אשתו של ברנדוט, דזירה קלארי (אשר בשוודיה כונתה "דזידריה"), עשתה עליה רושם פחות טוב. ביומנה, מתארת אותה הדוויג כטובת לב, נדיבה ונעימה, אך לא בוגרת מספיק ו"ילדה מפונקת". היא מתחה ביקורת על כך שדזירה אינה מסוגלת להתמודד עם שום אחריות או משימה של ייצוג, ועל כך שהיא "צרפתייה בכל סנטימטר" ולפיכך מתלוננת על כל דבר שאינו צרפתי מספיק. הדוויג רצתה להישאר במרכז תשומת הלב של החצר המלכותית, ולפיכך הסיתה את המלך נגד דזירה, אשר עזבה את שוודיה וחזרה לגור בפריז. גם יחסיה עם ברנדוט לווו לא אחת בהתחככויות בשל העובדה שברנדוט התאמץ לסלק כל זכר למשפחה המלכותית הישנה והדוויג נודעה בהשקפותיה הגוסטביות. אויביה הפוליטיים הסיתו את ברנדוט נגדה, והיא נאלצה להפסיק את התכתבותה עם המלכה הגולה פרדריקה כדי להסיר חשד. היא תמכה בתוכניתו של ברנדוט לכיבוש שוודיה, וב-1814 הוכתרה כמלכת נורווגיה בנוסף לתארה כמלכת שוודיה. בשנים 1816-1817 ניסה הברון אולוף רודולף צדרסטרום להאשים אותה בניסיון להרעיל את ברנדוט ואת בנו אוסקר. חרף העובדה שהיא הצליחה להוכיח את חפותה, הרי שהפרשה גרמה להרעת יחסיה עם ברנדוט, אך הידקה את קשריה עם אוסקר שתמך בה במהלך הפרשה.
ב-5 בפברואר 1818 מת בן זוגה מלך שוודיה. הדוויג ניבאה שהיא לא תוכל לשרוד לאורך זמן בלעדיו. ברנדוט הוכתר כ"קרל הארבעה עשר, מלך שוודיה". ידוע כי פרץ סכסוך גדול בין הדוויג למלך החדש, אולם טיבו לא ברור. ב-20 ביוני 1818 לאחר ארוחת ערב פרטית עם המלך היא עלתה לחדרה לכתוב ביומנה, ולפתע התעלפה ומתה. היא הייתה בת 59 במותה ונקברה בכנסיית רידהולם.
יומנה.
המלכה הדוויג ניהלה, כאמור, יומן אשר אותו ערכה בתחילה בצורת מכתבים בינה בין חברתה הטובה סופיה פייפר. במרץ 1798 הפסיקה הדוויג לכתוב את היומן בצורת מכתבים ועברה לאוטוביוגרפיה רגילה. היומן הוא מקור היסטורי חשוב המתאר בפרוטרוט את חצר המלכות השוודית בין אוגוסט 1775 לאוקטובר 1817. בצוואתה ביקשה הדוויג שהיומן יתפרסם חמישים שנה לאחר מותה. מכיוון שהיומן נכתב במקור בצרפתית, הוא תורגם לשפה השוודית ופורסם בתשעה חלקים בין השנים 1902 ו-1942. שלושת החלקים הראשונים תורגמו על ידי קרל קרלסון בונדה, החלקים הנותרים של ססיליה אף קלרקר. עד כה היומן לא תורגם לשפות נוספות.
אדם אלברט פון נייפרג
אדם אלברט פון נייפרג (בגרמנית: Adam Albert von Neipperg; 8 באפריל 1775 - 22 בפברואר 1829) היה גנרל ודיפלומט אוסטרי אשר התפרסם לאחר נישואיו למארי לואיז, דוכסית פארמה, אשר הייתה נשואה לפני כן לנפוליאון בונפרטה.
ביוגרפיה.
נייפרג נולד בווינה ב-8 באפריל 1775 כבנו של הרוזן לאופולד פון נייפרג ואשתו הרביעית מריה לודוביקה, רוזנת האצפלד-ווילדנבורג-ורטר. אביו שלט ברוזנות נייפרג אשר עיר בירתה הייתה שווייגרן. ב-1776 הוכרה רוזנות נייפרג כמדינה אימפריאלית בתוך האימפריה הרומית הקדושה, אך ב-1806 סופחה לממלכת וירטמברג. נייפרג התחנך באקדמיה הצבאית קרלשול בשטוטגרט, בגיל שש עשרה הוא הגיע לשטרסבורג וניסה להתגייס לצבא ממלכת צרפת, אולם נדחה. ב-1791 הוא התגייס לצבא האימפריאלי. הוא לחם בצבא האימפריאלי במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית, בין היתר בקרב ז'אמפ, קרב נירווינדן והמצור על ואלנסיין. ב-14 בספטמבר 1794 הוא ביצע משימה מסוכנת בעורף האויב, ובשובו נלכד בידי חיילים מצבא המהפכה הצרפתי. הם דקרו אותו בכידונים כל כך הרבה פעמים עד שהם סברו שהוא מת והניחו אותו לנפשו. בתקרית זו הוא איבד את עינו הימנית. למחרת הצרפתים מצאו אותו עדיין חי. הם תחקרו אותו, והגיעו למסקנה שהצרפתית שלו טובה מכדי שיהיה חייל אוסטרי. הם סברו שהוא מרגל ותכננו לירות בו לאחר שיחלים מפציעותיו. עם זאת, תהליך ההחלמה היה ארוך וממושך, ועד שהסתיים כבר השתנו הפקודות והוא הוחלף בעסקת חילופי שבויים. לפי תיעוד אחר, עינו אבדה לא במהלך ההתגוששות עם הצרפתים, אלא מהתעללות שעבר כאסיר בידיהם. הוא לא היה מסוגל לחזור לשירות פעיל במשך יותר משנה.
ב-1795 הוא השתתף בקרב מיינץ. הוא לחם גם בקרבות באיטליה במהלך מלחמת הקואליציה השלישית, ובין היתר השתתף בקרב מרנגו. ב-1809 הוא הצטרף לשירות הדיפלומטי האוסטרי ומונה לשגריר אוסטריה בשוודיה, והיה בין אלו שעודדו את העוצר השוודי הנסיך קרל יוהאן להצטרף אל הקואליציה האנטי-צרפתית השישית. לאחר המלחמה הוענק לו אות מסדר החרב. ב-1813 חזר נייפרג לצבא האוסטרי והצטיין בקרב לייפציג. לאחר הקרב הוא הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט. ב-1814 הוא נשלח על ידי קנצלר אוסטריה קלמנס ונצל פון מטרניך, לשאת ולתת עם מלך נאפולי ז'ואקים מירא - גיסו של נפוליאון בונפרטה, אשר נשא ונתן בחשאי עם אוסטריה כדי לשמור על כסאו. לאחר מכן הוא ניסה להרחיק גם את המשנה למלך של נפוליאון באיטליה, הנסיך אז'ן, מהצרפתים. כאשר שב נפוליאון מגלותו באי אלבה לשלטון מאה הימים, חזר מירא וכרת ברית עם נפוליאון. בתגובה תקפו האוסטרים את נאפולי.
נייפרג השתתף במבצע לכיבוש נאפולי וקיבל תחת פיקודו יחידה מיוחדת שנקראה "צבא נאפולי". הוא היה אמור לחבור אל כוחותיו של הפלדמרשל פרידריך ביאנקי ולעלות יחד עמו על נאפולי. מירא שיגר את צבאו בפיקוד הגנרל מיכאל קרסקוסה במטרה למנוע את התחברות הכוחות של נייפרג וביאנקי. נייפרג הביס את קרסקוסה בקרב סקפזאנו ב-1 במאי 1815. יום לאחר מכן תקף מירא את ביאנקי בקרב טלנטינו. יומו הראשון של הקרב הסתיים ללא הכרעה. אף שלנאפוליטנים היה יתרון מספרי, הרי שהאוסטרים נמצאו בעמדת מגננה חזקה. יום לאחר מכן נראה שהקרב נוטה לצד מירא, אולם כאשר נודע למירא על תבוסתו של קרסקוסה הוא הבין שהכח של נייפרג מאיים כעת על עורפו והורה על נסיגה. לאחר מכן השתתף בכיבושה המהיר של צרפת שהביא לגירושו הסופי של נפוליאון לסנט הלנה.
נייפרג נפטר בפארמה ב-22 בפברואר 1829 בגיל 53.
משפחתו.
ב-1806 נייפרג התחתן עם תרזה ז'וזפין וולפורגיס, רוזנת ת'ורן-ולססינה (1778-1815) ונולדו להם ארבעה בנים. נכסי בית נייפרג עברו בירושה לבנו אלפרד (1807-1865) אשר נישא בפעם השנייה לנסיכה מריה פרדריקה שרלוטה (1816-1887), בתו של וילהלם הראשון, מלך וירטמברג. אלפרד מת בלי ילדים ואחיו ארווין פרנץ (1813-1897) ירש אותו. יורשי בית נייפרג עדיין מתגוררים בשווייגרן שבגרמניה. ראש הבית הנוכחי, קרל אויגן, רוזן נייפרג (נולד ב-1951), נשוי לאנדריאה פון הבסבורג, נכדתו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה.
