במקרה כזה נחלקו החכמים: חכמי ישיבת נהרדעא פסקו שאין בעל הדין יכול לחזור ולסתור את דבריו הראשונים, במקרה שנראה שהדין נוטה לחובתו, שכן נראה הדבר שהטענות האחרונות שקריות שהרי הוא עצמו סתר אותם, והוא חוזר בו רק מפני שגילה שיפסיד בטענה הראשונה. ועולא חולק על כך וסבור שיכול הוא לחזור ולטעון, בין חכמי דעה זו נמנה אמימר שמדגיש כי למרות שהוא מחכמי נהרדעא הוא סבור ש"טוען וחוזר וטוען". וכן נפסקה ההלכה, שהרי אמימר שגם הוא נמנה עם זקני חכמי נהרדעא סבור כטענה זו. - עם זאת, יכול הוא לטעון טענות שלא עלו על דעתו מקודם לכן, אם לא סתר אותן, או במקרה שהדין אינו נוטה לחובתו. ויש ראשונים החלוקים גם על כך, וסוברים שלא ניתן כלל להוסיף טענות מתחילת הדין, כל עוד שאינם מהווים פירוש מובן בטענה הראשונה (כמו "של אבותי - שלקחוה מאבותיך"), וטעמם הוא מכיוון שסבורים שדין זה של "אינו טוען וחוזר וטוען" הוא דין בהלכות טוען ונטען, שלפיו לא ניתן לחזור ולהוסיף טענות חדשות לאחר שכבר התחיל בית הדין לדון בטענות הראשונות וקיבל אותן כטענות היחידות של הטוען.
עם זאת, מודים כל החכמים, כי הטענה השנייה יכול להתקבל בבית דין רק אם אינה סותרת כליל את הטענות הראשונות, ולכן אם טען למשל בפירוש "של אבותי ולא של אבותיך", לא יכול הוא לחזור בו ולטעון "של אבותי שלקחוה מאבותיך", שהרי הודאת בעל דין כמאה עדים. כמו כן, כל טענה שרוצה לחזור בו ולטעון אותה, צריכה להתאים עם הטענה הראשונה על ידי אמתלא - הסבר הגיוני כדי שטענותיו הראשונות לא יסתרו אותה.
בתלמוד מובא כי אם טען מחוץ לבית דין טענות שונות מאלו שטען בבית הדין, אין בעיה בכך שחוזר בו בבית הדין, שכן כך הוא דרכו של אדם חכם, שאינו מגלה את טענותיו מחוץ לבית הדין, כדי שבעל דינו לא יכין ראיות ניצחות לטענותיו. במקרה שהוא טען מחוץ לבית דין טענות הסותרות את הטענות הראשונות, נחלקו הראשונים: יש שסוברים שאפילו טענות כאלו אינן בעיתיות כלל, ויש שטענו שבמקרה כזה הודאת בעל דין כמאה עדים ושוב אינו יכול לחזור בו.
אם יצא מבית הדין באמצע הדין וחזר וטען טענות סותרות אין הוא נאמן יותר לטעון טענות אחרות, כי יש לחשוש שמא מחוץ לבית הדין למדו אותו לטעון טענות אלו.
השלכות נוספות.
הריטב"א מסיק על פי גמרא זו, שבו רואים כי אם אדם יוצא מחוץ לבית הדין חוששים שמא למדוהו לטעון שקר, כי אין לבית הדין להתיר לטוען לטעון עבורו את הטענות, שמא ילמדו לשקר, אך מסייג את דבריו במילים "והכל לפי ראות עיני הדינים".
פסקי דין.
אחד מהמקרים שבאו לפני בית דין בישראל הוא בדיון בין רופא למנותח. המנותח טען שאינו חייב תשלום עבור הניתוח בטענתו הראשונה - לא דיברו כלל אודות תשלום הניתוח עצמו אלא רק אודות הוצאות חדר הניתוח והתחבושות, לאחר מכן שב וטען שאמנם דיברו אודות תשלום ונאמר לו כי לא יצטרך לשלם עבור הניתוח. לעומת זאת טען הרופא שלא אמר מעולם למנותח שפטור מלשלם עבור הניתוח, אלא הסכים לנתח אותו תמורת תשלום ביטוח משלים - שבדיעבד התברר שלא היה קיים, מלבד זאת המנותח הטעה אותו בטענה שהוא עני למרות שהתברר שהוא לא עני כלל ועיקר. בית הדין הסתפק האם מכיוון מדובר ב"טוען וחוזר וטוען", שהרי חזר בו לפני שבאו העדים אך מצד שני לא הסביר את טענתו הראשונה ב"אמתלא" אלא חזר בו, ושאלה זו תלויה ועומדת בראשונים האם יכול הוא לחזור מדבריו באופן כזה.
