בשיחות בין ריימונד מטריפולי ללואי הוצע להתקיף את חלב - התקפה שהייתה מפצלת את ממלכתו של נור א-דין. אך באפריל 1148 עזב לפתע לואי השביעי את אנטיוכיה ופנה לירושלים תוך שהוא מודיע בציבור כי עליו לעלות לרגל לכנסיית הקבר. הסיבה למהלך זה איננה ברורה לחלוטין אך על פי השמועות שנפוצו בממלכת ירושלים התפתחו יחסים לא הולמים בין מלכת צרפת אלינור מאקוויטניה לבין נסיך אנטיוכיה. בירושלים נפגש לואי עם קונרד וביום 24 ביוני 1148 נפגשו המלכים האירופאיים עם בלדווין השלישי, מלך ירושלים במועצה שכלל את כל אבירי ממלכת ירושלים והצלבנים מאירופה ובמהלכה הוחלט על התקפת דמשק.
המצור על דמשק.
באמצע חודש יולי 1148 יצאו הכוחות המשולבים של ממלכת ירושלים וצלבני אירופה ונאספו בטבריה, וביום ה-24 ביולי עמדו הצלבנים מול העיר. בהיעדר מכונות מצור, ומאחר ומספרם – כ-50,000 לוחמים לא היה מספיק למצור יעיל על העיר, הטקטיקה הצלבנית נאלצה להסתמך על התקפת פתע שתביא את המגינים על ברכיהם מפחד.
הצלבנים התקיפו את העיר מכוון הבוסתנים של העיר שמושקים על ידי הנהר ברדה. ההתקפה הראשונה נערכה על ידי אבירי ממלכת ירושלים ונהפכה ללוחמה זעירה שנלחמו מבין העצים ותעלות ההשקיה. התקפה אגרסיבית במיוחד של האבירים הגרמניים הפיצה את הדמשקאים והבריחה אותם אל תוך העיר, הצלבנים לא המשיכו לנצל את ההצלחה והקרבות סביב העיר השתוללו במשך שלושה ימים נוספים. לאחר ארבעה ימי לחימה עברו הצלבנים לעמדות חדשות באזור שהיה ללא מים או מקורות מזון, בשלב זה הוברר כי כוחות אמירי מוצול וחלב – בניו של זנגי התקרבו לעיר והצלבנים נסוגו מהמצור על מנת לא להלכד בין הפטיש לסדן.
בכך בא הסוף על מסע הצלב השני, מאמץ אדיר ממדים זה נכשל באופן מוחלט. אדסה לא נכבשה מחדש, הלחץ על אנטיוכיה לא הוקל והמסע על דמשק נסתיים במפלה ואובדן בן הברית המוסלמי היחיד של הצלבנים.
ב-8 בספטמבר 1148 עזב קונרד השלישי את ארץ ישראל דרך נמל עכו ובדרכו התעכב בקונסטנטינופול להידוק הקשר האסטרטגי בינו לבין עמנואל קומנינוס. בפסחא של 1149 יצא לואי השביעי את ארץ ישראל אל צרפת וכך בא אל סופו מסע הצלב השני.
סוף דבר.
מסע הצלב השני לארץ הקודש - מטרתו העיקרית- נסתיים בכישלון מוחלט, בזבוז של משאבים אנושיים כסף ורכוש לא הצליחו להחזיר את אדסה ולא שיפרו במעט את מצבה של ממלכת ירושלים. הזעזוע מהכישלון והשבר האידאולוגי יביאו לכך שמסע הצלב הבא ייצא מאירופה רק לאחר קרב קרני חיטין והתמוטטותה המוחלטת של ממלכת ירושלים. קרעים נוצרו בין אבירי הממלכה הירושלמית לאבירי אירופה ובין הכנסייה למאמינים.
בזירות לחימה אחרות, נרשמו הישגים צבאיים. בצפון אירופה הצליחו הצבאות הנוצריים לגרום לאבדות כבידות לשבטים הפגנים, מערכה זו שהחלה לחץ רצוף שקיבל את השם הכולל מסעי הצלב הצפוניים, הביא לבסוף להתנצרות של השבטים הסלביים ושבטים גרמאניים, סופם של מסעי צלב אלו מביא לייסוד פרוסיה על ידי האבירים הטבטוניים - במקור מסדר צבאי נוצרי שהוקם בעת המצור על עכו. בפורטוגל הצליחו הצלבנים לכבוש את העיר ליסבון כחלק מכיבוש מחדש של חצי האי האיברי מידי המורים, מסע צלב השני הביא להכרה של הכס הקדוש בפורטוגל כממלכה קתולית עצמאית ולתחילתה של המדינה המודרנית פורטוגל.
