בשנת 1996 יאבלינסקי היה מועמד לתפקיד נשיא רוסיה מטעם האופוזיציה הדמוקרטית אך הוא צבר 7.4% אחוזי תמיכה בלבד (וסיים במקום הרביעי אחרי בוריס ילצין, גנאדי זיוגאנוב ואלכסנדר לבד), בשנת 2000 התמודד שוב לתפקיד וגרף 5.8% בלבד (במקום השלישי מאחורי ולדימיר פוטין וגנאדי זיוגאנוב).
ב-21 ביוני 2008 גריגורי יאבלינסקי עזב את תפקיד יושב ראש המפלגה והתרכז בפעילות אקדמית בתחום הכלכלה.
בבחירות הנשיאותיות ב-2012 הגיש את מועמדותו לבחירות כנשיא מטעם מפלגת יאבלוקו, אך נפסל על ידי ועדת הבחירות המרכזית בטענה כי ב-2 מיליון החתימות הדרושות לכך היה אחוז גבוה של זיופים. יאבלינסקי הצהיר שההחלטה לפסול אותו היא פוליטית (של ולדימיר פוטין) ואין לה בסיס חוקי. בערעור שהגיש לבית המשפט העליון של רוסיה, שופט יחיד החליט כי הפסילה הייתה חוקית, מאחר שבבדיקה חוזרת של 200 אלף חתימות, אחוז החתימות שלא אושרו היה כרבע מהן. כאשר אחוז החתימות הפסולות היה אכן פחות מ-5% כפי שהחוק דורש כדי שהמועמד יוכל להשתתף בבחירות.
למעשה החתימות שבגללן יבלינסקי נפסל היו אמיתיות אבל נעשו על טפסים שהורדו מהמחשב ונשלחו בפקס כי לא היה אפשרות להדפיס אותם בבתי דפוס שהיו סגורים ובשל חוסר הזמן המועט שהיה נתון לרשות המועמדים לאסוף חתימות (כ-20 יום בזמן חג המולד וחג ראש השנה החדשה). אוספי החתימות הורידו את הטפסים מהאינטרנט.
לעומת זאת מועמד אחר, האוליגרך מיכאיל פרוחורוב כן הורשה להשתתף אף על פי שלא הגיש את מועמדותו בזמן הדרוש בחוק.
כל זאת תומך בדעת רבים כי ולדימיר פוטין מחליט מי יתמודד נגדו, ומועמדים בלתי תלויים שלדעתו מסכנים את שלטונו לא מורשים לקחת חלק בבחירות, ואחרים שתלויים בקרמלין הם למעשה מועמדי סרק שנדרשים לייצר תמונה של בחירות דמוקרטיות כביכול.
בני משפחתו.
גריגורי יאבלינסקי נשוי ואב לשני בנים.
רעייתו היא ילנה סמוטרייבה, מהנדסת וכלכלנית במקצועה, עבדת במכון להנדסת פחם ("Giprouglemash").
בנו הצעיר, אלכס יאבלינסקי (נולד ב-1981), הוא מהנדס תוכנה.
בנו הבכור מנישואיה הראשונים של אשתו, מיכאיל יאבלינסקי (יליד 1971) הוא בוגר הפקולטה לפיזיקה של אוניברסיטת מוסקבה והוא מומחה לפיזיקה גרעינית, עובד כיום כעיתונאי. באביב 1996, בעת מערכת הבחירות לנשיאות רוסיה, מיכאיל היה קורבן לסחיטה פוליטית. הוא נחטף על ידי אלמונים, שזהותם לא נודעה, גריגורי יאבלינסקי קיבל חבילה ובה אצבעו הקטועה עטופה בפתק: "אם לא תצא מהפוליטיקה, נכרות את ראש בנך." מיד לאחר מכן, שוחרר מיכאיל. הרופאים ביצעו ניתוח שחזור מוצלח של אצבע ידו הימנית. לאחר המקרה, מיכאיל יאבלינסקי עבר להתגורר בלונדון.
גריגורי יבלינסקי
הטלת קובייה
עיקרון פרטו
עיקרון פארטו
שמורת בתרונות רוחמה
אדין דזקו
יאיר טרצ'יצקי
יאיר טרצ'יצקי (נולד ב-1 במרץ 1980) הוא עיתונאי ישראלי עצמאי, המתמקד בנושאים חברתיים ובפעילות ציבורית למען מעמד העיתונאי. כיהן כיו"ר ארגון העיתונאים בישראל. כתב וערך בין היתר עבור "הארץ", "מעריב", "ידיעות אחרונות", "גלובס" וגלי צה"ל, ועסק בהוראת תקשורת ועיתונות באוניברסיטת חיפה, במכללת נתניה ובמרכז האוניברסיטאי אריאל. טרצ'יצקי אף כיהן כחבר הנהלת אגודת העיתונאים בתל אביב, שממנה פרש בסוף שנת 2011 לטובת הקמת ארגון העיתונאים בישראל. הוא ניהל את ארגון העיתונאים בישראל מאז הקמתו, וביולי 2016 ניצח בבחירות הראשונות בתולדות הארגון וזכה לקדנציה נוספת בתפקיד היו"ר.
