ציים מודרניים מפעילים כלים בלתי מאוישים כדי לשלות מוקשים. כלי שיט אלה מדמים את החתימות המגנטיות והאקוסטיות של כלי שיט גדולים יותר, והם בנויים כך שישרדו התפוצצויות של מוקשים. גם כלים אלה ייאלצו לסרוק שטח נתון כמה פעמים, כדי להפעיל מוקשים המתוכנתים להתפוצץ רק לאחר מעבר כמה כלי שיט.
נחושתית הקוצים
נחושתית הקוצים או נחושתנית הקוצים (שם מדעי: "Protaetia cuprea", שם נרדף: "Potosia cuprea") היא מין של חרק הנמנה בסדרת החיפושיות ושייך למשפחת הזבליתיים. הנחושתית נחשבה ליפה והמרשימה שבזבליות/פרחיות ישראל.
בארץ ישראל (ובאזור הלבנט) מצוי תת-המין "Protaetia cuprea ignicollis". בארץ מין דומה השייך לאותה תת-משפחה (Cetoniinae) ושמו "Cetonia delagranegi" אך זה נדיר ביותר וידועים ממנו פרטים בודדים בלבד. מין זה הוא בעל תפוצה רבה הן באירופה והן באסיה כאשר כל אוכלוסייה מפגינה צבעים וכתמים שונים.
צבעה של נחושתית הקוצים הוא ירוק מתכתי עם ברק זהבי נחושתי חזק, בייחוד על צדו העליון של החזה הקדמי, וסגול נוצץ בצידו התחתון. בחלק מהפרטים צבע החזה אדום-נחושתי (נפוץ יותר בצפון הארץ). באזורנו ידועה אברציה שזכתה לשם camilla בה צבע החיפושית ירוק-כחול עד כחול אך זו נדירה מאוד ותועדה מישראל פעם אחת בלבד.
אורכה של נחושתית הקוצים הוא 18–23 מ"מ, והיא נפוצה באביב על צמחים שונים, בעיקר על תפרחות של קוצים. הבוגרים ניזונים בעיקר מאבקה ומצוף. נחושתית הקוצים פעילה בשעות היום.
רוב הזמן כנפי התעופה מקופלות תחת כנפי החפייה הירוקות המספקות להן הגנה. בזמן התעופה עצמה רק כנפי התעופה פרושות וכנפי החפייה מונחות על הגב. מפרץ שולי כנפי החפיה המאפשר החזקת כנפי התעופה פרושות, למרות שכנפי החפייה סגורות. כנפי החפייה נפתחות בעיקר בזמני ההמראה והנחיתה, כאשר הנחושתית פורשת את כנפיה או מקפלת אותן.
מחזור חייהם בעלי גלגול מלא. הזחלים מתפתחים ברקב צמחי המצוי באדמה או בתוך עצים נשירים. המין מקים בארץ דור אחד בשנה כאשר שיא הפעילות הוא באביב בחודשים אפריל-מאי.
זבליתיים
זִבליתיים (שם מדעי: Scarabaeidae) היא משפחה של חיפושיות המשויכת לקבוצת החיפושיות המכונות חיפושיות זבל. במשפחה זו יותר מ-20,000 מינים ידועים. בארץ ישראל יש יותר מ-200 מינים. הבוגרים והזחלים ניזונים מצואה של בעלי חיים.
קבוצת הפרחיות, שבעבר הוכללה תחת משפחת הזבליתיים, מסווגת כיום תחת משפחה נפרדת בשם פרחיתיים (Glaphyridae).
מורפולוגיה.
הפרקים האחרונים במחושי הזבליתיים (פרקים 3 עד 5) מורחבים ויוצרים כעין מניפה, הניתנת לאיסוף או לפריסה. יש מינים היכולים לדחוס דם לתוך עלעלי המניפה ולהניע אותם.
כיסוי גופם לרוב מוקשה והם בעלי יכולת תעופה.
שוקיי הרגליים הקדמיות מותאמות לחפירה, מורחבות, משוטחות, ויש להן שיניים בצידן החיצוני. הזחל הוא מסוג דרן רך, לרוב לבנבן, ראשו מוקשה וכהה יותר. יש לו 3 זוגות רגליים חלשות.
משך דרגת הזחל נע משבועות אחדים ועד מספר שנים. הגולם חופשי.
