מקורו של האיירדייל באמצע המאה ה-19 בעמק אייר שבחבל יורק (יורקשייר) שבאנגליה. הגזע החדש פותח למטרת ציד ארנבות, גיריות ולוטרות, החיות בקרבת מים. שורשי הגזע מתחילים בכלב האוטרהאונד, גזע שכמעט נכחד. אלה כלבי ציד גדולים בעלי פרווה זיפית אפורה, שהתמחו בעיקר בציד במים. הזדווגויות בין שני גזעי כלבי הציד הביאו לצאצאים בעלי יצר ציד מפותח וידידותיים מאוד כלפי האדם. הייתה להם גם פרווה קשה, המתאימה לציד בתוך צמחייה סבוכה על גדות נהרות. הציידים האנגלים התחילו לזווג בין הצאצאים במטרה לחזק את התכונות הרצויות. התוצאה הייתה כלב בעל רגליים ארוכות ומהירות ותכונות של צייד. בהדרגה שודרג הגזע והותאם לציד חיות גדולות יותר, כמו זאבים וחזירי בר. משתמשים באיירדייל טריירים (בקבוצה) אפילו לציד אריות.
האיירדיילים הראשונים היו שונים מאוד מאלו של היום: היו להם אוזניים כבדות, ראש גס, עיניים קטנות מאוד, פרווה זיפית יותר, מבנה גוף מסיבי יותר, והם גם היו חסרים את השפם והזקן ה"איירדיילי" הטיפוסי. את הציידים עניינו מזג הכלב ויכולת העבודה שלו, ולכן היה שוני רב במראה החיצוני בין הכלבים. רק כשנכנסו לתמונה מגדלים מדרום אנגליה, שהתעניינו בגזע ככלב תערוכות, הושם דגש גם על שיפור המראה החיצוני של הגזע.
אחד משמותיו הראשונים היה "טרייר המים". בהמשך כונה גם "בינגלי טרייר", על שם העיירה בינגלי בבריטניה, בה היה נפוץ מאוד. רק ב-1886 קיבל לבסוף את שמו הנוכחי - איירדייל טרייר, צירוף המילים "אייר" - שם נהר ביורקשייר, ו"דייל" - עמק באנגלית. ב-1892 נוסד מועדון האיירדייל טרייר הראשון, והגזע הפך לאופנתי בקרב אנגלים משכבות מבוססות.
במלחמות.
במלחמת העולם הראשונה התגלה הגזע כשליח מצטיין להעברת הודעות. האיירדייל שירת גם בצבא הרוסי כקשר, ובחיל ההנדסה. הוא אולף לרוץ ולמשוך אחריו כבלי טלפון בשעת הקרבות או לשאת על גבו תיק עזרה ראשונה, לחפש פצועים בשדה הקרב, להשאיר להם אמצעי עזרה ראשונה, ולרוץ להזעיק עזרה.
גם בימי מלחמת העולם השנייה עבדו איירדיילים כמעט בכל רחבי אירופה בתפקידים דומים. השימוש באיירדיילים בלוחמה נגד טנקים היה רעיון חדש, שפותח ברוסיה בזמן המלחמה. הכלבים, אשר נשאו על גבם תיקים מיוחדים עמוסים בפצצות, אומנו להתקרב לטנקים, לזחול תחתיהם, להסיר מעל גבם את הפצצות ולברוח. בדרך זו הושמדו טנקים רבים של האויב. עם שוך הקרבות הסתבר שהגזע האמיץ כמעט ונכחד מאירופה. הגזע ניצל מהכחדה בזכות מאמץ ניכר שהושקע בבריטניה, ללקט את האיירדיילים הבודדים שנותרו ולהרבות אותם.
לאחר המלחמות, הפך האיירדייל לכלב השירות העיקרי של משטרות רבות באירופה, עד שהרועה הגרמני תפס את מקומו.
מבנה כללי.
סמלי ההיכר של האיירדייל טרייר הם הזקן והשפם, שבזכותם הוא מזכיר שנאוצר גדול.
לכלב גוף שרירי, גב קצר וחזק, חזה צר ועמוק וכתפיים ארוכות. הרגליים הקדמיות שלו ארוכות יחסית לטריירים אחרים, ישרות ומאוד שריריות. כפות הרגליים קטנות ומרופדות. האוזניים קטנות, מקופלות בצורת V, ומכוונות לצדי הראש ולא קדימה. העיניים כהות וקטנות. האף שחור ולא קטן מדי. הפרווה זיפית, קשה ועבותה, ומכסה את כל הגוף. יש לו גם פרווה רכה יותר בבטן. הראש והאוזניים, הרגליים, החזה והחלק התחתון של הגוף בצבע חום. החלק העליון של הגוף מהצוואר ועד הזנב - שחור. לעיתים מופיעים כתמים לבנים על החזה.
