בסמוך לכפר פועל אתרים הסקי "האגם האדום" (המארח תחרויות לאומיות ובינלאומי (גביע אירופה) סקי בסגנון חופשי), "סנז'ני" ו"עמק הזהב". לא הרחק מהכפר נמצא אגם קרסנויה.
גספר דה קרוז
גספר דה קרוז (באנגלית: Gaspar da Cruz, לעיתים שמו ידוע גם בגרסה היספנית גאספאר דה לה קרוז); בערך 1520 - 5 בפברואר 1570) היה נזיר דומיניקני פורטוגזי יליד אבורה, שנסע לאסיה וכתב את אחד הדוחו״ת האירופאים הראשונים המפורטים על סין.
ביוגרפיה.
גספר דה קרוז נכנס למנזר הדומיניקני אזיטאו בשנת 1548, יחד עם 10 נזירים אחרים. גספר דה קרוז יצא להודו הפורטוגזית בהוראתם של הדומינקנים, במטרה להקים מיסיון דומיניקני במזרח. במשך שש שנים נשאר בהודו, כנראה בגואה, וקוצ'י. במהלך תקופה זו ביקר גם בציילון הפורטוגזית .
בשנת 1554 נסע קרוז למלאקה, שם הקים בית והתגורר בו עד ספטמבר 1555. אז נשלח לקמבודיה. בהתחשב בכישלון המשימה הקמבודית, בסוף 1556 עבר קרוז לאי קטן בתוך מפרץ גואנגזו צפונית לאי שנגצ׳ואן. באותה תקופה, היה זה נמל לסחר עם הסינים. בשנת 1557 חזר קרוז למלאקה.
בשנת 1560 עבר קרוז להורמוז שם נתן תמיכה לחיילי המצודה הפורטוגזית. ככל הנראה הוא חזר להודו כשלוש שנים לאחר מכן, אם כי אין תיעוד מוגדר לתקופה זו. סביר להניח שקרוז חזר לפורטוגל בשנת 1565, וחזר לליסבון בשנת 1569, שם תועד כמסייע לקורבנות המגפה. בהמשך חזר למנזר שלו ב Setúbal ושם נפטר מהמגפה ב־5 בפברואר 1570.
חיבור על אודות סין.
ספרו של קרוז ״חיבור על דברים סיניים״ פורסם ב-1569 על ידי אנדרה דה בורגוס מאבורה. לעיתים קרובות הוא מתואר כספר האירופי הראשון שנושאו העיקרי היה סין; בכל מקרה, זהו אחד הספרים הראשונים הבלתי מעורערים על סין שיצאו לאור באירופה מאז ספרו של מרקו פולו. בספר מופיעים גם דיווחים על קמבודיה ועל ממלכת הורמוז .
השפעה.
הספר של קרוז לא הפך לנפוץ באירופה אם משום שהוא פורסם בפורטוגזית (שלא הייתה שפה מדוברת בצורה נרחבת), או משום שהוא הופיע בשנה של המגפה . אף על פי כן, ספרו של קרוז, לפחות בעקיפין, מילא תפקיד מפתח בבניית הדימוי והידע האירופיים על סין במאה השש עשרה, לצד התיאור הקודם והקצר יותר של גלאוטה פריירה , שתורגם לאיטלקית ב-1565. חיבורו של קרוז היווה מקור חשוב לכותבים אחרים ונוסעים על סין במאה ה-16 לרבות לספר של ברנרדינו דה אסקלנטה שפורסם בשנת 1577. כמו כן שימש החיבור כאחד המקורות העיקריים לספרו הנודע חואן גונזלס דה מנדוזה על "הממלכה הגדולה והעצומה של סין", שפורסם ב-1585 וזכה לתרגומים רבים.
בעוד שיצירותיו של אסקלנטה ומנדוזה תורגמו לשפות אירופיות רבות תוך מספר שנים לאחר הופעת המקור הספרדי (הגרסאות האנגלית פורסמו בשנת 1579 ו-1588, בהתאמה), הטקסט של דה קרוז הופיע באנגלית רק בשנת 1625, בספרו של סמיואל פרצ'ס , וגם אז רק בצורה מקוצרת. בשלב זה האפילו על הדו"ח שלו לא רק החיבור המהולל של מנדוזה, אלא גם העבודה המפורסמת הרבה יותר של מטאו ריצ'י וניקולס טריגואלט , "על המשלחת הנוצרית לסין", שפורסמה ב-1616.
שפה וכתיבה סינית.
