הבונקר חומם על ידי תנור, והארובה שהובילה החוצה כוסתה בסבכה עבה לשם הסוואה. לכל חייל ניתן מקום לישון בו ושרפרף, המפקד זכה במותרות של כיסא. המקום היה מצומצם והצפיפות רבה. לכל חייל היה בערך מטר מרובע אחד.
בתוך הבונקרים מסוג זה שעדין קיימים כיום שרדו שלטים שנועדו להכין את החיילים למשימתם: "לקירות יש אוזניים" או "כבו את האורות כשחרכי הירי פתוחים".
האזור המערבי נגד מטוסים.
האזור המערבי נגד מטוסים (Luftverteidigungszone West), נמשך במקביל לשני קווי ההגנה האחרים, והורכב בעיקר ממגדלי נ"מ מבטון שתוכננו על מנת לאלץ את מטוסי האויב לטוס גבוה יותר ובכך לבזבז דלק רב ולהקטין את טווחם. הבונקרים של תוכנית לימס ותוכנית אאכן-סאר נועדו להגן על מגדלי נ"מ אלו.
מעוז גלדרן.
בתוכנית זאת, שלאחר פתיחת מלחמת העולם השנייה, הוארך קו זיגפריד צפונה מהעיירה בריגן עד לעיר קלפה שעל הריין. מרבית הבנייה הייתה של מקלטים (dugout) לא חמושים אך בנויים בצורה חזקה מאוד מבטון. לשם הסוואה מוקמו המקלטים בסמוך לחוות.
מלכודות טנקים.
מלכודות טנקים נבנו לאורך קו זיגפריד ונודעו בשם "שיני דרקון" ו"פצעונים" בשל צורתם. המלכודות היו מורכבות משורות של עמודים קטנים מבטון מזוין ומטרתן הייתה לעכב את תנועתם של טנקים ולתעל אותם לעבר שטחי השמדה שם ייתקלו בנשק נגד טנקים בכמות גדולה. שיני הדרקון נפרשו בשתי צורות טיפוסיות, בתקן 1938 עם 4 שיניים הנעשות גבוהות יותר, ובתקן 1939 עם חמש שיניים במבנה זהה. עם זאת שורות "שיניים" רבות נבנו ללא צורה מסוימת. אם תוואי השטח אפשר זאת, תעלות מלאות מים נחפרו ושימשו במקום "שיני הדרקון". דוגמה לסוג כזה של הגנה ניתן לראות בצפון אכן בסמוך לגיילנקירכן.
קו זיגפריד במערכה מול צרפת.
למרות הכרזת המלחמה של צרפת על גרמניה בספטמבר 1939 ופתיחת מלחמת העולם השנייה, לא התרחשו קרבות רציניים בקו זיגפריד. במה שזכה לכינוי "המלחמה המדומה", שני הצדדים נשארו תקועים בעמדותיהם, קו מז'ינו מהצד הצרפתי וקו זיגפריד בצד הגרמני, ומיאנו לתקוף עד מאי 1940, עת פתחו הגרמנים במתקפה על צרפת וארצות השפלה. עם כיבוש צרפת וסיום הקמפיין הגרמני במערב אירופה, הוצאו מקו זיגפריד כל כלי הנשק הניתנים לשינוע, ושימשו במקומות חליפיים. העמדות בקו זיגפריד ננטשו והפכו במהרה ללא מתאימות להגנה והבונקרים החלו לשמש כמחסנים בעיקר לצורכי חקלאות.
איושו מחדש של קו זיגפריד.
לאחר פלישת בעלות הברית לנורמנדי שבצרפת ב-6 ביוני 1944, נוצר איום חדש על גרמניה מכיוון מערב. ב-24 באוגוסט 1944 נתן היטלר הוראה לחדש את עבודות הבנייה של הקו. 20,000 עובדי כפייה כמו גם חברי שירות העבודה הלאומי של גרמניה ניסו לצייד את הקו מחדש. מקומיים גויסו גם הם לעבודות שונות, לרוב בניית תעלות נגד טנקים. העבודות נתקלו בקשיים רבים וניתן לומר שאף נכשלו, זאת בשל העליונות האווירית של בעלות הברית.
במהלך הבנייה הסתבר כי הבונקרים לא יוכלו לעמוד מול כלי הנשק חודרי השריון שפותחו במהלך המלחמה. בזמן שקו זיגפריד הופעל מחדש נבנו בונקרי בטון קטנים שזכו לכינוי בונקרי טוברוק (על שם עיר הנמל במזרח לוב). בונקרים אלו שנבנו לאורך הגבול של השטח הכבוש היו בעיקרם מקלטים לאדם יחיד.
