ההחלטה על בניית הגשר התקבלה בשנת 1957 על ידי ראש ממשלת טורקיה אדנאן מנדרס. בשנת 1968 נבחרה לבנות את הגשר החברה הבריטית פרימן פוקס ושות'. הגשר תוכנן על ידי האדריכל הבריטי גילברט רוברטס. הבנייה החלה בפברואר 1970 בטקס בו נכחו נשיא טורקיה ג'וודט סונאי וראש הממשלה סוליימאן דמירל. הבנייה בפועל בוצעה על ידי חברת הבנייה הטורקית אנקה, בשיתוף פעולה עם חברות בנייה אנגליות וגרמניות. עלות הקמת הגשר עמדה על כ-200 מיליון דולר.
בבנייה השתתפו 35 מהנדסים ו-400 פועלים, והיא הסתיימה ב-30 באוקטובר 1973 - יום לאחר יובל ייסוד טורקיה. הגשר נחנך על ידי נשיא טורקיה פהרי קורוטירק וראש הממשלה נעים טאלו. בגלל כמות האנשים הרבה, שניסתה לחצות את הגשר מיד לאחר בנייתו, החל הגשר לרעוד, וכוחות משטרה נאלצו לעצור את הקהל על מנת למנוע נזקים לגשר.
אגרה.
גשר הבוספורוס הוא גשר אגרה. האגרה נגבית בצידו האסייתי של הגשר, רק עבור נסיעה מהצד האירופי לאסייתי. בשנת 1999 הותקנה על הגשר מערכת תשלום אגרה אלקטרונית ממוחשבת, המחייבת מכוניות העוברות את הגשר (במסלולים מסוימים) באופן אוטומטי על פי מספר הרישוי.
אירועים.
מדי שנה, בחודש אוקטובר, נערך באיסטנבול מרתון אירואסיה המתחיל בחלקה האסייתי של איסטנבול, חוצה את הגשר ומסתיים בחלק האירופי של איסטנבול.
1904 במדע
1907 במדע
גשר הבוספורוס הראשון
דיודת זנר
דיודת זנר היא דיודה שמיועדת לפעול תחת ממתח אחורי, שהזרם בה הוא אפסי עד למתח הפריצה של הדיודה, ועולה באופן חד מעליו.
את תהליך הפריצה בדיודת זנר גילה הפיזיקאי האמריקאי קלרנס זנר בשנת 1934 ולכן היא קרויה על שמו.
רקע ואופן הפעולה.
בדומה לשסתום על גבי דוד קיטור: כמו כל דיודה, גם דיודת זנר מעבירה זרם בכיוון אחד, וחוסמת אותו בכיוון ההפוך, אך ייחודה של דיודת זנר בכך שהיא מעבירה גם זרם בכיוון ההפוך אם המתח גבוה מרף מסוים, הקרוי מתח הפריצה. דיודת זנר משמשת לעיתים קרובות לשמירה על מתח מבוקר במעגלים אלקטרוניים.
דיודה רגילה שמחוברת בממתח אחורי לא תאפשר הולכת זרם חשמלי למעט זרם הזליגה (עד מתח הפריצה). חריגה ממתח הפריצה גורמת לדיודה רגילה להיהרס בגלל חום וזרם גדול מדי. כאשר הדיודה נתונה בממתח קדמי נופל על הדיודה מתח של כ- 0.7 וולט, כמעט ללא תלות בזרם שזורם בדיודה. המתח שנופל על הדיודה תלוי בסוג הדיודה - בעיקר בחומרים מהם הדיודה עשויה.
לדיודת זנר כמעט אותן תכונות כמו לדיודה רגילה, רק שבניגוד לדיודה רגילה לדיודת זנר יש מתח פריצה נמוך שנקרא מתח זנר (Zener Voltage). דיודת זנר מכילה צומת p-n מזוהם מאוד שמאפשר לאלקטרונים לעבור מפס הערכיות של החומר מסוג p לפס ההולכה של החומר מסוג n. בדיודת זנר שעוברת את מתח זנר כשהיא מחוברת בממתח אחורי, מתרחש תהליך מבוקר של פריצה והדיודה מאפשרת הולכת זרם ושומרת על מפל מתח קבוע במתח זנר - כמו בממתח קדמי. למשל, בדיודה שמתח זנר שלה שווה ל-3.2 וולט יתרחש תהליך של פריצה כשהיא מחוברת בממתח אחורי במתח של 3.2 וולט. כמעט ללא תלות בזרם שזורם בדיודה. לכן, דיודת זנר משמשת בדרך כלל לייצר מתח ייחוס לשלב בתהליך הגברה, או לייצוב הזרם ביישומים של זרם נמוך.
