בשנת 1999 ה-NRO החל פרויקט עם חברת בואינג ששמו "ארכיטקטורת הדמיה עתידית" (אנגלית: Future Imagery Architecture) כדי לפתח דור חדש של לווייני צילום. בחודש נובמבר 2007 פרסם הניו יורק טיימס כי בשנת 2002 הפרויקט היה בפיגור רב ותקציבו יעלה ב-2–3 מיליארד דולר על המתוכנן. הממשל האמריקני המשיך להשקיע בתוכנית אולם לאחר שנתיים נוספות והשקעה של מיליארדי דולרים רבים, המרכיב האופטי של הפרויקט בוטל במה שהעיתון הגדיר כ"כישלון המהדהד והיקר ביותר כנראה ב-50 שנות היסטוריה של לווייני ריגול אמריקנים". למרות ביטול המרכיב האופטי של הפרויקט, מרכיב לווייני המכ"ם, המוכר כ"טופז", המשיך, עם חמישה לוויינים ששוגרו בין 2010 ו-2018.
מוחמד אל-חוואריזמי
תפילת 18
חלביב רותמי
חַלְבִּיב רָתְמִי (שם מדעי: "Periploca aphylla") הוא שיח רב שנתי ממשפחת האסקלפיים. הוא אופייני לחבל הצומח הסודאני.
גדל בייחוד בבתי גידול סלעיים.
מורפולוגיה.
החלביב הרותמי הוא שיח גבוה, מתנשא לגובה של עד שני מטרים, שגבעוליו וענפיו רותמיים - כלומר, צבעם ירוק, והם מבצעים פוטוסינתזה. מכאן תואר המין.
בתנאי משק מים משופרים, הצמח בעל עלים מנוגדים, שגודלם קטן. עלים מנוגדים אופייניים למשפחת האסקלפיים.
בתנאי משק מים גרועים, הצמח חסר עלים, וכך הוא מפחית את אידוי המים ממנו.
גודל כותרת הפרח 1 עד 1.5 ס"מ. הפרחים נאים: צבע חמשת עלי הכותרת הוא אדום כהה, ובקצותיה שערות לבנות דקות. צבע האבקנים כצבע הכותרת.
תפוצה בארץ ישראל.
תפוצתו של המין היא בתחום חבל החדירה הסודאני בארץ ישראל, כלומר לאורך בקע ים המלח, עד לאזור בקעת כנרות. הפרטים הצפוניים ביותר, בישראל ובעולם, נמצאים בתל שחרית.
דגם תפוצה זה אופייני למיני צמחים מן החבל הסודאני הגדלים כצמחי בר בארץ ישראל, משום שהם רגישים לטמפרטורות קרות, ולכן תפוצתם באזור חם כדוגמת בקע ים המלח.
לעומת זאת, צפיפות הפרטים שלו באזור תפוצתו אינה אופיינית: באזורים יבשים, הוא נדיר ביותר, וידועים פרטים ספורים שלו, כדוגמת כביש 90 סמוך לכניסה לשמורת הרי אילת, לרגלי מצדה, צומת מצוקי דרגות, וכן הוא גדל בעבר בשמורת עין גדי, אך נכחד משם. כיום לא ידועים פרטים טבעיים של מין זה בשמורת עין גדי. מין זה הושב לשמורה על ידי רשות שמורות הטבע והגנים. חלביב רותמי הוא צמח מוגן בישראל.
באזורים יבשים למחצה, הוא הופך לנפוץ יותר, כדוגמת המורדות המזרחיים של צפון השומרון. באזור זה הוא נהנה משילוב של גשמי חורף קבועים ורבים יחסית, ומשרעת טמפרטורות שהוא עמיד לה.
נתון זה הוא לכאורה פרדוקסלי: סמוך לקצה גבול התפוצה שלו, מספר הפרטים מתרבה. ניתן להסביר נתון זה, באמצעות השוואה לתנאים באזור הצומח הסודאני באזור מזרח אפריקה. שם הטמפרטורות חמות, וכמות המשקעים נעה בין 300–500 מ"מ לשנה, כאשר תפרוסת המשקעים היא לאורך כל השנה - כלומר, אופייני לאזורים טרופיים (משווניים)
כך שהחלביב מוצא במורדות המזרחיים של צפון השומרון, בייחוד בוואדיות ונישות הנהנות מתוספת מי נגר, תנאים הדומים לתנאים שבמזרח אפריקה.
