בפרוץ מלחמת העולם הראשונה מנתה הקהילה היהודית כ-60,000 נפשות שהיוו כ-40 אחוזים מאוכלוסיית העיר. בראשית המלחמה חלה גאות כלכלית בעיר משום שהיא הפכה תחנה מרכזית להעברת אספקה לאזורי הקרבות וכן בשל ריבוי הכוחות שחנו בסמיכות לעיר. גאות זו לא פסחה על יהודי העיר. אך, ביוני 1917 ויתר המלך קונסטנטינוס הראשון על כסאו, אלפתריוס וניזלוס חזר לתפקידו כראש הממשלה והכריז מלחמה על מעצמות המרכז. בשבת, 18 באוגוסט 1917, פרצה שרפה שהחריבה את מרכז העיר ופגעה בעיקר בבתי העסק והמגורים של בני הקהילה היהודית. כ-15,000 בתי אב וכ-3,000 בתי עסק בבעלות יהודית נשרפו כליל וכן 16 מתוך 33 בתי הכנסת שבעיר, הספרייה המרכזית, בתי ספר ומרכזי תרבות. 10,000 משפחות מקרב הקהילה היהודית נותרו חסרות קורת גג. ממשלתו של וניזלוס אסרה על יהודי העיר לשקם את בתיהם ועסקיהם בתואנה שבכוונת הממשלה להקים שכונות חדשות ולבצע פיתוח סביבתי מודרני, אך בפועל מדובר היה בהחרמת רכושה של הקהילה. לאחר המלחמה פעלה הממשלה היוונית לביצוע "הלניזצייה" של העיר. בהמשך, הובילו תוצאותיה של מלחמת טורקיה-יוון להגירתם של למעלה מ-100,000 יוונים מאסיה הקטנה לסלוניקי ולהרעה נוספת במצב הקהילה היהודית, סוגיה שהובילה להגירת יהודים לטורקיה, צרפת ומאוחר יותר גם לארץ ישראל.
קהילת ביטולה.
במהלך הקרבות הייתה העיר מונסטיר לזירת לחימה בין הצבאות השונים תוך הרס כבד ומניין נפגעים רב בקרב האוכלוסייה האזרחית. חוסר היציבות האזורי הוביל להגירה המונית של בני הקהילה במהלך המלחמה ולאחריה, לארץ ישראל המנדטורית, ארצות הברית, צ'ילה, יוון וכן בהגירה פנימית בתוך ממלכת יוגוסלביה. מספר בני הקהילה ירד מ-11,000 ב-1902 ל-2,640 ב-1921.
ב-21 בנובמבר 1915 נכבשה מונסטיר על ידי כוחות מעצמות המרכז. הקהילה שנותרה הייתה במצב ירוד, סבלה חרפת רעב ונותקה ממקורות הסיוע המערב-אירופיים והאמריקניים. לאחר מספר חודשים עלה בידי קהילת יוצאי מונסטיר בניו-יורק ליצור קשר עם ממלא מקום הרב הראשי של יהודי בולגריה דוד פיפאנו, ובאמצעותו הושג אישור לארגון הג'וינט להעביר סיוע לקהילה. יחסי הקהילה עם נציגי הצבאות הבולגרי והגרמני תוארו כקורקטיים וקצינים משני הצבאות התארחו בבתי הקהילה בחגים.
ב-12 בספטמבר 1916 פתחו מדינות ההסכמה במתקפה כוללת על העיר, וב-19 בנובמבר הצליחו יחידות סרביות, רוסיות וצרפתיות לכבוש אותה, לאחר קרבות כבדים שהתחוללו גם בתוכה. הבולגרים הנסוגים רוקנו את מחסני המזון של העיר. מונסטיר חולקה לאזורי שליטה בין הכוחות הסרביים, האיטלקיים, הרוסים, והצרפתים. יהודי העיר שוב סבלו רעב, ובסיועו של הרב יעקב מאיר נשלחו משלוחי מזון לקהילה במימון הג'וינט. הכוחות הבולגריים נסוגו וייצבו קו על הר באבה וממנו הפגיזו את העיר ללא הפסקה עד לשלהי ספטמבר 1918. היקף ההרעשה הארטילרית הגיע לעיתים ל-10,000 פגזים ביממה. נעשה שימוש גם בפגזי גז. בין מרץ למאי 1917 ניסו כוחות מדינות ההסכמה ללא הצלחה להבקיע את קווי מעצמות המרכז על פסגת באבה וכן כדי להוציא את מונסטיר מטווח ההפגזות.
בשל ההפגזות נגרמו נזקים כבדים נגרמו לבתי הקהילה. כן נפגעו קשות בתי הכנסת של הקהילה. בתי הכנסת "קהל פורטוגל" ובית הכנסת של הפורטוגלים חרבו לחלוטין. בית הכנסת הגדול ביותר - "קהל אראגון" ניזוק קשות וכיפתו קרסה. ספר התורה העתיק שהובא על ידי מגורשי ספרד נשרף כליל. עוד חרבו בתי הספר של רשת אליאנס וכל תלמודי התורה.
חזית סלוניקי במלחמת העולם הראשונה
מרדכי בוקסבוים
מרדכי בוקסבוים (כ"ח בתשרי תרנ"ח; 24 באוקטובר 1897 - כ"ד באייר תשי"ט 1 ביוני 1959) היה משפטן ואיש ציבור חרדי. היה מעוזריו של בלה קון בהונגריה, ולאחר עלייתו לארץ ישראל שימש יועץ משפטי של אגודת ישראל וסגן ראש עיריית ירושלים.
קורות חיים.
בחוץ לארץ.
מרדכי בוקסבוים נולד בעיר פאפה שבהונגריה לר' אריה לייב, מייסד ומנהל בתי ספר יהודיים ברחבי הונגריה ואסתר לבית רוזנברג. למד בתלמוד תורה וישיבה בפאפה, וכן אצל דודו, אחי אביו, הרב יהושע בוקסבוים, בישיבת גלנטה. לאחר מכן פנה ללימודים כלליים ובהם לימודי משפטים, אותם סיים בהצטיינות.
במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בצבא האוסטרו-הונגרי ונשלח לחזית הרוסית. הוא התקדם בסולם הדרגות ובסיום המלחמה היה בעל מעמד בכיר בצבא האוסטרו-הונגרי. לאחר המלחמה שב להונגריה ומצא עצמו בעיצומה של המהפכה הקומוניסטית שהשפיעה על השלטון. באותם ימים שימש כמפקד מחוז והתמנה לארגן את הצבא הלאומי בטרנסדנוביה.
בשנת 1919 שימש בוקסבוים כאחד מעוזריו של בלה קון, בעת שעמד בראש הרפובליקה הסובייטית בהונגריה. לאחר נפילת משטרו של בלה קון, נמלט בוקסבוים לצ'כוסלובקיה, שם הצטרף לתנועה הלאומית היהודית והתמנה למנהל משרדו של ד"ר רייס, ציר הפרלמנט של המפלגה היהודית בצ'כוסלובקיה.
באותה תקופה היה בוקסבוים פעיל בתנועה הציונית. הוא עמד בראש תנועת 'מכבי' המקומית, צירף אותה להסתדרות הציונית, ואף נבחר מטעמה כחבר הוועד הפועל המצומצם של ההסתדרות הציונית.
המפנה האידאולוגי בחייו של בוקסבוים התחולל לאחר שעבר דרך גאלנטא שבסלובקיה, ונפגש עם ראש הישיבה, דודו הרב יהושע בוקסבוים. הוא התעכב אצל דודו בגאלנטא למשך מספר חודשים, גידל את זקנו ועסק באינטנסיביות בלימוד תורה.
בארץ ישראל.
בשנת 1925 עלה בוקסבוים לארץ ישראל והתיישב בירושלים. הוא התגורר תחילה בבית ויטנברג שברובע המוסלמי שבעיר העתיקה, ולמרות גילו ומעמדו נכנס ללמוד בישיבת תורת חיים הסמוכה כתלמיד מן המניין. כעבור כמה חודשי לימוד פנה לעסוק בתחום המשפטי וקיבל אישור רשמי לעסוק בעריכת דין. הוא פתח משרד לעריכת דין במרכז ירושלים, ובתוך זמן קצר נעשה לבעל השפעה בחוגים המשפטיים בארץ ישראל ובחוגי השלטון. במשך שנים היה בוקסבוים היועץ המשפטי והפרקליט הבכיר של היהדות החרדית בארץ ישראל וייצג אותה מול השלטונות. לאחר מאורעות תרפ"ט ייצג בוקסבוים את הנהלת ישיבת חברון בטיפול בהשבת נכסיה ורכושה. הוא היה מקורב לגדולי הרבנים ואישי הציבור בירושלים ובהם הרב יוסף חיים זוננפלד, הרב יוסף צבי דושינסקי, ד"ר משה וולך ואחרים, וכן לנכבדי העיר הלא יהודיים. בוקסבוים גם הגן על חרדים שהואשמו באלימות על רקע דתי. כן שותף בוקסבוים במשלחות של אגודת ישראל שנפגשו עם גורמי ממשל בכירים.
