הוא נקבר בהלווייה ממלכתית בעיר הולדתו שוורין שבמקלנבורג (גרמניה), בה נכחו אדולף היטלר, יוזף גבלס, הרמן גרינג, היינריך הימלר, מרטין בורמן ויואכים פון ריבנטרופ. אלפים מחברי הנוער ההיטלראי ניצבו לאורך מסע ההלווייה. ארונו, שהובל ברכבת מיוחדת מדבוס אל שוורין, עצר בתחנות שטוטגרט, וירצבורג, ארפורט, האלה, מגדבורג וויטנברג. אלמנתו, אמו ואחיו נכחו בהלווייה וקיבלו ברכות ניחומים אישיות מהיטלר עצמו. ארנסט וילהלם בולה היה ראשון המספידים.
הנאצים, שרתחו מזעם, לא הגיבו בפוגרום לרצח גוסטלוף, שהפך מרטיר של הרעיון הנאצי והבליגו, כיוון שהתאריך היה בסמוך לאולימפיאדת ברלין (1936), שהתקיימה ארבעה חודשים לאחר ההתנקשות, והיטלר חשש מכך שהאולימפיאדה תבוטל. עם זאת, רציחתו הייתה מאוחר יותר חלק מן התעמולה ששימשה אמתלה לביצוע פוגרום ליל הבדולח ב-1938.
המשטר הנאצי קרא על שמו את אוניית הנוסעים "וילהלם גוסטלוף", שהוטבעה ב-1945 תוך אובדן של למעלה מ-9,000 נפש. כמו כן נקראו על שמו קרן וילהלם גוסטלוף (Wilhelm-Gustloff-Stiftung) ובית החרושת לאקדחים "וילהלם גוסטלוף ורקה" (Wilhelm Gustloff Werke, שם ביהח"ר הוחלף במלחמת העולם ה-2).
עלילת הנובלה "בהילוך של סרטן" מאת הסופר הגרמני גינטר גראס נסובה סביב קורותיה וגורלה של האונייה "וילהלם גוסטלוף" הקרויה על שמו.
העולם החופשי
וילהלם גוסטלוף (אונייה)
"וילהלם גוסטלוף" (גרמנית: Wilhelm Gustloff) הייתה אוניית נוסעים של צי המלחמה הגרמני, שהוטבעה במימי הים הבלטי ב-30 בינואר 1945, בשלהי מלחמת העולם השנייה, על ידי צוללת הצי הסובייטי S-13 עליה פיקד אלכסנדר מרינסקו. על סיפונה של וילהלם גוסטלוף נמצאו פליטים גרמנים אזרחיים וכן חיילים מן הצבא והצי, שפונו ממזרח פרוסיה לאחר שכותרה על ידי הצבא הסובייטי. על פי אחת ההערכות טבעו עם האונייה 9,343 נוסעים מתוך מעל 10,000 שהפליגו על סיפונה, מה שהופך את טביעתה לגדול האסונות הימיים בהיסטוריה. האונייה נקראה על שם וילהלם גוסטלוף, מייסד ומנהיג סניף המפלגה הנאצית בשווייץ, שנורה למוות ב-1936 על ידי הסטודנט היהודי דוד פרנקפורטר.
תולדות האונייה.
"וילהלם גוסטלוף" הייתה אוניית הנוסעים הראשונה שנבנתה במיוחד עבור "כוח באמצעות שמחה" ("Kraft durch Freude", KdF), חברת-בת של "חזית העבודה הגרמנית" (בגרמנית: Deutsche Arbeitsfront ,DAF). הארגון הוקם כדי להעניק לפעילי המפלגה הנאצית, לפועלים גרמנים ולמשפחותיהם, פעילויות נופש ותרבות, בכללן קונצרטים, הפלגות נופש ועוד. עד אביב 1939 הייתה "וילהלם גוסטלוף" אוניית דגל צי אוניות הנוסעים של KdF; אז תם תפקידה האזרחי, ומאז ואילך שרתה את צורכי הורמאכט וצי המלחמה הגרמני.
בקיץ 1939 גויסה האונייה להחזרת חיילי לגיון הקונדור מספרד לאחר ניצחון הכוחות הלאומניים של פרנקו במלחמת האזרחים בספרד. מספטמבר 1939 עד נובמבר 1940 שרתה "וילהלם גוסטלוף" כאוניית בית-חולים; במשימתה הראשונה בים הבלטי היא הובילה 650 חיילים פולנים פצועים.
