ב-2010 הוכרז על סרט המבוסס על הספר הראשון בסדרה. ב-2013 נבחרו השחקנים זואי דויטש, דנילה קוזלובסקי ולוסי פריי לגלם את רוז, דימיטרי וליסה, בהתאמה. הסרט יצא לאור לבתי הקולנוע ב-7 בפברואר 2014, נחשב לכישלון מסחרי ונקטל על ידי המבקרים. בסך הכל גרף הסרט 15.4 מיליון דולר לעומת תקציב של 30 מיליון.
טאקנה
טאקנה (בספרדית: Tacna) היא בירת מחוז טאקנה בדרום פרו, במרחק של 35 קילומטרים בלבד מצפון לגבול עם צ'ילה.
היסטוריה.
עד מלחמת העצמאות של פרו טאקנה הייתה עיירה קטנה. ב-1811 פרנסיסקו אנטוניו דה סלה, רואה חשבון מלכותי, למעשה התחיל את המלחמה בטאקנה עם פתיחת מרד נגד השלטון הספרדי.
מ-1836 על 1839 טאקנה הייתה בירת הקונפדרציה הפרואנית-בוליביאנית קצרת הימים. ב-1841 העיר נכבשה על ידי הצבא הבוליביאני, אך הוחזרה לפרו כעבור שנה בהתאם להסכם שנחתם.
העיר החלה לשגשג כלכלית עד מלחמת האוקיינוס השקט. במהלך המלחמה, שהחלה ב-1879, צ'ילה פלשה לערים טאקנה ואריקה, שהיו אז תחת שלטון פרואני. עם סיום המלחמה ב-1883 נחתם חוזה אנקון, אשר בו נאמר שצ'ילה תשלוט באזור למשך עשר שנים, שלאחריהן ייערך משאל עם שייקבע את עתיד האזור, אך משאל העם לא התקיים בסופו של דבר. טאקנה נותרה תחת שליטה צ'יליאנית בסביבות 45 שנה, במהלכן ניסה השלטון הצ'יליאני לשכנע את האוכלוסייה המקומית לנטוש את עברה כחלק מפרו ולהשתלב לצ'ילה. לבסוף, ב-1929 הצדדים הגיעו להסכמה, כך שצ'ילה תמשיך להחזיק באריקה, בעוד טאקנה תוחזר לפרו אשר קיבלה גם פיצוי בגודל של כ-6 מיליון דולר.
כלכלה.
כלכלת טאקנה מתבססת בעיקר על חקלאות. היא מייצרת למעלה ממחצית יבול הזיתים במדינה. בנוסף פועל באזור מכרה נחושת חשוב.
חינוך.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה הלאומית חורחה בסדרה גרומן והאוניברסיטה הפרטית של טאקנה.
תחבורה.
העיר מקושרת במסילת רכבת לעיר אריקה בצ'ילה.
נמל התעופה הבינלאומי קורונל חיל האוויר הפרואני קרלוס סיריאני סנטה רוסה נמצא במרחק של 5 קילומטרים מהעיר ומציע טיסות לערים אחרות בפרו, כמו לימה, בירת המדינה.
אורורה (אילינוי)
אורורה (באנגלית: Aurora) היא העיר המאוכלסת ביותר במדינת אילינוי שבארצות הברית אחרי שיקגו והיא העיר ה-19 בגודלה במערב התיכון. על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2012, אוכלוסיית העיר עמדה על 199,932 תושבים.
אורורה גדלה מאוד ב-50 השנים האחרונות, נוסדה במקור בתוך מחוז קיין. בין השנים 2000 עד 2003 לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית דירגה את אורורה במקום ה-34 מבחינת גידול אוכלוסייה בארצות הברית. משנת 2000 עד 2009 לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית דירגה את העיר במקום ה-46 מבחינת גידול אוכלוסייה, אוכלוסייה של מעל 100,000 תושבים.
בשנת 1908, העיר אימצה רשמית את הכינוי "עיר האורות", בגלל שהייתה אחת מהערים הראשונות בארצות הברית אשר יישמה מערכת תאורת רחוב חשמלית מלאה בשנת 1881. מרכז העיר של אורורה ממוקם על אי קטן בשם סטולפ בנהר פוקס, בעיר נמצאים אוספים מרשימים של ארכיטקטורה, כולל מבנים שעוצבו על ידי פרנק לויד רייט, לודוויג מיס ון דר רוהה, ברוס גוף, וג'ורג' גרנט אלמסיל.
היסטוריה.
