לעומת זאת, ההיסטוריון ראימונד ק. מנסינג מציין שלרודס יש את המוניטין בתור האדם עם רוח אימפריאלית בריטית הכי מופת וראוותני, ותמיד האמין שהמוסדות הבריטים היו הכי טובים. ממנסינג טוען שרודס פיתח לאט קונספט ששונה במעט מהפדרציה האימפריאלית באפריקה, ושדעותיו הבשלות היו יותר מאוזנות וריאליסטיות. לפי מנסינג, "רודס לא היה ביולוגי או גזען קיצוני. למרות התמיכה שלו במה שהפך להיות הבסיס למערכת אפרטהייד, הוא נראה הכי טוב בתור תרבותי או גזען מינימלי". מנסינג 1986, עמ' 99-106.
על פוליטיקה מקומית בבריטניה, רודס היה תומך במפלגה הליברלית. ההשפעה המשמעותית היחדיה של רודס היה התמיכה הגדולה שלו במפלדה הלאומנית האירית, כשבראשה צ'ארלס סטיוארט פארנל (1846-1891).
רודס עבד טוב עם האפריקנרים במושבת קייפ; הוא תמך בלימוד הולנדית באותה מידה כמו אנגלית בבתי ספר ציבוריים. בזמן שהיה ראש ממשלת מושבת קייפ, הוא עזר להוריד את רוב ההגבלות החוקיות שלהם. הוא היה חבר של ז'אן הופמאייר, המנהיג של האיגוד האפריקנרי, וזה היה הרבה בגלל התמיכה האפריקנרית בהפיכה שלו לראש ממשלת מושבת קייפ. רודס תמך בממשל עצמי עבור מושבת קייפ, ביחד עם ההעדפה שלו עבור השליטה באימפריה במתיישבים אזוריים ופוליטיקאים מאשר לונדון.
המשכיל וסופר זימבבואי פיטר גודווין, בזמן שמאוד ביקורתי על רודס, כותב שצריך לשפוט אותו ביחס לנקודות המבט התרבותיות וחברותיות של תקופתו, מניח שרודס "לא היה היטלר של המאה ה-19. הוא לא היה אדם חריג אלא אדם של זמנו…רודס והחלוצים הלבנים שלו באפריקה הדרומית כן התנהגו בצורה נבזית לפי הסטנדרטים של ימינו, אבל לא יותר גרוע מהמתיישבים הלבנים בצפון אמריקה, דרום אמריקה, ואוסטרליה; ובכמה מובנים יותר טוב, בהתחשב בכך שהשמדת הילידים באפריקה היה פחות שלם. לכל המושבות האפריקאיות הרשמיות שעכשיו נשלטות על ידי ילדי המקום, בניגוד לאמריקאים ובקטבים, רוב הילידים הלא מקוריים הושמדו."
גודווין ממשיך ואומר "רודס וידידיו מתאימים באופן מושלם לסביבתם ותואמים את המוסר (או את המחסור בו) בזמנו. כפי שכה שכיח המצבף היסטוריה פשוט עקבה אחרי כוח המשיכה של כוח אש מעולה."
יחסים אישיים.
חיים אישיים.
רודס אף פעם לא התחתן, טוען, "יש לי יותר מדי עבודה על הידיים שלי" ואומר שהוא לא יהיה בעל שממלא את חובתו. הסופר רובין בראון טען ב-"האוכלוסייה הסודית: התכנית של ססיל ג'ון רודס לסדר עולם חדש" שרודס היה הומוסקסואל שהיה מאוהב במזכיר האישי שלו, נוויל פיקרינג, ושהוא ביסס "...הגמוניה הומוסקסואלית—שכבר הייתה בפעולה באוכלוסייה הסודית—הלך להשפיע, אם לא לשלוט, על פוליטיקה בריטית בהתחלה של המאה העשרים". פול מיילאם מאוניברסיטת רודס ביקר את הספר בביקורת של השיחה בתור "מבוססת משמעותית על שיעור וקביעה" ומחסור ב"מקור מיוחס כדי לאמת את טענותיו", וזאת ביחד עם זה שהוא מנוקב בשקרים עובדתיים בסיסיים.
נסיכת ראדזוויל.
בשנים האחרונות לחייו, עקבה אחרי רודס הנסיכה הפולית קאת'רין ראדזוויל, נולדה רזאווסקית, שהתחתנה אל תוך המשפחה הפולית ראדזוויל. הנסיכה טענה טענה שקרית שהיא הייתה נשואה אל רודס, ושהיה ביניהם רומן. היא ביקשה ממנו להתחתן איתה, אבל רודס סירב. בתגובה, היא האשימה אותו בהונאת הלוואה. הוא היה חייב ללכת לבית משפט ולהעיד כנגד ההצהרה שלה. היא רשמה ביוגרפיה של רודס שנקראת "ססיל רודס: אדם ויוצר אימפריות". ההאשמות שלה הוכחו לבסוף כשגויות.
