הארון אל-רשיד הטיל על היהודים שבממלכתו שבועה בזה הנוסח:
בשנות הארבעים של המאה ה-14 הועתקה השבועה הבאה עבור ספר לימוד שנועד לפקידי מזכירות ממשלת הממלוכים:
לא ידוע על נוסחים נוספים בארצות מוסלמיות, לכן משערים שזו הייתה בעיקר שבועה נפוצה בארצות נוצריות, כפי שמרמז גם אזכורו של ישו.
הנוסח הרומני.
בנסיכות מולדובה הונהגה לראשונה שבועת היהודים בתקופת השליט גריגורה גיקה (1739–1741). אותר נוסח מ-1786, מתקופת שלטונו של אלכסנדרו מברוקורדאט, שהועתק פעם נוספת ב-1828, בתקופת שלטונו של יואן-סנדו סטורזה. נוסח זה הונהג ביאשי ובערים אחרות של נסיכות מולדובה. בטרם מתן השבועה, היה על היהודי לצום, לגזור צפורני ידיו ורגליו, לטבול במקווה, ללבוש תכריכי מת ולהתיצב בבית הכנסת ביום שני או ביום חמישי, כשקוראים את ספר התורה, להתעטף בטלית ולהניח תפילין של יד ושל ראש, לפתוח את ארון הקודש ולהוציא את ספר התורה בידיו. את בית הכנסת היו צריכים להכין עם רקע אפור על ידי הדלקת נרות שעווה שחורים, עבורו ועבור ילדיו. הנשבע היה אמור לשכב על מיטת מת ומעל ראשו החזיקו נר ותקעו בשופר שבע פעמים, תוך כדי הקראת כל הקללות מהתוכחה. הנשבע אמור היה לחזור אחרי הרב, להניח את אצבעותיו על ספר התורה ולהגיד שמע ישראל ופסוקים נוספים. השופט או בא כוחו איימו על הנשבע שאם ישקר תפתח האדמה את פיה ותבלע אותו, את רעיתו, את ילדיו, את הוריו ואת כל רכושו.
בנסיכות ולאכיה השכנה הנהיגו את השבועה מ-1800 והוסיפו כמה פרטים לטקס המשפיל: מיטת המת כוסתה באריג שחור ולידה הוצבו שני נרות שחורים, הנשבע עמד יחף ובנוכחות מנין יהודים מהמכובדים ביותר קרא את השבועה בעודו מחזיק בספר התורה ונוגע במיטת המת. בו זמנית תקע הרב בשופר וקרא את הקללות ואחרי כל קללה נדרשו הנשבע ויתר היהודים להגיד "אמן".
במולדובה הודפס תוכן השבועה על דף מיוחד בזה הנוסח:
שבועת היהודים בארצות אחרות.
בפרשבורג, ב־1376, נקבעה שבועת יהודים מיוחדת רק על תביעות בשווי עשרה פונטים (דינרים) ומעלה ועל תביעות פחותות מכך הורשו היהודים להישבע על טבעת המנעול של שער בית הכנסת. כך נהגו גם בעיר קרמס.
במהלך המאה ה-12 והמאה ה-13 הונהגה בספרד הנוצרית השבועה על ידי מלכי קסטיליה, אלפונסו השמיני ואלפונסו העשירי. במספר קהילות ספרדיות ניתן היה לקבל פטור מהשבועה תמורת תשלום.
ב־1770, באחת מערי איטליה, לאחר סכסוך כספי בין יהודי לנוצרי, היהודי סירב להישבע לפי הנוסח המיוחד ליהודים, באולם שחור, מואר באור של נרות שחורים וכו'. המקרה נידון ברומא ונפסק נגדו, כי סירבו להאמין לשבועה רגילה של יהודי.
הרבנים שהשביעו טירונים יהודים בצבא האימפריה הרוסית חויבו בשבועה מיוחדת, חמורה במיוחד.
המאבק לביטול השבועה.
השבועה החמורה, המלווה בטקס משפיל ומכביד, שימשה כמנוף לחץ על היהודים במחלוקות שלהם עם הלא יהודים, כך שבמקרים רבים יהודי ויתר על זכויותיו, רק כדי שלא יאלץ לעבור את טקס שבועת היהודים. בתקופה שלאחר המהפכה הצרפתית וכיבושי נפולאון, כשרוח השוויון פשטה על פני אירופה, היו שביקשו לשנות את השבועה.
