המרתק ביותר הוא התיאטרון "הבלתי-נראה" שלו. לדוגמה: שחקנים מתכנסים בסופרמרקט, ומתנהגים כמו כולם, על מנת שאיש לא יבחין בהם. זוג אחד מבין השחקנים מבליט התנהגות מוזרה, לאישה יש רצועה בידה, ו"בעלה" הולך לצידה כאשר צווארו לכוד ברצועה. הם מתהלכים בחנות ויתר השחקנים מתחילים לעורר מהומה סביבם, על מנת לעורר דיונים אין-סופיים, בנושא. תיאטרון בהתערבות קהל מאסיבית ביותר.
הג'וקר.
בואל בנה בעצמו את מערך התיאטרון שלו, ובאחת משיטותיו השתמש בדמות הג'וקר. לעיתים שיחק בעצמו את הדמות, בתיאטרונה של מנושקין. הג'וקר הוא שחקן שיכול לשחק את אחד התפקידים בהצגה, אך בעיקרון איננו לוקח חלק במערך הדמויות של ההצגה. בדרך כלל איננו מתערב בדמויות ובבנייתן, אלא רק בתקופת החזרות. תפקידו הוא להסיר את כל המרכיבים המאגיים שהיו קיימים עד בואל, לכאורה. לכן הוא שובר מסגרות. הוא יכול להפריע לסצנות, להיכנס אליהן, לתקשר עם הקהל, לראיין אנשים או דמויות, לעורר דיון, להעיר הערות, ולעשות כל מה שיהפוך את ההצגה לנגישה ורלוונטית מבחינה חינוכית ופוליטית, עבור קהילה מקומית, או סתם קהל מזדמן. הג'וקר הוא גם מנחה תרגילי תיאטרון, המאפשרים חימום קהל לפני ההצגות. הג'וקר מפסיק את ההצגה בקריאה: "עצור זו מאגיה", ומבקש מאנשים מן הקהל לעלות על הבמה ולשחק או להחליף שחקן, כדי להוכיח משהו, אמירה או עוצמה רגשית וכו'. אוריאל זוהר כתב מאמרים בכתב העת במה ובעיתון על המשמר בשנת 1981 על אוגוסטו בואל ובעצם היה הראשון שפרסם את שמו בישראל. בשני המאמרים הוא מתאר בפירוט רב, שתיים מהצגותיו של בואל בהן השתתף, כצופה פעיל ומנתח את ספריו.
תיאטרון המדוכאים
תיאטרון המדוכאים הוא אחד מסוגי התיאטרון שהמציא אוגוסטו בואל, המכונה גם תיאטרון פורום. תיאטרון המדוכאים נוצר בשנות השישים בסאו פאולו, ברזיל. מאז שנות השמונים הוא קיים ביותר מ-70 ארצות בעולם. העקרון הבסיסי ביותר: לשבור את המחיצה (או בלשונו של אוגוסטו בואל "הדיכוי") בין קהל ובמה, להילחם בדיכוי חברתי לא רק דרך התכנים של המחזות, אלא גם דרך ביטול הדיכוי שמפעילים השחקנים על הקהל בכך, שהוא נידון לשבת ולמחוא כפיים.
עם כניסת הקהל, המנחה מוביל את האנשים למספר משחקי חברה קולקטיביים ומשחררים. לאחר מכן התיאטרון מציג הצגה שאורכה לא יותר מ-20 דקות. בנושאים הנ"ל. ולאחר מכן המנחה מבקש מהשחקנים לשחק שנית את אותו מחזה. אך הפעם הוא מזמין את הקהל לקחת חלק במשחק. אדם בקהל יקרא: "עצור, זוהי מאגיה!" ויסביר איזו מאגיה ומהי הדמות שברצונו לשחק, טוב יותר מהשחקן שגילם אותה על הבמה. האיש מהקהל עולה ומחליף את השחקן או השחקנית. ניתן להחליף את כל השחקנים.
אוריאל זוהר כתב מאמריו בכתב העת "במה" ובעיתון על המשמר בשנת 1981 על תיאטרון המדוכאים של אוגוסטו בואל ובעצם היה הראשון שפרסם את שמו בישראל. בשני המאמרים הוא מתאר בפירוט רב, שתיים מהצגותיו של בואל בהן השתתף, כצופה פעיל ומנתח את ספריו.
