הפארק נמצא בלבו של חורש טבעי, המשתרע על פני יותר מ–30 אלף דונם. העץ השולט כחורש הוא אלון מצוי, ומצויים בו עצים רבים אחרים כגון ער אציל, אלון התולע, קטלב מצוי, אשחר ארצישראלי ואלה ארצישראלית. בחורף ובאביב פורחים בחורש שלל פרחים כגון כלנית, רקפת, איריס וסחלב מצויר הנדיר בארץ.
תחזוקה והגעה אל הפארק.
הפארק הוכשר ומתוחזק על ידי קק"ל. תחזוקתו כוללת את גיזום הצמחייה, תחזוקת מתקני שתייה, שירותים ושולחנות פיקניק, שילוט והסדרת מסלולי הטיולים. ניתן להגיע אל הפארק מכביש הצפון (כביש מס' 899) בפניה דרומה סמוך למושב גורן. גישה נוספת לפארק אפשרית גם מכביש הנוף הצר היוצא ממוצב עבדון ונכנס לפארק ליד מצפור מונפורט. הכניסה לפארק חופשית כל השנה.
אתרים בקרבת הפארק.
ניתן להגיע מן הפארק לערוץ נחל שרך הסמוך, חורבת דנעילה ולחורבת גליל. במרחק קילומטרים ספורים מן הפארק נמצאים מערת קשת, יער חניתה, מבצר יחיעם, וחניון השיירה.
מערת הנטיפים
מערת שורק
נתיבי אוויר לארץ ישראל
ג'וזף שטיגליץ
ג'וזף יוג'ין "ג'ו" שטיגליץ (באנגלית: Joseph Eugene "Joe" Stiglitz; נולד ב-9 בפברואר 1943) הוא כלכלן יהודי-אמריקאי, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2001 וזוכה מדליית ג'ון בייטס קלארק.
שטיגליץ, מן הכלכלנים הידועים של זמננו, פרסם בנוסף למחקרים כלכליים גם מספר ספרים שכוונו לקהל הרחב. הוא ידוע במיוחד בזכות ביקורתו על הגלובליזציה ועל מוסדות בינלאומיים כמו קרן המטבע הבינלאומית, ביקורת אותה השמיע בעודו מחזיק בעמדת סגן נשיא בכיר וכלכלן ראשי בבנק העולמי.
קורות חיים.
שטיגליץ נולד בעיר גארי שבמדינת אינדיאנה שבארצות הברית, בן לזוג יהודים בשם שרלוט ונתניאל שטיגליץ. בשנים 1960–1964 למד במכללת אמהרסט ואחרי כן במכון לטכנולוגיה של מסצ'וסטס (MIT). אחר–כך המשיך בזכות מלגת פולברייט בלימודיו באוניברסיטת שיקגו. אחרי השלמת לימודיו היה חבר סגל אוניברסיטאות סטנפורד, אוקספורד ייל ופרינסטון. כיום שטיגליץ הוא פרופסור באוניברסיטת קולומביה ועורך במשותף של המגזין "The Economists' Voice". נבחר כחבר זר של האקדמיה הבריטית ב-1993.
שטיגליץ נישא שלוש פעמים, האחרונה שבהן בשנת 2004.
נוסף לכהונותיו האקדמיות שימש שטיגליץ במהלך השנים גם יועץ למדיניות כלכלית עבור ממשל ביל קלינטון בין השנים 1997-1995 וכן שימש סגן נשיא בכיר וכלכלן ראשי בבנק העולמי בין השנים 2000-1997. אחרי המחאות החריפות נגד ארגונים כלכליים בינלאומיים, ובמיוחד אחרי מפגש ארגון הסחר העולמי בסיאטל (ארצות-הברית) בשנת 1999 נדחף שטיגליץ לעזוב את כהונתו בבנק העולמי על ידי סגן שר האוצר האמריקני לורנס סמרס. אחרי פרישתו מן הבנק ייסד שטיגליץ את ה"יוזמה לדיאלוג מדיניות" (IPD) שמטרתה לסייע למדינות מתפתחות לבחון חלופות מדיניות ולאפשר השתתפות אזרחים רחבה יותר בקביעת מדיניות כלכלית.
