פלוגה ג' בפיקודו של זמיר הייתה שייכת לגדוד 82 והיא כללה עשרה טנקים מסוג "שוט קל". הפלוגה סופחה לגדוד 77 של החטיבה וזכתה במהלך המלחמה לכינוי "כוח טייגר", לפי כינויה ברשת הקשר. הכוח אבטח את האגף הדרומי של חטיבה 7, ומפקד החטיבה, אביגדור (יאנוש) בן-גל, פיקד עליה ישירות.
בליל ה-6 באוקטובר הפלוגה נשלחה לבלום כוח סורי לא ידוע, שהתברר בהמשך כחטיבה משוריינת 43 מהדיוויזיה התשיעית הסורית, וכללה 95 טנקי T-55 וכ-40 נגמ"שים. החטיבה הסורית יועדה להגיע למחנה נפח ומשם לתפוס את גשר בנות-יעקב, אך נדרשה בהמשך לשלוח תגבור צפונה. גדוד החוד של החטיבה הסורית נע צפונה על ציר הכביש מכיוון פתחת כודנה (במרכז חזית הגולן) לעבר קוניטרה (כביש 98 של ימינו), דהיינו החטיבה הסורית הייתה צפויה להגיע ולתקוף בעורף חטיבה 7. כוח טייגר הציב שלושה טנקים כעתודה מדרום לקוניטרה ושאר הכוח נפרש בנחיתות מספרית בולטת וללא אמצעים לראיית לילה בצומת הצירים ״רשת-קטקומבה״ (מצפון-מערב למוצב 110, על ציר הכביש ממול ליישוב אלוני הבשן כיום). הכוח נפרש עם שבעה טנקים למארב בצורת ר', על מנת ליצור שטח השמדה בצורת מלבן.
הפלוגה המתינה עד לכניסת הכוח הסורי לשטח המארב ורק אז פתחה באש. ההתקלות נערכה ב-7 באוקטובר ב-3:30 לערך והקרב נמשך עד אור ראשון. מפקד מחלקה 1 בכוח, סג"ם אורי סגל, הדליק זרקור על-מנת להאיר את המטרות וכדי למשוך אליו אש: "כשהתמקמנו סופית עם הפנים אל פנים ה-ר', לתוך המלבן, פני השטח יצרו מרחק-מה ביני לבין בוך [סמל שמעון בוך] וזמיר. זה גם שירת על הדרך מטרה מבצעית: כשינסו לחסל את טנק הזרקור – יראו רק אותי ויירו רק עליי, במקום לפגוע גם בשאר הכוח לידי. גם זאת לטובה". הודות למקצוענות ותרגול נוקשה שקדם למלחמה, שבעה טנקים בלבד השמידו את החוד של החטיבה המשוריינת הסורית בקרב שהתנהל מטווח קצר.
במארב הלילה השמידה הפלוגה כ־30-35 טנקים ונגמ"שים סוריים והכוחות הסוריים נסוגו. הגדוד הקדמי הושמד והחטיבה הסורית מספר 43 נבלמה; רשת הקשר החטיבתית הסורית נדמה בבוקר עד סוף המלחמה והובן כי פסקה לתפקד כחטיבה (יתרת כוחותיה נפגעו בהמשך או עברו תחת חט' 51 הסורית). בדיעבד סיפר שר ההגנה הסורי מוסטפא טלאס, כי הדיוויזיה התשיעית הסורית פגשה בכוח שלא הצליחה לחדור, אותו חשבו בטעות לכוח חטיבתי, ומשנכשלו נסוגו הכוחות הסוריים. בהמשך שבו חלק מהכוחות הסוריים ותקפו בעמק הבכא, שם התעמתו שוב עם טנקי כוח טייגר.
בהמשך המלחמה לקחו לוחמי הכוח חלק בקרבות הבלימה בעמק הבכא ולאחר מכן בקרבות לכיבוש המובלעת הסורית. במהלך הקרבות לא איבדו אף לוחם ואף טנק.
מורשת הקרב.
לחימת כוח טייגר מהווה מופת למקצועיות ועוז רוח. על האופן בו לחם ופיקד על הכוח הוענק לסרן מאיר זמיר עיטור העוז. אופן לחימתם במארב הלילה נלמד באקדמיות הצבאיות ברחבי העולם לרבות בבית הספר לשריון של צבא ארצות הברית.
