צה"ל בקש לראות בצד"ל את יורשו של צה"ל ברצועת הביטחון. האו"ם לעומת זאת קיבל מנדט להחזיק בשטח שצה"ל פינה בדרום לבנון.
כתוצאה מכך התחוללו מספר עימותים בין צה"ל לכוחות האו"ם שלא הכירו בתפקידו של צד"ל.
למשל בשנת 1985 התחוללה תקרית בין חיילי צד"ל לבין היחידה הפינית של יוניפי"ל שהחמירה עד כדי חטיפת חיילים פיניים בידי צד"ל, לאחר שהכח הפיני מסר 11 חיילי צד"ל לידי תנועת "אמל" שהעבירה אותם לשבי בצור.
תנועת אמל.
עיקר הלחימה נגד צה"ל בשלהי מלחמת לבנון בוצע על ידי קבוצות שיעיות שמתוכן בלטה תנועת אמל. הערכה הייתה שהגורם העיקרי שיפעל נגד אזור הביטחון יהיה תנועת אמל, ואליה יצטרפו קבוצות שיעיות נוספות. כמו כן הוערך שיהיה צורך לשוב ולהתמודד בעתיד גם נגד הטרור הפלסטיני.
כשנסוג צה"ל מלבנון, במאי 1985, רבתה התקווה שארגון "אמל", בהנהגתו של נביה ברי, ייהפך לכוח המרכזי בדרום לבנון ותיווצר מעין הבנה שבשתיקה, בין הארגון השיעי לבין צבא דרום לבנון בפיקודו של גנרל אנטון לחאד.
ב-4 ביוני 1985 העריך שר הביטחון יצחק רבין, כי השיעים לא יתירו לאנשי אש"ף לחזור לדרום לבנון.
בשיחה עם כתבים בוושינגטון אמר שר הביטחון, "השיעים נחושים בדעתם להילחם באש"ף".
רבין העריך בשיחה עם שר ההגנה האמריקאי, כי "לא יחלוף זמן רב עד שהסורים יחלו לעודד פעולות טרור נגד ישראל מתוך שטח לבנון"
כך נקבע שגבולה הצפוני של רצועת הביטחון יהיה גבול הביטחון של ישראל ופרט למקרים בודדים יימנעו כוחות צה"ל מלחצות קו זה.
במשך יותר משנה נראה כי הבנה זו אכן מתממשת. ארגון "אמל" מעולם לא השלים עם קיומה של רצועת הביטחון ואף הצהיר על כך בפומבי. לעיתים היו אנשי "אמל" מעורבים בהתקפות על עמדות צד"ל בדרום לבנון. אך התקפות אלו מעולם לא חרגו מהמסגרת של "תקריות מקומיות" ואפשר היה לחיות איתן.
בעקבות העמקת המעורבות האיראנית והתמיכה האיראנית בחזבאללה, נשחק כוחו של "אמל" במלחמת התשה עם הארגונים הפלסטינים בבירות ובמחנות הפליטים ליד צידון.
הטרור הפלסטיני דעך בעקבות תוצאות מלחמת לבנון ובעקבות הכרזת ערפאת בדבר הימנעות מטרור (1988), אך הוא לא נעלם לגמרי – את מקומו של הטרור הפלסטיני החליף הטרור השיעי חזבאללה שהוכיח את עצמו כמסוכן ובעייתי לא פחות.
חזבאללה.
לאחר נסיגת צה"ל לרצועת הביטחון, החל חזבאללה במתקפה נרחבת על צד"ל על מנת לגרום להתפוררותו. שיטות הפעולה היו פגיעה בחיילי צד"ל ובקציניו והתקפות נרחבות על מוצבי צד"ל, בהשראת המתקפות האיראניות על הצבא העיראקי במלחמת איראן–עיראק.
ב-30 במאי 1986 חמישה חיילי צד"ל ובהם מפקד גדוד נורו בידי נאמני חזבאללה בכפר הנטוש רומאן שעל גבול רצועת הביטחון בגזרה המזרחית.
ב-19 באפריל 1987 נהרגו כ-18 אנשי חזבאללה בקרב בקרבת הכפר שמרייה בדרום לבנון. לוחמי חזבאללה התקיפו שני מוצבים של צד"ל באזור מארג' עיון. קודם להתקפה הגדולה ביצעו לוחמי חזבאללה פעולת הסחה, ותקפו מוצב קטן של צד"ל במבואות העיירה ג'זין, במטרה לגרור למקום את תגבורות צה"ל וצד"ל, אולם הם לא הצליחו לכבוש את המוצב. כאשר לוחמי חזבאללה תקפו את מוצבי צד"ל באזור מארג' עיון, יחידות שריון ומסוקי חיל האוויר של צה"ל פגעו בהם ובכוחות הנסוגים.
