ג'ונסון נודע כמי שהנהיג את סגנון המשחק המהיר והמרהיב של הלייקרס במהלך שנות ה-80, סגנון שכונה "שואו-טיים" (Showtime). שיטת המשחק התבססה על יציאה להתקפות מתפרצות רבות, חילופי מקומות במגרש ומסירות מתוחכמות, המאפשרות לקלוע סלים גם במקרה של שמירה כפולה ומשולשת מצד שחקני הקבוצה היריבה. אחד מסימני ההיכר של ג'ונסון הוא המסירה מאחורי הגב או לכיוון ההפוך מכיוון ההסתכלות שלו, כאשר שחקנים כמו ג'יימס וורת'י ומייקל קופר שיתפו איתו פעולה באופן מוצלח במשחק הריצה. אף שפעמים רבות בנה ג'ונסון את ההתקפות המתפרצות ומסר אסיסטים ממצבים כאלו, הוא נודע ביכולתו לנהל את המשחק בצורה מוצלחת גם בקצב איטי יותר. במשך השנים, כאשר כרים עבדול-ג'באר החל לדעוך ביכולתו, לקח ג'ונסון על עצמו יותר ויותר משימות קליעה עבור הקבוצה. הוא נודע, בין היתר, בזריקת הוו הייחודית שפיתח, אשר כונתה בפי הפרשנים והאוהדים "ג'וניור סקיי-הוק".
כמו כן, נודע ג'ונסון ביריבות הגדולה שלו עם לארי בירד, כוכבה של בוסטון סלטיקס. יריבות זו החלה עוד כאשר נפגשו השניים בגמר טורניר אליפות המכללות ב-1979, ונמשכה כשהשניים הובילו את קבוצותיהם פעם-אחר-פעם להתמודדויות בסדרת הגמר של ה-NBA. ג'ונסון טען שעבורו, העונה הסדירה מורכבת מ-80 משחקים רגילים ועוד שני מפגשים בין הלייקרס לבוסטון; בעוד שבירד העיד כי הישגיו הסטטיסטיים של ג'ונסון "היו הדבר הראשון שבדק בבוקר". היריבות בין השניים נחשבת לכה משמעותית משום שייצגה הבדלים רבים - היריבות בין הלייקרס ובוסטון כמועדונים; סגנון ה"שואו-טיים" של הלייקרס לעומת הסגנון הפיזי וה"עבודה השחורה" של בוסטון; ושחקני הכדורסל השחורים לעומת הלבנים. על אף יריבותם על המגרש, השניים העידו כי הם חברים טובים מחוצה לו.
ג'ונסון, יחד עם שחקנים כמו בירד ומייקל ג'ורדן, תרם רבות לצמיחה בפופולריות של ליגת ה-NBA: לאחר עשור בו סבלה הליגה מרמת עניין נמוכה ומירידה באחוזי הרייטינג, צמח דור אוהדים חדש בעקבות הגעתם של ג'ונסון ובירד לליגה והיריבות ביניהם. יש אף הטוענים כי שחקנים אלו הצילו את ה-NBA מפני פשיטת רגל.
תארים ושיאים.
במהלך הקריירה שלו זכה ג'ונסון בתארים קבוצתיים ואישיים רבים:
ג'ונסון מחזיק בשיא של ממוצע האסיסטים למשחק הגבוה בתולדות הליגה (11.2). בנוסף, הוא השיג את מספר האסיסטים הגבוה ביותר בתולדות משחקי הפלייאוף (2,346), את מספר האסיסטים הגבוה ביותר למשחק פלייאוף בודד (24), ואת מספר האסיסטים הגבוה ביותר למשחק בודד בסדרת הגמר (21). כמו כן, ג'ונסון מחזיק בשיא של מספר ה"טריפל דאבלים" במשחקי הפלייאוף עם 30 כאלו, ומדורג שלישי במספר הטריפל דאבלים בעונה הסדירה עם 38, אחרי אוסקר רוברטסון וראסל ווסטברוק.
טאפס
טאפס הוא כינוי למנות קטנות המוגשות בספרד באופן מסורתי כחטיף לצד כוס יין או בירה, לרוב לפנות ערב, כמתאבנים.
"טאפס בר" משמש בספרד למפגשים של חברים, בשעות שלאחר העבודה, בהם שותים משקה אלכוהולי כמו בירה או יין.
משמעות המילה "Tapa" היא "מכסה". במקור נהגו להניח פיסת קלף או צלוחית על כוסות משקה, כדי למנוע מזבובים לצלול לתוכו, ועם הזמן השתרש המנהג להניח על המכסה פיסת מזון קטנה. המילה "טאפס", היא ברבים ומציינת כמה מנות. ביחיד יש לומר "טאפה". דוברי העברית משתמשים במילה "טאפס" באופן שגוי גם ביחיד.
