גוט בעלים של חברת Scouting4U העוסקת בניתוח מידע סטטיסטי על שחקני כדורסל. את החברה הקים בשנת 2010 בשותפות עם מיקי גורקה.
משפחתו.
דני גוט נישא לכדורסלנית העבר פנינה גוט והוא אביו של הכדורסלן גולן גוט ושל הכדורסלנית ירדן גוט. הוא אחיו של אוסקר גוט ששיחק עונה אחת בליגה הלאומית הראשונה במדי הפועל גבת ובליגות נמוכות.
דני גוט הוא גיסו של דייוויד בלאט, ודודו של תמיר בלאט.
כלא מאונטג'וי
כלא מאונטג'וי (באירית: Príosún Mhuinseo) הוא בית סוהר הממוקם בשכונת פיבסבורו במרכז דבלין, אירלנד. הכלא הוא ברמת אבטחה בינונית, והוא מאכלס את כמות האסירים הגדולה ביותר מבין בתי הכלא באירלנד. אולי בשל תנאי הצפיפות, בסקר עיתונאי שנערך בשנת 2014, נרשם מאונטג'וי כבית הכלא עם המספר הרב ביותר של תקיפות (כ-3 בשבוע, סך הכל 141 באותה השנה). עם זאת, המספר הזה היווה ירידה במספר התקיפות, אשר היה בשיאו 171 בשנת 2011.
קמפוס מאונטג'וי.
המתחם של מאונטג'וי כולל את כלא הגברים (כלא מאונטג'וי), כלא נשים (מרכז דוקאס) וכלל בעבר גם את מוסד סנט פטריק, מוסד עבור צעירים בין גילאי 17–21. סנט פטריק היה ידוע בשל התנאים הקשים שבו, והוא נסגר בשנת 2013.
היסטוריה.
כלא מאונטג'וי תוכנן על ידי קצין ההנדסה הבריטי קפטן ג'ושוע ג'ב, מחיל ההנדסה המלכותי, ונפתח בשנת 1850. העיצוב בוסס על כלא פנטונוויל בלונדון, שגם הוא תוכנן על ידי ג'ב. המבנה של הכלא נועד לשמר על בידוד בין האסירים, מנהג שעלה בקנה עם הגישה של התקופה שראתה בפשע מחלה, אשר יכולה להתפשט דרך תקשורת.
במקור נועד המתקן לשמש כתחנה ראשונה עבור גברים שנידונו לגירוש. אך בדיוק בתקופה זו הופסקו הגירושים, והמקום הפך לכלא במובן המקובל, כמקום בו אסורים פושעים. עם זאת, כפי שתיאר זאת ההיסטוריון טים קרי, "כדי להבין את ההיסטוריה של אירלנד, צריך לבקר בבתי הכלא שלה". במאונטג'וי, כמו בתי כלא אחרים תחת השלטון הבריטי, נכלאו פניאנים, רפובליקנים, סופרג'יסטיות, פעילי איגודי עובדים, ומתנגדי מלחמה. המקום נודע בשל התנאים הקשים בו הוחזקו אסיריו; בשנה אחת, נולדו באגף הנשים 27 תינוקות, וכמחציתם מתו תוך שנה. אסירים שנכלאו שם תיארו את הבידוד כ"ממית", וסיפרו כיצד אסירים היו מאמצים חולדות ועכבישים כחברים בהיעדר כל תקשורת אנושית. הביקורת העיקרית על הבידוד המכוון הזה באה מן הכנסייה הקתולית, לא מסיבות של הומניזם, אלא מתוך חשש שמתוך שיעמום, יתפתו האסירים לאונן.
בשנת 2006, נרכש שטח גדול בפינגאל, שם התוכנית הייתה לבנות מתחם מודרני שיחליף את כלא מאונטג'וי, ויחזיק 1,400 אסירים. מאונטג'וי, שמחזיק בשהתנאים בו נחשבים באירלנד לקשים וכוללים צפיפות יתר, נמצא לעיתים קרובות בכותרות בשל הבעיות של אלימות, צפיפות, ותנאים פיזיים שבו. עם זאת, בשל קיצוצים בתקציבים, התוכנית לא יצאה לפועל, ולא ידוע אם או מתי המדינה תחזור לקדם אותה.
