ההסדר החקוק של הצעת רכש מלאה קובע כי אדם לא ירכוש מניות של חברה ציבורית כך שלאחר הרכישה יהיו לו יותר מ-90%, אלא בדרך של הצעת רכש לכלל המניות. החוק ממשיך וקובע כי אם ההצעה התקבלה, באופן שאלו שלא נענו לה הם בעלי פחות מ-5% מההון (כלומר, בעלי יותר מ-95% מהמניות הם המציע עצמו או בעלי מניות שהשיבו להצעה בחיוב), אזי תתבצע העברה כפויה של המניות הנותרות לידי המציע, כך שגם אלו שהשיבו בשלילה (או לא השיבו כלל) יפרדו ממניותיהם. רישומי הבעלות במניות, המתבטאים במרשם בעלי המניות של החברה, ישונו בהתאם לכך. לעומת זאת, אם הצעת הרכש המלאה לא התקבלה (כלומר, 95% או פחות מהמניות הגיעו מרצון לידי המציע), אזי הצעת הרכש אמנם תתקבל בשיעור מסוים, אך שיעור המניות שהמציע מורשה לרכוש מהניצעים יוגבל ל-90% מהון המניות.
בהקשר של הצעת רכש מלאה, החוק מאפשר הליך מיוחד: סעד ההערכה. כל מי שהיה ניצע בהצעת רכש מלאה יכול להגיש לבית המשפט בקשה לקבוע שהתמורה עבור המניות הייתה פחותה משוויין ההוגן. אם בית המשפט יקבע כך, המציע יחויב לשלם לניצעים את ההפרש בין השווי ההוגן ותמורת הצעת הרכש. ההפרש עשוי לנבוע מהערכה שגויה של השווי העתידי של החברה, שהוא לרוב גבוה משווי השוק הנוכחי שלה. לכן, שווי החברה בהצעת הרכש יקבע גם לפי תזרים הרווחים העתידי שלה. "פעולת ההערכה תעשה על פי שווייה של החברה כעסק חי (going concern value). הגיונו של עקרון זה נעוץ בתפיסה, כי שווי חברה חיה ונושמת עולה על סך נכסיה הקיימים. בהנחה המתבקשת, כי בעלי מניות המיעוט היו נכונים להוסיף ולהחזיק בהשקעתם בחברה אלמלא הרכישה, הערכת מניותיהם על פי שוויין היחסי בעסק החי מעניקה להם את התמורה הכספית שוות הערך לרווחים שיכלו להיות מנת חלקם אילו מניותיהם לא היו נלקחות מהם." הצורך לאפשר את סעד ההערכה דווקא לאחר הצעת רכש מלאה נובע מה"לחץ למכור" המופעל על הניצעים: אם לא ימכרו את מניותיהם למציע במחיר שנקבע במפרט, הם עלולים להישאר בגדר מיעוט קטן מאוד בחברה. לכן, סבורים כי קיימת נטייה להיענות בחיוב להצעת הרכש, גם אם הוצע מחיר נמוך מדי. כמו כן, אלמנט המכירה הכפויה עשוי להביא למצב בו בעלי מניות נפרדו מהחזקתם, בניגוד לרצונם, במחיר שהיה מתחת לשווי ההוגן. ניתן להגיש את הבקשה לסעד ההערכה בדרך של תובענה ייצוגית.
מובן שלאחר שהצעת רכש מלאה מתקבלת, החברה הופכת מחברה ציבורית לחברה פרטית, שהרי היא אינה עונה עוד להגדרה של חברה ציבורית – אין בעלי מניות מהציבור. חוק החברות אף קובע זאת בפירוש. מניות מעל לשיעור של 90% שנרכשו שלא על דרך הצעת רכש מלאה יהפכו למניות רדומות.
כפי שצוין לעיל, דיני הצעת הרכש החקוקים מחילים עצמם על מניות ולא על אג"ח. עם זאת, קיים בדין הישראלי הסדר המאפשר לרכוש ולמחוק מהמסחר את כל סוגי ניירות הערך של חברה שהצעת רכש מלאה התקבלה לגביה. הדבר רצוי במקרים בהם החברה רשמה בבורסה גם מניות וגם אג"ח, כאשר לאחר הצעת הרכש המלאה, בעלי החברה החדשים מבקשים להתנתק כליל מהזירה הבורסאית ומהחובות (לפי חוק החברות וחוק ניירות ערך) החלים על חברות פרטיות שני"ע שלהן נסחרים בבורסה. ההסדר קובע כי אם התקבלה הצעת רכש מלאה והמציע הגיש גם הצעת רכש לכלל ניירות הערך של אותה חברה, אזי יחולו ההוראות בדבר רכישה כפויה של יתרת ניירות הערך ובדבר סעד ההערכה, כפי שהן בהסדר הרגיל של הצעת רכש מלאה למניות. לדוגמה, אם לאחר השלמת הצעת רכש מלאה (למניות), עדיין רשומה למסחר סדרה של 1,000,000 איגרות חוב של אותה חברה, המציע יכול להגיש הצעת רכש לגביהן ואם בעלי 950,000 מאיגרות החוב קיבלו את ההצעה, גם 5% הנותרים יגיעו לידי המציע והאג"ח ימחקו מהמסחר.