מנות טאפס מכילות בדרך כלל ירקות כמו זיתים, מגוון סוגי נקניקים, פיסת גבינה, דגים כבושים או פירות ים. במטבח הבסקי מנת הטאפס מהודקת לפרוסת לחם זעירה בעזרת קיסם שיניים ומכונה "פינצ'ו".
תפס
כנר על הגג
כנר על הגג (במקור באנגלית: Fiddler on the Roof) הוא מחזמר המבוסס על סיפורי "טוביה החולב" מאת הסופר היהודי שלום עליכם.
רקע.
בשנת 1894 פרסם הסופר היהודי שלום עליכם את הפרק הראשון של הספר "טוביה החולב" ובו סיפורים ביידיש על טוביה מוכר החלב. הספר תורגם לשפות רבות ונמכר במיליוני עותקים. ב-16 בספטמבר 1957, הועלה בתיאטרון קרנגי בניו-יורק מחזה בשם "טוביה ובנותיו" (המבוסס על הספר "טוביה החולב") שכתב מחזאי יהודי אמריקאי בשם ארנולד פרל, וביים הווארד דה סילבה.
בשנת 1964 עיבדו המחזאי היהודי-אמריקאי ג'וזף שטיין והמלחין ג'רי בוק את "טוביה ובנותיו" למחזמר "כנר על הגג". המחזמר הועלה לראשונה ב-1964 בברודוויי בכיכובו של זירו מוסטל עם כוריאוגרפיה ובימוי של ג'רום רובינס.
ההפקה בברודוויי זכתה בתשעה פרסי טוני בקטגוריות: המחזה הטוב ביותר, מלחין וכותב המילים לשירים (ג'רי בוק ושלדון הארניק), שחקן ראשי (זירו מוסטל), שחקנית משנה (מאריה קארנילובה), מחבר (ג'וזף שטיין), מפיק (הרולד פרינס), במאי (ג'רום רובינס), כוריאוגרף (ג'רום רובינס) ומעצבת תלבושות (פטרישיה זיפרוד).
שם המחזה.
שם המחזה נלקח מהציור "כנר" מאת האמן מארק שאגאל, שיצר ציורים סוריאליסטיים רבים אודות החיים היהודיים במזרח אירופה, שכללו לעיתים קרובות דמות של כנר, כמעין מטפורה לקיום דרך מסורת ושמחה בתוך חיים מלאים באי ודאות וחוסר איזון.
ג'וזף שטיין סיפר על בחירת שם זה למחזמר, בריאיון לעיתון "מעריב": "הושפעתי מן הציור של שאגאל שסימל בעיניי בצורה כל כך פלסטית את מהות העיירה היהודית. הזעתי קשה עד שהגעתי לשם הזה. היו לי מאות הצעות לשמות. בתחילה חשבתי לקרוא לו "לחיים – To Life" אך לבסוף החלטתי יחד עם שותפי לעבודה על "כנר על הגג".
עלילה.
גיבור הסיפור הוא יהודי עני בשם טוביה החולב, המתגורר בעיירה אנטבקה - "שטעטל" יהודי טיפוסי באימפריה הרוסית. טוביה החולב עוסק בגידול פרות חולבות - ומכאן שמו - ומהן הוא מוכר חמאה וגבינה לבני העיירה, כשסוסו סוחב את העגלה שבה הסחורה. לו ולאשתו גולדה ישנן שבע בנות (בסרט חמש בלבד). שלוש הגדולות מביניהן מעמידות אותו, כל אחת בתורה, בפני התלבטות קשה: האם להשיא אותן באמצעות שידוך שתציע שדכנית העיירה, כנהוג, או להתיר להן להינשא לאהובי לבן, כרצונן, על אף הבעיות שיש איתם.
הבת הבכורה, צייטל, רוצה להינשא לאהוב לבה מוטל, חייט עני וצעיר. לעומת זאת, ינטה השדכנית משכנעת את אשתו של טוביה לשדך את בתו לקצב אלמן, קשיש ועשיר בשם לייזר וולף. טוביה נקרע בין שני הצדדים, ולבסוף נכנע לדמעותיה של צייטל ומתיר לה להינשא למוטל החייט. במהלך החתונה של מוטל וצייטל, נערך פוגרום במשתתפים, אך מסתכם בכך שמתנות החתונה נהרסות, והפורעים הולכים.