הגובה הממוצע של כלב זכר הוא 58–61 ס"מ. ושל נקבה 56–59 ס"מ.
תוחלת החיים ממוצעת של איירדייל היא 10–13 שנה, אך ידוע גם על איירדיילים שהגיעו לגיל 17. אחת הדרכים לזיהוי איירדייל זקן היא הלבנת הזקן.
הכלבות ממליטות בקלות. בהמלטה ממוצעת נולדים 8–11 גורים.
הגזע בארץ.
האיירדיילים הראשונים הגיעו לארץ בזמן המנדט הבריטי, אך במשך שנים רבות נותר הגזע באלמוניותו, עד לעלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90.
ח'ליפה בן סלמאן אאל ח'ליפה
ח'ליפה בן סלמאן אָאל ח'ליפה (בערבית: خليفة بن سلمان آل خليفة; 24 בנובמבר 1935 – 11 בנובמבר 2020) היה ראש ממשלת בחריין הראשון.
ח'ליפה כיהן כראש ממשלת בחריין מאז קבלת עצמאותה ב-1971 מבריטניה, כשמונה על ידי אחיו, האמיר עיסא בן סלמאן אאל ח'ליפה. הוא היה ראש הממשלה שכיהן בתפקידו במשך התקופה הארוכה ביותר.
עם שינוי החוקה ב-2002, הוא איבד את מרבית כוחו לאחיינו מלך בחריין חמד בן עיסא אאל ח'ליפה, שיכול למנות ולפטר שרים ומחוקקים בפרלמנט.
היה ידוע כאדם העשיר ביותר במשפחת המלוכה הבחריינית (העשירה גם כך), וכאחד מהסוחרים המשפיעים ביותר בבחריין.
ב-11 בנובמבר 2020 מת ח'ליפה בגיל 84 במאיו קליניק שברוצ'סטר, מינסוטה.
מוקש
מוקש הוא אמצעי לחימה שנועד לעכב או למנוע תנועה. בדרך כלל מורכבים מוקשים ממכל המכיל בתוכו חומר נפץ ובעל מנגנון הפעלה. על פי אמנת ז'נבה כל שדה מוקשים חייב להיות מסומן בשלטים בולטים.
המוקשים מתחלקים לשתי קבוצות עיקריות:
מוקשי יבשה.
התפתחות המוקש והשימוש בו.
המוקש היבשתי התפתח במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. המוקשים הראשונים נועדו לפגוע בבני אדם. במהלך מלחמת העולם הראשונה, עם פיתוחו של הטנק, התפתחו גם מוקשים נגד טנקים, ורכבים משוריינים אחרים. צבא הקיסרות הגרמנית פיתח מטעני נפץ שהופעלו מרחוק על ידי מעגל חשמלי, בעוד צבאותיהם של מדינות ההסכמה פיתחו את אב הטיפוס של המוקשים המודרניים, מוקשים בעלי מנגנון מכני, שמופעלים על ידי לחץ שמופעל על ידי משקל כבד.
פריצתה של מלחמת העולם השנייה הביאה להתפתחותו המהירה של המוקש, ולשימוש הולך וגדל בו. שימוש במוקשים נעשה על ידי שני הצדדים בקנה מידה גדול. שדות מוקשים נטמנו לאורך החומה האטלנטית, בייחוד בנורמנדי צרפת (כ-7 מיליון) ובמערכה בצפון אפריקה כ-32 מיליון. מוקשים אלה נטמנו על ידי הצבאות האיטלקיים, הגרמניים, הבריטיים והצרפתיים. בקרב אל-עלמיין לבדו נטמנו כ-600 אלף מוקשים לאורך חזית של כ-90 ק"מ על ידי הורמאכט בלבד.
לאחר סיומה של מלחמת העולם השנייה הלכה והתפתחה תעשיית המוקשים הצבאית, כאשר מטעני הנפץ הלכו ונעשו הרסניים ומתוחכמים יותר, היכולת לפיזורם על פני שטחים נרחבים עלתה, עיצובם והסתרתם נעשו קלים יותר וצבאות רבים בעולם כולו החלו להשתמש בהם.
מבנה.
