תמיכה מצד אייזנהאואר יכלה לחזק את גולדווטר, אולם היא הייתה חסרה. כשנשאל ביולי 1964 בנוגע ליכולותיו של מילטון אייזנהאואר, אחיו הקטן של הנשיא, טען גולדווטר ש"אייזנהאואר אחד בדור מספיק". אייזנהאואר לא דחה את גולדווטר לחלוטין וכן הופיע בתשדיר אחד למענו. רונלד רייגן, אז שחקן הוליוודי מפורסם, תמך בגולדווטר באופן פעיל ונשא למענו את נאומו המפורסם זמן לבחור, הידוע גם כ'הנאום'. יועציו של גולדווטר שידרו את הנאום בכל רחבי המדינה. רבים מחשיבים את הנאום כנאום הכניסה של רייגן לפוליטיקה, וכעבור שנתיים הוא נבחר להיות מושל קליפורניה.
תשדירים וסיסמאות.
ג'ונסון מיצב את עצמו בתור אדם מתון והצליח להציג את גולדווטר כקיצוני. גולדווטר נטה להצהיר הצהרות עמומות על כלכלה, מלחמה ונשק גרעיני שיכלו לפגוע בו. מטה הבחירות של ג'ונסון שידר ב-7 בספטמבר תשדיר בחירות מפורסם שנקרא "תשדיר החרצית", בו תמונה של ילדה קטנה סופרת עלי כותרת של חרצית מתחלפת לספירה לאחור לקראת שיגור פצצה גרעינית, בתגובה למשפט של גולדווטר שתמך בשימוש מסוים בנשק גרעיני בווייטנאם. התשדיר "וידויים של רפובליקני" כלל מונולוג משחקן שטען שתמך באייזנהאואר ובניקסון, אולם דאג מה"אנשים בעלי הרעיונות המוזרים", "הקבוצות המוזרות" ו"ראשי הקו קלוקס קלאן" שתמכו בגולדווטר. הוא טען שאו שהם לא רפובליקנים או שהוא לא. המצביעים החלו לראות בגולדווטר מועמד ימני יותר ויותר קיצוני, והסלוגן שלו, "In your heart, you know he's right" (בלבכם, אתם יודעים שהוא צודק), היה מושא ללעג מצד מחנה ג'ונסון, שהמציא את הגרסאות In your guts, you know he's nuts" (בתוככם, אתם יודעים שהוא מטורף), "In your heart, you know he might" (בליבכם, אתם יודעים שהוא יכול [ללחוץ על הכפתור הגרעיני]), וגם "In your heart, he's too far right" (בלבכם, הוא יותר מדי ימני). ציניקנים ענדו כפתורים עם הסיסמה "אפילו ג'ונסון עדיף על גולדווטר!".
הדאגה הכי גדולה של מטה ג'ונסון הייתה בנוגע לאחוזי הצבעה נמוכים במדינות גדולות. לכן, כל התשדירים של ג'ונסון נגמרו במשפט "הצביעו לנשיא ג'ונסון ב-3 בנובמבר. הסיכונים גבוהים מכדי להישאר בבית". הדמוקרטים גם השתמשו בססמאות "קדימה עם LBJ" ו-"LBJ למען USA".
מסע הבחירות הופסק לשבוע לאחר מותו של הנשיא לשעבר הרברט הובר ב-20 באוקטובר. שני המועמדים נכחו בלווייתו.
ג'ונסון הוביל בכל הסקרים בהפרשים גדולים במהלך מסע הבחירות.
תוצאות.
הבחירות נערכו ב-3 בנובמבר 1964. ג'ונסון ניצח את גולדווטר בקלות, כשהוא זוכה ב-61% מהקולות, האחוז הגבוה ביותר מאז שאחוזי הקולות פורסמו ב-1824. גולדווטר זכה רק במדינת מגוריו, אריזונה, ובחמש מדינות דרומיות שהתנגדו למדיניות הדמוקרטית בנוגע לזכויות האזרח- לואיזיאנה, מיסיסיפי, ג'ורג'יה, אלבמה וקרוליינה הדרומית. גולדווטר הצליח בדרום יותר מכל מועמד רפובליקני אחר מאז תקופת השיקום.
חמש המדינות הדרומיות שתמכו בגולדווטר עברו שינוי קיצוני. כך למשל במיסיסיפי, מדינה בה פרנקלין דלאנו רוזוולט זכה ב-97% מהקולות ב-1936, זכה גולדווטר ב-87% מהקולות. מבין המדינות, לואיזיאנה הייתה המדינה היחידה שתמכה ברפובליקני מאז סוף תקופת השיקום, מיסיסיפי, אלבמה וקרוליינה הדרומית לא תמכו במועמד רפובליקני מאז תקופת השיקום, וג'ורג'יה מעולם לא בחרה במועמד הרפובליקני לפני גולדווטר.
