ברוב התיאורים של הפעילות, האדם מדמיין סדרה אינסופית של צאן לבן זהה שקופץ מעל גדר, בעוד הוא סופר אותם אחד אחרי השני. הרעיון, ככל הנראה, הוא לגרום לשעמום ולהסחת הדעת במוח עם משהו פשוט, חוזר וקצבי, תכונות הידועות כמסייעות לבני אדם לישון.
בפועל, המונח הוא בעיקר סטריאוטיפ, ומשמש לעיתים נדירות כפתרון עבור נדודי שינה. אך מכיוון שהשתמשו במושג בקריקטורות, קומיקסים ואמצעי תקשורת אחרים, המונח נטבע בתרבות הפופולרית כאחד הרעיונות כיצד להירדם. המונח "ספירת כבשים" נכנס בשפה האנגלית למונח האידיומטיים על נדודי שינה. כבשים עצמם הפכו למונחים הקשורים לשינה או היעדרה.
בניסוי שנערך על ידי חוקרים מאוניברסיטת אוקספורד, נמצא כי ספירת כבשים היא אמצעי לא יעיל כדי להירדם. בניסוי, נבדקים שבמקום לספור כבשים דמיינו "חוף או מפל", בזבזו אנרגיה נפשית גבוהה יותר, ולכן נרדמו מהר יותר מאשר אלו שספרו כבשים. על פי מחקר זה, שינה יכולה להיות מושגת באותה מידה על ידי פעילות מורכבת כלשהי המבזבזת אנרגיה נפשית.
אזכורים מוקדמים ובתרבות.
אזכור מוקדם של ספירת כבשים כאמצעי להשגת שינה ניתן למצוא בספר "תיאורים של כלכלה פוליטית" מאת הארייט מרטינו, מ-1832:
התייחסות לכך עוד קודם לכן ניתן למצוא ברומן "דון קיחוטה" מאת מיגל דה סרוונטס, מ-1605 (למעט העובדה שסרוונטס החליף ב"עיזים" את ה"כבשים"):
בהודו ופקיסטן, הביטוי הנרדף לספירת כבשים הוא "לספור את הכוכבים".
בסיפור שנתן את שמו לספר הילדים "הכבש השישה עשר" מאת יהונתן גפן, מתאר המספר כיצד הוא נרדם תמיד תוך כדי ספירת כבשים בהגיעו לכבש השישה עשר.
Osteogenesis Imperfecta
ליליאן קלאפיש
ליליאן קלאפיש (מוזס) (נולדה ב-1933) היא ציירת ישראלית.
ביוגרפיה.
קלאפיש נולדה בקאשן (Cachan) , פרבר של פריז, בירת צרפת, להורים יוצאי פולין שהיגרו לצרפת ב-1910. משפחתה שכללה את הוריה ושלושת אחיה שרדה את שנות המלחמה, תחילה בפריז ולאחר מכן הסתתרה במקומות שונים ברחבי צרפת. לאחר המלחמה נשלחה לשווייץ להבראה ושם גילתה לראשונה עניין בציור. עם שובה החלה ללמוד פסנתר, אולם בעצת מורתה לפסנתר עברה חיש מהר ללמוד ציור באופן פרטי. בין השנים 1948–1949 למדה אמנות באקדמיה רנסון בפריז ובמקביל רשמה רישומים חופשיים בגראנד שומייר. בתחילת דרכה התמקדה בציור מופשט עם דגש על ציור בסגנון מופשט לירי, הסגנון ששלט בציור הפריזאי באותה עת. בשלב מסוים עשתה הפסקה, רשמה במוזיאון הלובר לפי תבליטים הלניסטיים, גילתה את ציוריו של ניקולא פוסן ועברה לצייר בסגנון פיגורטיבי. היא נתקלה בביקורת עקב שינוי זה שהיווה בשעתו הליכה כנגד הזרם.
בשנת 1957 נישאה לפילוסוף סטפן מוזס. בין השנים 1958–1959 התגוררה במרוקו והושפעה שם מאורו העז של המקום. בשנת 1969 עלתה לישראל, השתקעה בירושלים והשתלבה בעשייה האמנותית המקומית.
עבודותיה הפיגורטיביות והאקספרסיביות, אותן יצרה החל משנות השבעים של המאה ה-20, היוו אלטרנטיבה לאמנות הישראלית של אותה עת. על אף שנחשבה כזרם של אדם אחד, זכו עבודותיה להערכה רבה וכמעט מידית. על עבודתה זכתה בשנת 1983 בפרס סנדברג ובשנת 2001 זכתה בפרס שר המדע, התרבות והספורט.
