במקום הנקרא עדסייה היו התנחלויות חקלאיות במשך 2,500 השנים האחרונות, ואולי גם מוקדם יותר. המיקום במפגש הנהרות ירדן וירמוך, גרם להיותו צומת דרכים לסוחרים, שיירות וצבאות כובשים. כפר זה היה היחיד מארבעת היישובים, שרוב אוכלוסייתו הייתה בהאית. הכפר נמצא בשטח ממלכת ירדן. אדמות הכפר נרכשו על ידי עבד אל-בהאא' בשנת 1901 מידי השייח' הבדואי Fayyad-un Shamdien שהיה בעל האדמות. רכישת הקרקע נבעה מהצורך בתוספת אדמה חקלאית שתהווה מקור לאספקת מזון למשפחתו של עבד אל-בהאא'. היות שחלק מהאדמות שנרכשו בימי בהא אללה הוחזקו בידי תומכיו של מחמד עלי, נותרו שטחים מצומצמים בלבד בידי תומכי עבד אל-בהאא'. עבד אל-בהאא' קבע כי הוא הקדיש את כל שטח עדסייה לבהא אללה, ואין להעביר את הזכויות על האדמה למתיישבים הבהאים. אחרי מלחמת 1948 השטח נמצא בשליטת ממלכת ירדן, והבהאים שהיו קשורים למרכז הרוחני שלהם בחיפה התקשו להמשיך להתגורר שם, וחלקם עזבו. בעקבות הרפורמה החקלאית בשנת 1962, קרקעות הבהאים הועברו לחקלאים אחרים, ומרביתם עזבו את המקום וכך למעשה הסתיימה התיישבות הבהאים במזרח הכנרת ובעמק הירדן.
הקמת היישוב הבהאי.
השטח היה מכוסה בצמחייה טבעית, כולל עצים ושיחים קוצניים (סידריה). הכנת הקרקע לעיבוד חקלאי הייתה משימה קשה. בתחילה נשלחו שני חקלאים בהאים לטפל באדמת עדסייה, אך התנכלויות השכנים הערבים ומעשי שוד של התוצרת החקלאית, גרמו לעזיבתם אחרי שלוש שנים. לאחר מכן, האדמה הוחכרה לסוחר הנוצרי סורסוק. סורסוק בנה את בית ההארחה הראשון ביישוב, אך לא החזיק מעמד יותר משנתיים. עובדיו הצליחו לטפל בשטח קטן בלבד, וגם בשטח זה היבול היה מועט ורוב היבול נשדד.
שלב שני בהתפתחות היישוב היה בשנת 1907. עבד אל-בהאא' פנה לעצרת הרוחנית של הבהאים בטהראן, וביקש לשלוח חקלאים בהאים כדי שיתיישבו במקום. המתיישבים החדשים הגיעו מכפרים באזור העיר יזד ורובם היה מתושבי הכפר Mahdiyabad. במהלך השנים הבאות, עד 1913, הגיעו עוד משפחות להתיישב במקום. עבד אל-בהאא' הבטיח לאנשיו שיש במקום אספקת מים, אדמה פורייה, מזג אוויר חמים ושפע של שמש, ועודד עולי רגל נוספים שהגיעו אליו לחיפה, ללכת ולחיות בעדסייה. אבל החקלאים נתקלו בהתחלה בקשיים רבים. הם לא ידעו את שפת תושבי האזור ולא ידעו להתמודד מולם. אבל, עבד אל-בהאא' עודד אותם והמריץ אותם לעשות את המיטב. דבריו של המנהיג היו מקור השראה ועידוד לחקלאים וגרמו להם להשקיע מאמצים גדולים כדי לייצר יותר יבולים. בזמן השלטון העות'מאני היו קשיים רבים שנבעו מיחס השלטונות ומיסים כבדים שהוטלו בזמן מלחמת העולם הראשונה. אבל בזמן המנדט הבריטי, המצב הכללי השתפר. לא כל אדמות עדסייה נרכשו על ידי הבהאים ולכן בכפר התגוררו גם חקלאים ערבים שגידלו בעיקר חיטה ושעורה וכן גידלו בעלי חיים. כמו כן, ערבים הועסקו במקום בעבודות זמניות, בעיקר בעונות הקטיף השונות. לאור החשיבות של המקום, עבד אל-בהאא' הגיע לביקורים רבים ונשאר להתארח במקום. כמו כן, הגיעו למקום בהאים אחרים שהגיעו להתרשם מהיישוב והתארחו בו. עבד אל-בהאא' היה נותן עצות חקלאיות מועילות וכן ייעץ לאנשיו על טיפוח חיי החברה של