מפות קיר היו מאז המאה ה-19, אמצעי לימוד חשוב בשעורי גאוגרפיה בבתי הספר. בארץ בשנות העשרים, הביקוש למפה עברית מקורית הובעה פעמים רבות מפי מחנכים ואנשי מעשה עד אשר מצאה הד אצל נשיא הקרן הקיימת לישראל. גם הפעם נחלץ אוסישקין לעזרת החינוך העברי. וזמן קצר לאחר שעברה הלשכה הראשית של הקרן הקיימת מאירופה לירושלים, ולצידו כיהן יוליוס ברגר, כראש מחלקת התעמולה, החליטו להוציא לאור מפות של ארץ ישראל.
לצורך זה הם גייסו בסוף שנות העשרים את א.י. ברוור הגאוגרף החשוב ביותר שהיה באותם ימים בארץ. כמו כן הם התקשרו עם הוצאת הספרים "אומנות", שהעומדת בראשה גב' שושנה פרסיץ, התלהבה מהרעיון. כך נוצר קשר הדוק בין שלושת הגורמים האלה, שהניב מפות קיר מצד אחד, ומאותן גלופות הוכנו גם מפות הסברה לקרן הקיימת בהדפסות נוספות.
אברהם ברוור (1975-1884) בראשית שנות העשרים חזר לירושלים ופרסם בה את ספרו הנודע "הארץ" (1927), שהפך לספר יסוד רגיונלי של ארץ ישראל. המעבר מן השלטון העות'מאני לשלטון המנדטורי הבריטי פתח בפניו אפשרויות מחקר חדשות : הודות לתנאי הביטחון הטובים ניתנה לו היכולת לסייר בכל חלקי הארץ ולהיעזר במיפוי המדעי החדיש שנערך על ידי השלטונות הבריטיים. על סמך מקורות אלה הכין את המפה הכללית של הארץ, המשמשת עד היום יסוד לכל מפות הקיר של א“י.
התפתחותו המדעית והכרטוגרפית של ברוור, וגיבוש תפיסת עולמו הציונית "נפגשו" בצרכיה של הקק"ל להוצאת מפות הסברה באותן שנים. לפיכך בסוף 1928 החל המשא ומתן בין ברוור ובין הלשכה הראשית.
מסגרת הגבולות הגאוגרפים של מפת ארץ ישראל שהציע ברוור, היו מקובלים על אוסישקין ואנשי הקק"ל. במסגרת זו הארץ תחומה במזרח על ידי קווי אורך 36 וחצי או 37, ובמערב על ידי קו החוף של הים התיכון, נהר הירדן עובר במרכז המפה. היינו, מערכת הניקוז של הירדן, ובעיקר שלושת האגמים (החולה, כנרת וים המלח) המהווים כתמים בולטים בצבעם הכחול במפה, ציינו לפיכך את מרכז הארץ. הגבול הדרומי של המפה המפורטת עבר מדרום לבאר-שבע, והקו הצפוני עבר מצפון לצידון. צורה זו של הצגת תחום הארץ, בגבולותיו המקראיות היה אופייני למפות שהופיעו לפני כינון המנדט הבריטי, וחלוקת המזרח התיכון, כגון במפות בספרי לימוד עבריים מוקדמים.
הפרדת עבר הירדן מתחום הבית הלאומי, וקביעת גבולות המנדט הבריטי, הביאה לעריכת מפות שונות, בהן מערכת הניקוז של הירדן הופיעה בקצה הימני (המזרחי) של המפה, ולא במרכזה, כגון במפה שהוציאה קרן הייסוד בשנת 1925. צורה זו של הצגת הארץ במפות לא תאמה את התפיסות הפוליטיות של אוסישקין, ולכן על מנת להסתייג מחלוקת הארץ, וקביעת גבולות המנדט, המשיכה הקק"ל בהוצאת מפות בהן מערכת הירדן עוברת לאורכן במרכז המפה. הייתה זו איפוא, הצהרה פוליטית באמצעים כרטוגרפיים, דרך נוספת לדה-לגיטימציה של השלטון המנדטורי, והתרסה כנגד התומכים בחלוקת הארץ. לפיכך, בחלק גדול "מהמפות המדעיות" שהפיקה הקק"ל באותן שנים, לא רק שתחומן רחב הרבה יותר מתחום ארץ ישראל המערבית, אלא כמה מגבולות המנדט הבריטי לא סומנו כלל.
