בהתאם לתרומתה המרכזית של ההחזקה להתפתחות הנפשית התקינה, ויניקוט טען כי בהיעדר החזקה, במיוחד בינקות המוקדמת, תהליכי ההתפתחות ראשוניים של אינטגרציה וגיבוש עצמי עשויים להיפגע. ויניקוט סבר כי אחד המכשולים ההתפתחותיים של תינוק, הוא הסיכון לחוות טראומה בשל מודעות מוקדמת לחוסר האונים שלו. תינוק אשר מודע מדי לסכנות הקיימות בעולם האמיתי יהיה חרד מכדי ללמוד בצורה מיטבית. אם טובה דיה, מכוונת לצורכי ילדה ובסיפוק צרכיו היא מגנה על התינוק באשליה של אומניפוטנטיות, שהוא כל-יכול. לדוגמה, תינוק שמטפלים בו היטב בדרך כלל לא חש רעב הרבה זמן לפני שמאכילים אותו. לדעתו של ויניקוט, התגובה המהירה של ההורים להאכיל את התינוק נותנת לו תחושה שבכל פעם שהוא רעב, האוכל מגיע כמו קסם, כאילו התינוק עצמו גורם לאוכל להופיע רק על ידי היותו רעב. תחושת העוצמה הזו, אפשרה לתינוק להרגיש בטוח, רגוע, סקרן וללמוד מבלי לבזבז אנרגיה בהגנות.
כאשר התינוק אינו זוכה לסביבה מחזיקה ולאימהות טובה דיה, לא מתאפשרת צמיחה של עצמי אותנטי בו התינוק חותר למימוש הפוטנציאל שלו. להפך, התינוק חווה קונפליקט עמוק בין ביטויי עצמאות אותנטיים לבין דרישות ותגובות הסביבה ומפתח מבנה נפשי הגנתי, לא אותנטי, שנועד להתייחס לאותן חדירות-פגיעות שמאיימות עליו ויתאים לסביבה. מצבים אלו מביאים להיווצרות מחלות חסר סביבתיות המהוות את הבסיס להיווצרות עצמי כוזב בדרגות חומרה שונות. סביבה בלתי מחזיקה באופן קיצוני יכולה להביא גם להיווצרות פחד מהתמוטטות; מצב של פחד מקריסה נפשית, נפילה או התפרקות אשר מבטא, למעשה, את האימה הבלתי ניתנת לחשיבה שהתינוק חווה בינקותו לנוכח היעדר החזקה בסיסית החיונית לבניית אישיותו.
החזקה בטיפול.
ויניקוט השאיל את המונח של החזקה גם לתיאור היחסים הטיפוליים. הוא הציע כי בדומה לאם אשר דרך החזקה יוצרת סביבה מותאמת בה ילדה יכול להתפתח, המטפל מייצר יחסים טיפוליים המבוססים על החזקה: "פרשנות נכונה ומתוזמנת היטב בטיפול אנליטי נותנת תחושה של מוחזק פיזית שהיא יותר אמיתית... מאשר אם היו מתרחשים החזקה או הנקה אמיתית. ההבנה מעמיקה יותר".
החזקה הומשגה כמקום בטוח שנוצר על ידי האנליטיקאי עבור המטופל. בפסיכותרפיה, החזקה מתייחסת להחזקה רגשית ונפשית. המטפל מאפשר למטופל להרפות מהמציאות ולחזור למצבים מוקדמים יותר של עצירת ההתפתחות, בשירות של תיקון וריפוי. המטפל מזהה את צרכיו הרגשיים של המטופל ומנסה להיענות להם, כך הוא יוצר סביבה בה נפשו של המטופל יכולה להתפתח. המטפל מציע החזקה רגשית למטופל, להיות נוכח אתו, לזהות ולהבין מה הוא מרגיש, בצורה בטוחה ומקבלת. המטפל נוכח עם המטופל מול תחושותיו, מגלה עניין ומקבל את רגשותיו שהן אמתיות וחשובות כאחד.
