"Sugar Cane Alley" זכה ביותר מ-17 פרסים בינלאומיים, כולל אריה הכסף בפסטיבל ונציה, וכן את קופה וולפי לשחקנית הטובה ביותר, עבור דרלינג לג'יטימוס, באותו הפסטיבל. הסרט זכה גם בפרס סזאר היוקרתי (המקבילה הצרפתית לאוסקר) עבור סרט הבכורה הטוב ביותר. בין פרסי פסטיבלים רבים, הסרט זכה גם בפרס הציבורי הראשון ב-FESPACO, פסטיבל הסרטים הגדול ביותר של אפריקה.
אחרי שראה את עבודתה של פלסי, רוברט רדפורד בחר בה להשתתף במעבדת הבמאים לשנת 1984 של מכון סאנדנס, ונהיה ל"סנדק" האמריקאי שלה.
עונת יובש לבנה.
הפרויקט הבא שלה, שסיפר את סיפור האפרטהייד בדרום אפריקה, כה ריגש את מרלון ברנדו שהוא יצא מפרישתו כדי להשתתף בסרט, עונת יובש לבנה (1989), ועשה זאת עבור סכום סמלי בלבד. בסרט מככבים גם  דונלד סאת'רלנד וסוזן סרנדון. פלסי ביססה את הסרט על רומן באותו השם מאת הסופר הדרום-אפריקאי אנדרה ברינק. הסיפור מתמקד בתנועות החברתיות של דרום אפריקה והמהומות בסווטו, וזכה לשבחים על כך שתרגם את הפוליטיקה של האפרטהייד למונחים משמעותיים מבחינה אנושית. פלסי הייתה כה נחושה לייצר מצג מדויק של המציאות של האפרטהייד שהיא סיכנה את חייה כשנסעה במסווה לדרום אפריקה כדי לחקור את הנושא. הרופא האישי של נלסון מנדלה ודזמונד טוטו, ד"ר מוטלנה, לקח על עצמו להכיר לה את תושבי סווטו, בעוד היא מערימה על כוחות הביטחון בזהות בדויה כמוזיקאית.
עם הפקת סרט זה, הפכה פלסי לאישה השחורה הראשונה לביים סרט של אולפן הוליוודי, והיא השחורה היחידה (מכל מגדר) שהצליחה להוציא בארצות הברית סרט עלילתי נגד האפרטהייד במשך 27 שנות כליאתו של נלסון מנדלה. הסרט העלה את חמת השלטון בדרום אפריקה, והוא הוחרם שם, למשך תקופה. הופעתו של ברנדו בסרט זיכתה אותו במועמדות השמינית והאחרונה שלו לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, והוא זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של טוקיו. פלסי זכתה בפרס אורסון וולס להישג קולנועי יוצא דופן. כשחגג את יום השנה הראשון להיבחרו כנשיא דרום אפריקה, הזמין נלסון מנדלה את פלסי כאורחת כבוד והעניק לה ראיון בלעדי.
ההדרה מהוליווד.
למרות הצלחת "עונת יובש לבנה", פלסי לא הצליחה לקבל פרויקטים נוספים בהוליווד. כשהסרט היה בשלבי פיתוח, היה הרבה לחץ עליה לספר את הסיפור בדומה לסרט שיצא שנתיים קודם לכן על דרום אפריקה, "Cry Freedom", בו הגיבור הלבן הוא המוקד. פלסי הבהירה למפיק MGM אלן לאד שהיא לא תספר לעולם סיפור בו גיבור לבן הוא המושיע של השחורים, ושבכוונתה לספר את הסיפור של שתי משפחות, כאשר המשפחה הלבנה מגלה את ההשלכות של "פקיחת עיניים" למציאות של האפרטהייד.
כשהחלה פלסי לפתח את סיפורה של בסי קולמן, האישה השחורה וממוצא ילידי הראשונה להחזיק ברישיון טייס, אמר לה מנהל אולפן אחד: "אף אחד לא יעשה את הסרט הזה כי היא שחורה והיא נקבה והיא הדמות הראשית. שימי את זה במגירה, אוזאן. אל תבזבזי את זמנך. הם עוד לא מוכנים לדבר כזה." פלסי מספרת שהאולפנים כן היו מוכנים להציע לה פרויקטים בהם הדמות הראשית היא לבנה, אך שהמחויבות שלה הייתה לסיפור סיפוריהם של שחורים, ומשום כך, לא יצרה מאז סרט בהוליווד. במקום זאת, היא החליטה לחזור לאירופה ולפתח שם את הפרויקטים להם היא מחויבת.
