ב"רעב", גיי מתארת את חוויית הגוף שלה, היחסים שלה עם אוכל והשמנה, ואת ניסיונה כקורבן לאלימות מינית. גיי עלתה במשקל בעקבות טראומה שעברה, הן כאמצעי למצוא נחמה, וגם בתור הגנה מפני העולם. גיי מתארת את הספר כ"על החיים בעולם כאשר את 150 או 200 קילו בהשמנת יתר, כשאת לא בהשמנת יתר, או השמנת יתר חולנית, אלא בסופר השמנת יתר חולנית".
כשהיא הייתה בת 12, גיי מספרת בספר, "קרה משהו נוראי. המשהו הנוראי הזה שבר אותי". היא עברה אונס קבוצתי בהנהגתו של נער "שחשבתי שאהבתי". הם היו בצריף צייד נטוש ביער באומהה, נברסקה, וכך לא היה מי שישמע את צרחותיה, חוץ מתוקפיה. "הם היו בנים שעוד לא גברים, אבל שכבר ידעו לעשות את הנזק של גברים". אחרי שאנסו אותה, ירק אחד הנערים בפניה. היא מתארת את ההשפלה והאלימות שעברה באופן ענייני - הרי הטראומה ברורה, ותוצאותיה הביאו לכתיבת הספר מלכתחילה. גיי מבקשת להראות את המורכבות שבהשמנה, לראות את הנושא כיותר מאשר "בעיה שצריך לגבור עליה", אלא כתופעה בעלת משמעויות חברתיות, נפשיות, ואישיות. גיי מודה שהיא לא מאלה שמסוגלות לקבל ולאהוב את עצמה בכל גודל (כפי שתנועת קבלת הגוף מקדמת), אך היא כן מבקשת מקוראיה לחשוב מחדש על המשמעות של שומן.
גיי מסבירה שהרצון בהגנה באמצעות בולמוסי אכילה החל כמנגנון התמודדות כדי להפוך לגדולה יותר מבחינה פיזית, ולהיות "דוחה" עבור גברים. היא מבהירה שההשמנה היא תוצאה ישירה של האונס. ההימנעות מן המבט הגברי הייתה דרכה של גיי להגן על עצמה מפני תקיפות מיניות נוספות. ככל שהיא נהייתה גדולה יותר, היא הרגישה בטוחה יותר.
עם זאת, ההשמנה באה עם מחיר. "השנאה העצמית שלי נהייתה טבעית כמו לנשום. הנערים האלה התייחסו אלי כאילו אני כלום, אז הפכתי לכלום".
גיי לא סיפרה להוריה מה שקרה עד שהייתה כבר בוגרת. היא פחדה מתגובת משפחתה הקתולית, דבר שהדהד את רגשות האשם שלה עצמה - היא הרי חיבבה את הנער שאנס אותה. ככל שחייתה גיי עם גופה השמן, היחסים שלה נהיו מורכבים יותר, לא רק בינה לבין עצמה, או בינה לבין גברים, אלה מול משפחתה, חבריה, מכוני כושר, אוכל, והחברה כולה.
היא משתפת עם קוראיה את החוויה של קבלת מחאות וביקורות פומביות וקולניות - ללא הרף - בתגובה לקיום גופה במרחב. על הכעס המופנה אליה, והגועל. כיצד הפעולה הפשוטה של ללכת ברחוב יכולה לגרור את הצורך להתמודד עם אלימות מילולית והשפלה: "גברים מוציאים את הראש ממכוניותיהם וצועקים לי דברים גסים על גופי, על איך הם רואים אותו, וכמה זה מעצבן אותם שאני לא מתאימה את עצמי למבט שלהם, להעדפותיהם, ולרצונותיהם".
אחד הנושאים המרכזיים שגיי מתייחסת אליהם בספרה הוא סוגיית המרחב האישי, במיוחד אל מול הציבורי. היא מותחת ביקורת על תעשיית ביגוד הנשים, על התחבורה הציבורית, שיטות הרזייה ומכוני דיאטות, כולל הפרסומות שלהם, דמויות ציבוריות, וכן מוסדות איתם יש לה יחסים עסקיים והיחס שלהם לאספקת מרחב שיכול להכיל אנשים שמנים. וכן את התוצאות של כל הדברים האלה על הדימוי העצמי והביטחון העצמי של הפרט.
אמירתה הממצה של גיי: "ככל שאת גדולה יותר, ככה את ניראית פחות".
ביקורת.