באמצעות החזקה נפשית, המטפל מסייע למטופל לשקף את רגשותיו, לחשוב בצורה חופשית יותר על עצמו ולשנות את המושגים של המטופל לגבי מי שהוא חושב שהוא, כך שהוא יוכל לפתור בעיות ולהתמודד עם דברים שהוא רוצה להשיג. כפי האם עוזרת לילדה להרגיש בטוח יותר על ידי ניהול הרגשות הסוערים שלו כלפי עצמו, הילד לא נאבק ברגשות קשים לבדו, שכן האם עוזרת לילד להבין את רגשותיו וללמוד לנהל אותם, כך גם בטיפול. המטפל מסייע למטופל לנהל את הרגשות שקשה לו להתמודד עימם, כמו בלבול, דיכאון, חרדה או כעס. הדרך לעשות זאת היא באמצעות מערכת יחסים מחזיקה, בה המטפל נוכח באופן אמין, עקבי, נוכח, בטוח ומותאם למצבו הרגשי האישי של המטופל. המטפל נוכח וקשוב לרגשות המטופל, בכך הוא מאפשר למטופל לעשות את אותו הדבר עבור עצמו ולגלות באמצעות טיפול כי רגשות אשר קשה לו לבטא או להתמודד איתן יכולות להיות קלות יותר להבנה. בהקשר זה, ההחזקה ככוללת את התמיכה ההכרחית של האנליטיקאי לבידוד מפני פגיעות מהעולם החיצוני. בידוד זה חשוב מכיוון שהוא מקל על תהליך בו מטופלים יכלו לחוות את פנימיותם ללא הפרעה. עמדה זו מאפשרת להתפתחות נפשית להתרחש ולחוויות של אינטגרציה הולכים וגדלים.
מה בין החזקה והכלה.
החזקה והכלה שואפות ליצור אותו ואפקט; לשמור על העצמי מפני התפרקות, ולאפשר למטופל להביע ולחקור רגשות שונים, כשהמטפל יוצר עבורו מרחב רגיש, מוגן ואמפתי. בנוסף, שני המונחים שמים דגש דומה על חוויית השכול, הפרידה, הנטישה כממריץ העיקרי של למידה וצמיחה קוגניטיבית.
גם החזקה וגם הכלה מתמקדות בהתפתחות הרגשית של התינוק:
לעומת זאת, לפי ויניקוט, הנפש צומחת מתוך עצמה ופונקציית ההחזקה האימהית מגנה מפני פגיעות, שיכולות לנבוע מגורמים חיצוניים או פנימיים, ועלולות להפר את המשכיות חווייתה העצמית. ואילו ביון היה סבור שהנפש עצמה מייצרת חוויות מאיימות שאין בכוחה לעבד לכדי תחושות וחוויות נפשיות (אלמנטים בטא), והנפש זקוקה למיכל חיצוני שיכיל אלמנטים אלה ויעבד אותם עבורה, בשביל שהיא תוכל לקלוט אותם חזרה בצורה הניתנת לעיכול.
בנוסף, הדגש בהחזקה הוא על סוג של עזרה ששומרת על הנפש מפני גורמים שמסכנים את המשך קיומה. מבחינת ביון, הנפש עצמה מייצרת את החומרים שהנפש מאוימת מהם, לכן יש צורך לקחת לתוך המיכל האימהי את החומרים האלה של נפש התינוק ולעבד אותם שם.
לסיכום, המונחים הפסיכואנליטיים "החזקה" ו"הכלה", למעשה, כרוכים אחד בשני. על מנת להכיל רגשות קשים ולאחר מכן להחזיר אותם למטופל בצורה הניתנת לניהול, הרגשות חייבים להיות "מוחזקים" על ידי המטפל – הוא אוחז בכאב, בייסורים, בבלבול ומדגים בפני המטופל שהרגשות הללו נסבלים למרות הכל. ניתן אף לתאר את ההכלה כיכולתו של אדם "להישאר עם" הסבל של ישות אחרת, תוך החזקה פסיכולוגית ורגשית של הייסורים באופן המאפשר לשרוד את הרגש על ידי הסובייקט.
יוניון סקוור קפה
יוניון סקוור קפה (באנגלית: Union Square Cafe) היא מסעדה בניו יורק.
