סטיבן וילסון, העומד בראש הלהקה, אחראי גם לפרויקטים מוזיקליים רבים אחרים ביניהם בלאקפילד (Blackfield) (ביחד עם הזמר והיוצר הישראלי אביב גפן), "נו-מן", "I.E.M", "בס קומיוניון", וכן הפיק אלבומים ללהקות רבות, ביניהן להקת Opeth.
הסגנון העיקרי של הלהקה השתנה בזרמים מוזיקליים שונים. בשנותיה הראשונות של הלהקה, הצלילים הושפעו מרוק פסיכדלי, אוונגרד, מוזיק קונקרט וסגנון אקספרימנטלי. בסוף שנות ה-90, פנתה הלהקה לסגנון "מסחרי" יותר ופופי עם פניית הלהקה לזרם הרוק האלטרנטיבי. בתחילת שנות האלפיים, הלהקה פנתה לכיוון המושפע מהבי מטאל ובכך הפכה הלהקה ללהקת פרוגרסיב מטאל.
הלהקה הופיעה בישראל 4 פעמים: 3 הופעות בשנת 2000 (במועדון התיאטרון ובסינרמה בתל אביב ובחיפה), והופעה נוספת בשנת 2010 בגני התערוכה.
עשור לאחר התפרקותה, פרסמה הלהקה ב-1 בנובמבר 2021 את הסינגל "Harridan", והודיעה על אלבום חדש שעתיד לצאת ב-24 ביוני 2022.
Porcupine Tree
גליונות
"גִליונות" היה ירחון ספרותי עברי, בעריכת המשורר והעורך יצחק למדן. כתב העת יצא לאור כעשרים שנה, משנת 1934 ועד לשנת 1954, שנת מותו של למדן. החוברת האחרונה הייתה חוברת מס' קפו (186), והיא הוקדשה לזכרו של למדן.
"גליונות" היה אחד מכתבי העת הספרותיים החשובים בארץ בשנות הופעתו, ועיצב דור שלם של יוצרים בתחום השירה, הסיפורת, הביקורת והמחקר הספרותי. רוב משתתפיו בשנים הראשונות היו יוצרים עבריים שעלו לארץ מאירופה, והעברית לא הייתה לשון ילדותם. אבל במשך השנים נשתנתה התמונה. יוצרים מבני הארץ עשו בו את צעדיהם הראשונים בפרסום דבריהם. ס. יזהר למשל, פרסם ב"גליונות" את סיפורו הראשון, "אפרים חוזר לאספסת", בשנת 1938. יצחק למדן העורך הוא שנתן ליזהר סמילנסקי הצעיר את כינוי העט ס. יזהר. שושנה שרירא, בת כיתתו של ס. יזהר ("מקדמות" עמ' 146), הוציאה לאור את שלושת ספוריה הראשונים ב"גליונות".
הקו השמרני של יצחק למדן, התנגדותו לקבוצות יוצרים צעירים שהתלכדו סביב כתבי עת ספרותיים אחרים, ובעיקר פטירתו של למדן, גרמו לירידת קרנו של "גליונות" בשנות הופעתו האחרונות.
כתב העת הוא מושא למחקר תולדות הספרות העברית בתקופת היישוב.
קשת (כתב עת)
קשת: רבעון לספרות עיון וביקורת היה כתב עת שיצא לאור בעריכת המתרגם והמשורר אהרן אמיר משנת 1958 עד שנת 1977. קשת החדשה, בעריכת אמיר, יצא לאור כרבעון משנת 1998 ונסגר בשנת 2008, בעקבות פטירתו של אמיר.
על פי עורכיו, "קשת" נועד לסייע להתחדשות הספרות העברית, מתוך ההשקפה שיש לפתוח חלון בעיקר לספרות המערב ואירופה אך גם לספרות העולם בכלל. החידוש העיקרי של "קשת" היה במתן חשיבות רבה לז'אנרים נוספים, לבד מהשירה והסיפורת. כתב העת טיפח את המסה העברית וכן פרסם ראיונות מקיפים ומקוריים עם יוצרים ורבי שיח.
בקשת, התגלו וטופחו עשרות משוררים וסופרים. בניגוד לרוב כתבי העת, שנטו לתפיסה סוציאליסטית, על אף נטיותיו הכנעניות של העורך, כתב העת לא היה קשור בהתחייבות פוליטית מגבילה, והמשתתפים בגיליונותיו באו מכל כיווני המחשבה והיצירה בארץ. חוברות מיוחדות של "קשת" הוקדשו לספרויות זרות. ב-1975, לאחר תום שמונה עשרה שנה של הופעה רצופה החליט אמיר לסגור את שעריו של כתב העת, מתוך הבנה ותחושה של מיצוי.