הגישה לבחירה קרטוגרפית מנקודת המבט הציונית נעשתה על ידי עורך המפה א.י. ברוור. הוא מציין כי במפה יהיו חמישה צבעים: צבע אחד יהיה מוקדש "לקרקעות היהודיים ולעתיקותיהם (חרבות בתי הכנסת, ערי הכהונה בגליל, עתיקות ירושלים במפה מיוחדת של העיר ". כמו כן הדגיש ברוור שגם ייסמן בסימן מיוחד את "הישובים החקלאיים שלנו (מושבה, קבוצה, מושב, משק הכשרת פועלות ובית ספר חקלאי "
ברוור האמין איפוא, כי מאחר שזוהי מפה מדעית עברית, שהוצאה לצרכים חינוכיים ושימושים כלליים על ידי היישוב העברי ראוי כי הפרטים שיוכנסו אליה צריכים להתאים לקהל היעד ולאידאולוגיה של הקק"ל והמוציאים לאור. הגישה הכרטוגרפית שהציג ברוור, תאמה את מדיניותה ההסברתית של הקק"ל, שנבעה מתפיסת המרחב של ארץ ישראל, כפי שהוצהרה על ידי ראשיה.
עוד לפני שהופיעה לאור מפת הקיר הנידונה, הועברה בקשה על ידי הקרן הקיימת אל מחלקת החינוך של ההנהלה הציונית, על מנת שזו תאשר את השימוש במפה בתוך כותלי בתי הספר העבריים. פניה זו הגיעה לשולחנו של יוסף עזריהו (אוזרקובסקי, 1872-1945) שהיה איש העלייה השנייה, עזריהו היה המפקח על החינוך התיכוני ודמות מפתח בבניית תוכניות הלימודים לבתי הספר העבריים. עזריהו היה קרוב לנושא הגאוגרפיה, ובעל חוש התבוננות חד והגיב בצורה מקצועית לחלוטין גם על נושא הבחירה היישובית, בהתאמתה של המפה לצורכי בית הספר.
כך לדוגמה העיר כי אין לכתוב את שמות המושבות העבריות באותיות גדולות יותר מאלה של שמות יישובים ערביים מאותו סדר גודל של אוכלוסייה. עזריהו אינו מתעלם מהישוב הערבי, וכתב במפורש ללשכה הראשית, כי יש לסמן במפה את כל שמות הערים הערביות בארץ להוציא את ירושלים וחברון, וכמו כן יש לכתוב במפה את השמות הערביים של ההרים הנחלים וכדומה. עזריהו התנגד לתוכנית לסמן על גבי מפת הקיר הראשית את גבולות השבטים, וכן ציון שמם של שבטי ישראל. במקום זאת הציע להוסיף מפית קטנה של שבטי ישראל בשולי המפה. כן ביקש שהמפה לא תדגיש בצבע חזק את אדמות היהודים, כדי לא לטשטש את המידע האחר שמופיעה בה.
הוויכוחים על מהותה הכרטוגרפית של מפת הקיר ומשמעותה לחינוך העברי, לא היו סוף ייסוריה של מפה זו: בשלב מסוים הודיעה "הוצאת אומנות" לקק"ל, כי אין אפשרות להדפיס את המפה בארץ בגלל חוסרים טכנולוגיים של מחלקת המדידות המנדטורית. אבל לבסוף הצליחו להתגבר על הקשיים, ומפת הקיר של הקק"ל, בעריכתו של ברוור, הופיעה בשנת 1932. המפה המשיכה והופיעה בהדפסות נוספות, בגדלים אחדים ולצרכים שונים במהלך שנות המנדט, ושימשה כתשתית למפות קיר רבות נוספות שנעשו על בסיסה מפה זו.
מפת ישראל שעל גבי "הקופסה הכחולה".
"הקופסה הכחולה" לא הייתה רק כלי קיבול לאיסוף פרוטות, או פריט מרכזי בטקסים שפותחו בהשראת הקק"ל, אלא גם מכשיר חשוב להעברת מסר פוליטי. המסר הועבר בעזרת המפה שצוירה (ועדיין מצוירת על גביה) "מפת ארץ ישראל", שהיא מפה הטעונה במטענים של הסברה פוליטית ופרסומת ארגונית בה חזו מאות אלפי ילדים בחינוך העברי שהשתתפו בטקסים של הקק"ל.
