הופמן פון פאלרסלבן כתב את המילים בשנת 1841. הלחן של היידן נכתב ב-1797 ושימש כהמנון האימפריה הרומית הקדושה. לאחר שהאימפריה פורקה על ידי נפוליאון בונפרטה היה השיר להמנון הלא רשמי של אוסטריה.
בעת פרסומו ניכר היה כי השיר מיועד להיות מושר לצלילי הלחן של היידן, מאחר שפון פאלרסלבן פרסם את המלים יחד עם תווי הלחן של היידן. הלחן של היידן החל את דרכו כשיר בשם Gott erhalte Franz den Kaiser, שהוקדש לפרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. היידן כתב את השיר ב-1797, וייתכן שהוא שילב בו חלקים משיר עם קרואטי בשם Stal se jesem. הגרסה המקורית נכתבה לקול בליווי גולמי לפסנתר. מעט לאחר מכן עיבד המלחין את היצירה לתזמורת, ומאוחר יותר ביסס עליו פרק וריאציות ברביעייה אופ' 76 מס' 3, המכונה כיום "הקיסר". גרסה זו היא כיום הגרסה המוכרת ביותר של השיר. ב-1799 פרסם היידן גם גרסה לפסנתר סולו של פרק הווריאציות מן הרביעייה.
השיר נכתב בימים בהם גרמניה לא הייתה מדינה מאוחדת אלא אוסף של הרבה מדינות קטנות, וביטא את שאיפתו של פון פאלרסלבן לגרמניה חזקה ומאוחדת. בעת כתיבתו נחשב הטקסט מהפכני ובעל קונוטציה ליברלית, מאחר שקריאה לאיחוד גרמניה לוותה בדרך כלל בקריאה לחופש העיתונות וזכויות אדם אחרות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ב-11 באוגוסט 1922, התקבלו כל שלושת בתי השיר כהמנון הלאומי של רפובליקת ויימאר של גרמניה. באזור הכיבוש הבריטי של חבל הריין נאסרה השמעת ההמנון ללא אישור השלטון הצבאי, מחשש להתעוררות סערת רגשות.
לאור מלחמת העולם השנייה ניתן אמנם לקבל מהבתים הראשונים של השיר קונוטציה של מסר מיליטריסטי חבוי, אך זו לא הייתה כוונתו הראשונית של פון פאלרסלבן. ב-1921 נכתב בית רביעי לשיר, אך הוא לא נתקבל כחלק מההמנון הלאומי.
בתקופה גרמניה הנאצית היה נהוג לשיר רק את הבית הראשון, שהתאים מבחינה אידאולוגית להשקפה הנאצית, ומיד אחריו את שיר הורסט וסל.
לאחר מלחמת העולם השנייה אסרו המנצחים על שירה בציבור של השיר, ובשנים הראשונות גרמניה המערבית הייתה מדינה ללא המנון. ב-29 באפריל 1952 ביקש הקאנצלר קונראד אדנאואר מנשיא גרמניה המערבית לאשר את השיר "Das Lied der Deutschen" כהמנונה הרשמי של גרמניה המערבית כאשר מושר הבית השלישי בהמנון בלבד.
ב-2 במאי 1952 אישר הנשיא תיאודור הויס את ההחלטה, אך לא באופן רשמי, כך שבאופן רשמי גרמניה המערבית נותרה חסרת המנון. במקרים בהם היה צורך בהמנון הושר הבית השלישי מתוך "Das Lied der Deutschen" לקול לחנו של היידן. עם איחוד גרמניה הפך השיר, עדיין באופן בלתי רשמי, להמנון גרמניה המאוחדת.
שני הבתים הראשונים של השיר לא מושרים בציבור עקב הקונוטציות הלאומניות שהם עשויים לעורר, אף שדבר זה שכיח בהמנונים לאומיים, עקב הרגישות הגרמנית לגילויי לאומנות. להעדפת הבית השלישי יש סיבה דיפלומטית. בבתים הראשונים מוזכרים תווים גאוגרפיים של גבולות גרמניה הרצויים כפי שנראו לפון פאלרסלבן באמצע המאה ה-19, לפני שהייתה מדינה גרמנית מאוחדת. לפי השורה
"Von der Maas bis an die Memel, Von der Etsch bis an den Belt", הגבול המזרחי הוא נהר ממל (כיום ניימן) הנשפך לים בעיר ממל (כיום קלייפדה בליטא), עמוק בתוך האזור הבלטי. הגבול המערבי נמתח בתוך בלגיה והולנד של היום, לאורך נהר המז; פון פאלרסלבן נמנע במתכוון מלהזכיר את נהר הריין על מנת שלא לגעת בנושא אלזס-לורן; הגבול הדרומי מקיף את דרום טירול שבשטח איטליה, והגבול הצפוני הוא כמעט ללא שינוי חוץ מהרצועה שמוזכרת בשיר, שהיא כיום בתחום דנמרק.
