אליצור למד, עבד וכתב עם סלוודור מנוחין , ממייסדי הטיפול המשפחתי. ספרם "מיסוד השיגעון: משפחות, טיפול וחברה" (1991, הוצאת שוקן) יצא לאור גם באנגלית, צרפתית, ספרדית ואיטלקית, וקיבל את פרס אסתר האר של קרן ירושלים עבור תרומה מקורית לפיתוח השירות הקהילתי לבריאות הנפש בישראל. הספר מבוסס על חמש שנות מעקב אחר משפחות לבני נוער עם הפרעה נפשית חמורה, חלקם באשפוז פסיכיאטרי וחלקם בטיפול קהילתי; המעקב מתאר את הקושי של מוסדות האשפוז לעבוד בשותפות עם המשפחה, מגבלותיו של טיפול משפחתי "אדוק" שאינו מעניק תשומת לב מספקת לגורמים אישיים וסביבתיים, והתרומה של הטיפול הקהילתי בגישה מערכתית-אינטגרטיבית למשפחות המתמודדות.
אליצור עוסק בייעוץ מערכתי למנהלים במערכת הציבורית, בתחומי פיתוח שירותים ודרכי טיפול המעודדים מעורבות ושותפות משפחות. הייעוץ המערכתי מלווה בהכשרה והדרכה של אנשי המקצוע, בהתאמת דרכי עבודה בארגון ובמחקר להערכת תוצאות. במהלך עבודתו פעל במסגרת פרויקטים ארוכי-טווח, במהלכם פיתח, יישם וחקר את "מודל משו"ה" (מעורבות, שותפות והעצמה) לבניית ברית עבודה בין מוסדות טיפוליים לבין משפחות. המודל יושם בשירותים ציבוריים שונים:
מחקר.
אליצור הוא חבר סגל האוניברסיטה העברית בירושלים משנת 1991, תחילה במגמה הקלינית של המחלקה לפסיכולוגיה, ומשנת 2006 במגמה לפסיכולוגיה חינוכית וקלינית של הילד בבית-הספר לחינוך. שטחי התמחותו כוללים פסיכותרפיה מערכתית-אינטגרטיבית, הדרכה בפסיכותרפיה, תהליכים משפחתיים, פסיכופתולוגיה התפתחותית, התמודדות עם מחלות ומצבים רפואיים (כולל הפרעת סומטיזציה, אנורקסיה נרבוזה וכאב כרוני), בריאות נפש קהילתית, ובעיות רגשיות והתנהגותיות בילדות ובהתבגרות.
אליצור כתב למעלה משישים פרסומים, בהם מחקרים על הפרעות אכילה ואכילה רגשית, שיקום קהילתי של מתמודדים עם הפרעות נפשיות חמורות, טראומה נפשית, תגובות קרב והפרעה פוסט-טראומתית, תוכניות טיפול בילדים ובני נוער, התפתחות זהות מגדרית הומוסקסואלית והקשר בינה לבין בריאות נפשית ויחסים זוגיים, אילמות סלקטיבית, התנהגות ברוטאלית בקרב חיילי צה"ל באינתיפאדה הראשונה, והקשר בין תרבות של כבוד לבין תוקפנות בקרב בני נוער.
ב-2012 יצא בעריכתו הספר "כתם של עננה קלה: חיילים, צבא וחברה באינתיפאדה" (סדרת קו אדום, הוצאת הקיבוץ המאוחד וספריית הפועלים), העוסק במעשי עוולה בקרב חיילי צה"ל במהלך שירותם בשטחים במבט פסיכולוגי.
יו"ר מועצת הפסיכולוגים.
בחודש מרץ 2010 מונה על ידי סגן שר הבריאות יעקב ליצמן ליו"ר מועצת הפסיכולוגים, הגוף האחראי על יישום חוק הפסיכולוגים וקביעת מדיניות בנושא הפסיכולוגיה בישראל. המינוי התרחש בתקופה של ויכוח שפילג את קהילת הפסיכולוגים בישראל, בין מתנגדי ותומכי תיקון סעיף 9ב' בחוק הפסיכולוגים, תיקון שנועד להתיר לכל פסיכולוג לעסוק בפסיכותרפיה בתחום מומחיותו, ולא רק לפסיכולוגים קליניים. מינויו של אליצור לווה בהתנגדות כמה מאות פסיכולוגים, שאף חתמו על עצומה נגדו, בין השאר בשל עמדותיו התומכות בשינוי סעיף 9ב' בחוק הפסיכולוגים. השינוי בסעיף זה קודם על ידי אליצור במהלך כהונתו ואושר בכנסת בדצמבר 2010.