עד סוף שנות העשרים, היו "הקופסאות הכחולות" בעלות מספר עיצובים. העיצוב השכיח היה של קופסת פח מלבנית, צבועה בצבע כחול בכל עבריה. על חזיתה הופיעו סמלים ציונים ויהודיים, כ"מגן דוד", או "גור אריה יהודה", וכתובת עם שמה של הקק"ל.
באותם ימים, הייתה נטייה לעטר את שערי הביטאון של הקק"ל – "קרננו", במפות, וכן לעשות פוטומונטז'ים גרפיים מעניינים. בפעם הראשונה מוצאים את השילוב של מפת "ארץ ישראל" על גבי הקופסה, בשער של "קרננו", מחודש חשוון, תרפ"ט, נובמבר 1928. הגרפיקאי של אותה חוברת היה פסח עיר-שי, והוא יצר איור שברקע שלו הופיעה הקופסה הכחולה הקלאסית, ועל גביו מוטלת מפת ארץ ישראל: מהליטני ועד באר שבע ומהים ועד המדבר. בתחילת שנות השלושים, כשניגשו לעצב מחדש את הקופסה הכחולה הקלאסית, אימצו את הרעיון הנ"ל שהופיע ”בקרננו" והקופסה עם המפה מתחילה להופיעה בשנת 1934.
המפה של הארץ, הייתה מצוירת בצבע לבן, ללא גבולות, ובתחום שמשתרע מאזור באר שבע צפונה לתוך לבנון, ומזרחה למדבר. על גבי הרקע הלבן, מופיעה בצורה בולטת באמצע חזית הקופסה, מערכת נהר הירדן ושלושת האגמים (החולה, הכנרת וים המלח). הצבע הלבן אינו מסתיים בחזית הקופסה, אלא גולש ונמרח גם על צידה הימני. המפה שעל הקופסה, מציגה לפיכך, מרחב צבוע בלבן, ללא גבולות, שעוצמתו מוגברת על רקע הצבע הכחול של הים-התיכון. היה במפה זו ביטוי להשקפתו של אוסישקין לגבי תחומה של ארץ ישראל, והתנגדותו לקריעת "עבר הירדן המזרחי" ממנה.
אנשי הקק"ל האמינו כי המפה על הקופסה הכחולה, תחזק את דמותה החיובית, ותסביר את מעשיהם בארץ. באותה העת, במאבק הפנימי בתוך התנועה הציונית, סברו אנשי הקק"ל כי עדיף שידגישו בפרסומים השונים את "האדמות של הקק"ל", שתופרדנה בדרך כרטוגרפית (צבעים עזים) מאדמות שנגאלו על ידי יהודים אחרים – היינו הסקטור הפרטי.
שיטה זו של הדגשת אדמות הקק"ל בצבע חזק, הביאה לתפיסה מהירה יותר של העין את האלמנט הבולט. הבלטת אדמות הקק"ל, נעזרה בעובדה נוספת: אדמותיה היו מרוכזות בכמה גושים גדולים שהייתה בהם רציפות מרחבית בעיקר עמקי יזרעאל וזבולון.
עדות חשובה להשערה כי לא הייתה מיקריות בציורי המפות של הקופסה הכחולה, אפשר לראות בידיעה שהופיעה בשנת 1947, בביטאון "קרננו", שדיווח כי הופיע דגם חדש קופסה כחולה וכך נאמר: "...מפת א"י המצוירת עליה מביאה כבר את הכתמים הצפופים יותר [הדגשה במקור] של אדמות הקהק"ל ושל אדמה יהודית בא"י, והיא ממחישה בבהירות הן את ההתקדמות שהושגה והן שטחי הריק והשממה שעוד מצווים אנו לגאול כדי לתת קרקע תחת רגלינו.."
לא כולם היו שבעי רצון עם העיצוב של מפת ארץ ישראל על הקופסה הכחולה, וכאשר הפצת הקופסה הכחולה בעיצוב החדש התרחב, והיא הגיעה לאוסטריה, עורר העיטור תגובה שלילית, ולכן היא כתבה הלשכה הארצית בווינה ללשכה בירושלים: "האגף הריביזיוניסטי מצא פגם [ובכתב יד, בעברית נכתב: מפת א"י על הקופסה] - עבר הירדן לא נראית על הקופסאות, האם מכך צריך להסיק שהקרן הקיימת ויתרה על עבר הירדן?" תגובת הלשכה הראשית הייתה: