ביוני 1977, התארגן גרעין של גוש אמונים, שקיבל את השם גרעין "נוה־צלח", על שם הכפר הסמוך נבי סאלח (ועדת השמות הממשלתית קבעה כי שם היישוב הוא "חלמיש", ובהמשך שמו שונה לנוה צוף), במטרה להקים יישוב בשמורת הטבע "יער דיר ניזאם", לטענתם מאחר שזוהי שמורת טבע אלו הם אדמות מדינה.הגרעין נרשם כאגודה עות'מאנית שמטרתה: "להקים ישוב יהודי בשומרון, בעל אופי לאומי, אשר יהיה מבוסס על תעשייה וחקלאות, באזורי נבי סאלח".
ב-31 באוקטובר 1977, נכנסו חברי גרעין "נוה־צלח" למבנה "משטרת נבי צאלח", בהמתנה להקמת היישוב. המתנחלים התגוררו במבנה המשטרה בצפיפות רבה, מספר משפחות בחדר, וחלקם התגוררו בתאי המעצר שבמבנה.
בפברואר 1978 נתבקש היועץ המשפטי לממשלה אהרן ברק להכריז על קרקעות באזור כאדמות מדינה, בטענה ש"אין מי שעיבד אותם ותפס חזקה". במרץ 1978 הורה שר הביטחון, עזר ויצמן, על הקפאת תחילת העבודות להקמת היישוב על פי מדיניות הממשלה, שלא לתפוס לצורכי התנחלות קרקע הנמצאת בבעלות פרטית. שר החקלאות אריאל שרון התנגד להקפאה אך שר האוצר וסגן ראש הממשלה שמחה ארליך תמך בעמדת ויצמן ואיים בהתפטרות.
באמצע אפריל 1978 בעקבות שיחה של ראש הממשלה מנחם בגין עם שר הביטחון, עלו הטרקטורים הראשונים להכשרת הקרקע צמוד למבנה "משטרת נבי צאלח" עבור "יישוב זמני" בו הונחו אשקוביות, וליישוב הקבע שהוקם על גבעת "חירבת חובלתא" דרומית מערבית למבנה המשטרה, על 100 דונם שהפקעו מתושב נבי סאלח באמצעות צו תפיסה לצרכים צבאיים. כמו כן הפקעו אדמות בעמק למרגלות הכפר ("ואדי אבו ד'נב"), בו גידלו התושבים חיטה, לצורך סלילת כביש עוקף באורך 2.5 קילומטר (היום חלק מכביש 465), עד אז הכביש עבר בתוך דיר ניזאם.
במאי 1979, הוחלט כי מאחר שאין אדמות מדינה זמינות לצורך הקמת היישוב, מלבד שמורת יער דיר ניזאם, יוקצו 400 דונם ביער.
ב-29 באוגוסט 1979 פורסם כי ליישוב הוקצו 900 דונם, שעיקרן קרקעות שהוכרזו כאדמות מדינה, וקרקעות "משטרת נבי צאלח" שכבר היו בתפיסה לצרכים צבאיים (כיום קרויה "שכונה האשקוביות").
בפברואר 1980 כרתו תושבי נוה צוף 150 עצי קטלב ואלון מוגנים ביער דיר ניזאם לצורך הרחבת ההתנחלות דרומה לכיוון היער. רשות שמורות הטבע והחברה להגנת הטבע הגישו תלונה נגד המתנחלים, אך הבנייה לבסוף נמשכה. מזכירות היישוב מסרה אז בתגובה שמדובר באדמות מדינה שהופקעו בעבר, והפעולה נעשתה באישור ועדת השיפוט ובתיאום עם הגורמים המיישבים, וכי נעקרו שיחים ובני שיחים ולא עצים.
ב-1981, הכריז המנהל האזרחי בסך הכל על 2,060 דונם באזור נבי סאלח כאדמות מדינה והם הועברו לטובת ההתנחלות נווה צוף. ההתנחלות לא בנויה על כל השטח שהוקצה לה, אך הצבא מנע את הגישה לחלקות חקלאיות של דיר ניזאם ונבי סאלח, שההתנחלות נבנתה ממש לידן. הצבא מנע את גישת הפלסטינים לאדמות אלו.
בשנת 1997 הפקיעה ישראל 604 דונמים נוספים מאדמות הכפר עבור ההתנחלות נווה צוף. מ–2007 השתלטו המתנחלים על כ–60 דונם של התושבים הפלסטינים מנועי הגישה. בהמשך השתלטו המתנחלים על מעיין עין אל-קוס בטענה שלא היה בשימוש.
