ג'בה וסובוטאי הובילו את צבאם מזרחה, כדי לא להילכד, אך השאירו מאחוריהם משמר של אלף לוחמים בפיקודו של חאמאבק, כדי לשים עין על תנועות הסלאבים. כשמסטיסלאב האמיץ הגיע לגדת הנהר, החליט לצלוח אותו, חרף ירי החצים הכבד של המונגולים. לאחר שעברו די לוחמים סלאבים, הם התגברו על המשמר המונגולי והרגו את כל לוחמיו.
המונגולים, לאחר תשעה ימים של נסיגה כביכול, פנו לכיוון רודפיהם ותקפו אותם במקום שלא זוהה על ידי ההיסטוריונים, אך משערים שמדובר באזור הנחל קלקה, בקרבת חוף הנחל Kalcik (קאלצ'יק) הנשפך לים אזוב. הכרוניקות הרוסיות מטילות על הקומנים את האשמה בתבוסת הקואליציה האנטי-מונגולית. כשהתחיל הקרב, הקומנים יצאו מהשורות וחיפשו דרך להימלט. צבאות ווהלין וקורסק פתחו מעבר בתוך שורותיהם, כדי לאפשר את הסתלקות הקומנים, שגרמו לאי סדר. הפרשים הכבדים של המונגולים ניצלו את המעבר ותקפו דרכו וכך התנפלו על צבא צ'רנוגוב, שכלל לא היה מודע שהקרבות התחילו. התקיפה גרמה בלבול אצל הסלאבים והנסיך הצ'רניגובי נהרג. בעת שבתוך הצבא הסלאבי היה אי סדר והפרשים המונגולים חדרו למרכזו, האגפים המונגוליים הקיפו את הצבא הסלאבי ותקפו אותו בחצים, כשהם מפילים לוחמים רבים. חלק מהצבא הסלאבי, בהנהגת מסטיסלאב האמיץ, הצליח לפרוץ לעצמו דרך מתוך המצור וניצל. מסטיבלאב השלישי של קייב, שרק הגיע עם צבאו, הספיק לראות את שאריות צבא הקואליציה נמלטים. הוא נסוג עם עשרת אלפים לוחמיו לתוך המחנה המבוצר והתגונן שם מפני התקפות המונגולים במשך שלושה ימים. לאחר שלושה ימים החליטו להיכנע לג'בה בתנאי שיינתן להם לעזוב לארצם. ג'בה הסכים, אך לאחר שהשתלט על המחנה ערכו המונגולים טבח בלוחמים הסלאבים, פרט לקצינים ולנסיך – אותם השאירו בחיים, כדי להורגם בדרך מיוחדת. האצולה והנסיך הסלאביים נקברו בחיים בבור גדול, עליו הוקמה הבימה עליה עמדו המפקדים המונגוליים בחגיגת הניצחון שלהם.
מפלת הנסיכים הסלאביים הייתה כבדה מאוד. המקורות נוקבים במספרי אבדות בין 10,000 ל-60,000 בצד הסלאבי, בעוד שאבדות המונגולים היו מזעריות. בצד הסלאבי נהרגו גם נסיכים וכך נסיכויות מספר נשארו ללא צבא ואף ללא הנהגה. בנסיכים הניצולים נמנו מסטיסלאב האמיץ, דניאל מווהלין שנפצע ונסיך ולדימיר. כדי למנוע מהמונגולים לרדוף אחריהם, מסטיסלאב האמיץ הרס את כל כלי השיט לאורך הדניפר. המונגולים רדפו זמן מה אחרי הנסיך הגליצאי וגם בזזו כמה ערים, אך לא המשיכו וחצו את הוולגה באזור בו נמצאת כעת וולגוגרד ונכנסו לבולגריה של הוולגה.
הפלישה לבולגריה של הוולגה.
הבולגרים הטמינו מארב לכוחות המונגוליים, שעברו דרך ארצם, ובקרב שהתפתח בקרבת העיר בולגאר ניצחו הבולגרים. בקרב נוסף, שהתפתח מאוחר יותר, קרב קרנק (מכונה גם "קרב עיקול סאמארה"), שוב ניצחו הבולגרים, שהונהגו על ידי הבולגרי גאבדולה חלביר Ghabdulla Chelbir ובסיוע צבאותיהם של הנסיכים המורדווינים פורש ופורגז. המונגולים המשיכו בדרכם וליד הרי אורל תקפו את הקומנים של Kanglis, שסייעו בעבר לקומנים אחרים, שנלחמו נגד המונגולים. המונגולים ניצחו את הקומנים, הרגו את מנהיגם ואילצו אותם לשלם מס. לאחר מכן חבר הכוח המונגולי לצבאו של ג'ינגיס חאן. בכך הסתיים מסע המלחמה הממושך ביותר של פרשים, מסע שנמשך שלוש שנים ועבר 8,850 קילומטרים.
משבר ההכנסות.
המצב הכלכלי בתקופת ג'ינגיס חאן.
בתקופת שלטונו של ג'ינגיס חאן המונגולים הרחיבו בהתמדה את היקף הטריטוריות שבשליטתם. הכיבושים הביאו שלל רב, שזרם ונערם. יותר ויותר עמים וארצות הפכו למשלמי מס והמס זרם לקופת האוצר שהלכה ותפחה.
ג'ינגיס חאן עצמו חי חיים צנועים וכפי שהעיד על עצמו במכתב לנזיר דאואיסטי: "אני לובש את הבגדים ואוכל את המזון של רועי הבקר ורועי הסוסים. אנו מעלים אותם קורבנות ואנו חולקים אותו עושר". הוא גם העיד על עצמו: "המותרות שנואים עלי". ב-18 באוגוסט 1227 מת ג'ינגיס חאן.
קביעת היורש.
בורטה, אשתו הראשונה של ג'ינגיס חאן, ילדה לו ארבעה בנים וחמש בנות. לפני שילדה את הבן הראשון היא נחטפה על ידי יריבי בעלה והייתה בשבי מספר חודשים. בעלה הצליח להשיב אותה, אך לאחר שילדה את בנה הראשון, היו ספקות, אם אבי הבן הוא בעלה או שמא החוטף, שהתייחס אליה כאל אשתו. ג'ינגיס חאן הכיר באבהותו, אך יתר בניו, שנולדו אחרי הבכור, הטילו בכך ספק וערערו על זכותו לרשת את אביהם.
ג'ינגיס חאן רצה לקבוע את צ'יוצ'י, הבן הבכור, כיורשו, אך הבן השני, צ'אגאטאי חאן ערער על כך בקול רם וקרא לו ממזר. בין האחים פרצה קטטה ולמרות הפצרות האב הם לא השלימו. צ'אגאטאי הציע שהירושה לא תהיה שלו, אך גם לא של אחיו הבכור ותעבור לידיו של האח השלישי, אוגדיי חאן, המתון מבין האחים. צ'יוצ'י הסכים וכך סוכם.
ג'ינגיס חאן חילק לבניו את נחלותיו ואת העדרים שלו. צ'יוצ'י, הבכור, קיבל את הטריטוריות שבצפון מערב, הקרובות לאירופה, אך מת בנסיבות לא ברורות, בטרם מת אביו. טולוי, האח הצעיר, קיבל את שטח מונגוליה ולאחר מות אביו תפקד כשליט בפועל עד למינויו של אחיו, אוגדיי חאן. זמן לא רב לאחר מכן מת והשאיר אלמנה וארבעה בנים.
חגיגות עלייתו לשלטון של אוגדיי חאן.
בקיץ 1229 הוכתר אוגדיי חאן לשליט האימפריה המונגולית והחלו חגיגות עלייתו לשלטון. אוגדיי חילק בנדיבות מופגנת את האוצר שאסף אביו, העניק תיבות של פנינים, השליך אל ההמון גלילי משי, עיטר סוסים וגמלים בתכשיטים וכל אנשי החצר התעטפו בגלימות משי רקומות בחוטי זהב. כל קיץ 1229 זללה וסבאה החצר המלכותית ואוגדיי עצמו הפגין את אהבתו למשקאות חריפים ולנשים יפות.
המשפחה המלכותית התחילה לכנות את עצמה באותה תקופה בשם "שושלת הזהב" ובניה פנו לבזבזנות מהירה. בתקופה זו ובתקופת הביניים, שבין מותו של ג'ינגיס חאן ועד הכתרת בנו, חלק מהעמים המוכנעים הפסיקו לשלוח את המס הקבוע וזה אילץ את אוגדיי לשלוח צבא, כדי לחדש את הגבייה. הגבייה חודשה, אך רמתה הייתה נמוכה, כי את עיקר עושרם של העמים, כבר גזלו מהם המונגולים לפני כן.
בניית הבירה החדשה והתרוקנות קופת האימפריה.