הבחירות ב-1964 היו שלב חשוב בהפיכת הדרום ממעוז דמוקרטי בטוח למעוז רפובליקני. למרות זאת, באחת עשרה המדינות שהיו בעברן בקונפדרציה, זכה ג'ונסון ב-51% מהקולות בממוצע. ג'ונסון היה הדמוקרט הראשון שזכה בוורמונט בבחירות הנשיאותיות והדמוקרט השני, אחרי וודרו וילסון ב-1912, כשהקולות הרפובליקניים התפלגו, שזכה במיין במאה העשרים. ורמונט ומיין היו שתי המדינות היחידות שפרנקלין דלאנו רוזוולט מעולם לא זכה בהן.
ג'ונסון הצליח גם להוביל לתבוסתם של רפובליקנים שמרנים רבים בבחירות לקונגרס, והשיג רוב שסייע לו להתגבר על השמרנים בקונגרס.
הייתה זאת מערכת הבחירות הראשונה מאז התיקון ה-23 לחוקת ארצות הברית, ולפיכך הראשונה עבור מחוז קולומביה.
ג'ונסון שבר שני שיאים של פרנקלין דלאנו רוזוולט: המספר הרב ביותר של אלקטורים למועמד שהתמודד לראשונה (486 לעומת 472 לרוזוולט ב-1932) ואחוז הקולות הגבוה ביותר אי פעם בהתפלגות בין דמוקרטים ורפובליקנים (רוזוולט השיג 60.8% מהקולות ואילו ג'ונסון 61.1%). שיא האלקטורים לפעם הראשונה נשבר כשרונלד רייגן זכה ב-489 קולות ב-1980. ג'ונסון עדיין מחזיק באחוז הגבוה ביותר של תמיכה בבחירות הנשיאותיות.
השלכות.
אף על פי שגולדווטר הפסיד בבחירות, טענו מומחים שהניח את היסודות למהפכה השמרנית. נאומו של רונלד רייגן בשם גולדווטר, תנועות שורשיות וההשתלטות השמרנית (גם הזמנית בשנות השישים) על המפלגה הרפובליקנית סייעו להפיכתו של רייגן לנשיא ב-1980. פוליטיקאים רבים נכנסו לפוליטיקה בעקבות גולדווטר, כולל הילרי קלינטון.
ג'ונסון השתמש בניצחונו בבחירות כדי להצליח להעביר חוקי רווחה ("החברה הגדולה") וחוקים למניעת אפליה גזעית במתן זכות בחירה. אך הפופולריות שלו נפגעה בגלל מלחמת וייטנאם. ב-1968, הוא היה כל כך לא פופולרי עד שלא רץ שוב לנשיאות. התמיכה בזכויות האזרח ובשחורים הובילה לעזיבה של חברי איגודים לבנים ודרומיים מקואליציית הניו דיל של רוזוולט, והם עברו לתמוך ברפובליקנים. מתוך שלוש עשרה מערכות הבחירות לאחר מכן, ניצחו הדמוקרטים רק בשש (אם כי, יש לציין, חמש מתוכן היו בשמונה מערכות בחירות האחרונות, ושבשתיים מתוך השלוש האחרות הדמוקרטים זכו במרבית הקולות).
לאחר מערכת בחירות זאת, הלבנים הדרומיים עברו מהמפלגה הדמוקרטית למפלגה הרפובליקנית, ואילו האוכלוסייה השחורה עברה במהירות למפלגה הדמוקרטית, תהליך שהחל עוד בימי הניו דיל. מאז 1964, זוכים הדמוקרטים ל-80% לפחות מקולות השחורים.
מריה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה
איך להיות ג'נטלמן
איך להיות ג'נטלמן (How to Be a Gentleman) היא קומדיית מצבים אמריקאית של רשת CBS. לאחר שידור הבכורה של הסדרה ב-29 בספטמבר 2011, רשת CBS הזמינה 13 פרקים לעונה הראשונה.
בתאריך 18 באוקטובר 2011 בוטלה הסדרה על ידי הרשת המפיקה "CBS", עקב אחוזי צפייה נמוכים.
עלילה.
הסדרה מציגה את החברות בין אנדרו קרלסון (דייוויד הורנסבי), עורך עיתון עם חיים לחוצים, לבין ברט לנסינג, לשעבר חייל אשר שירת במלחמה בעיראק וכעת הוא מאמן כושר.
