אלקטרה מתאבלת על אביה, בתחילה לבדה, ואז (בשירה) עם מקהלה שמתלווה אליה. היא מקוננת במרירות, בתחילה בפני אחותה כריסותמיס על שהיא משוכנת באותו בית עם מרצחי אביה, ולאחר מכן בפני אימהּ על רצח אביה. תקוותה היחידה היא שיום אחד יופיע אחיה לנקום. כאשר מגיע השליח עם בשורות על מות אורסטס, נושמת קליטמנסטרה לרווחה. אלקטרה לעומת זאת שבורה מהידיעה. כריסוטמיס אז נכנסת: היא ראתה מְנָחוֹת על קברו של אגממנון ומבינה שאורסטס חזר. אלקטרה מבטלת את טיעוניה, בטוחה שאורסטס מת. לפתע היא פונה אל אחותה עם הצעה להרוג את אייגיסתוס, אולם כריסותמיס מסרבת לעזור בטענה כי התוכנית אינה מעשית.
אחרי שירת המקהלה מגיע אורסטס, אוחז בידו צנצנת שמכילה לכאורה את אפר גופתו. הוא אינו מזהה את אלקטרה, וגם היא אינה מזהה אותו. הוא מוסר לה את צנצנת האפר והיא מבכה אותה בקינה גדולה, לא מודעת כי למעשה אחיה חי וניצב מולה. לאחר שאורסטס מבין את האמת, הוא חושף את זהותו בפני אחותו הנסערת. היא יוצאת מגדרה מרוב שמחה על שהוא חי, אולם בהתרגשותם הם כמעט חושפים את זהותו, והחונך יוצא מהארמון על מנת לזרז אותם. אורסטס ופילאדס נכנסים לבית ורוצחים את אמו קליטמנסטרה. כשאייגיסתוס חוזר לביתו, הם מניחים את גופתה בזריזות תחת סדין ומציגים לו אותה כגופתו של אורסטס. הוא מרים את הכיסוי ונוכח מי נמצא תחתיו, ואז אורסטס מגלה לו מי הוא. הם מובילים את אייגיסתוס לאח ההסקה והורגים אותו שם - אותו מקום שבו מצא אגממנון את מותו. המחזה נגמר עם הסצנה הזו, לפני שמוכרז מותו של אייגיסתוס.
עבודות דומות.
סיפור נקמתו של אורסטס מופיע בסוף האפוס "נוסטוי", והאירועים מסופרים גם באודיסיאה. נושא זה היה פופולרי בטרגדיות היווניות, ויש גרסאות ששרדו מכל שלושת כותבי הטרגדיות היווניות הגדולים: אייסכילוס, סופוקלס, ואוריפידס. הראשון והארוך ביותר הוא נושאות הנסכים בטרילוגיה האורסטיאה של אייסכילוס (458 לפני הספירה). אוריפידס כתב את המחזה אלקטרה. הוא מספר גרסה שונה מאוד של הסיפור מזו של סופוקלס למרות ששניהם נכתבו פחות או יותר באותו הזמן בקירוב.
המחזה בישראל.
בשנת 2014 המחזה הועלה בתיאטרון הקאמרי, על פי תרגום מאת אהרן שבתאי, בבימוי כפיר אזולאי, בתפקיד אלקטרה - אולה שור סלקטר, בתפקיד אורסטס- אודי רוטשילד.
מוזיאון התנ&quot;ך
חיים-משה שפירא
אבנר-חי שאקי
המוזיאון העירוני של אמסטרדם
מוזיאון לתולדות אמסטרדם
סטיסהוביט
סטיסהוביט הוא פולימורף של סיליקה (SiO2) הנוצר כאשר מופעל לחץ גבוה מאוד (מעל ל-10 ג'יגהפסקל) וחום גבוה (מעל ל-1200ºC) על המינרל קוורץ. סטיסהוביט נוצר לראשונה במעבדה על ידי סרגיי סטישוב ב-1961. ב-1962 גילה אדוארד צ'או (Edward Ching-Te Chao) סטיסהוביט שנוצר בצורה טבעית במכתש ברינגר.
מקור השם.
המינרל קרוי על שמו של סרגיי מיכאילוביץ' סטישוב (Сергей Михайлович Стишов, נולד ב-12 בדצמבר 1937), קריסטלוגרף רוסי מהמכון לקריסטלוגרפיה באקדמיה למדעים במוסקבה, שיחד עם סבטלנה פופובה יצר ב-1961 לראשונה את המינרל במעבדה. את השם טבע לכבודו אדוארד צ'או שגילה את המינרל לראשונה בטבע.
סביבת ההיווצרות ותכונות.