במהלך המאה ה-18, בהשפעת משה מנדלסון, מותנה שבועת היהודים בפרוסיה. גם במדינות גרמניות אחרות חל התהליך הזה, בהדרגה, ברבע השני של המאה ה-19. ב-1818 שונתה השבועה בהולנד, ב-1838 וב-1860 ב-1840 בסקסוניה, ברוסיה, אך המשיכה להתקיים בכמה ערים עד המהפכה הבולשביקית. ב-3 במרץ 1846 בית המשפט העליון של צרפת הכריז שהשבועה נוגדת את החוקה. ב-15 במרץ 1869 ביטלה גם פרוסיה את השבועה. השבועה בוטלה רשמית ברומניה רק ב-1912 וגם אחרי זה היו ערים ברומניה שהמשיכו בכך עד שנות העשרים של המאה ה-20.
במאבק לביטול השבועה התבלטו אישים כמו אדולף כרמייה בצרפת, שהביא לביטול השבועה בהגינו על הרב איזידור לאזאר שסירב לפתוח את בית הכנסת לשם עריכת השבועה. ברומניה התבלטו הרב הספרדי הראשי של בוקרשט, חיים בז'רנו והרב ישראל מרגוליס מבראילה, שנעלו את בתי הכנסת שלהם, כדי למנוע את עריכת השבועה והרב אבנר קסוואן מרמניקו סראט, שסירב להשתתף בטקס. בלטו בפעילותם הציבורית ובפובליציסטיקה האישים הבאים: דוקטור יעקב נימירובר, הרב יצחק איזיק טאובס מברלאד ודוקטור יעקב נאכט מפוקשאן (השניים כתבו מחקרים השוואתיים על השבועה ושלחו עצומות לשלטונות) והרב מאיר מוריץ בק שכינה את השבועה בשם "מורה בארבארו" ונטל חלק חשוב במאבק לביטולה. במרכז ובמערב אירופה התבלטו נוסף על מנדלסון, יום-טוב ליפמן צונץ, הרב שלמה יהודה רפפורט והרב זכריה פרנקל.
ד'קמ&quot;ג
ד'קמ&quot;ד
ד'קמ&quot;ה
לדעת רוב הראשונים זו שנת היובל.
ד'קמ&quot;ו
ד'קמ&quot;ז
ד'קמ&quot;ח
ד'קמ&quot;ט
ד'ק&quot;ן
ד'קנ&quot;א
ד'קנ&quot;ב
ד'קנ&quot;ג
ד'קנ&quot;ד
ד'קנ&quot;ה
ד'קנ&quot;ו
בנייה מעולם אחר
בנייה מעולם אחר (באנגלית: MegaStructures "מבני-על") היא סדרת טלוויזיה דוקומנטרית שמשודרת בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק. כל פרק בסדרה סוקר מבנה או פרויקט בנייה בלתי שגרתי, ומציג את תהליך הבנייה, ההכנות לבנייה ואת צוות הבונים והמהנדסים.
כמעט בכל פרק מוצג ריאיון עם מעצבי המבנה או עם מנהלי הפרויקט, וכך ניתן להבין מה היו הבעיות שניצבו בפני הבונים ובאילו שיטות או טכניקות נעזרו כדי להתגבר עליהן. במספר מקרים (למשל מגדלי פטרונס), היה צורך בפיתוח של חומר או מוצר חדש שכעת מהווים חלק בלתי נפרד מתעשיית הבנייה.
הסדרה מתמקדת במבנים גדולים במיוחד ובפרויקטים שאפתנים ויקרים. מוצגים בה המבנים הגדולים ביותר, הגבוהים ביותר, הארוכים ביותר, העמוקים ביותר בעולם וכדומה. לגבי פרויקטים, פרויקט מוצג בסדרה אם הוא ייחודי או ראשון מסוגו בעולם (כמו פרויקט איי התמרים של דובאי).
הפקת הסדרה החלה בשנת 2004.
ד'קנ&quot;ז
ד'קנ&quot;ח
ד'קנ&quot;ט
ד'ק&quot;ס
ד'קס&quot;א
דרוריים
דרוריים (שם מדעי: Passeridae) היא משפחה של ציפורי שיר קטנות המכונים גם "דרורים אמיתיים" או "דרורי העולם הישן". רוב בני המשפחה הם ציפורים קטנות ושמנמנות בצבעי חום ואפור, בעלות זנב קצר ומקור פחוס אך חזק. המינים נוטים להיות דומים מאוד אחד לשני. רוב הדרוריים ניזונים בעיקר מזרעים, אך לעיתים הם משלימים את ארוחותיהם בחרקים קטנים.
