אחרי הגירושים נותרו בעיירה כ- 1,000 יהודים, שרוכזו כולם ברחוב אחד, והועסקו באיסוף וסידור הרכוש שהשאירו אחריהם המגורשים למחנות השמדה. בתקופה זו שבו לעיירה מספר צעירים יהודים שהצליחו להסתתר ביערות הסמוכים. בינואר 1943 גורשו כ- 750 מן היהודים שנותרו בעיירה לסוביבור, ו- 300 הנותרים שולחו לסוביבור באפריל 1943.
לואיס ארגונס
ונוס בפרווה
ונוס בפרווה (בגרמנית: Venus im Pelz) היא נובלה שכתב הסופר האוסטרי לאופולד פון זאכר-מאזוך בשנת 1870, ונחשבת לידועה שביצירותיו. הנובלה הייתה אמורה להיות חלק מסדרה של שש נובלות שמאזוך תכנן לכתוב, בשם הכולל "מורשת קין". רק שתי הנובלות הראשונות הושלמו – "ונוס בפרווה" היא הראשונה שבהן. ההשראה לנושאים ולדמויות שבנובלה הגיעה מחייו של מאזוך עצמו. ונדה פון דונאייב, הדמות הנשית המרכזית בנובלה, מבוססת על דמותה של פאני פיסטור, אשתו של מאזוך. בשנת 1998 יצאה הנובלה לאור גם בעברית, בתרגומו של שלמה טנאי.
תקציר העלילה.
סיפור המסגרת עוסק באדם שחולם לשוחח עם ונוס על אהבה, בעודה לובשת פרווה. מספר הסיפור, ששמו אינו מוזכר, מספר על חלומותיו לחברו, סוורין, שמגלה לו כיצד יוכל להשתחרר ממשיכתו לנשים אכזריות: באמצעות קריאת יצירה ספרותית בשם "זכרונותיו של אדם סופר-חושני". יצירה ספרותית זו מספרת את סיפורו של סוורין פון קוסיימסקי, אשר אהבתו העזה לאישה, ונדה פון דונאייב, גורמת לו לבקש ממנה להתייחס אליו כאל עבד שלה, ולעודד אותה להשפיל אותו יותר ויותר. סוורין מתאר את תחושותיו באותן סיטואציות כחזקות וכחושניות ביותר. סוורין וונדה נוסעים לפירנצה שבאיטליה. בדרכם לשם מאמץ סוורין את השם "גרגור", שם גנרי רוסי למשרת, ונוטל על עצמו את תפקיד משרתה של ונדה. בפירנצה, מתייחסת אליו ונדה באכזריות הולכת וגוברת, ואף מגייסת לעזרתה שלוש נשים אפריקאיות, שמשפילות ומכות אותו.
הקשר בין ונדה לסוורין מגיע לנקודת משבר, כאשר ונדה עצמה פוגשת את גבר חלומותיה, אלקסיס פפדופוליס, ומבקשת להתמסר לו ולקבל את מרותו. בסוף הסיפור, סוורין, מושפל על ידי מאהבה החדש של ונדה, מאבד את רצונו להישלט, ומצהיר שגברים צריכים לשלוט בנשים, עד שיגיע היום שבו הנשים ישתוו לגברים בחינוך ובזכויות.
חוקי הגזע הנאציים
שף (סאות' פארק)
שֶף (באנגלית: Chef) הוא דמות-עבר חוזרת בסדרת הטלוויזיה "סאות' פארק". שף היה הטבח בקפיטריה של בית הספר היסודי של סאות' פארק, ודובב בידי אייזק הייז. הופעתו הראשונה בסדרה הייתה בפרק הראשון והאחרונה בפרק ה-140 שפתח את העונה העשירית, "שובו של שף".
סקירה כללית.
כינויו של שף בא לו מהיותו טבח. הוא נולד בשם ג'רום מק'לרוי לתומאס ונלי שחיים באדינבורו שבסקוטלנד. שף הוא נוצרי אך היה מוסלמי למשך זמן קצר לאחר שהמיר את דתו במהלך הפרק "שף משתגע". הוא אוהב לבשל והגיע לעיר סאות' פארק על מנת לפתוח בה מסעדה, אך הפך לטבח הקפיטריה של בית הספר בו לומדים גיבורי הסדרה קייל, סטן, אריק וקני. הוא האדם האמריקאי אפריקאי היחיד בעיר מלבד הילד טוקן בלאק והוריו, ובדרך כלל הוא מתושבי העיר היחידים המסוגלים להפגין שכל ישר והמבוגר היחיד שהילדים סומכים עליו בבקשת עצה.
