הסיסמה של הפרויקט היא "שלח גלויה, וקבל גלויה בחזרה מאדם מקרי אי-שם בעולם". אף חבר אינו יודע מראש ממי יקבל את הגלויה. הפרויקט אינו כרוך בתשלום כלשהו, וכל אחד עם כתובת דואר יכול ליצור בו חשבון. יחד עם זאת, קניית הגלויות והבולים הם באחריותו של כל משתמש.
נכון לדצמבר 2021 יש בפרויקט למעלה מ-800,000 משתמשים רשומים מ-206 מדינות שונות, שהחליפו ביניהם מעל ל64 מיליון גלויות. הריכוז הגבוה ביותר של משתמשי פוסטקרוסינג הוא בארצות הברית, סין, רוסיה, פינלנד, וגרמניה.
המדינה המובילה כיום בנושא היא רוסיה עם מספר המשתמשים הרב ביותר.
בחלק הישראלי של האתר נכון לדצמבר 2021, 582 משתמשים, ולזכותם רשומות 67,000 גלויות שנשלחו במסגרת הפרויקט.
עיקרון החילופים האקראיים.
הרעיון המרכזי הוא, שאם חבר שולח גלויה, הוא או היא יקבלו לפחות גלויה אחת חזרה ממשתמש פוסטקרוסינג מקרי ברחבי העולם.
משתמשי פוסטקרוסינג עוברים תהליך קבוע של בקשת כתובות מהאתר, ומשלוח הגלויות באמצעות הדואר. לאחר הבקשה, האתר מציג את הכתובת של משתמש פוסטקרוסינג אחר, וכן מספר מזהה (למשל IL-9945). המספר הנ"ל מזהה את הגלויה באופן חד-חד-ערכי במערכת. החבר רושם את הכתובת על גלויה נקייה לבחירתו (לצד המספר המזהה), מוסיף תוכן אישי כרצונו, מדביק בולים בערך המתאים, ושולח את הגלויה דרך הדואר. כעבור מספר ימים הגלויה מתקבלת אצל הנמען, אשר נכנס לאתר ומאשר את קבלת הגלויה על פי המספר המזהה הרשום עליה. בנקודה זו, השולח זכאי לקבל גלויה אחת ממשתמש פוסטקרוסינג אחר כלשהו. כלומר, בשעות הקרובות הכתובת שלו תוצג בתור כתובת-למשלוח עבור משתמש מקרי אחר.
בראשית התהליך כל חבר רשאי לשלוח 5 גלויות במקביל בכל זמן נתון. בכל פעם שאחת הגלויות שהוא שלח נרשמת ביעדה, יכול המשתמש לבקש מהאתר כתובת חדשה. מספר הגלויות הרשאיות לנוע במקביל עולה, ככל ששולחים יותר גלויות. כל משתמש בוחר את האופן בו הוא מציג את עצמו ואילו נושאים הוא מעדיף לקבל. כל אחד יכול גם לסמן לייק על גלויות שמצאו חן בעיניו.
מערכת האתר מאפשרת לשני חברים להחליף ביניהם גלויות פעם אחת בלבד. לפי ברירת המחדל, יכולים החברים להחליף גלויות רק עם מדינות השונות משלהם, אבל ניתן לסמן בפרופיל האישי, שהמשתמש מעוניין לקבל גלויות גם מחברים, הגרים במדינתו שלו. בישראל האופציה הזאת היא כמעט חסרת משמעות בגלל מספר המשתמשים הקטן.
אחוז קטן מהגלויות הנשלחות הולך לאיבוד במהלך המסע שלהן. אחרות מגיעות עם מספר מזהה לא קריא, וקשה לרשום אותן. ישנם גם משתמשים הפורשים מן הפעילות בפרויקט בזמן שיש עדיין גלויות הנמצאות בדרכן אליהם. המערכת של האתר מתחשבת בכל הגורמים האלה ומנסה לפצות את המשתמשים הפעילים על ידי ניסיון להקטין ככל האפשר את ההפרש בין מספר הגלויות שנשלחו ושהתקבלו אצל כל משתמש.
החלפה ישירה.
