השאיפה ליצירת סגנון פיסול מקומי מובהק החלה להתפתח בסוף שנות השלושים של המאה ה-20, עם יצירת הפיסול ה"כנעני", שבו שולבה השפעת האמנות האירופית עם מוטיבים הלקוחים מאמנות המזרח ובעיקר ממסופוטמיה. מוטיבים אלו נוסחו במונחים לאומיים, וביקשו להציג את הקשר שבין הציונות לבין אדמת המולדת. למרות שאיפתו של הפיסול המופשט, שצמח בישראל במחצית המאה במסגרת תנועת "אופקים חדשים", להציג פיסול בעל שפה אוניברסלית, אמנותם הכילה מאפיינים רבים של התפיסה ה"כנענית" הקודמת. במהלך שנות השבעים חדרו לפיסול ולאמנות הישראלית צורות ביטוי חדשות, בהשפעת האמנות המושגית הבינלאומית. טכניקות אלה שינו באופן מהותי את הגדרתו של הפיסול, ובנוסף אפשרו גם ביטויי מחאה פוליטיים וחברתיים, שהוצנעו עד אז בפיסול הישראלי.
היסטוריה.
הניסיון למצוא מקורות פנים ארצישראליים להתפתחות הפיסול ה"ישראלי" במהלך המאה ה-19 הוא בעייתי משני היבטים. ראשית, הן האמנים והן החברה היהודית בארץ ישראל היו חסרים את המוטיב הציוני-לאומי שילווה את התפתחותו של הפיסול הישראלי בעתיד; הדבר תופס גם ביצירתם של אמנים לא-יהודים מאותה תקופה. שנית, מחקר תולדות האמנות לא מצא מסורת של יצירה פיסולית בקרב הקהילות היהודיות בארץ ישראל או בקרב התושבים הערבים המוסלמים והנוצרים במאה ה-19. במחקר שנערך על ידי יצחק איינהורן, חביבה פלד ויונה פישר זוהו מסורות אמנותיות שהתקיימו בתקופה זו, שכללו בעיקר אמנות עיטורית בעלת מאפיינים דתיים (יהודיים ונוצריים), שנוצרה עבור עולי רגל וכן ליצוא ולצריכה מקומית. חפצים אלו כללו לוחות מעוטרים, סבונים ועליהם תבליטים, חותמות וכדומה ועליהם מוטיבים שהושאלו בחלקם הגדול ממסורת של אמנויות גרפיות.
בחיבורו "מקורות הפיסול הארצישראלי" זיהה גדעון עפרת את ראשיתו של הפיסול עם הקמת "בצלאל" בשנת 1906. עם זאת, הוא זיהה קושי בהצגת תמונה אחידה של פיסול זה. הסיבות לכך היו מגוון ההשפעות האירופיות על הפסלים הארצישראליים, והמיעוט היחסי של פסלים פעילים בארץ, שרבים מהם עבדו תקופות ארוכות בארצות אירופה.
עם זאת, גם ב"בצלאל" – בית ספר לאמנות שהוקם בידי פסל – נתפס הפיסול כאמנות זניחה, והלימודים בבית הספר התרכזו באמנות הציור ובמלאכות הגרפיקה והעיצוב. אף ב"בצלאל החדש", שהוקם בשנת 1935, לא תפס הפיסול מקום משמעותי. אמנם הוקמה בבית הספר מחלקה לפיסול, אך זו נסגרה כעבור שנה, כיוון שהיא נתפסה כמכשיר–עזר לתלמידים בעיצוב תלת-ממדי, ולא כמחלקה עצמאית. במקומה נפתחה ושגשגה מחלקה לקדרות. אמנם, בשנים אלה הוצגו תערוכות יחיד של פסלים מרכזיים בבית הנכות בצלאל ובמוזיאון תל אביב, אולם אלה היו מקרים בודדים שאינם מצביעים על היחס הכולל לפיסול ולאמנות התלת-ממדית. גישה מסויגת זו של הממסד האמנותי בארץ ישראל כלפי אמנות הפיסול נמשכה באופנים שונים עד לשנות השישים של המאה ה-20.
פיסול "ארצישראלי": 1906–1939.
בצלאל וראשית הפיסול בארץ ישראל.
את ראשיתו של הפיסול בארץ ישראל, ושל האמנות הישראלית בכללה, נהוג לתארך לשנת 1906, שנת ייסוד בית הספר לאמנות "בצלאל" בירושלים על ידי בוריס שץ. שץ, שלמד פיסול בפריז אצל מרק אנטוקולסקי, הגיע לירושלים כפסל בעל שם. הוא התמחה בעיצוב תבליטי דיוקנאות ופסלים בעלי נושאים יהודיים ובסגנון אקדמי.