לאחר הסכם אוסלו, 4.7% מאדמות הכפר מוגדרות כשטח B, ואילו %95.3 הנותרים מוגדרים כשטח C והגישה של התושבים אליהם הוגבלה.
במאה ה-21.
בנובמבר 2016, כחלק מגל השרפות בישראל (2016), פרצה שריפה בחורש שמדרום לנווה צוף, הסמוכה לדיר ניזאם, וגרמה לשריפה של 40 בתים, פציעה באורח קל של ארבעה אזרחים, ופינוי זמני של 350 משפחות. הרשויות קבעו כי האש הוצתה במכוון, ובעקבות זאת הוטלה ענישה קולקטיבית על דיר ניזאם: במשך שלושה ימים נאסר על התושבים לצאת מהכפר ולהיכנס אליו, גם ברגל. לאחר מועד זה נחסמו דרכי הגישה לכפר, והחלו להתבצע סיורים של כוחות צה"ל בכפר מדי יום וכן בשעות הלילה. במהלך סיורים אלה התפתחו עימותים בין החיילים לבין צעירים שיידו לעברם אבנים. ענישה זו נמשכה כחודשיים.
בשנת 2020 דווחה עוד חסימה של הכביש. תושבי הכפר טענו כי הם נאלצים להקיף את ההתנחלות הסמוכה ומדובר בענישה קולקטיבית. אך דובר צה"ל נימק את החסימה מטעמי ביטחון: "...בעקבות ריבוי אירועי טרור אלימים, בהם זריקת אבנים ובקבוקי תבערה מרכבים חולפים בקטע מכביש 465, תוגברה ההגנה על הציר במספר דרכים, בין היתר באמצעות מערכת בידוקים וחסימות במספר יציאות נוספות מכפרים פלסטינים.."
במהלך שנת 2021 נרשמו עימותים בין תושבי הכפר והסביבה לבין חיילי צה"ל ותושבי הסביבה היהודים. במהלך ניסיונות חוזרים ונשנים של אנשים מהכפר לטעת ולעבד את חלקות האדמה הנמצאות בקרבת המאחז "חוות צבי בר יוסף" וחלמיש, שהם טוענים שהן בבעלותם. התושבים היהודים וחיילי צה"ל מנעו זאת מהם מפני שמדובר באדמות מדינה, והחרימו טרקטור. במהלך העימותים עקרו המתנחלים גדרות ושתילים מהמקום. לאחר שהתקבצה קבוצה גדולה של תושבים שסירבה לעזוב את השטח, הגיעו למקום חיילי צה"ל והשליכו לעברם רימוני הלם ורימוני גז מדמיע,
ב-1 בדצמבר 2021, עקב אירוע יידוי אבנים. חיילי צה"ל סגרו את שלוש הכניסות לכפר, ובכניסה הראשית הוצב מחסום, למשך כחודשיים.
חינוך.
בית ספר תיכון קיים בדיר ניזאם, ובהמשך תלמידי הכפר מתחנכים בכפר סמוך. רוב הסטודנטים לומדים באוניברסיטת ביר זית או באוניברסיטה הפתוחה של אל-קודס. רשת החשמל בכפר מחוברת לרשת של ירושלים, ואילו רשת המים שלה מנוהלת על ידי הרשות הפלסטינית. בשנת 2005 הוקמה מועצת הכפר של שבעה חברים כדי לנהל את הכפר.
הוועדה האירופאית לדנובה
הוועדה האירופאית לדנובה (בצרפתית: Commission européenne du Danube) זו ועדה בינלאומית, שהוקמה לאחר מלחמת קרים, במסגרת חוזה פריז (1856) ונועדה להסדיר את השיט והמסחר לאורך הדנובה. מושב הוועדה נקבע בגאלאץ ושני מושבים נוספים בסולינה ובטולצ'אה.
על הוועדה הוטל להכשיר את נתיבי השיט של הדנובה התחתונה (מבראילה עד הים השחור) למעבר אוניות ים, כדי שניתן יהיה להוביל בהן את הדגנים מרומניה לארצות מערב אירופה, שם היה ביקוש גדול לחיטה מרומניה, מבלי להעבירם מספינה לספינה, תהליך שעיכב וייקר את הסחר בדגנים.
הרקע.