במאמרים שכתב בין השאר בבלוג "משולחנו של יו"ר מועצת הפסיכולוגים" שפתח באתר פסיכולוגיה עברית, מציג אליצור אג'נדה של מנהל תקין במועצה, שקיפות וייצוגיות לזרמים השונים בפסיכולוגיה. בינואר 2011, לאחר שהביא לאישור המועצה הליך דמוקרטי לבחירת חברי ועדות מקצועיות בפסיכולוגיה (הליך שזכה בהמשך לתמיכת משרד הבריאות וראשי כל המחלקות לפסיכולוגיה באוניברסיטאות והמכללות בישראל), והפסיק לטענתו של אליצור את שיטת "חבר מביא חבר" בוועדות, הביעו ראשי ארגוני הפסיכולוגים הקליניים חשש למקצועיות תהליך ההכשרה ותחום הפסיכולוגיה הקלינית בארץ בשל שינויים אלו, יצאו בקריאה לפיטוריו של אליצור, ובהמשך השביתו את בחינות המתמחים.
לאחר שינוי סעיף 9ב' בחוק הפסיכולוגים, עבד אליצור בשיתוף פעולה עם האקדמיה, משרד הבריאות והוועדות המקצועיות להגדרת לימודי ליבה בששת תחומי ההתמחות בפסיכולוגיה. ביולי 2012 אושרה תוכנית הליבה על ידי המועצה להשכלה גבוהה כמסגרת מחייבת ללימודי הפסיכולוגיה המקצועית בישראל. בנוסף, קידם אליצור במהלך כהונתו שינוי בחוזר מנהל רפואה במשרד הבריאות, המכיר בפסיכולוגים מומחים כמורשי אבחון הפרעת קשב וריכוז.
עיסוקים נוספים.
אליצור עסק מנעוריו בתחום הצילום. בשנות ה-70 למד צילום אצל הרולד פינסטיין בניו יורק. באמצע שנות ה-90 למד עם פרימן פטרסון בקנדה, ולאחר מכן במחלקה לצילום בבצלאל. עבודותיו הוצגו לאורך השנים בתערוכות אישיות במספר גלריות בישראל, בהן גלריית הקיבוץ וגלריית עמי שטייניץ. בעקבות פרויקט משותף עם קבוצת מתמודדים שהוצג בגלריית שטייניץ, כתב את ספרו "תמונות חיים: סיפורם של מתמודדים" (2003, הוצאת שוקן), המציג נרטיבים של התמודדות ועבודות אמנות שיצרו וכתבו המשתתפים בפרויקט, לצד כתיבה מקצועית ואישית של אליצור וצילומיו. הספר זכה בפרס בהט לספר העיון המקורי הטוב לשנת תשס"ב.
מתכנן נוף
שלטון המיעוט
שלטון המיעוט, המכונה גם "שלטון האליטות", הוא מצב שבו קיימת קבוצה בעלת עליונות פוליטית, כלכלית או תרבותית, השולטת במדינה או באזור מסוים, אף על פי שהיא מייצגת רק חלק קטן מהאוכלוסייה הכללית. בדרך כלל קבוצה כזו היא קבוצה אתנית בעלת מאפייני גזע, לאום, דת או תרבות, והיא מחזיקה בכמות בלתי מידתית של מוקדי כוח.
במחקרים אחדים נטען שקיים שלטון מיעוט של האדם הלבן בתוך המערכת הבינלאומית, והם מכנים תופעה זו "אפרטהייד עולמי". האנתרופולוג ויליאם הבילנד ערך מחקר בשנת 1993 על פערי ההכנסות והכוח הכלכלי בין לבנים ושחורים ברחבי העולם, ומצא ש-71% מכלל הרווחים הכלכליים בעולם נעשים על ידי אירופאים ממוצא לבן. נשיא דרום אפריקה תאבו מבקי השתמש במונח "אפרטהייד עולמי" בנאום מפורסם משנת 2002.
תופעת שלטון המיעוט באפריקה לא מוגבלת ללבנים. הדוגמה המפורסמת ביותר של שלטון מיעוט באפריקה היא שלטון שבט הטוטסי ברואנדה ובבורונדי.
ישנם מקרים נוספים של מצבים בהם קבוצת מיעוט תופסת את רוב העמדות הכלכלית, ומשיגה עוצמה כלכלית גבוהה יותר מרוב האוכלוסייה. הדוגמאות הבולטות הן של יוצאי דרום אסיה במזרח אפריקה, והסינים באינדונזיה ומלזיה.
דוגמאות לשלטון המיעוט.
