על הרופא המאבחן לערוך ראיון אבחוני מעמיק, כדי להתרשם מקיומם של קווים אופייניים להפרעת קשב באמצעות תשאול זהיר וקפדני אודות התסמינים התנהגותיים מגילאי הילדות ועד תקופת החיים הנוכחית של האדם. זאת משום שעל פי רוב, התנהגויות המשקפות ליקויים בתפקודים הניהוליים, עולות באופן ברור ובולט כאשר אנשים עם הפרעת קשב מתארים את קשיי ההתארגנות שלהם, ההתמודדות שלהם מול ההתחייבויות היום יומיות, האתגרים הכרוכים בתהליך פתרון בעיות וניסיונות לניהול זמן וויסות עצמי.
סיבה נוספת לאחוז הנמוך של המאובחנים המבוגרים היא שהפרעת קשב והיפראקטיביות נחשבה בתחילה לבעיה של ילדים בלבד והמודעות לקיומה גם בקרב מבוגרים גדלה רק בראשית המאה ה-21. מסיבות אלה קיים תת-אבחון עבור הפרעת קשב בגילי הבגרות. עם זאת, ניכרת עלייה בקרב מבוגרים הפונים לטיפול בקשיים שנוצרו בעקבות ההפרעה, כדי לשפר את איכות חייהם ואת רמת התפקוד שלהם.
שינויים במהדורה החמישית של ה- DSM.
מחקרי אורך שעקבו אחר ילדים ובני נוער עם הפרעת קשב אל תוך גילי הבגרות, הראו שהקריטריונים במהדורות הקודמות אינם משקפים באופן מלא את השכיחות של הפרעת קשב בבגרות ומציגים תמונה חלקית בלבד של המצב בפועל. בהתאם, אחד השינויים המרכזיים במהדורה החמישית של ה-DSM בהשוואה למהדורות הקודמות הוא מתן הנחיות הולמות לאנשי המקצוע אודות תהליך האבחון של מבוגרים עם הפרעת קשב. שינוי זה נעשה מתוך מטרה לאפשר לאנשים עם הפרעת קשב לקבל את המענה המתאים לאורך כל חייהם ולא רק לתקופת הילדות.
קיים שוני מסוים באופן הביטוי של הפרעת קשב אצל מבוגרים בהשוואה לילדים. בהתאם, הקריטריונים לאבחון הפרעת קשב עודכנו במהדורה החמישית של ה-DSM, כדי לאפיין בצורה מדויקת יותר את הביטויים שלה בבגרות. למשל, בעוד שעבור ילדים יש צורך בהצגה של שישה תסמינים כדי לענות על ההגדרה של אחת הקבוצות (קשיי קשב או היפראקטיביות), למבוגרים מעל גיל 17 נדרשים רק חמישה. כמו כן, צורפו דוגמאות של צורות שונות בהן אותם התסמינים יכולים לבוא לידי ביטוי בגילי הילדות, ההתבגרות והבגרות.
הפרעת קשב אינה נרכשת בגילי הבגרות, לכן לצורך אבחון של אדם בוגר יש לוודא שהיא הופיעה כבר בתקופת הילדות. שינוי נוסף במהדורה החמישית של ה-DSM הוא שכדי לקבוע אבחנה של הפרעת קשב חלק מהתסמינים צריכים להיות נוכחים לפני גיל 12, זאת בהשוואה לדרישה במהדורות קודמות שאותם התסמינים יופיעו לפני גיל 7. השינוי התבסס על מחקר מקיף שהראה כי לא נמצאו הבדלים בין ילדים שהתסמינים שלהם החלו לפני גיל 7 או בשלב מאוחר יותר, מבחינת מהלך ההפרעה, חומרתה, תוצאותיה והתגובה לטיפול.
עם זאת, העובדה שמבוגרים רבים עם הפרעת קשב מתקשים להיזכר בהתנהגויות אופייניות בגילאי הילדות, הובילה להצעה לקחת בחשבון שייתכן שההפרעה התפתחה בשלב מאוחר יותר ואת ההמלצה לקבוע את גיל 16 כגבול העליון לצורכי קביעת האבחנה. זאת משום שההחלטה של המהדורה החמישית של ה-DSM לקבוע את הופעתם של התסמינים לפני גיל 12 במקום 16, עלולה לפגוע במבוגרים עם הפרעת קשב שמתקשים לשחזר את זיכרונות הילדות שלהם, משום שהדבר עלול למנוע מהם את קבלת האבחנה. זה נכון במיוחד עבור אנשים עם אינטליגנציה גבוהה ששימשה להם כיכולת פיצוי על התסמינים של הפרעת קשב, אנשים שגדלו בסביבה תומכת ומובנת, או אנשים המשתייכים לסוג הבלתי קשוב של הפרעת קשב (ללא תסמינים של היפראקטיביות). במקרים אלו יש ערך רב למקור מידע חיצוני המכיר היטב את האדם, כמו הורים או בני זוג. במידת הצורך, ניתן להיעזר גם בתעודות של בית הספר או דיווחים של גורמים מקצועיים אחרים מתקופת הילדות.
