השופט (בדימוס) פרופ' יצחק זמיר, סקר את ההיסטוריה של התמסדות זכויות האדם בישראל בתקופה הפורמטיבית בהרצאה שנשא במרץ 2012 באוניברסיטת תל אביב. הוא מנה חמש הלכות מחייבות שנקבעו בשנים 1948–1954 על ידי בית המשפט העליון שמשמשות עד ימינו בסיס לזכויות האדם בישראל:
א. השלטון כפוף לחוק כמו כל אזרח במדינה; אסור לשלטון לפעול בניגוד לחוק (בג"ץ 7/48, אל-כרבוטלי נ' שר הביטחון, ו-2 אח').
ב. חל איסור מוחלט על השלטון לפעול נגד זכויות היסוד של כל אדם, אלא אם קיים חוק שמעניק לו סמכות מפורשת לכך (בג"ץ 144/50, ישראל שייב נגד שר הביטחון, מנהל אגף החינוך ומנהל בית הספר הריאלי מונטיפיורי).
ג. לכל אדם יש זכות טבעית לעסוק במשלח-יד אשר יבחר בו (בג"ץ 1/49, סלומון שלמה בז'רנו נגד שר המשטרה).
ד. סמכות המוקנית בחוק לרשות שלטונית שלפיה מותר לה לפגוע בזכות יסוד של אדם, תופעל אך ורק למען המטרה שלשמה נחקק החוק (בג"ץ 98/54, לזרוביץ ואח' נגד המפקח על המזונות).
ה. שר הפנים רשאי להפסיק הופעתו של עיתון רק אם יש ודאות קרובה שפרסומיו יהוו פגיעה ממשית בשלום הציבור (בג"ץ 73/53, חברת "קול העם" נ' שר הפנים).
גרשון צ'רניאק - הפרקליט שלחם בעד זכויות האדם.
מאז שנות חייו המוקדמות חווה גרשון על בשרו התעמרות השלטון בזכויות האדם. הוא חווה זאת בראשונה כאשר משפחתו נרדפה בשל יהדותם בסמונלנסק שברוסיה ונאלצה לעקור ממולדתם של אבי המשפחה, סאלי צ'רניאק, וארבעת ילדיו. גרשון חווה בשנית את כוחו הדורסני של השלטון עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה. תאוריות גזעניות פסאודו-מדעיות היו אינהרנטיות למפלגה הנאצית. המטרה העליונה של הנאציזם הייתה לאחד את הראויים מבחינת מוצאם ולגבשם כלאום טהור ואילו את מי שנחשדו כגורם עוין פוליטית או כגורם נחות במובן פיזי או אינטלקטואלי הם חיסלו. משרבו מקרי רדיפות היהודים על ידי חברי המפלגה והאיום על חייהם הפך למוחשי, בחרה משפחת צ'רניאק להימלט מגרמניה ולעלות לפלשתינה. גרשון חווה בשלישית את טעם ההתנכלות לזכויות האדם, כשהובהר לו שתושבי פלשתינה נתונים לחסדיו של הנציב העליון הבריטי וכפופים לחוק העות'מאני והמנדטורי. בשל כך לא קשה להבין מדוע גרשון נמשך לתחום המשפט במיוחד אז ונרשם ללימודים בבית הספר המנדטורי למשפטים. בתקופת לימודיו בלטה במלוא עוזה מגמה אוניברסלית שהכירה בצורך להיאבק בשלטון דורסני, שכן "היו אלה ימים שלאחר מלחמת העולם השנייה, והזוועות שבני האדם היו עדים להן מרגע שהיו מעורטלים מההגנות המגיעות להם, התממשו באופן קיצוני ונעשו גלויות לכל".
ב־10 בדצמבר 1948, כאשר העצרת הכללית של האו"ם הכריזה על זכויות האדם מתוקף ההסכמה בין המדינות החברות באו"ם, הייתה ציפייה שמדינת ישראל תקבל על עצמה חוקה, כשבליבה התחייבות להבטיח ולכבד זכויותיו של כל אדם הנמצא בשטחה, כולל אזרח, תושב, מהגר או תייר מזדמן, כפי שהשתקף באמנות של מדינות שהכירו בהכרזת הזכויות האוניברסלית של 1948. כאמור, זה לא קרה. ומדינת ישראל הצעירה מצאה כלים חלופיים ויעילים לעשות כן - תחילה בין כותלי בית המשפט העליון.