סטיסהוביט נוצר בצורה טבעית, אך ורק בסלעים מכילי קוורץ שהופעל עליהם לחץ גבוה מאוד וכאלה מצויים אך ורק סביב מכתש שנוצר מפגיעה של מטאוריט במהירות גבוהה, ולכן הימצאות סטיסהוביט מהווה הוכחה לפגיעת מטאוריט.
יחידת המבנה הבסיסית של הסטיסהוביט היא אוקטהדרון (תמניון) של SiO6. האוקטהדרונים מחוברים בשרשרות מקבילות, כאשר האוקטהדרונים מחוברים כך ש"קצותיהם" פונים לצדדים וקצוות אלו משותפים לשרשרות הסמוכות. מבנה זה דחוס יותר מהמבנים הנפוצים של קבוצת הקוורץ (קוורץ, טרידימיט, קריסטובליט וקואסיט) שהמינרלים החברים בה בעלי הרכב כימי זהה לסטיסהוביט, ולכן משקלו הסגולי של הסטיסהוביט גבוה משל חברי קבוצת הקוורץ. מבנה הגביש של סטיסהוביט הוא טטרגונלי והוא דומה למבנה הגביש של תחמוצת הטיטניום (TiO2) - המינרל רוטיל, ולכן נהוג לשייך את הסטיסהוביט לקבוצת הרוטיל. זו גם הסיבה שנהוג לסווג את הסטיסהוביט כתחמוצת ולא כסיליקט. סטיהוביט נחשב כתחמוצת בעל הקשיות הגדולה ביותר, עד לאחרונה כשנתגלה שתת-תחמוצת הבורון (B6O ) קשה יותר. המבנה של הסטיסהוביט הוא מטאסטבילי. מתחת ל-300ºC המינרל יתפרק בסופו של דבר בחזרה לקוורץ תוך כדי גידול קבוע בנפח, אלא שהתגובה הכימית היא איטית מאוד בטמפרטורות הנמוכות של פני כדור הארץ, משום ששבירת הקשרים הנדרשת להמיר סטיסהוביט לקוורץ דורשת אנרגיית שפעול ניכרת ויכולה לארוך אלפי שנים.
מבחינת תכונותיו האופטיות, הסטיסהוביט הוא חד-צירי חיובי, בעל מקדם שבירה של 1.81. מקדם שבירה זה גבוה יותר ממקדמי השבירה של המינרלים החברים בקבוצת הקוורץ ומוסבר גם הוא במבנה הדחוס יותר.
שימושים.
חשיבותו העיקרית של הסטיסהוביט היא בתחום הפטרולוגיה. משום שהוא מתגבש בלחץ גבוה מאוד ניתן להסיק כי סביבת היווצרות של הסלע היא תוצאה של פגיעת מטאוריט.
תפוצה.
מקומות בהם ניתן למצוא סטיסהוביט כוללים את מכתש מטאור (מכתש ברינגר - Barringer Crater) בווינסלו (Winslow), במחוז קוקונינו (Coconino) שבמדינת אריזונה (שם נתגלה המינרל לראשונה בטבע), בגבול קרטיקון שלישון ברטון (Raton) במחוז קולפקס (Colfax) במדינת ניו מקסיקו שבארצות הברית; במכתש נרדלינגר רייס (Nördlinger Ries) בבווריה שבגרמניה; במכתש פרדפורט בדרום אפריקה; במכתש טרנובסקה שליד קריבוי רוג באוקראינה; ובמכתש אגם הירח במדינת מהאראשטרה בהודו.
המוזיאון להיסטוריה של אמסטרדם
המוזיאון להיסטוריה של אמסטרדם (בהולנדית: Amsterdams Historisch Museum) הוא מוזיאון הממוקם במרכז אמסטרדם והמתאר את ההיסטוריה של העיר אמסטרדם מאז הקמתה ועד ימינו. מאז שנת 1975 ממוקם המוזיאון בבית היתומים העירוני הישן בין רחוב קאלוור (Kalverstraat) וה-Nieuwezijds Voorburgwal.
מבנה המוזיאון.
המוזיאון ממוקם בחדרי בית היתומים העירוני שנוסד בשנת 1520 ברחוב קאלוור. בשנת 1579 עבר המוסד למבנה מנזר שעמד במקום בו עומד המוזיאון הנוכחי. באמצע המאה ה-17 נבנה מתחם חדש עבור בית היתומים, שנותר עד ימינו.
חדרי הנהלה של בית היתומים בהם נפגש חבר הנאמנים של בית היתומים בין השנים 1634–1960 נותרו עד ימינו, ובעת הפיכת המבנה למוזיאון שומרו חדרים אלה ושוחזרה תיקרתם המצוירת מהמאה ה-17. ריהוט החדר והתמונות על קירותיו שוחזרו באופן מדויק למצב בו היו בשנת 1879.
מוצגי המוזיאון.
בין אוספי המוזיאון מוצגים פרטי ריהוט היסטוריים, שלטי חנויות, דגמים של העיר של מבנים בעיר וכן תצלומים וציורים מתקופות שונות. בין המוצגים ניתן למנות "מכונית לבנה" - מכונית ידידותית לסביבה מאמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, שחזור של בית קפה משכונת יורדאן וכן גלריה המוקדשת לציורים של משמר העיר (מהם ניתן להבין מדוע "משמר הלילה" של רמברנדט המוצג ברייקסמוזיאום עורר תרעומת על ידי מזמיני התמונה שציפו ליצירות כגון אלה המוצגות במוזיאון).
המוזיאון ההיסטורי של אמסטרדם
קרלי ראסל
קרלי ראסל (באנגלית: Curley Russell; 19 במרץ 1917 - 3 ביולי 1986) היה נגן קונטרבס ג'אז אמריקאי אשר נודע בייחוד בשל נגינתו בתקופת הבי בופ וכן ההארד בופ. ראסל אמנם לא היה מוביל משמעותי במיוחד, אך הופיע כנגן הבס של עשרות מהאלבומים החשובים ביותר בתקופת הבי בופ. הוא היה מבוקש מאוד בתקופה הזו בין השאר בשל יכולתו לנגן במפעמים גבוהים מאד.
חייו.
ראסל החל בנגינת הטרומבון אך במהרה החליפו בקונטרה בס. הוא החל לנגן באופן מקצועי בגיל 18. בשנת 1943 החל להקליט עם התזמורת של בני קרטר. בשנת 1944 הוא הצטרף ללהקה של דיזי גילספי והחל בתקופה זו היה בתנופה אדירה והקליט עם כל הנגנים הנחשבים ביותר של הבי בופ. בין המוזיקאים איתם ניגן ראסל ניתן למנות את: ארט בלייקי (באחד ההרכבים המקוריים שמהם צמחו שליחי הג'אז של בלייקי), קליפורד בראון, מיילס דייוויס, סטן גץ, טאד דמרון, ג'וני גריפין, צ'ארלי פארקר, ת'לוניוס מונק, באד פאוול, דיזי גילספי, קולמן הוקינס והוראס סילבר.
ראסל עבר בהדרגה מהג'אז לבלוז ולרית'ם אנד בלוז עד שעזב את תעשיית המוזיקה בסוף שנות החמישים. על פי היסטוריון הג'אז פיל סצ'אפ סטנדרט הבופ "דונה לי", שהוא וריאציה על "Back Home Again in Indiana", נכתב למעשה לביתו של קרלי ראסל.
נישואים אזרחיים בישראל
קויאוויה
קוּיַאווֵֵה (בפולנית: Kujawy; בגרמנית: Kujawien) הוא מחוז היסטורי בפולין, השונה באופיו משאר פולין לאור השפעת הכובשים.
המחוז השתרע בין נהר הוויסלה ממזרח, נהר נוטק ממערב ומצפון ונהר קרובקה מדרום. המחוז שוכן מערבית למזוביה ומזרחית לפומרניה, ומהווה את חלקו הצפוני של גליל "פולין הגדולה". מיקומו האסטרטגי בין פולין לגרמניה הפך אותו לכר פורה לכיבושים צבאיים, שאירעו בו בתדירות גבוהה במיוחד.
במאה ה-13 הפך קויאוויה לדוכסות עצמאית, לאחר שנים של החלפת ריבוניות בין שליטים זרים משני עברי הגבול, אך נכבש שוב במאה ה-14.
במהלך המאה ה-17 החלו מתיישבים באזור קולוניסטים מאזור הולנד: הן הולנדים והן פריזים (אנשי פריזלנד). בחלוקת פולין ב-1772 חלקו הצפוני של המחוז סופח לממלכת פרוסיה, ויתרת השטח סופחה גם היא לפרוסיה לאחר 20 שנה.
ב-1918 הפך קויאווה לחלק מהרפובליקה הפולנית השנייה, ובמלחמת העולם השנייה נכבש השטח על ידי גרמניה הנאצית, והוחזר לפולנים בסוף המלחמה. מאז 1999 הפך השטח לחלק ממחוז קויאוויה-פומרניה של פולין.
בירת המחוז ההיסטורי הייתה אינוורצלאב.
פרל סיטי
פרל סיטי (באנגלית: Pearl City) היא עיר באי אוהאו שבמחוז הונולולו שבמדינת הוואי שבארצות הברית.