הגבירה עם ההרמין (קרויה גם הגבירה עם החמוס או הגבירה עם החולד, בהתאם לשמו הקודם של החמוס - חולד הרים) (באיטלקית: La dama con l'ermellino) הוא ציור דיוקן מאת לאונרדו דה וינצ'י, שצויר ככל הנראה בין השנים 1487–1490. הנערה שבציור מזוהה על ידי חוקרים כצ'צ'יליה גַלֶרָאני (Cecilia Gallerani), פילגשו של דוכס מילאנו, לודוביקו ספורצה, שהזמין את הציור.
זהו אחד מארבעה פורטרטי נשים שצייר לאונרדו דה וינצ'י (האחרים הם המונה ליזה, ג'ינברה דה בנצ'י ולה בל פרונייר). אף על פי שהציור נפגע והושחת לא מעט – דלת שצוירה ברקע כוסתה בשכבת צבע, צעיף שקוף על ראש המודל הומר לתסרוקת ראוותנית וכמה מאצבעות ידה עברו ריטוש גס – זהו עדיין אחד הציורים השמורים יותר של דה וינצ'י ששרדו.
הרקע ליצירת הציור.
צ'צ'יליה גלראני (1473–1536) הייתה אחת מפלגשיו של לודוביקו ספורצה, לאונרדו פגש בגלראני בזמן ששניהם התגוררו בארמונו של לודוביקו. האזכור הראשון לציור הדיוקן של לאונרדו מופיע אצל המשורר בלינצ'וני, שהיה ידידה של גלראני, וכתב:
פרטי הלבוש של גלראני מעידים על מעמדה המוגבל והארוטי של הפילגש. בידי הנערה מוחזק הרמין.
זיהוי החיה שבתמונה.
שם הציור באיטלקית הוא "Dama con l'ermellino". למילה ermellino פירושים אחדים, בהם הרמין, חולד הרים וחמוס (ממשפחת הסמוריים). כפי הנראה, החיה שבתמונה היא חמוס או הרמין.
למרות שבעברית קרוי הציור לעיתים "הגבירה עם החולד", הרי שהחיה המצוירת אינה חולד. החולד הוא בעל חיים עיוור השוכן במחילות, אינו לבן (פרט לחריגים שהם לבקנים) ואינו שייך למשפחת הסמוריים לכן לא ניתן לזהות את החיה עם חולד. החיה בציור היא לבנה, בעלת עיניים פקוחות ונאמר עליה שהיא שומרת על ניקיונה.
בעל החיים, בעל הפרווה הלבנה, נקשר בפולקלור לטוהר וניקיון, ונחשב לחיה שתבחר למות ולא להתלכלך. ויש בו גם משחק מילים מלומד: ביוונית נקרא הסמור Galè, משחק מילים עם שם משפחתה של צ'צ'יליה - גַלֶראני. מעבר לכך, ובצורה מובהקת יותר, מסמלת החיה את הדוכס ספורצה, שזכה לכינוי "החמוס" (L'Ermellino).
גלגוליו של הציור.
למרות שננטשה על ידי לודוביקו, המשיכה צ'צ'יליה לזכות בחסדיו בזכות בנו שילדה. הדיוקן נשאר בידיה, אך ב-26 באפריל 1498 דרשה אספנית האמנות איזבלה ד'אסטה, אחותה של ביאטריצ'ה, מהפילגש שתמסור לידיה את הדיוקן, כדי שתוכל להשוותו עם ציורים אחרים של לאונרדו. ב-29 באפריל שלחה צ'צ'יליה את הציור לאיזבלה, ובמכתב מצורף כתבה שהייתה שולחת אותו ביתר רצון
במאה השמונה-עשרה היה הציור עדיין במילאנו, ונראה באוסף של הרוזנים לבית בּוֹנסָאנָה. בשנת 1800 לערך נקנה הדיוקן על ידי הנסיך אדם ייז'י צ'רטוריסקי מפולין, שהעניק את הציור לאמו איזבלה. באותה תקופה נוסף כיתוב שגוי בפינה השמאלית העליונה של הציור:
LA BELE FERONIERE
LEONARD D'AWINCI
זאת משום שנחשב בטעות על ידי איזבלה צ'רטוריסקי כדיוקנה של פילגשו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת (כיום כינוי זה מוצמד בטעות ללה בל פרונייר). בשנות הארבעים עד השבעים של המאה ה-19 שהתה המשפחה בגלות בפריז, כשהתמונה נמצאת ברשותה, בחדריה שבמלון "למבר", אך מבלי שאיש בממסד האמנותי הצרפתי יודע על כך. בקטלוג צרפתי משנת 1869 מצוין שהתמונה אבודה. בשנת 1876 חזרה המשפחה לפולין והתמונה הוצגה במוזיאון צ'רטוריסקי בקרקוב. בראשית המאה ה-20 זוהתה התמונה כדיוקנה של צ'צ'יליה גלראני. בזמן מלחמת העולם השנייה, לפני פלישת הנאצים לפולין ב-1939, הוסתרה התמונה בסינייבה, אך מקום המסתור התגלה, והציור הוצג במוזיאון הקיסר פרידריך בברלין, ונועד להיתלות במוזיאון הפרטי של אדולף היטלר בלינץ. לבסוף הגיעה התמונה לאוסף הפרטי של המושל הנאצי של פולין, הנס פרנק, ושם התגלתה ב-1945 בידי הוועד הפולני-אמריקני. הציור נמצא כיום באוסף צ'רטוריסקי בקרקוב.