לקלאפיש ובעלה, שנפטר ב-2007, שלושה ילדים: עמנואל – סופר, אנוש – כותבת, ורחל – אמנית ופעילת שמאל רדיקלית. חיה ויוצרת במקביל בפריז ובישראל.
לקלאפיש שלשה אחים, רוברט, שמת ב-2020, שהיה מראשי ה-cern- פרויקט האטום האירופי, מרסל, פיזיקאי, והרב אפרים דוד, מראשי הקהילה החרדית במרסיי, ומנהל בית המדרש למורות שם. [כיום בישראל]
ג'קו פסטוריוס
Desert Bus For Hope
אוטובוס המדבר למען התקווה (באנגלית: Desert Bus For Hope) הוא מרתון משחקי וידאו הנערך מדי שנה (מאז שנת 2007) על ידי קבוצת המערכונים הקנדית LoadingReadyRun עבור קרן הצדקה "משחק ילדים" (באנגלית: "Child's Play") התורמת משחקים, צעצועים וכסף לבתי חולים לילדים ברחבי העולם.
Desert Bus.
Desert Bus היה אחד מהמשחקונים במשחק "פן וטלר מציגים: עשן ומראות" (באנגלית: ) שנחשב לאחד המשחקים המשעממים ביותר בהיסטוריה של משחקי הווידאו. היותו של המשחק משעמם היא תוצר של מדיניות מכוונת: זוהי תגובה לסערה שעוררה התובעת הכללית של ארצות הברית דאז, ג'אנט רינו, סביב האלימות במשחקי וידאו.
מטרת המשחק, שמיועד לשחקן יחיד, היא לנהוג באוטובוס שמהירותו לא עולה על 45 קמ"ש מטוסון, אריזונה ללאס וגאס, נבדה בזמן אמיתי - שמונה שעות - תמורת נקודה אחת; לאחר שהגיע ללאס וגאס, עומדת בפני השחקן האפשרות להסתובב ולנהוג את כל הדרך בחזרה לטוסון וחוזר חלילה, כשכל נסיעה לוקחת כשמונה שעות ומעניקה נקודה אחת בלבד. מספר הנקודות המרבי הוא 99, והגעה אליו תדרוש ארבעים ואחד ימי משחק רצופים משום שאין לעצור את המשחק או להשהותו.
הכביש ריק מרכבים אחרים, הנוף כולל מדבר וקקטוסים בלבד ופרט לחרק שמתרסק על השמשה הקדמית לאחר מספר שעות, החוויה בנויה כך שתהיה משעממת לחלוטין. יתרה מזאת, האוטובוס סוטה מעט לצד ימין, כך שהשחקן נאלץ לתקן את מסלולו של הרכב שמאלה מדי כמה רגעים; אם לא יעשה זאת, האוטובוס יתדרדר לשולי הכביש, המנוע יתחמם יתר על המידה ועל השחקן לחכות עד שרכב החילוץ יסיים לגרור - שוב, בזמן אמת - אותו בחזרה ליעד ממנו יצא.
"עשן ומראות" לא שוחרר מעולם לשוק, אך עותק שלו לקונסולת הסגה CD שנשלח למבקר מצא את דרכו לרשת.
מהלך המרתון.
האירוע הוא מרתון של משחק וידאו - במקרה זה, המשחקון Desert Bus - שנמשך כל עוד מתקבלות תרומות ובמסגרתו משחקים חברי הקבוצה במשחקון ומבצעים משימות שמטילים עליהם הצופים בתמורה לתרומות. חברי הקבוצה מנהלים אינטראקציה מתמדת עם הצופים באמצעות צ'אט ייעודי ומקיימים באמצעותו, בין השאר, מכירות פומביות של אתגרים או מזכרות.
חישוב התרומה לשעה נעשה כך שכל שעה "נמכרת" בשבעה אחוזים יותר מהשעה שקדמה לה, כשהמחיר מתחיל בדולר אחד. כך יוצא שהשעה הראשונה נקנית בדולר אחד, השנייה בדולר ושבעה סנט, השלישית בדולר וחמישים ותשעה סנט, הרביעית בשלושה דולר ושלושים סנט וכן הלאה, כך שהסכום מצטבר והולך. אפיקים נוספים לגיוס כספים הם באמצעות נותני חסות שתורמים כסף ו/או פריטים למכירות פומביות, או מכירת אתגרים: ביצוע שיר או מערכון, ריקוד למשך פרק זמן ממושך, חשיפת סיפורים מביכים מעברם של המשתתפים ועוד.