בנובמבר 1927 נישא בוקסבוים לרבקה, בתם של איש ציבור והמלונאי ירחמיאל אמדורסקי וטובה גיטל לבית אפשטיין (מראשי חסידי חב"ד בעיר חברון). בסידור הקידושין התכבד הרב קוק ובאמירת הברכות הרב יוסף חיים זוננפלד. בחתונה השתתפו רבים מגדולי הרבנים ואישי הציבור בירושלים וכן אישי ציבור ערבים שהיו בקשרי ידידות עם אמדורסקי, ובהם המופתי של ירושלים חג' אמין אל-חוסייני. בעיצומה של החתונה שאל המופתי את אמדורסקי איזו מתנה הוא מבקש לחתונת בתו, ואמדורסקי השיב כי היה רוצה לבקר עם הזוג הצעיר במערת המכפלה. המופתי שיגר מכתב אל הקאדי של חברון ובעקבות זאת התאפשר ביקור השלושה במערת המכפלה, דבר נדיר באותה תקופה.
לימים ביקר במערת המכפלה האדמו"ר רבי אברהם מרדכי אלתר מגור בלוויית קבוצת חסידיו. כמה מהם עברו את גבול "שבע המדרגות" המותרות, ובעקבות זאת התחוללה מהומה. הרבי הוברח לירושלים, אולם כמה מחסידיו נעצרו. בעקבות הוראת הרבי מגור טיפל בוקסבוים בשחרור העצורים, ולאחר שהוחלט להעמידם למשפט שימש כפרקליטם. במהלך המשפט טען הקאדי כי מאז החל בתפקידו לא היה יהודי שהעז לעבור את שבע המדרגות. אולם אז שלף בוקסבוים את האישור המיוחד שהוציא לו הקאדי לאחר חתונתו, ובכך דחה את טענתו.
פרשת מעצרו בווינה.
בד בבד עם פעילותו המשפטית והציבורית, החל בוקסבוים בפעילות פוליטית במסגרת אגודת ישראל. הוא שימש חבר הוועד הפועל העולמי של אגודת ישראל וחבר הנהלתה בארץ ישראל.
בכנסייה הגדולה שהתקיימה במרינבאד, בשנת 1937, נבחר בוקסבוים לציר וליושב-ראש הוועדה הפוליטית של הקונגרס. זמן קצר לפני שובו לארץ ישראל, בעת שהותו במלון, נעצר בידי משטרת וינה. סיבת מעצרו: צו מעצר שהוצא נגדו בהונגריה בשנת 1919, לאחר כישלון המהפכה הקומוניסטית בראשות בלה קון, שבוקסבוים נמנה עם עוזריו הקרובים. התביעה הכללית בהונגריה חידשה מאז את צו המעצר נגדו, ועתה פנתה לשלטונות אוסטריה בדרישה לעוצרו. בין אוסטריה להונגריה היה הסכם הסגרה ובוקסבוים עמד להיות מוסגר להונגריה.
בארץ ישראל החלה פעילות שתדלנית ענפה לשחרור בוקסבוים. נטלו בה חלק רבנים, עסקני אגודת ישראל ואישי ציבור אחרים. באותה תקופה עבד במשרדו כמתמחה חיים כהן, לימים שופט בית המשפט העליון. כהן נסע ללונדון ופעל אצל אישי ממשל בכירים למנוע את הסגרתו. בסופו של דבר דחה בית המשפט בווינה את בקשת ההסגרה של ממשל הונגריה ובוקסבוים שוחרר ושב לישראל.
לאחר קום המדינה.
בתחילת מאי 1948 שולב במועצת העירייה העברית של ירושלים, שהוקמה בעקבות התפוררות ההשפעה של עיריית ירושלים.
בבחירות לכנסת הראשונה, בתחילת 1949, עמד בראש "רשימת היהדות המסורתית" שכללה גם את עמרם בלוי (בנו של הרב משה בלוי) ואוריאל צימר, שסירבו להשתתף עם אגודת ישראל בהחזית הדתית המאוחדת. הרשימה זכתה למספר קולות זעום, ולא עברה את אחוז החסימה.
בוקסבוים היה מראשי אגודת ישראל בירושלים ועמד לרשותם של רבני ירושלים במאבקם מול רשויות השלטון. עם קום המדינה שימש כחבר "ועדת המצב" של "ועד הקהילה", כנציג אגודת ישראל. חלק ניכר מעיסוקו היה ניסוח תזכירים בינלאומיים הקשורים ליהדות החרדית.