הקהילה והמליץ לקיים קשרי ידידות עם השכנים הערבים. בחודש יולי 1917, מלחמת העולם הראשונה הייתה בשיאה, וירדו מעט גשמים באותה שנה והיבול היה דל, האספקה החקלאית הייתה מצומצמת והיה חשש לרעב בערים הגדולות. עבד אל-בהאא' הגיע לעדסייה וביקש לשלוח חיטה לתושבים הרעבים בחיפה ועכו. החקלאים הבהאים נתנו את כל התוצרת שהייתה להם, וגם נסעו לכפרים השכנים וקנו מכספם כל תוצרת חקלאית, ושלחו את הסחורה בשיירות שכללו 200 גמלים. לאחר פטירתו של עבד אל-בהאא' בשנת 1921, הנהיג את הקהילה שוגי אפנדי, עד למותו בשנת 1957. המנהיג החדש, שם דגש על הקמת תשתיות פיתוח, ביסוס וחיזוק הממשל הבהאי, קידום חיי הקהילה והקמת מבנים חברתיים כמו בית הספר ו"בית תפילה בהאי". הוא המליץ לחקלאים לשלוח את בניהם ובנותיהם ללמוד חקלאות כדי שיפתחו ויקדמו את החקלאות. ביישוב הוקמו ועדות חקלאיות שיזמו תוכניות של מחזורי זרעים, סוגי הגידולים ופיתוח משק החי. בשדות היישוב גידלו ירקות, מטעים של עצי פרי ומטעי בננות, וממשלת ירדן התגאתה ביישוב הזה ושלחה אליו אורחים ונציגים כדי ללמוד ולהתרשם מהשיטות והטכניקות החדישות שיושמו בעדסייה.
סיום התיישבות הבהאים.
היישובים שהיו בתחומי מדינת ישראל.
בשלושת היישובים הראשונים: א-סמרה, נוקייב ואום ג'וני, ישבה רק קבוצה מצומצמת של בהאים, ועיקר העבודה התבצע על ידי אריסים ערביים. אדמות אום ג'וני וחלק מאדמות א-סמרה ונוקייב, נמכר לגורמי התיישבות יהודיים. במלחמת העצמאות הועברו הבהאים מנוקייב לחיפה. הכפר א-סמרה נעזב אחרי הפגזה ישראלית בשנת 1951. עקב פינוי אדמות נוקייב ועזיבת א-סמרה, הבהאים קיבלו פיצוי ואדמות חלופיות, בגליל המערבי.
הקהילה הבהאית בעדסייה.
אחרי מלחמת 1948 השטח נמצא בשליטת ממלכת ירדן, והבהאים שהיו קשורים למרכז הרוחני שלהם בחיפה התקשו להמשיך להתגורר שם, וחלקם עזבו. בשנת 1962, ממשלת ירדן יזמה רפורמה קרקעית. במסגרת הרפורמה, נקבע שהזכאות על ייצור חקלאי ובעלות על הקרקע, ניתנת לבעלי הקרקעות שעובדים באדמתם ומעוניינים להמשיך לעבד אותה. אולם, שוגי אפנדי טען שהאדמה שייכת לקהילה ומוקדשת לבהא אללה, ולכן אסור למתיישבים הבהאים לקחת את האדמה הזאת לעצמם. לכן, הם לא קיבלו את הצעת הממשלה לקבלת זכאות על הקרקע. כתוצאה מכך, חולקה האדמה לחקלאים אחרים. החקלאים הבהאים עזבו את עדסייה ליישובים אחרים בירדן או למדינות אחרות. חלק מהם נשלח על ידי הקהילה, להפיץ את הדת הבהאית ברחבי העולם. מספר מועט של בהאים נשאר במקום, ושכר שדות ומטעים מהבעלים החדשים, כך שהם נשארו כחקלאים ביישוב, אך לא פגעו בהוראות של שוגי אפנדי. בשנת 1974, נותר מהקהילה הבהאית המשגשגת רק בית התפילה Hazirat Ul ובית הקברות הבהאי.
הגבול הבינלאומי במזרח הכנרת.
צבי אילן טוען שהודות לכפרים הבהאים, כלול האזור שמדרום מזרח לכנרת, בתחום מדינת ישראל. בשנת 1923, נקבעו הגבולות בין המנדט הבריטי והמנדט הצרפתי. הוחלט כי כל הגולן יישאר בתחום הצרפתי-סורי. אך מכיוון שבמזרח הכנרת נמצאו שני יישובים בהאים ומרכז הקהילה הבהאית היה בחיפה, נקבע הגבול הבין-לאומי כך שהאדמות שלהם בנוקייב ובא-סמרה יישארו בתחום ארץ ישראל.
