בניסיון להאדיר את שמו של פרנציסקוס נכתב עליו כי עוד בהיותו תינוק, אמר עליו אדם מבוגר כי יהיה קדוש, בדומה למעשהו של שמעון הקדוש כלפי ישו, על מנת להאדיר את ההשוואה, המתבססת גם על סימני הצליבה (סטיגמטה) שהופיעו על גופו. מסופר גם כי בעלייתו לרגל לרומא ליוו אותו 12 מתלמידיו (כמספר תלמידיו של ישו).
אגדות.
אישיותו המיוחדת של פרנציסקוס קרנה פשטות, ענווה, אהבת הבורא והבריות, סגפנות, חסידות עממית ושמחה. הוא האמין כי הטבע עצמו מהווה מראה לאלוהים. הוא השאיר רושם עמוק, שהבשיל תוך זמן קצר לאוסף אגדות אודות מנהגיו וחוויותיו. נפוץ במיוחד אוסף האגדות הקדום "הפרחים הקטנים של פרנציסקוס" . אוסף זה מספר אודות דמותו של פרנציסקוס וקשור לפועלו ולתוכן דבריו בנוגע לטבע ולבריות. כך למשל מסופר כי יום אחד, כשטייל פרנציסקוס יחד עם תלמידיו, הבחין בעץ מלא ציפורים. הוא פנה לתלמידיו ואמר: "המתינו כמה רגעים, אני הולך לדבר באוזני אחיותיי הציפורים". הציפורים הקיפוהו, מהופנטות מקולו, נטולות כל פחד ויראה.
ב-29 בנובמבר 1979, הכתיר האפיפיור יוחנן פאולוס השני את פרנציסקוס כ"הקדוש המגן על בעלי החיים והסביבה".
השפעות לאחר מותו.
במרץ 2013 בחר האפיפיור חורחה מריו ברגוגליו מארגנטינה את השם פרנציסקוס כשמו הרשמי, ובכך הפך לאפיפיור הראשון שאימץ שם זה. כנשאל מדוע, ענה כי בחר בשם זה מתוך כבוד והערכה לדמותו של פרנציסקוס הקדוש, כמי שראה את העניים והנזקקים והיה להם כעזר. "הוא שינה את ההיסטוריה", אמר.
דמותו של פרנציסקוס נזכרת רבות גם במוזיקה, בספרות ובאמנות.
לקריאה נוספת.
Spoto, Donald". The Life of Francis of Assisi". England: Penguin Compass, 2002
יום ה-H (שוודיה)
יום ה-H (בשוודית: Dagen H, מבוטא דַאגֶן-הוֹ) הוא כינויו של יום ה-3 בספטמבר 1967 בשוודיה. בשעה 5 בבוקר ביום זה שונה כיוון התנועה בכבישי שוודיה מנהיגה בצד שמאל לנהיגה בצד ימין. האות H היא האות הראשונה של המלה השוודית "Högertrafik" - תנועה בצד ימין.
ההחלטה על ההחלפה.
הטיעונים בעד ההחלפה היו:
עם זאת, השינוי לא זכה לתמיכה גדולה בקרב השוודים. ההצעה נדחתה פעם אחר פעם במהלך 40 השנים שקדמו לכך. במשאל עם בשנת 1955 הצביעו 85 אחוזים מהמצביעים בעד המשך הנהיגה בצד שמאל.
בשנת 1963 אושרה ההחלפה בפרלמנט השוודי - הריקסדאג.
ההיערכות ליום ה-H.
בעקבות ההחלטה על ההחלפה הוקמה ה־"Statens Högertrafikkomission (HTK)" - "הוועדה הלאומית לנהיגה בצד ימין" כדי שתפקח על ביצוע ההחלטה. הוחל בביצועה של תוכנית חינוכית ארבע-שנתית בעזרתם של פסיכולוגים.
עם התקרב יום ה-H, הוצבה בכל צומת קבוצה נוספת של תמרורים ורמזורים, עטופים בפלסטיק שחור. ביום ה-H פשטו עובדים על הרחובות כדי להסיר את הפלסטיק. כמו כן, נצבעו סימני דרך מקבילים על הכבישים בעזרת צבע לבן, שכוסו בסרט הדבקה שחור. לפני יום ה-H השתמשו בשוודיה בסימני דרך בצבע צהוב.
רחובות חד־סטריים גרמו לבעיות מיוחדות. תחנות אוטובוס נבנו בצד השני של הכביש. צמתים עוצבו מחדש כדי לאפשר לתנועה להתמזג.
