"הילד הבוכה" הוא כינוי לציור שהיה נפוץ ומוכר מאוד בישראל, בו מוצגת דמותו של ילד לבוש מעיל, שדמעות זולגות על לחייו. ציור זה הוא אחד מתוך סדרת דיוקנאות של ילדים (ברובם בנים, אך גם בנות) בעלי הבעה רצינית או עצובה ודמעות על פניהם, שהיו נפוצים ברחבי העולם בשנות ה-70 וה-80.
הציור מיוחס לצייר האיטלקי ברונו אמאדיו (Bruno Amadio) שנודע גם בשם ג'ובאני בראגולין (Bragolin). בראגולין צייר מאות ציורים בסגנון זה. הציורים ברובם אינם חתומים ותאריכיהם אינם ידועים. התמונות היו מן הראשונות ששוכפלו בצבע בקנה מידה רחב כבר בשנות ה-60, וככל הנראה צוירו שנים לפני כן. ציורי הילדים הבוכים היו פופולריים באירופה ובדרום אמריקה, ונמכרו על פי ההערכה במיליוני עותקים, ללא תמלוגים כלשהם לצייר.
אגדה אורבנית.
החל משנות ה-80 התפתחו אגדות אורבניות סביב ציורי הילד הבוכה, הקושרות אותם לקללות ולמאגיה. בספטמבר 1985 פרסם ג'ון מרפי בעיתון הבריטי "דיילי סטאר" סיפור על שרפה שפרצה ברותרהאם שבדרום חבל יורקשייר. אחד השרידים היחידים שנותרו בלא פגע אחרי השרפה הייתה תמונת "הילד הבוכה". בני המשפחה היו משוכנעים שהסיבה לדליקה לא הייתה רשלנותם אלא דווקא התמונה המקוללת. הצהובון הבריטי "סאן" אימץ את הסיפור ופרסם ב-4 בספטמבר 1985 כתבת שער על הציור ה"מקולל", בה ציטט כבאים שגרסו כי בידם רשימה של 50 מקרים של דליקות בהן שרדה תמונת "הילד הבוכה". הכבאים האמינו כי התמונה מקוללת וסירבו להכניסה אל בתיהם. ה"סאן" המשיך לפרסם סיפורים ברוח דומה, במטרה לעורר היסטריה המונית סביב הציור ועורכו של העיתון, קלווין מקנזי, אף ארגן טקס שרפה פומבית של ציורי "הילד הבוכה".
שירות כיבוי האש של דרום יורקשייר פרסם מאוחר יותר הודעה שגרסה כי אין שום קשר בין תמונות "הילד הבוכה" שהיו נפוצות במקומות רבים ובין הדליקות. הסיבה לדליקותם הנמוכה של הציורים הייתה, ככל הנראה, העובדה שהודפסו על גליונות קרטון דחוס עבים, שדליקותם נמוכה.
רעידת האדמה בג'יג'י (1999)
רעידת האדמה בג'יג'י (בסינית 集集大地震 בפין-יין jíjí dàdìzhèn), הידועה גם כ"רעידת אדמה 921" (九二一大地震) התרחשה ב-21 בספטמבר 1999 במרכז טאיוואן בשעה 1:47 שעון מקומי (ה-20 בספטמבר שעה 17:47 על פי שעון גריניץ') וגודלה נמדד כ-7.3 בסולם מגניטודה לפי מומנט. המוקד היה בעיירה ג'יג'י במחוז נאנטואו, כ-12.5 קילומטר מערבית לאגם השמש והירח (סאן מון לייק, האגם הגדול ביותר בטאיוואן) ובעומק של 7 קילומטרים.
היקף הנזק.
על פי הסוכנות הלאומית לטיפול באש של הרפובליקה הסינית היקף הנזקים שנגרמו על ידי רעידת האדמה הוא 44,338 בתים שנהרסו לחלוטין ו-41,336 בתים שנפגעו בצורה חמורה.
רעידות אדמה המשיכו לזעזע את טאיוואן במשך כל הלילה. אחת האנקדוטות מספרת על בית שלא נהרס אבל גלש ממחוז אחד למחוז אחר במהלך רעידת האדמה, דבר שאילץ את בעליו להחליף כתובת.
שבר צ'לונגפו.
מוקד הרעש היה העיירה ג'יג'י. רעידת אדמה 921 התרחשה לאורך שבר צ'לונגפו (Chelungpu) בחלקו המערבי של האי טאיוואן. השבר משתרע למרגלות הרי המרכז במחוזות נאנטואו וטאיצ'ונג. במקומות אחדים התרוממה האדמה לגובה של 7 מטרים. בסמוך דונגשה (Dongshih), בקרבת הקצה הצפוני של ההעתק יצרה רעידת האדמה מפל מים שגובהו 7 מטרים. לאורך חלקו המרכזי-מערבו של האי נהרסו גשרים והתחבורה בחלק זה הושבתה למשך שבועות.
הנזק היה הרסני במיוחד בווּפנג, כפר בדרום מחוז טאיצ'ונג. בית הספר התיכון גואנגפו (Guangfu) נבנה ישירות על קו השבר ונפגע קשה מאוד מרעידת האדמה. כיום משמש בית הספר התיכון כאתר מוזיאון רעידת האדמה 921.
אוניברסיטת אופסלה
אוניברסיטת אופסלה (בשוודית: Uppsala universitet) היא אוניברסיטה ציבורית באופסלה, שוודיה הממוקמת כ-78 ק"מ מצפון-צפון מערב לסטוקהולם. הוקמה ב-1477 והיא האוניברסיטה העתיקה ביותר בכל סקנדינביה. בדירוגים העולמיים היא מדורגת בסביבות המקום ה-80 בעולם וה-20 באירופה. האוניברסיטה חברה ברשת אוניברסיטאות מטאריקי, בקבוצת קוימברה ובגילדת האוניברסיטאות האירופאיות עתירות המחקר.
לאוניברסיטה מקום ייחודי בחיי הרוח והמדע בשוודיה. בין המדענים הבולטים אשר למדו ולימדו בה נמנים קארולוס ליניאוס מייסד הטקסונומיה, האסטרונום והפיזיקאי אנדרס צלזיוס אשר על שמו קרויה שיטת מעלות צלזיוס אותה הציע, והפיזיקאי מייסד הספקטרוסקופיה אנדרס יונאס אונגסטרם. בין אנשי האוניברסיטה חתני פרס נובל, כגון נתן סודרבלום חתן פרס נובל לשלום לשנת 1930 וסוונטה אוגוסט ארניוס, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1903. בתחומי האוניברסיטה תיאטרון אנטומי שנבנה ב-1660 לערך, מהעתיקים שהשתמרו, וכיום הוא מוזיאון.
מניין לחורבן הבית
מניין לחורבן הבית היא שיטת מניית שנים שהייתה בשימוש יהודי, בעיקר בארץ ישראל, לאחר חורבן בית המקדש השני ועד לימי הביניים. בעת החדשה התמעט השימוש בשיטה זו מחוץ להקשרים דתיים, אך עליית הלאומיות היהודית מסוף המאה ה-19 ואילך חידשה את השימוש בשיטה זו, זאת ביוזמתו והובלתו של אליעזר בן-יהודה. השנה הנוכחית () היא שנת לחורבן הבית.
שיטות ספירה שונות.
בעוד מסורת מקובלת מחשבת את השנים לחורבן על ידי הפחתת 68 מהשנה הנוצרית, והיסטוריונים ממקמים את חורבן הבית בשנת 70 לספירה, השיטה הנפוצה מחשיבה את שנת 70 לספירה כשנת 1 לחורבן. שיטה זו נתמכת הן בידי ה, שמציין 380 שנות הפרש בין המניין לחורבן למניין השטרות, והן מהרמב"ם במספר מקומות במשנה תורה, וכן מכתבים מהמאה ה-10 שנמצאו בגניזת קהיר.
בלוחות השנה של ידותון הלוי, חזן בית הכנסת בן עזרא, שנות החורבן מתחלפות בתשעה באב, ולא בא' בתשרי כמו כל מנייני השנים.
תולדות השימוש במניין לחורבן הבית.
המניין לחורבן בית ראשון.
כבר משנות גלות בבל, לאחר חורבן בית ראשון, קיימות עדויות לשיטת מנייה שראשיתה באירועים הטראומטים שחוו יהודי ארץ ישראל בתקופת החורבן. בספר מלכים ב' נזכר התאריך , ובספר יחזקאל: . שני התאריכים מתייחסים לגלות יהויכין – אירוע שנתפס כנקודת הפתיחה להשתלשלות האירועים שהובילו לחורבן ולגלות. הקראים ברמלה מנו גם כן לגלות יהויכין.
המניין לחורבן בית שני בעת העתיקה ובימי הביניים.
