אוכלוסיית מין זה לא נמצאת בסיכון. רק באזור קטן במדינת אקרי האוכלוסייה קטנה כנראה לא כתוצאה של ציד אלא של לכידה להפיכתם לחיית מחמד.
כילדריך
פי האטום
פי האטום הוא כתב עת לפיזיקה שנועד לבני נוער ויצא לאור בשנים 1981–1997, על ידי הפקולטה לפיזיקה והיחידה לפעולות נוער במכון ויצמן למדע.
הגיליון הראשון של "פי האטום", עם כותרת המשנה "עלון פיסיקה לנוער", יצא לאור באוקטובר 1981, בעריכתו של ד"ר צבי פלטיאל. פלטיאל ערך את כתב העת עד שנת 1994, אז הצטרף חיים שמואלי כעורך משותף ואחר כך כעורך יחיד. בינואר 1995 החל כתב העת לצאת לאור בפורמט גדול ומהודר יותר, והחליף את כותרת המשנה שלו ל"פיסיקה בשפה ידידותית". בפורמט זה יצאו לאור ארבעה גיליונות, האחרון שבהם בחורף תשנ"ז (1997).
עורכיו של כתב העת תכננו לפרסמו כרבעון, אך למעשה הוא התפרסם בתדירות נמוכה יותר - ב-17 שנותיו ראו אור 24 גיליונות. במאמר המערכת של הגיליון הראשון תוארה מדיניותו של כתב העת:
בגיליון העשרים, שיצא לאור בפברואר 1994, עסק העורך, צבי פלטיאל, בהגדרת הקורא האופייני:
שם כתב העת הוא פרפרזה על שמו של עיתון הסטודנטים "פי האתון". בנוסף, "פי" הן האותיות הראשונות של פיזיקה ואטום הוא אחד הנושאים העיקריים בפיזיקה.
קונציל אפסוס
טומאת אוכלים
טומאת אוכלים היא אחד ממיני הטומאה בהלכה, ושם כולל לכל דיני הטומאות הקשורים לאוכל, הן הטומאות הנגרמות על ידי האוכלים, ובעיקר לטומאות החלות על האוכלים. לחלק מהדעות, לדון בטומאת אוכלים ומשקים היא מצוות עשה מהתורה.
הגדר ההלכתי.
מאכלים המקבלים טומאה: כל אוכל שנרטב במים, ונגע בו לאחר מכן דבר טמא בדרגת "אב הטומאה" (כגון שרץ) או "אבי אבות הטומאה" (כגון מת), המאכל נטמא בעצמו, ומטמא. הכלל הוא שרק אוכל שאין סופו לטמא טומאה חמורה - כטומאת נבלה, צריך להיות מוכשר על ידי מים (דוגמה: זרעים למשל, לעולם לא יגיעו לדרגת טומאת חמורה של "אב הטומאה", אפילו אם יגעו בדבר טמא בטומאה חמורה, במת למשל. זרעים אלו, אם כן, צריכים הכשר, על ידי מים למשל, על מנת לקבל טומאה).
מאכלים המחילים טומאה: אוכל אינו מטמא אוכל. זאת נלמד מהפסוק: "וְכִי יֻתַּן מַיִם עַל זֶרַע וְנָפַל מִנִּבְלָתָם עָלָיו טָמֵא הוּא לָכֶם" המילה "הוא" באה ללמד, שרק האוכל עצמו טמא, אבל אינו מטמא אוכל אחר.
בהמה מפרכסת מטמאת טומאת אוכלין. בשר נבלה (בעל חיים מת), מטמא מאכלים אחרים מדין טומאת נבלה, מכאן שנבלה מטמאת שני מיני טומאות: טומאת אוכלים וטומאת נבלות שהיא טומאה חמורה יותר, ומטמאת בני אדם וכלים. לטומאת נבלות דינים אחרים בתכלית. אין לה את דיני "שומר", ועוד חילוקים נוספים.
לפי רבא (כפי שמסר רב אדא בר אהבה), אף על פי שאוכל אינו מטמא אוכל, שונה הדין בתרומה וקדשים, בו גם אוכל מטמא אוכל
באוכל יש שלושה חלקים: האוכל עצמו, חלק הנספח לאוכל כשומר כמו קליפות של פרי, עור של בעל חיים, וחלק הנספח לאוכל כ"יד" שכן הוא משמש כידית לאוכל, שאוחזים את האוכל בלפיתתו, כמו עור של בהמה.
סוגות המאכלים.
מאכלים שהוכשרו לקבל טומאה.
