העיצוב של בורובודור הוא חריג בקרב המקדשים שנבנו למטרת פולחן לבודהה. בורובודור בנוי על גבעה טבעית, בשונה ממקדשים אחרים שבנויים על מישור. אולם, שיטת הבנייה של בורובודור דומה לזו של מקדשים אחרים בג'אווה. בבורובודור אין חלל פנימי כמו במקדשים אחרים, וצורתו הכללית היא דמוית פירמידה, ובהתחלה שיערו כי הוא סטופה ולא מקדש. סטופה משמשת כמקדש זוטא עבור בודהה. במקרים מסוימים הסטופות נבנו כסמלים קישוטיים של הבודהיזם. לעומת זאת, מקדש שימש כבית עבור האלוהים ויש בו חללים פנימיים שבהם ניתן לקיים את פולחן הדת. מורכבותו של בורובודור מלמדת על כך שהוא למעשה מקדש. טקסי הדת הקהילתיים בבורובודור התבצעו בצורת עלייה לרגל. העולים לרגל הונחו דרך מערכת מדרגות ומסדרונות המובילים אל הקומה העליונה. כל קומה מייצגת שלב אחד של ההארה. מסלול זה תוכנן כך שישקף בצורה סמלית את הקוסמולוגיה הבודהיסטית.
אין מידע רב על גונאדהארמה, שהוא האדריכל שבנה את בורובודור. שמו ידוע על סמך סיפורי עם ואגדות ג'וואיות, והוא אינו מופיע בכתובות עתיקות כלשהן. נאמר עליו כי הוא "... נושא את מקל המדידה, יודע חילוק וחושב שהוא מורכב מחלקים". יחידת המידה הבסיסית שבה הוא השתמש בבורובודור היא טאלה, המוגדרת כאורך פני האדם מקו השיער שבמצח עד לקצה הסנטר, או המרחק המרבי שבין קצה האגודל לאצבע האמצעית. גודל יחידת מידה זו משתנה בין אנשים שונים, אך קנה המידה של בורובודור הוא אחיד. בסקר שנערך ב-1977 התגלה יחס של 4:6:9 מסביב למונומנט. האדריכל השתמש בנוסחה על מנת לבנות את בורובודור באופן מדויק. התברר גם כי הנוסחה ששימשה לבניית בורובודור תקפה גם לגבי מקדשי פאוון ומנדהוט הסמוכים. על פי השערת הארכאולוגים לנוסחת היחס ולממדי הטאלה ישנן משמעויות קלנדריות, אסטרונומיות וקוסמולוגיות, בדומה למקדש אנגקור ואט שבקמבודיה.
מבחינה אנכית נהוג לחלק את המבנה הראשי לשלושה חלקים: בסיס (או רגל), גוף וראש, הדומים לשלושת המקטעים הראשיים בגוף האדם. גובה קירות קומת הבסיס הוא ארבעה מטרים, וצורתה היא ריבוע שאורך צלעו הוא 123 מטרים. הגוף בנוי מעל לבסיס ומורכב מחמש קומות נוספות בצורת ריבוע בגבהים ההולכים וקטנים. גובה קומת הגוף הראשונה הוא שבעה מטרים. כל קומה מהקומות הגבוהות יותר נמוכה בשני מטרים מזו שמתחתיה, כך שבכל שלב יש מסדרון נמוך. הראש מורכב משלושה משטחים עגולים שכל אחד נתמך על ידי שורה של סטופות מחוררות, המסודרות במעגלים קונצנטריים (בעלי מרכז משותף). במרכז הראש נמצאת הכיפה הראשית, שפסגתה היא הנקודה הגבוהה ביותר בבורבודור, ונמצאת בגובה של 35 מטרים מעל פני הקרקע. הגישה לחלק העליון של המקדש היא דרך מדרגות המתחילות במרכז כל אחד מהצדדים שבהם יש גם כמה שערים, שעליהם משקיפים 32 פסלי אריות. הכניסה הראשית נמצאת בצדו המזרחי של המקדש, ושם גם נמצאים התבליטים הנרטיביים הראשונים. במורד הגבעה נמצא גרם מדרגות המחבר את המקדש למישור שמתחתיו.
