אחרי הנישואים הראשונים, בדרך כלל גברים נושאים אישה שנייה כשהם מגיעים לגיל העמידה. זה מתאפשר מאחר שיש פער גילאים בין הגברים לנשים בעת הנישואים הראשונים, אשר יוצר עודף של נשים בשוק הנישואים. התרבות המקומית תומכת באופן גלוי בחלוקה מחדש של הנשים הללו והיא רואה בפוליגמיה כמשהו חיובי. ככל שמספרן של נשות ראש המתחם רב יותר, כך מעמדו נחשב ליוקרתי ומשגשג יותר.
גירושין.
בהקשר לסוגיית הגירושים נראה שיש סתירה. מחד, חברת ההאוסה מתבססת על הפונקציונליות הכלכלית חברתית של היחידה המשפחתית ורואה במוסד הנישואים כאמצעי להתרבות ולהנצחת המבנה המשפחתי, מאידך קיים שיעור גבוה של גירושים בקב אנשי האוסה ולא ניתן להתייחס לתופעה זו כתופעה משנית.
צורת התיישבות.
הסחר החוצה-סהרה בשילוב עם הדת החדשה של האסלאם, השפיעו רבות על המערך היישובי ועל שיטות הבנייה המקומיות על אדמותיהם של אנשי האוסה. ההתיישבות הכפרית התפתחה באופן היררכי במסגרת ההתיישבות המכונה המחנה (Gida) שהיא המשפחה המורחבת המחולקת ליחידות משפחתיות. כל מחנה נמצא ליד מחנה נוסף הבנוי באופן דומה למשנהו. היישובים הכפריים האלה נמצאים בתוך עיר המוקפת חומה המכונה גארי. מבחינה היסטורית צורת ההתיישבות של העיר רוננדה (יישוב העבדים) השפיעה על מערך ההתיישבות של כפר הזאריה. היישובים העירוניים (המכונים גארי) ייסדו למעשה את ממלכת האוסה.
הארכיטקטורה המסורתית של בתי האוסה התבססה על חומרים טבעים בלבד ולא על חומרים מעובדים. אנשי האוסה העדיפו להשתמש בחומרים כמו צמחייה ואדמה שהיו זמינים להם בסביבתם. עם זאת, האדמה באזורים בהם התיישבו לא הייתה מספיק פורייה, לכן הוסיפו חומרים מקשרים, גללים של פרות ותרמילי חרובים כדי לשפר את הגמישות והעיסתיות של הבוץ.
חקלאות.
שבט האוסה נחשב גם לשבט חקלאי. כל האוכלוסייה הבוגרת עוסקת בחקלאות, במיוחד בגידול דגנים אשר מהווה עבורם מצרך עיקרי. באזורי התיישבותם של אנשי האוסה, צפיפות האוכלוסייה נמוכה יחסית (22.6 נפש לקמ"ר) ובזכות כך לכל אחד יש גישה לחלקת אדמה טובה. בהתאם למסורת של הקהילה, חוץ מחלקת האדמה שכל חבר קהילה מקבל, כל אחד מהם יכול לקבל אישור מראש המחנה המקומי שלו להשתמש בקרקע נוספת ממאגר הקרקעות המשותפות לכל ושעדיין לא חולקו. חבר הקהילה משתמש בקרקעות האלה בראש ובראשונה בשביל לעבד אותן לעצמו ולא למכור אותה בשוק. החברה האוסית לא רואה בעין יפה כאשר אחד מחבריה מוכר את עמלו משום שהפעילות החקלאית שלו משמשת גם את כל חברי היחידה המשפחתית המקומית.
בתוך קהילת הכפר יש שיתוף פעולה בין כל חבריה בעבודות החקלאיות הכוללות בין היתר הכנת קרקע, ניכוש עשבים וקציר. המערכת המסורתית של שיתוף פעולה הזה נקראת גאייה (Gayya) והיא מהווה כ 21% מכוח העבודה המשמש את היחידות המשפחתיות. רק שליש מהיחידות הללו משתמשות לעיתים בכוח עבודה שכיר שבסך הכל מהווה רק 15% מכלל כוח העבודה. לאור המחסור במכונות, רוב הפעולות החקלאיות נעשות באופן ידני והקצב של מחזור חקלאי שלם תלוי ביכולות העבודה וההספק של האוכלוסייה הבוגרת ושל בעלי החיים העובדים במשק.
