אדם המזהה את עצמו עם מידות או ערכים מסוימים (כמו צניעות, אדיבות, סבלנות, וכן תכונות כגון מרדנות, אינדיבידואליות, אסרטיביות), ותופס אותם כבעלי משמעות רבה בחייו, יסתיר תחת צלו רכיבים באישיותו שהפוכים מתכונות אלו, ידחיק אותם ויכחיש את קיומם. כדי לחזק את זהותו, הוא יילחם בהתנהגויות או בדעות ההפוכות לאלו איתן הוא מזדהה. לדוגמה, אדם המזהה את עצמו עם אדיבות יתנהג באדיבות קיצונית, אך יגיב בסערת נפש קיצונית כלפי כל התנהגות שאינה אדיבה, גם אם היא אינה חוצה את המוסכמות החברתיות. באופן שאינו מודע, ישתוקק אדם זה להסיר מעליו את עול האדיבות ולנהוג לעיתים באופן שונה. התנהגות זו אינה חייבת להיות פושעת או חצופה, אלא יכולה להיות ביטוי עדין וזעיר לחוסר אדיבות.
לטענת יונג, כל אדם נושא בתוכו צל וככל שהוא מודחק בעוצמה רבה יותר, כך הוא חשוך יותר ודחוס יותר. הצל הוא חלק אינטגרלי מכל אדם, כמו הצל הפיזי שלו.
זיגמונד פרויד תיאר כיצד הנפש מדחיקה את הדחפים הביולוגיים אל התת-מודע. בדומה לכך נמצאים גם ב"צל" של יונג דחפים שהאדם מתקשה לקבל את קיומם אצלו. ואולם הצל היונגיאני רחב אף יותר, משום שהוא נועד להתמודד לא רק עם הדחף, אלא גם עם גיבוש הזהות; מושלכות אליו תכונות שאדם מזהה כזרות לו, לרוב שליליות מבחינה חברתית. טינתו של אדם לזולת עלולה להיות קשורה לחוסר יכולתו לקבל את קיום חלק מתכונות הזולת אצלו.
במצב בו האדם מתמודד עם הצל שלו ונעשה מודע לחלקים אישיותיים אלו, הוא צפוי לנסות להשלים במידת מה עם הצל, ולמצוא בנפשו מקום גם לתכונות ולתחושות שהודחקו ולא הורשו לבוא לידי ביטוי קודם לכן. תהליך זה הוא חלק מתהליך ההתפתחות של האדם אותו תיאר יונג כתהליך האינדיבדואציה.
הצל כתופעה חברתית.
ארכיטיפ, על פי יונג, פירושו כוח מניע קדמון המצוי בנפש בני האדם כולם, ובא לידי ביטוי במהלך התפתחות האישיות. ככזה, בא ארכיטיפ הצל לידי ביטוי באדם בדרך שבה הוא מגדיר את עצמו, את האחר ואת יחסו אל האחר. האדם ינסה להדחיק גם מרכיבים אישיותיים הקיימים בו, במידה שהם מזוהים אצלו כחלק מהאחר. ארכיטיפ זה עשוי להסביר גם תופעות חברתיות של הקצאת קבוצה מסוימת (כגון הומופוביה או שנאת זרים).
לדוגמה, התייחסות החברה לנפגעי נפש שונה מההתייחסות לכל מחלה אחרת. אף על פי שעם השנים קיימת יותר מודעות לנושא, עדיין כמו בעבר, מורחקים חולים אלו מהחברה, ובני משפחתם לרוב מתביישים בהם ומסתירים את קיומם. חוקרים שונים מצביעים על כך שהתייחסות זו היא תוצאה של קושי להכיר בחולים אלו כחלק מהחברה ורצון להרחיק את זיהוים איתה. הציבור לעיתים רואה בהם סכנה, בין היתר בגלל חוסר הבנת המחלה. כמו המצורע בימי עבר, הפך המשוגע להיות קו הגבול בתפישת האדם וביצירת סדר חברתי. החברה השתמשה בשעירים לעזאזל כדי להגדיר את הנורמליות. כשם שהרחיקו ובידדו מצורעים, כך החלו להרחיק את אלו שהוכרזו כמשוגעים. החברה מעניקה חשיבות רבה לשלמות גופנית, להופעה חיצונית, להליכות ולדרכי תקשורת, ולכן הצל – השונה ממנה – נדחה, כאילו כאמצעי התגוננות נגד מי שוויתר על הנורמות הבסיסיות. תפישה חברתית זו המקובלת נטועה גם אצל החולים עצמם, דבר המביא אותם לעיתים לפרוש מהחברה. משפחותיהם לרוב מסתירות את דבר המחלה, מתביישות בחולה ולעיתים מנתקות איתו כל קשר.
הצל בתרבות.
ב"צל" יש ממד של אימה ומסתורין שהשתקפו, לדעת יונג, בדימויים ספרותיים ומיתולוגיים במהלך הדורות ככל הארכיטיפים.
שארל-מוריס דה טליראן
שארל-מוריס דה טליראן-פריגור (בצרפתית: Charles-Maurice de Talleyrand-Périgord; 2 בפברואר 1754 – 17 במאי 1838) היה דיפלומט צרפתי שייצג את מדינתו נאמנה בין משטרו של לואי ה-16 לבין משטרו של לואי פיליפ, במהלך כל חילופי המשטרים, לרבות בתקופת המהפכה הצרפתית ובתקופת נפוליאון, וקנה שם של אחד הדיפלומטים הגמישים ורבי-ההשפעה ביותר בתולדות אירופה.
היה גם פעמיים שגריר צרפת לממלכה המאוחדת, כמו כן ארבע פעמים שר החוץ של צרפת, סגן נשיא הקונגרס של האימפריה הצרפתית, נציג צרפת בקונגרס של וינה והיה גם ראש ממשלת צרפת.
ביוגרפיה.
טליראן נולד למשפחת אצילים בפריז. שני הוריו מילאו תפקידים בבית המשפט. פציעת ילדות ברגל (המאובחנת על ידי רופאים מודרניים כסממן של תסמונת מרפן, מחלה תורשתית הפוגעת בתפקוד מערכות שונות בגוף) לא איפשרה לו קריירה של איש צבא, כפי שציפו ממנו הוריו. הוא החל בקריירה בשירות הכנסייה, ולמד בסמינרים שונים לכמרים עד גיל 21. הוא הוסמך ככומר בשנת 1779 בגיל 25. בשנת 1780 מונה לנציג הכנסייה בחצרו של המלך. ב-1789 מונה טליראן הצעיר לבישוף של העיר אוטן בחבל בורגונדי. במועצת המעמדות של 1789 ייצג טליראן את הכנסייה, המכונה "המעמד הראשון". במהלך המהפכה הצרפתית תמך במהפכנים. הוא סייע בכתיבת הצהרת זכויות האדם והציע את "החוקה האזרחית של הכנסייה", אשר הלאימה את רכוש הכנסייה. כאשר נודע על כך לאפיפיור פיוס השישי, הוא חדל מלשמש כבישוף. ב-1792 נשלח לבריטניה במאמץ למנוע מלחמה, מאמץ אשר נכשל בסופו של דבר. בשל מוצאו האריסטוקרטי הוצא צו למעצרו בימי שלטון הטרור. הוא נמלט לארצות הברית בשנת 1794 ושב לפריז רק בשנת 1796. ב-1797 מונה לשר החוץ של צרפת.
בנובמבר 1799 סייע לנפוליאון בהפיכה המכונה "הפיכת ה-18 בברימר", בה הכריז נפוליאון על עצמו כ"קונסול ראשון" וקיבל את השלטון בצרפת. תחת שלטונו של נפוליאון נותר טליראן בתפקיד שר החוץ, על אף שלעיתים קרובות חלק על מדיניות החוץ של נפוליאון. אף האפיפיור הסיר את החרם שהוטל על טליראן.
במרץ 1804 היה מעורב בשערוריית חטיפתו והוצאתו להורג של הדוכס מאניין, אריסטוקרט צרפתי גולה שנחשד כי הוא חותר נגד נפוליאון, נחטף מגרמניה לצרפת, והוצא להורג, מעשה שעורר שערורייה דיפלומטית בינלאומית.
במאי 1804 מונה על ידי נפוליאון למשרת "סגן הבוחר" של האימפריה הצרפתית. בשנה זו רכש טירה למגוריו - "שאטו ואלנסיי". בשנת 1806 מונה לנסיך בנוונטו (עיירה במחוז קמפניה באיטליה), אך בשנת 1807 התפטר לאור התנגדותו לברית הרוסית-צרפתית. באותה שנה, התפטר גם מתפקידו כשר החוץ. הקרע בינו ובין נפוליאון החריף עד לנתק גמור בשנת 1812, עת התקיף נפוליאון את רוסיה. נאמר כי תככיו המתמידים של טליראן גרמו לנפוליאון לכנותו בפניו "גרב משי ממולא בצואה"; לכך הגיב השר בקרירות: "חבל שאיש כה דגול חונך בצורה כה גרועה".
