רוחמה מרטון לקחה חלק מאז שנת 1962 בהקמתם של ארגונים רבים הפועלים בתחום זכויות האדם, בדגש על הזכות לבריאות וזכות האישה, ובתחום השלום. בשנים 1990-1976 הייתה חברה ב"מועצה הישראלית-פלסטינית לשלום", קידמה מאמצי דו-שיח, סמינרים ופגישות עם נציגי אש"ף, מתנדבת במרכז התל אביבי לנשים נפגעות תקיפה מינית. הייתה חברה "באזרחים למען התקווה" (אל"ה) - קבוצה לקידום שוויון חברתי של תושבי שכונת התקווה בתל אביב. בשנים 1981-1980 הייתה מייסדת-שותפה של "שטח משוחרר" - קבוצה שפרסמה טור שבועי בעיתון הארץ שעסק בבעיות של החברה הישראלית. בשנים 1984-1982 הייתה מייסדת-שותפה של "הוועד נגד המלחמה בלבנון", שיזמה פעולות עממיות להתנגדות למלחמת לבנון. בשנים 1984-1983 הייתה מייסדת משותפת של "אלטרנטיבה", שהוקמה כארגון דו-לאומי וחוץ פרלמנטרי, לקידום השלום דרך הפתרון של שתי מדינות. בהמשך הייתה בין המקימים של המפלגה הרשימה המתקדמת לשלום, שהכניסה שני נציגים לכנסת. בשנים 1987-1984 הייתה מייסדת-שותפה של פורום, "מרצים מאוניברסיטת תל אביב", ארגון אוניברסיטאי למען שלום וזכויות אדם. ב-1988 יסדה את "עמותת רופאים ישראלים-פלסטינים לזכויות אדם", ארגון זכויות האדם הפועל נגד הכיבוש ולהגנת זכויות אדם בשטח הבריאות.
בשנים 1991-1989 הייתה מייסדת משותפת של "פלסטינים וישראלים נפגשים לשלום". סמינרים מאורגנים וקבוצות דיון על מנת לסייע בקיום פגישות לצורך התקדמות בתהליך השלום. בשנת 1989 הייתה מייסדת משותפת של "הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל", הקיים עד היום ונועד ליצור שדולה לעצירת העינויים בישראל. הייתה ממקימי "ועד נגד סגירת אוניברסיטת ביר זית". בשנת 1989 הייתה מייסדת משותפת של "אימות", ארגון של עובדים ועובדות בתחום בריאות הנפש למען שלום. ב-1993 הייתה מייסדת משותפת של "אחת מתשע: נשים למען נשים בסרטן השד" - שיצרה שדולה וקבוצות תמיכה של נשים למען נשים החולות בסרטן השד, עמותה הפועלת עד היום. בשנת 2005 הייתה מייסדת שותפה של "הוועד למען אסירים פוליטיים". בשנת 2006 הייתה מייסדת משותפת של "ICRR", הוועד הישראלי לזכויות תושבים. כמו כן הייתה חברה בוועד המנהל של "הוועד המתאם הבינלאומי של האו"ם לארגונים הלא-ממשלתיים הפלסטיניים".
מרטון תומכת בקידום חרם על ישראל, כחלק מקמפיין BDS. ב-2008 השתתפה בשבוע האפרטהייד הישראלי בלונדון. בעקבות פעילות זו, קראו חברי כנסת ממפלגות הימין להפסקת מימון ציבורי ומתן הטבות מס לעמותת "רופאים למען זכויות אדם", שייסדה מרטון. ב-2017 הביעה תמיכה ב-BDS מספר פעמים נוספות, ואמרה בהתייחס לכך: "זה עניין לבוגדים. והבוגדים של היום הם הגיבורים של מחר. מי שלא מוכן לשלם את המחיר הזה לא יודע להיאבק. בלי לשלם מחיר אתה נלחם רק על היופי שלך. ובעיניי כל עוד הכיבוש נמשך, האפרטהייד נמשך, זה לא משנה אם אתה קצת יותר יפה או קצת פחות יפה. זה לא מעניין ולא מאבק". גם בנאומה ב"צוותא" ב-2 באפריל 2019, עם קבלת הפרס על שם פרופ' ישעיהו ליבוביץ' לשנת 2019, דיברה רוחמה מרטון על שלטון האפרטהייד הישראלי ועל תנועת ה-BDS.
רופאים לזכויות אדם.
ב-1988 ייסדה מרטון את עמותת רופאים ישראלים-פלסטינים לזכויות אדם שלימים שינתה את שמה לרופאים לזכויות אדם (ר.ל.א.). היא גיבשה סביבה קבוצה של רופאים ישראלים ופלסטינים והקימה ארגון שפעיליו עובדים בשיתוף פעולה ומתוך שוויון גמור עם עמיתים פלסטינים למען מטרה משותפת של מאבק נגד הכיבוש וקידום זכויות אדם והזכות לבריאות. מאז, היא מהווה את הרוח החיה והמצפן של עבודת העמותה. רופאים לזכויות אדם רואה בכיבוש סוג של מחלה הגורם לאי צדק והפרת זכויות אדם. הארגון עוסק בפעולה רחבה בשמירה ובהגנה על זכויות האדם, עם התמקדות בזכות לבריאות. רוחמה מרטון הנחילה לעמותה הבנה רחבה של המושג בריאות - לא רק כ"היעדר מחלה", אלא ברוח הגדרת ארגון הבריאות העולמי - כמצב של "רווחה פיזית, פסיכולוגית וחברתית".
לאורך שנות פעילותה תרמה רופאים לזכויות אדם רבות לשיח הציבורי של זכויות האדם בישראל, והגיעה להישגים במאבקיה להגנה על זכויות אדם בכלל וזכויות בריאות בכלל, כשהיא מתמקדת בהבטחת הזכות לטיפול רפואי הוגן ושוויוני ובהגנה על זכות האדם לשלמות הגוף, לכבוד ולבריאות הנפש.
עבודתה הציבורית הביאה את מרטון לשיתוף פעולה עם ארגונים פלסטינים ובינלאומיים העוסקים בבריאות הנפש ובזכויות האדם. היא חברת הנהלה של המרכז לבריאות הנפש בעזה. שותפותה עם עמיתים מארגונים של רופאים לזכויות אדם באירופה ובארצות הברית הובילה ליצירת "רשת ארגונים בינלאומית לבריאות ולזכויות אדם" ב-1992. מאז ועד עתה רוחמה מרטון היא חברת הנהלה של גוף זה. היא הוזמנה פעמים רבות למפגשים באו"ם (בז'נבה, בווינה, בשטרסבורג, בניו יורק ועוד) בהקשרים העוסקים בזכויות אדם.
פרסומיה.
במשך כל השנים עוסקת רוחמה מרטון בהרצאות ובכתיבת מאמרים העוסקים בהפרת זכויות אדם, עינויים, בריאות נשים, זכויות נשים ובניתוח פסיכולוגי של החברה הישראלית. פרסומיה כוללים את המאמרים הבאים:
פול שריידר
פול ג'וזף שריידר (באנגלית: Paul Joseph Schrader; נולד ב-22 ביולי 1946) הוא תסריטאי ובמאי קולנוע אמריקאי. בשנת 2022 זכה בפרס אריה הזהב על מפעל חיים. הפרס יוענק לו במסגרת פסטיבל הסרטים של ונציה ה-79, שיתקיים בין התאריכים 31 באוגוסט–10 בספטמבר 2022.
ביוגרפיה.
שריידר נולד בגרנד ראפידס, מישיגן שבארצות הברית, למשפחה קלוויניסטית אדוקה ממוצא גרמני והולנדי. שריידר גדל בבית מחמיר ונאסר עליו לצפות בסרטים בילדותו. בגיל מסוים הוא מרד נגד משפחתו ועזב את הנצרות. שריידר למד לתואר ראשון בפילוסופיה עם התמחות בתאולוגיה.
למד לתואר שני בלימודי קולנוע במכון הסרטים האמריקאי, אליו התקבל בהמלצת של מבקרת הקולנוע פולין קייל. עד 1975 הוא עבד כמבקר קולנוע ופרסם את התזה שלו על "הסגנון הטרנסצנדנטאלי בקולנוע" שבו הוא ביטא את הערכתו לבמאים הזרים רובר ברסון ויסוג'ירו אוזו.
נשוי בפעם השנייה.
קריירה.
ב-1975 שריידר ואחיו לנרד מכרו את תסריטם "היאקוזה" לאולפני קולומביה בסכום גבוה. ההצלחה נתנה לשריידר את ההזדמנות להצטרף לקבוצת הבמאים הצעירים שהתחילה לשנות את הוליווד בשנות ה-70, וכללה יוצרים כמו בריאן דה פלמה, מרטין סקורסזה, ג'ורג' לוקאס וסטיבן ספילברג.
