תחילה, רק באירופה היה מפעל בין-לאומי לקבוצות מכל היבשת, (גביע אירופה) שנוסד ב-1955. מאוחר יותר, ב-1960, הוקם בדרום אמריקה טורניר דומה שנשא תחילה את השם "גביע אמריקה לאלופות" והחל מ-1965 הוחלט לקרוא לו על שם הגיבורים שהביאו לעצמאותן של מדינות דרום אמריקה, ה"ליברטדורס דה אמריקה" (Libertadores de América, משחררי אמריקה). מכאן שמו של גביע ליברטדורס שהחל להכתיר את "אלופת דרום אמריקה".
הטורניר הראשון נערך בשנת 1960 והפגיש בין הקבוצה הספרדית ריאל מדריד לפניארול מאורוגוואי. במשחק הראשון בין הקבוצות ניצחה ריאל מדריד 5-1, המשחק השני הסתיים בתיקו 0-0 וריאל מדריד הפכה לזוכה הראשונה בטורניר.
החל משנות ה-50 (ובעיקר בשנות ה-70), כישרונות רבים מדרום אמריקה נדדו מעבר לאוקיינוס האטלנטי כדי לשחק במועדונים האירופאים, שהיו לרוב גם בעלי יכולות כספיות טובות יותר. זוהי כנראה הסיבה לכך שאוהדי הכדורגל בדרום אמריקה הקדישו חשיבות רבה יותר למשחקים אלו כדי לראות את בני מדינותיהם משחקים במועדונים הגדולים באירופה.
אירוע קשה במיוחד התרחש בשנת 1969, במשחק בין מילאן לאסטודיאנטס לה פלאטה כאשר שחקנים רבים של אסטודיאנטס הורחקו במהלך המשחק בשל התפרעותם.
מספר עונות, אלופות אירופה לא השתתפו בטורניר בשל מספר שיקולים בהם שיקולים כלכליים ובמקרים אלו סגניתן השתתפה בטורניר במקומן. כמו כן, בשנים 1975 ו-1978 לא התקיים הטורניר בשל קשיים להסדרי תאריכים למשחקים. הטורניר היה תחילה תחת חסותם של מספר חברות עד שטויוטה השיגה את הבעלות על הטורניר בשנת 1980, אז גם הועברו המשחקים ליפן במקום שני משחקי גומלין במדינות שונות כפי שהיה נהוג לפני כן.
טורניר זה שוחק לאחרונה בשנת 2004, עד שהוחלף באליפות העולם לקבוצות בשנת 2005. למרות זאת, מאז דצמבר 2005, הועלו הצעות להקמת טורניר שיפגיש את זוכת הרקופה סודאמריקנה עם זוכת הסופר קאפ האירופי או את אלופת הליגה האירופית עם מחזיקת גביע סודאמריקנה, ובכך ישוחזר הגביע הביניבשתי שפעולתו הופסקה.
פורמט הטורניר.
בין 1960 ל-1979 הטורניר העולמי נערך בשיטת שני משחקי גומלין, כאשר כל קבוצה אירחה במגרשה משחק אחד. עד שנת 1969 נערך הטורניר בשיטת צבירת נקודות כאשר במקרה של שוויון נקודות בין הקבוצות, ללא קשר להפרש השערים ביניהן, נפגשו השתיים למשחק שלישי על אדמה נייטרלית באחת משתי היבשות, אירופה או דרום אמריקה. שיטה זו, שהייתה נהוגה בעיקר בדרום אמריקה לא שרדה זמן רב והוחלפה בשיטת האירופאית, לפיה מתקיימים שני משחקים בלבד וההכרעה היא לפי הפרש שערי חוץ כאשר במקרה של תיקו נערך דו-קרב פנדלים.
החל משנת 1980, הטורניר הפך לטורניר של משחק יחיד, כאשר תחילה המשחקים נערכו באצטדיון טוקיו שבטוקיו, יפן, כאשר כל משחקי הגמר נערכו באצטדיון זה עד לשנת 2000. החל מ-2001, המשחק נערך באצטדיון יוקוהמה שביוקוהמה, אצטדיון בו נערך גמר מונדיאל 2002 שנערך ביפן וקוריאה הדרומית.
סטטיסטיקה כללית.
מאמנים.
קרלוס ביאנצ'י זכה בשלושה גביעים כמאמן: פעם אחת עם ולז סרספילד ב-1994, ו-2 פעמים עם בוקה ג'וניורס ב-2000 ו-2003.
