רָמַת הַכּוֹבֵשׁ הוא קיבוץ בשרון הדרומי, 7 ק"מ צפונית-מזרחית לכפר סבא, בתחום המועצה האזורית דרום השרון. הקיבוץ עלה על הקרקע באוגוסט 1932, לאחר שבע שנות הכשרה בפתח תקווה וכפר סבא. ב-2020 גרו בו כ-1129 נפשות ומתפרנס מתעשייה, גן אירועים, חקלאות, יזמות זעירה ועבודת חוץ של חלק נכבד מחברי המשק.
היסטוריה.
רמת הכובש נוסד על ידי קבוצת "הכובש", שהוקמה בגרעין וילנה של תנועת "החלוץ" והייתה "קיבוץ העלייה" הראשון של התנועה. שם הקבוצה מבטא את רעיונות כיבוש העבודה העברית וכיבוש עצמי לעבודות כפיים. פלוגה ראשונה של כ-20 עולים מקבוצה זו עלתה ארצה באוגוסט 1925 והגיעה לפתח תקווה (עמק השבע). לאחר עלייה זו המשיכו לעלות פלוגות נוספות, וכעבוד חודשים אחדים מפאת מחסור במקומות עבודה נשלחו חלק מהחברים להקים פלוגה נוספת של הקיבוץ בכפר סבא. עד תום השנה הראשונה לקיומו גדל קיבוץ "הכובש" והגיע לכ-140 נפש. באוגוסט 1927 היה קיבוץ "הכובש" בין הקיבוצים שייסדו את תנועת הקיבוץ המאוחד, ובעקבות זאת אוחדו פלוגותיו לפלוגה אחת בכפר סבא. קשיי הסתגלות ומחיה גרמו לעזיבה רבה ולצמצום הפלוגה מחד, ומאידך כמעט ופסקה העלייה מגליל וילנה וסביבותיה, ובעקבות זאת הוחלט לצרף אליה את קיבוץ העלייה "שחריה" של "החלוץ".
בשנת 1932 כאשר הוברר סופית כי פלוגת קיבוץ "הכובש" בכפר סבא, לא תיכלל בתוכנית "התיישבות האלף" הוצע לחברי הפלוגה להתיישב על שטח של כ-500 דונם בסמוך לכפרים הערביים טירה ומיסכה והעיירה קלקיליה.
הקרקע נקנתה על ידי המוסדות המיישבים מערביי הסביבה, תוך השתתפות של חברי הפלוגה בכסף ובשמירה על השטח שנרכש. פעולה שבשפת הימים ההם נקראה: "כיבוש".
אנשי הפלוגה נענו לאתגר, מאחר שהובטח להם כי בהמשך יועמדו לרשותם שטחים נוספים שיאפשרו התבססות כלכלית במקום. (הבטחה שעד מלחמת העצמאות-1948 מולאה רק חלקית)
אחד המאבקים בשרון, בהם בלטו אז חברי פלוגת "הכובש" ובהמשך חברי רמת הכובש היה המאבק לכיבוש העבודה "עבודה עברית".
הקיבוץ המשיך לגדול ולהתפתח בזכות קבוצות עולים נוספות בעיקר מהכשרת "גרוכוב" בפולין, וקבוצת עולים גדולה מגרמניה (הייקים).
במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (1936- 1939) (המרד הערבי הגדול) סבלה רמת הכובש רבות מהתקפות ירי והתנכלויות מצד כנופיות לאומניות מבין תושבי הכפרים הערבים השכנים, קלקיליה, טירה ומיסכה (מיסקי), וספגה אבדות רבות ובסך הכל איבדה 16 חברים ומתנדבים וספגה נזקים כבדים ברכוש. בשלוש שנים אלו הותקפה רמת הכובש יותר מכל יישוב אחר בארץ, והייתה סמל לעמידה של ההתיישבות היהודית. אחד האסונות הקשים אירע ב-4 באוגוסט 1938, אז נהרגו שבעה מחברי המשק ואדם נוסף כאשר מכוניתם עלתה על מוקש בדרכם חזרה הביתה מפרדסי האזור בהם עבדו, בסיום יום העבודה.
במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-16 בנובמבר 1943 - עת שרתו רבים מחברי וחברות הקיבוץ בהתנדבות בצבא הבריטי ובהמשך בבריגדה - ערכו שלטונות המנדט חיפוש נרחב בקיבוץ אחר נשק בלתי חוקי וחיילים יהודים שערקו מצבא אנדרס. בתגרה המונית שפרצה לקראת סוף החיפוש, בו לא נמצא דבר, עצרו הבריטים 35 איש, רובם ממחלקת פלמ"ח ששהתה בקיבוץ ופצעו 14 אנשים, שאחד מהם, חבר הקיבוץ, מת מאוחר יותר מפצעיו. מהלך החיפוש ותוצאותיו יצרו הד תקשורתי עצום והזדהות כללית של כל היישוב עם חברי רמת הכובש. הבריטים, בתגובה, השביתו את כל העיתונות היומית של היישוב למשך 11 ימים.
