נפטרה ב-1961 לאחר מחלה קצרה, בגיל 51, ונקברה בבית העלמין של קיבוץ מרחביה. הותירה בעל ושתי בנות.
חנקה ויינברג–חרותי
אלווס
אַלְוֶוס או אֶלְוֶוס (בפורטוגזית: Alves; באנגלית: Elwes) הוא שם משפחה.
נסאר
נסאר (בערבית نصار‏) הוא שם משפחה ערבי שפירושו "עוזר", "מגן" או "ניצחון".
גאי
הדרך הברוכה
הדרך הברוכה הוא אלבומו השמיני של הזמר זוהר ארגוב שיצא לאור באפריל 1987.
הפקה.
האלבום הורכב חציו ממחרוזות של שירים מוכרים, וחציו משירים מקוריים שהולחנו כולם בידי משה נגר. זהו אלבומו השני של ארגוב בסגנון זמר עברי לאחר שהתקליטון הראשון היה אף הוא באותו סגנון.
אלבום זה הוא אלבומו האחרון של ארגוב ובו ניכרת ירידה דרסטית באיכות קולו כתוצאה משימוש בסמים.
ארגוב ניסה למנוע מהמפיק ניסים בן חיים את הוצאת האלבום על ידי צו בית משפט אך ללא הצלחה.
מספר המעבד אריה ברקוביץ’. “הקלטנו את זוהר על הקונסולה בחדר הבקרה, בתור ‘גייד’ (הקלטת ביניים), במחשבה שבשלב יותר מאוחר נקליט אותו מול המיקרופון בתוך האולפן. לזה לא הגענו. זוהר מת”.
זהו אלבומו היחיד של ארגוב אשר לא יצא על גבי תקליט ויניל.
את השיר אל נבקש חיברה רותי אקוקה, קרובת משפחתו של המלחין משה נגר שחיברה את השיר תחת שם עט אחר.
גיא (פירושונים)
הלברטל
הלברטל הוא שם משפחה.
שרון דורני
רקוויאם (ברוקנר)
הרקוויאם ברה מינור של ברוקנר (WAB 39) היא יצירה פרי עטו של המלחין האוסטרי אנטון ברוקנר לטקסט הרקוויאם הקתולי. היצירה, שהולחנה בשנת 1848 היא אחת היצירות המוקדמות ביותר של המלחין, וככל הנראה הניסיון המוקדם ביותר שלו לכתוב יצירה תזמורתית גדולה. היצירה לא זכתה מעולם להצלחה גדולה והיא נחשבת לאחת היצירות הנשכחות של ברוקנר ולהלחנה נשכחת של הרקוויאם.
היסטוריה.
בשנת 1848 היה ברוקנר תלמיד מוזיקה ונגן עוגב לעת מצוא במנזר סנט פלוריאן. באותה השנה נפטר חברו הקרוב פרנץ זיילר, ובצוואתו הוריש לברוקנר פסנתר מסוג בזנדורפר. ברוקנר הלחין רקוויאם לזכרו של זיילר, שבוצע לראשונה ביום השנה לפטירתו, ב-15 בספטמבר 1849, במנזר סנט פלוריאן. הייתה זו אחת היצירות המוקדמות ביותר של ברוקנר בן ה-24, וככל הידוע, היצירה התזמורתית הגדולה הראשונה שלו.
היצירה לא זכתה להצלחה גדולה, וגם לאחר פרסומו של ברוקנר, כמה עשרות שנים לאחר מכן, היא לא נחשבה לאחת מיצירותיו החשובות. עד היום היצירה לא מבוצעת תכופות באולמות הקונצרטים ולא זכתה למספר הקלטות מרשים. עם זאת, ביצירה ניכרות יכולת שליטה בתזמורת ובשלות מוזיקלית מרשימה. ברוקנר עצמו, שהיה בעל ביקורת עצמית מפותחת, התייחס ליצירה זו שנים לאחר מכן במילים: "לא רע!".
היצירה.
היצירה כתובה בסגנון של "קלציזם וינאי" וניכרות בו השפעות של כרוביני ובעיקר של מוצרט. זמן ביצוע ממוצע של היצירה הוא כ-35 דקות.
הרכב היצירה הוא ארבעה סולנים (סופרן, אלט, טנור ובס), מקהלה מעורבת של ארבע קולות ותזמורת הכוללת: 3 טרומבונים, קרן אחת, סקיצת כלי קשת ועוגב.
ל'הומניטה
לימניטה (בצרפתית: L'Humanité, מילולית: "האנושות") הוא עיתון צרפתי, לשעבר ביטאון המפלגה הקומוניסטית של צרפת ומאז 2001 עיתון עצמאי, אם כי מקיים זיקה למפלגות השמאל בצרפת. ססמת העיתון היא "בעולם אידיאלי לא היה צורך שעיתון זה יתקיים".
