בשנת 1853 עבר המפעל לפינת הרחובות ג'קסון ומייסון. השוקולד זכה להצלחה ובשנת 1855 פתח גיררדלי מפעל לייצור שוקולד בפינת הרחובות גריניץ' ופאוול. ומבנה המפעל הקודם הפך למבנה משרדים עבור החברה. בשנת 1866 ייבאה החברה 1,000 אונקיות של פולי קקאו בשנה, מהם ייצרה שוקולד וליקרים. בשנת 1864 הפסיקה החברה לייצר ליקרים, ועסקה בייבוא קפה ותבלינים ובשיווקים ברחבי ארצות הברית, סין, יפן ומקסיקו. עסקי החברה וייצור השוקולד גדלו, ובשנת 1885 ייבאה החברה 450,000 ליברות של פולי קקאו בשנה.
בשנת 1892 פרש גיררדלי מניהול החברה, ושלושת בניו החליפו אותה בניהולה.
בשנת 1900 הפסיקה החברה לייבא ולשווק קפה ותבלינים והתמקדה בייצור שוקולד וחרדל. החברה הגדילה את מפעליה, ובשנת 1965 הכריזה עיריית סן פרנסיסקו על כיכר גיררדלי והמבנה שסביבה כאתר מורשת רשמי של העיר. שנתיים לאחר מכן, בשנת 1967, עברו מפעלי הייצור של החברה לסן ליאנדרו.
בשנת 1963 נרכשה החברה על ידי חברת גולדן גריין מקרוני (Golden Grain Macaroni Company) וזו נרכשה בשנת 1986 על ידי חברת "קווייקר אואטס" (Quaker Oats). בשנת 1992 מכרה קווייקר אואטס את גיררדלי לחברת השקעות וזו מכרה את החברה בשנת 1998 לחברת השוקולד לינדט ושפרינגלי.
מרקוס פולביוס פלאקוס
מרקוס פולביוס פלאקוס (לטינית: Marcus Fulvius Flaccus; המאה ה-2 לפנה"ס - 121 לפנה"ס) היה מדינאי רומי, סנאטור, קונסול ובעל בריתם של "האחים הגרקכים".
חייו.
בשנת 130 לפנה"ס מונה למנהלן של הרפורמה האגררית. כפתרון לבעיה של חלוקת אדמות לבעלות הברית האיטלקיות של רומא, הציע להעניק אזרחות רומאית לאזרחים של בעלות הברית, ובכך עורר שאלה שהטרידה את הפוליטיקה הרומית במשך שנים רבות.
בשנת 125 לפנה"ס נבחר לקונסול והצטווה על ידי הסנאט לעזור למסיליה (מרסיי המודרנית) כנגד ביזה בידי ה- Salluvii. הוא היה הראשון שגבר על הליגוריאנים שמעבר לאלפים וחזר לרומא כמנצח בשנת 123 לפנה"ס.
בשנת 129 לפנה"ס התמנה פלאקוס לוועדה האגררית. בשנת 122 לפנה"ס התמנה לטריבון הפלבס על מנת לעזור לגאיוס גרקכוס ליישם גרסה מתוקנת של המדיניות שלו בנוגע לאזרחות רומית לאיטלקים, ובכך היה לקונסול-לשעבר היחיד שהחזיק במשרת טריבון.
פלאקוס פנה לייסד פרובינקיה רומית על חורבותיה של קרתגו. כאשר הוא וגרקכוס נכשלו בניסיונם להיבחר מחדש בשנת 121 לפנה"ס, הוביל פלאקוס מחאת המונים על גבעת האוונטין, אולם הקונסול לוקיוס אופימיוס דיכא אותה באכזריות. פלאקוס נהרג יחד עם רבים אחרים, וגרקכוס התאבד.
פלוטרכוס מתאר אותו כתועמלן מלידה. קיקרו מתאר את פלאקוס כנואם ממוצע.
לא ידוע מי הייתה אשתו של פלאקוס. היה לו בן בשם מרקוס פולביוס פלאקוס במבליאו, אשר נישא לסמפרוניה גרקכה, בתו של גאיוס גרקכוס. מנישואים אלו נולדה בתם היחידה פולביה פלאקה במבולה, שהייתה נכדתו היחידה של פלאקוס.
כינוס השלוחים העולמי
כינוס השלוחים העולמי הוא אירוע המתקיים אחת לשנה בו מתאספים כל שלוחי חב"ד בשכונת קראון הייטס בברוקלין שבניו יורק.
