רק שלוש שנים לאחר מכן, הביאה מפלגת חזית המולדת האוסטרית, ברית של תנועת "משמר המולדת" עם המפלגה הנוצרית-סוציאלית, לקריסתו של המשטר הפרלמנטרי באוסטריה וביטלה באופן רשמי את החוקה החל מה-1 במאי 1934. אף שאוסטריה הייתה אז דיקטטורה בכל המובנים למעט בשמה, הסמכויות רוכזו בידיו של הקנצלר ולא בידי הנשיא. ממיקלס נלקחו כל הסמכויות שהוענקו לו ב-1929, אך הוא הסכים להוות עלה תאנה לצורך המשכיות הממשל. הוא לא נותר חסר סמכויות לחלוטין. במהלך משבר האנשלוס הוא הביע התנגדות לדרישותיהם של הנאצים. מבחינה טכנית נותר מיקלס נשיא עד ל-13 במרץ 1938, היום בו סופחה אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית ואיבדה את ריבונותה.
כאשר הוקמה אוסטריה מחדש כמדינה עצמאית ב-27 באפריל 1945, החליטו מנהיגי המפלגות שהרכיבו את הממשלה הזמנית לא לכונן חוקה חדשה, והחזירו לתוקפה את חוקת 1920, כפי שתוקנה ב-1929. למרות שצעד זה היה עדיין שנוי במחלוקת באותה עת, הייתה חוקה זו חלק מהמסגרת החוקתית הקרובה ביותר אז, וכך ניתנה לגיטימיות דמוקרטית שהייתה כה נחוצה מאחר שראשי המפלגות חששו שדיון ממושך עלול לעורר את הצבא האדום, ששלט אז בווינה, להפעיל את כוחו. לפיכך כוננה החוקה מחדש החל מה-1 במאי וכללה עדיין את הסעיף שקבע שהנשיא ייבחר בבחירות כלליות. לאחר הבחירות למועצה הלאומית שנערכו בנובמבר 1945, השעתה המועצה הלאומית באופן זמני את הסעיף הזה ובחרה בקרל רנר כנשיא החל מה-20 בדצמבר. השעיית חוק בחירת הנשיא התקבלה ככל הנראה בעיקר עקב מחסור בתקציב. לא נעשה כל ניסיון לשנות זאת ורנר הקשיש החביב זכה בכל אופן לכבוד בקרב העם כראש המדינה הזמני. החל מהבחירות לנשיאות שהתקיימו ב-1951 ובהם נבחר יורשו של רנר, תאודור קרנר, נבחרו כל נשיאי אוסטריה בבחירות כלליות.
הבחירות.
נשיא אוסטריה נבחר על ידי העם האוסטרי בבחירות כלליות לתקופת כהונה של שש שנים. הוא רשאי להיבחר לתקופת כהונה רצופה נוספת אחת. זכות הבחירה ניתנת לכל אזרחי אוסטריה הזכאים להצביע בבחירות לפרלמנט, כלומר כל אזרח שמלאו לו 16 שנים ולא נדון לתקופת מאסר שאורכה מעל שנה אחת (אסירים משוחררים מקבלים בחזרה את זכות ההצבעה שלהם חצי שנה לאחר שחרורם מהכלא).
כל מי שהוא בעל זכות הצבעה לפרלמנט ומלאו לו 35 שנים, רשאי להציג את מועמדותו לתפקיד הנשיא. עד שנת 2010 נאסר בחוק על חברי שושלות מלוכה לשעבר (צעד זהירות שנועד למנוע חתרנות מונרכיסטית ובעיקר מיועד כנגד חברי בית הבסבורג), להציג את מועמדותם לתפקיד. ביטול חוק זה נעשה ביוזמתו של בן משפחת הבסבורג, אולריך הבסבורג-לותרינגן, שהתמודד אז לתפקיד ללא הצלחה.
הבחירות לתפקיד הנשיא מתקיימות בשני סיבובים. משמעות הדבר שאם אף אחד מהמועמדים בסיבוב הראשון לא זכה ברוב מוחלט של 50% לפחות מהקולות, מתקיים סיבוב הצבעה שני בו מתמודדים שני המועמדים שזכו במספר הרב ביותר של הקולות בסיבוב הראשון. יחד עם זאת, החוקה מתירה למפלגות שמטעמן התמודדו אותם מועמדים שעלו לסיבוב השני, להציב במקומם מועמדים חלופיים. במידה ורק מועמד אחד מתמודד בבחירות לנשיאות, ניתנת לציבור הבוחרים האפשרות לקבל את מועמדותו או לדחותה במשאל עם.