שלושת החלקים של בורובודור מסמלים את שלושת השלבים בהכנה הנפשית לקראת המטרה הסופית לפי הקוסמולוגיה הבודהיסטית: קאמאדהאטו (עולם הרצונות), רופאדהאטו (עולם הצורות) וארופאדהאטו (העולם חסר הצורה). קאמאדהאטו מיוצג על ידי הבסיס, רופאדהאטו על ידי חמישה משטחים ריבועיים (הגוף), וארופאדהאטו מיוצג על ידי שלושת המשטחים העגולים והסטופה שבראש המקדש. למאפיינים האדריכליים של שלושת השלבים יש משמעויות מטפוריות. לדוגמה, קישוטים מרובעים ומדויקים ברופאדהאטו הופכים בהדרגה למשטחים עגולים ישרים בארופאדהאטו, על מנת לתאר כיצד עולם הצורות - היכן שלבני אדם יש גוף ושם - הופך לעולם חסר הצורות.
ב-1885 התגלה באקראי מבנה חבוי הנמצא מתחת לבסיס המקדש. בתוך "הרגל החבויה" נמצאו תבליטים, ש-160 מתוכם הם תבליטים נרטיביים המתארים את הקאמאדהאטו. התבליטים הנותרים הם לוחות שעליהם יש כתובות, שהיו, ככל הנראה, הוראות עבור הפסלים. הבסיס האמיתי מוחבא על ידי בסיס נוסף, שמטרתו אינה ידועה. ההשערה היא כי הבסיס האמיתי כוסה על מנת למנוע את שקיעת המונומנט דרך הגבעה. לפי ואסטו שאסטרה (ספר הודי עתיק על אדריכלות ותכנון ערים) הבסיס הנוסף נבנה כיוון שהבסיס המקורי לא נבנה בצורה מדויקת. ללא קשר למטרתו האמיתית, הבסיס הנוסף נבנה בצורה מדויקת תוך הקפדה מרבית על הפרטים העדינים ביותר.
תבליטים.
בבורובודור יש כ-2,670 תבליטים בודדים, מתוכם 1,460 הם נרטיביים ו-1,212 הם קישוטיים. התבליטים מכסים את חזיתות המקדש ואת המעקות שלו. שטח הפנים הכולל של התבליטים הוא 2,500 מ"ר, והם נמצאים בבסיס המקדש החבוי ובחמש הקומות המרובעות.
התבליטים הנרטיביים מספרים את הסיפור של סודהאנה ומאנוהארה, והם מקובצים ל-11 סדרות המקיפות את המקדש באורך כולל של 3,000 מטרים. בבסיס המקדש החבוי נמצאת הסדרה הראשונה הכוללת 160 תבליטים נרטיביים, ועשר הסדרות הנותרות מפוזרות לאורך הקירות והמעקות בארבע גלריות המתחילות בגרם המדרגות שבכניסה המזרחית. את התבליטים הנרטיביים שעל הקירות קוראים מימין לשמאל, ואילו את אלה שעל המעקות קוראים משמאל לימין. דבר זה מתאים לפראדאקסינה שהוא טקס ההקפה המבוצע על ידי העולים לרגל שהולכים בכיוון השעון בזמן שהמקדש נמצא מימינם.
בבסיס החבוי מתואר חוק הקארמה. בקירות של הגלריה הראשונה יש שתי סדרות של תבליטים, שכל אחת מהן מורכבת מ-120. החלק העליון מתאר את הביוגרפיה של בודהה, והחלק התחתון של הקיר והמעקות בגלריה הראשונה והשנייה מספרים את סיפור חייו הקודמים של בודהה. שאר התבליטים מוקדשים למסעו של סודהאנה, שהסתיים כאשר הוא הגיע לחוכמה המושלמת.
הסיפורים הבאים מתוארים בתבליטים:
פסלי בודהה.
בבורובודור מוצבים פסלי בודהה רבים המתארים מצבים שונים שלו. פסלי הרגליים המוצלבות ממוקמים בתנוחת לוטוס ומפוזרים בחמש הקומות המרובעות (רופאדהאטו) ובקומה העליונה.
פסלי בודהה ממוקמים בתוך נישות הנמצאות ברופאדהאטו, והם מסודרים בשורות בצדיו החיצוניים של המעקות, כאשר מספרם הולך ופוחת לקראת הקומה העליונה. במעקה הראשון והשני יש 104 נישות כל אחד, בשלישי 88, ברביעי 72 ובחמישי 64 (סך הכול 432 פסלים). בשלוש הקומות המעגליות פסלי הבודהה נמצאים בתוך סטופות מחוררות. בקומה המעגלית הראשונה יש 32 סטופות, בשנייה 24 ובשלישית 16 (סך הכול 72 סטופות). בזמן בניית המקדש היו בו 504 פסלים, ומתוכם נפגעו 300 (בעיקר לקיחת הראש שלהם). 43 פסלים נוספים נעלמו. מאז גילויו של בורובודור נגנבו ראשי פסלים כפריטי אספנות, בעיקר עבור מוזיאונים מערביים.
