רבי יצחק זעקיל עטהויזן (בגרמנית: Etthausen; ה'תמ"ה, 1685 - ז' באלול ה'תקכ"ג, 16 באוגוסט 1763) היה רב אשכנזי, שכיהן ברבנות במספר קהילות בגרמניה.
ביוגרפיה.
נולד לרב מנחם מענדל עטהויזן, אשתו הייתה בתו של רבי בעריש אסקלס, רבה של ניקלשבורג ומדינת מורביה, ונכדתו של רבי שמשון ורטהיימר.
לפי הנראה, הכסף לא היה נחלתו של הרי"ז, וכדי להדפיס את ספריו, הוא נאלץ להיעזר בעזרתו של רבי יעקב פופרש, בעל 'שב יעקב', ששלח לו מנחת כהן בסך של כ"ה זהובים.
הרב עטהויזן נקבר בבית החיים של קהילת יהודי קריגסהבר. בתקופת הנאצים נהרסה מצבתו מלבד בסיסה שעדיין קיים.
רבנותו ומעמדו.
במשך חמש עשרה שנים שימש ברבנות במארקברייט, שנייטאך , ובאשפנבורג. לאחר מות קרובו רבי בעריש אסקלס, עלה על כיסא הרבנות במיינץ, בירת נסיכות הבוחר ממיינץ והמדינה.
בסוף ימיו היה רב ומורה בקהילת פפערשא ובכל מדינת שוואבן, במשך שלשים ושלש שנים.
הרי"ז זכה ליחס של הערכה מרובה. כבר בהיותו בן 25 שנה בלבד (שנת 1710), כינו אותו: "הרב המופל' מוה"ר". וסופר פנקס קהילת שנייטאך מכנהו: "המאור הגדול אדונינו מורינו ורבינו הגאון". וכך נאמר בממורבוך של ק"ק הירבן: "...עבור שהתמיד בלימודו יום ולילה".
עמד בקשרי מכתבים עם רבים מגדולי דורו וחלקם השתמרו כבוד בכתביהם.
ספריו.
שאלות ותשובות "אור נעלם" שהודפס בקרלסרוהה בשנת ה'תקכ"ה על ארבעת חלקי טור והשולחן ערוך, וספר "אור לו בציון" שהודפס בקרלסרוהה בשנת ה'תקכ"ה על התלמוד. הספרים נדפסו על ידי בנו יהודה ליב מהיידלבערג.
מתוך פסקיו, ניתן לראות את נתיב דרכו ללכת אחרי פוסקי אשכנז במלוא המידה. עם כל זאת, הוא לא שלל את שאר הפוסקים ודבריהם אף הובאו לאחר כבוד בספריו.
מתוך ספרו "אור לו בציון" על התלמוד, ניתן לראות ברמז, שידיו רב לו בתורת הקבלה.
רבותיו.
היה תלמיד של:
ג'ון בויגה
ג'ון אדדיו ב. אדבויגה (באנגלית: John Adedayo B. Adegboyega; נולד ב-17 במרץ 1992), המוכר בשם ג'ון בויגה, הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי, זוכה פרס גלובוס הזהב לשחקן משנה בסדרת טלוויזיה לשנת 2021.
ביוגרפיה.
נולד בשם ג'ון אדדיו ב. אדבויגה בלונדון, אנגליה להורים ניגרים. הוא גדל בפקהאם שבדרום לונדון. אביו סמסון הוא כומר נוצרי-פנטקוסטלי ואמו אביגייל, מטפלת בילדים בעלי מוגבלויות. בגיל שמונה החל להשתתף בחוג דרמה בפקהאם
קריירה.
את הקריירה הקולנועית שלו החל בסרט "השכונה VS חייזרים" מ-2011 בהפקתו ובימויו של ג'ו קורניש. הוא זכה על תפקידו בפרס בלאק ריל לשחקן הטוב ביותר, היה מועמד לפרס השחקן המבטיח הטוב ביותר בטקס פרסי הקולנוע הבריטי העצמאי ולפרס אמפייר לשחקן המבטיח הטוב ביותר.
ב-2014 נבחר לגלם את דמותו של פין בסדרת סרטי "מלחמת הכוכבים". על תפקידו בסרט "" זכה בפרס באפט"א לשחקן המבטיח ביותר ופרס אמפייר לשחקן המבטיח הטוב ביותר.