קשת החדשה.
לכבוד מלאת ארבעים שנה ליסוד כתב העת, ב-1998, יצאה לאור חוברת מיוחדת. לאחר מכן, החליט אמיר להמשיך במפעלו, וכתב העת במתכונתו החדשה "קשת החדשה" החל להופיע כרבעון באורח סדיר, עד למותו של אמיר בשנת 2008. לאחר מכן, החליטו חברי המערכת שלא להמשיך בפרסום כתב העת.
חברי המערכת של קשת החדשה היו יהושע קנז, עליזה ציגלר, אשר רייך, פרופ' דוד ויטל, פרופ' אמנון רובינשטיין, ש. שפרה, אסף ענברי ואהרן אפלפלד.
בשנת 2013 הוציא בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה מהדורה מחודשת של קשת - קולנוע משנת 1968. בנוסף יזם בית הספר כתב עת חדש בשם "קשת קולנוע", בהשראת כתב העת המקורי.
הוצאה לאור.
קשת המקורית ראתה אור באמצעות "עם הספר", הוצאה לאור שייסד דב ליפץ, אביו של אהרון אמיר. קשת החדשה ראתה אור באמצעות "ספרות עכשיו".
זוית ישרה
קשת החדשה
אורות (קבלה)
סרבנות גט
סרבנות גט הוא מצב שבו אדם מסרב לסיים נישואים על פי ההלכה על ידי מתן גט, אף על פי שבן או בת הזוג ביקש זאת מבית הדין. הסיבה העיקרית לסרבנות גט היא רצונו של הסרבן להשיג תנאים עדיפים בהסכם הגירושין. מצב זה מכונה לעיתים סחטנות גט.
רקע לבעיה.
התורה מחייבת שגירושין יתבצעו על ידי מתן גט מהבעל לאישה. על פי ההלכה הגט חייב להינתן על ידי הבעל מרצונו ואם הבעל נותן את הגט שלא מרצונו הגט עלול להחשב גט מעושה שהוא פסול. ניתן על פי התורה והן על פי ההלכה (רמב"ם ושו"ע) לתת לאישה גט בעל כורחה, אלא שהדבר נאסר לאשכנזים בחרם דרבנו גרשום ובקום המדינה אף לכלל היהודים הישראלים הדתיים והחילונים על ידי חוק שיווי זכויות האישה תשי"א-1951 אשר קבע שמעשה זה הוא עברה פלילית מסוג פשע ("התיר האיש קשר הנישואין על כורחה של האישה, באין פסק דין של בית משפט או בית דין מוסמך המחייב את האשה להתרת קשר הנישואין - האיש אשם בפשע ודינו מאסר עד חמש שנים"). מדינת ישראל כיום היא המדינה היחידה בעולם שבה אסור לגבר לגרש אישה בעל כרחה. בשאר העולם זכותו של כל גבר לגרש את אשתו מבלי רצונה, וכן להפך. בקרב חוקרי ההיסטוריה של המשפט מקובל לומר שהחוק הנ"ל נחקק בהשראה פמיניסטית תוך תמיכת הרבנות שביסודה חוקיה נוסדו על ההלכה האשכנזית, כך שבמקרה זה יצא ש"זה נהנה וזה לא חסר", ושני הממסדים - הן הדתי והן החילוני מרוצים ממנו כל אחד מזווית ראות עיניו. אשר לכך, בתי דינים בחו"ל אינם מחויבים לקיום חוק זה מכיוון שאינם כפופים לחוק הישראלי בנושאים אלה.
הפסיקה הספרדית לעומת זאת, המשיכה בפסיקה התלמודית ולא קיבלה את חרמו של רבי גרשום שהיה בסמוך לדורו של הרמב"ם, הרמב"ם עצמו לא הכיר את החרם הזה ופסק שמותר לגרש אשה בלא רצונה. פסיקה ברוח זו המשיכה אף בתקופתו של רבי יוסף קארו שהכיר את החרם ולא קיבל אותו, וכך הוא פסק בספרו שולחן ערוך (אבן העזר הלכות גיטין סימן קיט סעיף ו): "יכול לגרשה בלא דעתה". למרות זאת, הרבנות ביסודה קיבלה את פסקי עדות אשכנז בדברים רבים, ובין היתר גם את חרמו של רבי גרשום. דבר שחשף ועדיין חושף אותה לביקורת מצד אנשי עדות המזרח אשר טוענים כי הרבנות כופה עליהם הלכות שהתאימו לרוב מייסדיה האשכנזים. כך לדוגמה, הרב עובדיה יוסף הביע ביקורת על כך וכתב בספרו שו"ת יביע אומר (חלק ח' אה"ע סימן ב) "בשומעי כי יש בתי דין שפוסקים להחמיר גם על הספרדים ועדות המזרח בעניין זה, בהחילם חרם דרבינו גרשום גם על עדות המזרח בפסקיהם, ושגגה היא בידם..." בהמשך הביא הוכחות מדברי הראשונים והאחרונים.