המשך קריירה.
ב-1992, עזבה פלסי את הנושאים הקשים של סרטיה הראשונים, כדי להראות את הרוח ואת החיוניות של מולדתה מרטיניק, בסרט "Simeon" (1992), סיפור אגדות בצורת מחזמר קומי המתרחש בים הקריבי ובפריז. לאחר מכן יצרה את הסרט התיעודי בן שלושת החלקים, "Aimé Césaire, A Voice For History" (1994), על המשורר, מחזאי ופילוסוף המפורסם יליד מרטיניק, אמה סזר. שניהם זכו בפרסים רבים, ולשבחי הביקורת הבינלאומית.
עבודות אחרות כוללות את סרט הדיסני/אולפני ABC שביימה והפיקה פלסי, "Ruby Bridges" (1998), הסיפור של רובי ברידג'ס, הילדה השחורה הראשונה שנכנסה ללמוד בבית ספר משולב גזעית, לאחר החלטת בית המשפט העליון בבראון נגד מועצת החינוך. הנשיא ביל קלינטון ונשיא חברת וולט דיסני, מייקל אייזנר הציגו את הסרט מהבית הלבן לקהל האמריקאי. הסרט של פלסי זכה בארבעה פרסים, כולל פרס כריסטופר, פס הומניטאס, הפרס הלאומי למדיה חינוכית, ופרס האמנים הצעירים.
פלסי ביימה את הסרט "The Killing Yard" (2001) עבור סרטי פרמאונט/שואוטיים, בכיכובו של אלן אלדה ומוריס צ'סטנאט. הדרמה מבוססת על אירועים אמיתיים סביב המהומות בכלא אטיקה בשנת 1971, להן הייתה השפעה משמעותית על מערכת הכליאה והליכי המשפט האמריקאים. הסרט בפרס פטיש הזהב מטעם לשכת עורכי הדין האמריקאית.
יצירות בצרפתית.
ב-2006, היא כתבה וביימה את הסרט התיעודי "Parcours de Dissidents" ("המסע של מתנגדי המשטר"), המקוריין על ידי השחקן הצרפתי מועמד האוסקר ז'ראר דפארדיה, על סיפורם הלא ידוע של צעירים וצעירות מן האיים מרטיניק וגוואדלופ, אשר נלקחו מבתיהם ואומנו בפורט דיקס, שבניו ג'רזי, במהלך מלחמת העולם השנייה והפו ללוחמים הידועים בשל גבורתם בחטיבה הראשונה של כוחות צרפת החופשית.
ב-2007, כתבה וביימה פלסי את הסרט התקופתי המתרחש במאה ה-17, "Les Mariées de I’isles Bourbon" ("כלות אי בורבון"). זהו סרט דרמה-הרפתקה אפי, בו שלוש נשים שורדות מסע ימי קשה כדי להינשא בכפייה למתיישבים צרפתיים באי ראוניון.
די סאכע
המחרשה
מיכאל זמלינסקי
מיכאל זמלינסקי (הידוע גם כמיכאלס זמלינסקיס) (בלטבית: Mihails Zemļinskis, באוקראינית: Михайло Валерійович Землинський) (נולד ב 21 בדצמבר 1969 בריגה) הוא פוליטיקאי לטבי ממוצא אוקראיני, וכדורגלן עבר ששיחק בעמדת בלם אחורי בקבוצת סקונטו ריגה ובנבחרת לטביה.
קריירת כדורגל.
זמלינסקי גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל דינמו ריגה. כשהיה בן 17 עזב את דינמו ושיחק במשך 4 שנים בקבוצות חובבים שונות בריגה ובטלין. בשנת 1991, עם כינון לטביה העצמאית הוקמה קבוצת כדורגל חדשה בעיר ריגה - סקונטו ריגה. זמלינסקי זומן לסגל הקבוצה ובמהרה הפך לשחקן הרכב קבוע. הוא שיחק במדי סקונטו ריגה במהלך כל הקריירה שלו וזכה עם הקבוצה ב11 אליפויות ו6 גביעים לאומיים.
פעמיים ניסה זמלינסקי לפתח קריירה בין לאומית, אך ללא הצלחה משמעותית: הוא שיחק חצי עונה בקבוצת BVSC מבודפשט ועונה אחת במדי הפועל כפר סבא מהליגה הישראלית. בשנת 2005 פרש ממשחק פעיל.
נבחרות.
זמלינסקי שיחק בנבחרת הלאומית של לטביה מיום הקמתה לאחר קבלת העצמאות בעקבות התפרקות ברית המועצות. לזכותו 105 הופעות במדי הנבחרת ו12 שערים.