מחקרו העיקרי של שטיגליץ נגע ל"מיסוך" (Screening), טכניקה המשמשת סוכן כלכלי אחד לצורך שאיבת מידע פרטי מסוכן אחר. על תרומתו זו לתאוריה של מידע א-סימטרי זכה שטיגליץ בפרס נובל, יחד עם ג'ורג' אקרלוף ומייקל ספנס.
שטיגליץ פרסם מספר ספרים שכוונו לקהל הרחב כמו "סוציאליזם לאן", ספר המספק מבוא לתאוריות שמאחורי הכישלון הכלכלי במזרח אירופה ותפקיד המידע הלא שלם בשווקים. בשנת 2002 פרסם את "אי נחת בגלובליזציה" שבו טען כי קרן המטבע הבינלאומית מציבה את עניינה של "בעלת המניות העיקרית" בה, ארצות הברית, מעל לזה של המדינות העניות שלהן נועדה הקרן לעזור. בשנת 2003 פרסם ספר בשם "שנות התשעים העליזות", הכולל ניתוח של עלייתה ונפילתה של הבורסה בשנות התשעים. בשנת 2008, פרסם את "לתקן את הגלובליזציה", ספר המזהה את הבעיות המרכזיות בתהליכי הגלובליזציה ומציע פתרונות מעשיים לפתרונן.
בשנת 2014 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת המדינה של אריזונה.
קישורים חיצוניים.
מכתביו
שדה דוב
ניר גלים
נִיר גַּלִּים הוא מושב שיתופי דתי של תנועת הפועל המזרחי. המושב נמצא בשפלה הדרומית, סמוך לאשדוד, ושייך למועצה האזורית חבל יבנה, בה הוא היישוב המערבי ביותר. נכון ל-2012 ביישוב יש כ-200 משפחות.
היסטוריה.
הוקם ביום כ"ב חשון תש"י, 19 בנובמבר בשנת 1949 סמוך לים ולנחל לכיש, על אדמות הכפר הערבי ערב סוקריר, שנהרס על ידי חטיבת גבעתי בקרב סוכריר. שמו הראשון של המושב היה "ניר וגל". מייסדי ניר גלים היו ברובם ניצולי השואה יוצאי הונגריה ומרכז אירופה. במקום פועל "בית עדות" - מוזיאון המוקדש ליהדות מרכז אירופה הכולל דגמי בתי כנסת שנשרפו בליל הבדולח.
ב-31 באוגוסט 1955 פוצצו מסתננים ממצרים את בית הבאר של היישוב. בשנת 1956 חובר היישוב לרשת החשמל הארצית. בשנת 1964 הוקמה ביישוב תחנת דלק של חברת פז.
פעילות במושב.
במושב פעילות קהילתית וחברתית ענפה המופעלת על ידי וועדות שונות מקרב התושבים.
בניר גלים קיימת הרחבה קהילתית צעירה לציבור דתי לאומי. נכון לאוגוסט 2012 נמכרו כ-130 מגרשים בהרחבה ומתוכם נקלטו כ-100 משפחות. בשלושים השנים האחרונות משמש הרב צבי ארנון כרב המושב. לפניו, שימש בתפקיד הרב בנציון פירר.
בצמוד לניר גלים נמצאים הישיבה התיכונית נווה הרצוג והמושב בני דרום.
מקורות פרנסה.
בבעלות המושב רפת חלב, לול תרנגולים לשחיטה, מכוורת דבש גדולה, גידולים חקלאיים ובייחוד פפריקה וכותנה. כמו כן ממוקמות בניר גלים תחנת דלק ומסעדה.
בניר גלים קיים מפעל צעצועים לגני ילדים.
בית העדות להנחלת זיכרון השואה.