מעבר לכספים שגייס, התרומה הגדולה עוד יותר של המרתון הוא בהשראה שסיפק; בעקבות Desert Bus קמו ועלו מספר מרתונים נוספים, בהם Mario Marathon בו התשלום הוא לא על שעות משחק אלא על שלבים לכל משחק בסדרת משחקי מריו, Minecraft Games (מרתון הישרדות בסגנון המתואר בסדרת ספרי "משחקי הרעב" שמתקיים כולו בתוך המשחק Minecraft) בו התרומות לא משמשות ל"קניית" שעות משחק אלא לבונוסים המוענקים לשחקנים שבחרו התורמים ועוד. המשותף למרתוני הצדקה האלו הוא המשחק הרציף, השידור החי ברשת והאינטראקציה הבלתי פוסקת עם הצופים דרך הצ'אט.
כל אלה חבים את התאפשרותם לשירותי הזרמת מדיה כגון Twitch.tv או Justin.tv, המספקים צ'ט בפרוטוקול IRC ושירותי ניהול תרומות כגון Chipin שמאפשרים הטמעת כפתור תרומה בכל אתר והעברת הכספים ישירות לקרן הצדקה מבלי שמפעיל האתר יאלץ לעסוק בהעברת כספים ומילוי טופסי איסוף תרומות.
מחלת הנסיוב הזר
מחלת הנסיוב הזר (או תגובת הנסיוב או מחלת הסרום, באנגלית: serum sickness), היא תופעת לוואי למתן מנה אחת, גדולה, של נסיוב ("אנטיסרום", דהיינו, נוגד רעלן) לצורך השגת חיסון פסיבי. בדרך כלל נסיוב זה הוא הטרולוגי (כלומר, שהופק מבעל חיים אחד וניתן לבעל חיים שני או ניתן לאדם). חיסון פסיבי הוא מתן של נוגדנים מהחוץ, שמפעילים מנגנון תגובת רגישות יתר מתוּוכת על ידי מכלולים חיסוניים (immune complexes).
למחלת הנסיוב הזר חשיבות היסטורית רבה, בגלל היותה ההפרעה הראשונה הידועה של מערכת החיסון. יש לה גם חשיבות תאורטית מפני שמהווה מודל פרדיגמטי לתגובות פתולוגיות של המכלולים החיסוניים – דהינו של האגרגטים "אנטיגן-נוגדן" במחזור הדם.
מחלת הנסיוב הזר שייכת לסוג III של תגובתיות היתר של המערכת החיסונית נגד אנטיגנים סביבתיים.
בימינו הצורה הקלאסית של מחלת הנסיוב הזר נפגשת נדיר, מפני שהשימוש בהזרקת חלבונים מבעלי חיים אחרים
מוגבל כיום לאנטיטוקסינים בשימוש בטיפול ובמניעה בבוטוליזם, נמק עם גז, דיפתריה, כלבת, ובהכשות ועקיצות מלוות בהחדרת ארס.
לאחרונה השימוש באנטיסרומים שמקורם בסוסים ובעכברים לאספקת גלובולינים נוגדי לימפוציטים ונוגדי תימוציטים, ושל נוגדנים מונוקלונלים שמקורם בעכברים לצורך אימונומודולציה וטיפול בגידולים סרטניים יצר קבוצה חדשה לאמצעים רפואיים העלולים לגרום למחלת הנסיוב הזר.
היסטוריה.
מחלת הנסיוב הזר תוארה לראשונה בשנת 1905 על ידי קלמנס פון פירקה ובלה שיק שהיו חוקרים ב"מכון האוניברסיטאי לסרותרפיה" במינכן.(Universitätsinstitut für Serotherapie), שבניהולו של רודולף קראוס.
בעקבות מחקריהם של אמיל פון בהרינג ושיבסבורו קיטסאטו, כבר בהתחלת המאה ה-20 הונהגה הסרותרפיה כשיטת טיפול רפואי שוטף. התחילו להינתן בדרך פרנטרלית "אנטי-סרומים" מחסנים, המבוססים בדרך כלל על נסיוב של סוס. פון פירקה ושיק לא רק שתארו תיאור מדויק של הסימנים והתסמינים ושל מהלך התסמונת, אלא הוכיחו מעל הכל את היחסים הכרונולוגיים (בזמן) בין מתן הנסיוב ובין הופעת התסמינים.
בערך 8 – 13 יום אחרי המתן הפרנטרלי של האנטיטוקסינה של סוס נגד דיפתריה הופיעה אצל המטופלים התסמונת הקרויה "מחלת הנסיוב הזר".
תמונה קלינית.