במאי 1948 מנה הקיבוץ 675 איש, בתוכם 238 חברים, 239 ילדים ו-15 הורים לחברים. הגיל הממוצע היה 39. ענפיו המרכזיים של המשק היו גידולי שדה (בעל ושלחין) לול, רפת, מאפייה מסחרית ופרדסים. במהלך מלחמת העצמאות הותקפה רמת הכובש מאות פעמים - ירי והפגזות לסירוגין - על ידי ערביי הסביבה, כוחות "צבא ההצלה" והחל מה- 30 במאי, כוחות מחיל המשלוח של צבא עיראק. רבים משטחיה החקלאיים הוחזקו על ידי האויב. עשרות חיילי צה"ל, מתנדבים, ומגינים ביניהם 12 מחברי הקיבוץ נהרגו ורבים נפצעו. ילדי הקיבוץ שפונו ממנו ערב הכרזת העצמאות (14 במאי 1948) חזרו אליו רק לאחר חתימת הסכמי שביתת הנשק עם מדינות ערב. מבנים רבים ורוב ענפי החקלאות של הקיבוץ נפגעו וחלקם נהרסו בתקופה זאת.
עם שוך קרבות מלחמת העצמאות נותר הקיבוץ ישוב ספר והמשיך לסבול משכניו הערבים, בתוך תחומי קווי שביתת הנשק ומחוץ להם. לרוב היו אלה גנבות וחבלות חקלאיות.
המצב השתנה עם הקמתם של שני הקיבוצים אייל וניר אליהו (ב-1949 וב-1950 בהתאמה) מציאות שיצרה רצף התיישבות יהודית והקשה מאוד על הסתננויות ערבים מצדו המזרחי של "הקו הירוק".
בשנת 1952, במהלך הפילוג בתנועת הקיבוץ המאוחד, פרשו מהקיבוץ משפחות וחברים שתמכו פוליטית במפלגת מפא"י, סך-הכול כ-100 איש אישה וילד, והקימו את קיבוץ עינת יחד עם פורשי קיבוץ גבעת השלושה.
רמת הכובש היה בין הקיבוצים הבודדים שלא הסתבך במשבר חובות הקיבוצים במהלך שנות השמונים. הקיבוץ נחשב מבוסס, החל בתהליכי הפרטה בשנות ה-90 של המאה העשרים ועבר תהליך התחדשות משמעותי יותר בשנת 2006, מה שגרם לרבים מבניו ומשפחותיהם לשוב לקיבוץ. הקיבוץ מתפרנס מענפי חקלאות שונים, ממפעל תעשייתי (דורם) ומעבודת חוץ של חברי הקיבוץ. בקיבוץ מבני ציבור בין השאר: בית הספר היסודי האזורי "יחדיו". יד-למגינים וחדרי הנצחה. אולם ספורט, ובית תרבות (מועדון לחבר),
ריצ'רד ברטון
ריצ'רד ברטון (באנגלית: Richard Burton; 10 בנובמבר 1925 – 5 באוגוסט 1984) היה שחקן קולנוע ותיאטרון ולשי, שהיה מועמד שבע פעמים לפרס אוסקר, וזכה פעמיים בפרס גלובוס הזהב וכן זכה בפרס טוני.
קורות חייו.
ריצ'רד ברטון נולד בוויילס בשם ריצ'רד וולטר ג'נקינס, למשפחה ענייה ומרובת ילדים. ריצ'רד הצטיין בבית הספר בעזרת מנהל בית-ספרו, פיליפ ה. ברטון. כבר אז בלט קולו המיוחד שהיה סימן ההיכר שלו, ופיליפ ברטון עודד אותו לשנות את המבטא הוולשי שלו. בגיל 16 נאלץ ריצ'רד ג'נקינס להפסיק את לימודיו ולצאת לעבוד, פיליפ ברטון, המורה שלו לשעבר שהכיר בכשרונותיו, אימץ אותו לבן ואיפשר לו לחזור ללימודים. ריצ'רד החליף את שם משפחתו לברטון, וב-1943 התקבל לאקסטר קולג' לתקופת לימודים של חצי שנה.
קריירה.