שרות החשמליות הופסק, והוחלף באוטובוסים. נרכשו מעל אלף אוטובוסים חדשים שדלתותיהם נפתחו בצד ימין וכ־8,000 אוטובוסים ישנים יותר שופצו והותקנו בהם דלתות גם בצד השני. כל מכונית שוודית עברה שינוי, גם דגמים בעלי הגה בצד שמאל, כיוון שהיה צורך לכוון מחדש את אורות הדרך שלהם, שכן כאשר אורות הדרך מופעלים הם פונים מעט לצד הדרך כדי למנוע סינוור של הנהגים הבאים ממול, ועל כן היה צריך לכוונן את כל הפנסים שייטו ימינה במקום שמאלה.
יום ה-H.
בין השעות 1 אחר חצות ל-6 בבוקר ביום ה-H נאסרה כל תנועה שאינה חיונית. בסטוקהולם הוארך האיסור כדי לאפשר לצוותי עבודה לסדר מחדש את הצמתים והוא נמשך מ-10 בבוקר יום שבת עד 3 אחר הצהריים ביום ראשון. כל כלי רכב שנסע באותן שעות היה חייב לציית לכללי נהיגה מיוחדים. כל כלי הרכב היו חייבים לעצור בשעה 4:50 לפנות בוקר ולעבור לצד ימין של הכביש. בשעה 5:00 מותר היה להמשיך ולנסוע.
לאחר יום ה-H.
ביום שני שלאחר יום ה-H דווח על 125 תאונות דרכים, בהשוואה ל-130 עד 198 בימי שני קודמים. אף תאונת דרכים קטלנית לא יוחסה להחלפה. עם זאת, קשישים רבים ויתרו על נהיגה בשל הצורך להתרגל לחוקי הדרך החדשים. מומחים טענו ששינוי נתיב הנהיגה לנתיב הימני יקטין את מספר תאונות הדרכים, כיוון שנהגים יזכו לשדה ראייה טוב יותר של הדרך שלפניהם. ואכן, מספר תאונות הדרכים בין מכונית למכונית, ובין מכונית להולכי רגל, צנח משמעותית בעקבות ההחלפה.
יום H
אוסקאר ווילד
פייר אבלרד
מגבת
מגבת היא פיסת בד סופג, המשמשת לייבוש עצמים על ידי ספיחת הלחות (בדרך כלל מים) מהם, במגע ישיר, על ידי תנועת שפשוף או על ידי לחיצה. החומר הטוב ביותר למגבת היא כותנה ארוגה או סרוגה לרוב עם לולאות שמגדילות את שטח הספיגה, החומר השני הוא פשתן.
היסטוריה.
בתקופת יוון העתיקה וברומא העתיקה, אין שום אזכור שלאנשים הייתה מגבת מיועדת להתנגב בה, הם פשוט התייבשו ביריעות בד כלשהן. בציור מתקופת שלטון קונסטנטין [Constantine] 337-306 נראים רומאים לאחר מרחץ עטופים במעין סדינים גדולים ופיסות בד קטנות יותר על הפנים.
ב-1292 כרוזים עירוניים הסתובבו ברחובות פריז והיללו את מעלות בתי המרחץ, חלקם עם חדרי אדים וחלקם עם אמבטיות, המחירים היו שונים וכללו לעיתים גם ארוחת בוקר ומיטה. בפריז היו באותה תקופה 26 בתי מרחץ ציבוריים. אך שיא האופנה היה אמבטיה בבית, וכדי למשוך שוכרים הוסיפו סוכני בתים גם בדי פשתן מיוחדים לשימוש אחרי הרחצה. ב־1328 כללה רשימת המלאי של קלמנס [Clemence] מהונגריה אשתו של לואי העשירי, מלך צרפת, 'סדיני אמבטיה' או פיסות בד ששימשו לציפוי האמבטיה שתהיה יותר נוחה. חצר בורגונדי [Burgundy] החזיקה סדיני רחצה עם מידות שתועדו.
מתקופת הרנסאנס התחילה רתיעה מרחצה, כי האמינו שהמים מפיצים מגפות, כך נעלמו האמבטיות ויחד עמן גם בדי הניגוב. השתמשו רק בפיסות בד חיתול לחות לניגוב רטוב של הזיעה מהפנים והידיים. ויש אזכורים של 'בד רחצה', באותה תקופה נפוץ מאוד השימוש בבשמים ומים ריחניים. הדגש על הניקיון עבר לבגדים התחתונים.