קרנפית ספרדית
קרנפית ספרדית (שם מדעי: "Copris hispanus") הוא חרק הנמנה בסדרת חיפושיות ובמשפחת זבליתיים. צבעו שחור נוצץ ועל צדו העליון של ראשו נישאת קרן הכפופה לאחור ומזכירה את קרנו של הקרנף (ומכאן שמו). קרן הזכר ארוכה מקרן הנקבה.
אורך הגוף של הקרנפית הוא 17-28 מ"מ. הבוגרים והזחלים של הקרנפית ניזונים מזבל של בעלי פרסות. המין נפוץ בארצות שסביב הים התיכון, בדרום רוסיה ובמזרחה עד לצפון פקיסטן.
במין זה, שני בני הזוג מכינים במשותף מחילה בעלת חדר דגירה, לתוכו הם אוספים ערימת זבל. מאותה ערימה מכינה הנקבה לבדה, אחרי ימים אחדים, מספר קטן של כדורי דגירה שצורתם צורת אגס. בצידו הצר של כל כדור יש חדר שבתוכו מוטלת ביצה. הנקבה שומרת על הכדורים, מגינה עליהם ומלקקת אותם כדי למנוע התפתחות עובש. היא נשארת עם הכדורים עד לגיחת החיפושיות הצעירות.
איש האמונה הבודד
"איש האמונה הבודד" היא מסה שכתב הרב יוסף דב סולובייצ'יק בשנות ה-50, שראתה אור בקיץ תשכ"ה - 1965, והפכה לחיבור מרכזי בהגות היהודית האקזיסטנציאלית. במסה זו מנתח הרב סולוביצ'יק את מקומו של איש האמונה ואת תפקידו בעולם ובקהילה באמצעות הצגת שני טיפוסים - "איש ההדר" ו"איש האמונה" - המבוססים על שני התיאורים של בריאת האדם בספר בראשית.
הספר יצא במקור באנגלית בביטאון 'tradition', ויש לו שני תרגומים לעברית - הראשון בהוצאת מוסד הרב קוק בשנת תשכ"ח, והשני, בהוצאת ידיעות, יצא בשנת תשע"ט ותורגם על ידי ד"ר קלמן נוימן.
הספר הוקדש לרעייתו, טוניה.
שני סוגי האדם.
הספר מציג שתי דמויות: האדם המודרני הרוצה לשלוט ולכבוש את כוחות הטבע, ולנצלם לצרכיו (איש ההדר), והאדם השני הרוחני שמחפש את הרוחניות ואת מרות האל (איש האמונה הבודד).
הרב סולובייצ'יק מתאר את שתי הדמויות באמצעות שני תיאורי בריאה שונים של האדם, המופיעים בסיפורי בריאת העולם שבספר בראשית, ומציג את "איש ההדר" כאדם שבריאתו מתוארת בפרק א' מול "איש האמונה הבודד", אותו מייצג תיאור הבריאה של פרק ב'.
איש ההדר (בתרגומו של נוימן הוא מכונה "איש ההוד").
מאפייני "איש ההדר" באים לידי ביטוי בתיאור הראשון של בריאת האדם בפרק א' בה ה' מצווה לאדם: "וּמִלְאוּ אֶת-הָאָרֶץ, וְכִבְשֻׁהָ; וּרְדוּ בִּדְגַת הַיָּם, וּבְעוֹף הַשָּׁמַיִם, וּבְכָל-חַיָּה, הָרֹמֶשֶׂת עַל-הָאָרֶץ". כלומר האדם נתבע להוביל את העולם ולשלוט בו, לפתח אותו ולנצל את העולם החומרי לצרכיו.
בנוסף, בניגוד לפרק ב', מסופר שם שהאדם וחוה נבראו יחד - "זָכָר וּנְקֵבָה, בָּרָא אֹתָם". מכאן, ש"איש ההדר" אינו בודד - ולא היה לבדו אפילו ביום שנוצר: הוא נברא יחד עם חוה, הוא יצור חברתי החי בתוך קהילה מתוך אינטרסים משותפים.
יואב שורק מתאר את "איש ההדר" כדמות שבעולם העתיק הייתה תאורטית, ובעת החדשה התגשמה בקולוניאליזם האירופאי: .
איש האמונה הבודד.
לעומת זאת, מאפייני "איש האמונה" מוצגים בתיאור השני של בריאת האדם בפרק ב', בה אלוהים אינו מצווה את האדם לכבוש את כוחות הטבע, אלא מצווה אך ורק "לְעָבְדָהּ וּלְשָׁמְרָהּ" ביחס לגן עדן, כלומר לשמור על הקיים, ולהשתעבד לקונו.
כמו כן, האדם בפרק ב' נברא בודד, ללא האישה, והוא זכה לבת זוג רק לאחר שהקריב מעצמו: ה' הפיל עליו תרדמה ולקח ממנו צלע. הוא "נכבש ונוצח" - אך בתהליך זה מצא את בת זוגו. האמירה "לֹא-טוֹב הֱיוֹת הָאָדָם לְבַדּוֹ", מבטאת את הבדידות של "איש האמונה".
בניגוד ל"איש ההדר" השואף לשליטה על העולם ולכן שואל שאלות פונקציונליות, איש האמונה מעלה שאלות על משמעות הבריאה. הקהילה שאליה משתייך איש האמונה דורשת ויתור והקרבה - וכך נוצר סוג חדש של קהילה: "קהילת האמונה", שהיא "קהילת הברית", המבוססת על שיתוף האלוהים והאדם, ובאה לידי ביטוי בקהילה המתפללת וב"קהילת ההלכה".
תיאור הקונפליקט.
בסוף החיבור מתאר הרב סולובייצ'יק את הקונפליקט בין שני התיאורים הסותרים: שני סוגי האנשים, "איש ההדר" ו"איש האמונה"- למעשה אינם שני אנשים נפרדים. שני סוגי אישיות אלה, קיימים בתוך כל אדם, וטבועים בו מרגע הבריאה.
איש האמונה הבודד נמצא "בתנועה מתמדת בין קוטב ההדר הטבעי ובין קוטב הענווה" של "קהילת הברית". הוטל עליו תפקיד דיאלקטי הכרוך במעבר מתמיד "בין קהילת האמונה ובין קהילת ההדר" - ומכאן "שהגאולה השלמה של האדם אינה ניתנת להשגה", ואיש האמונה נותר בבדידותו.
אנדרוגן
האנדרוגנים (מיוונית: Ανδρογόνα) הם קבוצת הורמונים השייכת לקבוצת ההורמונים הסטרואידיים, הכוללת את הטסטוסטרון והאנדרוסטרון, הגורמים להתפתחות מערכת הרבייה הזכרית ביונקים מתקדמים ומאפיינים זכריים אחרים, כגון צמיחת שיער גוף, צמיחת זקן, העמקת הקול והתפתחות השרירים. מקורם של הורמונים אלה הוא באשכים, אך הם מופרשים בכמות מעטה גם בבלוטת יותרת הכליה ובשחלות.
זבוב הבית
זבוב הבית (שם מדעי: "Musca domestica") הוא חרק מסדרת הזבובאים המשתייך למשפחת הזבוביים. אזור מחייתו קשור לבני אדם (בעלי חיים סיננתרופי) ובעלי חיים ובעיקר למזונם, והוא מהווה מטרד תברואתי ופסיכולוגי עבורם.
צבעו אפור, ארבעה פסים כהים נמשכים לאורך חזהו. אורך גופו 5–7 מ"מ. לזבוב שתי עיניים בלבד אך מספר העדשות וצרורות חיישני האור (שבתוך העין) יכול להגיע ל-2,000. העיניים מופרדות זו מזו, עיני הזכר קרובות יותר. הנקבה מטילה את ביציה הלבנות והמוארכות בקבוצות של 75–100 הישר אל מזונם של הזחלים, או סמוך מאוד לו. כן מוטלות ביצים בשולי זרימות ביוב ובמאגריהן. נקבה עשויה להטיל במהלך חייה 500 ביצים.
הרימות מתפתחות בעיקר במצבורי אשפה, בגללי סוסים ופרות, ובצואת בני אדם ובעלי חיים אחרים.
משך מחזור החיים תלוי בגורמים שונים, ובעיקר בטמפרטורה. בתנאים מיטביים, נמשך המחזור, מביצה לבוגר, שבעה ימים. אורך החיים הממוצע הוא בין שבוע לשלושה שבועות, תלוי בתנאי הסביבה. בתנאי מעבדה אורך חייו של הזבוב הזכר הוא 17 ימים, ושל הנקבות 29 ימים.
הזבובים ניזונים ממזון נוזלי או נוזלי-למחצה, אך מסוגלים גם לגרד ולהמס מזון מוצק, כגון גבישי סוכר.
אחד מסימני ההיכר הידועים של זבובי הבית הוא חיכוך הידיים והרגליים לעיתים קרובות. הסיבה לכך נעוצה בעובדה שידיהם ורגליהם משמשים גם כ-"לשונם", והם טועמים כל דבר שבא במגע עמם.