נכון לתחילת ינואר 2019, אוכלוסיית האסירים במאונטגוי היא 773, כאשר על פי הנהלת בית הכלא, הקיבולת שלו היא 554, לעומת הקיבולת על פי דו"ח מ-2009, על פיו הכלא יכול להחזיק רק ב-385 אסירים.
שביתות רעב.
1917 - בעקבות מרידת הפסחא.
הכלא היא אחד משני מתקנים עיקריים בהם נכלאו מהפכנים אירים בעקבות מרידת חג הפסחא ב-1916, וכן במלחמת העצמאות האירית שנערכה שלוש שנים אחריה. בתקופה שלאחר מרידת חג הפסחא, חלו שינויים פוליטיים בבריטניה שגרמו לרפובליקנים האירים להבין שיש בכוחם להשפיע. המתנדבים האירים, לפיכך, חידשו את מאמציהם בהתנגדות לבריטים, על פי שלושה עקרונות: 1 - לערוך מצעדים ותרגילים מיליטריסטיים גם בפני המשטרה המלכותית; 2 - כשיבוצעו בהם מעצרים ויובאו נגדם האשמות בבתי משפט בריטיים, להצהיר שאין לבית המשפט סמכות לשפטם, ולסרב לטעון בפני בית המשפט לכאן או לכאן, או להגן על עצמם; 3 - לכשיכלאו, לפתוח בשביתת רעב בדרישה להכרה בתור אסירים פוליטיים. את שביתת הרעב כאסטרטגיה אימצו המהפכנים מהסופרג'יסטיות אשר נקטו באמצעי זה בין 1909 ל-1914. שובתי רעב בכלא בלטו לראשונה ב-1913 ב"נעילה הגדולה", שביתת העובדים הגדולה ביותר בהיסטוריה של אירלנד, אשר במהלכה קמו המתנדבים האירים, כדי להגן על השובתים ומשפחותיהם מאלימות הבריטים ובעלי המפעלים.
המתנדבים מיד ערכו מצעדים ברחבי אירלנד, וכצפוי, המעצרים לא אחרו לבוא. ביולי 1917, כבר היה מספר מספיק גדול של אסירים בבית הכלא מאונטג'וי, לשם כל העצורים נשלחו, כדי לעשות פעולה משמעותית. הקונפליקט בין האסירים להנהלת הכלא הבריטית החל בדרישה של האסירים למגוון זכויות, כגון עבודה באוויר הצח או הזכות להתאסף יחדיו. אחד אחד ניגשו האסירים למנהל הכלא, אשר גרש אותם, והוציא פקודה להעניש כל אסיר שמסרב לעבוד. המתחים בין האסירים לסוהרים גברו, ובערב של ה-19 בספטמבר, הסוהרים נכנסו לתאי האסירים והפכו אותם, והסירו מהם חפצים כמו מזרנים, כלי רחצה ונעליים. למחרת, פתחו האסירים בשביתת רעב.
מושל בית הכלא החליט להאכיל את האסירים בכפייה. החלטה זו הייתה גורלית בהמשך הדברים, מכיוון שב-25 בספטמבר, הרופא שהוזמן לבית הכלא לבצע את התהליך, האציל את המטלה על רופא מקומי ללא ניסיון קודם, ואחד האסירים, תומאס אש, מת כתוצאה מהפעלת לחץ לא תקין. על אף שהבריטים ניסו תחילה לכסות על המקרה, ולטעון שאש מת כתוצאה ממחלה, מותו הוביל לתגובה ציבורית חריפה, במיוחד לאחר שהתהליך של ההאכלה בכפייה נחשפה לציבור האירי במהלך חקירת מקרה המוות. ב-29 בספטמבר, הממשלה הבריטית הוציאה תקנון חדש להתייחסות לאסירי "DORA" (מי שהורשע תחת החוק להגנת הממלכה, אשר נחקק במסגרת מאמצי מלחמת העולם הראשונה). התקנון, אשר פורסם ב-1 באוקטובר, נחשב בציבור ובעיתונות כניצחון עבור אסירי שין פיין. הניצחון היה יותר מובהק ברחבי דבלין, אשר התאבלה על אש כקהילה, ובעוד הכוחות הבריטים עמדו מנגד בעת לווייתו, ללא יכולת להתמודד עם הכעס שסחף את כל העיר. הנושא הועלה בישיבת הקבינט הבריטי כאירוע משמעותי במהלך הקונפליקט. מעבר לנקודת הזמן עצמה, בחודשים הבאים, גדלו שורותיהם של המתנדבים האירים מכמה מאות לכמה אלפי פעילים.
1920 - מלחמת העצמאות האירית.
בין 1917 ל-1923, אלפי שביתות רעב נערכו ברחבי אירלנד, והבריטים נטשו את מדיניות ההאכלה בכפייה, משום שלאחר המקרה של אש הפרקטיקה נקשרה יותר מדי לאלימות, לעינויים ולברוטליות. מלחמת העצמאות האירית, שנערכה בין 1919 ל-1921, הביאה למצב מורכב יותר עבור הבריטים, משום שמצד אחד בעקבות פעולות הבלאק אנד טאנס מספר העצורים הלך וגדל, ומצד שני, האהדה כלפי המהפכנים הייתה רחבה ומושרשת יותר מאשר אי פעם. בכלא מאונטג'וי ב-1920, 89 אסירים פתחו בשביתת רעב כדי לדרוש מעמד של אסירים פוליטיים, ואז את שחרורם. הבריטים החליטו על "מחוות רצון טוב", ושחררו את כל האסירים השובתים לאחר 18 ימים. אך משום שביטלו את הסטטוס של העצורים כאסירים פוליטיים אשר הושג אחרי מותו של אש, נפתחו שביתות נוספות בכל אירלנד, המפורסמת מביניהם ב-11 באוגוסט בקורק, שם הוחזקו אסירים ללא האשמות או משפט. הפעם הבריטים התחפרו בעמדתם, והחלו להעביר את האסירים למתקני כליאה אחרים כדי לפרק את הפעולה. בין השובתים היה ראש העיר של קורק מטעם שין פיין, טרנס מקסוויני. השביתה שלו זכתה לתשומת לב עולמית, והבריטים חשו ששיחרורו יוביל להקצנה במצב באירלנד, ואפילו להתקוממות המונית. אך ככל שהמשיך בצומו, הם חששו מההשלכות אם ימות, והעבירו אותו לבריקסטון, והאכילו אותו בכפייה. ב-25 באוקטוב הוא נפטר, והדבר גרר הגברה של השביתה, שנמשכה עד 12 בנובמבר, אז ביקש הנשיא בפועל של הרפובליקה האירית, ארתור גריפית', שיחדלו. ללווייתו הגיעו עשרות אלפי אבלים, ואכן, כפי שחששו הבריטים, מותו פעל להתלכדות בקרב הרפובליקנים האירים, אשר הדמות של האסיר היחיד העומד איתן עד סופו המר אל מול האימפריה הפכה עבורם לסמל המאבק, אשר הלך והחריף.
1923 - מלחמת האזרחים האירית.
כשהבריטים הסכימו לשלטון עצמי אירי ב-1921, הקבוצות המהפכניות התפצלו בין אלה שהיו בעד האמנה האנגלו-אירית, אשר נתנה שלטון אירי בכמעט כל שטחי אירלנד, מלבד אלסטר, לבין אלה שרצו להמשיך את המאבק עד השגת עצמאות מלאה על כל האי. החל מ-1922, הרפובליקנים אשר יום קודם נלחמו צד בצד, מצאו עצמם נלחמים אחד בשני. כל הארגונים העיקריים - שין פיין, ה-הצבא האירי הרפובליקני, קומן נה מאן ואחרים - מצאו עצמם חצויים. תומכי האמנה הקימו את מדינת אירלנד החופשית, ומתנגדיהם נלחמו עבור רפובליקת אירלנד, וכך המלחמה הזו הייתה בין האירים-המהפכנים-לשעבר לבין האירים-המהפכנים-הרפובליקנים. הפעם, כשמהפכנים מצאו עצמם כלואים על התנגדות למשטר, היו אלה חבריהם לנשק ששמו אותם שם. במאי 1923, כשתומכי מדינת אירלנד החופשית ניצחו, הם המשיכו להעניש את אחיהם אשר התנגדו להם, וגם כעבור חצי שנה, יותר מ-12,000 גברים ונשים מהצד הרפובליקני נותרו מאחורי סורגים, ללא משפט או האשמות רשמיות נגדם. בדרישה להשתחרר, חזרו לאסטרטגיה המוכרת, שביתות רעב. עד סיום השביתות, השתתפו יותר מ-800 אסירים, ומתו שניים. הייתה זו אחת משביתות הרעב הגדולות של המאה ה-20.