בתקופת כליאתו השנייה, היו כעשירית הכלואים במחנות מורדוביה יהודים שנכלאו על "פשעים שונים". ביניהם היו "רוויזיוניסטים", שעדיין האמינו שאפשר לשנות את מהות האנטישמיות בברית המועצות. היו שכתבו על האנטישמיות והתקוממו נגדה ועל דיבה זו נפסקו להם 3–8 שנים, והיו יהודים שנכלאו על פעילות ציונית. במחנה היו כל היהודים מאוחדים בנושא אחד – ישראל. הם נפגשו בקביעות, החליפו ידיעות, כל אחד סיפר מה שקרא ושמע, בני הדור הוותיק סיפרו פרקים מתולדות עם ישראל, תרבותו ומסורתו. היו ביניהם יודעי עברית שלימדו את השפה. לא היו ספרי לימוד ולא מילונים והם חיברו בעצמם מילונים קטנים. הם לקחו אלפונים רוסיים וכתבו את התרגום העברי מעל למילים הרוסיות, חיברו משפטים שימושיים וחגגו יחד את כל חגי ישראל. הם היו מתכנסים באחד המחסנים לבגדי עבודה ואחד היהודים הקשישים היה קורא את התפילות והם קיימו את המצוות כפי שיכלו. ביום הכיפורים כולם צמו, דתיים וחילונים כאחד. קיום מצוות הדת היה עבורם הפגנת ייחוד לאומי. ממטבעות כסף ישנים צרפו סמלי מגן דוד וענדו אותם על החזה. כל זה התנהל תוך כדי עבודות כפייה קשות ומתישות והרעבה מתמדת.
כאשר נוצרו התנאים שעשויים היו לגרום לשחרורו המוקדם, כתבו בני המשפחה בקשה לכך. מפקד היחידה שלו דיווח לו על כך ואמר שעליו לכתוב עליו חוות דעת. מאוחר יותר הוא ניסה לצרפו ל"פעילות ציבורית". כשרובין שמע על כך באספה, הוא קפץ כנשוך נחש ודרש בצורה נמרצת למחוק את שמו מ"רשימה שחורה זו" והודיע שלא ירשה להם לבצע דרכו עסקים מלוכלכים. הוא נמחק מהרשימה ונאמר לו כי ישלם ביוקר על סירוב זה. לאחר שבועיים, הגיעה התשובה של התובע הכללי ובה נאמר כי נבצר להפחית מעונשו בגלל התנהגותו הגרועה.
רובין מתאר כי במהלך כל המאסר, חשוב היה לו שלא יפגר בעבודה ולא יראה חולשה. אם ניסר ביחד עם מישהו בול עץ, מעולם לא ביקש הפסקה עד שבן הזוג היה מבקש הפסקת עישון. במיוחד היה לו קשה בזמן התקפי מיגרנה, מאחר שלא שיחררו אותם מעבודת הפרך. עד לשנה האחרונה למאסרו, היה מצבו הגופני טוב, הוא התחסן ולא חלה. אולם לקראת סיום תקופת המאסר, התדרדרה בריאותו. תרמו לכך מנות הרעב, העבודה קשה ומתח העצבים הקבוע. במשך כל ימות האביב של 1964, עמד בתוך שלוליות של מי הפשרת שלגים והחל לסבול מכאבים חזקים ברגליים. כתוצאה, סבל מלילות של נדודי שינה מרוב כאב והריפוי הפרימיטיבי הנקוט במחנה לא עזר לו והוא חיכה בקוצר רוח לשחרור. אז אירעה תקרית נוספת, שבה לאומני רוסי החל להשתולל בזמן העבודה ולהשמיץ את ישראל והציונות. רובין ניגש אליו לשאול אותו מה העניין ולמה הוא משתולל כך והוא הסתער עליו "אני יודע שאתה ציוני, אתם מתעללים בערבים! אתם גרועים מפשיסטים!" וכיוצא בזה. מאחר שלא היה טעם בוויכוח איתו, רובין נקט "דרך שכנוע" אחרת... הוחזר למחנה ונפסקו לו עשרה ימי צינוק. להחלטה צורפה הודעת המוכה שהותקף על ידי ציוני וכן תעודת רופא על שטפי דם, שן שבורה ועוד. רובין זכה לכבד ולחנוך צינוק חדש, קר וטחוב אשר אורכו שני מטרים ורוחבו מטר וחצי.
כשיצא מהצינוק היה נראה כאילו עבר מחלה קשה וממושכת. הלאומני הרוסי ביקש העברה מחשש נקמה וכשרובין יצא מהצינוק הוא כבר לא היה במחנה. באותה תקופה, החלו לשחרר אסירים שכמעט סיימו את מעצרם אולם החתימו אותם על בקשת חנינה ובכך הודה הנאשם באשמתו ובצדקת דינו. כשהציעו זאת לרובין, הוא כדרכו סירב ושוב נקלע לוויכוח עם איש הק.ג.ב. שטען כי היהודים הם עם של נוכלים, ספסרים וגנבים. רובין ענה לו שאם מסתכלים במחנה האסירים הפליליים הסמוך, כלואים בו רוצחים, אנשי כנופיות, אנסים ושודדים, ורובם רוסים, המסקנה היא שהעם הרוסי הוא כזה.
כשהשתחרר, נסע למינסק דרך מוסקבה. הודות למחנות, היו לו ידידים רבים במוסקבה, בלנינגרד, בקייב בריגה ובערים אחרות. עוד מהמחנה קיים קשרים עם אחרים שהשתחררו לפניו.
המעבר הקיצוני מחיי האסיר לחיים הרועשים של מוסקבה המם אותו. החברים הוליכו אותו לחוגי מכריהם ולבילויים שונים וכעבור 4 ימים יצא למינסק. במינסק שהה יום אחד ונסע לריגה שגם שם חיכו לו חברים. בריגה הייתה אווירה יהודית, בני הנוער התאספו וערכו נשפים ששרו בהם שירים יהודיים ורקדו ריקודים יהודיים. ביקרו בבית הכנסת, נסעו לגיא ההריגה של יהודי ריגה (טבח יער רומבולה) שבו הוצבו מצבות. רובין הכיר בריגה פעילים יהודיים רבים, שתה בצמא את החדשות מישראל, אסף פרסומים יהודיים ויצא לתחנת הרכבת כשידידיו מלווים אותו. בתחנת הרכבת, נוכח לדעת שלא רק ידידיו מלווים אותו, אלא גם הק.ג.ב. הוא נפרד מידידיו ונכנס לקרון השביעי. היה לו ברור שאם זכה לליווי של אנשי הק.ג.ב. הוא יזכה לראות אותם מקבלים את פניו במינסק. לפני שהגיע למינסק הוא עבר לקרון ה-13 כדי לעקוב אחר מעשיהם ואכן חיכו לו סוכנים ליד הקרון ה-7, החליטו שהוא נעלם וראוי לבדוק אם הוא הגיע הביתה או שנתקע בדרך. שעה לאחר שרובין הגיע לביתו, הגיע אדם בלבוש אזרחי והציג את עצמו כעובד המשטרה. הוא שאל את בני הבית עליו וכשרובין יצא אליו הוא התחיל למלמל משהו על סידור עבודה ועל רישום למגורים וברור היה שהוא רצה רק לבדוק אם הוא הגיע. במשך חודשיים התדפק על דלתות של משרדים שונים ונדחה בנימוקים שונים, אף אחד לא רצה לקבל אותו לעבודה. המנהלים רצו לבטח את עצמם מפני כל צרה ושלחו אותו לארגונים גבוהים יותר או אל הוועדים המרכזיים של המפלגה להביא משם הפניה למקום העבודה.
הקמת התנועה הציונית במינסק.
חודש לאחר שחרורו הגיעה אליו פתאום החלטת בית הדין העליון של ברית המועצות ובה נאמר שלאחר שנתברר משפטו מחדש והאשמות לא הוכחו, הוא זוכה לרהביליטציה וכל זכויותיו הוחזרו. רובין התקבל לעבודה בבית החולים העירוני למשרת מורה בכיר להתעמלות רפואית ובו זמנית החל בפעילות להקניית הידע על היהדות ומדינת ישראל, במיוחד לצעירים. הוא שאף לעורר בלב היהודים המתבוללים רגשי כבוד לאומיים, גאווה לאומית ולהכין אותם לשיבה אל המולדת ההיסטורית, לישראל.