הקרבות בקו זיגפריד.
באוגוסט 1944 אירעו ההתנגשויות הראשונות בין הכוחות על קו זיגפריד. הקטע של הקו שהיה מעורב בלחימה בשלב זה היה יער הירטגן שבסמוך לאייפל, 20 ק"מ מדרום לאכן. הקרב בשטח המיוער גבה את חייהם של יותר מ-10,000 אמריקאים וכ-12,000 גרמנים.
אחרי "הקרב על יער הירטגן" החל הקרב על הבליטה, דרומית ליער הירטגן בין מנושאו והעיר הלוקסמבורגית של אכטרנאך. מתקפה זאת הייתה ניסיונם האחרון של הגרמנים להפוך את תוצאת המלחמה. הניסיון נכשל וגבה את חייהם של רבים.
היו התנגשויות קשות גם בחלקים אחרים של קו זיגפריד. חיילים גרמניים בבונקרים רבים סירבו להיכנע בין השאר בשל החשש ממשפטים צבאיים. רבים מהם קיפחו את חייהם בשל החלטה זאת מכיוון שהמקלטים הקבוצתיים לא הגנו עליהם ולו מההתקפה הקלה ביותר.
באביב 1945 נפל אחרון הבונקרים של קו זיגפריד באזור הסאר והנסרווק.
החומה המערבית
אלן גורדון קנינגהם
סר אלן גורדון קנינגהם (באנגלית: Alan Gordon Cunningham; 1 במאי 1887 – 30 בינואר 1983) היה קצין בריטי אשר זכה לניצחונות על האיטלקים במסגרת המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן היה הנציב העליון הבריטי האחרון בארץ ישראל. אחיו היה האדמירל הנודע אנדרו קנינגהם.
קורות חייו.
קנינגהם נולד בדבלין, הממלכה המאוחדת (כיום בירת אירלנד), והתחנך בקולג' צ'לטנהם ובאקדמיה הצבאית המלכותית בוולוויץ', בטרם קיבל דרגת קצונה בצבא הבריטי בשנת 1906. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בארטילריה הרכובה, וזכה בעיטור הצלב הצבאי בשנת 1915 וכן בעיטור "אות השירות המצוין" בשנת 1918. במשך שנתיים לאחר תום המלחמה שירת בהאחזויות הבריטיות במזרח הרחוק.
בשנת 1937 קנינגהם הפך למפקד הדיוויזיה הראשונה של הארטילריה המלכותית, ובשנת 1938 מונה למפקד דיוויזיית הנ"מ ה-5. בינואר 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-66, וביוני אותה שנה מונה למפקד הדיוויזיה ה-9 (היילנד). באוגוסט אותה שנה הפכה הדיוויזיה שבפיקודו לדיוויזיה ה-51, לאחר שהדיוויזיה המקורית הושמדה במהלך המערכה על צרפת.
באוקטובר 1940 קיבל קנינגהם את הפיקוד על האגף הדרומי של הכוחות הבריטים במערכה במזרח אפריקה, שהיה מורכב בעיקרו מחיילים דרום אפריקאים וחיילים אחרים ממושבות אפריקה. הוא הוביל את המערכה בסומליה ומשם המשיך לכיבושה של אדיס אבבה מן האיטלקים. המערכה החלה בכיבוש הנמלים קיסמאיו ומוגדישו על הים האדום. האיטלקים נסוגו לפנים הארץ. ב־6 באפריל 1941 נכנסו כוחותיו של קנינגהם לאדיס אבבה. שישה שבועות לאחר מכן, ב־20 במאי, בשיתוף עם כוחותיו של ויליאם פלאט הביאה המתקפה לכניעתו של הצבא האיטלקי בפיקודו של הנסיך אמדאו הדוכס השלישי מאאוסטה על פסגת ההר אמבה אלגי.
