בריטניה הייתה שחקן חשוב באירועים של 1999. מלחמת קוסובו, אשר ראש הממשלה טוני בלייר תמך בה מטעמים מוסריים, הייתה בתחילה כישלון כאשר היא הסתמכה אך ורק על תקיפות אוויריות; בלייר האמין כי האיום של התקיפות הקרקעיות, אשר ביל קלינטון שלל בתחילה, היה הכרחי כדי לשכנע את נשיא סרביה סלובודן מילושביץ' לסגת. בלייר הורה ל-50,000 חיילים - רובם אנשי קבע בצבא הבריטי - להיות מוכנים לפעולה. בלייר ביקר בקוסובו בכמה הזדמנויות מאז; שרים בריטיים אחרים, אשר היו אחראים על המדיניות כלפי קוסובו, כגון דניס מקשיין , שמרו גם הם על קשרים.
יחסי מקדוניה הצפונית–קוסובו
יחסי מקדוניה הצפונית–קוסובו הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של קוסובו לבין הרפובליקה של מקדוניה הצפונית.
יחסים דיפלומטיים.
היחסים הלא רשמיים בין המדינות החלו ב-9 באוקטובר 2008, כאשר מקדוניה (שמה הקודם של מקדוניה הצפונית) הכירה בקוסובו לאחר הכרזת העצמאות מסרביה ב-17 בפברואר של אותה שנה. באוקטובר 2009, קוסובו חתמה על הסכם לתיקון הגבול עם הרפובליקה של מקדוניה על ידי החלפת מספר שטחים.
ב-17 באוקטובר 2009, סקופיה ופרישטינה כוננו באופן רשמי את היחסים הדיפלומטיים. ב-12 בנובמבר 2009, מקדוניה שדרגה את משלחתה הדיפלומטית בפרישטינה למעמד שגרירות. שגרירות קוסובו באלבניה מוסמכת גם עבור מקדוניה הצפונית.
תיירות.
מקדוניה הכירה בדרכונים של קוסובו ב-12 ביולי 2008 לקראת הכרה דיפלומטית מלאה של הרפובליקה של קוסובו. אזרחי הרפובליקה של קוסובו יכולים להישאר 90 ימים ללא ויזה בצפון מקדוניה. אזרחי מקדוניה הצפונית יכולים גם הם להישאר ברפובליקה של קוסובו 90 ימים ללא ויזה.
היסטוריה.
לפני ההכרה, הנשיא המקדוני ברנקו צרבנקובסקי אמר ""הרפובליקה של מקדוניה תחליט על עמדתה כשנראה שהיא המתאימה ביותר לאינטרסים שלנו. מקדוניה תעקוב אחר עמדת נאט"ו והאיחוד האירופי ביחס לקוסובו, אולם מדינות בשני הארגונים צריכות עדיין לנקוט עמדה משותפת."" המפלגה הדמוקרטית של האלבנים , אחת המפלגות המייצגות את המיעוט האלבני במקדוניה, עזבה את ממשלת הקואליציה במקדוניה ב-13 במרץ 2008 לאחר ששש דרישותיה, וביניהן הכרה בעצמאות קוסובו, לא נענו. עם זאת, היא חזרה לממשלה ב-24 במרץ 2008, לאחר שתבעה שיש להכיר בקוסובו. ב-27 במרץ 2008, פרסם שר החוץ המקדוני אנטוניו מילושוסקי את ההצהרה הבאה: "בברכה על עמדתה הבונה של הרפובליקה של מקדוניה ביחס לקוסובו, הנציבות לענייני חוץ של הפרלמנט האירופי הביעה דאגה בגלל עיכוב התיחום הטכני של גבול הרפובליקה של מקדוניה-קוסובו וביקשה לפתור סוגיה זו בהתאם להצעת אהטיסארי." בכך הוא חזר על תמיכת צפון מקדוניה בתוכנית האטיסארי לקוסובו, שאושרה על ידי משרד החוץ שנה לפני כן, ב-30 במרץ 2007. ב-10 ביולי הודיע דובר משרד החוץ, פטר קולב, כי מקדוניה תקבל את הדרכונים החדשים של קוסובו. עלי אחמטי , מנהיג מפלגת האיחוד הדמוקרטי למען אינטגרציה האלבנית-אתנית, אמר כי מקדוניה תכיר בקוסובו לאחר שנפתרו הבעיות בתיחום הגבול. (מפלגת האיחוד הדמוקרטי לאינטגרציה הייתה חברה בקואליציה; עם זאת, לאחמטי לא היה תפקיד שר בממשלה).
