בשנת 1945 נוצחה יפן על ידי ארצות הברית, ואוקמוטו נשבה והיה נתון במאסר בסין במשך שנה. כשחזר ליפן פתח סטודיו חדש באואנו (Ueno), במקום הסטודיו הראשון שנשרף במתקפה אווירית עם כל יצירותיו. הוא החל מחדש לצייר והניב יצירות רבות בתקופה קצרה. בשנת 1948 ייסד את קבוצת "לילה" לאומנות אוונגרדית, יחד עם הסופר והמבקר קיוטרו הרדה (Kiyoteru Harada), בקבוצה השתתפו גם יוטקה הניה (Yutaka Haniya) וקובו אבה (Kōbō Abe). בתקופה זו פגש את טושיקו הירנו (Toshiko Hirano) שמונתה למזכירתו, ובהמשך הוא אמץ אותה לבת.
בשנת 1951, במהלך ביקור במוזיאון בטוקיו, ראה כלי חרס מתקופת ג'ומון והתרשם עמוקות מסגנונם. לאחר מכן גיבש את דעתו וכתב על כך בספרו "תורת כלי חרס ג'ומון". מאז העריך מחדש את תרבותם של אנשי תרבות ג׳ומון, וכן את מסורתם של אנשי אוקינאווה וטוהוקו, וגילה בהם, מה שהיה בעיניו, מקורות טהורים של תרבות יפנית, לדבריו. בשנת 1954 העתיק את סטודיו שוב לאאויאמה והוציא לאור את ספרו "אומנות היום - מי ידמיין עידן?" שבו הצהיר שאומנות לא נמצאת בכפות הידיים אלא מתחת לכפות הרגליים, כלומר אומנות היא יסוד של חיים, ומתח ביקורת חריפה על אומנות מבוססת בעידן המודרני. ספרו הפך לרב-מכר והיווה השראה עבור אמנים צעירים.
ב-1964 הוציא את ספרו "מסתרי יפן". ספר נוסף שהוציא הוא "גילוי מחדש של יפן - טופוגרפיה של אמנות".
מגדל השמש.
לקראת התערוכה העולמית אקספו 70' באוסקה בשנת 1970, התבקש אוקמוטו לעצב פסל שיהווה את סמל האקספו. הוא הקים מגדל גדול ואוונגרדי בשם "מגדל השמש", בגובה 65 מטרים. הפסל מציג את העבר (החלק התחתון של הפסל), ההווה (החלק האמצעי) והעתיד (החלק של הפנים) של הגזע האנושי. מבקריו השמרנים טענו כי המגדל נראה כמו "בקבוק חלב מפלצתי" וכינו אותו "בושה יפנית". אוקמוטו גם התבקש להציג בתוך המגדל תמונות של גיבורים בכל רחבי העולם, המתאימים לנושא התערוכה "התקדמות האנושות וההרמוניה שבה", אך סירב לבקשה משום שלטענתו העולם מבוסס על אנשים אלמונים, ובמקום זאת הציג במגדל תמונות של עמים שונים וכליהם. באמצעות המגדל הביע אוקמוטו אנטיתיזה לתרבות מודרנית, המעשירה חיי אדם החומרניים ומדלדלת את החיים הרוחניים. בסיום האקספו נשאר המגדל באותו מקום עד היום, נחשב אהוב על התושבים, ומהווה מעין סמל למחוז אוסקה.
הופעות בטלוויזיה.
משנות ה-70 החל אוקמוטו להופיע בתוכניות טלוויזיה, ביניהן מופעים בהן כינה על כל דבר מפורסם "אומנות מפוצצת!". על הופעותיו אלו הוא התפרסם בקרב ההמונים ביפן, ונתפס כקיטש או משוגע. בשנת 1987 שיחק באופרת סבון של ערוץ הטלוויזיה הממלכתי NHK, שם התגלה במשחקו הפשוט.
מותו.
בגיל 80 המשיך אוקמוטו לעסוק באמנות. הוא תרם לעיר קווסאקי שבמחוז קנאגאווה את רוב יצירותיו, עבור מוזיאון שהוקם בה לכבודו. ב-1996 נפטר אוקמוטו בגיל 84, בעקבות אי-ספיקה של מערכת הנשימה, בשל מחלת פרקינסון ממנה סבל. אוקמוטו שנא טקסי קבורה קודרים, ולפיכך נערכה לו במותו מסיבת פרידה שבה הוצגו יצירותיו האחרונות. בשנת 1998 הפך ביתו באויימה, בו כלול הסטודיו שלו, ל"מוזיאון הזיכרון של טרו אוקמוטו". ב-1999 נפתח המוזיאון הממלכתי של טרו אוקמוטו בעיר קווסאקי.
אישיותו.
אוקמוטו שנולד במשפחה אומנותית וגדל ללא חינוך ביתי, היה משוחרר מחשיבה מסורתית מילדותו. הוא התנגד לסמכות, שלטענתו פוגעת בזכויות האדם וחירותו. בספרו "אומנות היום" הצהיר: "אל תהיה בכישרון, בחן ובנוחיות", כלומר אומנות מתהווה לא רק בכישרון, בחן ובנוחיות אלא גם במגושם, בכיעור ובטירוף, שדווקא הם מקסימים את לבבות האנשים. בשל אישיותו האקסצנטרית, יצירותיו לא היו מספיק מוערכות במהלך חייו, ולאחר מותו פעלה טושיקו, בתו המאומצת, לשכנע בדבר המהות של אומנותו. כיום הוא מוערך על ידי רבים, בעיקר אמנים צעירים.
ביחסיו עם נשים נודע אוקמוטו כ"פלייבוי", ומעולם לא נשא אישה. הוא היה פמיניסט, ותיעב את תפיסת האהבה המסורתית. ייתכן כי בתו המאומצת טושיקו הייתה עבורו גם בת-זוג לחיים, וקיבלה את בקשתו להיות בחברת נשים רבות אחרות. נראה כי למנהגיה המשוחררים של אמו, ולחופש המיני שהיה חלק מחייו בצרפת, הייתה השפעה על חייו אלו ביפן.
חוץ מאומנות, אוקמוטו היה חובב ספורט, בייחוד סקי. הוא התיידד עם מטפס ההרים והגולש המקצועי, יואיצ'ירו מיורה (Yuichiro Miura). אוקמוטו גם עיצב בגדים צבעוניים ללבוש במהלך הסקי, לאחר שמאס בבגדים הלבנים המסורתיים.
דאונטאון ברוקלין
דאונטאון ברוקלין (באנגלית: Downtown Brooklyn) הוא מרכז העסקים הראשי השלישי בגודלו בעיר ניו יורק (אחרי אזור מידטאון מנהטן ואזור לוור מנהטן) במדינת ניו יורק שבארצות הברית. השכונה נמצאת ברובע ברוקלין של העיר ניו יורק, בחלקו הצפון מערבי של הרובע.
בשכונה מספר מבנים גבוהים בהם מגדל בנק ויליאמסבורג סייבינגס ומרכז מטרוטק היוצרים קו רקיע ייחודי לאזור.
היסטוריה.
אזור דאונטאון ברוקלין, בדומה לאזור מנהטן, היה מיושב עד ראשית המאה ה-17 על ידי שבט הלנאפי האינדיאני. לאחר הגעת המתיישבים ההולנדים לאזור, ובסמוך להתיישבות שהקימו באי מנהטן (שנקראה ניו אמסטרדם), הקימו גם התיישבות באזור דאונטאון ברוקלין - בשם זה (בהולנדית: Breuckelen). עד שנת 1814 היה אזור ברוקלין מיושב בדלילות רבה. תחילת פעולתה של מעבורת קיטור בין ברוקלין לבין מנהטן הביאה להתיישבות צפופה יותר באזור, ולהפיכת ברוקלין לפרוור של מנהטן, ובמקביל הפך אזור דאונטאון ברוקלין למרכז העסקים האזורי של ברוקלין.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19 הפכה ברוקלין למרכז תנועה למלחמה בעבדות בארצות הברית, ובעיר הוקמו כנסיות רבות שפעלו נגד העבדות.
לאחר מלחמת העולם השנייה אימצה מחלקת התכנון העירוני של העיר ניו יורק תוכנית להפוך את אזור דאונטאון ברוקלין למרכז עסקים כלכלי ולמרכז תרבותי. במסגרת תוכנית זו הוחלט להקים באזור מבני ממשל, והורחב רחוב אדמס (Adams Street), לימים רחוב בוארום (Boerum Place) המוביל לאזור. בשנת 1969 הוכנה תוכנית פיתוח חדשה ובה שם דגש על פיתוח מסחרי של דאונטאון ברוקלין, אולם המשבר הכלכלי של שנות ה-70 הקשה על הפיתוח האזורי.
אתרים בעלי חשיבות.