בעת כהונתו לא יכול הנשיא להיות חבר בשום מפלגה או לעסוק בשום עיסוק אחר.
השבעת הנשיא.
סעיף 62 לחוקת אוסטריה קובע שעל הנשיא לשאת שבועה או להתחייב בפני האספה הפדרלית. התוספת הדתית לנוסח השבוע היא קבילה. נוסח השבועה הוא:
תפקידי הנשיא.
למרות שמבחינה טכנית שיטת המשטר באוסטריה דומה לזו של מדינות בעלות משטר נשיאותי, תפקיד הנשיא יותר סמלי בהשוואה לתפקידו של ראש הרשות המבצעת.
מבחינה תאורטית, על פי החוקה, לנשיא יש חירות למשול כראש הממשלה הפדרלית ובנוסף הוא חופשי למנות את שרי הממשלה, את שופטי בית המשפט העליון, את קציני הצבא ואת רוב הפקידים הבכירים. הנשיא גם אוחז בסמכות לפזר את המועצה הלאומית (הבית התחתון בעל הכוח הרב יותר של הפרלמנט האוסטרי, פחות או יותר על פי רצונו. יחד עם זאת, באופן מעשי, כל הנשיאים ממלאים את תפקידיהם הטקסיים בלבד, באופן דומה לזה של נשיא מדינת ישראל. נשיאי אוסטריה מוגבלים למוסכמות החוקתיות שעל פיהן תפקידו להיות האחראי הבלתי-מפלגתי על המוסר הפוליטי, לשרת את המדינה כסמל לזהות הלאומית ולא להתערב באופן מעשי בחיים הפוליטיים.
מינויים.
הנשיא ממנה ומשביע את קנצלר אוסטריה ועל פי התייעצות איתו הוא ממנה את שרי הממשלה הפדרלית. להלכה, הנשיא יכול לנקוב בשמו של הקנצלר, ולמנות לתפקידי השרים את כל מי שהוא מוצא לנכון. עם זאת, המועצה הלאומית יכולה להדיח את כל אחד מהשרים מתפקידו או את הממשלה בכללותה במסגרת הצעת אי-אמון. כמו כן, ממשלה שלא זוכה לאמון מספיק במועצה הלאומית עלולה להיכנס למצב של חוסר תפקוד. לפיכך, למעשה הרכב הממשלה משקף את תוצאות הבחירות למועצה הלאומית יותר מאשר את תוצאות הבחירות לנשיאות וכמעט תמיד הקנצלר הוא מנהיג המפלגה הגדולה בקואליציה שבשלטון.
הנשיא גם ממנה ומשביע את שופטי בית המשפט העליון, את קציני הצבא ואת פקידי הממשל הפדרליים. האחריות למינויים אלו מתבצעת בהתייעצות עם שרי הממשלה, אך איוש התפקידים הבכירים, כמו אלו של שופטי בית המשפט העליון, מתבצע באופן אישי על ידי הנשיא. מושלי (לאנדסהאופטמאן) מדינות אוסטריה נשבעים אמונים בפני הנשיא.
חקיקה.
הנשיא חותם על הצעות חוק כדי שיהפכו לחוקים וחלק מהנשיאים השתמשו בזכות הווטו שלהם. הטלת וטו על חוק יכולה להיות עקב כך שביסודו הוא מפר חוק יסודי. היכולת לקבוע אם החוקים תואמים את החוקה היא זכות בלעדית של בית המשפט לחוקה.
הדחה.
חוקת אוסטריה קובעת שניתן להדיח את הנשיא מתפקידו באמצעות עריכת משאל עם ביוזמת האספה הפדרלית. האספה הפדרלית עצמה יכולה גם להחליט על הדחת הנשיא על ידי בית המשפט לחוקה. עד כה אף אחד משני ההליכים לא יושם מעולם.
כדי לערוך משאל עם להדחת הנשיא, חייבת המועצה הלאומית להעביר קודם כל החלטה הדורשת מהאסיפה הפדרלית להתכנס כדי לדון בעניין. החלטה זו חייבת להתקבל ברוב של לפחות שני שלישים מהקולות ובתנאי שלפחות מחצית מחברי המועצה נוכחים בישיבה. מרגע שהחלטה כזאת מתקבלת, מושעה הנשיא מידית מתפקידיו והאסיפה הפדרלית מכונסת על ידי הקנצלר. משאל עם יכול להיערך על פי דרישת האספה. במידה שההצעה להדיח את הנשיא נדחית במשאל העם, נחשב הנשיא כאילו הוא נבחר מחדש, המועצה הלאומית מתפזרת ובחירות כלליות חייבות להיערך.
