ב-1848 לקחו סטיבנס ועמיתו מג'ורג'יה, רוברט טומבס חלק במסע הבחירות של זאכרי טיילור לנשיאות. השניים התאכזבו וזעמו כאשר התברר שטיילור לא היה גמיש בנוגע להשלכות של פשרת 1850. סטיבנס וטומבס תמכו יחדיו בפשרה הזאת בין מדינות העבדות ומדינות החירות, אף על פי שהם התנגדו להחרגתה של העבדות בטריטוריות החדשות על בסיס הטעה ששטחים אלו שייכים לכל מדינות ארצות הברית. השניים שבו מוושינגטון אל ג'ורג'יה כדי להבטיח את התמיכה מבית. שניהם סייעו מאוד בניסוח ובאישור "מצע ג'ורג'יה" אשר ליכד יוניוניסטים בכל רחבי "הדרום העמוק".
סטיבנס וטומבס לא היו רק בעלי ברית פוליטיים, אלא גם חברים בנפש כל ימי חייהם. סטיבנס תואר כ"אדם צעיר רגיש מאוד בעל הרגלים רציניים של לשאיפות כבירות, של גאווה שיסודה בעוני ובעיסוק חולני בעצמו", ניגוד "לטומבס הבריא, העשיר והעליז. אך חברות מוזרה זו החזיקה מעמד במשך כל ימי חייהם".
באותה עת כבר פרש סטיבנס משורות המפלגת הוויגית, שכן האגף הצפוני שלה לא קיבל את מרותה בנוגע לאינטרסים של הדרום. בג'ורג'יה הוא ייסד יחד עם טומבס והנציג הדמוקרטי האול קוב את "מפלגת האיחוד החוקתית" . המפלגה סחפה את המדינה בהצבעה עבורה, ובפעם הראשונה, נבחר סטיבנס לקונגרס לא בתור ויגי. הוא בילה את שלוש השנים הבאות כיוניוניסט, ולמעשה כעצמאי. הוא התנגד נחרצות לפירוק המפלגה כאשר היא החלה להתפורר ב-1851. המציאות הפוליטית אילצה עד מהרה את היוניוניסטים הדמוקרטים במפלגה ליצור שוב שותפות עם המפלגה הלאומית ובאמצע 1852 השילוב של הדמוקרטים והוויגים הסתיים.
סוגיית הפרישה צצה שוב לחזית הדיון ב-1854, כאשר הסנאטור סטיבן דאגלס מאילינוי פעל לארגון טריטוריית נברסקה, שהייתה מצפון לקו פשרת מיזורי, במסגרת חוק קנזס נברסקה. חקיקה זו עוררה זעם בצפון שכן היא התייחסה לעקרון "ריבונות העם" כהפרה של פשרת מיזורי. אלמלא סטיבנס, החוק ככל הנראה לא היה עובר בבית הנבחרים. הוא עשה שימוש בשיטות אפלות ומאוחר תיאר את התקופה הזאת כ"תהילה הגדולה ביותר בחיי".
מנקודת זמן זו והלאה הצביע סטיבנס יחד עם הדמוקרטים. עד לאחר שנת 1855 לא ניתן היה להגדיר אותו כדמוקרט, ואפילו אז הוא מעולם לא הכריז על כך באופן רשמי. במעבר זה ניתק סטיבנס בצעד בלתי הפיך את קשריו עם עמיתיו לשעבר מהמפלגה הוויגית. כאשר התפרקה המפלגה הוויגית לאחר בחירות 1852, חברו כמה מהוויגים אל "תנועת שאינם יודעים דבר" קצרת הימים, אך סטיבנס התנגד בכל כוחו לתנועה זו בשל החשאיות שלה ובשל עמדותיה נגד המהגרים ונגד הקתולים.
על אף הגעתו המאוחרת של סטיבנס למפלגה הדמוקרטית, עד מהרה הוא תפס בה מעמד בכיר. הוא אף לקח על עצמו את ניהול זמני הדיון בבית הנבחרים מטעם הנשיא ג'יימס ביוקנן במהלך המאבק העקר על הפיכתה של טריטוריית קנזס למדינת עבדות על בסיס חוקת לקומפטון ב-1857. הוא היה פעיל מאוד בהכנת החוק שהציע לקנזס העברה של קרקעות פדרליות בתמורה להסכמתה לחוקת לקומפטון, הצעה שלא התקבלה.
