חוסה ריזאל נולד בשנת 1861 בעיר Calamba במחוז לגונה. היו לו תשע אחיות ואח אחד. הוריו היו חוכרים של אסיינדה וחוות אורז. משפחתו אימצה שם משפחה נוסף ב-1849, לאחר שהמושל הכללי גזר על אימוץ שמות משפחה ספרדים בקרב הילידים הפיליפינים למטרות מפקד (אם כי כבר היו להם שמות ספרדים).
כמו משפחות רבות בפיליפינים, משפחתו הייתה ממוצא מעורב. השושלת הפטרילינלית של חוסה הייתה קשורה לפוג'יאן בסין דרך אביו של אביו, לאם-סי, סוחר סיני שהיגר לפיליפינים בסוף המאה ה-17. לם-קו נסע למנילה מאמוי, סין, לבסוף החליט להישאר באיים כאיכר. בשנת 1697, כדי להימלט מהדעה הקדומה האנטי-סינית שהייתה קיימת בפיליפינים, הוא התנצר, שינה את שמו לדומינגו מרקדו והתחתן עם בתו של חברו הסיני אוגוסטין צ'ין. מצד אמו, היא הייתה בת תערובת של מוצא סיני, יפני וטאגלוג. חוסה ריזאל היה גם ממוצא ספרדי. סבו היה חצי ספרדי בשם לורנצו אלברטו אלונזו.
מגיל צעיר גילה חוסה כישורים אינטלקטואליים גבוהים. הוא למד את האלפבית מאמו בגיל 3, ויכול היה לקרוא ולכתוב בגיל 5. הוא קיצר את שמו בעצתו של אחיו. כדי לאפשר לו לנוע בחופשיות ושלא יזוהה עם אחיו שהיה בקשר עם כמרים פיליפיניים שנאשמו בבגידה והוצאו להורג.
לאחר שינוי שם המשפחה לריזאל, חוסה התבלט במהרה בתחרויות לכתיבת שירה, ובלימוד שפות וניבים רבים. שמו החדש הפך לנודע וכל משפחתו שינתה את שמה לריזאל במקום השם מרקדו.
השכלה.
ריזאל למד לראשונה במקום הולדתו, ואחר כך נשלח למנילה. לבקשת אביו, הוא עבר את בחינת הכניסה לקולג', וסיים אותו בהצטיינות. הוא המשיך את לימודיו לתואר מודד מקרקעין ובאותו הזמן למד משפטים לתואר ראשון. בהמשך הוא החליט לעבור ללמוד רפואה בבית הספר לרפואה של סנטו תומאס והתמחה מאוחר יותר ברפואת עיניים.
ללא ידיעתו והסכמתו של הוריו, אך נתמך בחשאי על ידי אחיו פאצ'יאנו, הוא נסע לבדו למדריד, ספרד במאי 1882 ולמד רפואה במרכז המדעי של מדריד, שם קיבל את התואר ברפואה. הוא גם השתתף בהרצאות רפואיות באוניברסיטת פריז ובאוניברסיטת היידלברג. בברלין הוא התגייס כחבר בחברה האתנולוגית ובאגודה האנתרופולוגית בברלין, בחסותו של הפתולוג המפורסם רודולף וירצ'וב. הוא נשא הרצאה בגרמנית באפריל 1887 בפני החברה האנתרופולוגית על אורתוגרפיה ומבנה שפת טאגלוג.
בהיידלברג, ריזאל שהיה בן -25, סיים בשנת 1887 את ההתמחות ברפואת עיניים אצל פרופסור אוטו בקר. שם הוא השתמש במכשור מודרני של אותם ימים. מהיידלברג כתב ריזאל להוריו: "אני מבלה חצי יום בלימוד הגרמנית והחצי השני, בלימוד מחלות העיניים, פעמיים בשבוע אני הולך לדבר גרמנית עם ידידי הסטודנטים".
ריזאל הייתה רב כישרונות ומיומנויות הן במדע והן באמנויות. הוא צייר, רשם ופיסל בעץ. הוא היה משורר פורה, מסאיסט וסופר, שעבודותיו המפורסמות ביותר היו שני הרומנים שלו. הפרשנויות החברתיות של הקולוניאליזם הספרדי היוו את הגרעין הספרותי שנתן השראה לשוחרי שלום ולמהפכנים חמושים כאחד. ריזאל היה גם רב-לשונאי.
ריזאל היה רופא עיניים, פסל, צייר, מחנך, חקלאי, היסטוריון, מחזאי ועיתונאי. מלבד השירה והכתיבה היצירתית, הוא התמחה, בדרגות שונות של מומחיות, בארכיטקטורה, קרטוגרפיה, כלכלה, אתנולוגיה, אנתרופולוגיה, סוציולוגיה, דרמה, אמנויות לחימה. הוא גם השתייך לבונים החופשיים.
