ב-1859 סבל דיינה מהתמוטטות עצבים, ככל הנראה כתוצאה מהמאמץ הגופני והנפשי של הכתיבה וההוראה. הוא יצא להחלים באירופה ושהה בה כעשרה חודשים, אך הוא לא נרפא לחלוטין. מדי פעם סבל דיינה שוב מהתמוטטויות עצבים ונאלץ לצמצם עד מאוד את פעילותו החברתית, ובמשך 35 השנים האחרונות לחייו חי בבידוד יחסי. למרות מצבו הבריאותי המעורער לא פסק דיינה מלכתוב ומלפרסם, בין השאר ספרי לימוד בתחום הגאולוגיה והמינרלוגיה, שמהדורות מעודכנות שלהם מתפרסמות גם בימינו. ב-1863, בעיצומה של מלחמת האזרחים האמריקנית, היה דיינה בין מקימיה של האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית. ב-1890 מונה דיינה לנשיא השנתי של החברה הגאולוגית של אמריקה (Geological Society of America), שנה לאחר הקמתה.
ג'יימס דווייט דיינה מת בשלווה בניו הייבן ב-14 באפריל 1895. בנו, אדוארד סולסברי דיינה (Edward Salisbury Dana; 1935-1849), היה אף הוא מינרלוג ידוע.
תרומותיו למדע.
גאולוגיה.
תרומתו הגדולה ביותר של דיינה הייתה למדע הגאולוגיה. בין הפרסומים הרבים שכתב בנושא היו ספרי הלימוד בגאולוגיה ובמינרלוגיה, ושלוש מהדורות של ספרו על שיטת סיווג המינרלים שהמציא עוד כשהיה בן 24 ושכלל במשך השנים, כשהוא מתבסס על תכונותיהם הכימיות, הפיזיקליות והמתמטיות. ערוץ חשוב נוסף לתרומותיו בגאולוגיה (כמו גם בענפים נוספים) היה בכתב העת American Journal of Science, שדיינה שימש כעורכו הראשי. לעיתים השפיעו החוויות שעבר על תוכן המאמרים. כך למשל כתב דיינה ב-1849 מאמר מפורט בכתב העת על אזור הר שסטה וקסטל קרייגס (Castle Crags - אזור הררי במערב ארצות הברית) על בסיס הסיור בשנת 1841 במסגרת משלחת וילקס. במאמר הוא תיאר את הסלעים, המינרלים והגאולוגיה של הר שסטה. הגורם, ככל הנראה, לפרסום המאמר, היה מעשי; באותה שנה התחוללה הבהלה לזהב בקליפורניה, ודיינה, כבכיר הגאולוגים של ארצות הברית באותה תקופה וכאחד החוקרים הבודדים שהכיר את אזור צפון קליפורניה מקרוב, הוצף בבקשות לתיאור האזור.
במאמרים שקיבל לפרסום או שפרסם בעצמו וכן בביקורות על מאמרים או על ספרים השפיע דיינה במידה רבה על הגישה לגאולוגיה בארצות הברית בתקופתו. ממחקריו וממחקרים של חוקרים אחרים גיבש דיינה תאוריה שניסתה להסביר את התהליכים שהביאו ליצירת היבשות וההרים, אגני האוקיינוסים והרי הגעש. דיינה ראה בכדור הארץ יחידה גאולוגית אחת שהייתה בתחילה חמה מאוד, וככל שהתקררה כך התכווצה. על פי התאוריה שגיבש, היבשות הם האזורים שהתקררו בצורה המהירה ביותר, והאזורים בין היבשות, כלומר האוקיינוסים של ימינו, נוצרו אחר כך, בשעה שהתכווצות כדור הארץ גרמה לשקיעת הקרקעית וליצירת אגני האוקיינוסים. הלחץ שנוצר בשולי האגנים על שולי היבשות גרם להיווצרות רכסי ההרים, כדוגמת הרי האנדים והרי הרוקי. היבשות התרחבו ועקב כך נעשה אקלימן קשה יותר, ומשום כך נעשו האורגניזמים שחיו על היבשה מורכבים יותר. דיינה, שהיה אדוק בדתו, ראה בכך הוכחה ל"כוח מעל הטבע" שהכין את כדור הארץ לבוא האדם, האורגניזם המסובך מכולם, ולדעתו זוהי מטרת כל התהליכים.
