לאחר חזרתו למגרב, בגיל 28, החל להפיץ את תורתו, שעמדה בניגוד לסונה ולאיג'מאע, כמטיף שעובר מעיר לעיר. ובמקביל להפצת משנתו הקיצונית הטיף כנגד סגנון החיים הראוותני של שליטי שושלת המוראביטון וכנגד תמיכתם באסכולה המאלכית של אסלאם סוני בעוד אבן תומארת פיתח את תפיסת עולמו הדתית על בסיס האסכולה הט'אהרית הדוגלת במשמעות הגלויה (ט'אהר) של הטקסטים הקדושים, הקוראן והמסורת המוסלמית. בכך, עורר תסיסה והתנגדות בקרב החוגים השולטים. בשנת 1120 נדד מאזור אלג'יר אל מרוקו ועצר בעיר פאס שם הוא תקף את אחותו של שליט העיר שהלכה ללא חג'אב לכיסוי ראשה וגופה כמנהג נשות הברברים; הוא גורש מהעיר ופנה למרקש שם הוא נכנס לוויכוח דתי-תאולוגי ציבורי עם כוהני הדת שבעיר; אלו דיווחו לאמיר עלי אבן יוסף כי אבן תומארת הוא כופר מסוכן ודרשו כי הוא יאסר וישפט; עלי אבן יוסוף, העמידו למבחן בוויכוח פומבי מול חכמי פאס. תוצאת הוויכוח הייתה שהמלומדים הגיעו למסקנה כי השקפותיו של אבן תומארת הן קיצוניות וכי יש לכלאו. האמיר החליט שלא לעורר את חמת ההמון והמטיף הכריזמטי עליו וגירש את אבן תומארת מהעיר אל כפר לא ידוע. גם מערים אחרות הוא גורש בעקבות חדשנותו וקנאותו ולבסוף הגיע לשבטו - שבט המסמודה שבהרי האטלס.
ניתן להעריך כי הצלחתו בקרב בני שבטו נבעה, במידה רבה מהצלחתו לגייס אליו כסגנו את עבד אל-מואמין, גם הוא ברברי, אך מאלג'יריה, שהיה ללא ספק בעל יכולות פוליטיות וצבאיות ברמה גבוהה. אל-מואמין חבר אל אבן תומארת בסביבות 1117 ואסף את חסידיו לתנועה פוליטית מסודרת. הם המשיכו לנדוד עד שהגיעו לטינמאל שבהרי האטלס, שם חיו בבידוד וניסחו את אמונתם, תוך קבלת מאמינים נוספים עד שהתנועה הפכה לארגון היררכי מסודר.
התמיכה באבן-תומארת גדלה עם השנים. בשנת 1121 הוא אף הכריז על עצמו כמהדי (המקביל המוסלמי למשיח ביהדות), ובשנת 1123 כבר היו לו כוחות מספיק גדולים על-מנת להילחם במוראביטון. בשנת 1128, בגיל 48, נהרג בעקבות קרב שנערך בהרי האטלס ובו הביסו המוראביטון את האל-מוואחידון. מותו נשמר במשך שנתיים בסוד על ידי עבד אל-מואמין, עד שאל-מואמין גיבש סביבו כוח חזק מספיק כדי להכריז על עצמו כיורש. אל-מואמין הנהיג את האל-מוואחידון בהצלחה רבה ועד מותו, בשנת 1163, השתלטו האל-מוואחידון על כל צפון אפריקה ועל חלקה הדרומי של ספרד.
המלומד היהודי ר' אברהם אבן דאוד כותב בחיבורו "ספר הקבלה" כי עבדאללה אבן תומארת החליט להכחיד את היהודים כעם ("נכחידם כגוי") ולמחות את שם ישראל מהעולם. תחת הנהגתו שושלת אל-מוואחידון נקטה במדיניות קשה כלפי לא-מוסלמים, והותירה רבים בפני הברירה בין מוות, התאסלמות או גירוש.
תורת תיק ההשקעות המודרנית
באלאדה
הרמן לי
הרמן לי (נולד ב-3 באוקטובר 1976) הוא גיטריסט בריטי - יליד הונג קונג, גיטריסט להקת הפאואר מטאל הבריטית דראגונפורס. נגינתו של לי מאופיינת בסולואים ארוכים ומלודיים, ושימוש רב בידית הטרמולו, הוא גם ידוע באפקטים הקוליים שהוא יכול ליצור בעזרת הגיטרה וידית הטרמולו.
הקמת דראגונפורס.
הרמן לי ניגן בהרבה להקות מטאל ורוק בשנות ה-90 ולאחר פירוק להקתו האחרונה Demoniac בשנת 1998, הוא החליט להקים להקת פאואר מטאל. הוא צירף את חברו ללהקת דמוניאק הגיטריסט סם טוטמן ועשה אודישנים לחברי להקה שממנה יצאו דראגונהארט, ששינו את שמם לדראגונפורס מאוחר יותר.
עם דראגונפורס הוציא ארבעה אלבומים וב-2008 הוציאו את האלבום Valley Of The Damned Re-Mastered, וב-2012 הוציא את האלבום The Power Within.
ב-2007 הוזמן לי כאורח מיוחד עם סטיב וואי לציון עשרים שנה לחברת איבנז (שבגיטרות שלה הוא משתמש). בנוסף ניגן בהופעה עם עוד גיטריסטים.
טיטו סקיפה
טיטו סקיפה (באיטלקית: Tito Schipa; 27 בדצמבר 1888 - 16 בדצמבר 1965) היה טנור איטלקי שנחשב לאחד הטנורים הליריים הטובים ביותר בהיסטוריה של האופרה. סקיפה התפרסם בזכות קולו הטבעי והחושני, שאותו ניצל בצורה מעוררת התפעלות.
ביוגרפיה.
סקיפה נולד בשם רפאלה אטיליו אמדאו סקיפה בעיר לצ'ה שבאיטליה בשלהי 1888 (מאוחר יותר הוא טען שהוא נולד ב-2 בינואר 1889 כדי להימנע מגיוס לצבא). הוא למד במילאנו וערך את הופעת הבכורה שלו באופרה ב-1910 בעיר ורצ'לי, כשהיה בן 21. לאחר מכן הוא הופיע ברחבי איטליה ובואנוס איירס. ב-1917 הוא גילם את רוג'ריו באופרה לה רונדין של פוצ'יני.
סקיפה נסע לארצות הברית ב-1919, והצטרף לאופרה הלירית של שיקגו, שם הופיע עד 1932. החל מ-1932 הוא החל להופיע במטרופוליטן אופרה ועשה זאת בין עד 1935, ופעם נוספת ב-1941. בין 1929 ל-1949 הוא המשיך להופיע בקביעות באיטליה, וחזר לבואנוס איירס ב-1954. בשנת 1957 הוא נסע לסיור בברית המועצות.
הרפרטואר של סקיפה היה מורכב מכ-20 תפקידים איטלקיים וצרפתיים, כגון "שיקוי האהבה" של גאטנו דוניצטי. בקונצרטים שערך סקיפה ביצע אריות כגון שירים נפוליטניים וספרדיים ידועים.
סקיפה הקליט מספר רב של תקליטים במהלך הקריירה שלו, כולל ההקלטה המפורסמת של דון פסקואלה מ-1932, שהייתה אחת מהקלטות האופרה השלמות הראשונות, ועדיין נמכרת.
סקיפה היה טנור שעסק גם בניצוח. למרות שיש כאלה המחשיבים את קולו של סקיפה לקול רגיל מבחינת עוצמה ומנעד, הוא גרם למהומה ברחובות בכמה מקרים לא רק בזכות יכולתו המוזיקלית כי אם בזכות הטכניקה האמנותית שלו, והוא נחשב למודל לחיקוי עבור אמנים מהתקופה הנוכחית.
סקיפה פרש מהבמה ב-1958 על מנת ללמד פיתוח קול בבודפשט והוא מת בניו יורק ב-1965 כאשר היה בן 77, כתוצאה מסוכרת, בעודו מלמד בעיר.
ג'ירף (קבוצת כוכבים)
ג'ירף (Camelopardalis וכן Camelopardus) היא קבוצת כוכבים צפונית גדולה אבל חלשה מאוד, שלראשונה תועדה על ידי יאקוב ברטש ב-1624 אך כנראה הוגדרה מוקדם יותר על ידי פטרוס פלנציוס (אסטרונום הולנדי בן המאה ה-16).
היסטוריה.
מכיוון שהג'ירף היא קבוצה מודרנית, היא לא מוזכרת במיתולוגיה של העולם העתיק. הכוכבים החלשים של הקבוצה, כמו גם אלה של הקבוצה השכנה, לינקס, גרמו ליוונים להאמין כי אזור זה של השמיים ריק, ולתאר אותו כמדבר.
יחד עם מאפיינים אחרים באזור המזל "תאומים" (כגון שביל החלב, והקבוצות "תאומים", "אוריון", "עגלון" ו"הכלב הגדול") ייתכן שהוא היווה את הבסיס לסיפור עדר הבקר של גריאון, אחת משתים עשרה המטלות של הרקולס.