תה ארל גריי
תה ארל גריי (באנגלית: Earl Grey tea) הוא תערובת תה שחור המבושמת בשמן אתרי הממוצה מקליפת ברגמוט. תערובת תה פופולרית זו נקראת על שם צ'ארלס גריי, רוזן גריי השני.
על פי המסופר, קיבל הרוזן גריי במתנה מדיפלומט כלשהו תה בטעם שמן ברגמוט. תפוז ברגמוט הוא פרי הדר ריחני, המשמש יותר לבישום מאכלים אחרים מאשר למאכל כמות שהיא. האגדה כוללת בדרך כלל פקיד סיני אסיר תודה, אך תערובת תה זו נעשתה לראשונה מתה הודי שחור ותה ציילוני. עם השנים תערובות שונות שימשו להכנת תה ארל גריי.
התה התגלה כאיכותי עד כדי כך שצ'ארלס גריי, רוזן גריי השני ביקש מחברת המסחר לתה "טוויינינגס" ליצור תערובת תה שדומה לזו שקיבל. חברת "טוויינינגס" מכרה את "תה ארל גריי" הראשון בשוק הבריטי - וקראה לו על שמו של הארל מגריי. הארל גריי שלהם הוא תערובת של תה סיני, תה דרג'ילינג הודי, תה ציילוני ואפילו קמצוץ של לפסנג סושונג.
חברת "טוויינינגס" מייצרת תה דומה בשם "ליידי גריי" שמכיל תפוזים מסביליה, לימון וברגמוט.
תה ארל גריי היה התה האהוב על דאגלס אדמס, מחבר סדרת ספרי מדריך הטרמפיסט לגלקסיה.
שימוש כנותן טעם.
ארל גריי משמש כנותן טעם בעוגות ובממתקים. למשל חברת נסטלה ייצרה ממתק שוקולד מסדרת קיטקאט בטעם ארל גריי (שווק ביפן בלבד). ליצירת רטבים משתמשים בדרך כלל בתמצית שמכינים משקיות התה. לשימוש במיני מתיקה משרים את העלים בחמאה מותכת ולאחר שהטעם נספג מסננים את העלים.
מלקולם אקס
מלקולם אקס (באנגלית: Malcolm X; 19 במאי 1925 - 21 בפברואר 1965) נולד בשם מלקולם ליטל (Malcolm Little) ונודע גם בשם אל-חאג' מאלִכּ אל-שבאז (בערבית: الحاجّ مالك الشباز) היה פעיל זכויות שחורים רדיקלי ומנהיג אפרו אמריקאי בולט. מעריציו ראו בו מנהיג אמיץ שהתבטא נגד האמריקאים הלבנים במילים קשות בשל פשעיהם נגד האמריקאים השחורים. מבקריו האשימו אותו בהטפה לגזענות, עליונות שחורה, אנטישמיות ואלימות. הוא כונה אחד האמריקאים-אפריקאים המשפיעים ביותר בהיסטוריה, וב-1998 הכתיר הטיים מגזין את "האוטוביוגרפיה של מלקולם אקס" כאחד מעשרת ספרי העיון המשפיעים ביותר במאה ה-20.
מלקולם אקס נולד באומהה שבנברסקה. אירועי ילדותו, שבכללם תוכחותיו של אביו בנוגע לגאוותם של השחורים, הצורך באי-תלותם וחוויותיו שלו עצמו באפליה גזעית, מילאו תפקיד משמעותי בחייו הבוגרים. כשהיה בן 6 מת אביו, וכשהיה בן 13 אושפזה אמו בבית חולים פסיכיאטרי. אחרי שחי אצל מספר משפחות אומנות, היה מעורב במעשי פשע בבוסטון ובניו יורק. ב-1946 נידון לשמונה עד עשר שנות מאסר.