הצעת רכש חליפין.
הצעת רכש חליפין היא "הצעת רכש אשר התמורה המוצעת בה, כולה או מקצתה, היא בניירות ערך, בתעודות התחייבות או שטרי הון אשר להצעתם נדרש תשקיף". מרבית הצעות הרכש נעשות תמורת מזומן, אך בהצעת רכש חליפין התמורה היא בניירות ערך. על כן, היא מהווה שילוב של הצעת רכש ושל הנפקה. יכול שהמציע עצמו יהיה זה שהנפיק את ניירות הערך המהווים את התמורה ויכול שהם יהיו ני"ע שהנפיק תאגיד אחר ונמצאים בבעלות המציע. על הצעת רכש חליפין חלים רוב ככל הדינים הנוגעים להנפקה. התשקיף הנדרש בהנפקה מהווה חלק ממפרט הצעת הרכש.
הצעת רכש חליפין הפכה פופולרית בישראל לביצוע ארגון מחדש של חובות: החברה המציעה רוכשת אג"ח שהיא-עצמה הנפיקה בעבר ומשלמת את התמורה בצורת איגרות חוב חדשות, שיש להן לרוב מועד פרעון מאוחר יותר. עם זאת, הצעת רכש חליפין רלוונטית גם בהצעה מיוחדת או מלאה למניות, כאשר החברה הרוכשת אינה חפצה לשלם במזומן ובמקום זאת מנפיקה ממניותיה-שלה לבעלי המניות של חברת המטרה.
חלופות להצעת רכש.
כאשר חברה מבקשת לרכוש חברה אחרת, היא יכולה לעשות כן בדרך של הצעת רכש מלאה. אולם, כפי שניתן לראות לעיל, הדין מטיל מגבלות וקשיים רבי-משקל בכל שלבי הצעת הרכש. הקושי העיקרי נוגע לרוב הנדרש (95%) מכלל בעלי המניות בחברה כדי ש-100% ממניותיה יגיעו לידי המציע. לכן, בשנים האחרונות, חברות רבות פנו למנגנון חלופי, העוקף כליל את הצעת הרכש: המיזוג המשולש ההופכי. במיזוג נדרש רוב קטן בהרבה (יותר מ-50% מהמשתתפים בהצבעה) מבין בעלי המניות הנוכחיים של החברה הנרכשת. המיזוג המשולש ההופכי קיים בארצות הברית זה זמן רב, אך לאחר חקיקת חוק החברות שררה אי-ודאות באשר לשאלה האם ניתן לעשות בו שימוש בישראל. זו נפתרה כאשר בית המשפט המחוזי בתל אביב קבע שהדין אכן מתיר לעקוף את הצעת הרכש המלאה ולבצע במקומה מיזוג משולש הופכי. הבעיה בכך היא שעם עקיפת הצעת הרכש, נעקפים גם המנגנונים שבדיני הצעת הרכש המיועדים להגן על בעלי המניות הניצעים, בעיקר מפני רכישת מניותיהם במחיר נמוך מדי (סעד ההערכה).
הרכבת האווירית והימית הסובייטית במלחמת יום הכיפורים
הרכבת האווירית והימית הסובייטית במלחמת יום הכיפורים היא מבצע של משלוחי סיוע נרחבים בדרך האוויר ובדרך הים של ברית המועצות למצרים ולסוריה במהלך מלחמת יום הכיפורים.
רקע.
