מרצל קומור (במקור כהן, שהפך בסגנון ההונגרי-אוסטרי לקוֹהְן, בהונגרית: Komor Marcell; פשט, 7 בנובמבר 1868 – דויטשקרויץ, 29 בנובמבר 1944) היה אדריכל הונגרי-יהודי שנרצח בשואה. קומור יחד עם דז'ה יאקאב ואדן לכנר, היו דמויות מרכזיות בסגנון האר נובו באדריכלות הלאומית ההונגרית שיזם אדן לכנר שהיה המבוגר משלושתם.
משפחתו.
אביו היה הרב שאלאמון קוהן (שלמה כהן), אמו הייתה לואיזה אייבנשיץ (או אייבנשוץ). להוריו נולדו שבעה ילדים: איזידור, זיגפריד, ארנולד, דיולה, קמילה, רגינה ומרצל. כילד שמיני הם גידלו ילד מאומץ כבנם פאל אוילקי שהפך לימים לרופא הבטבי של המלכה וילמה של הולנד. מרצל קומור היה בן המשפחה המפורסם מכולם.
ביוגרפיה.
קומור סיים את לימודיו בשנת 1891 מהאוניברסיטה לטכנולוגיה וכלכלה של בודפשט. תחילה עבד במשרד האדריכלות של דייזה ציגלר ואחר כך אצל אלאיוש האוסמן לבסוף התמקם אצל אדן לכנר. אצלו השתתף בעיצוב הפנים של המוזיאון לאמנות שימושית ובהכנת התוכנית שזכתה בפרס הראשון של המכון הגאולוגי. בשנת 1897 פתח משרד משותף עם דז'ה יאקאב שפעל עד שנת 1918. זו הייתה התקופה המוצלחת ביותר בחייו, הוא ושותפו זכו במספר מכרזים ואת תוכניותיהם אלה גם יישמו, בנו, על פי רוב.
הם תכננו בנייני מגורים, מבני ציבור, את בית כנסת בסובוטיצה, בשנת 1902, את ארמון התרבות והיכל העירייה בטרגו מורש, את מלון הנשר השחור באוראדיה בשנים 08–1907, לאחר 1930 פנתה האדריכלות שלו לנטיות מודרניסטיות. עדות לכך היא וילה שתכנן ביחד עם בנו יאנוש קומור ברחוב ארוואצ'קה 4 בבודפשט. גם פעילותו העיתונאית הייתה משמעותית. הוא ייסד בשנת 1901 דו שבועון בשם עיתון הייזמים שקומור היה עורכו הראשי. הוא הביע דעה שהאדריכלות ההונגרית המודרנית יכולה להתפתח רק באמצעות שילוב של מוטיבים לאומיים, צורות מסורתיות וטכנולוגיה מודרנית. בסוף שנות העשרים העביר את עריכת מגזין היזמים לבנו יאנוש, וממנו צמח במהרה מגזין האדריכלים האוונגרדי הנודע "חלל וצורה".
בשנת 1944 גורש מרצל קומור על ידי השוטרים ההונגרים או על ידי אנשי מפלגת צלב החץ החמושים. הוא נשלח כנראה ברגל באחת מצעדות המוות בודפשט-הדיישהאלום (סתיו 1944) לכיוון מערב הונגריה אל הגבול אוסטריה-הונגריה ונמסר שם לידי האס אס. הוא הנרצח באוסטריה בסוף נובמבר 1944.
"הבית שבו גר הוכרז כאחד מבנייני הטלאי הצהוב בקיץ 1944. משפחות יהודיות רבות עברו לבית מדירותיהם ברחבי העיר. מרצל קומור נשאר לדור בבית. באמצע נובמבר יצא לבקר את אחותו קמילה ברחוב פאלק מיקשה. אנשי צלב החץ עצרו אותו כנראה והצעידו אותו ברגל למערב המדינה לכיוון הגבול האוסטרי. הוא נרצח באוסטריה (דויטשקרויץ). הוא היה בן 76".
יצירותיו.
מבנים ועיצוב תחרויות עם דז'ה יאקאב:
פרנק בארט
פרנק אלויסיוס בארֶט (באנגלית: Frank Aloysius Barrett; 10 בנובמבר 1892 — 30 במאי 1962) היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי ממדינת ויומינג. במרוצת השנים ייצג בארט את ויומינג בית הנבחרים של ארצות הברית, אחר כך היה מושלהּ, ולבסוף כיהן מטעמה בסנאט של ארצות הברית.
