הברון ויקטור גוטמן (בסרבו-קרואטית: Viktor Gutmann; 3 באוקטובר 1891, בּלִישְצֶ'ה , האימפריה האוסטרו-הונגרית - 17 בפברואר 1946, זאגרב, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) היה תעשיין ואיש אצולה יהודי מקרואטיה, אשר הוצא להורג על ידי שלטונות יוגוסלביה לאחר שהורשע בשחיתות כלכלית ושיתוף פעולה עם שלטון האוסטאשה.
קורות חייו.
ויקטור גוטמן נולד בעיירה בלישצ'ה שבאזור קרואטיה לאלפרד גוטמן, בן למשפחת אצולה יהודית אשר הקימה את היישוב, ולאוטיל לבית פולאק. דודו היה הברון אדמונד גוטמן . למשפחה הוענק תואר האצולה ברון גלס ובלישצ'ה (בגרמנית: Baron von Gelse und Belišće).
גוטמן רכש תואר מהנדס מכונות באוניברסיטה הטכנית בווינה. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם בשורות הצבא האוסטרו-הונגרי בקרבות החזית המזרחית וזכה לעיטור פור לה מריט. לאחר המלחמה השתלב בחברה המשפחתית "H.S. Gutmann" לה הייתה רשת מפעלים לעיבוד עץ. ויקטור גוטמן ואחיו ארנסט, ניהלו את החברה אשר העסיקה מאות עובדים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית והחלת ממשלת הבובות של האוסטאשה הוחל ברדיפות יהודים. מפעליו של ויקטור גוטמן הולאמו על ידי המדינה העצמאית של קרואטיה. במרץ 1943 נעצרו גוטמן ומשפחתו ונכלאו בזאגרב. לאחר השואה שבו לבלישצ'ה וניסו לחדש את העסקים המשפחתיים. לאחר כינון יוגוסלביה תחת המשטר הקומוניסטי נקט הממשל במדיניות של כלכלה מתוכננת וגוטמן נקלע לעימות מול המשטר. ב-17 בנובמבר 1945 נעצר ויקטור גוטמן על ידי מנגנון ביטחון הפנים היוגוסלבי. הוא הועמד לדין באשמת שחיתות כלכלית ושיתוף פעולה עם שלטון האוסטאשה וב-23 בנובמבר 1945 נדון למוות וכל רכושו הוחרם. גזר הדין אושר על ידי בית המשפט העליון וב-17 בפברואר 1946 הוצא גוטמן להורג בזאגרב על ידי כיתת יורים.
ממסמך שהוצג במשפט אייכמן עולה, כי ב-6 במאי 1943, כתב אברהרד פון טאדן מהמשרד הראשי לביטחון הרייך מכתב לאדולף אייכמן המציין, כי לבקשת אייכמן מועברים אליו פרטים אודות גוטמן ומשפחתו שנעצרו בזאגרב. עוד מצוין, כי גוטמן היה בעל מפעל גדול לעיבוד עץ בשותפות עם הגרמנים וכי שלטונות הונגריה מבקשים לשחררו משום שהוא נתין הונגרי. ממסמך נוסף מ-2 ביולי 1943, עולה, כי אדולף אייכמן הורה לשחרר את גוטמן ומשפחתו ממעצרם, להוציאם מחזקת האוסטאשה ולשכנם בתנאים משופרים בטרזיינשטט.
משפחתו.
גוטמן היה נשוי ללואיז לבית בלוך-באואר (1961-1874), אחותה של מריה אלטמן אשר נודעה במאבקה המשפטי מול ממשלת אוסטריה, להשבתם לחזקת משפחתה של חמש יצירות אמנות של הצייר גוסטב קלימט אשר נבזזו על ידי הנאצים. לזוג נולדו שני ילדים בן-פראניו ובת נלי. הבת נלי (נולדה ב-1928), היגרה לקנדה, כיהנה כפרופסור באוניברסיטת קולומביה הבריטית ולימדה ביולוגיה של התא. ב-2016 קיבל בית המשפט המחוזי בזאגרב את עתירתה של נלי, בתו של ויקטור גוטמן לבחון מחדש את החלטת בית המשפט מ-1946.
ברודצקי
ליו האריה
ליו האריה (באנגלית: Leo the Lion) הוא דמות האריה השואג, המופיע בלוגו חברת סרטי הקולנוע ההוליוודית, MGM, כמו גם באחת החברות שהתאחדה ליצירת חברה זו, "סרטי גולדווין" בבעלות סמואל גולדווין. את הלוגו יצרו אולפני סרטי פרמאונט, בבימויו של ליונל ס. רייס.
