קורות חיים.
אוסייר נולדה בירינג.
באולימפיאדת פריז (1924) נערכה לראשונה במשחקים האולימפיים תחרות סיף, רומח, לנשים. בגיל 33 זכתה בתחרות אוסייר במדליית זהב לאחר שניצחה בכל חמשת הקרבות בשלב הגמר. במדליית כסף זכתה גלדיס דייוויס מבריטניה (1-4) ובמדליית ארד זכתה גרטה הקשר אף היא מדנמרק (2-3). בשלב רבע הגמר היא ניצחה בכל ששת הקרבות שלה וכן בשלב חצי הגמר היא ניצחה בכל חמשת הקרבות. היא סיימה את הטורניר עם 16 ניצחונות ללא הפסד.
בעלה איוון אוסייר בעל מדליית כסף אולימפית בסיף, השתתף ב-7 אולימפיאדות. הוא זכה ב-25 תוארי אליפות דנמרק בסייף ב-3 מכשירים.
בשנת 1962 נפטרה אוסייר בקופנהגן.
עלה (פירושונים)
אנטי סימטרי
גבחת
משהו קרה
משהו קרה (באנגלית: Something Happened) הוא ספרו השני של ג'וזף הלר. הספר יצא לאור בשנת 1974, 13 שנים אחרי ספרו הראשון של הלר, "מלכוד 22". הוא מספר את סיפורו של בובי סלוקום, עובד משרדי בחברה גדולה בארצות הברית של שנות ה-70 של המאה ה-20.
מקור השם.
השורה "משהו קרה" מופיעה פעמים רבות לאורך הספר בהקשרים שונים. לרוב, השורה מופיעה בעת הצגת הניגוד בין העבר להווה. למשל, כשבובי משווה בין הנער האופטימי שהוא היה פעם לבין עצמו בהווה, הוא אומר "כנראה שמשהו קרה לי מתישהו".
עלילה.
בובי סלוקום הוא אמריקאי בגיל העמידה, העומד בפני קידום מקצועי על חשבון חברו בעת התרחשות הסיפור. סיפור המסגרת של הספר מתאר את התלבטויותיו של בובי לגבי הקידום, אולם עיקר הספר הוא תיאורים של חייו של בובי באופן כללי. לספר כמה חלקים עיקריים (מלבד פרולוג ואפילוג קצרצרים):
"המשרד שאני עובד בו".
בחלק זה מתאר בובי את יחסי העבודה במשרד שבו הוא עובד. מושם דגש על פחד הדדי ששורר בין כל העובדים בחברה, ועל הצביעות שרווחת בה. לאורך כל הספר לא מסופר באיזה סוג חברה מדובר, ומה היא מטרתה.
על פי תיאורו של בובי, נראה שעיקר ההוויה בחברה אינו העסקים או המוצרים של החברה, אלא ה"אווירה החברתית" ויחסי האנוש בתוך החברה, הכוללים מאבקי כוח קטנוניים, וגם רשת ענפה של רומנים ותככים רומנטיים.
"אשתי אומללה".
בחלק זה מתאר בובי את חיי הנישואים שלו ושל אשתו, ואת חיי המשפחה שלו. אשתו של בובי היא עקרת בית, וניכר שהיא משועממת. מושם דגש על הניגוד בין יחסיהם הסוערים של בני הזוג בתחילת היכרותם לבין יחסיהם האפורים בנקודת הזמן שבה מתרחש הסיפור.
בנוסף, מושם דגש על הפחד מגירושים ומהחיים לבד. פחד זה מוביל לכך שבני הזוג אינם נפרדים, אף על פי שהם אינם מאושרים יחד.
הילדים.
לאחר שני חלקים אלו יש שלושה חלקים שבהם מתאר בובי את ילדיו ויחסי המשפחה שלו. לבובי יש שלושה ילדים, וכל חלק עוסק בעיקר באחד מהם-
עברו של בובי.
הספר מחולק לחלקים על פי חייו של בובי בהווה, אבל לכל אורך הספר יש גלישות רבות לתיאורים של העבר ותחזיות לגבי העתיד. עיקר תיאורי העבר עוסקים בילדות של בובי, וגם בתקופה קצרה במהלך נעוריו, שבמהלכה עבד בחברת ביטוח. מתוארים היחסים הרומנטיים בינו לבין וירג'יניה, עובדת אחרת בחברת הביטוח. בובי נוסטלגי מאוד לגבי תקופה זו, ומרבה לתאר את געגועיו לעבר בכלל ולווירג'יניה בפרט.
סגנון.
