אורכה הזוויתי של NGC 4596 הוא כ-4 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של מעט יותר מ-60,000 שנות אור, קרוב לשני שלישים מהקוטר של שביל החלב, ומסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-7% ממסת שביל החלב, כאשר כמעט כולה, כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה. בדומה לגלקסיות אחרות מסוגה, בגלקסיה יש מעט מאוד מימן מולקולרי ואטומי, וכמותו מוערכת בפחות מ-30 מיליון מסות שמש, כך שיצירה של כוכבים חדשים מתרחשת בקצב נמוך יחסית שמוערך בכ-3.5 מאיות של מסת שמש בשנה, או מסת שמש בכ-27 שנים. בהתאם לכך, אוכלוסיית הכוכבים בגלקסיה היא די זקנה וגילה הממוצע מוערך בקרוב ל-13 מיליארד שנים והמתכתיות של הכוכבים היא רק כ-60% מזו של השמש. בחלקה המרכזי של הגלקסיה יש מבנה דמוי מוט מרכזי שאורכו הזוויתי כמעט דקת קשת, שממרחקה של הגלקסיה שקול לאורך של כ-15,000 שנות אור. בליבתה של הגלקסיה נמצא חור שחור על-מסיבי שמסתו מוערכת בכ-80 מיליון מסות שמש,
אאוסתנופטרון
אאוסתנופטרון (שם מדעי: Eusthenopteron; משמעות השם: "סנפירים מפותחים מאוד") הוא סוג של דג קדום מהמחלקה בעלי סנפירים בשרניים שחי בסוף תקופת הדבון. הוא היה מאובן מעבר בין הדגים האמיתיים לבעלי ארבע רגליים פרימיטיביים מאוד כמו האיכתיוסטגה. המאובנים שלו נמצאו לראשונה ב-1881 בפארק הלאומי מיגואשה שבקוויבק, קנדה. מאובנים נוספים התגלו באמריקה הצפונית ואירופה ב-3 מינים.
דג זה דמה במראהו להינרייה, אך היה קטן יותר. הוא הגיע לאורך ממוצע של כ-1–1.5 מטר והיה בעל לסתות גדולות, מכסה זימים בולט ומכוסה עור ומספר סנפירים בשרניים לצידי הגוף שעזרו לדג להתקדם במים רדודים. היה לו זנב גדול בעל 3 אונות וזוג סנפירי זנב גדולים בקצה הגוף. בגלל העיניים הקטנות הראייה שלו הייתה חלשה מאוד והוא הסתמך על חישת זרימה סביב גופו במקום. ככל הנראה הוא היה טורף של חסרי חוליות וחולייתנים קטנים ממנו.
מקום ומקומיות (ספר)
מקום וחוסר מקומיות (באנגלית: Place and Placelessness) הוא ספרו של אדוארד רלף (Eduard Relph) אשר יצא לאור בשנת 1976. הספר עוסק במושג ״מקום״ כאלמנט מרכזי בגאוגרפיה, שמסביר את היחסים בין האדם לסביבתו היומיומית. הספר הפך להיות ציון דרך בגאוגרפיה התרבותית וההומניסטית. הוא צוטט מאות פעמים במחקרים בתחומי מדע נוספים, ותורגם לשפות רבות.
הרקע לכתיבת ספר.
מראשית המאה העשרים דיברו הגאוגרפים על חשיבות ה״מקום״ כמוקד ייחודי המבדיל בין גאוגרפיה לבין דיסציפלינות אחרות - כפי שבהיסטוריה נחקר מימד הזמן בגאוגרפיה יחידת החקירה היא המקום. "מהו בדיוק המקום?" האם הוא רק שם נרדף למיקום, או שילוב ייחודי של הטבע והתרבות, או שמא יכול להיות משהו נוסף?
החל משנות השבעים המוקדמות, גאוגרפים כטואן (1974) ואן באטימר ( 1976) לא היו מרוצים ממה שחשבו כהגדרה חלשה מבחינה פילוסופית וחווייתית של המושג המקום. הוגים אלה המכונים "גאוגרפים הומניסטים", חוקרים את המקום כאשר הוא בעל תפקיד מאחד בחוויה האנושית. לחוקרים אלה התווסף אדוארד רלף, שהיה בתחילת שנות השבעים דוקטורנט באוניברסיטת טורונטו ונושא המחקר היה הקשר בין הזהות הלאומית הקנדית לבין הנופים הסימבוליים של קנדה. במיוחד אלה המיוצגים על ידי אגמים ויערות. רלף הגיע למסקנה כי ההגדרה המקובלת למושג ״מקום״ אינה מספקת, חסרת משמעות ושטחית, בייחוד מבחינת חשיבות המקום בחיי אנשים רגילים. איך אפשר להבין מהי התקשרות אדם למקום? איך נבין מהי ״תחושת וזהות מקום״? בשאלות אלה עוסק ספרו של אדוארד רלף.