להבדיל מתוצרי החקלאות שלא ניתנים למכירה, אנשי האוסה מוכרים את בעלי החיים שהם מגדלים ולא צורכים אותם. לחקלאות יש חשיבות עליונה לניהול התקין של היחידות המשפחתיות בשבט ולתקציב שלהן ואילו שאר המקצועות והעיסוקים, למרות פעילותם הענפה, הם בעלי חשיבות משנית בעיני אנשי השבט.
סנופו דיאולה
הסנופו דיאולה או הדיאולה לבד, הוא שבט המתגורר בדרום סנגל ובמדינות הסמוכות.
גל&quot;ץ
קיבוץ אל-רום
אליעזר קשאני
אליעזר קשאני (18 במרץ 1923 - 16 באפריל 1947), מעולי הגרדום, היה לוחם מחתרת האצ"ל שנתפס על ידי הבריטים, נידון למוות והוצא להורג בתלייה.
ילדותו ונערותו.
קשאני נולד ב-א' בניסן תרפ"ג, 18 במרץ 1923 בפתח תקווה למלכה ובן-ציון. הוא היה בן למשפחה מרובת ילדים, חמישה בנים ושלוש בנות, אשר מוצאה מפרס. אביו היה סייד ועבד קשה לפרנסת ביתו. בשל המצוקה הכלכלית במשפחה עזב אליעזר בגיל מוקדם את לימודיו ועבד כלוטש יהלומים.
בצעירותו היה חבר בתנועת "המכבי הצעיר". רבים מחבריו החזיקו בשאיפות לאומיות, אך הוא עצמו לא ביטא דעות בנושא וסירב להצטרף לשורות המחתרת משום שלא הרגיש כי הוא מכיר מספיק את רעיונותיה. אותם זמנים היו ימי הסזון, בהם בהנחיית בן-גוריון ננקטו פעולות נגד אנשי אצ"ל. גם בסניף "מכבי" בפתח תקווה הכריזו ראשי הסניף כי חברי אצ"ל צריכים לצאת מתוכו. אליעזר קם נגדם ואמר כי זהו מעשה מלשינות. בעקבות המעשה נחשד כחבר במחתרת וסולק עם אחרים מהסניף. מעשה ההדחה השפיע על קשאני מאוד. בקיץ 1944 נחשד על ידי הבריטים בהשתייכות לאצ"ל, נאסר, והובא למחנה המעצר בלטרון. משם הוגלה לאריתריאה שבאפריקה עם עצורי המחתרות. בהיותו באפריקה התעקש קשאני להצטרף למחתרת, על אף שסירבו לקבלו בתחילה בשל היותו במעצר. באריתריאה עסק בספורט וניסה להשלים את החסך בלימודיו שהטריד אותו, למד עברית על בוריה ואנגלית וקרא ספרים. הוא אף כתב אל אחיו וביקש כי ישלח לו מילונים מארץ ישראל.
פעילותו במחתרת.
בפברואר 1945 שוחרר עם עוד שבעה-עשר אחרים מן המעצר. לאחר השחרור חזר לארץ ישראל וחיפש את דרכו אל שורות האצ"ל, אך בתחילה ללא הצלחה. בזמן הקמת "תנועת המרי העברי" החל הצבא הבריטי לערוך חיפושים אחר נשק ביישוב, ויחד עם אנשי "ההגנה" הגיע אליעזר לעזרת שפיים ורשפון. הוא נאסר על פעולה זו ונשלח בשנית ללטרון. לאחר שבוע בלבד התמזל מזלו ושוחרר. לאחר שחרורו הצליח להיכנס לשורות האצ"ל. במחתרת עסק בענייני מודיעין, נשק ופעולות צבאיות. הוא אף התחיל הכשרת קורס מפקדים, אך לא הספיק לסיימו לפני מותו.
