בינתיים קרס כל האגף השמאלי של הפרסים (זה שהוצב מול האגף הימני של אלכסנדר) ודריווש ברח משדה הקרב. אלכסנדר יצא בראש פרשיו למרדף אחר האויב המובס כאשר השיג אותו שליחו של פרמניון עם דיווחים על המצב הקשה באגף השני. אלכסנדר פנה לאחור, על מנת לעזור לפרמניון. בינתיים, הגיעו השמועות אודות בריחתו של דריווש לחיילי האגף השמאלי, והוא התחיל להתפזר, למרות העדיפות המספרית שממנה נהנה וההצלחות הראשוניות. הניצחון המוקדוני היה מלא, האימפריה הפרסית התמוטטה, וכעבור מספר ימים נכנס אלכסנדר לבבל.
תוצאת הקרב.
לקרב זה היו השלכות רבות מעבר לעימות המידי. ראשית, הניצחון המוקדוני הביא להתמוטטות ההגנה הפרסית המאורגנת של הפרסים לכיבושיו של אלכסנדר הגדול. בבל נמסרה לידיו ללא קרב. נעשה, אמנם ניסיון לבלום את המשך ההתקדמות המוקדונית לפנים לב האימפריה הפרסית במעבר צר בהרים, אבל ניסיון זה, נוהל על ידי צבא פרסי קטן יחסית והוא נכשל.
גרוע מההפסד הצבאי, התמוטט מערך השלטוני של הפרסים. דריווש ניצל, אמנם, ממוות בקרב, אך נרצח זמן קצר לאחר מכן על ידי בסוס, אחד הסטרפים הבכירים שלו. כתוצאה מהתמוטטות ההתנגדות הצבאית והתמוטטות השלטון הפרסי נותר אלכסנדר שליט בלתי מעורער בחלק גדול והחשוב ביותר של האימפריה הפרסית.
בנוסף, נפל לידיו אוצר עצום בערים הפרסיות. לפי הדיווחים האוצר שנתפס בבל לבדה הספיק לתשלום שכר חייליו לחודשיים ואילו האוצרות בשושן הביאו חמישים אלף טלנטים. זה פי חמישים מהתקציב השנתי של הממלכת מוקדון בתקופתו של פיליפוס. הביזה בפרסופוליס הייתה גדולה אפילו יותר – מאה עשרים אלף טלנטים עברו לידיו. אוצרות אלה לבדם היו יכולים לכסות את כל הוצאותיה של יוון המוקדון במשך דורות שלמים.
הפרסים לא התאוששו במשך מאות שנים מההפסד בקרב. פרס הפכה לחלק מהעולם ההלניסטי ורוב שטחי האימפריה הפרסית היו תחת שליטת הממלכה הסלאוקית. רק החלשתה של האימפריה הסלאוקית במלחמה נגד רומא אפשרה את עלייתה של השושלת הפרסית המבוססת על הפרתים בפרס. זיכרון הקרב מהדהד ביצירה האמנותית הפרסית ומגיע עד עצם היום הזה.
הקרב באמנות.
פניארת' 481 (Peniarth) הוא כתב יד מסוף המאה ה-15 המעוטר בציורים רבים.
העת החדשה המוקדמת.
גובלן זה נעשה ככל הנראה על ידי העתקת עבודת החריטה של ז'רר אודרן (Gérard Audran) שהעתיק בעצמו את הציור של שארל לה ברון, שהוא חלק מסדרת ציורים על ניצחונותיו של אלכסנדר הגדול. עבודה של ז'אק קורטואה (Jacques Courtois) צרפתי מהמאה ה-17.
התקופה המודרנית.
הקרב הוצג בהרחבה בסרטו של אוליבר סטון אלכסנדר.
לקריאה נוספת.
מקורות עתיקים.
המקורות הראשוניים שמתארים את הקרב אבדו, אך השתמרו ספרים של היסטוריונים עתיקים שמבוססים על המקורות האלה.
פרט למקורות האלה שהם המקורות העיקריים שמתארים את הקרב שרדו מספר קטעים גם במקורות אחרים.
Kill 'Em All
Kill 'Em All הוא אלבום האולפן הראשון של להקת מטאליקה. האלבום יצא בשנת 1983 והוא כולל עשרה שירים בסגנון ת'ראש מטאל.