כאשר אנדרו מקבל למסיבת יום ההולדת שלו הזמנה למכון כושר, הוא הולך ופוגש שם את ברט (אשר התעלל באנדרו בתיכון), מאמן הכושר שהיה אמור לאמן אותו. בין השניים נוצרת חברות הדוקה וברט מלמד את אנדרו איך להתנהג עם נשים וכך להתקדם בחיים.
אברהם פוקסמן
אברהם (אייב) הנרי פוקסמן (באנגלית: Abraham Henry Foxman; נולד ב-1 במאי 1940) הוא עורך דין יהודי-אמריקאי שכיהן כמנהל הלאומי של הליגה נגד השמצה בשנים 1987–2015 ומאז 2016 מכהן כראש המרכז לחקר אנטישמיות במוזיאון המורשת היהודית.
שנותיו הראשונות.
פוקסמן, בן יחיד, נולד בברנוביץ', חודשים ספורים אחרי שהעיר נלקחה מפולין בשל הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ושולבה בברית המועצות. כיום שוכנת העיר בבלארוס. הוריו של פוקסמן, הלן וג'וזף פוקסמן, היו יהודים פולנים.
ב-1940 כשהגרמנים הכניסו את היהודים לגטו, השאירו הוריו של פוקסמן אותו עם המטפלת הקתולית ברוניסלבה קורפי. פוקסמן הוטבל לנצרות בכנסייה קתולית כהנריק סטניסלב קורפי, וגדל כקתולי בווילנה
שבליטא בשנים 1944-1940. לאחר מספר מאבקים על האפוטרופוסות החוקית עליו הוא הושב לחזקת הוריו.
השכלה וקריירה.
פוקסמן היגר עם הוריו לארצות הברית ב-1950.
הוא למד בישיבה דפלטבוש בברוקלין, ניו יורק. הוא קיבל תואר ראשון במדע המדינה מסיטי קולג' בניו יורק. פוקסמן הוא גם בעל תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק. הוא חיבר עבודה לתואר מוסמך בבית המדרש לרבנים באמריקה ובכלכלה בינלאומית בניו סקול.
אברהם פוקסמן הצטרף לחטיבה ליחסים בינלאומיים של הליגה נגד השמצה ב-1965. ב-1987 הוא נבחר פה אחד בידי ההנהלה למנהל הלאומי החדש של הארגון, והחליף בכך את המנהל הוותיק נתן פרלמוטר.. בתחילת 2015 פרש מתפקידו אחרי 27 שנים.
בשנת 2007, פרסם את הספר "השקרים הקטלניים ביותר" ("The Deadliest Lies: The Israel Lobby and the Myth of Jewish Control"), בו ניסה להגדיר בלשון ברורה את הגבול הדק בין איבה למדינת ישראל לשנאת ישראל.
הכרה.
פוקסמן זכה במספר פרסים ותוארי כבוד ממוסדות ללא כוונת רווח. ב-1998 זכה בפרס על מפעל חיים מוועדת הזיכרון הבין-דתית בשל היותו "מנהיג שנלחם נגד האנטישמיות, צרות-האפק והאפליה."
פוקסמן זכה מידי המרכז ללימודי השואה ורצח העם בפרס המנהיגות ההומניטרי על-שם ראול ואלנברג ב-18 באפריל 2002.
ב-16 באוקטובר 2006 העניק נשיא צרפת ז'אק שיראק, לפוקסמן את אות אביר לגיון הכבוד - אות הכבוד האזרחי הגבוה ביותר של צרפת.
ב-22 במאי 2008, העניקה ישיבה יוניברסיטי לפוקסמן תואר דוקטור לשם כבוד.
בנוסף לכך כלל נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש, את פוקסמן במשלחת הכבוד שליוותה אותו לירושלים לחגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל במאי 2008.
ביקורת.
בשנת 2001, פעל למען מתן חנינה למארק ריץ', שנאשם בהתחמקות מתשלום מס והפרה של הסנקציות על איראן, לאחר שריץ' נתן תרומה גדולה לארגון הליגה נגד השמצה. אחר כך הודה פוקסמן כי "עשה שגיאה" כאשר שיגר מכתב, על נייר רשמי של "הליגה נגד השמצה", ובו המליץ להעניק חנינה לריץ'. הוא הסביר כי "ברור שמישהו שנותן לך 100 דולר, לא מקבל את אותה תשומת לב כמו מישהו שנותן לך 10,000".