חומרי הגלם: האמוניה מיוצרת מחנקן ומימן בתהליך הבר והחומצה החנקתית מיוצרת מחמצון של אמוניה בתהליך אוסטוולד. את התוצרים של תגובה זאת מעבירים למגדלי ייבוש בהתזה או לתופי ייבוש. בתהליך זה נוצרים כדורים של אמוניום חנקתי הנמכרים בשווקים.
שימושים.
תעשייה.
משתמשים ליצירת זרזים מזאוליטים לצרכים שונים, כגון תעשיית הנפט.
חקלאות.
האמוניום החנקתי, משום היותו מסיס היטב במים, הוא מקור החנקן המועדף לשימוש כדשן. רוב האמוניום החנקתי המיוצר בעולם מיועד לדשנים.
יישומים נוספים.
אמוניום חנקתי משמש כחומר פעיל בשקיות קירור.
אסונות.
אמוניום חנקתי מתפרק לכמה גזים, ביניהם חמצן כאשר מחממים אותו, אך ניתן לגרום לו להתפוצץ. החומר הטהור מתפרק בתנאים רגילים רק מעל 200° צלזיוס, אך טמפרטורה זאת יורדת כאשר בחומר ישנם מזהמים. ברגע שמעט מהחומר התפרק, הדבר יגרור פירוק של חומר נוסף, מכיוון שבעת הפירוק נוצר חום רב. כך תגדל כמות החומר המתפרק וכמות האנרגיה המשתחררת תמשיך לעלות. זהו סיכון המוכר בסוגים שונים של דשנים וגרם לאובדן כמה אוניות משא.
כמויות גדולות של החומר הן סיכון גבוה כתוצאה משיחרור החמצן בהתפרקות, אשר עוזר בשריפה. כמו כן, כמויות כאלו עלולות להתפוצץ כמו שקרה בטקסס סיטי בשנת 1947. לאחר אסון זה שונו דרמטית התקנות בנושא אחזקת אמוניום חנקתי.
בפיגוע באוקלהומה סיטי נעשה שימוש בחומרי נפץ מבוססי אמוניום חנקתי.
בנובמבר 2009 אסרה ממשלת פקיסטן על שימוש בדשנים מסוימים, בהם אמוניום חנקתי, לאחר דיווחים כי הם משמשים להכנת חומרי נפץ. בינואר 2010, אסרה גם אפגניסטן את השימוש בחומרים אלו מאותה סיבה.
באפריל 2013 התרחש פיצוץ עז במפעל לייצור החומר בטקסס בעקבות דליקה שהתפרצה בו.
ב-4 באוגוסט 2020 התפוצץ בנמל ביירות שבלבנון מחסן בו אוחסנו כ-2,750 טונות של אמוניום חנקתי. הפיצוץ זרע הרס ברדיוס גדול מסביב לנמל ביירות וגרם ללמעלה מ-250 הרוגים, ו-6,000 פצועים ומאות נעדרים.
אמוניום ניטראט
חנקת אמוניה
סאני ביץ'
סאני ביץ' (Sunny beach; בבולגרית: Слънчев бряг - "סלנצ'ב בריאג") הוא אתר נופש גדול על חוף הים השחור בבולגריה. האתר ממוקם כ-37 קילומטרים צפונית לבורגס, בשטח המוניציפלי נסבר שבמחוז בורגס.
גאוגרפיה.
סאני ביץ' הוא אתר הנופש הגדול והמפורסם בבולגריה. האתר כולל מעל ל-500 בתי מלון, שבהם יש מעל ל-110,000 מיטות. כמו כן, יש באזור האתר 130 מסעדות ומספר רב של בתי קפה, מועדוני לילה, בארים ופאבים.
בתנופת פיתוח שמתרחשת במקום מתחילת המאה ה-21 הורחב שטח האתר, רוב בסיסי בתי המלון חודשו ומספר בתי מלון יוקרתיים נבנו, לצד הקמת מבני דיור גדולים.
האוכלוסייה הקבועה באתר היא קטנה, אולם בעת הקיץ מתאכסנים בו רבבות תיירים. הרצועה העיקרית של בתי המלון הצמודים לחוף נמתחת על פני מספר קילומטרים, על פני מפרץ רחב שבין נסבר וסבטי ולאס, עיירה קטנה.
בניית אתר הנופש החלה בתקופת השלטון הקומוניסטי, ב-1958, באזור בו מוקמו שתי בארות מים שסיפקו לנסבר מים בעת העתיקה ובימי הביניים.
