תפארת היא הספירה המגשרת בין החסד והגבורה, ומהווה פשרה בין נתינה מוחלטת לבין הגבלה. ההרמוניה שאותה היא מביאה היא שהופכת אותה ל"תפארת"–תכונה של חנניות, יופי ו'אופי'. בתור המיצוע שבין החסד ה'רך' לדין הנוקשה, נחשבת התפארת ל"כּסא שופט־צדק", וכן מיוחס לה השם אֱמֶת. שם נוסף שמייחד ספירה זו הוא-"רחמים".
בהיותה הספירה האמצעית ביותר במבנה עץ החיים, וגשר בין מימד החסד למימד הדין, היא מייצגת הסתכלות מלאה ומאוזנת על החיים, ואת המימד החובק והלבבי שבאדם. בנפש האדם ספירה זו מתארת את ההתנהגות על פי צרכיו של האחר ונתינה באופן מוגבל, אך מתחשב.
ספירה זו מקושרת לדמותו של יעקב אבינו (בהקבלה ללשון הפסוק "תתן אמת ליעקב"), ליום השלישי "בשבת", ואזור החזה והבטן בגוף האדם.
נצח.
שם הספירה הוא מלשון "ניצחון", ניצוח (מלשון פיקוד), הנצחה וענייני זמן ונצחיות. בספירה זו השפע האלוהי מודרך על מנת להעלות את המציאות ולקדם אותה אל עבר האינסוף, התובנה האולטימטיבית.
בנפש האדם ספירה זו מקושרת לביטחון עצמי חיובי ופעיל. ליכולת להציב מטרות גבוהות ולהשיגן תוך התגברות על קשיים ומיני כוחות מנגדים, ליכולת הניהול וליכולת האישית (ה'קיבולת', או ה'חירות' הפנימית לכוון ו ־)לשאוף למעלה. כמו כן גם להשפעה באופן אקטיבי על האחר, בגדר נצח והוד "כליות יועצות".
ספירה זו מקושרת לדמותו של משה רבנו (משה הוריד לעם ישראל את התורה הנצחית), ליום רביעי "בשבת" ורגל ימין. הנצח וההוד ככלל מקושרים בבחינה הדדית לכליות, ובאופן פרטני יותר לאשכים או לשחלות, אצל הזכר או הנקבה בהתאם.
הוד.
שם הספירה הוא מלשון הודאה על האמת, אמירת תודה, ומשמעותה המילולית כמראה מרשים.
ספירת "הוד" מקושרת לדמותו של אהרן (אהרן היה אבי הכהונה בישראל, שהיותה את המהות של בית המקדש שמכונה "הוד"), יום חמישי ולרגל שמאל. הנצח וההוד מקושרים שניהם גם לכליות ולאשכים או לשחלות אצל הזכר או הנקבה בהתאמה.
יסוד.
ספירה זו מייצגת את החיבור בין שמיים וארץ, ואת המעבר בין רעיון למעשה. היא הכוח שמאפשר לאידאות האלוהיות להתגשם במציאות, ובה מתבצע המעבר מהעולם הרוחני לעולם הגשמי. ספירת יסוד משולה לזכריות ומקושרת לאיבר הרבייה הגברי, מאחר שהיא מקבלת שפע מהספירות הקודמות וזורעת אותו בספירת המלכות.
הספירה מקושרת גם לדמותו של יוסף הצדיק ("וצדיק יסוד עולם". יוסף הצטיין במידת היסוד, בניסיון עם אשת פוטיפר) וליום שישי.
מלכות.
ספירת מלכות משולה לנקביות ומקושרת לדמות האישה. על הסטרא אחרא ("הצד האחר", הנחש), נאמר שהוא מעוניין "לכבוש את המלכה", להשתלט על השפע האלוהי שמיועד להגיע אליה (לשכינה) ולמצוץ משם את חיותו ולהמשיכו לתוך ה'קליפה'.
הספירה הזו מקושרת גם לדמותם של דוד המלך (דוד - מלך ישראל) ורחל, וליום שבת.
ביקורת.
