לאור עברו הקולוניאלי בסודאן, האמין מקמייקל כי עתיד בריטניה קשור בברית עם העולם הערבי. את העניין היהודי לא הכיר, והיהודים נראו לו כנטע זר ומפריע במזרח התיכון. בהשקפתו זו הפך מקמייקל להיות לנציב העליון העוין ביותר כלפי היישוב היהודי מבין הנציבים העליונים, במיוחד התבטא הדבר בפרשת הוצאתו להורג של שלמה בן-יוסף, כשלא נעתר לבקשות הסוכנות היהודית וזאב ז'בוטינסקי לחוס על חייו. בהשפעתו אישר מפקד הצבא הבריטי בארץ ישראל את עונש המוות שהטיל עליו בית הדין הצבאי ובן יוסף הוצא להורג ב-9 ביוני 1938. תחת שלטונו רצח קצין המשטרה הבריטית ג'פרי מורטון את אברהם שטרן (יאיר), מפקד הלח"י, לאחר שנתגלה מקום מחבואו ב-12 בפברואר 1942, דבר שהיה בגדר הוצאה להורג ללא משפט.
בדצמבר 1941 הושמה בהסגר בנמל איסטנבול אוניית המעפילים "סטרומה". האונייה, ועליה 769 מעפילים, פליטים רומנים הנמלטים משואת יהודי רומניה, נשלחה אל חופי הים השחור, לאחר שבמשך עשרה שבועות נעשו מאמצים לאפשר את הגעתה אל הארץ, ועליית הפליטים שעליה, אך השלטונות הבריטים לא איפשרו כניסת העולים, אף אם יקוזז מספר העולים ממכסת הסרטיפיקטים. לאחר עשרה שבועות בהסגר, בפברואר 1942 נשלחה האונייה ללב ים. בהיותה בלב ים טובעה האונייה, כפי הנראה בטעות, על ידי צוללת רוסית, ו-768 מנוסעיה ירדו למצולות. בעקבות פרשה זו פרסמו המחתרות את הכרוז הבא, הנושא את תמונתו של מקמייקל, בנוסח כרוזי ה"מבוקש" שפורסמו באשר ללוחמי המחתרות עצמם:
"רצח! סיר הארולד מק מייכל, הידוע כנציב העליון לפלסטינה (א"י),&lt;BR&gt;מבוקש עבור רצח 800 פליטים יהודים במימי הים השחור באוניה "סטרומה".
ב-8 באוגוסט 1944 ניסו אנשי הלח"י להתנקש בחייו, אך נכשלו בכך. עשרה לוחמים בפיקודו של יהושע כהן ארבו לו על הכביש הראשי ביציאה מירושלים, בסיבוב חד ליד הכפר ליפתא, כשהם מוסווים למודדי כבישים. בהגיע מכוניתו של הנציב, ומלפניה ומאחוריה מכוניות משטרה ובהן שוטרים חמושים, זרקו אנשי הלח"י בקבוק מולוטוב לכביש, שיצר חומת אש שעצרה את השיירה, ופתחו לעברה באש מקלעים. נהגו של הנציב הצליח למלט את המכונית לשטח ראות מת מעבר לצלע ההר וחיי הנציב נצלו, אך אשתו נפצעה. לאחר ניסיון ההתנקשות, פורסמו גינויים מפי הוועד הלאומי והסוכנות היהודית
זמן קצר לאחר מכן הוצב מקמייקל במלאיה (כיום מלזיה) ובשנת 1946 שירת שנה אחת במלטה.
מקמייקל נפטר בקנט, בריטניה.
דוד בן-גוריון אמר עליו:
על אף שנחשב בהיסטוריוגרפיה הציונית לאחד הנציבים העוינים ביותר ליישוב היהודי, ממצאים ארכיוניים שנמצאו בהמשך הראו שלקראת סוף כהונתו הוא מיתן את היחס כלפי היישוב היהודי ותמך בהקמה של מדינה יהודית בארץ ישראל בתוואי השטח של מישור החוף והעמקים הצפוניים. בנוסף לכך מדיניותו הפרו-ערבית נועדה לרצות את היסודות הערביים המתונים בארץ (האופוזיציה) בעוד שאת המופתי הגולה, אמין אל חוסייני, הוא תיעב והתנגד בכל תוקף להחזרתו לגבולות הארץ.
הקפלה הסיקסטינית
פליקס בלוך
פליקס בלוך (באנגלית: Felix Bloch; 23 באוקטובר 1905 - 10 בספטמבר 1983) היה פיזיקאי יהודי אמריקאי יליד שווייץ, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1952.
קורות חייו.
