בכתיבתה הציגה עמדה ביקורתית לתיאור האופן בו המערך החברתי מעכב את התפתחותן האינטלקטואלית והחברתית של נשים. תפיסה זו, מיקמה אותה כאחת מאימהות הפמיניזם. במחקר ההיסטוריה והספרות כתביה מהווים דוגמה לכתיבה הנשית החילונית הראשונה על אודות האימפריה העותמאנית.
חיסון לאבעבועות שחורות.
ליידי מונטגיו למדה על האפשרות להשתמש בנסיוב מוחלש של אבעבועות שחורות בעת ביקוריה אצל נשים ברחבי האימפריה העות'מאנית. במרץ 1718 היא נתנה לבנה, אדוארד, את הנסיוב בעזרתו של רופא השגרירות, צ'ארלס מייטלנד. עם שובה ללונדון, היא קידמה בהתלהבות את הנסיוב, אך נתקלה בהתנגדות רבה מצד הממסד הרפואי, משום שמקורו של הטיפול היה בטיפול עממי מזרחי. באפריל 1721, פרצה מגפת אבעבועות שחורות באנגליה, וליידי מונטגיו חיסנה את בתה, גם הפעם בסיועו של צ'ארלס מייטלנד. היא הצליחה לשכנע את מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך להשתמש בנסיוב. שתי בנותיה של הנסיכה חוסנו וניצלו. בעקבות החשש מהחיסון, ליידי מונטגיו, כתבה תחת שם עט, בספטמבר 1722, מאמר המתאר את יתרונות החיסון. הצלחתה בהפצת החיסון קשורה במידה רבה לקשריה של ליידי מונטגיו עם משפחת המלוכה.
בית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה
וניאמין דימשיץ
וניאמין [בנימין] עמנואילוביץ' דימשיץ (רוסית: Вениамин Эммануилович Дымшиц; 28 בספטמבר 1910 – 23 במאי 1993) היה מנהל תעשייתי ופוליטיקאי יהודי סובייטי, סגן ראש מועצת השרים של ברית המועצות מ-1962 ועד 1985.
קורות חיים.
דימשיץ נולד בפאודוסיה שבחצי האי קרים, נכדו של הסופר העברי אברהם אבא רקובסקי ונינו של אב"ד פלוצק עזריאל אריה ליב רקובסקי. ב-1927 החל לעבוד במכרה בדונבאס, ובין 1929 ל-1931 השתלם במחלקה לריתוך באוניברסיטה הטכנית במוסקבה. לאחר מכן החל לעבוד כמהנדס ומנהל ייצור לענייני ריתוך במספר מיזמים ממשלתיים. ב-1937 מונה למנהל מפעל הפלדה במריופול, ולאחר מכן בקריבוי רוג.
מ-1939 ועד סוף מלחמת העולם השנייה היה דימשיץ מנהל תשלובת המפעלים מגניטוגורסק, והיה אחראי על הקמת עשרות מתקנים חדשים שקלטו את הציוד וכח-האדם שפונו מהחזית. תחת הנהלתו הופקה 50% מהפלדה ששימשה בייצור שריון במלחמה. ב-1946 הועבר לנהל את מפעלי הפלדה בזפוריז'יה.
ב-1950 קיבל תפקיד ראשון בממשל, ומונה לסגן השר לתעשייה כבדה . ב-1954 מונה לסגן השר לתעשייה כימית ומטלורגית. ב-1957 נסע להודו כדי לנהל את בניית מפעל הפלדה שהוקם בפיקוח סובייטי בבילאי שבצ'האטיסגאר. הוא חזר לאחר שנתיים והתמנה למנהל מחלקת נכסי ההון בהקמה בסוכנות המרכזית לתכנון כלכלי. ב-1961 התקבל לוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. ב-1962 נבחר כציר סובייט האיחוד ה-6 מטעם מחוז חברובסק, והחזיק במושב עד הכינוס ה-11 של הסובייט. מיולי 62' שימש כיו"ר זמני של הסוכנות המרכזית לתכנון כלכלי, עד שהוחלף בנובמבר. עד 1965 שימש כיו"ר המועצה הלאומית לכלכלה , ובין 1965 ל-1976 כיהן כשר האספקה והמשאבים .
