עיקר שימוש הקודש לאדם הוא אכילה, לרוב הכוהנים הם האוכלים את הקודש, ובקודשים קלים גם ישראל צריכים לאכול קודש. בגמרא במסכת קידושין ישנה מחלוקת האם קדשים מותרים גם בשימושים אחרים (כמו התרומה). המחלוקת בהבנת הפסוק "זֶֽה־יִהְיֶ֥ה לְךָ֛ מִקֹּ֥דֶשׁ הַקֳּדָשִׁ֖ים מִן־הָאֵ֑שׁ", בין רבי יהודה לרבי יוסי שרבי יהודה סובר שקדשי קדשים ניתנו לכל שימוש מהמילים "לְךָ֛" לכל השימושים שלך, ואילו רבי יוסי סבר רק לאכילה מהמילים "מִן הָאֵ֑שׁ" שפירוש המילים זה מהמזבח, כמו שהמזבח רק "אוכל" כך גם לך יהיה ניתן רק לאכילה. הרמב"ם פוסק כרבי יוסי שקודש ניתן רק לאכילה אך ממה שנשאר שלא ראוי לאכילה, כגון העצמות מותר לעשות כלים ושאר שימושים
הכלולים בקודש.
כל הדברים הכלולים בקודש מתחלקים ל-3 סוגים עיקריים:
אף הקטורת, הלבונה ועצי המערכה נחשבים כקודש כדי להיטמא אף שאינם ראויים למאכל.
זמן ההקדשה.
לטומאה.
הזמן בו הקודש מתקדש ונהיה ראוי לקבל טומאה בדרגת קודש (כמובן שלפני כן יכול להיטמא כמו אוכל רגיל), משתנה בין סוגי הדברים. כאשר החלוקה העיקרית היא בין קודש המגיע מן חי, לקודש המגיע מן הצומח:
בדברים הבאים מהצומח שהוקדשו ועדיין לא קדשו בכלי שרת נחשבים כתרומה שנטמאים עד שלישי לטומאה.
לאיסור האכילה.
לעומת הזמן שבו הקודש נהיה ראוי לקבל טומאה, יש את הזמן שבו חל איסור האכילה בטומאה שלעולם לא יחול לפני האפשרות לקבל טומאה, ולרוב יחול בשלב שלאחר אפשרות קבלת הטומאה. ושגם הוא משתנה בין סוגי הדברים:
כאשר העיקרון של איסור אכילת אדם טמא מתקיים רק לאחר שקרבו המתירין, ובדבר שאין לו מתירין מהרגע שקדש בכלי. והמתירין עצמם חייבים מהזמן משהוקדשו בכלי, חוץ מהדם שעליו לעולם לא חייבים כרת על אכילתו בטומאה למרות שהוא מהמתרין.
כאשר ה"מתירין" הם חלקים מהקורבן שעולים למזבח ראשונים ועל ידי זה שהם עלו שאר החלקים מותרים בזכותם לעלייה למזבח או לאכילה.
איסורי הטומאה בקודש.
כרת.
אדם טמא שאכל קודש בין שהקודש טמא או טהור, במזיד חייב כרת ואיסור זה נקרא גם טומאת מקדש וקדשיו, ובשוגג מביא קורבן עולה ויורד. כאשר טומאה זאת צריכה להיות כמו טומאה שעליה חייבים כרת גם על הכניסה למקדש בטומאה, כלומר שאיסורים אלו של אכילת קודש וכניסה למקדש חלים בטומאות כמו: מצורע טמא מת טומאות היוצאות מגוף האדם וכדומה. כאשר הכלל הוא כל טומאה שחייבים לטבול כדי להיטהר מהטומאה מן התורה, ובטמאות שבאות מטומאת מת זה רק מה שהנזיר חייב לגלח ולסתור את נזירותו ולהביא את קורבנותיו, שאלו טומאות מעצמתו של המת ולא כדוגמה טומאת קבר.
איסורי לאו ודרבנן.
אסור לאדם אך על פי שהוא טהור לאכול מקודש שהוא טמא מהתורה, ולוקה על לאו זה. כאשר איסור זה חל רק כאשר האדם אכל את הקודש הטמא לאחר זריקת הדם, ושהקודש נטמא בטומאות מהתורה אבל כשאכל לפני זריקת דם או כאשר האדם או הקודש טמאים בטומאות מדרבנן האיסור הוא מדרבנן והחיוב עליו הוא מכת מרדות.
איסור נוסף הוא לטמא את הקודש או אפילו לגרום לו טומאה, כיון שגורם לקודש להיפסל מאכילה, אך אין לוקים על איסור זה.