הופעתו הראשונה בתיאטרון הייתה ב-1943, והופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה בשנת 1949 בסרט The Last Days of Dolwyn.
פריצת הדרך בקריירה הקולנועית שלו הייתה בשנת 1952 כששיחק בסרט ההוליוודי "דודנית רחל" לצידה של אוליביה דה הבילנד. על תפקידו בסרט זה זכה ברטון למועמדות הראשונה שלו לפרס האוסקר בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר וזכה בפרס גלובוס הזהב. בשנת 1953 שיחק בסרטו של הנרי קוסטר "הגלימה", ועל תפקידו קיבל מועמדות שנייה לפרס האוסקר. בהמשך השנה שיחק בסרט The Desert Rats, סרטיו הבאים לא נחלו הצלחה אך ברטון זכה להערכה רבה על תפקידו ב"הבט אחורה בזעם" משנת 1959, סרטו של הבמאי טוני ריצ'רדסון, על פי מחזהו של ג'ון אוסבורן, ועל סרט קיבל מועמדויות לפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי ולפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה.
ב-1954 גילם את תפקיד הרדיו הידוע ביותר שלו, בתסכית הרדיו "תחת חורש חלב" שכתב דילן תומאס. כעשרים שנה אחר־כך גילם את התפקיד מחדש בהפקה הקולנועית של "תחת חורש חלב".
ב-1960 חזר ברטון לבמות ברודוויי בתפקיד המלך ארתור במחזמר המצליח "קמלוט" עליו זכה בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר, לצד כוכבת ברודוויי ג'ולי אנדרוז. במקביל להופעותיו בתיאטרון החליט להשתתף בסרט "קלאופטרה" מ-1963, סרט שהעלה אותו לדרגת כוכב קולנוע והתחיל את מערכת היחסים הסוערת שבינו לבין כוכבת הסרט אליזבת טיילור. ברטון שהיה נשוי לסיביל ויליאמס, התגרש ממנה ונשא לאישה את טיילור.
בשנת 1964 שיחק בדרמה ההיסטורית "בקט", אודות מערכת היחסים בין הנרי השני, מלך אנגליה לארכיבישוף מקנטרברי תומאס בקט. בסרט הוא מגלם את בקט בעוד השחקן האירי פיטר או'טול מגלם את הנרי השני, ועל תפקידו, ברטון זכה במועמדות השלישית שלו לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. באותה שנה גילם את הדמות הראשית בהפקה מחודשת של ברודוויי למחזה של ויליאם שייקספיר "המלט" שרצה במשך 137 הופעות (שיא של מחזה בברודוויי לאותה תקופה), וברטון קיבל את המועמדות השלישית שלו לפרס טוני.
ב-1976 חזר לברודוויי לגלם את ד"ר דיסארט במחזה "אקווס", תפקידו בסרט שצולם ב-1977 זיכה אותו במועמדות נוספת (השביעית) לפרס האוסקר. בשנת 1978 השתתף ברטון בגרסה המוזיקלית של "מלחמת העולמות", האלבום של ג'ף ויין לפי הספר של ה. ג'. ולס, בו גילם את תפקיד העיתונאי המספר. תפקידו האחרון בקולנוע היה בסרט 1984 לפי ספרו של ג'ורג' אורוול.
ברטון עסק בקריינות של קטעי שירה קלאסית אנגלית, ובהם מיצירות שייקספיר.
חיים אישיים.
ברטון היה נשוי חמש פעמים, מתוכן פעמיים לאליזבת טיילור. ברטון וטיילור כיכבו יחד בסרטים "קלאופטרה", "אילוף הסוררת" ובסרטו של מייק ניקולס "מי מפחד מווירג'יניה וולף?". בסרט זה מחליפים בעל ואישה מהלומות מילוליות מול פניהם המשתאות של זוג אורחיהם. נאמר שהיחסים בין בני הזוג בסרט דמו לחיי הנישואים של ברטון וטיילור במציאות.
מותו.
ב-1984, מת ברטון באופן פתאומי מדימום תוך־גולגולתי בביתו בשווייץ בגיל 58. לאחר מותו פרסם הביוגרף שלו, מלווין בראג, את יומניו של ברטון, שחשפו כישרון ספרותי מעולה ואת לבטיו הקשים על עבודתו כשחקן, התמכרותו להצלחה ולאלכוהול, ונישואיו הרבים. בתו היא השחקנית קתרין ברטון (נולדה בז'נבה ב-10 בספטמבר 1957) מנישואיו לסיביל ויליאמס . בת נוספת, ג'סיקה, נולדה עם פיגור שכלי.
ריצ'ארד ברטון
כלכלת מונגוליה