בעקבות המשבר מינתה ממשלת המנדט את פ. ג. הורוול, בנקאי מלונדון, שכתב דו"ח בעניין, אך בפועל לא בוצע דבר. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשנתה התופעה, ומפקידים עצבניים התדפקו שוב על דלתות המוסדות הפיננסיים, שחלקם נסגרו.
הקמת הבנק ושנותיו הראשונות.
עם הקמתה של מדינת ישראל, פסקה פעילותה של ממשלת המנדט ועימה מועצת המטבע. בריק שנוצר הסמיכה הממשלה החדשה את בנק אנגלו-פלשתינה (אפ"ק), הבנק הגדול באותה עת, על פי פקודת שטרי בנק, להנפיק שטרות כסף, וזאת כתוצאה מהבהילות להנפיק מטבע חדש כתחליף לכסף המנדטורי. לצורך כך, וכדי להבטיח הפרדה בין עסקי הבנק לענייני המטבע, הוקמה בבנק מחלקה מיוחדת (מחלקת ההוצאה) שהופקדה על הנפקת והדפסת כסף. האמנה על פיה פעל בנק אפ"ק, שב-1951 הועברו זכויותיו לבנק לאומי לישראל הוארכה שוב ושוב, כך שלמעשה תפקדו אפ"ק תחילה ובנק לאומי לאחר מכן כבנק מרכזי לכל דבר.
בעת הקמת המדינה, נחשב בנק מרכזי כמוסד נדרש בכל מדינה מודרנית. בעקבות זאת, במרץ 1951 הוקמה "הוועדה להקמת בנק ממלכתי", שעם חבריה נמנו, בין היתר, שר האוצר אליעזר קפלן ולאחר פטירתו לוי אשכול, מנכ"ל בנק אפ"ק אליעזר הופיין, מנכ"ל משרד האוצר דוד הורוביץ, שר החקלאות פרץ נפתלי, השר דוד צבי פנקס עד פטירתו, ד"ר מנדלסון וד"ר ארנסט להמן. הוועדה שלחה את מזכירה, ארנסט להמן, לביקור במספר מדינות באמריקה כדי ללמוד על בנקים מרכזיים במדינות שונות, והמליצה לפנות לאו"ם בבקשה לייעוץ ממומחים על הקמת בנק מרכזי. הוועדה קבעה את מטרת הבנק כייצוב ערך המטבע ושמירה על רמה גבוהה של ייצור, תעסוקה והכנסה לאומית.
המומחים מחוץ לארץ ייעצו להעניק לבנק ישראל מעמד עצמאי אל מול משרד האוצר, באופן שיימנע שיקולים פוליטיים במתן אשראי למגזרי המשק השונים. כן הוצע שהבנק ינוהל על ידי ועדה שתייצג את הזרמים השונים בציבור. ועדת הכספים של הכנסת העדיפה שהבנק ינוהל על ידי נגיד בלבד, שיהיה כפוף לממשלה, כדי שיהיה מכשיר יעיל להכוונת משק הפיננסים של המדינה. לבסוף הוחלט כי יש לתת לבנק המרכזי עצמאות מוגבלת, אך לחייבו בחוק לכסות את גירעונות הממשלה לפי החלטתה בעת הצורך (יצוין, כי בשנת 2010 תוקן חוק בנק ישראל וכעת לבנק ישראל יש עצמאות מוחלטת בקביעת המדיניות המוניטרית במשק).
באוגוסט 1954 אישרה הכנסת את הצעתו של שר האוצר השני, לוי אשכול בדבר הקמתו של בנק ישראל עם הקריאה השלישית והאחרונה של חוק בנק ישראל, התשי"ד-1954. חוק בנק ישראל החליף את פקודת שטרי בנק ותקנות זמניות אחרות. ב-1 בדצמבר 1954 פתח בנק ישראל את שעריו ליום העסקים הראשון, יום הנחשב ליום היווסדו של הבנק.
הבנק החל לפעול בניהולו של הנגיד הראשון, דוד הורוביץ. לבנק הועברו המחלקה להנפקת שטרי כסף מבנק אפ"ק, שהפכה לימים למחלקת המטבע, והיחידה לפיקוח על הבנקים ממשרד האוצר, שהפכה אף היא למחלקה בבנק. לימים הוקמו בבנק יחידות ומחלקות נוספות, והבולטות בהן היו המחלקה המוניטרית, המחלקה לפיקוח על מטבע חוץ (הועברה אל הבנק ב-1978), מחלקת מטבע חוץ ומחלקת המחקר.