המאכלים המקבלים טומאה הם כל סוגי המזון, ובתנאי שהורטבו אי פעם (לאחר שנקטפו מהעץ או לאחר השחיטה) הרטבה מכוונת ולא אקראית, ובהסכמת בעליו של המזון. הרטבה זו נקראת הכשר לטומאה, מפני שהיא מכשירה ומאפשרת לאוכל להיטמא. לאחר ההכשר, גם אם הנוזל שהרטיב את המזון כבר התייבש - האוכל יקבל טומאה מכל גורם מטמא שיגע בו. המשמעות המעשית של הלכה זו היא, שאם ידוע על מוצר מזון מסוים שלא מקובל להרטיב אותו, כמו פירות יבשים, ניתן לקנותו מהשוק ללא כל חשש שמא נטמא.
דין זה נלמד מפסוק מפורש בתורה: .
מיני המאכלים.
המאכלים מתחלקים, מבחינת דרגת קדושתם הנוגעת להלכות הטומאה והטהרה, לארבעה סוגים (מן הקל אל החמור והמקודש):
קיימים שלושה הבדלים עיקריים בין דרגות הקדושה של המזון:
ההבדל המרכזי בין חולין לבין כל שאר הסוגים הוא, שאת החולין מותר לאכול בטומאה, ואילו את שאר מיני המזון חובה לאכול בטהרה (לשם כך יש להקפיד גם על טהרתו של האדם האוכל וגם על טהרת המזון עצמו). היו אנשים שהקפידו לאכול גם את החולין בטהרה, במידת האפשר (בלשון חז"ל: "אוכל חולין בטהרה"). גם מי שנוהג כך, רשאי לשמור את המזון שנטמא לימים שבהם האדם עצמו טמא, ואין טעם לאכול חולין בטהרה שכן הם ייטמאו במהלך האכילה.
הבדל נוסף בין סוגי המזון לגבי האופן בו הם נטמאים: ככל שהאוכל קדוש יותר - כך הוא "רגיש" יותר לטומאה, ונטמא ביתר קלות. מבין הדרגות השונות של טומאה (ראו להלן: דרגות הטומאה), החולין והמעשר השני עשויים להיטמא רק מ"ראשון לטומאה", וכך יהיו הם "שני לטומאה". התרומה עשויה להיטמא גם מ"שני לטומאה", ותיחשב כ"שלישי". הקודש נטמא גם מ"שלישי לטומאה", וייחשב כ"כרביעי".
הבדל שלישי נוגע לשאלה מהי רמת הטהרה הנדרשת מן האדם האוכל את המזון. החולין נאכלים גם על ידי טמא, כאמור. מי שהיה טמא, וטבל במקווה - נטהר, אבל עדיין קיימת בו טומאה מסוימת עד סוף היום (אדם זה נקרא טבול יום). במצב זה של טומאה קלה, רשאי הוא לאכול מעשר שני, אך לא תרומה. בסוף היום - יהיה מותר לו גם לאכול תרומה. לגבי רוב הטמאים, סוף היום משלים לגמרי את טהרתם, והם רשאים גם לאכול קודש. ברם, לגבי כמה מן הטמאים (זב, זבה, יולדת ומצורע) קבעה התורה שעליהם להביא קרבן להשלמת טהרתם. עד הבאת קרבנם הם מוגדרים כמחוסר כיפורים, ואסורים לאכול קרבן או להיכנס לבית המקדש.
שומר.
דין "שומר", הוא שכל דבר הנספח לאוכל כשומר, ומהווה שמירה על האוכל מאיזה סיבה שהוא, נחשב לחלק מהאוכל, לשני דינים: האחד, שאם נגע בשומר דבר טמא נטמא גם האוכל, והשני בכך שהוא מצטרף לשיעור האוכל; כלומר, שיעור האוכל כדי שיהיה טמא, הוא כזית. אם האוכל עצמו אינו בגודל של זית, רק בצירוף קליפתו, הוא ראוי לקבל טומאה.
דין "יד", הוא שכל דבר שממש כידית לאחוז את האוכל, ואוחזים בו את האוכל בכל צורה שהיא, הוא נחשב על ידי תשמישו זה כטפל לאוכל וכחלק ממנו. היד משמש לשתי פעולות בהלכות טומאה: להוציא טומאה - כלומר, אם נגע אדם בעור של אוכל טמא הוא נטמא, ולהביא טומאה - אם העור נגע בדבר טמא, נטמאה כל חתיכת האוכל.
מקור דין זה הוא מהמילים בפסוק לח, "טמא הוא לכם". בגמרא במסכת חולין דורשת את המילים "לכם", - לכל צרכיכם, כלומר לא רק האוכל עצמו טמא, אלא כל חלק הנטפל אליו ומשמש לצורך האוכל, והוא העור המשמש כיד.