כוח טייגר היא פלוגת הטנקים היחידה שסיימה את מלחמת יום כיפור ללא כל נפגעים ואבדות. עמוס גלבוע (תא"ל במיל.) כתב על כך: "זו תמונה נדירה במראות מלחמת יום הכיפורים שהציבור הורגל בהם. ולא רק זאת; בקרבות האחרים שניהלה הפלוגה של זמיר – בהמשך קרבות הבלימה בצפון הרמה, ולאחר מכן בקרבות של כיבוש המובלעת הסורית – לא איבדה הפלוגה אף טנק ואף לוחם". בשל כך ליחידה אין אנדרטה.
כקילומטר מצפון לאלוני הבשן, באזור בו התחולל הקרב, הוקמה על ידי ותיקי הכוח עמדת מסבירן, ומתוכננת הקמת אתר מורשת. ביולי 2022 הוצב במקום טנק שוט-קל.
בית ורדי-רוזנבלום
מתתיהו שטיגל
כלכלת ירדן
כלכלת ירדן מסווגת ככלכלת שוק מתעוררת.
רקע.
התמ"ג לנפש של ירדן עלה בשנות השבעים בשיעור של 351%, חוותה ירידה של 30% בשנות השמונים, ועלייה של 36% בשנות התשעים. לאחר עלייתו של המלך עבדאללה השני לכס המלכות בשנת 1999, הונהגה מדיניות כלכלית ליברלית שהביאה לפריחה שנמשכה עד שנת 2009. כלכלת ירדן גדלה בשיעור שנתי של 8% לאחר המלכתו של עבדאללה השני, 1999 ועד ל 2008. עם זאת, הצמיחה הואטה ל -2% בלבד לאחר פרוץ האביב הערבי בשנת 2011. עלייה משמעותית באוכלוסייה, בשילוב עם האטה בצמיחה הכלכלית וגידול בחובות הציבוריים הביאו להחמרת העוני והאבטלה במדינה. נכון לשנת 2015, ירדן מתהדרת בתמ"ג בשווי של 37.6 מיליארד דולר, שמדרג אותה במקום ה 89 בעולם.
ירדן מחזיקה בחברות FTA עם ארצות הברית, קנדה, סינגפור, מלזיה, האיחוד האירופי, תוניסיה, אלג'יריה, לוב, טורקיה וסוריה. ירדן היא חברה בהסכם הסחר החופשי הערבי רבתי, אזור הסחר החופשי אירו-ים תיכוני, הסכם אגאדיר, וגם נהנית ממעמד מתקדם עם האיחוד האירופי.
ירדן היא כלכלת ידע מתעוררת. המכשולים העיקריים לכלכלת ירדן הם מיעוט מקורות מים, הסתמכות מוחלטת על יבוא נפט לאנרגיה וחוסר יציבות אזורית. קצת יותר מ -10% מאדמות המדינה ניתנות לעיבוד, ואספקת המים מוגבלת. הגשמים מעוטים, ורוב מי התהום הזמינים בירדן אינם מתחדשים. המשאבים הבסיסיים בכלכלה הירדנית מתרכזים בכריית זרחן, אשלג ונגזרות הדשן שלהם; תיירות; העברות מעבר לים; וסיוע חוץ. אלה המקורות העיקריים שלה להכנסות מטבע קשה. עקב מחסור במקורות אנרגיה זמינים, ירדן מסתמכת על גז טבעי, המספק 93% מצרכי האנרגיה המקומיים שלה. ירדן נהגה להיות תלויה בעיראק לצורך נפט עד למלחמת עיראק בשנת 2003. בירדן יש גם שפע של אזורים תעשייתיים המייצרים סחורות בתחום הטקסטיל, התעופה והחלל, ההגנה, התקשוב, התרופות והקוסמטיקה.
בשנים האחרונות הואטה הצמיחה הכלכלית של ירדן, בממוצע של כ -2%. סך החוב החיצוני של ירדן בשנת 2011 היה 19 מיליארד דולר, המהווים 60% מהתמ"ג. בשנת 2016 הגיע החוב ל -35.1 מיליארד דולר המהווים 93.4% מהתמ"ג. עלייה משמעותית זו מיוחסת להשפעות של חוסר היציבות האזורית שגורמות לירידה בפעילות התיירים; ירידה בהשקעות זרות; הגדלת ההוצאות הצבאיות; התקפות על הצינור המצרי המספק לממלכה גז; קריסת הסחר עם עיראק וסוריה; הוצאות הנובעות משיכון פליטים סורים וצבירת ריביות מהלוואות. על פי הבנק העולמי, הפליטים הסורים עלו לירדן יותר מ־2.5 מיליארד דולר בשנה, שהם 6% מהתמ"ג ו -25% מההכנסות השנתיות של הממשלה. בעקבות כניסת הפליטים הסורים לירדן, צמיחת השכר ירדה במידה ניכרת, עקב כך שהייתה תחרות על משרות בין פליטים לאזרחי ירדן. הנפילה שהחלה בשנת 2011 נמשכה עד 2018. חמשת המגזרים המובילים במדינה התורמים לתמ"ג הם שירותים ממשלתיים, מימון, ייצור, תחבורה ותיירות, הושפעו קשות ממלחמת האזרחים בסוריה. סיוע חוץ מכסה רק חלק קטן מעלויות אלה, 63% מכלל העלויות מכוסות על ידי ירדן. תוכנית צנע אומצה על ידי הממשלה, ומטרתה להפחית את יחס החוב לתוצר של ירדן ל -77 אחוזים עד 2021. התוכנית הצליחה למנוע את עליית החוב מעל 95% בשנת 2018.
בשנת 1975, בה החלה מלחמת האזרחים בלבנון העבירו בעלי הון ערבים את השקעותיהם מלבנון לירדן, יסדו בה מפעלי תעשייה, בנו שכונות מגורים ובנייני משרדים.
בשנת 1980 ירד ערכו של הדינר הירדני וממשלת ירדן נאלצה להטיל הגבלות על יבוא של מוצרי מותרות כדי להתגבר על הגירעון הכבד במאזן התשלומים שלה.
בעת מלחמת המפרץ, תמיכתו של המלך חוסיין בסדאם חוסיין, שליט עיראק, גרמה למדינות המפרץ ולסעודיה להפסיק את מכירת הנפט והסיוע לממלכה הירדנית, מה שגרם לקשיים כלכליים ניכרים שכן היא מייבאת את מרבית צורכי האנרגיה שלה.
במדינה עובר צינור הגז הערבי המוביל גז טבעי ממצרים לירדן, סוריה ולבנון. ירדן החלה לייבא גז לעקבה בשנת 2003 ובשנת 2005 הוארך הצינור עד אזור הבירה, עמאן. בתחילת שנת 2008 הושלם הצינור הצפוני שחיבר את סוריה לצינור, וירדן החלה לקבל תמלוגים.
ענפי הכלכלה.
חקלאות.
למרות הגידול בייצור, חלקו של ענף החקלאות במשק ירד בהתמדה ל -2.4 אחוזים בלבד מהתוצר המקומי הגולמי עד שנת 2004. כ -4 אחוז מכוח העבודה בירדן עבד במגזר החקלאי בשנת 2002. החלק הרווחי ביותר בחקלאות בירדן הוא גידול פירות וירקות (כולל עגבניות, מלפפונים, פרי הדר ובננות) בבקעת הירדן. שאר היבולים, בעיקר הדגנים, נותר תנודתי בגלל היעדר גשמים עקביים. ברמה מגדלים בעיקר חיטה ושעורה, ובאזורים הצחיחים רועים עדרי גמלים וצאן. ענף הדייג מחולק באופן שווה בין לכידת חיות לבין חקלאות ימית. תפוסת המשקל החי הסתכמה במעל ל -1,000 טון מטרי בשנת 2002. ענף היערות קטן אף יותר מבחינה כלכלית; בשנת 2002 הוסרו כ -240,000 מ"ק עץ עגול.
מחצבים.
ירדן ענייה במחצבים פרט לפוספטים שאותם כורים בסביבות עמאן. כמו כן ירדן מנצלת את אוצרות המלח, האשלג והברום שבמימי ים המלח.
תיירות.