אגיס החליט לצאת לעזרת מנהיג הליגה האכאית אראטוס מסיקיון שהתגונן בפני פלישה רבתי של כוחות איטולים ומוקדוניים. אגיס אל מגארה עם צבא שהורכב מאלו שנהיו אזרחים בעקבות הרפורמות, אולם בהדרגה התברר שהפלישה האיטולית אינה רצינית ומדובר בגדוד או שניים שיצאו למטרות שוד וביזה בלבד. אראטוס החליט לבקש מאגיס לחזור לספרטה. הייתה לכך סיבה נוספת, הצבא של אגיס היה מורכב ברובו מאזרחים שזכו חזרה בזכויותיהם בעקבות הרפורמות, ואראטוס השמרן חשש מהשפעות שליליות שהללו עלולים להפיץ בערי הליגה האכאית.
המוות.
מתנגדי הרפורמות ניצלו את העדרו של המלך והחזירו את לאונידס מטגאה, הרפורמות כולן בוטלו וקלאומברוטוס יצא לגלות. חלק מתומכיו הציגו אותו כמי שהוליך אותם שולל. השאר נמלטו לאיטוליה וניסו לשכנע את האיטולים לתקוף את ספרטה. הגיס של אגיס יכל אולי להיאבק בשכירי החרב של לאונידס, אולם אגיס לא רצה בשפיכות דמים, על כן נמלט והסתתר במקדש. אולם כמה מידידיו הוציאו אותו משם בערמה. הוא הוצא להורג בתלייה, דבר שהיה חסר תקדים בתולדותיה של ספרטה. על פי המסופר הוא ראה שהתליין בוכה, הוא אמר לו: "אל תבכה בשבילי, למרות שאני מוצא להורג בידי פורעי חוק באופן לא צודק, אני מאושר יותר מהרוצחים." והכניס את ראשו ברצון בטבעת החנק. אמו וסבתו נרצחו גם הן משום שתמכו בו, אשתו אגיאטיס הוכרחה להינשא לקלאומנס השלישי בנו של לאונידס.
מורשתו.
הרפורמות של אגיס לא הביאו דבר לספרטה. אולם היה זה הניסיון הראשון לחולל רפורמות בעיר ולשוב למשטר האבות. פלוטרכוס מספר, שקלאומנס השלישי נהג להקשיב לסיפוריה של אגיאטיס על אגיס, ושאב ממנו את ההשראה לרפורמות שלו. אין ספק שקלאומנס הבין את הלקח, אגיס נכשל כי היה עדין מדי. קלאומנס ביצע רפורמה מקיפה יותר ובצורה ברוטלית ונוקשה. אולם גם הרפורמה שלו בוטלה.
אגלדס
אַגֶלַדַס (ביוונית: Αγελάδας) היה פסל יווני מהעיר ארגוס, שפעל בסוף המאה ה-6 לפנה"ס ותחילת המאה ה-5 לפנה"ס.
הוא לימד פסלים מפורסמים בתקופה הקלאסית, כמו מירון, פוליקליטוס ופידיאס, אך עבודתו שלו לא נשתמרה עד היום. הוא עבד בעיקר בברונזה. נראה שדמות זאוס הנמצאת על מטבעות מסוימים, עוצבה לפי פסל של זאוס אותו עיצב אגלדס למקדש שעל הר מתונה.
פרמוטציה
צרעה (פירושונים)
קנסור
קנסור (בלטינית: censor) הייתה משרה פוליטית ברפובליקה הרומית שממלאה היה צריך לבצע קנסוס (סוג של מפקד אוכלוסין) בין אזרחי רומא ולחלק את האזרחים למעמדות מצביעים על בסיס הכנסתם ושיוכם השבטי.
מדי חמש שנים, נבחרו באספת הקנטוריות שני קנסורים לכהונה של 18 חודשים. הקנסור לא החזיק בסמכות שלטונית של ה"אימפריום" ולכן לא לווה בליקטורים. עם זאת, הבחירה לתפקיד קנסור נחשבה לכבוד גדול והיא הסבה יוקרה רבה למחזיקה. אם אחד הקנסורים מת בזמן כהונתו, היה עמיתו חייב להתפטר.
מיון האזרחים לשבטים על-ידי הקנסורים לא התבצע לרוב על בסיס קרבה אתנית כלשהי — רק צאצאי משפחות האזרחים העתיקות נחשבו מקושרים לשבטם קשר דם — אלא על פי שיקול הקנסור. הקנסורים היו אמונים גם על מיון אזרחים חדשים לשבטים ולמעמדות מצביעים וכן מיינו עבדים ששוחררו מאז הקנסוס האחרון שבוצע.
תפקיד נוסף וחשוב במיוחד של הקנסור היה הרכבת רשימת הסנאט (lectio senatus), אשר הורכבה מהמגיסטראטים שנבחרו על ידי הקנסורים בסדר יורד. הם הוסמכו גם לסלק סנאטור אם חשבו כי ביצע מעשה "כנגד המוסר הציבורי", אולם בדרך כלל סולקו רק סנאטורים זוטרים, להוציא מקרים יוצאי דופן בזמן כהונתם של קנסורים נוקשים ומחמירים כמו מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס. בזמן הטריבונאט של פובליוס קלודיוס פולכר חוקק חוק שמחייב את הקנסורים להעמיד למשפט את חבר הסנאט החשוד ובכך הוגבלה סמכותם לסלק אישים מן הסנאט.
משרה נוספת שלה היו הקנסורים אחראים הייתה הפיקוח המוסרי על אזרחים (מכאן גם לקוח המונח המודרני "צנזור"), והוצאתם וביצועם של מכרזים לעבודות ציבוריות, כגון בניית מקדשים ובניין דרכים.
משרת הקנסור נוצרה, לפי המסורת הרומאית, בשנת 443 לפנה"ס, לאחר שהקונסולים לא יכלו לעמוד בנטל העבודה שהוטלה עליהם. כמו ביחס למשרות אחרות, הייתה גם משרת הקנסור פתוחה בשלב הראשון רק לבני מעמד הפטריקים. החל משנת 351 לפנה"ס הותר גם לפלבאים להיבחר לתפקיד. בדרך כלל, היה מקובל לבחור לתפקיד קונסולים לשעבר, בזכות מעמדם הרם.
בעת הדיקטטורה המיוחדת של לוקיוס קורנליוס סולה בשנת 82 לפנה"ס, בוטלה המשרה וסולה לקח על עצמו את המשימה. אחרי מותו, בשנת 70 לפנה"ס נוצרה המשרה מחדש, אך איבדה חלק ניכר מכוחה ביחס לסנאט, בגלל הרפורמה של סולה שהפכה את כניסת החברים לסנאט לאוטומטית. עם היווצרות הקיסרות הרומית נעלמה בהדרגה המשרה וסמכויותיה, ובעיקר הפיקוח על הסנאט, עברו לידי הקיסרים הרומים. הקנסוסים האחרונים נערכו על–ידי הקיסרים אספסינוס וטיטוס.
רשימת קנסורים.
רשימה חלקית של קנסורים ברומא העתיקה:
הסן
הֶסֶן (בגרמנית: Hessen) היא אחת מ-16 המדינות המהוות את גרמניה. מבחינת שטחה נמצאת הסן במקום השביעי בגרמניה עם 21,114 קמ"ר; במספר תושביה היא נמצאת במקום החמישי, עם כ-6.1 מיליון.
בירת המדינה היא ויסבאדן (Wiesbaden), ובה 270,000 תושבים, אך העיר הגדולה בה היא פרנקפורט על נהר מיין, העיר החמישית בגודלה בגרמניה. שתי ערים אלו, ועוד כמה נוספות (גיסן (Giessen), אוֹפְנְבּך (Offenbach), דרמשטאדט (Darmstadt), וֵצְלַר ומיינץ (בירת מדינת ריינלנד-פפאלץ הסמוכה) מהוות את , האזור המטרופוליטני השני בגודלו בגרמניה (אחרי חבל הרוהר). האזור קרוי על שמם של שני הנהרות העיקריים הזורמים בו, וחיים בו כ-5.5 מיליון איש. רוב תושבי המדינה חיים במטרופולין, ולפיכך שטחים נרחבים רבים בהסן מאופיינים בדלילות אוכלוסין. שליש משטח המדינה נמצא בשימוש חקלאי.
ערים ידועות נוספות בהסן הן פוּלדָה (Fulda), לימבּוּרג (Limburg), מרבּוּרג (Marburg) וקאסל (Kassel). המדינה שוכנת בלב גרמניה, גובלת בשש מדינות אחרות. הסן נוסדה לאחר מלחמת העולם השנייה מצירוף של כמה מחוזות היסטוריים. בתקופת ההתאוששות מהמלחמה עמדה המדינה בחזית הכלכלה הגרמנית, ותרמה רבות לשיקום גרמניה.
ברבות מעריה הקטנות של הסן קיימות אוניברסיטאות, חלקן מהידועות שבגרמניה; מספרן יחסית לגודל האוכלוסייה גדול מזה של מדינות אחרות בגרמניה.
ראש ממשלת הסן החל מ-2010 הוא פולקר בופייה (Volker Bouffier) מה-CDU (המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית).
הסן היא המדינה היחידה בגרמניה שבחוקה שלה קיים עדיין עונש מוות. העונש איננו מופעל משום שלפי חוקת גרמניה, הגוברת על חוקת המדינה, עונש המוות אסור.
המיתון הכלכלי הפוקד את גרמניה בעשור האחרון פגע בהסן בצורה קלה יחסית. שיעור האבטלה (כ-10% בשנת 2006) נמוך מהממוצע הגרמני, ואוכלוסיית המדינה גדלה לאיטה, בניגוד למגמה ברוב אזורי גרמניה, שם האוכלוסייה מתכווצת. במרץ 2020 התאבד שר הכלכלה תומאס שפר על רקע המשבר הכלכלי לאור מגפת הקורונה.
הסן נותרה אלמונית יחסית לתיירים מחוץ לארץ, אך עריה הקטנות מפורסמות בכל גרמניה: במושבת האומנים של דרמשטאדט ניתן לראות את אדריכלות האר-נובו מבכל עיר אחרת בגרמניה; מארבורג ולימבורג, שתיהן שוכנות לגדות נהר הלאהן (Lahn), יובלו הרומנטי של הריין, ידועות במרכזיהן העתיקים, שנשתמרו היטב מאז ימי הביניים. פרנקפורט, אחת הערים החשובות בגרמניה ובאירופה, אינה ידועה לרבים כעיר תיירותית, אך בכל זאת יש לה רבות להציע בתחום זה (קתדרלה מרשימה ומצבור בניינים עתיקים לגדות נהר המיין, בין השאר).
ברמן
בְּרֶמֶן (בגרמנית: Bremen) היא אחת משלוש ערי-המדינה בגרמניה, יחד עם ברלין והמבורג, אך בניגוד להן, המדינה ברמן מורכבת מברמן, שהעניקה למדינה את שמה, ומהעיר ברמרהאפן (Bremerhaven), הנמצאת 53 ק"מ צפונית לה. השטח בין שתי הערים שייך למדינת סקסוניה התחתונה. ברמן היא העיר העשירית בגודלה בגרמניה, עם כ-550 אלף תושבים, המתפרסים על שטח גדול יחסית - 325 קמ"ר (העיר החמישית בגודל שטחה בגרמניה). נמלה של ברמן הוא השני בגודלו בגרמניה, אחרי זה של המבורג. כשמינית מתושבי ברמן אינם גרמנים; מתוכם כ-40% הם טורקים. בשנת 2004 הוכרזו בית עיריית ברמן ופסל רולנד שלידו כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
העיר הוזכרה בכתב לראשונה בשנת 782, כשחיל הצבא של קרל הגדול התקדם לאורך נהר הווזר במטרה לנצר את השבטים ששכנו במקום. חמש שנים לאחר מכן ייסד בה קארל את הבישופות הראשית של צפון אירופה, ובכך הפכה העיר לאחד מהמרכזים הראשיים של העולם הנוצרי. הבישופים ששלטו בברמן היו הכוח המניע מאחורי מעשה ההתנצרות של ארצות סקנדינביה.
במאה ה-12 קרא היינריך הארי, דוכס סקסוניה, תיגר על עוצמתם הרבה של הארכיבישופים. היינריך הפך לשליט בפועל של ברמן, מה שהפחית מכוח הכמורה. ברמן הפכה לעיר מסחר מצליחה שכללה נמל גדול, שאוניותיו חלשו על כל החלק הדרומי של הים הצפוני. השליטה הזו הסתיימה כאשר ברית ערי הנזה, שהייתה בתחילה מצומצמת רק לים הבלטי, החלה להתפשט גם לים הצפוני. בשנים המוקדמות של המאה ה-14 התקיפו אוניות מטעם ברמן את אוניות ערי ברית הנזה. כדי להימנע ממלחמה הוסכם על צירוף ברמן לברית הערים.
ברמן נשארה חברה לא נלהבת בברית הנזה. למרות שברמן דרשה סיוע ועזרה במלחמותיה עם שבטים שונים על פריזיה, היא לא השתתפה במרבית מהמבצעים שנערכו על ידי ברית הנזה בים הבלטי. המאבק הוחרף עוד יותר ב-1425, כשתושבי ברמן שרפו מסמכים הנזאטיים בכיכר העיר. ב-1427 כבר לא הייתה ברמן חברה בברית הנזה; אובדן הכוח הפתאומי הוביל לתביעות טריטוריאליות מצד מדינות שכנות לברמן; המדינה נאלצה למסור שטחים ניכרים.