מוות.
למרות שרודס נשאר דמות מובילה בפוליטיקה של אפריקה הדרומית, בסופו של דבר בריאותו הרופפת היוותה לו בעיה בזמן חייו הקצרים יחסית.
הוא נשלח למושבת הכף בגיל 17 כי האמינו שמזג האוויר יוכל לעזור עם בעיות הלב שלו. כשחזר לאנגליה ב-1872, בריאותו התדרדרה שוב עם בעיות לב וריאה, ברמה שרופאו, אדון מורל מקנזי, האמין שישרוד רק שישה חודשים. הוא חזר לקימברלי, שבה בריאותו השתפרה. מגיל 40 בעיות הלב שלו חזרו בחומרה גדלה עד שמת מדום לב ב-1902, בגיל 48.
מורשת.
ביקורת מודרנית רבה מופנית אל רודס, בטענה שהיה גזען ואימפריאליסט חסר רחמים, והמשך קיום קברו בגבעות מטובוס הוא נושא שנוי במחלוקת בזימבבואה המודרנית, ואף בשנת 2012 הועלתה דרישה להוציא את עצמותיו מקברו ולהחזירן לבריטניה, דרישה שנדחתה.
בצוואתו השנייה, בטרם צבר את הונו, ביקש להקים "חברה סודית" שמטרתה להכיל את שלטון בריטניה על כל העולם, כולל המזרח הרחוק, אפריקה ואמריקה. צוואתו האחרונה, לאחר שהתעשר, הייתה יותר מציאותית והתמקדה יותר בלימודים; הוא הוריש חלקת אדמה גדולה בהר השולחן, שלימים שימשה לאוניברסיטת קייפ טאוון, הגנים הבוטאנים ושמורת טבע.
מלגת רודס.
בצוואתו האחרונה, הוא תרם למלגת רודס, שאפשרה לגברים ממקומות שנשלטים או נשלטו על ידי בריטניה או מגרמניה ללמוד באוניברסיטת אוקספורד. מטרתו הייתה לקדם מנהיגות שנשענת על אנושיות טובה ומקדמת חברות בין המדינות הגדולות על מנת למנוע מלחמה.
הנצחה.
אתר ההנצחה של רודס נמצא במקום האהוב עליו בקייפטאוון. בין 1910 עד 1984 ביתו שימש כביתו של ראש ממשלת דרום אפריקה, ולאחר מכן כביתו של הנשיא. במקום הולדתו הוקם מוזיאון ומקום מותו נחשב מקום הנצחה יותר צנוע. מקום זה כעת מנוהל כמוזיאון פתוח לקהל, ובו מוצגים חפציו האישיים.
התנגדות.
התנגדות להנצחה של רודס קיימת מאז לפחות שנות ה-50, כאשר תלמידים אפריקנרים דרשו להסיר פסל שלו מאוניברסיטת קייפ טאוון. ב-2015 קמה תנועת "רודס חייב ליפול" (RhodesMustFall#), שהצליחה בדרישתה להסיר את פסלו של רודס מהקמפוס.
ההתנגדות להנצחתו של רודס התפשטה גם מחוץ לדרום אפריקה, והועלו דרישות לשנות את שם אוניברסיטת רודס וכן להסיר את פסלו מקולג' באוקספורד, דרישה שהגיעה להחלטה סופית רק ביוני 2020 עם התעצמותה של תנועת Black Lives Matter. למרות תמיכה מהמוסד ומהתלמידים, הסרת הפסל מהקולג' לא בוצעה בשל טענות המוסד לעלויות כספיות גבוהות.
אפרים די-זהב
אפרים די-זהב (גולדשטיין) (1902 – ג' בחשוון תשי"ח, 28 באוקטובר 1957) היה קריין וחזן, מוזיקאי וסופר ישראלי. נולד בירושלים ומת בה.
נולד בשם אפרים גולדשטיין (בשנת תש"ט עִברת את שם משפחתו) בעיר העתיקה בירושלים. כילד עבר עם משפחתו למשך ארבע שנים ללונדון. למד בחדרים וב"עזרה". בשנת 1914 שב לירושלים והשלים בה את לימודיו התיכוניים. עבד כמדפיס וכפקיד בממשלת המנדט והיה גם עיתונאי וחזן. עם הקמת תחנת השידור העברית "קול ירושלים" בשנת 1936, מילא בה שורה של תפקידים. היה קריין ועורך תוכניות וזמר בתוכניות זמר מסורתיות.