במקרה אחר, כאשר בעל רשם את שם דירתו על שם אשתו בתנאי שרישום זה יהא תקף כל עוד חיים חיים משותפים שלא יתקלקל מחמת האשה, טען הבעל כי האשה "אשמה" בקלקול חייהם בכל שהיא עקרה, לאחר תום הדיונים "נזכר" הבעל לטעון טענה נוספת - שהאשה חולה במחלת הנפילה. בית הדין נטה לדחות את הטענה מכוח "טוען וחוזר וטוען".
עלי אכבר חאן
עלי אכבר חאן (בבנגלית: আলী আকবর খাঁ; 14 באפריל 1922 - 18 ביוני 2009) היה מוזיקאי הודי קלאסי, הידוע בנגינתו בסרוד. חאן היה אחד מאנשי המפתח בחשיפת המערב למוזיקה ההודית הקלאסית. הן בהופעותיו (במיוחד עם נגן הסיטאר ראווי שנקר), והן כמורה.
עלי אכבר חאן נולד במחוז קומליה בבנגל (כיום בנגלדש). אביו, אלאודין חאן, שהיה מגדולי המוזקאים ההודיים של המאה ה-20, שימש כמורהו. בשנת 1955 הגיע לראשונה לארצות הברית בהזמנתו של הכנר יהודי מנוחין. בשנת 1956 ייסד בית ספר למוזיקה בעיר קלקוטה במטרה ללמד מוזיקה הודית קלאסית. בשנת 1969 פתח סניף של בית הספר בקליפורניה, ובשנת 1985 בבזל. בין תלמידיו היה המוזיקאי הישראלי יאיר דלאל.
עליות דרבינו יונה
רבי מנחם בר יוסי
מנחם ברבי יוסי
יעקב רוזנר
יעקב רוזנר (1903 – 26 באוגוסט 1950) היה צלם ישראלי יליד גרמניה, היה מתעד היסטורי בולט בשנות הקמתה של מדינת ישראל, זאת במסגרת עבודתו כצלם עבור קק"ל.
ביוגרפיה.
רוזנר נולד במינכן שבגרמניה. הוא החל להיות מודע ליהדותו בעקבות תקריות על רקע אנטישמי שחווה בבית הספר. מה שהוביל אותו להיות ציוני פעיל. בתחילה כמנהיג בתנועת הנוער "בלאו וייס" ('כחול לבן') במינכן
החל לימודי כלכלה באוניברסיטת מינכן ב-1922. בשנת 1926 סיים את עבודת הדוקטורט שלו.
עבד במשך זמן קצר בעיתון "פרנקפורטר צייטונג".
ב-1926 נישא למרגוט קלאוזנר בברלין. בני הזוג בילו את ירח הדבש שלהם (במשך כחצי שנה) בארץ ישראל (היה זה חלומו של רוזנר להגיע לארץ ישראל) ובסופו שבו לברלין. לבני הזוג נולדה הבת מרים.
בשנים 1926-27 נסע ללימודי פרסום בארצות הברית, שם פגש את הצלם אלפרד סטיגליץ – מפגש שהשפיע רבות על יצירתו.
קלאוזנר ורוזנר לקחו חלק מרכזי בהעברת תיאטרון הבימה בשנת 1928 ממוסקבה לתל אביב. קלאוזנר עלתה גם היא. יהושע ברנדשטטר הגיע לביקור בברלין ושם פגש לראשונה את קלאוזנר. לאחר שקלאוזנר עלתה ארצה, התפתח בין השניים רומן. בעקבות זאת היא התגרשה מרוזנר.
בעקבות פעילותו הציונית, עלה רוזנר לארץ ישראל בשנת 1936, התיישב בתל אביב והקים משפחה חדשה. שם החל לעסוק בצילום, צילום קולנוע ועיצוב גרפי. כשהוא משמש צלם עבור קק"ל מה שהוביל לסדרת תצלומים היסטוריים והוצאת מספר רב של תמונות וחוברות.
רוזנר היה חלוץ בתחומו שהתמקד בצילום חלוצים. הוא האמין בכוחו של מדיום הצילום שיכול לבטא את המציאות כפי שאף מדיום אחר לא יכול, לדבריו.
החל לימודי כלכלה באוניברסיטת מינכן ב-1922. בשנת 1926 סיים את עבודת הדוקטורט שלו.
יעקב רוזנר נפטר בי"ג באלול תש"י בתל אביב, ונטמן בבית העלמין קריית שאול. הותיר אשה ושתי בנות.
