התערוכה הראשונה שהוצגה בגלריה הייתה מעבודותיו של ז'אן קוקטו. העבודות של קוקטו נשלחו מפריז, שתיים מהן הציגו דימויים של אברי מין ושיער ערווה והוחרמו בשדה התעופה קרוידון עד שגוגנהיים ודושאן נסעו לשחרר אותן. תערוכות נוספות שהתקיימו בגלריה היו של וסילי קנדינסקי (תערוכת היחיד הראשונה שלו באנגליה), הצייר הסוריאליסטי איב טנגי (Yves Tanguy), הצייר והפילוסוף של האמנות וולפגנג פאלאן (Wolfgang Paalen) ואמנים נוספים ידועים יותר ופחות. בגלריה התקיימו גם תערוכות קבוצתיות של פיסול וקולאז', בהשתתפות האמנים אנטואן פבזנר (Antoine Pevsner), הנרי מור, קונסטנטין ברנקושי, אנרי לורנס (Henri Laurens), אלכסנדר קלדר, ריימונד דושאן-וילון (Raymond Duchamp-Villon), ז'אן ארפ, מקס ארנסט, פבלו פיקאסו, ז'ורז' בראק וקורט שוויטרס. גוגנהיים קידמה את האמן והמעצב המודרניסט ג'ון טונרד (John Tunnard).
תכנון המוזיאון.
הגלריה של פגי גוגנהיים התקבלה בעולם האמנות אך כבר בשנה הראשונה הפסידה 600 פאונד. היא חיפשה דרך טובה יותר להשקיע את כספה באמנות והחליטה להקים מוזיאון לאמנות עכשווית. גוגנהיים קיבלה השראה מדודה סולומון ר' גוגנהיים שבשיתוף עם הילה רייביי (Hilla Rebay) הקים את קרן סולומון ר' גוגנהיים שנתיים קודם לכן. מטרתה של הקרן בתחילת דרכה הייתה בנייה של אוסף אמנות מופשטת, ופתיחת "מוזיאון אמנות ללא אובייקטים" (שלימים נקרא מוזיאון סולומון ר' גוגנהיים).
קנדינסקי ביקש מפגי גוגנהיים להציע לסולומון גוגנהיים לקנות אחד מהציורים שלו. היא שלחה מכתב בנושא לניו יורק וננזפה על ידי רייבי שכתבה לה, מטעם דודה, שהשימוש בשם גוגנהיים למסחר באמנות פוגע בשמה הטוב של המשפחה כנדבנית בתחום וכי הטעם הרע באמנות של פגי גוגנהיים הוא בעיה נוספת. גוגנהיים השיבה לה כי ניכר שאינה מכירה את הגלריה שלה.
פגי גוגנהיים סגרה את גלריית Guggenheim Jeune במסיבת פרידה ב-22 ביוני 1939. במהלך המסיבה היא איפשרה לצלמת ג'יזל פרוינד (Gisèle Freund) להציג את עבודתיה בגלריה. היא החלה בתכנון המוזיאון לאמנות מודרנית בלונדון יחד עם ההיסטוריון ומבקר אמנות הרברט ריד (Herbert Read). לגוגנהיים לא היו את סכום הכסף הדרוש לפתיחת מוזיאון. היא ניסתה לגייס ממשפחתה בניו יורק ללא הצלחה, וריד גם הוא סייע בגיוס משאבים נוספים למוזיאון. באוגוסט 1939, היא נסעה לפריז כדי לנהל משא ומתן להשאלת אמנות עבור התערוכה הראשונה במוזיאון. היא גיבשה את רשימת היצירות יחד עם הרברט קרא. זמן קצר לאחר עזיבתה פרצה מלחמת העולם השנייה, דבר שהוביל לשינוי התוכניות. "החלטתי לקנות יצירות של כל האמנים שהיו ברשימה שהגעתי איתה לפריז. היה לי שפע של זמן והכספים שיועדו למוזיאון עמדו לרשותי, שמתי לעצמי מטרה לקנות תמונה אחת ביום". כאשר סיימה את מסע הרכישות, היו ברשותה עשר יצירות של פיקאסו, ארבעים עבודות של מקס ארנסט, שמונה של ז'ואן מירו, ארבע של רנה מגריט, שלוש עבודות של מאן ריי, שלוש של סלבדור דאלי, יצירה אחת של פאול קלה, עבודה של וולפגנג פאאלן, ציור אחד של מרק שאגאל ועבודות נוספות. המצב הכלכלי הקשה באירופה איפשר לה לקנות אמנות במחירים נמוכים מאוד. במקביל, באפריל 1940, היא שכרה חלל גדול בכיכר ונדום בפריז כדירת מגורים וכבית חדש למוזיאון שלה. כמה ימים לפני כניסתם של הגרמנים לפריז, פגי גוגנהיים נטשה את פריז ואת תוכניותיה לפתוח מוזיאון, ונמלטה לדרום צרפת. היא ניסתה לאחסן את האוסף שלה במוזיאון הלובר. בתחילה המוזיאון הסכים לאחסן רק את הציורים, אך בסופו של דבר חזר בו בטענה שהאוסף "מודרני מידי" ו"חסר ערך". גוגנהיים אחסנה את האוסף במחסן של בית ספר ליד העיר וישי. בקיץ 1941 חזרה לניו יורק עם שני ילדיה, אביהם ובן זוגה לעתיד מקס ארנסט ואוסף האמנות.