די-זהב התפרסם בשל ביצועו לפיוטים למוצאי שבת, "המבדיל בין קודש לחול" ו"אליהו הנביא", שבהם נפתחו במשך עשרות שנים שידורי מוצאי השבת של קול ישראל. ב-2005 החזירה רשות השידור את שירו לתוכניות מוצאי השבת של רשת ב'.
אפרים די-זהב היה גם סופר לילדים ובני נוער, וכתב כתריסר ספרים. הוא עיבד סיפורים לילדים מספרות העולם, וכתב גם ספרי מוזיקה לילדים ולבני הנוער.
היו נשוי לשרה עד פטירתה בשנת 1950, אב לשתי בנות ובן.
נפטר בשנת 1957 בביתו לאחר מחלת לב קצרה. בן 55 במותו, ונקבר בהר המנוחות.
על שמו נקרא רחוב בבאר שבע וכיכר בירושלים.
ג'יימס ברי מוניק הרצוג
ג'יימס בארי מוניק הרצוג (באנגלית: James Barry Munnik Hertzog; 3 באפריל 1866, וולינגטון - 21 בנובמבר 1942, פרטוריה) היה מדינאי וגנרל אפריקאנר. הוא היה ידוע גם בשם J.B.M. הרצוג והגנרל הרצוג. היה ראש ממשלת איחוד דרום אפריקה בין השנים 1924–1939. הרצוג מילא תפקיד חשוב בהתפתחותו הפוליטית של איחוד דרום אפריקה ונלחם לשיקום האפריקאנרים לאחר מלחמה הבורים. הסיסמה שלו הייתה "דרום אפריקה ראשונה" והוא היה ההשראה לתנועת הווטרקר.
חייו.
ג'יימס בארי מוניק הרצוג נולד ב-3 באפריל 1866 בוולינגטון שבמושבה הקייפ למשפחה אפריקאנרית. הוא היה ילדם השמיני של יוהנס אלברטוס מוניק הרצוג וסוזנה מריה יעקובה המן. את שמותיו הוא קיבל מסנדקו, ג'יימס בארי מוניק, השופט של ווינברג, אשר בתורו נקרא על שם דר. ג'יימס בארי, הרופא שהציל את חייו ושל אמו לאחר ביצוע הניתוח הקיסרי הראשון בדרום אפריקה. ד"ר. בארי לא רצה לקבל כסף עבור הניתוח, אך ביקש מאביו של התינוק, תומאס מוניק, לקרוא לנער על שמו.
הרצוג למד משפטים במכללת ויקטוריה, באוניברסיטת סטלנבוש (כבר שם הרגיזה אותו מהעובדה שאנגלית הייתה שפת ההוראה במקום הולנדית) ואז באוניברסיטת אמסטרדם. בין השנים 1892–1895 הייתה לו פרקליטות בפרטוריה ברפובליקה הדרום-אפריקאית. בשנת 1895 מונה כשופט בבית המשפט העליון של מדינת אורנג' החופשית.
הרצוג היה תומך נלהב בשימור ההולנדית כשפה התרבותית של האפריקאנרים ושיחק תפקיד מוביל בהקמתה של האקדמיה הדרום אפריקאית לשפה, ספרות ואמנויות (האקדמיה הדרום אפריקאית למדע ואמנויות) שהוקמה ב־2 ביולי 1909 במטרה לשמירה וקידום השפה והספרות ההולנדית, היסטוריה, עתיקות ואמנות בדרום אפריקה.
מלחמת הבורים השנייה.
הרצוג הועלה ממפקד לגנרל במהלך מלחמת הבורים השנייה (1899–1902). כגנרל הוא והקומנדו שלו נכנסו בהצלחה למושבת קייפ. הוא הפך לסגן מפקד צבא מדינת אורנג' החופשית. הוא היה אהוב על אנשיו ותומך בפעולות גרילה נגד האנגלים. ב־9 באפריל 1902 הוא היה במשלחת של המדינה החופשית, ביחד עם הנשיא סטיין והגנרל דה ויט, לדיונים על סיום המלחמה בקלקסדורפ. בתחילה הוא היה תומך במאבק המתמשך עד לסיום המר, אך מאוחר יותר הבין כי שפיכות דמים נוספת חסרת משמעות הוא ב־31 במאי 1902 היה אחד מחותמי הסכם פרייניחינג.
איחוד דרום אפריקה.
תקופת השיקום.