הייתה זאת הפעם האחרונה שטקסס, מיסיסיפי, אלבמה או קרוליינה הדרומית תמכו בדמוקרטים, והאחרונה שבה צפון קרוליינה תמכה בדמוקרטים עד ל-2008. הייתה זאת גם הפעם האחרונה בה פלורידה תמכה בדמוקרטים עד 1996, הפעם האחרונה בה ארקנסו, דלאוור, קנטקי, לואיזיאנה, מיזורי, אוהיו, פנסילבניה וטנסי תמכו בדמוקרטים עד 1992, והפעם האחרונה בה מסצ'וסטס, ניו יורק, וויסקונסין תמכו בדמוקרטים עד ל-1988. הייתה זאת הפעם האחרונה בה דמוקרט זכה בנשיאות בלי לנצח בקליפורניה, קונטיקט, אילינוי, איווה, מיין, מישיגן, נבאדה, ניו המפשייר, ניו ג'רזי, ניו מקסיקו, אורגון, ורמונט ובוושינגטון.
גריזיי
גְרִיזַיי (בצרפתית: Grisaille, "גרי" (Gri) - אפור) הוא ציור בצבעים מונוכרומטיים, בעיקר בצבע יחיד בסולם גוונים של דרגות בהירות נראית וכהות שונות, לרוב בגווני אפור או חום. שיטת הציור היא חלק מטכניקת אור וצל באמנות והיא נועדה לייצר אשליה של תבליט או פסל (דמוי אבן או ברונזה) לציור.
גריזיי גם משמש ככלי המאפשר ציורי הכנה לציורים גדולי ממדים. כך בציור הגריזיי האמן יוצר ציור מקדים המסייע לו להמחיש את פיזור התאורה בציורו, דבר המאפשר להעשיר את הציור הסופי בצבעים מדויקים וביצירת נפח והצללה המעניקים תחושת תלת ממדיות.
למרות שהשימוש בגריזיי מאפשר לאמנים, שצביעה מלאה של הציור דורשת זמן והשקעה רבים יותר, אפשרות ליצירה מהירה וזולה יותר, לעיתים האפקט המיוחד נבחר בכוונה מסיבות אסתטיות.
היסטוריה.
בימי הביניים הגריזיי צוירו בדרך כלל על הלוחות החיצוניים של המזבח, זאת על מנת שיידמו לפסלי אבן. ג'וטו די בונדונה השתמש בגריזיי ברישומיו המוקדמים לפרסקו בקפלת סקרובני. גריזיי מופיעים גם בפרסקו שבתקרת הקפלה הסיסטינית שצוירה על ידי מיכלאנג'לו. ויאן ואן אייק ויורשיו נהגו לצייר גריזיי על גבי טריפטיכונים.
בסביבות 1700 הגריזיי הפך לפופולרי במיוחד באירופה והופיע בבתי אחוזה רבים לאורך התעלות באמסטרדם.
במאה ה-20 הרבה מאומנים התחילו להשתמש בגישה ישירה בציור (אלה פרימה) והשימוש בגריזיי הפך לנדיר יותר.
שימושים נוספים.
המונח גריזיי משמש גם עבור תמונות מונוכרומטיות בטכניקות השונות, לדוגמה: אמייל המשמש כדמוי כסף. וויטראז'ים, בהם הוא משמש אמצעי להפחתה משמעותית בצורך להשתמש בחלקים בצבעים שונים, דבר המזרז ומקל על הכנת היצירה. זכוכית בחלון יכולה להעשות בגריזיי, בטכניקה בה החלון נעשה בשיטת ויטראז' ומעליו מוסיפים זיגוג או צביעה המעניקים עומק וחידוד של הפרטים.
ציפורי אימה
מגדלי דוד
מגדלי דוד הם ארבעה בנייני מגורים רבי-קומות בין הרחובות שדרות דוד המלך, פישמן-מימון ואורי, באזור הצפון החדש בתל אביב, בתכנון האדריכל יצחק ישר.
המגדלים נבנו במהלך שנות ה-70, והיו בין הראשונים שנבנו כמתחם מגדלים של דירות יוקרה, סגנון שהפך נפוץ בעיר בשנות ה-90 ובעשור הראשון של המאה ה-21. בין היתר, הוקמה בסמוך להם בריכת שחייה, הוצבו בהם יצירות אמנות של אמנים כיגאל תומרקין ואילנה גור ובמבואותיהם יש שומרי סף.
