דיגבי מגיע למבצר, מוצא את גופתו של בו גורר אותה ואת גופת מרקוף ו"מסדר" לבו "קבורה ויקינגית" שאת מקומו של ה"כלב" ממלאת גופתו של מרקוף. הוא מעלה את הגופות באש ונמלט מהמבצר.
הוא נתקל בג'ון המסתתר בדיונות ביחד עם שני לגיונרים רכובים (ברודריק קרופורד וצ'ארלס ברטון). הם מארגנים התקפה על הטוארגים שנמצאים בנווה מדבר. דיגבי מחצצר והטוארגים מתחילים להימלט כשג'ון והלגיונרים מפילים בהם חללים אך דיגבי עם החצוצרה נשאר חשוף ונהרג.
לבסוף רק ג'ון מצליח לחזור לאנגליה שם עדיין מחכה לו ארוסתו איזובל. הוא נותן ללידי ברנדון את מכתבו של בו בו הוא מסביר כי היה נוכח בעת מכירת היהלום וכי ידע שהיהלום הנוכחי הוא מזויף וגנב אותו כדי למנוע ממנה בושה.
חומעה
חומעה (שם מדעי: "Rumex"; שמות נרדפים:
Acetosa Mill., Acetosella (Meisn.)) הוא סוג של צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים במשפחת הארכוביתיים. הסוג מונה 190 עד 200 מינים, הנפוצים ברחבי העולם באזורים בעלי אקלים ממוזג, מתוכם
14 מינים הנפוצים בישראל. מינים רבים עשירים בחומצה אוקסלית, לכן, צריכה מרובה על ידי בני אדם ובעלי חיים עלולה לגרום לתופעות לוואי. המינים החד-שנתיים של החומעה הם בעלי פרחים דו-מיניים.
המין המוכר ביותר, חומעה מצויה ("R. acetosa"), אינו נפוץ בר בישראל, אולם מגדלים אותו כירק לסלט או להכנת מרק, וניתן לרכוש אותו בשווקים.
השורש חמ"ע קיים בארמית כמקביל של שורש חמ"צ בעברית, וזה אולי מקור השם.
צ'רי E5
צ'רי E5 (באנגלית: Chery E5) היא מכונית משפחתית המוגדרת כמכונית קומפקטית, מתוצרת יצרנית הרכב הסינית צ'רי (שם מלא: "Chery Automobile Co., Ltd", בסינית: 奇瑞汽车股份有限公司) אשר יוצרה בסין בין השנים 2011–2016.
בנוסף, יוצר דגם "צ'רי E5" באיראן.
תנועת ה-19 באפריל (בספרדית: Movimiento 19 de Abril) או M-19 הייתה תנועת גרילה קולומביאנית שפעלה בשנים 1970-1990, תקופת מלחמת האזרחים בקולומביה. לאחר פירוקה היא שולבה במערכת הפוליטית של קולומביה בתור המפלגה הדמוקרטית של M-19.
מקור התנועה הוא בזיוף-לכאורה של בחירות 19 באפריל 1970, בהן נמנע הניצחון של מפלגת השמאל ANAPO. מטרת העל של התנועה הייתה לפתח את הדמוקרטיה בקולומביה, והיא קיבלה השראה מארגוני גרילה אחרים באמריקה הדרומית. עד 1985 מספר החברים בתנועה הוערך בכ-1,500-2,000, שנייה בגודלה רק לFARC שפורקה ב-2017.
פעילות חמושה.
היסטוריית התנועה מתחלקת לשני חלקים: הראשון הוא הניסיון הכושל למהפכה חמושה בתחילת שנות ה-80, והשני הוא ההשתלבות בחיים הפוליטיים ובחברה האזרחית בסוף שנות ה-80 עד תחילת שנות ה-90.
אחת הפעולות המפורסמות של התנועה היא גנבת חרבו של סימון בוליבר ממוזיאון ב-1974, אירוע שהתנועה טענה כי מסמל התקוממות עממית נגד המשטר הבלתי-צודק. אירוע משמעותי נוסף התרחש ב-1979, ובו התנועה חפרה מנהרה לתוך מחסן נשק של הצבא הקולומביאני והשתלטה על כ-5,000 כלי נשק. בפברואר 1976 התנועה חטפה את מנהיג האיגוד חוזה רקל מרסדו, שהיה נשיא קונפדרציית העובדים של קולומביה, והוציאה אותו להורג באשמת שיתוף פעולה עם ה־CIA ולקיחת שוחד.