מקדוניה הצפונית חולקת גבול משותף לאורך 158.7 ק"מ עם קוסובו. ב-12 במאי 2009 גיורגה איוואנוב הפך לנשיא החדש של מקדוניה. מיד לאחר ההשבעה שלו איוואנוב הזמין את נשיא קוסובו פאטמיר סיידיו להיות המדינאי הראשון לבקר במקדוניה בעת כהונתו, אבל סיידיו ביטל את ביקורו במקדוניה, מכיוון שהביקור תוכנן להיות מפגש לא רשמי, ואילו קוסובו ציפתה לפגישה רשמית מלאה בין שני מדינאים. בשבועות שלאחר מכן התרחש משבר ביחסי שתי המדינות. היו אפילו השערות לפיהן מקדוניה עשויה לבטל את החלטתה להכיר בקוסובו כמדינה עצמאית. עם זאת, סקופיה הכחישה רשמית כי היא רוצה להחזיר את ההכרה בקוסובו, ועד מהרה שבו היחסים לקדמותם.
בלט מרינסקי
רון דלמס
רון דלמס (באנגלית: Ronald Vernie Dellums; 24 בנובמבר 1935 – 30 ביולי 2018) היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית. כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז 9 של קליפורניה בשנים 1971–1998.
ביוגרפיה.
רון דלמס נולד למשפחת פעיל באיגוד מקצועי. הוא שירת בחיל הנחתים של ארצות הברית. לאחר סיום השרות הצבאי הוא למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וסיים אותה עם תואר בעבודה סוציאלית. עוד בהיותו סטודנט הוא התחיל בפעילות למען זכויות האדם. בשנת 1967 הוא נבחר למועצת העיר.
בשנת 1970 רון דלמס השתתף בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית ונבחר בתמיכת מתנגדי מלחמת וייטנאם. במהלך כהונתו הוא התנגד נחרצות להגדלת התקציב לצרכים צבאיים, פיתוח טילים חדשים ופיתוח B-2 ספיריט. הוא גם תמך בהתנגדות למדיניות ארצות הברית שתמכה במשטרים ימניים באפריקה לרבות רפובליקת דרום אפריקה. הוא הכין הצעת חוק נגד אפרטהייד שאושרה למרות וטו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן.
בשנת 1998 הוא עזב את בית הנבחרים ובמקומו נבחרה ברברה לי, שהייתה עוזרת שלו.
בשנת 2006 רון דלמס נבחר לראש העיר אוקלנד. במהלך כהונתו כראש העיר הוא הצליח להוריד רמת הפשיעה בעיר ב-13%. לאחר כהונה בודדת בתפקיד הוא החליט לא להתמודד בפעם השנייה.
Jacksfilms
רכבות קרים
רכבות קרים (ברוסית: Крымская железная дорога) היא חברה ממשלתית פדרלית המפעילה את מערך הרכבות בשטח חצי האי קרים. החברה הוקמה בשנת 2014 על בסיס מנהלת קרים של רכבת עבר הדנייפר של הרכבות האוקראיניות הממוקמות בחצי האי קרים.
זו אחת מחברות הרכבות העצמאיות ברוסיה, שאינה כפופה לחברת הרכבות הרוסית.
מידע כללי.
מסילות הברזל מורכבות משלושה מחסני קטר (בסימפרופול, דז'נקוי וקרץ'), חנייה לרכבות בדז'נקוי, תחנת תיקון ושיפוץ רכבות, מחסן מנועים (בסימפרופול), מערכות איתות ותקשורת, חשמל. עד 2016 לא הייתה כלל תחנה עצמאית לשיפוץ רכבות, התחנות פעלו בעיקר לפריקה וסיפקו את עיקר ההעברה השנתית של סחורות אל נמלי קרים, אשר בשנת 2013 הגיעו להיקף של 11 מיליון טון. העומס העיקרי היה פינוי שטפים ממחצבות בלקלאבה.
בנובמבר 2014 התחדש שירות מעבורות מטענים לרכבת דרך מיצר קרץ' והחל משנת 2014 עוברות שלוש מעבורות רכבת: שתיים בנתיב קווקז - קרים, אחת לאורך ציר קווקז - קרץ'. הרכבות פועלות בכל שטחי קרים ובעבר התחברו עם מסילות הברזל של רכבות עבר הדנייפר ועם רכבות אודסה, אך מאז 2014 אין כל חיבור מסילות ברזל עם אוקראינה. הרכבות מקושרות למסילות הברזל של רכבות צפון הקווקז באמצעות גשר קרים, שנתיב הרכבות שלו נפתח לנסיעות מבחן ביוני 2019.
