האימפריה העות'מאנית הובסה במלחמת העולם הראשונה וחתמה על שביתת הנשק של מודרוס עם בעלות הברית ב-30 באוקטובר 1918. על פי שביתת נשק זו, הגבול הדרומי של האימפריה העות'מאנית לא הובהר. הסעיף ה-16 של שביתת הנשק אמר כי על הצבאות העות'מאניים בעיראק, סוריה, תימן וחג'אז להיכנע מייד לבעלות הברית. עם זאת, גבולות סוריה ועיראק לא הובהרו בשביתת נשק זו, וממשלת איסטנבול לא הכירה במוסול כחלק מעיראק. יתר על כן, מוסול נכבשה על ידי הכוחות הבריטיים 16 יום לאחר שביתת הנשק (15 בנובמבר 1918) וזו הייתה פעולה בלתי חוקית על פי החוק הבינלאומי. זו הייתה תחילתה של בעיית מוסול.
נושא הגבולות ובעיית מוסול היה הנושא החשוב הראשון בין טורקיה ועיראק. בישיבה האחרונה של הפרלמנט העות'מאני באיסטנבול ב-12 בינואר 1920 הוכרז מעשה שנקרא החוק הלאומי. על פי מעשה זה, כל אותם חלקים (של האימפריה העות'מאנית), בין אם בתוך קווי שביתת הנשק האמורים או מחוצה להם, המיושבים על ידי רוב מוסלמי (טורקי וכורדי) עות'מאני, המאוחדים בדת, במירוץ ובמטרה, ליצור שלם שלא יחולק מכל סיבה שהיא. עתיד השטחים המיושבים על ידי רוב ערבי בעת חתימתו על שביתת הנשק של מודרוס ייקבע על ידי משאל עם. לאחר הכרזת החוק הלאומי הודח הפרלמנט באיסטנבול. עם זאת, הפרלמנט החדש באנקרה שפתח במלחמת העצמאות של טורקיה ביסס את מלחמת העצמאות על מעשה זה. כך, בעוד שממשלת אנקרה קיבלה את זכות ההגדרה העצמית של ערבים, היא הייתה נציגה של הכורדים והטורקים. טענת ממשלת טורקיה הייתה כי אין הבדל בין טורקים לכורדים, וממשלת האספה הלאומית הגדולה של טורקיה היא ממשלת הכורדים ממש כמו ממשלת הטורקים.
בשנת 1923 אורגנה ועידה בלוזאן שבשווייץ, במטרה לסיים את מלחמת העצמאות הטורקית (19 במאי 1919 - 29 באוקטובר 1923). פרשת מוסול הייתה אחת הבעיות הגדולות בוועידה זו. אחת המטרות העיקריות של בריטניה הייתה שמירה על מוסול כחלק מהמנדט הבריטי על מסופוטמיה במקום טורקיה. עם זאת, על פי הממשלה הטורקית, נציגת הכורדים והטורקים, מאחר שבאופן דמוגרפי הכורדים והטורקים היוו את הרוב במחוז מוסול, הם צריכים להיות חלק מטורקיה. לא היה ניתן לפתור את סכסוך הגבול בין טורקיה לעיראק בוועידה זו, והדיון במחלוקת נדחה. הסעיף השלישי של הסכם לוזאן היה כי הגבול בין טורקיה לעיראק ייקבע בהסדר ידידותי שיסתיים בתוך תשעה חודשים. במקרה שלא תושג הסכמה בין שתי הממשלות בתוך הזמן שצוין, הסכסוך יופנה לחבר הלאומים.