דינים מדרבנן.
האוכל ושותה מאכלים טמאים - מכיוון שאוכל ומשקה אינם נעשים "אב הטומאה", מן התורה אין הם מטמאים אדם. חכמים החמירו, שהאוכל או שותה דברים טמאים (דבר מותר כשלעצמו, כפי שהתבאר) נעשה בכך טמא טומאה קלה, במדרגת "שני לטומאה", והוא אסור לאכול תרומה או לנגוע בה עד שיטבול במקווה. הסיבה לכך: החשש שאדם שאוכל תרומה יאכלנה תוך כדי אכילת חולין טמאים, ואפשר שחלקי המזון יגעו זה בזה בתוך פיו והתרומה תיטמא.
שלמה לוי (ראשון לציון)
הרב שלמה לוי (נולד בתשכ"ב, 1962) הוא ראש ישיבת ההסדר ראשון לציון ורב שכונת המערב הישן בראשון לציון.
ביוגרפיה.
נולד במרוקו. בגיל שנתיים עלה עם הוריו לישראל והתיישבו בכפר סבא. לאחר מכן עברה המשפחה להתגורר בראשון לציון.
את לימודיו התיכוניים עשה הרב בישיבת בני עקיבא "בית שמואל" בחדרה. הדריך בסניף בני עקיבא במושבה קדימה ולאחר מכן הקים שלושה סניפים: בשכונות בית יצחק וגבעת אולגה בחדרה; ובשיכון גורדון בראשון לציון.
לאחר לימודיו בישיבה התיכונית עבר לישיבת מרכז הרב בירושלים שם למד בין השנים תשל"ט - תשמ"ו. במקביל למד גם אצל הרב יהודה ליאון אשכנזי ("מניטו") והושפע משיטתו. במהלך הלימודים המשיך להעביר שיעורי תורה בראשון לציון וכן ללמד בסניף מכון מאיר בלוד. בהמשך למד בכולל "שבט ומחוקק" בראשות הרב זלמן נחמיה גולדברג. בתקופה זו למד קבלה עם הרב שלמה בנימין אשלג, בהמשך למד גם בישיבת "החיים והשלום" בירושלים אצל הרב מרדכי עטייה.
הרב לוי הוא בעל הסמכה לרב עיר.
פעילותו בראשון לציון.
בעקבות שיעוריו בראשון לציון התמנה לרב בתי הכנסת "איחוד שיבת ציון" ו"בית אל" בעיר. בשנת תשמ"ח הקים הרב לוי את כולל אברכים ללימודי רבנות ודיינות. הכולל הוציא מתוך שורותיו כ-50 רבנים ודיינים, ובהם: הרב חגי להב - רבה של בית דגן והרב יעקב אוהב ציון - רב היישוב כרמל.
בשנת תשמ"ט הקים את המרכז התורני "חברותא", שבו לומדים בני נוער. בשנת תשנ"ד התמנה לרב אזור מערב ראשון. הרב לוי מעביר עשרות שיעורי תורה בבתי הכנסת בעיר.
בשנת תשנ"ו הקים את "ישיבת ההסדר הגבוהה ראשון לציון". בתחילה פעלה הישיבה בבית המדרש של הכולל. כעבור מספר שנים עברה הישיבה למשכן קבע בשכונת רמת אליהו בעיר. נכון לשנת תשע"א מונה הישיבה כ-120 בחורים ועוד כ-20 אברכים.
בשנת תשנ"ט פתח בעיר בית ספר תורני-לאומי. בשנת תשע"א פתח במרכז העיר את "מרחבים", מרכז שבו מועברים שיעורים לתושבים.
הרב לוי משרת גם ברבנות העיר ראשון לציון כרשם נישואין. במקביל הוא מלווה שני מכוני גיור שבחסות בתי הדין לגיור, הפועלים במתחם הישיבה בראשון לציון.
נינג'יטסו
הכשר טומאה
הכשר לקבלת טומאה
טומאת אהל
מכון ז'בוטינסקי בישראל
טומאת נבלה
טומאת נבלה היא טומאה החלה על פגר של בהמה או חיה (אך לא על עוף) – טהורה או טמאה (מותרת או אסורה לאכילה) – למעט בעל חיים המותר לאכילה שנשחט כהלכה (אף אם נמצא טרפה לאחר השחיטה). טומאה זו היא טומאה מהתורה, אך היא מהטומאות הקלות (טומאת ערב בלבד). דיני טומאה זו אינה נוהגים למעשה בימינו, בשל אי היכולת להטהר מטומאת מת, באופן דומה לרוב דיני טומאה וטהרה.