טיתי בהטאצ'אריה (נולדה ב-1971) היא פרופסור חברת סגל להיסטוריה ומנהלת התוכנית ללמודים גלובליים באוניברסיטת פרדו המתמחה בהיסטוריה דרום אסייתית מודרנית . היא פמיניסטית מרקסיסטית בולטת ואחת המארגנות של שביתת הנשים הבינלאומית ב -8 במרץ 2017. היא דוברת חריפה בתחום זכויות האדם של הפלסטינים ותומכת נלהבת של BDS.
ביוגרפיה.
בהטאצ'אריה גדלה בהודו. משפחתה הייתה קומוניסטית. מצד אמה במפלגה המרקסיסטית לניניסטית של הודו ומצד אביה במפלגה המאואיסטית והיא חוותה בילדותה פשיטות של המשטרה על בית משפחתה. היא חיה ועובדת בווסט לאפייט, אינדיאנה . היא אמא לבת אחת.
קריירה אקטיביסטית וכתיבה.
בהטאצ'אריה כותבת בהרחבה על התאוריה המרקסיסטית, על המגדר ועל איסלאמופוביה בפוליטיקה למגזינים וכתבי עת אקדמאים כגון המגזין ללימודי אסיה , חקר דרום אסיה , האינתיפדה האלקטרונית , ג'ייקובין , סלון. קום וסקירה שמאלית חדשה . היא חברת מערכת של המגזין ISR
ספרה "שומרי התרבות: מעמד, חינוך, והאינטלקטואל הקולוניאלי בבנגאל" (באנגלית: "The Sentinels of Culture: Class, Education, and the Colonial Intellectual in Bengal") יצא לאור ב־2005 בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד. הספר בוחן את הקשר המכונן בין תהליכים של היווצרות מעמד לבין היווצרות האומה. הספר מתמקד בהיבט מסוים מאוד של ההיסטוריה החברתית של המעמד הבינוני הבנגלי: העיסוק האובססיבי שלהם בתרבות ובחינוך.
היא ערכה את הספר "תאוריית הרבייה החברתית" (באנגלית: "Social Reproduction Theory") אשר יצא לאור ב-2017 בהוצאת פלוטו. זהו אוסף פורץ דרך בנושא חיי היומיום תחת הקפיטליזם. הספר מתמקד בנושאים כגון טיפול בילדים, בריאות, חינוך, חיי משפחה ותפקידים של מגדר, גזע ומיניות, שהם לטענת המחברים פקטורים מרכזיים להבנת הקשר בין ניצול כלכלי ודיכוי חברתי. היא השתתפה יחד עם כותבות אחרות כגון אנג'לה דייוויס, רסמייה עודה , קיאנגה ימטה טיילור ננסי פרייזר בחיבור המניפסט של התנועה הפמיניסטית הפמיניזם של ה-99 אחוז , שהיא תנועה שורשית פמיניסטית רדיקלית אשר מכירה בהצטלביות ובפעילות אקטיביסטית עבור כל הנשים - כולל אלה שהתעלמו מהן בתנועות פמיניסטיות אחרות.
בהטאצ'אריה מרצה ברחבי העולם, בין היתר בקולקטה, דלהי, בלפסט, לונדון, ברלין ואמסטרדם. כתביה תורגמו לצרפתית, פולנית, ספרדית ובנגלית.
בהטאצ'אריה היא אקטיביסטית למען צדק לפלסטינים ותומכת תנועת החרם.
מרמלדה (ממתק)
ג'יימס פראט
ג'ו אסטיל
ג'וזפין אנטואנט אסטיל (אנגלית: Josephine Antoinette Estill; 25 באפריל 1921 - 9 בדצמבר 2010) הייתה זמרת, מורה לפיתוח קול וחוקרת קול אמריקאית. אסטיל ידועה בעיקר בזכות המחקר שלה ופיתוח שיטת ההדרכה הקולית של אסטיל, מתודה לפיתוח מיומנויות קוליות המבוססת על פירוק פיזיולוגי לגורמים במטרה להשיג שליטה על מנגנונים ספציפיים בתהליך יצירת הקול.
ביוגרפיה.