ב-20 בנובמבר 1940 הוחל בפירוק הציוד הרפואי מן האונייה, והיא נצבעה מחדש באפור - צבעם התקני של כלי השייט בצי המלחמה, במקום הלבן-ירוק, צבע הזיהוי שלה כאוניית בית-חולים. בשל ההסגר הימי הבריטי על חופי גרמניה היא לא יכלה לצאת לים הפתוח, לכן שימשה למגורי כ-1000 חניכי בסיס-ההדרכה של הצוללות בנמל גוטנהפן (גדיניה). מעל ארבע שנים עגנה "וילהלם גוסטלוף" בנמל עד שהוחזרה לשירות בים, לטובת "מבצע חניבעל" לחילוץ ופינוי אזרחים ויחידות גרמניות ממזרח פרוסיה ומשטחים שהצבא האדום המתקדם עמד לכבוש.
מבצע חניבעל.
הפלגתה האחרונה של האונייה הייתה כשגויסה ל"מבצע חניבעל" שיזם אדמירל קרל דניץ, מפקד הצי הגרמני. מטרת המבצע הייתה חילוץ אנשי הצי מפרוסיה המכותרת על ידי הצבא הסובייטי, ובמסגרתו משימתה של "וילהלם גוסטלוף" הייתה פינוי אזרחים, מלחי צי וחיילים גרמנים, בהם פצועים, מנמל גוטנהפן (גדיניה) לנמל קיל. רשימות הנוסעים ואנשי הצוות של האונייה ביציאתה מנו כ-6,050 איש בלבד, אך שם לא נכללו הפליטים הרבים שנדחקו על סיפונה ללא רישום בניירת הרשמית. החוקר היינץ שון (Heinz Schön), בעצמו ניצול האונייה, שערך מחקר מקיף על טביעתה בשנות השמונים והתשעים, קבע כי "וילהלם גוסטלוף" נשאה על סיפונה צוות של 173 אנשי חיל העזר של הצי, 918 קצינים, נגדים וחיילים מ"דיוויזיית ההדרכה 2" של צי הצוללות, 373 נשים סייעות מחיל העזר של הצי, 162 חיילים פצועים קשה ו-8,956 פליטים – סך הכל 10,582 נוסעים ואנשי צוות. האונייה נבנתה במקור עבור 1,456 נוסעים, אך על ידי ניצול חללי הנופש הציבוריים שלה התפנה מקום להסעת אנשים רבים נוספים - לטווח קצר. ברם, האונייה צוידה בפחות ממחצית ציוד ההצלה ההכרחי שנדרש לכל הנוסעים.
ה"וילהלם גוסטלוף" הפליגה מגוטנהפן בבוקר ה-30 בינואר 1945 יחד עם אוניית הנוסעים "הנזה" (Hansa), שהייתה עמוסה אף היא בפליטים וחיילים, כשהן מלוות בשתי ספינות טורפדו. עקב תקלה ב"הנזה" וכן באחת מספינות הטורפדו נמנע משתיהן להמשיך בדרכן, לכן ה"וילהלם גוסטלוף" המשיכה לבדה בליווי ספינת טורפדו אחת - ה"לובה" (Löwe). על סיפונה של "וילהלם גוסטלוף" נמצאו אז ארבעה רבי-חובלים: שלושה אזרחיים, וקצין צי המלחמה - שלא הגיעו להסכמה על הדרך המיטבית להגנת האונייה מפני התקפת צוללות. בניגוד לעצת רב החובל של הצי, הצוללן לויטננט-קומנדר וילהלם צאן (Wilhelm Zahn), שהציע להפליג במים רדודים קרוב לחוף וללא אורות, החליט הקברניט האזרחי הבכיר, פרידריך פטרסן (Friedrich Petersen), לצאת למים העמוקים, בנתיב שהיה ידוע בביטחון שפונה ממוקשים, גם כדי לחסוך בדלק - שהיה להם בצמצום. מאוחר יותר, כששמע באלחוט שמתקרבת שיירת שולות מוקשים גרמנית, הוא פקד להדליק אורות ניווט באונייה, כדי להימנע מהתנגשות בחשיכה. ואולם, בכך הפך את "וילהלם גוסטלוף" למטרה קלה לזיהוי על ידי צוללות סובייטיות בים שארבו לטרף. מאחר שהייתה חמושה בתותחי נ"מ, עשתה דרכה כשהיא מואפלת, לא נשאה יותר סימני זיהוי של אוניית בית חולים ולא הייתה צבועה ככזו – לא עמדה לה החסינות שמעניק החוק הבינלאומי לאוניית בית חולים.
