ריצוף חלבונים בשיטת אדמן (באנגלית: Edman degradation) הוא שיטה בביוכימיה לקביעת רצף חומצות האמינו בחלבון. השיטה פותחה על ידי פהר ויקטור אדמן בשנת 1950.
תיאור השיטה.
שלב ראשון: חיתוך השרשרת הפוליפפטידית לפפטידים קצרים.
בשיטת אדמן לא ניתן להשתמש עם פפטידים בעלי למעלה מ-50 חומצות אמיניות, מכיוון שכל מחזור מגדיל את כמות הפפטידים שלא עברו את כל הריאקציות בצורה מושלמת, ואיכות הריצוף הולכת וקטנה עם מספר המחזורים. לכן, יש לחתוך את השרשרת הפוליפפטידית לפפטידים קצרים המכילים עד 20 חומצות אמיניות. את הפפטידים הקצרים מפרידים בכרומטוגרפיה על מחליפי יונים או אלקטרופורזה ואז ניתן לרצף אותם בשיטת אדמן. החיתוכים מתבצעים על ידי חומרים שונים (שיטות כימיות או אנזימטיות) ובלבד שיהיו ספציפיים (שוברים קשרים רק אחרי חומצות אמיניות מסוימות). למשל האנזים טריפסין מבצע הידרוליזה רק לקשרים פפטידיים אחרי ליזין או ארגינין.
שלב שני: ריצוף הפפטידים הקצרים.
מחזור הפעולות מבוצע שוב על הפפטיד ה"מקוצר". בדרך זו, של הסרה עוקבת וזיהוי של החומצה האמינית בקצה האמיני, אפשר לקבוע את הרצף השלם של הפפטיד.
שלב שלישי: מציאת הרצף השלם.
לאחר שנקבע רצף כל אחד מהפפטידים, נותר לקבוע את סדר הפפטידים הקצרים שיתן את רצף השרשרת הפוליפפטידית המקורית. הדרך היא שילוב המידע שנאסף על רצפי מספר סדרות של פפטידים קצרים שהוכנו מאותה שרשרת בשיטות ביקוע שונות, הנבדלות זו מזו באתרי החיתוך הספציפיים. בעזרת איתור רצפים חופפים מתאפשר פענוח הסידור הרציף בשרשרת הפוליפפטידית המקורית. לדוגמה (בהפשטה), הרצף AAHCCAKK חופף בסופו לרצף CAKKGGEE ולכן ניתן לקבוע כי הרצף השלם הוא AAHCCAKKGGEE.
תעלת רידו
תעלת רידו (אנגלית Rideau Canal; צרפתית Canal Rideau) היא תעלת שיט לאורך נתיב של 202 ק"מ בפרובינציית אונטריו בקנדה, המחברת בין אוטווה ונהר אוטווה מצפון, לבין העיר קינגסטון שלחופי ימת אונטריו מדרום. התעלה נחפרה בראשית המאה ה-19 מסיבות אסטרטגיות ופוליטיות, כאשר האימפריה הבריטית ששלטה בקנדה נאבקה בארצות הברית על השליטה באזור. התעלה נועדה להבטיח לבריטים עורק שיט בטוח העוקף את עמק נהר סנט לורנס הפגיע, והיא שילבה קטעי נהרות ומספר אגמים. תעלת רידו נפתחה לתנועה בשנת 1832 והיא פעילה גם כיום. בשנת 2007 הוכרזה התעלה כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית, אלפי אנשים היגרו צפונה מתחומי ארצות הברית לאזור המהווה כיום את קנדה. אחד מאזורי ההתיישבות העיקריים של מהגרים אלה, אשר כונו "הנאמנים" ("the loyalists"), היה לאורך הנהרות רידו וצ'טראקי מצפון לנהר סנט לורנס, אך נתיבי השיט הלקויים באזור האטו את פיתוחו. עם זאת, המניע העיקרי בפיתוח דרכי השיט לאורך נהרות אלה היה פוליטי ואסטרטגי, ונועד להבטיח עורק תעבורה מוגן. מלחמת 1812 בין ארצות הברית לבריטניה הבהירה את פגיעותו של נתיב השיט העיקרי של הקולוניה לאורך נהר סנט לורנס שהיה חשוף להתקפות אמריקאיות בחלקים נרחבים מהנתיב בין מונטריאול לימת אונטריו. לאחר תום המלחמה, המשיכה ארצות הברית ונתפסה בעיני השלטונות הבריטיים כגורם מאיים, ואלה החלו לבדוק חלופות אפשריות לנתיב השיט העיקרי בקולוניה.