הכינוס כולל מגוון פעילויות ובין השאר מתקיימות בו סדנאות שונות על מנת להעשיר את פעילות השלוחים ולהקל את עבודותיהם השונות, צילום קבוצתי שנערך ברחבת 770, עלייה לאוהל הרבי ועוד. את הכינוס מנהל הרב חיים יהודא קרינסקי, הדובר הרשמי ויו"ר המוסדות המרכזיים של חסידות חב"ד העולמית, יחד עם הרב משה קוטלרסקי , על ידי ועדה מיוחדת "הנהלת כינוס השלוחים העולמי" של המרכז לענייני חינוך שמתכננת את הכינוס חודשים ספורים קודם לכן.
הכינוס נמשך על פני כמה ימים, שבהם ישנן סדנאות במגוון תחומים שעשויים לעזור לשלוחים, תפילה משותפת על קבר הרבי, תמונה משותפת, והבאנקט שהוא אירוע הסיום של כינוס השלוחים העולמי בו משתתפים כל השלוחים, חלקם יחד עם תומכיהם הפיננסים. בסיום הבאנקט נערך אירוע ה'רולקול', בו מכריז המנחה את המדינות בהם פועלים שלוחי חב"ד ושנת היציאה למדינה ומספר השלוחים באותו מקום.
הכינוס נערך מדי שנה בשבת מברכים חודש כסלו.
לכינוס יש משרד מיוחד הפעיל כל השנה הממוקם בבנין המשרדים של אגודת חסידי חב"ד העולמית שבסמיכות למרכז חב"ד העולמי - 770. בנוסף לכינוס השלוחים העולמי, מארגן המשרד כינוסים נוספים קשורים: כינוסי התומכים של חב"ד, כינוס השלוחות העולמי, קעמפ לילדי השלוחים וכן כינוסי שלוחים אזוריים לאורך השנה ברחבי העולם.
כינוס השלוחות.
כינוס השליחות העולמי, כפי שמכונה בחסידות חב"ד 'כינוס השלוחות'. מיועד לנשות שלוחי חב"ד הפזורים בעולם והוא מתקיים במתכונת דומה לכינוס השלוחים.
שלוחות חב"ד משתתפות בכינוסים, סדנאות והרצאות שמתקיימות במשך כחמישה ימים. (כמו בכינוס השלוחים) השלוחות מדברות כיצד להיות עזר ותמיכה בפיתוח ושגשוג בתי חב"ד והקהילות היהודיות שבראשות בעליהם. מתקיימת עליה משותפת על קבר הרבי והרבנית, בסיום הכינוס נערך באנקט סיום בו משתתפות כל השלוחות, אחד הרגעים המיוחדים בבאנקט הוא ה'רולקול', בו קמות השלוחות על פי הכרזת המנחה שמקריאה את מקום שליחותן.
הכינוס מתקיים בכל שנה בסמיכות לתאריך כ"ב בשבט - יום הסתלקותה של הרבנית חיה מושקא שניאורסון אשת הרבי מנחם מנדל שניאורסון.
היסטוריה.
כינוסי השלוחים החלו בשנות השמונים המוקדמות, כאשר בשנת ה'תש"ם (1980) התקיים כינוס השלוחים לשלוחים בארץ ישראל, בשנים שלאחר מכן התקיימו כינוסים אזוריים בהם השתתפו שלוחים ממדינות ארצות הברית בלבד. בשנת ה'תשמ"ח (1987) נערך לראשונה הכינוס במתכונת עולמית על פי בקשתו של הרבי מנחם מנדל שניאורסון יוזם מפעל השלוחים, ומאז הוא נערך מדי שנה בשבוע של לפני שבת מברכים חודש כסלו. בחייו של הרבי, רגע השיא של הכינוס היה בהתוועדות ביום השבת, שבה היה נואם לפני קהל המשתתפים. הכינוס מסתיים באירוע חגיגי ("בנקט") בו משתתפים תומכים רבים של הפעילות וכן הורי השלוחים ומשפחותיהם. במשך מספר שנים נערך הבנקט באולם פייר 94 במנהטן, משטח רחב ידיים שהומר לאולם מפואר למען הכינוס. בשנת ה'תש"ע נערך באולם בשכונת קראון הייטס עצמה מאז נערך בכל שנה במקום אחר. בשנת 2016 נערך הבנקט נערך במחסן מטוסים גדול שהוסב⁦ לאולם.
