אולם דיראק ציין כי יכול להתקיים מצב בו כל רמות האנרגיה השליליות תפוסות, מלבד אחת. "חור" זה בים של אלקטרונים שליליים אמור להגיב לשדות חשמליים כאילו היה חלקיק חיובי. תחילה חשב דיראק "חור" זה לפרוטון, אולם רוברט אופנהיימר הצביע על כך שאלקטרון ו"חורו" אמורים לעבור איון: האלקטרון יורד לרמת האנרגיה של החור תוך שחרור עודף האנרגיה (ששווה לכל הפחות ל" 2mec2") כפוטונים אנרגטיים; אם חורים אלו היו פרוטונים, אטומים יציבים לא היו קיימים כלל. הרמן וייל ציין כי חור אמור להתנהג כאילו הייתה לו אותה מסה כשל אלקטרון, בעוד מסתו של פרוטון גדולה פי 1800 מזו של אלקטרון. העניין נפתר לבסוף בשנת 1932 כאשר התגלה הפוזיטרון על ידי קארל דייוויד אנדרסון, אשר קיים את התכונות שנחזו ל"חור" של דיראק. את יצירת הפוזיטרון בתהליך שנקרא "יצירת זוג", בו פוטון אנרגטי הופך לזוג של אלקטרון ופוזיטרון. אפשר לראות זאת כמקרה בו פוגע פוטון אנרגטי באלקטרון שנמצא בים דיראק, ומעלה אותו לרמה חיובית, תוך כדי יצירת חור.
בעיות במודל ופתרונן.
למרות הצלחתו, רעיון הים של דיראק אינו נתפס כאלגנטי במיוחד. קיומו של ים דיראק מצביע על קיומו של מטען חשמלי שלילי אינסופי הממלא את כל המרחב. כדי לפתור את הבעיה במקרה זה, יש להניח שהאלקטרונים בים אינם מייצרים שדה חשמלי כלשהו או תורמים לאנרגיה הכללית ולתנע הזוויתי של המערכת. כמו כן, הם אינם יכולים להגיב אחד עם השני, אחרת התגובות יהיו חזקות מכדי לשמר את מסקנות משוואת דיראק עבור האלקטרון.
הפיתוח של תורת השדות הקוונטית בשנת 1930 איפשר לנסח מחדש את משוואת דיראק בדרך אשר תתאר פוזיטרון כ"חלקיק אמיתי" ולא כ"חוסר בחלקיק", ובכך להפוך את הריק למצב בו שום חלקיק אינו נמצא, במקום ים אינסופי של חלקיקים. מחד גיסא, תמונה זו נחשבת למשכנעת יותר, בייחוד משום שהיא מאששת את כל תחזיותיו של מודל הים של דיראק, כדוגמת איון האלקטרון-פוזיטרון. מאידך גיסא, הניסוח החדש לא פתר את כל הקשיים אשר הופיעו בתאוריית הים של דיראק, ובמיוחד את בעיית האנרגיה האינסופית של הריק, אלא רק "מטאטא אותה אל מתחת לשטיח".
רעיונו של דיראק מתקיים במלואו בפיזיקה של מצב מוצק, כאשר מתייחסים לפס הערכיות במוצק כ"ים אלקטרונים". חורים בים אכן מתקיימים והם חשובים במיוחד על מנת להבין תכונות של מוליכים למחצה, אף על פי שלעולם לא מתייחסים אליהם כפוזיטרונים. שלא כמו בפיזיקה של חלקיקים, ישנה שכבה של מטען חיובי – המטען של סריג יוני – המבטל את השפעות השדה החשמלי של הים.
סטארי מוסט
באב אל-מנדב
באב אל-מנדב (בערבית: بَاب ٱلْمَنْدَب, תעתיק: בַּאבּ אלְמַ֫נְדַבּ, פירוש: 'שער הקינה') הוא מצר ים המפריד בין אסיה (תימן שבחצי האי ערב) לבין אפריקה (ג'יבוטי ואריתריאה שבקרן אפריקה), ומקשר בין הים האדום למפרץ עדן שבאוקיינוס ההודי.
נתונים.
משמעות שמו בערבית היא "שער הדמעות", וניתן לו, על-פי אגדה ערבית, בגלל האנשים הרבים שטבעו בו ברעידת האדמה, שגרמה להיפרדות אסיה מאפריקה.
