בשנת 2009 החל משרד האנרגיה לקדם תוכנית להקמת מערכת הולכה פנים־ארצית בלחץ נמוך (עד 16 בר), בעיקר לאזורי תעשייה, בתי חולים תחנות דלק (שיספקו גז לתחבורה) וצרכנים קטנים, כזאת שתמשיך מהמקום שבו נעצרת מערכת ההולכה של נתיבי הגז הטבעי לישראל. לפי התוכנית, משרד האנרגיה חילק את המדינה לשישה מחוזות, כך שבכל אזור יצא מכרז למפעיל אחר.
אזורי רישיונות חלוקה והחברות הזוכות:
בשנת 2016 פרסם מבקר המדינה דו״ח על הפרויקט לחלוקת גז טבעי לצרכנים ;עיקר הממצאים היו:
בתחילת שנת 2018, הגיע מספר הצרכנים המחוברים לרשת החלוקה בלחץ נמוך ל־40 בלבד, בעיקר מפעלים באזור הנגב.
תעשיינים התלוננו כי בחברות החלוקה שותפות חברות גז הממשיכות לספק למפעלים גז דחוס בהובלה במחיר כפול מהגז הטבעי. עיקר הטענות הופנו כלפי חברת "סופר אנ.ג'י." בבעלות סופרגז, בעלת הזיכיון באזור המרכז והעמקים, שלא חיברה עדין אף לקוח לרשת הגז.
במאי 2019, הודיע משרד האנרגיה שחברות חלוקת הגז שהתחייבו בחוזיהן המקוריים, שנחתמו החל ב–2009, לפרוס 1,200 ק״מ של קווי חלוקה ל–627 צרכנים, פרסו בפועל רק 361 ק״מ בלבד, כ–30% מההתחייבות, וחברו רק 73 צרכנים (פחות מ–12% מההתחייבות המקורית). משרד האנרגיה הציב יעד חדש, שהוכרז כחלק מתוכנית מענקים חדשה, של חיבור של כ–250 מפעלים בתוך שנתיים.
יצוא גז מישראל.
ב־23 ביוני 2013 החליטה ממשלת ישראל כי ניתן לייצא עד 40% מהגז הטבעי, תוך אימוץ רוב המלצות ועדת צמח, עם הוספה של כ־100 BCM לכמות האסורה לייצוא. בעקבות ההחלטה הוגשו עתירות לבג"ץ בטענה ש־"החלטת הממשלה הינה החלטה בעלת השפעות אסטרטגיות, מרחיקות לכת והשלכות ארוכות טווח על אזרחי המדינה, על החברה ועל המשק בישראל ועל כן החלטה זו צריכה להתקבל רק לאחר דיון בכנסת". בדיון שנערך בבג״ץ ב־20 באוקטובר, בהרכב מורחב של 7 שופטים, נדחו העתירות.
יצוא גז החל בפועל במרץ 2017, עם חיבורן של חברות תעשייה ירדניות באזור ים המלח לצינור ייצוא שמתחבר לרשת החלוקה של נתג"ז באזור נאות הכיכר וגז שמסופק ממאגר "תמר".
במהלך שנת 2018 הגיעו נובל אנרג'י ודלק קידוחים להסכם לרכישת צינור הגז הטבעי שמונח בין מצרים לישראל, צינור ששימש בעבר ליבוא גז טבעי לישראל. הצינור נרכש, ביחד עם חברת EMED המצרית, כדי לאפשר יצוא גז טבעי מישראל למצרים.
בחודש יוני 2019 השלימו נובל אנרג'י ודלק קידוחים את ההערכות לייצוא גז טבעי למצרים, ממאגר תמר ובהמשך מלווייתן, באמצעות הצינור ששימש בעבר לייבוא גז מצרי לישראל.
בתחילת 2020 נכנס לשימוש צינור ייצוא שנמתח מרשת החלוקה של נתג״ז באזור עמק יזרעאל אל צפון ירדן, שם הוא מתחבר לצינור הגז הערבי ומספק את רוב תצרוכת הגז של ממלכת ירדן. מוצאו של גז זה הנו במאגר לווייתן.
יבוא גז לישראל.
יבוא גז ממצרים.
לאחר משא ומתן ממושך עם מצרים שנמשך כעשר שנים, נחתם ב־21 ביולי 2005 ההסכם לרכישת גז טבעי ממצרים בכארבעה מיליארד דולר בכמות של 7 מיליארד מטר מעוקב (BCM) בשנה, במחיר של 3 דולר ליחידת גז (מיליון BTU). לפי הסכם זה, אמור היה להיות מסופק גז טבעי החל מראשית שנת 2008 באמצעות הצינור התת־ימי מאל עריש לאשקלון למשך 15 שנה, עם אופציה להרחבת העסקה עד ל־20 שנה. ישראל ומצרים חתמו גם על הסכם הנותן עירבון לכל עסקת הגז. בייצוא הגז לישראל עסקה חברת EMG באמצעות המקטע הישראלי של צינור הגז הערבי המחבר בצינור תת־ימי את אל עריש לאשקלון ומשם מתחבר למערכת הולכת הגז הישראלית. בפברואר 2008 החל לזרום הגז ממצרים.
