בעיר פועל בית ספר יסודי יהודי פרטי "בית ספר שלום" שאינו מזוהה עם זרם כזה או אחר של היהדות ומשרת את כל הקהילה היהודית.
ערים תאומות.
נכון לשנת 2015 לסקרמנטו יש 13 ערים תאומות:
דוד זהבי
דוד זהבי (גולדיס) (14 ביוני 1910 – 26 באוקטובר 1977) היה מלחין ישראלי, ממייסדי קיבוץ נען.
חתן פרס אלקוני לזמר העברי (1961).
קורות חיים.
הורי אביו של דוד זהבי עלו לארץ ישראל מרומניה ב-1877 כחלק מהעלייה הראשונה, הגיעו לטבריה ומאוחר יותר עברו להתגורר בראש פינה, שם נולד אברהם גולדיס, אביו של דוד. ב-1895 נישא אברהם לרחל, עולה בת 19 מרומניה, ועבד לפרנסת המשפחה במפעל המשי שיזם הברון רוטשילד בראש פינה. משנקלע המפעל לקשיים פוטר אברהם מעבודתו ובני הזוג עברו בסביבות שנת 1900 ליפו, שם נולד ב-1910 דוד, הילד השלישי במשפחה. לימים כתב כי "הצלילים הראשונים שספגתי בילדותי היו מזיגה של צלילי הזמירות של שבת ויום טוב מפי אבא מחד – וצלילי המזרח שבקעו מבתי הקפה הערביים שבקרבת ביתנו מאידך." אביו קיווה כי יהיה חזן. זהבי למד בגן העברי שהיה ביפו והמשיך את לימודיו בבית־הספר תחכמוני בשכונת נווה צדק. בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוגלה עם משפחתו על ידי השלטונות העות'מאניים לזכרון יעקב. לאחר כניסת הבריטים שבה המשפחה לתל אביב.
זהבי לא למד מוזיקה בצורה מסודרת בשל חוסר אמצעים. אחותו הגדולה, לאה גולדיס, דחפה אותו לקבל חינוך מוזיקלי בנגינה בכינור, אך כעבור זמן קצר עבר לפסנתר, ש"קסם לי יותר בעושר צליליו". הוא החל ללמוד אצל הפסנתרנית מרים לוית, ולאחר מכן למד אצל הדסה ביריביס. בגיל מבוגר יותר למד אצל מרים בוסקוביץ.
בצעירותו עבד בעבודות מזדמנות כמו דפוס, בניין ורַצפוּת.
עם בגרותו הצטרף למייסדי קיבוץ נען, מהנוער העובד, והיה חבר הקיבוץ כחמישים שנה, עד יום מותו. הוא עברת את שם משפחתו מגולדיס לזהבי. מלבד עבודתו בקיבוץ כחשמלאי, ארגן מקהלה ואירועי מוזיקה שבמסגרתם החל גם להלחין. לפסנתר ששימש אותו בימיה הראשונים של נען, דאג דוד כהן על ידי גיוס כספים למטרה זו. אט אט החל לפרסם את לחניו בכל הארץ והפך להיות אחד המלחינים המקובלים בזמנו.
בינואר 1948 נשלח על ידי הקיבוץ המאוחד ביחד עם אשתו רבקה, להדריך במחנות נוער יהודי באיטליה וגרמניה. בספטמבר 1948 חזר לנען.
בשנת 1961 זכה בפרס יוסף אלקוני לזמר העברי (המוענק במסגרת פרס אנגל) על מנגינות למקהלה ולשירי ילדים ושירי עם.
בשנותיו האחרונות סבל מסרטן הוושט. חברי נען הצליחו להפיק תקליט משיריו שהצליח מאוד ולהציג אותו לפניו זמן קצר לפני מותו.
דוד זהבי נפטר ב-1977, בגיל 67, ונקבר בקיבוצו. ארכיונו שמור בספרייה הלאומית. משנת 2015 מתקיים בקיבוץ נען סיור מזמר שזכה להצלחה גדולה בעקבות יצירות דוד זהבי בהדרכת המוזיקאית דפנה זהבי, כלתו של המלחין והסופר עופר רגב.
על שמו רחובות ביפו ובכפר סבא.
משפחתו.
זהבי היה נשוי שלוש פעמים:
בנה של אחותו, לאה גולדיס-לויטס, הוא הביולוג האבולוציוני פרופ' אביתר נבו.
יצירתו.
שירו הראשון, שאותו הלחין בעודו נער בן 15, היה "אורחה במדבר" למילותיו של יעקב פיכמן, שיר הפותח במילים "ימין ושמאל, רק חול וחול...".
עם לחניו הנודעים, שירה של חנה סנש, "הליכה לקיסריה" (המוכר כ"אלי, אלי"), "ניגונים" למילותיה של פניה ברגשטיין, "הן אפשר" ו"יצאנו אט" למילותיו של חיים חפר, ״אני נושא עמי״ (את צער השתיקה), ״מלאו אסמינו בר״, ״ישושום מדבר וציה״, את המנון הפלמ"ח ("מסביב יהום הסער, אך ראשנו לא ישח. לפקודה תמיד אנחנו, תמיד אנו, אנו הפלמ"ח...") שכתב זרובבל גלעד. שיר ידוע אחר שלו הוא "החליל", שאותו הלחין למילותיה של לאה גולדברג, שאותן מצא בשער של השבועון "דבר לילדים". סיפור מיוחד הוא הלחנת השיר "בעדן ילדים" מאת שלמה זרחי (זיאמה). זהו שירו הראשון של זרחי; הוא כתב אותו ב-1915, בגיל 10, בעת שהיה תלמיד ב"חדר מתוקן", ופרסם אותו כעבור שנתיים בעיתון העברי לבני הנעורים "שתילים" שבעריכת משה בן-אליעזר, שהופיע במוסקבה בהוצאת אמנות (גיליון ח–ט, 1917). זהבי מצא את המלים על פתק זרוק בשדרות רוטשילד והלחין את השיר מבלי לדעת מי חיברוֹ.
(השיר בוצע בשנות ה-60 על ידי מקהלת "שירו שיר" שבהדרכת מאיר הרניק.), (בשנת 1966 עיבד את השיר גיל אלדמע.).
רשת קימברידג'
תיקן
כינה
משפטי האיזומורפיזם (בתורת החבורות)
סיפורים לשעת לילה מאוחרת
סיפורים לשעת לילה מאוחרת היא סדרת מתח, אימה ומסתורין שהופקה על ידי מיקי בהגן בין השנים 1987–1991 ושודרה בערוץ הראשון.
היסטוריה.
הסדרה בנויה על פרקים בני כ-30 דקות, שרובם פותח בסיטואציה שגרתית ובנאלית, שעד מהרה מתפתחת למערבולת המטלטלת את הגיבור עד הסוף המפתיע. בהגן כתב, הפיק וביים את כל 13 פרקי הסדרה. הסדרה זכתה להצלחה רבה בישראל, ולהערכה על חלוציותה ומקוריותה. גרסה אנגלית הופקה לסדרה, נמכרה ושודרה בגרמניה וברוסיה.
העונה ראשונה של הסדרה צולמה כולה בידי הצלם גדי דנציג. לאחר מותו של דנציג בתאונת מסוק, בעת צילומי הסרט "מחץ הדלתא 2-הקשר הקולומביאני", צילמו את הסדרה לסירוגין צלמים שונים, אמנון סלומון, אלכס בנרף וגיורא ביח.
הסדרה זכתה לפרודיה בתוכנית "זהו זה!" בשם "סיפורים לשעת לילה מיותרת" בשנת 1992.
בשנת 2012, לרגל 25 שנה לסדרה, יצא מארז DVD, הכולל את כל פרקי הסדרה. מהדורת ה-DVD הופקה על ידי מישל בן אב.
במרץ 2022, אחרי יותר מ-30 שנה, החל בהגן לצלם עונה חדשה לסדרה. הפרק הראשון של העונה החדשה צולם בין היתר בהשתתפות אילן דר ושלמה סדן (האחרון שיחק בתפקיד משני בפרק "מסדר זיהוי"). את תפקיד הצלם מאייש שבי קדם, שצילם (לצד אלכס בנרף) את סרטו של בהגן "צעירים לנצח" (1996).
הומומורפיזם (בתורת החבורות)
הלגה דן
הלגה דֵן (בגרמנית: Helga Deen; 6 באפריל 1925 – 16 ביולי 1943) הייתה נערה יהודייה-הולנדית, ילידת פומרניה (אז בגרמניה), שסיפור ימיה האחרונים תחת השלטון הנאצי נכתב ביומנה בשנת 1943 ונתגלה רק ב-19 באוקטובר 2004.
ביוגרפיה.
הלגה דֵן נולדה בעיר שצ'צ'ין (כיום בפולין, אז שטטין בגרמניה) ב-6 באפריל 1925. לאחר עליית הנאצים לשלטון משפחתה נמלטה להולנד השכנה שם התיישבה בעיר טילבורך.
כשהייתה בשנת לימודיה האחרונה בבית הספר התיכון, היא ובני משפחתה נלקחו ונאסרו ב-1 באפריל 1943 במחנה הריכוז פיכט (Vught) שבהולנד. היא החלה לכתוב בחשאי את יומנה ב-1 ביוני, חודשיים אחרי כן, לאחר שחבר שלה, קֵס ואן דן ברג, ביקש ממנה לתעד את כל קורותיה במקום אליו הוגלתה. ביומן שניהלה היא גוללה את סיפורם של 21 ימים בחודשי חייה האחרונים, תחת שלטון הגרמנים הנאצים בתקופת השואה. הלגה דן מתארת ביומנה את האימה ואת החיים בצל הפחד שהיו מנת חלקם של בני משפחתה בצד תיאורים של חיי היומיום במחנה הריכוז ותנאי המחיה הקשים, את תחושות חוסר האונים והייאוש, ובמקביל את מלחמת ההישרדות היומיומית. היא מספרת על טיפולי החיטוי מכינים, על כמות האוכל הזעומה, על הוויכוחים שהתנהלו בין האסירים, ועל משלוחי הילדים למחנות ההשמדה. היא גם איירה בעפרונה את מראה המחנה בו הוחזקה. את רשימותיה התחילה בפנייה ל"יקירי".
ב-5 ביוני אותה שנה הורו הנאצים לשלוח את כל הילדים במחנה פיכט להשמדה. הרכבת הראשונה ובה ילדים עד גיל שלוש יצאה כבר למחרת, והילדים בגילאי 4–16 נשלחו יום מאוחר יותר. בסך הכול נשלחו 1,269 ילדים למחנה המעבר וסטרבורק, ומשם למחנה ההשמדה של האס.אס. בסוביבור, שם הם נרצחו מיד עם הגעתם. אחרי כן נשלחו גם המבוגרים. ב-16 ביולי 1943 נרצחה הלגה דֵן במחנה סוביבור, יחד עם אביה וילי בן ה-45, אמה קיתה בת ה-49 ואחיה קלאוס גוטפריד בן ה-15. גם ביומה האחרון בחיים כתבה ביומנה, וניסתה לבטא את תחושותיה לגבי גורלה המר.
היומן, כמה מכתבים, עט נובע, מגבת קטנה וקווצת שיער שלה נארזו יחדיו והושמו בתיק יד בצבע חום, שהוברח החוצה מסוביבור. 61 שנים אחרי כן, בשנת 2004, הגיע היומן לידי עובדי הארכיון האזורי בטילבורך על ידי בנו של חברה של הלגה דן במהלך מלחמת העולם השנייה. היומן מצוי כיום בארכיון הלאומי של הולנד בעיר אפלדורן.
אנטוני גאודי
אנטוני גאודי אי קורנט (בקטלאנית: Antoni Gaudí i Cornet; 25 ביוני 1852 - 10 ביוני 1926) היה אדריכל קטלאני שהתפרסם בזכות סגנונו העיצובי-פיסולי הייחודי. עבודתו מסווגת כחלק מסגנון המודרניסטה השייך לתנועת האר נובו באדריכלות, תנועה שהיוותה את תחילתה של התקופה המודרנית באדריכלות, אך סגנונו הייחודי נקרא על שמו "סגנון גאודי".
ביוגרפיה.
גאודי נולד בעיר ראוס בקטלוניה שבספרד. משפחתו הייתה משפחת אמני קרמיקה, ואביו שהיה גם אמן כלי נחושת, לימד אותו כיצד מרתכים.
גאודי עבר ללמוד אדריכלות בבית הספר לארכיטקטורה בברצלונה בירת קטלוניה. לאחר סיום לימודיו בגיל 26, הוסיף לחיות וליצור בברצלונה כל חייו. גאודי לא התחתן מעולם ונותר ערירי.
עבודותיו הראשונות הושפעו מאדריכלות גותית ומאדריכלות קטלאנית עממית, תוך שהוא מושפע מאוד מהאדריכל הצרפתי אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק (Viollet-Le-Duc) שהיה ממובילי התפיסה הנאו-גותית. השפעות אלו הן שגרמו לגאודי להתחיל לפתח את סגנונו הפיסולי הייחודי.