לואי השביעי.
בידים ריקות ובמצב אישי קשה משאשתו אלינור, דוכסית אקוויטניה, נגררת אחריו מחוסר רצון חזר לואי השביעי לצרפת. ב-21 במרץ 1152 ביטלה מועצת הכנסייה את נישואיהם של אלינור ולואי השביעי. ב-18 במאי של אותה שנה נישאה אלינור לאנרי רוזן אנז'ו. נישואים אלו קרעו נתחים ניכרים מצרפת. בינואר 1153 פלש רוזן אנז'ו לאנגליה, וב־1154 הפך להנרי השני, מלך אנגליה, ודוכס נורמנדיה, אנז'ו ואקוויטניה. כך החלה שליטתה של אנגליה באקוויטניה, שנמשכה שלוש מאות שנה.
אירופה.
כישלון מסע הצלב השני מול ההבטחות והבסיס הדתי שנפרס כשטיח לפניו הביא את אירופה הנוצרית לכלל משבר אידאולוגי. הכנסייה הקתולית ספגה מפלה ליוקרה שלה כמובילה רוחנית הביטחון והאמונה ספגו מכה של ממש. ביקורת על מסעי הצלב הופכת להיות לגיטימית וקולנית ותמשיך להתחזק עם כל כישלון נוסף של מסעי הצלב.
ברנרד מקלרבו נאלץ למצוא תשובות לכישלון שנתפס ככישלון אישי באמצו את הגישה של "נסתרות דרכי האל".
אנשי דת אחרים מוצאים את התשובה לכישלון בחטאים ארציים של הצלבנים בכלל ואבירי המסדרים הצבאיים ואבירי ממלכת ירושלים בפרט שמתוארים כנגועים בתאוות בצע, פריצות וחטאים אחרים שהביאו את זעם האלוהים - וכישלון המסע. מסע הצלב עצמו הוצג בידי מבקריו - רובם אנשי כנסייה בעצמם כמסע שיסודו בשקר תעמולת הכזב ורדיפת בצע וגאווה כמניעים העיקרים של משתתפיו.
מסע הצלב השני הביא את היחסים בין אירופה לבין ביזנטיון צעד נוסף לקראת עימות כולל, עימות שהסלים בעת מסע הצלב השלישי והגיע לכלל פיצוץ בעת כיבוש קונסטנטינופול וריסוק האימפריה הביזנטית בעת מסע הצלב הרביעי.
ביזנטיון.
קיסר ביזנטיון מנואל הראשון, למרות האשמות על חלקו בכישלון המסע ובעיקר כישלון המסע הגרמני, הזמין את הקיסר הגרמני - שאליו היה קשור בקשרי משפחה בהיותו נשוי לגיסתו של קונרד- להתארח בקונסטנטינופול לאחר תום מסע הצלב. הקיסר הגרמני קיבל את ההצעה ושהה בבירה הביזנטית עד פברואר 1149. בתקופה זו נכרתה ידידות וברית רשמית בין השליטים שעיקר משקלה כוון נגד הממלכה הנורמנית של סיציליה. במהלך הפעולות הצבאיות המשותפות נכבש האי קורפו בחזרה מידי הנורמנים ובשנת 1151 פלשו הביזנטים אל איטליה - טריטוריה אותה תמיד ראו כשלהם - בהיותם יורשי האימפריה הרומית.
אינדירה גאנדי
יוסף שרון
יוסף שרון (נולד ברמת גן ב-29 באוקטובר 1952) הוא משורר ישראלי, מבקר שירה, עורך, מתרגם ומאייר.
ביוגרפיה.
יוסף שרון נולד ברמת גן, בנם של אסתר ונחום שרון. גדל בישראל ובהוואנה, קובה. למד בתיכון "אליאנס" ברמת אביב, וכן למד בסטודיו של הצייר אביגדור לואיזאדא ("אופקים חדשים"). היה חבר בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב (כדורסל), בנבחרת הכדורסל אליאנס, ובסמוך לגיוסו צורף גם לנבחרת הנוער של ישראל. שירת בקיבוץ כרם שלום במסגרת גרעין נח"ל ולאחר מכן כחובש קרבי. לאחר שירותו הצבאי עבר להתגורר בניו יורק. עם שובו לארץ למד באוניברסיטת תל אביב פילוסופיה כללית, פילוסופיה יהודית ושפה ותרבות צרפת. השתתף בתוכניות ללימודים ולמחקר בתחומי מחשבה יהודית במכון הרטמן.