עד מלחמת העולם השנייה.
העיתון נוסד בשנת 1904 (עוד לפני הקמת המפלגה הקומוניסטית) על ידי ז'אן ז'ורס, מנהיג "הפלג הצרפתי של אינטרנציונל העובדים" (SFIO). ז'ורס שימש כעורכו הראשי של העיתון עד 1914. עם הקמת המפלגה הקומוניסטית ב-1920 הפך העיתון לאחד מנכסיה. העיתון השתייך למפלגה ולקואופרטיב עובדיו והוחזק על ידי מימון של המפלגה, כולל מימון מברית המועצות ודמי מנוי.
ב-1930 הצטרף לואי אראגון לעיתון ככתב המדור "חדשות בקצרה" וב-1953 החל לערוך את המוסף הספרותי רב ההשפעה של העיתון, "Les Lettres françaises", אותו ערך עד 1970. בתקופה שלפני כיבוש צרפת על ידי הנאצים זכה העיתון לפופולריות ונאסר להופעה על ידי השלטונות מיד לאחר הכיבוש.
במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-27 באוגוסט 1939 ממשלת דאלאדיה אסרה על פרסום העיתון, לאחר שזה תמך בהסכם בין גרמניה הנאצית לברית המועצות. החל מאוקטובר אותה שנה העיתון הופץ במחתרת. בסך הכל הופיעו יותר מ-300 גליונות בשנות המחתרת.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
מיד לאחר השחרור זכתה המפלגה הקומוניסטית לפופולריות גואה בציבוריות הצרפתית כגורם המאורגן הגדול ביותר ברזיסטאנס. כתוצאה מכך זכה גם העיתון למעמד ציבורי נכבד בין סוף שנות הארבעים לאמצע שנות השישים ותפוצת שיא של כ-500,000 עותקים ומנויים. תפוצת העיתון הצטמצמה בעקביות, בד בבד עם ירידת התמיכה בקומוניזם בצרפת.
נפילת ברית המועצות הובילה להפסקת התמיכה הסובייטית בעיתון ולמשבר בן עשור, בו שרד אך בקושי. ב-2001 רכשה קבוצת משקיעים פרטיים בראשות ערוץ הטלוויזיה הפרטי TF1 20 אחוז מהעיתון, במטרה "לשמר את הגיוון התקשורתי", למרות שלא אחזו בדעות שמאליות במיוחד. המפלגה הסכימה לרכישה, כצעד נואש להצלתו.
Fête de l'Humanité.
אחד מהאירועים הנחשבים המשלבים אמנות, מוזיקה ומאחה פוליטית הוא "פסטיבל האנושות" (או "פסטיבל [העיתון] ל'הומניטה", Fête de l'Humanité) שאורגן לראשונה על ידי המפלגה ב-1930 לטובת גיוס כספים לביטאונה. מאז 1960 מתקיים הפסטיבל בכל שנה בהשתתפות טובי האמנים ותוך הפגנת עמדות פוליטיות כגון תמיכה במהגרים ופליטים, גינוי דרום אפריקה, פעילות נגד הגלובליזציה, תמיכה בפלסטינים ועוד. על אף שהפסטיבל מזוהה באופן מוחלט וחד משמעי עם המפלגה הקומוניסטית, הוא מושך קהלים רחבים, רובם צעירים המזוהים עם השמאל הרדיקלי, אך חלקם חובבי מוזיקה ופסטיבלים שאינם מזדהים בהכרח עם כל המסרים הפוליטיים.
ל'אומניטה
שמעון אונגר
הרב ד"ר שמעון (סימון) אונגר (בסרבו-קרואטית: Simon Ungar; 11 במרץ 1863, קאריי, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 29 ביולי 1942, מחנה ההשמדה יאסנובאץ) היה הרב הראשי ליהודי אוסייק מראשית המאה ה-20 ובמשך 36 שנים. נפטר בעת גירושו למחנה ההשמדה יאסנובאץ.
קורות חייו.
נולד בקאריי שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (בשטחי רומניה המודרנית) בשם שמעון משה שמחה למשפחה יהודית אורתודקסית, דוברת יידיש. בהמשך, רכש השכלה תיכונית בבודפשט. הוא למד בבית המדרש לרבנים בבודפשט ובמקביל רכש תואר בפילוסופיה מזרחית באוניברסיטת בודפשט. עם סיום לימודיו החליף את שם משפחתו לאונגר. השם היה בעל קונוטציה גרמנית והחלפתו תאמה לתהליך שעבר על חלק מבני הקהילות היהודיות באימפריה, בעיקר מקרב השכבות המשכילות ובמסגרתו אימצו שמות משפחה (ולעיתים גם שם פרטי נוסף) בעלי זיקה לאוכלוסייה המקומית וזאת בהסכמת הממשל המקומי.
