ביילי עובר לגלגול הבא שלו כגור כלבים מסוג קורגי של סטודנטית בשם מאיה (קירבי האוול-בפטיסט), שקוראת לו טינו. מאיה בודדה, וטינו מנסה למצוא לה אושר כלשהו. היא מתחילה במערכת יחסים עם סטודנט אחר בקולג' בשם אל, כאשר טינו מתאהב ברקסי, הכלבה של אל. מאיה ואל נישאים ונולדים להם 3 ילדים. יום אחד הולכת רקסי לווטרינר וכאשר היא אינה חוזרת ליבו של טינו נשבר. כשהוא שוכב טינו מודה על החיים שלו ומת פעם נוספת.
ביילי עובר גלגול נוסף והפעם כשילוב של כלב רועים אוסטרלי וסן ברנרד בשנת 2010. הוא מאומץ על ידי אישה צעירה עירונית בשם וונדי, אשר קוראת לו וופלס. בעלה המוזנח של וונדי, ויקטור, מסרב לתת לה לשמור על וופלס וקושר אותו בחצרם. לאחר כמה שנים הוא לוקח אותו ונוטש אותו במקום לא ידוע. וופלס עושה את דרכו אל האזור שבו הוא בילה את חייו כביילי. הוא מוצא את ביתו של אית'ן ונשאר בפתח ביתו בתקווה שיזכור אותו. אית'ן אינו מזהה אותו ומוסר אותו למקלט החיות המקומי, אך בסופו של דבר מאמץ אותו וקורא לו באדי. באדי חש כי מצא את מטרת החיים האמיתית ומאחד בין אית'ן להאנה, אהבת נעוריו של אית'ן, והם מתחתנים.
באדי משכנע את אית'ן שהוא כלב ילדותו האהוב, על ידי ביצוע כמה מהלכים והבעת תגובות למילות מפתח שהיו ידועים רק לשניהם, כגון "כלב בוס". בסופו של דבר משכנע באדי את אית'ן שהוא אכן ביילי, אית'ן משנה את שמו, והם משחקים באותה דרך כמו שנהגו בעבר. ביילי מספר שהחיים קשורים לכיף, להציל אחרים, למצוא מישהו להיות איתו, לא להתעצבן מהעבר או מהעתיד ולחיות בשביל היום.
הפקה.
בשנת 2015 רכשה דרימוורקס את זכויות הסרט. ב-8 במאי 2015 הוכרז שלאסה הלסטרם יביים את הסרט. ב-5 באוגוסט 2015 הצטרפו בריט רוברטסון ודניס קווייד לצוות השחקנים. ב-15 באוקטובר 2015 נבחר בראדלי קופר לדבב את קולו של ביילי, אך לבסוף הוא הוחלף בג'וש גד.
סרט המשך.
ב-21 ביוני 2017 הודיע מנכ"ל אמבלין אנטרטיינמנט, מייקל רייט, ​​על הפקת סרט המשך. ב-26 באוגוסט 2018 החלה יוניברסל בהפקת סרט ההמשך, והוא הוקרן לראשונה ב-17 במאי 2019 בארצות הברית תחת השם "A Dog's Journey". בישראל נקרא הסרט "נשמה של כלב 2", והוא הוקרן לראשונה ב-6 ביוני 2019.
יוסבה אצ'ווריה
הבחירות לרשות המחוקקת הפלסטינית 2006
הבחירות לרשות המחוקקת הפלסטינית ב-2006 נערכו ב-25 בינואר 2006 ובמהלכן נבחרו 132 החברים של המועצה המחוקקת הפלסטינית אשר הוא הגוף המחוקק של הרשות הפלסטינית. אלו היו הבחירות הראשונות למועצה המחוקקת הפלסטינית מאז הבחירות הכלליות ברשות הפלסטינית 1996. מאז ואילך הבחירות לרשות המחוקקת הפלסטינית לא התקיימו בשל הקרע בין חמאס לאש"ף ושיקולים נוספים, חלקם נגועים בשחיתות שלטונית. המצביעים ברצועת עזה, בגדה המערבית ובמזרח ירושלים לקחו חלק בבחירות.
תוצאות.
בבחירות לרשות המחוקקת הפלסטינית ב-2006 זכה ארגון החמאס ברוב סוחף של 42.9% מהקולות שהתבטא ב-74 מושבים במועצה (כ-56% מסך המושבים), הפתח ב-43 (כ-33% מסך המושבים) ומספר רשימות עצמאיות נוספות זכו במספר בודד של מושבים. בין הסיבות לעליית חמאס ניתן למנות את השחיתות והאנרכיה ברשות שמזוהה עם בכירי תנועת הפת"ח, חוסר היעילות של מדיניות אבו מאזן כלפי המחסומים, נוכחות צה"ל בשטחים ובניית גדר ההפרדה בתוך תחומי הגדה, תפישת הציבור הפלסטיני לגבי תרומת המאבק המזוין של חמאס למהלך ההתנתקות ותמיכת הציבור הפלסטיני בהמשך הטרור נגד ישראל. סקרים שערכו מכונים פלסטיניים גילו שרוב המצביעים כ- 40% עשו זאת בשל השחיתות ברשות, אחוז מסוים נתן קולו לתנועה בגלל התפישות הדתיות של התנועה ורק כעשרה אחוז הצביעו עבורה בשל עמדותיה המדיניות הניציות. כמה מהם הסבירו את ניצחון חמאס במכניזם של הבחירות - במסגרתו כמחצית מהצירים נבחרו באופן אישי ולא על בסיס שיוך תנועתי. בבחירות היחסיות נוצר שוויון יחסי בין פת"ח וחמאס (29% ל-חמאס לעומת 28% ל-פת"ח), בניגוד לבחירות האזוריות, שהיו על בסיס אישי.
חלוקת המושבים הייתה כדלקמן (בסוגריים - החלוקה בין מושבים בבחירות היחסיות והאזוריות ואחוז הקולות בבחירות היחסיות):
לארגון החמאס מעולם לא היה ייצוג במועצה המחוקקת הפלסטינית משום שהוא החרים את מערכת הבחירות הקודמות למועצה המחוקקת הפלסטינית משום שבאותה העת לטענת ארגון החמאס הרשות הפלסטינית לא הייתה גוף לגיטימי משום שהיא נוצרה כתוצאה מהסכמי אוסלו.
משום שהחמאס זכה ברוב הקולות, והדבר הבטיח לו את הזכות להקים את הקואליציה של הרשות הפלסטינית.
אחרית דבר.
בעקבות התבוסה בבחירות, התפטר ראש ממשלת הרשות הפלסטינית, אחמד קריע, אך לבקשת נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס, הוא המשיך לכהן כראש ממשלת הביניים עד לתחילת כהונתו הצפויה של איסמאעיל הנייה מהחמאס ב-19 בפברואר 2006.
זמן קצר לאחר הבחירות, החל לחץ בינלאומי כבד שרוכז על ידי ארצות הברית וישראל כנגד המפלגה, שהוביל לכך שמנהיגי חמאס ישמיעו אמירות מתונות יותר מאלה המופיעות במצע התנועה. בישראל התרחש ויכוח ער לגבי חמאס, ומפלגת הליכוד העמידה את הנושא במרכז הקמפיין שלה לבחירות לכנסת השבע עשרה, כשהשתמשה בסלוגן "בנימין נתניהו - חזק מול חמאס".
ב-21 בפברואר 2006, הטיל אבו מאזן את הרכבת הממשלה על אסמאעיל הנייה, מספר אחד ברשימת חמאס. לאחר מספר ניסיונות כושלים לקיים מגעים עם ארגונים אחרים בנושא, נאלצה חמאס להקים ממשלה בלא שיתוף מפלגות אחרות.
לאחר הקמת הממשלה, הציבו הקוורטט לענייני המזרח התיכון (גוף בינלאומי המורכב מארצות הברית, האיחוד האירופי, האומות המאוחדות ורוסיה, שתפקידו לפקח על פתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני על פי מפת הדרכים) שלושה תנאים, המכונים "תנאי הקווארטט", שאי עמידת תנועת חמאס בהם תוביל לעצירת הזרמת כספי תרומות ממדינות שונות ל"רשות". תנאים אלה היו:
חמאס סירבה לתנאים אלו, והאיחוד האירופי החליט על אי מתן תרומות ישירות לרשות הפלסטינית עד שתעמוד בהם.
ניצחון חמאס בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית הציב את פת"ח וחמאס במצב חדש. לראשונה, הרשות הפלסטינית, שמאז הקמתה נשלטה בדומיננטיות על ידי הפת"ח, הובלה על ידי ממשלה בעלת רוב בפרלמנט מטעם חמאס. עד לאותן בחירות חמאס נתפסה כאחד האיומים המרכזיים ליציבות הרשות, עד כדי שתפקיד אחד ממנגנוני הביטחון שלה הוא למנוע את עליית חמאס.
פת"ח אמנם הכיר רשמית בתוצאות הבחירות ואבו מאזן מינה את אסמאעיל הנייה לראשות הממשלה, אך פעל להכשלת חמאס וממשלתה באמצעות מנגנוני הביטחון (שלמעשה המשיכו להיות כפופים לפת"ח), איגודים מקצועיים (באמצעות שביתות) ובשטח. זמן קצר לאחר הקמת הממשלה מטעם חמאס נקלעו התנועות לעימות מתמשך סביב שורת סוגיות: השליטה במנגנוני הביטחון, מאבקי סמכויות בין הנשיאות (שנשלטה על ידי פת"ח) לבין הממשלה (שנשלטה על ידי חמאס), אי-תשלום המשכורות לעובדי הרשות (שרובם היו מזוהים בשלב זה עם פת"ח), והיחסים בין הרשות לגורמים חיצוניים. הוויכוחים במישור הפוליטי החלו להידרדר בהדרגה לעימותים בין פעילי התנועות בשטח, והביאו בהדרגה לסדרת מהלכים שנקט כל צד בניסיון לכבוש לעצמו נתח שלטוני רב יותר. בתקופה זו, המהלך הבולט ביותר היה הקמת הכוח המבצע על ידי חמאס – מנגנון ביטחוני עצמאי שנאמן לשורות התנועה (שפורק לאחר השתלטות חמאס על הרצועה). ההרוגים הראשונים בעימות בין התנועות היו במאי 2006 בניסיון התנקשות בסלימאן אבו מטלק (אחד ממפקדי הביטחון המסכל ברצועה באותה תקופה), ובהמשך נהרגו עשרות אנשים משתי התנועות בעימותים מקומיים, בניסיונות התנקשות ובמהומות המוניות.
בין יוני לספטמבר 2006 פחת משמעותית מספר העימותים בין פת"ח וחמאס, וזאת לאור העימות בין חמאס לישראל. במקביל, החלו מאמצים רבים לגישור בין התנועות. באותה תקופה נחתם על ידי אסירי התנועות בכלא הישראלי מסמך האסירים, שהיה הבסיס למסמך ההסכמה הלאומי. שני המסמכים קראו לאחדות שורה פלסטינית ולהקמת ממשלת אחדות.
ב-14 ביוני 2007 הכריז נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס על פירוק ממשלת האחדות הפלסטינית, על פיטורי ראש הממשלה איסמעיל הניה ועל מצב חירום כללי עקב העימותים ברצועת עזה. חמאס טען בתגובה שהחלטות אבו מאזן אינן מקובלות. ואילו הקהילה הבין לאומית קיבלה את הממשלה החדשה. במקום הניה מינה אבו מאזן את סלאם פיאד, לשעבר שר האוצר בממשלת האחדות, שנחשב למתון ומקובל על ידי ישראל וארצות הברית. ב-17 ביוני הושבעה הממשלה בראשות פיאד, אף על פי שלא זכתה להכרה בפרלמנט הפלסטיני. במקביל, הוציא אבו מאזן את הזרוע הצבאית של חמאס (הן "גדודי עז-א-דין אל קסאם" והן "הכוח הביצועי") מחוץ לחוק.
הבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית (2006)
ג'ק ברבהאם
סר ג'ון ארתור ברבהאם (באנגלית: Sir John Arthur Brabham, 2 באפריל 1926 – 19 במאי 2014) היה נהג מרוצים אוסטרלי שזכה שלוש פעמים באליפות פורמולה 1 בעונות 1959, 1960 ו-1966. הוא היה מייסדה של קבוצת המרוצים ויצרן המכוניות ברבהאם שנשאו את שמו. הוא היחיד שזכה באליפות פורמולה 1 בעודו נוהג במכונית שיוצרה על ידי החברה שייסד.
שנותיו הראשונות.
ג'ון (ג'ק) ארתור ברבהאם נולד ב-1926 בניו סאות' ויילס, אוסטרליה בעיירה סמוכה לסידני. הוא עסק בנהיגה ומכונאות מגיל צעיר, כשסייע לאביו בעסקי המזון ונהג במשאיות כבר בגיל 12. הוא למד בבית ספר טכני נגרות, נפחות ושרטוט טכני. בגיל 15 הוא עזב את בית הספר כדי לעבוד במוסך וללמוד מכונאות בלימודי ערב. זמן קצר אחר כך הקים עסק משלו לשיפוץ ומכירה של אופנועים.