גדעון עפרת מציין במחקרו אודות "בצלאל החדש" כי המעבר בין מוסד זה לבין האקדמיה הנושאת שם זה כיום היה הדרגתי וקשה למתוח קו מפריד בין השניים. למעשה, כבר במהלך מחצית שנות החמישים נשמטת מפרסומי בית הספר המילה "חדש" משמו של המוסד שחגג את שנת היובל להקמת "בצלאל". בשנת 1958 זכה בצלאל בפרס ישראל לציור ופיסול.
אריק מורן
אריה (אריק) מורן (קראוזמן) תת-אלוף (מיל) בצה"ל אשר פיקד על חטיבת גבעתי ועל עוצבת האש.
ביוגרפיה.
מורן נולד וגדל בקיבוץ שער הגולן. בשירותו בצה"ל התנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב מורן לצנחנים כמפקד מחלקה בגדוד הנח"ל המוצנח. לאחר מכן שימש כמפקד פלוגה בגדוד ובמלחמת יום הכיפורים שימש כמפקד הפלוגה המסייעת של גדוד הנח"ל המוצנח, ולחם בראשה ברמת הגולן ובחזית הדרום, בטיהור החיץ החקלאי מלוחמי הקומנדו המצרי. פלוגתו הרגה עשרות לוחמי קומנדו מצריים ולקחה עשרות נוספים בשבי, במספר רב של היתקלויות בטווח קרוב. באחת מהן נפצע מורן מפגיעת כדור במרפקו. למרות פציעתו המשיך לפקד על פלוגתו בלחימה.
בין השנים 1977-1975 שימש כמפקד פלחה"ן צנחנים. לאחר תפקידו זה שימש כסמג"ד בחטיבה ולחם במבצע ליטני. בשנת 1979 התמנה למפקד גדוד 890 של הצנחנים ופיקד עליו כשנתיים. תחת פיקודו, השתתפו לוחמי הגדוד במבצע איש דמים ובמבצע מוביל, בו נהרג פקודו, מפקד פלוגת המסייעת, סרן מוקי קנישבך. כמו כן פיקד על הגדוד בפעילות מבצעית שוטפת בגבול לבנון ובהר דב. בסיום תפקידו פיקד על פלוגת קורס קציני חי"ר בבה"ד 1. בתפקידו הבא החליף את שאול מופז כסגן מפקד חטיבת הצנחנים, והשתתף בין היתר מבצע צלצל. במבצע שלום הגליל לחם כסגנו של מפקד חטיבת הצנחנים, אל"ם יורם יאיר, ופיקד על נחיתת הכוחות בשפך נהר האוואלי בלבנון ולקח חלק בלחימה בנתיב הקרבות של החטיבה למן הנחיתה ועד לביירות.
לאחר המלחמה נתמנה למפקד חטיבת הצנחנים "הנשר השחור, בדרגת אל"ם. בין השנים 1986–1987 היה מפקדה השלישי של חטיבת גבעתי. תחת פיקודו הונהגה בגבעתי רמת אימונים וכשירות מבצעית גבוהה, והונחה אבן היסוד להפעלתה של מצודת יואב כאתר הנצחה. בהמשך שימש כמפקד עוצבת האש. את שירותו הצבאי סיים בדרגת תא"ל. בהמשך שימש כמדריך במכון לחקר תורת המערכה.
GATE 7
אברהם נחום שטנצל
אברהם נחום שְטֶנְצְל (בכתיב יידי: שטענצעל, שטענצל; Stencl; 9 במאי 1897, צ'לדז – 28 בינואר 1983, יד בשבט תשמ"ג, לונדון) היה סופר ומשורר יידי.
חייו.
שטנצל נולד בצ'לדז שבדרום-מערב פולין בשנת 1897. למד בתחילה בחדר ולאחר מכן בישיבה בסוסנוביץ, שם היה אחיו שלמה שטענציל רב וראש ישיבה. אביו הדיין של העיר צלדז הרב חיים דוב שטענצל, ולאימו פראדיל גיננדיל לבית שוייצר, שמר איתו קשר דרך מאות אגרות ששיגר אליו לברלין ולאחר מכן לאנגליה על מנת לנסות להשאיר אותו קרוב לדת. האגרות האלה קיימות בימים אלה. הוא גם מסר שיעור לצעירי "המזרחי". באותה תקופה התחיל לקרוא ספרים ביידיש ולכתוב שירה המושפעת ממשוררים כמו אברהם רייזן ומוריס רוזנפלד.