טיפול ותמיכה במבוגרים.
קיים צורך בשירותים טיפוליים עבור מבוגרים עם הפרעת קשב, ובמיוחד עבור אנשים שאובחנו לראשונה רק בגילאי הבגרות, שכן עם העלייה במודעות, יותר מבוגרים מאובחנים עם הפרעת קשב והם מעלים אתגרים חדשים שיש לתת להם מענה במסגרת הטיפול. במסגרת זו יש לשאוף לכך שהתוכנית הטיפולית תערב גם את בן או בת הזוג, את המשפחה ואת החברים הקרובים של האדם.
קיימות ראיות ליעילות של תוכניות התערבות עבור מבוגרים עם הפרעת קשב. למשל, הטיפול התרופתי בהפרעת קשב נמצא כטיפול היעיל בכל הגילים והוא מקושר לשיפור בתפקוד הכללי בגילאי הבגרות. מתוך מגוון האפשרויות התרופתיות, לשימוש בתרופות ממריצות (stimulant medication) יש את היעילות הגבוהה ביותר והן נמצאו בטוחות לשימוש ארוך טווח. על פי רוב נעשה שימוש בשילוב של תרופות בעלות משך פעולה קצר (שחרור מיידי) וארוך (שחרור מתמשך), כדי ליצור התאמה אישית לצרכים הייחודים של כל אדם ולתגובה שלו לטיפול התרופתי. עם זאת, ישנה גם ביקורת ציבורית ומחקרית על שימוש מוגזם בתרופות לצורך טיפול בהפרעות קשב. ישנן ראיות שהעלייה בשכיחות הטיפול התרופתי בהפרעות קשב לא קשורה רק בצורך הקליני ובשיעור האבחון, אלא גם במגמות כלכליות ובגידול בהוצאות הפרטיות והציבוריות בתחום הבריאות. למעשה, המגמה בשטח היא הפוכה ונכון לשנת 2019 אנשים עם הפרעת קשב סובלים דווקא מתת-אבחון ומחסור בטיפול הולם. הסטיגמה סביב הפרעת קשב, אשר נובעת בעיקר ממחסור בידע או מחוסר הבנה של הידע הקיים, מגבירה את הסבל של אנשים עם הפרעת קשב.
על כן ישנו צורך לידע את הציבור אודות התסמינים של הפרעת קשב, הגורמים לה והטיפולים שהוכחו כיעילים.
הטווח הרחב שבו הפרעת קשב עלולה לפגוע בתפקוד של האדם הבוגר מחייבת גישות טיפוליות מקיפות הכוללות מענה רב מקצועי. בעוד שחלק מהמבוגרים עם הפרעת קשב מדווחים שהמענה התרופתי חיוני להתמודדות, חלקם מדווחים גם שהטיפול התרופתי כשלעצמו אינו מספיק והם מעלים את הצורך בתמיכה חינוכית-אקדמית ורגשית. הסיבה לכך היא שהטיפול התרופתי כשלעצמו לא יכול לתת מענה מלא לשלל הבעיות שעמן מתמודדים מבוגרים עם הפרעת קשב. בהתאם לכך, מבוגרים עם הפרעת קשב שקיבלו טיפול תרופתי יחד עם תמיכה חינוכית-אקדמית ורגשית מעריכים את שניהם במידה שווה ומראים רמת הסתגלות גבוהה יותר. לאור זאת, על הטיפול במבוגרים עם הפרעת קשב לכלול מענה פסיכו-חינוכי, רפואי וקוגניטיבי.
בנוסף, אימון אישי יכול לשמש כטיפול מובנה ותומך במסגרת פרטנית או קבוצתית. משום שהוא מערב פיתוח של תפקודים ניהוליים.
במקרים שבהם נוצרה פגיעה משמעותית בתפקוד של המשפחה או במערכת היחסים בין בני הבית, ייתכן שיהיה צורך להוסיף על המענה הפרטני גם טיפול ברמה המשפחתית.
הפרעת קשב מאופיינת בתחלואה נלווית משמעותית.