שרון החל לפרסם שירה בעת שירותו הצבאי. שיריו הראשונים התפרסמו ב"משא" (עיתון דבר) בשנת 1972 ואחר כך בכתב העת "גוג" מס' 2 (1974) בעריכת מאיר ויזלטיר. זכה לתשומת לב ציבורית ראשונה בעקבות שירו "ומה נגיד לסוס במלחמה הבאה" שנכתב ב-1973 ונדפס בספרו הראשון "דיבור", שיר פוליטי ששילב דיאלוגים עם שיריהם של חיים חפר וחיים גורי ועם שורות שיר מיליטנטיות של אברהם שטרן (יאיר), מייסד הלח"י. שירים רבים אחרים שלו נוטים גם הם לכיוון של שירה פוליטית סמויה ולאינטרטקסטואליות. השתתף במלחמת לבנון הראשונה כחובש קרבי. פרסם חמישה ספרי שירה, מפרסם שירים ומאמרים בכתבי עת ובמוספים לספרות. שיריו תורגמו לאנגלית, צרפתית, גרמנית, ספרדית, יוונית, רוסית ובולגרית.
שרון יזם, הקים וערך את כתב העת "רחוב" לספרות. ערך את "פרוזה" גיליון 104 ואת "סימן קריאה" גיליון 15. לימד שירה עברית, יחסי שירה-צילום, כתיבה יצירתית על צילום, סדנאות לשירה וסדנאות לכתיבת ביקורת ספרות באוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, האוניברסיטה העברית בירושלים, באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל ובמכללת ויצו לאמנות ולעיצוב. השתתף בימי עיון לספרות ובפסטיבלים ישראליים ובינלאומיים, ביניהם פסטיבלים בינלאומיים בירושלים ובברלין ופסטיבלי משוררים במטולה. זכה בפרס ברנשטיין לספרות תשס"א (2001) ופעמיים בפרס ראש הממשלה - תשמ"ז (1986) ותשנ"ח (1997).
חיים אישיים.
נשוי ואב לבת ובן.
קניבל
קאניבל
הקונפדרציה של מדינות ארצות הברית
גויוק חאן
גּוּיוּק חַאן (Güyük Khan; 1248-1206) היה החאן הגדול השלישי של האימפריה המונגולית ושלט בין השנים 1246 ל-1248. גויוק היה בנו של אוגדיי חאן ונכדו של ג'ינגיס חאן.
שירותו הצבאי.
גויוק החל את דרכו כמפקד צבאי תחת שלטונם של ג'ינגיס ואוגדיי, בתפקיד זה הצטיין כאשר כבשו הכוחות שבפיקודו ב-1233 את ממלכת פוקסיאן-וואנו הגורג'נית. גויוק כמו גם קרובי משפחתו האחרים כדוגמת באטו, היה שותף בפלישה המונגולית לרוסיה ואירופה.
המערכה באירופה: אביו של גויוק - אוגדיי חאן - נתן את הפיקוד על הצבא לסבוטאי שהיה המפקד המוכשר ביותר בצבא המונגולי ולבאטו שהיה בנו של ג'וצ'י, הבכור בין בניו של ג'ינגיס חאן שהעניק לגוצ'י וצאצאיו את כל השטח שנמצא מערבית להרי אורל וצפונית ל. מכיוון שאירופה נכללת בתחום השליטה העתידי של צאצאי ג'וצ'י והעובדה שבאטו היה הבכור בין נכדיו של ג'ינגיס חאן (דבר בעל משמעות גדולה אצל המונגולים), החליט אוגדיי חאן לתת הפיקוד על הצבא לבאטו. גויוק נאלץ לשרת כמפקד בצבא תחת פיקודו של באטו וסבוטאי, דבר שהכעיס אותו מאוד מכיוון שהוא היה בנו של החאן ולכן ציפה להוביל את הצבא. לאחר שהמונגולים כבשו את רוסיה, פרץ ויכוח בין בניו של אוגדיי חאן, גויוק ובורי לבין באטו שבמהלכו העליבו השניים את באטו שבתגובה שלח רץ אל אוגדיי חאן להודיע לו על ההצלחה במערכה ברוסיה ועל התנהגות בניו של אוגדיי חאן כלפיו. אוגדיי שרתח מזעם על גויוק קרא לו לשוב מיד למונגוליה ושם הוכיח אותו על התנהגותו, שלל ממנו את צבאו (ולפי כמה סבורות גם את זכותו למשול אחרי מותו של אוגדיי) וגזר עליו להישאר בנחלתו שבמערב סין, בעוד הצבא המונגולי ממשיך במסע המלחמה לתוך אירופה.
עלייתו לשלטון.