השם שהוענק לדמות המתוארת בפסל על ידי סיינט-גודנס עצמו הוא ("The Mystery of the Hereafter and The Peace of God that Passeth Understanding"), אך הוא מוכר יותר בקרב הציבור בכינוי "יגון" ("Grief"). אדמס לא היה מרוצה מהכינוי שדבק בפסל, ובשנת 1908 שלח מכתב לבנו של סיינט-גודנס, בו הוא ביקש ממנו שימנע מהציבור להעניק כינויים לפסל. אדמס אף טען כי סיינט-גודנס התכוון שהפסל יהווה שאלה בלתי פתורה, ולכן אין לכנותו בשם ספציפי.
הפסל זכה לפרסום ונודע בחשיבותו בהיסטוריית הפיסול האמריקאית, והפופולריות שלו היוותה מקור השראה למספר העתקים, והמפורסם בהם הוא הפסל "Black Aggie" (מילולית: אגי השחורה), אשר נקנה על ידי הגנרל האמריקאי פליקס אגנוס והוצב על חלקת הקבר שלו במרילנד בשנת 1925.
החל מ-16 במרץ 1972 נוספה אנדרטת אדמס למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים של ארצות הברית (National Register of Historic Places).
סרביה ומונטנגרו במשחקים האולימפיים
אלני קאראינדרו
אלני קאראינדרו (ביוונית: Ελένη Καραΐνδρου; נולדה ב-25 בנובמבר 1939) היא מלחינה יוונית. נודעת בהלחנת פסקולים לסרטיו של הבמאי היווני תיאו אנגלופולוס. היא נולדה בכפר טיכו שמרכז יוון וגדלה באתונה, שם גם למדה הלחנה ופסנתר. בין השנים 1969 ל-1974 למדה אתנומוזיקולוגיה בפריז.
גלקטיון טאבידזה
גָלַקטיוֹן טאבּידזֶה (בגאורגית: გალაკტიონ ტაბიძე; 17 בנובמבר 1891 - 17 במרץ 1959), משורר גאורגי. נחשב לאחד מגדולי המשוררים הגאורגים אשר השפעתו ניכרת על השירה והספרות הגאורגית, וכונה גם "ביירון הגאורגי" (כרתוולי ביירוני) הוא שרד את הטיהורים הגדולים שערך סטלין בקרב האליטה של ברית המועצות, אולם רבים מחבריו וקרובי משפחתו, כולל אשתו, ספגו את נחת זרועו של השלטון. בעקבות האירועים הקשים נכנס לדיכאון, התמכר לטיפה המרה ובסופו של דבר אושפז בבית חולים פסיכיאטרי בטביליסי, שם התאבד.
ספר בו שירים נבחרים של טאבידזה, אשר תורגם מגאורגית לעברית על ידי אורציון ברתנא וראובן אנוך ראה אור בשנת 2004 בהוצאת אוניברסל.
חייו.
טאבידזה נולד בשנת 1891 בעיירה צ'קווישי (ჭყვიში) בנפת ואני גאורגיה (אז חלק מהאימפריה הרוסית). אביו, ואסיל טאבידזה, שהיה מורה, מת חודשיים לפני לידתו. הוא למד בין השנים 1900 ל-1910 בכותאיסי ולאחר מכן בסמינר התאולוגי בטביליסי. מאוחר יותר החל לעבוד כמורה. ספר השירה הראשון שלו פורסם בשנת 1914 והיה מושפע מזרם הסימבוליזם. בשנת 1915 הקים, יחד עם משוררים סימבוליסטים גאורגיים אחרים, את קבוצת הקרניים הכחולות (ცისფერყანწელები), קבוצת משוררים ששלטה בשירה הגאורגית בשנות ה-20 ומילאה תפקיד חשוב בהתחדשות הספרות הגאורגית. הוא פרש ממנה זמן קצר לאחר היווסדה. אף על פי שזכה לתהילה לקח לו זמן רב יותר מהסימבוליסטים הגאורגים האחרים. זאת בעיקר בשל העדפתו את הבדידות, שבגינה זכה, מאת בן דודו טיציאן טאבידזה, לכינוי "אביר מסדר הבדידות".
קובץ השירים הבא שלו פורסם בשנת 1919, הקובץ שנקרא "פרחים אמנותיים" ("არტისტულმა ყვავილებმა") זכה להצלחה רבה, ומיצב אותו כגדול המשוררים הגאורגים של זמנו. רוב כתיבתו הייתה ספוגה בנושאים כמו בדידות, חוסר-אהבה, תחושות בלהה מבשרות רעות, כפי שניתן לראות ביצירות המופת שלו: "ללא אהבה" (1913), "אני והלילה" (1913), "סוסי תכלת" (1915) ו"הרוח נושבת" (1924).
במהלך הדיכוי הסטליניסטי של 1937, נאסרה, אשתו של טבידבזה, אולגה אוקודז'אווה, ממשפחת בולשביקים, והוגלתה לסיביר. שם היא מתה בשנת 1944. בן דודו של טאבידזה ומשורר-עמית, טיציאן טאבידזה, יחד עם משוררים עמיתים נוספים, נאסרו והוצאו להורג, בסופו של דבר. טאבידזה עצמו נחקר והוכה קשות על ידי לברנטי בריה. אירועים אלה גרמו לטאבידזה לשקוע בדיכאון והתמכרות לטיפה המרה. שתיקותיו הארוכות ובדידותו הצילו אותו מן הטיהורים הגדולים. הוא המשיך לקבל תארים ופרסים ופרסם שירים חדשים אולם חייו של המשורר היו הרוסים לחלוטין. כשהוא חולה מאוד ובדיכאון הוא הועבר לבית החולים הפסיכיאטרי בטביליסי, שם סיים את חייו, בשנת 1959, על ידי קפיצה אל מותו מחלון בית החולים. הוא נטמן בפנתאון מתאצמינדה. בלווייתו השתתפו רבבות. בשנת 2000, פרסמה הכנסייה הגאורגית, סליחה רשמית על חטא ההתאבדות.
טאבידזה פרסם במהלך חייו אלפי שירים והשפיע בצורה משמעותית על השירה והספרות הגאורגית המודרנית. הארכיון האישי שלו, הכולל כ-100,000 פריטים, שוכן במוזיאון הספרות בטביליסי. שיריו תורגמו לשפות רבות, בהן אנגלית, רוסית, צרפתית וגרמנית.
מחתרת הבריגדות האדומות
אדם ושמו דוברין
אספקת המים לירושלים
אספקת המים לירושלים היוותה אתגר מורכב מאז היווסדה של העיר. לאורך כל דורותיה וגלגוליה נאלצו יושבי העיר ושליטיה למצוא פתרונות שונים למצוקה זו, בהתאם לטכנולוגיה שרווחה בזמנם.
בתקופות קדומות התבססו הפתרונות על ניסיונות לאגירת מי גשמים ועל מציאת דרכים להפקה, הובלה וניצול של מי המעיינות הנובעים בקרבת העיר. החל מן התקופה החשמונאית החלה בניית מערכות הובלת מים ממעיינות המרוחקים מרחק ניכר מן העיר, באמצעות אמות מים. מערכות אלה הורחבו ושוכללו בתקופות מאוחרות יותר, אך אחזקתן נעשתה מורכבת יותר ויותר, ודרשה תשומת לב ומשאבים רבים מצד השלטון שהיה בעיר בכל עת נתונה. התהפוכות השלטוניות הרבות שעברה העיר לאורך הדורות לא תמיד היטיבו עם מערכות אספקת המים, ובתקופות רבות לאורך ההיסטוריה שלה ידעה העיר מחסור ומצוקה בתחום זה. בעיה זו בלטה במיוחד בתקופות של שלטון חלש, דל משאבים, או כזה שלא ייחס חשיבות מיוחדת לירושלים, וכן בעתות מלחמה ומצור. בתקופות אלו, שלעיתים נמשכו עשרות ואף מאות בשנים, שבו תושבי העיר לשיטות פרימיטיביות יותר של הפקת מים ואגירתם.
בתקופת המנדט הבריטי הונחה בעיר לראשונה מערכת מודרנית המבוססת על משאבות ומערכת צינורות מסועפת, שסיפקה מים זורמים ישירות לשכונות המגורים, ובהמשך גם לבתיהם הפרטיים של תושבי העיר. עדיין, קטיעת אספקת המים לעיר בעת המצור על ירושלים במלחמת העצמאות הוכיחה עד כמה פגיעה העיר מן הבחינה הזו, גם בעת המודרנית.
כיום אחראית חברת מקורות על אספקת המים אל העיר, וחברת 'הגיחון' על אחזקת מערכת המים בתוך העיר והפצתם לתושבים.
רקע.
ירושלים היא מהעתיקות שבערי ארץ ישראל. כאשר נוסדה, לפני למעלה מארבעת אלפים שנה, נתקלו תושביה בקשיים באספקת המים ובשימוש בהם, כמו הקושי לנצל את מי הגשמים או לגשת למי התהום. בירושלים יורדים כ-550 מילימטר גשם בשנה בממוצע, אך את מרביתם לא ניתן לאגור. בשל מיקומה הגאוגרפי של ירושלים בסמוך לקו פרשת המים הארצי של ארץ ישראל, מי הגשמים היורדים אל הקרקע ניגרים ממנה במהירות מזרחה או מערבה, ואינם מספיקים לחלחל אל תוך הקרקע.
מי התהום כמעט ואינם נגישים ליושבי ירושלים משתי סיבות עיקריות:
ההיסטוריון והגאוגרף אברהם לונץ תיאר את הבעיתיות שבאספקת המים לירושלים:
המעיינות בירושלים.
בירושלים נובעים שני מעיינות קדומים: עין רוֹגֵל ומעיין הגיחון, השוכנים שניהם בקרבת עיר דוד. עין רוֹגֵל התייבש בשנות ה-30 של המאה ה-20, אך מעיין הגיחון פעיל זה אלפי שנים, והוא שימש במשך דורות כמקור המים החשוב של ירושלים. הספיקה הממוצעת של מעיין הגיחון הייתה כחמישים מטרים מעוקבים ביום, שהיא ספיקה גבוהה למדי, אך היא לא הייתה יציבה כלל: לעיתים הוא סיפק כמות גדולה של מים ולעיתים כמות זעומה בלבד. תושביה הקדומים של ירושלים לא יכלו להסתפק במעיין זה בלבד, וחיפשו מקורות מים נוספים.
תקופת הברונזה וימי בית המקדש הראשון.
מערכת המים היבוסית.
ירושלים הוקמה על ידי הכנענים לפני למעלה מ-4,000 שנה, ובתחילה הייתה עיר קטנה בת פחות מאלף איש. גם שטחה היה קטן למדי, וכלל גבעה קטנה בלבד, היא עיר דוד של ימינו. עם בניית החומה סביב 'עיר יבוס' המיוחסת ליבוסים המקראיים, התעוררה בעיה קשה: מקור המים היחיד של העיר - מעיין הגיחון - נבע בעומק נחל קדרון שלמרגלות העיר, ולא ניתן היה להגן עליו או אף להגיע אליו בעת מצור. בשל כך חצבו הכנענים מנהרה תת-קרקעית, שהובילה מתוך העיר, תחת החומה, אל המעיין. המעיין עצמו הוסתר במערכת ביצורים, כדי למנוע מהאויב לשתות ממימיו או להרעילם. ייתכן שאנשי דוד המלך, שכבשו את ירושלים מידי הכנענים, חדרו אליה דרך מערכת המים, כנרמז בספר שמואל ב: .
מערכת המים הכנענית השתמרה היטב באתר "פיר וורן" שבעיר דוד, והיא נקראת על שם צ'ארלס וורן, החוקר הבריטי שחשף אותה במאה ה-19.
נקבת חזקיהו.
בתקופת בית ראשון, לפני כ-2,700 שנה, מרד המלך חזקיהו בסנחריב מלך אשור וסירב להעלות לו מס, כפי שסוכם ביניהם קודם לכן. העימות היה בלתי נמנע, ובשל כך, בהוראת חזקיהו בוצרה ירושלים (נבנתה החומה הרחבה) לקראת קרבות ומצור ממושך. בנוסף לכך, שופצו בהוראתו החומות הישנות, והוא החליט להעביר את מי הגיחון פנימה אל תוך העיר באופן מלאכותי, כדי שלא ייפלו בידי האויב: . לשם כך, נחצבה בהוראת חזקיהו נקבה באורך של כ-500 מטרים, אשר עוברת תחת בתי עיר דוד מצפון-מזרח לדרום-מערב, ומנקזת את מי הגיחון לתוך בריכת השילוח. בריכה זו נקראה כך מפני שהמים נשלחו אליה ממרחק. בסופו של דבר נכשל המצור האשורי, ואחרי חודשי מצור ארוכים שב סנחריב לאשור כלעומת שבא.
תקופת בית שני.