ג'וזפין אנטואנט ואדאלה נולד בדונורה, פנסילבניה, שבארצות הברית. היא שרה באופן מקצועי ברדיו בפיטסבורג בין השנים 1939 – 1940, ו –1940 – 1947 בהוליווד. לאחר שהתחתנה עם תומאס אסטיל מקולורדו ספרינגס, היא ערכה במהלך שנת 1953 סיור קונצרטי ליד באירופה כולל תוכניות בהאג, אמסטרדם, קופנהגן, אוסלו, לונדון, ציריך, ז'נבה ופריז. במשך 13 השנים הבאות הופיעה אסטיל כסולנית בקולורדו ספרינגס, קולורדו, עם מקהלת האקדמיה של חיל האוויר, התזמורת הסימפונית של קולורדו ספרינגס והאופרה של קולורדו ספרינגס
ב-1969 סיימה אסטיל לימודי תואר ראשון במדעי הרוח באוניברסיטת קולורדו, וב -1971 קיבלה אסטיל תואר שני בחינוך למוזיקה מאוניברסיטת קייס ווסטרן ריזרב בקליבלנד, אוהיו. במהלך לימודיה באוניברסיטת קייס ווסטרן ריזרב, למדה אסטיל קורסי בחירה בנושאי קול וקלינאות תקשורת, וכך נחשפה למעשה לראשונה למדעי הקול.
בשנת 1972, מונתה אסטיל לשמש כמדריכה קולית במחלקת אף-אוזן-גרון, במרכז הרפואי אפסטייט שבסירקיוז, ניו יורק. בתפקיד זה, שמילאה עד לשנת 1979, עבדה אסטיל תחת ד"ר ריי קולטון, וד"ר דוד ברואר, שניים מחוקרי הקול המובילים בארצות הברית באותה תקופה. בתקופה זו החלה במחקר החלוצי שלה בנושא "ששת איכויות הקול": "דיבור" (speech), "פלסט" (falsetto), "יבבה" (sob), "טוואנג" (twang), "אופרה" (opera) ו"צעקה" (belt). קולטון, ברואר ואסטיל הציגו מאמרים רבים על מחקריהם בכנסים בנושא 'טיפול בקול המקצועי' של קרן הקול.
בין השנים 1980 ו-1984, נרשמה אסטיל לתוכנית לדוקטורט בדיבורו ושמיעה באוניברסיטת ניו יורק. היא השלימה את כל חובות השמיעה שלה ועזבה את הלימודים מבלי להגיש את עבודת הדוקטורט.
תחומי העניין של אסטיל ומחקרי הקול שלה הובילו לפיתוח שיטת ההדרכה הקולית של אסטיל ובשנת 1991 ייסדה את חברת 'שיטות פיתוח הקול של אסטיל' במטרה להגן על קניינה הרוחני ולהסדיר תהליך הסמכה אחיד של מדריכים.
ב -10 בספטמבר 2004 הוענק לאסטיל תואר דוקטור לשם כבוד, (LittD) מאוניברסיטת מזרח אנגליה .
אסטיל נפטרה בסנטה רוזה, קליפורניה ב-9 בדצמבר 2010 בנסיבות טבעיות.
מחקר.
אסטיל חקרה תכונות שונות המקושרות לסגנונות שירה שונים באמצעים מדעיים ובסיוע מכשור וטכניקות רפואיות כדוגמת אֶלֶקְטְרוֹמִיוֹגְרַפְיַה, ניתוח אותות קול, צילומי רנטגן ואנדוסקופיה של בית הקול, מדידות אקוסטיות ו שיטות דימות של מיתרי הקול כגון וידאוסטרובוסקופיה. מחקרה הוביל אותה לפיתוח סדרה של תרגילים קוליים שמטרתם פיתוח השליטה של הזמר על מבנים קוליים וקבוצות שרירים מסוימות במערכת הקול. הקלטות וידאו אנדוסקופיות שערכה אסטיל בגרונות של זמרים במהלך ביצוע הדגימו יכולות שליטה ספיציפיות על מנגנונים מסוימים בתהליך יצירת הקול. לדוגמה, טכניקת 'צחוק שקט' הגורמת לנסיגה של המיתרים המדומים. תרגילים מסוג זה ועוד רבים אחרים נכללים בשיטת ההדרכה של אסטיל ומדובר היה על לא פחות ממהפכה בכל הנוגע להבנה ולטכניקות השימוש בכלים שכאלה במהלך הדרכות קוליות.
השפעתה.