בלוך נולד בציריך והחל ללמוד הנדסה במכון הטכנולוגי של ציריך. לאחר שנת לימודים אחת עבר ללמוד מתמטיקה ופיזיקה. למד אצל ארווין שרדינגר, שלימד באותה עת במכון זה. בשנת 1927, לאחר ששרדינגר עזב את המכון, עבר בלוך ללמוד באוניברסיטת לייפציג תחת ורנר הייזנברג. שם הוא הוסמך לתואר דוקטור לפיזיקה בשנת 1928.
עבודת המחקר שלו הייתה בחלקה על מכניקת הקוונטים של אלקטרונים בגבישים ובחלקה על גילוי תיאורית ההולכה במתכות. בתקופה זו הייתה לבלוך ההזדמנות לעבוד עם כמה מחשובי הפיזיקאים כמו וולפגנג פאולי, ורנר הייזנברג, נילס בוהר ואנריקו פרמי. בלוך החל לעבוד כמרצה באוניברסיטת לייפציג.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, עזב בלוך את גרמניה ועבר לארצות הברית שם החל לעבוד באוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה.
בשנת 1934, בעת עבודתו בסטנפורד, הגה את הרעיון בדבר קיומה של שיטה לקיטוב נייטרונים (באופן חלקי להפריד בין כיווני סיבוביהם החיוביים והשליליים). בשנת 1939, תוך שימוש בשיטה זו, הוא ולואי אלווארז (חתן פרס נובל לפיזיקה 1968) הצליחו למדוד את המומנט המגנטי של הנייטרון (תכונה של השדה המגנטי שלו).
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בלוך היה שותף בפרויקט מנהטן ועבד גם על אמצעי נגד למכ"ם.
עם תום המלחמה שב לאוניברסיטת סטנפורד והמשיך בעבודתו שהובילה אותו, ביחד עם הנסן ופאקרד, לגילוי העקרון של ההשראה הגרעינית (המוכרת בשם תהודה מגנטית גרעינית - NMR). היה זה גילוי חשוב ביותר, שכן הוא עזר לבסס את הקשר בין שדה מגנטי גרעיני, גבישים ותכונות מגנטיות של חומרים שונים.
מאוחר יותר, ההשראה הגרעינית הפכה שימושית בקביעת ההרכב והמבנה של מולקולות, והפכה לשימושית באבחון הרפואי בבתי החולים.
בעבור פיתוח השיטות למדידה מדויקת של מגנטיות הגרעינית ועל התגליות שנעשו בעזרת שיטות אלה, זכה בלוך, במשותף עם אדוארד מילס פרסל, בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1952.
בשנת 1954 מונה בלוך למנהל CERN שהוקם אז.
בלוך נפטר בשווייץ בספטמבר 1983.
קשריו עם ישראל.
בתחילת 1954 נענה בלוך להזמנה לכהן בחבר הנאמנים של מכון ויצמן למדע, ובשנת 1955 הוא הגיע לביקור בישראל. במאי 1958 הוא השתתף בחנוכת המכון הגרעיני של מכון ויצמן. בתחילת 1960 הוא הגיע כמרצה אורח לסמסטר באוניברסיטה העברית. בפברואר 1962 הוא הוכתר בתואר ד"ר לשם כבוד על ידי האוניברסיטה העברית.
חוקי הנרמול
מיכה
מִיכָה הַמֹּרַשְׁתִּי הוא דמות מקראית. לפי המתואר בתנ"ך, הוא היה נביא שפעל בממלכת יהודה ובממלכת ישראל באמצע תקופת בית ראשון. הוא ניבא בימי יותם, אחז וחזקיהו מלכי יהודה, והיה עד לרעידת האדמה שהתרחשה בתקופת מלכותו של עוזיהו מלך יהודה (מיכה א, ג-ד), ב-750 לפני הספירה בקירוב. ספרו, בן שבעת הפרקים, הוא השישי בקובץ התרי עשר, וממוקם בין ספר יונה לספר נחום. בין נבואותיו יש נבואות פורענות וגם נבואות נחמה, אולם בעיקר הוא מתבלט בדברי התוכחה שלו אל ראשי העם ומושליו. מיכה היה אחד מ"ארבעה נביאים שנתנבאו באותו הפרק" - כפי שאמרו חז"ל, כלומר שפעלו באותה תקופה - הושע, ישעיהו, עמוס ומיכה (ומיכה כנראה היה הצעיר מביניהם). אף על פי שאירועים היסטוריים (דוגמת מסעות צבא אשור בארץ ישראל) לא נזכרים במפורש בספרו, ניכרת בבירור השפעתם על נבואותיו, וגם מסגרת התקופה משתלבת היטב עם ספרו.
