סאטירה זו מוקדשת לבעיית ריבוי הנאומים ומיעוט המעשים. "מנהגה של מדינה זו, אין עושים דבר אלא אם כן דנים עליו תחילה. ואין דנים אלא נואמים ודורשים. נאמו נאומים ודרשו הדרשה רואים בני המדינה את עצמם כאילו כבר עשו מעשה. אם הלכה אותה צרה מוטב, ואם לאו מוסיפין לה נאום. עד שבאה צרה קשה ממנה ומעמידין נואם אחר. אם בטלה הצרה מוטב, ואם לאו וכו'."
וכך היה מר שרייהולץ אמור לנאום, ונתכנסו כל בני העיר לשמוע אותו. בזמן שהכול ממתינים לבואו של הנואם, הגיעו שלושה בחורים לביתו של מר שרייהולץ, והודיעו לו שהגיעו על מנת להסיעו לבית הוועד באבטומוביל הממתין לו בחוץ. הלך מר שרייהולץ עמם, אך במקום להסיעו לבית הוועד הסיעו אותו הבחורים למקום אחר. כאשר התברר הדבר למר שרייהולץ, שאל מדוע עשו זאת, והשיבו "צרות הרבה באות על המדינה ואין ספק בעינינו שרובן באות על ידי שאנו מוציאים רוב ימינו בדרשות ואין אנו באים לידי מעשה. ואם אין בידינו להסיע לבו של הציבור מן הדרשנים הרי אנו מבקשים להסיע את הדרשנים מן הציבור, כדי שיהא לבו של אדם פנוי להרהר בעצמו במה הוא מוציא ימיו ושנותיו". לשאלתו של מר שרייהולץ עד מתי הם מתכוונים להחזיקו, ענו הבחורים "עד שיקוץ הקהל בישיבתו ויחזור לביתו".
כאשר שאל מר שרייהולץ את הבחורים "ומה דברים דרך משל אתם מבקשים בארץ?" ענו לו "איך נדע? שבע שנים צריכות שיעברו עד שיתפנה המוח מהבלם של נואמי נאומים ויחזור לבריאותו".
שהה מר שרייהולץ עם הבחורים, עד שאמר "רוצה אני לעשות עמכם עסק", והסביר: "בשבוע הבא צריך וולצר חבירי לנאום. מכירים אתם אותו פטפטן. אם אתם עושים לו כשם שעשיתם לי הריני מוחל לכם ואיני קובל עליכם". והוסיף ונתן להם מעות, כדי שיוכלו לשכור אבטומוביל גם בשבוע הבא ובשבוע שלאחריו. רצו הבחורים להחזיר את מר שרייהולץ לביתו, אך הוא אמר להם: "מוטב שתוציאו שכר אותו אבטומוביל על חבירי אחר שעתיד לנאום ואני אחזור לביתי ברגל".
ומכאן, "מה שעשה מר שרייהולץ לחבריו עשו הם לחבריהם וחבריהם לחבריהם, שרוב בני האדם אינם עושים חדשות, אלא נוהגים לחקות מעשי אחרים. מתוך כך החל העולם מוקיר רגליו מבית הועד, שפעמים הרבה באו ולא באו הנואמים. ומתוך שלא הלכו לשמוע נאומים ישבו בבתיהם. ומתוך שישבו בבתיהם יש שהיו מסתכלים בספר ומטפלים בבניהם. ואם עדיין העולם לא נשתנה לטובה שינוי קל כבר ניכר והולך."
שלום עולמים.
סאטירה זו מוקדשת לבעיית המחלוקת בעם. תחילתה של הסאטירה בצרה: "השמים לא הורידו גשמים והארץ לא נתנה יבולה", והרעב שרר בארץ. "לעולם אין צרה באה יחידה", ועל צרה זו נוספה השמועה שאויבים הקיפו את המדינה. בנוסף על שתי צרות אלה, "בני המדינה מחולקים לשתי כיתות, לכסויי ראש ולגלויי ראש, וכל שכת אחת מבקשת שנייה מעכבת, ואף הכיתות עצמן מחולקות ביניהן ושונאות אלו את אלו, אולי יותר מששונא האויב את כסויי הראש ופרועי הראש כאחד".