מסעדת יוניון סקוור קפה נוסדה באוקטובר 1985 בידי דני מאייר והשף עלי ברקר, כיום היא בבעלותם של דני מאייר והשף מיכאל רומנו. המסעדה מגישה מטבח אמריקני עם השפעות מהמטבח האיטלקי. המסעדה זכתה בפרסים רבים מאז פתיחתה,
בכלל זה בחירתה ל"מסעדה האהובה ביותר בניו יורק" במדריך זגאט בשנים 1997, 1998, 1999, 2000, 2001, 2002, 2004 ו-2008.
ראוי לציין שהמסעדה לא זכתה בכוכב במדריך מישלן האדום, מה שהביא להשערה שהמדריך מוטה כלפי המטבח הצרפתי או מסעדות ש"מדגישות רשמיות והדר".
יוניון סקוור קפה שוכנת ב-21 East 16th Street, בין יוניון סקוור וסט לשדרה חמישית. מעצב המסעדה הוא הארכיטקט לארי בוגדנוב.
משפט ריום
משפט ריום היה משפט ראווה שיזמו שלטונות צרפת של וישי במטרה להוכיח כי מנהיגי הרפובליקה הצרפתית השלישית אחראים לתבוסה במערכה על צרפת במלחמת העולם השנייה. המשפט נערך בשנת 1942 בעיר ריום.
ב-30 ביולי 1940 ציווה המרשל אנרי פיליפ פטן, שהיה ראש משטר וישי, על הקמת בית משפט עליון לצדק, שיבחן האם "השרים לשעבר או הכפופים להם ישירות בגדו בחובותיהם ותרמו למעבר ממצב שלום למצב מלחמה לפני ספטמבר 1939, ולאחר מכן אף הרעו את התוצאות של המצב שנוצר". התקופה אותה הוסמך בית המשפט לבחון הייתה משנת 1936, בה עלתה לשלטון "החזית העממית" של לאון בלום, עד לממשלתו של פול ריינו ב-1940.
המשפט לא התנהל כמתוכנן. הנאשמים הצליחו לרוב להדוף את ההאשמות נגדם, והכיסוי בעיתונות הבינלאומית היה כיסוי אוהד. במרץ 1942 הושעה המשפט, ובמאי 1943 הוכרז על הפסקתו הסופית.
הנאשמים במשפט ריום.
הנאשמים במשפט היו:
מהלך המשפט.
בכוונת התביעה היה להביא יותר מ-400 עדים, ביניהם חיילים שיעידו כי עם פתיחת המתקפה הגרמנית סבל הצבא מחוסר בציוד. כוונת התביעה הייתה להוכיח כי החקיקה הסוציאלית בה תמך בלום, שבוע העבודה בן 40 השעות שהנהיג, החופשות בתשלום וההלאמה של מפעלים מסוימים פגעו בחוסנה הכלכלי של צרפת וביכולתה להתכונן למלחמה, וכי הנאשמים לא פעלו מספיק "לדיכוי אלמנטים חתרניים ומהפכניים". כן הייתה למשפט מטרה נוספת - להוכיח כי האשמה בפרוץ המלחמה אינה על גרמניה, כי אם על שלטונות צרפת בשנים שקדמו למלחמה. הכנת המשפט נמשכה באיטיות מהיום בו הוציא פטן את הצו, ופתיחתו התמהמהה. שמונה תובעים שעסקו בהכנת המשפט התפטרו, מכיוון שלא רצו להיות קשורים במשפט זה.
בשל ההקשר הבינלאומי, והלחץ הגרמני שנבע בין היתר בעקבות מבצע ברברוסה, הפלישה הגרמנית לברית המועצות, ביוני 1941, ושחיקת מעמדו של משטר וישי בדעת הקהל, החליט פטן להאיץ את ההליכים. הוא הכריז ברדיו כי הוא עצמו יטען כנגד הנאשמים, לאחר שהתייעץ עם "מועצת הצדק הפוליטי" (Conseil de justice politique) שהקים. לאחר מכן החליט למחוק את האישומים כנגד מאנדל וריינו, ללא כל סיבה (השניים נותרו במאסר, ונמסרו לגרמנים. מנדל נרצח לאחר מכן על ידי אנשי המיליס).