המאורע של ההערה המביכה התרחש מכשחבר הקונגרס הנבחר קייגן פגש ביועץ הפוליטי לענייני תקשורת וקמפיינים, קארל רוב בשירותים באותו אירוע. קייגן אמר לרוב, "אתה מזהה אותי? שמי ד"ר מולטימיליונר ובעטתי לך בתחת". המונח, "ד"ר מולטימיליונר" מתייחס לשם שניתן לקמפיין ההשמצות - "ד"ר מולטימיליונר", שהורץ כנגד קייגן בבחירות 2006, מטעם הרפובליקנים, יריבו בבחירות, קארל רוב והבית הלבן, בו ניהלו בוש ורוב את הסיוע לרפובליקנים בבחירות במטרה לשמור על קונגרס עם רוב רפובליקני כדי שלנשיא יהיה נוח יותר להוציא לפועל את מדיניותו ברגע שמפלגתו שלו, המפלגה הרפובליקנית, תהיה שלטת בקונגרס. בוש נכשל והרפובליקנים הפסידו את הרוב בשני בתי הקונגרס. העיתון גם דיווח כי חבר הקונגרס הנבחר הודה לסגן הנשיא דיק צ'ייני ולנשיא בוש שעשו סיור בחירות בויסקונסון בתמיכה ביריב שלו, כשהוא אומר להם, "לא יכולתי לנצח ללא עזרתכם", ברמיזה לאי פופולריות של הנשיא בוש עקב מלחמת עיראק. דווח גם כי הוא לאחר מכן התייחס לאשת הנשיא, לורה בוש, בטור "ברברה", אשת הנשיא לשעבר ג'ורג' בוש האב ואמו של הנשיא בוש הנוכחי, באומרו, "הוא למד על מסלול הקמפיין שהעלבון הכי גדול שאתה יכול לעשות לאדם אחר הוא לקרוא לאשתו בשם אחר".
הבית הלבן, באופן רשמי, הכחיש שהשיחה בכלל התקיימה, כשהוא קורא לסיפור "מגוחך". קייגן עצמו דיבר עם ציבור בוחריו לגבי ההעלבות המילוליות שדווחו כי הוא אמר לנשיא בוש והגברת הראשונה, שישה ימים לאחר הבחירות הכלליות בנובמבר. אמיתות הדברים עדיין נותרה בסימן שאלה.
הפורמולה של קייגן וה-FDA.
קייגן קיבל מכתב מה-FDA, מנהל המזון והתרופות האמריקאי, האחראי על אישור כשרות ושימוש בתרופות ומזון, בנוגע לאחת מהפורמולות שלו לאלרגיה. הפורמולה נרשמה ב-FDA, במהלך תהליך הייצור וההפצה, אבל סווגה מחדש תחת רגולציה חדשה והוראת דרישה לבקשה רשמית חדשה. ה-FDA קיבל את ההחלטה של קליניקות האלרגיה, שהחליטו שלא להציע יותר את הפורמולה הספציפית הזו וה-FDA סיים את הסטטוס של הפורמולה כרישיון תלוי ועומד לאישור.
חוסר תקינות פוליטית.
ב-20 באוקטובר 2006, אחרי הופעה במסגרת אירוע של הקמפיין שלו בשמורת האינדיאנים, אוניידה, ואחר כך במחוז גרין ביי, בוויסקונסין, קייגן העיר, כחלק מהבעת התודה על ההגעה בזמן, "התירוץ שלנו באוניידה היה, נו טוב, היינו על זמן "אינג'ון" [הערה מעליבה למיעוט האינדיאני]. הם לא קוראים זמן לפי השעון. התירוץ שלנו כאן הוא שאני רופא ושאנחנו לעולם לא [מגיעים] בזמן". קייגן מאוחר יותר התנצל על הערותיו.
ההתנצלות התקבלה על ידי האינדיאנים של אונדיה ושבטים אחרים במדינה בתוך יומיים. הרבה אנשים שמעורבים בפוליטיקה סברו כי הגישה מטעם שבט אונדיה לקייגן הייתה רכה מדי. הם סברו כך, כיוון שהמהירות של קבלת ההתנצלות באה על רקע זה שהטריטוריה של האינדיאנים מוגדרת מבחינה חוקית כמעין ישות עצמאית חלקית ולפיכך מאפשרת להם לנהל בשטחם עסקים משגשגים של משחקי הימורים. באותה העת, היריב שלו בבחירות, גארד ומי שהיה אז מנהיג הרוב בסנאט של ויסקונסין, מארי פאנזר, מהעיר ווסט בנד, הגישו עתירה לבית המשפט העליון של ויסקונסין, כנגד סדרת של משחקי הימורים שנוהלו עליהם משא ומתן בין השבטים האינדיאנים למושל ג'ים דויל ולכן, קבלת ההתנצלות נתפסה כאקט של שמירה על האינטרסים העסקיים של האינדיאנים ונסיגה בשם זה על חשבון היחס הנאות לתרבות האינדיאנית העתיקה. יתרה מזו, בית המשפט פסק לטובת יריבו של קייגן בבחירות, גארד, מה שאילץ את השבטים האינדיאנים והמושל דויל לנהל מחדש משא ומתן.