ב-1980 התנועה צרה על השגרירות הדומיניקנית בקולומביה, והחזיקה שגרירים ממדינות שונות כבני-ערובה. במשא ומתן שערכה עם ממשלת קולומביה הסכימו בסופו של דבר לשחרר את בני-הערובה והחוטפים הוגלו לקובה. ישנן השערות על כך שהממשלה שילמה דמי כופר בגובה 1-2.5 מיליון דולר בתמורה לשחרור בני-הערובה.
שיחות שלום ראשונות.
במחצית הראשונה של שנות ה-80 הציע חיימה בטמן קאיון, מנהיג רם-דרג ב־M-19, שתיערך פגישה בפנמה עם ממשלת קולומביה על מנת לפתור את הסכסוך, אך הוא נהרג בתאונת מטוס בדרכו לפנמה
ב-1983 ובשל כך הושהה התהליך.
המצור על ארמון הצדק.
התנועה חזרה לפעילות החמושה, וב-1985 צרה על ארמון הצדק (בו יושב בית המשפט העליון של קולומביה) בבוגוטה, ולקחה כ-300 עורכי דין ושופטים כבני-ערובה, כשדרשו שהנשיא המכהן בליסריו בטנקור יישפט על בגידה במדינה. הצבא הקולומביאני הקיף את המורדים, ולאחר ניסיונות כושלים למשא ומתן קיבל הצבא אישור לנהל את האירוע. כוחות הצבא פתחו באש לכיוון המורדים וכתוצאה מכך החל לעלות המבנה באש, וכ-100 אנשים נהרגו בתקרית, ביניהם 11 מתוך 21 שופטי בית המשפט העליון. מסמכים משפטיים חשובים רבים הושמדו.
ישנן טענות שמאחורי הפעולה עמד ברון הסמים פבלו אסקובר במטרה להיפטר ממסמכים שנגעו לחקירות פליליות נגדו, אך הממשלה הקימה ועדה שבחנה זאת ומסקנותיה שללו את הקשר בין אסקובר לפעולה, אם כי קביעה זו אינה מהווה הוכחה לכאן ולכאן.
פירוק ושילוב בפוליטיקה.
בשל הבידוד הבינלאומי שסבלה ממנו, חברי התנועה הבינו שאינם יכולים להמשיך במאבק האלים. לאחר משא ומתן עם הממשלה הסכימה התנועה להניח את נשקה, קיבלה חנינה כוללת והפכה למפלגה פוליטית בסוף שנות ה-80. המפלגה הודיעה על סיום המאבק החמוש, והחזירה את חרבו של סימון בוליבר כדי לסמל את הרצון להשתלב בחברה ולוותר על האלימות.
כת הקריאה בכף
כת הקריאה בכף הרגל
קריאה בכפות הרגליים
בלוויל
בֶּלוויל (בצרפתית: Belleville; מילולית: "עיר יפה") היא שכונה בפריז, בין הרובע ה-19 לרובע ה-20 (עם חלקים קטנים ממנה השייכים לרובע ה-10 ולרובע ה-11). השכונה ממוקמת על גבעה וכוללת את הנקודה הגבוהה ביותר בעיר (128 מ') ברחוב טלגרף (télégraphe). ראשיתה של השכונה בכפר שהיה מחוץ לתחומי פריז עד לסיפוחו לתחומיה ב-1860. השכונה נודעה כשכונת מהגרים, תחילה היו אלה המפונים ממרכז פריז שפונו מבתיהם עקב תוכנית אוסמן להתחדשות פריז, לאחר מכן יהודים ממזרח אירופה ורוסיה, לאחר מכן יהודים ומוסלמים מצפון אפריקה, מהגרים מאפריקה ומדרום-מזרח אסיה. מאז ראשית המאה ה-21 חלים בשכונה תהליכי ג'נטריפיקציה (מעבר אוכלוסייה מהמעמד הבינוני והגבוה לשכונות חלשות תוך שינוי מתמשך של אופי השכונה). רבים רואים בשכונה, שבעבר זוהתה עם פשע ועזובה, את האזור התוסס והמרתק ביותר בבירה הצרפתית.
הכפר בלוויל.
הכפר נוסד על וסביב גבעה גבוהה, כאשר תושביו עסקו בעיקר בגידול כרמי יין, עבודה במחצבות גבס ("גבס פריזאי", השונה בהרכבו מגבס רגיל) ואספקת תצרוכת חקלאית לבירה. עם הקמת חומת הפרם ז'נרל של תאגיד המכס של פריז, נותרה בלוויל מחוצה לה ולפיכך הייתה אזור מסחר פטור ממכס, עובדה ששינתה את אופי הפעילות במקום מחקלאי למסחרי. ב-1789 נוסדה במקום קומונה, ששטחה כלל גם את בית הקברות פר לשז ואזור המחצבה הגדולה (כיום פארק בוט-שומון). ב-1860 החליט מושל אזור הסן הברון אוסמן לספח את הכפר לעיר פריז.
גלי הגירה.
תוכנית אוסמן להתחדשות פריז כללה פינוי של כ-300,000 איש מבתיהם במרכז ומזרח פריז על מנת לסלול את השדרות הגדולות (הבולווארים) ולהקים בתי מידות במקום סבך הסמטאות. מפונים אלה, ברובם ממעמד הפועלים וכן אומנים וסוחרים זעירים, פונו לבלוויל והשתכנו במשכנות עוני. הצטברות גדולה של מפונים אלה החיים בצפיפות הייתה אחד הגורמים לכך שבלוויל הייתה מרכז פעיל של התקוממות הקומונה הפריזאית של 1871.
כעשרים שנה לאחר מכן, מסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 ועד ראשית המאה ה-20, הגיעו לפריז פליטים יהודים מתחום המושב במזרח אירופה ורוסיה, עקב רדיפת היהודים שם, והשכונה קיבלה צביון יהודי-אשכנזי. היו בה חלקים בהם התגוררו מהגרים מיוון וכן אוכלוסייה ארמנית. ב-1915 נולדה בשכונה הזמרת אדית פיאף למשפחה ענייה של אמני רחוב. לאחר מלחמת העולם השנייה הגיע לשכונה גל פליטים נוסף מצפון אפריקה, שכלל הן יהודים צפון-אפריקאים והן מוסלמים, ושב ושינה את פני התרבות, המסחר ומקומות הבילוי במקום. שינויים אלה לוו במאבקי שליטה טריטוריאליים בין קבוצות וכנופיות שונות, גביית דמי חסות והתפתחות ארגוני פשע מאורגן מקומיים וקהילתיים. הגל הבא, שהגיע בשנות השישים, כלל מהגרים ממדינות אפריקה החדשות שזכו לעצמאות מצרפת ולאחר מכן, החל משנות השמונים הגיעו מהגרים רבים מארצות דרום-מזרח אסיה הקרויים בעגה "סינים" (אף כי הם כוללים גם וייטנאמים, קמבודים ועוד ולא רק סינים. אלו יצרו במקום סוג של "צ'יינטאון" מודרנית המתאפיינת בדוכני אוכל רחוב וכמות גדולה של חנויות לממכר ותיקון מוצרי אלקטרוניקה.
אופי השכונה כיום.
עקב נסיבות שונות, השכונה לא זכתה לפיתוח עירוני ושמרה, בעיקר ברחובותיה הגבוהים, על אווירה כפרית. עקב כך החלו לשכור בה דירות אמנים ואנשי בוהמה, ומאז ראשית המאה ה-21 נכנסה לשכונה גם אוכלוסייה צעירה יחסית מן המעמד הבינוני והגבוה כגון עיתונאים ואנשי מדיה, אנשי קולנוע ופרסומאים. הסצנה האמנותית בשכונה משלבת אמנות רחוב (כגון גרפיטי, בפרט ברחוב Dénoyez, שקירותיו הם מוזיאון-רחוב חי ומתחדש) המושפעת מהרקעים המגוונים של תושביה עם גישות רב-תרבותיות של אמנות מודרנית ומושכים לבתי הסטודיו והגלריות שנפתחו בה מבקרים שוחרי אמנות לא-ממסדית.
ב-1998 נחנך בראש גבעת בלוויל פארק בלוויל המשקיף על העיר פריז.
מוקד עניין נוסף בו מתגאה השכונה הוא ילידת השכונה, הזמרת אדית פיאף, לה מוקדשים בארים המשמיעים את שיריה, ציורי גרפיטי ושלטי זיכרון במקומות בהם נולדה (אגדות אורבניות מייחסות את מקום לידתה למספר אתרים שונים בשכונה) וחיה בילדותה.
בשנת 2009 נוסד בשכונה קמפוס בית הספר לארכיטקטורה (École Nationale Supérieure d'Architecture de Paris-Belleville) שנוסד בה אמנם על ידי סטודנטים ב-1965, אך פעל מאז 1969 מחוצה לה, עד שהועבר אליה חזרה.
בתרבות.