בהצגה ראשונה, הוא מתאר את סיפור העלילה: אישה ועימה שלושה גברים, מגיעה לבית הוריה. כאשר שואלים אותה הוריה, מי הגברים? היא מציגה אותם ואומרת: זהו בעלי הראשון, זהו בעלי השני וזהו בעלי השלישי. כאשר תמהים ההורים ושואלים: אבל עם מי את חיה כרגע? היא עונה: עם שלושתם. תגובת ההורים, תדהמה רבה וקונפליקט פנימי וחיצוני צץ אצל כל אחד משני ההורים. עתה, תורו של הקהל. הבמאי עוצר את ההצגה, ומבקש מן השחקנים לשחק אותה בשנית. ואז, מדי רגע, עוצר מישהו מבין הצופים את ההצגה, ועולה על הבמה, כדי להחליף את השחקנים. יש כאן עיקרון של שחרור הקהל מכבליו כצופה. הוא הופך להיות שחקן, כמו כל שחקן אחר על הבמה.
בהצגה השנייה, מביאים שחקניו של בואל סיפור על בית-חרושת, שבו עובדים הפועלים שעות נוספות. המנהל משעבד את עובדיו לעבודה הפיזית, ולא נותן להם תנאים הרשומים בחוק. הקהל מתקומם. זוהר בכתבותיו מתאר כיצד הכין קבוצה של צופים. היות שקלט היטב את השיטה של בואל, לא הייתה לו דרך אחרת להשתלט על הבמה לבדו, מול קבוצה מיומנת של שחקנים, שעבדו בצוותא, ויצרו אנסמבל מגובש. לכן, תוך כדי תהליך הצגת ההצגה, זוהר מארגן סביבו כמה צופים. וכאשר בואל, מאפשר, בסיבוב השני, לצופים לעלות לבמה, הצוות של הצופים, מתחיל לתפוס את מקומותיהם של השחקנים, כדי ליצור מהפכת פועלים אמיתית על הבמה.
תיאטרון המדוכאים בישראל.
בישראל עוסקים מספר הולך וגדל של במאים ויוצרים בתכנים ובטכניקות של תיאטרון המדוכאים: אריק גוטלר, חן אלון, אורי שני, עינת עמיר, ליאת בולצמן, עודדה שקד, פאניה גרינשפון, אוריאל זוהר בתיאטרון הטכניון ועוד. באוגוסט 2012 נערך פסטיבל של תיאטרון המדוכאים בבית העם בשדרות רוטשילד בתל אביב. תיאטרון המדוכאים בישראל דן בנושאים רבים, וגם בדיכוי של פלסטינים (על ידי הצבא/הרשויות/הישראלים), נשים (על ידי גברים), נוער (על ידי מבוגרים), חיילים (על ידי המפקדים), עובדים זרים (על ידי המעסיקים), מזרחים (על ידי אשכנזים) ועוד.
רגיסטרי
סאדי קרנו
ניקולא לאונרד סאדי קרנו (בצרפתית: Nicolas Léonard Sadi Carnot; 1 ביוני 1796 - 24 באוגוסט 1832) היה פיזיקאי ומהנדס צבאי צרפתי אשר מאמרו "הרהורים על כוחה המניע של האש" אותו פרסם ב-1824 נתן את ההסבר התאורטי המוצלח הראשון של מנוע החום, והמושג מנוע קרנו קרוי על שמו. בכך הניח קרנו את היסודות לחוק השני של התרמודינמיקה. אביו היה המתמטיקאי והמדינאי לזאר קרנו.
עבודתו של קרנו לא משכה תשומת לב רבה במהלך חייו, אולם לאחר מכן השתמשו בה רודולף קלאוזיוס וויליאם תומסון כדי לנסח את החוק השני של התרמודינמיקה וכדי להגדיר את המושג אנטרופיה.
חייו.
סאדי קרנו נולד בפריז למשפחה שהייתה מפורסמת בעיסוקה במדעים ופוליטיקה. הוא היה הבן הראשון של לזאר קרנו, מתמטיקאי נודע, מהנדס צבאי והמנהיג של צבא צרפת בין נפילת לואי השישה עשר עד לעלייתו של נפולאון.
בגיל 16 קרנו נהיה לצוער באקול פוליטקניק שבפריז, בין עמיתיו היה גספאר גוסטב קוריוליס. האקול פוליטקניק יועד להכשיר מהנדסים לשירות צבאי, אולם בין מרציו היו מדענים דגולים כמו אנדרה מרי אמפר, פרנסואה ז'אן דומיניק אראגו, לואי ז'וזף גה-ליסאק, סימאון דני פואסון ובית הספר נהיה ידוע בהוראת המתמטיקה שלו. לאחר סיום לימודיו בשנת 1814 קרנו נהיה לקצין בצבא היבשה של צרפת בחיל ההנדסה.