יתרונות דיודת זנר:
מבנה הדיודה.
על מנת לבנות דיודת זנר, משתמשים בצומת PN שמזוהם (doped) באופן מאסיבי בשני הצדדים. מה שקורה כתוצאה מכך, הוא שאזור המחסור (depletion) שנוצר בצומת הוא מראש קטן מאוד (כיוון שבכל מקטע קטן של המל"מ קיים מספר גדול של סיגים מיוננים, וממילא השדה החשמלי שנדרש כדי לאזן את זרם הדיפוזיה נוצר גם בתוך אזור מחסור קטן מאוד). במצב כזה, ניתן להשיג שדות גבוהים ביותר עבור ממתח אחורי קטן יחסית (כזכור, ממתח אחורי מגדיל את מחסום הפוטנציאל בצומת, ואיתו גדל גם שדה הסחיפה). שדה הסחיפה החזק מסוגל לסחוף את האלקטרונים מצד ה-P לצד ה-N, אולם לא רק את האלקטרונים החופשיים שנמצאים בפס ההולכה בצד P (נושאי המיעוט). ייחודה של דיודת זנר הוא במעבר של אלקטרונים מפס הערכיות בצד ה-P, לפס ההולכה בצד ה-N. מאחר שאלקטרונים כאלה מצויים בשפע, הרבה יותר מנושאי המיעוט, יכול להיווצר במתח הפריצה זרם יציב שניתן לשלוט עליו.
ברמה האטומית, אם נתבונן בדיאגרמת פסי האנרגיה של המל"מ - השדה בדיודת זנר (החל ממתח הפריצה) חזק מספיק כדי: א. למשוך אלקטרונים מצד ה-P אל צד ה-N דרך אזור המיחסור, ב. לתת להם אנרגיה שתעביר אותם לפס ההולכה. מאחר שבין פסי האנרגיה קיים מחסום פוטנציאל, ניתן לחשוב על התופעה כמינהור (tunneling) המוכר בתורת הקוונטים - מעבר חלקיק דרך מחסום פוטנציאל, המתאפשר הודות לאופי הגלי של החלקיק. גם כאן בדיודת זנר עוברים האלקטרונים מחסום פוטנציאל, שההימצאות בתוכו (באחת רמות האנרגיה האסורות) אינו אפשרי פיזיקלית. לכן, הזרם בדיודת זנר במתח פריצה נקרא גם "זרם מינהור".
התקנים דומים ושימושים.
תהליך אחר שמשיג תוצאה דומה הוא אפקט המפולת בדיודת מפולת. למעשה שתי הדיודות בנויות באופן דומה, ושני האפקטים (אפקט זנר ואפקט המפולת) מופיעים בשתי הדיודות. בדיודות צורן (סיליקון) עד 5.6 וולט, אפקט זנר הוא הבולט ומקדם הטמפרטורה הוא שלילי. מעל 5.6 וולט אפקט המפולת הוא הבולט ומקדם הטמפרטורה חיובי.
בקצרה - אפקט המפולת קשור ביוניזציה, כלומר האצה של נושאי מטען שמתפצלים שוב ושוב וכך יוצרים אפקט של זרם מתגבר החל מגודל שדה מסוים. כפי שניתן לשער אפקט זה פחות תלוי בזיהום הצומת, כך שבדיודות מזוהמות יותר - נקבל אפקט זנר דומיננטי, ובדיודות מזוהמות פחות אפקט המפולת יהיה דומיננטי.
בדיודה של 5.6 וולט שני האפקטים קורים בו זמנית ומקדמי הטמפרטורה מבטלים זה את זה. לכן, דיודה של 5.6 וולט היא הבחירה המועדפת במערכות שבהן הטמפרטורה היא קריטית.
בשיטות ייצור מודרניות ניתן לייצר דיודה בעלת מתח זנר נמוך מ-5.6 וולט עם מקדמי טמפרטורה זניחים. אולם במתחים גבוהים מקדמי ההתנגדות גדלים בצורה דרמטית. לדיודה בעלת מתח זנר של 75 וולט יש מקדם טמפרטורה גדול פי 10 מאשר לדיודת בעלת מתח זנר של 12 וולט.
בפועל, כל הדיודות האלה משווקות תחת השם "דיודת זנר". דיודת זנר משמשת במעגלים חשמליים רבים. השימוש העיקרי שלה הוא לווסת את המתח על ענף של המעגל ולשמור את המתח עליו קטן יותר ממתח זנר. דיודת זנר שמחוברת במקביל לענף לא תיתן למתח עליו לעבור את מתח זנר מפני שהיא מקצרת את המעגל אחרי שמתרחשת פריצה.
