דוגמאות לתרדמת מטבולית הנגרמת על ידי אנצפלופתיות מפושטות הן:
אבחנה מבדלת של תרדמת.
קיימים מצבים שונים אשר יכולים לדמות תרדמת אולם אינם נחשבים תחת ההגדרה של תרדמת. בין מצבים אלו ניתן לכלול את הבאים:
כשיטת טיפול.
לעיתים נעשה שימוש בברביטורט כדי לגרום לחולה לעבור למצב של תרדמת. שיטות טיפול רפואי חדשניות משתמשות בתרדמת מלאכותית לעיכוב פעילויות שליליות בגוף, עד למתן תרופה מתאימה.
באבאי בן לוטף
באבאי בן לוטף היה משורר וכרוניקאי יהודי פרסי.
קורות חיים.
בן לוטף חי בתחילת המאה ה-17 בעיר כאשאן. נכדו היה באבאי בן פרהאד, שהיה אף הוא משורר גדול.
בדומה לרבים מהמשוררים היהודים בפרס, ואף נכדו, הוא הרבה לתאר בשיריו את רדיפות הדת מהם סבלו יהודי פרס. אחד מספריו המפורסמים הוא ספר השירה "כתאב אנוסי" המכיל 80 פרקים, מתאר את רדיפות הדת בזמן עבאס שאה הראשון ובזמן נכדו עבאס שאה השני. הספר מכיל 80 פרקים, ומהווה את הכרוניקה הידועה הראשונה בפרסית יהודית.
באבאי בן פרהאד
באבאי בן פרהאד היה משורר פרסי יהודי בן המאה ה-18, ונכדו של באבאי בן לוטף. אחד מחיבוריו המפורסמים הוא חיבור בחרוזים בשם "ספר מאורעות כאשאן" המתאר את רדיפות הדת בפעם השנייה בכאשאן, פרס. בחלק העיקרי של חיבורו הוא מתאר את רדיפות היהודים על ידי תאהמספ-כאן כאשר פרצה מלחמה בינו ובין שאה אשרף בשנת ת"ץ (1729-30). כאשר תאהמספ-כאן ניצח במלחמתו, הוא הרשה ליהודי פרס לקיים את מצוות דתם.
91 לפנה&quot;ס
שאה סולימאן
סולימאן הראשון (1648–1694; מלך בשנים 1666–1694) היה המלך השמיני של האימפריה הספווית.
חייו.
שמו המקורי היה סאם מירזא, ובעלותו לשלטון קיבל את התואר המלכותי שאה ספי השני. בהכתרתו השנייה נקרא בשם סולימאן הראשון. בנו הבכור של עבאס שאה השני. את ילדותו ושנות בחרותו העביר בהרמון תחת השגחתו של סריס בשם אקא נזיר. שפתו הראשונה הייתה כנראה אזרית, ומידת שליטתו בפרסית אינה ידועה.
לאחר מותו של אביו עבאס שאה השני, בטרם הכריז על יורש, הוכתר סאם מירזא כמלך, וקיבל את התואר "שאה ספי השני". ההכתרה נעשתה בניגוד לדעתם של רוב היועצים והסריסים, שהעדיפו את אחיו הצעיר המזה מירזא, שהיה אז בן שבע בלבד ולכן נוח יותר לתמרון.
שנות שלטונו.
שנת שלטונו הראשונה (1.10.1666–20.3.1667) נחשבה לכישלון. שורה של אסונות טבע, בשילוב עם פשיטות ותקיפות באזור הים הכספי מצד הקוזאקים בהנהגת סטפן ראזין, הביאו את האסטרולוגים המלכותיים למסקנה כי הכתרתו נערכה בעיתוי שגוי.
ב-20.3.1667 נערך טקס הכתרה מחדש, ובו קיבל את השם סולימאן הראשון, כאִזכור לשלמה המלך.
סולימאן הקטין את צבא הממלכה ואת המנגנון הפקידותי שלה, במטרה לצמצם את הוצאות המדינה, אך צעדים אלה הביאו להחלשת כוחו בשלטון. את היועצים המלכותיים הוא החליף במועצה פרטית שהורכבה מסריסי הארמון, ובהשפעתם מונה לשלטון בנו הבכור, סולטאן חוסיין.
