בעת שלטון הצלבנים בארץ ישראל פרח המנזר ונזירים גאורגים רבים התגוררו בו, ובהם גם שותא רוסתוולי, המשורר הלאומי של גאורגיה. רוסתוולי היה נסיך גאורגי אשר שימש כשר האוצר של המלכה תמר. על פי המסורת הגאורגית, נאלץ רוסתוולי לעזוב את גאורגיה בשנת 1185 לאחר שהואשם בפרשית אהבים עם המלכה תמר, אהבה שהייתה בלתי אפשרית. הוא התיישב במנזר המצלבה בירושלים למשך תקופה ארוכה, כתב את הפואמה ויצירת המופת "עוטה עור הנמר" וצייר ציורי קיר. בשני ציורי קיר המופיעים על אחד מעמודי המנזר מופיעה דמות המשורר בין שני קדושים. בפואמה מציג המשורר את עצמו:
ארבע שנים לאחר כיבוש ירושלים על ידי הצלבנים, סיפר עולה הרגל האנגלי זיוולף (Saewulf) על המנזר כי הוא "מכובד ויפה מאד ובעבר נחרב בידי הכופרים". תעודה צלבנית משנת 1177 מציינת כי מלכי ממלכת ירושלים החזיקו כרמים בעמק המצלבה. הכנסייה מוזכרת במספר כתבים של עולי רגל צלבניים, המתארים עמק פורה ובמרכזו כנסייה נאה שבה נמצא מקומו של העץ ממנו נעשה הצלב. התיאור ממשיך ומפרט כי הכנסייה מבוצרת היטב בחומות ובמגדלים ובתוכה בתים, רפקטוריום ומגורים.
התקופה הממלוכית.
תבוסת הצלבנים ואובדן ירושלים לנצרות שינו את גורלו של המנזר. השליטים החדשים של הארץ - הממלוכים פעלו נמרצות לצמצם את הנוכחות הנוצרית בירושלים והמנזר נתפס על ידיהם. על פי היסטוריונים מוסלמים, הסולטאן ביברס הקים במבנה מסגד ומעון לדרווישים. בשנת 1305 חזר המנזר לבעליו המקוריים, לאחר השתדלות מצד הביזנטים ומצידה של משלחת גאורגית שהופיע בפני הסולטאן הממלוכי ובידיה מתנות ומכתב. במכתב פורטה בקשה להחזיר את המנזר לידי הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית, אשר נאותה לקבל את חסות הסולטאן. ככל הנראה באותה תקופה נתרם למנזר כתב יד עתיק "הבשורות של ירושלים".
עולה רגל קתולי מאירלנד שביקר בארץ בשנת 1323 כתב
הפקיד הממלוכי אבן פדאללה אל-עמארי שהתגורר בירושלים בשנת 1347, תיאר את המנזר המוקף זיתים וגפנים ובו איקונין ונזירים גאורגים וציין כי:
התקופה העות'מאנית.
במהלך המאה ה-16 חזרו המוסלמים, עתה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית, על דרישתם לקבל לחזקתם את המבנה על בסיס הטענה כי בעבר פעל בו מסגד. הנזירים מחקו כל זכר לנוכחות ערבית במנזר, הסירו כתובות בערבית והרסו את המיחרב שהיה בו. המנזר נותר בידי הנוצרים.
בשנת 1667 ביקר במנזר המצלבה נזיר קתולי ונקב בשמו "מנזר הגאורגים" (Monastere de Georgiens) ובשם הערבי "מוצלבה" (Musallabe). עולה הרגל האמור גילה יחס מסויג וביקורתי כלפי המנזר ויושביו. לדבריו, המסורת המקשרת בין הצלב לבין המנזר מפוקפקת והוא הקשה "מאיין יודעים זאת? האם מוכר העצים ידע מאין הובא הקרש הזה? ומי חשב לברר זאת?". הוא תיאר את הציורים בכנסייה וטען כי הם לא עתיקים אלא צוירו בסמוך לביקורו. הנזיר הקתולי הוסיף כי מצבו של המנזר בכי רע, קופתו ריקה וחוב רובץ עליו. התרומות שנשלחו בוזבזו על ידי מנהל המשק שברח מהמנזר ומאוחר יותר נרצח על ידי אחד הנזירים שעלה על עקבותיו בבית הפטריארך היווני בעיר חלב. מאותה עת הלך מספר הגאורגים ופחת, עד שבשנת 1685 נאלצו הגאורגים למכור את המנזר לכנסייה האורתודוקסית היוונית. ממספר מקורות נובע כי בסוף המאה ה-17 הייתה לנזירי "האחווה הגאורגית" תקופה של שפל כלכלי והמקום עבר לרשות "אחוות הקבר הקדוש" היוונית אורתודוקסית. ההעברה לא הייתה שלמה ועד לאמצע המאה ה-19 היה לנזירים הגאורגיים במקום מעמד מיוחד
נזיר פרנציסקני שמכתבו שמור בארכיון ספריית הוותיקן כתב בראשית המאה ה-18 כי "במנזר מתגוררים מספר נזירים גאורגיים וגם נזירים יוונים". החוקר הגרמני טישנדורף (Tischendorf) מציין בספרו משנת 1844 כי במנזר חיים "ארבעה נזירים גאורגיים וגם אישה משרתת באה בימים". בתום התקופה העות'ומנית פעל במנזר סמינר לנזירים יוונים אורתודוקסים מכל אגן הים התיכון.