ג'ינגיס חאן חי כל חייו ביורט נע ונד וממנו ניהל את ענייני המדינה. בנו, אוגדיי חאן החליט לעשות שינוי, לבנות עיר בירה של ממש עם מבני אבן וחומה, לגור בתוכה ולנהל את ענייני המדינה ממרכז קבוע.
מיקום העיר, חרחורין, נקבע במרכזה של ערבה גדולה, שם נשבה רוח נעימה המבריחה יתושים וזבובים, חלק מנחלת הענף של אוגודיי חאן, לא רחוק מההרים, שם יכלו לחרוף העדרים. החיסרון היה בכך שלא היו יישובים בקרבתה והעיר נזקקה לכך שיובאו אליה כל צרכיה ממרחקים, מה שייקר את המחייה. העיר גם לא הייתה נעימה למגורים בחורף, כשנשבו הרוחות הקרות. העיר שבנה אוגודיי חאן הייתה סובלנית מאוד מבחינה דתית, לצד הארמונות לבני משפחת השלטון נבנו גם בתי תפילה לכל הדתות.
שליש משטח העיר הוקדש לפקידות, שם שכנו סופרים ומתרגמים מכל רחבי האימפריה, שניהלו את ההתכתבות עם כל חלקיה.
כדי לגרום לסוחרים לבוא אל העיר ממרחקים, נהג אוגודיי חאן לשלם ביד רחבה עבור כל הסחורות, לעיתים מחיר כפול מהמחיר הנקוב. הוא גם קנה סחורות שלא היה להן דורש ולאחר מכן חילק אותן חינם אין כסף. המונגולים נתנו גיבוי כספי למימון השיירות אל העיר וכדי לשפר את המסחר הנהיגו מערכת תקנית של מידות ומשקלות. כדי שלא יצטרכו לשאת את משקל הזהב והכסף, הנהיגו המונגולים שימוש בשטרות כסף, שהכל כיבדו אותם.
המונגולים נטעו עצים לצדי הדרכים, כדי להצל לעוברי הדרך ולסמן את הדרך בחורפים המושלגים. הם הציבו חילות מצב קבועים, שנועדו להגן על השיירות מפני שודדים.
כל ההוצאות האלה, ההולכות וגדלות, הביאו לכך שלמרות זרימת המס הקבוע, עד 1235 אזל כמעט כל העושר שצבר ג'ינגיס חאן באוצרו. אוגדיי חאן הסיק שיש צורך במסעי כיבוש חדשים, כדי לחדש את זרימת האוצרות לקופת האימפריה.
מסע הכיבושים של באטו חאן וסובוטאי ברוסיה.
החלטות הקורילטאי של 1235 וכיבוש בולגריה של הוולגה.
כבר בשנת 1229 הורה אוגדיי חאן לכוחות מונגוליים בפיקוד בובדיי וקוקדיי לתקוף את בולגריה של הוולגה. כוח זה הביס כוחות בולגריים באזור נהר אורל וכבש את החלק העליון של עמק הנהר. ב-1232 הצליחו המונגולים לכבוש את דרום מזרח בשקיריה ונתחים נוספים מדרום ממלכת בולגריה של הוולגה, אך לא הצליחו לכבוש ערים בולגריות.
בקורילטאי הגדול, שנערך ב-1235, בבירה החדשה, קראקורום, נידון נושא היציאה למסע כיבוש חדש. הוצעו שני כיוונים למסעי כיבוש, האחד באסיה לכיוון ממלכתה של שושלת סונג והשני לכיוון אירופה. סובוטאי הציע לצאת למסע כיבושים באירופה, שם יתקפו ויכבשו מדינה אחר מדינה, כפי שעשו בסין. להערכת סובוטאי, הזמן הדרוש לביצוע המשימה היה 18 שנים. האספה התלהבה מההצעה והתלהבותו של אוגדיי חאן הייתה כה גדולה, שרצה לעמוד בעצמו בראש המסע. יועצו הסיני צינן את התלהבותו והזכיר לו שהאימפריה המונגולית זקוקה לשליט שינהיג אותו ועליו להישאר בעיר הבירה. ג'ינגיס חאן יעד את בנו, צ'יוצ'י להיות שליט ארצות המערב, לכן האספה, שזכרה זאת, הטילה את הנהגת המסע על באטו חאן, בנו של צ'יוצ'י. באותה עת עמד לרשותו של באטו חאן רק צבא של 4,000 לוחמים, כמות שלא התאימה למשימה. הוקצו לבאטו חאן שנתיים לצורכי הכנות, כדי לגייס, לצייד ולהאמן את החיילים החדשים.