לואיס קוביז'ה וחואן מוחיקה, 2 האורוגוואיים זכו בתואר הן כשחקנים והן כמאמנים:
נשיקה אסקימואית
נשיקה אסקימואית היא כינוי בתרבות המערב לביטוי הפיזי המקובל של ברכה או קבלת פנים אצל האינואיטים (אסקימואים). הנשיקה האסקימואית מתבצעת על ידי חיכוך הדדי של האפים
רבים חושבים כי מקורה של הנשיקה האסקימואית היא בהימנעות מחשיפת השפתיים והצמדתן בנשיקה רגילה, בשל הכפור העז המאפיין את המקומות בהם חיים האסקימואים, אך זו טעות נפוצה ואין הדבר נכון. למעשה, מחוות חיכוך האפים בתרבות האסקימואית מקבילה ללחיצת יד ואין לה משמעות כלשהי של ארוטיקה או תשוקה רומנטית. המנהג התפתח ככל הנראה בשל העובדה כי בדרך כלל, כאשר נפגשים האסקימואים, רק חלק קטן מפניהם חשוף ובו קצה האף והעיניים.
מנהג זה מקובל גם בתרבות המאורים בניו זילנד ובעוד מספר תרבויות בעולם.
הסרט "נאנוק איש הצפון" של רוברט פלאהרטי מ-1922 היה הסרט התיעודי הראשון שהציג את הנשיקה האסקימואית לעולם המערבי וייתכן כי בזכותו למדו רבים במדינות המערב על קיומו של מנהג זה.
נשיקה אסקימוסית
פרנץ מסמר
פרנץ אנטון מֶסְמֶר (Franz Anton Mesmer; 23 במאי 1734 - 5 במרץ 1815) היה רופא גרמני בעל עניין בפיזיקה ובאסטרונומיה, שפיתח תאוריה פסאודו-מדעית המכונה מגנטיזם חייתי, או על שמו, מֶסְמֶריזם. על פי התאוריה קיים ביקום נוזל בלתי נראה ובעל תכונות מגנטיות המשמש כמתווך לכוח הכבידה הפועל בין כוכבי הלכת. הנוזל חיוני גם לקיומן של תופעות שונות על פני כדור הארץ, כגון אור, חום, חשמל, ומגנטיות. מסמר סבר ששכבה דקה ובלתי נראית של החומר מקיפה גם את גוף האדם ולכן יש לו חשיבות רבה בתחום הרפואה. מחלות נגרמות כתוצאה ממחסומים בזרימה של הנוזל בגוף שמביאים להפרת ההרמוניה בין הגוף לבין הטבע. מסמר פיתח שיטות שונות לטיפול, ביניהן טיפול במגנטים, וטיפולים שונים שהביאו את החולה למצב של טראנס או למשבר כמו-אפילפטי.
התאוריה של מסמר משכה תשומת לב עצומה באירופה ובארצות הברית החל משנות השמונים של המאה השמונה-עשרה, ומסמר קנה לו תומכים רבים וכן מתנגדים. בצרפת, בעשור שלפני המהפכה, המגנטיזם החייתי היה פופולרי במיוחד והיווה נושא מרכזי לכתיבה ושיחה בעיתונות, בפמפלטים, ובחוגים שונים של שיחה ובידור. העניין הציבורי הרב הביא גם לעניין ולחשדנות מצד הרשויות. מנקודת מבט של רפואה בת זמננו ניתן לומר שמסמר היה הראשון להשתמש בהיפנוזה רפואית, אך מבלי שהבין את הטיפול ותוך שהסתמך על תאוריה שגויה. לטיפולים שמסמר פיתח הייתה השפעה גם על פיתוח שיטות שונות בתחום הרפואה האלטרנטיבית.
תחילת דרכו.
מסמר נולד בעיירה איצנאנג (Iznang) שבדרום גרמניה לא רחוק מהעיר קונסטנץ. אביו היה יערן והוא היה השלישי מבין תשעה אחים. כנער הוא קיבל חינוך דתי וכללי, ולאחר מכן למד באוניברסיטאות ישועיות בגרמניה. ב-1759 הוא החל לימודי רפואה באוניברסיטת וינה. בשנת 1766 פרסם את עבודת הדוקטורט שלו: De planetarum influxu in corpus humanum (השפעת גרמי השמים על גוף האדם). בדוקטורט הוא ביקש להראות שגרמי שמיים כגון הירח וכוכבי הלכת יוצרים, באמצעות כוח הכבידה, תופעות של גאות ושפל בגוף האדם וכך משפיעים על בריאותו. מחקרים הוכיחו שמסמר העתיק את עבודתו ממחקריו של ריצ'רד מיד (1673–1754) רופא אנגלי ידוע וחברו של אייזק ניוטון.
