ענן האלקטרונים באיור מופיע על כל אטום חמצן לסירוגין, ולכן כל אחד מאטומי החמצן טעון שלילית בצורה פחות חזקה; מסיבה זו, הפרוטון החיובי שעזב (לאחר הדה-פרוטונציה של הקבוצה הקרבקוסילית) נמשך פחות ליון הקרבוקסילט, דבר שהופך אותו ליציב יותר. לעומת זאת, כאשר אלכוהול מתפרק ליון אלקוקסיד שלילי ולפרוטון חיובי, לא נוצר רזוננס; לאטום החמצן יש מטען שלילי המושך בחוזקה את הפרוטון שעזב, ועל כן צורה זו של יון אלקוקסיד פחות יציבה.
מסיבה זו, לחומצות קרבוקסיליות יש pH נמוך יותר מאשר לכוהלים, וככל שמספר הפרוטונים בתמיסה גדול יותר, כך קטן ה-pH.
ארנון
נפת רחובות
נפת רחובות היא נפה במחוז המרכז במדינת ישראל. &lt;br&gt;
בירת הנפה היא רחובות, והעיר הגדולה ביותר בה היא ראשון לציון.
נפת רחובות נחלקת לשני אזורים:
שטח הנפה הוא 324 קמ"ר. מבחינה גאוגרפית היא מוכלת במישור החוף והשפלה.
נתונים סטטיסטיים.
על-פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה נכון לשנת 2019 אוכלוסיית הנפה מונה כ-619,731 נפש. מתוך אוכלוסיית הנפה 618,697 הם יהודים ואחרים, ו-1,034 הם ערבים.
הלנה רוריך
הלנה רוריך או ילנה איוונובנה רריך, בלידתה: ילנה שפושניקובה (ברוסית: Рéрих או Рëрих; 12 בפברואר 1879 – 5 באוקטובר 1955) הייתה סופרת רוסית. ידועה בעיקר בשל כתיבתה על רעיונות רוחניים ותאוסופיים, בהם הלמידה הרוחנית "אגני יוגה".
ביוגרפיה.
רוריך נולדה בסנקט פטרבורג למשפחת האצולה גולנישצ'ב-קוטוזוב. ב-28 באוקטובר 1901 היא נישאה לצייר הרוסי ניקולאי רוריך. לרוריך נולדו שני בנים: יורי רוריך, שנולד ב-1902 באוקולובקה, בעת שרוריך הייתה במשלחת ארכאולוגית; וסוויאטוסלב רוריך, שנולד ב-1904 בסנקט פטרבורג. יורי רוריך היה לימים חוקר תרבות טיבט ששלט ביותר מ-30 שפות, וסוויאטוסלב היה לצייר נודע.
בשנת 1916 עזבה רוריך עם בעלה את רוסיה, ובעקבות המלצת הרופאים בשל מחלת ריאות קשה של ניקולאי, עברו לפינלנד. ב-1919 עברו לאנגליה, שם החלו לפעול במסגרת קבוצה שעסקה ב"אתיקה חיה" ולמידה רוחנית שהייתה בסיס ל"אנגי יוגה". ב-1920 הגיעו לארצות הברית כדי להציג את ציוריה של רוריך בתערוכה. בשנת 1923 יצא הזוג למסע של ארבע שנים במרכז אסיה, שהחל בהודו והמשיך בסין, רוסיה, מונגוליה וטיבט. במסע זה פגשה רוריך את מהטמה מוריה, מומחה לתאוסופיה, ומאז הקדישה את חייה לנושא.
בני הזוג התיישבו ב-1928 בהודו, ורוריך הקימה שם "אורוסווטי" (בסנסקריט: "אור של כוכב הבוקר"), מוסד ללימודי ההימלאיה, שהתפתח בהמשך למוסד בינלאומי נודע.
בשנת 1927 הוציאה רוריך בעילום שם את הספר "יסודות הבודהיזם", בעיר אורגה (אולן בטור) שבמונגוליה. הספר יצא בשנית ב-1940 בריגה, תחת שם העט נטליה רוקוטובה.
בספריה פיתחה רוריך את רעיונותיהם של הלנה בלבצקי ושל האגודה התאוסופית, וסיפקה נקודות מבט והסברים חדשים לתורה התאוסופית. כמו כן תרגמה מאנגלית לרוסית את עבודתה של בלבצקי "הדוקטרינה הסודית". כמו בלבצקי, כיבדה רוריך את מהטמה מוריה, ראתה בעצמה כשליחה ומוסרת דברים בלבד ושייכה למוריה את כל הרעיונות הרוחניים שכתבה. ה"למידה הרוחנית" החשובה ביותר שכתבה רוריך הייתה "אַגני יוֹגָה" או "למידת אתיקה חיה", שיטת יוגה ולמידה רוחנית-פילוסופית העוסקת בכל תחומי החיים, מחיי היומיום ועד לבעיות כלליות ביקום.
