הכפר עג'ול ממוקם על מדרון סביב פסגה שגובהה 522 מטר מעל פני הים. בפסגה זו ממוקם מבנה מקאם "שייח חליל". מעיין הכפר "עין ע'גול" הוא בעל נביעה חזקה של כ-44,000 ק"ב בשנה. מי המעיין נאגרים לבריכה מקורה בשטח של כ-12 מ"ר ובריכה פתוחה בשטח של כ-10 מ"ר. המעין משקה בוסתן פרי. העמק שלמרגלות הכפר קורי "ואדי עין דרא", במרכזו מעיין נוסף בשם "עין דרא". מעיין זה מספק את רוב תצרוכת המים של הכפר. מי המעיין נאגרים לבריכה מקורה וגדולה ומשם נשאבים דרך רשת של צינורות אל הכפר. רוב שטחו של העמק כולל חלקות אדמה המעובדות על ידי תושבי הסביבה. החקלאים באזור מגדלים ירקות אורגניים: שעועית, חסה, חציל, קישוא, פלפל, עגבנייה, כרוב וכרובית. עצי הדר: לימון, תפוז, קלמנטינה, אשכולית ופומלה, בנוסף יש במקום גם חלקות של רימונים וענבים.
נתונים דמוגרפיים.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 79 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 292 תושבים, כולם מוסלמים.
על פי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית עג'ול מנתה 1,450 תושבים באמצע שנת 2006. במפקד של הלמ"ס בשנת 1997, רק 4.2% מאוכלוסיית עג'ול - שמנתה 1,026 איש - היו פליטים פלסטינים. קבוצת הגיל הגדולה ביותר בכפר הייתה ילדים עד גיל 14, המהווים 44.2% מהאוכלוסייה. כ -25.3% מהאוכלוסייה הם בין הגילאים 15 ל -29, 24.2% בין 30 ל -64, ותושבים מעל גיל 65, מהווים 6.3% מהאוכלוסייה. בפילוח המגדרי של עג'ול היו יותר גברים (51.7%) מאשר נשים (49.3%). במפקד של הלמ"ס בשנת 2007, הנתונים של אוכלוסיית עג'ול הראו אוכלוסיית הכפר קטנה ל-1,237 בני אדם, מהם 601 גברים ו -636 נשים.
ראזנצווייג
ראזענצווייג
יחסי גבון–ישראל
יחסי גבון–ישראל הם היחסים הדיפלומטים בין מדינת ישראל והרפובליקה הגבונית.
היסטוריה.
היחסים בין ישראל לבין גבון כוננו באוקטובר 1960, זמן קצר לאחר שגבון הכריזה על עצמאותה. עם כינון היחסים הגיעה קבוצה של סטודנטים ללימודים בישראל. במרץ 1962 שגריר גבון הראשון בישראל הגיש את כתב האמנתו לנשיא המדינה והיא פתחה שגרירות בירושלים.
במאי 1962 נשיא גבון, לאון מ'בה, הגיע לביקור ממלכתי בן 10 ימים בישראל, בלוויית שרי החוץ והכלכלה של ארצו. במסגרת הביקור נחתם הסכם לשיתוף פעולה טכני ואמנת ידידות. במהלך הביקור מסר לנשיא המדינה מתנה, שן פיל באורך שני מטר.
במרץ 1965 מינתה ישראל את שמעון אביזמר כשגריר בגבון.
בינואר 1967 הגיע שר החוץ של גבון לביקור בישראל.
ביוני 1970 רעית נשיא גבון באה לביקור בישראל, אך לוח הזמנים של ראש הממשלה גולדה מאיר לא אפשר לה להיפגש איתה, בתגובה החזירה גבון את שגרירה מישראל, בגלל "פגיעה בכבוד" אשת הנשיא.
בפברואר 1973 הגיע שוב שר החוץ של גבון לביקור בישראל, בכדי לדון ביצוא נפט לישראל.