רוחבו כ-28 ק"מ. האי פרים שבתחומו מחלק את המצר לשניים, כשחלקו המזרחי – מצר איסכנדר – רוחבו כ-3 ק"מ ועומקו כ-30 מ', וחלקו המערבי – דקת אל-מאיון – רוחבו כ-25 ק"מ ועומקו המקסימלי מעל 300 מ'. סמוך לחופו האפריקני מצויים מספר איים קטנים, הידועים בשם "שבעת האחים" או "סוואבע".
חשיבות.
על פי תאוריות מודרניות בדבר מוצאו והתפשטותו של ההומו סאפיינס, החל המין האנושי את צעדיו הראשונים באפריקה, וממנה התפשט צפונה לאסיה דרך מצר באב אל-מנדב והאיים שבתחומו, כשענפים ממנו פנו מזרחה לאזור רוסיה וסיביר, וחלקים אחרים לאירופה.
היסטוריה.
עם פתיחת תעלת סואץ לשיט ב-1869, עלתה חשיבותו האסטרטגית והכלכלית של באב אל-מנדב, כחלק מנתיב השיט המרכזי בין האוקיינוס ההודי והים התיכון. מדי שנה עוברות בו כ-20,000 ספינות, בנפח מטען של כ-400 מיליון טון. ב-2013 עברו במצר 3.8 מיליון חביות נפט (נפט גולמי ותזקיקיו) ביום, וזאת לעומת 2.9 מיליון חביות ביום ב-2009.
עוד לפני פתיחת תעלת סואץ, התחוללו סביב באב אל-מנדב מאבקי שליטה, בעיקר בין המעצמות הקולוניאליות בריטניה וצרפת. האי פרים שבמצר, לדוגמה, נכבש על ידי צרפת כבר במאה ה-18, ומאז נכבש על ידי בריטניה ושוב על ידי צרפת, כשבהמשך צורף למושבה הבריטית עדן, ולבסוף לדרום תימן העצמאית.
בשנת 2018 בהוראת נאסר שבאני, בכיר במשמרות המהפכה, כוחות החות'ים בתימן תקפו שתי מכליות נפט סעודיות בבאב אל-מנדב.
חשיבות לישראל.
באב אל-מנדב, כנתיב שיט חיוני לישראל, מהווה אתגר ביטחוני לחילות האוויר והים של ישראל. בהקשר זה ידועה תקיפת טרור ערבית, שבוצעה בבאב אל-מנדב ב-11 ביוני 1971 על ידי החזית העממית לשחרור פלסטין נגד המכלית הישראלית קוראל סי, שהפליגה בדגל נוחות ליברי, והייתה בדרכה לאילת.
המחבלים, ששטו בסירת מרוץ שהורדה מספינת דיג ליד האי פרים, התקרבו אל המכלית וירו עליה עשר פצצות בזוקה, שחלקן פגעו בספינה וגרמו להתלקחות שתי דליקות. הדליקות כובו והמכלית שניזוקה המשיכה בהפלגתה לאילת.
בעקבות התגברות איומי הטרור על השייט הישראלי דרך המצר, נשלח במאי 1972 לוחם המוסד ברוך מזרחי לתימן לאיסוף מידע על פעילות גורמי טרור שם. מזרחי נחשף בידי שירותי הביטחון התימניים, נעצר והוסגר למצרים, משם שוחרר לישראל במסגרת עסקת שחרור אסירים לאחר כשנתיים.
במהלך מלחמת יום הכיפורים הכריזה מצרים על חסימת באב אל-מנדב בפני ספינות ישראליות. ההסגר נותר על כנו עד לחתימת הסכמי הפסקת האש, ב-11 בנובמבר 1973.
אנטוניו גאודי
היסטוריה של טורקמניסטן
היסטוריה של טורקמניסטן עוד בתקופה הקדומה, חנו צבאות האימפריות השונות בשטחה של טורקמניסטן בדרכם לאזורים משגשגים יותר. שבטים של מגדלי סוסים טורקמנים, כנראה מהרי אלטאי (באזור מונגוליה), נדדו לשטחים של טורקמניסטן בתקופות הקדומות בעקבות עדרי הסוסים שרעו בשולי מדבר קאראקום, לתוך פרס, סוריה ואנטוליה. מאוחר יותר פיתחו נוודים אלה את גזע הסוסים הטורקמניסטני "אחאל-טקה" (Akhal-Teke).
תקופת אלכסנדר הגדול.
במאה ה-4 לפנה"ס הובסה האימפריה הפרסית על ידי צבאו של אלכסנדר הגדול. ב-330 לפנה"ס צעד צבאו של אלכסנדר צפונה לכיוון מרכז אסיה, בדרך הוא כבש את שטחי טורקמניסטן והקים על דרך המסחר העיקרית את העיר "אלכסנדריה" ליד נהר מורגב, מאוחר יותר הוסב שמה של העיר למורב, והריסות העיר נראות עדיין לצד הנהר.
שלטון מלכות פרתיה.
לאחר מותו של אלכסנדר הגדול ב 323 לפנה"ס לחמו ראשי צבאו על השליטה באימפריה שהקים ועד מהרה היא התפוררה. הסייטיאנים - הלוחמים האכזריים מהצפון הקימו את האימפריה הפרתית אשר כללה את טורקמניסטן ואיראן של ימינו.
מלך פרתיה שלט על הממלכה מבירתו החדשה ניסה בטורקמניסטן, שרידי העיר מצויים היום בפרבר של הבירה אשגבאט. בשיא כוחה הממלכה התרחבה עד נהר אינדוס שבהודו.
פרתיה נפלה בשנת 224 לספירה, כאשר הפרסים הלמו בהם. באותו הזמן, כמה קבוצות שכללו את האלנים וההונים נעו לטורקמניסטן מהצפון ומהמזרח. קבוצה של הונים השתלטו על החלק הדרומי של טורקמניסטן במאה ה-5.
למרות שתושבי טורקמניסטן היו נוודים בלבד, הוקמו יישובים קבועים בשטחים הפוריים וליד נהרות. חוואים גידלו חיטה, ירקות ופירות לצד נהר האמו דריה והערים מרב וניסה הפכו למרכזים חשובים של תעשיית המשי. המסחר פרח והדרך בין סין לבגדאד של ימינו עברה דרך מרב. בנוסף הסוחרים הביאו עימם גם מיסיונרים שהביאו את דת הבודהיזם לאזור.
המאה ה-7 עד המאה ה-11 (שלטון ערבי).
הערבים כבשו את האזור לאחר מספר פשיטות על מרכז אסיה בסוף המאה ה-7 ותחילת המאה ה-8. הכובשים הערבים הביאו עימם את הדת המוסלמית לאזור ושילבו את עמי האזור בתרבות המזרח התיכונית, והטורקמנים החלו להגר ממזרח אסיה למרכז אסיה, למזרח התיכון ולאסיה הקטנה (ב טורקיה של היום).
בערך בתקופה זו, התהוותה סופית דרך המסחר המפורסמת שחיברה את אסיה עם אירופה שנקראה דרך המשי, והמסחר בה שגשג.
המאה ה-11 עד המאה ה-12 (שלטון טורקמני).
בשנת 1040 שבט הסלג'וק הקים את האימפריה הסלג'וקית שבירתה הייתה מרב. שבט הסלג'וק היה אחד משבטי הטורקמנים החזקים ביותר באותם זמנים והיו זמנים בהם האימפריה התרחבה עד בגדאד. קבוצות טורקמניות אחרות נעו מערבה לכיוון הים הכספי ויישבו את אזרבייג'ן ואזורים נוספים באסיה הקטנה, (בתקופה מאוחרת יותר, האיחוד עם הטורקמנים הסלג'וקים הביא ליצירת האימפריה העות'מאנית). הטורקמנים תושבי טורקמניסטן כיום הם צאצאי מיזוג שבט זה עם האוכלוסייה המקומית בטורקמניסטן.
המאה ה-12 עד המאה ה-18 (הפלישה המונגולית).
האימפריה הסלג'וקית התמוטטה בשנת 1157 בשל מרידה של בעלי אחוזות חזקים. בשנת 1221 סבלה אסיה המרכזית מפלישת המונגולים שהגיעו ממזרח אסיה בהנהגתו של ג'ינג'יס חאן.
ג'ינג'יס חאן השתלט על האזור המזרחי של הים הכספי בדרכו למערב. בטורקמניסטן הוא ביצע טבח המוני בתושבי העיר מרב ובנוסף הרס חוות ואת מערכת ההשקיה שהייתה חיונית לחקלאים באזור. הטורקמנים ששרדו את הפלישה נסוגו לכיוון צפון, למישורים של קזחסטן או לכיוון מזרח לחופי הים הכספי.
לאחר מותו של ג'ינג'יס חאן בשנת 1227, איבדו המונגולים את שליטתם בטורקמניסטן. קמו מדינות קטנות חצי עצמאיות שנשלטו על ידי מנהיגים מקומיים. בשנת 1370, השליט המונגולי טימור הידוע כטמרלן באירופה), צאצא של ג'ינג'יס חאן, השתלט על אותן מדינות פעם נוספת והקים את האימפריה הטימורית. אולם לאחר מותו בשנת 1405 האימפריה התפוררה.