צבא אמור לנצח במלחמה, אך הניצחון הוא מושג טקטי. רק במקרה קיצוני של השגת הכרעה צבאית, המאפשרת למנצח להכתיב לצד השני את תנאי הכניעה, אפשר לזהות הצלחה טקטית מוחלטת עם הצלחה אסטרטגית. בניתוח לאורך 15 שנה במהלכם היה צה"ל מעורב בלחימה לפחות חמש פעמים, המסקנה היא שכושרו של צה"ל לנצח הלך ופחת כמגמה לאורך התקופה. הצלחה אסטרטגית מדינית לא הושגה לאחר אף אחת מהמלחמות ואילו היכולת להשיג הצלחות טקטיות הלכה ונשחקה. התועלת היחידה שאפשר להפיק ממפלה היא הפקת לקחים שיתבטאו בסיכוי גבוה יותר לנצח במלחמה הבאה, אך צה"ל לא הפיק לקחים, ממילא לא יישם אותם והמחדלים הצבאיים חזרו על עצמם פעם אחר פעם. חמור מכך, השלכות המחדלים שאינם מאותרים ומטופלים מתפתחות, גדלות ומתפשטות כגידול ממאיר והכישלונות יגדלו עם כל מלחמה נוספת. "בינוניות" היא תופעה ממארת, שכן מפקד בינוני ימנה תחתיו קצינים בינוניים שלא "יאפילו" עליו ו"יסכנו" את שליטתו. הוא יוחלף על ידי פקודו הבינוני ובהמשך הדורות כבר לא יהיה המפקד הבא בינוני, אלא חלש. כך יהיו גם הביצועים הצבאיים. מאז מלחמת ששת הימים השתבש תהליך הפקת הלקחים בצה"ל לחלוטין. לאחר המלחמות לא נערכה השוואה בין המטרות לתוצאות ולכן לא נחשף הפער ביניהן ולא אותרו המחדלים וסיבותיהם וממילא לא טופלו. מהות הפקת הלקחים סורסה והפכה לריטואל ריק מתוכן, במהלכו לא נותחו הסיבות והתוצאות של קרבות טקטיים ואופרטיביים. בהפקת הלקחים היה מובנה פיצול ללקחים חֵילִיִּים או מקצועיים, והוסט הדגש מלימוד לקחי השלם לחיתוכים נקודתיים של קטעיו. עובדתית, חמש שנים לאחר מלחמת לבנון, 14 שנים לאחר מלחמת יום הכיפורים ו-20 שנה לאחר מלחמת ששת הימים, לא התבצע סיכום כולל ברמת המטכ"ל לאף אחת מהמלחמות האלה. בהפקת הלקחים בלטה גם סלקטיביות – לא נותחו כל הקרבות, המאמצים והמהלכים וכך אבדה היכולת לאתר את המכנה המשותף של המחדלים שחזרו על עצמם. בנוסף, הפקת הלקחים הוכוונה ונוהלה על ידי אותם מפקדים שהיו מעורבים בלחימה וכך נעקפו אירועים "לא נעימים" ונחלשה תקפות הלקחים. הפקת הלקחים "הפכה עד מהרה להיות עיסה דביקה של טפיחות עצמיות על השכם, שמץ של הלקאה עצמית, שכתוב לאחור של מטרות מלחמה כדי שתתאמנה לתוצאות בשטח והמצאת תירוצים מתירוצים שונים". כמו הלחימה עצמה, היה גם תהליך הפקת הלקחים לא מקצועי.
פרקי המשנה של המשך הפרק הם:
ראשית, לאחר כל מלחמה קודמו מפקדי הכוחות הלוחמים, נוצר קשר שתיקה ו"מאזן אימה", בו כל מפקד שיחשוף מחדל בתחום מפקד אחר מסתכן בכך שיחשפו את מחדליו שלו; הרמטכ"ל משה לוי, שהחליף את רפאל איתן שפיקד על צה"ל במלחמת לבנון הראשונה, העדיף "שקט תעשייתי"; המטכ"ל איננו "מטה גבוה" אלא אוסף אנשים הבאים מ"קליקות" שונות, מחויבים להן ושומרים על "האינטרסים הסקטוריאליים" שלהם; המטכ"ל מפעיל נוהל "אי אסטרטגיה"; התכנון ותהליך קבלת ההחלטות מתבסס על מיקוח בין סקטוריאלי המושפע מהעוצמה היחסית של המעורבים בו; ההסכמה, בסופו של דבר, מתבססת על המכנה המשותף הנמוך ביותר לכל המשתתפים ולא על הגיון צבאי מקצועי; פתרונות פשוטים וחסכוניים יידחו מפני פתרונות יקרים שיועדפו מפני שהם מספקים יותר את הצרכים הכופלים של כל הסמכויות הצבאיות; שיקולים מקצועיים-צבאיים נשחקים מול חתירה חיילית-סקטוריאלית להגדלת משאבים, תקציבים ועוצמה יחסית. מכאן, שלשיקולים מקצועיים של אסטרטגיה אין סיכוי כנגד מערכת בירוקרטית המנציחה פיצול ובנויה עליו. קצינים בכירים אינם מאומנים ומיומנים לחשוב מחשבה כוללת. קצינים צעירים המבקשים להתקדם, חייבים לוותר על חשיבה ביקורתית ומקורית ועליהם "להתיישר" לפי ההרמוניה הבירוקרטית, רק כך יגיעו לדרגת אלוף ואז כבר לא יהיה מה לצפות מהם לחשיבה יוצרת. "קצינים זוטרים, השותקים כאשר הבכירים מהם מדברים, אינם בהכרח מוגי-לב – אלא נוהגים כך מתוך חשבון".