ב-29 בדצמבר 1946 יצא קשאני עם ארבעה לוחמי אצ"ל נוספים, מרדכי אלקחי, יחיאל דרזנר, חיים גולובסקי (גלעד), ואברהם מזרחי, לפעולה כחלק מ"ליל ההלקאות", שבה היו אמורים להלקות קצינים בריטיים כנקמה על הלקאתו והשפלתו של לוחם אצ"ל. ליד צומת הטייסים, סמוך לכפר וילהלמה, נתקלה מכוניתם של החמישה במחסום משטרתי, ממנו נפתחה עליהם אש. הנהג, אברהם מזרחי, מת מפצעיו. אליעזר ושלושת הלוחמים הנותרים נתפסו והועברו למחנה צבאי סמוך, שם עברו מסכת התעללות. במשך 20 שעות רצופות הוכו מכות קשות. לאחר חמישה ימים שבהם הושפלו והולקו, הועברו הלוחמים אל בית הסוהר בירושלים.
המשפט.
ב-10 בפברואר 1947 נערך משפטם הצבאי של הארבעה. אלקחי, קשאני, דרזנר וגולובסקי לבשו מכנסי וגרבי חאקי, נעליים שחורות ומעיל אפור, לראשיהם חבשו כיפות כחולות-לבנות. הארבעה כפרו בסמכות בית המשפט לשפוט אותם, לא השיבו לשאלות או הגיבו להאשמות ולמעשה לא לקחו חלק במהלכו. בשלב ההגנה קשאני נשא דברים כנגד השלטון הבריטי: "קם בארץ זו דור עברי חדש, שלא יסבול השפלה, שלא ישלים עם שעבוד, שיילחם על כבודו בכל מחיר". בשעה 19:00, לאחר דיון קצר ביניהם הודיעו השופטים כי הארבעה נמצאו אשמים בגין נשיאת נשק. עונשם של אלקחי, קשאני ודרזנר הוא עונש מוות שיבוצע בתלייה, ואילו גולובסקי שהיה בן 17, נידון למאסר עולם בשל גילו הצעיר.
מיד לאחר השמעת פסק הדין קמו הארבעה ושרו בקול את "התקווה". הנידונים הובלו מתא הנאשמים החוצה ולא הורשו להיפרד מבני משפחותיהם. קשאני נלקח מזרועות אמו, וקרא אל העיתונאים: "ראו וספרו זאת לעולם!". הוא הועבר עם חבריו, דרזנר ואלקחי, אל בית הסוהר המרכזי בירושלים שבו הצטרפו אל לוחם האצ"ל דב גרונר (אשר נידון כמותם למוות). המפקד הצבאי העליון לארץ ישראל, גנרל אוולין יו בארקר, נקט צעד שהפתיע וזעזע את היישוב העברי. הגנרל היה אמור לעזוב את תפקידו יומיים לאחר מכן, ולכן ביקש כי ימהרו להעביר אליו את תיק המשפט עוד למחרת קיומו על מנת שיחתום עליו ויאשרו, בניגוד לנהוג כי לפחות מספר ימים חולפים בטרם עובר התיק ממחלקת היועץ המשפטי הצבאי אל המפקד. בכך מנע אפשרות כי מחליפו בתפקיד יגלה רחמים כלפי הנידונים.
ביישוב שררה תקווה להצלת השלושה אשר לא הואשמו בשפיכות דמים כי אם בהחזקת נשק. בכלא ירושלים חלה קשאני, אך סירב לבקש טיפול רפואי כל עוד הוא כבול בתאו. גם להפצרות משפחתו לבקש חנינה לא נענה. פרקליטו, ד"ר להרפרוינד שטיפל גם בהחזרתו מאריתריאה, הפציר בו כי יחתום על בקשת חנינה. אליעזר ענה לו כי אינו מכיר בשלטון האנגלי ולכן לא יעביר את חתימתו אליהם. בנוגע לאמו ואביו ענה כי יש לחשוב פחות על עצמנו ויותר על האומה והמולדת. כשיצא הפרקליט אמר לו אחד הקצינים האנגלים שנכח במקום: "הנער לא יחתום לעולם. הם החליטו לחיות כבני חורין או למות, וגם הצעיר הזה ימות. אל תצפה לתשובתו". בקשות לחנינת השלושה הועברו אל הנציב העליון מטעם מוסדות ואישים, ועיריית פתח תקווה ארגנה עצומה להצלת בניה. אליעזר, מרדכי, יחיאל ודב פנו אל העיתונות ובקשו להפסיק את גינויי ההוצאה להורג המתוכננת ואת בקשות החנינה, אותם ראו כ"מורשת הגלות", המשפילים את כבוד העם.
ההוצאה להורג.