בבחירות של 1858 סטיבנס לא התמודד על בחירתו מחדש לקונגרס. בשנתיים הבאות נשחקה הרגיעה בין הצדדים בנוגע לפרישה וסטיבנס היה יותר ויותר ביקורתי כלפי הקיצוניים בדרום. אף על פי שלמעשה כל הדרום בז לדאגלס כבוגד בזכויות הדרום בשל העובדה שהוא התנגד לחוקת לקומפטון והסתכסך עם הנשיא ביוקנן, שמר סטיבנס על יחסים טובים איתו ואף שימש כאחד האלקטורים מטעמו בבחירות לנשיאות ב-1860.
ב-14 בנובמבר 1860 נשא סטיבנס נאום, שכותרתו הייתה "טענותיו של פורש", ובו הוא אמר:
ערב פרוץ מלחמת האזרחים יעץ סטיבנס להשהות כל פעולה צבאית כנגד ארצות הברית בפורט סאמטר ובפורט פיקנס כדי שהקונפדרציה תוכל לבנות את כוחה ולאגור משאבים.
סגן נשיא הקונפדרציה.
ב-1861 נבחר סטיבנס כנציג לוועידת הפרישה של ג'ורג'יה שדנה בתגובת המדינה לבחירתו לנשיאות של אברהם לינקולן. במהלך הוועידה, וכן במהלך מערכת הבחירות לנשיאות של 1860, סטיבנס, שנודע כ"חכם מליברטי הול" (שם אחוזתו), קרא לדרום להישאר נאמן לאיחוד, והשווה אותו לספינה דולפת אך ניתנת לתיקון. במהלך הוועידה הוא הזכיר לעמיתיו הנציגים שהרפובליקנים הם מיעוט בקונגרס (בעיקר בסנאט) ואפילו עם נשיא רפובליקני, הם יאלצו להתפשר כפי שנעשה בעשורים האחרונים. בשל העובדה שבית המשפט העליון החליט ברוב של 7 מול 2 בתיק דרד סקוט, ייקח לסנאט עשורים כדי לאשר מינויים שיהפכו החלטה זו על פיה. בוועידה הוא הצביע נגד פרישה, אך עמד על זכות הפרישה אם הממשל הפדרלי ימשיך להרשות למדינות הצפון לבטל את חוק העבד הנמלט באמצעות חקיקת "חוקי חירות אישית". הוא נבחר לקונגרס של הקונפדרציה שבחר בו כסגן הנשיא בממשלה הזמנית. לתפקידו זה הוא נכנס כסגן נשיא זמני ב-11 בפברואר 1861 עד אשר נבחר לתקופת כהונה מלאה ב-22 בפברואר 1862 (לאחר הבחירות שנערכו בנובמבר) וכיהן עד מעצרו ב-11 במאי 1865. באופן רשמי הוא כיהן בתפקידו שמונה ימים יותר מאשר נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס, שכן הוא הושבע לתפקידו שבוע לפניו ונעצר יום אחריו.
ב-21 במרץ 1861 נשא סטיבנס את "נאום אבן הפינה" המפורסם שלו בסוואנה, ג'ורג'יה. בנאום זה הוא הכריז שהעבדות היא מצב טבעי של השחורים ואבן היסוד של הקונפדרציה. הוא הכריז שביחס לחוקת ארצות הברית, "הממשלה החדשה שלנו הוקמה בדיוק על בסיס הרעיונות ההפוכים – יסודותיה ניצבים ואבן הפינה שלה מונחת, על האמת הגדולה שהשחורים אינם שווים לאדם הלבן – שהעבדות, הכפיפות לגזע העליון, היא המצב הטבעי והנורמלי שלהם".
ב-1862 הביע סטיבנס לראשונה בפומבי את התנגדותו לממשלו של דייוויס. במשך כל תקופת המלחמה הוא גינה רבים מצעדי המדיניות של הנשיא, כולל גיוס החובה, השעיית חוק הביאס קורפוס, צעדים כלכליים, צעדי מיסוי והאסטרטגיה הצבאית של דייוויס.
באמצע שנת 1863 שלח דייוויס את סטיבנס בראש משלחת לוושינגטון די. סי. כדי לדון בחילופי שבויים, אך ניצחון האיחוד בקרב גטיסברג גרמו לממשל לינקולן לסרב לקבל אותו. עם התמשכות המלחמה והתדרדרות מצבה של הקונפדרציה, דיבר סטיבנס בגלוי יותר ויותר על התנגדותו לממשל הקונפדרציה. ב-16 במרץ 1864 הוא נשא נאום בפני בית המחוקקים של ג'ורג'יה שזכה לדיווח נרחב הן בצפון והן בדרום. בנאום זה הוא תקף את ממשל דייוויס על תמיכתו בגיוס חובה ועל השעיית חוק הביאס קורפוס והביע את תמיכתו בקובץ החלטות שנועדו להבטיח את השלום. מאז ועד לתום המלחמה, כשהוא ממשיך ללחוץ לפעולות שמטרתן הבאת השלום, יחסיו עם דייוויס, שלא היו חמימים עוד מההתחלה, הפכו לגרועים לחלוטין.