ריקארדו בופיל
ריקארדו בופיל לוי (בקטלאנית: Ricard Bofill Leví; 5 בדצמבר 1939 – 14 בינואר 2022) היה אדריכל יהודי, יליד קטלוניה שבספרד. היה ידוע בעיקר בסגנונו הפוסט-מודרני ששאב השפעה צורנית רבה מאדריכלות הרנסאנס, הבארוק והנאו-קלאסיקה.
קורות חיים.
בופיל נולד בברצלונה, בירת קטלוניה, לאב אדריכל מקומי ולאם יהודייה ממוצא איטלקי.
את לימודי האדריכלות ערך בבית-הספר הטכני לאדריכלות בברצלונה בין השנים 1955–1956, ולאחר מכן העביר את המשך לימודיו בז'נבה בשווייץ עד שנת 1960. עם סיום לימודיו חזר לברצלונה ופתח בה משרד עצמאי בשם "Taller de Arquitectura", כאשר למילה "Teller" משמעות בין-תחומית שאינה קשורה רק לאדריכלות, כי אם גם למקצועות האומנות, למתמטיקה, למוזיקה, לשירה ולפילוסופיה - כמעיין שם המייצג את גישתו ההוליסטית והרב-תחומית של המשרד.
בעוד שעבודותיו הראשונות, כדוגמת בניין Walden 7, נתנו פרשנות מקומית ומקורית לסגנון האדריכלות המודרני, עד מהרה החל בופיל מייצר עבודות בסגנון פוסט-מודרני מובהק שהיה הוא מבין הראשונים לבשר. סגנון זה הפך עם השנים ל"טביעת אצבעו" של האדריכל כאשר הוא שואב השראה והשפעה צורנית רבה מתוך תחביר אדריכלות הרנסאנס והבארוק, תוך כדי שינוי המשמעויות המוכרות והוצאה מקונטקסט.
בין תחומי המשרד נכלל גם פרסום כתב עת בשם "L'architecture d'un homme" אשר שם לפניו מחדש את הקשר מימי הרנסאנס שבין האדריכלות לאדם, וזאת כתגובת נגד ליחס שבין האדריכלות המודרנית למכונה. בופיל אף הכריז על יצירתו כ"מחאה ברוטלית" נגד האדריכלות המודרנית הפונקציונליסטית.
בין בנייניו הבולטים נמנה התיאטרון הלאומי של קטלוניה, המייצר הקשר מודרני לצללית המקדש היווני, מגדל המשרדים 77 West Wacker Drive בשיקגו אשר מייצר פרשנות מקורית לאדריכלות הרנסאנס, וכן שכונות שלמות במונפלייה וסטוקהולם היוצרות פרשנות מודרנית לתכנון עירוני בארוקי.
בופיל נפטר ב-14 בינואר 2022.
הקדוש נאום
אוחריד
אוחריד (במקדונית: Охрид, ) היא עיר הנמצאת על הגדה המזרחית של אגם אוחריד ברפובליקת מקדוניה הצפונית ומתגוררים בה כ-55,700 תושבים. העיר היא העיר הראשית במחוז אוחריד (Општина Охрид). היא שוכנת מזרחית לאלבאסאן ולטירנה באלבניה, דרומית-מערבית לסקופיה, וצפונית-מערבית לביטולה.