התקפותיו הנרחבות של חזבאללה לא פוררו את צד"ל וגרמו לו לנפגעים רבים. כתוצאה מכך החל הארגון לעבור לסוג של מלחמת גרילה בחיילי צד"ל וצה"ל ברצועת הביטחון. בנוסף להתקפות על חיילי צה"ל וצד"ל הגביר חזבאללה את השימוש במטעני צד ומטעני צד אלקטרוניים. בשנת 1991 טען החזבאללה שצה"ל הצליח לפתח מכשיר מתוחכם המנטרל את מטעני הצד האלקטרוניים. מטענים אלו גרמו בשבועיים לפני כן למותם של שישה חיילי גולני ולפציעתם של חיילים נוספים. על פי חזבאללה התקין צה"ל את המכשירים, הפועלים בתדרים מסוימים, הן במטוסי חיל האוויר, הן בעמדות של צה"ל והן ברכבים הנעים בצירי התנועה בלבנון.
בשנה זו הקים חזבאללה יחידה של טייסי גילשונים בבסיס המרכזי של חזבאללה בבקעת הלבנון, הגלשונים יכולים היו לשאת אמצעי לחימה במשקל של 180 ק"ג.
בשנות ה-90 ניסה חזבאללה להחדיר סוכנים לצבא דרום לבנון, ובשנת 1994 נכבש מוצב תלוסה בעקבות סיוע של חיילי צד"ל ומפקדיו שהיו בתוך המוצב.
1985 עד 2000.
במהלך הפינוי הוחלף הפיקוד על צד"ל ונמסר לידיו של אנטואן לאחד שאף דרש וקיבל הסכמה ישראלית להחזקת מובלעת ג'זין מצפון לרצועה.
בשנים הראשונות לאחר נסיגת צה"ל הייתה הרצועה שקטה יחסית, והפעילות של צה"ל הוגדרה על יד המטכ"ל כתעסוקה מבצעית. אולם עם השנים התגברה ההתנגדות הלבנונית, בהנהגת ארגון חזבאללה, לשהות הישראלית ברצועה. התנועה בדרכים הפכה מסוכנת, וכוחות צה"ל הסתגרו יותר ויותר במוצביהם. חזבאללה עשה מאמצים רבים לתקוף מוצבים אלה בהתקפות שצולמו ושודרו בתחנת הטלוויזיה של הארגון – אל-מנאר, לגרום לנפגעים בקרב חיילי המוצבים, ולהניף את דגלו בהם.
ביוני 1985, כחודש לאחר נסיגת צה"ל מלבנון לרצועת הביטחון, אמר אורי לוברני, מתאם פעולות הממשלה בלבנון, כי חלפה התקופה שישראל ראתה את לבנון רק מזווית אחת, הזווית הנוצרית.
ישראל חותרת להידברות עם כל הגורמים, ואף מוכנה לסייע להם בשעת הצורך, גם אם הם פרו סורים.
בתגובה לכך אמר גנרל לאחד, מפקד צד"ל ש"אמל" בנויה מאגפים רבים ומופעלת בחלקה על ידי סוריה, איראן וברית המועצות. ולכן אין זהו רעיון טוב, כמו כן לצד"ל חזק מבחינה צבאית, ומכיר את תושבי הכפרים והעיירות שבשטח רצועת הביטחון.
בהוכחה מציג גנרל לחד את הקרב של 70 לוחמי צד"ל נגד שתי חטיבות מוסלמיות שניסו לתקוף את העיירה ג'זין.
ביוני 1986 התנועה השיעית "אמל" דחתה את הצעת ישראל למסור את רצועת הביטחון לידיה תמורת הסדרים מתאימים.
כוחם של הנוצרים מארונים, העדה הדרוזית והפלסטינים בלבנון נחלש באופן משמעותי לעומת עליית כוחה של העדה השיעית. הזרם במחנה הנוצרי שנעזר בישראל ותמך בשיתוף פעולה עמה, ירד כמעט לחלוטין והתחזק כוחם של התומכים באוריינטציה סורית בקרב כול העדות.
בקרב העדה השיעית בלטו ירידת כוחו של ארגון אמל, הגורם הפרגמטי יותר שהיה היריב העיקרי של צה"ל בשלהי מלחמת לבנון, ועלייתו של ארגון חזבאללה שהוקם ב-1982 לאחר מלחמת לבנון.
ממוצע הפיגועים כנגד כוחות צה"ל וצד"ל ברצועת הביטחון היה כ-60 פיגועים בחודש.
חלק מהפיגועים היו התקפות של מתאבדים על עמדות או מוצבים של צה"ל או צד"ל.עד שנת 1986 התאבדו כשבע נערות במכוניות תופת, חלקן הושפעו מהשיר של כוכבת הזמר הלבנונית הנוצרית מארונית פיירוז -"אדמת הדרום" ששודר עשרות פעמים ביום בכל תחנות השידור הערביות. זהו שיר גבורה לאלמונים ולאלמוניות "בחזית ההתנגדות הלבנונית" שפעלה בדרום לבנון כנגד צה"ל וצד"ל.
בעקבות שיר זה, חוברו והולחנו עוד עשרות שירים באותו נושא. בין השאר שירי גבורה למתאבדות.
מינואר 1984 ועד ספטמבר 1997 בוצעו תשע חדירות של חוליות מחבלים לשטח ישראל. ניסיונות חדירה נוספים סוכלו בתוך אזור הביטחון. את כל ניסיונות החדירה לשטח ישראל ביצעו ארגונים פלסטינים פרו-סוריים (החזית של אחמד ג'יבריל, החזית בראשות ג'ורג' חבש ופורשי הפת"ח).
החדירה החמורה ביותר התרחשה בשנת 1987 באירוע הידוע כ"ליל הגלשונים".
בדצמבר 1993 חדרה חוליה של פורשי הפתח לאזור קיבוץ דן.
ההנחיה של ערפאת לאנשיו לא לפעול מלבנון הוצאה לראשונה בשנת 1988 לאחר שערפאת הכריז בז'נבה על התנערותו מטרור.
ארגונים אחרים כמו "החזית הדמוקרטית" "החזית העממית" וארגונו של אבו נידאל לא שעו להוראתו של ערפאת.
בנובמבר 1991 החלה החמרה בפעילות חזבאללה עקב ועידת מדריד, צה"ל נערך לפעולה בדרום לבנון. אלפי כפריים שיעיים החלו נסים מכפריהם בדרום לבנון לאחר הפגזות ישראליות מאסיביות את עבר כפרים שיעים בצפון רצועת הביטחון ובדרום לבנון.
בפעילותה ההתקפית בלבנון אותתה ישראל כי ביטחון אזרחיה עומד בראש סדר עדיפותיה, גם אם הדבר יפגע בשיחות השלום עם לבנון וסוריה.
צה"ל וצד"ל הפעילו מצפון לרצועת הביטחון אסטרטגיה הנקראת "חיץ". פירושה שהאוכלוסייה האזרחית בכפרים הנותנים מחסה וסיוע לאנשי חזבאללה, אינם יכולים לקיים חיים נורמליים.
תושבי כפרים אלה, ברצועתה שרוחבה כעשרה קילומטר מצפון לאזור הביטחון, נאלצו לבחור בין המשך סיוע לחזבאללה והמשך ההפגזות והפעילות האחרת של צה"ל וצד"ל לבין הפסקת הסיוע למחבלים והיכולת לשוב למתכונת הרגילה.
אירועים בולטים.
1985 – עסקת ג'יבריל, חילופי שבויים בין ישראל לבין ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית של אחמד ג'יבריל, שנעשתה ב-21 במאי 1985, ובמסגרתה שוחררו 1,150 אסירים ועצירים ביטחוניים שהיו כלואים בישראל כנגד שלושה שבויי צה"ל.
1986 – שני חיילי צה"ל נחטפים ליד בינת ג'בל. בסריקות נהרג סמל מפלס"ר הנח"ל.
1986 – נפילתו של רון ארד בשבי. רון ארד היה נווט קרב בחיל האוויר הישראלי שעקב תקלה טכנית נטש את מטוסו ונפל בשבי ארגון "אמל" בלבנון ב-16 באוקטובר 1986. נחשב כנעדר ממאי 1988, אחרי שהועבר למקום לא ידוע, באיראן או בלבנון.
1987 – ליל הגלשונים – פיגוע טרור שבו נהרגו שישה חיילי צה"ל ונפצעו עשרה.
1987 – הקרב על מוצב שומריה "העליון". התקפה קרקעית ראשונה של מוצב צה"לי ברצועת הביטחון מאז הנסיגה ב-1986 וייצוב קו האוואלי-חצבייא.
1988 – פעולת צה"ל במיידון ובנועיימה, התנקשות במפקד צד"ל שנפצע קשה בניסיון התנקשות בחייו, לאחר ששהה חודשיים וחצי בבית החולים רמב"ם חזר לביתו בדרום לבנון.
1989 – מבצע עלם חמודות – חטיפת שייח' עובייד על ידי ישראל.
1990-1991 – לאחר שנים של כישלונות בזירה הלבנונית, עלה בידי סוריה לכפות את הסדר הסורי על לבנון באמצעות שורת מהלכים שהתבצעו בשנים 1990–1991 .