תחילה התכוונו חברי הלהקה לקרוא לאלבום "Metal Up Your Ass", אולם חברת התקליטים לא הסכימה לשם הבוטה ולכן שם האלבום שונה ל"Kill 'Em All" - "להרוג את כולם", כלומר לחסל את כל חברות התקליטים. הקלטת האלבום נמשכה שבועיים בלבד בתקציב מצומצם. תחילה הופצו 1,500 עותקים, אך האלבום זכה להצלחה רבה ונמכרו מעל ל-3 מיליון עותקים שלו בארצות הברית.
ניתוח מוזיקלי.
הסגנון של Kill 'Em All התקרב לת'ראש מטאל טהור ואגרסיבי יותר מאשר אלבומיה הבאים של מטאליקה. המוזיקה של מטאליקה מעולם לא הייתה מהירה יותר, או בעלת אופי אנרגטי - אף על פי שג'יימס הטפילד, סולן הלהקה, פשוט צעק את המילים במקום לשיר אותן.
הנושא של רבים מהשירים הוא הילול המטאל - נושא שלא מופיע כלל בשאר האלבומים של הלהקה - אולם שירים אחרים כבר מתאפיינים בליריקה "כבדה" ורצינית יותר, כדוגמת No Remorse שפותח את מסורת השירים האנטי-מלחמתיים של הלהקה, ו-The Four Horsemen שעוסק בארבעת פרשי האפוקליפסה.
דייב מאסטיין, חבר-לשעבר בלהקה ומקימהּ של הלהקה המצליחה מגאדת', השתתף בכתיבת האלבום אך לא בביצועו. השפעותיו של מאסטיין ניכרות היטב באלבום.
שלושה עשר עיקרים
גאיוס מריוס
גאיוס מריוס (בלטינית: Gaius Marius; 157 לפנה"ס - 13 בינואר 86 לפנה"ס) היה מצביא ומדינאי רומי, המנצח של מלחמת יוגורתה ומלחמת הקימברים והטווטונים. גאיוס מריוס היה מחדש צבאי ומנהיג הסיעה הפופולרית ברומא. מריוס היה האדם היחידי בתולדות הרפובליקה הרומית שנבחר שבע פעמים למשרת הקונסול.
נעוריו ועלייתו לגדולה.
נעוריו ותחילת מסלולו הפוליטי.
מריוס נולד בדרום לאטיום (מחוז לאציו של ימינו), בתחום שיפוטה של העיר ארפינום, בכפר קראטה, שמאוחר יותר נקרא על שמו - "קאסמרה" ("בית מריוס").
לפי פלוטרכוס, נולד מריוס למשפחת איכרים מהמעמד הנמוך. אביו היה שכיר יום, ובצעירותו חווה עוני. בניגוד לפלוטרכוס, המחקר המודרני טוען שמשפחתו של מריוס הייתה ממעמד הפרשים ואביו היה אמיד. בכל מקרה, החוקרים מסכימים שמריוס היה "אדם חדש" ("Novus Homo"), הראשון ממשפחתו שנכנס לסנאט הרומי ונבחר לקונסול. הצלחתו בטיפוס בסולם החברתי במסלול המשרות נבעה מכישרונו הצבאי וקשריו עם פטרוניו - משפחת קיקיליוס מטלוס.
במלחמת נומנטיה (בין השנים 134-133 לפנה"ס) זיהה הקונסול סקיפיו אימיליאנוס את כישרונו הצבאי, קפדנותו ואומץ לבו של מריוס והחליט לקדמו. מאוחר יותר נבחר מריוס לטריבון צבאי.
לאחר סיום מלחמה זו, בה שימש כטריבון צבאי בצבא הרומי, חזר מריוס לרומא מהיספניה והחל בקריירה פוליטית, תחילה במוסדות ארפינום ולאחר מכן ברומא עצמה. בשנת 123 לפנה"ס נבחר לקווסטור. בשנת 119 לפנה"ס, בתמיכתו של פטרונו, אחד מבני משפחת קיקיליוס מטלוס, נבחר מריוס למשרת טריבון הפלבס. במשרתו זו נקט מריוס במדיניות של הסיעה הפופולרית וכן תיקן תקנות הקשורות לנוהלי ההצבעה. ההיסטוריון תיאודור מומזן מפרט, שהתקנות נגעו לבקרה על מסירת חרסי ההצבעה ששימשו לבחירות ושהן נועדו למנוע אי סדרים בתהליך ההצבעה. ההיסטוריון ישראל שצמן מחזק את דבריו של מומזן ומפרש תקנות אלו כאמצעי להגביר את הביקורת על נוהלי ההצבעה ולהפחית את ההשפעה על הבוחרים. עם זאת, יצוין, שישנם חוקרים מודרניים הסבורים שפרשנות זו לחקיקה של מריוס היא בעייתית.