"היה באותה מדינה אדם אחד, לא מכסויי הראש ולא מגלויי הראש, אלא אדם סתם, שאם צריך להתגרד מגלה את ראשו, אינו צריך להתגרד אינו מגלה את ראשו". הלך אדם זה והתפלל על הגשמים. נודע הדבר לראשי המדינה ונתבהלו, הן כסויי הראש והן גלויי הראש. החלו הכול כועסים, "אותו אדם מי שלחו ובשם מי נתקבל לפני המקום", ובעקבות זאת "גילו דעתם שאותו מעשה עלול לערער את יסודות המדינה, ואין צורך לומר את המשמעת, שכל שאין לו תוקף מן הציבור ועושה עצמו שליח הרי הוא בכלל מפירי חוק פורצי גדר, ומחבל את סדרי המדינה". כעס זה על אותו אדם הביא לליכוד השורות, שהכול כעסו עליו והיו תמימי דעים. דנו ראשי המדינה בפריצת גדר זו, והחליטו "לעשות מחסה ממטר מסוף המדינה ועד סופה, שאפילו בעל הגשמים מוריד גשמים להפריח את הארץ, על כרחו לא יגיעו הגשמים לארץ ולא תצמיח את האדמה ונמצאת המשמעת משמעת". הקימו ועדים של כל בעלי המקצוע הנחוצים, ו"עוד עשו סתם ועד, שנחלק לשנים, סתם א' וסתם ב'. לאחר שנתמנו כל הוועדים מינו ועד כל הוועדים". התלבטו ודנו איזה שם יינתן לשטיח שיכסה את המדינה, ולאחר דין ודברים החליטו שיהיה שמו "פרוטסתיה". גייסו כספים מכל בני העם למימון יצירת פרוטסתיה, וכאשר נשלמה מלאכתו, "תלו את השטיח על גבי הכלונסאות ופירסו אותו מסוף המדינה ועד סופה".
אלא שנתקבלה תפילתו של אותו אדם, והחלו גשמים יורדים. נקרע השטיח והגשמים הרוו את האדמה, והארץ נתנה יבולה. "ועד שהרעבים שמחים השבעים עצובים, שכל מזונות שאצרו ירד מחירם והפסידו. ואף גדולי המדינה אף הם שמחתם לא הייתה שלימה. כסויי הראש שנתמעכו ירמולקאותיהם ומצנפותיהם, גלויי הראש, שהיו הגשמים מטפחים על קרחתם ועל גבחתם".
פרשנות אפשרית.
בסיפור יש אלגוריה מתאימה לסיפורי מגדל בבל ונח (בראשית ט-יא) כסיפור בבואה:
גם כאן מנסה הציבור לשנות סדרי עולם, אלא שהדגש כאן הוא על יכולת התקשורת ביניהם, העיתונים, הנואמים, המשוררים, שמטרתם היא בסופו של דבר שלילית מכל הבט: אין הם רוצים להציל את המדינה מהבצורת ומהרעב, ואין הם רוצים שכבודם ייפגע בגלל אותו מתפלל יחיד. גם הם בונים מפעל שאין כמוהו בכל הארץ, אלא שאותו שטיח הוא בבואה ל'רקיע' של ספר בראשית, אשר על פי התפיסה הקדמונית השמים הם יריעה דקה ורקועה העוצרת ואוצרת את המים העליונים מלרדת ולהציף את הארץ.
והרי בוני מגדל בבל, מטרתם לא הייתה סתם להגיע לשמים, אלא להבקיע ולפרוץ את אותה יריעת שמים, והמדרש מרבה להרחיב על כך. הד לרעיון זה נשמע גם בפיוט העתיק של 'סדר העבודה' – 'אתה כוננת' הנאמר בתפילת מוסף של יום הכיפורים:
טָעוּ בְעָשְׁרָם וּבָנוּ מִגְדָּל, וַיֹּאמְרוּ נַבְקִיעַ הָרָקִיעַ לְהִלָּחֶם בּוֹ - מטרתם של בוני המגדל הייתה להבקיע את יריעת הרקיע ולהילחם באלהים.