במבט ראשון נראה כי יש דמיון רב בין פסלי הבודהה, אך ישנם הבדלים עדינים ביניהם מבחינת היבטים שונים של המיקום (מודרה) ותנוחת הידיים. חמש קבוצות מודרה: צפון, מזרח, דרום, מערב וזנית, מייצגים את חמש רוחות השמיים לפי המהאיאנה. בארבעת המעקות הראשונים נמצאים ארבע המודרות הראשונות: צפון, מזרח, דרום ומערב, שבהם מוצבים ארבעה פסלי בודהה לפי ארבעת כיווני המצפן. לפסלי הבודהה הנמצאים במעקה החמישי ובתוך הקומה העליונה, 72 במספר, יש מודרה זהה: זנית. כל מודרה ייחודית מבחינה סימבולוגית.
שיקום.
ב-1885, כאשר פורסם שיושב ראש החברה הארכאולוגית ביוגיאקארטה גילה את הבסיס החבוי, זכה בורובודור לתשומת לב ציבורית. בין 1890 ל-1891 צולמו מספר תצלומים של התבליטים בבסיס זה. הגילוי גרם לממשלת הודו המזרחית לפעול למען הגנה על המונומנט. ב-1900 החליטה הממשלה להקים ועדה בת שלושה חברים שתעריך את מצבו של בורובודור: ברנדס, היסטוריון של האמנות, תאודור ואן ארפ, מהנדס צבאי הולנדי, וואן דה קאמר, מהנדס בנייה ממחלקת העבודות הציבוריות.
ב-1902 פרסמה הוועדה את תוכניתה, שכללה שלושה שלבים:
ההערכה היא כי עלות העבודות הכוללת באותה תקופה עמדה על 48,800 גילדן הולנדי.
עבודות השיקום התבצעו בין 1907 ל-1911, והן היו מבוססות על המלצותיו של תאודור ואן ארפ. בשבעת החודשים הראשונים התרכזו הפועלים בחפירות מסביב למקדש בחיפוש אחר ראשי בודהה ותבליטי אבן חסרים. ואן ארפ פירק ובנה מחדש את שלוש הקומות המעגליות העליונות ואת הסטופות. במהלך העבודות הוא גילה כי יש ביכולתו לעשות דברים נוספים על מנת לשפר את מצבו של המקדש; הוא הגיש הצעה נוספת שאושרה, וכתוצאה מכך נוספו 34,600 גילדנים לתקציב העבודות. בשלב זה נראה היה כי בורובודור חזר להיות כפי שהיה בשיא פריחתו.
בגלל התקציב המוגבל המטרה הראשונית של עבודות השיקום הייתה לנקות את התגליפים והתבליטים, וואן ארפ לא פתר את בעיית הניקוז. בתוך 15 שנים היו קירות הגלריות ספוגים במים, וניתן היה להבחין בסדקים ובהתפוררות התבליטים. ואן ארפ השתמש בבטון נטול מלחים-אלקליים וסידן הידרוקסידי, והעביר אותן לתוך המקדש. פעולה זו גרמה לכמה בעיות, כך שנוצר צורך דחוף בעבודות חידוש נוספות.
מאז עבודות השיקום שהחלו ב-1907, נערכו מספר סבבי עבודות נוספים, אך הם לא סיפקו למקדש את ההגנה המלאה שהוא היה זקוק לה. בשלהי שנות ה-60 ביקשה הממשלה האינדונזית מהקהילה הבינלאומית לסייע לה במאמץ שיקום גדול של המקדש, ובשנת 1973 הוכנה תוכנית-אב לשיקום בורובודור. הממשלה האינדונזית ואונסק"ו החלו בפרויקט שיקום נרחב שנמשך בין 1975 ל-1982. יסודות המקדש חוזקו, וכל 1,460 התבליטים נוקו. השיקום כלל את פירוק חמש הקומות ושיפור הניקוז באמצעות שיבוץ תעלות מים בתוך המקדש. הוסיפו שכבות בלתי חדירות ומסננות מים למקדש. בשיקום נטלו חלק כ-600 עובדים, ועלותו הכוללת הייתה 6,901,243 דולר אמריקני. לאחר שעבודות השיקום הללו הושלמו, הכריז אונסק"ו על בורובודור ב-1991 כעל אתר מורשת עולמית.
אבו חמיד מוחמד אל-ע'זאלי
איתמר בן גביר