בתוקף תפקידו התנגד מריוס להרחבת חלוקת התבואה לעם, פעולה יוצאת דופן ביחס לעמדתו הפופולרית הכללית. סביר להניח שפעולה זאת הייתה צעד פוליטי מתוזמן ומחושב היטב; לפי פלוטרכוס התנגדותו לחלוקה זיכתה אותו בהערכה מצד האופטימאטים ועם זאת הוא הצליח לשמור על מעמדו בקרב הפופולרים וליצור לעצמו תדמית של מדינאי הפועל לטובת המדינה ללא משוא פנים.
לאחר סיום כהונתו כטריבון ניסה להיבחר לאדיל, אך נכשל. בשנת 115 לפנה"ס נבחר לפרטור ושנה לאחר מכן, מונה לפרופרטור כמקובל בהיררכיה הרומית ויצא לכהן כנציב בלוזיטניה שבהיספניה (בשטח פורטוגל המודרנית). מריוס שהה בהיספניה שנתיים, בהן ניהל מספר קרבות נגד הילידים. אחרי שובו לרומא חיזק מריוס את מעמדו הפוליטי כאשר נשא לאישה בשנת 110 לפנה"ס את יוליה קיסריס (דודתו של יוליוס קיסר) ממשפחת האצולה הוותיקה של היולים. בשנים אלה גם התעשר בעקבות הצלחתו כסוחר. כשנה לאחר נישואיו נולד לו בנו היחיד, גאיוס מריוס הבן.
מלחמת יוגורתה.
בשנת 109 לפנה"ס נבחר מריוס על ידי הקונסול והמצביא העליון החדש של רומא באפריקה, קוינטוס קיקיליוס מטלוס, להיות אחד משני סגניו במלחמת יוגורתה בנומידיה. הצבא הרומי הגיע באותה שנה לחופי אפריקה, ומטלוס חידש את המלחמה במלך הנומידי. בקרב שנערך בשנה לאחר מכן, ניצחו הרומים הודות לתושייתו של מריוס.
לאחר תבוסתו פיזר יוגורתה את כוחותיו ברחבי נומידיה, והחל לנקוט באסטרטגיה של מלחמת גרילה. בתגובה חילק מטלוס את צבאו לשתי חטיבות, האחת בהנהגתו והשנייה בהנהגתו של מריוס, והחל במסע הדברתם של הנומידים. מטלוס כבש את רוב נומידיה והמשיך בניסיונותיו לתפוס את יוגורתה, אולם זה הצליח לחמוק ממנו ונע כל הזמן ממקום למקום. השבטים הגאטולים מהדרום החלו במאבק נגד צבאות רומא. גם חתנו של יוגורתה, בוככוס מלך מאוריטניה, החל בהכנות למלחמה ברומא.
על רקע כישלונו של מטלוס במיגור האויב, הכריז מריוס על כוונתו להתמודד בבחירות על משרת הקונסול כדי להחליף את מטלוס. הכרזתו גררה התגייסות בקרב מעמד האצולה הרומי נגד מועמדותו וגינויו משום מעמדו הנמוך. מטלוס אפילו התלוצץ שמריוס ימתין עד שבנו הצעיר של מטלוס יגיע לגיל שבו יכול הבן להתמודד על הקונסול, ורק אז מריוס יכול להתמודד עם הבן על התפקיד. מחלוקת ואיבה נפערו בין השניים, מטלוס פיטר את מריוס מהסגנות, והלה חזר לרומא והעמיד את עצמו לבחירות לקונסולאט של שנת 107 לפנה"ס.
מסע הבחירות שלו לווה בביקורת חריפה על ניהול המלחמה ומינהל המדינה של מטלוס, ומריוס אף האשים את מטלוס בהארכת המלחמה רק בשל רצונו בהארכת תפקידו. התעמולה הפופוליסטית המוצלחת שערך מריוס בקרב הפלבס, בנוסף לתמיכתם של אנשים בעלי השפעה ממעמד הפרשים ומסוחרים מצליחים, הביאו לבחירתו לקונסול של שנת 107 לפנה"ס ברוב קולות עצום, למרות ההתנגדות העזה של האוליגרכיה השלטת. בנוסף לכך, בצעד חסר תקדים מאז ימיו של גאיוס גְרַקְכוּס, קבעה אספת הקנטוריות את תפקידו כפרוקונסול בתור המצביא העליון של אפריקה, והפכה על פניה את החלטת הסנאט שקבעה שמטלוס יישאר בתפקיד זה.