תחת שלטון ישראל.
במהלך מלחמת העצמאות נפטר בשנתו הנזיר הבודד שחי במקום, והוא הפך לבסיס לגדנ"ע. בסמוך אליו הוקם מנחת עמק המצלבה. לאחר המלחמה הוחזר המבנה לפטריארכיה היוונית. בשנת 1960 נשלחה למנזר משלחת מחקר שמומנה על ידי האקדמיה למדעים של גאורגיה הסובייטית. המשלחת חשפה את הפורטרט של רוסתוולי שנחשב עד אז לאבוד, אך לא הצליחה לאתר את קברו. המנזר עבר שיפוץ יסודי בשנת 1972. ב-1986 שימש המקום כאתר הסרטת הסרט "חימו מלך ירושלים" המבוסס על ספרו של יורם קניוק. ביוני 2004 הושחת הפרסקו של רוסתוולי ופניו של המשורר נמחקו. בעקבות כך הגישה גאורגיה מחאה רשמית לממשלת ישראל. בשנת 2005 קראה עיריית ירושלים את הדרך העוברת בסמוך למנזר על שמו של רוסתוולי.
בדצמבר 2012 אלמונים ריססו כתובות נאצה על חומת המנזר ועל מכונית סמוכה נכתב "חנוכה שמח - תג מחיר" ו"ישו בן זונה" ונוקבו צמיגים.
תיאור המנזר.
למנזר המצלבה פתח כניסה בודד וצר, המונע כניסה נוחה לתוך המבנה, שנבנה כאמצעי הגנה כנגד אורחים לא קרואים. הפתח מוביל לחדר מבואה קטן בו קבועה כתובת בשפה הגאורגית "יסלח אלוהים לנשמת בונה הקשתות האלו שלווה שוביסשבילי הוריו ואחיו". החצרות הפנימיות מובילות אל תוך המנזר עצמו, הבנוי מחדרים רבים ששימשו מעון לדרי המנזר.
הכנסייה.
במרכז המנזר נמצאת הכנסייה הבנויה בסגנון האופייני לכנסיות הצלבניות בארץ ישראל. תוכנית הכנסייה היא כשל בזיליקה עם אולם תווך ושתי סיטראות המסתיימות במזרח בשלושה אפסיסים מקבילים. המבנה משלב סגנון בנייה רומנסקי מוקדם עם מסורות בנייה מקומיות נוצריות קדומות והשפעות ביזנטיות. בכנסייה שרידי פסיפסים מהמאה ה-6 ומהמאה ה-11 שנשתמרו בשלמותם עד ימינו. בכנסייה ציורי קיר רבים, וברובם מתוארים קדושים נוצרים ודמויות מכתבי הקודש. על הקירות כתובות בגאורגית וביוונית. תארוכן שנוי במחלוקת, אך ככל הנראה צוירו במהלך המאה ה-17. עולי רגל לאורך הדורות הוסיפו חריטות עם שמם על קירות הכנסייה. בראשי העמודים ניתן להבחין בציורי עקדת יצחק מעל המלכים דוד ושלמה.
