עם 'צירופי המקרים' הברורים יותר, המצביעים כי לשני הסיפורים מקור משותף, נמנים הנקמה באב החורג על שהרג את האב האמיתי, המכתב המופקד בידי הגיבור, הנושא את צו-מותו שלו, ונישואיו הכפולים. מוטיב העמדת הפנים כמטורף, עם זאת, נעדר בסיפור של בוויס. הנסיכה היריבה של זוזיאן אכזרית פחות מהרמותרודה שבאגדת המלט, אך היא מאיימת על בוויס במוות אם הוא יסרב לה. נראה כי שתי הדמויות מעוצבות לפי דמותה של תרידו (Thyrdo) באגדת ביאוולף. אנציקלופדיה בריטניקה (1911) טוענת לדמיון אטימולוגי המקשר בין בוויס (Boeve) וביאוולף (Béowa).
בבא-בוך
בָּבָא-בּוּך (נהגה "בּוֹבוֹ-בּוּך"; יידיש: 'ספרו של בּוֹבוֹ'; השתרש בשפה היידית כ"בּאָבּע-מעשה") הוא הכינוי המקובל כיום לאפוס אבירים אשר נכתב בידי אליהו בחור בין השנים 1507–1508, והיה לרומן האבירים הפופולרי ביותר בשפה היידית. הספר, שנדפס בשנת 1541 בעיירה איסני שבמרכז האימפריה הרומית הקדושה (כיום בדרום-מזרח מדינת באדן-וירטמברג בגרמניה), היה לספר הלא-דתי הראשון שנדפס ביידיש. במשך חמש מאות שנה עבר הספר ארבעים עריכות לפחות. סול ליפצין מציין כי הספר "נחשב לאחד מן היצירות הפיוטיות המשובחות ביותר ביידיש עתיקה".
מבנה הסיפור וגלגולי שמו.
הרומן בנוי מ-5,262 שורות, המחולקות ל-650 בתי אוטבה רימה, ובנוסף פרולוג, אפילוג וכן נספח – רשימת מונחים איטלקית-יידית. נראה כי הסיבה להוספת הנספח היא שבטקסט היידי משובצים מספר מונחים איטלקיים, ואליהו בחור ביקש שהסיפור יהיה קריא גם לדוברי-יידיש מחוץ לאיטליה.
נושא הסיפור, הכתוב בחרוזים ובהומור רב, לקוח מן הרומן האנגלו-נורמני "בוויס מהמפטון", דרך הגרסה האיטלקית – הפואמה "Buovo d'Antona", אשר עברה בעצמהּ שלושים עריכות לפחות עד שהגיעה לידי אליהו בחור. הסיפור, שעלילתו נסובה סביב אהבתם של בָּבָא ודרוּזִיאַנֶה, משולל כל אחיזה במציאות החיים היהודיים; ואולם, בהשוואה לסיפורי אבירים אחרים, נראה כי הוא מצמצם את הופעתם של סממנים נוצריים ביחס למקור, וממיר אותם פה ושם במנהגים, בערכים ובמאפיינים יהודיים.
בתחילה היה שמו של הסיפור זהה לשמו האיטלקי – "בָּבָא דְאַנְטוֹנָא". בהמשך הוא נודע בעיקר בשם "בָּבָא-בּוּך", ובשלהי המאה ה-18 התגלגל שמו ל"בָּבָא-מעשה" (נהגה: "בּוֹבוֹ-מַיְיסֶה" או "בּוֹבְה-מַיְיסֶה"; יידיש: "סיפורו של בּוֹבוֹ"). שם זה, בתורו, עוּות, והשתרש בשפה היידית כ"בּאָבּע-מעשה" ("בּוֹבֶּה מַיְיסֶה") – סיפורי סבתא.
עלילת הסיפור.
אמו הצעירה של בּוֹבוֹ קושרת קשר להרוג את בעלהּ, המלך הזקן, כאשר הוא יוצא למסע ציד. המזימה עולה יפה, והיא נישׂאת לרוצח. הזוג חושש כי בּוֹבוֹ ינקום את מותו של אביו כאשר יגדל, ועל כן הם עושים ניסיון כושל להרעילו. בּוֹבוֹ הצעיר בורח מאַנְטוֹנָא, נחטף, ונלקח לפלנדריה לשמש כנער אורווה עבור המלך המקומי; שם מתאהבת בו בתו של המלך, דרוזיאנה.
מלך באבילונייה הפראי מגיע לחצר המלכות, מגובה בעשרת-אלפים לוחמים, דורש כי דרוזיאנה תינשׂא לבנו הכעור, לוציפר – ונענה בסירוב. במלחמה שמתחוללת כתוצאה מכך נשבה מלך פלנדריה. בּוֹבוֹ, רכוב על גבי סוס הקסמים רוּנדֶלֶה (רוּנדעלע), מביס את צבא מלך בבל, שוחט את לוציפר, מוציא לחופשי את מלך פלנדריה, וזוכה בהבטחה לשׂאת את דרוזיאנה; אך הוא מפוּתֶה להגיע לבבל, שם הוא נכלא וסובל במשך שנה, עד אשר עולה בידו לברוח. בינתיים, דרוזיאנה מאמינה כי בּוֹבוֹ כבר אינו בין החיים, ומסכימה להינשׂא לאביר מַאקַאבְּרוֹן.
ביום חתונתם של דרוזיאנה ומאקאברון מגיע לשם בּוֹבוֹ, מחופש לקבצן; הוא נמלט עם דרוזיאנה – בתחילה לארמון, ולאחר מכן ליער – מידיו של מאקאברון, הדולק אחריהם. בעומק היער יולדת דרוזיאנה תאומים.
בהמשך, מנסה בּוֹבוֹ לאתר דרך שתוביל אותם חזרה לפלנדריה; דרוזיאנה מגיעה למסקנה כי בּוֹבוֹ נפל טרף לאריה – מחליטה לצאת לדרכהּ-היא, מלוּוה בתאומים, ומגיעה בשלום לפלנדריה. בּוֹבוֹ שב למעונם ביער; לאחר שלא עולה בידו למצוא את דרוזיאנה או את התאומים, הוא מסיק בעצמו כי הם נפלו טרף לחיה רעה. בייאושו הוא מצטרף לצבא הצובא על אַנְטוֹנָא מכורתו; הוא הורג את אביו החורג, שולח את אמו למנזר, ותובע את הכתר המגיע לו בזכות. לבסוף, הוא מתאחד מחדש עם דרוזיאנה, אשר נעשית למלכתו.
גזירה לאחור
גזירה לאחור או בנייה לאחור (באנגלית: Back-formation) היא תהליך מורפולוגי של יצירת לקסמה חדשה ("מילה" חדשה) באמצעות סילוקן של מוספיות ממשיות או משוערות.
גזירה לאחור מכונה גם "דו-כיווניות", הואיל והלקסמה הנוצרת בתהליך זה נוצרת בדרך של קיצור מילה, ולא בדרך של הלחם בסיסים או הרכבת מוספיות על בסיס קיים.
גזירה לאחור עשויה להיות זהה לניתוח-מחדש של אטימולוגיה עממית, כאשר היא נשענת על הבנה מוטעית של מורפולוגיית המילה הארוכה.
בשפה העברית תופעה זו נפוצה כאשר מנסים לשחזר את צורת היחיד על פי צורת הרבים.
כך מצורת הרבים גרוטאות נולדה המילה גרוטאה ומהריבוי של נמוש–נמושות, נולדה המילה נמושה.
גם שם הפרי פומלו עוות לפומלה, כתוצאה מגזירה לאחור.
"פרשייה" הוא גזירה לאחור מצורת הרבים "פרשיות"; ואולם זו בתורה אינה אלא צורת הרבים של "פרשה". כלומר, במקרה זה, שויכה בטעות האות י' שבמילה "פרשיות" לצורת הבסיס, בעוד שלמעשה הייתה זו חלק ממוספית הרבים.
בנייה לאחור
דו-כיווניות
הלמה של פטו
דאטיס
דַאטִיס (ביוונית: Δάτις) היה מצביא בשירות דריווש הראשון מלך פרס. הוא עמד ב-490 לפנה"ס, יחד עם אַרְטַפְרֶנֵס, בראש מסע מלחמה לכיבוש האיים הקיקלאדיים ולהענשת אתונה וארטריה על סיוען למרד האיוני. דאטיס השתלט על האיים ואף כבש את ארטריה, אך נוצח בסופו של דבר על ידי האתונאים בקרב מרתון.
מסע דאטיס ליוון.
מסע המלחמה של דאטיס וארטפרנס היה שלב נוסף בתוכניתו של דריווש להרחיב את שלטונו גם אל ארץ יוון. עוד ב-493 לפנה"ס, לאחר שהטיל מחדש את מרותו על הערים האיוניות שמרדו בו, כבש הצי הפיניקי שבשירותו את האיים שלחופי אסיה הקטנה ואת ערי החוף היווניות בצדו האירופי של ההלספונטוס – בכרסונסוס, בפרופונטיס ובבוספורוס. ב-492 לפנה"ס, משהובטח המעבר מאסיה לאירופה, שיגר דריווש את מרדוניוס בפיקוד צבא וצי גדולים אל צפונה של יוון, כדי "להכניע ערים יווניות רבות ככל האפשר...". מרדוניוס השתלט על ערי החוף בתראקיה והרחיק בכיבושיו עד מקדוניה, אך נאלץ להפסיק את מסעו עקב האבדות הרבות בצבא וטביעת חלק גדול של הצי בסערה ליד הר אתוס. עם שובו הודח מרדוניוס מן הפיקוד, ובמקומו מינה דריווש את דאטיס ואת ארטפרנס להמשך ניהול המערכה לכיבושה של יוון.