בקיץ 1814 שלח פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה את נייפרג ללוות את בתו מארי לואיז, אשתו של נפוליאון, לעיירת הנופש אקס-לה-בן, על מנת למנוע ממנה להצטרף לנפוליאון. מארי לואיז התאהבה בנייפרג, והוא אף ייצג אותה בקונגרס וינה, אולם החדשות על כך לא התקבלו בעין יפה בעיני הציבור האוסטרי והצרפתי. במסגרת קונגרס וינה, קיבלה מארי לואיז את דוכסות פארמה, אך הוחלט שלאחר מותה תועבר הדוכסות לבית בורבון, משום שבעלות הברית התנגדו שצאצא של נפוליאון ישלוט בנחלה כלשהי באירופה. בשנת 1821 מת נפוליאון באי סנט הלנה, וזמן קצר לאחר מכן התחתנו מארי לואיז ונייפרג בנישואים מורגנטיים. עוד לפני נישואיהם נולדו להם שני ילדים, בת, אלברטינה, ובן, וילהלם אלברכט. לאחר נישואיהם נולדה להם בת נוספת, מתילדה, ועוד בן שמת במהלך הלידה.
מותו של נייפרג שבר לחלוטין את מארי לואיז, אולם על פי דרישות משפחתה היא נמנעה מלהתאבל עליו בפומבי. ב-1867 קיבל בנם וילהלם אלברכט את התואר "נסיך מונטנואובו הראשון". נכדו אלפרד, נסיך מונטנואובו השני היה אחד האישים המשפיעים בחצרו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. הקו הזכרי של השושלת נכחד ב-1951 לאחר מותו של נינו פרדיננד, נסיך מונטנואובו השלישי.
תעלת סחלין
זנאיד בונפרטה
זנאיד לטיציה ז'ולי בונפרטה, נסיכת קאנינו ומוסיניינו (בצרפתית: Zénaïde Laetitia Julie Bonaparte, Princess of Canino and Musignano; 8 ביולי 1801 - 8 באוגוסט 1854) הייתה בתם של ז'וזף בונפרטה וז'ולי קלארי.
ביוגרפיה.
זנאיד נולדה ב-8 ביולי 1801 כבתם של ז'וזף בונפרטה בנו של קרלו בואונפרטה ואחיו של נפוליאון בונפרטה, וז'ולי קלארי אחותה של דזירה קלארי מלכת שוודיה. הייתה לה אחות קטנה בשם שרלוט. ב-1804 הכתיר עצמו דודה נפוליאון בתואר "קיסר צרפת", והעניק לזנאיד ואמה את התואר "נסיכות קיסריות". ב-1806 מינה נפוליאון את אביה לכמלך נאפולי ומלך סיציליה. ב-1808 הוא העביר את תפקידו לז'ואקים מירא ומינה את ז'וזף למלך ספרד. ב-1814 הציע נפוליאון לז'וזף לחתן את זנאיד עם פרננדו השביעי, מלך ספרד המודח מבית בורבון. ההצעה נדחתה בידי ז'וזף. לאחר נפוליאון הובס בקרב ווטרלו וגלה לאי סנט הלנה, יצא אביה לגלות בארצות הברית והתיישב באחוזה בניו ג'רזי. זנאיד ליוותה אותו בתחילה, אולם בהמשך חזרה לאירופה לשהות עם אמה. בסופו של דבר נישאה זנאיד ב-29 ביוני 1822, בבריסל, נישאה לדודנה שארל לוסיאן בונפרטה, בנו של דודה לוסיאן בונפרטה. את אחותה שרלוט השיאו הוריה לנפוליאון לואי בונפרטה, בנו של לואי בונפרטה. בני בונפרטה האמינו כי הם עתידים לחזור לשלטון בצרפת, ועל כן ניסו לאחד את המשפחה כמה שאפשר.
חרף העובדה שנישואיה היו פוליטיים בעיקרם, הרי שהיא ובעלה הסתדרו היטב והקשר ביניהם היה חם. בעלה היה אורניתולוג ידוע, וקרא לסוג יונת זנאידה על שמה. היא ילדה לו 12 ילדים. היא מתה בנאפולי ב-8 באוגוסט 1854 בגיל 53.
משפחתה.
זנאיד ילדה לשארל לוסיאן בונפרטה 12 ילדים:
סינקום 2
פוז'גה, קרואטיה
בחירות 2020
אנטון פון שמרלינג
אנטון ריטר פון שמרלינג (בגרמנית: Anton Ritter von Schmerling; 23 באוגוסט 1805 - 23 במאי 1893) היה מדינאי אוסטרי.
ביוגרפיה.