לכן, בתהליך הבנייה של המערך הטיפולי יש לקחת בחשבון גם את התחלואה הנלווית להפרעת קשב, באופן שייתן עדיפות למקורות הקושי המשמעותיים ביותר עבור כל מקרה לגופו.
קשיים בגישה לטיפול וצורך במידע.
הגישה לטיפול עבור מבוגרים עם הפרעת קשב היא מוגבלת. דבר זה נכון במיוחד עבור גישה לטיפולים לא תרופתיים ועבור קבלת מענה לקשיים תפקודיים הבאים לידי ביטוי בתחום התעסוקה. אנשי מקצוע רבים אינם מודעים לכך שהפרעת קשב ממשיכה אל תוך גילי הבגרות והם אינם מיודעים על אופן הביטוי וההשלכות שלה לאורך החיים. בהתאם לכך, אנשי המקצוע המתמודדים עם מבוגרים עם הפרעת קשב מתלוננים על מחסור במשאבים ובידע ספציפי אודות אוכלוסייה זו.
ללא איש מקצוע מומחה אשר ייעץ בנוגע להתאמת המינון התרופתי, מבוגרים עם הפרעת קשב עלולים להיאבק בתופעות הלוואי של הטיפול התרופתי ולא להצליח להפיק ממנו את התועלת המרבית. האינטרנט יכול לסייע למבוגרים עם הפרעת קשב לאיתור המלצות להתמודדות יעילה והפניות לקבלת תמיכה.
הפניית האדם לקבוצות של עזרה עצמית (self-help groups) יכולה להיות בעלת ערך בכך שהיא מאפשרת לו להצטרף אליהן, לקחת חלק בשיתוף המידע והחוויות ולהגיע להבנה מעמיקה יותר. חשיפה לאנשים המתמודדים בצורה מוצלחת עם הפרעת קשב יכולה להדגים דרכי התמודדות יעילות יותר עבור אנשים שנאבקים עם ההפרעה. חשיפה כזו יכולה גם להראות להם שהם לא אשמים באתגרים שאותם הם חווים ושהפרעת הקשב היא לא ההיבט היחיד והכולל של האישיות שלהם.
מעבר מילדות לבגרות.
תקופת ההתבגרות אינה מפחיתה מהקשיים שהפרעת הקשב מעוררת בגילאי הילדות והיא אף עלולה להגביר אותם. היא מאופיינת הן בשינויים של התסמינים של הפרעת קשב והן בהפחתה של התמיכה ההורית והמערכתית. בהתחשב בהשפעה של הפרעת קשב על החיים הבוגרים, ישנה חשיבות רבה לכך שמתבגרים יקבלו מענה רציף מהגורמים המטפלים ותמיכה מיוחדת בתקופת המעבר מהילדות לבגרות. למרות זאת, קיים מחסור במחקר והנחיות בנוגע למעבר בין גופים ואנשי מקצוע המתמחים בגילאים הילדות לגופים ואנשי מקצוע המתמחים בגילאים מבוגרים יותר. קיימת תקשורת מועטה בלבד בין גורמים הנותנים שרות לילדים לאלו הנותנים שירות למבוגרים. השוני בגישות הטיפוליות מורגש באופן חד על ידי המשפחות והמתבגרים ומקשה על המעבר.
לאור זאת, קיים צורך דוחק בפיתוח של גישה רב תחומית עבור תקופת המעבר לשירותי הבריאות והגופים הטיפוליים של גילאי הבגרות, הכוללת מתן הדרכה הולמת לאנשי המקצוע.
אחד ההיבטים המרכזיים של גיל ההתבגרות הוא ההתפתחות המינית. האימפולסיביות המקושרת להפרעת קשב עלולה להוביל לשכיחות גבוהה יותר של הריונות לא מתוכננים.
על כן ישנה חשיבות רבה לפיתוח תוכנית לימודים מותאמת במסגרת החינוך המיני, אשר תעלה את המודעות לסיכונים האפשריים, לדרכי התמודדות בריאות ולאפשרויות הסיוע במקרה הצורך.
בחברה הישראלית, חובת השירות הצבאי מגדירה את תחילת שלב הסיום של גיל ההתבגרות בעיני החברה ועל פי רוב גם בעיני המתבגר. בקרב מתבגרים עם הפרעת קשב ואף בקרב הוריהם, סיום תקופת ההתבגרות וההליכה לצבא הם נושאים טעונים במיוחד.
התמודדות עם הפרעת קשב בתחומי החיים השונים של האדם הבוגר.