ביוגרפיה.
בארט נולד באומהה שבנברסקה, למשפחה בת שמונה נפשות. הוריו היו פטריק ג'יי בארט ואליזבת א' קורן בארט. אמו והוריה היגרו אל ארצות הברית מאירלנד. בארט למד משפטים באוניברסיטת קרייגטון ובמקביל ללימודיו הגבוהים עבד בדואר. במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס בארט לצבא ארצות הברית ושירת שם במשך שנתיים. ב-21 במאי 1919 נישא בארט לאליס קת'רין דונוגואה והזוג הצעיר עבר לעיירה לוסק שבמזרח ויומינג.
לאחר שהגיע ללוסק, החל בארט את הקריירה המקצועית שלו בתחום המשפטים, ושימש כתובע מחוז ניוברארה בשנים 1922–1934. הוא כיהן בסנאט של מדינת ויומינג משנת 1933 עד 1935, ולאחר מכן היה חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת ויומינג. הוא התמודד לראשונה למשרה פדרלית ב-1936, אך הפסיד לפול גריוור. הוא התמודד בשנית לקונגרס של ארצות הברית ב-1942 והפעם נבחר, וכיהן שם עד 1950. בינואר 1951 הושבע בארט למושל ויומינג. הוא התפטר מהתפקיד ב-1953 לאחר שנבחר לסנאט של ארצות הברית בבחירות 1952, כאשר הביס את הסנאטור הוותיק המכהן מהמפלגה הדמוקרטית, ג'וזף או'מאהוני. בארט עצמו הפסיד בבחירות לאחר כהונה אחת בלבד בידי אחד מועזריו לשעבר של או'אהוני, גייל מקגי.
ב-17 בפברואר 1956 נפטרה רעייתו אליס ממחלת הסרטן. נולדו להם ארבעה ילדים יחד, שאחד מהם נפטר בינקותו. ב-4 באפריל 1959 נישא בשנית, לאוגוסטה ק. הוגן. בארט השלים את כהונתו בסנאט ב-1958, והפסיד בפער קטן בבחירות. ב-1959 מונה ליועץ הראשי של מחלקת החקלאות של ארצות הברית וישב במועצת המנהלים של התאגיד "קומודיטי קרדיט". בנו, ג'יימס אמט בארט, היה שופט בכיר בבית המשפט הפדרלי העשירי לערעורים של ארצות הברית ושופט בית הדין לביקורת מודיעין חוץ בוושינגטון הבירה.
בארט אובחן כחולה לוקמיה ב-15 במאי 1962, ונפטר 15 יום לאחר מכן, בן 69 במותו. הוא נטמן בבית העלמין העירוני של לוסק. בארט היה קתולי אדוק, והיה חבר במסדר אבירי קולומבוס.
בית הכנסת במריבור
בית הכנסת במריבור (בסלובנית: Sinagoga Maribor) הוא בית כנסת שנבנה במהלך המאה ה-13 בעיר מריבור, סלובניה. כיום משמש המקום כמוזיאון. בית הכנסת, הממוקם במרכז האזור בו היה בימי הביניים הגטו היהודי (Židovska ulica) של העיר, הוא אחד מבתי הכנסת העתיקים באירופה שעדיין קיימים ואחד משני בתי הכנסת היחידים בסלובניה.
היסטוריה.
בית הכנסת הוזכר לראשונה בשנת 1345 וככל הנראה נבנה לקראת סוף המאה ה-13. המבנה הנמצא סמוך לחומות העיר היה חלק מקומפלקס שכלל את בית הקברות היהודי, מגורי הרב וישיבה. המגדל המבוצר הסמוך, שהיה חלק ממגדלי החומה, זכה לכינוי "המגדל היהודי" (Židovski stolp). מקווה הטהרה היה בנוי מהצד החיצוני של החומה על גדות נהר הדראווה.
בשנת 1497 גורשו יהודי מריבור. הקהילה התפזרה בכל רחבי אירופה, במיוחד באיטליה. בשנת 1501 הוסב מבנה בית הכנסת לכנסייה קתולית. המבנה, ששימש בעבר למגורי הרב, שימש את הכומר. חלק נוסף בצד המזרחי של המבנה שימש למגורי השמש.
בשנת 1785 במהלך שלטונו של הקיסר יוזף השני הוחרמה הכנסייה ועברה לשמש כמחסן צבאי. בשנת 1811 נמכר המבנה לבעלות פרטית. עד שנות השמונים של המאה ה-20 שימש המקום כמחסן סחורה, מרתף יינות, בית חרושת למברשות, סטודיו לאומנות ודירת מגורים.