והנה "נח" של הסיפור שלנו: צדיק יחיד בדורו המתפלל לירידת גשמים, אלא שאותו מבול שיורד על הארץ אינו משמיד ומכלה, אלא מחיה ומרווה, מציל את המדינה (או את האנושות) ממוות ומכיליון. זהו 'נח' המתנגד לגזירת הקב"ה, אלא שבהיפוך תפקידים, אין זה מפני גזירת המבול, אלא מפני גזירת עצירת הגשמים.
לא רק על גאוותנות, צרות עין ומוחין, מלגלג עגנון, אלא הוא הופך גם את היוצרות במעין מדרש-משולב של שני הסיפורים שלכאורה אין קשר ביניהם, אך למעשה הם דומים: גובה הלב, יוהרה אנושית וחטאים חברתיים מביאים לחורבן ולמבול, לפילוג ולבלבול.
קליפת תפוח זהב.
סאטירה זו מוקדשת לבעיית שמירת הניקיון במרחב הציבורי. להבדיל משתי קודמותיה, שאותן מספר המחבר כצופה מן הצד, כאן המחבר, המכנה עצמו "בעל ספר המדינה", הוא גיבורו של הסיפור.
"קליפת תפוח זהב נזרקה לרשות הרבים", יש שהתלכלכו ממנה ויש שהחליקו עליה. איש לא טרח לסלקה, אך הבריות "התחילו מתרעמים וכועסים על כל שלוי עולם ועל הקליפה". יש שהתלוננו על זה שזרק את הקליפה ויש שהתלוננו על העירייה. וכך הרבו בדיבורים אך לא עשו מעשה. "הייתה הקליפה מונחת לה והייתה מתלכלכת והולכת עד שנתכרכמו פניה וניטל הדרה", וקם מי שהציע לפרסם את תצלומה בעיתונים.
"נתיירא בעל ספר המדינה שמא יבואו לידי מריבה. ביקש לפנות את הקליפה שמטילה איבה וקנאה. שחה ונטל את הקליפה והניחה במקום שהניחה. [...] כיוון שהתחיל לפנות את הפסולת התחילו הכל מסייעין אותו בעצות. [...] כדי לצאת כל הדעות התחיל בעל ספר המדינה עושה בשתי ידים בבת אחת. אלא שבעלי עצות מרובים וידיו של אדם מועטות. בתוך שזה משתדל לעשות כרצון איש ואיש נתלקטו ובאו שאר בעלי עצות והתחילו מתווכחים מה ראוי לפנות תחילה ומה ראוי לפנות בסוף. ומתוך שהיו מתווכחים החלו מריבים".
ראה שוטר את ההתקהלות שנוצרה, וגער במתווכחים, שקמו הלכו איש לדרכו. "משראה בעל ספר המדינה שכולם הלכו להם אמר לעצמו, עכשיו לא יבטיל אותך שום אדם ממלאכתך. מיד כפל את זריזותו והיה מפנה והולך עד שהתחיל הרחוב מתנקה קצת מחלאתו". ראה זאת השוטר והאשים את בעל ספר המדינה שהוא שגרם להתקהלות, ו"הוציא את פנקסו וכתב עליו שמו כדי לתבוע אותו לדין, על שמקהיל קהלות ברחוב ועושה שערוריות". הסביר בעל ספר המדינה שכל מעשיו לנקות את הרחוב באו. מיד האשימו השוטר גם בפינוי אשפה בלא הסמכה ובלא רישיון. "ברם זכור השוטר לטוב שלא נטלני עמו, שאותה שעה שעת סעודת הצהרים הייתה זמן סעודה לכל והיה בהול לסעוד".
ומסיים בעל ספר המדינה את סיפורו: "אוי לו לזה שביקש לסלק מקצת מן האשפה שבמדינה ומה למדינה שעדיין לא נתנקתה מפסלתה".
על המיסים.
סאטירה זו, הארוכה מבין ארבע הסאטירות והיחידה שנכתבה לאחר קום המדינה, עוסקת בהטלת מס לשם התמודדות עם גירעון בתקציב המדינה.