המשחקים היו מלאים בדרמה והאשמות אבסורדיות מ-2 הצדדים. באחד המשחקים הראשונים, האשים קורצ'נוי את האדם שהביא לקרפוב יוגורט בביצוע סימן כלשהו, שייתכן שעזר לקרפוב לבצע מהלך. מנגד, קרפוב האשים את קורצ'נוי בקבלת מסרים סודיים דרך רמקולים בכיסא שישב בו. הכיסא אף הובל לבית החולים הקרוב ובוצעה בו בדיקת רנטגן, בה הוכח שהטענה שגויה. ישנה טענה לפיה בחובצה שהובאה לקרפוב היו סמים ממריצים.
במשחק הבא, המשחק ה-11 באליפות העולם, ביצע קורצ'נוי הפעלה מהירה במיוחד של כליו וניצח את המשחק.
במשחק זה, קרפוב טעה במהלך ה-25. ב-3, ולאחר מכן צ:ב-3, איפשרו לקורצ'נוי להתקיף את הפרש של קרפוב על ידי מהג1, ולאחר מכן לזכות בטיב. המשחק נמשך וקורצ'נוי הפיק את המיטב ממצבו, ואילץ את קרפוב להיכנע במסע ה-50.
האליפות נמשכה 3 חודשים, עד שלבסוף הפסיד קורצ'נוי במשחק ה-32. לפני המשחק התוצאה הייתה 5-5, ובכך קרפוב השיג את ניצחונו השישי. לאחר האליפות קרפוב חזר כגיבור לאומי לארצו, אך המשפחה של קורצ'נוי עדיין אולצה להישאר בברית המועצות.
אליפות העולם 1981
קורצ'נוי קיבל הזדמנות לשחק בתחרות המועמדים לקראת אליפות העולם ב-1981 בגלל הפסדו לקרפוב בגמר אליפות העולם הקודמת. הוא ניצח 2 מיריביו הוותיקים, פטרוסיאן ופולוגייבסקי, ולאחר מכן ניצח את רב האמן הגרמני רוברט היבנר בגמר תחרות המועמדים. דבר זה נתן לקורצ'נוי את הכרטיס לאליפות העולם ב-1981, נגד יריבו באליפות הקודמת, אנטולי קרפוב.
אליפות זו התקיימה במראנו, איטליה, והייתה מתוחה כמו האליפות הקודמת, בעיקר על רקע החזקת משפחתו של קורצ'נוי בברית המועצות. בשנת 1980, גויס בנו של ויקטור, איגור קורצ'נוי, לצבא האדום בכפייה. כאשר סירב לשרת נשלח למחנה עבודה לשנתיים, והשתחרר ב-1982.
אליפות זו הייתה מהירה ומכריעה הרבה יותר מקודמתה. קרפוב ניצח עם תוצאה של 6-2 לאחר 18 משחקים בלבד, בניגוד לאליפות הקודמת שכללה 32 משחקים. אירוע זה נודע בכינוי "הטבח במראנו".
לאחר אליפויות העולם.
הופעות בתחרויות מועמדים
לאחר ההפסד השני לקרפוב באליפות העולם ב-1981, המשיך קורצ'נוי להופיע על במת השחמט ברמות הגבוהות ביותר, אך לא הצליח לאיים על מעמדו של אלוף העולם. בחצי הגמר של תחרות המועמדים ב-1983 התמודד נגד קספרוב, הפסיד לו עם תוצאה של 4-7 ולא קיבל את ההזדמנות לשחק באליפות העולם ב-1984.
בתחרות המועמדים של 1986 לא הצליח להגיע לשלבים הסופיים של התחרות. בתחרות המועמדים 1989 הפסיד ברבע הגמר לרב האמן האיסלנדי יוהאן היארטרסון עם תוצאה של 3.5-4.5. בתחרות המועמדים של שנת 1991 הגיע לחצי הגמר של התחרות, בה הפסיד לרב אמן יאן טימן עם תוצאה של 2.5-4.5.
קורצ'נוי לא הצליח להעפיל לתחרויות המועמדים הבאות, ובכך נגמר המסע שלו לניסיון לקבלת תואר אלוף העולם בשחמט, שנמשך מ-1962 עד 1991.
סופר
החל מ-2001, החל קורצ'נוי לפרסם ביוגרפיות וספרי שחמט, ביניהם ספר על סיומי צריחים וניתוח של פוליטיקה בברית המועצות והקשר שלה לשחמט.
אליפות העולם לותיקים 2006
ב-2006, ניצח ויקטור את אליפות העולם לותיקים ונהיה השחקן המבוגר ביותר שנכנס לטופ 100 העולמי בשחמט (בגיל 75).
