כגמול על מילוי משימתו בהגנה על כמה מהפריבילגיות של המאמינים הרומיים -קתולים בממלכת הנובר, זכה סטפאני בשנת 1706 להתמנות על ידי האפיפיור קלמנס האחד עשר כבישוף טיטולרי (ללא מושב שם) של ספיגה (כיום ביגה בטורקיה) עיר הקרובה לחוף ים מרמרה.
בשנים 1703–1704, בעוד ישב בדיסלדורף, מילא סטפאני את התפקיד של רקטור אוניברסיטת היידלברג. בין נובמבר 1709 אפריל 1709 פעל סטפאני ברומא כמתווך במשא ומתן בעימות באיטליה בין האפיפיור ליוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה,
שנותיו האחרונות.
בשנים 1709–1723 שימש סטפאני ויקאריוס (ממלא מקום) אפוסטולי "של סקסוניה העליונה והתחתונה",כלומר של צפון גרמניה, תפקיד שנוצר זה עתה. בתוקף מעמד זה שהה סטפאני רוב הזמן שוב בהנובר
המשימות הדיפלומטיות והדתיות הקשו עליו לעסוק ביצירת יצירות דרמטיות באופן פומבי מבלי לפגוע בדרישות התפקיד. אולם לא עמד בפיתוי ובשנת 1709 הצליח לעקוף את המכשולים ולכתוב שתי אופרות חדשות:אניאה (אניאס) שהוצגה בהנובר ו"טאסילונה" שהוצגה בדיסלדורף תחת שם מזכירו האישי, גרגוריו פיבה, שחתם על הפרטיטורות במקומו (כפי שניתן לראות בארכיונים של ארמון בקינגהאם). האופרה "ארמיניו", המצויה באותו אוסף מדיסלדורף משנת 1707 והנחשבת ליצירה ודאית שלו אינה נושאת את שם המלחין.
סטפאני לא ליווה את הנסיך הבוחר גאורג (שנבחר למלך אנגליה כג'ורג' הראשון) לאנגליה. אולם בשנת 1724 האקדמיה למוזיקה עתיקה בלונדון בחרה בו ליושב ראש שלה לשם כבוד לכל החיים.כסימן תודה על המחווה שלח סטפאני לאקדמיה את יצירתו "סטאבט מאטר" לשישה קולות ותזמורת, וכן שלושה מדריגלים מעודנים. כתבי היד שלהם עדיין קיימים ובמוזיאון הבריטי נשמר גם קונפיטבור לשלושה קולות ולתזמורת שיצר באותה תקופה.
כל היצירות האלה נחשבות מאוד מתקדמות לעומת תקופתם. סטפאני דאג מאוד גם לצד התיאטרלי של האופרות להבדיל ממופעים רבים בזמנו שהיו יותר מעין קונצרטים עם תפאורה ותלבושות.
אולם כתבי היד שבארמון בקינגהאם נשארו לגמרי לא ידועים. סטפאני נשאר בזיכרון בני זמנו כיוצר דואטים קאמריים מרשימים ביופיים שנכתבו כמו אלה של בן תקופתו, קרלו מריה קלארי (1745-1669) בעיקר בצורת קנטטות לשני קולות, בליווי באסו קונטינואו. הוא המשיך בכך את מורשתם של לואיג'י רוסי, ג'אקומו קריסימי ואלסנדרו סטראדלה.
בבעלות המוזיאון הבריטי נמצאים למעלה ממאה יצירות כאלה, שחלקן פורסמו במינכן ב-1679.
בשנת 1712 נשלח סטפאני על ידי האפיפיור לחנוך כנסייה חדשה שנבנתה בבראונשווייג על ידי הדוכס אנטון אולריך שהמיר את דתו לנצרות הרומית-קתולית.
ב-1727 ביקר סטפאני באיטליה בפעם האחרונה ופגש את הנדל שעדיין הכיר לו תודה, בארמון הקרדינל אוטובוני ברומא. זו הייתה פגישתם האחרונה.
סטפאני שב כעבור זמן קצר להנובר ונפטר בשנת 1728 בזמן מילוי תפקיד דיפלומטי כלשהו בפרנקפורט בדרך לאיטליה.
הובא לקבורה בקתדרלת ברתולומאוס הקדוש בפרנקפורט.
סטפאני נחשב כיוצר מיוחד בתקופתו בהשוואה למלחינים אחרים (כמו אלסנדרו סקרלטי למשל) הודות לשליטתו על הצורות הכליות. הפתיחות לאופרות שלו מתוארים כתערובת של עדינות איטלקית עם קפדנות לוגית של המבנה המוכרת אצל מלחינים צרפתים.