האקלים באזור הוא ים-תיכוני, מה שמסביר את הפופולריות של סאני ביץ' עוד לפני נפילת הקומוניזם. האקלים החמים יחסית היה אטרקטיבי לתושבי ברית המועצות, שרובם חיו באקלים יבשתי לח, אקלים קריר גם בקיץ. לאחר תקופה זו, בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 האתר נהיה פופולרי, מלבד למבקרים רוסיים ובולגריים, גם לנופשים גרמנים. ובתחילת המאה ה-21 לתיירים בריטים, אירים, סקנדינבים וסרבים וישראלים, בזכות המחיר הנמוך של האתר ביחס לאתרי נופש אחרים על חופי הים התיכון. כמו כן, סאני ביץ' פופולרי בעיקר בקרב צעירים.
האטרקציות העיקריות של האתר הן חוף הים, משחקי המים וחיי הלילה של האזור, בנוסף לאתר ההיסטורי של נסבר השוכן בקרבת מקום. יתר על כן, קרוב לאתר יש שני פארקי מים. מספר אירועים, תוכניות אופנה, תחרויות חוף ופסטיבלים, כדוגמת פסטיבל הפולקלור הבינלאומי, נערכים בסאני ביץ'.
מרכז יהודי.
במקום פועל בית חב"ד, אשר מעניק שירותי דת ובה נערכות סעודות שבת ותפילות.
כנסיית גבירתינו מלייוויש
רמת ויז'ניץ
רמת ויז'ניץ או בשמה הנוסף משכן ישראל היא שכונת מגורים בחיפה, שבה מתגוררים חסידי סרט ויז'ניץ ובה קיימים מוסדות החסידות.
היסטוריה.
את הרעיון להקמת שכונה לחסידי סרט ויז'ניץ הגה האדמו"ר ברוך הגר בתחילת שנות ה-50. בשנת 1952 החלו ההכנות להקמת השכונה, ולשם כך הוקמה "אגודת משכן ישראל", אשר פתחה במסע מגביות לשם הקמת בית כנסת וישיבה.
בי' בתמוז תשי"ד, 1 ביולי 1954 הונחה אבן פינה לשכונה, על צלע ההר שמעל ואדי רושמיה, בין הדר הכרמל ונווה שאנן. את הגישה לשכונה הגבילו לכניסה מרחוב השילוח, על מנת שהשכונה לא תהיה מקום מעבר לתחבורה בשבתות.
המבנים הראשונים שהוקמו היו בנייני "שערי אברהם", וביתו של האדמו"ר, שהיה מהראשונים שעברו להתגורר בשכונה. הישיבה ובית המדרש החלו לפעול בקיץ תשי"ז 1957 במבנה בן שתי קומות, מתוך ארבע קומות שנבנו לבסוף. באותה שנה הונחה אבן הפינה לבית הכנסת "מקור ברוך".
בשנת תשי"ח-1958 הוחלט כי בצמוד לשכונה ייבנה 'שיכון פאג"י'. אבן הפינה לשיכון זה הונחה בשנת תשי"ט-1959.
בשנת תשכ"א-1961 הונחה אבן הפינה לתלמוד תורה של החסידות.
במהלך השנים נבנו מאות יחידות דיור נוספות עבור חסידי סרט ויז'ניץ, וכן נבנו מוסדות הקריה, נבנה בית ספר לבנות "תורת אמך", ובניין הסמינר לבנות "אשת חיל" ע"ש צירל, אשת האדמו"ר ברוך הגר, והחסידות קיבלה את מבנה בית הספר "יבנה", ששימש לפני כן כבית ספר תיכון דתי לבנים, הצמוד לשכונה לשם אכלוסו על ידי בית הספר והישיבה "יחל ישראל". מצוקת הדיור בשכונה גרמה לכך שבתים ומוסדות ייבנו על השטחים הירוקים המעטים שעמדו לרשות תושבי השכונה. כ-700 משפחות, רובן חסידי סערט ויזניץ וחלקן מחצרות חסידויות אחרת, מתגוררות ברחובות הקריה וברחובות הסמוכים שבעבר אוכלסו על ידי אוכלוסייה דתית לאומית וחילונית (רחוב השילוח, ברכת משה ורחוב מיכאל).
כרב הקריה כיהן הרב יעקב הגר, עד מינויו לאדמו"ר. הרב דוד שלמה זולדן מכהן כדיין.
במהלך מהומות מאי 2021 בישראל הציתו פורעים ערבים רכבים בחניית שני בניינים (אהבת שלום 4-6). דיירי הבניינים פונו והושגה שליטה על האש. חקירת המשטרה הופסקה ללא מעצר חשודים, למרות סרטון תיעוד מההצתה שפורסם בתקשורת.
