פלנסבורג נוסדה בסוף המאה ה-12, ובשנת 1284 הוכרה כעיר עצמאית וצמחה להיות אחת הערים החשובות בדוכסות שלזוויג, אז חלק מממלכת דנמרק. למרות שלא הייתה חלק מברית ערי הנזה, קיימה קשרים ענפים עם רשת המסחר הימי בצפון אירופה, ושימשה מרכז לסחר בהרינג. במאה ה-18 וה -19 כאשר פלנסבורג הייתה דנית, ייבאה העיר קני סוכר מהודו המערבית הדנית כדי לייצר רום. זה הפך לסחורה החשובה ביותר במשך שנים רבות. כיום עדיין ניתן למצוא כמה מפיקי רום בעיר. פלנסבורג ידועה גם בזכות הבירה שלה המיוצרת על ידי מבשלה פרטית. היא ידועה בכינויו "פלנס" ומגיעה בבקבוק נדנדה אייקוני. המבשלה של פלנסבורג (Flensburger Brauerei) מייצרת כיום עשרה סוגים שונים של בירה וששה משקאות שונים שאינם אלכוהוליים.
ב-1864 עברה לידי פרוסיה, אך נותר בה מיעוט דני גדול. כיום נחשבת פלנסבורג למרכז המיעוט הדני בגרמניה.
לקראת תום מלחמת העולם השנייה, התכנסה בפלנסבורג הממשלה הזמנית שכונתה ממשלת פלנסבורג, מ-30 באפריל 1945 עד 8 במאי 1945.
ציוני דרך מפורסמים נוספים בפלנסבורג הם: שער צפון (נורדרטור), שער עיר מהמאה ה -16, הרציף ההיסטורי והמוזיאון הימי, כנסיית סנט ניקולאס (ניקולאיקירצ'ה) בשוק "סודמרקט" והאקדמיה הימית מורוויקבפלנסבורג, מספר מוזיאונים, בהם המוזיאון לאמנות "Museumsberg Flensburg" וכמה מוזיאונים לשיט ובניית ספינות.
הספורט העיקרי והבולט בעיר הוא הכדוריד, שבו יש לעיר את קבוצת SG פלנסבורג, הנציגה בליגה הבכירה במדינה, שזכתה באליפות וגביעים ובשני גביעים אירופאים.
ניו-ווייב
אורי סלע
אוּרי סלע (1928–1993) היה סופר, עורך, מתרגם, חוקר ספרות ולשון, חבר הוועדה למילים בשימוש כללי של האקדמיה ללשון העברית בשנים תשנ"א-תשנ"ג, עיתונאי, סאטיריקן, פזמונאי, פרסומאי וגרפיקאי ישראלי. היה בחייו איש אשכולות ואוטודידקט. בכמה מהתחומים שבהם עסק היה חלוץ והטביע חותמו על התרבות הישראלית.
קורות חייו.
נולד בקבוצת דגניה ב' בשנת 1928. בגיל שלוש חלה במחלת הפוליו ברגלו. הוריו פרשו מהקיבוץ באופן זמני כדי לעבוד ולממן את הטיפול בו בחוץ לארץ. הוא יצא עם אביו לטיפול רפואי בווינה ועם שובם ארצה חזרה המשפחה למשק. למרות הטיפול נשאר נכה קשה ברגלו.
למד בבית הספר הריאלי בחיפה. השתתף בשידורי הרדיו המחתרתי של "ההגנה" בחיפה ובפעילות ההסברה של הפלמ"ח. עם פרוץ מלחמת העצמאות נטל חלק בהגנה על דגניה ב', למרות נכותו. בשנת 1950 שימש כעורך עיתון הנוער העובד "במעלה", ובשנת 1951 ערך את עיתון הנח"ל. ב-1952 אולץ סלע לעזוב את המשק בגלל דעותיו השמאליות. בהיותו ברוך כישרונות בתחומי המדיה של אותם הימים, נקלט במהירות באמצעי התקשורת ובענף הפרסום.
בשנת 1953 שימש כעורך משנה של השבועון "העולם הזה" וכעורך חדשות של "יונייטד פרס" בישראל. בתקופה זו יזם עורך "העולם הזה", אורי אבנרי, תחרות בין גרפיקאים לעיצוב הלוגו של השבועון. בתחרות זכה אורי סלע, שיצר את האותיות המרובעות, שאפיינו את שער "העולם הזה" מאז ועד לסגירתו. באותה תקופה תרם גם לעיצוב הגרפי של יתר חלקי השבועון ולסגנונו המיוחד. סלע נמנה עם ממציאי החידושים הלשוניים ש"העולם הזה" הצטיין בהם, ובין היתר המציא את המילה "אמרגן", במקום המילה הלועזית "אִימְפְּרֶסַרְיוֹ" שהייתה מקובלת עד אז.
באותה תקופה ערך עיתון למחלקת המבצעים של צה"ל, לפי הזמנתו של ראש מחלקת המבצעים, רחבעם זאבי. העיתון נערך בתבנית גרפית דומה לזו של "העולם הזה" ועורר עניין רב. הקשר בין סלע לבין זאבי נוצר באמצעות רעייתו של זאבי, יעל, שהיא בת דודתו של סלע.
אורי סלע היה אבי החמשיר העברי. ספר החמשירים הראשון שלו הופיע אמנם רק ב-1967, ודידי מנוסי הקדים אותו בהוצאת הספר "101 חמשירים" בשנת 1958, אך ההיסטוריה של החמשירים העבריים מתחילה בשנות החמישים ב"העולם הזה". אורי סלע המציא את המילה "חמשיר", והנהיג סוגה ספרותית זו בעברית. הוא החל בפרסום חמשירים באותן שנים ואף ערך מדור שבו כתב חמשיר ללא השורה האחרונה והקוראים התבקשו להשלים אותו. לאחר מכן פרסם בקביעות חמשיר יומי ב"ידיעות אחרונות" וב"מעריב", שבו הגיב על אירועים פוליטיים.
משנת 1954 ערך את המגזין השבועי "דגש קל" בגלי צה"ל.
זמן קצר אחרי "מבצע קדש" ב-1956 היה מעורב בפרסום חוברת שחשפה בפני הציבור את טבח כפר קאסם. דבר הטבח הוסתר אז מעיני הציבור בפקודת הצנזורה הצבאית. ביוזמה היו מעורבים אורי אבנרי, שלום כהן ואלכס מסיס וכן גורמים ממפ"ם ומהשמאל הקיצוני. החוברת חולקה במוצאי שבת בידי חניכי "השומר הצעיר" בכיכר דיזנגוף בתל אביב.
משנת 1957 היה עורך עמודי הפנים של "ידיעות אחרונות" ואחר כך – עורך שבועון סוף השבוע של העיתון.
במהלך השנים השתנו דעותיו הפוליטיות של סלע והוא הצטרף לתנועת "המשטר החדש", שהקים שמואל תמיר יחד עם ישעיהו ליבוביץ ואליעזר לבנה. סלע ערך את עיתון התנועה ששמו היה כשם התנועה, יחד עם העיתונאי דן מרגלית.
באמצע שנות השישים סלע הקים וערך את העיתון הכלכלי "שער", שהיה חלוץ העיתונים הכלכליים בדפוס (קודם לכן היו כמה עיתוני סטנסיל שהכילו תמצית של הידיעות שהופיעו בעיתונים הכלליים). מזכיר המערכת היה מנחם ובר (כיום בנקאי), המשכתב הראשי היה זאב גלילי (לימים מרכז מערכת ידיעות אחרונות) והכתבים היו יגאל לביב ואלעזר לוין (לימים כתבים כלכליים באמצעי תקשורת שונים). העיתון הצליח מאוד מבחינה עיתונאית אך נכשל מבחינה ניהולית.
במשך תקופה מסוימת ניהל את העיתון נתן ילין-מור, לשעבר אחד מראשי לח"י.
בשנות השישים הקים סלע, עם אלכס מסיס, משרד ליחסי ציבור בשם "ניצוץ", שבין לקוחותיו הגדולים היו האמרגן גיורא גודיק וכן חברת המחשבים י. א. מיטווך ובניו. ב-1962 מכרו סלע, מסיס ווילי גפני מחצית המניות ל"דחף" ושותפות זו הוציאה לאור את היומון "שער".
בשנות השבעים הצטרף סלע למשרד יחסי הצבור והפרסום של אריה גלבלום, משרד פרסום שהלקוח המרכזי שלו היה חברת החשמל, ועם לקוחותיו נמנה גם גוש אמונים. בשנות ה-80 שימש סלע כיועץ תדמית וככותב נאומים עבור שלמה להט, ראש עיריית תל אביב, ומפלגת הליכוד במשך שלוש מערכות בחירות. הוא אף חיבר את סיסמת המפלגה "רק הליכוד יכול" למערכת הבחירות לכנסת השתים עשרה.
בין היתר פרסם בעיתונים תרגומי מופת ליצירות חשובות, בהן "העורב" לאדגר אלן פו.
אהב ללקט אנקדוטות והיה בעל טור קבוע ב"העולם הזה" בשם "סיפורים קטנים על אנשים גדולים". הותיר אחריו אוסף עצום של אנקדוטות שליקט ולא זכו עדיין לפרסום.
אף שלא הייתה לו השכלה פורמלית ואף לא תעודת בגרות, הוזמן להרצות באוניברסיטאות בנושאי עיתונות, שיווק ופרסום, ונתמנה חבר הוועדה למילים בשימוש כללי של האקדמיה ללשון העברית בשנים תשנ"א-תשנ"ג.
שם שיתף פעולה עם ארי אבנר, אותו הכיר בילדותו על סיפון האניה שהביאתם ארצה.
ערך והשתתף בתוכניות רבות ברדיו ובטלוויזיה. בהן תוכנית יומית בשם "שעתיים משתיים" בגלי צה"ל, שעסקה באירועי היום; הנחה את "חיים שכאלה" עם יגאל אלון שצולם בכפר תבור ועוד.
בין העיסוקים שעסק בהם לפרנסתו הרבה אורי סלע לפרסם ספרים במגוון רחב של נושאים. כתיבתו נעשתה בעיקר כתחביב, אך זכתה להצלחה גדולה ולתפוצה ניכרת, והיא משקפת את רוחב היריעה של ידיעותיו וכישרונותיו. בצד ספרים רציניים כמו מחקרי ספרות, לשון וחסידות פרסם שורה ארוכה של ספרי הומור. אחד מהם, "כל בדיחות אשכול", זכה לפרסום מיוחד כמסמך המשקף את האווירה של התקופה שקדמה למלחמת ששת הימים.
סלע פרסם במשך שנים שני עמודים במדור הספרות של "ידיעות אחרונות" ובהם דיווח תמציתי על כל ספר שהופיע באותו שבוע. במבוא לספר "מכתם לעגנון" כתב הסופר עמוס עוז על מדור זה:
על מחקרו של אורי סלע אודות הכלב "בלק" כתב עמוס עוז:
רחלי אידלמן, מנהלת הוצאת הספרים שוקן, כתבה:
בשנותיו האחרונות חי סלע עם הפסלת שלומית הירשפלד בקיבוץ דגניה ב'.
ספריו וחיבוריו.
הומור וסאטירה.
פרסם שורה ארוכה של ספרים הומוריסטיים בתקופות שונות.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
סירקוזה (מחוז)
We3 (מתורגם גם כ"אנחנו שלושתנו") היא מיני סדרת קומיקס שנכתבה על ידי גרנט מוריסון ואוירה על ידי פרנק קוויטלי, אשר התפרסמה תחת חותם "ורטיגו" מבית DC קומיקס למשך שלושה גליונות בין אוקטובר 2004 למרץ 2005 ונאספה לאוגדן בשנת 2005.
עטיפת כל גיליון מורכבת ממודעת אבדה של חיית בית. בגיליון הראשון הייתה מודעת אבדה על כלב בשם 'בנדיט'.
במהלך הגיליון הראשון מגלים כי שמו של הכלב הוחלף למספר '1' ומכאן גם שמות שתי החיות שאיתו בצוות - '2' (טינקר החתול) ו-'3' (פיראט הארנב). חיות אלו נגנבו, למעשה, על ידי זרועות ממשל אשר לקחו אותן בתור ניסוי לבניית נשק צבאי חדיש: הפיכתם לסייבורגים - חצי רובוטים וחצי יצורים חיים. לכל חבר בצוות We3 יש את ההכשרה שלו והנשקים הייחודיים בהם הוא משתמש למען משימות הצוות.
העלילה מסתבכת כאשר הוחלט שמיצו את הניסוי הזה, וניתנה ההוראה להשמידם.
החיות הצליחו להשתחרר משדות ההגנה שכבלו אותן ויצאו לחופשי, רק כדי למצוא ולהבין את המושג המעורער אליו הייתה להם כמיהה טבעית - "בית", תוך כדי ניסיונות יוצריהן לחסלם.
קונספט.
גרנט מוריסון מנסה להביע דרך הקומיקס את דעותיו על האלימות והזילות של האדם כלפי בעלי החיים. מוריסון נלחם נגד תעשיות הקוסמטיקה והניסויים בבעלי החיים, ומתאר דרך הקומיקס דוגמה בדיונית לצעדים רחוקים למדי בשימוש בבעלי החיים למען מטרותיו האישיות של בן האדם. הוא כינה את סגנון האיור בשם "מאנגה מערבית".