ב-17 ביוני 1962 מונה לתפקיד חסר המשמעות המעשית אך בעל היוקרה הסמלית הרבה של סגן יו"ר מועצת השרים של ברית המועצות. הוא כיהן במשרה למשך עשרים ושלוש שנים, תחת יושבי-הראש ניקיטה חרושצ'וב, אלכסיי קוסיגין וניקולאי טיחונוב, ולמשך מספר חודשים גם ניקולאי ריז'קוב. ב-1980 הוענק לו העיטור האזרחי הגבוה ביותר, גיבור העמל הסוציאליסטי (בין שאר עיטוריו נמנו שני פרסי סטלין, שבעה עיטורי לנין ועיטור מהפכת אוקטובר). ב-1985 יצא לגמלאות.
דימשיץ כיהן בממשל בתקופת המדיניות האנטישמית העקבית שהחלה בסוף שנות ה-40, בערוב ימיו של סטלין, ושצמצמה מאוד את הנוכחות היהודית המסיבית במפלגה קודם. הוא היה הפוליטיקאי הבכיר ביותר בן-עמו מאז הדחתו של לזר קגנוביץ' מהפוליטבורו ב-1957 ועד להתמוטטות ברית המועצות. ככזה, הרבה לשמש את המשטר הסובייטי כדי להדוף את הטענות על אנטישמיות במדינה; ברז'נייב העיר פעם ש"כל המדיניות היהודית שלנו בנויה על דימשיץ... כשאומרים לנו 'אתם מפלים יהודים', אנחנו עונים, 'תראו את דימשיץ, סגן ראש הממשלה'!" במרץ 1971 היה האישיות המרכזית במסיבת העיתונאים הממשלתית בה הכחישו יהודים סובייטים ידועים כל טענה לאפליה. הוא אף חיבר מזכר מיוחד לוועד המרכזי בו קבל על האופן בו תוארו בתקשורת הרשמית היהודים שקיבלו זכאות להגירה, וגם הציע לחזק את מוסדות התרבות היהודיים במדינה. המזכר זכה להתעלמות.
הוא מת ב-1993 וקבור בבית העלמין נובודוויצ'יה.
ויטקינד, נסיך ולדק ופירמונט
ויטקינד, נסיך ולדק ופירמונט (; נולד ב-9 במרץ 1936), הוא ראש בית ולדק ופירמונט.
ביוגרפיה.
ויטקינד נולד ב-9 במרץ 1936 בארולזן ליוזיאס, נסיך הכתר של ולדק ופירמונט ולאלטבורג, דוכסית אולדנבורג, בתם של פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג ואליזבת אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, ואדולף היטלר והיינריך הימלר שימשו כסנדקיו.
בצעירותו התגייס ויטקינד לבונדסוור, והגיע בו לדרגת אוברסט-לוטננט. בשנת 1967 מת אביו, וויטקינד ירש את תאריו ונחלותיו. בשנת 2001 הוענק לו עיטור מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, ובשנת 2011 הוענק לו פרס גאורג לודוויג הרטיג.
משפחתו.
ב-19 במאי 1988 התחתן ויטקינד עם ססיליה, רוזנת גס-זאוראו, בתם של קרל אנטון, רוזן גס-זאוראו והברונית מריה מאייר פון מלנהוף, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אשה פשוטה, זלדה
אשה פשוטה, זלדה הוא סרט תיעודי על חייה של המשוררת זלדה, בבימויו של יאיר קדר. הוקרן בבכורה עולמית בתחרות הרשמית של פסטיבל הקולנוע ירושלים, 2015. זהו הסרט הרביעי במסגרת פרויקט הָעִבְרִים.
הסרט נתמך על ידי הערוץ הראשון, קרן מקור, שירות הסרטים הישראלי, קרן אבי חי, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, ועדת התביעות. זוכה פרס החוויה היהודית, פסטיבל ירושלים 2015.
הסרט כולל קטעי ארכיון משנות ה-70, יומנים שלא פורסמו ושיחות עם ידידים קרובים של זלדה, שכינתה "עצמה אשה פשוטה".
בין המשתתפים בסרט: חוה אלברשטיין, הלית ישורון, יונדב קפלון, חמוטל בר יוסף ואחרים.
Sword Art Online
יושיאו נישינה
יושיאו נישינה (ביפנית: 仁科芳雄; 6 בדצמבר 1890 – 10 בינואר 1951) היה פיזיקאי יפני שכונה: "האב המייסד של המחקר המודרני בפיזיקה ביפן". היה ממובילי מאמציה של יפן לפתח פצצה גרעינית במהלך מלחמת העולם השנייה.
חייו.
נישינה נולד בעיירה סאטושו שבמחוז אוקיאמה ב-6 בדצמבר 1890. הוא סיים את לימודיו בהנדסת חשמל באוניברסיטה הקיסרית של טוקיו בשנת 1918. לאחר סיום לימודיו, הוא הפך לחבר צוות המכון לכימיה פיזיקלית וכימית (כיום משתייכת לחברת RIKEN).