באזור דאונטאון ברוקלין ממוקמים מרכז מטרוטק, בניין רובע ברוקלין, בתי המשפט של מחוז קינגס ובית המשפט המרכזי הפדרלי של המחוז המזרחי של ניו יורק. כמו כן ממוקמים באזור מוסדות השכלה גבוהה רבים ובהם בית הספר למשפטים של ברוקלין, אוניברסיטת פוליטכניק, מכללת ניו יורק לטכנולוגיה, אקדמיית ברוקלין למוזיקה ואוניברסיטת לונג איילנד.
בין מוסדות התרבות של הרובע ניתן למנות את מוזיאון התחבורה של ניו יורק.
תחבורה.
גשר ברוקלין וגשר מנהטן מקשרים בין האי מנהטן לבין אזור דאונטאון ברוקלין. באזור פועלים מספר קווים של הרכבת התחתית של ניו יורק (קווים 2, 4, 5, A, C, F, G, B, D, M, N, Q ו-R). טרמינל אטלנטיק הממוקם באזור, משמש תחנה של קו הרכבת לונג איילנד.
פיתוח אזורי מגורים.
מאז אמצע המאה ה-18, היה אזור דאונטאון ברוקלין אזור מסחרי בעיקרו ולא אזור מגורים. מאז ראשית המאה ה-21 החלו להיבנות באזור מספר פרויקטי דיור ובהם פרויקט רחוב ליווינגסטון הכולל 7 בניינים בני 15 קומות בהם 1,000 יחידות דיור.
תוכנית פיתוח משנת 2004 נועדה לעודד בנייה צפופה למגורים באזור, במסגרתה מתוכננים בניית 14,000 דירות מגורים חדשים באזור.
קו רקיע
קו רקיע של עיר הוא מונח המתאר את האופק של העיר, כאשר מוצגים באופק המבנים הבולטים ביותר באותה עיר, לרוב גורדי השחקים שלה. קו הרקיע מהווה "טביעת אצבע" של העיר, ולרוב מהווה סמל או אמצעי זיהוי שלה המופיע בסרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה ואף סמלים רשמיים של העיר.
בערים בהן מבנים בעלי חשיבות ארכיטקטונית או סימני היכר ארכיטקטוניים בולטים, מוודאים שקו הצללית יכלול מבנים אלה, ולכן קו הרקיע שנבחר אינו בהכרח קו ישר גאוגרפי החוצה את העיר במרכזה מצפון לדרום, או מזרח למערב, אלא נבחר קו אשר יכלול את מירב המבנים האמורים.
קווי הרקיע הידועים ביותר בעולם הם אלו של הונג קונג ושל ניו יורק אשר כלל את מגדלי התאומים קודם לנפילתם בפיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001. ערים רבות, בהן תל אביב הוסיפו את קו הרקיע שלהן לסמל העיר.
המרכז האקדמי פרס
המרכז האקדמי פרס הוא מכללה אקדמית לא מתוקצבת, השוכנת ברחובות. במכללה לומדים כ-7,000 סטודנטים. המרכז האקדמי פרס מוכר על ידי המל"ג. בין המסלולים לתואר ראשון: מנהל עסקים, משפטים, מדעי התזונה, מנהל מערכות בריאות, מדעי ההתנהגות, מערכות מידע ניהוליות ומשאבי אנוש. בין המסלולים לתואר שני: מנהל עסקים (MBA), פסיכולוגיה חינוכית וייעוץ ופיתוח ארגוני.
את המרכז האקדמי פרס יסדה עפרה אלול, המכהנת כיו"ר המרכז. רקטור המרכז הוא פרופ' רון שפירא ונשיאה הוא פרופ' עמוס דרורי, שכיהן בעבר כסגן הנשיאה לקשרי חוץ באוניברסיטת בן-גוריון. המרכז קרוי על שמו של שמעון פרס, כהוקרה על פועלו ותרומתו למדינת ישראל.
יחידות אקדמיות ומסלולי לימוד.
בשנת הלימודים תשע"ד נפתחה התוכנית לתואר שני M.A בפסיכולוגיה חינוכית. דיקן התוכנית היא פרופ' מלכה מרגלית.
כנסים אקדמיים ואירועים.
בדצמבר 2009 קיים המרכז האקדמי פרס את הכנס האקדמי הבינלאומי הראשון שלו בנושא "שלום, אחווה וכבוד האדם בהגותן של שלוש הדתות המונותאיסטיות". את הכנס ארגן המרכז בשיתוף עם משרד החוץ.
ביוני 2013 אירח המרכז האקדמי את נשיא ארצות הברית לשעבר, ביל קלינטון. בתחילה התכוונה קרן קיימת לישראל לממן את ההרצאה בסכום של חצי מיליון דולר, אך לאחר שהדבר פורסם היא נסוגה מכך.
סנקהארה
טים טאם