בשנת 1971 הפתיעה ג'וני בהחלטתה לקחת פסק זמן מהופעות ולהשקיע את זמנה בכתיבה וציור בלבד. תקופה זו היה טעונה רגשית באופן חריג מבחינת מיטשל, והדבר בא בניגוד חד עם האופן בו נתפסה בעיני הציבור. בתקופה מבלבלת זו, בה טיילה וחוותה ללא הפסק, כתבה מיטשל את שיריה מתוך החוויות והרגשות הללו, ואלה נכנסו באותה השנה לאלבומה הרביעי, והחשוב ביותר, "Blue". האלבום הפך באופן מידי להצלחה מסחרית וביקורתית, והגיע לעשרים המקומות הראשונים במצעדים. גדולתו של האלבום הייתה באופן בו טיפלה מיטשל בנושאים שונים הקשורים לחייה ולרוח התקופה, ובאופן בו העבירה את מסריה באופן הכנה והגלוי ביותר שמוזיקאי הצליח להעביר עד אז. נושאי האלבום כללו את גילוי האהבה ("My Old Man", "A Case of You") ואבדנה ("River", "The Last Time I Saw Richard"), תקווה לעתיד ("All I Want"), סוד עברה ("Little Green"), והעיסוק בשירה שלעצמה ("Blue"). בריאיון עם קמרון קרואו בשנת 1979 אמרה מיטשל: "בתקופה זו בחיי, לא היו לי שריונות. הרגשתי כמו עטיפת צלופן על קופסאות סיגריות. כאילו אין לי כל סודות מהעולם ושאין בי את היכולת להעמיד פני חזקה".
לאחר ההצלחה האדירה של "Blue", החליטה מיטשל לחזור אל הבמות. במסע ההופעות החדש הציגה מספר שירים חדשים, שבהמשך נכנסו אל אלבומה החמישי, "For the Roses". האלבום יצא לאור באוקטובר 1972, ובאופן מיידי הגיע לראש המצעדים. הסינגל שיצא מהאלבום, "You Turn Me On, I'm a Radio", הגיע אל המקום העשרים וחמישה במצעדי הרדיו; זהו הסינגל הרשמי הראשון שלה שהפך ללהיט גדול.
אלבומה הבא של מיטשל, "Court and Spark", יצא לאור בינואר 1974 במסגרת חברת תקליטים חדשה, Asylum Records והפך לאלבום המצליח ביותר שלה מבחינה מסחרית, עד היום. הוא גם כולל בתוכו מקבץ מהלהיטים הגדולים שלה, כמו "Free Man in Paris" שנכתב על מנהל חברת התקליטים דייוויד גפן, "Raised on Robbery" ו-"Help Me", שהיה לשיר היחיד שלה שהגיע למקום השביעי במצעדים. האלבום הציג שינוי גישה סגנונית של מיטשל: בעוד שאלבומיה הקודמים היו בסגנון הפולק בלבד, באלבום זה היו נגיעות ג'אז שולטות ברוב שירי האלבום.
בפברואר של אותה שנה, יצאה מיטשל למסע בהופעות ברחבי ארצות הברית וקנדה במשך חודשיים. מספר הופעות מאותו סבב הוקלטו בשביל אלבום הופעה, אשר יצא בנובמבר של אותה שנה. האלבום, שנקרא "Miles of Aisles", היה אלבום כפול שכלל מבחר מהופעותיה באותם החודשיים. האלבום הגיע בסופו של דבר למקום השני במצעדים, משתווה בדרך ל-"Court and Spark". גרסת הופעה ל-"Big Yellow Taxi" יצאה כסינגל של האלבום והצליחה באופן מכובד.
בינואר של שנת 1975, הייתה מיטשל מועמדת ארבע פעמים לפרס גראמי, והייתה לאישה היחידה באותה שנה שהייתה מועמדת לפרס אלבום השנה, על "Court and Spark". מבין ארבע המועמדויות, זכתה בפרס ארגון הקולות על השיר "Down to You" מתוך האלבום.
1975-1979 תקופת הג'אז.