לאחר חורבן בית שני החל המניין לחורבן הבית להיות רוֹוח יותר. בסדר עולם מתואר כיצד נהגו בארץ ישראל למנות את השנים לחורבן הבית בעוד בבבל נהג מניין השטרות:
דוגמאות לתיארוך בשנים לחורבן ניתן למצוא במצבות צוער, וכן בפיוטים שמקורם בארץ ישראל, ובמיוחד במסמכים שנמצאו בגניזת קהיר, כשיטת תיארוך רגילה גם במסמכים, כתובות, חוזים וגיטין, לעיתים במקביל למניין לבריאת העולם, המקובל בלוח העברי בימינו, ולפעמים גם במקביל למניין השטרות.
גם אירועים היסטוריים תוארכו על ידי כותבים יהודים בארץ ישראל ביחס למספר השנים שחלפו מחורבן הבית; כך למשל רעש שביעית, שאירע במחצית המאה ה-8, קרה לדברי הפייטן בשנת .
גם במצרים, בסוריא ובאיטליה נעשה שימוש במניין לחורבן.
המניין לחורבן הבית ועליית הלאומיות.
במאה ה-11 הצטמצם השימוש בשיטת המניין הזו אם כי לא נשכחה לגמרי ועדיין השתמשו בה ביחד עם המניין לבריאת העולם. בשנות ה-80 של המאה ה-19 החל אליעזר בן-יהודה כיהודי לאומי לשוב ולהשתמש בציון השנים שחלפו מאז חורבן הבית. הפעם הראשונה שבה ציין תאריך זה בדפוס הייתה בסוף הקדמתו לספרו "ארץ ישראל" שיצא לאור בירושלים בשנת ה'תרמ"ג, בעוד בשער הספר מופיע, כרגיל, המניין לבריאת העולם. גם בראש עיתונו 'מבשרת ציון' הופיעו שני התאריכים זה לצד זה. בעקבות בן יהודה ניסו רבים אחרים לחזור ולשחזר את שיטת המנייה הזו. כך הוסיף הרב חיים הירשנזון את התאריך "אלף תתט"ז לחורבן בית מקדשנו ותפארתנו" בשער ירחונו 'המסדרונה' שהחל להופיע בכ"ז בסיון ה'תרמ"ה. הרב הירשנזון ציין את תאריך החורבן גם ביתר עיתוניו, ספריו ומכתביו האישיים. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19 החל התיארוך למניין החורבן להיות רווח יותר, הן בארץ והן בקרב חובבי ציון במזרח אירופה. גם ההיסטוריון צבי גרץ מנה את השנים לתולדות עם ישראל, או תאריכי לידה ופטירה של יהודים, מזמן חורבן בית שני. לעומת זאת, כאשר מדובר בתולדות העמים הוא מציין כמקובל לפי ספירת הנוצרים. ולעיתים הוא מציין את שני התאריכים, לדוגמה: הצו שהוצא לגירוש ספרד התפרסם "ביום השלושים ואחד למרץ 1492; 1422 אחב"ש".
עם זאת, דווקא משה לייב ליליינבלום, מראשי חובבי ציון, התנגד למנהג זה וראה בו "מנהג של שטות". ליליינבלום תהה באשר למניעיהם של מחדשי המנהג, פיקפק בדיוק החשבון וביקר את אלה שאימצו אותו "הקופצים בלי דעת על כל חדש". לטענת מל"ל, מנהג זה איננו משקף תפיסה לאומית, ויש לעוזבו. אדרבה, לטענתו מנהג זה הולם דווקא את "אותם הרבנים שבאמריקה המכחישים בלאומיות ישראל".
הפולמוס שעורר לילנבלום הביא לפרסום תאריך החורבן אך בן יהודה נותר בין היחידים שהשתמשו בתאריך זה. שנים ספורות לאחר מכן, לאחר הקונגרס הציוני הראשון, שבו כמה מראשוני הציונים, כחובבי ציון לפניהם, להשתמש בתאריך זה. בין המשתמשים בו, מלבד עיתוני בן יהודה, היו העיתונים "הפרדס", "המאיר" ואף "העולם" ו"די וועלט" בעת שהיו בעריכת נחום סוקולוב. עם מעבר מערכת "העולם" לווילנה שבה והונהגה בו שיטת המניין לבריאת העולם.
גם המנהיגה הציונית עדה מימון, שביקרה בירושלים בשנת 1908, כתבה על תצלום את ציון השנים לחורבן בהשראת בן יהודה: "בתיה ועדה לבית פישמן, בעומדן ליד הכותל המערבי, בירושלים, ברביעי בסיון אתתל"ט".
בן יהודה מפסיק את השימוש בשיטה.