בקומת המסד של המרכז המסחרי הוקם בשנת 1945 בית הקולנוע המקורה הראשון בעיר. בשנת 1933 רכשו יהודה מייברג וזאב מתתיהו פרל את המרכז מחברת אמיק"א, והפעיל אותו יוסף בנדרלי. המקרין היה ג'וני שכונה האיטלקי, שהגיע לצפת כעולה חדש. הקולנוע שימש את הערבים והיהודים, הוקרנו בו סרטים הוליוודיים וגם סרטים מצריים ולבנונים, והוא פעל כשנה.
בשנת 1947 רכשה החברה לפיתוח צפת את הבניין על מנת להקים בו מפעלי תעשייה ומלאכה במקום נפתח "מפעל אריגי צפת" שאת נולי האריגה הביאו מארצות הברית, אחריו נפתחו מפעל "אשת"ם" (אש תעשיות מתכת) לייצור פרימוסים, בית חרושת "נאטלוס" לעטים נובעים, בית חרושת לעפרונות "עפרה" ו"כנען" בית מלאכה למזכרות ותשמישי קדושה ומלאכת מחשבת עשויים בעבודת יד.
רוב המפעלים נסגרו לאחר זמן קצר וחלקם פעלו עד ראשית שנות החמישים.
המרכז המסחרי במלחמת העצמאות ..
לבניין הייתה חשיבות ביטחונית מכרעת במצור ובקרב על צפת. בהיותו מבנה חזק וגדול המוצב בחזית, מול הרובע הערבי, בגזרה שכונתה "גזרת סטלינגרד" שבו הוצבה גם עמדת בלויגרונד, והיה ברור כי נפילתו תביא לנפילת הרובע.
בעבודות ההכנה בתקופת המצור על העיר הוקמו על הבניין ארבע עמדות שנקראו עמדות "המרכז". אחת על מרפסת הבניין שצפתה על הצד הצפוני והדרומי ועוד שלש עמדות ירי, שנפרצו בקיר הדרומי של המבנה וצפו אל הרובע הערבי.
הבניין ספג פגיעות רבות מירי שכוון מהרובע הערבי ומעין זיתים. ביום י"א באדר תש"ח בעיצומה של ההתקפה הערבית על הרובע נהרג מפגיעת צלף, פרג' יהושע אוחנה, בן צפת שהיה מפקד חוליית תת-מקלע סטן, על שמו נקרא יהושע (שוקי)אוחנה ראש העיר של צפת שנבחר ב־2018.
בשנת 2020, במהלך עבודות פיתוח סמוך לבניין, התגלתה מנהרה שנחפרה במהלך מלחמת העצמאות מכיוון הרובע המוסלמי, ונועדה להגיע אל מתחת לבניין. המנהרה מסתיימת מספר מטרים לפני הבניין, ונראה שלא הושלמה עקב קריסה בגלל גשמי החורף.
המבנה לאחר מלחמת העצמאות ועד שנות ה-2000.
לאחר קום המדינה נמשכה לסירוגין פעילות של בתי מלאכה שרובם נסגרו. הגדול ביניהם היה מפעל אשת"ם לייצור פרימוסים ומיכלי מתכת, שפעל עד שנת 1959.
בשנות השמונים שימש המקום כמרכז לאמנות אתיופית מעשה ידי העולים שהגיעו לצפת, לאחר מכן חדריו הושכרו לבתי מלאכה קטנים ומחסנים.
במקום שכן עד לשנים האחרונות המוזיאון לבובות .בקומה העליונה הוקמו שירותים שמשמשים את המבקרים והתיירים הרבים שמגיעים לעיר העתיקה.
בקומת המסד הפתוחה והגדולה נמצא היום "יקב צפת" של משפחת אלון שמתמחה בגידול כרמי ענבים סמוך לצפת ובייצור יין.
הבניין נמצא בצומת תיירות מרכזי בעיר העתיקה של צפת, בצידו הצפוני נמצא רחוב בית יוסף, רחוב הגלריות של העיר, ומדרומו משתרעת קריית האמנים.
החשיבות האדריכלית וההיסטורית של הבניין.
הבניין בן התשעים בנוי מבטון וברזל ובעבר היה מטוייח בטיח לבן. הוא יוצא דופן ומרשים בגדלו וראשון מסוגו בצפת.
שיטות הבנייה וחומרי הבנייה שונים משיטות הבנייה המסורתיות של צפת באותה תקופה.
תוכניתו מזכירה בניינים מודרניים בסגנון הבין לאומי. חשיבותו גם בכך שמדגים את הנזק שנעשה למרקם של עיר בהיותו נטע זר בסביבתו.
