חא (בערבית: حاء) היא האות השישית באלפבית הערבי. לפניה באה האות ג'ים ואחריה האות ח'א.
חא מייצגת את העיצור /ħ/ (כמו חי"ת בהגייתה המקורית, שנשתמרה בהגייה תימנית ובחלק מההגיות הספרדיות).
האות מתחברת מצד ימין ומצד שמאל, כשאר האותיות למעט "דוד' ארז".
מקור האות חא הוא ב"חי"ת" הפניקית, ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים. אולם, במעבר ליוונית עברה חי"ת לייצג את העיצור /ɦ~h/ (כמו ה"א בעברית), וכתוצאה מכך המקבילות של חא באלפביתים ההודו-אירופיים נהגות דווקא כמו האות הערבית הא (ه):
ג'ים
גארט הוברט
גארט אוגוסטוס הוברט (באנגלית: Garret Augustus Hobart; 3 ביוני 1844 – 21 בנובמבר 1899) היה סגן נשיא ארצות הברית תחת כהונתו של הנשיא ויליאם מקינלי.
ביוגרפיה.
הוברט נולד בלונג בראנץ' שבניו ג'רזי ובילדותו עבר עם הוריו להתגורר בעיירה מרלבורו. בשנת 1863 הוא סיים לימודי משפטים באוניברסיטה המדינתית של ניו ג'רזי. לאחר לימודיו החל לעסוק בעריכת דין בעיר פטרסון, בה נבחר בשנת 1871 כחבר מועצת העיר.
בין השנים 1872 – 1876 כיהן הוברט בבית המחוקקים של ניו ג'רזי ובשנת 1874 כיהן בו כיו"ר הבית. לאחר מכן, נבחר לכהן בסנאט המדינה (1876 – 1882), בראשו עמד בשנת 1881. במקביל לפעילות זו, היה הוברט פעיל במוסדות המפלגה הרפובליקנית ושימש יו"ר ועדת המפלגה בניו ג'רזי (1880 – 1891) וחבר בוועידת המפלגה הלאומית (1884 – 1896). בשנת 1884 התמודד ללא הצלחה על מושב בסנאט ארצות הברית, ואילו בשנים 1892 ו-1895 הוא דחה הצעות להתמודד למשרת מושל ניו ג'רזי.
בשנת 1896 הצטרף הוברט למועמד לנשיאות ויליאם מקינלי והועמד עמו לבחירה כסגנו. בשנת 1897 החלה כהונתו כסגן נשיא ארצות הברית, אך כעבור שנתיים הוא נפטר מאי ספיקת לב, בגיל 55. על אף משך כהונתו הקצר נחשב הוברט לאחד מסגני הנשיא בעלי הסמכות החזקה ביותר, בהיותו מקורב לנשיא מקינלי והגדרתו הרשמית כיועץ לנשיא. רעייתו, ג'ני, מילאה במשך תקופת כהונתו את תפקידה של הגברת הראשונה, בשל מחלת האפילפסיה של אידה מקינלי.
צער בעלי חיים
צער בעלי חיים הוא מושג מתחום המוסר, הקורא להימנע מלפגוע בבעלי חיים בגלל יכולתם לחוש צער וכאב.
קיימת מחלוקת בפירוש המושג בין תומכי גישת זכויות בעלי חיים המרחיבים אותו לבין אלו המצמצמים את המושג למניעת סבל בלתי הכרחי, כאשר המונח "בלתי הכרחי" ניתן לפרשנות. אחד הנושאים בהן המחלוקת באה לביטוי הוא נושא ניסויים בבעלי חיים והחלופות להם.
התפתחות המושג.
ביהדות מופיע המושג כבר במאות הראשונות לספירה כמצווה. בעת החדשה הממלכה המאוחדת הייתה חלוצה במערב בחקיקת חוקים כנגד התאכזרות לבעלי חיים. החוקים הראשונים נחקקו במאה ה-18 נגד התאכזרות בבעלי חיים הקשורים לאדם כמו כלבים וסוסים במקביל להיתר להמשיך לצוד בעלי חיים דומים כמו שועלים. חוקים אלו עודכנו במהלך השנים והכילו תחומים נוספים בעקבות בריטניה, לרוב אחרי מאבקים, נחקקו חוקים דומים בארצות רבות נוספות, בארצות הברית ובקנדה יש סדרת חוקים להגנה על בעלי חיים; למרות חוקים אלו, מעמדם המשפטי וזכויותיהם של בעלי החיים נחותים מזה של האדם. רוב החוקים הקיימים נועדו להגן על חיות מחמד ומשק, ומאשרים את זכותן של חיות אלו למחסה, מים, מזון, טיפול רפואי אלמנטרי. כמו כן הם אוסרים על עינוי בעלי חיים ועל הריגתן באכזריות. בחלק מהמדינות הוחלט כי שחיטה כשרה נכנסת לקטגוריה של הריגה באכזריות והיא נאסרה.