סדר הירושה.
חוקת אוסטריה לא מגדירה את תפקיד סגן הנשיא. במקרה שהנשיא חולה, או מסיבה אחרת כל שהיא נבצר ממנו למלא את תפקידו, מועברים התפקידים והסמכויות של הנשיא לקנצלר. במקרה של מות הנשיא במהלך כהונתו, או הדחתו, או במקרה שנבצר ממנו למלא את תפקידו לתקופה העולה על 20 ימים, עוברות סמכויות הנשיא ליושב ראש המועצה הלאומית ולשני סגניו.
Dead can dance
אוקינוגרפיה
אוקיאנוגרפיה
גני לוקסמבורג
גני לוקסמבורג (בצרפתית: "Jardin du Luxembourg", מכונים גם לוקו, "Luco") הם גנים ציבוריים הנפרשים על פני שטח של 224,500 מ"ר ברובע השישי של פריז, צרפת. זהו מתחם הגנים הציבוריים השני הגדול ביותר בעיר, ובו נמצא גם ארמון לוקסמבורג, שהוא מקום מושבו של הסנאט הצרפתי.
הגנים עוצבו על ידי הארכיטקט ג'אן-פרנסיס-טאראז צ'אלגרין (Jean-François-Therese Chalgrin) בזמן האימפריה הראשונה.
בגנים נמצא גן משחקים מגודר גדול, אהוב מאוד על ילדי הסביבה והוריהם. לצידו נמצאים תיאטרון בובות וקרוסלה. לעיתים מגיעים לגן סוסי פוני עליהם ניתן לרכב. בנוסף, הופעות מוזיקליות ללא תשלום מוצגות בגלריה מקורה באזור הגן.
הגנים מושכים מבקרים מרחבי העולם וידועים בשלוותם. בבריכה גדולה שברחבתם המרכזית משיטים ילדים סירות מיניאטוריות.
פסלים.
הגננים העניקו לגנים מספר מבנים מיוחדים:
כמו כן, מסביב לבריכה ניתן למצוא פסלים של מלכות צרפת לשעבר.
האקול נסיונל סופרייר דה מין דה פרי ותיאטרון האודאון נמצאים בסמוך לגני לוקסמבורג.
איגנץ ציגלר
הרב ד"ר איגנץ צִיגלֶר (Ignaz Ziegler; 29 בספטמבר 1861, אלסוקובין, אוסטרו-הונגריה – 18 ביולי 1948, ירושלים) היה רבה של קרלסבד בין השנים 1888–1938 וחוקר במדעי היהדות.
ביוגרפיה.
ציגלר נולד בשנת 1861 באלסוקובין (כיום דולני קובין), שבאימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא למד בבית המדרש לרבנים בבודפשט ובאוניברסיטת בודפשט. במהלך לימודיו הושפע על ידי התנועה הרפורמית, ובשנת 1888, מיד עם קבלת תואר דוקטור עבור עבודה על הנביא מלאכי ("Malachi profeta forditasa es magyarazata"), נקרא לכהן כרב הקהילה הרפורמית בקרלסבד שבבוהמיה.
בהשתדלותו הוקם בקרלסבד, באישור הקיסר פרנץ יוזף, בית חולים, שנפתח ב-1 במאי 1903.
הוא תמך בציונות וכתב ספרים ומאמרים רבים במדעי היהדות.
במחקרו על הפולמוס היהודי-נוצרי בימי הביניים (1894) הציע שעל היהודים להימנע מוויכוחים עם הנוצרים כדי להימנע מרדיפות אנטישמיות.
מחקרו "משלי המלך במדרש, מוארים על פי תקופת הקיסרות הרומית" (בגרמנית: " Die Königsleichnisse des Midrasch beleuchtet durch die römische Kaiserzeit"; 1903) הוא ספר יסוד בנושא.
בסתיו 1938, על רקע עליית הנאצים לשלטון, לאחר האנשלוס והסכם מינכן, סיים ציגלר 50 שנות פעילות בקרלסבד (שלאחר מלחמת העולם השנייה נכללה בתחומי צ'כוסלובקיה ונקראה קרלובי וארי) ונמלט מצ'כוסלובקיה.
איגנץ ציגלר נפטר בשנת 1948 בירושלים, בן 87 במותו.
לקריאה נוספת.
רשמים אוטוביוגרפיים:
פולינומי לז'נדר
במתמטיקה, פולינומי לז'נדר הם פולינומים אורתוגונלים המהווים את סדרת הפתרונות למשוואת לז'נדר:
formula_1