גלריית אמנות המאה הנוכחית.
שנה לאחר ששבה לניו יורק גוגנהיים פתחה גלריה ברחוב 57 במנהטן שנקראה אמנות המאה הנוכחית (The Art of This Century gallery). שלושה מתוך ארבעת החללים בגלריה הוקדשו לתצוגה של אמנות קוביסטית, אמנות מופשטת, סוריאליזם ואמנות קינטית. רק החדר הרביעי, שימש כגלריה מסחרית. התערוכה הראשונה הציגה את כל האוסף שלה שכלל 171 עבודות. בגלריה הוצגו גם תערוכות פורצות דרך, התערוכה הראשונה של אמניות בלבד שבה הוצגו 31 אמניות, ותערוכה של אמנים מעל גיל 35. הגלריה הייתה מקום מפגש של אמנים צעירים. לעניין שלה באמנות עכשווית היה תפקיד מכריע בקידום הקריירות של כמה מחשובי האמנים המודרניים כולל הציירים ג'קסון פולוק (שהתגורר עם זוגתו בדירה שכרה לו גוגנהיים אשר מימנה אותו בראשית דרכו ובגלריה נערכה תערוכת היחיד הראשונה שלו), ויליאם קונגדון ( William Congdon), הסוריאליסט האוסטרי וולפגנג פאאלן, המשוררת הפונטית האוסטרלית עדה ורדן האוול (Ada Verdun Howell) והצייר הגרמני מקס ארנסט, שנישא לה בדצמבר 1941. גוגנהיים יצרה את האוסף שלה תוך שבע שנים.
ב-1946 גוגנהיים התגרשה ממקס ארנסט וכתבה את זכרונותיה בספר Out of This Century (מחוץ למאה הזו). הספר תיאר את קשריה המיניים עם גברים רבים ועורר זעזוע בקרב הקוראים והמבקרים. גוגנהיים אימצה לעצמה התנהגות מינית שהייתה מקובלת בקרב הגברים איתם התרועעה. היא שילבה עסקים עם כיבוש מיני.
אוסף פני גוגנהיים.
ב-1947 גוגנהיים סגרה את הגלריה בניו יורק וחזרה לאירופה לחיות בוונציה. בשנת 1948, היא הוזמנה להציג את האוסף שלה בביתן היווני הנטוש בביאנלה בוונציה ובשנת 1949 היא עברה להתגורר בארמון ונייר דיי ליאוני (Palazzo Venier dei Leoni) שעל גדות התעלה הגדולה. ב-1951היא פתחה את ביתה ואת אוסף האמנות לקהל הרחב, שלוש פעמים בשבוע בשעות אחר הצהריים עד לפטירתה ב-1979. בשנות החמישים היא קידמה שני ציירים מקומיים אדמונדו באצ'י (Edmondo Bacci) ו- Tancredi Parmeggiani. משנות השישים המוקדמות, גוגנהיים הפסיקה כמעט בפיתוח אוסף האמנות והקדישה את זמנה להצגת האוסף שבבעלותה. היא השאילה פרטים מהאוסף למוזיאונים באירופה והחל משנת 1969 גם למוזיאון גוגנהיים בניו יורק. ב־1976 היא תרמה את ביתה ואת האוסף לקרן סולומון ר' גוגנהיים. ב-1980 נפתח מוזיאון אוסף פני גוגנהיים תחת ניהולה של הקרן.
ב-1960 פרסמה כרך שני ופחות שערורייתי של זיכרונותיה, וידוי של אספנית אמנות (Confessions of an Art Collector).
פגי גוגנהיים גרה בוונציה עד מותה, היא נפטרה משבץ ב-23 בדצמבר 1979. האפר שלה טמון בגן הפסלים של המוזיאון.