בניר גלים מוזיאון בשם "בית העדות למורשת הציונות הדתית והשואה". המוזיאון הוקם על ידי עמותת ותיקי בני עקיבא במרכז אירופה, במטרה להגביר ולהרחיב את הנחלת מורשת השואה, וכן להנציח את מורשתה של הציונות הדתית מייסודה ועד היום. כל זאת באמצעות תצוגות ופעילויות חינוכיות-לימודיות ומחקריות.
בית העדות כולל ספריית עיון מקצועית, ארכיון, אולמות להרצאות ולכנסים, חדרי לימוד, חדר תפילה וזיכרון, תצוגות, תערוכות, ומיטב הציוד האור קולי.
נמל התעופה דב הוז
שדה דֹב, או בשמו הרשמי נמל התעופה ע"ש דב הוז, היה נמל תעופה שנמצא בצפון תל אביב אשר נסגר והפסיק את טיסותיו ב-1 ביולי 2019.
הנמל שימש גם כבסיס טיסה של חיל האוויר הישראלי (כנף 15) מקום המדינה עד לסגירתו, אחר מכן טייסותיו הועברו לבסיס חצור (כנף 4).
בשנת 2011 עברו דרך הנמל 653,055 נוסעים ב-30,238 תנועות פנים ארציות. מספר הנוסעים בטיסות בינלאומית היה קטן יחסית ועמד על 5,886 איש ב-1,583 טיסות בלבד.
נמל התעופה החל לפעול ב-23 בספטמבר 1938, וכעבור כ-81 שנים, ב-1 ביולי 2019 הפסיק לפעול, מתוך כוונה להקים בשטחו שכונת מגורים.
היסטוריה.
בתקופת המנדט הבריטי.
בשנת 1937 פנה ראש עיריית תל אביב, ישראל רוקח, לשלטונות המנדט הבריטי בבקשה להקים שדה תעופה כדי לפתור את בעיית התנועה היהודית בארץ ישראל בזמן המרד הערבי הגדול, שהסתכנה בהגעה ובשימוש בנמל התעופה בלוד. בשנת 1938 החלו העבודות להכשרת שטח השדה, בשיתוף עם חברת נתיבי אוויר לארץ ישראל, מצפון לנחל הירקון בסמוך לשפת הים. במקום נסלל מסלול באורך 400 מטר וברוחב 40 מטר ונבנה מוסך לכלי טיס קטנים. טקס הפתיחה של השדה התקיים ב-23 בספטמבר 1938, ובמעמד זה נחנך קו הטיסה תל אביב-חיפה-ביירות של חברת "נתיבי אוויר לארץ ישראל". הקו נועד לפעול בתדירות יומית לחיפה ושלוש פעמים בשבוע לביירות. בשנת 1940 נהרג בתאונת דרכים דב הוז, סגן ראש עיריית תל אביב, מראשוני התעופה בארץ ישראל וממקימי חברת "אווירון", ולזכרו שונה שם השדה לשדה דב הוז ומאוחר יותר לשדה דב. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה סגרו שלטונות המנדט את השדה והפקיעו את מטוסיה של חברת "נתיבי אוויר לארץ ישראל" לטובת חיל האוויר המלכותי.
בנובמבר 1947 הקימה "ההגנה" את "שירות האוויר" ועקב הקושי ביישוב להשתמש בשירותי נמל התעופה בסמוך לעיר הערבית לוד הגישה חברת "אווירון", שהייתה חברת התעופה של ההגנה במסווה של חברה מסחרית, בקשה לשלטונות המנדט להשתמש בשדה דב. הבקשה אושרה ו-6 מטוסים הועברו מלוד לשדה דב. במקביל הוכשר בשדה מסלול נוסף באורך 300 מטרים לקליטת מטוסי תובלה קלים. בסוף דצמבר חנכה חברת אווירון קו מוניות-אוויר משדה דב ללוד.
השדה במלחמת העצמאות.