בנוסף להעשרת תוכניות לימוד והרחבת נקודות המבט של תלמידים, חשיבה עיצובית יכולה לתרום למורים. חוקרים הציעו ששימוש בחשיבה עיצובית יכול לאפשר למורים לשלב טכנולוגיה בכיתה. חשיבה עיצובית כשיטה יישומית קוריקולרית וכשיטה לרפורמה בתוכניות, הולכת ומקבלת הכרה מצד אנשי חינוך.
התוצר העיצובי כאובייקט תיווך בין דיסיפלינות.
האובייקט העיצובי משמש כאמצעי תיווך בין דיסיפלינות שונות, ובפרט בין עיצוב והנדסה, שלכל אחת מהן שפה ושיטות עבודה שונות. המושג אובייקט תיווך לקוח מעולם מערכות המידע בו מקובל לדבר על Boundary Object שזוהי גישה קוגניטיבית לניתוח אינטראקציות בין בעלי עניין על ידי שימוש באלמנטי מידע המשותפים ומוסכמים על ידי המשתתפים, כך שכל אחד מהם היה יכול לפרש את המידע בהתאם להבנתו ותפיסת עולמו. גישה זו מקובלת כאשר יש צורך בשיתוף פעולה להשגת מטרה משותפת או יצירת ידע חדש, ונקודות מבט שונות עלולות להתנגש. השימוש באובייקט תיווך מיושם בתחום המחקר בטכנולוגית תקשורת המידע (ICT-Information Communication technology). המוצר העיצובי הפיזי שנוצר בתהליך היצירה אמור לשמש אובייקט תיווך ותקשורת ולהקל על הגעה להסכמות בכך שתכונות התוצר מקובלות על כל חברי הקבוצה, ובהמשך כל דיסיפלינה יכולה להמשיך בעבודה מקצועית במקביל.
אובייקט התיווך מתאפיין בתכונות הבאות:
הגישה של אובייקט תיווך משהה תחילה את הדיון המקצועי והשימוש בשיטות עבודה של כל דיסיפלינה, מה שמאפשר לחברי צוות לשנות נקודת מבט ביחס לשיטות העבודה להן הם מורגלים, ויצירת בסיס משותף לצוות כולו. הצוות הרב-תחומי חושב ומציע יחד את התכונות של אובייקט התיווך, ואף מעבר לתכונות הראשוניות מה שיביא למעורבות ואחריות גדולה יותר של כל חברי הקבוצה. בהמשך כל תחום יישם את כל המוסכם בהתאם לשיטות העבודה המקובלות בתחומו. הבסיס המשותף, מאפשר את המשך הדיון, כאשר כל תחום מביא את התובנות שנרכשו מהמשך הפיתוח בכלים המקצועיים השונים, למשל מודלים לפיתוח תוכנה או תסריט מאויר בעיצוב. הגישה ישימה בכל תהליך לימודי בו מעורבות מספר דיסיפלינות שונות ונדרשת אינטגרציה של ידע ותהליכי עבודה, הרלוונטיים לתכונות של האובייקט העיצובי. הגישה נוסתה במסגרת שיתוף פעולה בינתחומי בשנקר בין הפקולטה לעיצוב והנדסה ובמסגרת שבוע מרקחה.
ברבו
ברבו הוא שם משפחה.
בארבו
ילן
ילן הוא שם משפחה.
בכל סרלואי
בַּכֹּל סֶרְלוּאִי (נולדה ב-20 ביוני 1983) היא משוררת, מורה לספרות ומבקרת ספרות ישראלית.
ביוגרפיה.
סרלואי נולדה בשנת 1983 בשכונת קריית משה בירושלים להלל והדסה, אנשי הציונות הדתית ממשפחות עולות הולנד. את שמה בכל נתנו לה הוריה על שם בכל בת אברהם, גדלה והתחנכה בבית הספר נעם בירושלים, ועם נישואי אמה בשנית עברה עם אמה ואחִיה למעלה מכמש.
למדה באולפנת חורב. צמיחתה כילדה וכנערה בתקופת , בלב המחנה "המשוכנע-בצדקתו" (כפי שהיא מכנה את הציבור החרד"לי), גרמה לה להתרחק נפשית ממחנה זה. רצח רבין הקצין את תחושותיה, ומחשבותיה נעו בין חיפוש דרכה בתוך תנועת חב"ד, לבין מחשבות על נטישת הדת. למדה תנ"ך וספרות במכללת בית וגן, ולאחר מכן לימדה ספרות במספר בתי ספר תיכוניים.