יצירותיו של שץ ניסו לכונן תודעה יהודית-ציונית חדשה. הדבר התבטא בשימוש בדמויות מהתנ"ך, שהוצגו בתוך מסגרת אמנותית השאובה מהתרבות האירופית-הנוצרית. פסלו של שץ "מתתיהו החשמונאי" (1894), לדוגמה, הציג את המנהיג הלאומי היהודי מתתיהו הכהן כשהוא אוחז בחרב ודורך ברגלו על גופת חייל יווני. אופן הצגה זה קשור אל תמה אידאולוגית של "ניצחון הטוב על הרע", כפי שהוא מתבטא, למשל, בעיצוב דמותו של פרסאוס בפיסול של המאה ה-15. סדרת לוחות הזיכרון שיצר שץ עבור מנהיגי היישוב היהודי שואבת אף היא מן האמנות הקלאסית, כשהיא משלבת אותה עם מסורת עיטורית ברוח תנועת האר נובו. את ההשפעה של האמנות הקלאסית והרנסאנסית על שץ ניתן למצוא אף בהעתקי פסלים אשר הזמין עבור "בצלאל", ואשר הוצבו בבית הנכות שלו כמודל אידיאלי עבור תלמידי בית הספר. עם פסלים אלו ניתן למנות את "דוד" (~1473–1475) ואת "פוטו עם דולפין" (1465) מאת אנדריאה דל ורוקיו.
הלימודים בבצלאל נטו באופן מובהק להדגיש את תחום הציור, האיור והעיצוב, ואילו העשייה הפיסולית התלת-ממדית הייתה מוגבלת. בין הסדנאות המעטות שנפתחו בבית הספר נמנו מחלקה לגילוף בעץ, שייצרה תבליטים של ראשי הציונות והעם היהודי, לצד סדנאות לעיצוב דקורטיבי של אמנות שימושית בטכניקות של ריקוע נחושת, שיבוץ וכדומה. בשנת 1912 נפתחה מחלקה לעיצוב בשנהב, שכוונה אף היא אל האמנות השימושית. במהלך פעילותו נוספו למוסד סדנאות שונות אשר פעלו באופן עצמאי למחצה. בתזכיר שחיבר בחודש סיוון תרפ"ד ציין שץ את תחומי הפעולה השונים של המוסד, ובהם את הפיסול באבן, שנוצר בעיקר על ידי תלמידי בית הספר במסגרת "הגדודים העבריים", ואת הסדנה לחיטוב בעץ.
לצד שץ פעלו בראשית ימיו של בצלאל כמה אמנים נוספים בשטח הפיסול. בשנת 1912 עלה לארץ ישראל זאב רבן, בהזמנתו של שץ, ושימש כמורה לפיסול, לריקוע ולאנטומיה בבצלאל. רבן הוכשר כפסל באקדמיה לאמנות במינכן של היוגנדשטיל, ואחר כך בבוזאר שבפריז ובאקדמיה המלכותית לאמנות בבריסל. לצד עבודתו הגרפית המוכרת, רבן יצר גם פסלים ותבליטים פיגורטיביים בסגנון אקדמי ובעלי אופי "מזרחי", כגון פסלון הטרקוטה של הדמויות "עלי ושמואל" (1914), המעוצבים כיהודים תימנים. יחד עם זאת, עבודתו הפיסולית המרכזית של רבן התרכזה בעיצוב תבליטים עבור תכשיטים ופריטים דקורטיביים אחרים.
גם אמנים נוספים בצוות המורים של בצלאל יצרו פיסול בעל אופי ריאליסטי-אקדמי. אליעזר שטריך, לדוגמה, יצר פסלי ראש (פרוטומות) של אישים מן היישוב, כדוגמת "דיוקן הרמן שטרוק" (1923). אמן אחר, יצחק סירקין, עסק בגילוף דיוקנאות בעץ ובאבן.