74 לפנה&quot;ס
37 לפנה&quot;ס
54 לפנה&quot;ס
63 לפנה&quot;ס
48 לפנה&quot;ס
69–60 לפנה&quot;ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 69 - 60 לפנה"ס
47 לפנה&quot;ס
39–30 לפנה&quot;ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 39 – 30 לפנה"ס
35 לפנה&quot;ס
29 לפנה&quot;ס
44 לפנה&quot;ס
36 לפנה&quot;ס
יאן כריסטיאן סמוטס
22 לפנה&quot;ס
28 לפנה&quot;ס
23 לפנה&quot;ס
19–10 לפנה&quot;ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 19 – 10 לפנה"ס
1595 לפנה&quot;ס
אינדיאני (קבוצת כוכבים)
אינדיאני היא קבוצת כוכבים דרומית, שהוגדרה על ידי פיטר דירקזון קיסר ופרדריק דה הוטמן בין השנים 1595–1597 והיא מייצגת אינדיאני יליד אמריקה. הקבוצה הופיעה לראשונה באטלס הכוכבים "אורנומטריה" של יוהאן באייר ב-1603 ובשל הגדרתה רק במאה ה-16 אין אגדות הקשורות אליה. הקבוצה כוללת רק כוכבים עמומים עם בהירות נראית מדרגה 3 או יותר, בהם הכוכב ε באינדיאני שמרחקו מהשמש רק 11.82 שנות אור - אחד הכוכבים דמויי שמש הקרובים ביותר אל מערכת השמש.
כוכבים מעניינים.
α באינדיאני (הפרסי) הוא ענק כתום במרחק של כ-100 שנות אור עם בהירות נראית מדרגה 3.1. את הכוכב מקיפים במרחק גדול זוג ננסים אדומים עם בהירויות מדרגה 12-13.
ε באינדיאני הוא כוכב הסדרה הראשית כתום, דומה לשמש אך קטן ממנה ב-25%, עם טמפרטורה נמוכה בכ-1,500 קלווין, במרחק של 11.8 שנות אור עם בהירות מדרגה 4.7. את הכוכב מקיפים במרחק של כ-1,500 יחידות אסטרונומיות ממנו זוג ננסים חומים המקיפים זה את זה במרחק של כ-2 יחידות אסטרונומיות. מסותיהם מוערכות בכ-50 וכ-30 מסות צדק. בשל קרבתו למערכת השמש,
דמיונו לשמש וקיומם של הננסים החומים, המרמז על קיומם של כוכבי לכת נוספים, הכוכב מהווה יעד מועדף לחיפוש אחר חיים מחוץ למערכת השמש.
θ באינדיאני הוא כוכב כפול במרחק של כ-100 שנות אור המורכב מכוכב הסדרה הראשית לבן עם בהירות מדרגה 4.7 ובן זוג עמום יותר עם דרגת בהירות 7 שניתן להבחין בו בטלסקופ חובבים.
׳׳׳IC 5152’׳׳ היא גלקסיה ננסית לא-סדורה בקוטר של כ-6,850 שנות אור הכלולה בקבוצת הכוכבים.
פסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית
פסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית (Korematsu v. United States) (מראה מקום: 323 U.S. 214 1944) הוא מפסקי הדין הידועים ביותר של בית המשפט העליון של ארצות הברית. בית המשפט העליון נדרש לשאלה האם חרגו הנשיא והקונגרס מסמכותם בפגיעתם בזכויות היסוד של אזרחי ארצות הברית ממוצא יפני במהלך כליאת היפנים בארצות הברית.
בדעת רוב של שישה שופטים מול שלושה, הסכימו השופטים עם עמדת הממשל וקבעו כי כליאתם של כל האזרחים של ארצות הברית ממוצא יפני בלא משפט, היא חוקית. פסק הדין, שנכתב על ידי השופט הוגו בלאק, קובע כי הצורך להגן על המדינה מפני מרגלים גובר על הזכות האישית של אזרח ממוצא יפני כי יישמרו זכויות האזרח שלו.
החלטה זו נהפכה רק ב-10 בנובמבר 1983, לאחר שקורמאטסו הגיש לבית המשפט בקשה לצו קוראם נוביס. במסגרת הצו קבע שופט בית המשפט המחוזי הפדרלי של המחוז הצפוני של קליפורניה כי ההחלטה בעניין קורמאטסו בטלה משום שבאותו מקרה הוגש לבית המשפט מידע שקרי על ידי הממשל. מאחר שצו זה דן רק בבקשה האישית של קורמאטסו, הכלל שנקבע בשנת 1944 עדיין עומד בתוקפו, ומאפשר לממשלת ארצות הברית לכלוא כל קבוצת אזרחים ממוצא מסוים בזמן מלחמה.
רקע.
