ב-2008 קיבלה את עיטור מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
טרישקיאי
טרישקיאי (בליטאית: Tryškiai; בפולנית: Tryszki, טרישקי; ביידיש: טרישיק) היא עיירה השוכנת בצפון-מערב ליטא, במחוז טלז. העיירה הוקמה במאה ה-18. עד מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה מספר מצומצם של יהודים.
מבנה עירוני.
שם העיירה מקורו בנהר טרישקיס (Tryškis) העובר סמוך לה. העיירה נבנתה במאה ה-18 בסגנון התואם מאה זו. במהלך המאה ה-18 וה-19 היו שריפות בכל רחבי העיר, אך העיר שוחזרה כל פעם מחדש.
במהלך שתי מלחמות העולם ספגה העיר נזק נוסף אך שוחזרה שוב ושוב.
טרישקיאי היא "אנדרטה עירונית" כלומר, עיר ישנה אשר יש לה משמעות היסטורית ותרבותית מיוחדת - אתר מורשת.
שמו של הרחוב הראשי זהה לשמה של העיר. העיר כוללת כיכר שוק עתיקה, כנסייה, בית קברות, ספרייה, תחנת כוח, תחנת רכבת, מנזר וקפלה על שם פלוריאן הקדוש.
אוכלוסייה.
נכון לשנת 2011, מנתה אוכלוסיית טרישקיאי 642 גברים ו-710 נשים.
בין השנים 1901–1970 אוכלוסיית טרישקיאי הידלדלה באופן משמעותי וזאת מפני שבשנים אלו התרחשו מלחמות העולם הראשונה והשנייה שבהן סבלה ליטא מנזק רב וזה גרם לירידה בכמות האוכלוסין בעיירה.
היסטוריה.
במקורות הכתובים מוזכרת בפעם הראשונה אוכלוסייה באזור העיירה בשנה 1538 אך סביר ההתיישבות החלה שם במהלך המאה ה-15.
הקהילה היהודית.
ככל הנראה היהודים הראשונים התיישבו בטרישקיאי במאה ה-19. ב-1897 נמנו בעיירה 681 יהודים, כשליש מהאוכלוסייה, שהתפרנסו בעיקר ממסחר זעיר וחטיבת עצים.
ב-1915 גורשו היהודים על ידיי השלטון הרוסי אך רובם חזרו כבר באותה השנה. לאחר מלחמת העולם הראשונה רבים מהיהודים היגרו לדרום אפריקה וארץ ישראל. באותה תקופה נותרו בעיירה 390 יהודים.
לאחר עצמאותה של ליטא והעברת החוק המאפשר למיעוטים להקים ארגון אוטונומי היהודים הקימו ארגון שבראשותו חמישה אנשים אשר טיפלו בכל הנושאים הקשורים להם במשך כמה שנים. היהודים בטרישקיאי לקחו חלק בבחירות הליטאיות בפעם הראשונה בשנת 1922. בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 היחסים בין יהודים לליטאים לא-יהודים בעיירה היו רעועים מאוד. ארגונים הסוחרים הליטאי דחקו באנשי טרישקיאי לא לקנות בחנויות של יהודים אלא בחניות של ליטאים. כתוצאה מכך יהודים רבים נאלצו לעבור לערים גדולות יותר כדי שיוכלו לכלכל את עצמם ואלה שהגירו שלחו כספים באופן קבוע למשפחות שנשארו בטרישקיאי.
הקהילה היהודית בזמן השואה.
עם הסיפוח של ליטא לברית המועצות בשנת 1940 והפיכתה ל, רוב החנויות, העסקים והמפעלים שהיו בבעלות יהודית הפכו לרכוש המדינה ונלקחו מידי הבעלים היהודים ובית הספר היהודי שהיה בעיירה נסגר.
עקב סגירתה של ישיבת טלז, חלק מתלמידיה עברו לטרישקיאי על מנת להמשיך את לימודיהם שם. אחרי הפלישה הגרמנית ב-22 ביוני 1941, תלמידי הישיבה הצטרפו לצבא האדום שנסוג לברית המועצות. בהמשך חלק מתלמידי הישיבה היגרו לארצות הברית ושם ייסדו את ישיבת טלז בקליבלנד, אוהיו.