חיים אישיים.
חייו של ריזאל הם מהמתועדים ביותר מבין אנשי הפיליפינים מהמאה ה -19, בשל רישומים נרחבים שנכתבו על ידו. כמעט כל דבר בחייו הקצרים נרשם איפשהו, הוא ניהל יומן וכתב מכתבים רבים, שרובם שרדו. אבל הביוגרפים שלו התקשו לתרגם את כתביו בגלל הרגל של ריזאל לעבור משפה לשפה.
הם כוללים את יומני הנסיעות שלו ואת תובנותיהם של צעירים אסיאתיים שהוא פגש במערב בפעם הראשונה. הם כללו את מסעותיו המאוחרים, הבית ובחזרה לאירופה דרך יפן וארצות הברית, ולבסוף, דרך הגלות שהטיל על עצמו בהונג קונג.
יחסיו עם נשים.
מדצמבר 1891 עד יוני 1892 התגורר ריזאל בהונג קונג והייתה לו שם מרפאת עיניים. בתקופה זו של חייו הוא קיים יחסים עם נשים רבות, שתשע מהן זוהו. הנשים היו מכל גוני החברה הגבוהה של סוחרים אנגלים וספרדים, צאצאי משפחות יפניות אצילות ומשפחות מכובדות מהפיליפינים.
ליאונור ריברה.
ליאונור ריברה נחשבה כהשראה לדמותה של מריה קלרה בספרו. ריברה וריזאל נפגשו לראשונה במנילה כאשר ריברה הייתה רק בת 14. כאשר יצא ריזאל לאירופה ב־3 במאי 1882, הייתה ריברה בת 16. התכתובת שלהם החלה כאשר ריזאל כתב שיר עבורה.
התכתובת בין ריברה לריזאל המשיכה להתרכז בלימודיו באירופה. הם כתבו בקודים במכתבים, מפני שאמה של ריברה לא אהבה את ריזאל. כשחזר ריזאל לפיליפינים ב־5 באוגוסט 1887, ריברה ומשפחתה חזרו לדגופאן, פנגסינן.
על ריזאל נאסר על ידי אביו פרנסיסקו מרקדו, לראות את ריברה כדי לא להעמיד את משפחתה בסכנה, כי ריזאל כבר הוגדר על ידי האליטה הקריאולית כ"פילבוסטרו" או חתרן בגלל הרומן שכתב. ריזאל רצה להתחתן עם ריברה בעודו בפיליפינים בגלל נאמנותה אליו. ריזאל ביקש רשות מאביו להפגש איתה עוד פעם אחת לפני שעזב את הפיליפינים. הפגישה לא התקיימה. ב-1888 הפסיק ריזאל לקבל מכתבים מריברה במשך שנה, אם כי ריזאל המשיך לשלוח לה מכתבים. הסיבה לשתיקת השנה של ריברה הייתה הקשר בין אמה לבין אנגלי ששמו הנרי קיפינג, מהנדס רכבות שהתאהב בריברה וזכה לתמיכת אמה. הידיעה על נישואיו של ליאונור ריוברה לקיפינג הרסה את ריזאל.
הקשר עם ג'וזפין בראקן.
בפברואר 1895 פגש ריזאל, בן 33, את ג'וזפין בראקן, אשה אירית מהונג קונג, כאשר ליוותה את אביה המאומץ, ג'ורג טאופר, לבדוק את עיניו על ידי ריזאל. לאחר ביקורים תכופים, התאהבו ריזאל וברקין זה בזה. הם ניסו להינשא, אבל בגלל המוניטין של ריזאל ומעמדו הפוליטי, הכומר המקומי לא הצליח להשיג אישור לנישואין כנסייתיים משום שהיה ספק עם ריזאל יחזור לקתוליות.
לאחר שליוותה את אביה למנילה ושבה להונג קונג, ולפני שחזרה לדפיטן לגור עם ריזאל, הציגה ג'וזפין את עצמה בפני בני משפחתו של ריזל במנילה. אמו הציעה לערוך נישואים אזרחיים, שאמנם פחות מקודשים מנשואים דתיים, אך הם לא יחייבו את ריזאל לשנות את דעותיו כדי לקבל את אישור הבישוף. ריזאל וג'וזפין התגוררו כזוג נשוי בדפיטן.
בבריסל ובספרד (1890 - 1892).