המטרה הכלכלית שלשמה הוקם לא הושגה והיא אף נדחתה על ידי התושבים, אך הושגה המטרה הביטחונית בקרב על צפת.
הבניין, מהווה עדות לאירועים היסטוריים בצפת שהשפיעו על חיי ההתושבים מסמל את עמידתם האיתנה של אנשי צפת במלחמת העצמאות, ועד היום מקפידים לשמור על סימני הפגיעות מההפגזות במלחמת תש"ח.
מבנה המרכז המסחרי הישן בית אשת"ם עומד בקריטריונים לשימור מבנים. נכלל בתוכנית מתאר ארצית אתרי מלחמת העצמאות (תמ"א/ 21) שיטופלו על פי סעיף ב' .לבניין הוכן תיק תיעוד על ידי אילן מזרחי במסגרת עבודת גמר במכללת תל חי.
בית הכנסת בשומן
בית הכנסת בשומן היה בית כנסת אשר פעל בעיר שומן בבולגריה מ-1860 ועד 1950.
היסטוריה.
ב-1780 הוצב בשומן הקצין היהודי חיים אהרן אשכנזי אשר שרת בצבא העות'מאני כרופא חיל המצב שחנה בעיר. הוא קיבל היתר מהשלטונות להתיישבות יהודים ובהדרגה זרמו לעיר משפחות יהודיות להן הוקצתה חלקת קרקע בין מסגד טומבול והמדרסה, ובתוכה נבנתה שכונת חצר (מלאדינו: קורטיז'ו). ב-1830 נבנה במרכז שכונת החצר בית כנסת מעץ. לאור הגידול המואץ במספר בני הקהילה הוחלט להקים מבנה בית כנסת חדש וזה נחנך ב-1860. ב-1878, ציינה הוועדה הרומנית לקונגרס ברלין כי בשומן מתגוררת קהילה יהודית בת 1,000 נפשות. ב-1900 נמנתה קהילת שומן ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות בולגריה ומנתה 1,200 נפשות. לאחר מלחמת העולם הראשונה, חל קיטון הדרגתי במספר בני הקהילה ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 616 נפשות. במאי 1943 הגיעו לעיר מאות מיהודי סופיה אשר גורשו לערי השדה, ומקצתם נותרו להתגורר בשומן. עם סיום המלחמה נמנו בעיר 1,000 יהודים, רובם עלו לישראל לאחר הקמתה. ב-1949 התגוררו בשומן 84 יהודים ובראשית המאה ה-21 נמנו בה 40 יהודים.
המבנה.
כאמור, ב-1830 הוקם צריף בית כנסת במרכז שכונת החצר, אשר הפך לצר מלהכיל את מספר המתפללים. כאשר הוחלט להקים מבנה חדש ומודרני פרצה מחלוקת בין צעירי הקהילה אשר ביקשו להקים מבנה מפואר ברוח עידן התחייה הלאומית הבולגרית לבין הוותיקים שביקשו להקים מבנה צנוע כדוגמת קודמו. ידם של הצעירים הייתה על העליונה וב-1860 נחנך המבנה החדש בן שתי הקומות. ב-1943 התקין מהנדס ממגורשי סופיה שעון שמש על קיר המבנה וזה הפך לאחד מסמלי העיר. ב-1950, לאחר העלייה ההמונית לישראל פסק השימוש בבית הכנסת והוא הפך למחסן. ב-1964 הועברו שתי פרוכות מבית הכנסת בשומן לבית הכנסת בסופיה. בתקופת הרפובליקה העממית של בולגריה תוכנן להסב את המבנה לאולם קונצרטים, אך התוכניות לא מומשו. ב-1975 הוכרז המבנה אתר מורשת בולגרי, אך לא בוצעו בו עבודות שיקום כלשהן. ב-1995 קרסה תקרת המבנה ומספר שנים לאחר מכן נהרס באופן יזום על ידי הרשות המקומית. שתי מזרקות אבן שהיו בחזית בית הכנסת שרדו. על אחת מהן חקוקה כתובת בעברית: "כל ישראל ערבים זה לזה". שתי המזרקות הועברו לחצר מוזיאון ההיסטוריה של שומן.
ישראל דמוקרטית
ישראל דמוקרטית הייתה מפלגת שמאל ציונית ישראלית שעל התמודדותה בבחירות לכנסת העשרים ושתיים הודיע ב-26 ביוני 2019 ראש ממשלת ישראל לשעבר אהוד ברק, העומד בראשה. לקראת הבחירות הצטרפה המפלגה למרצ ולמפלגה הירוקה לריצה משותפת במסגרת רשימת המחנה הדמוקרטי. המפלגה למעשה פורקה מכיוון שלא התמודדו חברי המפלגה ברשימת העבודה-גשר-מרצ.
