מבין זני השמרים המשמשים להכנת מחמצת שאור, אחד המפורסמים הוא "שאור סן פרנסיסקו", הידוע בטעמו הדומיננטי. בארץ ידועה מחמצת "פורטונה", פרי ידיו של השף סער מור, שעשויה אך ורק ממיני דגנים עתיקים ובעיקרם קמח קמוט. מחמצת זו זכתה בהכרה בין לאומית.
ישנן תרבויות אפיה רבות בעולם ובהן נהוגות צורות שונות של שימוש במחמצת. באיטליה לדוגמה נהוגה מחמצת "קשה" (כלומר שאחוז הנוזלים בה נמוך מאחוז הקמח) הנקראת "פסטה מַדְרה" (איטלקית: "Pasta Madre", מילולית: עיסת אם) או "לַויאֵטוׂ מדרה" (איטלקית "lievito madre," מילולית: שמרי אם) הנראית כמו בצק תפוח ואותה משלבים בעיסת בצקים חדשים.
השאור בהלכה היהודית.
איסור על השאור בפסח.
חלק מרכזי ממצוות חג הפסח הוא איסור על אכילת חמץ ושאור, שאוסר במהלך החג את אכילת כל אחד מחמשת מיני דגן שנגעו במים עד שהחמיצו. איסור נוסף בחג זה הוא השהיית החמץ והשאור בבית. לכן, המשהה ברשותו בפסח שאור בגודל של כזית עובר באיסורי בל יראה ובל ימצא, כאמור ..
כשרות השאור.
בדרך כלל, מאכל לא כשר ש"נפסל מאכילת כלב" כבר התבטל ממנו האיסור. אולם, כאשר הפסילה של המאכל מאכילת כלב משמשת לטובת השבחת מאכלים אחרים, כמו שׂאור שמוכנס לעיסה כדי להתפיח אותה הוא נותר בחשיבותו ובאיסורו ואוסר את המאכל שאותו השביח.
בטי פרידן
בטי נעמי גולדשטיין פרידן (באנגלית: Bettye Naomi Goldstein Friedan; 4 בפברואר 1921 – 4 בפברואר 2006) הייתה פמיניסטית יהודייה אמריקאית, פעילה חברתית וסופרת. פרידן נחשבת לאחת הפמיניסטיות המשפיעות ביותר במחצית השנייה של המאה ה-20.
חייה.
פרידן נולדה בפאוריה שבמדינת אילינוי. בצעירותה הייתה פעילה בחוגים מרקסיסטיים ויהודיים. למדה במכללת סמית', שם ערכה את עיתון הקמפוס וסיימה את לימודיה בהצטיינות יתרה בשנת 1942.
לאחר סיום לימודיה למדה פרידן תואר שני בפסיכולוגיה באוניברסיטת ברקלי, אך סירבה לקבל מלגה ללימודי המשך, ועזבה את ברקלי לטובת עבודה עיתונאית בעיתונים שמאלניים ושל איגודי עובדים. בשנת 1947 היא נישאה לקרל פרידמן ויחד השמיטו את ה"מ" ושינו את שם המשפחה לפרידן. נישואים אלה נמשכו עשרים שנה, וסופם בהאשמות הדדיות באלימות פיזית. בשנת 1952 פוטרה פרידן מה-UE News בעודה בהיריון עם ילדה השני. במהלך העשור הבא של חייה הייתה פרידן עקרת בית.
למפגש המחזורים החמישה עשר של הקולג' שלה, ערכה פרידן סקר על בוגרות מכללת סמית', אשר התמקד בתקופת לימודיהן, החוויות שלאחר סיום לימודיהן ומידת שביעות הרצון שלהן מחייהן באותה עת. המאמר על מחקרה זה, אשר הצביע על הפוטנציאל האבוד של חברותיה ללימודים ושל סטודנטיות בקולג' באותה עת, הוגש לעיתון נשים בשנת 1958, אך עורכי העיתון טענו שהמאמר כתוב מנקודת מבט פמיניסטית מדי ואיימו לדחות אותו מסיבה זו. בטי פרידן סירבה להכניס שינויים במאמרה, משכה את מאמרה וניסתה להרחיבו לכדי ספר.
ספר זה, "המסתורין הנשי" (The Feminine Mystique), פורסם בשנת 1963. הוא תיאר את תפקידן של הנשים בחברות תעשייתיות בכלל ותפקידן כעקרות בית במשרה מלאה בפרט, אותו ראתה פרידן כתפקיד חונק. הספר היה לרב-מכר פמיניסטי, עד 2002 נמכר ביותר מתשעה מיליון עותקים ברחבי העולם.
לפרידן הוצעו משרות אקדמיות. עם ספריה האחרים נמנים "השלב השני (The Second Stage)", אותו כתבה בנימה פחות רדיקלית, "זה שינה את חיי" (It Changed My Life) והאחרון "התחדשות: המעבר לגיל השלישי (The Fountain of Age)" שראה אור בעברית.
ביחד עם פולי מארי, אשת הכמורה האפרו-אמריקאית האפיסקופלית הראשונה, ועוד כמה עשרות נשים, הקימה פרידן את ארגון נשים לאומי (NOW) והייתה נשיאתו הראשונה (בין השנים 1970-1966). הארגון פעל לשוויון הזדמנויות לנשים, הן בתחומי התעסוקה והן בתחומי הפוליטיקה.
בטי פרידאן
אקרופוביה
יחידה 669
המסתורין הנשי
המסתורין הנשי (באנגלית: The Feminine Mystique) הוא ספר מאת בטי פרידן אשר פורסם לראשונה בשנת 1963 בארצות הברית. עד שנת 2000 מהדורת הספר באנגלית נמכרה ביותר משלושה מיליון עותקים והוא תורגם לשפות רבות. הספר מנתח את חייהן של נשים לבנות בנות המעמד בינוני בארצות הברית בשנות החמישים ומתאר חוסר שביעות רצון ותסכול מהיעדר הזדמנויות. בין השאר, פרידן כתבה: "אישה כיום עלולה להרגיש מוזר, לחוש רגשות אשם ולחוות בדידות, אם רק תרצה פשוט להיות יותר מבת הזוג של בעלה."
תוכן.
"המסתורין הנשי" הוא תולדה של מחקר שערכה בטי פרידן בקרב הבוגרות של מחזור שנת 1942 סמיט קולג' (נורת'האמפטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית) שבו למדה. רוב הנשים במחקרה הצביעו על חוסר שביעות רצון כללי מחייהן כעקרות בית. ממצאים אלו הובילו את פרידן לערוך מחקר מקיף יותר בנושא. המחקר כלל ראיונות עם עקרות בית נוספות, ניתוח מחקרים פסיכולוגיים, מסרים תקשורתיים ופרסומות. פרידן לא התכוונה לפרסם ספר אולם לא היה מגזין שהסכים לפרסם את המחקר. לפי ממצאיה, טענה פרידן, שרוב הנשים הן קורבנות של תפישות שגויות הדורשות מן הנשים למצוא את זהותן ואת משמעותן בחייהן דרך בעליהן ודרך ילדיהן.
בתחילת ספר, פרידן מגדירה את הקשיים של נשים כ"הבעיה שאין לה שם," ובהמשך הספר חושפת את הגורמים לבעיה ומוכיחה את קיומה. לדברי פרידן, הצפייה מנשים היא להסתפק בתפקידים עקרת בית ואם ולנטוש שאיפות להשכלה וקריירה ולהתאים את עצמן לאידיאליזציה נשית. פרידן מנסה להוכיח כי המסתורין הנשי מונע מנשים לפתח זהויות משלהן, מעבר לזהות הקשורה לתפקידים ביתיים. המסתורין מופיע בייצוגים בלתי פוסקים בתקשורת. ייצוגים אלו מאדירים את האישה כאם ורעייה ומבקרים "הגבריות" של נשים שרוצות לעשות דברים אחרים בשילוב או במקום התפקידים המסורתיים.
פרידן טוענת שהמיסטיקה הנשית היא אחת מהתוצאות של מלחמת העולם השנייה והמלחמה הקרה הכוללות גם את התפתחות הפרוורים והביבי בום.
פרידן מצאה תפיסות אלו במיוחד בקרב קהילות פרבריות מן המעמד הבינוני שלאחר מלחמת העולם השנייה. היא שיערה כי גברים החוזרים ממלחמה מחפשים בנשותיהן דמות אם. בו בזמן, השגשוג הכלכלי בארצות הברית שלאחר המלחמה הוביל להתפתחות של טכנולוגיות חדשות שמטרתן הייתה להפוך את עבודת הבית לפחות קשה, אך בפועל הפכו טכנולוגיות אלו את עבודת הנשים למשמעותית ומוערכת פחות. מבקריה של בטי פרידן טענו שהניתוח שלה איננו מייצג באופן מוצלח נשים ממעמדות אחרים.
מורשת.