כאשר הוחלף נפוליאון בלואי ה-18 באפריל 1814, היה טליראן אחד מיוזמי הרסטורציה של בית בורבון, ואף התנגד לחוקה החדשה לפיה מלך לואי. טליראן היה הנושא ונותן הראשי מטעם צרפת ליד שולחן קונגרס וינה. מטרותיו של הקונגרס, אשר הרוח החיה בו הייתה המדינאי הארכי-שמרני מטרניך, היו לשמור על הסדר שהיה קיים באירופה ערב המהפכה, ולמנוע נטיות לליברליזם, ולעצמאות של עמים אל מול אימפריות ושליטים שושלתיים. קונגרס וינה היה תגובת הנגד של אירופה הוותיקה אל מול רעיונות המהפכה הצרפתית לדמוקרטיה, ליברליזם, וזכות ההגדרה העצמית, שבשמם לחמו ומתו מיליוני צרפתים, ובשמם פעל טליראן במשך שנים רבות.
במקביל לקונגרס וינה, ב-30 במאי 1814 חתם טליראן על "הסכם פריז", אשר סיים את המלחמה בין צרפת ובין הקואליציה השישית, המורכבת מבריטניה, רוסיה, אוסטריה, שוודיה ופרוסיה, ולפיו הוגלה נפוליאון לאי אלבה. גבולותיה של צרפת הוחזרו לגבולות שהיו קיימים בשנת 1792, וצרפת לא נענשה באופן חמור על נסיונותיה לשליטה באירופה בימי נפוליאון, פרט לשלילת הריבונות הצרפתית באיי סיישל, והעברתה לבריטניה. צעדים נוספים ננקטו בהסכמי קונגרס וינה, כגון תשלום פיצויי מלחמה, והחזקת חילות מצב זרים במבצרים בגבולותיה, תוך תשלום הוצאותיהם, אך בעיקרו של דבר צרפת לא ניזוקה באופן ממשי.
עם שובו של נפוליאון לצרפת בשנת 1815, באירוע המכונה "מאה הימים", ותבוסתו לאחר מכן, חל מפנה לרעה בהישגיו של טליראן. אומנם מיד לאחר תבוסת נפוליאון בקרב ווטרלו מונה טליראן, ב-9 ביולי 1815, לראש ממשלת צרפת, אך לואי ה-18, ששב ותפס את כס המלוכה, תיעב אותו באופן אישי ופעל להצר את צעדיו. הסכם השלום שהשיג עתה טליראן היה גרוע בהרבה. טליראן פרש בספטמבר אותה שנה, אם בעקבות ההסכם או תחת לחץ ממתנגדיו בתוך צרפת. לאחר מכן צפה מן הצד במתרחש בתור "מדינאי בכיר". בימי מלכותו של לואי פיליפ היה שגריר בבריטניה בין 1830 ל-1834. בשנת 1838 מת, ונקבר בטירתו בוואלנסיי.
בימינו משמש השם "טליראן" כמושג המתאר דיפלומט בעל יוזמה וכישרון רב.
טאלירן
חסך חושי
חסך חושי הוא מצב שבו מונעים מאחד החושים גירויים. על ידי כיסוי עיניים ניתן למנוע גירוי מחוש הראייה. אטמי אוזניים מונעים את גירוי חוש השמיעה. באמצעים שונים ומתוחכמים יותר ופחות ניתן למנוע את גירויים של חושים אחרים. חסך חושי היה נושא למחקרים נרחבים בפסיכולוגיה, אך הוא ידוע לשמצה בעיקר כשיטה להוצאת הודאות מנחקרים.
בתנאים קשים של חסך חושי הצליח רק אחד מעשרה מתנדבים לעמוד בניסוי במשך יותר מעשר שעות. בין השאר התפתחה תחושה פרנואידית והזיות.
ריצ'רד פיינמן תיאר ניסויים לבחינת חסך חושי במכל ציפה שבהם השתתף:
פיינמן תיאר כיצד השהות במכל עוררה בו שלל הזיות. הוא הצליח להרגיש כיצד הוא "מזיז" את ה"אני" שלו מהמוח אל איברי הגוף ואחר כך אפילו הצליח "לצאת מהגוף" ולראות את איבריו מבחוץ: "ראיתי את העורף שלי כשכפות הידיים שלי נשענות עליו".