ב-30 באוקטובר 1973 לאחר מלחמת יום כיפור, ולאחר שישראל התעלמה מהחלטה 242 והחלטה 339 של האו"ם, ניתקה גבון את היחסים עם ישראל.
ב-29 בספטמבר 1993, היחסים כוננו מחדש, בעקבות החתימה על הסכמי אוסלו ושיפור המצב המדיני.
ב-29 בנובמבר 2012, תמכה גבון בהחלטה בהחלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם, על קבלת פלסטין כחברה ה-194 באו"ם.
בשנת 2016 בנק הפועלים ובנק מזרחי טפחות מימנו פרויקט להקת הקמת רשת חשמל בגבון בעלות של 260 מיליון שקל.
ב-21 בדצמבר 2017, תמכה גבון בהחלטה של העצרת הכללית של האומות המאוחדות השוללת את ההכרה האמריקאית בירושלים כבירת ישראל.
אונס תמר
ג'וזפה מוריאלי
ג'וזפה מוריאלי (באיטלקית: Giusseppe Moreali; 1980-1895) היה רופא וחסיד אומות העולם מהעיירה נוננטולה , שליד מודנה במחוז אמיליה-רומאניה באיטליה. הוא הציל 120 יהודים בתקופת מלחמת העולם השנייה באיטליה, רובם ילדים. שותפו העיקרי להצלה היה אריגו בקרי (Arrigo Beccari). בשנת 1964 הכיר יד ושם במוריאלי ובבקרי כחסידי אומות העולם. על שמו של מוריאלי ניטע עץ בשדרות חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
לפני המלחמה.
ג'וזפה מוריאלי נולד ב-1895 בעיר סאסואולו שליד מודנה, לרפאל מוריאלי (Raffaele Moreali) ולאגריפינה באשיירי (Agrippina Baschieri). משפחתו הייתה במעמד הבינוני, הוא למד בבית הספר במודנה ונחשב לסטודנט צעיר ומבריק. לאחר שסיים את לימודי התיכון, החל ללמוד רפואה. בשנה הראשונה ללימודיו התחוללה מלחמת העולם הראשונה, במהלכה הוא סייע בבית חולים בקרבת שדה הקרב. הזוועות שראה השפיעו עליו עמוקות, וכתוצאה מהם, הוא סבל מסיוטים רבים בשנה האחרונה לחייו. ההתנסות בבית החולים במהלך המלחמה תרמה לגיבוש אופיו והתבגרותו, וביססה את עמדתו האנטי-פאשיסטית. עד מהרה, הפך מוריאלי לדמות בולטת בתנועה האנטי-פשיסטית באמליה , עיר בצפון איטליה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1925, התמודד מוריאלי לתפקיד הרופא הראשי של נוננטולה. אולם, השלטון הפשיסטי באיטליה ומתנגדיו החריפים של מוריאלי לא קיבלו את התמודדותו בשל עמדותיו הפוליטיות וניסו להוציא אותו מרשימת המתמודדים, בטענה שאינו עונה על הקריטריונים. כפי שתיאר יוסף איתאי בספרו: "הוא, מוריאלי, לעולם לא יענוד את סמל המפלגה [הפאשיסטית]. משום כך נפסל הוא כרופא עירוני. מי שאינו חבר המפלגה [הפאשיסטית] ואין לו אמצעים משלו, דינו רעב". עובדה זו עיכבה את התקדמותו המקצועית של מוריאלי למרות היותו רופא ידוע, ובכל זאת הוא נשאר להתגורר בנוננטולה.
פעולותיו במלחמת העולם השנייה.