הוא שוב החל באיסוף חומר ומידע על ישראל ונוצר חיל חלוץ, אנשים שהתמכרו כליל לעניין התחייה הלאומית. הוא יצר חוג חדש של ידידים ומכרים אך הוא ידע שעוקבים אחריו, וכי אסור לו לסכן את הבחורים ששמם עוד לא הוכתם בעייני הק.ג.ב. בשלב זה, הוא כבר רכש ניסיון בעסקי מחתרת וסיים בית ספר טוב של נחקר, נשפט ואסיר מחנה. מסיבה זו, הוא לא יצר קשר עם קבוצות גדולות, ולא ערך היכרויות עם האנשים. הוא השתדל שלא כל הקשורים בידידיו יכירו אותו. הייתה לו קבוצת נאמנים מידידיו שקיבלו מידיו פרסומים ומידע, והם הפיצו אותם כל איש בחוגו. לפני מסירת החומר הוא הדריך אותם כיצד לנהוג אם ייתפסו וסיפר על דרכי החקירה. הוא יעץ להם לתדרך גם את ידידיהם לפני מתן כל חומר "טרף" בידיהם.
באחת הפעמים שנסע לריגה כאשר גילה שמתחילים לעצור שם אנשים לחקירה על קשריהם עמו, החליט לחזור מיד למינסק כדי להזהיר את הבחורים ולסלק מביתו כל חומר העשוי לשמש הוכחה כנגדו. בשובו למינסק גילה כי מכר טוב שלו שקיבל מידיו חומר על מלחמת ששת הימים, נעצר. מייד ביקש להזהיר את כל הבחורים שלו לסלק את הפרסומים מביתם, ושוב תדרך אותם ואת שאר ידידיו ומכריו כיצד לנהוג בחקירה, מאחר שהיה בטוח כי במוקדם או במאוחר ייחקרו, תוך שהוא נוקט בכל אמצעי הזהירות של פגישות חשאיות ולא לדבר מהטלפון שלו.
שוב, כמו בפעם הראשונה, לא היה מסוגל להשמיד את החומר הרב שהצטבר אצלו. הוא העביר אותו במזוודות סגורות ונעולות לשמירה זמנית לאנשים שבטח בהם והוא תידרך אותם לומר אם ייחקרו, שהוא מסר להם מזוודות סגורות ונעולות, עם חפצי הערך המשפחתיים שלא רצה להשאיר בדירה השכורה בה חי.
לאחר מכן נסע למוסקבה להזהיר את הפעילים שם וכמו כן רצה להזהיר את אשתו של מכרו אשר נעצר, אך גילה כי רומתה ומסרה את כל המידע שהיה בידה לק.ג.ב, אך במזל לא היה לה מידע רב.
במשך תקופה ארוכה נחטפו כמעט כל ידידיו ומכריו מהרחוב על ידי הק.ג.ב ונחקרו. רק בו לא נגעו. כשהגיע סוף סוף תורו, הזמין אותו מנהל כח אדם בעבודתו ומסר לו הזמנה להופיע בק.ג.ב בו ביום.
כדי למנוע את מאסרו, נקט רובין בחקירה, בגישה של הכחשה אפילו אם לא הייתה הגיונית, כי ידע שלאו נשאר לאו. הם חקרו אותו מבוקר עד ערב במשך 5 ימים, ובכל פעם היה יוצא תשוש מהחקירה. לאחר 5 ימים הפגישו את רובין עם מכרו העצור ועשו עימות ביניהם. רובין הבין שהוליכו את מכרו שולל, שרובין מסר את כל המידע לק.ג.ב. ולכן מכרו נשבר וסיפר על כל הקשרים ביניהם ועל החומר שרובין מסר לו. כדי שהמכר יבין שאין הדברים כך, רובין עבר על כללי החקירה וקפץ וענה שהכל שקר וכי שום דבר כזה לא נתתי לו מעולם. למרות זאת, סיפר המכר בפרטי פרטים על הכל. רובין המשיך וטען שהכל עלילה והוא אינו מבין מדוע המכר מעליל עליו וכי כל מה ששפך שם בדוי מראשיתו ועד סופו. לחוקרים אמר הוא לא מבין מה עשו למכרו שהוא שיקר כך.
החוקר סירב להמשיך ולחקור את רובין והפסיק את החקירה מאחר שהוא עמד על הלאו העקשני שלו, דבר שבדיעבד הציל אותו, ועקב כך הוא גם לא נקרא להעיד במשפט של המכר שלו אשר נשפט לשנה וחצי מאסר במחנה עבודה בכפייה במשטר מחמיר.