ביוון העתיקה הוציאו להורג את מי שפגע בחסידה.
באירופה.
בפולקלור האירופי תופסת החסידה מקום נכבד. באמונה הנוצרית היא מסמלת צניעות ומתינות, וקשורה בבשורה: כשם שהבשורה למריה מסמלת את לידת ישו, כך מבשרת החסידה את בוא האביב. בתרבות העממית מקושרת החסידה להבאת תינוקות. המקור לאגדה הוא במיתוסים של צפון אירופה: החסידות שבות לאירופה בכל שנה בסביבות מרץ־אפריל, בערך 9 חודשים לאחר היום הארוך בשנה – 21 ביוני. בתרבויות האליליות של השבטים הגרמאניים היה היום הארוך נחגג בפסטיבלים והיה נהוג לערוך בו חתונות (מעין ל"ג בעומר פגני). מי שהתחתן ביוני קיווה לילד בסביבות מרץ־אפריל, עם הגעת החסידות. דווקא החסידה נקשרה בפולקלור עם משפחתיות וילודה מכל הציפורים הנודדות המגיעות לבלות את הקיץ באירופה משום שהיא עוף גדול ובולט, וטבעי שעוף מונוגמי החוזר לקנן באותו מקום ועם אותו בן/בת זוג ודואג לאפרוחים תקופה ממושכת.
גם באירופה הנוצרית היו שראו את החסידה כצליינית החוזרת מירושלים. מוטיב זה מופיע גם ב"שיר החסידה" של חיים אידיסיס, ביחס לקהילת ביתא ישראל.
החסידה היא הסמל של חבל אלזס בצרפת, וככזו היא מופיעה באינספור ציורים, פסלים ובובות ברחבי החבל.
ביהדות.
החסידה מוזכרת שש פעמים בתנ"ך. היא נזכרת בתורה כעוף טמא (; ), היא ניכרה באברותיה והייתה סמל לתעופה , ומתוארת כבעלת מוטת כנפיים מרשימה שבעזרתה היא מסוגלת לדאות בעזרת זרמי האוויר: החסידה היא עוף נודד, כפי שתיאר זאת הנביא ירמיה: אך לעיתים מקננת גם בארץ:
תרגומי התורה ליוונית וללטינית מביאים זיהויים רבים לעוף זה, מה שמעיד על היעדר מסורת זיהוי בידם. לעומתם, בתרגומים הארמיים מסורת הזיהוי עקבית. החסידה נקראת "חוריתא" או "דייתא חוורתא" – העוף הלבן. מסורת זו מצאה את ביטויה גם בתלמוד. אפשר שהשם 'דיה' רומז על כך שמדובר בעוף דורס מובהק, ואפשר שמדובר בשם עממי שאינו מעיד על שיוך סיסטמטי למשפחת הדורסים, אלא בא לאפיין את תכונותיו. כלומר, עוף בעל מוטת כנפיים מרשימה, שדרכו לדאות, ולעיתים צד את טרפו כדרכם של הדורסים. שתי מגמות פרשניות אלה היוו למעשה את היסוד לשני הזיהויים העיקריים שהיו מקובלים מאוחר יותר בימי הביניים.
הזיהויים העיקריים ל'חסידה' בימי הביניים היו של רב סעדיה גאון ושל רש"י. הרס"ג זיהה את החסידה שבתורה עם ה"צקר", כינוי בערבית לכל עוף דורס שבאמצעותו ניתן לצוד, לרבות כל סוגי הדורסים. רש"י בפירושו לויקרא כתב שהחסידה "זו דיה לבנה – ציגוניה" (Ciconia).
במאה הארבע עשרה פקפק רבנו אשר בן יחיאל (הרא"ש) בדבר אמינות המסורת המתירה את אכילת החסידה. מדבריו משתמע כי באשכנז, באזורים מסוימים בספרד ובצרפת לא אכלו עוף זה. אך בן תקופתו, רבנו ירוחם, צידד בכשרות החסידה על אף שהכיר, ואף הזכיר, את דברי הרא"ש. הוא ציין כי הוא עצמו בעל מסורת על כשרות ה־Ciconia. נראה ששורשי מחלוקת זו נעוצים בפרשנות המקרא לעוף 'חסידה'. דעת המתירים את אכילת ה־Ciconia כנראה משקפת את המצדדים בזיהוי ה'חסידה' לפי שיטת רס"ג, שהיא אינה ה־Ciconia. אם אכן הייתה בידם של אנשים אלה מסורת שמותר לאכול עוף זה, לכאורה לא הייתה צריכה להיות שום מניעה לאכלה. מסורת כזו הייתה כנראה בידי חלק מספרד המוסלמית, אף על פי שאין ראיה חד משמעית לכך והיא בגדר השערה. אך פוסקי צרפת, אשכנז וחלק מאנשי ספרד ראו ב־Ciconia עוף טמא, בעקבות זיהוי של רש"י את ה'חסידה' עם עוף זה.