היסטוריה.
ביוני 2019, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, הודיע אהוד ברק, כי בכוונתו להקים מפלגה לצורך חזרתו לפוליטיקה והתמודדותו לבחירות לכנסת. בהודעתו על הקמת המפלגה לא פסל ברק אפשרות לאיחוד עם מפלגת העבודה, על מנת לפעול יחד "לסיום משטר נתניהו". בפועל לא הוקמה מפלגה וברק נשען על התשתית של מפלגת העצמאות אותה הקים ב-2011 לאחר הפילוג ממפלגת העבודה.
ב-26 ביוני הכריז ברק על הקמתה של מפלגה חדשה, כשלצידו ניצבו יאיר גולן, יפעת ביטון וקובי ריכטר. ב-30 ביוני הצטרף למפלגה יאיר (יאיא) פינק, ששובץ ברשימת מפלגת העבודה לכנסת ה-21. ב-1 ביולי הצטרפה למפלגה נעה רוטמן, נכדתו של יצחק רבין. למחרת הצטרפה למפלגה עורכת הדין שגית פרץ-דרעי, שהייתה בעבר חברה במפלגת "הבית היהודי". היא פרשה מהמפלגה בהמשך ב-14 ביולי הצטרף למפלגה מנכ"ל שלום עכשיו לשעבר, אבי בוסקילה.
המפלגה יצאה בקמפיין שסיסמתו: "מדינת בנימין נתניהו או מדינת ישראל".
ב-25 ביולי 2019 הודיעו מרצ, ישראל דמוקרטית והמפלגה הירוקה על ריצה משותפת ברשימה שתיקרא "המחנה הדמוקרטי". במסגרת המהלך עברה הח"כית סתיו שפיר ממפלגת העבודה להנהגת המפלגה הירוקה. אהוד ברק שובץ במקום העשירי אחרי מועמדים אחרים ממפלגתו.
לקראת הבחירות לכנסת ה-23 התפרקה רשימת המחנה הדמוקרטי. נציגה היחיד של ישראל דמוקרטית, יאיר גולן הצטרף למפלגת מרצ, אשר רצה ברשימת העבודה-גשר-מרצ, ללא ישראל דמוקרטית וללא המפלגה הירוקה.
אחר צהריים סתווי
אחר צהריים סתיווי (ביפנית: 秋刀魚の味; בתעתיק: Sanma no aji; בתרגום חופשי: טעם הסאמנה ; באנגלית: An Autumn Afternoon) הוא סרט דרמה יפני משנת 1962. זהו סרטו האחרון של הבמאי יסוג'ירו אוזו, שמת שנה לאחר מכן בגיל 60. בסרט מככב השחקן הקבוע של אוזו, צ'ישו ריו בתור שוהי היראימה, אב משפחת היראימה, שבמהלך הסרט מבין את חובתו לארגן את נישואי בתו. הסרט מדבר על השלמה עם המוות ופרידה מן החיים, על קבלת הזקנה לצד הערצה לצעירים הנטושים.
כיום הסרט נחשב על ידי רבים לאחד מסרטיו הטובים ביותר של אוזו.
עלילה.
טוקיו, 1962. שוהי היראימה (צ'יסהו ריו) הוא אלמן מזדקן עם בן נשוי בן 32, בשם קוליצ'י, ושני ילדים לא נשואים: מיצ'יקו, בת 24 וקאזו, בן 21. גיל הילדים וזכרונותיהם מאמם, מעידים על כך שהיא מתה לפני סוף מלחמת העולם השנייה, אולי בהפצצת טוקיו. לאחר נישואיו קוליצ'י עבר לגור עם אשתו בדירה קטנה והותיר את הטיפול באביו לשני אחיו הקטנים.
קבלה וביקורת.
קבלה.
הסרט נחשב על ידי רבים ליצירת מופת. מבקר הקולנוע רוג'ר אברט הציב את הסרט ברשימת הסרטים הטובים ביותר שלו, וכתב: "מדי פעם אני חוזר לאוזו, מרגיש צורך להרגע ולהשתקם. הוא אדם בעל הבנה מעמיקה של טבע האדם, ואין הוא מתבטא בהצהרות דרמטיות אודותיו. אנחנו כאן, אנחנו מקווים להיות מאושרים, אנחנו רוצים להצליח, אנחנו נעולים בתוך הבדידות שלנו, החיים ממשיכים." הסרט מחזיק בדירוג של 95% "טריות" ביקורות מצטברות באתר Rotten Tomatoes, בהתבסס על 19 ביקורות, עם ממוצע של 8.9/10.
מדיה ביתית.