בפברואר 1976 פרש מויניהאן מתפקידו באו"ם ורץ ונבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית, לסנאט האמריקאי, כאחד משני נציגיה של מדינת ניו יורק (הסנאטור השני מניו יורק היה יעקב יעבץ, היהודי הרפובליקני). הוא החזיק מישרה זו לאחר מכן במשך 24 שנים, מינואר 1977 עד ינואר 2001, שנתיים לפני מותו, עת הוחלף על ידי הילרי קלינטון.
עמדתו האנטי קומוניסטית החזקה של מויניהאן לא השתנתה אמנם גם בתקופתו בסנאט, אבל עם השנים הוא החל לראות בברית המועצות יותר משום "ענק חולה" מאשר איום על הדמוקרטיה ועל ארצות הברית. כבר ב-1979 הוא כתב בניוזוויק על המתחים האתניים הקשים בברית המועצות ובינואר 1980, בנאום נבואי כמעט, בסנאט, הוא אמר: "ברית המועצות היא חברה חולה, המצויה בבעיות קשות. הכלכלה שלה מצויה בסטגנציה ואולי אף בירידה. חוסר הסדר החברתי הוא פתולוגי ממש. ההשפעה של שני אלה היא רבת עוצמה... המאורע המכונן של העשור הקרוב צפוי להיות התפרקותה של האימפריה הסובייטית". בהתאם לדעה נבואית זו, שהלכה והוכחה כנכונה עם עבור השנים, החל מויניהאן להשמיע דעות שנראו לשמרנים כיוניות וכשינוי כיוון שלו במדיניות החוץ, אך בפועל תאמו את דעתו, שהאויב במלחמה הקרה כבר הובס בעצם ואין טעם להמשיך ולהגביר כוחות ולהשקיע עוד ועוד כספים במלחמה מולו. למשל, במחצית הראשונה של שנות השמונים הוא התנגד לטענה כי הסנדיניסטים בניקרגואה נתמכים על ידי ברית המועצות והתנגד לסיוע האמריקאי לקונטראס.
ב-1991 הפתיע מויניהאן רבים מתומכיו כאשר התנגד למתן הרשות לנשיא ג'ורג' בוש (האב) לפתוח במלחמת המפרץ. ייתכן שעשה זאת במסגרת היצמדות לקו מפלגתי כנגד הממשל הרפובליקני.
ב-1993 אמר עליו הסנאטור טד קנדי, כי מויניהאן הוא הדוגמה למה שהתכוונו האבות המייסדים שלנו, כשהגו את רעיון הקונגרס האמריקאי, כאחת מזרועות הממשל.
ב-9 באוגוסט 2000 קיבל מויניהאן את מדליית החירות הנשיאותית, העיטור האזרחי האמריקאי הגבוה ביותר, מידי הנשיא ביל קלינטון, יחד עם עוד 14 אישים, ביניהם שמעון ויזנטל, ג'סי ג'קסון, ג'ון קנת גלבריית' ואחרים.
שנותיו האחרונות.
ב-2000 החליט מויניהאן שלא לרוץ לכהונה חמישית בסנאט, ואת מקומו ירשה הגברת הראשונה הילרי קלינטון. בשנתיים האחרונות לחייו הוא כיהן כמרצה בבית הספר למדיניות ציבורית על שם מקסוול באוניברסיטת סירקיוז. הוא נפטר מסיבוכים לאחר ניתוח אפנדקטומיה.
הנצחתו.
פרופסור ג'ורג' פ. וויל כתב על מויניהאן שהוא "כתב בחייו יותר ספרים ממה שרוב הסנטורים קראו". מייקל ברון כתב עליו שהוא היה "איש האשכולות הטוב ביותר בין הפוליטיקאים מאז לינקולן והפוליטיקאי הטוב ביותר בין ההוגים מאז תומאס ג'פרסון."
המכון לעניינים בינלאומיים בבית ספר מקסוול למדיניות ציבורית באוניברסיטת סירקיוז וכן בית המשפט הפדרלי בניו יורק נושאים כיום את שמו של מויניהאן. תחנת הרכבת המרכזית של העיר ניו יורק, תחנת פנסילבניה, אמורה להיות מורחבת ומשופצת, ובתצורתה החדשה (הצפויה להיחנך ב-2016) תיקרא על שם מויניהאן.