האריה שבלוגו לא צולם מרחוק. צילום הלוגו הצריך את צוות ההפקה לשהות ממושכות בסמוך לאריה. אמנם זה היה אריה מאולף מקרקס, אך קרבה כזו לאריה, הייתה מסוכנת. מאז 1916, סרטון הלוגו צולם בעזרת שבעה אריות שונים, כדי שיעמוד בקריטריונים המשתפרים והולכים של צילומי הקולנוע. היו גם שנים שבהן הוצגו בתחילת סרטים שונים של MGM תצלומי לוגו עם אריות שונים. דהיינו, באותה שנה, לחלק מהסרטים היה לוגו עם אריה אחד ולחלק עם אחר.
למעשה, אף על פי שהלוגו מוכר בשם "ליו האריה", היה "ליו" שמו של האריה השביעי – זה שצולם בשנת 1957.
לביבה האשם
לביבה האשם (בערבית: لبيبة هاشم; 1880-1947) הייתה סופרת, משוררת ועיתונאית מצרית ממוצא לבנוני, הידועה גם בשם נעוריה לביבה יוסף נאסיף מאדי. היא החלה לכתוב בגיל 16, והיא מהראשונות שקראו לשחרור האישה, ועמדה על זכותה ללמוד ולעבוד.
ביוגרפיה.
לביבה האשם נולדה בשנת 1880 בביירות, באזור שנקרא אל-ח'נדק אל-עמיק. היא קבלה חינוך פורמלי יסודי בבית הספר אל-מחבה, המשיכה את לימודיה בבית ספר שנוהל על ידי נזירות אנגלו-אמריקאיות; בזכות לימודים אלו שלטה בשפה האנגלית והצרפתית ברמה טובה מאד.
בשנת 1897 היגרה עם משפחתה לקהיר, מצריים; שני אחיה - נג'יב וח'ליל - גרו שם, כפי שעשו הרבה סופרים ועיתונאים סורים ולבנונים. כשהגיעה לקהיר הכירה את הסופרת ורדה נאסיף אל-יאזג'י וגם את אחיה.
האשם השתתפה בדיונים שהתקיימו בסלון הספרותי של ורדה אל-יאזג'י והכירה סופרים והוגים שהגיעו לדיונים אלה. היא הכירה גם אבראהים אל-יאזג'י, שתמך בה ועודד אותה לכתוב.
אבראהים אל-יאזיג'י היה עיתונאי, שעמד מאחורי פרסום עיתון "אל-ביאן" המצרי, והוא אשר הבחין ברמת האינטליגנציה והחוכמה של לביבה האשם. הוא לימד אותה את יסודות התחביר והדקדוק של השפה הערבית, ובנוסף לימד אותה את יסודות הכתב הפרסי והיא אכן שלטה בו היטב. לביבה האשם הייתה גם ציירת, צלמת, והצטיינה במוזיקה ולכן כינו אותה "מאדאם דה סטאל".
בסלון הספרותי של לביבה האשם השתתפו סופרים ומשוררים שחיו בתקופתה, ביניהם אחמד לוטפי א-סייד, עורך העיתון אל-ג'רידה ועלי יוסף, עורך העיתון אל-מוא'יד, ועיתונאים נוספים שפרסמו בכתב העת פתאת א-שרק (فتاة الشرق). הדיונים בסלון הספרותי הוקדשו לפעילות למען חינוך נשים וזכותן לעבוד במגזר הציבורי, הרחבת בתי הספר הממשלתיים במקום בתי הספר המסיונריים המערביים שהיו קיימים במצרים.
בשנת 1898 השתתפה עם אבראהים אל-יאזגי בפרסום כתב העת א-דיאא (الضياء) עד שנת 1906.(4)
בתאריך 15/10/1906 החליטה להוציא לאור את הירחון פתאת א-שרק, עד שנת 1939.
בשנת 1908 התחילה לביבה האשם להרצות באוניברסיטת "פואד הראשון" בעיר אל-ג'יזה כמרצה שלא מהמניין בנושאים הקשורים לחינוך והוראה עד שבשנת 1911/1912 נתמנתה מטעם האוניברסיטה למרצה מן המניין במכללה לנשים ללימודי חינוך. (1)
כך היא זכתה להיות האישה הערבייה הראשונה לאייש תפקיד בכיר כזה. בהרצאות היא העבירה מסרים ברורים על חשיבות הלמידה בקרב נשים והשפעת חינוך זה על חינוך הדור הבא וקידום החברה בכלל (1).