ב-3 בפברואר 1865 היה סטיבנס אחד משלושת נציגי הקונפדרציה שנועדו עם הנשיא לינקולן על סיפון ספינת הקיטור "ריבר קווין", במה שנודע כ" וועידת האפמטון רודס", מאמץ עקר לדון בצעדים לסיום הלחימה. סטיבנס ולינקולן היו ידידים קרובים ובעלי ברית במפלגה הוויגית בשנות ה-40 של המאה ה-19. אף על פי שלא הושגה הסכמה על תנאי שלום, הסכים לינקולן לדאוג לאיתור מקומו של אחיינו של סטיבנס, לוטננט ג'ון א. סטיבנס מצבא הקונפדרציה. עם שובו לוושינגטון, הורה לינקולן לשחרר את לוטננט סטיבנס.
סטיבנס נעצר בעוון בגידה בארצות הברית בביתו שבקופורדוויל ב-11 במאי 1865. הוא נכלא בפורט וורן שבנמל בוסטון עד לשחרורו חמישה חודשים לאחר מכן באוקטובר 1865.
לאחר המלחמה.
ב-1866 נבחר סטיבנס לסנאט ארצות הברית על ידי בית הנבחרים הראשון שהתכנס על פי חוקת ג'ורג'יה החדשה, אך הוא לא הורשה לתפוס את מושבו בשל ההגבלות שהוטלו על בכירי הקונפדרציה לשעבר. בין השנים 1868 – 1870 הוא פרסם ספר על ההיסטוריה של ארצות הברית ובו פרס את "המטרה האבודה" של הקונפדרציה: שזכות הפרישה היא חוקית ועל התוקפנות של מדינות הצפון.
ב-1873 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג המפלגה הדמוקרטית מטעם המחוז השמיני של ג'ורג'יה כדי לתפוס את מושבו של אמברוז ר. רייט שנפטר טרם שהחל לכהן בתפקידו. בהמשך הוא נבחר מחדש מטעם המחוז השמיני כדמוקרט עצמאי ב-1874, 1876 וב-1878 ושוב כדמוקרט ב-1880. ב-4 בנובמבר 1882 הוא התפטר מחברותו בבית הנבחרים ובאותו יום הוא נבחר למשרת מושל ג'ורג'יה. תקופת כהונתו כמושל הייתה קצרה. אלכסנדר סטיבנס נפטר ב-4 במרץ 1883, ארבעה חודשים לאחר שהחל לכהן בתפקידו.
בריאותו של סטיבנס הייתה רופפת כל חייו. הוא סבל בעיקר מ"דלקת מפרקים שיגרונית משתקת ומרדיקולופתיה בגבו" אף על פי שגובהו בבגרותו היה 1.70 מטר, משקלו היה לרוב פחות מ-45 ק"ג. לאחר המלחמה המשיכו רוב עבדיו לשעבר לעבוד עבורו, לעיתים עבור שכר נמוך או ללא שכר כלל. קשה לומר אם החלטתם זו של עבדיו לשעבר נבעה מרצון חופשי או מחוסר ברירה על רקע אפשרויות התעסוקה המוגבלות של עבדים לשעבר בדרום העמוק באותה תקופה. עובדים אלו המשיכו להיות איתו עד מותו. אף על פי שהיה כבר זקן וחולה, המשיך סטיבנס לעבוד בביתו ובמטע שלו. לדברי אחד מעבדיו לשעבר, נפל שער על סטיבנס כאשר הוא ועובד שחור אחר עסקו בתיקונו, "ומאז ועד למותו הוא סבל משיתוק". קשה לאמת את נכונותה של עדות זו שכן אותו עבד לשעבר שמסר אותה לא נכח במקום בעת האירוע.
הנצחתו.
דמותו של סטיבנס הופיעה על שטר של 20 דולר של הקונפדרציה.
תאבת מרדאווי
מפרץ נורת' סטאר
מפרץ נורת' סטאר (באנגלית: North Star Bay; בדנית: North Star Bugt; מילולית: מפרץ כוכב הצפון), המכונה גם נמל ת'ול (באנגלית: Thule Harbor) ומפרץ וולסטנהולם (באנגלית: Wolstenholme Bay) הוא מפרץ ליד שפכו של פיורד וולסטנהולם בגרינלנד.
לחוף המפרץ נמצא בסיס חיל האוויר ת'ול.
במפרץ ישנם שני איים גדולים, האי סונדרס והאי וולסטנהולם.
המצר שמדרום למפרץ, בין האי סונדרס לבין גרינלנד, הוא מפרצון בילוט.