פרקליטים שוחרי זכויות האדם, דוגמת גרשון צ'רניאק, ייצגו אזרחים שעתרו לבג"ץ בגין רמיסת זכויותיהם על ידי השלטון וזרועותיו. אלו היוו חלק מאותו מנגנון שיפוטי שהסדיר את היחסים בין האזרח לשלטון. בשנים הראשונות למדינה (1949–1954), קרי, תקופת ה"מהפכה השקטה". בפניותיו לבית המשפט העליון גרשון ייצג אזרחים שערערו על החלטותיו של היוה"מ לממשלה והגיש עתירות לבג"ץ כשהוא מייצג אזרחים שזכויותיהם נרמסו על ידי זרועות השלטון. ההלכות שנקבעו בפסיקות בג"ץ ושנודעו כעמודי התווך של זכויות האדם בישראל, קיבלו ביטוי בפסיקה שבה גרשון שימש כפרקליט. בדומה לפרקליטים אחרים, גם גרשון היטה שכם במאמץ הכללי לגבש הלכות יסוד בתחום זכויות האדם, בתקופת המעבר מהנורמות הלא-דמוקרטיות שהיו בתוקף בזמן המנדט הבריטי ללנורמות דמוקרטיות במדינת ישראל הריבונית.
הלכות שנקבעו בעקבות עתירות בג"ץ.
גרשון צ'רניאק הגיש כעשרים עתירות לבג"ץ בשנות ה-50 המוקדמות, בשמם של יהודים וערבים אזרחי המדינה, בשל הפרת זכויות האדם שלהם על ידי השלטון. להלן שתיים מהעתירות והלכות שנקבעו, המצוטטות עד היום.
בג"ץ 43/49 טנוס אשכר נ. המפקח על נכסי נפקדים.
עתירה שהוגשה לבג"ץ ב־6 בדצמבר 1949, על ידי עו"ד גרשון צ'רניאק, בא-כוחו של טנוס אשכר, ונדונה בפני השופטים: ד"ר מנחם דונקלבלום, יצחק אולשן, ופרופ' משה זילברג.
תמצית המקרה: ערבי ישראלי בשם טנוס אשכר היה אזרח ישראלי בעל תעודת זהות וזכות הצבעה בבחירות לאספה המכוננת. אשכר בא במגע עם האפוטרופוס לנכסי נפקדים במטרה לשכור חנות, ובין השניים נחתם חוזה שכירות. לימים, נציג האפוטרופוס לנכסי נפקדים הגיש לאשכר צו פינוי מהמושכר, בטענה שאשכר נמצא בחנות ללא זכות חוקית. השופט אולשן מתח על-כך ביקורת:
"כיצד יכול היה האפוטרופוס להחזיק בדעה כי המבקש נמצא בחנות ללא זכות חוקית. הרי הוא ידע היטב שהוא משכיר אותה בתוקף הסכם שהוא עצמו ערך אותו והתקשר בו ... אין זאת אלא שהאפוטרופוס חשב, כי תקנה זו מקנה לו ללא כל סייג את הכוח להפר או לבטל הסכמים אשר הוא עצמו קשור בהם וגם לתת לזה גושפנקא חוקית על ידי הוצאת פס"ד לטובת עצמו... אין זכר בתקנה הנ"ל להענקת כוח כזה ... ההתנהגות כלפי המבקש כמסופר בהצהרתו ודעתי על השימוש בתקנה 12 הם שהניעוני להסכים להוצאת הצו-על-תנאי במשפט זה".
בג"ץ אשרר בכך את ההלכה שנקבעה על ידו שנה קודם לכן (בג"ץ 7/48 אלכרבוטלי), דהיינו, אסור לשלטון לפעול בניגוד להוראות החוק. ההלכה שנקבעה אושררה שוב שנתיים מאוחר יותר בבג"ץ 144/50, שם נקבע כי לשלטון אסור לפעול אלא אם קיים חוק המסמיך אותו לכך.
שתי ההלכות מגדירות את גבולות הכח של השלטון מול האזרח ואת זכותו של האזרח לעתור לבג"ץ כל אימת שזרועות השלטון פועלות מבלי שהחוק הסמיך אותן לכך. בציינו שהאפוטרופוס לנכסי נפקדים השתמש בכוח העצום שניתן לו לטובת מטרות זרות, שאינן מטרות תקנה 12, הדגיש השופט אולשן כי: "חשוב להחדיר בלב הפקידים, המבצעים בפועל את התקנות האלה, את ההכרה בצורך לנהוג מידה גדולה של זהירות בהשתמשם בכוחות העצומים הנתונים לידם". ההלכה שנקבעה כאן זכתה לאשרור מאוחר יותר, בבג"ץ 98/54 (לזרוביץ נגד המפקח על המזונות).