בדוגמאות הבאות מתוארים מצבים בהיסטוריה שבהן מיעוט שלט במדינה, או שקבוצת מיעוט הייתה בעמדת כוח כלכלית או פוליטית יחסית לשאר האוכלוסייה, וכך שלטה בפועל במדינה.
פנחס חורגין
פנחס חוּרגין (באנגלית: Pinkhos Churgin; כ"ה בחשוון תרנ"ה- ו' בכסלו תשי"ח; נובמבר 1894 – 28 בנובמבר 1957) היה פרופסור להיסטוריה וספרות יהודית, נשיא תנועת "המזרחי" בארצות הברית, דקאן ישיבה יוניברסיטי בניו יורק, מייסדה ונשיאהּ הראשון של אוניברסיטת בר-אילן.
קורות חיים.
חורגין נולד ב-1894 ברוסיה לרב ראובן יונה ודבשה חורגין. למד בישיבת וולוז'ין והיה מתלמידיו של הרב רפאל שפירא. בשנת תרס"ה (1905) עלה עם משפחתו לארץ ישראל ולמד בישיבת תורת חיים בירושלים.
בשנת 1915 נסע לארצות הברית, ושם למד לימודים אקדמיים באוניברסיטאות מקומיות. בשנת 1926 נתמנה לראש בית המדרש למורים של ישיבת יצחק אלחנן ("ישיבה יוניברסיטי") בניו יורק. באותה שנה התמנה לעורך העיתון היידי "אונזער שטימע", וכיהן בתפקיד זה במשך שנתיים.
חורגין חקר את ההיסטוריה של עם ישראל והספרות היהודית, והורה תחום זה בישיבה יוניברסיטי. בין תלמידיו: פרופ' יוסף חיים ירושלמי. לימים התמנה לדיקן הישיבה יוניברסיטי. במשך שני עשורים, בין השנים 1933 ל-1954, ערך את אחד עשר כרכי "החורב", קובץ מרכזי לתולדות עם ישראל וספרותו.
בשנות ה-40 היה פעיל בתנועת "המזרחי" בארצות הברית. בשנת 1945 התמנה לסגן נשיא "המזרחי" באמריקה, וב-1949 מונה לנשיאו.
ייסוד אוניברסיטת בר-אילן.
חורגין היה יוזם ומקים אוניברסיטת בר-אילן. הוא ראה בעיני רוחו אוניברסיטה שתהיה בעלת צביון דתי ותתנהל ברוח יהודית. בשנת 1950 ביקר חורגין בישראל ונפגש עם אישים שונים ועם ראשי הציבור הדתי במטרה לקדם את רעיונו. ב-1951 נפגש עם ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון במטרה לרתום אותו לעניין. הממשלה והקרן הקיימת לישראל ניאותו להקצות לאוניברסיטה שטח אדמה ברמת גן, בסמוך לתל השומר. ב-1952 ערך חורגין מסע לגיוס כספים בקרב הקהילות היהודיות בצפון אמריקה לצורך הקמת מבני האוניברסיטה. בי"ד באב תשי"ג (26 ביולי 1953) הונחה אבן הפינה לאוניברסיטה החדשה, שנקראה על שם מאיר בר-אילן, מראשי "המזרחי". בשנת 1954 עלה חורגין לישראל לעמוד בראש האוניברסיטה. פתיחתה הרשמית הייתה לקראת שנת הלימודים תשט"ז (1955–1956).
חורגין נסע לאנגליה כדי לגייס פרופסורים לסגל ההוראה של האוניברסיטה החדשה. בין השאר הוא הצליח להעלות ארצה את פרופ' אהרון הראל פיש, שהורה ספרות אנגלית באוניברסיטת בר-אילן.
חורגין נפטר בה' בכסלו תשי"ח, 28 בנובמבר 1957 בניו יורק, לשם נסע לקבל טיפול רפואי. נקבר בבית העלמין קריית שאול לצד אשתו רוזטה.
משפחתו.
בשנת 1923 נישא חורגין לרוזטה זליגסון (נפטרה שלוש שנים לפניו, בשנת 1954). לזוג נולדו שתי בנות, נעמי ובתיה, שתיהן פרופסוריות. בתו, פרופ' בתיה חורגין, היא מוזיקולוגית, מייסדת המחלקה למוזיקולוגיה בבר-אילן.
אחיו הצעיר של חורגין היה פרופ' גרשון חורגין, שלימד גם הוא בישיבה יוניברסיטי.
הנצחתו.
בשנת 1955, עוד בחייו, ייסדה ישיבה יוניברסיטי קתדרה על שמו.