איתמר דוד קיווה לתרום לפיתוח הדפוס העברי על ידי פיתוח גופן בעל השפעה תרבותית-היסטורית ברורה המשולב עם מה שהוא החשיב כהבעה אישית עכשווית. הוא חש שיש צורך בגופן בסיסי חדש, ה"חופשי מעיוותים צורניים שהשפיעו לרעה על התפתחות האות העברית במאות האחרונות". גופן זה אמור היה לגלם באופן הרמוני את הרוח המודרנית. ייתכן שכוונתו של דוד הייתה להשפעות הלטיניות על הטיפוגרפיה העברית שהתבטאה בגופנים עבריים בסגנון גופן Didot הלטיני. לשם כך הבין דוד שעל העיצוב להיות קרוב יותר ברוחו לעברית "מזרחית" (וייתכן שכוונתו לכתבי יד עתיקים ולצורות כתב שמיות עתיקות) מאשר לגופנים עבריים ולטיניים קיימים שפותחו באירופה. גישה זו מפתיעה, שכן גופנים כגון "פרנק-ריהל" ו"דרוגולין" (או "וילנא") עוצבו על בסיס אותיות דפוס קיימות. דוד מעיד שהסביבה החדשה (דהיינו הארץ שעלה אליה לא מכבר, נוף מדבר יהודה, צורת החיים המזרחית והאקלים החברתי החדש) השפיעה עליו ובאופן ישיר גם על עיצוב הגופן, והשכיחה ממנו דרכי חשיבה אחרות. במובן זה, רק ההיבטים הטכניים של הטיפוגרפיה המערבית השפיעו על עיצובו. דוד החליט לקרב את הצורות הבסיסיות שבכתב העברי בחזרה אל "אבותיהן המזרח-תיכוניות" ואל "הצורות השמיות הישנות והאמיתיות", ולהרחיקן מן הפיתוחים האירופיים. בנוסף, החליט דוד להגדיר את הפרופורציות של האותיות בצורה שתיצור טקסטורה אחידה יותר: כחלק מתהליך העבודה חילק דוד את אותיות האלף בית לשלוש קבוצות: קבוצה ראשונה כללה את האותיות הצרות (כגון ו', י' ו-ן'), השנייה כללה אותיות ברוחב בינוני שכללו רק קו אנכי אחד (כגון ב', ר' ו-ך'), והקבוצה השלישית כללה את מעט האותיות שיש להן רוחב גדול ו/או שני קווים אנכיים ויותר (כמו האות ש', ם' ו-ס'). שיטה זו עזרה לדוד להבין את הפרופורציות בין האותיות ובכך להשיג דרגה גבוהה של מבנה וטקסטורה אחידה.
הקונספט לגופן נדרש להיות בסיסי ככל האפשר על מנת שיוכל לשמש ליותר מווריאציה אחת. הגופן כלל משפחה של תשעה משקלים המורכבים משלוש וריאציות בסיסיות הקשורות בבסיס צורני דומה – ספר (עם עוקצים או תגים), נטוי (הקרוי גם "אדי"), ונטול עוקצים (גרסה זו לא זכתה להפקה בתחילה, ולכן היא פחות מוכרת). עבור כל וריאציה נוצרו שלושה משקלים – קל, רגיל, ושמן. עיקר העבודה על הגופן נמשכה מ-1934 עד ל-1950. האותיות עוצבו במיוחד על מנת להתאים למטריצות של תאגיד אינטרטייפ (חברה שייצרה מכונות המפיקות אותיות יצוקות ממתכת נוזלית לסידור בדפוס בֶּלֶט), כך שניתן בנקל להציב אותיות מווריאציות שונות ומשקלים שונים בשורה אחת. דוד חלם לאפשר לכל בית דפוס בארץ ישראל הפקת דפוס מאורגן ומתוכנן למען ספרים ומסחר באופן השווה לאסתטיקה של הדפוס עם האותיות הלטיניות.
את האותיות החדשות שפיתח שיבץ דוד בכיתובים קצרים במודעות (כגון המודעה שעיצב עבור סיגריות "שרון") ובשלטי חוצות שעיצב בעצמו. עם הזמן זכה דוד לתגובות חיוביות לאותיות וצבר ביטחון. אחד מן השימושים המוכרים והמוקדמים בגרסה מוקדמת של הגופן הוא בשטרות הכסף של מדינת ישראל.
ביקורת ועיבודים נוספים.
הגופן התקבל באופן נרחב בקרב הקהל הישראלי, ואף השתרש בקרב מוסדות מסוימים.
"דוד" יצא לאור גם כאותיות מעתק. 2 משקלים בחברת Letraset ו-6 משקלים (המקוריים שעיצב איתמר דוד עצמו) בחברת Transfertech, בשנות ה-80 התגלה שהגופן מתאים וקריא במיוחד כאשר הוא מודפס במדפסות מטריצה, שהיו נפוצות באותה עת. גם במדפסות בעלות איכות נמוכה נראה הגופן קריא היטב, ולפיכך נעשה בו שימוש רב בתוכנות עיבוד תמלילים. עם שיבוצה של גרסה דיגיטלית של "דוד" בתוכנות "Microsoft Office" שבמערכת ההפעלה "Microsoft Windows", הפך הגופן למוּכּר בכל בית ישראלי. חרף העובדה כי "דוד" לא החליף את מעמדו השלט של הגופן "פרנק-ריהל" בקרב העיתונאות והספרות, הגופן צבר מעמד תקני בקרב מוסדות אקדמיים, מוסדות ממלכתיים (כגון משרדי הממשלה) והוצאות לאור, אשר מבקשים לרוב הגשת טקסטים מודפסים בגופן "דוד" (או בגופן "פרנק-ריהל", לרוב בגודל אות 12). בנוסף, נמצא הגופן כמתאים להדפסת ספרי שירה, בשל אופיו הקליל והקל לקריאה.
בספרו "The Book Jackets of Ismar David" (2011) כתב מישה בֶּלֶצקי (Beletsky) כי "המחסור בגופנים עבריים איכותיים אילץ את דוד להתחיל במסע ליצירת גופן חדש. עיצובו פורץ הדרך לא היה החייאה של גופן קיים, אך קיבל השראה מתנועות קליגרפיות היסטוריות, המזוקקות להבעה הטהורה ביותר. הגופן "דוד עברית" הפך לאחד מהגופנים הפופולריים ביותר כיום, וייתכן שהגופן נחשב למורשתו המוכרת ביותר בתחום העיצוב. אפשר לייחס את הצלחתו לגישת העיצוב החדשנית, אך קרוב לוודאי שהצלחתו קשורה לבהירות, לחן, וליופי האותיות יוצאות הדופן".
לעומתו, חוקר תקשורת צבי רייך מאוניברסיטת בן-גוריון כינה את האות "טכנוקרטית" וקרה משום נפוצותה הרבה במסמכים "יבשים" המודפסים באמצעים זולים יחסית (מדפסות, בניגוד לדפוס), בפסקי דין, במכרזים ובמסמכים משפטיים והנדסיים.
ה. צ'. רובינס לנדון
האוורד צ'נדלר רובינס לנדון (אנגלית: Howard Chandler Robbins Landon; 6 במרץ 1926 - 20 בנובמבר 2009) היה מוזיקולוג, המזוהה בעיקר בזכות מחקריו על המלחין יוזף היידן.
ביוגרפיה.
רובינס לנדון נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, ולמד מוזיקה בסוורת'מור קולג' ובאוניברסיטת בוסטון. לאחר מכן עבר לאירופה שם עבד כמבקר מוזיקה. החל מ-1947 ערך רובינס לנדון מחקר בווינה על יוזף היידן, מלחין שבנוגע אליו הפך לנדון להיות מומחה ידוע. ספרו "הסימפוניות של יוזף היידן" פורסם בשנת 1955, ואליו התווספו חמישה כרכים משלימים "היידן: כרוניקה ויצירות" בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. בנוסף, ערך רובינס לנדון כמה מיצירותיו של המלחין.
רובינס לנדון פרסם עבודות נוספות של מלחינים מן המאה ה-18, ביניהם וולפגנג אמדאוס מוצרט, לודוויג ואן בטהובן ואנטוניו ויולדי. הוא טבע גם את המושג "בארוקוקו" (הלחם של "בארוק" ו"רוקוקו")
בשנת 1994 היה מעורב רובינס לנדון בוויכוח אודות סונאטות לפסנתר אשר יוחסו להיידן. הוא הכריז עליהן כעל סונטות חדשות שאך נתגלו, אולם מאוחר יותר התבררו כזיוף.
קונסטנטין ז'יריאנוב
תחיית קרידנס קלירווטר
תחית קרידנס קלירווטר
טיפול הממוקד במטופל כלקוח
פחות או יותר
פחות או יותר היה שעשועון ששודר בערוץ 2, במשבצת השידור של הזכיינית טלעד בין השנים 1995–1998. השעשועון היה גרסה ישראלית לתוכנית הטלוויזיה האמריקאית הוותיקה אותה רכשה חברת דרסט הפקות "The Price is Right". את השעשועון הנחו אקי אבני והדוגמניות טל פאר ושרון דוראני.