אחד הגורמים שהביא לזירוז ההחלטה להקים בנק מרכזי היה הקושי של הממשלה לפקח על הקצאת האשראי והעדר פיקוח על המערכת הבנקאית. עד הקמת הבנק מחלקת הפיקוח על הבנקים הייתה מחלקה קטנה במשרד האוצר, ולא היו לה הכלים לפקח על המערכת הבנקאית המסונפת שכללה עשרות מוסדות בנקאיים ואגודות שיתופיות לאשראי שהיו פזורות גאוגרפית ברחבי ישראל. באמצעות הקמת בנק מרכזי הממשלה קיוותה לשפר את יכולת השליטה על המערכת הבנקאית והקצאת האשראי. לאחר הקמתו של בנק ישראל עברה המערכת הבנקאית תהליך מזורז של ריכוזיות, במסגרתו מוזגו האגודות השיתופיות בבנקים הגדולים. מגמה זו זכתה לעידוד מצד בנק ישראל והממשלה, שכן היא הקלה על הממשלה והבנק לשלוט בהקצאת האשראי.
הקמת הבנק עוררה תקוות להקטנת המעורבות הממשלתית במשק ולהקטנת הריכוזיות אם כי בפועל התוצאה הייתה הפוכה - מעורבות הממשלה גברה. גורמים שחזו התפתחות זאת בקשו מראש לדחות את הקמת בנק ישראל, אולם לא הצליחו בכך.
על פי חוק בנק ישראל הוקמה לבנק מועצה מייעצת וועדה מייעצת שאת חבריהן ממנה הממשלה. לפי החוק נדרש הנגיד להיוועץ בוועדה בנושאים מסוימים, אך תפקידה הייתה לייעץ בלבד ולא היה לה מעמד חוקי. בראש הוועדה הועמד אהרון הופיין, מנהלו של בנק אפ"ק בעבר, שהיה בעל ניסיון רב בבנקאות ובהיבטים מסוימים בפעילות בנק ישראל, והוא כיהן בתפקיד כשנתיים. להופיין הייתה השפעה רבה על עיצוב דרכי פעולתו של בנק ישראל. הוועדה והמועצה בוטלו במסגרת החוק החדש שנחקק לבנק ישראל בשנת 2010 ובמקומן הוקמו המועצה המנהלית והוועדה המוניטרית.
שנות השישים והשבעים.
דוד הורוביץ כיהן כנגיד הבנק במשך 17 שנים. תקופתו כנגיד אופיינה בשנותיה הראשונות ביציבות כלכלית יחסית, בצמיחה מהירה ובהיעדר אינפלציה של ממש, זאת עד תחילת שנות השישים. ב-1962, בעקבות עלייה ברמת החיים ובצריכה שהביאו לסכנה של לחצים אינפלציוניים (האינפלציה הגיעה לרמה שנתית של 9%), עליית שכר וגידול בגרעון במאזן התשלומים, בוצע פיחות גדול בשער הלירה ב-1962 על ידי שר האוצר לוי אשכול, מ-1.80 לירות לדולר ל-3 לירות לדולר, פיחות שלא פתר את הבעיות שנחשפו. בעקבות הפיחות וקשיי התקציב, עבר האוצר למדיניות פיסקלית מרסנת.
בשנת 1966 נקלע המשק למיתון קשה, ובנק ישראל נאלץ להתאים את מדיניותו לראשונה למצב מסוג זה. בין היתר, קרסו שלושה בנקים פרטיים: בנק אלרן, בנק פויכטוונגר ובנק קרדיט, והבנק התערב לראשונה בהגנה על מפקידים תוך שימוש בסמכותו לפי סעיף 44 לחוק בנק ישראל.
ב-1971 החליף משה זנבר את הורוביץ בתפקיד הנגיד. בנק ישראל מצא את עצמו מתמודד עם מצבים שכמוהם לא ידע בעבר, כאינפלציה מואצת (14% ב-1972) וגידול בהוצאה הציבורית בעקבות מלחמת ששת הימים. מלחמת יום הכיפורים ומשבר האנרגיה שבעקבותיה החמירו את הבעיות הכלכליות, את האינפלציה, את הגרעון במאזן התשלומים ואת קצב הפיחותים. ביולי 1974 התערב בנק ישראל בבנק ארץ ישראל בריטניה והשעה את הנהלתו, לאחר שנמצאו אי סדרים פליליים בניהול הבנק.
