אחת האגדות הנפוצות ביותר שנקשרו בשמה של המצודה היא זו של העורבים של מצודת לונדון. אגדה זו מתייחסת לקבוצה של עורבים שחורים שגודלו בשבי ומתגוררים במצודה. קבוצה זו מונה לכל הפחות שבעה פרטים (שישה הנדרשים לפי הכללים, ואחד כממלא מקום). על פי המסורת נוכחותם של העורבים מגינה על הכתר הבריטי ועל המצודה; לפי מסורת פופולרית אם "עורבי מצודת לונדון יאבדו או יימלטו, הכתר ייפול ובריטניה ביחד עמו".
מבחינה היסטורית העורבים השחורים היו נפוצים מאוד ברחבי בריטניה הגדולה, לרבות בערים, והמצודה הייתה באזור הקינון הטבעי שלהם. לאחר שהעורבים גורשו מרוב אזורי המחיה הטבעיים שלהם, כולל לונדון, הם יכלו לקנן רק בתנאי שבי במצודה, ועם תמיכה רשמית. לא ברור מתי החלו לגדל את העורבים במצודה ולהפיץ את האגדות עליהם, כאשר אפשרות ידועה אחת היא בימיו של צ'ארלס השני (שמלך בין השנים 1660 ו-1685), ואפשרות שנייה היא במהלך תקופת שלטונה של ויקטוריה.
קיימה מסורת ולפיה רוח הרפאים של אן בולין, שראשה נערף ב-1536 באשמת בגידה בהנרי השמיני, רודפת את מקום קבורתה בקפלת פטרוס הקדוש בשלשלאות, והולכת מסביב למגדל הלבן כשהיא נושאת את ראשה תחת זרועה. רוחות רפאים אחרות שלגביהן קיימת מסורת הקושרת אותן למצודה הן אלו של הנרי השישי, ליידי ג'יין גריי, מרגרט פול, והנסיכים במצודה. בינואר 1816 דיווח אחד מהשומרים מחוץ לבית התכשיטים כי הוא הבחין בדוב רפאים המתקדם לעברו, וכעבור ימים אחדים דווח כי הוא מת מרוב בהלה. באוקטובר 1817 דיווח אדמונד לנת'אל סוויפט, שומר תכשיטי הכתר, כי הוא הבחין ברוח רפאים זוהרת וצינורית. לדבריו, רוח הרפאים ריחפה מעל הכתף של אשתו, ובעקבות כך היא אמרה "הו, ישו! זה תפס אותי!". לאורך השנים דווחו מקרים נוספים של תצפיות לכאורה ברוחות רפאים ובזוועות אחרות.
מצודת לונדון מיוצגת בתרבות הפופולרית בדרכים רבות. כתוצאה מכותבים בני המאה ה-16 והמאה ה-19, המצודה לזכתה למוניטין של מבצר אפל ומקום של עינויים והוצאות להורג. דוגמאות לכך הן:
אסירים ידועים.
האסיר הראשון במצודה שיש תיעוד אודותיו הוא ראנולף פלמבארד, שהורשע ב-1100 בסחיטה במסגרת תפקידו כבישוף של דרהאם. הוא היה אחראי לשיפורים רבים במבנה המצודה לאחר שהאדריכל הראשון, גנדלף, חזר לרוצ'סטר. הוא נמלט מהמגדל הלבן באמצעות טיפוס על חבל, שהוברח לתוך תאו בתוך נאד יין. אסירים ידועים נוספים הם:
שער האשפות
שער האשפות (בערבית: باب المغاربة; תעתיק: בַּאבּ אִלְ-מַעַ'ארְבֵּה), הוא אחד משערי ירושלים, השוכן בחומה הדרומית של העיר העתיקה סמוך לכותל המערבי. הוא נבנה במחצית המאה ה-16 במסגרת שיקום חומות העיר בידי הסולטאן הטורקי סולימאן הראשון.
השער נקרא בערבית בשם 'באב אל-מע'ארבה' (שער המרוקאים) על שם השכונה המוסלמית-מוגרבית ששכנה בסמוך לו בתוך העיר עד שפונתה מיד אחרי מלחמת ששת הימים ב-1967, או 'באב אל-סילואן' (שער סילוואן, כפר השילוח) על שם הכפר הסמוך מחוץ לחומה. לפני מלחמת השחרור והתפנות הרובע היהודי בעיר העתיקה מיושביו, יהודי הרובע היהודי קראו לו 'שער דוד'. עד היום ירושלמים וותיקים וצאצאי תושבי הרובע היהודי שנאלצו להתפנות ממנו, קוראים לשער זה,' שער דוד'.
'שער דוד' או שער האשפות משמש היום לכניסת אוטובוסים לאזור הכותל, וליציאת כלי רכב מאזור הרובע היהודי.
שם השער.
השם 'שער האשפות' מופיע כבר בתנ"ך בספר נחמיה, כשמו של אחד השערים בחומת העיר בימי שיבת ציון:
יש הסוברים כי דרך שער זה הוצאו האפר והאשפה מבית המקדש לנחל קדרון, ומכאן שמו.
סברה אחרת, המבוססת כנראה על אגדה, מספרת כי בתקופה הביזנטית השליכו הנוצרים באזור השער ועל הר הבית אשפה רבה, כדי למנוע מיהודים להתפלל במקום. אין עדויות להפיכת המקום למזבלה בתקופה הביזנטית.
אברהם משה לונץ כתב בספרו מורה דרך בארץ ישראל וסוריה, בשנת 1890:
מיקום השער.
שער האשפות שוכן בנקודה הנמוכה ביותר בדרום-מזרח העיר העתיקה, סמוך למקום בו מתנקז הגיא המרכזי אל מחוץ לעיר ומתחבר לנחל קדרון. לאורך השנים היה זה האזור המוזנח והעני ביותר בעיר, ששימש כנראה כבר בתקופת בית שני כמקום בעלי מלאכה ומגדלי צאן, ובתקופה הצלבנית כמקום מושבם של הבורסקאים.
בשלהי המאה ה-16 התיישבו בתוך העיר סמוך לשער מוסלמים יוצאי צפון אפריקה, שהגיעו בעיקר ממרוקו. הם הובאו לירושלים ביוזמתו של השייח' אבו מדיין, שהקים עבורם את המתחם עליו נבנתה לימים רחבת הכותל המערבי, כחלק מהקדש (וקף), שכדוגמתו הקים באותה עת גם בעין כרם. השכונה נקראה בשם 'שכונת המוגרבים', ובינה לבין שער האשפות נותר מרחב גדול למדי, נטוש ומלא אשפה וסחף. במאה ה-19 נוקה השטח מעט, ונשתלו בו שיחי צבר. בין שיחים אלה נמתחה דרך עפר צרה, שהובילה את הנכנסים בשער אל שכונת המוגרבים.
התפתחות מבנה השער.
מבנה שער האשפות התפתח והשתנה במשך השנים, בהן ניתן להצביע על ארבעה שלבים:
בחודשים פברואר-יוני 2011 נערכו פעולות שימור בשער האשפות. אלו נעשו מטעם רשות העתיקות ובמימון משרד ראש הממשלה והרשות לפיתוח ירושלים, כחלק מ פרויקט שימור חומות ירושלים (2012-2007).
קורבן (יהדות)
ביהדות, קָרְבָּנוֹת הם סוגי בעלי חיים או מינים מסוימים מן הצומח אשר היו מוצעים בבית המקדש בירושלים, בזמנים ובמועדים שונים, ושם היו מוקטרים על ידי הכהנים על אש המזבח, או נאכלים על ידם, בהתאם לסוג הקורבן. הבאת הקורבנות הייתה ביטוי מרכזי להיותו של האדם עובד אלוהים, ולכן היא נקראת בלשון המקרא וחז"ל באופן סתמי "עבודה". המילה "קורבן", מלשון "קירבה", יש לה משמעות של קרבה גאוגרפית, בכך שהאדם מביא ומקרב את מתנתו אל המקום הנחשב למקום שכינתו של ה'. מלבד זאת, יש למילה זו משמעות של קרבה רוחנית, שכן באמצעות הקורבן האדם "מתקרב" לאל.
על פי היהדות, האל אינו אוכל ושותה את הקורבנות. הבאתם היא הבעת רצון של האדם והעם בקשר עם בורא העולם, ורצונו של האל בקורבן משמעו הבעת רצון הבורא להתקשר עם ברואיו בכלל ועם ישראל בפרט. קבלת הקורבן מותנית ושלובה בהתנהגות מוסרית. כלומר, אין הקורבן שילום שוחד לפני האל, אלא עדות על כוונת הנברא ללכת בדרכי הבורא. תפיסה זו מודגשת רבות בדברי הנביאים, ושורשיה מופיעים כבר בתורה.