העיר עשירה בכנסיות ובבתים היסטוריים, וב-1980 היא הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ביחד עם אגם אוחריד. מאז 1958 משתרע מדרום לעיר הפארק הלאומי גליצ'יצה (Галичица), הכלוא בין אגם אוחריד ממערב לאגם פרספה ממזרח, ושטחו 227 קמ"ר. שדה התעופה של העיר שוכן על חופו של אגם אוחריד, כ-8.5 ק"מ צפונית-מערבית למרכזה.
אטימולוגיה.
ישנם כמה מקורות לשם העיר. לפי אחד מהם, השם אוחריד הוא סלאבי במלואו והוא נגזר מהביטוי "nah rid" שתרגומו לעברית הוא "על גבעה". זהו שמה של העיר במקדונית ובשפות סלאביות דרומיות והיא אכן שוכנת על גבעה. באלבנית היא ידועה כ"אוהר" (Ohër) או "אוהרי" (Ohri) ובטורקית רק כאוהרי. על שמותיה ההיסטוריים של העיר נימנים "דייסריטס" (Dyassarites), שמקורו אילירי ומשמעותו "אנשים שחיים על שפת האגם". לשמה של העיר מספר גרסאות ביוונית, בהן "ליכנידוס" (Λύχνιδος), "אוחרידה" (Ωχρίδα) ו"אחרידה" (Αχρίδα). שני האחרונים נמצאים עדיין בשימוש.
היסטוריה.
העת העתיקה.
העיר המודרנית של אוחריד התפתחה מהעיר העתיקה ליכנידוס, ועובדה זו נזכרת במספר מקורות ביזנטיים שבהם נכתב שהעיר נמצאת על גבעה גבוהה ליד אגם בעל אותו שם. היוונים העניקו לעיר את שמה בעקבות מי האגם שהיו כחולים ושקופים והשם היה בשימוש גם בימי הביניים. העיר שכנה בסמוך לויה אגנטיה, שקישרה את הנמל האדריאטי של דורס, או דירכיון, אל ביזנטיון, וככל הנראה פיליפוס השני מלך מוקדון, הקים מבצר על הגבעה בעיר וזה קדם למבצר שהקים סמואיל מבולגריה במקום במאה ה-11. העדויות הארכאולוגיות מצביעות על כך שבאזור זה אומצה הנצרות בשלב מוקדם, ובישופים מליכנידוס השתתפו במספר רב של ועידות אקומניות. הבישוף הראשון של אוחריד שידוע עליו היה זוסימוש (344).
ימי הביניים.
במאה ה-6 חרבה העיר ברעידת אדמה, אולם נבנתה מחדש על ידי יוסטיניאנוס הראשון, שנולד בקרבתה, ונאמר כי קרא לה יוסטיניאנה פרימה (Justiniana Prima), כלומר, העיר החשובה ביותר מבין הערים החדשות שנקראו על שמו. דושן, לעומת זאת, טוען שכבוד זה היה שייך לעיר הרומית העתיקה סקופיה (סקופי), שהייתה עיר ספר נוספת באיליריה. העיר החדשה הייתה לבירת מחוז איליריה, ולמען הנוחות הפוליטית אף הפכה לבירה הדתית של חלקי האימפריה הנמצאים מדרום לדנובה (דרום הונגריה, בוסניה, סרביה, טרנסילבניה, נסיכות מולדובה וולאכיה). יוסטיניאנוס לא הצליח להשיג אישור מיידי לצעד זה מהאפיפיורים אגיפטוס הראשון או סילבריוס, ולמעשה זה נודעה, מלבד ערעור על הסמכות הנוצרית המקומית, גם פגיעה בזכויותיה העתיקות של סלוניקי כמייצגת האפיפיור באזורים האיליריים. למרות זאת, הבישופות החדשה טענה לזכות על, ואף השיגה מעמד עצמאי, מעמד עליו שמרה או נאבקה לשמרו לאורך כל ההיסטוריה שלה מאז. בלחצו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, הכיר האפיפיור ויגיליוס בזכויות הפטריארכיות של מטרופוליטן יוסטיניאנה פרימה בגבולות הרחבים של הטריטוריה האזרחית שלו, אולם האפיפיור גרגוריוס הראשון התייחס אל הפטריארך כמו אל יתר הבישופים האיליריים.