצמו לבחירה באספה המחוקקת של ויקטוריה מטעם מחוז הבחירה הכפרי של מערב ברוק בפברואר 1879 והציג עצמו כתומך ברפורמה חקיקתית, הגנה על הייצור ועידודו והנהגתו של מס קרקעות שיחסל את האחוזות החקלאיות הגדולות. הוא זכה בזכות יתרון של 79 קולות. עקב מספר רב של אזרחים שנשללה מהם זכות ההצבעה עקב המחסור בפתקי הצבעה, הוא הכריז בנאום הבכורה שלו על התפטרותו. בבחירות הביניים הוא הפסיד בהפרש של 15 קולות וכן בבחירות הכלליות של פברואר 1880, אך ניצח בבחירות הכלליות שהוקדמו ליולי 1880. ראש הממשלה הרדיקלי, גרהם ברי, הציע לו את משרת התובע הכללי באוגוסט, אך דיקין דחה את ההצעה.