שמאס נולד בשנת 1930 ברובע היהודי (חארת אל-יהוד) של קהיר, למשפחה יהודית קראית. העדה הקראית במצרים שימרה את הערבית בתור שפה דיבור (גם בעוד רוב יהודי מצרים עברו לצרפתית) וזאת גם הייתה שפת אמו של שמאס. לאחר שהשלים את לימודיו התיכוניים החל לעבוד כעיתונאי עבור שני עיתונים יהודים-מצרים בשפה הערבית; אל-כלים (ביטאון צעירי העדה הקראית) ואל-שמס (שבועון ציוני). לצד זאת היה בקשר קרוב עם המשורר היהודי-קראי מוראד פרג' שלקח אותו תחת חסותו. הוא לקח חלק בחוגים ספרותיים בקהיר, וביקר באופן תכוף בתיאטרון שהפעיל בקהיר נג'יב אל-ריחאני עד שהחל לעבוד בו כלחשן. במצרים התחתן שמאס עם צעירה בשם עזה, ולזוג נולד בן בכור לו קראו פריד. על כן הכינוי "אבו פריד" אשר ליווה אותו במהלך חייו. בשנת 1948 פרסם במצרים תחת שם העט מרסי איוב קובץ מחקרים בשם "רואד אל-נהצ'ה אל-מסרחיה פי מצר" (חלוצי התחייה של התיאטרון במצרים).
בזמן מלחמת העצמאות של ישראל, כאשר הרובע היהודי בקהיר הותקף על ידי מתפרעים מקרב חוגי האחים המוסלמים, שמאס לקח חלק במאמץ להגן עליו ולהדוף את המתפרעים ביחד עם צעירים יהודים אחרים.
בשנת 1951 עלה לישראל ביחד עם אשתו ובנו. בארץ נקלט שנים אחדות לאחר בואו בתחנת קול ישראל בערבית, ובמשך שנים רבות ניהל את מחלקת הדרמה בתחנה. כחלק מעבודה זאת כתב והפיק דרמות וקומדיות רבות בערבית. בעיתון דבר בשנת 1964 נכתב כי "תוכניותיו פופולריות מאוד, בישראל ובארצות ערב – זה כמעט שאינו מצריך אימות לאור כל האימותים הקיימים". אחת התוכניות שהפיק הייתה "אבו טרפיש" – הפלאח הישיש, שהתלבט בבעיות הזמנים החדשים, לחם בקנאות בעד הישן, אך בסופו של דבר נהנה אף הוא מחידושי המודרנה. תוכנית אחרת הייתה "תיבת נוח" – תוכנית של 12 ערבים מנצרת, מוסלמים ונוצרים, שעסקה בחיי היום יום של ערביי ישראל. מלבד עבודתו בקול ישראל בערבית, שמאס עבד גם בלימוד השפה והתרבות הערבית לערביסטים רבים ברשות השידור ובשירות המדינה.
בשנת 1979, לכבוד חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, פרסם שמאס אוסף סיפורים קצרים בערבית בשם "א-שייח' שבתאי וחכאיאית מן חארת אל-יהוד" (השייח' שבתאי וסיפורים משכונת היהודים). בשנת 1989 פרסם ספר שירה בערבית ספרותית בשם "סבע סנאבל הזילה" ("שבע שיבולים צנומות"), בו כ-40 שירים העוסקים במוסר, חברה ופוליטיקה, תוך שימוש במוטיביים תנ"כיים. על פי ששון סומך, שני ספרים אלו זכו לתהודה רבה במצרים, אך זכו לתפוצה מעטה בישראל.
בשנת 2003 פרסם את ספרו השלישי בערבית, ספר זכרונות בשם "עזה - חפידת נפרתיתי" ("עזה - נכדתה של נפרתיתי"). בספר מספר שמאס על נעוריו במצרים ועל חייו בישראל, בעיקר שנותיו הראשונות בה. הספר כתוב, כמו רבים מכתביו האחרים של שמאס, ברוח ההומור המצרי, אך גם מביא את סיפור האהבה בין שמאס לאשתו עזה, שנפטרה שנים אחדות קודם ליציאת הספר בייסורים קשים; התהוותה וצמיחתה של האהבה בין השניים, נישואיהם בניגוד לרצון אביו של מוריס, בואם לישראל, מאבקם להתאקלם בה, ועד הגיעם לסף הזקנה, מחלת האשה ומותה.