בג"ץ 220/51: ג'מאל מחמוד אסלאן ו- 30 אחרים נ. המושל הצבאי של הגליל, נצרת.
העתירה הוגשה לבג"ץ ב־30 בנובמבר 1951, על ידי עו"ד גרשון צ'רניאק, בא כוחם של 31 תושבי הכפר רבסיה שבגליל. המקרה ידוע גם בשם: בג"ץ רבסיה (בג"ץ 220/51). העתירה נדונה בפני השופטים: שניאור זלמן חשין, שמעון אגרנט וד"ר בנציון שרשבסקי.
במוקד הדיון: פקודת סדרי השלטון והמשפט תש"ח/1948, סעיף 10 (א'-ג').
תמצית המקרה: כל המבקשים הם בעלי תעודות זיהוי ישראליות, נרשמו כתושבים במסגרת רישום כלל התושבים במדינת ישראל בשנים 9–1948. לכולם אדמות ובתים בכפר רבסיה והם חשבו את עצמם במשך כל תקופת ישיבתם בכפר דנון, כפליטי כפר רבסיה. למותר לציין שעד היום הם רואים עצמם כתושביו. הם ביקשו צו-על-תנאי נגד המושל הצבאי וטענו כי "לא הייתה לו כל סמכות לגרשם מכפרם או למנוע אותם מלבוא ולצאת ממנו ולגור בו, ושגירושם על ידי המושל הצבאי והתערבותו בתנועתם החופשית הם בלתי חוקיים ושרירותיים" (פד"י, כרך ה', 1951, עמ' 1482–1487).
השופט שרשבסקי (דעת הרוב):
שרשבסקי בדעת הרוב קבע כי 31 מגורשי רבסיה רשאים לחזור לכפרם, וכי "הצו של המושל הצבאי היה בלתי חוקי".
"מתוך ס' 10 לפקודת סדרי השלטון והמשפט תש"ח 1948 ... יש ללמוד שהתקנות הנ"ל אשר מדובר בהן בסעיף 10 (א-ג) הן תקנות בעלות כח לגיסלטיבי – תקנות אלה לא תקבלנה תוקף אלא אם פורסמו בעיתון הרשמי ... אנחנו רואים צורך להדגיש, כי אין להביט על הנקודה הזאת כאילו הייתה טכנית. נהפוך הדבר: אנחנו דנים על נושא שהוא אחד מיסודות החיים הקונסטיטוציוניים, על חופש האדם לצאת ולבוא בתחום המדינה כאוות נפשו. התערבות בשטח הזה, המיועדת להיות ברת-תוקף לגבי הציבור כולו, יש בה משום ערעור עמודי התווך של מדינה דמוקרטית ... על כן לא היה ואין לצו הנ"ל של המפקד הצבאי כל תוקף חוקי ".
בכך אשרר בג"ץ את ההלכה שנקבעה על ידו בבג"ץ 7/48 (אל-כרבוטלי), הקובעת שאסור לשלטון לפעול בניגוד להוראות החוק. יתר על כן, השופט שרשבסקי הוסיף והטעים, "אין לך חוק אלא אם הוא הובא לידיעת הרבים בדרך שהחוק קבע בעצמו, כי אם לא כן, ייווצר מצב של אנדרלמוסיה שאיש לא יידע ולא יוכל לדעת מה מותר ומה אסור, ולפיכך אי אפשר יהיה לדרוש ממנו שיהיה שומר חוק ושלא יעשה מעשה בלתי חוקי [הדגשה שלי]."
ת"פ 6/52 היוה"מ לממשלה נ. יצחק בן שמואל אהרונוביץ ו-29 אחרים.
כתב אישום הוגש לבית המשפט המחוזי ב־28 בפברואר 1952 על ידי היוה"מ לממשלה כנגד 30 ימאים מהאונייה "תל אביב". מקרה פלילי הידוע גם בשם "שביתת הימאים". הדיון התנהל בפני השופט א. אשל (פסקים [מחוזי] כרך ה', עמ' 387–406). את הנאשמים יצגו חמישה פרקליטים, כולל עו"ד גרשון צ'רניאק.
במוקד הדיון: סעיף 251 ב' של פקודת החוק הפלילי 1936.