סגנון משחק.
ויקטור קורצ'נוי תואר רבות כ"ויקטור האיום", בשל סגנון משחקו הפרובוקטיבי. קורצ'נוי אהב להתגונן, בניגוד לשחקנים רבים המעדיפים להתקיף. הוא נהג להסתגר ולתת ליריבו לטעות ולהקריב, ולאחר מכן לנצל את הטעויות ולתקוף בעצמו. חשיבתו העמוקה, יכולות ההתגוננות והתקיפה שלו וההתמחות שלו בסיומים הפכה אותו ליריב קשה לכל רב אמן. קורצ'נוי נודע גם בעקשנותו ובכך ששיחק עד סוף ימיו למעשה, ושמר על רמות גבוהות למרות גילו.
חיים אישיים.
אביו של קורצ'נוי נהרג במלחמת העולם השנייה כאשר קורצ'נוי היה בן 6. קורצ'נוי עצמו שרד, וקיבל תואר בהיסטוריה באוניברסיטת לנינגרד לאחר המלחמה. הוא נישא לאישה בשם בלה בשנת 1960, וזמן קצר לאחר מכן נולד בנם, איגור. דווח כי יחסיו עם בלה לא היו טובים במיוחד, וב-1982 התגרש ממנה. לאחר מכן, נישא שנית לפטרה ליובריק, שהייתה מנהלת המשלחת שלו באליפות העולם ב-1978.
בשנת 2012, דווח כי קורצ'נוי עבר שבץ מוחי, וכי ככל הנראה לא יחזור לשחק. לעומת זאת, חזר קורצ'נוי לשחק והתמודד מספר פעמים במשחקי ראווה נגד רבי אמנים אחרים. ויקטור נפטר ב-6 ביוני 2016, בווהלן שבשווייץ.
כנסיית סן-סוורן
כנסיית סן סוורן (בצרפתית: Eglise Saint-Séverin) היא כנסייה רומית-קתולית ברובע הלטיני בפריז, צרפת. הכנסייה בנויה בסגנון גותי וממוקמת ברחוב התיירותי שדרות סן סוורן. היא אחת הכנסיות העתיקות ביותר שעדיין עומדת על תילה בגדה השמאלית ופעילה עד היום.
הכנסייה מוקדשת לסוורן, נזיר מתבודד שהתפלל בחדר תפילה בסיסי שהיה במקום. אחרי מותו של סוורן, הוקמה בזיליקה באתר בו התפלל. הבזיליקה נהרסה בידי הויקינגים ובניית הכנסייה הנוכחית החלה במאה ה-11, למרות שמאפייניה העיקריים הם מהמאה ה-15 בסגנון גותי מאוחר.
מאפייניה החיצוניים כוללים תמיכות דואות ועליהן גרגוילים מגולפים היטב באבן. פעמון הכנסייה הוא העתיק ביותר בפריז, ונוצק ב-1412. צלצולי הפעמון תועדו בשיר שבח על פריז מאת אלן סיג'ר.
מאפייניה הפנימיים כוללים חלונות ויטראז' עתיקים וכן סט של 7 חלונות חדשים מאת ז'אן רנה באזן (Jean René Bazaine), בהשראת 7 הסקרמנטים של הכנסייה הקתולית. החלונות שלו נמצאים באמבולטוריום. בניית בית המקהלה משיש התאפשרה בזכות תרומות מאן, דוכסית מונפנסייה, בת-דודתו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. העוגב חתום על ידי ז'אן פראן (Jean Ferrand).
עד 1970 כנסיית סן-סוורן הייתה מושב של הארכידיאקון של הדיוקסיה של פריז. בסוף המאה ה-19 הסופר ז'וריס-קרל הויסמנס ביקר בכנסייה בתדירות גבוהה ותרם לפופולריות שלה. במיסת מיכאל ב-1956 התקיימה בכנסייה הפגנה של מגויסי חובה נוצריים שהתנגדו למלחמה באלג'יריה. עד ועידת הוותיקן השנייה כנסיית סן-סרוון הייתה ידועה בתפילות הייחודיות שלה, שנבעו מהתנועה הליתורגיקאלית.
שלום קובושווילי
שלום קוֹבּוֹשווילי (בגאורגית: შალომ კობოშვილი; 1876-1941) היה צייר גאורגי יהודי שהתמחה בציור וברישום של חיי היהודים בגאורגיה.
חייו.
קובושווילי נולד באחלציחה למשפחה יהודית ענייה. בתחילה ייעדו אותו הוריו ללימודים כרב ונתנו לו הכשרה דתית. העניין שלו באמנות נתגלה על ידי משפחתו והוא נשלח להיות שוליה של צייר. משפחתו שהייתה ענייה לא יכלה לשלוח אותו ללימודים כצייר והוא למד לצייר באופן עצמאי. בגלל עוניו הוא עסק במשך רוב חייו במסחר ובמלאכה. כאשר נוסד המוזיאון ההיסטורי-אתנוגרפי ליהודי גאורגיה, הוא החל לעבוד בו כשומר כאשר היה בגיל 60.
הציורים במוזיאון עוררו בו את הרצון לצייר והוא החל להגשים את שאיפתו לצייר. הוא היה צייר מוכשר בסגנון האמנות הנאיבית. את כל ציוריו הוא הקדיש לנושאים יהודיים. חלק מציוריו צוירו בשמן חלק בצבעי מים על נייר. ציוריו כאמור יוחדו לנושאים יהודיים כמו חתונה יהודית, חגים יהודיים וסצינות מחיי יהודי גאורגיה בכפרים והקולחוזים יהודיים. מבין ציוריו נכללים: ברכת הילדים על ידי השליח, הגעלת כלים, מקווה, הרובע היהודי, כלה יהודייה, שליח סוחר בתשמישי-קדושה, התרת נדרים, חג שמחת-תורה, אשתו של יהודי עשיר הולכת לבית-מרחץ, וזאת כפרתך ועוד.
בתחילת שנות ה-50 נסגר המוזיאון ההיסטורי-אתנוגרפי ליהודי גאורגיה על ידי השלטונות הסובייטים, חלק ממוצגי המוזיאון הושמדו וחלק הועבר לאקדמיה למדעים ופוזר בין המוזיאונים בגאורגיה. על פי רשימות שנערכו על ידי אליהו פאפיסימדוב, מנהל המוזיאון בעת סגירתו, נמצאים ציוריו של קובושווילי במוזיאון סימון ג'נשיה. בשנת 2006 הוצגה בטביליסי תערוכה רטרוספקטיבית של עבודותיו של קובושווילי.
בוריס סניור
בוריס סניור (באנגלית: Boris Senior, כונה גם בוריס אלדור; 1924 - 10 באפריל 2004) היה טייס יהודי ממוצא דרום-אפריקני, מאנשי מח"ל, ממייסדי חיל האוויר הישראלי.
קורות חייו.
טייס במלחמת העולם השנייה.
סניור נולד ביוהנסבורג שבדרום אפריקה לוולף סניור, יהודי יוצא ליטא ולאנני רובינסון. התחנך בדרום אפריקה בבית ציוני ולאחר סיום לימודיו התיכוניים, הוכשר כטייס בקורס טיס ברודזיה (כיום זימבבואה) והתגייס לחיל האוויר הדרום-אפריקני. במלחמת העולם השנייה, הצטרף בוריס לחיל האוויר המלכותי הבריטי, הוצב בבסיס פאיד שבמצרים ועבר שם הכשרה בהטסת מטוס הקרב ספיטפייר. לאחר מכן הוצב בפברואר 1945 בטייסת הקרב המדברית 250 "סודאן" בסרוויה. משם יצא בחודשיים הבאים במטוסי קיטיהוק למשימות תקיפה באיטליה.
מטוסו של סניור הופל ב-7 במרץ 1945, בעת שהפציץ אוניות גרמניות במפרץ ונציה. הוא נאלץ לצנוח למימיו הקפואים של הים האדריאטי ונמשה אחרי שעות מספר על ידי צוות מטוס קטלינה אמריקאי במבצע נועז. כשחזר סניור לבסיסו התברר לו כי המפציץ שהטיס אחיו, ליאון, הופל אף הוא ולא נמצא. ליאון הוכרז נעדר ומעולם לא נודעו עקבותיו. לאחר האסון שב סניור לבית המשפחה בדרום-אפריקה.
באצ"ל ובמח"ל.
לאחר סיום המלחמה הגיע סניור לביקור בארץ ישראל ובמהלכו הצטרף לשורות האצ"ל. לאחר מכן יצא לאנגליה ללימודי כלכלה באוניברסיטת לונדון. בעת לימודיו באוניברסיטה באנגליה פגש בעזר ויצמן, שלמד באנגליה באותה עת בקולג' לתעופה בלונדון. סניור שכנע את ויצמן להצטרף לאצ"ל בצרפת.
בעת שהותו בלונדון התוודע סניור למוראות השואה והחליט לחזור לארץ ישראל כדי להילחם לצד אנשי היישוב היהודי למען הקמת מדינה יהודית. סניור לא הגיע לכלל פעולה ממשית באצ"ל, אולם המשטרה הבריטית עקבה אחריו.