הקטע הפופולרי ביותר בשידור האירוע הוא מועד הכניסה של האורחים. האורחים מתחלקים לשתי קבוצות: הקבוצה הראשונה כוללת את המוזמנים הקבועים מדי שנה, ביניהם מעוטרי צלב מנרהיים (שבאופן מסורתי הראשונים להיכנס לאירוע), חברי ממשלה, חברי הפרלמנט של פינלנד, ארכיבישופים, שופטים, קצינים בכירים בצבא ובמשטרה, דיפלומטים ומכובדים נוספים. הקבוצה השנייה כוללת אורחים  נבחרים מטעם הנשיא: בדרך כלל בדרנים, פעילים בולטים למטרות ציבוריות, ספורטאים ואנשים שעלו לכותרות במהלך השנה שחלפה. אחרוני האורחים שנכנסים לאירוע הם תמיד נשיאי פינלנד לשעבר שעודם בחיים.
יום העצמאות ה-90.
לרגל חגיגות יום השנה ה-90 לעצמאות פינלנד, בשנת 2007, הוטבע מטבע זיכרון מיוחד, בערך של 5 אירו. בצדו האחד של המטבע מוצג פטרוגליף אסתטי, בעוד שבצדו השני מוצגת סירה בעלת תשעה משוטים עם חותרים, המסמלת את שיתוף הפעולה כתכונה פינית מסורתית. בסגנון העיצוב של המטבע נכללים גם מאפיינים של קנטלה, כלי המיתר המסורתי של פינלנד.
יום העצמאות ה-100.
חגיגות 100 השנה לעצמאות פינלנד, שצוינו בשנת 2017, התפרסו למעשה לאורך כל השנה, כאשר סלוגן החגיגות היה "ביחד". לאורך השנה התקיימו מספר רב של אירועים בכל רחבי פינלנד לציון המועד העגול, לרבות אירועי מוזיקה וריקודים, פתיחת שמורות טבע לציבור הרחב, ארגון סיורים מיוחדים ברחבי המדינה, אירועי החלקה על הקרח, ועוד.
אלבן אדמס
אלבן לי אדמס (באנגלית: Alvan Leigh Adams; נולד ב-19 ביולי 1954) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1975–1988, בעמדות הסנטר והפאוור פורוורד. לכל אורך הקריירה שיחק בקבוצת פיניקס סאנס, וממוצעיו הכוללים בקבוצה הם 14.1 נקודות, 7.0 ריבאונדים ו-4.1 אסיסטים למשחק. אדמס ניצב במקום השני ברשימת קלעי כל הזמנים של הסאנס (אחרי וולטר דייוויס), עם 13,910 נקודות.
נעורים ומכללות.
אדמס נולד בעיר לורנס שבקנזס, וגדל ב-וור אייקרס שעל יד אוקלהומה סיטי. בבגרותו למד באוניברסיטת אוקלהומה, וב-3 עונותיו כשחקן קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה רשם ממוצעים כוללים של 23.4 נקודות ו-12.8 ריבאונדים למשחק. בשנת 1998 הועלתה גופייתו של אדמס עם המספר 33 לתקרת אולמה הביתי של קבוצת האוניברסיטה, שם היא מתנוססת לצד גופיות המשחק של ויימן טיסדייל, מוקי בליילוק וסטייסי קינג.
בקיץ 1973, בסיום עונתו הראשונה באוניברסיטה, שיחק עבור נבחרת ארצות הברית באוניברסיאדת מוסקבה, וזכה עמה במדליית הזהב.
קריירת משחק.
אדמס נלקח בבחירה הרביעית של דראפט ה-NBA לשנת 1975 על ידי פיניקס סאנס, אשר מאמנה ג'ון מקלאוד היה מאמנו של אדמס בעונת ה שלו באוקלהומה. בעונת הרוקי שלו קלע אדמס 19.0 נקודות, הוריד 9.1 ריבאונדים ומסר 5.6 אסיסטים בממוצע למשחק, ועזר לקבוצתו להעפיל לפלייאוף ה-NBA לראשונה מזה שש עונות. לצד פול וסטפאל שהצטרף לסאנס באותה עונה, הוביל אדמס את פיניקס להעפלה מפתיעה לגמר ה-NBA לאחר שגברה על סיאטל סופרסוניקס (4–2) וגולדן סטייט ווריורס (4–3) בשני שלבי הפלייאוף הראשונים. לאורך סדרת הגמר מול בוסטון סלטיקס רשם אדמס ממוצעים של 23.0 נקודות ו-10.2 ריבאונדים למשחק, אך קבוצתו הפסידה בתוצאה 2–4. במהלך אותה עונה השתתף אדמס במשחק האולסטאר בפעם היחידה בקריירה, ובסיומה נבחר לחמישיית הרוקיז וזכה בתואר רוקי העונה.
בעונתו השנייה ניצחו הסאנס 34 משחקים בלבד, אך החל מעונת רשמה פיניקס רצף של 8 העפלות רצופות לשלב הפלייאוף, אשר בשתיים מהן הגיעה עד גמר האזור המערבי ( ו-). לאורך תקופה זו היה אדמס אחד השחקנים המובילים בקבוצה, כשלצידו בלטו לסירוגין פול וסטפאל, וולטר דייוויס, טראק רובינסון, דניס ג'ונסון ולארי נאנס. בעונת חלה נסיגה בתפוקתו (7.5 נקודות למשחק), ובסיומה פרש אדמס ממשחק, בגיל 33.
אדמס שיחק בפיניקס במשך 13 עונות – יותר מכל שחקן אחר בתולדות הקבוצה, והוא מוביל את כל שחקניה במספר משחקים (988), דקות משחק (27,203), ריבאונדים 6,937 וחטיפות (1,289). כמו כן מדורג אדמס במקום השני בנקודות (15,666), במקום השלישי באסיסטים (4,012) ובמקום הרביעי בחסימות (808). ב-9 בנובמבר הופרשה גופייתו עם המספר 33 על ידי המועדון.
מאז שנת 2000 משמש כסגן נשיא מנהל מתקן של אולם טוקינג סטיק ריסורט ארנה, בו מארחות את משחקיהן הביתיים קבוצות פיניקס סאנס ופיניקס מרקורי.
אלוון אדמס
האלמנה השחורה (קומיקס)
מפרץ קולה
מפרץ קולה (ברוסית: Кольский залив) הנקרא גם פיורד מורמנסק, הוא פיורד הנמשך דרומה מים ברנץ בחלקו הצפוני של חצי האי קולה בצפון מערב רוסיה. אורכו הוא 57 קילומטר, רוחבו המקסימלי שבעה קילומטר ועומקו 200 עד 300 מטר.
חופיו המזרחיים של המפרץ הם סלעיים ותלולים וחופיו המערביים מישוריים יחסית. ערי הנמל מורמנסק וסוורומורסק שוכנות בחופיו המזרחיים של המפרץ. בסיס הצי הרוסי בפוליארני, הבסיס העיקרי של הצי הצפוני, ממוקם בחופו המערבי.
נהרות טולומה (Tuloma) וקולה נשפכים אל המפרץ. הפרשי המפלס של הגאות בו מגיעים עד לארבעה מטר. בחורף עשוי חלקו הדרומי של המפרץ לקפוא. מדרום למורמנסק חוצה את המפרץ גשר מפרץ קולה, הגשר השני באורכו מצפון לחוג הארקטי.
הכרה בישראל
הכרה בישראל היא הכרה דיפלומטית במדינת ישראל בקרב מדינות העולם. מעמדה של ישראל נתון במחלוקת בשל הסכסוך הישראלי-ערבי ונכון לשנת 2021, מבין שאר 192 המדינות החברות באו"ם, 164 מכירות בישראל.
היסטוריה.
הכרה בישראל דה-פקטו ודה-יורה.
ב-14 במאי 1948 הוקמה מדינת ישראל עם הכרזת העצמאות אשר נישאה בבית דיזנגוף. הליגה הערבית ומדינות ערב התנגדו לכל חלוקה של ארץ ישראל ולהקמת מדינה יהודית. בשל כך הללו נקטו בפעולה צבאית נגד המדינה, אשר נחשבת בישראל למלחמת העצמאות. עם הכרזת העצמאות הוקמה גם הממשלה הזמנית של ישראל, שזכתה בתוך זמן קצר בהכרה דה פקטו של ארצות הברית, ואחריה איראן (אף על פי שהצביעה נגד תוכנית החלוקה של האו"ם), איסלנד, ניקרגואה, רומניה ואורוגוואי. ב-15 במאי 1948 גואטמלה הייתה המדינה השנייה שהכירה בישראל דה יורה לאחר ארצות הברית, ולאחריה הצטרפו ברית-המועצות ניקרגואה, צ'כוסלובקיה, סרביה ופולין. ארצות הברית הרחיבה את ההכרה דה-יורה ב-31 בינואר 1949 לאחר מערכת הבחירות לאספה המכוננת.
קבלת ישראל לאו"ם.
ב-15 במאי 1948, יממה לאחר הכרזת העצמאות, ישראל פנתה לאו"ם וביקשה להתקבל כחברה מן המניין, אך הבקשה נדחתה על הסף במועצת הביטחון. גם הפנייה השנייה של ישראל, ב-17 בדצמבר 1948, נדחתה על ידי מועצת הביטחון, הפעם בהצבעה, שתוצאותיה היו 5 בעד, 1 נגד ו-5 נמנעו. סוריה הייתה המתנגדת היחידה; ארצות הברית, ארגנטינה, קולומביה, ברית המועצות הצביעו בעד ובלגיה, בריטניה, קנדה, סין וצרפת נמנעו.
הפנייה השלישית של ישראל הייתה לאחר הבחירות לאספה המכוננת. ב-4 במרץ 1949, בהחלטה 69 של מועצת הביטחון של האו"ם, נאמר שישראל היא מדינה שוחרת שלום, ומועצת הביטחון ממליצה על קבלתה כחברה באו"ם. בהצבעה, נציג מצרים נמנע ונציג הממלכה המאוחדת לא הופיע כלל לדיון. בעד ההחלטה הצביעו סין, צרפת, ארצות הברית, ברית המועצות, ארגנטינה, קנדה, קובה, נורווגיה, והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
ב-11 במאי 1949 אישרה העצרת הכללית של האומות המאוחדות ברוב של שני שלישים את הבקשה להכניס את ישראל לאו"ם בהחלטה 273 של העצרת הכללית של האו"ם. בהצבעה באספה הכללית הצביעו 37 בעד, 12 נגד ו-9 נמנעו. המדינות שהצביעו בעד היו ארגנטינה, אוסטרליה, בוליביה, קנדה, צ'ילה, סין, קולומביה, קוסטה ריקה, קובה, צ'כוסלובקיה, הרפובליקה הדומיניקנית, אקוודור, צרפת, גואטמלה, האיטי, הונדורס, איסלנד, ליבריה, לוקסמבורג, מקסיקו, הולנד, ניו זילנד, ניקרגואה, נורווגיה, פנמה, פרגוואי, פרו, הפיליפינים, פולין, אוקראינה, דרום אפריקה, ברית המועצות, ארצות הברית, אורוגוואי, ונצואלה ויוגוסלביה. מקרב המתנגדות היו שש משבע חברות הליגה הערבית (מצרים, עיראק, לבנון, סעודיה, סוריה ותימן) וכן אפגניסטן, בורמה, אתיופיה, הודו, איראן (שהכירה לפני כן בישראל דה פקטו) ופקיסטן. הנמנעות היו בלגיה, ברזיל, דנמרק, אל סלוודור, יוון, סיאם, שוודיה, טורקיה והממלכה המאוחדת. רבות מהמדינות שהצביעו בעד כבר הכירו בישראל, לפחות דה פקטו, עוד לפני ההצבעה באו"ם.
שנות השישים והשבעים.
עד לסוף שנות ה-60 רקמה ישראל יחסים דיפלומטיים עם רוב מדינות מערב אירופה, אמריקה הצפונית והדרומית, וחלק ניכר ממדינות אפריקה.
לאחר מלחמת ששת הימים הופעל לחץ דיפלומטי וצבאי רב על ישראל, ומדינות ערב איימו להטיל אמברגו נפט על מדינות שקיימו יחסים דיפלומטיים עם ישראל. כתוצאה מכך ניתקו מדינות רבות באפריקה ובאסיה את יחסיהן עם ישראל. גם מדינות הגוש הסובייטי תמכו בחרם הערבי, ורובן ניתקו בשנת 1967 את קשריהן הדיפלומטיים עם ישראל, בהן ברית המועצות, פולין, צ'כוסלובקיה, הונגריה ובולגריה. לאחר קריסת ברית המועצות ב-1991 חידשו מדינות אלה את היחסים דיפלומטיים עם ישראל.
בעקבות ועידת ח'רטום (1967) ומשבר האנרגיה העולמי (1973) ניתקו מדינות רבות את יחסיהן הדיפלומטיים עם ישראל, בהן מדינות מאמריקה הלטינית (בוליביה, קובה, ניקרגואה וונצואלה), מהליגה הערבית (מאוריטניה), מאפריקה (צ'אד, גינאה, מאלי וניז'ר) וכן איראן (עוד לפני המהפכה האסלאמית). רוב היחסים עם מדינות אלה לא שוקמו.
משנות השמונים ואילך.
בעקבות ההכרה של אש"ף בישראל והתקדמות בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני, שוקמו היחסים הדיפלומטיים עם מדינות רבות באפריקה ואסיה ואף עם מספר מדינות ערביות. קריית הוותיקן הכירה בישראל באופן רשמי בשנת 1994.