עמוס עוז תיאר את המקום ומסיבת נכבדים שנערכה בו, בספרו "הר העצה הרעה". יהודה האזרחי כתב בספר "עיר, ארץ ושמים" עד כמה הוא מקנא בנציב העליון, , והוסיף: . הסופר חנוך ברטוב שלחם בקרב ב-1948, כמפקד חוליית מקלע בכוח הצפוני ונפצע, מתאר את חוויותיו בספרו "מתום עד תום".
חביב כנען
חביב כנען (17 באפריל 1913 – 1993) היה עיתונאי וחוקר פרקים בתולדות היישוב.
קורות חייו.
כנען נולד בפולין בעיר פוטורוטצה בשנת 1913. שמו בלידתו היה ליבר קרומהולץ ומגורי המשפחה היו בבית הברון מלובמירסקי. מראשית שנות העשרים חי וגדל בעיר לבוב בירת גליציה המזרחית (אז בשלטון פולין וכיום חלק מאוקראינה). בשנות לימודיו בגימנסיה החל לכתוב עבור העיתונות הפולנית. אחרי בחינות הבגרות למד בבית הספר הגבוה לעיתונאות בוורשה והרבה לכתוב בעיתונים פולניים ויהודיים. בשנים 1934–1935 היה ממונה על מדור הספרים בסניף לבוב של אגודת שוחרי האוניברסיטה העברית בירושלים.
בגיל 21 כתב ביומון פולני בקרקוב סדרת מאמרים על היחסים בין האוקראינים ליהודים בפולין (שבאותה עת שלטה על מערב אוקראינה). הוצאת ספרים בלבוב הציעה לו לפרסם ספר על נושא זה, אולם המשטרה הפולנית "יעצה" לכנען - שעמד על סף עלייתו לארץ ישראל - לוותר על כך. בשנת 1977 פורסם המחקר בשנתון משואה, המוקדש לשואה ולגבורה.
בשנת 1935 עלה כנען לארץ ישראל כשבכוונתו ללמוד בפקולטה למדעי הרוח, אולם את שנתו הראשונה בארץ החליט להקדיש להכרתה היסודית.
באפריל 1936 פרצו מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, שהיו בגדר מאבק של ערביי ארץ ישראל נגד היישוב ומרד בשלטון הבריטי וכונו על ידי מחולליהן "המרד הערבי הגדול". באוגוסט אותה שנה נענה כנען לקריאת מוסדות היישוב והתגייס לשורות משטרת המנדט. עם סיום קורס השוטרים בבית הספר לשוטרים בירושלים, שירת שמונה וחצי שנים במשטרת נפת ירושלים ונפת הכפרים שבסביבות ירושלים. בין השאר שירת בתחנת המשטרה של המושבה הגרמנית בירושלים, שבה התגוררו באותה עת תושביה המקוריים, הטמפלרים הגרמניים, והיה ממונה על 200 נוטרים.
בשנות מלחמת העולם השנייה פיקד כנען על תחנת משטרה במזרח ירושלים. החודשים מאי עד נובמבר 1942, היו חודשי חרדה ליישוב היהודי, כאשר קורפוס אפריקה של ארווין רומל הגיע לשערי מצרים והייתה סכנה שיעבור את תעלת סואץ ויכבוש את ארץ ישראל. בתקופה זו, אשר כנען יכנה לימים "מאתיים ימי חרדה", נוסף לפיקודו גם מוצב משטרתי בהרי ירושלים, ששימש כתצפית לגילוי צנחנים גרמניים, שהיה אז חשש כי יוצנחו בארץ ישראל. כמו כן שירת בתחנת המשטרה המרכזית בירושלים ופיקד על תחנת המשטרה ברובע היהודי בעיר העתיקה. לימים הדריך במלחמת ששת הימים, כעיתונאי, יחידת צנחנים של צה"ל, בסריקה ראשונה ברובע היהודי המשוחרר.
בנובמבר 1944 השתחרר משירותו במשטרה והצטרף לסגל מערכת עיתון "הארץ", שבו שימש ככתב לענייני משטרה ובתי המשפט. בשנת 1948, עם קום המדינה והקמת משטרת ישראל, התגייס כנען לשורותיה ושימש כקצין העיתונות במטה הארצי. כעבור שנה השתחרר וחזר לעיתון "הארץ". במשך שש שנים היה סופרו הצבאי של העיתון. לאחר מכן שימש ככתב לענייני מפלגות, וכן ככתב לענייני תיירות ובריאות. כן הרבה לכתוב בעיתונו על פרשיות היסטוריות ועל ספרים חדשים. בשנת 1978 פרש לגמלאות.
בשנת 1978 הוענק לחביב כנען פרס סוקולוב לעיתונאות על מבצע עיתונאי שניהל להבאתו לדין של רוצח משפחתו בשואה, פיטר מנטן, הולנדי שהתגורר בפולין ואף היה מיודד עם בני משפחתו של כנען לפני השואה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עזב מנטן את פולין וחזר אליה כעבור זמן כקצין אס אס ורצח מאות יהודים. כנען ניהל מרדף של 33 שנה אחרי מנטן, תוך עבודת נמלים באיסוף חומר ובבדיקה בארצות רבות, בעומדו איתן כנגד איומים. כנען פרסם מאמרים בישראל ובחו"ל אודות חקירתו בעניין מנטן, וגייס לעזרתו עיתונאים אירופיים לשם הבאתו של מנטן לדין. מאבקו של כנען הצליח, ובשנת 1977 הועמד מנטן לדין בהולנד ונדון ל-15 שנות מאסר. על פרשת מאבקו של כנען להעמדתו של מנטן לדין פורסם בארצות הברית ספר פרי עטו של הסופר מלקולם מקפרסון.
חביב כנען פרסם ספרים בנושא הטמפלרים בארץ ישראל והתגייסותם לצד נאצים, על מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, על מאבק העיתונות בצנזורה הבריטית, על תליית שני הסרג'נטים הבריטיים על ידי האצ"ל ועל פרשיות מתקופת סיום המנדט הבריטי.
על תקופת החרדה שעברה על היישוב מאביב 1942, עם התגברות סכנת הפלישה הגרמנית לארץ ישראל ועד לחלוף סכנה זו, עם ניצחון הבריטים בקרב אל עלמיין השני, כתב כנען את ספרו "מאתיים ימי חרדה" ובזאת העניק לתקופה זו את כינויה ההולם. הספר, שראה אור בשנת 1974, מתבסס על קטעים מתוך יומן שכתב כנען בתקופה זו, ועל זכרונותיו מאירועי התקופה, מאישים שפעלו אז, ובעיקר תיאר את הלך הרוח הקודר של אותם ימים.
חביב כנען נפטר בשנת 1993.
ארכיונו מופקד בארכיון לתולדות אוניברסיטת תל אביב.
עמק רפאים
עמק רפאים הוא תא שטח גאוגרפי בדרום ירושלים, המשתפל לעבר ערוץ נחל רפאים, אחד מיובליו של נחל שורק. כיום מהווה אזור העמק חלק מן המבנה האורבני של העיר, ומאוכלס בשכונות מגורים אחדות.
גאוגרפיה.
העמק נמצא כקילומטר מדרום-מערב לירושלים העתיקה. גבולותיו הגאוגרפיים הם, בקירוב, אזור גן פעמון הדרור בצפון, מורדות הרכסים שעליהם השכונות טלביה וקטמון במערב, מורדות אבו תור ובקעה ואזור התעשייה של תלפיות במזרח, ואזור בית צפאפא (שם מתחיל הערוץ העמוק והתלול של נחל רפאים) בדרום.
היסטוריה.
לאורך הדורות, עד יציאתה של ירושלים מן החומות במחצית השנייה של המאה ה-19, שימש העמק ככל הנראה כשטח פורה לגידולים חקלאיים בין ירושלים לבין בית לחם. עדות לכך ניתן למצוא בספר ישעיהו: "והיה כאסף קציר קמה, וזרעו שבלים יקצור; והיה כמלקט שבלים בעמק רפאים" (). מעת לעת שימש העמק כמקום איסוף וחניית צבאות לקרבות שונים בסביבות ירושלים-בית לחם: "ומחנה פלשתים חנה בעמק רפאים" (). עמק רפאים נזכר כבר בספר יהושע, בתיאור גבולות נחלת שבט יהודה לאחר כיבוש הארץ: "וְעָלָה הַגְּבוּל אֶל-רֹאשׁ הָהָר אֲשֶׁר עַל-פְּנֵי גֵי-הִנֹּם יָמָּה, אֲשֶׁר בִּקְצֵה עֵמֶק-רְפָאִים צָפוֹנָה" (). באופן דומה נזכר העמק אגב תיאור גבולותיה הדרומיים של נחלת שבט בנימין.
בחלקו הדרומי של העמק נוסד הכפר הערבי בית צפאפא, שתושביו הוכרו על ידי השלטונות העות'מאניים כבעליהם החוקיים של אדמות העמק. בשנות ה-70 של המאה ה-19 מכרו תושבי בית צפאפא אדמות בצפון העמק לגרמנים הטמפלרים שחפצו להתיישב בסמוך לירושלים, ועל אדמות אלה הקימו הטמפלרים את מושבתם שנקראה "רפאים", ומוכרת כיום כשכונה הירושלמית "המושבה הגרמנית".
בסוף המאה ה-19 נסללה מסילת הרכבת יפו–ירושלים, בנתיב שהתפתל לעבר העיר דרך ערוץ נחל רפאים. חלקה האחרון של המסילה, עם הגעתה לעבר העיר, עבר בתוך עמק רפאים ממזרח לבתי המושבה הגרמנית, ותחנת הרכבת ירושלים הוקמה בפתחו העליון והצפוני של העמק, מצפון למושבה. באזור זה מצאו המהנדסים מתכנני המסילה כר שטח מישורי ורחב יחסית שנדרש לתשתית התחנה, דבר נדיר יחסית בטופוגרפיה של אזור ירושלים.
באותה עת בה התיישבו הטמפלרים בעמק, הלכה והתרחבה ההתיישבות מחוץ לחומות העיר העתיקה, שיהודים וערבים כאחד שאפו להיחלץ מצפיפותה. בהמשך להתיישבות הגרמנית הוקמו על המורדות המתונים של הגבעות המשתפלות אל העמק שכונות הרווחה הערביות טלביה, קטמון ובקעה. מדרום למושבה הגרמנית התמקם בעמק יישוב קטן של יוונים, שכונה הידועה כיום בשם "המושבה היוונית".
במאה ה-20.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 הלך והתבסס מקומו של עמק רפאים כחלק אינטגרלי מן המרקם העירוני של העיר המתפתחת. האזור המשיך להיות מיושב בגרמנים, יוונים וערבים, בעיקר נוצרים. בשנות ה-40 שינה האזור את פניו לחלוטין מבחינה דמוגרפית: הגרמנים תושבי המושבה הגרמנית פונו בידי הבריטים, כנתיני אויב, במהלך מלחמת העולם השנייה, ומאוחר יותר פונו או נמלטו ממנו התושבים הערביים במהלך קרבות מלחמת העצמאות. תום הקרבות מצא את עמק רפאים בחלקה המערבי של ירושלים המחולקת, ובתיהן הנטושים של שכונות העמק יושבו ביהודים. בחלקו הדרומי של העמק, בשולי שכונת קטמון בואכה בית צפאפא, נבנו בשנות ה-50 סדרות של שיכונים צפופים לאכלוס גלי העלייה הגדולים שהגיעו באותה עת, ואלה התפתחו לשכונות מצוקה שנודעו בשם "קטמונים".
במאה ה-21.
כיום משמש השם עמק רפאים כשמו של האזור העירוני הכולל את המושבה הגרמנית המקורית, המושבה היוונית, השוליים המערביים של שכונת בקעה ההיסטורית (אלה שממערב למסילת הרכבת), והשוליים המזרחיים של קטמון. "עמק רפאים" הוא גם שמו של הרחוב החוצה את העמק, כיום ציר תנועה חשוב בירושלים ורחוב מרכזי של קניות ובילוי. פעמים רבות משמשים השמות "עמק רפאים" ו"המושבה הגרמנית" (או רק "המושבה") כשמות חלופיים ונרדפים לשם האזור כולו, אף שבפועל המושבה הגרמנית המקורית כוללת רק את הבתים בחלקו הצפוני של העמק.
בשנת 2007, החלה הקמתו של פארק מטרופוליני "עמק רפאים" בשטח של כ-5,500 דונם לאורך ערוץ נחל רפאים באזור גן החיות התנ"כי
בשנת 2018, אישרה ההועדה המחוזית לתכנון ולבנייה בירושלים את תוואי הקו הכחול של הרכבת הקלה שיעבור ברחוב עמק רפאים.
היחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669)