ביוגרפיה.
טרצ'יצקי גדל בחולון לזוג הורים עולים מארגנטינה. את דרכו העיתונאית החל באתר האינטרנט של עיתון "הארץ". משם עבר לתפקיד כתב כלכלי במקומון הירושלמי "כל העיר", ולאחר מכן עבד כעורך חדשות ב"מעריב" וב"הארץ", כשבמקביל כתב פובליציסטיקה ומגזין. לאחר כשנתיים ב"הארץ", חזר טרצ'יצקי ל"מעריב" כדי להקים ערוץ חברתי באתר "nrg". לאחר שעזב את מעריב התמקד טרצ'יצקי בעבודה כעיתונאי עצמאי, שבמסגרתה ערך את התוכנית "יהיה בסדר" בגלי צה"ל, היה חבר מערכת בתוכנית התחקירים "360" בערוץ 2 וכתב פובליציסטיקה ומגזין ב"ידיעות אחרונות", ב"גלובס" ובמגזין התקשורת "העין השביעית".
בשיתוף עם העיתונאי יואב ריבק כתב טרצ'יצקי את הבלוג "לחץ חברתי", שבמסגרתו עסקו השניים בסוגיות תקשורתיות וחברתיות, ובין היתר בנושא חוק ההסדרים. בסוף 2006 פרסמו השניים סדרה של פוסטים על חוק ההסדרים לשנת 2007. על רקע הקמפיין העיתונאי שהובילו השניים, התארגנה קבוצה של ארגונים חברתיים שהקימו את הפורום למאבק בחוק ההסדרים. בספטמבר 2007, במקביל לדיון הציבורי על תקציב המדינה של 2008, ביקרו השניים ב"לחץ חברתי" כמה דרכים שלטענתם משמשות את משרד האוצר ביישום מדיניות מצמצמת, ובשמירה על תקציב קטן ככל הניתן. אתר החדשות "ynet" בחר בבלוג "לחץ חברתי" כאחת מעשר היוזמות החברתיות שעשו את שנת 2006.
השניים נמנו גם על מקימי ועד העיתונאים ב"הארץ". הקמת הוועד נחשבה מהלך היסטורי, מאחר שהמוציא לאור של העיתון, עמוס שוקן, מתנגד לעבודה מאורגנת, ואף הציג עצמו לא פעם כמי שפירק את ההסכמים הקיבוציים בענף העיתונות. כשנה לאחר הקמת הוועד ב"הארץ" ייסדו השניים גם את החטיבה הצעירה באגודת העיתונאים בתל אביב. מטרת המהלך הייתה להחיות את העבודה המאורגנת בעולם התקשורת ולחזק את מעמד העיתונאי, באמצעות פנייה לעיתונאים צעירים שעד אז לא היו חברים באגודת העיתונאים. לכנס הייסוד של החטיבה הצעירה הגיעו כ-400 עיתונאים, שרובם הצטרפו בעקבותיו לאגודה. התארגנותם של העיתונאים הצעירים הובילה מאוחר יותר גם להקמת ועד עיתונאים ב"מעריב".
הקמת ארגון העיתונאים והובלתו.
בשנת 2012 עזב טרצ'יצקי את אגודת העיתונאים ופעל ביחד עם ריבק ועיתונאים אחרים – כגון דרור פויר ועינת פישביין – להקמת ארגון העיתונאים בישראל בשיתוף עם הסתדרות העובדים הכללית החדשה. טרצ'יצקי נבחר על ידי מקימי הארגון לעמוד בראשו ולנהל אותו. יותר מ-3,000 עיתונאים הצטרפו לשורותיו וביותר מ-25 כלי תקשורת הוקמו ועדים. ב-19 ביולי 2016 התקיימו הבחירות הראשונות בתולדות הארגון, ובהן טרצ'יצקי גבר על העיתונאי חיים הר-זהב בבחירות לתפקיד היו"ר. לצד תפקידו כיו"ר ארגון העיתונאים, טרצ'יצקי גם משמש כחבר בנשיאות ובמליאה של מועצת העיתונות בישראל.
ביוני 2021 סיים את תפקידו כיו"ר ארגון העיתונאים, והוחלף על ידי נורית קנטי.
פעילות פוליטית.