כליאת היפנים בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה נבעה מהחשש כי היפנים המתגוררים בארצות הברית עלולים להוות גיס חמישי ולסייע למדינת מוצאם, שלאחר המתקפה על פרל הארבור הפכה לאויבת ראשונה במעלה של האמריקנים.
צו נשיאותי 9066 וחקיקת הקונגרס אפשרו לצבא להוציא אזרחים ממוצא יפני מאזורים החשובים לביטחון האומה, ונמצאים בסכנת ריגול.
במהלך המלחמה נכלאו בין 112,000 ל-120,000 אזרחי מדינות הציר או אנשים ממוצא זה במחנות עקורים. בכך הופרו באופן גורף זכויות אדם כגון הזכות לחופש תנועה והזכות להליך משפטי.
מספר פסקי דין בעניין זה הגיעו לבית המשפט העליון: פסק דין יאושי נגד ארצות הברית, פסק דין היראבאיאשי נגד ארצות הברית ופסק דין במעמד צד אחד אנדו, וכן פסק דין קורמאטסו.
פרד קורמאטסו היה אזרח אמריקני ממוצא יפני, אשר החליט להתנגד לצו הרחקה מספר 34 של הצבא האמריקני, ולהישאר בעיר מגוריו - סן ליאנדרו, מאחר שלא רצה להיפרד מחברתו, שהייתה ממוצא לבן. הוא נאסר והורשע בהפרת הצו. באף הליך לא נדונה מידת נאמנותו לארצות הברית.
בית המשפט לערעורים אישר את פסיקת הערכאה קמא, ובית המשפט העליון התיר דיון נוסף בנושא.
החלטת השופטים.
השאלה שעמדה בפני בית המשפט לא הייתה האם ניתן להטיל הגבלות מסוימות על זכויות אדם על קבוצת בני גזע אחד בלבד, אלא האם בכלל ניתן להטיל הגבלות על זכויות אדם מנימוקי שעת חירום. בית המשפט קבע בהתאם כי ייתכנו זמנים שבהם טובת הציבור מחייבת הטלת הגבלות על זכויות אדם.
בית המשפט מסתמך על תקדים היראבאיאשי נגד ארצות הברית (20 U.S. 81) שבו תמך בית המשפט בהרשעה של אדם שהפר את חוקי העוצר אשר הוטלו אך ורק על אזרחים יפניים, וקבע כי עוצר על קבוצת מיעוט הוא חוקי כאשר המדינה נמצאת במלחמה עם מדינת קבוצת המיעוט.
בית המשפט דחה את הטענה כי החוקים הם חוקים גזעניים, בהסתמכו על הצדקה ביטחונית:
השופט בלק מצדיק את הקשיים המוטלים על האזרחים ממוצא יפנים הנכלאים במצוות השלטון כחלק מהקשיים שכל אזרח נוטל על עצמו במסגרת תקופת מלחמה:
בלאק קובע כי גזענות וכן כליאת אזרחים מסיבות גזעניות אסורה על פי החוקה, אולם יש לראות אם אכן מדובר בהחלטה גזענית או בהחלטה מוצדקת ממניעים צבאיים. בלאק קובע כי במקרה האזרחים היפניים, אכן מדובר במקרה בו הזמן קצר והסכנה מפני מרגלים גדולה.
השופט פליקס פרנקפורטר מסכים עם עמדת בלאק, וקובע כי בית המשפט לא צריך להתערב בהחלטות המלחמתיות של הקונגרס.
דעות המיעוט.
השופט אוון ג'. רוברטס, בדעת המיעוט טען כי שגה בית המשפט בכך שבדק רק את שאלת הכנסת האזרחים למחנות ריכוז, ולא ראה את התמונה בכללותה שהיא גזענית ובלתי חוקית.
השופט פרנק מרפי, בדעת המיעוט, טען כי דעת הרוב מהווה היתר לגזענות מכוח חוק. לדבריו התוכנית היא גזענית, וסיים: "כל תושבי מדינה זו שייכים בקשרי דם למדינה זרה כלשהי, יחד עם זאת הם מהווים חלק מהתרבות החדשה של ארצות הברית. יש להתייחס לכל האזרחים כאל היורשים של החוויה האמריקנית, ויש לשמור בכל עת על זכויותיהם והחופשים המוענקים להם מכוח החוקה."
השופט רוברט ה. ג'קסון, בדעת המיעוט טען כי הכנסת האזרחים ממוצא יפני היא בלתי חוקתית והסכמת בית המשפט לכך מהווה מכה עמוקה לחירות. הוא חשש כי ההסדר ישרוד את מצב החירום וימשיך להתקיים גם לאחריו.
תוצאות פסק הדין.