גשר פתיה סולטאן מהמט
גשר פתיה סולטאן מהמט או גשר הבוספורוס השני (בטורקית: Fatih Sultan Mehmet Köprüsü או Boğaziçi Köprüsü) הוא גשר תלוי באיסטנבול המקשר בין החלק האסייתי לחלק האירופי של העיר, מעל מצר הבוספורוס. הגשר מקשר בין אזור היסאראיסטי (Hisarüstü) בצד האירופי של איסטנבול לאזור קוואג'ק (Kavacık) בצד האסייתי.
נתונים.
אורכו של הגשר 1,510 מטרים ורוחבו 39 מטרים. המרחק בין שני המגדלים הנושאים את הגשר הוא 1,090 מטרים (הגשר התלוי ה-11 בגודלו בעולם).
גובה המגדלים מעל הגשר - 105 מטרים, וגובה הגשר מעל פני הים - 64 מטרים, על מנת לאפשר לנושאת המטוסים של צי ארצות הברית אנטרפרייז, וכן לאוניית הנופש המלכה אליזבת השנייה לעבור תחתיו.
על הגשר עוברת הדרך המהירה בין אדירנה ואנקרה. ישנם ארבעה מסלולי תנועה רגילים וכן מסלול חירום בכל כיוון. המסלולים משתנים בהתאם לעומסי התנועה (בבקרים - מהצד האסייתי לצד האירופי, ובערבים להפך).
אין מעבר להולכי רגל על הגשר. מדי יום עוברות על הגשר כ-150,000 מכוניות.
המעבר על הגשר כרוך בתשלום אגרה. עמדות התשלום ממוקמות בצד האירופי. בשנת 1999 הותקנה בגשר מערכת גבייה אלקטרונית אוטומטית, הגובה בחלק מהמסלולים את התשלום על פי מספרי הרישוי של כלי הרכב.
בשל גובהו של הגשר, נעשים עליו ניסיונות התאבדות רבים בקפיצה ממנו. בשנת 2001 נערכו מן הגשר 146 ניסיונות התאבדות מהם 24 צלחו. בשנת 2002, מתוך 190 ניסיונות התאבדות, 38 צלחו.
הגשר נושא את שמו של סולטאן האימפריה העות'מאנית מהמט השני אשר כבש את איסטנבול מידי הביזנטים.
בניית הגשר.
הגשר נבנה על ידי שלוש חברות - יפנית, איטלקית וטורקית.
תכנון הגשר בוצע על ידי האדריכלים פרימן פוקס ושות'. הבנייה הסתיימה ב-3 ביולי 1988 והגשר נפתח על ידי ראש ממשלת טורקיה טורגוט אזאל אשר נהג ברכבו בעצמו וחצה את הגשר. עלויות בניית הגשר היו כ-130 מיליון דולר.
גשר פאטי סולטן מחמד
גשר סולטאן מחמט
האריה השואג
האריה השואג הוא פסל בדמות אריה, מעשה ידי הפסל אברהם מלניקוב. הפסל הוצב בשנת 1934 בבית הקברות שבין תל חי לכפר גלעדי, כמצבת קבר ואנדרטה לזכר שמונת ההרוגים בקרב תל חי בי"א באדר תר"ף -1 במרץ 1920.
רקע.
אתר קבורתם של לוחמי תל חי היה למקום עלייה לרגל מאז שלהי 1920, אך המקום היה עלוב ומוזנח, עובדה שטרדה את מנוחתם של המבקרים הרבים בו ובכללם ראשי היישוב. הרעיון להצבת הפסל היה של אברהם מלניקוב, שהעלה אותו עוד בשנת 1925, כחמש שנים לאחר נפילת לוחמי תל חי, עת ביקר במחצבת "גבעת החוצבים" בין כפר גלעדי למטולה. הביצוע נדחה מחוסר מימון, עד שהמימון הושג במאמץ משותף של ההסתדרות הכללית, הוועד הלאומי וסר אלפרד מונד (לורד מלצ'ט). מלצ'ט ביקש גם לבדוק הצעות של אמנים נוספים. ביולי 1928 החל הוועד הלאומי למנות ועדה בה היו חברים חיים נחמן ביאליק, אנה טיכו וד"ר ואן וניסלנד (Van Vriesland), על מנת לבחון הצעות שיוגשו לתחרות לבסוף הוחלט לקבל את הצעתו של מלניקוב ולהשלים את הנדרש למימונה.
העבודות החלו בשנת 1928. האנדרטה הועמדה בסוף שנת 1933, ונחנכה ב-22 בפברואר 1934. בפיסול המצבה סייעו יהודה קופילביץ ויצחק שדה, וסתתים בוגרי בית הספר לאמנות "בצלאל".
תיאור.