"רעב" זכה לביקורות נלהבות. בעיתון "Los Angeles Times", תיארה רבקה קארול את הספר כ"תיאור חי ומיידי של איך האינטלקט, הרגש והפיזיקליות מדברים זה עם זה ועובדים באופן בלתי נלאה לא רק לשרוד פגיעה שבל תתואר, אלא ליצור חיים שראויים לחיות ולחגוג אותם." בעיתון "USA Today", צ'אריס ג'ונס נתנה לספר 3.5 מתוך 4 כוכבים, וכתבה ש"הפרוזה הנקייה של גיי, שנכתבה בחינניות גולמית, מעצימה את התהודה הרגשית של הסיפור שלה, הופכת כל תובנה לחדה יותר, כל התגלות למרתקת יותר, וגם, לפעמים, לקשה מנשוא". בכתב העת לביקורת ספרותית "Kirkus", נכתב שהספר הוא מרתק באותה המידה כשהיא מספרת על טראומה, על אהבתה לאיינה גארטן (אישיות טלוויזיה בערוץ האוכל) שלימדה אותה שמותר לאישה להיות שמנמנה ונעימה ומאוהבת באוכל, ועל היציאה שלה מהארון כביסקסואלית. בניו יורק טיימס נכתב: "במובנו הפשוט ביותר, מדובר בספר זיכרונות על להיות שמנה... בעולם עוין ושמנופובי. במובנו הסימפוני ביותר, זוהי בדיקה אינטלקטואלית קפדנית ומרגשת של הדרכים שבהן הטראומה, הסיפורים, התשוקה, השפה והמטאפורה מעצבים את החוויות שלנו ומרכיבים את המציאות שלנו.
אך בביקורת שלילית, ג'ולי בורצ'יל כתבה במגזין הבריטי השמרני "The Spectator", ש"רעב", "למרות נושאו העצוב והמזעזע, הוא רק תוספת נוספת לקאנון ההולך והגדל של אחוות הסוליפסיזם הסובלת".
ריצ'רד סומה
סיידובה סומא
אפיפניוס הראשון
אפיפניוס הראשון (באוקראינית: Епіфаній; שם חילוני: סרגיי פטרוביץ' דומנקו, נולד ב-3 בפברואר 1979) הוא המטרופוליט של קייב וכל אוקראינה (Митрополит Київський і всієї України) הראשון. ראש הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית החל מה-15 בדצמבר 2018.
תולדות חייו.
נולד בווקוב שבמחוז אודסה, אוקראינה. בשנת 1996 החל ללמוד בסמינר התאולוגי בקייב, ולאחר שלוש שנים עבר לאקדמיה התאולוגית, אותה סיים בשנת 2003 בתואר דוקטור לתאולוגיה. בשנים 2006-2007 למד פילוסופיה באוניברסיטת אתונה. עם שובו לקייב מונה לראש המחלקה לפילולוגיה באקדמיה התאולוגית של קייב, היה לנזיר ולקח לעצמו את השם "אפיפניוס".
ב-2008 היה למזכירו האישי של פליארט דניסנקו, ראש הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה - פטריארכיית קייב (UOC-KP; Украї́нська Правосла́вна Це́рква – Ки́ївський Патріарха́т (УПЦ-КП), אשר נשא בתואר "פטריארך קייב", תואר שלא הוכר על ידי שאר הפטריארכים של הכנסייה האורותודוקסית. ב-2009 מונה לבישוף וישגורוד מטעם UOC-KP. ב-2010 מונה לרקטור האקדמיה התאולוגית של קייב.
ב-23 בינואר 2012 העניק לו פליארט דניסנקו את התואר ארכיבישוף. ב-2013 מונה לממונה על דיוקסיות בילה צרקווה ופריאסלאב-חמלניצקי וחבר הסינוד הקדוש (חבר בכירי הכנסייה).
ב-15 בדצמבר 2018 נבחר אפיפניוס בן ה-39 על ידי ועידת איחוד הכנסיות האוקראיניות לכהן כראש (פרימאט) הכנסייה החדשה - הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית בתואר מטרופוליט של קייב וכל אוקראינה.
בטקס הראשון שנשא לאחר בחירתו, לא הזכיר את קיריל הראשון של מוסקבה, ראש הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, אליה הייתה הכנסייה האוקראינית כפופה עד אז. בכך ביטא את שחרורה של כנסייתו משליטת מוסקבה.
ב-5 בינואר יצאו נשיא אוקראינה, פטרו פורושנקו, המטרופוליט אפיפניוס, פליארט דניסנקו ובכירים נוספים לאיסטנבול. באותו יום קיים אפיפניוס קיים טקס דתי יחד עם ברתולומאיוס פטריארך קונסטנטינופול. למחרת, במסגרת טקסי חג ההתגלות, הוענק לו הטומוס הרשמי, המאשר חוקית את כינון הכנסייה האוקראינית.
פעילות אקדמית ונוספת.
אפיפניוס הוא ראש ועדת העורכים של כתבי העת של האקדמיה התאולוגית וחיבר מאמרים ומונוגרפיות בנושאי דת ויחסי דת ומדע ודת וחברה. הוא דמות מוכרת בממשל האוקראיני ומשמש כיועץ למשרדי ממשלה שונים בנושאי דת. בעל עיטור מסדר ההצטיינות ( דרגות III ו-II) ועיטורים אזרחיים נוספים.
ראיין YO-51 דרגון פליי
ראיין YO-51 דרגון פליי (באנגלית: Ryan YO-51 Dragonfly) היה מטוס ריגול חד-מנועי, דו-מושבי, מתוצרת יצרנית המטוסים האמריקאית ראיין איירונאוטיקל קומפני אשר יוצר בארצות הברית בשנת 1930 עבור הגיס האווירי של צבא ארצות הברית.
יוצרו 3 יחידות.
"Dragonfly" פרוש: שפרירית.
אהבה, מוות וציפורי שיר
אהבה, מוות וציפורי שיר (באנגלית: Death and Nightingales; מוות וזמירים) היא מיני-סדרה בריטית מסוגת הדרמה ההיסטורית משנת 2018, המבוססת על רומן באותו שם מאת יוג'ין מקייב. בסדרה מככבים אן סקלי, ג'יימי דורנן ומת'יו ריס. ב-26 בנובמבר 2018 שודרה הסדרה לראשונה בערוץ RTÉ One באירלנד, ויומיים אחר כך בערוץ BBC Two בבריטניה.
תקציר עלילה.
הסיפור מתרחש בשנת 1885 באירלנד, והוא עוקב אחר בת' וינטרס (אן סקלי), צעירה שנאבקת לשלוט בגורלה. ביום הולדתה ה-23 היא מחליטה לברוח מביתה ומהקשר הבעייתי שבינה לבין אביה החורג, בילי (מת'יו ריס), בעזרתו של אהובה ליאם וורד (ג'יימי דורנן).
הפקה.
ג'יימי דורנן וכותב הסדרה אלן קוביט, שתפו פעולה בעבר בסדרת הטלוויזיה "החטא הקדמון". צילומי הסדרה נערכו במחוז פרמנה ובבית ספרינגהיל, קרוב למאנימור במחוז לונדונדרי בצפון אירלנד.
חברת Red Arrow Studio הפיצה את הסדרה. הפרק הראשון שודר בערוץ BBC Two ב-28 בנובמבר 2018.
ביקורת.
הסדרה קיבלה ביקורות פושרות מהמבקרים. באתר Rotten Tomatoes ניתן לסדרה דירוג של 73% בציון ממוצע של 6.0 מתוך 10 המבוסס על 11 סקירות. ג'ררד או'דונובן מהדיילי טלגרף נתן לסדרה ארבעה כוכבים מתוך חמישה ושיבח אותה. קרול מידגלי מהטיימס הייתה ביקורתית יותר ותיארה את הסדרה "דרמה כבדה עם דיאלוג דל ומעט מאוד שמחה". אד קאמינג מעיתון האינדפנדנט נתן לסדרה שלושה כוכבים מתוך חמישה.
צלדמלק
צלדמלק (בהונגרית: Celldömölk) היא עיר במחוז ואש שבמערב הונגריה. אחת מערי התיירות הגדולות בהונגריה.
יהודי צלדמלק.
בשנת 1840 הגיע לעיר יהודי אחד אליו הצטרפו ברבות השנים משפחות נוספות. הקהילה השתייכה לזרם הנאולוגי ובשנת 1874 נוסדה בעיר חברה קדישא והוקצה שטח לבית עלמין. בשנת 1908 הוקמו במקום בית כנסת ותלמוד תורה.
באותן שנים פרשו מספר משפחות חרדיות מהקהילה ויסדו קהילה אורתודוקסית קטנה שהקימה בית כנסת משלה. בית הספר היהודי היה משותף לשתי הקהילות. רב הקהילה היה הרב מרדכי גרינברג, תלמידו של בעל השבט סופר מפרשבורג.
יהודי הכפר תמכו ברעיון הציוני ואף תרמו בעין יפה לקרנות הלאומיות ועודדו את הוראת השפה העברית. בשנת 1930 חיו בצלדמלק 451 יהודים.