ב-1890 עזב ריזאל, בן 29, את פריז לבריסל כשהתכונן לפרסום הערותיו לספר שנכתב על הפיליפינים במאה ה-17. השהייה בבריסל הייתה קצרת ימים. הוא עבר למדריד.
התוכן של כתביו של ריזאל השתנה במידה ניכרת בשני הרומנים המפורסמים ביותר שלו, "Noli Me Tángere" ("אל תגע בי"), שפורסם בברלין ב־1887, ו-"El Filibusterismo", שפורסם בגנט ב־1891. עבור פרסומם הוא השתמש בכספים שקיבל מחבריו. הספרים הכעיסו הן את האליטה הקולוניאלית הספרדית והן את הפיליפינים המשכילים בשל הסמליות שלהם. הם היו ביקורתיים על הנזירים הספרדים ועל כוחה של הכנסייה. הספרים מדגישים את הפערים בכלכליים והחברתיים ביו בעלי האחוזות והעשירים הקולוניאליים, ובים המוני הילידים הפיליפינים שנאבקו להשיג פת לחם ולשרוד במשטר החברתי הקולוניאלי שניצל אותם.
ידידו של ריזאל, פרדיננד בלומנטריט, פרופסור והיסטוריון יליד אוסטריה-הונגריה, כתב כי הדמויות של הרומן נלקחו מהחיים האמיתיים וכי כל פרק יכול לחזור על עצמו בכל יום בפיליפינים.
בלומנטריט היה נכדו של הגזבר הקיסרי בווינה באימפריה האוסטרו-הונגרית לשעבר ומגן נלהב של הדת הקתולית. הדבר לא מנע ממנו לכתוב את ההקדמה של El Filibusterismo אחרי שהוא תרגם גם את הספר הקודם של ריזאל Noli Me Tángere לגרמנית. כפי שהצהיר בלומנטריט, ספרים אלה הביאו להעמדתו לדין של ריזאל כמסית למהפכה. בסופו של דבר הוא נשפט על ידי הצבא, הורשע והוצא להורג.
כמנהיג תנועת הרפורמה של הסטודנטים הפיליפינים בספרד, תרם ריזאל מאמרים, שירים ומאמרי מערכת לעיתון הספרדי "לה סולידרידד" בברצלונה (במקרה זה ריזאל השתמש בשמות עט, "דימאסאלנג", "לאונג לאאן", "מאי פאגאסה"). הליבה של כתביו מתמקדת ברעיונות ליברליים ומתקדמים של זכויות וחופש הפרט, במיוחד, זכויות לעם הפיליפינים. הוא חלק את אותם רגשות עם חברי התנועה - שהפיליפינים נאבקים, מול נזירים מושחתים וממשל רע. אפשר לסכם את רעיונותיו:
הרשויות הקולוניאליות בפיליפינים לא אהבו את הרפורמות שהוא הציע.
ואצלב רטאנה, פרשן פוליטי בספרד, האשים את ריזאל בכך שכתב מאמר מעליב ב"לה אפוקה", עיתון במדריד. הוא רמז כי בני משפחתו וחבריו של ריזאל פונו מאדמותיהם בקלמבה על שלא שילמו את דמי השכירות שלהם. התקרית (כשריזאל היה בן עשר) נבעה, על פי דבריו, מהאשמה שאמו של ריזאל, תיאודורה, ניסתה להרעיל את אשת בן דוד. באישור הכנסייה, ובלי שימוע, היא הושלכה לכלא בסנטה קרוז בשנת 1871. היא שוחררה לאחר שנתיים וחצי של ערעורים לבית המשפט העליון.
בשנת 1887 כתב ריזאל עתירה בשם דיירי קלמבה, ומאוחר יותר באותה שנה הוביל אותם נגד ניסיונותיהם של הנזירים להעלות את שכר החכירה. הם יזמו התדיינות משפטית שגרמה לדומיניקנים לפנותם מבתיהם, כולל משפחת ריזאל.
עם קריאת המאמר, שלח ריזאל נציג לאתגר את רטאנה לדו-קרב. רטאנה פרסם התנצלות פומבית והפך לאחד המעריצים הגדולים של ריזאל, ונחשב כביוגרף החשוב ביותר של ריזאל.
חזרה לפיליפינים (1892-96).
גלות בדפיטן.
עם שובו למנילה בשנת 1892, הוא הקים תנועה אזרחית בשם ״לה ליגה פיליפינית״. הליגה תמכה ברפורמות החברתיות המתונות הללו באמצעים חוקיים, אך היא פורקה על ידי המושל. באותה עת הוא כבר הוכרז על ידי השלטונות הספרדים כאויב המדינה בגלל פרסום הרומן שלו.