בשנת 1903 יזם לעף את הקמתו של בית הכנסת של העיר סגד, שתוכנן על ידי האדריכל ליפוט באומהורן. הוא השפיע רבות על עיצוב הפנים של בית הכנסת ושזר בעיטוריו מצמחי ארץ ישראל באופן סמלי. כך, למשל, בנה את ארון הקודש מעצי שיטים, אותם הביא ממצרים, כך שיזכיר את המשכן, אוהל מועד. כמו כן כל חג היה מיוצג בחלון ויטראז' ובו צמחים הקשורים בחג.
לקריאה נוספת.
ספריו.
את מאמריו הקצרים אסף שאנדור שרייבר בשני קבצים שפורסמו אחרי מותו של הרב לב:
סמיין
סמיאן
גרמי שמיים עמוקים
קונראד מורגן
גאורג קונראד מורגֵן (בגרמנית: Georg Konrad Morgen; 8 ביוני 1909 - 4 בפברואר 1982) היה דוקטור למשפטים גרמני, חוקר ושופט של האס אס בדרגת אוברשטורמבאנפירר (סא"ל). במסגרת תפקידו חקר פשעים שבוצעו במחנות ריכוז והשמדה נאציים.
חייו.
נולד בפרנקפורט, לאב עובד רכבת, סיים לימודים אקדמיים באוניברסיטת פרנקפורט ובאקדמיה למשפט בינלאומי בהאג ולאחר מכן התמנה לשופט בבית המשפט המחוזי בשטטין. בשנת 1936, כשנה לאחר שנפגש לראשונה עם היטלר, פרסם ספר אנטי מלחמתי, בהדפסה ממלכתית, בשם "תעמולה מלחמתית ואיך למנוע מלחמה". בספר התריע נגד תהליך ההתחמשות של גרמניה. באותה תקופה נחשב בעיני רבים כפציפיסט. עקב סכסוך עם שופט מחוזי עבר למחלקה המשפטית של האס אס ומונה שם לשופט.
פעילותו בזמן המלחמה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שירת בוואפן אס אס ובשנת 1940 מונה לשופט בבית הדין של האס אס במינכן.
מתחילת 1941 הועבר לבית הדין של האס אס והמשטרה בקראקאו. בשנת 1942 פוטר מתפקידו בידי הימלר, הורד מדרגת קצין לדרגת טוראי ונשלח לחזית המזרחית.
ממאי 1943 הטיל עליו הימלר לחקור חשדות לשחיתות בקרב מפקדים ועובדים של מחנות ריכוז שונים במסגרת המטה הפלילי של משטרת הרייך (RKPA) בברלין. תפקיד זה אפשר לו לעבוד עם כריסטיאן וירט ולהכיר מקרוב את מנגנון ומדיניות ההשמדה הנאצית. מורגן עסק במקרים בהם סגל המחנות עשה רווחים בשוק השחור או גנב רכוש של הקורבנות. נאסר עליו לערוך חקירות בתחום הפוליטי.
בתקופה זו חשף מעשי שחיתות של מפקד מחנה הריכוז בוכנוואלד, קארל קוך ואשתו, אילזה קוך. שניהם הועמדו לדין עקב כך. קארל קוך הורשע, נידון למוות, הועבר מתפקידו והוצא להורג בסוף אפריל 1945. גם רופא המחנה, וולדמאר הופן, הועמד לדין באשמה של רצח אסירים ושומרים (מחשש שיעידו נגד קוך), הורשע ונידון למוות. במקרה זה, גזר הדין לא הוצא לפועל עקב מחסור ברופאים.
מורגן חקר מקרי שחיתות נוספים במחנות מיידאנק, פלוסנבירג ודכאו.
בשנת 1944 פתח בחקירה נגד מפקד מחנה ההשמדה אושוויץ, רודולף פרנץ הס. במהלך החקירה נעלם עוזרו, גרהרד פוטש ולא נראה עוד. יש הטוענים שניסו לגרום לו להפסיק את פעילותו, מכיוון שזמן קצר לאחר מכן עלו באש מגוריו במחנה.
נראה שמורגן עשה מלאכתו באופן יסודי למדי מכיוון שתוך פחות משנה נתבקש על ידי הימלר להפסיק את חקירותיו. בסתיו 1944 מונה לתפקיד שופט אס אס ראשי בקראקאו, עקב כך היה מחנה אושוויץ בתחום סמכותו. בשנת 1945 הועבר לברסלאו לשמש בתפקיד זהה.
לאחר המלחמה.