ארבעת המבנים נקראים כל אחד על שם דמות הקשורה בדוד המלך: אבנר, אבשלום, יואב ויהונתן. בבנייני אבנר, אבשלום ויואב 18 קומות, והם מתנשאים לגובה של 65.59 מטר, בעוד בבית יהונתן 24 קומות, והוא מתנשא לגובה של 78 מטר.
עידן הקרח 4
אוטו פרז
אוטו פרז מולינה
בית הקברות היהודי העתיק בוורמס
מינט
HTC Evo 3D
ה- HTC Evo 3D הוא מכשיר מכשיר טלפון מתקדם ("סמארטפון") שעוצב ויוצר על ידי חברת HTC. המכשיר מריץ מערכת הפעלה אנדרואיד 2.3 ("Gingerbread") ומתאפיין ביכולות מיוחדות של יצירה והצגת תוכני תלת מימד.
טכנולוגיית תלת המימד.
המצלמה.
ה- Evo 3D מצויד בזוג מצלמות 5 מגה-פיקסל, כדי שיוכל לקלוט שתי תמונות בו זמנית ועל ידי כך להפיק תמונת עומק. מתג פיזי מאפשר החלפה בין מצב צילום רגיל - זהו מצב דו-ממדי, ובין מצב צילום תלת-מימד. ניתן לבצע צילום תלת מימד גם של תמונות סטיל, וגם של וידאו.
כאשר המכשיר מכוון לצלם דו-מימד, רק אחת מהמצלמות נמצאת בשימוש. צילום וידאו באיכות HD מתבצע עד לרמה של 720p (בניגוד למכשיר האח, HTC Sensation, היודע לצלם וידאו באיכות של 1080p).
המסך.
תמונות התלת מימד שצולמו ב-Evo 3D מוצגות על גבי הצג המיוחד של המכשיר (אוטו סטריאוסקופי). צג זה לא דורש מהצופה להרכיש משקפיים על מנת לצפות בתמונות תלת מימד. טכנולוגיה זו מתאפשרת באמצעות שכבת LCD נוספת הנמצאת מעל צג ה LCD הרגיל של המכשיר. עם זאת, מיקום הצופה חייב להיות בזווית ספציפית מול המסך, כדי שיוכל להרגיש בתמונת התלת מימד בבהירות.
תפוצה בעולם.
בדומה לשאר מכשירי HTC, המכשיר נמכר בתפוצה רחבה בארצות הברית, קנדה, אירופה, אוסטרליה ואסיה (כולל המזרח התיכון). בארצות הברית המפעילה העיקרית של המכשיר היא Sprint.
בישראל המכשיר נמכר על ידי משווקים פרטיים, ואינו נמכר על ידי חברות הסלולר המובילות.
חבלה (פעולה צבאית)
Live at The Royal Albert Hall
מלקולם גלדוול
מלקולם גלדוול (באנגלית: Malcolm Gladwell; נולד ב-3 בספטמבר 1963) הוא עיתונאי, סופר ומרצה קנדי. הוא חי כיום בניו יורק וכותב ב"ניו יורקר" מ-1996. גלדוול כתב מספר ספרים: "נקודת המפנה", "ממבט ראשון", "מצוינים", "דוד וגולית" ו"" - אוסף של מאמרים שכתב בעיתון. ספריו הפכו רבי מכר בדירוג רבי המכר של "הניו יורק טיימס".
בספריו ומאמריו גלדוול מתמודד לעיתים קרובות עם השלכות בלתי צפויות של מחקרים במדעי החברה ועושה שימוש תכוף ורב בעבודה אקדמית, במיוחד בתחומים של סוציולוגיה, פסיכולוגיה ופסיכולוגיה חברתית. את מסקנות המחקרים הוא מציג דרך סיפורים אודות דמויות היסטוריות ואלמוניות, ובכך הופך את הנתון המחקרי לסיפור חי. גלדוול קיבל את אות מסדר קנדה ב-30 ביוני 2011.
נעוריו ותחילת דרכו.
גלדוול נולד בפרהאם מחוז המפשייר שבאנגליה לג'ויס, פסיכותרפיסטית ילידת ג'מייקה ולגרהם גלדוול, פרופסור למתמטיקה בריטי. לדבריו, אמו היא המודל לחיקוי שלו כסופר. כשהיה בן שש עברה משפחתו לאלמירה, שבפרובינציית אונטריו של קנדה.
