תלמידי מקוה ישראל יצאו באופן מרוכז לסיוע בהגנה על יישובי הגליל העליון- קבוצת התלמידים שהגיעה למחניים התבלטה במשמעת והסדר של חבריה שנבעו מחינוך שיטתי. הקבוצה פעלה כיחידה "נודדת"-לרשותה עמדה מכונית משא שבה הוחבא נשק בין ערימות קש. ביסוד המעלה, הקבוצה הנודדת רדפה אחרי הפורעים בשדות והרגה אחד מהם. היה זה בגדר תקדים משום שעד אז תפיסת ההגנה הייתה מניעת חדירה של האויב ליישובים, ללא מרדף- הגנה מתוך היישוב ולא מחוץ לגדר.
לאחר המאורעות.
הפקת לקחים ורעיונות לחינוך טרום צבאי.
חודשים רבים חלפו עד שהחיים חזרו למסלולם התקין. גילויי האלימות במאורעות חשפו לעיני היישוב את הסכנה שניצבת בפניו ואת ההכרח בקיומו של ארגון הגנה חזק. במספר יישובים הארגון כשל במתן מענה מיידי להתקפות, ובמספר יישובים לא ניתן מענה כלל. הארגון הבין שעליו לבצע רפורמות על מנת להשתפר ולהפוך לארגון ארצי יעיל-שינוי שיטות הפעולה, העמקת האימונים, הרחבת המסגרת והידוק הקשר בין הסניפים השונים.
המוסדות החלו להביע את התעניינותם בהגנה, והקפידו להטיל מרותם עליה. גם יחס הנוער לארגון השתנה-פעילות ההגנה במאורעות הגבירה את רצון הנוער להצטרף לשורות ההגנה. גם המפקדים בהגנה היו פתוחים יותר לשיתוף הנוער בפעילויות לא צבאיות. אמנם חוקת הארגון מנעה חברות נערים בהגנה, אך באותן שנים היה מקובל לגייס בני נוער לתנועות נוער ואגודות ספורט ככיסוי לפעילות של הארגון. עם זאת, ההגנה נמנעה מלהפעיל את תלמידי בתי הספר התיכוניים ולהקנות להם הכשרה טרום צבאית.
הדעה הרווחת ביישוב באותו זמן הייתה נגד חינוך טרום צבאי, אך למרות זאת היו מספר אנשי חינוך שזיהו את הפוטנציאל הטמון בבני הנוער ולא נרתעו מעיסוק בשאלת החינוך הטרום צבאי. כך למשל יונה שורטפינגר, מורה בגימנסיה הרצליה בתל אביב, פנה ב-1931 אל אליהו גולומב ודב הוז בהצעה להנהיג חינוך טרום צבאי בבתי הספר. התשובה השלילית לא מנעה ממנו לארגן באופן פרטי בני נוער בבית הספר החל מ-1933. ארתור בירם, מנהל בית הספר הריאלי בחיפה, שעסק בפעילות דומה עוד בתקופת השלטון העות'מאני, ביקש לחנך את הנוער לנכונות לשרת את העם ובחר לעשות זאת, בין היתר, בהרחבת עיסוק תלמידיו במקצועות (המותרים על פי החוק) שיסייעו להם בהכנה לקראת המאורעות הבאים-כמו איגרוף, ג'ו ג'וטסו, מסעות ואימוני שדה. מעטים ונבחרים שהתנדבו, אומנו בהפעלת כלי נשק קלים והשתלבו בפעילות שארגון ההגנה ייעד לנערים.
פעילות הפורשים כגורם דוחף להעמקת שיתוף הנוער בהגנה.
בדומה לאנשי החינוך שהוזכרו, מפקדי סניפים שונים בהגנה הגיעו לאותן מסקנות-הרחבת גיוס הנוער תאפשר הרחבת הפעילות הלא צבאית שגם לה נזקקה ההגנה. במיוחד בלטה בחסרונה מערכת קשר יעילה ומהירה בין נקודות מרוחקות בארץ ובין שכונות שונות בתוך הערים. לכן הוגברו פעילויות הגיוס של ההגנה בקרב הנוער, אך לא מסיבה זו בלבד.
בהשוואה לתפקידי הקישור שההגנה הוועידה לנערים בעשור הראשון להקמתה, התנועה הרוויזיוניסטית, שנפרדה מההסתדרות הציונית והקימה הסתדרות ציונית אקטיביסטית, גילתה אמון רב יותר ביכולתו של הנוער. הוקמו תנועת בית"ר והסתדרות הנוער העולמית, במרכזן עמדה ההכשרה לעלייה לא"י שכללה אימונים צבאיים, הכשרה מקצועית והכשרה אידאולוגית. האימונים הצבאיים הבדילו בין בית"ר לתנועות אחרות-הציונית הממוסדת הייתה פציפיסטית והסתייגה מצבאיות מופגנת.
בוועידת הציונים הרוויזיוניסטים בארץ ישראל שנערכה בדצמבר 1926, הוצגה "תוכנית פעולה להסתדרות נוער חינוכית המעמידה במרכזה את ההכשרה הצבאית לשלושת חלקיה-ים, אוויר ויבשה". בסניף הארץ-ישראלי של בית"ר הונהגו מדים צבאיים למחצה ובגדוד התל אביבי הוקמו קבוצת שיט ויחידה להכשרה אווירית.
עוד לפני מאורעות תרפ"ט שררו בקרב חברי הסניף הירושלמי של ההגנה תחושות אכזבה והתמרמרות כלפי הנהגת ההגנה וצמרת הסתדרות העובדים הכללית, שנבעו מההשקפה כי ההגנה נכשלה לנוכח מעשי אלימות מצד הערבים ונטישת יישובים יהודיים בעקבותם. כמו כן באו בביקורת כלפי כמויות הנשק המעטות, כוננות הארגון הנמוכה ומדיניות ההבלגה. בעקבות הדבקות במדיניות זו גם לאחר המאורעות, גברה הביקורת הפנימית. באפריל 1931 פרשו מספר מפקדים מן ההגנה והקימו את ארגון ב', שבהמשך הפך ל"ארגון צבאי לאומי". השם המחיש את אופיו האקטיביסטי של הארגון החדש וכן את שאיפתו להיות ארגון צבאי ולא "ארגון מיליציה" כדוגמת ההגנה במבנה שלה באותם ימים.
פעלתנות זו היא שקרבה נוער רב אל שורות האצ"ל שהציע משימות מגוונות ומרתקות יותר בהשוואה למשימות הקישור של ההגנה. הפילוג השפיע גם על סניפים אחרים של ההגנה ומפקדי הארגון חששו כי צמיחת הארגון המתחרה תפגע באחדות היישוב במאבק וביכולת הרחבת שורות ההגנה בהמשך. עקב התחרות החדשה על ליבו של הנוער, ההגנה פתחה מחדש את שורותיה בפניו, אך שוב-בעיקר לתפקידי קישור ואיתות.
הרחבת פעילות המקשרים-מסגרת ארצית.
ב-19 באוגוסט 1931, כאשר אלימלך אבנר (זליקוביץ'-"זליג") קיבל את הפיקוד על ת"א מטעם ההגנה, פעלה בעיר מחלקת קישור שמנתה 16 נערים, תחת פיקודו של יוסף אומן. בפקודתו של אבנר, המחלקה הורחבה לפלוגת קשר על ידי צבי ("צ'ארלי") לוין והורכבה מנערים, תלמידי בתי הספר התיכוניים בעיר. ב-1932 היו בת"א 40 קשרים בני 16–18, תחת פיקודו של שמואל לביא (ליפוביץ'). במאורעות אוקטובר 1933, הדרך בין תל אביב לבין שכונת בית וגן נותקה. אתתים צעירים נשלחו דרך חולון לבית וגן, כדי לאפשר העברת מסרים.
על אף הגדלת שיתוף הנוער בהגנה, לא הייתה תוכנית מרכזית להפעלת בני הנוער-גיוס נוער התבצע הודות ליוזמות מקומיות של הסניפים, בהתאם למצב באזורם. צעד ראשון מטעם ההגנה להקמת מסגרת ארצית לבני נוער נעשה ביוזמתו של שאול אביגור שגרס כי על מנת שההגנה תתגבש כמסגרת אחידה יש להגביר את השפעת המרכז על הסניפים. בראותו את הנוער כחלק מתוכנית זו, אביגור זימן את שלושת המדריכים המרכזיים בתל אביב, והטיל עליהם להקים כיתות קשר בפריסה ארצית. השלושה פתחו במסע גיוס ושכנוע ברחבי הארץ ורכשו פנסים, דגלים והליוגרפים לאיתות. התמרון הארצי הראשון בתולדות ההגנה, תמרון באיתות, נערך בספטמבר 1934. נוסח של מברק הוכתב על ידי מפקד התמרון לאתתים בבאר טוביה. המברק שהועבר באמצעות נצנוצי אור דרך עשר תחנות ביניים, נקלט כעבור שלוש שעות וחמש עשרה דקות במטולה. התגבשה בהגנה תוכנית ארצית להפעלת בני הנוער ונערכו קורסים ארציים למדריכים, אתתים, קשרים וחובשים-כחצי שנה לאחר התרגיל נפתח קורס הקשר הארצי הראשון, בו גובשה שיטת איתות ארצית אחידה.
קבוצות הנוער שאורגנו בתל אביב בחמש פלוגות נפרדות, מנו ב-1935 כ-300 בנים ובנות. ראשי היישוב לא צפו את סבב האלימות הקרב ולא דאגו להכין את הנוער למשימות שאותן היה יכול למלא-ההגנה נותרה בתרדמתה בשנות השקט ונתפסה לא מוכנה בפרוץ המאורעות.
במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
ב-15 באפריל 1936 נרצח ישראל חזן-יהודי בן 70. הלווייתו שנערכה יומיים לאחר מכן, הפכה להפגנת זעם-במהלך ההלוויה הסתער ההמון על מספר עוברי אורח ערביים והכה אותם. המעשה קומם את ערביי יפו, שהיו מצע בשל לקליטת נאומי הסתה מפי המנהיגים הלאומניים של הציבור הערבי בארץ ומחוץ לה. בציפייה להידרדרות, מפקד ההגנה בת"א פרש את אנשיו על מנת שיפעלו להרגעת הרוחות וישגיחו על הנעשה ברחובות, אך החששות התפוגגו-הימים הבאים עברו בשלום. ביום ראשון, ה-19 באפריל, הוחלט לחזור לשגרה-משמרות ההגנה הוסרו. אלא שדווקא ביום זה הופצה שמועה על דבר רציחתם של ארבעה ערבים בתל אביב. לשמע הידיעה, התקבצו ערביי יפו להפגנת מחאה סוערת, במהלכה נרצחו תשעה יהודים ששהו ביפו לרגל עיסוקיהם.
ההגנה לא הייתה ערוכה לקדם את פני המתפרעים. פעילים רבים היו מפוזרים ברחבי העיר, בעיסוקי היומיום. למפקד ההגנה בת"א הספיק נער תורן אחד כדי להזעיק את חבריו שבתורם פשטו על העיר. תוך שעה התקבצו 70 חברי "הנודדת" של תל אביב. יחידות נוספות חשו אל שכונות מבודדות. הנערים מילאו את המשימה שהוטלה עליהם בזריזות ובחריצות. אולם, המהומות לא הצטמצמו למרחב תל אביב-סניפי ההגנה ברחבי הארץ וסניפי הערים המעורבות, חיפה וירושלים בפרט, עברו לכוננות גבוהה לאור אירועי הדמים בתל אביב. סגן מפקד ההגנה בירושלים, אליהו כהן (בן חור), הרכיב מצעירי העיר קבוצת כוננות, אליה צורפו גם חניכי קבוצת הקשר הירושלמית. נערים אלו יצאו ליישובים היהודיים המבודדים בסביבתה של ירושלים, עסקו באבטחת הדרכים, תגבור עמדות, וכן אספקת ידיעות ותחמושת.
המאורעות נמשכו חצי שנה והגיעו לשיאם באוגוסט. באוקטובר נפל החלל האחרון, ההרוג ה-80, אך האווירה לא הצטננה.
במהלך ההפוגה.
הפסקת האש נכנסה לתוקפה וארכה שנה. גם הפעם מפקדי ההגנה ערכו בדק בית והופקו לקחים על מנת להיערך טוב יותר לסיבוב האלימות הבא. דעתו של ד"ר בירם הייתה שהעתקת המודל שהקים בבית ספרו (חינוך גופני מוגבר כחלק מתוכנית הלימודים) על כלל בתי הספר התיכוניים, צריכה להיות חלק מאותה היערכות-שהרי לא מן הנמנע שאותם תלמידים יהיו כבר בגיל מתאים לחברות בהגנה, בפרוץ המאורעות הבאים. ד"ר בירם כינס את שותפיו לרעיון החג"ם, יעקב דורי ומאיר מרט, וביחד הם עיבדו תוכנית לשילוב מקצועות החג"ם בתוכנית הלימודים. כאשר הוצגה תוכנית זו בפני ראשי מחלקת החינוך של הוועד הלאומי ובפני מנהלי בתי הספר התיכונים, התוכנית נדחתה בנימוק של חשש מהתגרות בשלטון המנדט או מהכנסת רוח מיליטריסטית לבתי הספר.