בקיץ 490 לפנה"ס, לאחר הכנות מרובות ובעוד אתונה עסוקה במלחמתה נגד אייגינה, הפליגו השניים מחופי קיליקיה שבאסיה הקטנה בראש חיל רגלים ופרשים גדול. מטרתו המוצהרת של המסע, מספר הרודוטוס, הייתה הענשת אתונה וארטריה, אך למעשה נועד לכיבוש האיים במרכז הים האגאי שלא נענו עוד קודם להצעת שליחי דריווש ולא נכנעו לו מרצון. את מובלות החיילים והפרשים ואת אוניות המלחמה נצטוו לספק הערים האיוניות והאיוליות המשועבדות למלך הפרסי. דרכם של שני המצביאים הפרסים צלחה, ולאחר כיבוש נאקסוס, דלוס וקאריסטוס, הוכרעה גם ארטריה. העיר נבזזה, מקדשיה הועלו באש ותושביה נלקחו לעבדים והוגלו אל פרס. עתה הגיע תורה של אתונה.
ימים אחדים לאחר כיבוש ארטריה חצה חיל המשלוח הפרסי את מצר אוריפוס, המפריד בין האי אובויה ליוון היבשתית, ונחת במישור מרתון. המקום, שנבחר בעצת היפיאס, הטיראן הגולה של אתונה, איפשר לפרסים להנחית את כוחותיהם ללא כל התנגדות ואף התאים ללוחמת פרשים בהם הצטיינו. כשהגיעו לאתונה הידיעות על נפילת ארטריה וחורבנה, הוחלט להתייצב מול האויב ולהילחם בו במקום נחיתתו ולא להמתין להתקפתו על העיר. מסיבה לא ברורה, לא נטלו פרשי הפרסים חלק בקרב, וניצחון ההופליטים האתונאים ובעלי בריתם מפלטאיה על חיל הרגלים הפרסי היה שלם. הצי הפרסי, שיצא לתקוף את אתונה מצד הים בעוד צבאה נמצא במרתון, נכשל גם הוא במשימתו. האתונאים נחפזו לשוב להגנת עירם, הקדימו את אויביהם וסיכלו את ההתקפה. אוניות הפרסים עגנו זמן מה בים הפתוח מול אתונה ואחר כך שבו עם חיל המשלוח לאסיה.
גני שאלימאר
גני שאלימאר (אורדו شالیمار باغ - "שאלימאר באע'"; פרסית باغ شالیمار - "באע'-י שאלימאר") הם גני נוי השוכנים במזרחה של לאהור בפקיסטן, כחמישה קילומטר ממרכזה של העיר. הגנים הוקמו על ידי שאה ג'אהן, שליטה של האימפריה המוגולית, בשנים 1641–1642, במקביל לבניית הטאג' מאהל והמצודה האדומה בדלהי, ובמקביל לבניית גן באותו שם בשאהג'אהנבאד (דלהי העתיקה). הוא נבנה לאחר שאביו, ג'אהנגיר בנה גן דומה באותו השם בשרינגאר עבור אשתו נור ג'אהן. הגנים נבנו בסגנון האדריכלות המוגולית. הם הוקמו לצידה של התעלה המלכותית (שאה נאדאר) אשר סיפקה להם מים להשקיה, אותם הביאה ממרחק של כ-160 ק"מ. הגנים הוקמו על שטח שהיה שייך למשפחת באנבגפורה, משפחת אצולה מקומית, ואשר נמסר לקיסר לבקשתו. בתמורה העניק הקיסר את ניהול הגנים לבני המשפחה ואלה החזיקו בהם משך למעלה מ-300 שנים, עד שהגנים הולאמו על ידי ממשלת פקיסטן בשנת 1962. מאז שקיעתה של האימפריה המוגולית, נחשפו הגנים למעשי שוד ולפגעי מזג האוויר, אך הם שופצו בשנות ה-70 של המאה ה-20. הגנים הוכרזו בשנת 1981 כאתר מורשת עולמית, יחד עם מצודת לאהור, ובשנת 2000 הוכללו ברשימת האתרים בסיכון לפי בקשתה של פקיסטן, ובשל הנזקים למערכת הובלת המים ולחומה ההיקפית של המתחם.
הגנים.