אף הפסיקה האשכנזית, וחרמו של רבי גרשום בכללה, אינם אבסולוטיים, ומאפשרים לפעמים לגרש אישה בעל כרחה. בשולחן ערוך אהע"ז סימן קי"ז סעיף יא:
"מי שנודע לו שאשתו נכפית, ורוצה לגרשה ואינו משיג כדי כתובתה, כופין אותה לקבל גט ואין בזה משום תקנת רבנו גרשום, ויתן הנמצא בידו לכתובתה, והמותר כשתשיג ידו, ואם תמאן לקבל גט, ימנע ממנה שאר כסות ועונה. הגה: ודווקא במום גדול כזה שאילו היה באיש היו כופין לגרש מדין התלמוד, ולא תקן רבנו גרשום שתהא האשה עדיפא מאיש (תשובת הרא"ש כלל מ"ב), אבל משום שאר מומין אינו יכול לגרשה בעל כרחה, אבל מכל מקום אין כופין אותו להיות עמה, מאחר דמאיסה עליו ורוצה לגרשה ולתת כתובתה (מהרי"ק שורש ק"ז)"
על פי ההלכה ועל פי חוקי מדינת ישראל מסורבי הגט נותרים נשואים, ועל כן אינם יכולים להתחתן בשנית. אומנם לגבי גברים ישנה אפשרות של היתר מאה רבנים, בו מתירים לאיש לשאת אישה שנייה על פני הראשונה. לפי ההלכה, אישה נשואה, ובכלל זה מסורבת גט, המקיימת יחסי מין עם בן זוג אחר, עוברת עם בועלה על איסור ניאוף, והם נאסרים להינשא זה לזה אף לאחר סיום הנישואים הנוכחיים.
בנוסף, צאצאים הנולדים כתוצאה מיחסים אלו יחשבו לממזרים ואפשרות הנישואים שלהם תוגבל משמעותית. הבעל או האישה יכולים להשתמש בהגדרת בן הזוג כנואף או נואפת כדי לנסות להשיג הישגים ממוניים בבית הדין. לעומת האישה, הגבר יכול לקיים יחסי אישות עם אשה אחרת בלי שהדבר יחשב לניאוף הלכתי, אך כן ייחשב לחטא.
מאידך, גבר נשוי ובכלל זה מסורב גט, מחויב במזונותיה של אשתו כל עוד הם נשואים, אפילו אם נפרדו. האישה גם עשויה לנצל את חובות הבעל כלפיה בדין ההלכתי והאזרחי כאמצעי לחץ עליו לשם השגת הסכמתו לויתורים שונים בהסכם הגירושים.
הסיבות לסרבנות.
סיבה נפוצה לסרבנות גט היא "סחטנות גט", אשר בהם גברים ונשים אינם מסרבים קטגורית לתת גט או לקבלו, אלא מציבים תנאים מוקדמים, לעיתים קשים, לכך, למשל מתוך רצון לשפר את מעמדם במאבק הרכוש בסכסוכי גירושין, או את מצבם בסכסוכים על ענייני משמורת וילדים. תביעת שלום בית משמשת לעיתים כאמצעי לאכוף את המשך הנישואין על הצד האחר או כטקטיקה במסגרת ניסיונות להשיג עמדות יותר טובות בהסכם הגירושין. האפשרות לסחטנות גט ירדה משמעותית בשנים האחרונות היות שהמחוקק ובתי הדין הרבניים ניתקו את התלות שהייתה בעבר בין קבלת הגט להסדרת ענייני הרכוש והילדים.
סיבות נוספות לסרבנות גט הן נקמנות או קנאה כלפי בן הזוג, או התנגדות עקרונית למתן גט הלכתי, למשל במקרה של אדם שהמיר את דתו. פעמים שהסרבנות נובעת מרצון כן של בן הזוג להגיע למצב של שלום בית.
היקף התופעה.