בשנת 1974 זכה בפרס פוליצר למוזיקה על יצירתו הקאמרית "נוטורנו". התזמורת הסימפונית של בוסטון, קרן סרגיי קוסביצקי וקרן קולידג' הזמינו אצלו יצירות.
כתב העת "פרספקטיבות של מוזיקה חדשה" הקדיש ב-1991 מנחה בת 292 עמודים למרטינו.
ב-2005 נפטר מרטינו בעת הפלגת נופש בדרך לאנטיגואה. קונצרט לזכרו התקיים בקונסרבטוריון ניו אינגלנד ב-8 במאי 2007. חברת נאבונה הוציאה הקלטה של הקונצרט בשנת 2009.
לאצקו
לאצקו (ברומנית: Laţcu נ' ? - 1373) היה שליט נסיכות מולדובה בערך בין השנים 1365–1373, בנו ויורשו לכס המלכות של בוגדאן הראשון. בימיו בירת הנסיכות המשיכה להיות בסירט.
השם לאצקו הוא צורת הקטנה של השם ולדיסלב, לדיסלב או לאסלו.
תחת שלטונו במולדובה התחוללה מערכת תעמולה קתולית אינטנסיבית. שני נזירים פרנציסקנים, ניקולאוס דה מלאסק ופאול דה שווידניץ, שפעלו בטרגו סירט, הצליחו לשכנע את השליט עצמו לעבור לדת הרומית - קתולית (1370).
אחרי שלאצקו, חלק מהבויארים ומהעם עבר בצורה חגיגית לדת הקתולית, הארכיבישוף אנטוני של קרקוב, הכתיר ב-9 במרץ 1371 את הבישוף של סירט, אנדריי. באותה שנה
, ב-3 בספטמבר, האפיפיור גרגוריוס האחד עשר מינה בישוף נוסף - הבישוף של מילקוב. ב-1373 הוקמה בישופות גם בצ'טאטיה אלבה.
האפיפיור הכיר בלאצקו כ"דוכס מולדובה, שעמה ולאכי").
לאצקו היה נשוי לאנה, ולזוג נולדה בת בשם אנסטסיה. מפני שלא נולדו לו בנים לאצקו פנה לאפיפיור, עם בקשה לבטל את נישואיו, אך סורב (במכתב מ-25 בינואר 1372). הנסיכה אנסטסיה נישאה
לרומן הראשון ודרך נישואים אלה עבר שרביט המלוכה במולדובה לידי הענף מושאט של השושלת בוגדאן. רומאן היה, כנראה, בן של שטפאן מושאט, שהיה בן של בוגדאן הראשון.
לאצקו הובא לקבורה בכנסיית בוגדאנה בעיר רדאוץ, על יד אביו, בוגדאן הראשון.
פרחי אהרן
זיטו
ז'וזה אלי דה מירנדה (בפורטוגזית: José Ely de Miranda;; 8 באוגוסט 1932 ברוזיירה שבמדינת סאו פאולו, ברזיל – 14 ביוני 2015 בסנטוס, סאו פאולו, ברזיל), הידוע בכינוי זיטו, היה כדורגלן ברזילאי ששיחק בעמדת הקשר האחורי. זיטו שיחק במדי סנטוס לצד פלה וז'ילמר, בתקופה שסנטוס הייתה אחת הקבוצות הטובות בעולם. הוא ייצג את נבחרת ברזיל במשך 11 שנים, ועזר לה לזכות פעמים בגביע העולם בכדורגל (בשנות 1958 ו-1962).
תארים.
נבחרת ברזיל
סנטוס
אוריאל צימר
אוריאל צימֶר (כתב גם תחת שמות העט ש. אריאלי וא. גיטלין; כ' בכסלו ה'תרפ"א, 1 בדצמבר 1920 – ט' בכסלו ה'תשכ"ב, 17 בנובמבר 1961) היה הוגה דעות חרדי. עבד כמתרגם באו"ם ובחסידות חב"ד. ידוע כמתנגד חריף לציונות. חיבר את החוברת "יהדות התורה והמדינה".
ביוגרפיה.
נולד לאברהם וגיטל צימר בווינה בירת אוסטריה. בדצמבר 1934, זמן מה לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה עם הוריו לארץ ישראל והמשפחה התיישבה בחיפה, שם למד בבית הספר הריאלי. לאחר מכן, כשעברו הוריו לתל אביב, המשיך את לימודיו בגימנסיה הרצליה. חברו לספסל הלימודים היה משה שמיר. בצעירותו התאפיין במעברים מהירים מאידאולוגיה לאידאולוגיה. תחילה היה מרקסיסט נלהב, ולאחר מכן הפך לציוני נלהב, בתחילה כמדיני ולאחר מכן כמעשי.