פרטים אישיים.
הכתוב לא מוסר פרטים אישיים רבים על מיכה. נכתב כי היה "מֹּרַשְׁתִּי" כשהכוונה, כך נראה, לבן העיר מוֹרֶשֶׁת גַּת או מָרֵשָׁה. מבין השורות אפשר להסיק עוד פרטים אחדים אודות מיכה: משלושה נימוקים אפשר להסיק שהיה בן המעמד הנמוך: ראשית, הוא לא מתערב כלל בענייני מדיניות, ולא מנסה להשפיע על המלכים לבצע או להימנע ממהלכים מדיניים כלשהם – זאת בניגוד לנביאים בני תקופתו כישעיהו בן אמוץ. שנית, מיכה מכנה את המעמד הנמוך בעם בתואר "עמי", ולא קורא לאנשיו בכינויים בעלי הקשר שלילי שנפוצו בקרב נביאי תקופתו, דוגמת "עניים" או "אביונים" – ומכאן אפשר להסיק שהוא עצמו חי בקרב מעמד זה. שלישית, שם אביו לא נזכר, בשונה מהושע וישעיהו.
מאידך, ייתכן כי מיכה היה בן למשפחת נביאים שפעלה ממרשה. נביא נוסף מעיר זו היה אליעזר בן דודוהו, אשר הוכיח את יהושפט מלך יהודה על שיתוף הפעולה שלו עם אחזיהו מלך ישראל.
התגובות לנבואתו.
על התגובות לנבואתו ניתן ללמוד משני מקורות: ספר מיכה עצמו, וסיפור על ירמיהו הנביא, המופיע ב.
בספר מיכה ניכר שהתנגדו למיכה ולא קיבלו את נבואותיו, וכנראה אף לעגו לו וביזו אותו: "אַל-תַּטִּפוּ, יַטִּיפוּן", אומר מיכה, וממשיך: "לֹא-יַטִּפוּ לָאֵלֶּה, לֹא יִסַּג כְּלִמּוֹת" (). פירוש: האנשים להם מטיף מיכה "מטיפים" לו שלא להטיף להם, על פי דבריו, והוא נסוג בבושה. הוא ממשיך ואומר "לוּ-אִישׁ הֹלֵךְ רוּחַ, וָשֶׁקֶר כִּזֵּב, אַטִּף לְךָ לַיַּיִן וְלַשֵּׁכָר - וְהָיָה מַטִּיף הָעָם הַזֶּה" ().
לעומת זאת, בסיפור המסופר ב נראה שנבואתו של מיכה עשתה רושם כביר על שומעיה: כשירמיהו הוכיח את העם (שנים רבות אחרי מיכה), ורצו להוציא אותו להורג בשל כך, נזכרו זקני הארץ בנבואת מיכה ובחזרתו בתשובה של העם בעקבותיה: "וַיָּקֻמוּ אֲנָשִׁים מִזִּקְנֵי הָאָרֶץ, וַיֹּאמְרוּ אֶל-כָּל-קְהַל הָעָם לֵאמֹר: 'מִיכָה הַמּוֹרַשְׁתִּי הָיָה נִבָּא בִּימֵי חִזְקִיָּהוּ מֶלֶךְ-יְהוּדָה, וַיֹּאמֶר אֶל-כָּל-עַם יְהוּדָה לֵאמֹר: 'כֹּה-אָמַר ה' צְבָאוֹת: צִיּוֹן שָׂדֶה תֵחָרֵשׁ, וִירוּשָׁלַיִם עִיִּים תִּהְיֶה וְהַר הַבַּיִת לְבָמוֹת יָעַר'; הֶהָמֵת הֱמִתֻהוּ חִזְקִיָּהוּ מֶלֶךְ-יְהוּדָה וְכָל-יְהוּדָה?! הֲלֹא יָרֵא אֶת-ה', וַיְחַל אֶת-פְּנֵי ה' - וַיִּנָּחֶם ה' אֶל-הָרָעָה אֲשֶׁר-דִּבֶּר עֲלֵיהֶם'" (). מכאן נראה בבירור, שקהל השומעים, ובראשו חזקיהו המלך, חזר בתשובה בעקבות דברי מיכה. יתרה מזאת, חזרה בתשובה זו נזכרה שנים רבות לאחר מכך כמופת לנבואה מוצלחת. למעשה, זוהי הפעם היחידה בתנ"ך כולו שנביא מצוטט בספרו של נביא אחר. יש להעיר שנבואה זו מופיעה בשינויים קלים בספר מיכה עצמו ().