המוקש היבשתי מורכב לרוב ממספר חלקים עיקריים:
התפוצצות המוקש מתרחשת כתוצאה מפעולת שרשרת. השלב הראשון היא הפעלת המוקש על ידי המטרה שנגדה הוא מכוון, הפעלה שיכולה לקרות כתוצאה מגרמת לחץ, משיכה או ניתוק של תיל, סגירת מעגל חשמלי, קרבה, פליטת חום ועוד. פעולות אלה מפעילות את הנפץ, שפיצוצו מפעיל את המאיץ, שבתורו מפעיל את המטען הראשי. במוקשים חסרי מאיץ, הנפץ מפעיל את חומר הנפץ.
סוגים.
נהוג לסווג מוקשים יבשתיים לפי מספר שיטות, ביניהם: אופן הפעלת המוקש, יעוד המוקש ואופן גילויו. שתי הקבוצות העיקריות של מוקשים יבשתיים הן:
בין מוקשי הרסיסים ישנם שני סוגים: מוקש קבוע ומוקש קופץ.
שימוש אסטרטגי וטקטי.
שדות מוקשים משמשים כמכשול מלאכותי לצורך השהיית התקדמות אויב ועצירתו או ניתובו לשטח מסוים. השדות מסודרים בדרך כלל בדרכי הפריצה החשודות שהאויב ייקח, במעברים הכרחיים במכשולים טבעיים ובנקודות התורפה ההגנתיות של הצד המגן. נהוג לפזר שדות מוקשים בצורות גאומטריות מוגדרות, על מנת להקל על רישום ופינוי המוקשים אם יתעורר הצורך לכך. כאשר צבא מנסה לחצות שדה מוקשים, הצבא בצד השני ינסה בדרך כלל לכסות את שדה המוקשים באש ובארטילריה, על מנת להקשות את פריצת שדה המוקשים. ברוב צבאות העולם, ישנם אמצעים לפיזור מהיר של שדות מוקשים, כגון הצנחה, או ארטילריה של מוקשים, דבר המאפשר לתגובה מהירה תוך כדי הקרב, על מנת לחסום התקדמות של צבאות אויב.
מוקשים ימיים.
מוקש ימי הוא אמצעי לחימה אקטיבי, המוטמן במים כדי לפגוע באוניות מלחמה, אוניות משא או צוללות. בניגוד לכלי נשק ימיים אחרים, מוקשים ימיים פועלים בדרך אוטונומית; הם מופעלים אוטומטית במגע פיזי או על ידי קרבה מגנטית. הפעלת המוקש הימי גורמת לפיצוצו ונזק רב לכלי השיט שפגע בו, ועלולה לגרום לטביעתו.
ניתן להפעיל מוקשים ימיים בדרך התקפית: הם מוטמנים בפתחי נמלים, נהרות או מצרי ים, במקום שיעילותם מרבית ותכביד מאוד על תנועת האויב. ניתן להניחם גם בנתיבי שיט מרכזיים, שם יכבידו על תנועת כלי שיט. ניתן גם להשתמש בהם כאמצעי הגנה, המונע מהאויב לתקוף חופים, נמלים וכיוצא בזה וכך יוצר אזורים מוגנים. יש להנחת מוקשים גם אפקט פסיכולוגי חשוב: מוקש אחד שנמצא בנתיב שיט אזרחי עלול להקפיא את כל התנועה בנתיב זה, עד לסיום פעולות הסריקה והפינוי.
הסכנות שבמוקשים.
אף על פי שהמוקשים נועדו לתת מענה צבאי, הרי לאחר שסיבת קיומם פגה (ולפעמים גם לפניה) הם מסכנים את האוכלוסייה האזרחית. במיוחד הדברים אמורים במוקשים נגד אדם שנכון להיום פגעו וממשיכים לפגוע באלפי אנשים באפריקה בעיקר באנגולה (ראו מוקשים באנגולה) ובקמבודיה בכל שנה עקב העובדה כי הם לא פונו ממקומם לאחר שמלחמות האזרחים נגמרו.
גם בישראל קיימת סכנה רבה ממוקשים באזור רמת הגולן, הערבה, בקעת הירדן, וברחבי יהודה ושומרון והגליל העליון. שדות רבים אינם מגודרים ומשולטים כמחויב באמנות בינלאומיות שישראל חברה בהן, ועקב סחיפת קרקע קיימת סכנת עלייה על מוקשים גם מחוץ לגדרות, ומדי פעם נפגעים מטיילים, חקלאים וכן בני בקר ממוקשים.