יש מדינות בהן חוקקו חוקים כנגד שימוש בבעלי חיים במופעי קרקס, ונקבעו סייגים לניסויים בבעלי חיים.
ממחצית המאה ה-20 עלתה המודעות לנושא התאכזרות לבעלי החיים, ובייחוד לתנאי המחיה של חיות המשק. בין הנושאים הללו:
השערות באשר למקורו של צער בעלי חיים והסיבות לעלייתו.
הצעה אחת לסיבה ולהתפשטות המושג העלה סטיבן פינקר בספרו The Better Angels of Our Nature. לשיטתו יכולת האמפתיה הבסיסית מקורה בפסיכולוגיה אבולוציונית מפני שהיא משפרת את יחס האדם לסביבתו האנושית הקרובה. במאות האחרונות החל תהליך של הרחבת מעגלי האמפתיה, שמקורו (בין השאר) בצורך להבין ולהזדהות עם יותר ויותר שותפים לסחר וליחסי גומלין. מאחר שתהליך זה אינו מנוהל רציונלית, אין הוא עוצר בתכלית קיומו והוא ממשיך וכולל מעגלים רחבים והולכים.
צער בעלי חיים ביהדות.
צער בעלי חיים הוא איסור ביהדות על פגיעה בבעל חיים שלא לצורך או התעללות בו. הביטוי מופיע בתלמוד הבבלי ובספרות ההלכה במקומות רבים.
מתוך הגישה של הגנה על בעלי החיים הוטלו איסורים אחדים: איסור על שחיטת בעל חיים וצאצאיו ביום אחד, איסור העבדת בעלי חיים בשבת, איסור חריש על ידי צמד של שור וחמור בשל ההבדלים שביניהם, איסור "לחסום שור בדישו", וכן חובות שהוטלו על האדם ביחס לבעל חיים כגון: "עזוב תעזוב עמו" לפיה מצווה אדם לעזור לחמור הכורע תחת משאו.
במקורות יש גם הצגה של כל הרג בעל חיים כפסול ואף נחשב כחטא מול אלוהים. בתלמוד הבבלי במסכת בבא מציעא מסופר על רבי יהודה הנשיא, שלא ריחם על עגל שיועד לשחיטה, ובעקבות זאת קיבל ייסורים משמיים. ייסורים אלו חלפו רק כאשר למד לכבד את בעלי החיים וגילה רחמנות כלפי גורי חולדות ששפחתו רצתה לזרקם.
חקיקה בישראל כנגד התעללות בבעלי חיים.
בישראל, עד לשנות ה-90 לא היו חוקים מפורטים בנושא הגנה על בעלי חיים, פרט לחוק להגנת חיית הבר, 1955 שמטרתו אינה הגנה על בעלי החיים אלא הגבלת הצייד לשם שימור הזנים שבסכנה. בשנות ה-90 של המאה ה-20 נחקקו מספר חוקים בנושא:
אגודות.
לשם מניעת התאכזרות לבעלי חיים, הוקמו בארצות השונות אגודות וולונטריות. מבין האגודות הראשונות, אחת החשובות היא ה-Royal Society for the Prevention of Cruelty to Animals שהוקמה בבריטניה בשנת 1824 בשם SPCA. לאגודה זו קמו שלוחות הן בממלכה המאוחדת (בוולש, בסקוטלנד ועוד) והן מחוץ לאיים הבריטיים כמו: Royal New Zealand Society for the Prevention of Cruelty to Animals בניו-זלנד, RSPCA Australia באוסטרליה, ו American Society for the Prevention of Cruelty to Animals בארצות הברית. האגודה האמריקאית נחשבת כאחת הגדולות והמשפיעות בתחום רווחת בעלי החיים.
מאוחר יותר הוקמו אגודות מתמקצעות כמו: Royal Society for the Protection of Birds להגנה על בעלי-כנף. אגודות חובבי כלבים וחתולים ששמו לעצמם פרט למניעת התאכזרות, כאחת המטרות, לדאוג לבעלי חיים ללא בית, לדאוג להם למחסה זמני ולנסות למצוא בני-אדם ש"יאמצו" אותם. ואף אגודות להגנה על חמורים וסוסים מפני התעללות והעבדה בפרך.
בישראל.
השם אגודת צער בעלי־חיים מתייחס לכמה עמותות שונות הפעילות בישראל, שהמטרה העיקרית של כל אחת מהן היא מניעת צער וסבל מבעלי חיים.
העמותה הוותיקה ביותר שנשאה שם זה היא אגודת צער בעלי־חיים בישראל, שנוסדה בשנת 1927 בסיוע האגודה המלכותית למניעת התאכזרות לבעלי חיים, מטעם המנדט הבריטי.
בעקבות תלונה של תיירת אנגליה אשר ביקרה בארץ ישראל על יחס קשה לסוסים, חמורים וגמלים בארץ, הוקם בית מחסה לבעלי חיים בישראל, שתפקידו לאתר בהמות אשר סובלות ולהביאן לטיפול במכלאה.
בית המחסה הוקם בהשפעת גופים דומים באנגליה ואירופה.
מאז, קמו ברוב הערים בישראל עמותות "צער בעלי חיים" מקומיות ומאוחר יותר עמותות נוספות למניעת התעללות ולרווחת בעלי החיים, בינן "תנו לחיות לחיות".
ריאל (מטבע)
קרון כוח
קרון כוח הוא קרון אשר מכיל גנרטורים המספקים חשמל למערכות הרכבת שאינן קשורות להנעתה. ברכבות נוסעים מודרניות יש מערכות תאורה ומיזוג אוויר הצורכות חשמל רב שאספקתו מהקטר עשויה להפחית באופן ניכר מהכוח הדרוש להנעת הרכבת. מסיבה זו מצרפים לרכבת קרון כוח שמספק חשמל למערכות אלו בלי לפגוע בכושר התאוצה של הרכבת או במהירותה.
קרון כוח יכול להיות קרון ייעודי המשמש ליצור חשמל בלבד, אך בדרך כלל הגנרטורים תופסים רק חלק מהקרון ושאר המקום יכול לשמש לצרכים אחרים כמו מטען או נוסעים. מאחר שלא ניתן לעבור דרך קרון הכוח, הוא נמצא בדרך כלל בקצה הרכבת על מנת לאפשר לנוסעים ולצוות הרכבת לנוע לאורכה. ברכבות מסוג מו-דו, נמצא קרון הכוח בחלק מהקרון האחרון שמהווה גם קרון ניהוג בנוסף על היותו קרון נוסעים.
לא כל רכבת נוסעים כוללת קרון כוח, את החשמל למערכות התאורה והמיזוג ניתן לספק באמצעים נוספים, כמו ישירות מהקטר (בפרט מקטרים חשמליים) או מגנרטורים קטנים הנמצאים בכל קרון (בפרט בקרונועים).
קרון ניהוג
קרון ניהוג הוא קרון רכבת ברכבות נוסעים מסוג מו-דו, הנמצא בקצה הרכבת וכולל מערכות שליטה ובקרה המאפשרות להפעיל את הרכבת כאשר הקטר המניע אותה נמצא בסופה ודוחף אותה. באופן הזה ניתן להסיע את הרכבת בשני הכיוונים בלי צורך לבצע חיוג של הקטר ובכך לפשט את תפעול הרכבת.
בקרון הניהוג נמצא תא נהג הכולל את כל מערכות השליטה על המנוע ועל מערכות הבלמים הנמצאות בקטר ואת כל השעונים והמחוונים הנותנים מידע על פעולת הרכבת (מהירות, טמפרטורה, דלק, אזהרות וכדומה). כמו כן הקרון מצויד בצופר ובמפנה מכשולים בדומה לאלו המצויים בקטר ובאמצעי תאורה.
בדרך כלל קרון הניהוג מעוצב בדומה לקרונות הרכבת האחרים אך בבריטניה קיימים גם קרונות ניהוג המעוצבים כמו קטרים, בעיקר במערכי רכבת שפועלים בקווים הארוכים. עיצוב זה נותן לרכבת מראה סימטרי כך שכאשר הקטר דוחף את הרכבת היא אינה נראית כנוסעת לאחור.
פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית
פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית ע"ש הנרייטה סולד הוא פרס של עיריית תל אביב-יפו הניתן למחקר ברפואה ובהיגיינה ציבורית. מטרת הפרס לעודד ולהמריץ את העוסקים בשני תחומים אלה במדינת ישראל. הפרס ניתן החל משנת 1948, לפי החלטת מועצת העיר תל אביב-יפו.