באיגרת "וזאת ליהודה", המקובל אברהם אבולעפיה תקף בחריפות את רעיון הספירות, שלדבריו מחלק את האל לחלקים ולכן שולל את אחדות האל:
אותה טענה מופיעה בעילום שם אצל הריב"ש (שו"ת ריב"ש סימן קנ"ז):
ייצוגיהן בתרבות.
עשר הספירות מצוטטות באמנות העת החדשה, בציור ובפיסול במגוון טכניקות.
חופמיים
חופמיים (שם מדעי: "Charadriidae") היא משפחה בסדרת החופמאים. עופות אלה שוכנים בחופי ימים, בשדות ובערבות והם בעלי רגליים קצרות ומקור קצר. הם חוטפים תולעים, רכיכות וחרקים מהחול או הבוץ. הם אינם יודעים לשחות.
החופמים מקננים על הקרקע ומסווים את ביציהם ואת קינם בדוגמאות מורכבות של אבנים מנומרות.
מיון.
בישראל.
בישראל מופיעים 16 מינים ממשפחת החופמיים:
בנוסף המין חופמי תלת-צווארון נצפה לראשונה בישראל באפריל 2020.
Phasianinae
המאה הראשונה לספירה
דמוקרטיה דיונית
דמוקרטיה דיונית (באנגלית: Deliberative Democracy) היא גישה נורמטיבית ומעשית בתאוריה פוליטית, אשר שמה דגש על דיון מנומק, חופשי ושוויוני בין אזרחים במרחב הציבורי כמקור ללגיטימציה של החלטות הנוגעות לציבור וכדרך מרכזית למימוש ערכים דמוקרטיים בחברה. הגישה מנוגדת לגישות אחרות, שמתייחסות לתהליך הדמוקרטי כהליך של צירוף אינטרסים (Aggregative democracy) או של מיקוח בין קבוצות אינטרס בעלות עוצמה פוליטית. המצדדים בדמוקרטיה דיונית מדגישים את הדיון שקודם לאקט ההצבעה ותומכים בהסדרים חברתיים ומוסדות פוליטיים שמעודדים השתתפות של אזרחים בדיונים כאלו. תומכי הגישה מבחינים בין דיון שוויוני המבוסס על טיעון, שכנוע, ושקילת ראיות, לבין שיח השוק, שבו פרטים המצויים בעמדות כוח ומעוניינים במימוש האינטרסים הפרטיים שלהם מנהלים משא ומתן. התומכים בדמוקרטיה דיונית מצביעים על יתרונות שונים של תקשורת המבוססת על דיון, כגון איכותו החינוכית והיכולת של אזרחים לממש דרכו את האוטונומיה שלהם, להתעצב כקהילה המבוססת על ערכים מוסכמים, להשיג חברה הוגנת וצודקת יותר ולהשיג גיוון אפיסטמולוגי והחלטות טובות יותר.
היסטוריה.
מקורות מוקדמים.
המושג "דמוקרטיה דיונית" והגישות התאורטיות שקשורות בו התפתחו רק בחצי השני של המאה ה-20, אך ניתן לראות בו התפתחות של רעיונות מוקדמים יותר בפילוסופיה פוליטית. חלק מהתומכים בגישה רואים את עצמם כממשיכי דרכו של אריסטו, ובמיוחד מדגישים את החשיבות של הדיון של אריסטו על חוכמת ההמונים. על אף שהמחשבה של ז'אן-ז'אק רוסו ספגה ביקורת רבה מצד התומכים בדמוקרטיה דיונית, ניתן לראות גם אותה כאחד מהמקורות המוקדמים של הגישה. הוגים התומכים בדמוקרטיה דיונית נוטים לדחות את האופן בו רוסו הציע למצוא את "הרצון הכללי", אך מקבלים את התפיסה לפיה קיים קשר בין חירות לבין היכולת להשתתף בחקיקה, את הרעיון שהלגיטימציה של תהליכי קבלת החלטות תלויה במעמד השוויוני של כלל האזרחים, וחלקם גם את הרעיון שהדיון הציבורי צריך להתמקד בטובת הכלל. עמנואל קאנט לא תמך בדמוקרטיה, אבל כתביו הפוליטיים וכתביו הקשורים בפילוסופיה של המוסר כוללים חלק מהרעיונות המרכזיים של הדמוקרטיה הדיונית, כגון רעיון האוטונומיה ורעיון השימוש הציבורי בתבונה. ההגנה של ג'ון סטיוארט מיל על חופש הביטוי בספרו על החירות, וכתיבתו על תפקיד הפרלמנט בממשל של נציגים נחשבים גם כן למקורות מוקדמים לגישה. מיל חשב שדיון רציונלי על אינטרסים, דעות ונושאים במחלוקת הוא מהותי לעבודת האספה של הנציגים. הוגים מרכזיים בזרם הפרגמטיזם האמריקאי, ובראשם ג'ון דיואי וצ'ארלס פרס, השפיעו גם כן על ניסוח רעיונות מרכזיים בגישה.
התפתחות הגישה.
המונח "דמוקרטיה דיונית" נטבע על ידי ג'וזף מ. באסט במאמרו "דמוקרטיה דיונית: כלל הרוב בממשלה רפובליקנית", שפורסם ב-1980. באסט טען במאמרו הן כנגד פרשנויות אליטיסטיות או אריסטוקרטיות של חוקת ארצות הברית והן כנגד מבקרים של הפוליטיקה האמריקאית שהדגישו את חשיבות הדמוקרטיה ההשתתפותית. לפי באסט, האבות המייסדים של ארצות הברית מיתנו את תמיכתם בדמוקרטיה פופולרית רדיקלית בהדגישם את החשיבות של דיון ציבורי ושיקול דעת תבוני. הוא ציטט מתוך כתבי הפדרליסט כדי להראות שג'יימס מדיסון תמך ביצירת רפובליקה, שבה נציגי האזרחים שיושבים באספה הייצוגית דנים באינטרס הציבורי באופן שאינו מקריב את טובת הציבור לשיקולים זמניים או חלקיים. הדיון באספה הוא מרכזי ליכולת של הרפובליקה לאזן בין הצורך לייצג את העם לבין הצורך להימנע ממדיניות שמשקפת תשוקות ואינטרסים חולפים.
במהלך שנות השמונים באסט ואחרים המשיכו לפתח את רעיון הדמוקרטיה הדיונית. שלוש תרומות חשובות בחצי השני של שנות השמונים הן אלה של ברנרד מנאן, ג'ון אלסטר וג'ושוע כהן. מנאן הציע תאוריה המתבססת על פרשנות של אריסטו, לפיה היסוד ללגיטימציה הדמוקרטית אינו הרצון הכללי אלא התהליך הדיוני שבו כולם יכולים להשתתף. בעוד שמנאן הגיע לטיעון שלו בעד דמוקרטיה דיונית דרך ביקורת על התאוריה הליברלית של ג'ון רולס, כהן התבסס על תאוריית הצדק של רולס כדי לפתח מודל אידיאלי של דמוקרטיה דיונית. לתפיסתו, חברה צודקת היא דיונית במובן שקבלת ההחלטות נעשית בעקבות דיון שבמסגרתו המשתתפים מחליפים טיעונים באשר לסיבות לתמיכה בהחלטה כזו אחרת, והיא דמוקרטית במובן שדיון זה הוא שוויוני ופתוח לכולם. בשונה ממנאן וכהן, הטיעון של אלסטר משלב התייחסות לתאוריה של יורגן הברמאס ומתחיל מביקורת של תאוריית הבחירה הציבורית. מוקד הביקורת של אלסטר היא על התפיסה לפיה יש להתייחס לפוליטיקה כאל תהליך אינסטרומנטלי שבו אזרחים מגיעים לפשרה על ידי צירוף ההעדפות הנגלות והנתונות מראש של היחידים בחברה. במושגים של אלסטר, תאוריות כגון זו של ג'וזף שומפטר, שמתייחסות לתהליך הדמוקרטי כפשרה בין העדפות נתונות, מנסות לכפות את ההיגיון הכלכלי של השוק על הפורום - המרחב הציבורי שבו האזרחים דנים על החלטות הנוגעות לכולם. לפי אלסטר, בעוד שהדיון הציבורי יכול לעסוק בשאלות כלכליות, השיח הוא מהותי ושואף להשגת קונצנזוס על בסיס טיעונים רציונליים.