המערכה המזרח אפריקנית הייתה פעולה מהירה שתוצאתה הייתה לקיחת 50,000 שבויים איטלקים במחיר של חמש מאות אבדות מאנשי קנינגהם. הצלחת המבצע הובילה להצבתו של קנינגהם בפיקוד על הארמייה השמינית של הצבא הבריטי בצפון אפריקה. משימתו המידית הייתה להוביל את כוחותיו של הגנרל קלוד אוקינלק בהסתערותם על כוחותיו של רומל במדבר הלובי, במבצע צלבן. המערכה החלה ב-18 בנובמבר 1941, אך אבדות מוקדמות הובילו את קנינגהם להמליץ על השעייתה. המלצה זו לא התקבלה על דעתם של הממונים על קנינגהם, אשר הדיחו אותו מתפקידו. במהלך שארית המלחמה שירת באקדמיה הבריטית לפיקוד ומטה, וכן בצפון אירלנד. בשנת 1941 הוכתר בתואר אבירות.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בתחילת נובמבר 1945 קיבל קנינגהם, אשר הועלה לדרגת גנרל בשנת 1945, את משרת הנציב העליון על ארץ ישראל והוא הגיע לירושלים ב-21 בנובמבר 1945. לימים סיפר כי כשקיבל את התפקיד פנה לראש ממשלת בריטניה קלמנט אטלי בשאלה מה ההנחיות המדיניות שלפיהן עליו לנהוג וקיבל את התשובה: "הו, פשוט צא ומשול בארץ". וכך, כשהוא מצויד בהוראות מעורפלות, שירת קנינגהם במשרה זו בין 1945 ו־1948, עד להכרזתה של מדינת ישראל. בין השאר, אישר בחתימת ידו את הוצאתם להורג של דב גרונר, יחיאל דרזנר, אליעזר קשאני ומרדכי אלקחי. בראשית כהונתו סבר קנינגהם כי את בעיית הסכסוך היהודי ערבי בארץ ישראל יש לפתור על ידי צמצום העלייה היהודית לארץ ישראל, אך במהלך כהונתו כנציב הפך לתומך בתוכנית החלוקה של הארץ. עוזרו של קנינגהם היה ארנסט סטפורד, שמילא את תפקיד עוזר הנציב העליון עוד משנת 1931.
החלטה אחת של קנינגהם שינתה כפי הנראה את המצב בירושלים במלחמת העצמאות. בניגוד לדרישת הצבא הבריטי החליט קנינגהם שלא לפנות את ירושלים כבר בסוף ינואר 1948. הצבא הבריטי דרש לפנות את ירושלים ולהעביר את מרכז השלטון המנדטורי לחיפה עד תום המנדט, וקנינגהם איים בהתפטרות אם לונדון תאלצו לעשות כן. האיום עשה את שלו, ובירת המנדט הבריטי נותרה בירושלים עד ליומו האחרון בארץ ישראל.
לאחר מכן שירת כמפקד הארטילריה המלכותית עד שנת 1954.
אלן קנינגהם מת במחוז קנט באנגליה בשנת 1983 והוא בן 95 שנים.
סימון וגרפונקל
אליהו בקשי-דורון
דוד ליוינגסטון
דיויד ליוינגסטון
דייויד ליווינגסטון
אלן קנינגהם
שיווה
שִׂיווַה (מסנסקריט: शिव, ) הוא אחד האלים המרכזיים בהינדואיזם. יחד עם ברהמא הבורא ווישנו המקיים, שיווה הוא האחראי על הרס ובריאתו מחדש של העולם.
על פי הפוראנות, באחרית הימים עתיד שיווה לרקוד ריקוד הרס אשר יכלה את היקום כולו. הוא בעל שש ידיים. שיווה הוא נאגוואל, כלומר מוליך, או מדריך, אדם שאין לו ברירה אלא לקחת אחריות על חייהם של אחרים. יחודו של כל נאגוואל הוא בכך שתשומת לבו יכולה להיות בשלושה מקומות במקביל. תפיסה תלת ממדית של המציאות והתודעה.
שיווה מתואר במקומות מסוימים כמעין נקודת אמצע בין וישנו, אלוהים, לבין הנשמות שאינן אלוהים הכוללות הן את היצורים החיים והן את הדווים, היצורים השמימיים השולטים על הטבע בעולם החומרי. מקומו של שיווה נמצא בין העולם החומרי לבין הוויקונטהא, העולם הרוחני שהוא ממלכתו של וישנו. במובן הזה שיווה הוא מעין האצלה של וישנו לצורך העולם החומרי.
פרוואטי, בת זוגו של שיווה, היא המייצגת את האנרגיה החומרית ואת המאיה (אשליה). האיחוד בין שיווה לפרוואטי הכולל שלל תיאורים מיניים הוא המצב בו מתעברת הבריאה החומרית על ידי כוח אלוהי עליון. ילדיהם של שיווה ופרוואטי הם גנש וקרטיקאיה.
תיאורים וסיפורים על שיווה.