בשנת 2020 שיחק בסרט "אדם, לבן וכחול", שהוא סרט אחד מתוך חמישה בסדרת הסרטים האנתולוגית של רשת BBC One "גרזן קטן" שביים סטיב מקווין לרשת BBC One בהפצה של אולפני אמזון. בסרט בויגה גילם את לירוי לוגן, קצין במשטרת המטרופולין של לונדון שהקים את איגוד המשטרה השחורה וניסה לבצע רפורמה בכוח המשטרה מבפנים. על תפקידו זה זכה בויגה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה וכך גבר על מתמודדים ותיקים כמו ברנדן גליסון ודונלד סאת'רלנד.
מריה סילבה קרוז
מריה סילבה קרוז (בספרדית: Maria Silva Cruz; 20 באפריל 1915 – 23 באוגוסט 1936) הייתה אנרכיסטית ספרדייה וגיבורת מרד קאסאס וייחס בספרד. הייתה ידועה בכינוי "לה ליברטריה" (המשחררת).
ביוגרפיה.
סילבה קרוז נולדה וגדלה בקאסאס וייחאס (כיום בנלופ-קאסאס וייחאס), שבאנדלוסיה. הוריה היו שכירי יום ואביה, חואן סילבה גונזאלס ודודה היו שניהם חברי CNT (קונפדרציית העבודה הלאומית), ארגון אנרכיסטי שתמך ברפורמות למען עובדים. סבתה הייתה מקריאה לה סיפורים אנרכיסטיים כשהייתה ילדה.
אנטוניו קבנס סלבדור, הידוע בכינוי גייניטו, היה פעיל אנרכיסטי, שהעביר הדרכות לנערות המקומיות ב-1932, כשהוא בן 27. כך הוא הכיר את סילבה קרוז בת ה-17, והשניים החלו לצאת. יום אחד, כשהתהלכה במרכז העיירה עם חברותיה, עם צעיף בצבעים שחור ואדום (הצבעים האנרכיסטיים) כרוך סביב צווארה, ניגש אליה קצין המשמר האזרחי (הפשיסטי) ופקד עליה להסירו. כשסירבה, התפתח ביניהם עימות, והיא סטרה לו, והוא בתורו תלש את הצעיף מעליה, וכינה אותה בבוז "לה ליברטריה" (המשחררת), והבטיח שתשלם על כך. האירוע רק ליבה את התלהבותן של מריה וחברותיה, אלא ליבה אותה, ומריה, חברותיה ואחותה יסדו תוך שנה ארגון נשים אנרכיסטי בשם "אמור אי ארמוניה" (אהבה והרמוניה).
המיליטנטיות שלה גברה, ובינואר 1933, כאשר חברי CNT הכריזו על קאסאס וייחאס כקומוניסטית ליברטריאנית, והתקוממו נגד המשמר האזרחי, סילבה קרוז וחבריה, מנואל לאגו וגייניטו, היו בין המפגינים. ב-11 בינואר, היא צעדה איתם חמושה ברחבי הכפר, כשהם מניפים דגלי שחור-אדום ושרים שירים מהפכנים, ומעבירים מסרים, אוכל וציוד בין עמדות המהפכנים. במהלך ההפגנות, שני מאבטחים נפצעו, וכוחות נוספים של המשמר האזרחי נשלחו כתגבורת, וכדי לפזר את פעילי CNT. רבים מן התושבים ברחו, אך כמה אנרכיסטים ניסו להסתתר בבית סבה של סילבה, פרנסיסקו קרוז גוטיירס, שהיה מכונה סייסדדוס ("Seisdedos" - בעל שש-האצבעות). החיילים הציתו את הבית ושרפו למוות את כל היושבים בה, שמונה נפשות סך הכל, רובם בני משפחת. שרשו רק סילבה קרוז ובן דוד צעיר. היא יצאה מהבית, כאשר שערה עולה בלהבה, נושאת את הילד על ידיה. היא שכנעה את החיילים לא להרוג אותה או את הילד, ואז ברחה עמו לבית סבתה. חלק מקרוביה סיפרו שנורתה ברגלה. בינתיים החיילים ירו בכל האנרכיסטים שעוד היו בסביבה. כעבור שלושה ימים, ב-4 בינואר 1933, הגיעו החיילים לעצור את סילבה קרוז.
היא ישבה בבית המעצר המקומי שבועיים, וכשיצאה לחופשי, נעצרה שוב, ונשפטה. במשפט, היא דחתה כל טענה שהייתה קשורה להתקוממות, וטענה שהמשמר האזרחי מעליל עליה. אך עיתונאים שראיינו אותה פרסמו את הסתירות שבדבריה, והיא הורשעה והועברה לכלא המחוזי, שם שהתה כחודש. בינתיים, שמה כבר יצא לפניה כסוג של דמות מיתית של המהפכה. במהלך מאסרה, היא פגשה בכלא את מיגל פרז קורדון, חבר ב-CNT. השניים השתחררו יחד עם פעילים אנרכיסטים נוספים בעקבות זעקה ציבורית שקמה נגד הטבח באזרחים פשוטים בהתקוממות הכפרית, לאחר שפובליציסט בשם הילדגרט, שהיה מהמפורסמים של התקופה, פרסם מאמר שהיה ל"אני מאשים" הספרדי, ובו צוירה כסמל המהפכה, העומדת למגר את "הסרטן הרפובליקני" . היא ופרז קורדון הפכו לזוג, וכעבור חודשיים עברו למדריד.