אתר פוסטקרוסינג מתוכנן כך, שהכתובות הניתנות בו הן אקראיות. יחד עם זאת, יש באתר גם את היכולת לארגן חילופים ישירים. כל חבר בפרויקט רשאי לשלוח לחבר אחר מסר אישי (דרך מערכת המסרים של האתר) ובה בקשה להחליף גלויות ישירות, ללא שימוש במנגנון ההגרלה. הפורום של האתר כולל בתוכו פתילים רבים, בנושאים הקשורים לחילופים ישירים, בסיווגים מוגדרים מראש (כגון: גלויות בשחור לבן, אתרים מפורסמים בעולם, כוכבי קולנוע, תמונות של בעלי חיים, ועוד).
היסטוריה.
הרעיון להקמת הפרויקט בא ממהנדס תוכנה פורטוגלי בשם פאולו מגליאיש, שהקים את אתר פוסטקרוסינג ב-14 ביולי 2005. המוטיבציה שלו הייתה מבוססת על העובדה, שהוא אהב לקבל דואר, בעיקר גלויות. "אלמנט ההפתעה שבקבלת גלויות ממקומות שונים בעולם (שעל רבים מהם בוודאי לא שמעתם מעולם) עשוי להפוך את תיבת הדואר שלכם לתיבת הפתעות - ומי לא היה רוצה בכך?"
הפרויקט התחיל במקור כתחביב של פאולו, אבל ההצלחה המסחררת שלו גילתה, שהרעיון היה הרבה יותר פופולרי משהוא אי-פעם צפה. בהתחלה פאולו אירח את הפרויקט על מחשב ישן, שהיה מונח בארון הבגדים בביתו. הסידור הזה במהרה הוכיח את עצמו כבלתי מספק. השמועה עברה מפה לאוזן, והפרויקט חצה במהרה את הגבולות של פורטוגל, שם הוא הוקם לראשונה.
במהלך הזמן הפרויקט זכה לתשומת לב רבה מצד התקשורת, שתרמה לגדילה ולפופולריות שלו. פוסטקרוסינג הגיע למיליון הראשון של גלויות מוחלפות ב-11 באפריל 2008, ומאז קצב הגדילה שלו הואץ עוד יותר. הוא הגיע למיליון השני ב-26 בפברואר 2009, עם גלויה שנשלחה מגרמניה לנורווגיה. המיליון השלישי הושג ב-24 בספטמבר 2009, עם גלויה שעברה מפינלנד לסלובניה. המיליון הרביעי הגיע ב-28 במרץ 2010, עם גלויה שעברה מהרפובליקה הצ'כית להולנד.
אתר poscrossing.com חגג את יום הולדתו החמישי ב-14 ביולי 2010, עם תחרות צילום בין החברים שלו. זמן קצר לאחר חגיגות חמש השנים, האתר הגיע למספר של 5 מיליון גלויות, כאשר ב-24 באוגוסט 2010, גלויה עברה מהאי מאן לתאילנד.
פרויקט פוסטקרוסינג זכה לסיקור בינלאומי בתקשורת האלקטרונית, ובפרט באתרי הדואר במדינות השונות. אתרי הדואר של אסטוניה וליטא בפרט, ממליצים על השימוש בו בתור דרך נוחה למצוא חברים-לעט ברחבי העולם.
פגישות של חברי פוסטקרוסינג.
למרות העובדה, שהחלפת גלויות דרך הדואר אינה דורשת מהמשתתפים פגישות פנים-אל-פנים, חברי הפרויקט נוהגים מדי פעם להיפגש זה עם זה גם בחיים האמיתיים. פגישות מסוג זה נערכות כמעט בכל המדינות המשתתפות, כולל בישראל. באירופה, שם המעבר ממדינה למדינה אינו מצריך ויזה, הפגישות הללו מקבלות בשנים האחרונות אופי בינלאומי. המפגשים (הקרויים באנגלית meetup) כוללים אנשי פוסטקרוסינג ממדינות שונות, כמו למשל בהלסינקי באוגוסט 2009, או בעיר הגרמנית בילפלד בנובמבר 2010.
הפגישות נערכות לרוב בסופי שבוע, בערים ובמקומות, שהגישה אליהם נוחה למרבית המשתתפים. מספר האנשים המגיעים משתנה מפגישה לפגישה, והוא נע בין אנשים בודדים לכמה עשרות. לאחר שהם מציגים את עצמם זה בפני זה, אנשי הפרויקט מבקרים יחד בחנויות לממכר גלויות, מחליפים ביניהם גלויות נקיות (לא כתובות), מציגים זה לזה את אוספי הגלויות שלהם, מספרים סיפורים מיוחדים הקשורים לתחביב, ועורכים תחרויות היתוליות והגרלות.