בשנת 1768 נישא מסמר לאלמנה אוסטרית עשירה וביסס עצמו כרופא מצליח וכפטרון אמנות. הוא תמך במוצרט וסייע לו בהפקת האופרה בת מערכה אחת בסטיין ובסטיינה. מוצרט גמל לו בכך שבאופרה "כך עושות כולן" (1789) הוא הכניס קטע בו מטפל "רופא" בשתי גיבורות האופרה במגנט (המכונה שם "אבן מסמרית") לפי שיטת מסמר.
מגנטיזם חייתי ופיתוח שיטות טיפול.
ב-1775 פיתח מסמר את התאוריה שלו שנקראה מגנטיזים חייתי (Magnétisme Animal). התאוריה היוותה שינוי משמעותי מהתאוריה שהציג בדוקטורט, שכן כוח הכבידה לא משחק בה תפקיד משמעותי. מסמר טען שביקום ובגוף האדם נמצא נוזל בלתי נראה בעל תכונות מגנטיות ונוזל זה אחראי לבריאות של האדם, התלויה בהרמוניה של הגוף עם הטבע. בתחילה הוא סבר כי טיפול באדם בעזרת מגנט יכול לשחרר חסימות בזרימת הנוזל בגוף ולהביא לריפוי. בהמשך הוא סבר שהשימוש במגנטים אינו הכרחי ושהמגע והמגנטיות של עצמו בחולים מחולל את המיגנוט ואת תהליך הריפוי. מסמר התחיל את הטיפולים שלו כטיפולים אישיים, אבל בהמשך עבר לטיפול קבוצתי וסבר כי המגע ומערכת היחסים בין המטופלים חשובים לתהליך.
טענותיו של מסמר בדבר היכולת לרפא באמצעות מגנטיזם חייתי התקבלו בגיחוך ובהתנגדות מצד חברי הפקולטה לרפואה בווינה ובעקבות כך הוא החליט ב-1778 לעבור לפריז, שם מלאכתו זכתה ליותר פופולריות.
הטיפולים הקבוצתיים שמסמר פיתח התרחשו בדרך כלל בגיגית שכונתה Baquet ובתוכה מים "ממוגנטים". מהגיגית יצאו מוטות ברזל בהם החזיקו המטופלים. הם היו נעים במעגל, ויכלו להעביר ביניהם את הכוח המרפא באמצעות חבל שעבר בין כולם ובמגע של קצות האצבעות. מסמר ניצח על הטקס לבוש משי סגול. התפאורה כולה שכללה שטיחים כבדים, תמונות וקישוטים מתחום האסטרולוגיה, מראות ווילונות כבדים, כמו גם האווירה הקולית, שכללה לסירוגין שקט מוחלט, מילות לחש, צעקות, התפרצויות צחוק, או מוזיקה, נועדו לבודד את המטופלים מהעולם החיצוני וליצור אצלם משבר. לאחר הטיפול דיווחו רבים מהמטופלים על שיפור במצבם.
ועדת חקירה בפריז.
מסמר נקלט יפה בחוגי המלוכה והאצולה בצרפת. הוא פתח ב-1778 קליניקה מצליחה בפריז בחסות מלך צרפת לואי השישה עשר ואשתו מארי אנטואנט. הצלחות טיפוליו נדונו בשיחות הסלון של החברה הגבוהה בפריז. חלק ראו בו גאון אבל חלק ראו בו שרלטן ומאחז עיניים. לאחר לחצים שהופעלו על ידי הקהילה המדעית בפריז הסכים מלך צרפת בשנת 1784 להקים ועדה שתחקור את טיפוליו של מסמר.
בוועדת החקירה פעלו חמישה מחברי האקדמיה למדעים — ביניהם בנג'מין פרנקלין שהיה אז שגריר ארצות הברית, ז'אן סילבאן באיי (Bailly) והכימאי אנטואן לבואזייה — וארבעה רופאים בעלי שם — ביניהם ז'וזף גיוטן (ממציא הגיליוטינה). מי שנבחר להגן על התאוריה בפני הוועדה היה הרופא שארל דסלון (Deslon), שהיה מהבולטים בתומכיו של מסמר, וחבר בפקולטה לרפואה בפריז ובחברה המלכותית לרפואה. אולם, לפני תחילת עבודת הוועדה מסמר פרסם מכתב גלוי לבנג'מין פרנקלין, בו הוא התנער מהאופן בו דסלון מבין ומייצג את התאוריה.