הדרוריים אינם חובבי יערות, והם נוהגים לשכון באזורים פתוחים. ניתן למצוא אותם במגוון רב של אזורי מחיה, כגון מדבריות סלעיים, קרחות יער, ביצות ואף בתוך בניינים. זוג אחד של דרורים השתכן בעומק של 640 מטר מתחת לפני האדמה, בתוך מכרה פחם בבריטניה, שם הואכל על ידי הכורים. מינים אחדים מאספים מזון בסביבות ערים, ובדומה לשחפים ויונים, עשויים לאכול כמויות קטנות מכל מזון שימצאו.
גודלם של בני המשפחה נע בין זה של דרור האגוז ("Passer eminibey"), שגודלו 11.4 ס"מ ומשקלו 13.4 ג', ועד לדרור מקור התוכי ("Passer gongonensis"), שגודלו 18 ס"מ ומשקלו 42 גרם.
דרורי העולם הישן נמצאים באופן טבעי רק באירופה, באפריקה ובאסיה. לאוסטרליה ולאמריקה הובאו הדרורים על ידי מתיישבים מוקדמים, והתאקלמו במהרה, במיוחד באזורים מיושבים. את דרור הבית, לדוגמה, ניתן למצוא כיום בכל צפון אמריקה, בכל אחת ממדינות אוסטרליה למעט אוסטרליה המערבית, וברוב האזורים המיושבים של דרום אמריקה. דרור הבית ודרור הרים הם המינים שהתאקלמו בצורה הנרחבת ביותר באזורים אלו, ודרור הבית הפך כתוצאה מכך לציפור הנפוצה בעולם.
רוב מיני הדרוריים הם מונוגמיים, אך מקרים של פוליגמיה אינם נדירים. גם בקרב המינים המונוגמיים הזדווגות שלא עם בן הזוג אינה נדירה.
הרבייה מתבצעת במועדים בהם האוכל זמין - בדרך כלל באביב, אך באזורים מדבריים בעונה הגשומה. בעונה זו הזכרים מכריזים על טריטוריה, ומזמינים את הנקבות אליה, באמצעות שירה. מנהגי החיזור של הזכרים כוללים, בחלק מהמינים, פרישה וניעור של הכנפיים, התפחת הנוצות, פרישת הזנב וקולות חיזור. בעונת החיזור הזכרים עשויים לאיים על זכרים אחרים ואף לתקוף אותם כדי להגן על הטריטוריה שלהם.
הדרוריים מקננים בקבוצות. הקינים נבנים בתוך עצים חלולים, בקיעים בסלע, חורים בבניינים מעשי ידי אדם או תיבות קינון. הקן, העשוי מעשב ומנוצות, סגור לרוב מלמעלה, והוא בעל מראה לא מסודר. הקינים עשויים לשמש את בעליהם שוב, לעיתים במשך שנים. בכל מחזור קינון מוטלות בין ביצה אחת לשמונה, הבוקעות כולן יחדיו, לאחר כשבועיים. שני ההורים מאכילים את הגוזלים, ואלו פורחים מהקן לאחר 10–21 ימים, אם הקן לא הופרע - שאז יפרחו מוקדם יותר. גם לאחר פריחת הגוזלים מהקן, הזכרים ממשיכים להאכילם עד שאלו יצטרפו ללהקת דרורים צעירים. הם מגיעים לבגרות מינית לאחר כחצי שנה עד שנה.
חלק מהמינים מקננים יותר מפעם בשנה - בדרך כלל בין פעמיים לארבע, אך נקבה של דרור הבית נצפתה כשהיא מקיימת שבעה מחזורי קינון בשנה אחת.
הדרוריים הם יצורים חברתיים החיים בדרך כלל בלהקות, המקיימות בתוכן היררכיות פנימיות. הם ציפורים הפעילות ביום, ורוב המינים אינם נודדים. הם חובבי אמבטיות מים וחול, בכל מקרה בו יש אפשרות כזו.
שיעור השרידה של דרוריים במשך שנה נע בין 45-65%. הדרור הזקן ביותר שנצפה בטבע הגיע לגיל של 13 שנה וארבעה חודשים. הטורפים העיקריים שלהם הם נצים, דורסי לילה, נחשים ודביבונים - אך בעיקר חתולי בית.
מיון.
בעבר סווגה משפחת הדרוריים כתת-משפחה במשפחת האורגיים, או שקיבלה מעמד של תת-משפחה במשפחה שנקראה גם היא דרוריים, אליה סופחו גם האורגים. כיום נהוג להעניק לה מעמד של משפחה עצמאית.