אפשר שניתן למצוא אישוש לסברה של הטוענים שעוף זה הוא טהור בשל סימני הטהרה שבו. בניתוח אנטומי שנערך בחסידה לבנה באוניברסיטת בר־אילן נמצא שאין לחסידה זפק מובהק, אך קורקבנה נקלף ביד. כמו כן, יש לה אצבע יתרה.
בסופו של דבר, התקבלה על רוב הפוסקים – האשכנזים והספרדים כאחד – הגישה הפרשנית וההלכתית שה'חסידה' היא ה־Ciconia, ולפיכך היא אסורה. לא ידועה מסורת אכילה של Ciconia במהלך שבע מאות השנים האחרונות, מאז ימי רבנו ירוחם ועד ימינו.
בתנ"ך החסידה מוזכרת במספר הקשרים. ביהדות הבתר־מקראית (מפרשי התנ"ך ופוסקי ההלכה) התחבטו בשאלת זיהויה של ה"חסידה" המקראית. לזיהוי היו השלכות לגבי הכשרת או פסילת העוף לאכילה.
בקרב יהדות אתיופיה נשמר לחסידה מקום של כבוד כשליחה הדורשת בשלום ירושלים וארץ ישראל. מוטיב זה משתקף בשיר שהיו נוהגים הילדים לשיר למראה החסידות הנודדות: (חסידה חסידה, דרשי בשלום ירושלים…)
רבי קלונימוס בן משולם
אהרן ציזלינג
אהרן צִיזְלִינְג (ז' באדר, תרס"א, 26 בפברואר 1901 – 16 בינואר 1964) מאנשי העלייה השנייה. חבר הכנסת ושר בממשלת ישראל.
ביוגרפיה.
ציזלינג נולד בנרוצ'יובוצי, אחוזה חקלאית בפלך מינסק שברוסיה הלבנה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) לצבי מנחם ציזלינג ולאסתר לבית קפלן. אח ליהודית, מאיר, יוסף, משה ויצחק.
ב-1914 עלה ארצה, עם משפחתו, במסגרת העלייה השנייה. למד בבית הספר "תחכמוני" בתל אביב ובגימנסיה הרצליה. ב-1920 היה ממייסדי ”חבורת העמק” והחל לעבוד בסלילת כביש עפולה-נצרת. ב-1923 היה בין מייסדי קיבוץ עין חרוד והיה חבר בו עד יומו האחרון.
ציזלינג היה פעל בארגון ההגנה ובשנים 1941–1942 היה חבר המפקדה הארצית.
ציזלינג היה חבר הנהלת הוועד הלאומי, מראשי התנועה לאחדות העבודה, עמה עזב את מפא"י ועבר לאחדות העבודה - פועלי ציון ואחר כך למפ"ם. היה חבר בולט בצוות שניסח את מגילת העצמאות. כיהן כשר החקלאות בממשלה הזמנית. פרש ממפ"ם יחד עם אחדות העבודה - פועלי ציון, והמשיך להיות ח"כ מטעם "אחדות העבודה" עד לסוף הכנסת השנייה, אולם לא המשיך בפעילות במפלגה. אהרון ציזלינג היה ממייסדי המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר יחד עם האמן חבר הקיבוץ חיים אתר.
אביו של ציזלינג היה רב, ונמנה עם מקימי בית הכנסת הגדול של תל אביב ברחוב אלנבי. נכדו יפתח חזר בתשובה וכיום מכהן כראש ישיבה ברכסים.
ציזלינג נישא בסביבות 1920 לשרה טופול (בת נחמן ומלכה טופול מבריסק). לזוג נולדו ארבעה בנים ובת. ציזלינג נפטר ב-1964 נקבר בקיבוץ עין חרוד מאוחד.
מדיסון
מדיסון (באנגלית: Madison) היא עיר הבירה של מדינת ויסקונסין שבארצות הברית.
בעיר מתגוררים 240,323 תושבים (הערכה, 2012) וזו העיר השנייה בגודלה בוויסקונסין וכן בירת מחוז דיין.
בשטח העיר רבתי מתגוררים 568,593 תושבים (2010).
היסטוריה.
הקמת העיר.