צימר למד מזרחנות באוניברסיטה העברית בירושלים ובמקביל למד בעצמו שפות. הוא התגורר ליד שכונת מאה שערים, ובעקבות התעניינותו בחוגים החרדים הקנאים הפך לחרדי נלהב. בתחילה השתייך למפלגת אגודת ישראל, ולאחר מכן הפך למתנגד קיצוני לציונות ולמדינת ישראל.
בתש"ב נשא לאישה את רייזל למשפחת שישא, מילדי טהראן. לאחר חתונתם התגוררו בשכונת שערי חסד בירושלים.
בשנים 1948–1949 היה אחראי מערכת העיתון היומי "היומן" של אגודת ישראל הירושלמית, שעורכיו היו מזוהים עם פאג"י, ולאחר מכן ערך את ביטאון פאג"י "הקול". בתשי"ב נזקק לטיפול רפואי בארצות הברית ונסע לשם עם רעייתו. כשהגיע לניו יורק נכנס לרבי מנחם מנדל שניאורסון, האדמו"ר מחב"ד לפגישה ("יחידות") של ארבע שעות. האדמו"ר קרא לו לנצל את כישרונות הכתיבה שלו. צימר תרגם לשפות שונות את "המכתבים הכלליים" שכתב האדמו"ר לכלל היהודים בעולם לפני חגים.
בשנת ה'תשי"ט כתב, על פי הוראת האדמו"ר, תחת שם העט "א. גיטלין", את החוברת "יהדות התורה והמדינה", ובה עמדתו ביחס לציונות ולמדינה. צימר שימש כעורך הראשון של "דער איד", שבועון ביידיש שנקנה בהמשך בידי חסידות סאטמר.
בשנותיו האחרונות עבד צימר כמתרגם, הן עבור האו"ם והן עבור חב"ד. הוא שלט ב-17 שפות: עברית, ערבית, יידיש, אנגלית, צרפתית, גרמנית, איטלקית, ספרדית, הולנדית, פורטוגזית, רוסית, פולנית, צ'כית, רומנית, הונגרית, טורקית ופרסית. היה מיודד עם מזכ"לי האו"ם טריגווה לי ודאג המרשלד, שאמר לו כי הוא "או"ם שלם", בשל השפות הרבות שבהן שלט.
צימר התגורר בויליאמסבורג שבברוקלין, ניו יורק. הוא נפטר לאחרי מחלה ממושכת בט' בכסלו ה'תשכ"ב (1961 בלונדון ונקבר שם, לא הותיר אחריו צאצאים.
על מצבתו נכתב:
רעייתו נישאה בשנית לרב יצחק טוביה וייס, דיין באנטוורפן, ולאחר מכן גאב"ד העדה החרדית בירושלים.
בשנת 1964 הוקם על שמו "שיכון אוריאל" ליד שכונת סנהדריה בירושלים וב-1973 נקרא על שמו רחוב בירושלים.
אחותו היא השחקנית רות פרחי.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
לצקו
תקוע (יישוב מקראי)
תְּקוֹעַ היה יישוב קדום ששכן בגבול שבין מדבר יהודה והר יהודה, כ-10 ק"מ דרומית-מזרחית לבית לחם, ואשר נזכר מספר פעמים במקורות. אף שהיישוב נמצא בנחלת שבט יהודה, הוא לא מוזכר ברשימת הערים שבנחלת השבט בנוסח המסורה של ספר יהושע. יחד עם זאת היישוב מוזכר בנחלת השבט בתרגום השבעים.
אזכורים במקורות.
תקוע מוזכרת מספר פעמים במקורות, להלן אזכוריה העיקריים:
העיר וסביבתה מוזכרות גם בתיאורי מלחמות החשמונאים, בימי המרד הגדול, באיגרות בר כוכבא מנחל חבר, באונומסטיקון של אוסביוס (תחילת המאה ה-4 לספירה) וכן במפת מידבא. בתקופת ממלכת ירושלים שכן במקום יישוב קטן.
על שמה של העיר נקראת הרצועה המזרחית של מדבר יהודה.
תקוע המקראית מזוהה עם ח'רבת א-תקוע הממוקמת על תל תקוע - תל גדול המתנשא לגובה של 825 מטר מעל גובה פני הים סמוך לעיירה הבדואית תוקוע, מכיוון דרום, בצד הדרך העולה מים המלח לכיוון בית לחם וירושלים. בשנת 1977 הוקמה מצפון-מזרח לח'רבת א-תקוע ההתנחלות תקוע.
תקוע (פירושונים)
משולם פייש לאווי
רוברט וייטהיל
פסח ליפובצקי
פסח בן עמרם
מאקסים גורקי
מרכז לבריאות הנפש שלוותה
המרכז לבריאות הנפש שלוותה הוא בית חולים פסיכיאטרי בהוד השרון. המרכז משתייך לשירותי בריאות כללית ומסונף לפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
במרכז יש חמש מחלקות: א', ב', ג', ד' ו-ה', כאשר מחלקה ב' היא מחלקה פתוחה, מחלקה ד' היא מחלקת נוער וכל השאר הן מחלקות סגורות למבוגרים. בנוסף, קיימים במרכז מרפאות חוץ, מערך לטיפול בנזעי חשמל ומערך לאשפוז יום.
היסטוריה.
המרכז לבריאות הנפש שלוותה נוסד בשנת 1956 במגדיאל על ידי קופת חולים כללית והיווה אחד משלושה מרכזים פסיכיאטרים של הקופה. מאז ייסודו, פועל המרכז לבריאות הנפש שלוותה ברציפות ועד היום טופלו בו עשרות אלפי מטופלים. מנהלו הראשון של בית החולים היה היינריך צבי ויניק. רות יפה ניהלה את בית החולים בין השנים 1956–1973. חשיבות רבה ניתנה לעיצוב הסביבה הטיפולית ולהשריית אווירה המקדמת ריפוי, החלמה ושיקום. יפה הרחיבה את פעילותו של בית החולים והקימה בו מרפאת ילדים ונוער ומחלקה לחולי יום. בשנת 1963 הפך בית החולים למחלקה הפסיכיאטרית של בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1986–1997 ניהל את בית החולים מיכה נוימן. לאחר מכן, ועד שנת 2017 ניהל את בית החולים שמואל קרון. החל משנת 2018 מנהל את בית החולים שלמה מנדלוביץ'.
פעילות ושירותים.
תחומי הפעילות העיקריים של בית החולים הם אשפוז פסיכיאטרי וטיפול אמבולטורי. בבית החולים פועל גם מערך מחקר.
מחלקות האשפוז כוללות:
השירותים האמבולטוריים (מרפאות) כוללים:
שלוותה
טוע'רא
טע'רא
טע'ראא
בית הכנסת המרכזי במגדיאל
בית הכנסת המרכזי במגדיאל הוא בית כנסת אשר שוכן במרכזה של כיכר אוסישקין, הכיכר המרכזית במגדיאל שבהוד השרון.
היסטוריה.
מגדיאל הוקמה ב-12 באוגוסט 1924, ובשנת 1929 החליטו התושבים על הקמת בית כנסת ביישוב, אשר יוכל להכיל 250 מתפללים, נוסף לעזרת הנשים. לשם כך ייסדו את "וועד בנין בית הכנסת במגדיאל" אשר החל בגיוס כספים למשימה. הכספים להקמת המבנה, אשר עמדו על סך של 1,500 לירות ארץ ישראליות, הגיעו מתרומות, מהלוואה שניתנה לוועד על ידי הסוכנות היהודית וממכירת צריף הוועד והמגרש עליו ניצב. המתיישבים דחו תוכנית להקמת מבנה מפואר בן שתי קומות, הן בשל עלותה והן בשל כך שזו לא הביאה בחשבון את ייעודו הביטחוני של המבנה.
אבן הפינה למבנה הונחה ב-12 בפברואר 1930 בכיכר המרכזית של היישוב, ממנה יצאו חמשת רחובותיו הראשונים. המבנה בן שתי הקומות הוקם כמבצר - קירותיו העבים עשויים מלבני בטון כהגנה מפני קליעים, במעקה הגג הוכשרו חרכי ירי, והכניסה אליו נקבעה בצידו הצפוני הפונה אל כפר סבא, ממנה לא נשקפה ליישוב סכנה. בית הכנסת נחנך בשנת 1931 בטרם נשלמה בנייתו אשר נמשכה שנים נוספות. ב-1933 הוטל מס מיוחד לשם גיוס כספים נוספים, שנה לאחר מכן הוקמו לידו שירותים, ב-1936 הוא חובר למערכת החשמל ורק ב-1944 הושלמה בניית המבנה.
בית הכנסת שימש לא רק כמרכז חיי הדת במגדיאל, אלא גם שיכן את הוועד המקומי, ולאחריו את המועצה המקומית. במבנה פעלה תחנה של משטרת היישובים העבריים והגג שימש כעמדת קשר ואיתות.
בית הכנסת כיום.