הגנוסטיקה או גנוסטיות (יוונית: γνωστικισμός; "[הדוגלים ב-] ידיעה, הכרה") היא כינוי למגוון השקפות מיסטיות שהופיעו באגן הים התיכון סביב תחילת הספירה; ופרחו סביב המאה השנייה והשלישית. הכתות הגנוסטיות היו מרובות ונבדלו זו מזו בתפישותיהן ואמונותיהן אך היה להן בסיס משותף: הן האמינו בדואליזם מהותי, המדגיש את עקרון חלוקת העולם ליסודות הטוב והרע. בהתאם, האמינו כי קיים אל נשגב רוחני המצוי מעבר לגשמיות, ואל נחות ורשע השולט בעולם הנברא. לפי אמונה זו, כדי לשחרר את התודעה מכלאה הגשמי ולהיוושע, יש להשיג הכרה וידיעה עמוקות, מיסטיות, על אודות מהותו האמיתית של הקיום ושקריות החומר.
הרעיונות הגנוסטיים שגשגו מן האימפריה הרומית ועד סין במאות הראשונות לספירה, תוך שהן חודרות אל הנצרות הקדומה, אל הדתות הפגניות השונות ואל היהדות. תפישות אלה דוכאו וכמעט שנכחדו, אם כי השפעותיהן הפילוסופיות ושרידים מסוימים להן נוכחים עד ימינו.
בגלל מיעוט המקורות, הרבה מהידוע על הגנוסיס נשאר בגדר השערה. תודות לגילויים של טקסטים גנוסטיים עתיקים' במאה העשרים, כגון נאג' חמאדי התאפשר מיפוי מדויק יותר של המגמות הדתיות, ששלטו בעולם העתיק ומשפיעות על הדתות הקיימות עכשיו.
הגנוסטיקה ומקורותיה.
משמעות המילה גנוסיס ביוונית הוא 'ידיעה' או 'דעת'. הכוונה לידיעה מיסטית, שכאשר האדם קונה אותה לעצמו ומפנים אותה – היא מחוללת בו תהליך פנימי של גאולה רוחנית. לפילוסופיה היוונית, ובמיוחד לתורת האידיאות של אפלטון הייתה השפעה גדולה על התפתחות אמונה זו, מאידך גם ליהדות, למקרא ולסמליו יש תרומה לא מבוטלת בהגות הגנוסטית. בין הכתות הגנוסטיות הקדומות ניתן למנות את:
הגנוסטיקה תפסה מקום מרכזי ברחבי המזרח בעת העתיקה והייתה בולטת במיוחד בממלכה הפרסית, בדת שהקים הנביא הפרסי זרתוסטרא. לגנוסיס גילויים שונים אף בימינו - בעולם הפגני, בתאולוגיה הנוצרית, ושרידים המצויים אף ביהדות – בעיקר בספרות הקבלה. כיום ידוע רק על זרם אחד של הגנוסטיקה שקיים בדרום עיראק השייך לפלג המנדעי של הגנוסטיקה (פירוש המילה "מנדע" בארמית הוא "דעת").
כתבים גנוסטיים וזיקתם לספרות בית שני.
צווי קונסטנטינוס דנו את הכתבים הגנוסטיים לכליה, לכן המקור להגות הגנוסטית נמצאים בספרים חיצוניים יהודיים ונוצריים (כ"מעשה תומא" ו"מזמורי שלמה"). מקורות אותנטיים חשובים של ההגות הגנוסטית נמצאים בספרות הקודש של הכת המנדעית ובכתבים גנוסטיים קופטיים שנמצאו בחפירות נאג חמאדי שבמצרים בשנת 1945. אוסף פפירוסים מאניכאיים התגלו במצרים בשנת 1932. מקורות משניים – עקיפים – לתפיסות הגנוסטיות ניתן למצוא בכתבים של אבות הכנסייה כמו אירנאוס, היפוליטוס מרומא , ואפיפניוס, המתפלמסים עם התפיסות הגנוסטיות. גם בספרות חז"ל אפשר לדלות מעט מהיחס שלהם למינות ולתפיסות הגנוסטיות.