היסטוריה.
תנועת הרכבות בחצי האי קרים הופיעה לראשונה בשנים 1854—1856 מסבסטופול לבלאקלאווה כאשר במהלך מלחמת קרים נשלט השטח על ידי בריטניה. מעיקרה שימשה תחילה להובלת סחורות לחזית. ברם בשנת 1856 עם חתימת הסכם הסכם שלום סבסטופול נמסרה לרוסיה ובאנגליה החליטו לפרק את מסילות הברזל ולמוכרם לטורקיה.
קישור רכבות בין חצי האי לאימפריה הרוסית נפתח רק בשנת 1875 ונבנתה על ידי איל התחבורה פ.א. גובונין שבנה מסילות מקרים לחרקוב ולמוסקבה. בשנת 1895 נפתחה מסילה בפיאודסיה וביבפטוריה. תוכננה גם בניית מסילה מסבסטופול ליאלטה אך פרוץ מלחמת האזרחים הרוסית טרפדה את מימוש התוכניות והשלטון הסובייטי לא רצה לפתח רכבות בשטחים שנחשבו בעלי סיכון סייסי גבוה, לשיטתו. לאחר התפרקות ברית המועצות פותחה מערכת הרכבות ושימשה את התיירים המגיעים לחצי האי.
מאז 2014 הרכבת משמשת את תושבי חצי האי ונערכים שיפוצים במגוון תחנות ומסילות ברזל ומאז חנוכת גשר קרים מחברת את חצי האי עם רוסיה.
מבנה.
גבול.
רכבות קרים גובלות עם מסילות הברזל הבאות:
פרידריך טורברג
פרידריך אפרים טורברג (בגרמנית: Friedrich Torberg; 16 בספטמבר 1908, וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 10 בנובמבר 1979, וינה, אוסטריה) היה סופר, עיתונאי, פובליציסט, תסריטאי, מתרגם ומוציא לאור יהודי אוסטרי.
את שם העט "טורברג" אימץ ב-1930 כחיבור בין שמות המשפחה של הוריו - קנטור וברג.
קורות חיים.
טורברג היה בן למשפחה יהודית שמוצאה מפראג. אביו, אלפרד קנטור (1874–1931), הגיע לווינה כעובד בכיר במפעל משקאות חריפים מפראג. האב נישא לאמו של טורברג, תרזה ברג, בסוף שנת 1900. טורברג נולד והתחנך כילד ברובע התשיעי היוקרתי של וינה והשתתף בקבוצת הכדורמים של הכח וינה.
בעקבות קידום שקיבל אביו בעבודה חזרה המשפחה בשנת 1921 לפראג. בשנת 1924 קיבל טורברג אזרחות של צ'כוסלובקיה שבה החזיק עד 1945.
אחותו הגדולה של טורברג, סידוניה ("סידי"), ואמם, גורשו לגטו לודז' ב-3 בנובמבר 1941 ושתיהן נספו. אחותו הצעירה של טורברג אילזה קנטור-דאוס ("סאלי") הצליחה לעלות לארץ ישראל בשנת 1939, זכתה להצלחה כמאיירת ספרי ילדים, נישאה למלחין אברהם דאוס ונולדו להם שתי בנות.
בנובמבר 1945 נישא טורברג בניו יורק למריאטה בלק. הזוג התגרש ב-1962, אך נשאר בקשרי חברות על אף היקשרותו של טורברג עם בנות זוג אחרות.
טורברג נפטר ב-10 בנובמבר 1979 בווינה. לבקשתו נקבר בחלקה היהודית הישנה בבית הקברות המרכזי בווינה ליד קברו של ארתור שניצלר.
לימודים וקריירה.
משנת 1927 עבד טורברג ככתב ספורט וכמבקר תיאטרון בעיתון Prager Tagblatt ובהמשך כתב בעיתונים נוספים. הוא התיידד עם הסופרים אגון ארווין קיש, אלפרד פולגר ויוזף רות ונפגש במהלך תקופה זו גם עם אנדרה מאלרו, ברטרנד ראסל וארנסט טולר. בווינה היה מיושביו הקבועים של קפה הרנרהוף, שבו ישבו גם הסופרים הרמן ברוך, רוברט מוסיל ופרנץ ורפל.