לאחר תבוסתו של ג'ורג' וושינגטון בקרב ברנדיווין ב-11 בספטמבר 1777 נותרה העיר פילדלפיה, הבירה של ארצות הברית באותה עת, בלא הגנה. מועצת המדינה ציוותה שאחד עשר פעמונים, בהם פעמון החירות, ולרבות פעמוני כנסיית כרייסט, וכנסיית סנט פיטרס יורדו ויוצאו מן העיר על מנת למנוע מצב שיפלו בידי הכוחות הבריטים מחשש שאלה יתיכו את הפעמונים לתותחים.
ב-18 בספטמבר באותה שנה, הועבר הפעמון לריצ'לנד טאונשיפ (כיום קוויקרטאון), וב-23 בספטמבר הובאו לעיר בית לחם הסמוכה, תוך שהם מוסתרים בעגלות שעליהם ערמות חציר. יתר הפעמונים, למעט פעמון החירות, הועברו לעיר נורת'האמפטון טאון (כיום אלנטאון) והוסתרו במרתף הכנסייה. ב-26 בספטמבר כבשו הבריטים את פילדלפיה, והתיכו את המתכות שמצאו בעיר.
הפעמון הושב לפילדלפיה ביוני 1778 לאחר שיחרורה של העיר.
המאה ה-19.
במהלך המאה ה-19, צלצלו בפעמון בעת מותו של אלכסנדר המילטון (1804), בעת שובו של ז'ילבר דו מוטייה, המרקיז דה לה פאייט לפילדלפיה בשנת 1824, לרגל מותם של ג'ון אדמס ותומאס ג'פרסון בשנת 1826, בחגיגות המאה להולדתו של ג'ורג' וושינגטון בשנת 1832, בעת מותו של לה פאייט בשנת 1834, ומותם של ג'ון מרשל (1835) וויליאם הנרי הריסון (1841).
בשנת 1839 עיתון "המשחרר" של ויליאם לויד גאריסון שיצא מטעם התנועה לביטול העבדות פרסם שיר בשם "פעמון החירות", ובעקבות פרסום זה הפך הפעמון לסמל התנועה.
בשל סדק נוסף שהופיע בפעמון (הסדק הראשון הופיע לאחר היציקה של פס וסטואו) תוקן הפעמון בפברואר 1846.
ב-22 בפברואר 1846 צלצלו בפעמון לכבוד יום הולדתו של ג'ורג' וושינגטון במשך מספר שעות. בעקבות הצלצולים גדל הסדק בפעמון עד שלא ניתן היה לצלצל בו יותר.
בשנת 1852 הורד הפעמון והוצג ב"אולם הכרזת העצמאות". העתק של הפעמון שנקרא "פעמון המאה" (Centennial Bell) הוצב במקומו במגדל הפעמון בשנת 1876. פעמון זה נוצק על ידי מנילי וקימברלי, מניו יורק.
העתק נוסף, שנוצק על ידי חברת וייטצ'אפל אשר יצקה את הפעמון המקורי, שנקרא "פעמון המאתיים" הוענק לעיר בשנת 1976 על ידי מלכת בריטניה אליזבת השנייה. פעמון זה נתלה במגדל שנבנה בסמוך.
בין השנים 1885–1915 פעמון החירות הוצא מספר פעמים מאולם הכרזת העצמאות והוצג בתערוכות שונות ובירידים העולמיים.
המאה ה-20.
בשנת 1902 בדרכו של פעמון החירות לתערוכה בקרוליינה הדרומית, התנגשה הרכבת ברכבת אחרת, אולם הפעמון לא ניזוק. בשנת 1915 יצא הפעמון למסע תצוגה אחרון ברחבי ארצות הברית, בשובו מהתערוכה הבינלאומית פנמה-פסיפיק. בשנות ה-30 הוחלט שלא להוציא את הפעמון לתערוכות נוספות מחשש שינזק.
ב-1 בינואר 1976, לרגל חגיגות המאתיים לארצות הברית, הועבר הפעמון לביתן זכוכית, צפונית להיכל העצמאות. ביתן זה היה לא פופולרי, ועל כן הוחלט לבנות ביתן חדש עבור הפעמון. ביתן זה הושלם בשנת 2003, והוא כלול בתחומי פארק העצמאות ההיסטורי הלאומי שבעיר.
ב-1 באפריל 1996 פרסמה רשת המזון המהיר טאקו בל מודעות בניו יורק טיימס ובפילדלפיה אנקווירר בהן פורסם כי החברה רכשה את הפעמון על מנת להפחית החוב הלאומי של ארצות הברית. עוד הודיעה המודעה כי שם הפעמון ישונה ל"פעמון החירות של טאקו" (משחק מילים על שמה של החברה "טאקו בל" - "פעמון טאקו") קוראים רבים מחו על הרכישה, מבלי להבין שמדובר במתיחה של אחד באפריל.