אחד המנהגים העיקריים של המפגשים הללו, הוא משלוח משותף של גלויות. המשתתפים מביאים איתם גלויות מבוילות עם כתובות רשומות מראש. כל משתתף מוסיף לגלויות של חבריו את החתימה שלו, בתוספת ברכות ואיחולים שונים. בסוף המפגש כל החבורה צועדת אל תיבת הדואר הקרובה, והמשתתפים משלשלים לתיבה בזה אחר זה את הגלויות החתומות והמקושטות. במפגש הבינלאומי בעיר בילפלד נשלחו במעמד הזה 1250 גלויות.
שרפת יער
שרפת יער, ובניסוח כללי יותר שרפת ענק בשטח פתוח (באנגלית: Wildfire), היא שרפה המתרחשת ביער או בשטח פתוח אחר.
שרפות אלה מאכלות יערות, בתי מגורים (הן אלו המרוחקים ממקום יישוב והן אלו הבנויים בגבול היישוב והיער) ושדות חקלאיים. הסיבות הנפוצות לשרפות אלה הן ברק, רשלנות של האדם, הצתה מכוונת, התפרצות הר געש וזרם פירוקלסטי הנוצר מהרי געש. הסכנה להתקיימותן מושפעת מגורמים נוספים כגון גלי חום גבוה, בצורות ושינויים אקלימיים מחזוריים כגון אל ניניו. שרפת יערות, בטווח הרחוק, תורמת להתחדשות היער ולחיזוקו. עקב התתחממות הגלובלית ושינויי האקלים, עלתה תדירות שריפות היער בעולם.
אקולוגיה.
התפיסה הראשונית במדיניות ניהול הקרקעות של ארצות הברית הייתה שכל שרפות היער הן רעות, בהיותן איום על פארקים ויערות. האש נתפסה ככוח הרסני, וחלקה במערכת האקולוגית לא היה מובן. כתוצאה מכך, עד לשנות ה-70, כאשר התפתחה הבנה טובה יותר של השרפה, כל השרפות כובו. מדיניות זו גרמה להצטברות באזורים מיוערים מתים וגוססים, שמאוחר יותר סיפקו דלק לשרפות קשות יותר, ובחלק מהמקרים לכאלה שלא ניתן היה לשלוט בהן. תוצאה נוספת הייתה הצטברות של עצים וצמחים שמתו או נרקבו, שאילולא כן היו עולים באש. כיום הסברה היא כי מינים רבים של צמחים קטנים ועשבים נזקקים הן לשטח הגידול המתפנה בשרפה והן לתוצרי השרפה להזנת הקרקע. על כן, תוכנית בקרת השרפות של הפארק הלאומי גליישר שבמדינת מונטנה שבארצות הברית גורסת כי שרפות הנגרמות כתוצאה מפעילות אנושית יכובו כבעבר, אך במקרה של שרפה טבעית תהייה האש נתונה לבקרה וכיבויה יהיה תלוי בגודל האיום על בטיחות האדם והתשתיות. גם בפארק הלאומי ילוסטון המדיניות היא לכבות את כל השרפות הנגרמות על ידי האדם ולהעריך את היתרונות והחסרונות של השרפות הטבעיות ביחס למערכת האקולוגית של הפארק. אמצעי הכיבוי מופעלים אם הוחלט כי האש מהווה סכנה מיידית לאדם או למבנים, או שהיא עשויה לצאת מכלל שליטה.
צמחייה הסתגלה לשרפות במגוון דרכים. לאשוח דאגלס יש קליפת עץ עבה המגינה על חלקיו הפנימיים מפני רוב השרפות. אורן מפותל - שהוא מין העץ הנפוץ ביותר בפארק ילוסטון - מתגונן באמצעות אצטרובלים הנפתחים רק בתגובה לחום. זרעיהם מוחזקים במקום על ידי שרף קשיח, והאש גורמת להתמוססותו של השרף ובאופן זה הזרעים יכולים להתפזר. האש מסלקת את החומר העצי המת, ובכך מגדילה את שטח המחיה של עצי האורן. עצי הצפצפה יכולים לצמוח מחדש מהשורשים, וגם אם האש מכלה את העצים הגדלים מעל פני הקרקע, השורשים שורדים ברוב המקרים כיוון שהם מבודדים מהחום.
השפעות אקולוגיות אחרות.