הספר כתוב כולו בגוף ראשון, כאשר בובי הוא המספר וגם הדמות הראשית. הספר כתוב בסגנון זרם התודעה, ותיאורו של בובי "קופץ" מנושא לנושא כל הזמן. לעיתים קרובות בובי עובר מתיאור ההווה לתיאור העבר, משם לביקורת כללית על החברה ומשם שוב לתיאור ההווה.
בניגוד ל"מלכוד 22", ספרו הקודם של הלר, ש"זיגזג" בין הומור אבסורדי לבין קטעים "אפלים" ואירונים, ב"משהו קרה" כמעט אין קטעים מצחיקים או אבסורדיים, והוא דיכאוני ברובו. לעיתים קרובות מתוארת בדיחה או משחק מילים בסגנון "מלכוד 22", ומיד אחריה נכתב "חה חה" סרקסטי.
השימוש בסוגריים רווח מאוד לאורך הספר. לעיתים קרובות מתואר דיאלוג בין בובי לדמות אחרת, והוא חושף את מחשבותיו באמצעות הסוגריים. (לעיתים השימוש בסוגריים בא להדגיש את הצביעות של בובי או של אחרים). יש בספר גם קטעים ארוכים באופן יוצא דופן (לעיתים באורך כמה עמודים) המוכלים בתוך סוגריים. הדבר מקשה על המעקב אחרי זרם התודעה של בובי, כי הקורא כבר שוכח על מה בובי דיבר "לפני שהתחילו הסוגריים".
ביקורות.
הספר לא זכה להצלחה המסחררת שזכה לה "מלכוד 22", אך גרף ביקורות חיוביות רבות. ניכרה הפתעה בקרב המבקרים מהסגנון השונה.
חרות ישראלי
חרות ישראלי (נולדה ב-1939) היא פסנתרנית ישראלית, זוכת פרס רובינשטיין.
חרות ישראלי למדה באקדמיה למוזיקה בתל אביב אצל אמה גורוכוב ואחר נסעה לצרפת שם המשיכה את לימודיה בקונסרבטואר של פריז.
ישראלי הופיעה כסולנית עם רבות מן התזמורות בישראל, ברסיטלים ובטלוויזיה, וכן הקליטה לקול ישראל. במשך השנים ניגנה יצירות של מלחינים ישראלים מן השורה הראשונה בביצועי בכורה, בהן יצירות שהוקדשו לה. בשנת 1983 הופיעה במערב ברלין ובשנים 1993-1994 ערכה סיור קונצרטים בדרום אמריקה (ארגנטינה, ברזיל, פרו וקולומביה).
בשנים 1993 ו-1997 השתתפה בסמינרים בינלאומיים למוזיקה קאמרית בת זמננו ביהוד.
"דואו אביבית", צמד שהקימה עם הכנרת חיה לבני יצא לסבב הופעות במקסיקו (1993), קרואטיה (1999) וסבב נוסף בקרואטיה וסלובניה (2002).
"דואו אביבית" הופיע כחלק מרביעיית "מעיין הזהב" בפסטיבל לתרבות יהודית בשטרסבורג בשנת 2000.
בשנים 2001-2004 הופיעה על במות שונות ברחבי ארצות הברית.
לחיים חדשים
לחיים חדשים (באנגלית: The Land of Promise) הוא סרט הסברה ציוני בן 57 דקות, אשר הופק בארץ ישראל המנדטורית בידי קרן היסוד בשנת 1935. הסרט, שהופק לצורך גיוס כספים עבור פעולות ההתיישבות בארץ, אחראי במידה רבה לקביעת הנוסחה הקולנועית שבה הוצג המפעל הציוני לאורך עשרות השנים שלאחר מכן.
הרקע להפקת הסרט.
הרעיון להפקת הסרט עלה כבר בסוף שנות העשרים. בתזכיר של קרן היסוד שחובר בשנת 1929, שורטט האופן הרצוי שבו יוצגו פעולות היישוב היהודי בארץ ישראל:
במקור, תוכננה הפקה של סיפור עלילתי, המתאר את מסעם של אח ואחות שעלו ארצה וקשיי קליטתם בה, עד הסוף הטוב. התוכנית כללה צילומים ברחבי הארץ, כולל הופעה של תיאטרון "הבימה" בקיבוץ עין חרוד. הסצנות שבהן שולבו שחקני הסרט היו אמורות להצטלם באולפן, כאשר עיקר הסרט – המטרה הראשונית להפקתו – יורכב מתמונות שונות של החיים בארץ, תוך השוואה מתמדת בין המציאות לפני 1919 (בסמוך להקמת קרן היסוד) ובין זו השוררת ב-1934, בסמוך לצילומים. עיכובים ואילוצים שונים גרמו לכך שבגרסה הסופית נכללו רק הצילומים המתארים את התפתחותה של הארץ, והסרט "לחיים חדשים" נחשב כסרט תיעודי.