באנגליה ובארצות נוספות במערב אירופה גדלה במחצית הראשונה של המאה ה-19 האוכלוסייה ובמקביל הביקוש לתבואות. בעקבות המהפכה התעשייתית והעיור המואץ הצטמצם מספרם של העוסקים בחקלאות והחקלאות המקומית לא הייתה מסוגלת לתת תשובה לביקוש המוגבר לתבואות. שיא המחסור הודגם ברעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד (שהייתה אז תחת שלטון בריטי) וכתוצאה מהמחסור החליטה בריטניה לבטל את חוקי הדגן, שעד אז היוו מכשול עיקרי ליבוא דגנים לבריטניה. בנסיכויות הרומניות, בנסיכות ולאכיה ובנסיכות מולדובה היו עודפי תוצרת חקלאית, דגנים משובחים, אך המרחק הגדול בין מקום גידול הדגנים ובין ארצות היעד יצר הוצאות הובלה גדולות ובלאי גדול יותר - הפתרון המתבקש היה הובלת הדגנים באוניות משא, שישיטו אותם בדנובה עד הים השחור ומשם למערב אירופה.
האימפריה הרוסית שמה לה למטרה להשתלט על מצרי הים המובילים לים השחור, בוספורוס ודרדנלים ולשם כך נזקקה לשליטה על הדרך אליהם, דרך העוברת בנסיכויות הרומניות. השלטונות הרוסיים חששו מהארכת קווי האספקה של הצבא שייצא לכיבוש קונסטנטינופול, במיוחד מפני האפשרות שצבא עוין להם יגיע בספינות דרך הדנובה וינתק את הצבא הרוסי מקווי האספקה שלו. כדי למנוע אפשרות זו פעלה האימפריה הרוסית למניעת תחזוקה ראויה של פתחי הדנובה וזרועות השיט מהים השחור אל נמלי גאלאץ ובראילה. ללא פעולות תחזוקה יזומות היה תהליך הדרגתי של חסימת שפכי הדנובה (דרך שלוש זרועות שיט) על ידי הסחף. יתר על כן הרוסים נמנעו מהצלת כלי שיט שעמדו לטבוע בשפכי הדנובה וטביעתם הוסיפה מכשולים לשיט בדנובה. הרוסים התעלמו מקיומם של שודדי ים בדלתה של הדנובה, הוסיפו קרנטינות וטרטרו את בעלי הסחורות, שנאלצו להביא את סחורותיהם לאודסה לשם קבלת אישור כניסה.
הממונה על הקונסוליה הבריטית בגאלאץ יזם הבאת ספינה לניקוי תעלת סולינה, אך השלטונות הרוסיים סירבו לאפשר זאת.
מלחמת קרים וחוזה פריז (1856).
בשנים 1853 - 1856 התנהלה מלחמה בין האימפריה הרוסית מצד אחד ובין קואליציה שכללה את האימפריה העות'מאנית, האימפריה הבריטית, האימפריה הצרפתית וממלכת סרדיניה - מלחמה זו נקראה מלחמת קרים משום שבאזור חצי האי קרים נערכו מרבית הקרבות. המלחמה הסתיימה בניצחון הקואליציה על האימפריה הרוסית ועל כן נחתם חוזה פריז (1856), שבו הוכתבו תנאי המנצחים, שהתייחסו גם לנושא השליטה והתפעול של שפכי הדנובה.
על חוזה פריז חתומים, בנוסף לחבריה הקואליציה ולאימפריה הרוסית, גם ממלכת פרוסיה והאימפריה האוסטרית.
ויליאם פיטרסון (אתלט)
ריינהולד ויליאם אוגן פיטרסון-ביורנמן (בשוודית: Reinhold William Eugen Petersson- Björneman; 6 באוקטובר 1895 - 10 במאי 1965) היה אתלט שוודי, אלוף אולימפי (אנטוורפן 1920), 4 פעמים אלוף שוודיה (1918 - 1920 ו-1924) ושיאן שוודיה במשך כ-10 שנים (1918 - 1927) בקפיצה לרוחק. עד לאולימפיאדת טוקיו (1964) הוא היה האתלט הלא אמריקאי היחידי שזכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק.
ביוגרפיה.
פיטרסון נולד בסנדבי.
אלוף אולימפי.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה פיטרסון בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.15 מטר, לפני קארל ג'ונסון מארצות הברית (7.095 מטר) ובן ארצו אריק אברמסון (7.08 מטר). מדליית ארד, בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 42.8 שניות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 42.2 שניות וצרפת (42.5 שניות).
מלך היער
מינקר