חלק ניכר מהמינים הסודאניים בארץ ישראל 'נעצרים' דרומה מאזור זה, בשל רגישות לטמפרטורות קרות. לעומתם, החלביב הרותמי אשר עמיד יחסית לטמפרטורות קרירות, נהנה מהתנאים השוררים במורדות המזרחיים של צפון השומרון, וכאמור - אף הצפיפות של פרטיו עולה.
יובל בן עמי
יפרם קורץ
יפרם קורץ (ברוסית: Ефрем Курц; 7 בנובמבר 1900, סנקט פטרבורג - 27 ביוני 1995, לונדון) היה מנצח רוסי.
קריירה.
קורץ למד בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג, כתלמידם של אלכסנדר גלאזונוב וניקולאי צ'רפנין, בין השאר. בהמשך למד בריגה, ברלין ולייפציג, בזו האחרונה כתלמידו של ארתור ניקיש.
קורץ ניצח לראשונה בפומבי כשיצא במקום ניקיש החולה ללוות את הרקדנית איזדורה דאנקן במסע הופעות. הופעותיו אלה הובילו למספר קונצרטים עם הפילהרמונית של ברלין. משנת 1924 עד 1933 ניצח על הפילהרמונית של שטוטגרט ובשנת 1928 שכרה אותו הפרימה בלרינה אנה פבלובה ללוות את ריקודה, ובכך המשיך עד למותה בשנת 1931. מ-1932 עד 1942 היה מנצח ה"באלט רוס של מונטה קרלו" ויצא עמם לסיורי הופעות רבים. עבודתו במונטה קרלו כללה ניצוח על הצגת הבכורה העולמית של "עליצות פריזאית"
בהמשך היגר קורץ לארצות הברית והתאזרח שם ב-1944. הוא היה מנהל מוזיקלי של הפילהרמונית של קנזס סיטי משנת 1943 עד 1948. באותה משרה כיהן בתזמורת הסימפונית של יוסטון בשנים 1948 עד 1954. כמו כן ניצח על מוזיקה למספר סרטי קולנוע, ביניהם פסקול הסרט "מקבת'" של הבמאי אורסון ולס.
משנת 1955 עד 1957 היה קורץ מנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול יחד עם ג'ון פריצ'רד. לאחר זאת שימש מנצח אורח בתזמורות אחדות, בין השאר בלנינגרד ומוסקבה בברית המועצות, לשם חזר בפעם הראשונה בשנת 1966.
קורץ נשא לאישה את החלילנית האמריקאית איליין שאפר, שמתה בשנת 1973.
הקלטות.
ברפרטואר ההקלטות שלו יצירות משל דמיטרי שוסטקוביץ' (הקלטות מוקדמות, אם כי לא ביצועי בכורה, של כמה מן הסימפוניות ושל הסוויטה לבלט "תור הזהב"), ארנסט בלוך (שאחת מיצירותיו האחרונות, "שתי פואמות אחרונות (אולי...)" הוקדשה לאיליין שאפר) והייטור וילה-לובוס (Uirapuru). רבות מן ההקלטות האלה
נעשו בשנות ה-40' וה-50' עם תזמורת פילהרמוניה בלונדון. קורץ הקליט בעיקר לחברות קולומביה ו-EMI.
היסטוריה של ליטא (1219–1295)
ההיסטוריה של ליטא בין 1219 ל-1295 כוללת את הייסוד וההיסטוריה המוקדמת של המדינה הליטאית הראשונה, הדוכסות הגדולה של ליטא. תחילת המאה ה-13 סימלה את סיום הפרהיסטוריה של ליטא, ומנקודה זו והלאה היא מוזכרת בכתבים שונים ורבים. בשנת 1219 21 דוכסים ליטאים חתמו על ברית עם ממלכת גליציה ווליניה, במה שנחשב לאיחוד הראשון בהיסטוריה של שבטים בלטים. למרות לחימה ממושכת עם המסדר הטבטוני הדוכסות הגדולה של ליטא הצליחה להתרחב ולתפוס שטחים נרחבים באזור בלארוס של היום לאחר נפילתה של נסיכות קייב.
הדוכס הגדול הראשון של ליטא היה מינדאוגאס, הנחשב למייסד המדינה הליטאית ומאחד העם הליטאי. מינדאוגאס הוטבל לנצרות בשנת 1251 והוכתר כמלך ליטא בשנת 1253, אולם בשנת 1261 הוא חזר לאמונתו הפגנית ותקף את בני בריתו הטבטונים. רציחתו בשנת 1263 על ידי אחיינו הביא לסיומה של הממלכה הנוצרית הקדומה בליטא, ובמשך 120 השנים הבאות ליטא תישאר אימפריה פגנית השקועה במלחמה ממושכת נגד המסדר הטבטוני, ששאף לנצר את האזור. לאחר מותו של מידאוגאס הדוכסות הגדולה של ליטא שקעה בתקופת אי-שקט פנימי, ההוכחה הטובה ביותר לכך היא שבעשרים ושתיים השנים לאחר הרצחו שבעה אנשים שונים תפסו את כתר הדוכס הגדול. למרות אי היציבות במדינה הדוכסות הגדולה לא התפוררה.
ייסוד המדינה.
האיחוד הבלטי.
השבטים הבלטים אולצו להתאחד בשל איומים מהמסדרים הדתיים הגרמניים. בשנת 1202 הבישוף של ריגה ייסד את מסדר האחים הליבונים לחרב, שנועד לכבוש ולנצר את כל האזור הבלטי, שכלל שבטים ליבונים, לטבים, אסטונים ואחרים שהאמינו באמונות פגניות. המסדר כבש שטחים נרחבים באזור והיווה סכנה גדולה מצפון לשבטים הליטאים.
בשנת 1226 מלך מסוביה הזמין את האבירים הטבטונים להגן על אדמותיו ולהביס את השבטים הפרוסים הפגנים. בשנת 1230 האבירים התיישבו בעיר חלמנו, שם הקימו מבצר, והחלו לתקוף את אדמות הפרוסים. עד שנת 1283 הם כבשו כמעט את כל השבטים הפרוסים והתמקמו ליד הגבולות המערביים של הדוכסות הליטאית הצעירה.
לאיחוד השבטים הבלטים בליטא היו גורמים נוספים מלבד האיום הטבטוני והליבוני: באותה התקופה החלה להתפתח באזור מערכת פאודלית ומערכת מעמדות חברתיים, ועל מנת לשמור על הסדר החברתי הייתה דרושה הנהגה מאוחדת. סיבה נוספת לאיחוד הייתה שאיפתם של הליטאים לכבוש את השטחים שמזרחה להם, שסבלו באותה התקופה מהכיבוש המונגולי. בין השנים 1201 ל-1236 הליטאים התקיפו לפחות 22 פעמים את אזור ליבוניה, 14 פעמים את רוס ו-4 פעמים את פולין. השליטה על השטחים הנוספים הללו הצריך שלטון ריכוזי חזק ומאוחד.
הסכם גליציה-ווליניה.
על מנת לצאת לפשיטות נגד שכניהם הדוכסים הליטאים השונים התאחדו מספר פעמים אפילו לפני המאה ה-13, אולם העדות הראשונה לאיחוד אמיתי ראשון ומקיף היא החתימה בשנת 1219 על ההסכם עם ממלכת גליציה-ווליניה, ממלכה שהשתרעה ממזרח פולין ועד מרכז אוקראינה של היום . על הסכם זה חתמו 21 דוכסים ליטאים, אחד מהם הדוכס מינדאוגאס הצעיר. הסכם זה מוכיח שיתוף פעולה בין הדוכסים ברחבי המדינה, שכן חלקם שלטו על אזורים שלא באו בכלל במגע עם ממלכת גליציה-ווליניה. שיתוף הפעולה מראה כי לכל הדוכסים היה אינטרס משותף, שזהו סימן להתהוות המדינה החדשה.
עלייתו של מינדאוגאס.
מינדאוגאס, הדוכס ששלט על דרום ליטא, הפך בסופו של דבר לאבי האומה הליטאית. בשנת 1236 הוא כבר מוזכר בכתבים ליבונים כשליט ליטא כולה, אולם לא ידוע לנו כיצד הוא הגיע למעמד זה. באותה השנה הדוכס ויקינטאס, ששלט על אזור סמוגיתיה שבמערב ליטא, הוביל את כוחותיו לניצחון חשוב על כוחות המסדר הליבוני מחוץ לעיר שאולאי, אולם נראה כי הוא לא קיבל תמיכה בקרב זה ממינדאוגאס. כתוצאה מניצחון זה כוחו של ויקינטאס גדל בעוד שהמסדר הליבוני נחלש מאוד והפך לענף של המסדר הטבטוני. שני המסדרים המאוחדים עתה התמקדו בכיבוש סמוגיתיה, שכן כיבוש אזור זה היה דרוש כדי לאחד בין אדמותיהם בליבוניה בצפון לאדמותיהם בפרוסיה בדרום. ככל הנראה איחוד זה בין המסדרים, ששאפו לנצר את כל האזור הבלטי, גרם להתחזקות האיחוד הליטאי.