פנומנולוגיה של מקום ומרחב.
כפי שרלף הדגיש בתחילת הספר, שיטת המחקר שלו היא "פנומנולוגיה של מקום". הפנומנולוגיה היא המחקר הפרשני של החוויה האנושית. המטרה היא לבחון ולהבהיר מצבים אנושיים, אירועים, משמעויות וחוויות כפי שהם ידועים בחיי היומיום. אחד היתרונות של הפנומנולוגיה היא חקירת הדברים המובנים לכאורה מאליהם. כדי לחשוף את המובן מאליו, עלינו לחזור אחורה ולהתבונן בכל העמדות וההנחות המובנות מאליהן, בין אם בתחום ההתנסות היומיומית ובין אם בתחום המבט וההסברים המושגיים, כולל המדעיים.
רלף מתחיל את ניתוחו עם סקירת ההבדלים בין מרחב ( space) ומקום ( Place ). הוא טוען כי, כדי לחקור את הקשר בין ״מרחב״ לחוויית מקום, יש לבחון גם את המרחב במונחים של איך אנשים חווים אותו. מחד גיסא, הוא מזהה צורות של חוויה מרחבית, שהיא אינסטנקטיבית, גופנית, מיידית וקיומית, מאידך גיסא, הוא מזהה צורות של חוויה מרחבית יותר אידיאלית ובלתי מוחשית ומופשטת. רלף מתאר כיצד לכל אחד מהמצבים האלה של מרחב יש עוצמות משתנות בחיי היומיום. המרחב הקיומי מעוגן במבנה התרבותי והחברתי של האדם: כאשר אדם מתרגש ומתרשם מיופייה וקדושתה של קתדרלה גותית או כאשר הוא חווה בצורה נינוחה, בלתי מודעת, סביבה יומיומית כמקום עבודתו.
רלף מדגיש כי במציאות, מצבים מרחביים אינם משלימים זה את זה, אלא כולם חלק בלתי נפרד מהחוויה האנושית בהיותה שלמות חיה, בלתי ניתנת לחלוקה. הוא מסביר שהרעיונות הקוגניטיביים על המרחב המובנים באמצעות מפות עשויים לעזור ליצור את הידע התפיסתי שלנו, אשר בתורו עשוי לסמן את המפגשים המרחביים היומיומיים שלנו בזמן שאנו נעים במקומות אמיתיים.
בשנות השבעים הרעיונות של רלף על קיומם של ״מקומות״ שונים בו זמנית במרחב אחד היה רדקאלי מאוד. הגאוגרפים נטו לראות במרחב מציאות הומוגנית. בעקבותיו, היום מקובלת ההנחה במחקרים גאוגרפיים שמיקום אחד כולל באותה העת מקומות שונים. רלף ראה את המרחב והמקום במובנים דיאלקטיים בחוויה הסביבתית האנושית. משום שהבנתנו את המרחב קשורה למקומות שאנו חיים בהם, שמקבלים משמעות מהקשרם המרחבי.
עומק תחושת המקום.
רלף טען כי ללא הבנה מעמיקה של המשמעות האנושית, יתקשה לתאר מדוע מקום מסוים הוא מיוחד. ללא הבנה נכונה, קשה יהיה לדעת כיצד לשפר מקומות קיימים הזקוקים לכך.
את הקשר העמוק עם מקום, רלף מייחס לזהות של אנשים עם מקום. הוא מתאר את הזהות המתמדת של האדם והמקום במונחים של שלושה מרכיבים:
רלף מדגיש, כי אם נרצה להבין את המקומות באופן יסודי יותר, יש צורך בשפה שבה נוכל לזהות חוויות במונחים של עוצמת המשמעות והכוונה שאדם ומקום משולבים אחד בשני. עבור רלף, עיקר העוצמה היא הזהות עם המקום, שאותו הוא מגדיר באמצעות מושג - מידת ההתקשרות, המעורבות והדאגה שיש לאדם או לקבוצה למקום מסוים.