לאחר ועידת לוזאן החל תהליך המשא ומתן על מחוז מוסול בין טורקיה לבריטניה. ועידת הליק אורגנה ב-19 במאי 1924 במטרה לפתור את המחלוקת. עם זאת, במקום להתפשר, הצד הבריטי ביקש שאזור חאקרי יהפוך לחלק מעיראק. בהגיעה למבוי סתום, ניסתה בריטניה להביא את המחלוקת לחבר הלאומים, שם ניתן היה לפתור את המחלוקת לטובתה. חבר הלאומים הקים ועדה חסרת פניות לחקירת המחלוקת. בדצמבר 1925 הוענקה פרובינציית מוסול לעיראק, והשאירה את חבר הלאומים נתון להאשמה שהוא לא היה אלא כלי משחק של ממשלות בריטניה וצרפת. מרד השייח' סעיד גם החליש את טורקיה מבחינת הדיפלומטיה. המרד הכורדי והאסלאמיסטי הזה בא לידי ביטוי בזירה הבינלאומית. בזמן שטורקיה נאבקה במרידה כורדית, טענותיה על ייצוג העם הכורדי איבדו את מהימנותה. פיצוי קטן בלבד של טורקיה בהחלטה של חבר הלאומים היה שהיא תקבל 10% מהנפט של אזור מוסול עבור 25 שנים. הכסף המחושב של טורקיה בחשבון היה צריך להיות 29,520,000 ליש"ט. עם זאת, רק 3,500,000 ליש"ט שולמו לטורקיה עד שנת 1955. טורקיה טענה כי יש להם אשראי על החובות שלא שולמו בסך 26,000,000 ליש"ט בשל חלקם בנפט של מוסול עד 1986. בשנת 1986 חשבון אשראי זה הוסר מהתקציב.
עד שנת 1923, טורקיה השיגה גם את עצמאותה, וגירשה את המעצמות הזרות משטחה המופחת מאוד, אך שמרה על יחסים חיוביים עם מדינות המערב למטרות סחר ופיתוח. בעיראק, המנדט של חבר הלאומים משנת 1920 העניק את השליטה על הפרובינציה העיראקית לבריטים, לאכזבתם של הלאומנים העיראקים. משנת 1920 עד שעיראק השיגה עצמאות מלאה בשנת 1932, היחסים העיראקיים עם הטורקים הונהגו על ידי הבריטים ועסקו בעיקר באינטרסים מסחריים בריטים.
1932–1958: תקופת האמנות.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 היו יחסי טורקיה ועיראק לבביים ביותר, כאשר גם המלך ההאשמי ראזי מעיראק וגם מוסטפא כמאל אטאטורק, מייסד המדינה הטורקית המודרנית ומנהיגה מאז 1923, המשיכו לקיים יחסים קרובים עם הבריטים. מעצמאות עיראק בשנת 1932 ועד המהפכה הרפובליקנית בשנת 1958, האירועים המשמעותיים ביותר ביחסי עיראק-טורקיה היו החוזים האזוריים: ברית סעדאבאד וברית בגדאד. לטורקיה היו שתי בריתות הגנה-צבאית בין מדינות המזרח התיכון בעידן זה, ועיראק הייתה המדינה הערבית היחידה בשני ההסכמים. לאור ידיעה זו ניתן לטעון כי במהלך תקופה זו היו לטורקיה ועיראק קשר הדוק ושיתופי פעולה.
הסכם סעדאבאד.
הסכם סעדאבאד נחתם בין איראן, עיראק, אפגניסטן וטורקיה ב-8 ביולי 1937 בארמון סעדאבאד באיראן. יותר מאשר ברית הגנה, זה היה חוזה אי-תוקפנות וחוביות. היו שתי סיבות עיקריות שהובילו את חתימתו על הסכם זה: לפתור את סכסוכי הגבול בין חברי ההסכם ולהביע את עצמאותה של כל מדינה בזירה הבינלאומית. הסיבה השנייה הייתה חשובה במיוחד עבור עיראק. פרט לטורקיה, עבור שאר המדינות היה זה הארגון הבינלאומי הראשון אליו הצטרפו. הסעיף השביעי של ההסכם היה הסעיף המרכזי בין טורקיה לעיראק. על פי סעיף זה, כל אחד מחברי הסכם זה מסכים למנוע את הקבוצות המזוינות שבתחומן אשר מהוות איום על מדינות חברות אחרות. במילים אחרות, זו הייתה דרך להבטיח כי איראן ועיראק לא יתנו שום אספקה למורדים הכורדים בשטח טורקיה או להפך. עם תחילת מלחמת העולם השנייה, איבד הסכם זה את משמעותו, למעט סעיף זה. הפסגה האחרונה של הסכם סעדאבאד הייתה בשנת 1939, ובהמשך התמסמסה למעשה הברית.
הסכם בגדאד.