מורגן הסגיר עצמו לידי היחידה האמריקנית לריגול נגדי (CIC) והושם במעצר בדכאו על היותו חבר האס אס.
במשפטי נירנברג העיד באוגוסט 1946 כעד הגנה ותיאר את מחנה הריכוז בוכנוואלד כמקום כמעט נורמלי.
על השאלה האם האס אס הוא ארגון פושע טען מורגן שההוראה להקמת מחנות ההשמדה סוביבור, טרבלינקה ובלז'ץ הגיעה ישירות מהיטלר.
גם במשפט פוהל העיד באוגוסט 1947 כעד הגנה.
מורגן טען שלחם למען הצדק בזמן המלחמה והביא כהוכחה כ-800 חקירות פליליות אותן ערך במשך שנתיים (במקרים מסוימים המשיך בחקירותיו למרות הוראותיו של היטלר). חקירותיו הביאו לכ-200 הרשעות.
במשפט אושוויץ הראשון בתחילת שנות ה-60 המעיט בעובדת היותו חבר באס אס.
עבד כעורך דין בפרנקפורט והיה רשום בלשכת עורכי הדין שם עד ינואר 1979.
מורגן מת בפרנקפורט ב-4 בפברואר 1982.
הערכת פועלו.
דמותו של מורגן נותרה שנויה במחלוקת - מצד אחד, בעלות-הברית היו מעוניינות בעדותו בנירנברג ובאינפורמציה שחשף על צמרת השלטון הנאצי, ונטו לדון אותו לכף זכות (מעמד זה הועם כאשר סירב להעיד נגד אילזה קוך, למרות לחצים ואיומים על חייו, בטענה שאין לו הוכחה ברורה על אשמתה). מצד שני, מורגן בעדותו הסביר בפירוט כי לא הייתה לו שום יכולת לפעול כנגד מעשי הזוועה במחנות הריכוז, משום שההוראה הגיעה ישירות ממטהו של היטלר, וכך גם לגבי "המתות החסד", שהיו חלק ממדיניות רשמית. פעילותו העיקרית עסקה במה שכינה "המתות שרירותיות", מצידם של קצינים נאציים. על כך מתח עליו היינץ הֶנֵה (Heinz Höhne), היסטוריון גרמני, ביקורת חריפה בספרו "Der Orden unter dem Totenkopf: Die Geschichte der SS", בו הוא טען כי מורגן נלחם בשחיתות פנימית בלבד, ולא ניסה לערער או להילחם במכונת ההשמדה עצמה.
בי&quot;ח בילינסון
מכללת אמונה
מכללת אמונה היא מכללה אקדמית דתית המכשירה יוצרות בתחומי האמנויות והעיצוב (אמנות, תקשורת חזותית, עיצוב בינתחומי, תיאטרון) ומעניקה תואר ראשון בחינוך ותעודת הוראה. המכללה שוכנת ברחוב דרך בית לחם שבשכונת בקעה בירושלים.
המכללה הוקמה בתחילת שנות השבעים על ידי נשות "אמונה" מאמריקה ומישראל, במטרה להקים מוסד שיאפשר לנשים דתיות לרכוש מקצוע ולבטא את כשרונן האמנותי. בשנת 2009 התאחדה המכללה עם המכללה הסמוכה, מכללת אפרתה, וכיום שתיהן פועלות בשני קמפוסים תחת אותה הנהלה. במתחם המכללה פועלת גלריה לאמנות עכשווית 'הוילה'.
ראשת המכללה היא ד"ר אפרת גרוסמן, ורב המכללה הוא הרב מנחם מקובר.
אבן העזר (פירושונים)
חוק הכנסת
חוק הכנסת, התשנ"ד-1994 הוא חוק המסדיר היבטים שונים בפעילותה של הכנסת שהם מפורטים מכדי להיכלל ב, אך מהותיים מכדי שיופיעו רק בתקנון הכנסת. עיקרון דומה הנחה את חקיקתו של חוק הממשלה ב-2001.
תוכן החוק.
כינוסה של כנסת חדשה.
החוק מסדיר מספר עניינים פרוצדורליים הקשורים בכינוסה של כנסת חדשה. החוק קובע מהו מועד כינוסה של הכנסת לאחר הבחירות, ואת ההוראה לפיה היא נפתחת על ידי נשיא המדינה, שבהמשך מעביר את המושכות לוותיק מבין חברי הכנסת. האחרון מנהל את ישיבות הכנסת עד לבחירת יושב ראש קבוע. כן קובע החוק הוראות בדבר הצהרת האמונים של חברי הכנסת.