מדיסון נוסדה בשנת 1836 על ידי השופט הפדרלי בדימוס ג'יימס דויין דוטי שרכש אדמת ביצה ויערות בטריטוריית ויסקונסין באזור מתוך כוונה לבנות עיר חדשה. דוטי קרא לעיר על שם ג'יימס מדיסון, הנשיא הרביעי של ארצות הברית, שמת באותה שנה.
באותה עת התכנס בית המחוקקים של הטריטוריה בעיר בלמונט, מתוך מטרה לבחור מקום לבירה העתידית. דוטי שכנע את בית המחוקקים לבחור במדיסון בשל מיקומה בחצי הדרך בין מילווקי לעיר פרירי דו שיין.
אבן הפינה של בניין הקפיטול הונחה בשנת 1837 והבנייה הסתיימה בשנת 1838. בשנת 1846 עדיין התגוררו במדיסון (שהייתה עדיין כפר) 626 תושבים.
כאשר ויסקונסין הפכה למדינה בשנת 1848 הפכה העיר לבירת המדינה.
מדיסון הפכה לעיר בשנת 1856. באותה עת התגוררו בעיר 6,863 תושבים.
מלחמת האזרחים.
בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית שימשה מדיסון מרכז צבאי של צבא האיחוד הפדרלי, והיו בה מחנות אימונים, בתי סוהר לשבויים, ובתי חולים צבאיים.
לאחר המלחמה הפכו מחנות הצבא לחלק מקמפוס אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון כיום עומד במקום אצטדיון מחנה רנדל, אשר נבנה בשנת 1917.
גאוגרפיה.
שטחה של העיר 219.3 קמ"ר מתוכם 177.9 קמ"ר שטחי יבשה ו-41.5 קמ"ר שטחי מים (18.91%).
אגמים.
העיר מדיסון מכונה עיר ארבעה האגמים בשל האגמים:
מרכזה של העיר ממוקם על חצי האי בין אגם מנדוטה ואגם מונונה.
האגמים מקושרים באמצעות נהר יאהארה לאגם קגונסה. בהמשך נשפך נהר היאהארה לנהר רוק ולנהר המיסיסיפי.
אוכלוסין.
נכון לשנת 2009 מתגוררים בעיר 235,626 תושבים. בעיר נמצאים 89,019 משקי בית ו-42,462 משפחות.
צפיפות האוכלוסין בעיר היא 1,169.8 נפשות לקמ"ר.
השכלה.
בעיר מדיסון נמצאת אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון וכן מכללת אדג'ווד והמכללה הטכנית האזורית של מדיסון. בשל מוסדות אלה מתגוררים בעיר כ-50,000 סטודנטים (כ-25% מאוכלוסיית העיר), מתוכם 40,000 לומדים באוניברסיטת ויסקונסין, אחת האוניברסיטאות הציבוריות הגדולות בארצות הברית.
תרבות.
בשנת 1996 הגדיר מגזין מני את מדיסון כעיר בה איכות החיים הטובה ביותר בארצות הברית, בשל אחוזי האבטלה הנמוכים ותנאי המחיה הגבוהים.
הרחוב הראשי של העיר, רחוב סטייט, מקשר בין קמפוס אוניברסיטת ויסקונסין לבניין הקפיטול המדינתי ומהווה רחוב הבילויים והפנאי העיקרי של העיר. ברובו של רחוב זה מותרת רק תנועה של אוטובוסים ואופניים ונמצאים בו בתי קפה רבים.
בכיכר הקפיטול נערך מידי שבת בבוקר בעונות האביב והקיץ שוק האיכרים הגדול ביותר בארצות הברית. בערב נערכים קונצרטים בכיכר.
בשנת 2004 הגדיר מגזין מנס ג'ורנל את מדיסון כעיר "הבריאה ביותר במדינה" בשל תנאי המחיה, מסלולי האופניים הרבים בעיר והעובדה שמרבית תושבי העיר נוהגים לנוע ממקום למקום על אופניהם.
במדיסון פועלת התזמורת הסימפונית של מדיסון בניצוחו של ג'ון דה מיין, המופיעה דרך קבע במרכז אוברטור לאמנויות.
אתרים בעלי עניין.
אתרים בעלי עניין המצויים בעיר הם בניין קפיטול מדינת ויסקונסין, ומרכז הכנסים מונונה טרס שתוכנן על פי תוכנית של האדריכל פרנק לויד רייט.
כלכלה.
עיקר כלכלתה של מדיסון מתבססת על תעשיות עתירות ידע בעיקר בתחום הבריאות והביו טכנולוגיה.
על פי מגזין פורבס במדיסון אחוז בעלי דוקטור ברפואה לנפש הגבוה ביותר בארצות הברית (נכון לשנת 2004).
מאשה ויזל
ארג