בעת מאסרו הצטרף מלקולם אקס לתנועה האפרו-אמריקאית "אומת האסלאם", ולאחר שחרורו ב-1952 היה לאחד ממנהיגי הארגון ודוברו הראשי. במשך קרוב לתריסר שנים הוא היה הפנים הפומביות של קבוצה שנויה במחלוקת זו. המתח בינו לאלייז'ה מוחמד, ראש "אומת האסלאם", הוביל לעזיבתו של מלקולם אקס את הארגון במרץ 1964. לאחר מכן הוא הרבה לסייר ברחבי אפריקה והמזרח התיכון וייסד את הארגון הדתי "Muslim Mosque, Inc." (המסגד המוסלמי בע"מ), ואת הארגון החילוני "Organization of Afro-American Unity" (הארגון לאחדות אפרו-אמריקאית), שדגל בפאן-אפריקניזם. פחות משנה אחרי שעזב את אומת האסלאם, נרצח מלקולם אקס בידי חברי הארגון בזמן שנשא נאום בניו יורק.
האמונות שביטא מלקולם אקס השתנו במהלך חייו. כדובר אומת האסלאם, הוא הטיף לעליונות שחורה ולהאלהת מנהיגי הארגון. הוא גם דגל בהפרדה של השחורים והלבנים באמריקה, ובכך היה חלוק בדעתו עם התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית, שפעלה למען אינטגרציה. לאחר שעזב את אומת האסלאם ב-1964, נהפך מלקולם אקס למוסלמי סוני ועלה לרגל למכה. בעקבות זאת כפר בגזענות, אך המשיך לתמוך בהגדרה עצמית לשחורים, בהגנה עצמית ובזכויות אדם. הוא הביע נכונות לעבוד עם מנהיגי זכויות אדם, ותיאר את משרתו הקודמת באומת האסלאם כזו של "זומבי".
ילדותו.
מלקולם ליטל נולד באומהה, נברסקה, ארצות הברית, למשפחה נוצרית-בפטיסטית, הרביעי מבין שבעה ילדים. אביו, ארל ליטל, היה ממשפחה אפרו-אמריקאית, ואימו, לואיז הלן (לבית נורטון), הייתה ילידת האי הקריבי גרנדה. אביו היה מטיף דת בפטיסטי שתמך באקטיביסט הפאן-אפריקני מרקוס גארבי, מנהיג התנועה Universal Negro Improvement Association (UNIA). מלקולם מעולם לא שכח את הערכים של כבוד עצמי שחור והסתמכות עצמית שאביו ומנהיגים אחרים של תנועת UNIA הטיפו להם. לימים סיפר כי שלושה מאחיו של אביו, שבאחד מהם נעשה לינץ', נרצחו באכזריות בידי אנשים לבנים. בשל איומי הקו קלוקס קלאן, היגרה המשפחה ב-1926 למילווקי, ומעט אחר כך ללנסינג שבמישיגן.
האב ארל ליטל נולד בריינולדס שבג'ורג'יה. היו לו שלושה ילדים מנישואיו הראשונים: אלה, מרי וארל הבן, ושבעה מאשתו השנייה, לואיז: וילפרד, הילדה, פילברט, מלקולם, רג'ינלד, איבון ווסלי. לואיז נורטון ליטל נולדה בגרנדה. כבת לאב סקוטי, עורה היה בהיר והיא נראתה אישה לבנה. מלקולם ירש את גוון עורה הבהיר של אימו וסבו מצד אימו. בתחילה חש שעורו הבהיר היה סמל מעמד, אולם לימים אמר: "שנאתי כל טיפת דמו של האנס הלבן שזרם בעורקי". הוא זכר מאוחר יותר את תחושתו, שאביו העדיף אותו על אחיו בשל היותו הילד הלבן ביותר במשפחה, אולם הוא חשב שאימו התנהגה אליו בקשיחות בשל אותה סיבה. אחד מכינוייו של מלקולם, "רד" (אדום), נבע מצבע שערו. לפי ביוגרף אחד, בלידתו היה לו "שיער בלונדיני כאש... בגוון קינמון", ובהיותו בן ארבע "שיער בלונדיני-אדמדם". שיערו כהה עם התבגרותו, אך עם זאת הוא עדיין דמה לסבו מצד אימו, ששיערו "הפך לאדמדם בשמש הקיץ". לסוגיית צבע העור והשיער היה תפקיד משמעותי בשלב מאוחר יותר בחייו של מלקולם.