המוזיקה הקולית.
סטפאני תרם תרומה חשובה לזירת האופרה בצפון גרמניה.
סגנונו היה איטלקי במהותו אולם האופרות שלו תורגמו לגרמנית והוצגו באופרת המבורג.
הן השפיעו על מלחינים רבים, והחשוב ביניהם הנדל.
היו אופרות שהנושא שלהן היה היסטורי גרמאני כמו "הנריקו לאונה" ו"אלאריקו". אחרי שביקר בפריז בשנת 1678 הושפע סטפאני גם על ידי האופרה הצרפתית - בעיקר בשימוש באריית מוטו, ובחשיבותה של הכתיבה הקונטרפונקטית.
סטפאני הלחין מעל מאה דואטים קוליים (Duetti da camera), מעין קנטטות לשני קולות ולבאסו קונטינואו, שהיו מאוד באופנה במאה ה-18 הולחנו רובן לפני 1702 והשפיעו על יצירתו של הנדל. הם כוללים עד ששה חלקים ונושאם הוא לעיתים קרובות האהבה חסרת התקווה
מורשתו. תחיית העניין ביצירותיו.
בזכות אמנים כמו הזמרת צ'צ'יליה ברטולי, המנצח דייגו פאסוליס והאנסמבל I Barocchisti זכו יצירותיו של סטפאני לעדנה מחודשת.
I Barocchisti הקליטו בשנת 2012 בחברת דקא את האלבום Mission המוקדש ליצירות סטפאני. השתתף באלבום זה גם זמר הקונטרה טנור פיליפ ז'וראסקי.
ב-2013 הופיע אלבום נוסף של פאסוליס ו I Barocchisti עם פתיחות ומחולות של סטפאני.
יצירותיו.
אופרות.
לא כל האופרות ידועות ואף אחת מהאורטוריות שלו (ששמן אינן ידועות) מכיוון שלפעמים לא נחתמו בשמו.
ספרים.
מהדורה שנייה - עם תרגום ופירושים מאת י.ל. אלברכט, מילהאוזן (1760)
קישורים חיצוניים.
1913 A.Walter -Agostino Steffani in Catholic Encyclopedia
פרודואה ויוה
פרודואה ויוה (באנגלית: Perodua Viva) היא מכונית סופרמיני המוגדרת מכונית עירונית מתוצרת יצרנית הרכב המלזית Perodua (שם רשמי: Perusahaan Otomobil Kedua Sendirian Berhad) אשר יוצרה בין השנים 2007–2014.
טונקין (הצרפתית)
טונקין (בצרפתית: Tonkin; בווייטנאמית: Bắc Kỳ) היה שטח חסות (פרוטקטורט) צרפתי באזור החלק הצפוני ביותר של וייטנאם המודרנית.
ייסוד שטח החסות.
לאחר שעזר לאחד את וייטנאם תחת שושלת נגוין, הצי הצרפתי החל להגביר את נוכחותו בדלתא של המקונג ולאחר מכן ליישב את דרום וייטנאם, כולל העיר סייגון בשנת 1867. מרכז וייטנאם הפכה מאוחר יותר לשטח חסות צרפתי - אנאם, כשטח חסות נוסף בחצי האי הודו-סין. במהלך מלחמת סין-צרפת (1884–1885), פלשו הצרפתים לחלק הצפוני של וייטנאם - טונקין (שנחשבה אז, לדריסת רגל קולוניאלית חשובה בדרום מזרח אסיה ומפתח לשוק הסיני). בעקבות הסכם השלום עם הסינים, כל וייטנאם נשלטה בידי הצרפתים.
בתקופת הממשל הקולוניאלי הצרפתי חולקה וייטנאם לשלושה שטחים שונים: טונקין (בצפון), אנאם (במרכז) והמושבה של קוצ'צ'ינה (בדרום). שטחים אלה היו שרירותיים למדי במידתם הגאוגרפית, שכן הרוב המכריע של הווייטנאמים ראו במדינה שלהם ארץ אחת. בכל חלקי ווייטנאם, הייתה התנגדות קטנה לשלטון הצרפתי שנמשך כ־70 שנים. אזורי אנאם וטונקין היו במקור ישות אחת. ב־3 ביוני 1886 העמיד המלך של טונקין את כל כוחותיו תחת פיקוד צרפתי. ב־9 במאי 1889 בוטל האיחוד של אנאם-טונקין, כאשר הן הופרדו לשתי ישויות שכל אחת מהן כפופה למושל הכללי של הודו-סין הצרפתית. אף על פי ששושלת המלוכה נגוין עדיין שלטה על טונקין, הטריטוריה הייתה למעשה תחת שלטון צרפתי ישיר.
