מנזר זה, מנזר קלרבו, הוקם ב-25 ביולי 1115 בקרחת יער מבודדת שנוצרה על ידי הנזירים במקום שכונה אחר כך "עמק האבסינת", על גדת נחל אוב. המקום נקרא בלטינית גם "clara vallis" כלומר "עמק מואר", ומשם השם הצרפתי שלו - קלרבו. מייסדי המנזר היו כאמור הנזיר ברנאר שנודע כ "ברנאר מקלרבו" (לימים ברנרד הקדוש) ועוד תריסר נזירים, לפי המנהג הציסטרציאני. את מיקום המנזר בחרו בקפידה כדי שיתאים לדרישות המסדר:ריחוק מהעולם וגישה לזרם מים, לצורך תברואה ואפשרות להקים טחנת קמח ולנהל משק אוטארקי.
מצד שני נמצא האתר שני קילומטר מרחק מן הדרך הרומית הגדולה שחיברה את מילנו עם בולון.
קלרבו הראשונה 1135-1115.
המבנים הראשונים של המנזר, בנויים מעץ, אחר כך מאבן, יצרו מנזר הולם את כללי בנדיקטוס הקדוש - מסביב לקלויסטר נבנו קפלה, חסר שינה ורפקטוריום. הכוך של ברנאר התחבר עם הקפלה. בשנים 1115–1135 הסביבה עובדה, גם היער נוצל ואפיק נחל האוס הוסט.
המנזר שלט על אחוזה עשירה שכללה כרמים, נפחיות, שדות, מכרות מלח ויערות. רחוק מלהיות אוטארקי, שכן קרוב לדרכם של ירידי שמפאן
והפך לצומת מסחר חשוב. סמוך לשדותיו נבנתה רשת אסמים.
קלרבו השנייה 1708-1135.
בשל פעילותו המגוונת, הפך המנזר צר מדי והחל משנת 1135 הוחלט לבנות אחד חדש 400 מ' מזרחית מהמקום הראשון. הכריזמה והיוקרה של ברנאר מקלרבו משכה אל המנזר חניכים רבים מרחבי אירופה: בשנים 1115–1153 888 נזירים (ביניהם "פוסטולנטים" ב"טרום-חניכות") עברו דרך קלרבו, ביניהם גם אפיפיור לעתיד - אאוגניוס השלישי. עוד בחייו של ברנאר מקלרבו נזירים אלה הקימו 68 מנזרים בצרפת, איטליה, גרמניה, אנגליה, ספרד ופורטוגל. בשנת 1152 הארכיבישוף מלונד (שוודיה), אסקיל, ביקר אצל ברנאר בקלרבו והתרשם מאוד מפעילותו. בשנת 1177 הוא פרש מתפקידו והתיישב כנזיר במנזר קלרבו, בו נפטר בשנת 1781.
בעת מותו של ברנאר ב-20 באוגוסט 1153 חיו במנזר כ-700 נזירים. בניית המנזר השני לא הושלמה עדיין. כנסייתו נחנכה בשנת 1174, השנה שבו הוכרז ברנאר מקלרבו לקדוש של הכנסייה הקתולית. אורכה היה 105 מ' ורוחבה 44 מ'. היו לה ספינה ראשים ושתי ספינות משניות ו-11 חלקים. היה בה טרנספט בעל אורך 54 מ' שכלל 8 מזבחים מרובעים אחד מול השני. הסגנון היה סגפני לפי עקרונו של ברנאר - "דבר לא יסיח את העין מהאל". היה לה צלב מעץ וכנראה, החל מן המאה ה-13 - פסל הבתולה הקדושה.
הכנסייה צוידה בבית מקהלה גדול עם דאמבולטוריום (או אמבולטוריום), מסביב לקברו של ברנאר, עם תשע קפלות. מחדר השינה בית מדרגות הוביל לכנסייה, כדי לאפשר לנזירים ללכת לתפילה הלילית.
הקלויסטר נבנה במחצית השנייה של המאה ה-12 ועבר שינויים במאות הבאות. מסביבו אורגנו בית האחים החילונים, המטבח, הרפקטוריום (חדר האוכל), אולם החימום (שנקרא פעם קלפקטוריום) ובית הנזירים. באחרון נמצאו בקומה הראשונה חדר השינה של הנזירים ובקומת הקרקע - הסקריפטוריום. בפני הכניסה לרפקטוריום נמצא כיור לנטילת הידיים. האדריכלות הציסטרציאנית בקלרבו וגם בפונטנה נועד לשרת את צורכי הנזירים. היו בהם מבנים שנועדו לחיי היום-יום (בתי הנזירים והחילונים, האולמות המשותפים - טחנות, מטבחים וכו') והיה בניין שנקרא "אבאציאלי" שנועד לתפילה.