באביב של שנת 75, נכנסה מיטשל להקלטות של שירים חדשים מתקופת מסע ההופעות של אותה שנה. לאחר מספר חודשים, הרכב שלם עליו היא מנצחת, הקליט את השירים הללו, אשר יצאו באלבום "The Hissing of Summer Lawns". האלבום נמכר בעותקים רבים והגיע אל צמרת המצעדים, אך הביקורות לא שיבחו אותו כמו קודמיו. במהלך אותה השנה הופיעה מיטשל במסע הופעות מאוגד שכלל בתוכו גם את בוב דילן וג'ואן באאז.
בתחילתה של שנת 1976, יצאה מיטשל למסע במכונית עם חברים עד למיין, ובחזרה נסעה לבדה. אלבומה הבא, תואר בתור תוצר מאותן הנסיעות, כאשר שירים שנכתבו במהלכן, לצד שירים חדשים מההופעות, נכנסו אל "Hejira". האלבום יצא לאור בנובמבר של אותה שנה והחזיר לה את אהדתם של המעריצים והמבקרים כאחד, והגיע אל המקום השלושה עשר במצעדים. הוא הגיע תוך שלושה שבועות אל מעמד "אלבום זהב" וזכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו. שני שירים מהאלבום, "Coyote" ו-"Blue Motel Room" יצאו יחד בתור סינגל, אך לא הצליחו להגיע אל המצעדים. על אף שהצלחת האלבום לא הייתה עצומה כמו קודמיו, מעמדו במהלך השנים התעצם, וגם הוא נחשב לאחת מיצירותיה האהובות של מיטשל. לפי דבריה: "אני מאמינה שרבים יכולים לכתוב ולבצע שירים כמו שלי, אך מבחינתי, השירים ב- "Hejira" יכולים להיווצר רק על ידי". האלבום זיכה את מיטשל במועמדות אחת לגראמי על הקול הנשי הטוב ביותר, אך הפרס נקטף בידי לינדה רונסטאדט. באלבום שיתפה פעולה לראשונה עם הבסיסט האגדי ג'אקו פסטוריוס.
בקיץ של שנת 1977 החלה מיטשל לעבוד על אלבומה הכפול הראשון. בעבודה אל האלבום, הרגישה מיטשל חופשייה יותר, מאחר שהחוזה עם חברת "Asylum" קרב אל סופו, והדבר בא לידי ביטוי בשירי האלבום, שחלקם הציגו התנסויות מוזיקליות שונות. האלבום, "Don Juan's Reckless Daughter", יצא בדצמבר של אותה שנה וזכה לתגובות מעורבות אך חיוביות, כאשר ביצועים ושירים מסוג זה, אשר לא היו צפויים מאמן בקנה מידה כמו מיטשל, זכו להצלחה רבה והאלבום הגיע למקום העשרים וחמישה במצעדים. עטיפת האלבום עצמה יצרה מחלוקת משל עצמה. מיטשל הוצגה במספר תמונות על העטיפה, ביניהן בתור גבר שחום עור.
מספר חודשים לאחר הוצאת האלבום, הוזמנה מיטשל להיפגש עם אמן הג'אז צ'ארלס מינגוס, אשר התעניין בעבודתה האחרונה, ורצה לעבוד אתה. אלבומה הבא היה תוצאה של שיתוף הפעולה עמו. מינגוס נפטר לפני סיום העבודה בשנת 1979. התוצר הסופי, "Mingus", יצא בינואר, אך זכה לביקורות פושרות, ועל אף שהגיע למקום גבוה במצעדים מהאלבום הקודם, היה לראשון שנמכר בפחות מחצי מיליון עותקים.
את מסע ההופעות בקיץ לקידום האלבום באותה שנה הקליטה וצילמה מיטשל על מנת להוציא בתור אלבום וסרט הופעה, בשם "Shadows and Light". האלבום יצא בספטמבר 1980 וזכה להצלחה במצעדים. הסינגל שיצא מהאלבום, "Why Do Fools Fall in Love", הצליח בקושי להגיע למאה השירים הראשונים במצעדים.
1980-1990 תקופת תקליטי "גפן".