הצבא הגרמני נכנס לעיירה טרישקיאי ב-25 ביוני 1941, שלושה ימים לאחר תחילת מבצע ברברוסה. לאומנים ליטאים פרצו ושדדו את בתי היהודים. באמצע חודש יולי גורשו היהודים מבתיהם, והובלו לשטח גראף פלייטר, שם אוכסנו באסם. גדר תיל הוקמה מסביב לאסם, ומספר שומרים ליטאים הוצבו באזור. שלושה חיילים גרמנים הגיעו לאסם והורו ל-70 גברים יהודים לצאת מן האסם. הגרמנים נקבו בשמות היהודים ובמקצועם. לאחר מכן נלקחו הגברים לשולי האגם Virvyte, הם צוו להתפשט וללכת בקבוצות קטנות אל עבר הבורות שנחפרו מראש. שם הם נורו ונקברו. הנשים והילדים נשארו באסם. כספם ורכושם האישי נלקח מהם ובתמורה הם קיבלו כמויות מזעריות של אוכל.
בתחילת אוגוסט הנשים נלקחו לעיירה גרוז'דיאי . שם הן הושארו בשדה וסבלו מהתעללות על ידי השומרים הליטאים. שבוע לאחר מכן, באמצע אוגוסט, הן נלקחו לגטו זאגר. ב-2 באוקטובר 1941, הן נרצחו עם עוד 3,000 יהודים אחרים מהגטו.
סטניסלבצ'יק
סטניסלבצ'יק (באוקראינית: Станіславчик; ברוסית: Станиславчик) הוא כפר השוכן על גדות נהר מורפה במחוז ויניצה, שבאוקראינה. הוא משתרע על שטח של 6.8 קמ"ר.
היסטוריה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה היה האזור תחת שלטון ברית המועצות. במהלך יולי 1941, כחלק ממבצע ברברוסה, כבשו כוחות גרמניה הנאצית ורומניה את האזור. בתחילה הוא היה נתון לשליטת הגרמנים, ובספטמבר הוא הועבר לאזור הכיבוש הרומני טרנסניסטריה (אזור הכיבוש הרומני). ב-17 במרץ או ב-18 במרץ 1944 הצבא האדום שחרר את סטניסלבצ'יק.
הקהילה היהודית.
קומץ של יהודים חיו בסטניסלבצ'יק כבר בשנת 1765. מושל האזור הזמין בשנת בעלי מלאכה וסוחרים יהודיים מבאר, שרהורוד, קופייהורוד, בראילוב ונמירוב. היהודים פתחו שם סדנאות וחנויות בכפר וכך אוכלוסיית סנטיסלבצ'יק גדלה. ב-1847 נמנו במקום 191 יהודים וב-1897 נמנו במקום 1,207 יהודים מתוך 5,142 תושבים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובעקבות תהליכי עיור ותיעוש, מספר היהודים הצטמצם באופן משמעותי וערב המלחמה ישבו בסטניסלבצ'יק כ-300 יהודים בלבד.
השואה.
לפני הכיבוש הנאצי יהודים בודדים הצליחו להימלט לעומק ברית המועצות או שגויסו אל הצבא האדום. עם תחילת השלטון הרומני בספטמבר 1941 הוקם בכפר גטו, ובנוסף גורשו לעיירה כ-250 יהודים מאזור בוקובינה.
במהלך 1942 הועברו מרבית היהודים, למעט מספר בעלי מלאכה שנותרו בגטו, לחווה רעועה ונטושה בכפר הקרוב נוסקיבצי (, ברומנית: Noschiveț, נוסקיבץ; בחלק מהמסמכים הרומניים נודע הכפר בשם "זטישה" או "זטישצ'אה" (Zatișcea)), שם הם חיו בתנאים ירודים ונסמכו על גידולי בר, שאריות יבול שהשאירו מקומיים שנטשו את המקום, ותרומות שהועברו להם מקרובים ברומניה שלא גורשו. חלק גדול מיושבי הגטו מתו בשל הרעב, הקור והמחלות, ובאזור הוקם קבר אחרים. באותו זמן, הנותרים בסטניסלבצ'יק הועבדו בעבודות כפייה שונות.
בינואר 1943 ביקרה ברחבי טרנסניסטריה משלחת מטעם מרכז היהודים בבוקרשט במטרה לבדוק את מצבם של יהודי רומניה המגורשים. ב-4 בינואר המשלחת ברשות אפרים שרגא ביקרה בז'מרינקה הקרובה והגיעה לידיה מידע על כך שבסטניסלבצ'יק היו כ-200 יהודים, ובנוסקיבצי כ-1,500. בהמשך השנה נמנו, ככל הנראה ללא היהודים המקומיים ששהו בגטאות אלא רק המגורשים הרומנים, כ-80 יהודים בסטניסלבצ'יק וכ-350 יהודים בנוסקיבצי. בהוראת הגרמנים באפריל 1943 נבחרו יהודים מהאזור כולו, ובהם כמה מסטניסלבצ'יק, להישלח לטריחטי שבדרום טרנסניסטריה לשם הקמת גשר מעל נהר הבוג הדרומי; לאחר מספר חודשים של עבודות פרך בתנאים ירודים הם הוחזרו למקומותיהם.