תוכן הסרט.
הסרט מכיל כמה חטיבות. הראשונה שבהן מציגה את ארץ ישראל במושגים תנ"כיים. בעקבות הגליית היהודים ממנה הופכים החיים בה לפרמיטיביים. מודגש הקשר העמוק של העם היהודי אליה, במקביל להתייחסות של האסלאם והנצרות, אשר גם הן מחשיבות אותה כקדושה. כהמחשה ליהודי "הישוב הישן" מוצגות תמונות של יהודים מארצות המזרח. מעבר מן הכותל המערבי לאונייה הנושאת חלוצים רוקדי הוֹרָה מסמן את השלב הבא של הסרט.
בשלב השני עוקבים אחרי שרשרת סצנות המתארות את עבודת הכפיים של העולים הבאים ארצה. חציבה באבן לצורך חיבור קווי חשמל, וחיפוש מוצלח אחר מקורות מים. מספר סצנות מוקדש להתפתחות החקלאות והצמיחה, בהם סצנה שבה נראים ילדים קטנים. סביבת הקיבוץ מודגשת כרקע ל"שיר העמק" ("באה מנוחה ליגע"), אשר נכתב בידי נתן אלתרמן והולחן על ידי דניאל סמבורסקי. המלחין עצמו מבצע את השיר הזה בחדר האוכל של קיבוץ גבעת ברנר. השיר מלווה את חברי הקיבוץ בעבודתם, וחוזר שוב ושוב לאורך הסרט בעיבודים שונים. התמונה החותמת את החלק הזה היא של קוצר הנשען על חרמש לאורה של השמש השוקעת.
החלק השלישי מוקדש לתל אביב, העיר העברית הראשונה, אשר הוקמה רק עשרים וחמש שנה קודם לכן וכבר היא מתהדרת במעמד של המרכז המסחרי החשוב בארץ. תל אביב מוצגת ככרך צעיר ותוסס, שכלי תחבורה מודרניים עוברים ברחובותיו הסואנים יחד עם בהמות משא. בחנויותיה של העיר מוצגת סחורה מכל רחבי הארץ, והסרט מציג את התעשיות השונות – סבון שמן זית, מפעלי ים המלח, כותנה, מוצרי חלב וממתקים. מושם דגש על העברית כשפה חיה ופעילה בכל תחומי החיים. לאחר מכן מופנית תשומת הלב ל"יריד המזרח" – האירוע המסחרי הגדול, ובו ניתן דגש לביתן של תוצרת הארץ. פרק תל אביב נחתם בהצגת הדו-קיום בין דתיים לחילוניים במהלך יום השבת בעיר, וחיי הבילוי המאפיינים חלק מתושביה.
כאן עולה הסרט לירושלים, ומתמקד בהשכלה ובתרבות. לאחר ההצגה הקלאסית של נוף העיר מהר הצופים, מתמקדת המצלמה בבנייניה החדשים של ירושלים – בניין שטראוס, בנייני הסוכנות היהודית וקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים. יצירה קלאסית – האורטוריה "בריאת העולם" מאת היידן – מושמעת באמפיתיאטרון של האוניברסיטה, ובקהל הצופים נראה דוד בן-גוריון, כמו גם הנציב העליון הבריטי ארתור ווקופ. הסרט עובר מסקירת ספריית האוניברסיטה למוסדות אקדמיים נוספים שהוקמו בארץ ישראל – מכון זיו ברחובות (לימים מכון ויצמן) והטכניון בחיפה.
החלק הרביעי, המתמקד בעבודה החקלאית בארץ ישראל, נפתח בנאום של איש תנועת העבודה ברל רפטור בעצרת מיוחדת בחיפה, הקורא להגברת התמיכה ביישוב היהודי בארץ, נראות התוצאות המבורכות של מאמץ ההתיישבות בתוצרת החקלאית. זה מוביל לרצף תמונות של עבודה בשדות, קציר ואסיף פירות ובמיוחד קטיף התפוזים, אשר היו שנים רבות סמל ליצוא החקלאי מהארץ. בסיומו של רצף זה מתוארת הבאת ביכורים בעיר חיפה, בתהלוכה חגיגית של הקיבוצים השונים.