שמאס היה אחד היוצרים היחידים שעלו מארצות ערב והמשיכו ליצור בערבית בישראל. הוא נפטר באוגוסט 2013 בגיל 83, והותיר אחריו שני בנים, בת, עשרה נכדים ושלושה נינים. בן נוסף שלו נהרג בתאונה בצעירותו. הוא נקבר לצד רעייתו בנהריה.
מגדל המים בראשון לציון
מגדל המים בראשון לציון הוקם בשנת 1898 לצד באר המושבה וגן המושבה, והיה למגדל המים השני שמוקם בישוב החדש.
המגדל הוקם במימונו של הברון רוטשילד, על ידי האדריכל א' וָארוֹן והמהנדס אדולף שטַרקמֶט, שהועברו מראש פינה לראשון לציון לצורך בנייתו. הבריכה בראש המגדל הייתה הבריכה השלישית שהוקמה לצד הבאר, שחפירתה הושלמה ב-1883. קדמו לה בריכה סגורה עם מים לשימוש ביתי ובריכה פתוחה כשוקת לבהמות וכבריכת שחייה. מהבריכה שבראש המגדל הוזרמו מי שתייה לבתי ומשרדי פקידות הברון בלבד. שאר בתי המושבה זכו לאספקת מים סדירה רק עם הקמתו של מגדל בריכות המים ברחוב ביל"ו.
גובהו של המגדל 11.25 מטר. בראש המגדל ניצבת בריכת מים גלילית סגורה, דופנותיה ממתכת וקיבולתה 60 מ"ק. המסד ו-4 עמודי המגדל נבנו מאבני כורכר מסותתות. מעל העמודים מבנה פתוח מחופה בגג רעפים, במרכזו ניצבת הבריכה, מסביב לו מרפסת שתחומה במעקה ברזל וב-16 עמודים שתומכים בגג. עמודי המבנה ועמודי המרפסת יוצרים קשתות ביניהם. בעיצובו של המבנה ניכרת השפעה מצורתם של מגדלי פעמונים בכנסיות. הגישה לחלקו העליון של המגדל התבצעה באמצעות סולם חיצוני.
ברבות השנים פסק השימוש במגדל, וחלקו העליון הוסר. ב-1987 שוחזר המגדל לראשונה, ובראשו הוצב מבנה משוחזר של המרפסת והבריכה. לצד המגדל שוחזרה בריכת המים הפתוחה. בשנת 2013 עבר המגדל עבודות שחזור נוספות בעלות של כ-300 אלף ש"ח, בהן הוחלפו חלק מאבני הכורכר שניזוקו קשות. הבריכה המשוחזרת הפתוחה הוחלפה במזרקה רדודה בגובה פני הרחוב. המגדל הוא אתר מורשת מוכרז. איורים שונים של המגדל משמשים כסמל של מוזיאון ראשון-לציון ושל חברת המים העירונית "מניב".
מוריס שאמס
מוריס שמס
מגדל המים (ראשון לציון)
סרובה
סרובה (Serowe) היא עיירה במחוז המרכז בבוטסואנה המשמשת כבירת המחוז וכמרכז הכלכלי שלו. סרובה היא מקום הולדתו של הנשיא הראשון של בוטסואנה הנחשב לאבי האומה, סרטסה קחאמה ומקום קבורתו. קאמה היה בן לשבט הבאמאנגוואטו (Bamangwato) שסרובה היא מרכזו.
היסטוריה.
סרובה הוקמה בשנת 1903 על ידי המלך חאמה השלישי, מנהיג שבט הבאמאנגוואטו שייסד אותה כבירתו.
בגבעת סוואננג (Swaneng) שבעיר הוקם בית הספר הראשון של תנועת הבריגדות (Brigades Movement) בהנהגתו של האפריקאנרי פטריק ון רנסבורג שהיה לוחם נגד משטר האפרטהייד.
גאוגרפיה.
סרובה ממוקמת באזור פורה העשיר במימי נהר לוטסאנה (Lotsane). היא שוכנת ממערב לכביש גאבורון-פרנסיסטאון וממנו ניתן להגיע אליה בקלות. העיירה היא גם ראשיתו של הכביש המוליך לאורפה (Orapa) שבה נמצאים מרבצי יהלומים גדולים. בסוואננג ניצבות למעשה שתי גבעות שנקראות סוואננג האם וסוואננג האב.