פיל סאוונה אפריקני
מרדכי גולינקין
מרדכי גוֹלִינְקין (ברוסית: Марк Маркович Голинкин; 21 במרץ 1875, פלך חרסון, שבהאימפריה הרוסית – 20 בנובמבר 1963, ראשון לציון) היה מוזיקאי ומנצח, מייסדו של בית האופרה הראשון שקם בארץ ישראל – האופרה הארצישראלית.
קורות חייו.
תחילת דרכו.
מרדכי גולינקין נולד למרדכי ואלקה לבית טופז במושבה החקלאית היהודית איזלוצ'יסטאיה (Излучистая) בפלך חרסון שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). אמו עברה לגור בבית אביה כאשר התאלמנה שלושה חודשים לפני לידתו, ויורשי בעלה נישלו אותה מביתו. מרדכי למד בחדר ומאוחר יותר עברו שניהם לעיר חרסון. כבר מילדותו התבלט בכישוריו המוזיקליים ובגיל עשר נבחר לשמש כנער מקהלה עבור החזן פנחס מינקובסקי. בגיל 12 כבר חיבר יצירה לארבעה קולות.
בשנת 1891 החל בלימודי מוזיקה בקונסרבטוריון הממלכתי בוורשה, ובמהלך לימודיו התפרנס ממתן שיעורים פרטיים במוזיקה. ביוני 1896 סיים את לימודיו ומצא משרה כמנצח המקהלה ולחשן באופרה ברוסטוב על הדון. לאחר מכן החל לעבוד כמנצח-משנה ומנצח המקהלה בעיר פרם. באותה תקופה נישא לזמרת והשחקנית חנה ניוניה (נודעה בשמה האמנותי מארקובה), בתו של הסוחר יהושע לב.
גולינקין ניצח במספר ערים ברחבי רוסיה ובאחד מסיוריו הגיע לסנקט פטרבורג, שבה השתקע ב-1911 ושימש במשך 6 שנים כמנצח האופרה של "בית העם" (נארודני דום). בסנקט פטרבורג הכיר את זמר האופרה המצליח פיודור שאליאפין והלה המליץ על מינויו של גולינקין כמנצח בבית האופרה של תיאטרון מריאינסקי בעיר. גולינקין לא התמנה בתחילה בגלל מוצאו היהודי.
האופרה הארצישראלית.
באותה תקופה קרא גולינקין עיתונים יהודיים (ביניהם "ראזסוויט") והגיע למסקנה שתחיית עם ישראל בארץ ישראל לא תתאפשר ללא תחייה תרבותית שבה תיכלל גם הקמת אופרה עברית. ב-1917 שמע על הצהרת בלפור, והחליט להגשים חלום – הקמת בית אופרה עברי בארץ ישראל. הוא הקים מקהלה קאמרית יהודית בשם "זמרי" ויחד עמה יצא לקונצרטים על מנת לממן את הקמת בית האופרה. שיאן של ההופעות היה ב"שבוע ארץ ישראל" באפריל 1918, שארגנה ההסתדרות הציונית בפטרוגרד, ובמהלכו נערך קונצרט שירי-עם יידים ובשיאו שר שאליאפין את "התקווה" בעברית.
באותה שנה הציע תיאטרון מריאינסקי לגולינקין לשמש כמנצח ראשי בו, אך הוא סירב להצעה ועבר לאודסה על מנת לצאת משם לארץ ישראל. לאחר שהתעכב בעיר מסיבות שונות, זכה לבסוף באשרת ביקור לארץ ישראל, יצא מאודסה במאי 1923 עם רעייתו ועלה לארץ. במהלך הנסיעה חלתה אשתו ונפטרה בתל אביב באוקטובר אותה שנה.
האופרה בניהולו נוסדה בתל אביב ב-28 ביולי 1923 בשם "אופרה ארץ-ישראלית". כוונתו המקורית של גולינקין הייתה להקימה בירושלים, והסיבה לבחירה בתל אביב הייתה פרוזאית – רוב הנגנים והאמנים חיו ויצרו בעיר. התזמורת התבססה על תלמידי בית הספר למוזיקה "שולמית". הצגת הבכורה הייתה האופרה "לה טרוויאטה" מאת ג'וזפה ורדי, שהועלתה בקולנוע עדן בניצוחו של גולינקין. בשנים הראשונות הופיעה האופרה באולמות ראינוע, בהיעדר מבנה מתאים יותר. זמרי אופרה הובאו מחו"ל.
על התמודדותו עם האיחורים הכרוניים של הצופים סיפר גולינקין: