בסוף יולי 1955 התקבצו בבה"ד חיל הים החניכים המיועדים לקורס ויצאו לבה"ד 1 להשתתפות בקורס קצינים בסיסי. בבית הספר לקצינים של צה"ל היו באותה עת, בעיקר, שני קורסים. הראשון, קורס קציני חי"ר, שנמשך כשישה חודשים ובוגריו הוסמכו לקצונה. זה היה הקורס הבכיר. השני, קורס קצינים בסיסי, שבוגריו ענדו סיכות מ"מ והמשיכו את הכשרתם בקורסים חיליים או מקצועיים טרם הסמכתם לקצונה.
עם הגעת החובלים למחנה 80 התברר כי הבה"ד 1 'עבר דירה' לכפר סירקין. מחנה שהיה שדה תעופה צבאי בריטי בתקופת המנדט. מפקד הבה"ד היה סא"ל ישראל טל. המחלקה שאליה צורפו צוערי חיל הים השתייכה לפלוגה בת שתי מחלקות, אחת שהתחילה זמן קצר קודם לכן הייתה מורכבת מאנשי העתודה האקדמאית שבטכניון בחיפה, ומחלקה שנייה שהורכבה מצוערי חיל הים וצוערי העתודה האקדמאית מבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, ביניהם רופאים ידועי שם לימים יבואו.
ההשתלבות במחלקה אירעה במהירות והיחסים בתוכה היו של עזרה הדדית ושיתוף פעולה.
מפקד המחלקה היה סרן אברהם בר-אורין, שלמד כמה שנים בבית הספר הימי בחיפה. בר-אורין עצמו נעשה מפקד פלוגה בחטיבת גולני וזכה לעיטור העוז על לחימתו במלחמת סיני, 1956. שניים מבין שלושת מפקדי הכיתות היו לוחמי שייטת 13 שכבר היו קצינים, והצטרפו בהמשך כצוערים בקורס, אלה היו אלי טפירו, לימים תמיר, ומשה מלניק, לימים פלג. המדריך השלישי היה בני שפלן, איש חיל תותחנים.
האימונים נמשכו שלושה חודשים וכללו שש סדרות אימונים בשטח, בעיקר בסינדיאנה ליד זכרון יעקב. לאלה שבאו משייטת 13 היו האימונים קלים. עובדת היותם לוחמים בעלי ניסיון מבצעי גרמה לכך שנוצר קשר טוב מעבר לרגיל עם צוות מדריכי בה"ד 1.
האימונים היו יסודיים, ולקראת סיום תקופת האימונים, לאחר התקפה עם שחר בסדרה האחרונה, זכו החובלים למחמאה ממפקד המחלקה,
אירועים מיוחדים.
מצעד בירושלים - בשלהי שנת 1955 התפתח מצב ביטחוני מתוח, ושר הביטחון, דוד בן-גוריון, החליט כי טקס הסיום של קורס קציני חי"ר שעמד להסתיים בקרוב, יהיה באצטדיון האוניברסיטה העברית בגבעת רם. ובהמשכו יתבצע מצעד של כלל משתתפי הטקס דרך הרחובות הראשיים של ירושלים. לצורך זה היה על אנשי חיל הים למסור חליפת מדים לבנים לכביסה וגיהוץ מיוחדים, אלה הוחזרו על קולבים ולא מקופלים. בנסיעה באוטובוס למקום התחלת המצעד בבנייני האומה, על מנת שלא לקמט את המדים, נשארו החובלים עומדים במעבר ולא יישובים. ההשקעה השתלמה ובעת המצעד זכו המדים הלבנים של חיל הים למירב התשואות ומחיאות הכפיים.
הקדמת סיכות מפקד המחלקה - האירוע השני התחיל מבעיה. סיום קורס בבה"ד 1 וטקס הענקת סיכות המ"מ במסדר חגיגי, תדיר בהשתתפות אישיות ביטחונית בכירה ביותר, הוא שיא המאוויים של כל צוער. מחלקת צוערי הטכניון עמדה לסיים שלושה שבועות לפני המחלקה שבה שובצו החובלים, עמד להיערך טקס בהשתתפות סגן הרמטכ"ל, אלוף חיים לסקוב. לחובלים נאמר שבגלל סמיכות הזמנים בין סיום שתי המחלקות, לא יערך טקס נוסף. החניכים התרעמו על כך ועמדו על זכותם לקבל את סיכות המ"מ במסדר חגיגי.
הנושא סוכם בפשרה: החובלים יקבלו סיכות באותו מסדר עם מחלקת הטכניון, אבל, והיה ומישהו יודח במשך שלושת השבועות הנותרים, יהיה עליו להחזיר את הסיכה. כך קיבלו החובלים את סיכות המ"מ כשבועיים קודם. מפקד המחלקה שהיה מחמיר ביותר הדיח מהקורס חמישה צוערים, לא מאנשי חיל הים, שנאלצו להיפרד מהסיכה. הקורס הסתיים בטקס צנוע ב-10 באוקטובר 1955. החניך המצטיין היה זאב ליכטנשטיין, לימים אלמוג, מש"ט 13 ומפקד חיל הים.
לימודים בבה"ד ח"י.
לאחר האימונים בה"ד 1, התחילו הלימודים הרציניים בקורס החובלים. עוד לפני פתיחת הקורס התברר כי לחלק גדול מן ה חסרה תעודת בגרות ואף השכלה תיכונית בסיסית. לכן הוכנסו לתוכנית הלימודים של הקורס גם לימודים תיכוניים. תוכנית הלימודים כללה: לימודי מתמטיקה ופיזיקה ברמה, שבמושגים של היום הייתה של 5 יחידות.
לימודי השפה האנגלית, שנעשו על ידי המדריך רס"ר שרטון, בצורה של המחזה דיון משפטי עם תובע סניגור נאשמים ושפטים. כך היה אימון מעניין ותרגול בדיבור חופשי. בשלב זה היה הקורס דומה לבי"ס תיכון, אך בתוספת אימון גופני קפדני ששמר על הכושר הפיזי של החובלים.
במחנה הבה"ד נחפרה בתחילת שנות החמשים בריכה לאימון עמודאים. החובלים משייטת 13 שכנעו את מפקד הבה"ד יהודה איגרא שעליהם להמשיך ולהתאמן בצלילות. כך זכה הבה"ד בבריכת שחייה להנאת כל המתחנכים.
בצוותי המשחתות.
באותה עת הציעה בריטניה מכירת ארבע משחתות מדגם Z, שנבנו בשלהי מלחמת העולם השנייה, שתיים לישראל ושתיים למצרים. מפקד חיל הים, האלוף שמואל טנקוס השכיל להבין שכניסת כלי שיט מתקדמים לחיל הים בעלות ומערכת בקרת אש עם מחשב ירי לארבעת תותחי "4.5 של המשחתת תקדם את חיל הים לחיל מקצועי של ממש. הרכישה הייתה חשובה ביותר. עם כניסתן של המשחתות לשירות, הן תחלפנה את הפריגטות המיושנות, וכוח האדם המוקצה לפריגטות יעבור למשחתות. לכן לא התעקש מפקד החיל על תוספת תקני כוח אדם. אך בתקופת המעבר היה צורך לאייש את הפריגטות שהיו בשרות מבצעי. לכן באופן זמני חסרו אנשים לתפעול המשחתות הנרכשות.
מפקד החיל שמואל טנקוס החליט על השעיית כל הקורסים שהתקיימו באותה עת בבה"ד חיל הים, ופקד לשלוח את כל חניכיהם לצוותי המשחתות באנגליה. באותו זמן הייתה בתוקף הנחייתו של דוד בן-גוריון כי אנשי צבא היוצאים מחוץ לישראל חייבים לעברת את שם משפחתם. חלק מהחובלים בעלי שם משפחה לועזי נדרשו לבחור באופן מיידי שם משפחה עברי. עם השם החדש המשיכו את כל שירותם בצה"ל.
הפלגה - בחודש מרץ שנת 1956 הושעה קורס חובלים ה' וחניכיו נשלחו לאנגליה. הקורס היה בשלהי שלב ההכנה ולפני בחינות במתמטיקה פיזיקה באנגלית. החובלים קיבלו את ההודעה כהפתעה משמחת. לקראת הנסיעה יזמו דרגת כתף של החובל הכוללת רק את העוגן וכך הזדהו כפרחי קצונה לצי הבריטי בהיותם בחו"ל. הדרגה נכנסה לתוקף ונשארה לקורסי חובלים הבאים. הנסיעה לאנגליה החלה בהפלגה על א"ק (אניית קרב) ירושלים, אניית הנוסעים הישנה של חברת צים. היציאה מחיפה לוותה כשידידות של החובלים מלוות את האנייה בסירה של חברת 'העוגן'. ליל הסדר נערך בצוותא בעת ההפלגה. א"ק ירושלים הביאה את אנשי חיל הים מחיפה מרסיי בצרפת בשעות הבוקר.
טיול ונסיעה - הרכבת לפריז עמדה לצאת בשעת ערב מאוחרת מסיבות ביטחוניות, מיד עם ההגעה לנמל מרסיי הועלו אנשי חיל הים, על ארבעה אוטובוסים שהוציאו אותם מן העיר. כך זכו לטיול מהנה במחוז פרובאנס ובריביירה הצרפתית. באותו הלילה הוחזרו ישירות לתחנת הרכבת שתוביל אותם לפריז.
מפריז נמשכה הדרך ברכבת לנמל קאלה בתעלה האנגלית, משם במעבורת לפורטסמות' ושוב ברכבת ליעד הסופי. תוך כדי נסיעה רואיינו החובלים על ידי מפקדי שתי המשחתות, סא"ל יוחאי בן-נון, גיבור ישראל ומפקד אח"י יפו, וסא"ל מנחם כהן, מפקד אח"י אילת. חולקו בין שתי המשחתות ולמחרת היום הגיעו החובלים של אח"י אילת לבסיס הצי המלכותי בפלימות' והחובלים המיועדים לאח"י יפו לליברפול.
השהות באנגליה.
לחובלים היה מעמד מיוחד באניות. טרם קצינים, אך כבר בוגרי בה"ד 1 נושאי סיכות מ"מ. קציני האניות קבלו את החובלים כשווים בעוד אנשי הצוות ראו בם חלק מהם. החובלים שובצו לכל התפקידים והפכו חלק אינטגרלי של הצוות. באח"י יפו היה אלי לוי חריג. מפקדה יוחאי בן-נון קלט כי הוא בוגר בי"ס מקצועי במגמת חשמל, צורף אלי לוי לצוות החשמלאים. בעוד שרס"ן אברהם תבור, סגן המפקד, שהכיר את לוי מן הימייה בירקון בתל אביב, מינה אותו לאחראי על אימוני החתירה בסירת ההצלה של המשחתת. הלל ירקוני, שהתחיל בחיל הים כאלחוטן, צורף למחלקת ה.
אח"י יפו התעכבה במספנה בליברפול בגלל תאונה שהייתה לה והיה צורך בתיקונים, ולכן זכו החובלים שלה גם בביקור בליברפול. בים מחוץ בנמל ליברפול נתודעו החובלים לתופעת גאות ושפל של קרוב לשמונה מטרים. מסיבה זו כל המעגנים בנמל הם בריכות סגורות. כל בריכה מחוברת לנהר המרזי באמצעות שער אטום. כלי שיט שעומד לצאת לנהר מגיע לשער, זה נפתח וכלי השיט נכנס לבריכה. השער נסגר ואז מושווה גובה פני המים בבריכת המעבר לגובה המים באותה עת בנהר, שער פנימי נפתח וכלי השיט יוצא לדרכו בנהר. בנוסף וללא קשר לכלי שיט, בעת שיא הגאות, כל 12 שעות בקרוב, נפתחים שני שערי הבריכה הגדולה והיא מתמלאת מים לגובה מרבי, ואז נסגרים שוב השערים, ויש מים לצורך המשך הפעילות.
עם סיום התיקונים עברה אח"י יפו, בפעם האחרונה, דרך שערי בריכת הנמל, יצאה לנהר המרזי, וממנו לים שבין איי בריטניה ואירלנד, בדרכה להצטרף לאח"י אילת בבסיס פלימות'. הנוהל הימי הנהוג והמחייב בין כלי שיט הוא הצדעה זה לזה על ידי הנמכת הדגל והעלאתו מחדש. הצוות הישראלי נהנה לראות אניות סוחר רבות מצדיעות לדגל חיל הים הישראלי.
בפלימות' החלו אימוני ה'התנערות' , אימוני ההיבנות הבסיסיים של צוותי המשחתות, ירי תותחים לסוגיהם, ירי טורפדו, אימונים משותפים לשתי המשחתות, אימוני ימאות, העברת ציוד, העברת אדם ושאר התרגילים. האמונים נמשכו עד שהמדריכים הבריטים היו שבעי רצון מן הרמה שהושגה.
בחודש מאי 1956 הפליגו שתי המשחתות יחדיו לבסיס הצי המלכותי בפורטלנד . בסיס זה מתמחה באימוני עבור אוניות הצי המלכותי הבריטי. האימונים נמשכו שבועיים דחוסים ורמות הביצוע הלכו והשתפרו.