האידיאל הציסטרציאני דרש לנהל חיים המבוססים על תפילה ועבודת כפיים. ולכן הספרייה הראשונה במנזר כללה רק ספרי דת ספורים.
בשנת 1224 רכז המנזר קלרבו בית בפריז כדי לאכסן מוסד אקדמי לנזירים. ב-1246 הוקמה בו מכללת סן ברנאר שבו סטדונדטים ציסרציאנים הכינו את עבודת התואר שלהם בתאולוגיה.
המנזר הצטיין מאוחר יותר בספרייה גדולה שכללה 1700 כתבי יד מן המאה ה-15 וכן 3.800 כתבי יד ו-35000 ספרים מודפסים מן המאה ה-18.
במנזר נקברו פרט לברנרד הקדוש, עוד מספר אנשים מפורסמים שבחרו בחיי נזירות סגפנית:אנרי מצרפת, שהיה אחיו של המלך לואי השביעי, אלכסנדר מקלן, אחד מממשיכי מפעלו של ברנאר מקלרבו, אנרי מארדק, שכיהן כאב המנזר ווקלר, והיה לימים ארכיבישוף יורק, כמו כן פיליפ, ארכידיאקון מליאז', וכו'.
הפצת תורת הנזירות הציסטרציאנית.
מנזר קלרבו היה הפורה ביותר בין כל המנזרים הציסטרציאנים בעיקר הודות לכריזמה של ברנרד הקדוש. חניכיו הפיצו את תורתו בצרפת cab, בשנת 1153 מתוך 345 מנזרים ציסטרציאנים 167 היו שלוחות של מנזר קלרבו. במהלך הזמן ברחבי אירופה הקימו או אימצו בוגרי המנזר 80 מנזרים שהיו שלוחות ישירות שלו ובסך הכל עוד 350 מנזרי-שלוחות בכל אירופה.
קלרבו השלישית, 1792-1708.
במאה ה-18 נשארה קהילת המנזר משגשגת עם 200,000 דונם של יערות, כרמים ושדות ראויים לעיבוד חקלאי. מתוך שאיפה לשיפור תנאי המחיה החליט המנזר בשנת 1708 להרוס חלק גדול מהבניינים מימי הביניים ולבנות מנזר מונומנטלי בסגנון קלאסיציסטי. נזמר רק בית החילונים מכיוון שהפך בינתיים לקפלה.
מימי המהפכה עד לימינו.
המהפכה.
בשנת 1789 בעקבות צו מ-2 בנובמבר 1789 שהעמיד את נכסי הכנסייה הקתולית לרשות האומה, נמכר המנזר כ"נכס לאומי" . בשנת 1792 תעשיינים קנו את האתר על מנת למקם בו בתי חרושת. בית מלאכה לזגוגית הוכנס לתוך המנזר עצמו. אמנם הם פשטו רגל והמקום נקנה מחדש על ידי המדינה בשנת 1808 כדילהופכו לבית סהר.
בית הסוהר המרכזי של קלרבו.
הפיכת מנזרים לבתי כלא במאה ה-19 הייתה נפוצה למדי (ראו מון סן מישל, מנזר פונטוורו Fontevraud ואחרים) ונקשרה ברפורמת במערכת הפלילית שהנהיגה בשנת 1808 בהתאם בהחלטות נפוליאון הראשון - עונש חדש:"שלילת החירות". המנזרים על חומותיהם וכוכיהם נראו הולמים היטב את מטרה זו. בנוסף התושבים מצאו במוסדות העונשין האלה תחליף כלכלי מסוים במקום הקהילה הדתית.
מתחם המנזר נתפס כולו על ידי בית הסוהר.:בניין החילונים היה לכלא לנשים אחר כך לבית מלאכה, לטקסטיל, שבו היזמים המקומיים העסיקו את כוח האדם מקרב הכלואים. הקלויסטר הגדול הפך לבית כלא גדול לגברים, ובו נכלאו בין היתר, החל משנת 1812 החיילים המרדנים של הצבא הגדול של נפוליאון. באותה שנה נמכרה כנסיית המנזר נמכרה כדי לשמש כמחצבת אבן שנועדה לעזור בהחזרת חובות המוסד. אמנם מנהל הכלא פוטר בקבות החלטה זו מכיוון שבנסיבות האלה היו נשארים האסירים ללא מקום תפילה. בשנת 1847 פרצה שערורייה לגבי מפעל האסירים אחרי שבמהלך 30 חדשים 700 אסירים מצאו את מותם בגלל תנאי החיים בו: כליאה לילית ללא השגחה בתאים גדולים, נתונים לחסדי עבריינים אלימים וראשי כנופיות, תזונה זעומה ורעילה מורכבת מלחם מעורבב עם גיר שנועד לתת לו מראה של "לחם לבן" ועבודות פרך.