המיזם תפס תאוצה של ממש עם עריכת שני מחקרים בשנים 1824 ו-1825, וב-1826 הופקד ג'ון ביי (John By) מחיל ההנדסה המלכותי על מימושו. לפי מחקרים אלה אורכו הכולל של נתיב השיט נועד להשתרע על פני 202 ק"מ, ועל מנת לעקוף מפלים וביצות בנהרות הקיימים, נדרשה חפירת תעלה באורך של 40 ק"מ. ביי נקט בגישה לפיה יש לממש את המיזם בדרך של הקמת סכרים ותאים גבוהים אשר יגשרו על הבדלי הגבהים הטופוגרפיים באזור ויתגברו על המכשולים הטבעיים. ביי אף ניסח את ממדי התאים כך שיתאימו לספינות הקיטור שהופיעו אותה עת בצפון אמריקה. בניית התעלה החלה ב-1828 ו-6,000 איש במספר אתרים לאורך הציר השלימו את העבודות בשנת 1832.
כאלף איש מצאו את מותם במחלות ובתאונות במהלך עבודות ההקמה של התעלה, ולאורכה מספר מצבות לזכרם. עלות חפירת התעלה בסך 822,000 לירות שטרלינג הייתה עצומה וחרגה בהרבה מהתקציב. ביי הוזמן ללונדון ונחקר אודות התנהלותו בטרם נקבע כי פעל כשורה. בנוסף, תעלת רידו לא נדרשה מעולם למבחן הצבאי שהיה הסיבה העיקרית לחפירתה.
מאידך, התעלה הייתה למאיץ חשוב בהתפתחות האזור והעיר אוטווה שנקראה אז בייטאון (Bytown) על שמו של ביי, והפכה לעורק מסחרי חשוב. היא כמעט ולא התפתחה ונותרה במצבה המקורי בשל שיפור היחסים לאורך הגבול הבינלאומי ופיתוח נתיב השיט הרחב בהרבה של נהר הסנט לורנס. במחצית השנייה של המאה ה-19 הלכה התעלה ותפסה גם חשיבות תיירותית. חשיבות זו גברה במהלך המאה ה-20 וכיום שימושה העיקרי של תעלת רידו הוא תיירותי. השיט על הנתיב אפשרי מאמצע מאי עד סוף אוקטובר בכל שנה, ונמשך בן שלושה ימים בסירת מנוע ועד 10 ימים בסירת פדלים. בחורף, הופך קטע מהתעלה בעיר אוטווה לזירת ההחלקה על הקרח הגדולה בעולם. אורכו של הקטע הוא 7.8 ק"מ ושטחו שווה ערך לשטחן של 90 זירות אולימפיות.
התעלה ואתריה.
לאורך התעלה 74 סכרים ו-23 מהם השתמרו במצבם המקורי. 47 התאים ערוכים ב-24 קבוצות, אורכו של כל תא מגיע עד 37.8 מטר ורוחבו המקסימלי הוא 9.1 מטר. הפרש גובהי המים בתאים מגיע עד ל-4.6 מטר. מספר אגמים משמשים כמאגרי מים בעת הקיץ ומבטיחים אספקת מים יציבה לפעילותם של תאי התעלה.
במקומות רגישים לאורך עורק התנועה הוקמו שישה קסרקטינים שארבעה מהם שרדו וכן מספר עמדות הגנה. בהמשך ובעקבות מקרי התמרדות בקולוניה הוקמו לצד מספר תאים מבנים שנועדו להגן עליהם.
מצודת הנרי (Fort Henry) נבנתה בצידו המזרחי של נמל העיר קינגסטון ב-1830, היא נבנתה לפי מודל פרוסי והייתה אמורה להיות עמידה בפני הארטילריה המתקדמת ביותר באותה תקופה. בין 1846 ל-1848 הוקמו בנמל קינגסטון ארבעת מגדלי מרטלו (Martello) שנועדו לחזק את הגנתו. שניים מהם הוקמו ממזרח לתעלה ושניים ממערב לה. המגדלים עגולים ובני שתי קומות ויש בהם מפלס לתותחים. הם הוקפו בחפיר יבש ונבנו בהתאם לתפיסה שפותחה בבריטניה בעת המלחמות הנפוליאוניות.