נדין בומר
נדין בומר ימיני היא כוריאוגרפית ישראלית המשמשת כמנהלת האמנותית של להקת המחול "נדין אנימטו".
ביוגרפיה.
נולדה בניו יורק, שם החלה את לימודי המחול באקדמיה ABT. לאחר מכן קיבלה מלגה לבית הספר הגבוה Alvin Ailey.
עם חזרתה לארץ בגיל ההתבגרות, גויסה נדין בומר להוראת מחול לילדים ונוער בקשיים.
הוראתה ההומוריסטית והיצירתית זיכתה אותה במענק לימודים שבו השתמשה לפתח את אהבתה לתנועה.
בשנים האחרונות, פתחה נדין שפה תנועתית חדשה הנקראת "קינטיקה".
סגנונה הייחודי של נדין ושיטת הוראה שלה נלמדים ב-15 בתי ספר שונים ברחבי ישראל, במכללה האקדמית לחינוך - סמינר הקיבוצים, ובסדנאות מאסטר ברחבי אירופה מדי שנה.
בשנת 1990 ייסדו בומר ובן זוגה זיו ימיני את המרכז למחול "קצב הגוף".
בשנת 2003 הקימה את האקדמיה למחול "נדין".
במהלך השנים זכו בוגרי האקדמיה בפרסים ראשונים בתחרויות בינלאומיות באירופה עם כוריאוגרפיות קצרות של בומר, אשר היוו גרסה צעירה ליצירות להקת "נדין אנימטו" שהוקמה מאוחר יותר, בשנת 2009.
ה"אנימטו" הוא ז'אנר חדש בתחום התיאטרון-מחול וזהו סגנונה הייחודי של להקת "נדין אנימטו". בומר יוצרת דמויות אותנטיות וסיטואציות בהשראת עולם האנימציה, תוך שימוש בשפת ה"קינטיקה".
בשנת 2007 קיבלה בומר הכרה ממשלתית ותמיכה ממשרד המדע, התרבות והספורט לשיטה ואקדמיה "נדין". באותה שנה הוזמנה נדין עם היצירה "מנימיישן" לבכורה בינלאומית בפירנצה, איטליה.
הלהקה מופיעה ומוזמנת לפסטיבלי מחול גדולים בארץ ובעולם. נדין בומר מציגה את סגנונה הייחודי על במות אלו ומקבלת כבוד ותשבחות על שפת התנועה החדשנית שלה ועל הכוריאוגרפיות השנונות.
בית זילכה
פרץ מערבי
דורותיאה דיקס
דורותיאה דיקס (באנגלית: Dorothea Dix; 4 באפריל 1802, מיין, ארצות הברית - 17 ביולי 1887, ניו ג'רזי, ארצות הברית) הייתה פעילה חברתית אמריקאית שפעלה רבות עבור הלוקים בנפשם באמצעות שדלנות נמרצת בקונגרס האמריקאי. מאמציה הובילו להקמתם של בתי החולים הפסיכיאטרים הראשונים בארצות הברית.
שנותיה הראשונות.
דיקס נולדה במיין, וגדלה בילדותה במסצ'וסטס. בגיל 12, נמלטה מהוריה האלכוהוליסטים ומאביה המתעלל ועברה לגור עם סבתה בבוסטון. כשהייתה בת 19, פתחה בית ספר בבוסטון, בחסות משפחות אמידות. במקביל, היא החלה ללמד ילדים עניים ונטושים בביתה, אך בריאותה הייתה רופפת. בין השנים 1824–1830, דיקס כתבה ספרי דת וסיפורי ילדים. בשנת 1831, הקימה בית ספר לבנות בבוסטון וניהלה אותו עד שנת 1836, בה חוותה עוד הידרדרות בריאותית. במטרה למצוא מרפא, עברה דיקס לגור אצל משפחה קוויקרית באנגליה, ודרכה נחשפה ל'תנועה לרפורמה חברתית עבור הלוקים בנפשם בבריטניה'. התנועה לרפורמה חברתית עבור הלוקים בנפשם הייתה קשורה לתנועות פרוגרסיביות אחרות, כגון התנועה לביטול העבדות, התנועה נגד צריכת אלכוהול והתנועה לרפורמות בזכות הבחירה. חברי התנועה ערכו חקירות בתוך 'בתי משוגעים', ופרסמו את ממצאיהם בבית הנבחרים הבריטי על מנת להוביל לשיפור תנאי מחייתם של הלוקים בנפשם.
פעילות עבור הלוקים בנפשם.