הוא עזב את ביתו ב-1917 והצטרף לקבוצה של "החלוץ". בסוף 1918 קיבל צו גיוס לצבא הרוסי, ובהסכמת אביו עזב מיד את פולין. ב-1919 נסע להולנד, שם שהה עד 1921. בשנה זו היגר לגרמניה – בתחילה ללייפציג ואחרי כן לברלין. שם פגש אינטלקטואלים וסופרים כמו בעל-מחשבות, פרנץ קפקא ואהובתו של קפקא דורה דיאמנט. הוא חי שם חיים בוהמיים והיה מבקר קבוע ב"רומאנישס קפה" (Romanisches Café).
שטנצל התחיל לכתוב שירה ביידיש בסגנון מודרניסטי ואקספרסיוניסטי. החל משנת 1925 פרסם שירים, וכן כמה ספרים עד שנות השלושים. שיריו תורגמו לגרמנית, והסופרים תומאס מאן וארנולד צווייג כתבו עליהם ביקורות. המשוררת אלזה לסקר-שילר כתבה לכבודו שיר. הוא היה בקשר עם דיאמנט עד שעזבה בפברואר 1936.
שטנצל נעצר ועונה על ידי הגסטפו ב-1936, אך שוחרר ונמלט לאנגליה. שם התיישב בלונדון, בתחילה בהמפסטד ואחר כך בווייטצ'אפל. שם נפגש שוב עם דורה דיאמנט. הוא ייסד חוג ספרותי שבו דנו בבעיות פוליטיות וספרותיות ובשירה ביידיש שנקרא ליטערארישע שבת נאכמיטאג. כמו כן ערך מ-1946 עד 1981 את כתב העת לשון און לעבן ("לשון וחיים").
נפטר בעודו רווק. קרובי משפחתו תרמו את כתביו ל-School of Oriental and African Studies.
כתביו.
שטנצל פרסם בנוסף לשירה גם סיפורים, מאמרים על ספרות, מחזה אחד וזיכרונות. את רוב יצירתו השירית פרסם בכתב העת בעריכתו "לשון און לעבן".
יעקב גלאטשטיין כתב עליו: "כל מהות כתיבתו של שטנצל היא פזרנות ולא בחירה, אבל בתוך השפע שלו יש מדי פעם מה לבחור".
מיצירותיו:
קישורים חיצוניים.
משיריו שתורגמו לעברית:
רבי חנניא בן עקביא
רבי חנניא בן עקביא (נכתב גם חנניה, עקביה וחנינא) היה תנא בדור הרביעי.
רבי חנניא בן עקביא שמר בזכרונו שמועות עתיקות בהלכה, אותן מסר לחבריו התנאים. כך הוא למשל הוא מוסר גרסה שהייתה בידו למחלוקת בין רבן גמליאל לחכמים, ומסר קבלה שהייתה בידו לפרש הלכה בדיני טומאה וטהרה, שעל כך אמר רב יהודה בשם רב: "לעולם אל ימנע אדם עצמו מבית המדרש ואפילו שעה אחת. שהרי כמה שנים נשנית משנה זו בבית המדרש ולא נתגלה טעמה. עד שבא ר' חנינא בן עקביא ופירשה". לפי פרשנותו של היימן, רב שהה במקום באותה שעה, ומכאן עדותו. כאשר דנו החכמים אודות האיסור לטלטל מי חטאת בספינה עקב מעשה שהיה שנמצאה טומאה במי החטאת, מסר רבי חנניא בן עקביא קבלה שהייתה בידו שאסרו "רק בירדן ורק בספינה", כדוגמת המעשה שהתרחש.
תקנותיו בטבריה.
רבי חנניא בן עקביא התיר שלושה דברים לאנשי טבריה:
חבריו.
הוא דן בהלכה עם רבי מאיר, רבי יהודה ורבי יוסי. בשעת אבלו של רבי יהודה על מות בנו, שימש רבי חנניא כמעין מתורגמן, כאשר רבי יהודה לוחש באוזנו (מפני האיסור על האבל ללמד תורה), ורבי חנניא משמיע בקול.
ג'וזפה ג'וסטי
ג'וזפה ג'וסטי (באיטלקית: Giuseppe Giusti; 12 במאי 1809 - 31 במאי 1850) היה משורר איטלקי.
קורות חיים.