המסתורין הנשי יצר שפה בה נשים יכלו להגדיר את עצמן ומצע לשינוי חברתי למען נשים. הספר נחשב אחד ספרי עיון המשפיעים ביותר של המאה ה -20, והוא נחשב אחד מהגורמים שעוררו את תחילת הגל השני של הפמיניזם בארצות הברית. פרידן קיבלה מאות מכתבים מנשים שהזדהו עם הספר והיא עצמה הפכה לאחת מהמייסדות של (National Organization for Women (NOW ולקחה חלק בניסוח הצהרת המייסדות שקראה לשיויון לכל הנשים והסרת חסמים שמעקבים שיויון ועצמאות כלכלית.
ביקורת.
ההיסטוריונית ג'ואן מאיורויץ (Joanne Meyerowitz) טענה במאמר העוסק במסתורין הנשי כי הרבה מהמגזינים והמאמרים של התקופה אותה תיארה פרידן בספר, לא הציגו נשים אך ורק כעקרות בית, כמו שפרידן טענה, אלא גם תמכו בנשים שבחרו לנהל קריירה במשרה מלאה או חלקית. אולם, הדימוי המרכזי של נשים במגזינים היה מסורתי.
הביקורת המרכזית שהופנתה נגד המסתורין הנשי עסקה בהאחדת החוויה של נשים בארצות הברית מבלי להתייחס להבדלים מעמדיים וגזעיים. פרידן מתארת בספר את מצוקתן של נשים לבנות בנות המעמד הבינוני ולא התייחסה כלל לקשיים של נשים המתמודדות עם מצבים כלכליים פחות יציבים ונשים מגזעים אחרים. למרות שהספר נכתב בשעה שהתנועה לזכויות האזרח שגשגה, פרידן כמעט ולא מתייחסת לנשים אפרו-אמריקראיות.
סמפור (מדעי המחשב)
במדעי המחשב, סֶמָפוֹר (מיוונית עתיקה: (σῆμα (סמא) – סימן, φωρος (פורוס) – נושא; באנגלית: Semaphore; לפי האקדמיה ללשון העברית אַתָּת) הוא מנגנון לסנכרון מספר תהליכים הפועלים במחשב במקביל, ומטרתו לפתור את בעיית המניעה ההדדית (Mutual exclusion).
הסמפור הוא למעשה הרחבה של מנגנון המנעול, והוא יכול לקבל ערכים שלמים אי שליליים. סמפור בינארי פועל למעשה כמו מנעול.
מנגנון הסמפור הומצא על ידי מדען המחשב ההולנדי אדסחר דייקסטרה באמצע שנות ה־60, והוא נמצא בשימוש נרחב במערכות הפעלה רבות.
תיאור הבעיה ופתרונה באמצעות לולאה.
כאשר קיימים מספר תהליכים אשר חולקים ביניהם משאבים משותפים (למשל תא זיכרון או קובץ), יכולה להיווצר בעיית אמינות של המידע במקרה ששני התהליכים ניגשים למשאב משותף ומשנים את תוכנו ללא סדר.
פתרון של הבעיה נעשה על ידי הגדרת "קטע קריטי", אשר כל אחד מן התהליכים יוכל להיכנס אליו או לצאת ממנו רק לאחר ביצוע מספר פעולות, שמטרתן להבטיח כי בכל נקודת זמן רק תהליך אחד נמצא בתוך קטע הקוד הקריטי שלו.
פתרונות לבעיה כוללים תמיד המתנה עד אשר תנאי כלשהו יתקיים, כתנאי לכניסת התהליך לקטע הקריטי (עד אשר תנאי כלשהו יתקיים, אל תבצע פעולה). מימוש המתנה כזו יעשה על ידי לולאת while. הבעיה בפתרון זה היא שההמתנה בתוך הלולאה דורשת זמן מעבד. בנוסף לכך, קיימת סכנה כי בעת ביצוע קטע הקוד לכניסה לקטע הקריטי, אשר מורכב ממספר פקודות (או מפקודה אחת אשר מורכבת ממספר פקודות מכונה), "ייחטף" המעבד מהתהליך וכך עלול לקרות מצב שבו המשך ביצוע התוכנית מסתמך על נתונים לא מעודכנים.
אחד הפתרונות שהוצעו לבעיה היה הוספת רכיב חומרה, המבצע סדרת פקודות בצורה אטומית שאיננה מאפשרת למערכת ההפעלה (או למתזמן) לקטוע את ביצוע סדרת הפקודות; אולם פתרון זה לא מנע את בזבוז משאבי המעבד בהמתנה לקיום התנאי לכניסה לקטע הקריטי.
פתרון הבעיה באמצעות סמפור.