בין השנים 1992–2000 עבר המקום שיפוץ מקיף שכלל שחזור של ההיכל שנבנה בסגנון אדריכלות גותית. בשנת 2001 נפתח במקום מוזיאון המוקדש לתולדות הקהילה והתרבות היהודית בעיר. האתר נוהל התחילה על ידי המוזיאון האזורי של מריבור. החל משנת 2011 מתנהל המקום כמוסד ציבורי עצמאי המנוהל על ידי "המרכז לתרבות יהודית-בית הכנסת במריבור". בשנת 2015 הכריז הממשל הסלובני על המקום כאתר מורשת תרבותי.
וילהלם גקה
וילהלם גקה (בגרמנית: Wilhelm Göcke; נולד ב-12 בפברואר 1898 בשוולם, הקיסרות הגרמנית. נהרג ב-20 באוקטובר 1944 בפונטנה לירי, איטליה) היה שטנדרטנפיהרר באס-אס, אובר-שטורמבאנפיהרר בוואפן אס אס, מפקד מחנה הריכוז ורשה ומפקד מחנה ריכוז קובנה.
ביוגרפיה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה עזב גקה את בית הספר והתנדב לצבא בגיל 16. הוא נחשב תלמיד מבטיח, אך עקב המלחמה לא שב לרכוש השכלה פורמלית. הוא זכה לדרגת "לויטננט" ואחרי סיום המלחמה היה חלק מהפרייקור של ליצו.
גקה הצטרף למפלגה הנאצית (חבר המפלגה הנאצית מספר 335,455). בשנת 1931 הצטרף גקה לאס-אס (מספר חבר 21,529). מאפריל 1933 היה חלק מהאס-אס שטנדרטה (1st SS-Standarte) .
מיוני 1942 היה גקה מנהיג מחנה העבודה נרוויק בנורווגיה. מיולי היה מנהל המחסן במאוטהאוזן. מיולי 1943 היה מפקד מחנה הריכוז ורשה. בספטמבר 1943 מונה למפקד מחנה הריכוז קובנה. גקה היה בתפקיד זה עד לחיסול הגטו ב-13 ביולי 1944.
לאחר מכן שירת גקה תחת מפקד האס אס והמשטרה אודילו גלובוצניק ב, שם פעל האס-אס נגד פרטיזנים. גקה נהרג באוקטובר 1944.
ח'רבת אבו טוין
ח'רבת אבו טוין היא חורבה של מצודה מתקופת הברזל, בתחום ממלכת יהודה. המצודה נמצאת במורדות המערביים של הר חברון, מצפון מערב לכפר עציון שביהודה ושומרון. באתר שני חלקים: מבנה גדול היושב על ראש כיפה הצופה על עבר עמק האלה וקבוצת בתי מגורים שהוקמה על אוכף למרגלות הגבעה. המצודה הוקמה לכל המוקדם במאה ה-9 לפנה"ס, לאחר פילוג ממלכת ישראל המאוחדת. הכפר התפתח בסמוך למצודה ושניהם המשיכו להתקיים עד שהכפר חרב עם חורבן בית ראשון. המצודה המשיכה להיות בשימוש, עד שניטשה ונושבה רק לתקופה קצרה בעת שיבת ציון, ב.
האתר נתגלה בשנת 1974 במהלך סיור שקיימו זאב קלאי ועמיחי מזר יחד עם תלמידים של החוג לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים, במורדות המערביים של הר חברון. האתר נחפר על ידי מזר בשתי עונות קצרות בשנים 1974-1975.
מיקום.
המצודה נמצאת על ראש גבעה טרשית בגבוה של 670 מטרים מעל פני הים. הגבעה היא חלק מרכס אליו היא מתחברת מחלקה הדרום מערבי, ומשאר חלקיה היא מוקפת במדרונות תלולים. בצד המזרחי של הגבעה זורם ואדי אל-עבהרה, שהוא יובל של נחל גדור, המתחבר אל נחל האלה שבעמק האלה. החיבור שבין הגבעה לרכס הוא אוכף, שעליו נמצאים הבתים של הכפר העתיק הסמוך. הגבעה משקיפה מערבה, לכיוון השפלה. ניתן לראות ממנה את האתרים בעזקה, שוכה ותל גודד. בראות טובה אפשר גם לצפות בתל לכיש ומרשה.
המצודה.