לאחר מות בעלה ב-1947, ניסו רוריך ובנה הבכור לחזור למולדתם רוסיה ולהפיץ את רעיונותיהם, אך בקשותיהם הרבות להיתר כניסה לא נענו על ידי השלטונות הסובייטיים. הם התיישבו במזרח ההימלאיה, שם היא מתה ב-1955.
אברהם גולדברג (צייר)
אברהם גולדברג (1906, פולין - 1980, רמת אביב) היה צייר ישראלי.
הצייר היהודי מבין ציירי ישראל.
אברהם גולדברג נולד בפולין, בנם של יוסף ורבקה-שיינדל, עלה לארץ ישראל בגיל 16. כעבור זמן נסע ללמוד ציור בארצות הברית ובפריז, שני מקומות בהם ביקר לתקופות ממושכות פעמים אחדות והציג שם מעבודותיו. כבר אז נודע כאמן ארץ-ישראלי המצייר "ציור יהודי", כשהכוונה היא להצביע על היותו בעל התייחסות מיוחדת ברגישותה למה שמכונה בניסוח ספרותי, "הנשמה היהודית". ההגדרה הזו לגביו תופשת משום שהוא יותר מאחרים התמקד בנושא אחד, זכרונות מבית אבא ואמא שחרב. בחו"ל יצר קשרי עבודה וידידות עם אמנים מהשורה הראשונה ואלה פתחו לפניו דלתות. למרות זאת העדיף תמיד לחזור לארץ והמשיך כאן ביצירת עולמו המיוחד. הארץ הייתה מבחינתו ביתו האמיתי האחד והיחיד. אך בכל מקום בו חי המשיך לצייר את עולמו בדיו, בפסטל ובצבעי שמן. חלק ניכר מעבודותיו כמו אלה המוצגות באתר זה, נגזרות מתחום הציור המיניאטורי.
חוקר תולדות האמנות הארץ-ישראלית והמבקר הנודע ד"ר חיים גמזו כתב עליו בין היתר בספרו "ציור ופסול בישראל":
אמן שהנציח את זכרונותיו.
ההתייחסות של הביקורת המקצועית לגולדברג נעשתה תמיד מנקודת מוצא של מי שבציוריו משמר גחלת לוחשת של עולם שעלה באש. מעולם הוא לא השתמש במושג "שואה". אבל הייתה תחושה בדרך עבודתו היומיומית שהוא רואה בציוריו שליחות מיוחדות, המנציחה את ה"איך" - איך זה היה לפני. מפני ש"אחרי" צמחו דברים שונים לחלוטין שהוא לא מצא כוח בנפשו לגעת בהם. הדרך שלו להתמודד עם תוצאות מלחמת העולם השנייה נמצאה לו בדבקות בעולם זכרונותיו המאוכלס בדמויות שכמו נמחקו. רק מעת לעת הוא חרג מדמויותיו וצייר נושאים אחרים כאילו נזקק לפרספקטיבה כדי לבחון את עצמו בעשייתו מזווית ראייה שונה. אבל תמיד חזר לדמויות המוכרות לו ואתן גם לרקע המסתורי והאפלולי שלהן.
את ציוריו המיניאטוריים הוא צייר כשמצא עצמו נרדף על חייו בפריז הכבושה במלחמת העולם השנייה. אין לבוא בשעריה ואין לצאת מהם. ידידים סידרו לו מקלט בחדרון צר עם גומחת מטבח זעירה ושם צייר בצבעי פסטל שחבריו הצליחו להשיג עבורו. את קופסות הסיגריות שלו הפך על פניהן וצבע בצבעיו את משטחי הקרטון הלבנים על שולחן קטן כמעט כלוח שח. בנוסף לדמויות שלא הרפה מהן הוא גם צייר דוממים אחדים ונופים של שדות משתרעים למרחקים, הזויים כחלומות, על גבול המופשט, כאילו ביקש אי-שם מנוחה לעצמו. משנשאל גולדברג על תנאי מצוקתו בפריז ויכולתו המוגבלת לצייר במקום בו מרפק פוגע מיד בקיר, השיב: "כשצייר רוצה לצייר הוא ייעשה זאת גם מתחת לשולחן".
"רמברנדט היהודי".