במאה ה-19 נועד הכלא להכיל 2700 אסירים, מתוכם 500 נשים ו-550 ילדים. עם האסירים המפורסמים נמנה קלוד זה, ששימש השראה לסופר ויקטור הוגו.
חוק משנת 1875 חייב שימוש בתאים אינדיבידואליים. בגלל חוסר אמצעים אחרים ארגנה הנהלת בית הסוהר תאים שכונו "כלובי תרנגולות" (מיטות מוקפות כל אחת בסורגים לאורך פרוזדורים). הם היו בשימוש עד שנת 1970.
השינויים אחרי 1970.
בית הכלא המשיך להשתמש בבניינים מן המאה ה-18 אולם בית הסוהר המרכזי עבר משנת 1971 לבניינים חדשים שהחליפו את כנסיית המנזר הישנה. בבניינים היסטוריים התמקמו חדרים של משרד המשפטים ובמיוחד, אחרי שנת 2002, של משרד התרבות שנפתחו לביקורים.
התנהל תהליך רחב של שיפוצים :בשנים 2003–2013 שיפוץ אולם השינה של הקונרסים - שריד יחיד של המנזר מימי הביניים, שופצו כלא הילדים, הוסדרו במרחבים החיצוניים, אמצעי הבטיחות למבקרים וב-1815 הסתיים שיפוץ הרפרקטוריום של הנזירים שהפך ב-1813 לקפלה של האסירים.
כל שנה מבקרים את המקום כ-20,000 מבקרים על מנת לראות את תנאי הכליאה במאה ה-19 וכדי להשתתף בםסטיבל למוזיקה קלאסית "צללים ואורות" שהוקם כאן בשנת 2004 על ידי אן-מארי סאלה. מתארגנים מופעים גם בפני אסירי בית הסוהר המרכזי.
קרע ברצועה הצולבת הקדמית
דאף XF
דאף XF בהולנדית: DAF XF) היא סדרת משאיות כבדות בתצורת סמי טריילר, אשר מיוצרים בהולנד על ידי יצרנית המשאיות דאף משנת 1997.
"דאף XF" משווקת בישראל על ידי "DAF ישראל".
כלי רכב צבאיים.
"דאף XF" מהסדרה הצבאית קרוי "DAF SSC". הכוחות המזוינים של הולנד רכשו דגם זה (ראו תמונה).
פיקוד כוח היבשה של כוחות קנדה משתמש בדגם "XF95 טרופקו" לפלטפורמת הובלת הטנקים שלהם שהוחכרו מצבא הולנד.
אלכסנדר דוגין
אלכסנדר גלייביץ' דוגין (נולד ב-7 בינואר 1962) הוא פילוסוף פוליטי, אנליסט ואסטרטג פוליטי רוסי הידוע בהשקפותיו הפשיסטיות.
יש לו קשרים הדוקים עם הקרמלין והצבא הרוסי, לאחר ששימש כיועץ של יו"ר הדומא הממלכתית גנאדי סלזניוב ושל חבר מפתח במפלגת רוסיה המאוחדת, סרגיי נארישקין (ששימש גם כיו"ר הפרלמנט ומנהל סוכנות הביון הרוסית). דוגין היה המארגן המוביל של המפלגה הנציונל-בולשביקית, החזית הבולשביקית והמפלגה האירואסית (שלושתן הוצאו מחוץ לחוק). הוא מחברם של יותר משלושים ספרים, בהם "יסודות הגאופוליטיקה" (1997) ו"התאוריה הפוליטית הרביעית" (2009).
ראשית חיים והשכלה.
דוגין נולד במוסקבה, למשפחתו של אלוף-משנה במודיעין הצבאי הסובייטי והמשפטן גלי אלכסנדרוביץ' דוגין ורעייתו גלינה, רופאה במקצועה. בשנת 1979 הוא למד במכון התעופה במוסקבה, אך לא סיים את לימודיו, ונאלץ לעבור קורס לעיתונות במכללה אחרת.
קריירה והשקפות פוליטיות.
דוגין בשנות השמונים היה דיסידנט ואנטי קומוניסט. הוא עבד כעיתונאי לפני שהשתלב בפוליטיקה רגע לפני נפילת הקומוניזם. בשנת 1988 הוא וחברו גאידר ג'מאל הצטרפו לארגון הלאומני פמיאט. הוא סייע בכתיבת התוכנית הפוליטית למפלגה הקומוניסטית שהוקמה מחדש בהנהגתו של גנאדי זיוגאנוב.