לקראת הבחירות לכנסת ה-25, הודיע על התמודדותו בבחירות המקדימות במפלגת העבודה. טרצ'יצקי קיבל 2,684 קולות, מה שהציב אותו במקום ה-16 בין המועמדים. עם זאת, בשכלול שריונים שונים ברשימה (כגון שריון למחוז המושבים ושריון למחוז הקיבוצים), וכן בשכלול שיטת ה"ריץ'-רץ'" המשווה את כמות הנשים והגברים ברשימה, טרצ'יצקי צפוי להיות מוצב ברשימת המפלגה לכנסת במקום ה-23.
חיים אישיים.
בת זוגו של טרצ'יצקי מ-2011, היא העיתונאית דנה הרמן, כתבת התרבות של כאן 11. הם מתגוררים בתל אביב, בשכונת נחלת יצחק. לבני הזוג שני בנים.
מוזיקה ווקאלית
מוּזִיקָה ווֹקָאלִית היא סגנון מוזיקלי בו מרכז הכובד של המוזיקה נשען על קול האדם, ולא על כלי נגינה. מוזיקה זו מתבצעת על ידי קול אדם בלבד או בשילוב של קול אדם יחד עם ליווי אינסטרומנטלי, ותקרא כווקלית כל עוד קול האדם הוא זה שייתן את הנפח המרכזי. מוזיקה ווקאלית בעלת קול אדם בלבד ללא ליווי של כלי נגינה נקראת א'קפלה.
רקע.
ככל הנראה, סגנון זה של מוזיקה הוא הסגנון העתיק ביותר של מוזיקה כיוון שהוא אינו דורש דבר מלבד קול האדם. בכל התרבויות ניתן למצוא צורה כלשהי של מוזיקה ווקאלית.
כאחד הגורמים להתפתחות הז'אנר ניתן לראות את האיסור שהיה בימי הביניים על שימוש בכלי נגינה בכנסיות ולכן היצירה המוזיקלית בכנסיות הייתה אז ווקאלית.
על מנת להתגבר על מגבלות הקול האנושי מתמחים כותבי המוזיקה הווקלית בהצבת אנשים בעלי גובהי קול שונים במקהלה ובכתיבת מוזיקה מתאימה לזמרים סולנים בעלי סוגי קול שונים, כגון סופרן לירי או דרמטי, בס בופו (לתפקידים קומיים) או בס פרופונדו (לתפקידים דרמטיים) וכדומה.
אם בתחילה הכילה המוזיקה הווקאלית קול אדם בלבד, הרי שהיום, הודות להתפתחויות הטכנולוגיות בתחום הסאונד, ניתן להפיק חיקויים מוצלחים של כלי נגינה בעזרת קול האדם בלבד.
התואר מוזיקה ווקאלית נגזר משם התואר האנגלי VOCAL - קולי.
לימודים אקדמיים.
כיום אף ניתן להשיג תואר ראשון במוזיקה ווקלית. תוכנית הלימודים כוללת מקצועות כמו קולקוויום, סדנת אופרה, שיעורי איטלקית ועוד.
פסטיבל מוזיקה ווקאלית באבו גוש.
פעמיים בשנה, בסוכות ובשבועות, מתקיים באבו גוש פסטיבל מוזיקה ווקאלית. אל הפסטיבל מגיעות מקהלות מהארץ ומחו"ל והוא נערך בכנסיות באזור.
העברת מפתח קוונטית
תרופת הרגעה
תרופת הרגעה היא תרופה שגורמת לרוגע על ידי הפחתת אי-שקט וחרדה.
במינונים גבוהים עלולה התרופה לגרום לתופעות לוואי כמו דיבור לא ברור, הליכה מתנענעת, שיקול דעת פגום ורפלקסים איטיים. מינונים של תרופות מרגיעות כמו בנזודיאזפינים, כשמשתמשים בהן להרדמה, נוטים להיות גבוהים יותר מאשר כשמשתמשים בהם להפגת חרדה; רק מינונים נמוכים נחוצים כדי לספק תוצאות מרגיעות.
יש המשתמשים בתרופות הרגעה מסוימות בשימוש לרעה, בניסיון לטיפול עצמי, כדי ליצור תוצאה מרגיעה בצורה מופרזת. למשל, אלכוהול אינו בשימוש בתקופה המודרנית כתרופה אלא רק כסם, המקובל בחברות רבות, וכמזון; הוא נחשב לסם המרגיע ה"קלאסי" והנפוץ ביותר. במינונים גבוהים, או כאשר משתמשים בהם לרעה במנות יתר ובערבוביה, רבים מן החומרים האלה עלולים לגרום לחוסר הכרה ואפילו למוות.
טרמינולוגיה.