לאחר מלחמת העולם השנייה, היחסים הבינלאומיים השתנו לא רק במזרח התיכון אלא גם בעולם. עיראק הפכה לאחת ממייסדי הליגה הערבית בשנת 1945. ליגה זו הוקמה במטרה לספק פורום למדינות ערב, ולהשאיר את הדלת פתוחה לפדרציה עתידית אפשרית. ראשית, הקמתה של ישראל שינתה באופן קיצוני את הפוליטיקה במזרח התיכון. עיראק לקחה חלק במלחמת העצמאות בשנת 1948 על ידי שליחת 18,000 חיילים להגנת אזור ג'נין - שכם - טולכרם. מלחמה זו קירבה בין מדינות ערב וקידמה את הלאומיות הערבית ואת האידאולוגיות האנטי-מערביות באזור. כתוצאה מהפאן-ערביות, בראשית שנות החמישים בדק חוסני א-זעים בסוריה את האפשרות לאיחוד בין סוריה לעיראק. עם זאת, חילוקי דעות בין המדינות מנעו את האיחוד, ובהמשך היא הפכה לאפשרות מרוחקת לאחר ההפיכה בדמשק.
טורקיה בחרה ללכת בכיוון השני, להיות חלק ממדינות המערב, ואחרי הצטרפותה לנאט"ו בשנת 1952, תוך שהיא ממקמת את עצמה היטב כחלק מהעולם המערבי. עבור מדינות המערב, עמדתה האסטרטגית של טורקיה הייתה חשובה. טורקיה הייתה נושאת מטוסים בלתי ניתנת לטיבוע. במקביל יכלה טורקיה להגן על עצמה מפני האיום הסובייטי ולהכפיף את צבאם תחת פיקוד נאט"ו. היתרונות ההדדיים הללו הפכו את טורקיה לחלק מנאט"ו. עם זאת, הכרתה של טורקיה בישראל בשנת 1948, ובהמשך תמיכתה באינטרסים המערביים במזרח התיכון (למשל משבר תעלת סואץ), השפיעה לרעה על קשריה עם מדינות המזרח התיכון.
הסכם בגדאד התגלה באווירה זו, כאשר מדינות ערב וטורקיה הולכות בכיוונים שונים. עם זאת, חילוקי הדעות השונות ביחסי החוץ המורחבים שלהם לא הפריעו לעיראק וטורקיה לשתף פעולה בתחומי עניין משותפים. הסכם בגדאד הוא עדות לשיתוף הפעולה בין שתי מדינות. ב-24 בפברואר 1954 חתמו עיראק וטורקיה על חוזה הגנה הדדי שנועד להוות משרל נגד להשפעה הסובייטית באזור. מאוחר יותר, בשנת 1955, איראן, פקיסטן ובריטניה הצטרפו להסכם. המטרה של טורקיה, וגם עיראק, הייתה להביא מדינות ערב אחרות להיות חלק מההסכם. עם זאת, מטרה זו נכשלה. ראשית, חברותה של בריטניה להסכם השפיעה לרעה על מדינות ערב. בנוסף, ישראל הייתה איום חשוב יותר על מדינות ערב מאשר ברית המועצות. נאצריזם וסוציאליזם ערבי התפשטו בין מדינות ערב, ויותר מאשר סוציאליזם, האימפריאליזם נתפס כאויב.
משבר תעלת סואץ בשנת 1956 השפיע על ההסכם לרעה. עיראק כחברה ערבית בברית לא הייתה יכולה להישאר נייטרלית במשבר סואץ. כתוצאה מכך עיראק הדירה את בריטניה מישיבות הסכם בגדאד ומלך עיראק הצטרף לפסגה הערבית בביירות במופע של סולידריות פאן-ערבית לאחר משבר סואץ. למרות קיומן של בעיות אלו, עיראק הייתה המדינה הערבית היחידה בחוזה בגדאד וניסתה ליצור איזון בין טורקיה, מדינות המערב ומדינות ערב.
תהליך זה הסתיים כאשר עיראק נקלעה לממשלה צבאית חדשה ונסוגה מההסכם ב-14 ביולי 1958, יום לפני פסגת ברית בגדאד בטורקיה. בפסגה נדונו המצב בעיראק וחברי הברית שלחו הודעה לארצות הברית להתערב במצב בעיראק. טורקיה הייתה תוקפנית יותר משאר חברי הברית, והחלה לדון בהתערבות צבאית. עם זאת, ארצות הברית לא רצתה לקחת סיכון זה ועצרה את טורקיה. ב-31 ביולי 1958, טורקיה הכירה בממשלה החדשה בעיראק והמתיחות ביחסי טורקיה-עיראק פחתה בהדרגה.
הסכם בגדאד הפך ל-CENTO ושרד עד המהפכה האיראנית בשנת 1979.
1958–1990.