התחנה המרכזית של הרצליה
התחנה המרכזית של הרצליה הייתה מסוף האוטובוסים המרכזי של העיר הרצליה, והיא שכנה במרכז החלק המזרחי של העיר, מאז 1959 ועד להריסתה בשנת 2017, לשם החלפתה בשכונת מגורים. התחנה תוכננה על ידי האדריכל נחום שני והייתה התחנה המרכזית הראשונה שבה תוכננו מראש שטחי מסחר.
היסטוריה.
הקמה.
בשנת 1959 התקיים טקס החניכה של התחנה, שהוקמה לענות על צורכי המושבה המתפתחת, בהשתתפות שר התחבורה משה כרמל, שציין לשבח את אגד על הקמת התחנה. יושב ראש מועצת הרצליה בן ציון מיכאלי חנך את התחנה. הטקס נוהל על ידי ראש המחלקה ליחסי ציבור של אגד, יצחק גורן.
הריסה והעתקה.
בשנת 1999 חתמה חברת "נצבא", בעלת התחנה (אז חברת בת של אגד) על הסכם עם קיבוץ גליל ים לרכישת 60 דונם, לצורך הקמת מרכז תחבורה חדש בהרצליה, סמוך לצומת שבעת הכוכבים. הפרויקט שביקשה להקים על הקרקע כלל גם בניית שטחי משרדים ומסחר בעלות כוללת של 50 מיליון דולר. במקביל ביקשה נצבא להקים פרויקט למגורים בשטח התחנה הקיימת. התחנה החדשה תוכננה להיות מחוברת במעבר תת-קרקעי לתחנת הרכבת החדשה של הרצליה שתוכננה באותה עת. יישום הפרויקט התעכב שנים רבות עקב סכסוך עם עיריית הרצליה על היקף הבנייה בשני הפרויקטים (הריסת התחנה ובניית התחנה החדשה). מסיבה זו, נמנעה נצבא מלשפץ ותחזק כנאות את מבנה התחנה המיושן.
ביולי 2013 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובניה בתל אביב תוכנית של חברת "נצבא" להקמת מבני מגורים, מבני ציבור ושטחי מסחר על שטח התחנה המרכזית. במקום ייבנו שני מגדלים בגובה 24 קומות ועוד 3 מבני מגורים בגובה 10 קומות, שיכללו בסך הכל 340 דירות חדשות. שטח התחנה ששימש כחניון לאוטובוסים חדל לפעול, אך חלק התחנה ששימש את הנוסעים המשיך לפעול. בדצמבר 2015 קבעה שמאית ששווי מתחם התחנה, בעקבות אישורו לבנייה, הוא 232 מיליון ש"ח. בתחילת מאי 2016 הוכרז מבנה התחנה המרכזית כמבנה מסוכן שהכניסה אליו אסורה. ב-29 ביוני 2017 החלו עבודות הריסתה של התחנה, ובסוף 2018 החלה הקמתה של שכונת מגורים על שטח התחנה.
בינואר 2019, ועדת המשנה לתכנון ובנייה של עיריית הרצליה אישרה הקמת חניון ציבורי, בחלק מהשטח שעליו פעלה התחנה.
אכלוס פרויקט המגורים בתחנה החל במהלך שנת 2021.
מתקני התחנה.
צורתה של התחנה הייתה כשל מלבן באורך של 250 מטר ממזרח למערב, וברוחב של 100 מטר מצפון לדרום. מצפון היא גבלה ברחוב העצמאות, ממזרח ברחוב בן-יהודה, ומדרום בשורת בתי מגורים הניצבים ברחוב רמב"ם. בצדה המערבי של התחנה, הסמוך לרחוב בן-גוריון, שכן מבנה התחנה, ויתר שטחה היה למעשה מגרש חניה גדול לאוטובוסים, שהכניסה אליו הייתה מצידו הצפוני. בפינתו הדרום-מזרחית של המגרש ניצב מוסך גדול לטיפול באוטובוסים ובדרומו תחנת דלק ותחנת שטיפה לאוטובוסים. ליד מסופי האוטובוסים פעל מרכז מסחרי. התחנה הייתה שייכת לחברת "נצבא החזקות 1995 בע"מ" (בעבר "נצב"א" - נכסי צאן ברזל אגד).