העתקי הפעמון.
ההעתק הראשון של הפעמון נוצק בשנות ה-60 של המאה ה-19. פעמון זה נקרא פעמון הדרור של אילנוי והוצב במאונט מוריס שבאילינוי.
העתקים נוספים של הפעמון מצויים ברחבי ארצות הברית. בין היתר מצויים העתקים בכיכר החירות בממלכת הקסם שבאתר הנופש דיסניוורלד באורלנדו שבפלורידה; באוניברסיטת טקסס A&amp;M, בבואנה פארק שבקליפורניה בופארק נוטס ברי פארם.
בשנת 1950, לרגל חגיגת 200 שנה ליציקת הפעמון, הוענק לצרפת וכן לכל אחת ממדינות ארצות הברית באותה עת, ולאלסקה והוואי (שעוד לא היו מדינות), העיר וושינגטון הבירה, פוארטו ריקו ואיי הבתולה של ארצות הברית העתקים של הפעמון.
העתקים נוספים של הפעמון ניתנו מאוחר יותר לבלגיה, גרמניה, יפן וישראל - בה מוצב ההעתק בגן פעמון הדרור בירושלים.
פעמון האחות.
מאחר שנוצר הסדק בפעמון הדרור בעת הצלצול הראשון בו, הוזמן פעמון נוסף מחברת ויטצ'אפל בל. הפעמון שהוזמן הגיע לפילדלפיה בשנת 1753 ונודע בכינוי "פעמון האחות" (Sister Bell). הפעמון הותקן בהיכל העצמאות, ונעשה בו שימוש להכריז על השעה (צלצלו בפעמון מדי שעה) עד שנות ה-20 של המאה ה-19 עת הועבר הפעמון לשיפוץ. לאחר השיפוץ הושאל הפעמון לכנסייה אולד סנט אוגוסטין שבעיר, וב-8 במאי 1844 נהרס הפעמון במסגרת מהומות הנטיבסטים עת הכנסייה נהרסה בשריפה. משרידי הפעמון יצקו פעמון חדש, שהועבר לאוניברסיטת וילאנובה, שם הוא מוצג בספריית האוניברסיטה.
בעיית צביעת הדרכים
יהודי עיראק
בשר הודו
בשר הודו הוא שם מקוצר נפוץ לבשר תרנגול הודו - בשר למאכל שמקורו בתרנגול הודו.
בשר ההודו עשיר ברכיבים תזונתיים חשובים לגוף האדם כגון ברזל, אבץ, ויטמין B12, חלבון, ניאצין, ויטמין B6. בשר הודו הוא לרב דל שומן.
תכולת החלבון והברזל בבשר הודו גדולה משל בשר תרנגול הבית, ותכולת השומן קטנה יותר.
תרנגולי הודו משווקים בישראל עוד מימי המנדט הבריטי. בישראל, כמות הצריכה לאדם של בשר הודו היא הגבוהה בעולם, בין היתר בזכות השימוש בבשר הודו עבור הפקת פסטרמה, בניגוד לרוב העולם בו מקובל השימוש בבשר בקר. היקף גידולם בארץ הולך ומתרחב אך לא מייצאים אותם בשל מגבלות ותחרויות שונות.
בשר ההודו מובדל מבשר תרנגול הבית היותו עשיר במיוחד ברכיבים תזונתיים חשובים לגוף האדם כגון ברזל, אבץ, ויטמין B12, חלבון, ניאצין, ויטמין B6. כמו כן הוא נחשב לבשר דל שומן ובשל כך ממלא תפקיד במניעת מחלות לב וכלי דם הנגרמות מעודף שומן מן החי. כמות הברזל הקיימת בבשר ההודו היא בין 1.5-2 מ"ג ל-100 גרם ורמת שיעור ספיגתו במערכת העיכול היא בין 15%-20% אחוזים, לעומת 1.5%-3% אחוזים במזון מן הצומח. כמות החלבון שמכיל ההודו היא כ- 30 גרם חלבון ל-100 גרם בשר. כמו כן, הוא מכיל כחצי מיקרוגרם ל-100 גרם בשר של ויטמין B12, כ- 0.5 מ"ג ל-100 גרם של ויטמין B6 ובין 4 - 3 מ"ג ל-100 גרם אבץ. מבחינת אחוזי השומן שבבשר, ב-100 גרם בשר הודו אדום יש פחות מ-3% שומן (בחלקים הדלים בשומן של בשר בקר, יש בין 8%- 11% שומן).