במאמר שכתב קרל ואגה (Karl Mensch Waage; 1915-1999), פרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת ייל, על ג'יימס דיינה באנציקלופדיה בריטניקה, הוא סיכם את פועלו של דיינה במילים: .
וולקנולוגיה.
כבר במסעו הראשון חזה דיינה בהתפרצות הר הגעש וזוב, שעל אודותיה כתב את מאמרו הראשון. משלחת וילקס, שבה היה דיינה המומחה לגאולוגיה, שהתה באיי הוואי במשך כמה חודשים בשנים 1840–1841. דיינה שמר על קשר מכתבים עם המיסיונר טיטוס קואן (Titus Coan; 1881-1801) שחי בהוואי, שסיפק לו תיאורים של התפרצויות הרי הגעש בהוואי, וב-1852 פרסם דיינה מאמר קצר על התפרצות הר הגעש מאונה לואה. תהליך היווצרותם של איי הוואי הוסיף לגרות את סקרנותו של דיינה והוא ביצע מחקר מעמיק יותר בשנים 1880 ו-1881. באמצעות תצפיות על ההבדלים שבין דרגת הסחיפה בין האיים השונים הוא הצליח לוודא שגילם של האיים הולך וגדל ככל שגדל המרחק מהאי הדרומי ביותר. הוא גם ציין ששרשרות איים רבות אחרות באוקיינוס השקט מציגות תופעה דומה של גידול בגילם בכיוון מדרום-מזרח לצפון-מערב. דיינה הסיק ששרשרת איי הוואי מורכבת משני פתילים געשיים, השוכנים לאורך נתיבים מקומרים, מקבילים ונבדלים. הוא טבע את המונחים "לואה" ו"קיאה" לשני נתיבים אלו. נתיב קיאה כלל את הרי הגעש קילוואה, מאונה קיאה, קוהאלה (Kohala), הלאקלה (Haleakalā) ומערב מאוי (West Maui). נתיב לואה כלל את הר הגעש התת-מימי לואהי (Lōʻihi), מאונה לואה, הולאלאלי (Hualālai), קאהולאווה (Kahoʻolawe), לאנאי ומערב מולוקאי.
דיינה שיער כי האופן בו מסודרים איי הוואי משקף פעילות געשית מקומית לאורך אזור בקע גדול. תאוריית "הבקע הגדול" ("great fissure") של דיינה שימשה כהנחת עבודה של כל המחקרים שנעשו אחר כך עד למחצית המאה ה-20. המסקנות אליהם הגיע התבססו על העובדה שלמרבית הרי הגעש של הוואי יש שתי רצועות בקעים, אבל רק אחת מהן פעילה בדרך כלל.
ב-1884 הגיעה להוואי משלחת בראשות הגאולוג קלרנס דטון (Clarence Edward Dutton; 1912-1841) והוא הרחיב ופיתח את הרעיונות של דיינה. בין השאר הוא גילה כי על האי הוואי יש חמישה הרי געש, ולא שלושה כפי שספר דיינה, והסיבה לכך היא שדיינה התייחס לקילוואה כאל לוע באגפו של ההר מאונה לואה ואל קוהאלה כחלק ממואנה קיאה. לדטון מיוחסת גם ההבחנה בין סוגי הלבה, בין לבת טרשים (אָאָ) לבין לבת מקלעות (פָּהוֹיהוֹי), אף שדיינה תיאר סוגים אלו קודם לכן. תוצאות המחקר של משלחת דטון דרבנו את דיינה לחזור להוואי ב-1887, והוא פרסם מאמרים רבים על תוצאות משלחת זו ב-American Journal of Science. ב-1891 סיכם דיינה את מחקריו בספר מפורט על מאפייני הרי הגעש, עם דגש על הרי הגעש של הוואי. הספר היה המקור העיקרי על הגעשיות באיי הוואי במשך שנים רבות אחר כך.
זואולוגיה ימית.