מחוסר כיפורים וטבול יום שאכלו קודש לוקים בלבד אך אינם חייבים כרת לדעת הרמב"ם. אולם לדעות אחרות ובניהם רש"י והראב"ד גם טבול יום או מחוסר כיפורים, חייב כרת כאשר אכל קודש.
קודשים שהביא אותם גוי ונטמאו לא חל על האדם שאכלם איסור אכילה בטומאה.
שרפת קודש טמא.
בקודש שניטמא קיימת מצוות עשה לשורפו באש כפי הכתוב בפסוק וכך פוסק הרמב"ם להלכה שמצווה לשורפו מיד בעזרה אך אם ניטמא מחוץ לעזרה אין מכניסים אותו אלא שורפים אותו בחוץ במקום שניטמא
הטהרה בקודש.
טבול יום ומחוסר כיפורים.
טבול יום ומחוסר כיפורים שנוגעים בקודש אותו כלומר הופכים אותו לרביעי לטומאה ואפילו אם נוגעים במשקה קודש הופכים אותו לרביעי. אבל אישה אחר שילדה, בימי טוהר שלה (מדין תורה) למרות שהיא נחשבת טבולת יום לעניינים אחרים (תרומה וכו'), את הקודשים היא מטמאת כמו ולד הטומאה, כלומר שהקודש שנגעה בו מטמא אף אחרים
טומאות מדרבנן.
טבילת ידיים.
בעקבות גזירת חכמים הקרויה "טומאת ידיים",ידיים שנגעו בכל ראשון לטומאה (גם באוויר כלי חרס שטמא באב) או בכתבי הקודש ואפילו טמאות בדרגת שני לטומאה. כאשר רוצים לאכול קודש או אפילו רק כדי לגעת בקודש חייבים לטהר את הידיים רק על ידי טבילת הידיים במקווה (בניגוד לתרומה שאפשר גם בנטילה). במקדש עצמו טומאת הידיים לא קיימת גם אם נטמאו ידיו מחוץ למקדש כשנכנס למקדש ידיו לא מטמאות, כיוון שהגדרת הגזירה עצמה לא הייתה על המקדש. קודש שנגעו בה בסתם ידיים דינו שרפה, אך על פי שזה גזירה דרבנן. במקרה שקיים ספק בטומאת הידיים מתייחסים לקודש כטהור.
אכילת ושתיית מאכלים טמאים.
כיוון שאוכל ומשקה אינם נעשים "אב הטומאה", מן התורה אין הם מטמאים אדם. אך חכמים החמירו, שהאוכל או שותה דברים טמאים נעשה בכך טמא טומאה קלה, במדרגת "שני לטומאה", והוא אסור לאכול קודש או לנגוע בו עד שיטבול במקווה (אך אינו צריך לחכות להערב שמש). במקרה שאכל תרומה בדרגת שלישי, אינו יכול לאכול קודש ולא לגעת בו, כיוון ששלישי שבתרומה מטמא קודש. וכן אם אכל קודש טמא בדרגת רביעי אסור לו לאכול קודש אך מותר לו לגעת בו. הסיבה לכך היא שקיים חשש שאדם שאוכל קודש יאכל אותו תוך כדי אכילת חולין טמאים, ואפשר שחלקי המזון יגעו זה בזה בתוך פיו והקודש יטמא.
רחיצה במים שאובים.
מי שטובל את רוב גופו במים שאובים (הפסולים למקווה), או שופך על רוב גופו מים (בכמות של שלושה לוגים, ליטר אחד בערך) - נטמא טומאה קלה, במדרגת "שני לטומאה", ואסור לו לאכול קודש או לנגוע בו, עד שיטבול במקווה כשר (אך אינו צריך לחכות להערב שמש). הסיבה לכך היא כדי שאנשים לא יחשבו שרחיצה במים מטהרת.
הכוונה והיסח הדעת.
מעלה שעשו חכמים היא שאדם שטבל או שהטביל את ידיו, צריך להתכוון לקודש ואם לא התכוון צריך לטבול שוב גם בבגדיו של אדם שנטהר רק כדי לאכול תרומה, הבגדים מטמאים את אוכל הקודש. וכן מגזירת חז"ל אדם שטבל כדי לאכול קודש והתחרט מלאכול נחשב כטמא עד שיטבול שוב (אך אינו צריך לחכות להערב שמש), סיבת הדין שקיים חשש שמכיוון שהסיח דעתו לא שם לב שנטמא. וכן בטבילת ידיים שהתחרט מלאכול ידיו נחשבות טמאות.