במשך שנה וחצי, עבדה מיטשל בעקביות על אלבומה הבא, "Wild Things Run Fast". האלבום נועד היה לצאת כאלבום האחרון שלה בחברת "Asylum", אך בעל החברה, דייוויד גפן, רצה אותו תחת החברה החדשה שתכנן להקים, "Geffen Records". כאשר האלבום יצא לחנויות, הוא היה תחת שמה של החברה החדשה. האלבום יצא בסתיו של שנת 1982, והציג את חזרתה של מיטשל ליצירת שירי פופ כמו "Chinese Cafe/Unchained Melody" ו-"Baby I Don't Care", גרסה מחודשת לאלביס פרסלי אשר הגיע למקום גבוה במצעדים יותר מכל שיר שמיטשל ביצעה במהלך שנות השבעים, על אף העבודה הרבה, האלבום לא הצליח להעפיל לראש המצעדים.
בתחילת שנת 1983, יצאה מיטשל למסע הופעות עולמי, ביפן, אוסטרליה, אירלנד, בריטניה ומדינות אירופה. בסופו, כתבה מיטשל שירים חדשים, ובהמלצת גפן, שכרו השניים את אמן הסינת'-פופ תומאס דולבי בתור מפיק בעל ניסיון בתחום החדש אליו שאפו להגיע. סגנון העבודה החדש היה שונה למיטשל, ואף קשה, מאחר הוא כלל מעורבות רבה של דולבי אשר שינתה את המוזיקה המקורית שמיטשל כתבה. התוצר היה האלבום "Dog Eat Dog", שיצא לאור באוקטובר 1985, וזכה לביקורות שליליות לרוב. מכירותיו היו פושרות, והוא הגיע מתחת למקום החמישים במצעדים. היה זה המקום הנמוך ביותר אליו הגיע מיטשל במצעדים מאז אלבום הבכורה הבוסרי שלה.
על אף כישלון האלבום, המשיכה מיטשל בניסיונות מוזיקת הסינתסייזר והאלקטרונית, וכללה שיתוף פעולה עם אמנים כמו וילי נלסון, בילי איידול, ונדי וליסה, טום פטי, דון הנלי ופיטר גבריאל. שם האלבום היה "Chalk Mark in a Rain Storm" והוא יצא בשנת 1988. הסינגל הראשי שיצא מהאלבום היה "My Secret Place" אשר לא זכה להצלחה במצעדים. קליפ השיר, לעומת זאת, זכה להצלחה מסוימת בטלוויזיה. ביקורות רבות היו בעד האלבום, בין השאר בזכות שיתוף הפעולה בין כל כך הרבה אמנים, והוא הגיע למקום הארבעים וחמישה במצעדים.
לאחר שחרור האלבום, השתתפה מיטשל במופע של רוג'ר ווטרס, אשר העלה את "החומה" בברלין, לכבוד הריסת חומת ברלין. לצד אמנים רבים אשר המחיזו את שירי האלבום, ביצעה מיטשל את "Goodbye Blue Sky".
1990-2000 תהפוכות ותחייה.
בתחילת שנות התשעים, עבדה ג'וני מיטשל בקדחתנות על כתיבת שירים חדשים, ועיבודם במספר פעמים רב. את העיבודים הסופיים העבירה לחברת התקליטים "Geffen", כאשר לבסוף הם יצאו באלבום "Night Ride Home" במרץ 1991. האלבום זכה לביקורות טובות בהרבה מעבודותיה בשנות השמונים, ואף הצליח לשפר את המוניטין של מיטשל כאשר הגיע למקום הארבעים ואחד במצעדים האמריקניים, ולמקום העשרים וחמישה במצעדים הבריטיים. בעיני רבים, הוא סימן גם את חזרתה של מיטשל אל שורשיה האקוסטיים, אך החזרה האמיתית הייתה עם אלבומה הבא "Turbulent Indigo".
"Turbulent Indigo" יצא בשנת 1994, והציג את העבודה הפשטנית, הישירה והאותנטית ביותר שלה מזה שנים. הוא שילב בתוכו מסרים פוליטיים (בשיר "Sex Kills"), וחברתיים ("Sunny Sunday", "Borderline"). אלבום הקאמבק זיכה את מיטשל בשני פרסי גראמי. הצלחת האלבום הביאה גם לסיום העבודה בין מיטשל ללארי קליין, אשר עבד אתה בארבעת האלבומים הקודמים.