עד שנות ה-50 מגבות מטבח לניגוב כלים היו בדרך כלל ארוגות במשבצות או עם פסים, משנות ה-50 של המאה ה-20 כחלק מהתאוששות שאחרי מלחמת העולם השנייה מגבות מטבח מודפסות עם שלל דוגמאות החלו לקשט מטבחים. מגבות המטבח המודפסות הראשונות הגיעו משוודיה. יצרני הפשתן באירלנד שעסקיהם היו במצב רופף. התקנאו בשוודים, חברת תומאס סומרסט ושות' האירית שכרה את האמנית לוסיין דאי [Lucienne Day] שהצליחה לעצב מגבות שהיו הצלחה מסחרית. גם המעצבת הבריטית לורה אשלי [Laura Ashley] התחילה לעצב מגבות מטבח עם הדפסים. אחרי זה התחילו מעצבים נוספים לעצב מגבות עם מפות ושמות של ערים והן הפכו למזכרות לתיירים ולמעין אמנות עממית.
שימושים אחרים.
ניתן גם להשתמש במגבות למטרות אחרות פרט לייבוש עצמים:
המגבת בסדרה "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה".
המגבת נחשבת לפריט שימושי שיש לכל אחד, אך אף אחד לא עוצר וחושב על השימושיות שלו. הסופר דאגלס אדמס קרא תיגר על הקביעה הזו בספרו "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", שזכה למעמד של ספר פולחן עבור קוראים רבים. הוא תיאר את הדמויות בספר כמטיילים ברחבי היקום, בדרך כלל כטרמפיסטים, שגילו שמגבת היא הפריט השימושי ביותר שהם יכולים לשאת עמם. המטייל פורד פרפקט משתמש בספר בביטוי "אדם שתמיד יודע איפה המגבת שלו" כדי לתאר אדם שהוא באופן כללי ערני ומוכן לכל.
בעולמו של אדמס, טרמפיסט שנושא עמו מגבת תמיד יכול למצוא טרמפ משום שאם מישהו נושא עמו מגבת, אחרים מניחים (גם אם ללא קשר סיבתי מובהק) שיש לו גם מברשת שיניים, תיק רחצה, כפכפי רחצה, רשתות לשיער, מפות, ארגז כלים, כרטיסים לאופרה, משטחי סיליקון לשבבים, אנציקלופדיה, מבחר מדהים של כרטיסי אשראי, חליפת חלל, המחאות נוסעים וכו', ואם אין להם, היקבועים (אלה שאינם טרמפיסטים) ישמחו להשאיל להם. לכן המליץ המדריך לטרמפיסטים תמיד לשאת עמם מגבת כדי ליצור את הרושם שהם יהיו אורחים טובים.
כמו כן, מגבת יכולה לשמש כערסל, שמיכה או שכמיה. אפשר להספיג את פינות המגבת בוויטמינים, ואף לשזור פיסות תיל לתוכה. אפשר לקשור את פינות המגבת וליצור תיק. אם המגבת רטובה, אפשר אפילו להשתמש בה ככלי נשק לעת מצוא בתגרות, ואם המגבת יבשה, אז אפשר גם להתנגב בה, אם היא מספיק נקייה.
מעריציו של אדמס נתפשו לרעיון, והמגבת מסמלת את דבקותם בספרים. הם חוגגים את יום המגבת ב-25 במאי.
מיחזור משביח למגבות.
במגבות ישנות שחלקים מהן התבלה, אפשר להמשיך ולהשתמש, או על ידי הפיכתן למגבות קטנות יותר או מפיות רחצה, לנעלי בית, כיסוי לקרש גיהוץ, מפיות לתינוקות. אפשר להפוך קטעי מגבות לסמרטוטי רצפה או ניקיון. ממגבות המטבח העשויות פשתן או תערובת פשתן וכותנה אפשר לתפור בגדי קיץ.
לווייתן
וולינגטון
סמל צ'ילה
סמל צ'ילה אומץ בשנת 1834 ועוצב על ידי האמן האנגלי צ'ארלס ווד טילור.
הסמל מורכב ממגן שמחולק לרוחבו. חלקו העליון כחול (המסמל את האוקיינוס השקט ) וחלקו התחתון אדום. באמצע מוטען כוכב לבן. התומכים הם בעלי החיים הלאומיים של המדינה, קונדור האנדים ואייל צ'יליאני, שניהם מוכתרים. מעל המגן, ציצה עשויה שלוש נוצות בצבעיה הלאומיים של צ'ילה, כחול לבן ואדום.
החלקה עשויה זהב ועליה כרזה עם המוטו הלאומי של המדינה "בהגיון או בעוצמה".
תפוח אדמה