בשנת 1911 היא התחתנה עם הסופר עבדו האשם, ומאז הייתה ידועה בשם לביבה האשם (4).
בשנת 1919 חזרה לגור בסוריה לאחר קבלת מינוי מהמלך פייסל הראשון כמפקחת על בתי ספר לבנות במשרד החינוך הסורי, וכך הייתה האישה הראשונה לאייש תפקיד בכיר זה. עם נפילת הממשל של המלך פייסל אחרי קרב מייסלון בשנת 1920 ותחילת המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון, חזרה למצרים.
בשנת 1921 היגרה עם בעלה לסנטיאגו, צ'ילה שם הוציאה לאור את כתב העת המזרח והמערב (א-שרק ואל-ע'רב) בתאריך 15/09/1923 למשך שנה. היא ניצלה את מעמדה וכתבה על הידוק הקשרים ואינטראקציה בין התרבות הערבית ושאר תרבויות העולם המערבי.
בשנת 1924 החליטו בני הזוג לחזור למצרים, והיא החלה להוציא שנית את כתב העת שלה. בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הפסיקה להוציא לאור את כתב העת והיגרה עם בעלה לברזיל, שם חיה עד סוף ימיה בשנת 1952.
ֹֹֹֹֹֹֹֹֹֹֹפעילות חברתית ועמדות.
לביבה האשם הייתה מהראשונות ומגדולי תקופת אלנהדה אלערבי אלחדית'ה, ותרמה לבניית יסודות, אלנהדה אלפקריה, עם שאר האינטלקטואלים והסופרים שחיו באותה תקופה כמו בוטרוס אלבוסתאני, מוחמד עבדו, עאישה אלתיימוריה, עפיפה קרם, ורדה אליאזג'י, מאי זיאדה, ועוד(5).
לביבה האשם הייתה ידועה והצטיינה בנאומים. עלתה לבמה באוניברסיטאות הגדולות בעולם הערבי, מצריים, סוריה, לבנון, והשפיעה על כל מי ששמע אותה.
הנאומים שלה התמקדו בזכותן של נשים ללמוד, ולצאת לשוק העבודה. ההשקעה בחינוך נשים תורמת להתקדמות והתפתחות כל החברה, בהיותה המחנכת של הדור הבא. היא ניצלה מעמדה זה וקראה להקמת עמותות נשים, נחשבה מהראשונות שעזרו וייסדו עמותות כאילו שמטרתם עידוד וחיזוק מעמד האישה במזרח(4).
היא כתבה וקראה למתן זכויות לנשים ע"פ השריעה והאסלאם בהיותו דת הוגן ונתן הרבה זכויות לנשים, ולא לתת זכויות ע"פ מנהגים ומוסכמות חברתיות(1).
אישה וגבר שווים מבחינה פיזיולוגית ושכלית לכן מגיע לה לקבל את זכויותיה. הסופרת כתבה מאמר בשם,(נור אל עלם ירפע אל חיג'אב), התמקדה בחשיבות החינוך והעצמאות לאישה. החג'אב לא חובה, כל אישה מחליטה, ויכולה להתלבש איך שהיא רוצה, החג'אב לא מונע מנשים לרכוש ידע (5).
היא טוענת אם האישה קבלה חינוך טוב אין סכנה שהיא תוריד אל חג'אב, דבר כזה נותן לה להרגיש שהיא אחראית לשמור על עצמה. אל חג'אב אינו שומר על נשים, אפילו נזירה שהיא מכוסה כולה למעט פניה עדיין היא מצליחה לעורר את הגבר מינית (9).
לביבה האשם התייחסה גם לפעילויות של התנועה הציונית בארץ פלסטין, ומטרת הפרויקט הציוני בהקמת מדינה ליהודים בארץ פלסטין. התעסקה בפרסום פעילויות נשים בפלסטין במיוחד הכנס הנשי שהתקיים ב 10/1929 שמטרתו קריאה לפסילת הצהרת בלפור (4).
הסופרת קראה לכתיבה בשפת האם- ערבית ע"מ שתהיה גישה לבנות החברה לקריאה, ולא לכתוב בשפות זרות מאחר שהן בקושי יודעות לקרוא ערבית. היא תקפה בחריפות כל בתי הספר המערביים שמלמדים שפות זרות במדינות ערב.