לאחר מלחמת ששת הימים שוקמו צבאות מצרים וסוריה ברכש נרחב של מערכות נשק סובייטיות. הרכש הסובייטי החדיש נקלט בסיוע מדריכים ויועצים סובייטיים שהטמיעו בין היתר את תורת הלחימה הסובייטית. בשנים אלה היו שקועות המדינות בהתעצמות צבאית לקראת מלחמה עתידית שתביא לשחרור חבלי הארץ הכבושים מחזקת ישראל. נכונותה הרבה של ברית המועצות לספק ציוד צבאי וסיוע באה לידי ביטוי ברור בנוכחות ממושכת של יועצים סובייטים על משפחותיהם, השלמה של ציוד שהושמד בקרבות ומבצעים מול ישראל במלחמת ההתשה, אספקה חלקית של מודיעין טקטי (כגון תצלומי לוויין סובייטיים) ואף נוכחות כוחות לוחמים על אדמת מצרים לצורך הגנה עליה.
השימוש הכמעט בלעדי בנשק ובתורת לחימה סובייטיים בצבאות ערב והשימוש האינטנסיבי של ישראל באמצעי לחימה מערביים ובעיקר אמריקאיים יצר מצב שבו המזרח התיכון הפך לזירת קרבות שבה נבחנת הטכנולוגיה ותורת הלחימה של הגושים כחלק מהמלחמה הקרה.
ב-9 באוקטובר, היום הרביעי למלחמת יום הכיפורים, נוכחה ברית המועצות כי סוריה כבר נחלה תבוסה ברמת הגולן ואיבדה כ-900 טנקים. התעורר החשש אצל הסובייטים שגם מצרים תובס באופן דומה. לפיכך החליטו לספק מיידית ציוד לחימה רב שימנע התמוטטות צבאית של בנות בריתה וערעור מעמדה במזרח התיכון.
פניות של ארצות הברית לברית המועצות בבקשה להימנע מאספקת נשק במהלך הלחימה שעלולה לגרור עימות ישיר בין מעצמות העל לא נענתה ואף לא הביאה לקיטון כלשהו בהיקף הסיוע של הסובייטים.
מבצעי אספקת נשק למצרים וסוריה.
משלוחי הסיוע החלו ב-10 באוקטובר 1973 בצהריים. ראשוני המטוסים נחתו בשדה התעופה חלב שבצפון סוריה כשבבטנם טילי קרקע אוויר שהיו דרושים בדחיפות לצבא סוריה. לצורך המבצע הקצו הסובייטים 225 מטוסי תובלה מסוג אנטונוב 12 ואנטונוב 22 שביצעו 945 גיחות ישירות מברית המועצות או מבנות ברית ורשה למצרים ולסוריה. לצורך כך פורקו יחידות צבאיות שלמות מברית ורשה מציודן. בנוסף נשלחו אוניות מנמל אודסה לנמל לטקיה בסוריה ומנמל ספליט ביוגוסלביה לנמל אלכסנדריה במצרים. נשלחו 1,200 טנקים, 300 מטוסי מיג 21, 600 טילי קרקע אוויר, תחמושת וציוד צבאי רב.
לדברי יובל נאמן, שהיה אז עוזר שר הביטחון, הפקיעה ברית המועצות, כבר ב-7 באוקטובר, כ-2,000 טנקים ממחסני הצבא ההונגרי, כדי להעביר אותם לסוריה. ב-12 באוקטובר יעצו הסובייטים למצרים ולסורים להסכים להפסקת אש אך הערבים לא הסכימו ובכך חייבו את המשך המאמץ הסובייטי למנוע התמוטטות ערבית.
פעולות ישראליות לסיכול הסיוע.
עם קבלת הידיעות על נחיתתם הצפויה של מטוסי המטען הסובייטיים הראשונים הוחלט בישראל להפציץ את שדה התעופה חלב בצפון סוריה שנועד לשמש את הרכבת האווירית. ההפצצה בוצעה אחר הצהריים על ידי רביעיית מטוסי פנטום. בהפצצה נפגע מטוס אנטונוב ונפגעו מספר חיילים סובייטים. כתוצאה מהפגיעה במסלולים שבו מספר מטוסים סובייטים על עקבותיהם ונחתו בבודפשט. הפעלת השדה התחדשה למחרת וטייסי חיל האוויר קיבלו הוראה להיזהר שלא לפגוע עוד במטוסים סובייטיים.
באותו היום הותקף נמל התעופה הבינלאומי של דמשק שגם בו נעשה שימוש להפעלת הרכבת האווירית לסוריה שלוש פעמים.
אניית מטען סובייטית הוטבעה על ידי ספינת טילים של חיל הים בנמל לטקיה וכן שתי אניות סוחר זרות אחרות נפגעו. ב-12 באוקטובר הפציצו מטוסים ישראלים גשרים שעליהם עמדו לעבור טנקים שסופקו לסוריה בדרכם לחזית רמת הגולן.