ב-1892, לאחר הסמכתו לרבנות מונה לרב הראשי של קהילת סקסארד. ב-1901 מונה לרב הראשי של אוסייק במקום אהרן קמינקא וכיהן בתפקידו עד 1937. מינויו נחשב כניצחון הגישה הליברלית-נאולוגית על פני האורתודוקסית. במסגרת תפקידו היה מופקד על קהילות קטנות הסמוכות לאוסייק כגון הקהילה בדוני מיכוליאץ. אונגר נשא את דרשותיו בבית הכנסת בגרמנית, השפה המדוברת בקרב בני הקהילה עד למלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה השתנתה המגמה ובני הקהילה החלו לאמץ גם שמות בעלי קונוטציה קרואטית, במקביל להנחלת השפה הסרבו-קרואטית כשפת הדיבור המובילה. ב-1929 מונה הרב שלום פרייברגר לסגנו של אונגר וכיהן בתפקידו עד 1936. ב-1937 סיים הרב את תפקידו מחמת גילו ובמקומו מונה הרב ד"ר חיים (צ'ארלס) שטקל.
לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הועבר אזור אוסייק לחזקת מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה. ביולי 1942 נעצר הרב אונגר במסגרת אקציה שנערכה בבני הקהילה. הרב שמעון אונגר נפטר בעת שעשה דרכו למחנה ההשמדה יאסנובאץ והוא בן 79 שנים.
אונגר היה נשוי. בנו, פוואו (Pavao Ungar 1905–1999), ניצל מהשואה, עבר להתגורר בזאגרב ועסק באדריכלות נוף.
לרקין
לרקין או לארקין (Larkin) הוא שם משפחה ושמם של מספר מקומות יישוב.
שמקיר
שמקיר (אזרית: Şəmkir) היא עיר באזרבייג'ן.
היסטוריה.
העיר מוזכרת עוד במאה ה-5 בשם שמקור, אז הייתה למרכז חשוב של תעשייה ומסחר של פרס. ב-652 נכבשה על ידי צבאות ערב. ב-732 בעיר החלו להשתקע הכוזרים, עשרים שנה מאוחר יותר היישוב נהרס על ידי שבטים שהתנגדו לשלטון הערבי.
העיר שוקמה ב-854. במאה ה-12 וה-13 העיר הייתה חלק מהממלכה הגאורגית המאוחדת. ב-1235 העיר נהרסה בזמן הפלישה המונגולית. ב-1803 נכבשה על ידי האימפריה הרוסית. ב-1818 ביישוב החלו להשתקע איכרים מוירטמברג ושמו של היישוב שונה לאננפלד, ב-1914 שמו שונה לאנינו וב-1938 שונה לשמחור. ב-1944 שמחור קיבלה מעמד של עיר. ב-1991 לעיר הוחזר שמה ההיסטורי שמקיר.
דוקה
פארדס
פַּארֶדֶס (בספרדית: Paredes) הוא שם משפחה ושמם של מקומות יישוב.
האנט
האנט (Hunt) הוא שם משפחה.
אדוארד גאנז
אדוארד גנז
הגביע הצ'כי בכדורגל
הגביע הצ'כי, הידוע גם בשם גביע דואר צ'כיה (בצ'כית: Pohár České pošty) הוא מפעל כדורגל צ'כי בשיטת גביע שנוסד בשנת 1993, ומנוהל על ידי התאחדות הכדורגל הצ'כית. זהו טורניר הגביע המרכזי בצ'כיה, ומשתתפות בו כל הקבוצות הרשומות בצ'כיה.
המפעל מנוהל ברובו בשיטת נוקאאוט במשחק אחד, למעט שלבי שמינית, רבע וחצי הגמר, המנוהלים בשיטת בית-חוץ. המנצחת בטורניר זוכה בכרטיס לשלבי המוקדמות של הליגה האירופית.
שיאנית הזכיות במפעל היא ספרטה פראג, שזכתה בתואר שבע פעמים, האחרונה שבהן בעונת 2019/2020.
היסטוריה.
שורשיו של הגביע הצ'כי הם בטורניר שהתקיים החל משנת 1961. הזוכה בטורניר נפגשה מול המנצחת בטורניר הגביע הסלובקי בגמר הגביע הצ'כוסלובקי.