החדר של מרי
החדר של מרי הוא ניסוי מחשבתי פילוסופי שניסח פרנק ג'קסון במאמרו "קווליה אפיפנומנלית" (Epiphenomenal Qualia) ולאחר מכן הורחב במאמרו "מה מרי לא ידעה". ניסוי המחשבה משמש כטיעון על סמך ידע נגד פיזיקליזם - הגישה כי העולם, כולל העולם המנטלי, הוא כולו פיזיקלי. הוויכוח שהתעורר בעקבות ניסוי המחשבה הביא להוצאת הספר "יש משהו בנוגע למרי" (There is Something About Mary, 2004) שכלל את תגובותיהם של דניאל דנט, דייוויד לואיס ופול צ'רצ'לנד.
רקע.
"חדרה של מרי" הוא ניסוי מחשבתי שמטרתו היא להראות כי קיימות תכונות לא פיזיקליות וידע הניתן להשגה רק על בסיס ניסיון תודעתי. הניסוי מנסה להפריך את התאוריות הקובעות שכל מה שניתן לידיעה הוא ידע פיזיקלי. הניסוי הוא חלק מדיון פילוסופי מהעשורים האחרונים בפילוסופיה של הנפש. בכל הנוגע לבעיית גוף-נפש, מתמקד הדיון הפילוסופי בשנים האחרונות בעצם האפשרות של העמדה (רדוקציה) של כל סוג של הסבר, ידע ותופעה, לרמה הפיזיקלית. חלק מהמטריאליסטים תומכים באפשרות לרדוקציה מסוג זה. מנגד, פילוסופים כמו פרנק ג'קסון ותומאס נייגל (במאמרו "איך זה להיות עטלף?"), העלו את הבעייתיות שנובעת מתהליך רדוקציוני זה. חדרה של מרי הוא דוגמה מרכזית לבעייתיות זו.
ניסוי המחשבה.
ניסוי המחשבה הוצע במקור על ידי פרנק ג'קסון כך:
במילים אחרות, מרי היא מדענית שיודעת כל מה שניתן מדעית לדעת על צבעים, אבל היא מעולם לא חוותה ראיית צבע. השאלה שמעלה ג'קסון היא: ברגע שהיא תראה לראשונה צבע, האם היא תלמד משהו חדש?
אונטולוגית, הטיעון הבא מוכל בניסוי המחשבה:
לכן: היה ידע כלשהו בנוגע לתפיסת הצבע האנושית שמרי לא הכירה לפני יציאתה מהחדר. לפיכך, לא כל ידע הוא ידע פיזיקלי.
רוב הכותבים מתמקדים בדוגמה זו של ג'קסון על מרי, אך ג'קסון השתמש בדוגמה נוספת במאמרו: אדם כלשהו בשם פרד מסוגל לראות צבע שלא מוכר לאנשים רגילים. ייתכן ונרצה לדעת איזה צבע חווה פרד כשהוא מתבונן באובייקט בעל צבע מיוחד זה. הטענה היא שללא תלות בכמות הידע שנצבור לגבי תפיסת הצבעים של פרד, לעולם לא נוכל לדעת איזה צבע הוא חווה, בדומה למרי, שלא ידעה את חוויית ראיית האדום עצמה. בשני המקרים, לסובייקט אפיסטמולוגי א' אין גישה לידע מסוים של סובייקט ב': א' לא יכול לדעת אם ב' חווה תכונה תפיסתית ת' במקרים מסוימים. הידע הזה על סובייקט ב' חסום בפני א', מפני ש-א' לא חווה את תכונה ת' בעצמו.
Israel Law Review
The Israel Law Review הוא כתב עת משפטי ישראלי, הוותיק ביותר שיוצא לאור בשפה האנגלית.
היסטוריה.
כתב העת נוסד בינואר 1966 בידי Israeli Law Review Association בחסותם של חברי סגל בכירים מהפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים. בעת היווסדו היה זה כתב העת השני למשפטים שראה אור בישראל (הראשון היה "הפרקליט", שהוצא לאור בידי לשכת עורכי הדין בישראל ופרסם מאמרים פרקטיים קצרים בשפה העברית. במקור שקלו להוציאו בצרפתית, אולם לבסוף הוחלט לפרסמו באנגלית.
העורך הראשון של כתב העת היה פרופ' אביגדור לבונטין. בשנים 1996–2001, עורכתו הראשית הייתה פרופ' פרנסס רדאי. מאז 2008 כתב העת מנוהל על ידי מרכז מינרבה לזכויות אדם בפקולטה למשפטים בירושלים. עורכיו הראשיים שם סר פרופ' נייג'ל רודלי מאוניברסיטת אסקס ופרופ' יובל שני מהפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, והעורכת האקדמית היא פרופ' יעל רונן. מאז 2012 כתב העת מוצא לאור על ידי Cambridge University Press.
מאז היווסדו השיפוט בכתב העת מבוסס על ביקורת עמיתים.
באנציקלופדיית Great American Lawyers, an Encyclopaedia, התייחסו לכתב העת בשנת 2001 כאל "אחד מכתבי העת האקדמיים היוקרתיים ביותר".
נושאים.
עד 2008 התמקד כתב העת במשפט הישראלי ובסוגיות הרלוונטיות לחברה הישראלית.
מאז 2008, כאשר ניהול כתב העת עבר למרכז מינרבה לזכויות אדם, הוא מתמקד בזכויות אדם, משפט ציבורי ומשפט בינלאומי פומבי. הוא בוחן את השלכותיהן של הנורמות המשפטיות במצבי קונפליקט ואי-ודאות פוליטית.
תמצית ומפתח העניינים.
מפתח העניינים של כתב העת מתפרסם בלקסיס נקסיס
ו-EBSCO
מאמרים ידועים.
ב-1969 פרסם חיים כהן, שופט בית המשפט העליון, מאמר בכתב העת, עליו דווח ב-Associated Press וזכה לפרסום נרחב בעיתונות, שבו הוא טוען שההנהגה היהודית ניסתה להציל את ישו מידי עונש המוות שהוטל עליו בידי השלטונות הרומאיים, אולם ישו מיאן לשתף פעולה.
אלן דרשוביץ (מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד) פרסם גם הוא בכתב העת.
ראיין אגולד
ראיין ג'יימס אגולד (באנגלית: Ryan James Eggold; נולד ב-10 באוגוסט 1984) הוא שחקן ובמאי קולנוע אמריקאי המוכר בעיקר בשל גילום הדמויות ד"ר מקס גודווין בסדרה "ניו אמסטרדם", ראיין מת'יוס בסדרה "90210" וטום קין בסדרה "הרשימה השחורה".
ביוגרפיה.
אגולד סיים לימודיו בתיכון הקתולי "סנטה מרגריטה" ב-2002, בו השתתף בהרבה הפקות תיאטרון בית-ספריות. הוא למד את אומנויות התיאטרון באוניברסיטת דרום קליפורניה עד שנת 2006. בזמנו החופשי הוא כותב ומלחין שירים, מנגן על גיטרה ופסנתר ושר בלהקה.
קריירה.
ראיין אגולד מזוהה בעיקר כד"ר מקס גודווין בסדרה "ניו אמסטרדם", מנהל בית החולים שמאתגר את המערכת בשביל להציל את המטופלים ולשנות את העולם.
לפני כן, היו לאגולד תפקידים מינוריים בסדרות צעירים חסרי מנוח (CBS), הפמליה (HBO), "Out of Jimmy's Head" (Cartoon Network), אחים ואחיות (ABC) ובורוניקה מארס (CW), עד שקיבל תפקיד קבוע בסדרה של רשת FX צה!ב.
במקביל לעבודתו בטלוויזיה, אגולד הופיע לראשונה על בימת התיאטרון בהצגה "Dead End" בבימויו של ניק מרטין. מאז הופיע בהפקות "Leipzig" ו"Marat/Sade".
הוא מגלם את מורה האנגלית ראיין מת'יוס בספין אוף של בוורלי הילס 90210, 90210 (CW), למרות העובדה שהוא קרוב במציאות לגילם של השחקנים שמגלמים את תלמידיו, ואף צעיר מהשחקנים מאט לנטר, מייקל סטגר וטרבור דונובן.
ביוני 2011 מספר מגזיני טלוויזיה ועיתונות דיווחו כי אגולד חתם על חוזה הצטרפות לאופרת הסבון של CBS היפים והאמיצים, אך כחודש לאחר מכן דווח כי אגולד יגלם תפקיד קטן בסדרה.
בשנים 2014–2017 השתתף בסדרה הרשימה השחורה, בה גילם את טום קין, בן זוגה של אליזבת' (ליז). ב-2017 גילם את אותה דמות בתפקיד ראשי בסדרה הבת "".
מהריט&quot;ץ
בילבאו ארנה