בתו השנייה של טוביה, הודל, מעמידה אותו באותו מצב כשהיא מתאהבת בסטודנט צעיר המאמין במהפכנות וסוציאליזם בשם פרצ'יק. פרצ'יק נאסר על ידי השלטונות ונשלח לסיביר, והבת מתחננת בפני אביה שיתיר לה ללכת אחריו. ושוב, על אף התנגדותו, הוא נעתר לדמעותיה של בתו ומתיר לה ללכת אחריו.
הניסיון הקשה מכולם מגיע כשבתו השלישית של טוביה, חווהל'ה, אותה הוא אוהב במיוחד, מבקשת כאחיותיה הגדולות להנשא לגבר אותו היא אוהבת. הבעיה היא, שאהובה הוא בחור בשם פיידקה, גוי אוקראיני נוצרי. לעומת המקרים הקודמים, הפעם לא מוותר טוביה על אמונתו ועקרונותיו ואוסר על בתו להינשא לאהוב לבה. חווהל'ה כתגובה בורחת מן הבית ונישאת לפיידקה בכנסייה בחשאי. מעתה מסרב טוביה להזכיר את שמה של בתו ו"קורע קריעה" עליה, כשם שנהוג לעשות על אדם שמת.
חיי משפחתו של טוביה בעיירה אנטבקה נגדעים כשמתקבל צו גירוש, המחייב את כל יהודי העיירה למכור תוך שלושה ימים את רכושם ובתיהם ולעזוב את העיירה. טוביה ומשפחתו יוצאים לארצות הברית, ינטה השדכנית לירושלים, וחווהל'ה ופיידקה אף הם עוזבים, מתוך התחושה שאינם יכולים להתגורר במדינה המגרשת חלקים מתושביה.
הסיפור משקף את סוף המאה ה-19 ברוסיה, שבה נאלצו יהודים רבים לנטוש את בתיהם וכפריהם בעקבות הפוגרומים והגירוש, ולהגר אל מחוץ לרוסיה. רובם יצאו לאמריקה ולארצות אחרות באירופה. בסיפור בולטות מגמות שהיו נפוצות באותה תקופה כגון חילון, התבוללות, מודרניזציה וגם הסוציאליזם, שהחל להראות את סימניו הראשונים.
השירים.
במחזמר ישנם 13 שירים שהתפרסמו כמשקפים את הפולקלור היהודי של מזרח אירופה.
בישראל.
תיאטרון גיורא גודיק, הצגת בכורה: 1 ביוני 1965
את טוביה גילם השחקן בומבה צור שלאחר כ-200 הצגות הוחלף בשחקן שמואל רודנסקי, וחיים טופול שימש כשחקן מחליף. רודנסקי זכה מיד באהדת הביקורת והקהל.
עוד השתתפו: רוזה ברנבלט, יקר צמח, מרדכי מסינגר, שמואל וולף, רולף ברין.
פסקול ההצגה יצא בהוצאת אן.אם.סי בשנת 2002.
ב-1966 לאחר שהוצג בעברית מאות פעמים בארץ, תורגם המחזמר ליידיש בידי שרגא פרידמן שגם ביים את הפקה זו, והוא הועלה בכיכובו של שמואל רודנסקי, ותפקידו של טוביה החולב הפך לתפקיד חייו. לאחר כ-200 הצגות בהם רודנסקי גילם את טוביה, הוזמן לגלם את התפקיד גם במערב גרמניה, והמחזמר הועלה שם בשם "אנטבקה" בהצלחה רבה.
בעקבות עזיבתו של רודנסקי החליף אותו השחקן חיים טופול בהפקה הישראלית.
בתיאטרון העממי של אברהם דשא (פשנל).
ב-1983 העלה אברהם דשא (פשנל) את המחזמר באולם "דקל" בשיכון בבלי בתל אביב. לצורך הפקה זו הביא פשנל את התפאורה המקורית מברודוויי. הפקה זו הוצגה כ-100 פעמים.
יוצרים: תרגום - חיים חפר, במאי - תום אבוט (ע"פ הבימוי המקורי של ג'רום רובינס), ניהול הצגה והפקה - דן שמר, ניהול מוזיקלי - אריה לבנון, הדרכה מוזיקלית - מרק וולוך וצליל אלדמע, תפאורה - בוריס אהרונוביץ'
שחקנים:
ב-1997 העלה פשנל שוב את המחזמר.
יוצרים: בימוי וכוריאוגרפיה (על פי המחזמר המקורי) - סמי דאלאס בייס, ניהול מוזיקלי - מרק וולך. מפיקים - פשנל בשיתוף עם יוכלמן-אשר הפקות.
שחקנים: