תחומי העניין של קלהאן כללו רוגבי (לפני מלחמת העולם השנייה הוא שיחק בשורות מועדון הרוגבי של סטריטהאם), טניס וחקלאות. ביולי 1938 הוא נשא לאישה את אודרי אליזבת מולטון, שאותה הוא הכיר כאשר שניהם עבדו כמורים בבית ספר של יום ראשון, ויחד הם הביאו לעולם בן אחד ושתי בנות.
אף על פי שקיים ספק רב בנוגע למידת האמונה הדתית של קלהאן בימי חייו הבוגרים, הייתה לנצרות הבפטיסטית הנון-קונפורמית השפעה עמוקה על חיים הציבוריים והפרטיים. בהדרגה, כאשר עבד קלהאן ברשות המיסים, הוא הפך להיות אתאיסט.
שנותיו האחרונות ומותו.
אחת מהופעותיו הציבוריות האחרונות של קלהאן הייתה ב-29 באפריל 2002, כאשר זמן קצר לאחר יום הולדתו ה-90, הוא ישב לצד מי שכיהן אז כראש הממשלה טוני בלייר ולצד שלושה ראשי ממשלה לשעבר שהיו אז בחיים, בארוחת ערב בארמון בקינגהאם שהייתה חלק מחגיגות יובל הזהב למלכות אליזבת השנייה. לצדו ישבה בארוחה בתו, מרגרט, שהיא חברת בית הלורדים.
ג'יימס קלהאן מת ב-26 במרץ 2005 בכפר רינגמר לאחר שלקה בדלקת ריאות, אי-ספיקת לב ובאי-ספיקת כליות. הוא מת יום לפני יום הולדתו ה-93 ו-11 ימים לאחר מות אודרי, שלה היה נשוי 67 שנים ושבילתה את ארבע שנות חייה האחרונות בבית חולים סיעודי עקב מחלת אלצהיימר שלקתה בה. נכון להיום (2017), הוא ראש הממשלה שהאריך ימים יותר מכל מי שכיהן בתפקיד לפניו ואחריו והוא שבר את שיאו של הרולד מקמילן שבהשוואה אליו הוא האריך ימים ב-39 ימים. גופתו של הלורד קלהאן נשרפה ואפרו פוזר בערוגת הפרחים סביב לפסלו של פיטר פן ליד הכניסה לבית החולים הגדול של רחוב אורמונד, שאשתו הייתה יושבת ראש מועצת הנאמנים שלו.
מורשתו.
ארבעה עשורים לאחר פרישתו מתפקיד ראש הממשלה, הערכת פועלו של קלהאן היא עדיין נושא שנוי במחלוקת. האגף השמאלי של הלייבור מחשיב אותו כמי שבגד בסוציאליזם הנכון ורואה בבגידתו זו כיסוד לצמיחת התאצ'ריזם. הם מצביעים על ההחלטה משנת 1976 לאפשר לקרן המטבע הבינלאומית לשלוט על תקציב הממשלה. הם מאשימים אותו בנטישת מחויבותה המסורתית של הלייבור לדאגה לתעסוקה מלאה. הם מאשימים אותו בהצמדות קפדנית למדיניות של שליטה בגידול בהכנסות בחורף העגום. מנגד, אנשי האגף הימני של המפלגה הלינו על כך שהוא היה מנהיג חלש שלא עלה בידו לעמוד מול אנשי האגף השמאלי. אנשי "הלייבור החדש" (New Labour) מחסידיו של טוני בלייר, מזהים את קלהאן עם סגנון מפלגתי מיושן שהגיע למבוי סתום ושעל הדור החדש להתנכר אליו. למעשה כל הפרשנים תמימי דעה שקלהאן עשה שגיאה רצינית כאשר הוא החליט שלא להכריז על עריכת בחירות בסתיו 1978. ברנרד דונהיו, שהיה פקיד בכיר בממשלתו של קלהאן, מתאר אותו כמנהיג חזק ויעיל שעלה על קודמו בתפקיד, הרולד וילסון. בביוגרפיה שכתב קנת מורגן על קלהאן, הוא רואה אותו בדרך כלל באור חיובי, לפחות באמצע תקופת כהונתו כראש הממשלה, בעוד שהוא מודה בכישלונותיו של קלהאן בראשית תקופת כהונתו ובסיומה ובתפקידו כמנהיג המפלגה לאחר ניצחונה של תאצ'ר.
גן הקופים
בנימין זיגל
בנימין זיגל (18 באפריל 1922 – 28 בספטמבר 2001) היה ניצב במשטרת ישראל, ממקימי היחידה הארצית לחקירות הונאה, נודע כחוקר לוחמני אשר חרת על דגלו את הלוחמה בשחיתות הציבורית.
חייו.
ילדותו ובחרותו.
זיגל נולד בקנצ'וגה שבגליציה (פולין). הוא למד בחדר ובתיכון בפשבורסק, ומשם עבר ללמוד בז'שוב. למד בבית ספר להוראה בעיר בז'ז'ני ובתום לימודיו שימש מורה במולטנבו.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה היה במחנה עבודה, אך הצליח לברוח משם וחצה את קו החזית. בשנת 1942 גויס לצבא האדום ושירת ביחידת סיור תחת פיקוד פולני. בהמשך שירת בחטיבת חיל הרגלים הראשונה של ורשה. התקדם בשרשרת הפיקוד ומונה לסגן מפקד הגדוד ואף זכה לציון לשבח על מבצע השתלטות על שדה תעופה גרמני. זו תחילתה של דרך שהביאה אותו להיות הקצין היהודי בעל הדרגה הגבוהה ביותר ביחידות הקרביות הפולניות במלחמת העולם השנייה. פלוגת הסיור הייתה יחידת קומנדו, שעסקה בפעילויות נועזות מאחורי קווי האויב. במהלך המלחמה זכה זיגל ב-13 אותות גבורה: תשעה פולניים וארבעה סובייטים, אחד מהם הוא עיטור הכוכב האדום. הוא מונה למפקד בית הספר לחיל רגלים בפולין.
הגיוס לצבא האדום הציל את חייו במהלך מלחמת העולם השנייה, משפחתו המורחבת הושמדה בשואה מלבד שתיים מאחיותיו שניצלו, האחת היגרה לארצות הברית והשנייה הוגלתה לסיביר. הוא עצמו היה למנהל בית ספר הקצינים בפולין. עם תום המלחמה נרשם לגיוס חוץ לארץ (גח"ל) שפעל בפולין בחסות הסוכנות היהודית.
במשטרה.
ב-1948, בגיל 26, התגייס למשטרת ישראל כשוטר מן המניין. שימש במשך שנתיים בתפקידי סיור ובילוש ואף זכה לצל"ש ממפכ"ל המשטרה על לכידת שלושה שודדים חמושים. בשנת 1951 נמנה עם המחזור הראשון של קורס קציני משטרה ואף שימש כמפקד בית הספר לשוטרים במחוז תל אביב. מהלך עבודתו במשטרה למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב. עם סיום התמחותו המשפטית, שימש כקצין חקירות במשטרת תל אביב, בדרגת מפקח.
בשנים 1960–1961 היה חוקר במדור המרכזי של המטה הארצי ועסק בעיקר בעבירות כלכליות. בשנים 1965–1970 היה ראש מחלק ההונאה במחוז תל אביב בדרגת פקד ורב פקד.
בשנת 1971 הועלה לדרגת סגן ניצב ומונה לראש מדור כוח אדם במשטרה. מקורביו של זיגל טענו שהוא הורחק מתפקיד החוקר בגלל שעשה עבודתו נאמנה יתר על המידה והיה צורך בהדרתו מהתפקיד.
עם חילופי כוח אדם במשטרה ומינוי של רב-ניצב שאול רוזוליו למפכ"ל המשטרה, הוחלט על שינויים במבנה המשטרה, והושם דגש רב בלוחמה בשחיתות הממסדית הגואה. רב ניצב רוזוליו קרא לזיגל לעמוד בראש מדור חדש שהוקם במשטרה - מדור חקירות הונאה במטה הארצי, שבינואר 1975 הפך למחלקה לחקירות הונאה ובהמשך נודע כיחידה לחקירות הונאה, שמטרתה לחימה בעבירות צווארון לבן. באפריל 1975 הועלה לדרגת ניצב משנה. אחת החקירות הראשונות שניהלה היחידה החדשה הייתה בעניין קריסתו של בנק ארץ ישראל בריטניה ועבירות שעבר מנכ"ל הבנק, יהושע בן-ציון, שהובילו לקריסה. מקרה זה תאם את השקפת עולמו של זיגל שלפיה יש להתמקד ב"עבריינים הגדולים". חקירה נוספת בתחילת דרכה של היחידה הייתה זאת של מיכאל צור, ראש החברה לישראל. בעקבות רינונים לגבי טיב פעילותו, החל זיגל לחקור חשדות למעשים פליליים. זיגל פעל בשני ערוצים: נבירה של צוותו במסמכים חשבונאיים ומאמץ אישי שלו לשבור את הנחקר, שהביא את צור להודות. פרשה נוספת באותה תקופה הייתה פרשת ידלין. החקירה נגד אשר ידלין נפתחה בעקבות טענות לשוחד בשבועון "העולם הזה". החקירה לא העלתה דבר, אולם זיגל הרחיב את החקירה לכל פעילויותיו של ידלין ולבסוף הצליח להביא להרשעתו בפרשה אחרת.
במרץ 1978 הועלה זיגל לדרגת תת-ניצב. ב-1981 עוטר בעיטור השירות.
בפברואר 1985 מונה זיגל לאב בית הדין למשמעת של המשטרה והועלה לדרגת ניצב. ב-1 ביולי 1987 יצא לגמלאות בגיל 65 ופתח משרד עורכי דין שהתמחה בעבירות צווארון לבן. עם פרישתו מהמשטרה אמר זיגל, על רקע המדליות הרבות להן זכה במלחמת העולם השנייה: "אומץ לב צבאי דורש רגע אחד של התעלות ואילו אומץ לב אזרחי הוא לא פעם אפור ואין בו רגעי תהילה, זו מלחמה יומיומית, שבה בעצם העובדה שאתה נאבק, מתגלה כוחך, אומץ לב אזרחי הוא אפור יותר, קשה יותר".
בשנת 2001 נפטר בנימין זיגל והוא בן 79. היה אב לשתי בנות מנישואיו לנחמה. נטמן בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
הערכה.
זיגל נודע כקצין שהטיל את חיתתו על שרים, נגידי עם ונודע במאבקו הבלתי פוסק בשחיתות, שיטות החקירה הייחודיות והגישה הבלתי מתפשרת הובילו לחשיפתן של הפרשות הסוערות ביותר שידעה מדינת ישראל. בין הפרשות החשובות בהם נטל חלק מכריע ניתן למנות את פרשת ידלין, תיק אפרסק, יהושע בן-ציון, ברוך אבוחצירא ועוד רבים אחרים. הוא זכה לכינויים שונים בתקשורת כגון "זיגל האיום", "הצייד" ואף נכלל במערכונים הומוריסטיים שונים המדגישים את היראה הציבורית מהחוקר הנודע.
מנגד, היו שבקרו את שיטות העבודה של זיגל. בשנת 1966 מתח בית המשפט העליון ביקורת חריפה על שיטות העבודה של זיגל. השופט משה לנדוי כתב:
זיגל נהג להשתמש בלחץ על עצורים במטרה להביא אותם להודות באשמה. זיגל השתמש לצורך כך במעצר לצורך חקירה שנועד לשבור עברייני צווארון לבן שאינם רגילים לתנאים בבית המעצר. כשנודע לזיגל שמיכאל צור התלונן על ריח הליזול בבית המעצר, הורה לשפוך כמויות גדולות של ליזול בסביבתו של צור והביא בכך להודאתו של צור באשמות שהוטחו בו.
בעקבות תיקון לחוק שמנע מעצר עד תום ההליכים בגלל חומרת העבירות, טען זיגל: "... נציגינו בכנסת דאגו לעצמם, כנראה, כשקבעו חוק, שחומרת העבירה לא יכולה לשמש כעילה למאסר עד לגמר הליכים... (אשר) ידלין אומר בספרו, שלולא זה שהוחזק במעצר עד תום ההליכים, לא היה מודה. או שהפריץ ימות או שהכלב ימות. יש לו זמן, לסחוב את המשפט ארבע שנים. עם הערעורים – שמונה שנים. מה יש לו כבר להודות? יש לו זמן. אולי, פה ושם איזה פשלה (של המשטרה) ויצא זכאי. אבל, בגלל זה שהוחזק במעצר החליט לגמור את זה ולהודות. אז זאת סיבה שתועלת הציבור (היא)... להחזיק את האנשים האלה עד לגמר המשפט (כמה שיותר)...".
הערות שוליים.
[[קטגוריה:ניצבי משטרת ישראל]]
[[קטגוריה:ישראלים ילידי פולין]]
[[קטגוריה:בוגרי בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה]]
[[קטגוריה:עורכי דין ישראלים במאה ה-20]]
[[קטגוריה:ראשי היחידה הארצית לחקירות הונאה]]
[[קטגוריה:יהודים אנשי הצבא האדום במלחמת העולם השנייה]]
[[קטגוריה:מקבלי עיטור הכוכב האדום]]
[[קטגוריה:שוטרים שעוטרו בעיטור השירות]]
[[קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות הצבאי קריית שאול]]