פרק חמישי – דמדומי העוצמה של הכוח הצבאי: צה"ל בין מלחמות (1973–1982).
חולשתו של צה"ל הופגנה, אמנם, באירועים צבאיים/מלחמתיים, אך נבעה מאופן ניהול הצבא בין המלחמות. יש לאתר את הדפורמציות שנוצרו במבנה הצבא ולתקנן תיקון רדיקלי. אם בארגון עסקי היו מובילות דפורמציות כאלה להפסד, או לפשיטת רגל, הרי שבצבא הן מפחיתות את סיכוייו לנצח ומסכנות את כולנו. תיקון המעוות מחייב רפורמה ארגונית ותנאי מקדים לה הוא הבנת התהליכים שגרמו לדפורמציה.
הגאות בתשומות.
לאחר כל מלחמה עלו התשומות שהושקעו בצה"ל וגדל נתח ההוצאה לביטחון מהתוצר הלאומי, אך אלה לא קטנו בתקופות שבין המלחמות, אלא נשמרו, כך שעליית ההוצאה לביטחון נשמרה כמגמה. במשך שני עשורים, משנות השישים, גדלה ההוצאה לביטחון כמעט פי 3 (מ-6.9% מהתוצר ב-1966 ל-17.3% מהתוצר ב-1983), אך ההוצאה הנמוכה יחסית, ב-1967 לא הפריעה לצה"ל להשיג תוך ששה ימים ניצחון טקטי מרשים על ארבעה צבאות בשלוש חזיתות, מאז, ככל שעלתה ההשקעה, ירד כוחו של צה"ל ביחס הפוך. בשנת 1985 הושקע שליש מהתוצר בביטחון. חלו גידולים בכמות – בכוח האדם ובאמצעי הלחימה, אך לא באיכות – טיב ומקצועיות הפיקוד והמפקדות, דוקטרינות לחימה טקטיות ושיטות הפעלה, מבנה הכוח, שיטת האימונים והמוטיבציה. מתוצאות המלחמות לאורך הזמן עולה כי השקעה בכמות אינה חלופה להשקעה באיכות.
התפתחות כוחות היבשה.
כוחות היבשה כמעט שהוכפלו בעשור שבין 1973–1982, אך רוב מסגרות הלחימה נוספו למערך המילואים, שבאופן מבני נופל באיכותו מהמערך הסדיר. גם מצבת כוח האדם של המערך הסדיר גדלה, אך לא כתוצאה משנתוני גיוס גדולים יותר, אלא כתוצאה מהרחבת סף הגיוס לאוכלוסיות בעלות איכות נמוכה, שבעבר לא נטו לגייסן וכתוצאה של "להטוט חשבונאי" של קיצור משכי הכשרות, שהגדילה את מצבת כוח האדם, אך פגעה באיכותו. גדלה גם מצבת אנשי הקבע, אך באנשי שירותים, אחזקה ומנהלה. תוספת תקני כוח האדם לגיוס לקבע הוזרמה למפקדות, מנהלות, מטות, שירותים לוגיסטיים וגופים לא לוחמים סדירים אחרים. התוצאה הייתה שהבירוקרטיה הצבאית התנפחה בקצב מדהים, חסר כל פרופורציה להתפתחות הדרג הלוחם. בנוסף לניפוח התקורות, גרם הגידול הלא מבוקר בכמות המפקדות ובגודלן, להיווצרות רמות כופלות וחופפות שלהן. כוחות היבשה עמדו עם הפנים לתקורות.
דה-מיליטריזציה של פירמידת הקצונה.