הקרבת הקורבנות החלה, על פי המקרא, משחר האנושות. בראשיתה הייתה ההקרבה על בסיס יוזמה אישית, ללא הגדרה מדויקת של מקום וזמן ההקרבה ויתר הלכותיה. לאחר הקמת המשכן התמסדה הקרבת הקורבנות בישראל, ונקבעו לה בתורה כללים ופרטים מרובים. מצוות הקורבנות תופסות חלק נכבד מן ההלכה היהודית. רוב פירוט דיני הקורבנות לסוגיהם נמצא בתורה בספר ויקרא, ובמידה פחותה גם בספרים שמות במדבר ודברים. בנביאים מופיעים דיני כהונה וקורבנות גם בספר יחזקאל. במשנה ולאחריה בתלמוד הבבלי הוקדש לדיני הקורבנות אחד מששת סדרי המשנה, הוא סדר קדשים. על פי מניינו של הרמב"ם, 142 מצוות מבין תרי"ג המצוות שבתורה עוסקות בנושא הקורבנות.
קורבנות במקרא לפני הקמת המשכן.
קורבנות מופיעים בסיפורי המקרא החל משחר האנושות. קין והבל, בניו של אדם הראשון, הביאו קורבן מן הצומח ומן החי. ה' "שעה" ונענה לקורבנו של הבל, ולא לזה של קין. לא מוסבר במקרא הטעם לכך, ואף לא כיצד נודע להם שקורבנו של הבל התקבל. מן המסופר על שיחתו של ה' עם קין לאחר מכן משתמע שהתנהגותו הייתה פגומה, והטבת מעשיו היא תנאי לקבלת קורבנו. קין לא השלים עם כך, ובכעסו רצח את הבל.
נח הקריב עולה כהודאה על הצלתו ממי המבול: "וַיִּבֶן נֹחַ מִזְבֵּחַ, לַה'; וַיִּקַּח מִכֹּל הַבְּהֵמָה הַטְּהֹרָה, וּמִכֹּל הָעוֹף הַטָּהוֹר, וַיַּעַל עֹלֹת, בַּמִּזְבֵּחַ".
שלושת האבות בנו מזבחות לה'. משיחתם של אברהם ויצחק בעקידת יצחק מתברר שהכירו את קורבן העולה, ואצל יעקב אף הוזכרה במפורש הקרבת קורבנות.
ביום יציאת מצרים הקריבו בני ישראל את קורבן הפסח. עם הגיעם להר סיני הקריבו בני ישראל קורבנות במהלך כריתת הברית במעמד הר סיני. קורבנות אלו צוינו מלכתחילה, לפחות בפני פרעה, כאחת המטרות של יציאת מצרים.
לפני חטא העגל נעשתה עבודת הקורבנות על ידי הבכור בכל משפחה.
כשנה לאחר יציאת מצרים נבנה המשכן, ומאז התמסדה הקרבת הקורבנות בישראל, וביצועה בפועל הוטל על הכהנים.
הטעם למצוות הקורבנות.
על פי תפיסת היהדות האל איננו בעל צרכים גשמיים, ואינו זקוק לאוכל ושתייה. המקרא בתיאורו את פעולות ה' משתמש לעיתים גם ב"פה" כמטאפורה, אך זאת רק בהקשר של דיבור, כמו: "על כל מוצא פי ה' יחיה האדם". לעומת זאת בקורבנות בחר הכתוב לבטא את הדרך בה ה' מקבל את הקורבן באמצעות חוש הריח, שהוא ביטוי מעודן יותר. כך נאמר בקורבנו של נח:
הביטוי "ריח ניחוח" חוזר ונשנה פעמים רבות ביחס לקורבנות, כמו בכתוב: לאחר הביטוי "לחמי", ממנו ניתן להבין שמדובר בסעודה כביכול, באה ההדגשה "ריח ניחוחי" להעמדת הדברים על דיוקם, ולהבהרה שאין זה צורך גשמי. על פי זה תרגם אונקלוס את הביטוי "ריח ניחוח" בכל מקום כ"לאתקבלא ברעוא קדם ה'" (תרגום: להתקבל ברצון לפני ה').
הדברים מפורשים בספר תהלים:
רבי יהודה הלוי בספר הכוזרי מחדד יותר את הדברים:
לרמב"ם בספרו מורה נבוכים גישה אחרת לגמרי לנושא הקורבנות. לדעתו אין בהם מטרה בפני עצמה, ותכליתם רק לתת אפשרות להקרבת קורבנות במסגרת האמונה בה', כדי למנוע עבודה זרה. אלו דבריו:
במשנה תורה כתב הרמב"ם, כי הקורבנות נחשבים למצוות מסוג ה"חוקים", שלא ניתן להבין את טעמם.
כנגד שיטת הרמב"ם במורה נבוכים יצא הרמב"ן בחריפות: מסיפורי התורה על קורבנותיהם של קין והבל ונוח, בטרם היו קורבנות לעבודה זרה, משתמע שיש בהם תכלית לעצמם, ולא רק כאמצעי לשלילת ההקרבה לעבודה זרה, שלא הייתה כלל באותה תקופה.