ב־5 בפברואר 2011, פוצץ לראשונה צינור הגז הטבעי בסיני, פיצוץ אשר גרם להפסקה מוחלטת של אספקת הגז לישראל וכן למדינות שאליהן מוזרם הגז באמצעות צינור הגז הערבי (ירדן, סוריה) למשך 39 יום. מאז לא הייתה אספקת גז סדירה ממצרים. עם חידוש ההזרמה סופקו כמויות גז חלקיות בלבד. מאז ועד לפיצוץ ב־28 בנובמבר בעקבותיו לא חודשה האספקה אירעו עוד מספר פיצוצים.
באפריל 2012 הודיעה חברת הגז הממשלתית של מצרים EGAS באופן חד צדדי על ביטול ההסכם לחברת הגז EMG, בגין אי עמידה בהתחייבויות כספיות מצד האחרונה. הפסקת העברת הגז מכיוון מצרים אילצה את משק החשמל בישראל לעבור לדלקים יקרים ומזהמים יותר כגון סולר ומזוט עד לתחילת אספקת הגז ממאגר "תמר" באפריל 2013. חברת החשמל תבעה את חברות הגז המצריות לקבלת פיצוי בסכום של 4 מיליארד דולר ופנתה לבוררות בינלאומית במטרה לקבל פיצוי על הפסקת הגז. בדצמבר 2015 נפסק כי חברות הגז המצריות צריכות לפצות את חברת החשמל ב־1.76 מיליארד דולר לאחר התנגדות המצרים ובעקבות הקפאת המשא ומתן על ייבוא גז מישראל הסתמנה פשרה על מחצית הסכום.
יבוא גז טבעי נוזלי.
בשנת 1996 התנהל משא ומתן בין ישראל לקטר על יבוא גז טבעי נוזלי לישראל, כחלק משורה של צעדים מדיניים לשיפור היחסים בין ישראל למדינות ערב. אך הדבר לא יצא לפעול לבסוף. בשנת 2008 יזמה שוב קבוצת אי די בי חברה לאחזקות בראשות איש העסקים נוחי דנקנר, מגעים ראשונים עם גורמים בקטר, כדי להיכנס לפרויקט של יבוא גז טבעי לישראל. בשנת 1997 פתח חברת החשמל במגעים ראשונים ליבוא גז טבעי נוזלי גם מרוסיה אלג'יר, ניגריה ונורווגיה.
בתחילת 2011 הורה שר התשתיות, עוזי לנדאו, לקדם מיזם לייבוא גז טבעי נוזלי (LNG), שיצמצם את התלות של ישראל בגז טבעי המיובא ממצרים. ביולי 2012 החלו העבודות לבניית מצוף ימי לקליטת גז טבעי ממכליות גז טבעי נוזלי מגזזות, כ־10 ק״מ מול חופי חדרה. באמצעות המצוף תוכל מערכת ההולכה הארצית לקבל גז טבעי בנפח של כ־2–3 BCM בשנה. על פי השר לנדאו, הפרויקט הזה בלבד יוכל לספק כמעט מחצית מכמות הגז הטבעי השנתית הדרושה למדינת ישראל.
בינואר 2013 החלו לראשונה לקלוט גז מונזל אונייה המגזזת, כאשר האחריות על המצוף מוטל על חברת "הנתג"ז" ואילו הזמנת האונייה המגזזת ותכולתה הוטלו על חברת החשמל. ב־28 במרץ 2013 פורסם כי גז יחל לזרום מהמאגר כבר באפריל 2013.
הפחתת זיהום אוויר.
על־פי נתוני המשרד להגנת הסביבה, הגז הטבעי הוא דלק המאובנים הכי פחות מזהם, והשימוש בו לייצור אנרגיה מביא לרמת פליטות נמוכה בסדרי גודל מאשר בפחם או במזוט וסולר. ייצור חשמל בפחם מזהם עד פי 30 מאשר ייצורו בתחנות שמפיקות חשמל מגז טבעי.
משרד האנרגיה והמשרד להגנת הסביבה הובילו החל משנת 2016 מהלך להפחתת השימוש בפחם בתחנות כוח, וזאת בעיקר בהתבסס על אספקת הגז הטבעי למשק הישראלי ממאגר תמר שהחל לספק גז למשק בשנת 2013.