תשוקה נוספת של שף מלבד בישול הייתה מוזיקה. הוא עוצב בהשראת דמותם של זמרי מוזיקת נשמה אפרו-אמריקאים משנות השבעים כאייזק הייז ובארי וייט, ויוצרי הסדרה טענו כי הייז היה הבחירה הראשונה שלהם לגילום הדמות. הוא בחר לעיתים קרובות (במיוחד בעונות הראשונות של הסדרה) להשיא את עצותיו לילדים בשיר, שבדרך כלשהי הפך לשיר זימה. אחד מהשירים שהייז שר בסדרה כשף, "(Chocolate Salty Balls (P.S. I Love You", פורסם כסינגל והגיע למקום הראשון במצעדי הסינגלים בבריטניה ובאירלנד. השיר מכיל רמיזות מיניות בנוגע לאשכיו של שף במסווה של שיר הלל אותו כתב לממתקי השוקולד פרי ידו, "ביצי השוקולד המלוחות של שף".
סוף דרכו בסדרה.
במרץ 2006 עזב הייז את הסדרה בטענה שהיא חצתה את הקו מסאטירה לאי-סובלנות במסגרת טיפולה בדתות שונות. יוצרי הסדרה טענו בתגובה כי עד ליציאתו של פרק העוסק בסיינטולוגיה, אליה משתייך הייז, הוא לא התבטא באופן דומה והאשימו אותו בסטנדרטים כפולים. מאוחר יותר התברר כי את ההודעה על ההתפטרות פרסם מקור שזהותו אינה ברורה שלא היה מורשה לייצג את הייז, שחווה שבץ מוחי בינואר 2006 וככל הנראה היה חולה מכדי לקבל החלטות לבדו (באותו החודש הוא גם התבטא בהבנה לגבי הפרק). באוגוסט 2008 הלך הייז לעולמו כתוצאה ממחלתו.
יוצרי הסדרה החליטו ליצור פרק אחרון בהשתתפותו של שף, בשם "שובו של שף" (שודר 9 ימים לאחר עזיבתו של הייז) על ידי שימוש בקטעים מדיאלוגים שלו מתוך פרקים קודמים. הפרק היווה פרודיה על פרשת עזיבתו של הייז וכלל סצנת מוות אכזרית של שף לאחר שהסתבך עם מועדון חברים מפוקפק, אך גם הספד בו נטען כי את האשמה בעזיבתו של שף יש לתלות ב"מועדון הקטן והמטורלל שעירבל את מוחו" ולא בשף עצמו. אם כי, שף עצמו לא באמת מת, אלא בעצם מועדון החברים המפוקפק הפך אותו (דרך תהליך סייברזציה, כמובן) למעין גרסה פדופילית של דארת' ויידר, בשם "דארת' שף".
אמטראק
האורוות המלכותיות
האורוות המלכותיות (באנגלית: Royal Mews) היו האורוות של בית המלוכה הבריטי בלונדון בירת הממלכה המאוחדת. מאז ראשית המאה ה-19 ממוקמות האורוות המלכותיות בארמון בקינגהאם. כיום האורוות הן מוזיאון הפתוח לקהל הרחב.
היסטוריה.
צ'רינג קרוס.
המונח "mews" המשמש כיום את האורוות המלכותיות, מקורו בשם האתר בו נשמרו הבזים המלכותיים. המילה "מיו" מקורה במילה האנגלית ל"השרת נוצות" ומתייחס לערמות הנוצות של הבזים שהצטברו במקום. האתר בקצה המערבי הסטרנד, בצ'רינג קרוס שימש כאתר החזקת הבזים החל משנת 1377 ועד שנהרס בשריפה בשנת 1534. לאחר השריפה נבנו במקום אורוות מלכותיות. במפה מתקופה זו ניתן לראות שהאורוות השתרעו בין צ'רינג קרוס לכיכר לסטר של ימינו.
בשנת 1732 נבנו האורוות מחדש על פי תכנונו של ויליאם קנט.
ארמון בקינגהאם.