בפברואר 1944, משהתקרב קו החזית, נטשו הגרמנים את העיירה, ובערך באותו זמן למגורשים מרומניה הותר לחזור אליה. היהודים המקומיים נותרו בגטאות עד שהצבא האדום הגיע כחודש לאחר מכן.
בסוף המאה ה-20, אף יהודי לא נותר בסטניסלבצ'יק.
רכב מיושן
רכב מיושן (באנגלית: Obsolete vehicle) מוגדר במדינת ישראל ככלי רכב שבמועד חידוש רישיונו מלאו לו 19 שנים מיום ייצורו (מלבד: למעט טרקטור, גרור ואוטובוס).
אוטובוס - במועד חידוש רישיונו מלאו לו 15 שנה משנת ייצורו.
מונית - במועד חידוש רישיונה מלאו לה 10 שנה משנת ייצורה.
"רכב מיושן" כולל רכב פרטי מכל סוג (משפחתי, סטיישן) רכב מסחרי, רכב שטח, אופנוע.
בארצות הברית ובריטניה.
מכונית קלאסית היא מכונית ישנה יותר, ההגדרה המדויקת משתנה ברחבי העולם. הנושא המשותף הוא של מכונית ישנה יותר עם עניין היסטורי מספיק להיות רכב אספנות ושווה שמירה או שחזור.
לאחר מלחמת העולם השנייה "מכוניות קלאסיות" אינן מוגדרות במדויק והמונח מוחל לעיתים קרובות על כל רכב ישן יותר.
מבחינה משפטית, לרוב המדינות יש כללים מבוססי זמן להגדרת רכב "היסטורי" או "קלאסי" למטרות כגון רישום רכב עתיק. לדוגמה, מדינת מרילנד (בארצות הברית) מגדירה כלי רכב היסטוריים כגיל 20 שנה ומעלה, והם "לא השתנו באופן משמעותי, שופצו או יוצרו מחדש מהעיצוב המקורי של היצרנים" ואילו וירג'יניה המערבית מגדירה כלי רכב המיוצרים לפחות 25 שנים.
מועדון הרכב העתיק של אמריקה (AACA) מזהה "כלי רכב ממונעים בני 25 ומעלה, שנבנו במפעלים ועוצבו במיוחד ומיוצרים לשימוש בתחבורה ציבורית בכבישים ובכבישים המהירים".
בבריטניה אין הגדרה קבועה של מכונית קלאסית. המונח קלאסיקה מודרנית (Youngtimer) מתייחס לכלי רכב שגילם בין 15-25 שנה. המונח הגרמני Youngtimer מתאר מכוניות ישנות אשר עדיין לא הפכו למכוניות "עתיקות" קלאסיות.
eSIM (כינוי ל־Embedded Sim; ולא ל־Electronic Sim) הוא כרטיסון סים (SIM), המוטמע בגוף מכשיר סלולרי בזמן ייצורו ולא ניתן לשליפה מהמכשיר הסלולרי. ל-eSIM יש ממשק חשמלי הזהה לממשק של כרטיסוני מיני או מיקרו סים. תיכנות הכרטיסון מתבצע מרחוק באופן מאובטח.
מאפיינים.
כרטיסון סים מתקדם הוא כרטיסון חכם אוניברסלי (UICC - Universal Integrated Circuit Card) המשמש לזיהוי ובדיקת אותנטיות המנוי ברשת הסלולרית. באופן היסטורי מדובר בכרטיסון פלסטיק שמסופק על ידי הספק הסלולרי לאחר שהספק הסלולרי צרב בו את "מזהה המנוי" (IMSI) ומפתחות הצפנה. כרטיסון הסים הוכנס לתושבת ייעודית במכשיר הסלולרי. כאשר המשתמש התנייד לספק סלולרי אחר, היה עליו להחליף את כרטיסון הסים. ישנם מכשירים סלולריים התומכים במספר כרטיסוני סים (MULTI SIM) ומאפשרים למשתמש להיות מנוי בו זמנית במספר רשתות סלולריות. לצורך כך יש במכשירים אלה מספר תושבות (בדרך כלל שתיים) שבהן ניתן להכניס את כרטיסוני הסים.