ג'וסטי נולד בעיירה מונסומאנו טרמה שבנפת פיסטויה, טוסקנה. אביו היה איש עשיר וחובב תרבות, שלימד אותו מוזיקה מילדותו. בהמשך הופקד על חינוכו כומר קפדן מהכפר הסמוך. בגיל 12 ג'וסטי נשלח לבית ספר בפירנצה, ואחר כך לפיסטויה וללוקה. בתקופה זו כתב את שיריו הראשונים.
ב-1826 למד משפטים בפיזה; הוא שנא את המקצוע, וסיים את לימודיו לאחר שמונה שנים במקום ארבע. עם זאת, הוא נהנה מהחיים בפיזה, התהולל ולמד להכיר את העולם בעיר הגדולה, ואת קשיי היומיום שהיו מנת חלקם של אנשיה בעקבות מדיניות החוקים והמיסים. נושאים אלו השפיעו עליו ושימשו אותו בהמשך בסאטירה שיצר. ב-1832 פרסם את שירו "La Ghigliottina" (הגיליוטינה), והחל בהדרגה להיות מוכר בקרב מספר משוררים בני תקופתו.
ב-1834 סיים את לימודי המשפטים ועבר לפירנצה, שם החל לעבוד בתחום ובמקביל ליהנות מהחיים בעיר. הוא התאהב באישה שדחתה את אהבתו, ובעקבות זאת כתב חלק משירי הסאטירה הטובים ביותר שלו. שיריו עברו מפה לאוזן והוא התפרסם בהדרגה. הוא פרסם את מקבץ שיריו הראשון בהיקף מצומצם בלוגאנו, ומקבץ נוסף פורסם בבסטיה, אך "הגיליוטינה" נותר שירו הידוע והטוב ביותר.
בשל הסאטירה שלו נתפס ג'וסטי בחיוב כמי שמשמיע את קולו כנגד הממשל. הוא התיידד עם הפוליטיקאי מרקיז ג'ינו קאפוני, ואף התגורר בארמונו בשנות חייו האחרונות, עד מותו שם ב-1850. לאחר מותו פרסם קאפוני מקבץ נוסף משיריו.
שיריו של ג'וסטי פורסמו מחדש במהדורות שונות לאחר מותו. הם תורגמו למספר שפות, בהן גרמנית ואנגלית. ב-1884 פורסמה באנגלית ביוגרפיה על חייו, "The Tuscan Poet Giuseppe Giusti, and his times", מאת סוזן הורנר.
חנניא בן עקביא
יעקב תומרקין
התלכדות מדיה
התלכדות מדיה הוא מונח המתאר תהליך של כינוס והתמזגות בין מדיה מסורתית: עיתון, רדיו וטלוויזיה עם מדיה חדשה: מחשב, אינטרנט וטלפון חכם. בתהליך ההתלכדות מדיום אחד מקבל מאפיינים של מדיום אחר. המונח הוגדר על ידי הנרי ג'נקינס בספרו "Convergence culture: where old and new media collide", המתאר את האופן בו נצרכים אמצעי תקשורת בתחילת המאה ה-21. ההתלכדות מחולקת לשני חלקים: התלכדות תכנים והתלכדות טכנולוגית.
התלכדות טכנולוגית.
התפתחות הטכנולוגיה בעשורים האחרונים מאפשרת לבצע שימוש מגוון באמצעי התקשורת כך שהיחסים שהיו בין מדיום לשימוש בו נשחקים והמדיום משמש למספר פונקציות שונות. ההתלכדות השימושים מגדילה את טווח האפשרויות של יצרני המדיה. מצד אחד ישנו ריבוי של טכנולוגיות המאפשרות שימושים רבים ומגוונים כמו DVD, טלפון, פקס, טלוויזיה, אינטרנט, אפליקציות סלולריות. מנגד ישנו תהליך לצמצום שימושים למכשירים יחיד.
דוגמאות:
קיימת תאוריה כי בעתיד הקרוב צריכת המדיה תבוצע דרך אמצעי יחיד – קופסה שחורה (Black Box). אולם, הועלו מספר בעיות הנוגעות לתאוריה זו. עד כה, פיתוח של קופסאות שחורות, לרוב ננטש. אנשים ממשיכים לעשות שימוש במכשירים רבים אשר יכולים לבצע את אותה משימה במקום להקדיש לכל מכשיר משימה ייעודית.
התלכדות תכנים.