מאולם הכנסייה מוביל פתח אל מקום צמיחת העץ הקדוש המסומן בפתח ברצפת החדר ועליו קבועה טבלת נחושת מעוטרת. על קירות החדר תמונות המתארות את המסורת הנוצרית של תולדות העץ. מדובר בעץ בעל שלוש צמרות, צמרת ברוש, צמרת אורן וצמרת ארז כפי שמוזכר בפסוק "ברוש תדהר ותאשור יחדיו". על פי האגדה הנוצרית שלושת המלאכים שפגשו את אברהם באלוני ממרא הותירו בידיו שלושה יחורי עצים. לאחר שבנות לוט החטיאו את אחיו לוט ביקש לוט מאברהם עזרה. אברהם אבינו נתן ללוט את שלושת היחורים של ברוש, ארז ואורן והלה שתל אותם בעמק המצלבה כמעשה כפרה על חטאיו. אברהם הורה ללוט להשקות את היחורים במי הירדן והוא היה מביא את המים בעזרת חמור. השטן ניסה להסיט אותו מן המעשה אך לא צלח בכך. לפי מסרת אחת נבחר העץ לשמש כצלב בגלל הרכבו המשולש שתורם לסבל הצליבה ולפי מסרת אחרת העץ נכרת כדי לשמש בבנית בית המקדש הראשון אך לא התאים. לצד המזבח מצויה אייקונה של מרים המצרית שגם כן קשורה למנזר.
המנזר.
מסביב לכנסייה שוכנים חדרי הנזירים שנבנו במהלך השנים. במרכז המנזר מתנשא מגדל פעמונים מרובע שנבנה במאה ה-19, בקומה השנייה נמצא תנור האפיה והמטבח לצד הרפקטוריום של המנזר. במנזר, בקומה השנייה, נמצאת כנסייה קטנה המוקדשת לברברה הקדושה שעל פי עדות עולה רגל מהמאה ה-15 בעבר נשמרה אחת מידיה במנזר. בחצר המנזר עומדים שני עצי ברוש עתיקים וגבוהים שהפכו לסמל המנזר ומופיעים בכל הציורים המזכירים אותו.
בקומה התחתונה מצוי מוזיאון קטן ובו טלסקופ עתיק, סירי בישול ענקיים עשויים נחשת, פסלי עץ מעיטורי הכנסייה שפורקו, גלימות כמרים, כלי קודש ומתנת ראש ממשלת גיאורגיה סאקאשבילי שביקר במנזר בשנת 2004, איקונות ופרוסקינטריון (מפת אתרי הגאוגרפיה הקדושה) משולש גדול, מצויר על עץ ובו מצוינים הר תבור, עין כרם, קטמון, אתר הטבילה, מרסבא, טבילת הסריס, נצרת, בית לחם ובמרכז סלע הגולגותא ומנזר המצלבה.
ציפי שחרור
ציפי שחרור (נולדה ב-22 ביולי 1953) היא משוררת, סופרת, עורכת ותסריטאית ישראלית. זוכת "פרס אקו"ם" ו"פרס קוגל" ו"פרס ראש הממשלה".
ביוגרפיה.
שחרור נולדה בעיר רמלה למשפחת בן יאיר. כשהייתה בת 13 בשנת 1966 עברה יחד עם משפחתה להתגורר ביפו. בשנת 1969 התגרשו הוריה והיא בת 16.
לאחר שירותה הצבאי בצה"ל הוציאה לאור את ספרה הראשון בשנת 1974 ומאז הוציאה לאור 36 ספרים נוספים ובכללם, ספרי ילדים ונוער, ספרי פרוזה, רומן למבוגרים וספרי שירה.
שחרור עוסקת בין היתר גם בעריכת ספרים ובזכות פועלה הרב לקידום היצירה בקרב צעירים ומבוגרים, יצאו לאור ספרים מובחרים ליוצרים שכוכבם דרך בעידודה. כגון: ערן גדות, עופר ירמינובסקי, ציונית פתאל-קופרווסר, שולמית זילברברג, ליאת לידה-סנדומיר, לאה ברק ועוד.
על פועלה ומאמציה בקידום הספרות העברית, הוענקה לה בשנת 2016, תעודת הוקרה מטעם "קרן נחמה ומיכל פוחצ'בסקי" (נפ"ש). באותה השנה זכתה גם ב"פרס עיריית חולון לספרות יפה" (ע"ש קוגל), על ספרה "לאונרד כהן שר לה".
כמה מספריה תורגמו לשפות זרות: ערבית, צרפתית ואנגלית. כמה משיריה תורגמו אף לספרדית.
שחרור היא אם לשניים. מתגוררת בתל אביב.
עץ הדומים תפוס
עץ הדומים תפוס הוא ספר מאת גילה אלמגור משנת 1992, המתאר את חוויותיה כנערה בכפר הנוער הדסים. הסיפור מגולל מערכת יחסים הנרקמת בקרב בני נוער ניצולי שואה החיים בכפר נוער בישראל בשנות ה-50, שם גרים גם נערים צברים. הספר קיבל עיבוד לסרט קולנוע מצליח ועטור פרסים ב-1994, בבימויו של אלי כהן, ועיבוד לתיאטרון.
מאירועי העבר.