בקריאת החיבור של גספר דה קרוז מתקבל הרושם כי החל משנת 1555 התקשורת בין הפורטוגזים לסינים הושגה בעיקר בזכות קיומם של אנשים סינים שהיו מסוגלים לדבר פורטוגזית. בספרו הוא כותב מספר פעמים על מתורגמנים סיניים המדברים פורטוגזית, אך מעולם לא פורטוגלי מדבר או קורא סינית. המצב לא היה שונה מזה שתיאר מרטין דה ראדה במשלחת לפוג'יין ב-1575.
עם זאת, דה קרוז הכיר קצת את מערכת הכתיבה הסינית ונתן דיווח קצר על כך, אותו תיאר ג'ון דה פרנסיס כ"הסיפור המערבי הראשון על הכתיבה הסינית השונה להפליא".
עבדות.
אחד הקשיים העיקריים ביחסי סין-פורטוגל המוקדמים היה הנוהג של הפורטוגלים לשעבד ילדים סיניים ולקחת אותם למושבות פורטוגזיות שונות, או לפורטוגל עצמה. בעוד שתעבורה זו הייתה בהיקף קטן בהרבה מסחר העבדים האטלנטי, וסיפקה מיליוני עבדים אפריקאים לברזיל הפורטוגזית, היא הייתה גורם תורם כבר לכישלון השגריר טומה פירס ב-1521. במילים של חוקר מאוחר יותר, חלק מתושבי קנטון גילו כי "רבים מילדיהם, שהם נתנו בהתחייבות לנושים שלהם, נחטפו על ידי" סימאו דה אנדרדה " ונלקחו לעבדות".
גספר דה קרוז היה מודע לסחר זה, וכפי שמרמז בספרו (פרק XV), הוא שמע על ניסיונותיהם של הפורטוגלים להצדיק את מעשיהם בטענה שהם רק קנו ילדים שכבר היו עבדים בזמנו בסין. דה קרוז תיאר את המצב עם העבדות בסין כפי שראה זאת.
לדבריו, חוקי סין אפשרו לאלמנות מרוששות למכור את ילדיהן. עם זאת, התנאים שבהם ניתן היה לשמור על בנים או נערות שנמכרו לעבודה הוסדרו על פי חוק ומנהג, וכשהגיעו לגיל מסוים חייבים היו לשחררם. מכירת עבדים כאלה הוסדרה גם כן. היו "עונשים כבדים" על מכירת עבד לפורטוגזים. לפיכך הוא הסיק כי "לפורטוגזים לא היו שום זכויות חוקיות או מוסריות לרכוש עבד ולא לחטוף ילדים לשימוש כעבדים."
עוד הוא מוסיף ואומר כי גם אם קנו אותם בסין, הילדים נמכרו על ידי פקידים סיניים מושחתים, כי החוק אסר למכור אותם בצורה מוחלטת.
בפסקה הראשונה בפרק האחרון בספרו, מעלה קרוז את הטענה, כי החטאים של הסינים, כולל מכירה הילדים לעבדים, הביאה עליהם את זעם האל - הוא מונה את המגפות ורעידות האדמה שפגעו בסין באותה תקופה. לפי ההסבר שלו - עונש אלוהי.
פריאוזרסק
פריאוזרסק (ברוסית: Приозе́рск; נודעה לפני 1940 בפינית: Käkisalmi, קקיסלמי; בשוודית: Kexholm, שֶקּסְהולם) היא עיירה והמרכז הניהולי של מחוז המשנה פריאוזרסקי במחוז לנינגרד, רוסיה, השוכן לחופו הצפון-מערבי של אגם לדוגה, בשפך של נהר הוואוקסי, במצר הקרלי. אוכלוסייה: 18,229 (על פי מפקד 2019).
היסטוריה.
נקודת הציון העיקרית של פריאוזרסק היא מצודת קורלה, ששימשה כמרכז ההיסטורי של הקרלים והמאחז הצפון-המערבי של הרוסים או המאחז המזרחי של השוודים.
מתקופת ימי הביניים הייתה פריאוזרסק ידועה בשם קורלה לרוסים וקקיסלמי לקרלים ולפינים. העיירה הייתה חלק מחבל וודסקאיה פיאטינה של רפובליקת נובגורוד. מסמכי מיסוי של נובגורוד משנת 1500 תיעדו 183 בתים בקורלה, מה שמצביע על אוכלוסייה מוערכת בין 1,500–2,000 איש. השוודים כבשו את קורלה פעמיים: בשנת 1578 למשך שבע עשרה שנה ובשנת 1611 למשך מאה שנה. באימפריה השוודית נקרא המבצר קקסהולם (Kexholm) וכל האזור נודע כמחוז קקסהולם. רוסיה כבשה חזרה את האזור באופן סופי במלחמת הצפון הגדולה; שמה של העיירה השוודית נשמר, עם זאת, כקקסגולם (Кексгольм). לרוע המזל, מלחמות ושריפות הרסניות בשנים 1300, 1580, 1634 ו-1679 גבו את מחירם מהאוכלוסייה האזרחית. כתוצאה מכך, כאשר העיר קיבלה את בית המשפט הראשון שלה בשנת 1800, האוכלוסייה הייתה רק 400.
בשנת 1812, כאשר הוקמה הדוכסות הגדולה של פינלנד שלוש שנים קודם לכן בתוך האימפריה הרוסית, הצאר אלכסנדר שילב את העיר בממלכת פינלנד (נפת ויבורג) ויצר חבל אוטונומי. קקסגולם הייתה לעיר הקטנה ביותר בנפת ויבורג. בשנת 1918 הפכה פינלנד לעצמאית והעיר שינתה שמה לקקיסלמי. הצמיחה של העיר הועצמה על ידי הקמת תחנת הרכבת פטרבורג – הייטולה בשנת 1917 ובאמצעות הקמת שתי טחנות מסור גדולות וטחנת עיבוד עצים גדולה של חברת Ab Waldhof Oy בשנת 1929. בשנת 1939 התגוררו בעיירה 507 איש. האוכלוסייה הורכבה מאורתודוקסים (946 נפשות), שוודים, רוסים או גרמנים וסך האוכלוסייה היה 11,129 בשנת 1939.
מלחמת החורף בנובמבר 1939 החל במתקפה סובייטית. בסופו של דבר, לאחר לחימה קשה, נאלצה פינלנד לוותר על קקיסלמי ועל כל קרליה הפינית לברית המועצות על פי תנאי הסכם מוסקבה משנת 1940. במהלך מלחמת ההמשך בשנים 1941–1944, פינלנד החזירה את קקסגולם ושטחים אחרים. האוכלוסייה חזרה לבנות את העיר מחדש, אך שוב פונתה עם סיום מלחמת העולם השנייה.
מחוז קקסגולם עם המרכז המינהלי בקקסגולם הוקם כחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקרלו-פינית במרץ 1940. בנובמבר 1944, מחוז קקסגולם הועבר מהרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית הקרלו-פינלנד למחוז לנינגרד.
באוקטובר 1948, שמו של קקסגולם שונה לפריאוזרסק כחלק מהקמפיין לשינוי שמות היישובים באזורים שסופחו מפינלנד לאחר מלחמת העולם השנייה. פריאוזרסק יושבה בעיקר על ידי מהגרים רוסים, בלארוסים ואוקראינים, שהיוו מאז את רוב האוכלוסייה המקומית.
כלכלה.
תעשייה.
המפעל התעשייתי העיקרי בפריאוזרסק הוא מפעל הנייר לשעבר שהפך למפעל לייצור רהיטים.
תחבורה.
תחנת הרכבת פריאוזרסק ממוקמת על מסילת הברזל המחברת את העיר סנקט פטרבורג - עם העיר הייטולה (Hiitola) בפינלנד. יש שירות רכבת פרברית לתחנת פינלנד בסנקט פטרבורג.
העיירה מחוברת על ידי כבישים עם סנקט פטרבורג, ויבורג, וסורטאוולה (Sortavala) בפינלנד.
תרבות ובילוי.
כמה שרידים מהתרבות הרוסית שלפני 1917, בעיקר מבצר קורלה, שרדו. הסוללות ומגדלי המצודה ממוקמים על גדת נהר הוואוקסי, עדיין נראים כשנוסעים לעיירה מכיוון סנקט פטרבורג. ישנו מוזיאון קטן. חלק גדול משרידי הנוכחות הפינית נהרס. פריאוזרסק מכילה שלושים ושלוש אנדרטאות למורשת תרבותית בעלות משמעות פדרלית. הרוב הגדול של אנדרטאות אלה שייכים למבצר קורלה.
תת-לחץ דם אורטוסטטי
יחסי הוותיקן–הרפובליקה המרכז-אפריקאית
יחסי הוותיקן–הרפובליקה המרכז-אפריקאית הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הכס הקדוש הפועל מקריית הוותיקן כישות טריטוריאלית עצמאית לבין הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
היסטוריה.