תורות הגאולה של כת 'דעת' המצויות בחלק ממגילות ים המלח מעידות על קרבה לגנוזה – וכך גם לגבי כת קומראן. אבל אין הוכחה חותכת שקיים קשר בין שתי התופעות. יחד עם זאת, קיימות הקבלות מובהקות בין כתבים גנוסטיים לבין ספרות אפוקליפטית וספרות ההיכלות שנכתבו בימי בית שני. כמו בגנוזה, גם בזאת מצויים אלמנטים מיתולוגיים; מתוארים חזיונות על מעשה בראשית ואחרית הימים; ומודגשים הניגודים בין העולם הזה לבין המציאות השמיימית. ידוע מאבות הכנסייה שאנשי הגנוזה גילו עניין רב בספרות האפוקריפית; ועקבות ספרות זו מצוייות לרוב נאג' חמאדי. בדומה לספרות האפוקריפית, אדם, חוה ושת ובני האלוהים שהזדווגו עם בנות האדם - כל אלו הן דמויות מספר בראשית, המוצבות בלב ליבה של הספרות הגנוסטית, לאחר שעברו טרנספורמציה ומיתולוגיזציה.
לא ידוע כמה היהודים השתתפו באופן מעשי בחיבור הספרות הגנוסטית. אבל מקובל לחשוב שהגנוזה מקורה באכזבה מתקוות משיחיות שרווחו בימי בית שני, שנגוזו לאחר חורבנו. על פי סטרומזה סביר להניח שגם הנצרות וגם הגנוזה מוצאן מתסיסה מהפכנית בקרב יהודים בארץ ישראל ובתפוצות במאה הראשונה.
מוטיבים מרכזיים בספרות הגנוזיס.
אף שישנן גרסאות רבות ושונות לכתות הגנוסטיות ניתן לציין בחשיבה הגנוסטית שלוש נקודות עיקריות:
תפיסת האלוהות כמכלול.
תפיסה מקובלת של אלוהות, מתייחסת לאל כאל מהות מושלמת וגמורה. באל לא חלים שום שינוי, התפתחות דינמית או התהוות פנימית, מכיוון שהאל אינו חלק מהעולם האורגני העובר שינויים ותהליכי צמיחה וכיליון.
לעומת זאת בגנוסטיקה, האל הוא אורגני, מכלול כוחות שמצויים בזיקה ודינמיקה מתמדת שפירושה גם תולדות. האל הוא ישות מתפתחת, מסתעפת ומעמידה תולדות והדימוי שלו הוא כשל עץ הפוך, ששורשו למעלה והוא מסתעף וצומח כלפי מטה ונושא פרי. באגדות מספרים על הציפורים שדרות בין ענפיו של העץ, אשר הן למעשה נשמות בני האדם. דימוי זה של אילן הפוך נעשה לבן-בית בעולם הקבלי, אין כמעט ספר קבלי אחד שלא מכיל הסבר או דימוי של העץ. כפי שהעץ ניזון מהאדמה בעזרת שורשים נסתרים מהעין, כך האדם יונק את מקור חיותו והשראתו משורש נשמתו הסמוי שבשמיים.
המלאות האורגנית של האל קרויה בטרמינולוגיה היוונית 'פלרומה' (Pleroma), שפירושה מלאות או כוליות. בתוך המלאות הזו מתרוצצים כוחות – איאונים (Aeon) – עצמים נצחיים וישויות מטפיזיות דינמיות, כמו אמונה, חכמה ובינה, אמת וחסד, משיחיות ובתולין, השרויים בדינמיקה בינם לבין עצמם.
האל הטוב והאל הרע.
המחשבה הגנוסטית מחלקת את העולם לשתי ממלכות: ממלכת הטוב וממלכת הרע. על פי תפיסה זו, לא רק העולם הגשמי מחולק לטוב ורע, אלא גם בעולם העליון - בשמיים, יש שתי רשויות - ממלכת הטוב וממלכת הרע.
הראשונה היא מלכותו של 'האל הטוב' האל "הבלתי נשחת", האל הטוב הוא השורש הנעלם של האילן הגנוסטי, הוא אל טרנסדנטי שמבטא את השלמות האידיאלית בה הוא מתגלה, כאלוהי הרוחות והנשמות. ומולה מלכות ה'אל הרע', המכונה 'דמיורגוס', המקביל לדמות השטן ולסמאל - "האל העיוור" (סומא אל) שאינו יודע הכל. דמות זו כבר מופיעה בכתביו של אפלטון כמתווכת במעשה הבריאה. האל הטוב מבטא את עולם האידיאות, עולם הרוח. לעומת זאת האל הרע הוא ביטויו של עולם החומר, הגוף, הבשר: הגשמיות.
לפי המיתולוגיה הגנוסטית, בתוך המלאות האורגנית של האלוהות מתרוצצות ישויות אלוהיות רוחניות. אחת מהישויות הללו - ספירת החכמה - השתוקקה אל האלוהות הטובה, דבר שהוליד כנפל ישות שלילית - את האל הרע והדמוני דמיורגוס/ילדבאות (שקרוי בשמות נוספים), שהוא אחד האיאונים בתוך הפלרומה של האלוהות, והוא שברא את העולם הגשמי בו אנו חיים, כאקט של מרידה באל העליון. מכאן שהעולם הזה הוא בעצם מעשה שטן. הדמיורגוס מתבטא כאלוהי הבשר והחומר, בניגוד לאל הטוב, אלוהי הרוח.
אך הדמיורגוס לא הסתפק בכך, לפי המיתוס הגנוסטי הוא גנב 'ניצוצות' של קדושה והטמינם במעבה המציאות הגשמית. ניצוצות אלה הן נשמותיהם של בני האדם, או ליתר דיוק של הגנוסטים. האפשרות היחידה שבה נשמות אלו יכולות לצאת מתוך כבלי העולם החומרי בהן הן מצויות, היא בכוח הידיעה הפנימית - כשמגיע האדם לידיעה שהוא אינו שייך לעולם זה, אלא לעולם נעלה יותר, ונשמתו נתגלגלה אליו שלא ברצונה, הוא ישתחרר מכבלי העולם הזה ויחזור לאל הנעלם, לשורש האילן והמציאות כולה, שממנו נעקרה הנשמה שהשתלשלה בעל כורחה.
הגנוסטיקנים זיהו את דמיורגוס עם אלוהי היהדות ואלוהי התנ"ך שברא את העולם. אך הוא לא רק ברא את העולם, אלא גם העניק לו את התורה - שאינה רוחנית ומטפיזית גרידא, אלא מכוונת לעולם הגשמי ולחיי המעשה הגופניים. מכאן שחוקיות העולם והתורה מקבילים זה לזה. מכך יוצא שהתורה היא פרי הביאושים של הדמיורגוס ומעין 'מעשה שטן', שיש לפרשה באופן קונספירטיבי, ויש לעקור אותה ואת נושאיה מהעולם.
מיתוס הבריאה על פי הגנוסטים.
בעוד שבמקרא מתואר כי לתהליך הבריאה קדם "תוהו ובוהו וחושך על פני תהום" בתפיסה הגנוסטית תחילתה של הבריאה הייתה דווקא באורו הבהיר של הבורא, ממנו נאצלות ישויות מתגשמות.
מתוך המחשבה של החכמה לשחזר את הבריאה, כפי שהיא נוצרה מתוך האמונה, או מתוך התשוקה שלה לאלוהות, נוצר הדמיורגוס, אותה ישות אלוהית אפילה שחוצה את העולם כמסך ומחשיכה למי שמתחתיה את האור האלוהי, וכך נוצר עולם של חושך, שהוא יהיה עולם החומר שייווצר מתוך הקנאה שיש בו, ובו יהיה האל הרע הדמיורגוס שליט אחד בעל עוצמה וכוח, שאינו יודע מאין הוא בא וכיצד הוא נוצר, אך יש לו את היכולת לברוא במאמר את השמים והארץ, את הצמחים ואת כל החיים.
הדמיורגוס ניסה לברוא אדם אך מכיוון שחסר את החכמה, הוא הצליח לברוא אדם חסר כוחות שזחל על הארץ כתולעת, עד שריחמה עליו החכמה העליונה והעניקה לו את היכולות האנושיות. גם שליחת חוה היה מעשה של החכמה, וחוה (חיויא (=נחש) בארמית) תפקידה היה לגלות לאדם ביחד עם הנחש, את האמת באמצעות האכילה מעץ הדעת ובכך לגאול אותו. רק הבן השלישי שלהם שת, בניגוד להבל וקין, היה גילוי של הצד הטוב, שכן הוא נוצר לאחר האכילה מעץ הדעת.
הדמיורגוס אינו המושל היחיד בעולם. ביחד איתו מצויים מושלים נוספים המכונים ארכונטים, כאשר הוא הגדול שבכולם. לא רק שהדמיורגוס מתואר כאלוהי ישראל אלא אף הארכונטים האחרים מכונים בשמות של האל היהודי כמו אדני, אל שדי וצבאות. מקום שבעת מושלים אלו הם הגלגלים, כאשר כל אחד מהם ממונה על כוכב לכת אחר.