בשנת 2013, בהיותה בת 30, פרסמה את ספר שיריה הראשון. נכון לשנת 2016 היא מלמדת ספרות ומגישה תלמידות לבחינות הבגרות בבית ספר "אור תורה" בירושלים. בנוסף היא מנחה סדנאות כתיבה למבוגרים ונוער המתקיימות ב"בית מורשת אורי צבי גרינברג" ובמסגרות נוספות, ומשמשת כאחת מעורכי כתב העת לשירה משיב הרוח, הנחתה מספר פעמים את ימי אהבה לשירה, פסטיבל השירה והמוזיקה שמפיק כתב העת, ושימשה כאחת ממנהליו האמנותיים של הפסטיבל.
סרלואי מפרסמת מאמרי דעה וביקורת בעיתונים "מעריב" ו"מקור ראשון", ובכתבי העת 'דעות' ו'פנים'.
בשנת 2015 זכתה בפרס שרת התרבות למשוררים בתחילת דרכם. בשנת תשע"ז זכתה בפרס דוליצקי לשירה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים ובפרס לשירת ביכורים על שם יהורם (פיצ'י) בן־מאיר. הייתה מהזוכים בפרס היצירה לסופרים ומשוררים לשנת ה'תשע"ח. ב-2021 צוינה לשבח במסגרת פרס רעיית נשיא המדינה לשירה עברית.
חיים אישיים.
אם לבת מנישואיה הראשונים, תושבת העיר בית שמש ומנהלת אורח חיים אורתודוקסי. בפברואר 2021 התחתנה עם פרופ' מעוז כהנא.
לזר חרבליאנוביץ'
לָזָר חְרֶבֶּלְיאָנוֹבִיץ' (בסרבית: Lazar Hrebeljanović ,)(Лазар Хребељановић, בסביבות השנים 1329 – 15 ביוני 1389) היה שליט סרבי מימי הביניים, שהקים את המדינה הסרבית הגדולה ביותר בקרב המדינות שקמו בעקבות פירוק האימפריה הסרבית. ממלכתו הידועה בהיסטוריוגרפיה בשם "סרביה המוראבית", בזמנו "הארץ של לזר" (Lazareva zemlja), כללה את אגני הנהרות מורבה הגדולה, מורבה המערבית ומורבה הדרומית. הוא שלט החל משנת 1373 ועד מותו בשנת 1389.היה נשוי לנסיכה מיליצה מבית נמאניץ', שאיפתו המדינית הייתה לאחד מחדש את הממלכה הסרבית תחת שרביטו כיורש של שושלת נמאניץ' ששלטונה הסתיים בסרביה בשנת 1371 אחרי מאתיים שנה. תוכניתו של לזר נתמכה על ידי הכנסייה האורתודוקסית הסרבית, אולם הגדולים שבין אצילי סרביה לא מיהרו להכיר בו כשליטם העליון. לזר נמנע מלהכריז את עצמו מלך וקרא לעצמו נסיך (קניאז) בלבד.
בקרב קוסובו ב-15 ביוני 1389 הוביל הנסיך לזר צבא סרבי שהתעמת עם צבא פולש של הטורקים העות'מאנים בראשות הסולטן מוראט הראשון. גם הנסיך לזר וגם הסולטן קיפחו את חייהם במלחמה. הנסיך לזר נפל בידי הטורקים שהוציאו אותו להורג. אף על פי שהקרב נראה כי לא הוכרע, הצדדים איבדו אבדות קשות. אלמנתו של לזר, הנסיכה מיליצה הופקדה להיות כעוצרת הכתר בימי קטינות בנה סטפאן לזרביץ' שירש את לזר. היא נאלצה בקיץ 1390 לקבל את חסות האימפריה העות'מאנית.
הנסיך לזר הפך בעיני העם הסרבי וכנסייתו הלאומית דמות להוקרה ולהזדהות כקדוש מעונה והוכרז לקדוש של הכנסייה. השירה האפית הסרבית הקדישה לו פואמות רבות והוא כונה בהן "הצאר לזר".
ביוגרפיה.
מוצאו.
לזר נולד בסביבות שנת 1329 במצודת פרילפאץ, ב-13 ק"מ דרומית-מערבית מן העיר נובו ברודו, שהייתה מרכז מכרות חשוב בממלכה הסרבית בימי הביניים. משפחתו של לזר ירשה את מצודת פרילפאץ מדור ודור. יישוב זה עם מצודתו שמר על המכרות והכפרים מסביב לנובו ברדו. אביו של לזר, פריבאץ, היה לוגותט -ראש הקנצלריה בחצרו של סטפאן דושאן מבית נמאניץ', ששלט כמלך סרביה בשנים 1346
-1331 וכקיסר (צאר) סרביה בשנים 1355-1346. התפקיד לוגותט היה יחסית צנוע בהייררכיית החצר המלכותית הסרבית.
דושאן הפך לשליט סרביה על ידי הדחת אביו, המלך שטפאן אורוש השלישי. אחר כך הוא תיגמל את האצולה הזוטרה על התמיכה בו. הוא העניק לה מעמדות גבוהים בהיררכיה הפאודלית. בדרך זו פריבאץ התמנה ללוגותט. לפי מאוורו אורבין, היסטוריון מן הרפובליקה של רגוזה, במאה ה-16, שם המשפחה של פריבאץ ושל לזר היה חרבליאנוביץ. מהו מקור המידע הזה של אורבין אינו ידוע, אך הוא התקבל על ידי ההיסטוריונים.
בחצר המלך.
דושאן תיגמל את פריבאץ בעוד מחווה: הוא העניק לבנו, לזר, משרת "סטווילאץ" בחצר. סטווילאץ, בתרגום מילולי "סדרן", היה תפקיד טקסי בשולחן המלכותי והוא כלל גם מטלות מחוץ לטקסים. התואר סטווילאץ נחשב לאחרון שבהיררכיית אצילי החצר הסרבית, אולם הוא איפשר למחזיק בו קרבה רבה לשליט. לפי אילנות יוחסין שנקבעו בדיעבד במחצית הראשונה של המאה ה-15, לזר התחתן עם מיליצה ("מיליצה מסרביה"), בתו של הנסיך וראטקו נמאניץ', נינו של ווקאן נמאניץ'. ווקאן היה בנו של הקניאז הגדול סטפאן נמאניה, האב המייסד של הבית המלכותי נמאניץ' שניהל את סרביה בשנים 1166–1371. צאצאי ווקאן אינם מוזכרים באף מקור ידוע מלפני הרשימות גנאלוגיות של המאה ה-15.
הצאר דושאן מת בשנת 1355 באופן פתאומי בערך בגיל 47. לזר השתתף בלווייתו שהתקיימה מאוזולאום של הארכאנגלים הקדושים בפריזרן. במקומו של סטפאן דושאן עלה לכס המלכות בנו סטפאן אורוש החמישי. לזר המשיך להיות "סטווילאץ" גם בחצר הצאר החדש. בעקבות מותו של דושאן פרצו באימפריה שלו תנועות פלגניות רבות. בשנת 1359 אפירוס ותסליה נפרדו מהממלכה. אותו דבר קרה באזורים ברניצ'בו וקוצ'בו שבצפון מזרח הממלכה, שבבעלות משפחת ראסטיסלאליץ'. בני ראסטיסלאליץ' הכירו בחסותו של לאיוש הראשון, מלך הונגריה. כל שאר המדינה הסרבית נשארו נאמנות לצאר.
עם זאת, אורוש החמישי היה חלש למדי, לא היה מסוגל להתנגד למרידות הפלגניות וסמכותו בממלכה נפגעה. הוא סמך בעיקר על החזק שבאצילים הסרבים, הנסיך ווֹייסלב ווינוביץ' מזהומליה. וויסלב עצמו התחיל כ"סטווילאץ" בחצר הצאר דושאן, אך עד שנת 1363 הצליח להשתלט על אזור רחב בין ההר רודניק שבמרכז סרביה ועד קונאוולב שבחוף הים האדריאטי ומהאזורים של דרינה העילית ועד לצפון חבל קוסובו. מיד אחרי וויסלב, האצילים החזקים ביותר היו האחים באלשיץ' - סטרצימיר,ג'וראי ובאלשה השני. עד שנת 1363 הם השיגו שליטה על אזור זטה שהוא מרבית שטח מונטנגרו של ימינו.