לפני הגעתם של המתיישבים האירופאים, היה שם כפר אינדיאני, מה שהיום הוא מרכז אורורה. בשנת 1834 הגיעו האחים מקרתי לאזור ותחילה לקחו בעלות על שני צדי נהר פוקס אך מכרו את האדמות לאחים לייק. האחים לייק הקימו טחנת מים בצד השני של הנהר. בשנת 1837 הוקם שם סניף דואר. אורורה הייתה במקור שני כפרים, מזרח אורורה שנוסדה בשנת 1845 בצד המזרחי של הנהר, ומערב אורורה אשר נוסדה בצד המערבי של הנהר בשנת 1854. בשנת 1857 התאחדו שני הכפרים והקימו את העיר אורורה.
גאוגרפיה ואוכלוסין.
על פי לשכת האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2010, השטח הכולל של העיר הוא 118.6 קמ"ר אשר מתוכם 116.4 קמ"ר אדמה ו-2.2 קמ"ר מים. העיר נחשבת באופן מסורתי כעיר בתוך מחוז קיין, אך גבולות העיר מתפרסות לעוד שלושה מחוזות אחרים, דופייג', קנדל וויל.
נכון למפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2000, בעיר היו 142,990 תושבים, 46,489 משקי בית ו-34,215 משפחות. צפיפות האוכלוסייה הייתה 1,433.0 נפש לקמ"ר. בעיר היו 48,797 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 489.0 דירות לקמ"ר.
בעיר התגוררו 68.07% לבנים, 11.06% אפרו-אמריקאים, 0.36% אינדיאנים, 3.06% אסיאתים, 0.03% פאסיפים, 14.52% מגזעים אחרים ו-2.0% משני גזעים או יותר.
מנדה נאזר
מנדה נאזר (נולדה ב-1982) היא תושבת בריטניה, מחברת סודאנית ופעילה לזכויות אדם. במשך שמונה שנים, היא הייתה שפחה בסודאן ובלונדון. נאזר נולדה וגדלה בכפר בהרי נובה בסודאן. בגיל שתים עשרה או שלוש עשרה (תאריך לידתה המדויק אינו ידוע), היא נחטפה ונמכרה לעבדות בסודאן לאחר פשיטה על הכפר שלה. משפחתה הצליחה לברוח מהפושטים אל ההרים, אולם היא נלכדה ונמכרה לעבדות. במשך שש שנים, מנדה שימשה כשפחה במשפחה ערבית בח'רטום שם עברה התעללות פיזית.
בריחה ומקלט.
לאחר שש שנות שבי, נאזר נשלחה ללונדון כדי להיות משרתת בית לדיפלומט סודאני, עבד אל אל-קורונקי, הממונה בפועל של סודאן, שהתגורר בווילסדן גרין. לאחר שלושה חודשים, היא הצליחה להימלט בעזרת אחד מבני הקהילה הסודנית בלונדון. עם הימלטה, היא בקשה מקלט. משרד הפנים האנגלי דחה את בקשתה שנתיים לאחר שהוגשה. דחיית הבקשה הביאה לעליה בתמיכה בנאזר, הן מצד ארגוני זכויות אדם והן מצד של ארגונים המתנגדים לעבדות. בין לבין פרסמה נזאר את האוטוביוגרפיה שלה בגרמניה, בשיתוף פעולה עם עיתונאי בריטי מקצועי.
בנובמבר 2002, משרד הפנים שינה את החלטתו וקיבל את בקשתה..
בשנת 2005 פורסמה המהדורה האנגלית לאוטוביוגרפיה שלה. בשנת 2010, סיפור חייה הומחז בתוכנית של ערוץ 4, "אני שפחה", בכיכובם של וונמי מוסקו (Wunmi Mosaku), ובמחזה "עבדים - שאלה של חופש".
תביעת דיבה בידי דיילי טלגרף.
לאחר שהסאנדיי טלגרף פרסם בשנית את סיפורה בספטמבר 2000, אל קורונקי הגיש תביעת דיבה כנגד העיתון. בחודש יולי 2002, לפני שהמקרה הגיע לבית המשפט, העיתון חזר בו מהסיפור, והסכים לשלם פיצויים. נאזר והמחבר המשותף של האוטוביוגרפיה שלה טענו כי תוצאה זו נבעה מאוזלת היד המקצועית של הסאנדיי טלגרף. בפרט, הכתב מעולם לא פגש או דיבר עם נאזרה טרם פרסום המאמר.
עוד נטען כי העיתון חזר בו מהסיפור כולו, מבלי לתת לנזאר ההזדמנות להבהיר את אי הדיוקים הנטענים, ולהצביע על האמיתות שבו.
מבחן בקדל
מבחן בקדל (באנגלית Bechdel test; ידוע גם בתור כלל בקדל או חוק בקדל) בודק את רמת הייצוג הנשי ביצירות (כגון בסרטי קולנוע). על מנת שסרט יעבור את המבחן עליו לקיים את התנאי שבסרט קיימת סצנה שבה לפחות שתי נשים משוחחות ביניהן על נושא שאינו גבר.
המבחן קרוי על שמה של הקריקטוריסטית האמריקאית אליסון בקדל, אשר ברצועת קומיקס שלה "Dykes to Watch Out For", שהתפרסמה ב-1985, מספרת אחת הדמויות על העיקרון שלה, לפיו היא הולכת רק לסרטים שמקיימים שלושה תנאים:
בהמשך הקומיקס, הגיבורה מציינת שהסרט האחרון שיכולה הייתה לצפות בו על פי הקריטריונים שהציבה לעצמה היה "הנוסע השמיני" מ-1979 (בו שתי נשים משוחחות על חייזר).
בקדל נתנה את הקרדיט לרעיון לחברתה ליז וואלאס, וכן לכתביה של וירג'יניה וולף.
היסטוריה.
בשנת 1929, במאמרה "חדר משלך", מתייחסת וירג'יניה וולף לספרות של זמנה בבדיקה מקבילה לזו שתוגדר בעתיד כמבחן בקדל:
מבחן בקדל והרחבות שלו.
לעיתים מוסיפים למבחן את הדרישה שלשתי הדמויות יהיה שם פרטי, ושהן לא תהיינה רק דמויות כמו "פקידת קבלה" או "מוכרת בחנות".
המבחן יושם במספר בתי קולנוע בשוודיה ובסקירות הסרטים ברשת הטלוויזיה בכבלים השוודית Viasat. על פי מחקר שנעשה על סרטי 2013, מתוך 50 הסרטים המכניסים ביותר, רק 36% עברו את מבחן בקדל, אך אלו שעברו את המבחן רשמו הכנסות גבוהות יותר מאלו שכשלו בו. מעבר לסרטי קולנוע, יושם המבחן גם על סדרות טלוויזיה, ובין הסדרות שנכשלו בו היו גם סדרות בהן ישנה נוכחות נשית בולטת, כמו סקס והעיר הגדולה והאנטומיה של גריי.
בהשראת המבחן נוסחו מבחנים גם לבחינת אפליות נוספות, כגון "מבחן רוסו" לנושא הצגת דמויות להט"ב בקולנוע, לפיו על סרט לכלול לפחות דמות להט"ב אחת, שאינה מוגדרת אך ורק על פי נטייתה המינית ושמשולבת בעלילה כך שהוצאתה מהסרט תפגע בו באופן משמעותי, ומבחן דגאנס, לפיו על סרט או סדרה שאינם בנושא גזע לכלול שתי דמויות שאינן לבנות בצוות השחקנים הראשי.
העתקה בזמן כתיבה
Copy-on-write (נקראת גם COW) היא אסטרטגיית אופטימיזציה, אשר נעזרים בה בתכנות.
Copy-on-write נובעת מההבנה שמספר משימות שונות יכולות להשתמש בעותקים זהים של מידע, כלומר אין צורך לבצע עותק של המידע לכל תהליך. במקום זה, ניתן להצביע על אותו המשאב מכל התהליכים הדורשים עותק זה. כאשר יש מספר תהליכים המשתמשים באותו המשאב מקבלים ניצול טוב יותר של משאבים. כאשר עותק מקומי עובר שינוי, פרדיגמת COW לא מתחייבת כי המשאב המשותף לא השתנה בינתיים על ידי תוכנית אחרת. לכן שיטה זו נוחה מאוד אם רק העדכון האחרון חשוב.
דוגמה ל-COW במערכת linux:
כאשר קריאת המערכת fork מופעלת, עותק של כל הדפים התואמים לתהליך האב נוצרים ונטענים לאזור זיכרון נפרד על ידי מערכת ההפעלה לטובת התהליך הבן. פעולה זו אינה נדרשת במקרים מסוימים.
למשל, במקרה שנבצע דרך התהליך הבן את קריאת המערכת execv או בזמן יציאה לאחר זמן קצר מרגע ה-fork.
כאשר תהליך הבן צריך להריץ פקודה לטובת תהליך האב, אין צורך להעתיק את דפי תהליך האב, זאת מפני ש-execv מחליף את מרחב הכתובות של התהליך.