חוק הכנסת קובע גם את הקמתה של ועדה מסדרת, שתפקידה לקבוע את ההרכב הסיעתי של ועדות הכנסת.
פעילות פרלמנטרית.
בחוק הכנסת הוראות שונות הנוגעות לפעילות הפרלמנטרית בכנסת.
בחוק מעוגנים שני כנסי הכנסת השנתיים, והפגרות שביניהם. החוק אינו נוקב במועדים מדויקים, אלא נותן בידי ועדת הכנסת מרחב תמרון מסוים: על כנס החורף להיפתח בתוך ארבעה שבועות לאחר סוכות ועל כנס הקיץ להיפתח בתוך ארבעה שבועות לאחר יום העצמאות. בכל מקרה, משכם של שני הכנסים חייב להיות שמונה חודשים לפחות. החוק גם מסדיר את כינוסה של הכנסת במהלך הפגרה - על פי דרישת הממשלה או 25 חברי הכנסת.
החוק עוסק גם בדרכים להשעיה ולהעברה מכהונה של יושב ראש הכנסת וסגניו, ומגביל את מספר הסגנים לשבעה.
מספר הוראות עוסקות בוועדות הכנסת. בין היתר, הוגבל מספר החברים בוועדות והועמד על 15, למעט ועדת החוץ והביטחון, ועדת הכספים, וועדת החוקה, חוק ומשפט, בהן נקבע כי יכהנו 17 חברים. לגבי ועדת הכנסת, נקבע כי הכנסת תקבע בכל פעם מחדש מהו מספר החברים. הוראה נוספת מסדירה את קיומן של ועדות משנה שישיבותיהן חסויות, במקרים שיושב ראש הוועדה, לאחר התייעצות עם יושב ראש הכנסת, סבר כי יש לסגור אותן מטעמים של ביטחון המדינה, יחסי החוץ או קשרי מסחר בינלאומיים. זאת, בניגוד לעיקרון הכללי של פומביות הישיבות בכנסת. הוראה אחרת מטילה על הרמטכ"ל חובה להתייצב בפני ועדת החוץ והביטחון לדיווח דו-חודשי, או על פי דרישת הוועדה.
בשנת 2000 נוסף לחוק פרק העוסק בראש האופוזיציה, ובכך עוגן לראשונה מעמדו בחוק. החוק קובע כיצד קובעים מי יהיה ראש האופוזיציה, כיצד ניתן להחליפו, מסדיר את מעמדו באירועים רשמיים ומטיל על ראש הממשלה חובה לעדכנו בענייני המדינה לפחות אחת בחודש. כן קובע החוק כי שכרו של ראש האופוזיציה ייקבע בידי ועדת הכנסת, וכי לא יפחת משכרו של שר.
מוסדות בכנסת.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 נוספו בחוק הכנסת הוראות המסדירות את מעמדן של שלושה מוסדות הפועלים בכנסת: היועץ המשפטי לכנסת, נציב הדורות הבאים ומרכז המחקר והמידע.
ההוראות בדבר מעמדו של היועץ המשפטי לכנסת נוספו בשנת 2001, אף שבכנסת כיהנו יועצים משפטיים גם קודם לכן. החוק מסדיר את תפקידי היועץ המשפטי, את הליך מינויו, את תנאי הכשירות שלו, את משך כהונתו והוראות בדבר שכרו. החוק גם קובע כי תחת היועץ המשפטי לכנסת יכהן משנה ליועץ המשפטי.
באותה שנה עוגן בחוק גם תפקידו של נציב הדורות הבאים. בניגוד ליועץ המשפטי, נציב הדורות הבאים היה תפקיד חדש. גם כאן, קובע החוק את הליך מינויו של הנציב, את תנאי הכשירות שלו, את משך כהונתו והוראות בדבר התקציב העומד לרשותו. מאז הסתיימה כהונתו של הנציב הראשון, שלמה שהם, לא מונה נציב חדש, הנציבות חדלה למעשה לפעול, והוראות החוק הנוגעות לו מהוות, למעשה, אות מתה.
מרכז המחקר והמידע של הכנסת פועל מאז שנת 2000, אך רק בשנת 2008 קיבל מעמד בחקיקה ראשית. בניגוד ליועץ המשפטי לכנסת ולנציב הדורות הבאים, חוק הכנסת לא מסדיר את כלל פעילותו של מרכז המחקר והמידע, אלא מטיל על רשויות ציבוריות חובה למסור לו מידע, בסייגים מסוימים הקבועים בו.
שכר חברי הכנסת.