בשנת 1921 הוא נשלח לעסוק במחקר באירופה. הוא ביקר בכמה אוניברסיטאות ומוסדות אירופיים, כולל במעבדת קוונדיש שבאנגליה, באוניברסיטת גטינגן שבגרמניה, ובאוניברסיטת קופנהגן שבדנמרק. בזמן שהותו בקופנהגן נישינה ביצע מחקר משותף יחד עם הפיזיקאי היהודי נילס בוהר, והשניים הפכו לחברים טובים. בשנת 1928 כתב מאמר על אפקט קומפטון יחד עם הפיזיקאי השוודי אוסקר קליין בקופנהגן. השניים ביצעו תיקון לגילויו של ארתור קומפטון על האפקט, ועל שמם קרויה נוסחת קליין-נישינה.
בשנת 1929 חזר נישינה ליפן, ושם ניסה ליצור סביבה מדעית לחקר מכניקת הקוונטים. הוא הקים את מעבדת נישינה בחברת RIKEN בשנת 1931, והזמין כמה חוקרים מערביים מפורסמים למעבדתו, כגון ורנר הייזנברג, פול דיראק ונילס בוהר וזאת על מנת לעודד פיזיקאים יפנים להצטרף לפרויקטים שלו. מעבדת נישינה נפגעה קשות במהלך מלחמת העולם השנייה, ורוב הציוד היה צריך להיזרק בשל ההרס, ולהירכש מחדש לאחר המלחמה.
נישינה מת מסרטן הכבד בשנת 1951.
לכבודו של נישינה קרוי מכתש נישינה שעל הירח.
עבודתו המדעית.
נישינה חיבר יחד עם עמיתו אוסקר קליין את נוסחת קליין-נישינה. המחקר שלו התייחס לחלקיק קרן קוסמית ופיתוח מאיץ חלקיקים ציקלוטרון בעבודתו בחברת RIKEN, על מנת לחקור את אותו חלקיק. בפרט, הוא הבחין בחלקיק שהתברר מאוחר יותר להיות מיואון בקרן קוסמית. הוא גילה גם את האיזוטופ אורניום-237 ובכך סלל את הדרך עבור מחקרים על תופעות ביקוע סימטריות שהתרחשו בהקרנת נייטרון מהיר של אורניום (בשנים 1939–1940), ופיספס רק במעט את גילוי היסוד טרנס-אורני הראשון - נפטוניום.
הוא היה חוקר ראשי של RIKEN וחינך כמה דורות של פיזיקאים, ביניהם שני חתני פרס נובל: הידקי יוקאווה ושינאיצ'ירו טומונאגה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא היה ראש תוכנית הגרעין היפנית , במטרה לפתח נשק גרעיני עבור האימפריה היפנית ולהכריע את המלחמה.
לאורה אסקיבל
לאורה אסקיבל (בספרדית: Laura Esquivel; נולדה ב-30 בספטמבר 1950) היא סופרת, תסריטאית ופוליטיקאית מקסיקנית. היא שירתה בבית הנבחרים המקסיקני (2012-2018) מטעם מפלגת מורנה. הרומן הראשון שלה, "Como agua para chocolate" ("כמו מים לשוקולדה") הפך לרב מכר במקסיקו וארצות הברית, ולאחר מכן עובד לסרט עטור פרסים.
קריירה ספרותית.
ברומן "כמו מים לשוקולדה",  אשר יצא לאור ב-1989, אסקיבל משתמשת בריאליזם קסום כדי לשלב את היומיומי והעל-טבעי. הסגנון שלה הושווה לאלו של הסופר הקובני אלחו קרפנטייר, גבריאל גרסיה מרקס הקולומביאני, והסופרת  הצ'ילאנית איזבל איינדה. עלילת הספר מתרחשת במהלך המהפכה המקסיקנית של תחילת המאה העשרים, וסובבת את המטבח של גיבורת הספר, טיטה, וחשיבות האוכל בחייה ובסביבה שלה. הרומן בנוי כשנה של גיליונות מגזיני נשים של התקופה, עם מתכונים, תרופות ביתיות, סיפורי אהבה, וכל פרק ("ינואר", "פברואר", "מרץ", וכן הלאה) פותח עם מתכון ערוך (מוסתר חלקית) של מאכל מקסיקני מסורתי עם הוראות הכנה. כל מתכון מזכיר למספרת אירוע משמעותי בחיי גיבורת הסיפור.