כיום נמצאות האורוות המלכותיות בשטחי גני ארמון בקינגהאם, בסמוך רחוב גרוונר. האורוות הועברו לאתר זה בשנת 1764 של המאה ה-18 על ידי המלך ג'ורג' השלישי, לאחר שזה רכש את "בית בקינגהאם" בשנת 1762 עבור רעייתו. האורוות כונו אז "האורוות המלכותיות שבפימליקו" (the Royal Mews Pimlico). הכירכרות המלכותיות נותרו באותה עת באורוות המלך בצ'רינג קרוס. לאחר שבנו, ג'ורג' הרביעי הפך את המבנה לארמון המגורים הרשמי של בית המלוכה הועברו, בשנת 1820 מלוא האורוות והכרכרות המלכותיות לארמון בקינגהאם, והאורוות הישנות בצ'רינג קרוס נהרסו (לימים נבנו על שטחן כיכר טרפלגר והגלריה הלאומית) מבנה האורוות הנוכחי נבנה על ידי ג'ון נאש בשנת 1825. בשנת 1855 הקימה המלכה ויקטוריה באורוות בית ספר ללימוד רכיבה לילדי משרתי הארמון. בית הספר, שמומן על ידי המלכה מהכנסותיה הפרטיות, פעל במשך כ-20 שנים.
באורוות נשמרות כיום הכרכרות המלכותיות ובהן כרכרת הזהב הממלכתית, וכן כ-30 סוסים המשמשים למשיכת הכירכרות המלכותיות.
בקינגהאם פאלאס
קמש
האקדמית גליל מערבי
המכללה האקדמית גליל מערבי היא מכללה אקדמית, המציעה לימודים אקדמיים לתואר ראשון. המכללה שוכנת בלב אזור הגליל המערבי, בשטח השיפוט של העיר עכו, סמוך ליישוב בוסתן הגליל.
המכללה הוקמה בשנת 1994, הוכרה על ידי המועצה להשכלה גבוהה בשנת 2000 כמכללה אקדמית באחריותה האקדמית של אוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 2009 קיבלה המכללה היתר לפעול כמכללה עצמאית ונפרדת מהאוניברסיטה. הלימודים לתואר אקדמי מטעם אוניברסיטת בר-אילן התקיימו במכללה עד שנת הלימודים תשע"ה.
מלבד מגוון מסלולי הלימוד לתואר ראשון ותואר שני, פועלות במכללה מכינות קדם אקדמיות ומכינות 30+. כמו כן, מפעילה המכללה "יחידה ללימודי חוץ והמשך" שבמסגרתה פועלים מרכז ללימודי סייבר ודיגיטל, רפואה משלימה, מרכז לעיצוב ואומנויות, המרכז לטיפול רגשי, קוגניטיבי והתנהגותי ועוד.
היסטוריה.
בשנת 1972 הוקמה "אולפנת הגליל המערבי", שנקראה גם "המכללה האזורית גליל מערבי" - מוסד אזורי שמטרתו הייתה לתת מענה לתושבי הקיבוצים והמושבים באזור, בנושאי השלמת בחינות בגרות, העשרה ופנאי, כמסגרת חוץ-תיכונית.
ב-1982 הפכה האולפנה למדרשה: "מדרשת יד נתן - הגליל המערבי". שנתיים אחר כך, נוסד במדרשה המסלול האקדמי הראשון, מטעם האוניברסיטה הפתוחה. באותה שנה, קמה בתחומי המדרשה גם "המכללה הטכנולוגית".
בשנת 1986 הפכה מדרשת יד נתן ל"מכללת הגליל המערבי". בשנה זו נפתחה במכללה מכינת סל"ע – סטודנטים לומדים ועובדים בקיבוצים לצד לימודים למכינה לבגרות. לצד המכינה, הורחבו המסלולים האקדמיים לתואר ראשון של האוניברסיטה הפתוחה. ב-1987 הוקמה ספריית המכללה.
ב-1994 נפתחה החטיבה האקדמית בחסות אקדמית של אוניברסיטת בר-אילן ונוספו מסלולי לימוד רבים לתואר ראשון, הוקם בית הספר למכינות וכן קמה היחידה ללימודי חוץ, הכוללת מרכז ללימודי רפואה משלימה, מרכז ללימודי עיצוב ואומנויות, מרכז לקורסים והשתלמויות ובית ספר לפיתוח מנהלים. שם המוסד הוסב ל"המכללה האקדמית גליל מערבי". המעבר למכללה אקדמית נעשה ביוזמתם של יחזקאל בריט, ראש המועצה האזורית מטה אשר, הסמוכה למקום, וסגנו, דוד קורן. כמנהלה הראשון של המכללה שימש דודיק פרידמן.