בתקופת השלטון הצרפתי, האנוי הייתה בירת טונקין, ובשנת 1901 הפכה לבירה של כל הודו סין הצרפתית. בערים בטונקין פותחו תשתיות משמעותיות וכן היה שגשוג כלכלי תחת השלטון הצרפתי, כגון פיתוח הנמל ובניית רכבת המקשרת את האנוי לסייגון. כמו כן בוצעו תוכניות כלכליות צרפתיות - פותחו מכרות זהב, כסף, כמו כן שוכללה חקלאות האורז, תירס, תה בטונקין. היבוא אליה כלל אורז, מוצרי ברזל, קמח, יין, אופיום ומוצרי כותנה. התיעוש הוביל מאוחר יותר לפתיחת מפעלים לייצור טקסטיל לייצוא לרחבי האימפריה הצרפתית. השפעה התרבותית הצרפתית על טונקין הייתה משמעותית: הצרפתית הפכה לשפה העיקרית של החינוך, הממשלה, המסחר והתקשורת וכן הייתה פעילות מיסיונרית רחבה של הכנסייה הקתולית. כמעט 10% מכלל האוכלוסייה בחבל הפכו לקתולים עד שנות הארבעים. מבנים בולטים בהאנוי נבנו בתקופת השלטון הצרפתי, כגון בית האופרה והאוניברסיטה הטכנולוגית של האנוי. עד 1940, סך כל אוכלוסיית אנאם נאמד בכ -8 מיליון.
מינהל.
טונקין הייתה מרכיב חשוב במינהל של הודו-סין הצרפתית. היא הייתה מושבה צרפתית דה פקטו למרות היותה שטח חסות (פרוטקטורט) על הנייר. אגף המודיעין הבריטי כתב במלחמת העולם השנייה כי "בתחילה נשמר הארגון הפוליטי המקומי, אך בשנת 1897 בוטל משרדו של המשנה למלך, המייצג את מלך אנאם בטונקין, ומאז שינויים אחרים החלישו עוד יותר את השפעתו של השלטון המקומי ". טונקין נוהלה על ידי צרפת בדומה למינהל שבאנאם, לאוס וקמבודיה. אך היה למושל של טונקין סמכויות רבות יותר בשל היעדר כל ממשל מקומי. [3] מועצת האזור מנתה נציגים מתחומי החקלאות והמסחר, סייעה לתושבים בניהול חיי היומיום. הייתה גם מועצה מייעצת המורכבת מווייטנאמים.
טונקין הייתה מורכב מ 23 מחוזות, מחולקים לקנטונים, וקומונות. הממשל המקומי היה בידי מנדרינים ווייטנאמיים, אם כי הם התמנו על ידי התושבים ולא על ידי הקיסר כמו באנאם. היחידה הקטנה ביותר של המינהל, הקומונה, הייתה תחת פיקוח של שתי מועצות: טו ביו, וקי קי מוק, המנדרינית, עם הסמכות להטיל וטו על החלטות הטו-ביו. בהאנוי ובהייפונג היו מועצות מקומיות שמונו על ידי מושל הודו-סין.
הסוף.
הממשל הקולוניאלי הצרפתי נמשך עד 9 במרץ 1945, בתקופת הכיבוש היפני (1941–1945). על אף שהמנהל הצרפתי התקיים בתקופת הכיבוש היפני כממשלת בובות, יפן השתלטה ישירות על וייטנאם במרץ 1945 והקימה את השלטון של האימפריה של וייטנאם. טונקין הפכה לאזור מוכה רעב בתקופה זו. בסוף המלחמה, צפון וייטנאם (כולל טונקין) הפכה לתחום השפעה של סין בעוד הדרום נכבש על ידי הבריטים לזמן קצר עבור כוחות הצרפתיים, שהתארגנו להשתלט מחדש על שטחיהם. הארי טרומן בוועידת פוטסדאם, הצהיר על כוונה להחזיר את האזור לידי השלטון הצרפתי, בניגוד להתנגדותו של פרנקלין ד. רוזוולט לקולוניאליזם ולמחויבותו לתמוך בוייט מין עם זאת, לאחר שהיפנים נסוגו מווייטנאם, הו צ'י מין הכריז על הקמת הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם. האנוי שוב נכבשה מחדש על ידי הצרפתים והסכסוך בין וייט מין וצרפת פרצה למלחמת הודו-סין הראשונה.