מקומות, טוען רלף הם אלמנטים בסיסיים בהתנסויות בעולם. לכן תמצית המקום איננה באה ממיקומו בכדור הארץ ולא מתפקודו, אלא ממשמעותו לקיום האישי והקהילתי. אם אדם מרגיש בתוך מקום, הוא או היא מרגישים בטוחים ולא מאוימים, סגורים ולא חשופים, נינוחים במקום לחוצים. רלף מציע שככל שהמקום יורגש עמוק יותר, כך תהיה חזקה יותר הזהות שלנו איתו.
מרכיבי זהות מקום.
ניסיוננו במקום מסוים הוא ישיר וכוללני. אפשר לראות זאת בתיאורים רבים בספרות היפה: לרוב, ההתרחשות והעלילה בעיר מסוימת נפתחות בתיאור יסודות פיזיים של הסביבה - הבניינים, הרחובות, האקלים וכדומה. אלה משמשים כרקע/במה שבה מתרחשת העלילה האנושית. בסיפור הדמויות השונות פועלות בתוך המרחב העירוני המוגדר והמתואר. שכבת נוספת בסיפור היא המשמעות, התחושות והרגשות של האנשים הפועלים במרחב הסיפור. הרקע העירוני הוא קבוע ומקבל עומק מההתייחסות האנושית אליו ואל אנשים אחרים המצויים בו זמנית באותו מרחב עירוני.
מכאן מגיע רלף לנוסחה פשוטה: זהות מקום=עיר+אנשים+משמעות. ההופעה הפיזית (בניין, רחוב, אנדרטה) הפעילות האנושית והמשמעויות הם חומרי הגלם של זהות מקומות. בנוסף לכך, לכל מקום ישנם גם תכונות ייחודיות-אישיות המורכבות מיסודות כלכליים, חברתיים, מההיסטוריה של המקום. זהות מקום יכולה להשתנות אבל תכונותיו הייחודיות יכולות להישאר.רלף טוען כי זהות מקום משתנה בין ״תושב״ לבין ״מבקר״. לכל אחד מהם ישנם אינטראקציות אחרות עם המקום, וכל אחד מהם מביא לאותו מרחב ניסיון חיים אחר. לכל אחד מהם נוצרת זהות שונה של המקום. כל תייר המגיע למקום מסוים, חש אחרת את הסביבה ״כמבקר״, בהשוואה ל״תושב״ שגר במקום, חווה אותו בריתמוס יומי ושנתי. לפיכך, אותם בניינים, חומות, רחובות, סימטאות, בתי קפה, מזג האוויר או גדות הנהר ייצרו תחושות שונות אצל התושב והמבקר.
אותנטיות וחוסר אותנטיות.
רלף בוחן דרכים שבהן ניתן לחוות מקומות בצורה אותנטית או באופן לא אותנטי (מונחים שהושאלו מהפילוסופיה הפנומנולוגית והקיומית). תחושה אותנטית היא "חוויה ישירה ואמיתית של מכלול הזהות של המקומות - לא מתווכת ומעוותת באמצעות סדרה של אופנה חברתית ואינטלקטואלית שרירותית למדי על האופן שבו החוויה צריכה להיות, ולא בעקבות מוסכמות סטריאוטיפיות"
דוגמה טובה לכך היא המחקר המדעי - חוקרים כגאוגרפים או סוציולוגים המנסים לחקור מקומות, שואפים להיות מנותקים מרגשותיהם, ליצור ריחוק מסוים בינם לבין נשוא מחקרם - זאת בשם האובייקטיביות המדעית. למעשה גישה כזאת שנתפסת כאובייקטיבית מבחינה מדעית, מחטיאה את הבנת המקום ואת הבנת האנשים החיים בו.
אנשים וקבוצות עשויים ליצור תחושה של מקום במודע או לא במודע: שכונה עירונית חסרת ייחוד, יכולה להיות מקום אותנטי כמו אתונה ההלניסטית או הקתדרלות הגותיות - שתי הדוגמאות, שעבור רלף, הם מקומות שנוצרו בצורה שתעניק זהות חזקה של מקום. רלף טוען כי בעידן המודרני שלנו, תחושה אותנטית של מקום מושפעת בהדרגה מהיחס הפחות אותנטי למקומות: חיסולם של מקומות ייחודיים ויצירת נופים סטנדרטיים הנובעים מחוסר רגישות למשמעות של מקום.