כלים שנמצאים בירושלים בעיקרון נחשבים כטהורים, חוץ מסכין שחיטה כיוון שקודש חמור. אך ביום ארבע עשר בניסן שבו שוחטים את קורבן פסח נחשב כטהור, כיוון שכול עולי הרגלים בירושלים נזהרים מטומאה לסכין כדי לשחוט בה הפסח.
סוגי בשר.
ישנם כמה סוגי בשר שאף על פי שלא נגעה בהם טומאה חז"ל גזרו עליהם טומאה, כאשר כולם קשורים אל הקודש.
מעלות שעשו חכמים בקודש.
הרמב"ם מונה אחת עשרה מעלות שעשו חכמים בקודש מעלות אלו הם על גבי הדינים והמעלות של התרומה. כאשר שש המעלות הראשונות הם גם לחולין שנעשו על טהרת הקודש, והחמש האחרונות הם בקודש בלבד, אולם לפי הראב"ד חולין שנעשו על טהרת הקודש נוהגות בכל ענייניהם כקודש.
זאורוסוכוס
זאורוסוכוס (שם מדעי: Saurosuchus; מיוונית: "לטאת-תנין") הוא סוג של זוחל גדול נכחד מקבוצת ארכוזאוריה. למרות מראהו דמוי התנין הוא די רחוק מקרבה אמיתית אליהם, אך שייך לקבוצת הארכוזאוריה, בה הם היו.
זוחל גדול זה חי בארגנטינה של סוף הטריאס לפני כ-231.4 מיליון שנה. הוא דומה לתנין, אך היה שוכן יבשה באורך של כ-6–9 מטר, אחד מגדולי הארכוזאורים הקדומים, אך קטן מעט מהפסולסוכוס. ככל הנראה הוא היה טורף-העל של האזור. מאובניו התגלו ב-1959 בפארק הארגנטינאי איסצ'יגואלסטו.
הוא היה מאחרוני הארכוזאורים אשר שלטו בעולם לפני הדינוזאורים. הוא חי לצידם של ראשוני הדינוזאורים כמו האאורפטור או ההררזאורוס.
בתרבות:
הזאורוסוכוס מופיע בסדרה מהפכת הדינוזאורים, בה הוא מהווה טורף-על התוקף אאורפטורים, פרטי איסצ'יגואלסטיה ופרובלסודון. בסוף הפרק הוא נהרג בידי איסצ'יגואלסטים אך הללו נפצעים למוות.
חיג'אזי
חיג'אזי (או גם: "אל-חיג'אזי") הוא שם משפחה ערבי שמעיד על ייחוס ושורשים מאזור החג'אז שבערב הסעודית.
הר דורלי
הר דוּרְלִי (באנגלית: Mount Doorly) הוא הר בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,066 מטרים מעל פני הים.
ההר מתנשא במזרח המצוק הסלעי שבין עמק גרינווד לבין קרחון רייט התחתון. ההר ממוקם 17 קילומטרים דרומית מערבית מכף ספייק.
היסטוריה.
גילוי ההר.
ההר התגלה על ידי משלחת דיסקברי, שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1904–1901, תחת פיקודו של רוברט פלקון סקוט.
מקור השם.
ההר נקרא על שם סגן ג'רלד סטוקלי דורלי (Gerald S. Doorly) מהצי המלכותי הבריטי, ששירת על הספינה מורנינג (Morning), שהייתה ספינת הסיוע של המשלחת.
כותרת ראשית (פירושונים)
פרס לואב
טינייר
טינייר (בצרפתית: Tignère) היא עיירה בקמרון שנמצאת באזור אדמאווה.
גאוגרפיה.
טינייר ממוקמת כ-100 ק"מ מבירת האזור נגאונדרה וכ-408 ק"מ מבירת המדינה יאונדה. בנוסף, העיירה ממוקמת כ-85 ק"מ מהגבול של קמרון עם ניגריה וכ-296 ק"מ מהגבול של קמרון עם הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
אקלים.
הטמפרטורה הממוצעת היא 21 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא מרץ (24 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא יוני (19 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,932 מילימטרים בשנה. חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (385 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (1 מ"מ גשם).
תנועה ותחבורה.
טינייר ממוקמת ליד הכביש האזורי P12 ונמצאת כ-2 ק"מ מהכביש D20.
כלכלה.
יש בטינייר תחנת דלק (המשמשת להתרעננות הנהגים), קניון, חנות תפירה, סדקית וסופר מרקט.
איסצ'יגואלסטיה