לפי נתוני המשרד להגנת הסביבה, מאז שנת 2012 (אז סופק גז ממאגרי ים תטיס וממצרים) חלה ירידה של כ־42% בשימוש בפחם לייצור חשמל, וזאת בזכות המעבר לשימוש בגז טבעי. הדבר הביא להפחתה של מעל 60% בפליטות תחמוצות גפרית, כ־45% בפליטת תחמוצות חנקן ובמקביל בפליטת מזהמים נוספים.
ממשלת ישראל קבעה כי חיבור מאגר לווייתן למשק הישראלי יאפשר לסגור עד לשנת 2022 מחצית מכוח הייצור של תחנת הכוח בחדרה ולהחליפה ביחידות שיונעו בגז טבעי. בהמשך להחלטה זאת הודיע משרד האנרגיה כי עד לשנת 2030 תופסק לחלוטין עבודתן של תחנות הכוח הפחמיות אורות רבין בחדרה ורוטנברג באשקלון, והן ימשיכו להוות גיבוי בלבד. להערכת המשרד להגנת הסביבה עלות התחלואה כתוצאה מזיהום האוויר שמקורו בייצור חשמל מפחם נאמדת ב־3.6 מיליארד שקל
וגובה בכל שנה את חייהם של 234 ישראלים.
שילוט חוצות
לוקש
ז'וזף קוסמה
ז'וזף קוסמה (בצרפתית: Joseph Kosma; 22 באוקטובר 1905 - 7 באוגוסט 1969) היה מלחין הונגרי-צרפתי ממוצא יהודי.
חייו.
קוסמה נולד בשם יוז'ף קוזמה (József Kozma) בבודפשט. בין קרובי משפחתו היו הצלם לסלו מוהולי-נג'י (László Moholy-Nagy) והמנצח גאורג שולטי.
קוסמה למד נגינה בפסנתר. בגיל 11 כתב את האופרה הראשונה שלו, "חג מולד בחפירות". לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה על שם פרנץ-יוזף, המשיך ללמוד באקדמיה למוזיקה בבודפשט, שם למד אצל לאו ויינר. כמו כן למד אצל בלה בארטוק באקדמיה על שם פרנץ ליסט וקיבל תואר בהלחנה ובניצוח. בשנת 1928 קיבל מלגה ללימודים בברלין, שם פגש את המוזיקאית לילי אפל ולאחר זמן נשא אותה לאישה. בברלין למד קוסמה אצל הנס אייזלר והתוודע גם אל ברטולט ברכט והלנה וייגל.
קוסמה ואשתו היגרו לצרפת בשנת 1933 והתיישבו בפריז, שם פגש את ז'אק פרוור, שהציג אותו לפני ז'אן רנואר. בתקופת מלחמת העולם השנייה והכיבוש הנאצי בצרפת הושם קוסמה במעצר בית באזור האלפים הימיים ונאסר עליו לעסוק בהלחנה, אך פרוור מצא דרך לאפשר לקוסמה לתרום מוזיקה לסרטי קולנוע בחסות מלחינים אחרים, שבשמם השתמש. במסגרת ההסדר הזה כתב את המוזיקה ל"ילדי גן העדן" (1945), שהופק בתקופת הכיבוש אך יצא להפצה לאחר שחרור צרפת. כן חיבר את הפסקול ל"אשליה הגדולה" (1937), "חוקי המשחק" (1939) ו"עדותו של דוקטור קורדלייה" (טלפילם, 1959). כמו כן נודע בכתיבת המוזיקה לשיר "עלי שלכת", שהיה לקלאסיקה ולסטנדרט-ג'אז (למילים של ז'אק פרוור, בצרפתית, ובהמשך, ג'וני מרסר בנוסח האנגלי). המוזיקה נכתבה במקורה לסרט "שערי הלילה" של מרסל קרנה (1946).
אמו של קוסמה ואחיו נרצחו בידי כוחות צלב הברזל הנאצי בהונגריה ב-1944. קוסמה עצמו נפצע בהתפוצצות באוגוסט 1944 בצרפת. אביו שרד במלחמה, ומת ב-1957.
קוסמה מת בעיבורי פריז בשנת 1969, ונקבר בבית הקברות של מונמארטר.
תקופת הארד
צילה
דג תנין
פיענוח יציאת מצרים
ז'וזף קוסמא
ג'ורג' שפירו
קרדז'לי
מפנה המאות
ז'אן-לואי טרינטיניאן
ז'אן לואי טרנטיניאן
פיוטר לברוב
פיוטר לברוביץ' לַבְרוֹב (ברוסית: Пётр Лаврович Лавров; 14 ביוני 1823 – 6 בפברואר 1900) היה מהפכן רוסי, פילוסוף וסוציולוג, מן האידאולוגים של הנרודניקים.
ביוגרפיה.