אסטיל העבירה קורסים וסדנאות רבים סביב שיטתה בכל רחבי העולם. לדוגמה, היא הוזמנה להציג בלונדון בפני העמותה לחקר הקול ואיגוד הקול הבריטי ובקורסים שארגנה ג'יליאן קייס. השפעתה של אסטיל ניכרת במיוחד בחוגי התיאטרון בבריטניה, שם זכו שיטותיה לאימוץ מהיר ולפופולריות רבה.
סופרים ומבצעים רבים הכירו באסטיל ובשיטתה בפיתוח העבודה שלהם. ביניהם: ג'יליאן קייס, דיירדר טראנדל (Deirdre Trundle), מרי מקדונלד קלימק (Mary McDonald Klimek), דונה סוטו -מורטיני (Donna Soto-Morettini), ג'ואן לאדר (Joan Lader), לייזה אולסון (Lise Olson), דיין צ'לפין () וקלי בלאקהרסט ().
מארני ניקסון נזכרת ב'לחימה עם המורה הנפלאה הזאת, ג'ו אסטיל', כשהתחילה לחקור את טכניקת הבלטינג ואת הפדגוגיה.
חסידות גוואדז'יץ
האופציה הביסקסואלית
האופציה הביסקסואלית (מאנגלית: The Bisexual Option) הוא ספר שנכתב ב-1978 על ידי הפסיכיאטר האמריקאי פריץ קליין. המהדורה השנייה של הספר יצאה ב-1993. הספר נחשב לאחת מהעבודות הראשונות על ביסקסואליות בדיסציפלינה של מחקרים קוויריים .
הספר אומר ומראה כי ביסקסואליות קיימת וכי אנשים עשויים להתאים לרצף של נטייה מינית זו. הספר גם מסייע להסביר מי הם ביסקסואלים ולמה יש להם בעיות בקהילות הטרוסקסואליות, הומוסקסואליות ולסביות.
רצנית אוליביה
רצנית אוליביה (שם מדעי: Calosoma olivieri) היא חיפושית ממשפחת הרצניתיים. חיפושית שחורה בוהקת באורך 18–20 מילימטר, הניזונה מטריפת פרוקי-רגליים – זחלי פרפראים וזבובאים מהווים מזון מועדף עבורה. היא איננה מזיקה ונחשבת למועילה לאדם, עקב היותה מדבירה ביולוגית של מזיקים רבים.
תפוצתה של רצנית אוליביה היא רחבה. החיפושית נפוצה באפריקה, מזרח אסיה, המזרח התיכון ודרום אירופה. בישראל היא מצויה ברוב אזורי הארץ, כולל באזורי המדבר. הבוגרים פעילים מרבית השנה למעט בעונה החמה ביותר. הבוגרים מעופפים ונמשכים לאור.
באפריל 2019 (ה'תשע"ט) נצפו בישראל כמויות חריגות בגודלן של הרצניות, וזאת עקב החורף והאביב של אותה שנה שהיו רוויים בגשם לאורך כל התקופה. הגשם סיפק להן שפע של מזון ולכן הן התרבו בכמויות עצומות. מאחר שהיא נמשכת לאור פרטים רבים התקבצו סביב מקורות תאורה מלאכותית במשכנות ויישובי האדם. הכמויות הגדולות עוררו תבהלה ציבורית קטנה, אך המשרד להגנת הסביבה וארגוני טבע ומדע פרסמו הבהרות שהחיפושית איננה מזיקה (היא לא מסוכנת, לא רעילה ולא ארסית, לא מזיקה לחקלאות ולא מפיצה מחלות) אלא מועילה (מדבירה מזיקים), ולכן אין לחשוש מפניה ואין צורך להדביר או לרסס נגדה.
נקר שנהבי
נקר שנהבי (שם מדעי: "Campephilus principalis") הוא מין נכחד של עוף ממשפחת הנקריים אשר חי בעבר באמריקה הצפונית.
נקר זה היה המין הגדול ביותר ממשפחתו באמריקה הצפונית ואולי גם בעולם. הוא הגיע לאורך 50 ס"מ ולמוטת כנפיים של 71 ס"מ. במראהו הוא בעל כרבולת גבוהה ואדומה וכן החלק האחורי של הראש אדום עז. שאר הגוף שחור עם פסים לבנים בדומה לפסי בואש והמקור צהוב וארוך מאוד. כמו שאר הנקרים הוא בעל לשון ארוכה היכולה להישלף כדי ללקט חרקים מקליפות העץ.