התוכנית הציעה למשתתפים מגוון מוצרים והם ניחשו מה הוא המחיר הגבוה או הנמוך ביותר. שלושת המתמודדים שעלו לשלב הגמר התחרו בסיבוב גלגל גדול ומי שקיבל את המספר הגבוה ביותר זכה בפרס הגדול. סט התוכנית העשיר והצבעוני היה העתק מדויק של הסט האמריקאי. התוכנית חילקה את הפרסים הגדולים ביותר שחולקו עד אז בשעשועוני טלוויזיה בישראל: מכשירי חשמל, חופשות בחו"ל ומכוניות. בתוכנית ה-100 הוענקה דירת מגורים.
התוכנית שודרה פעמיים בשבוע בפריים טיים וזכתה לרייטינג גבוה.
גרטנייט הרביעי, מלך הפיקטים
גרטנייט הרביעי (באנגלית: Gartnait IV; נפטר ב-663) בנו של דומנייל או דונגייל (Gartnait mac Domnaill או Gartnait mac Dúngail) היה מלך הפיקטים. גרטנייט מלך כשש שנים, החל משנת 657 ועד מותו.
גרטנייט עלה לשלטון לאחר מותו של קודמו, טאלורגאן או טאלורקן.
על פי "דברי ימי הפיקטים" מלך גרטנייט שש שנים או שש שנים ומחצה. תאריך מותו מתועד ב"דברי ימי אלסטר" וב"דברי ימי טיגרנאך".
על פי רשימות המלכים הפיקטים מלך אחריו אחיו, דרסט השישי.
כאוכב אבו-אל-היג'א
אוניברסיטת תל-אביב
מונטווידיאו
ברייטקופף והרטל
ברייטקופף והֶרטל (Breitkopf &amp; Härtel) הוא בית ההוצאה למוזיקה הוותיק ביותר שעודו פעיל. החברה הוקמה בשנת 1719 בלייפציג על ידי ברנהרד כריסטוף ברייטקופף (1695-1777) תחת השם Breitkopf Ausgabe (הוצאת ברייטקופף). השם Härtel התווסף לאחר שבשנת 1795 קנה גוטפריד כריסטוף הרטל את החברה. ב-1807 החל ג. כ. הרטל לעסוק גם בייצור פסנתרים, מאמץ שנמשך עד 1870. פסנתרי ברייטקופף היו מוערכים ביותר במאה ה-19 על ידי פסנתרנים כמו פרנץ ליסט וקלרה שומאן.
החברה תמכה באופן עקבי באמנים בני זמנה, ושיתפה פעולה עם מלחינים כמו בטהובן, יוזף היידן, פליקס מנדלסון, שומאן, ליסט, וגנר וברהמס. מסורת זו ממשיכה היום, ויצירותיהם מלחינים כגון ניקולאוס א. הובר, הלמוט לכנמן ואודו צימרמן מעטרות את הקטלוג.
קטלוג החברה כולל כרגע מעל 1,000 מלחינים, 8,000 כותרים ו-15,000 הוצאות וספרי מוזיקה. החברה פרסמה בנוסף גם את ההוצאה הכוללת הראשונה של יצירותיו של מוצרט, המכונה "מהדורת מוצרט הישנה" (Alte Mozart Ausgabe).
דרסט השישי, מלך הפיקטים
דרסט השישי (באנגלית: Drest VI; מת ב-678) בנו של דומנייל או דונגייל (Drest mac Domnal או Drest mac Dúngail) היה מלך הפיקטים. דרסט מלך כתשע שנים, החל משנת 663 ועד להדחתו בשנת 672.
דרסט עלה לשלטון לאחר מותו של אחיו, גרטנייט הרביעי בשנת 663, ועל פי "דברי ימי הפיקטים" מלך בין שש לשבע שנים.
"דברי ימי אלסטר" ו"דברי ימי טיגרנאך" מספרים כי דרסט הודח בשנת 672 על ידי ברידיי או ברוידה. דרסט מת בשנת 678 לערך.
דרסט השישי
גרטנייט הרביעי
ארבור מירביליס
מחולל רשיונות
תרבות הגוף בתקופת הרנסנס וההומניזם
המקהלה הפילהרמונית תל-אביב
מרכז לעניני חינוך
בנקס
אסמעיל אבו-סעד
אני דיפראנקו
סדרן בארועי ספורט
מרסיה יפהפיה
הישיבה לאמנויות ולמדעים בר אילן
הכנסייה המתוקנת השוויצרית