ביולי 1942 הגיעה לנוננטולה קבוצה של 50 ילדים יהודים, לאחר ששהו באזור הכיבוש האיטלקי בצפון יוגוסלביה והופרדו מהוריהם. כשגברה ביוגוסלביה פעילות הפרטיזנים, פנו השלטונות האיטלקיים ליושקו אינדיג (לימים יוסף איתאי), מדריך קבוצת הילדים. הם הציעו לו לעזוב את יוגוסלביה ולעבור למקום מבטחים באיטליה. הילדים והמדריך מצאו מקלט בנוננטולה, בבית כפרי גדול, המכונה וילה אמה, שהושכר על ידי דלאסם (Delasem) - ארגון עזרה של יהדות איטליה, הידוע גם בתור D.A.E.E: סוכנות הסעד היהודית. דלאסם הוקם ב-1 בדצמבר 1939 כאגודה שהוסמכה על ידי הממשלה הפאשיסטית, ביוזמתם של דנטה אלמאנסי, עורך הדין היהודי מגנואה לליו ויטוריו ואלברה, יו"ר האגודה ויו"ר איגוד הקהילות היהודיות באיטליה. מטרתו הרשמית של הארגון הייתה לסייע לפליטים ולזרים אחרים שנכלאו באיטליה ולהקל עליהם.
לקבוצת הילדים צורפו עוד 50 ילדי פליטים. מוריאלי פגש בקבוצת הנוער בנוננטולה, העמיד את עצמו לרשותם ודאג לבריאותם. יוסף איתאי מתאר בספרו את מוריאלי כ"אדם נמוך קומה עם ראש מקריח, בעל מבט שקט וחודר שלא נעלם ממנו דבר". במשך 14 חודשי שהותה של הקבוצה בוילה אמה, פעל מוריאלי, יחד עם אריגו בקארי, למען הילדים והנערים, עודד אותם וניחם אותם. כשכבשו הנאצים את צפון איטליה עקב נפילת משטרו של מוסוליני ב-8 בספטמבר 1943, הבינו מוריאלי, בקארי ומדריכי קבוצת הילדים כי המקום אינו בטוח עוד עבור הילדים ולכן הגיעה שעת הכושר להבריחם מצפון איטליה. מוריאלי וחבריו היו צריכים לפעול מהר על מנת שהילדים לא יפלו לידי הנאצים, והם קיוו שהילדים יגיעו במהרה לארץ ישראל. תוך 24 שעות הצליחו מוריאלי וחבריו לפזר את כל הצעירים ומלוויהם מוילה אמה לבתי תושבים בסביבה, ברדיוס של כעשרה קילומטרים, הודות לרצונן הטוב ולעזרתן המעשית של הכמורה, האוכלוסייה המקומית והמחתרת שהתארגנה באותם ימים. כ-30 מן הילדים הקטנים נלקחו לבית ספר לכמרים יחד עם כמה נערות. כך, בפעם הראשונה נכנסו נשים בשערי המוסד הדתי. בפעולה זו היו מעורבים בקארי, אשר יחד עם פלאטי (Pellati) ומורה נוסף, אניו טרדיני (Tardini), הצליחו להפיג את חשדותיהם של הנאצים כשהצהירו שאין במוסד הכנסייתי נערים מן החוץ. שאר הילדים נלקחו לבתי משפחות בנוננטולה. מספר ילדים מבוגרים יותר חיפשו מקלט בחוץ. שלושה מהם התחבאו במגדל הפעמונים של הכנסייה המקומית, ומשפחות במקום דאגו לספק להם מזון בתורנות. כאשר הגבירו הנאצים את חיפושיהם אחר יהודים באזור, הוכנה התוכנית להברחת כל 120 הצעירים אל מחוץ לאזור הכיבוש הגרמני.
התוכנית הראשונית להברחת הילדים היהודים מהנאצים.
תחילה חשבו להבריח את הצעירים דרומה, אל מעבר לקווי החזית, לשטח שנכבש על ידי בעלות הברית. אולם, התברר שרעיון זה אינו מעשי ולכן נזנח.
התוכנית השנייה להברחת הילדים מהנאצים.