את התרומה המרכזית לפיסול בתקופה זו ניתן לזקוף לפועלו של אברהם מלניקוב, שפעל מחוץ לבצלאל. את פסלו הראשון בארץ יצר מלניקוב בשנת 1919, לאחר שהגיע לארץ ישראל במסגרת שירותו בגדודים העבריים. עד שנות השלושים יצר מלניקוב שורה של פסלי אבן שונים, בעיקר דיוקנאות עשויים טרקוטה וטיפוסי דמויות מסוגננים חצובים באבן. בין יצירותיו בולטת קבוצה של יצירות סמליות, המציגות התעוררות לאומית יהודית, כגון "יהודה המתעורר" (1925), או מצבות זיכרון לאחד העם (1928) ולמקס נורדאו (1928). בנוסף, הקפיד מלניקוב על הצגה של יצירותיו בתערוכות אמני ארץ ישראל במגדל דוד.
אנדרטת "האריה השואג" (1928–1932) מהווה המשך למגמה זו, אולם היא חריגה מהאופן שבו נתפס הפיסול בציבור היהודי באותה עת. מלניקוב יזם את הקמת האנדרטה בעצמו, והמימון לעבודה הושג במאמץ משותף של ההסתדרות הכללית, הוועד הלאומי וסר אלפרד מונד (לורד מלצ'ט). דמות האריה המונומנטלית, העשויה אבן גרניט, מושפעת מהאמנות הפרימיטיבית ובייחוד מהפיסול המסופוטמי מהמאות ה-7 וה-8 לפנה"ס. הדבר מתבטא בעיקר בסגנון העיצוב האנטומי של הדמות.
שנות השלושים.
הפסלים שהחלו לפעול בארץ ישראל בסוף שנות העשרים ובתחילת שנות השלושים הציגו מגוון רחב של השפעות סגנוניות. היו ביניהם אחדים שהלכו בעקבות מורי בצלאל, ואילו אחרים, שהגיעו לאחר לימודי אמנות באירופה, הביאו עמם את השפעות המודרניזם הצרפתי המוקדם באמנות, או את השפעת האקספרסיוניזם, בעיקר בנוסח הגרמני שלו.
מבין האמנים תלמידי בצלאל בולטת יצירתו של אהרן פריבר, אשר הגיע לבצלאל בשנת 1926, שם החל בלימודי הפיסול אצל מלניקוב. יצירותיו הציגו שילוב בין נטייה לריאליזם לבין סגנון ארכאי או פרימיטיביזם מתון. דמויותיו הנשיות משנות השלושים מעוצבות בקווים מעוגלים ובתיאור סכימטי של תווי הפנים. תלמיד אחר, נחום גוטמן, הידוע יותר בציוריו ואיוריו, נסע בשנת 1920 לווינה ואחר כך לברלין ולפריז, שם למד פיסול והדפס ויצר פסלים בקנה מידה קטן הנושאים את עקבות האקספרסיוניזם ואת הנטייה לתיאור דמויות בסגנון "פרימיטיבי".
יצירותיו של דוד אוז'רנסקי (אגם) המשיכו את האופי הדקורטיבי של זאב רבן. אוז'רנסקי אף שימש כפועל ביצירת העיטורים הפיסוליים שיצר רבן עבור בניין ימק"א ירושלים. יצירתו העיקרית של אוז'רנסקי בשנים אלה הייתה "עשרת השבטים" (1932) – קבוצה של עשרה תבליטים דקורטיביים מרובעים המתארים בצורה סמלית את עשר התרבויות הקשורות להיסטוריה של ארץ ישראל. יצירה נוספת שאוז'רנסקי היה שותף ביצירתה בשנים אלה היא פסל האריה (1935 לערך) הניצב על בניין ג'נרלי בירושלים.
על אף שלא היה תלמיד במוסד, יצירתו של דוד פולוס הייתה מעוגנת באקדמיזם היהודי שניסח שץ בבצלאל. פולוס החל לפסל לאחר שהיה סתת בגדוד העבודה. יצירתו המשמעותית הראשונה הייתה דמותו של "דוד הרועה" (1936–1938) ברמת דוד, אשר שיקפה השפעות סגנוניות אלה. ביצירתו המונומנטלית "אנדרטת אלכסנדר זייד" (1938), שנוצקה בבטון בשייח' אברק (בית שערים), הציג פולוס את דמותו איש "השומר" אלכסנדר זייד כפרש המשקיף על נוף עמק יזרעאל. על בסיס האנדרטה הציב פולוס ב-1940 שני תבליטים שנושאם הוא "החורש" ו"הרועה", וסגנונם ארכאי-סימבולי. סגנון הפסל המרכזי עצמו הוא אמנם ריאליסטי, אולם ניכר בעבודה הניסיון להאדרה של הדמות והדגשת הקשר שלה אל האדמה.