מבנה התחנה היה מבנה מלבני באורך של 100 מטר מדרום לצפון וברוחב של כ-35 מטר ממזרח למערב. המבנה היה עשוי מבטון והיה בן קומה אחת. סביבו הייתה אכסדרה הנתמכת בשורת עמודים אדומים, הערוכים בזוגות. המבנה חולק לשני חלקים על ידי מעבר רוחבי מקורה. בחלק הצפוני והקטן יותר מספר חנויות שלהן עליית גג קטנה ששימשה לאחסון, ובחלק הדרומי שכנו מספר חנויות שפנו אל שדרות בן-גוריון ואל המעבר המקורה, וכן משרדי התחנה. רוב חלקו זה של המבנה היה למעשה חצר פנימית לא מקורה (פאטיו) ששימשה כמגרש כדורסל וכדורגל, ובשל היותו מוקף בקירות מכל צדדיו, אין הוא ניצפה אלא ממשרדי הנהלת התחנה. לדברי הנהגים בתחנה, המגרש שימש את נהגיה ועובדיה למשחקי כדורגל וכדורסל, אולם בעקבות מספר מקרי פציעה שגרמו לשיבושים בסידור העבודה, החליטה הנהלת התחנה שלא להתיר את השימוש בו. בהמשך המגרש שימש את קהילת חב"ד בעיר, בעיקר לפעילות נוער. על גג התחנה ניצבו אנטנה גבוהה ששימשה את "אגד", ושתי אנטנות של מפעילי טלפון סלולרי.
שנים-עשר רציפי התחנה שכנו לאורך עמדות חניה אלכסוניות ומקורות ממזרח למבנה התחנה. העלייה אל האוטובוסים החונים ברציפים הוסדרו על ידי גדרות ברזל, ורציפים אלה, כמו גם שני רציפים מאולתרים נוספים, בסמוך לשני הרציפים הקיצוניים, שירתו את אוטובוסי "אגד" ו"מטרופולין".
שירותי התחנה.
תחנת האוטובוס המרכזית של הרצליה הייתה תחנת האוטובוסים הגדולה והחשובה בשרון הדרומי, ותחנת האוטובוסים המרכזית של רעננה, השוכנת סמוך לצומת רעננה, הייתה כפופה לה. בתחנה עבדו כ-140 עובדים, 30 מהם בסניף רעננה, ובהם נהגים, סדרנים, אנשי תחזוקה, רכז, פקח ומנהל התחנה. לתחנה השתייכו כ-130 אוטובוסים, ש-30 מהם פועלים בסניף רעננה. בתחנת הרצליה עברו מדי יום אלפי נוסעים במאות אוטובוסים, הן בקווים העירוניים בתוך העיר הרצליה, והן בקווים הבינעירוניים המוליכים אל ירושלים, תל אביב, רמת השרון, רעננה, הוד השרון, כפר סבא, רמת גן, בני ברק, פתח תקווה, נתניה, תל השומר, שפיים וגעש.
לאחר סגירת התחנה מרבית הקווים אשר הסתיימו בה עברו למסופי תחבורה אחרים כגון המסוף בשכונת לב הפארק ברעננה והמסוף בתחנה הרכבת הרצליה. בנוסף בוצע ארגון מחדש של קווים העירוניים בהרצליה עם סגירת התחנה.
מחלף ראשון לציון
מחלף ראשון לציון הוא מחלף המחבר את כביש 4 עם כביש 441 במרכזה של ראשון לציון ומכאן שמו. הוא נפתח לתנועה בשנת 1969 והיה לאחד המחלפים הראשונים שהוקמו במדינת ישראל.
בניית הגשר החלה בשנת 1967. לאחר השלמת הגשר על ידי מע"צ בתחילת 1969, ביצעה עיריית ראשון לציון את חיבורו של הגשר עם החלק המרכזי של ראשון לציון, דרך רחוב ז'בוטינסקי. החיבור נעשה בניגוד לעמדת מע"צ שדרשה מהעירייה שתשלם את חלקה בבניית הגשר, ואף חסמה את החיבור לראשון לציון לשם כך. בעקבות פתיחת הגשר בוטלו תחנות האוטובוס בצומת, בגלל הסכנה שבעצירה במקום. הגשר נקרא "גשר דקר" על שם הצוללת אח"י דקר.