קריאה נוספת.
ספרי זכרונות:
ביוגרפיות:
סרט תעודי:
עקיבא תורג'מן
עקיבא תורג'מן (נולד ב-23 ביולי 1991, י"ב באב ה'תשנ"א) הוא זמר-יוצר ומוזיקאי ישראלי היוצר מוזיקת רוק, מוזיקת נשמה ומוזיקה יהודית. מוכר בשמו הפרטי בלבד עקיבא.
ביוגרפיה.
נולד בדימונה, לפנינה ולרב דוד תורג'מן, ראש הישיבה הגבוהה בעיר. אחותו היא הזמרת רוחמה בן יוסף.
ביסודי ובחטיבת הביניים למד בדימונה. היה חניך ומדריך בבני עקיבא. אחר כך למד כשנה וחצי בישיבת מקור חיים, חצי שנה בכפר עציון, ובכיתה י"א עבר לישיבת עתניאל. בסוף השנה עבר לישיבת רמת גן למשך כשנתיים וחצי. אחרי שנתיים בישיבה התגייס לחטיבת גולני, וזמן קצר לאחר תום שירותו התחתן.
לימודים וקריירה.
עקיבא למד בבית הספר למוזיקה "מזמור" שם הכיר את נאור כרמי, מייסד להקת הלב והמעיין שבהמשך הביא אותו להיות סולן הלהקה. שיתוף הפעולה עם כרמי המשיך לפרויקט "צמאה", שבו אמנים ידועים שרים ניגוני חב"ד, והוא שותף בהפקת האלבום הראשון, השלישי, הרביעי והחמישי. בין השירים שהפיק וביצע: "אלי אתה", "כי אנו עמך" (קולות), "דרכך אלוקינו" ו"ניגון הקפות".
בשנת 2017 הוציא את הדיסק עולמות. המפיק שלו היה ניר מימון.
ביוני 2018 החל להוציא סינגלים מתוך האלבום השני שהפיק מאור שושן, "הכל עוד אפשרי", "לך לך" ו"אל תעזבי ידיים".
"אל תעזבי ידיים" הגיע למקום הראשון במצעד הרשמי של גלגלצ ולמקום השביעי במצעד הפזמונים העברי השנתי של התחנה בשיתוף עם אתר ynet. ביוני 2019 התארח בהופעה של ישי ריבו בקיסריה והשניים ביצעו את "אל תעזבי ידיים" בדואט שזכה למיליוני צפיות ביוטיוב. במרץ 2020 הוציא את הסינגל "פשוטים", שהגיע למקום ה-24 במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ ו-ynet.
בדצמבר 2020 הוציא את הסינגל "רק עוד רגע" שכתב יחד עם אשתו, והלחין יחד עם אשתו ונתן גושן. הוא גם שיתף פעולה עם להקת "מזמור שיר" בשיר "אהבת עולם".
בשנת 2021 הוציא את השיר "אתה הולך איתי".
ב-27 ביולי 2021 הוציא את השיר "שלום בבית", שהגיע ב־15 באוגוסט 2021 ללמעלה ממיליון צפיות ביוטיוב.
השיר "שלמים" שיצר יחד עם אבי אוחיון ומתן דרור, תפס את המקומות הראשונים בתחרויות ומצעדים רבים, וצבר מספר רב של צפיות בפלטפורמות שונות.
חיים אישיים.
נשוי לצורית שאף השתתפה איתו בכתיבה של מספר משיריו, ואב לארבעה. מתגורר בירושלים. אח של הזמרת רוחמה.
עקיבא תורגמן
הפיגוע בבית הכנסת בהר נוף
קאסם סולימני
א. ספרן
איציק בן ישראל
יצחק אריה בן ישראל
אברהם מושרקי
אברהם מושרקי הוא ספורטאי ספורט נכים לשעבר וחבר נבחרת ישראל בכדורסל כיסאות גלגלים.
באולימפיאדת הנכים טוקיו (1964) זכה עם נבחרת הכדורסל במדליית ארד.
באולימפיאדת הנכים היידלברג (1972) ובאולימפיאדת הנכים טורונטו (1976) זכה עם נבחרת הכדורסל במדליות כסף.
באולימפיאדת הנכים היידלברג (1972) התחרה גם באתלטיקה: מקום 13 בתחרות הטלת כידון (17.41 מטר), מקום 21 בתחרות זריקת דיסקוס (19.39 מטר) ומקום 25 בתחרות הדיפת כדור ברזל (5.97 מטר).
קווין אברוך