לאחר מותו תרמה בתו, נעמי שוורץ, אוסף מתצלומיו והנגטיבים שלהם למוזיאון ישראל.
בשנת 2010 הופיעה יצירתו במסגרת תערוכה במוזיאון היהודי במינכן שעסקה בצלמים שגלו ממינכן.
מדליית הזהב הצבאית
מדליית הזהב הצבאית (באנגלית: Army Gold Medal) הייתה מדליית מערכה אשר הוענקה לקצינים ומפקדים בצבא הבריטי, עבור שירות יוצא דופן במערכות השונות בין השנים 1808–1814. המדליה ניתנה בשלוש צורות; מדליה גדולה (גנרלים), מדליה קטנה (קצינים נמוכים יותר) וצלב (השתתפות בארבע ומעלה מערכות). בשנת 1847 נוסדה מדליית השירות הצבאי הכללי אשר החליפה רטרוספקטיבית את מדליית הזהב הצבאית והוענקה לכל המעוטרים החיים של המדליה.
העיטור נוסד בשנת 1810 ונועד כאמור לציון שירות מיוחד ויצא דופן של קצינים ומפקדים. מדליה ניתנה עבור שירות במהפכה הצרפתית, במערכות הנפוליאוניות ובמלחמת העצמאות של ארצות הברית כל אלו עד לשנה 1814. מדליית ווטרלו נוסדה כדי לכלול את 'מלחמת מאה הימים' ביניהם קרב קאטר ברה וקרב ווטרלו, מערכות אשר לא נכללו במדליית הזהב הצבאית.
זכאות לעיטור.
כללי הענקת העיטור היו מחמירים והוענקו לקצינים אשר פיקדו בפועל על יחידות אשר השתתפו בלחימה באופן פעיל, בקו האש עצמו בלחימת מוסקטים. במערכות מסוימות כגון מערכות מצור (לדוגמה המצור על בדחוס (1812), חיילים רבים אשר לא היו בקו המסאסקטים הפגינו גבורה תחת אש, כמו קציני תותחנים אשר ניהלו את המצור במשך ימים ארוכים, אך אלו לרוב לא היו זכאים לעיטור. ארתור ולסלי כתב במכתבו ללוטננט-גנרל סטפלטון קוטון ב-16 בנובמבר 1813, לאחר קרב פוארטס דה-אונרו, כך:
סך הכל אושרו 28 מערכות לציון על גבי העיטור, כך שעד ארבע מערכות אוזכרו על גבי מדליה ומעל ארבע מערכות היה ניתן העיטור הצורת צלב וכל מערכה נוספת הייתה מתווספת בתור אבזם עם שם המערכה (כלומר, ארבע המערכות הראשונות רשומות על גבי הצלב וכל אחד נוסף על אבזם לאורך סרט העיטור). המעוטר בעל המספר הרב היותר של אבזמים הוא ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון אשר עוטר עבור 13 מערכות (4 על הצלב ו-9 בצורת אבזמים).
תיאור.
העיטור כאמור התחלק לשני סוגים אשר הוענקו בהתאם לדרגת המקבל; המדליה הגדולה שקוטרה היה כ-5.3 ס"מ הוענקה לקצינים מדרגת גנרל ומעלה; והמדליה הקטנה שקוטרה היה כ-3.3 ס"מ הוענקה לקצינים נמוכים יותר, בדרך כלל החל ממפקדי גדודים וחטיבות.
המדליה הגדולה והקטנה נבדלו בגודלן בלבד והורכבו ממדליה בצורת דיסק, התלויה מסרט העיטור על ידי אבזם וטבעת. בצד הקדמי של המדליה הוצגה דמותה של בריטניה ישובה ואוחזת בידה האחת ענף דקל ומגן בצורת היוניון ג'ק ובידה השנייה זר עלי דפנה. מאחורי הדמות שוכבת דמותו של האריה הבריטי. בצד ההפוך של המדליה נכתבה המערכה עליה עוטר המקבל (המערכה הראשונה, האחרות צוינו כאבזמים), כאשר מקיפה את המילה טבעת עלי דפנה.
העיטור בצורת הצלב, עוצב בצורת צלב פאטה אשר במרכזו דמותו של האריה הבריטי ובארבע הדפנות של הצלב נרשמו ארבע המערכות אליהן קיבל המעוטר את הצלב (החל מהמערכה החמישית צורפו אבזמים). הצד ההפוך של הצלב היה זהה לצד הקידמי. צורת הצלב של העיטור העניקה יותר מאוחר השראה לעיצוב צלב ויקטוריה.