למרות הצלחתו כתסריטאי, שריידר עבר משבר אישי בתקופה זו. לאחר שהתגרש מאשתו הוא שקע בסמים, אלכוהוליזם ודיכאון. הוא גר במכונית שלו במשך תקופה מסוימת. בסופו של דבר אושפז. לאחר תום אשפוזו ובהשראת האירועים בחייו, החל שריידר בכתיבת התסריט לסרט "נהג מונית". את כתיבת התסריט השלים תוך כעשרה ימים. בין היתר התבססה כתיבתו על פרשת ניסיון ההתנקשות הכושל במושל אלבמה ג'ורג' וולאס בשנת 1972, פרשה אליה נחשף שריידר במהלך אשפוזו. הוא גילה עניין במשפט וכן ביומנו של המתנקש ארתור ברמר, שקטעים מתוכו התפרסמו בעיתונות באותה עת. הצלחתו של הסרט, שזכה בין היתר בפרס האקדמיה לקולנוע לסרט הטוב ביותר ובפרס דקל הזהב, תרם להמשך הקריירה של שריידר. כמו כן, הצלחה זו תרמה להחלטתו של שריידר להתחיל לביים.
שריידר המשיך לכתוב תסריטים לסרטים נוספים של מרטין סקורסזה, בהם "השור הזועם" (עליו היה מועמד לפרס האקדמיה לקולנוע על התסריט) ו"הפיתוי האחרון של ישו" (1988).
בשנת 1978, ביים את סרטו הראשון "אנשי הצווארון הכחול" ("Blue Collar") שכתב (שוב עם אחיו). וב-1980 כתב וביים את "ג'יגולו אמריקאי".
בשנת 1985 ביים את "מישימה - החיים בארבעה פרקים", סרט עלילתי-ביוגרפי על חייו של הסופר היפני יוקיו מישימה.
בשנת 1988, ביים סרט המבוסס על סיפורה של פטי הרסט, נכדתו של איל העיתונות ויליאם רנדולף הרסט. קורבן חטיפה שזמן קצר לאחר מכן הפכה לפושעת בעצמה: היא שדדה בנק ונשלחה לכלא.
בשנת 2007, עמד בראש חבר השופטים של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
בשנת 2008, ביים שריידר את הסרט "אדם בן כלב", עיבוד לספרו של יורם קניוק בן אותו השם, שצולם בחלקו בישראל.
בשנת 2013, ביים את הסרט The Canyons, על פי ספר מאת ברט איסטון אליס, בכיכובה של לינדזי לוהאן.
לאורך השנים זכה שריידר במגוון פרסים, בהם פרס גילדת הכותבים האמריקאית על הישגיו בכתיבה בשנת 1999, פרס שפנר של מכון הסרטים האמריקאי לשנת 2005 ועוד. בשנת 2019, היה מועמד לראשונה לפרס האוסקר על התסריט לסרטו "הכנסייה החדשה" (First Reformed) בכיכובו של אית׳ן הוק.
בשנת 2021 ביים את הסרט "סופר הקלפים" (""), בכיכובם של אוסקר אייזק וטיפאני האדיש. הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים של ונציה וזכה לשבחים רבים על ידי המבקרים.
דוכסות בראבנט
דוכסות בראבנט (בהולנדית: Hertogdom Brabant, בצרפתית: Duché de Brabant) הייתה דוכסות שהתקיימה במרכז ארצות השפלה כמדינה עצמאית בין השנים 1183–1477, וכחלק מממלכת הבסבורג עד הרפורמות של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשיאה, כללה דוכסות בראבנט פחות או יותר את האזורים הכלולים היום במחוזות בראבנט הפלמית, בראבנט הוולונית, בריסל ואנטוורפן בבלגיה, וכן את מחוז צפון בראבנט שבהולנד.
הערים החשובות ביותר בדוכסות היו בריסל, אנטוורפן, לוון, ברדה, 'ס הרטוחנבוס, ליר, טילברך ואיינדהובן.
מקור השם ב-Bracha (שפירושו אולי "חדש") ו-Bant ("מחוז").
היסטוריה.
רקע.
בתקופה הרומית השתייכו אזורים אלו לפרובינקיות גאליה בלגיקה וגרמניה תחתית, וישבו בהם בני שבטים קלטיים. במהלך נדידת העמים, התיישבו באזורים אלו שבטים גרמאניים אשר שמו קץ לשלטון רומא באזור.