הטבעת "וילהלם גוסטלוף".
הצוללת הסובייטית S-13, בפיקודו של קפיטן אלכסנדר מרינסקו, זיהתה מיד את "וילהלם גוסטלוף" וירתה שלושה טילי טורפדו אל הדופן השמאלית שלה. הדבר אירע מעט אחרי השעה ‎ 21:00 CET , כשהאונייה במרחק כ-20 מייל (30 ק"מ) מהחוף, בין גרוסנדורף ולבה (Łeba). הטורפדו הראשון פגע בצד השמאלי של החרטום והשני מאחוריו. הטורפדו השלישי חדר אל חדר המכונות, ושיתק את תנועת האונייה ואת אספקת החשמל. "וילהלם גוסטלוף" נטתה שמאלה וחרטומה החל שוקע.
רבים מתו כתוצאה מפגיעות הטורפדו הישירות, או טבעו בזרמי המים שפרצו לספינה; רבים אחרים נרמסו בבריחה המבוהלת מבטן האונייה לסירות ההצלה שעל הסיפון, קפצו או נפלו למימיו הקפואים של הים הבלטי - וטבעו. טמפרטורת המים באותה תקופה של השנה הייתה בדרך כלל בסביבות 40C. ברם, אותו יום היה קר במיוחד, טמפרטורת האוויר נעה בין מינוס 10 למינוס 18 מעלות והמים היו מכוסים שכבת קרח צף. עדים שניצלו סיפרו אחר כך על ילדים שנאחזו בחוזקה בהוריהם ועל נשים שניסו להציל בניהן, אך אלה נסחפו עם הגלים ורבים מהם לא נראו עוד. ילדים קטנים שהולבשו באפודות ההצלה טבעו משום שהאפודות היו גדולות על מידותיהם, והם צפו במים כשראשיהם מטה ורגליהם מעלה.
פחות מ-45 דקות מרגע תקיפתה טבעה ה"וילהלם גוסטלוף", כשחרטומה שקע ראשון. האוניות הגרמניות הצליחו להציל רק חלק מנוסעיה: ספינת הטורפדו T-36 חילצה מן המים 564 איש; ספינת הטורפדו "לובה" - 472; שולת המוקשים M341 משתה מן המים 37 איש; אוניית הקיטור "גוטינגן" הצילה 28; הספינה למשיית טורפדו TF 19 (Torpedofangboot) - שבעה; אוניית המשא "גוטלנד", שניים; וספינת הסיור V1703 הצילה תינוק אחד בלבד. מספרים אלו לקוחים ממחקרו של היינץ שון, ממנו עולה כי סך הכל אבדו בהתקפת הטורפדו 9,343 גברים, נשים וילדים – מה שהפך את טביעת "וילהלם גוסטלוף" לאסון הימי הגדול ביותר בהיסטוריה.
במאמר שנתפרסם בכתב העת Sea Classics, מציין אירווין קאפס (Irwin Kappes) שבאונייה היו מעל 6,000 נוסעים. הוא מציין גם כי אוניית הליווי "לובה" הגיעה ל-"וילהלם גוסטלוף" 15 דקות לאחר שנפגעה, והעלתה אל סיפונה ניצולים רבים ככל שיכלה לשאת. הוא מוסיף וכותב שקפטן הניגסט, מפקד הסיירת "אדמירל היפר", שבעצמה הובילה 1,500 מפונים, קיבל דיווח מן הצופים שלו כי "וילהלם גוסטלוף" מותקפת על ידי טורפדו, ולכן בחר שלא לעצור ולאסוף ניצולים. קאפס מוסר, כי מספר האנשים שטבעו עם האונייה היה 5,348. מקור מידע זה היה ספרו של היינץ שון, "Die Gustloff Katastrophe", אשר מאוחר יותר תיקן את המספר.
משדר הטלוויזיה Unsolved History של ערוץ "דיסקברי" ביצע ניתוח ממוחשב של הטביעה, תוך שימוש בתוכנה maritime EXODUS. ההערכה היא ש-9,400 איש נספו באסון, שהם כ-85% מ-10,600 האנשים שהיו על סיפונה. ניתוח זה הביא בחשבון את צפיפות האנשים באונייה על בסיס עדויות הניצולים, והדמיה של נתיבי המילוט ואפשרויות ההישרדות בתוך פרק הזמן בו האונייה טבעה.
המחלוקת.