ישעיהו וינוגרד
ישעיהו צבי וינוֹגרָד (ח בתמוז ה'תרצ"ג - יג באייר ה'תש"ף ; 2 ביולי 1933 - 7 במאי 2020) היה ביבליוגרף עברי, אספן ספרים ומוציא לאור ישראלי. וממקימי מיזם אוצר הספר העברי
ביוגרפיה.
וינוגרד נולד בירושלים לחיים ויהודית. המשפחה הייתה משפחה ירושלמית ותיקה: סבו של אביו, הרב יוסף אליהו וינוגרד היה אחיו של מייסד וראש ישיבת תורת חיים הרב יצחק וינוגרד, שימש בישיבה בתפקיד המשגיח ולאחר מות אחיו החליפו בראשות הישיבה. אחיו של ישעיהו, , נהרג במערכה על ירושלים במלחמת העצמאות.
בילדותו למד בתלמוד תורה של ישיבת עץ חיים ולאחר מכן בישיבת לומז'ה, בישיבת חברון ובמכון מהרש"ל. שירת בצה"ל בחיל הקשר. עבד במחלקת המנהלה באוניברסיטה העברית בירושלים ופרש לגמלאות מוקדמות בשנת 1991.
החל לאסוף ספרים עתיקים מגיל צעיר מאוד, ולאחר מלחמת ששת הימים התמסר לנושא בצורה רצינית. היה בעל אוסף גדול של הגדות של פסח ולאחר שהבין שאינו יכול להגיע לשלמות באוסף זה הסב את תחום אספנותו לספרי הגאון מווילנה, תלמידיו וצאצאיו.
בשנת 1969 ייסד הוצאת ספרים בשם "כרמיאל", שהוציאה לאור מהדורות צילום של ספרים עתיקים. לאחר מספר שנים סגר את ההוצאה ועבר לנהל את הוצאת הספרים "קדם" שעסקה באותו תחום.
בשנת 1975 החל לעסוק במפעל חייו המרכזי: איסוף מידע ביבליוגרפי על כל הספרים שנדפסו באות עברית מראשית הדפוס ועד שנת ה'תרכ"ג (1863) וריכוזו בספר "אוצר הספר העברי". כבסיס לספר השתמש ב"אוצר הספרים" של יצחק אייזיק בן יעקב עליו הוסיף עוד אלפי ספרים ומידע רב מתוך מאות קטלוגים ורשימות ביבליוגרפיות של ספריות. אוצר הספר העברי יצא לאור לבסוף בשני חלקים בשנים 1994–1995 בהוצאת ספרים נוספת אותה הקים וינוגרד - "המכון לביבליוגרפיה ממוחשבת". בשנת 2006 יצאה, על ידי וינוגרד ושותפו מוישה רוזנפלד, גרסה מורחבת וממוחשבת של אוצר הספר העברי שכוללת בנוסף גם ספרים שנדפסו משנת ה'תרכ"ג (1863) ועד שנת ה'תש"ח (1948). הגרסה הממוחשבת של אוצר הספר כוללת גם צילומי שערים ומידע מתעדכן על הספרים.
בשנת 1993 הקים הוצאת ספרים ייעודית לצורך הוצאת ספרים הקשורים בגאון מווילנא בשם "כרם אליהו". במסגרת ההוצאה הוציא ספר נדיר של הגר"א שעוסק בקבלה בשם "קבלת הגר"א", את הספר ערך יוסף אביבי. במסגרת הוצאה זו הוציא (בכמה מהדורות) גם סידור בנוסח אשכנז הקדום שבו התפלל הגר"א בשם "אזור אליהו". סידור זה מכיל גם פסקים והנהגות על פי ספריו של הגר"א וספרי תלמידיו. ספר נוסף שהוציא וינוגרד בהוצאה זו הוא "אוצר ספרי הגר"א" - חיבור ביבליוגרפי המכיל מידע על כל ספרי הגר"א, תלמידיו, צאצאיו מדור ראשון וכן ספרים שנכתבו על הגר"א עד לשנת הוצאת הספר (2003).
החל משנת 1996 עבד וינוגרד בשותפות עם מוישה רוזנפלד, גם הוא ביבליוגרף ואספן ספרים נדירים.
וינוגרד התגורר בירושלים, היה נשוי לרחל (לבית קופ), שנפטרה בז' אדר התשע"ו ולהם ארבעה ילדים.
אשכול רשויות גליל מזרחי