ב-1976 החל לכהן כנגיד ארנון גפני. בסוף 1977 בעקבות המהפך הפוליטי הוכרזה תוכנית ליברליזציה בתחום המט"ח - מפיחות זוחל למשטר של שער חליפין נייד והסרת מגבלות על תנועות במטבע חוץ שהיו בפיקוח הבנק וכן האחדה של שערי החליפין; בנוסף, הועלה המע"מ ל-12%. התוכנית לא גובתה במהלכים מרסנים וכתוצאה מכך החלה התפרצות אינפלציונית. בעקבות זאת, ב-1980 הנהיג בנק ישראל את המעבר לשקל, שהחליף את הלירה הישראלית, על ידי הפחתה של אפס אחד.
בשנותיו הראשונות נהג בנק ישראל להשתמש בשירותיהם של כלכלנים בעלי שם עולמי. בסוף שנות ה-70 שכר הנגיד גפני את שירותיו של כלכלן בשם סטנלי פישר, לימים נגיד הבנק. פישר המליץ לקבוע שורה של יעדים ארוכי טווח, שהחשוב מביניהם הוא יעד האינפלציה, והאחרים הם שיעור האבטלה, החשבון השוטף של מאזן התשלומים, ושיעור הצמיחה הרצוי. פישר קבע כי על הבנק לקבוע כיעד את שער החליפין, תוך גמישות בשער הריבית.
שנות השמונים.
בשנת 1982 נתמנה לנגיד משה מנדלבאום, שנאלץ להתמודד עם המצב הכלכלי הקשה אליו נקלע המשק בעקבות האינפלציה הגואה. ובמקביל מצא את עצמו ואת ראשי הבנק נקלעים לאחד המשברים הכלכליים הקשים בתולדות מדינת ישראל - משבר מניות הבנקים ב-1983.
בתחילת שנות השמונים נקלע הבנק לתקופה מהקשות בתולדותיו. האינפלציה יצאה משליטה והגיעה לשיאים שכמותם טרם נרשמו בתולדות המדינה, ופיחותים היו עניין שבשגרה. בשנת 1984 הסתכמה האינפלציה ב-450%.
בשנת 1984 מוקמת ממשלת האחדות הלאומית שמנסה להתמודד עם האינפלציה הגואה. בשנת 1985 מוחלת תוכנית כוללת חדשה - תוכנית ייצוב כלכלית, שהוכנה על ידי ראשי האוצר בעזרת כלכלנים בולטים מן האקדמיה, בראשותו של פרופ' מיכאל ברונו ובליווי כלכלנים בעלי שם עולמי מחו"ל ובתוכם פרופ' סטנלי פישר. מבוצע תיקון משמעותי לחוק בנק ישראל, לפיו נאסר על הממשלה ללוות כסף מהבנק לצורך כיסוי גירעון בתקציב המדינה, וכן השקל מומר לשקל חדש על ידי הפחתת שלושה אפסים. תוכנית הייצוב הביאה בחשבון את כל המרכיבים של תוכנית הבראה מקיפה ואת קשרי הגומלים ביניהם ועיקריה היו: קיצוץ משמעותי בתקציב הממשלה (שעיקרו הקטנה ניכרת של הסובסידיות וצמצום הוצאות אחרות בתקציב הממשלה); ירידה בשכר הריאלי (במגמה להקטין את הביקוש המקומי, להגדיל את כושר התחרות של היצוא ולמנוע גידול חמור באבטלה); פיחות גבוה וייצוב שער החליפין ברמה החדשה לתקופה ארוכה ככל האפשר; והקפאת מחירים מנהלית לתקופת זמן מוגבלת. בעקבות יישום התוכנית, שקיבלה תמיכה מלאה מצד הממשלה, האינפלציה ירדה לממדים חד ספרתיים (תיקון החוק סייע רבות לכך) ומעמדו של הבנק התחזק בצורה משמעותית.
ב-1986 מונה פרופ' מיכאל ברונו, מהוגי תוכנית הייצוב, לנגיד הבנק. התחזקות נוספת במעמדו של בנק ישראל התרחשה אחרי פרסום מסקנות ועדת בייסקי ב-1986 והרחבת סמכויות בנק ישראל כמפקח על הבנקים. ב-1978 הועבר הפיקוח על מטבע חוץ ממשרד האוצר לבנק ישראל. בהמשך, לאחר תהליך ממושך של ליברליזציה בשוק מטבע החוץ, בוטל סופית הפיקוח על מטבע חוץ בשנת 2003. המחלקה לפיקוח על מטבע חוץ הפכה ל"מחלקה לפעילות השוק במטבע חוץ" אשר עסקה במעקב ומחקר אודות פעילות המשק מול חו"ל ושוק המט"ח.
אחרי תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 התחזק מעמד הבנק, בעיקר הודות לתיקון לחוק בנק ישראל, לפיו נאסר על הממשלה ללוות כסף מהבנק לצורך כיסוי גירעון בתקציב המדינה.
שנות התשעים.