אביו של גלדוול סיפר שמלקולם היה נער יוצא דופן, נחרץ ושאפתן. כאשר מלקולם היה בן 11, אביו, שהיה פרופסור למתמטיקה ולהנדסה באוניברסיטת ווטרלו, אפשר לו להסתובב במשרדי האוניברסיטה, דבר שהגדיל את התעניינותו של הילד בקריאה. במהלך שנות התיכון, גלדוול היה מצטיין בריצות חצי מרחק וניצח בשנת 1978 בתחרות למרחק 1,500 מטר באליפות התיכונים של אונטריו. באביב 1982 התמחה במרכז הלאומי לעיתונאות בוושינגטון. קיבל תואר בהיסטוריה מאוניברסיטת טורונטו בשנת 1984.
קריירה.
הציונים של גלדוול לא היו טובים מספיק עבור האוניברסיטה בשביל שיוכל להתקבל ללימודי תואר שני. גלדוול אמר על כך: "התקופה בקולג'... לא הייתה הזמן הכי פורה אינטלקטואלית עבורי". בעקבות זאת, הוא החליט ללכת לנושא הפרסום. לאחר שנדחה על ידי כל משרד פרסום שאליו פנה, הוא קיבל תפקיד בעיתון "הצופה האמריקאי" ועבר לאינדיאנה. לאחר מכן הוא כתב עבור "דעה בחדשות", עיתון שמרני בבעלות מיונג מון, כומר באיחוד הכנסיות. בשנת 1987, גלדוול החל לכתוב על עסקים ומדע עבור הוושינגטון פוסט, שם עבד עד 1996. גלדוול ניסח בספרו מצוינים כלל בשם חוק 10,000 השעות. לפי כלל זה, על מנת להפוך למומחה בנושא מסוים יש להתאמן בו כ-10,000 שעות, דבר שלוקח בסביבות ה-10 שנים. גלדוול ציין איך כלל זה מתקיים גם לגביו: "הייתי בהתחלה חסר יכולת תפקוד והרגשתי כמו מומחה בסוף. זה לקח 10 שנים, בדיוק הזמן שצריך".
כשהוא התחיל בניו יורקר בשנת 1996, הוא רצה לכתוב על "המחקר האקדמי הנוכחי שלי על תובנות, תאוריות, כיוון או השראה". משימתו הראשונה הייתה לכתוב כתבה על אופנה. במקום לכתוב על אופנה ברמה גבוהה, העדיף גלדוול לכתוב קטע על אנשים שמייצרים חולצות טריקו, ואמר: "זה היה הרבה יותר מעניין לכתוב כתבה על מישהו שעושה חולצת טי עבור $8 מאשר לכתוב על שמלה שעולה 100,000$. אני מתכוון, אתה או אני יכולים לייצר שמלה תמורת 100,000 דולר, אך ליצור חולצת טי עבור $8 - זה הרבה יותר קשה". גלדוול נהיה פופולרי בזכות שני מאמרים שכתב בניו יורקר בשנת 1996: "נקודת המפנה" ו"Cool hunt". שני אלו יהוו את בסיסו של ספרו הראשון של גלדוול, נקודת המפנה, אשר עליו קיבל מראש מקדמה של מיליון דולרים. גם כיום, גלדוול ממשיך לכתוב עבור הניו יורקר. הוא שימש גם כעורך תורם עבור Grantland, אתר הספורט בעיתונות שנוסד על ידי פרשן ה-ESPN, ביל סימונס ובמהלך 2016 ייסד פודקאסט.
עבודתו.
כשנשאל על התהליך מאחורי כתיבתו, גלדוול אמר: "יש לי שני דברים במקביל שאני מתעניין בהם. אני מעוניין לאסוף סיפורים מעניינים, והשני הוא שאני מתעניין באיסוף מחקר מעניין. מה שאני מחפש זה מקרים שבהם הם חופפים". ההשראה הראשונית לספרו הראשון, נקודת המפנה, באה בעקבות ירידה פתאומית של הפשע בעיר ניו יורק. גלדוול רצה להראות בספר שיש זווית רחבה יותר להסתכל על פשע וביקש להסביר תופעות דומות דרך העדשה של האפידמיולוגיה. בעת שגלדוול היה כתב של וושינגטון פוסט, הוא סיקר את מגפת האיידס. הוא החל לשים לב "כמה היו מגיפות מוזרות", באומרו כי יש לאפידמיולוגים "דרך שונה להפליא להסתכל על העולם". המונח "נקודת המפנה" מגיע מרגע במגפה, כאשר הווירוס מגיע למסה קריטית ומתחיל להתפשט בקצב גבוה הרבה יותר.