סלסיה לנדמן
נבחרת ארגנטינה בכדורגל עד גיל 20
נבחרת ארגנטינה בכדורגל עד גיל 20 היא הנבחרת המצליחה ביותר בקטגוריית גילאים זו עם 6 זכיות בגביע העולם – הנבחרת זכתה בחמישה מתוך שבעת הטורנירים האחרונים שנערכו. בנוסף זכתה נבחרת ארגנטינה 5 פעמים בתואר אלופת דרום אמריקה.
ארגנטינה הציגה במהלך התחרויות רבים משחקניה המפורסמים ורבים משחקני הנבחרת הבוגרת הנוכחית השתייכו לסגל הנבחרת עד גיל 20.
היסטוריה.
השנים הראשונות.
ארגנטינה השתתפה לראשונה בתחרות שנערכה ביפן ב- 1979. בסגל הופיעו דייגו ארמנדו מרדונה ורמון דיאס שהיו כוכבי התחרות והובילו את הנבחרת לזכייה כשהיא מנצחת בששת משחקיה, כובשת 20 שערים וסופגת רק 2 שערים. מראדונה נבחר לשחקן המצטיין ואילו רמון דיאס נבחר למלך השערים עם 8 כיבושים.
ב- 1981 לא הצליחה ארגנטינה לשמור על תארה והודחה כבר בסיבוב הראשון, ב- 1983 הנבחרת הגיעה עד הגמר אך הפסידה ליריבה המושבעת ברזיל בתוצאה 1:0.
היה זה הטורניר האחרון בו היוותה ארגנטינה גורם משמעותי, הנבחרת לא השתתפה בתחרויות שנערכו ב- 1985, 1987 ו- 1993 בין היתר גם בשל סגנון המשחק האלים שאפיין אותה, סגנון שלא תאם את רוח המשחקים.
עידן פקרמן.
ב- 1994 החליטה ההתאחדות הארגנטינאית למנות את חוסה נסטור פקרמן כמאמן הנבחרות הצעירות של ארגנטינה. המינוי התקבל בתמיהה שכן פקרמן לא התפרסם בשל יכולות האימון שלו ואף עסק בעברו כנהג מונית כדי להשלים את הכנסתו.
בדיעבר, המינוי התברר כהצלחה מרשימה, בנוסף להצלחות בתחרויות, הנבחרת הציגה משחק התקפי והוגן, שני אלמנטים אותם ראה פקרמן כחשובים ביותר בפילוסופיית המשחק שלו.
התחרות הראשונה של פקרמן הייתה ב- 1995 במשחקים שנערכו בקטר וארגנטינה זכתה בתואר בפעם השנייה בתולדותיה אחרי ניצחון 0:2 בגמר על היריבה המושבעת ברזיל.
ארגנטינה שבה וזכתה בתואר במשחקים שנערכו במלזיה ב- 1997, בדרך לזכייה בתואר ניצחה יריבות מושבעות כגון אנגליה וברזיל ובגמר את היריבה הוותיקה אורוגוואי.
הזכייה הרביעית בתואר והשלישית של פקרמן הייתה ב- 2001 במשחקים שנערכו לראשונה בארגנטינה, הנבחרת של ארגנטינה שברה בתחרות זו מספר שיאים שכללו בין היתר מספר הכיבושים הרב ביותר וחבייר סביולה שבר גם את שיא מספר השערים של שחקן אחד בתחרות עם 11 כיבושים. ארגנטינה ניצחה בכל משחקיה תוך הפגנת עליונות מוחלטת והביסה בגמר את גאנה 0:3.
בנוסף לשלוש זכיות בגביע העולם זכה פקרמן גם בשתי זכיות באליפות דרום אמריקה עד גיל 20 (1997, 1999). הנבחרת גם זכתה בתואר הנבחרת ההוגנת במשחקים ב-1997 ו- 2001.
פקרמן פרש מאימון הנבחרת אחרי הטורניר ב-2001, הוא קרא לשלושת כלבי המחמד שלו על שם המדינות בהן זכה בתואר.
ארגנטינה שאחרי עידן פקרמן.
אחרי פרישתו של פקרמן מונה הוגו טוקאלי למאמן הנבחרת, למרות השינוי במאמנים המשיכה ארגנטינה להיות מהנבחרות הטובות בעולם, היא סיימה רביעית במשחקים שנערכו באיחוד האמירויות ב- 2003 אחרי הפסד 1:0 בחצי הגמר לברזיל והפסד 2:1 לקולומביה במשחק על המקום השלישי.