אביו, לזאר שירת כשר הפנים של נפולאון בתקופת שלטון "מאה הימים", לאחר תבוסתו הסופית של נפולאון ב-1815, לזאר גורש ומקומו של סאדי בצבא תחת השלטון המלוכני של לואי השמונה עשר היה בסכנה.
בשנת 1819, סאדי הועבר למטה הכללי שהוקם בפריז. הוא נשאר בכוננות לשירות צבאי, אך מאותו רגע והלאה הקדיש את רוב זמנו ותשומת לבו למרדפים אינטלקטואליים פרטיים וקיבל רק שני שלישים ממשכורתו.
הוא השתתף בהרצאות בפיזיקה וכימיה והתעניין בלהבין מהן ההגבלות בשיפור הביצועים של מנוע הקיטור, מה שהוביל אותו לחקירות נוספות שהתפרסמו כ"הרהורים על כוחה המניע של האש" ב-1824.
קרנו פרש מן הצבא בשנת 1828, ללא פנסיה, הוא אושפז במוסד סגור כסובל מהזיות וממאניה, בגיל 36 הוא נפטר מכולרה בבית החולים באיברי-סיר-סן.
הרהורים על כוחה המניע של האש.
רקע.
כשקרנו התחיל לעבוד על ספרו, מנועי הקיטור השיגו חשיבות כלכלית ותעשייתית רבה, אולם לא היה מחקר מדעי אמיתי עליהם.
תומאס ניוקומן היה הראשון שהמציא מנוע קיטור שמופעל באמצעות בוכנה לפני יותר ממאה בשנת 1712, כ-50 שנה אחר כך ג'יימס ואט ערך את השיפורים המפורסמים שלו שהיו אחראים להגדלת היעילות והמעשיות באופן ניכר של מנועי הקיטור.
באותה תקופה היו קיימים מנועים מורכבים והתחלה של מנועי בעירה פנימית, אותם הכיר קרנו וכתב עליהם בספרו. למרות שהייתה הבנה אינטואיטיבית כיצד פועלים המנועים לא הייתה כמעט שום תאוריה מדעית המסבירה את אופן פעולתם.
בשנת 1824 חוק שימור האנרגיה לא היה מפותח דיו והיה נתון למחלוקת רבה, ניסוח מדויק של החוק הראשון של התרמודינמיקה היה במרחק של יותר מעשור, תאוריית החום הייתה במרחק של יותר משני עשורים והתאוריה הנפוצה ששלטה אז הייתה תאוריית הקלוריק שגרסה שחום הוא מעין נוזל המכונה קלוריק, הזורם מגופים חמים לגופים קרים כאשר אין שיווי משקל תרמודינמי.
מהנדסים בתקופתו של קרנו ניסו, באמצעות שימוש בקיטור בלחץ גבוה ונוזלים, לייעל את המנועים. בשלבים מוקדמים אלה של פיתוח, היעילות של מנוע טיפוסי כלומר היכולת לעבוד בהינתן כמות של דלק שנשרף הייתה - 3%.
מנוע קרנו.
קרנו ביקש לענות על שתי שאלות על אופן פעולתם של מנועי החום: "האם העבודה הזמינה ממקור חום יכולה להיות בלתי מוגבלת?" ו" האם בעיקרון ניתן לשפר את מנועי החום על ידי החלפת הקיטור בנוזל או גז אחר?", הוא ניסה לענות על שאלות אלה בביוגרפיה, שתפרסמה כספר פופולרי בשנת 1824 כשהיה רק בן 28. הספר נקרא "הרהורים על כוחה המניע של האש", הספר ניסה לכסות מגוון רחב של נושאים על מנועי החום בצורה פופולרית, המשוואות הושארו למינימום ודרשו אריתמטיקה ואלגברה פשוטה, למעט מדי פעם כאשר בהערות השוליים הוא הכניס מספר טיעונים ששילבו חשבון דיפרנציאלי.
הוא דן ביתרונות היחסיים של אוויר וקיטור שפועלים במנוע, ביתרונות של ההיבטים השונים בתכנון מנועי קיטור ואפילו כלל כמה רעיונות משל עצמו בנוגע לשיפורים מעשיים.
החלק החשוב ביותר של הספר הוקדש להצגה מופשטת של מנוע אידיאלי שניתן יהיה להשתמש בו כדי להבין ולהבהיר את העקרונות יסודיים שמוחלים באופן כללי על כל מנועי החום ללא קשר לתכנון ולעיצוב שלהם.