הוא היה בסגל הנבחרת ליורו 2004 - השתתף בכל שלושת המשחקים של הנבחרת בתחרות.
קריירת אימון.
בשנת 2006 הצטרף זמלינסקי לצוות המאמנים של קבוצת JFK אולימפס מהליגה הבכירה בלטביה. בהמשך אימן את קבוצת דאוגבה במשך עונה אחת, שבסופה פוטר מהקבוצה. בשנים 2009 2011 אימן זמלינסקי את הנבחרת הצעירה של לטביה.
קריירה פוליטית.
בשנת 2006 הצטרף זמלינסקי אל מפלגת "הרמוניה", מפלגה סוציאל-דמוקרטית בלטביה. בשנת 2009 הפך לחבר בסאימה (הפרלמנט הלטבי). הוא נכנס לפרלמנט במקומו של חבר הפרלמנט אחרממפלגתו שעבר לתפקיד אחר. בשנת 2010 התמודד באופן ישיר בבחירות לפרלמנט וזכה. מאז ועד היום (2018) משמש כחבר פרלמנט.
מראע'ה
רוקם
ניק נורס
יוז'אן פלסי
טרוור מורגן
טרוור ג'ון מורגן (באנגלית: Trevor John Morgan; נולד ב-26 בנובמבר 1986) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
ביוגרפיה.
טרוור ג'ון מורגן נולד בשיקגו, אילינוי ב-26 בנובמבר 1986, בנם של ליסה מורגן וג'ו בוראסו, יש לו שלושה אחים למחצה הגדולים ממנו, ועוד אח קטן, השחקן ג'ואי מורגן. בגיל 5 עברה משפחתו למחוז אורנג' בקליפורניה, שם החל להופיע בפרסומות. כאשר היה בן 10, עבר עם משפחתו ללוס אנג'לס, קליפורניה כדי לקדם את קריירת המשחק שלו.
קריירה.
פרסומו הראשון הגיע לאחר הופעתטו בסרט הקומדיה "Family Plan" מ-1997, בתפקיד אלק מקנזי. פרסום זה הוביל אותו להופיע ב"ההרפתקה הגדולה של ברני" בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1999 שיחק ב"I'll Remember April" לצד נוריוקי מוריטה והיילי ג'ואל אוסמנט בתור דוק קופר. באותה שנה שיחק בסרט האימה "החוש השישי" בתור טומי טמיסימו יחד עם היילי ג'ואל אוסמנט ששיחק את קואל סר. באותה שנה הוא שיחק גם ב"Genius".
בשנת 2000 שיח בסרטו של רולנד אמריך "הפטריוט" בתפקיד נתן מרטין, בנו של בנג'מין מרטין (מל גיבסון). באותה שנה שיחק ב-"A Rumor of Angels".
בשנת 2001 שיחק בסרט המדע הבדיוני "פארק היורה 3" בתור אריק קירבי, ילד שנאבד באי אשר הוריו הגרושים (ויליאם ה. מייסי וטיה ליאוני) מחפשים אחריו. באותה שנה שיחק גם במותחן "בית משפחת גלאס".
בשנת 2002 שיחק בסרט "The Rookie".
בשנת 2004 שיחק לצד רורי קאלקין בסרט דרמה "משחקי ילדים" בתפקיד רוקי מריק. על גילום תפקיד זה, זכה ב"פרס אינדפנדנט ספיריט".
בשנת 2006 שיחק בסרט "Local Color" בתור ג'ון טליה. על תפקידו זכה בפרס "Fort Lauderdale International Film Festival". באותה שנה שיחק ב"מבעד לחליפה" לצד ניק נולטי.
ב-2008 שיחק בקומדיה "החבר החדש של אמא שלי" בתור אדי. בשנת 2010 כיכב בדרמת הספורט העצמאית "מרדף 3000" לצד ריי ליוטה. בשנת 2011 שיחק בסרט האימה "ערפד" לצד קווין זגרס.
טרבור מורגן
כשהייתי נער קטן
מעריב לעם
סארה עידאן
סארה עידאן (בערבית: سارة عيدان; נולדה ב-4 בפברואר 1990) היא דוגמנית עיראקית שהוכתרה כמלכת היופי של עיראק בשנת 2017 וייצגה לאחר מכן את ארצה בתחרות מיס יוניברס 2017 .
ביוגרפיה.
עידאן נולדה וגדלה בבגדאד, למשפחה מוסלמית שיעית חילונית עם שישה ילדים. הוריה הגיעו במקור מהעיר אל-חלה, שבמחוז באבל (בבל).