כנסיית גברתנו מלייוויש
תוליליאת ע'סול
פיליפ נואל-בייקר
פיליפ ג'ון נואל-בייקר (באנגלית: Philip John Noel-Baker, או הברון נואל בייקר; 1 בנובמבר 1889 – 8 באוקטובר 1982) היה פוליטיקאי, דיפלומט ואקדמאי בריטי. זכה בפרס נובל לשלום לשנת 1959 על פעילותו כחבר בפרלמנט של בריטניה שפעל להשגת שלום ושיתוף פעולה בינלאומי. מלבד זאת, בייקר היה גם אתלט מחונן, אשר זכה במדליית כסף בריצת 1,500 מטר באולימפיאדת אנטוורפן בשנת 1920. בייקר הוא האדם היחידי שזכה גם במדליה אולימפית וגם בפרס נובל לשלום.
נעוריו והקריירה הספורטיבית.
פיליפ נואל-בייקר נולד כפיליפ בייקר. אביו, קווייקר ממוצא קנדי, היגר לאנגליה והקים בית חרושת מצליח, ובנוסף לכך היה חבר גם במועצת מחוז לונדון ובבית הנבחרים הבריטי. נואל-בייקר עצמו למד בתיכון ביורק ואחר כך בקינגס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'.
לאחר סיום לימודיו במכללה פרצה מלחמת העולם הראשונה, במהלכה פיקד על יחידת אמבולנסים שפעלה בצרפת (1914–1915), ואחר כך באיטליה (1915–1918).
במהלך הקריירה שלו כאתלט חובבן השתתף נואל-בייקר בשתי אולימפיאדות: באולימפיאדת סטוקהולם ובאולימפיאדת אנטוורפן. הישג השיא שלו בקריירה היה זכייה במדליית כסף בה בריצת 1500 מטר באולימפיאדת אנטוורפן בשנת 1920.
הקריירה הפוליטית.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, השתתף נואל-בייקר בתהליך הקמת חבר הלאומים, כששימש עוזרו של לורד אדגר ססיל, ממקימי הארגון. באותו זמן הוא התמנה לפרופסור למשפט בינלאומי, תחילה באוניברסיטת לונדון, ואחר כך באוניברסיטת ייל.
הקריירה הפוליטית שלו כחבר במפלגת הלייבור החלה ב-1924 כאשר התמודד מטעמה ללא הצלחה בבחירות למושב מחוז הנדסוורת' ברמינגהאם (). במאי 1929 נבחר לנציג מחוז קובנטרי בבית הנבחרים שבו היה חבר עד 1970 (למעט בשנים 1931–1936; בתקופה 1936–1950 מטעם מחוז דרבי, ואילו בתקופה 1950–1970 מטעם מחוז דרום דרבי). בשנות הארבעים היה מנציגי בריטניה באו"ם ועזר לנסח את מגילת האו"ם וחוקים נוספים שלו.
הוא שימש במספר תפקידים זוטרים בממשלתו של קלמנט אטלי. ב-1959 הוא זכה בפרס נובל לשלום, ובריאיון לעיתון הניו יורק טיימס לאחר הזכייה בפרס אמר: . בשנת 1970 נואל-בייקר הפך ללורד לימי חייו כברון נואל-בייקר מדרבי.
במהלך כל הקריירה הפוליטית שלו פעל בייקר למען עזרה לפליטי מלחמה, בקרה על ייצור נשק ופירוק נשק. בין היתר הוא פעל למען פירוק נשק גרעיני והתנגד להמשך בניית נשק גרעיני. בנוסף הוא כתב ספרים רבים על הנושא, שאחד המפורסמים ביניהם – "מרוץ החימוש: תוכנית עולמית לפרוק מנשק" (The Arms Race: A Programme for World Disarmament) – יצא לאור ב-1958.
על פעילותו ארוכת השנים נגד התחמשות זכה נואל-בייקר בפרס נובל לשלום בשנת 1959.
חייו האישיים.
בשנת 1915 התחתן פיליפ בייקר עם איירין נואל, אחות במקצועה. בנם היחיד, פרנסיס נואל-בייקר, הפך גם הוא לחבר פרלמנט ועבד יחד עם אביו בבית הנבחרים הבריטי. נואל-בייקר עצמו מת ב-1982 בגיל 92 וקבור כיום לצד אשתו במערב סאסקס.
לנון-מקרטני