כאמור שימש דיינה גם כזואולוג של משלחת וילקס, וסיכומיו מן המשלחת יצאו בשני ספרים. הראשון, "זואופיטים" (Zoophytes), שדן באלמוגים ובשושנות ים וכלל תיאורים של 261 מינים של שושנות ים (שמתוכם 203 לא היו מוכרים אז למדע) ו-483 מיני אלמוגים (229 מתוכם בלתי מוכרים). השני, "סרטנאים" ("Crustacea"), דן בתת-מערכת הסרטנאים, ספר בן 1,600 עמודים. בשניהם עשה דיינה ניסיון לסווג את המינים השונים, וכמו דרווין במקביל אליו, שם לב להתפתחות שחלה במינים, אם כי כנוצרי מאמין הוא ייחס אותם לידו של הבורא. ב-1872 חזר דיינה לנושא האלמוגים, כשהוציא לאור את הספר "אלמוגים ואיי אלמוגים" ("Corals and Coral Islands"), ספר שיצא בשלוש מהדורות. בספרו מתאר דיינה את הפיזיולוגיה של הפוליפ היוצר את מושבת האלמוגים ואת האקולוגיה של המושבה. הספר דן באריכות בתהליך ההיווצרות של שוניות האלמוגים השונות (אטול, שונית מחסום ושונית שוליים). כשהוא קושר בין ידיעותיו בתחום הוולקנולוגיה, הוא הרחיב את התאוריה המקורית של צ'ארלס דרווין על היווצרות אטולים כתוצאה משקיעת האי הגעשי שסביבו צמחו האלמוגים.
כתביו.
ברשימה של כתביו מופיעים 214 ספרים, מאמרים ומסות, החל מהמאמר בשנת 1835 על מצבו של הווזוב. כתביו כוללים מחקרים, ספרים עיוניים וספרי לימוד בנושאי גאולוגיה, וולקנולוגיה, מינרלוגיה וזואולוגיה. חלק מכתבים אלו הוא סיכום של מסעותיו, כך למשל הופיעו החל מ-1846 דוחות על אלמוגים, על הגאולוגיה של האוקיינוס השקט ועל סרטנאים, שסיכמו את עבודתו במסגרת משלחת וילקס (1842-1838). השנים הפוריות ביותר שלו בתחום זה היו בין 1844 ל-1854, שעה שיצאו לאור כ-7,000 דפים מודפסים במסגרת כתביו וכן כמה מאות איורים ושרטוטים פרי עטו.
להלן הידועים שבין ספריו:
בין כתביו יוצא דופן מאמר ארוך שנכתב בין 1856 ל-1857 במטרה ליישב סתירות בין הממצאים המדעיים לבין התנ"ך, הקרוי "Science and the Bible" (המדע והתנ"ך).
בניאס (סוריה)
בניאס (בערבית: بانياس, בתעתיק מדויק: באניאס) היא עיר השוכנת למרגלות מבצר מרגט בצפון-מערב סוריה, 55 ק"מ מדרום ללטקיה וכ-35 ק"מ מצפון לטרטוס. בעבר העיר הייתה מפורסמת בפרדסים שלה ובייצוא העץ, כיום ידועה העיר בבית זיקוק לנפט הפועל מצפון לה, שהוא אחד הגדולים בסוריה, ובתחנת כוח. על הגבעות סביב העיר עדיין קיימים פרדסי הדרים.
בתקופה הפניקית העיר הייתה עיר נמל חשובה, אותה כינו היוונים בשם בלמיאה (Balemia). העיר בלמיאה הייתה קולוניה של ארוד. בישוף העיר בניאס השתתף בוועידת ניקיאה בשנת 325.
ב-7 במאי 2011, בעת ההתקוממות בסוריה, הטיל הצבא הסורי מצור על העיר שנמשך כשבוע ימים, במהלכו נהרגו כ-10 מתושבי העיר וכ-400 תושבים נפצעו.
הרמב"ם זיהה את ההרים הסמוכים לעיר זו עם האתר המקראי הֹר ההר שמופיע בתורה כגבול הצפון מערבי של ארץ ישראל.
רע&quot;ם-תע&quot;ל
ראיין פיני
ראיין פיני (באנגלית: Ryan Pini; נולד ב-10 בדצמבר 1981), הוא שחיין מפפואה גינאה החדשה ואלוף משחקי חבר העמים (מלבורן 2006).
ביוגרפיה.
פיני נולד וגדל בפורט מורסבי, אך התאמן בבריזביין שבאוסטרליה.
באולימפיאדת אתונה (2004) סיים פיני במקום 18 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 53.26 שניות, במקום 20 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 55.97 שניות ובמקום 39 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 51.11 שניות.