קלמודולין
קלמודולין (Calmodulin) הוא חלבון המצוי בתאים איקריוטים, ושייך לאחת משתי המשפחות העיקריות של חלבונים קושרי סידן, הנקראת EF-hand (המשפחה השנייה נקראת annexins). חלבונים אלה פועלים תוך שינוי קונפורמציה בקשירת יוני סידן. השינויים המבניים משפעלים חלבונים תאיים נוספים אשר מעורבים בתגובות שונות בתא. קלמודולין משמש כמתווך סיגנלים של יוני סידן בתהליכים שונים כגון: מטבוליזם, דלקות, אפופטוזה, התכווצות שרירים, זיכרון בטווח קצר וארוך, התפתחות עצבים ועוד.
בשנת 1980 החוקר ווטרסון (Watterson) דיווח לראשונה על רצף חומצות האמינו המלא של קלמודולין. התקדמות זו חלה לאחר שבשנות ה-70, עשו כרומטוגרפיה של קלמודולין, אשר הובילה להצלחה בבידוד וניקוי של חלבונים קושרי קלמודולין והבנת המכניזם של קלמודולין.
קלמודולין הוא אחד החלבונים השמורים ביותר באיקריוטים (כלומר רצף חומצות האמינו שלהם כמעט ולא עבר שינויים לאורך האבולוציה). למרות קיום כמויות רבות וארגון שונה של גנים של קלמודולין במינים השונים, גנים אלו מקודדים רצפי חומצות אמינו זהים לרוב. המבנה השמור יכול לרמוז לנו על חשיבותו וחיוניותו כמעביר סיגנלים של סידן.
מבנה הקלמודולין.
קלמודולין הוא חלבון קטן וחומצי המורכב מ-148 חומצות אמינו. קיפול החלבון יוצר ארבעה מתחמים), אשר בכל מתחם יש אתר קישור ליון סידן (כלומר, קישור של עד ארבעה יוני סידן לכל חלבון). לקלמודולין יש ארבעה מבני EF-hand, המאופיינים במוטיב של הליקס-לולאה-הליקס (helix-loop-helix), ומסודרים בשני אזורים גלובולרים נפרדים. שני אתרים נמצאים בקצה הקרבוקסילי ושניים אחרים בקצה האמיני. בכל EF-hand מצוי אתר קישור אחד. קשירת הסידן לחלבון היא קואופרטיבית.
פעילות.
קלמודולין מהווה למעשה סמן של רמת הסידן בציטופלסמה. עם כניסת הסידן, קשירת הסידן לקלמודולין היא קואופרטיבית. בעקבות הקישור, קלמודולין משנה קונפורמציה, ולאחר שינוי זה הקומפלקס סידן-קלמודולין (ידוע כקלציום-קלמודולין) משמש כאפקטור המשפיע על פעילות חלבונים. כך, לדוגמה, הקומפלקס סידן-קלמודולין משפעל פעילות קינאזות כמו CaM-קינאז.
סלימן אל-שאפעי
כלכלת מתנות
סלימאן אלשאפעי
סלימאן אל-שאפעי
טרייסי מקגריידי
טרייסי למאר מקגריידי הבן (אנגלית: Tracy Lamar McGrady Jr; נולד ב-24 במאי 1979) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד. לאורך קריירת ה-NBA רשם ממוצעים של 19.6 נקודות, 5.6 ריבאונדים ו-4.4 אסיסטים למשחק.
מאז הגעתו ל-NBA בעונת השתתף מקגריידי 7 פעמים במשחק האולסטאר, נבחר 8 פעמים לאחת מחמישיות העונה וסיים פעמיים כמלך הסלים של הליגה: ב- וב-. בעונתו הרביעית () זכה בפרס השחקן המשתפר של העונה. באפריל 2017 נבחר להיכל התהילה של הכדורסל, וב-8 בספטמבר 2017 הוצג בהיכל באופן רשמי.
קריירת ה-NBA.
טורונטו ראפטורס (1997–2000).