עוד בחייו כינו את אברהם גולדברג "רמברנדט היהודי". נדמה היה שהצליח לגלות את מקור האור המופלא של רמברנדט כשהתחיל לחשוף את מה שד"ר גמזו כינה "נופי הנפש" שלו. פרופ' ב. ססיל רות הסכים עם דעתו של גמזו בספרו "האמנות היהודית" והוסיף כי מצא בעבודותיו גם מרוחו של הצייר יוסף ישראלס. ציוריו של גולדברג מעידים כי הבין טוב מרבים אחרים את סודות הנפש היהודית, ולא רק מבחינת הנושא והעלילה בלבד, אלא בעיקר הצליח להקנות תחושה למתבונן ביצירותיו שהוא מצא דרך לבטא את המימד הנעלם של הנשמה הערטילאית; עלה בידו ליצור את הרושם העמוק הזה באמצעות הניגודיות המתעתעת ומסקרנת שנוצרת בין הצבעים השונים ומשחקי האור והצל. הוא פעל כבמאי של תיאטרון שהוא בנה לעצמו. מבין הקלעים האפלים ידע לחשוף לעין הצופה את הכתם הבהיר, המדבר, כשהוא מעלים את הבלתי-חשוב ומטמיע אותו ברקע, כצייר היודע היטב גם את סודות וערך העמעום של אמנות מופשטת.
הסטודיו - בית וועד לציירים.
ביתו של גולדברג ברחוב קרני ברמת-אביב, היכן שחי ויצר, נודע גם כמקום בו נפגשו לעיתים קרובות אמנים ידועים, אספנים וסוחרי אמנות (לציוריו של גולדברג היו דורשים רבים וניתן למצוא אותם כיום במוזיאונים שונים ברחבי-עולם ואצל אספנים פרטיים בארץ ומחוצה לה). גם אמנים שהתייחסותם לצד האידאולוגי של האמנות היה שונה לחלוטין משלו ונמנו עם החדשנים ומייסדי קבוצת "אופקים חדשים" כאביגדור סטימצקי ופנחס אברמוביץ, נמנו עם אלה המשחרים לפתחו. שיחות מרתקות התנהלו שם בנושא יוצר ויצירה. בסיומו של אחד המפגשים האלה בהם השתתף גם הסופר והצייר עמוס אריכא, הוא שאל את מורהו בעבר אביגדור סטימצקי, אם אין תפישתו את האמנות שהיא שונה משל גולדברג, מפריעה לו להגיע איתו לתמימות-דעים לגבי נושאים שנויים לעיתים במחלוקת חריפה. תשובתו של סטימצקי הייתה כי: "אין להבדל הזה בתפישות האמנותיות כל חשיבות לגבי הסכמות או אי-הסכמות, מפני שבסופו של דבר שנינו ציירים וחשוב לנו הדיאלוג המפרה, וזה העיקר. זהו הבסיס המשותף שלנו. מה גם שתמיד אפשר ללמוד משהו מגולדברג".
הצייר היהודי-אמריקני הנודע אברהם וואלקוביץ , חלוץ הציור האמריקני המודרני (ידועה במיוחד סדרת רישומיו שהתמקדו ברקדנית איזדורה דאנקן), היה מיודד עם גולדברג והעריכו כאמן חשוב ויוצא-דופן, ולא פעם הדגיש את יושרו האמנותי שתפישתו האמנותית רחבה ביותר, וכל דרך ביטוי שונה משלו נחשבת בעיניו כל עוד הוא מזהה את האמת ביסודה. "בדרך זו של קבלת האחר והשונה הוא שלם עם עצמו. הציור שלו ושל חבריו הציירים הוא תמצית חייו," אמר עליו וואלקוביץ. כעבור שנים, ב-1979 כשנודע לגולדברג כי חלה במחלה ממארת, הוא הוכיח עד כמה צדק וואלקוביץ כאשר סירב לקבל טיפולים שיגזלו ממנו איכות חיים מהזמן שעוד נותר לפניו למגעים אחרונים ביצירותיו. תמיד טען כי מבחינתו ציור נעשה "גמור" רק כשהוא נרכש ונלקח לתמיד מהסטודיו שלו. אך כל עוד הוא ברשותו הוא יכול לחזור ו"לגעת" בו ואולי אף לשפרו בעוד משהו שנחשף לעיניו. עד ימיו האחרונים "נגע" בעבודותיו ונפטר בביתו כפי שרצה והוא ערירי.
הנצחה.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו של אברהם גולדברג ברחוב יהודה קרני 25 בשכונת רמת אביב.
האלווין