הבנקט מועבר בשידור חי באינטרנט.
בשנת תשפ"א בעקבות התפרצות נגיף קורונה נערך הכינוס והבנקאט בזום שהיה לזום הארוך שהיה במשך למעלה מ-130 שעות ברצף.
בשנת תשפ"ב בעקבות נגיף קורונה לא נערכה התמונה המשותפת של כלל השלוחים והעלייה לאוהל חב"ד התקיימה ביום ראשון בבוקר.
חמת ארמטורות ויציקות
חמת ארמטורות ויציקות בע"מ (ידועה בקיצור כחמת) היא חברה ישראלית המתמחה בייצור ברזים. בעבר הייתה פעילה בתחומים נוספים בתעשיית המתכת (ראו להלן). החברה היא חברה בת של קבוצת חמת הנסחרת בבורסה בתל אביב.
היסטוריה.
הקמת המפעל והתרחבותו.
החברה החלה את דרכה כ"חמת חברת יצרני מכשירים ומכונות" בדירה שכורה בגבעת הרצל בתל אביב, כמפעל שייצר ברזים ופרזול לנגרות בניין. בשנת 1944 היא אוחדה עם מפעל ברזל של "סולל בונה" בנחלת יצחק, שהוקם בימי מלחמת העולם השנייה לצורך ייצור נשק ומוקשים עבור הצבא הבריטי, וייצר בנוסף קונסטרוקציות ברזל לבניינים. המפעל המאוחד התמקם בנחלת יצחק וקיבל את השם "חמת". בשנת 1944 הוכללה החברה בחברת הבת של "סולל בונה", "כור".
המפעל עסק בין השאר בעיבוד ברזים שנוצקו במפעלי וולקן. בשנת 1949 היו במפעל שלוש מחלקות: מחלקה לברזל בניין, כולל מסגרות לחלונות, עמודי חשמל, מריצות, ארגזי בניין, ומכלים שונים כמו דליים וכדי חלב, מחלקת מכונאות המייצרת ברזים ושסתומים ומחלקת פרזול שייצרה בין השאר מסמרים וצירים. כן יוצרו במפעל מנעולים. באותה שנה נפתחה מחלקה רביעית, שהייתה לחברת הבת חמה, שעסקה בציפוי ניקל כרום והייתה כוונה להתחיל לייצר סכו"ם. עד שנת 1952 נוספו למוצרי המפעל גם אתים ומעדרים.
בשנים 1947–1949 התקיים במפעל בנחלת יצחק מכון הציפויים של התעשייה הצבאית בו עסקו בציפוי והשחרה של כלי נשק שיוצרו על ידי מפעלי התעשייה הצבאית.
באמצע 1947 הועסקו במפעל 170 עובדים, ב-1949 כ-210 עובדים, ובשנת 1952 הועסקו במפעל כ-430–450 עובדים, כולל כ-40 עובדים של חמה, ותוצרתו היוותה 60% משוק הפרזול והאינסטלציה בישראל באותה עת.
המעבר לחולון.
בשנת 1952 החלה העברת המפעל לשטח של 84 דונם הממוקם בחולון. בשנת 1956, בשיתוף עם משקיעים מסקוטלנד ועל פי הסכם עם חברת אליונט הבריטית, הוקמה חברת בת בשם "סימת" לייצור מכונות, כגון מקצועות, משחזות, מחרטות, מכונות ניקוב ומכבשים. בשנת 1957 זכתה חמת בפרס קפלן על העלאת הפריון במחלקת המסמרים. בשנת 1958 הופרדה חברת האם, "כור", מ"סולל בונה". בשנת 1960 החל במפעל מהלך של שיתוף העובדים בהנהלה. בשנה זאת חמת רכשה את מפעל ב. פורטנוב ושילבה את עסקיו במפעלה בחולון. כן הוקם מפעל לסכו"ם בשם "חמה" בשיתוף עם משקיע יהודי מאנגליה. המחלקה הגדולה ביותר בתקופה זו הייתה מחלקת הקונסטרוקציה שביצעה עבודות, בין השאר, עבור המוביל הארצי, חברת החשמל, חברת פוספטים בנגב, נמל אשדוד ומפעלי ים המלח. עם זאת, המחלקה הבולטת ביותר הייתה מחלקת האינסטלציה שהצליחה לייצא לארצות הברית ברזים בהיקף משמעותי.
קשיים כלכליים.