בינתיים, הציבור אימץ את הסיפור, נערכו פסטיבלים בעד המהפכנים ולזכר הנופלים, כולל קרוביה, והולחנו שירים עליה. משוררים ומחזאים כתבו יצירות בהם דמותה מרכזית, והעיתונים המשיכו לעסוק בסיפורה לאורך חודשים. אירועים אלו שלהבו את הסנטימנט המהפכני ברחבי ספרד. כאשר פרז קורדון וסילבה קרוז השתחררו, הוא - עורך ועיתונאי עבור CNT - המשיך לכתוב על הסיפור, ולגנות את הרציחות. הוא חשף גם את ההזנחה את פציעותיה, והאלימות המינית שהפעילו חיילי המשמר נגד מריה.
במאי 1935, הזוג חזר לאנדלוסיה, שם נולד להם בן, חואן פרז סילבה. תנאי מחייתם היו קשים, והם התקשו להתפרנס. מצבם הוחמר בשל כך שהקצין האחראי על מחוז פטרנה, שם חיו, היה אותו סמל דאז עמו מריה התעמתה שנים קודם לכן, והוא נטר לה טינה על כך.
ב-1936 פרצה מלחמת האזרחים הספרדית, ובמהלך הקרבות, הפשיסטים כבשו את פטרנה ביולי 1936, ופרז קורדון נמלט אל ההרים בעת שקרוז סילבה נשארה עם בנה הפעוט בבית. ב-19 באוגוסט, היא נעצרה על ידי הפלנגיסטים ובנה נלקח ממנה. היא הוצאה להורג ב-23 באוגוסט 1936 עם שחר. הפרטים של רציחתה לא ברורים, אך הסברה היא שהיא הוצאה להורג יחד עם שני אסירים נוספים.
מיגל פרז קורדון נורה למוות על ידי כוחותיו של פרנקו ביום האחרון של מלחמת האזרחים, בקרטחניה, ב-5 במרץ 1939. גם גייניטו נפל בקרב במהלך המלחמה.
כמו רבים שנהרגו במהפכה הספרדית, שרידיה של סילבה קרוז לא זוהו מעולם. היא גם לא הוכרזה כמתה באופן רשמי עד 2010. בנה, שגדל אצל דודתה של סילבה קרוז, עבד לאורך כל חייו כדי לנסות למצוא את אמו, מריה סילבה קרוז, ולמצוא את שרידיה כדי לקברם כהלכה ולשתול עבורה פרחים.
ולף הראשון, דוכס בוואריה
ולף הראשון, דוכס בוואריה (בגרמנית: Welf I von Bayern; 1037 (בערך) – 6 בנובמבר 1101), היה דוכס בוואריה בין השנים 1070–1077 ובין השנים 1096–1101.
ביוגרפיה.
ולף נולד בשנת 1037 לאלברטו אצו השני, מרקיז מילאנו ולקוניגונדה מאלטדורף, בתם של ולף השני, רוזן שוואביה ואימיצה מלוקסמבורג. בשנת 1055 מת דודו ולף, דוכס קרינתיה, וולף ירש את נחלותיו.
אף כי אביו תמך באפיפיור במסגרת מאבק האינווסטיטורה בין מדינת האפיפיור לאימפריה הרומית הקדושה, תמך ולף שנהיה שליט בקרינתיה, בקיסר היינריך הרביעי. בשנת 1070 מרד חמיו אוטו מנורטהיים בהיינריך הרביעי, אולם ולף המשיך לתמוך בקיסר, ובתמורה קיבל את דוכסות בוואריה שנלקחה מחמיו, ולאחר מכן גירש את אשתו אתלינדה מנורטהיים בציווי הקיסר.
במהלך מאבק האינווסטיטורה שינה ולף את תמיכתו, והחל לתמוך באפיפיור גרגוריוס השביעי. בשנת 1076 השלים ולף עם הקיסר, אולם בשנה לאחר מכן התחדשה המלחמה ביניהם, ובתגובה הדיח אותו היינריך הרביעי משלטונו, אם כי ולף שנתמך על ידי אביו ואצילים בוואריים, שמר על שליטתו בבוואריה.