ביחד עם הקתוליקון, המבנים היחידים מהמאה ה-11 ששרדו הם המגדל ההרוס חלקית, קפלת לוקס, מקווה המים והרפקטוריום. התאים, שרובם נהרסו עד כה, מתוארכים לתקופה הוונציאנית והג'נוביאנית. מוזיאון קטן שנפתח ב-1992 משרת את המבקרים במקום והוא ממוקם בתא משופץ. החפצים המוצגים מתוארכים ברובם למאה ה-19.
הגביע הבינלאומי
הוסיוס לוקאס
פלאמנגו (כדורגל)
סאנטוס
הבתולה מרי
אולד טרפורד
קהילות הסטטוס קוו אנטה
הסטטוס קוו אנטה (ביידיש: שטאטוסקווא, בהונגרית: Statusquo-ante) היה כינויין של הקהילות היהודיות בממלכת הונגריה שסירבו להצטרף לאחד משני הארגונים הארציים – הנאולוגי והאורתודוקסי – שקמו לאחר הקונגרס של 69–1868 ונותרו עצמאיות. שיעורן באוכלוסייה היהודית היה קטן ומעולם לא עלה על שישה אחוזים. הן דחו את הצורך בהנהלה מרכזית, והקימו ועד משלהן רק ב-1928.
התהוות הסטטוס קוו.
ב-1867 יזמו ראשי הקהילה היהודית בפשט, בתמיכת שר הדתות יוז'ף אטווש, את הקמתו של ארגון-גג ארצי שנועד לייצג את כלל היהודים מול הממשל המרכזי. האורתודוקסים חששו משליטת יריביהם הנאולוגים בגוף החדש, שנקרא לבסוף "הלשכה היהודית הארצית"; חלק מנציגיהם פרש מקונגרס הייסוד שלו, ולאחר מערכה ממושכת של לחצים שוכנעה הממשלה לאפשר להם שלא להצטרף אליו. האורתודוקסים המנצחים פנו עתה להקמת ועד ארצי משלהם, "הלשכה המרכזית של הקהילות האורתודוקסיות האוטונומיות".
עם זאת, היו כאלה שסירבו להצטרף לשני הארגונים. מספר מצומצם של קהילות נאולוגיות בחרו להיוותר מחוץ ללשכה הארצית. אצל האורתודוקסים, בעיקר, היה קצב ההסתנפות ללשכה המרכזית האוטונומית איטי. במקומות אחדים חששו רבנים מפיצול העדה עקב צעד כזה, והפרנסים לא רצו בשליטה מבחוץ. קהל פרשבורג – מרכז האורתודוקסיה בממלכה שרבם אברהם שמואל בנימין סופר היה מהדוחפים להקמת הלשכה – אישר את התקנות הנדרשות רק בינואר 1871, שנה וחצי אחרי שהתקבלו, לאחר ויכוח חריף בין התומכים והמתנגדים לכך.
יעקב כ"ץ מצא כי הכינוי "סטטוס קוו" לעצמאים הופיע לראשונה ב-22 בפברואר 1871, בכותרת טור מאת עמנואל אייזלר שגינה את המשתהים מלהצטרף ללשכה. חלק מהקהילות שנותרו בחוץ הונהגו בידי רבנים בולטים: הרב ירמיה לעוו, אב"ד אויהל ומי ששימש כיו"ר הסיעה האורתודוקסית בקונגרס, השאיר את הקהילה בעירו במעמד עצמאי כל ימי חייו. גם סיגט, תחת הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים, נותרה כך עד למותו ב-1883.
יחס הרוב האורתודוקסי לאלה מקרבם שלא חברו ללשכה הובהר בעקבות המחלוקת בקאשוי באביב 1872, בה התהוותה קהילה עצמאית עקב סכסוך מקומי בין הרב אברהם זלנפריינד לקהל. מאיר פרלס, מבכירי רבני הארץ ואב"ד קראלי, הצדיק את עמדתו של זלנפריינד במכתב למהר"ם שיק. הלה השיב לו בחול המועד פסח, בקביעה כי בהתחשב בנסיבות הפילוג הארצי, מי שמסרב להצטרף לארגון האורתודוקסי עובר על לא תעמוד על דם רעך.
בהתבסס על כך, הוחל האיסור על נושאי משרות דתיות – רבנים, שוחטים, דיינים – שהמשיכו לשרת בקהילות הנאולוגיות גם את חברי הסטטוס קוו. פרלס עצמו בחר להותיר את קראלי מחוץ ללשכה.
מהפילוג ועד 1920.
הווארד לופוביץ', שניסה לאתר מאפיינים סוציולוגיים משותפים לקהילות הסטטוס קוו, ציין כי הם חסרו עמדה דתית אחידה והיו פזורות על פני כל הונגריה. לנוכח הגיוון הרב, הן נראו כ"ערבוביה חסרת סדר." היו ארבעה טיפוסים עיקריים של עדות סטטוס קוו: מיעוטים שפרשו מקהילות האם שלהן על רקע סכסוכים שונים אך העדיפו שלא להסתנף לארגון של הזרם הנגדי; יישובים שהונהגו בהם רפורמות מתונות בשנים שלפני הקרע, אך דגלו בגישה מסורתית ולא נטו חיבה לאף אחד מהצדדים; קהילות שהזדהו עם תפישתו הנאו-אורתודוקסית של הרב עזריאל הילדסהיימר וסלדו מהלשכה המרכזית; וקהילות חסידיות ("ספרדיות"), שנשלטו על ידיהם עוד לפני הקרע או שהתפצלו בעקבותיו. מניעם העיקרי של החסידים בהימנעות מהצטרפות היה החשש מלהיות כפופים למתנגדים ("אשכנזים") שהיוו את רוב האורתודוקסים. הם התחמקו בתואנות שונות, כמו הטענה שתקנות הלשכה המרכזית לא אסרו על מחללי שבת לכהן בתפקידים מנהליים בה.
בצו מס' 7768 מ-29 במרץ 1877 הכירה הממשלה ההונגרית בקיומה של החלוקה הארגונית המשולשת בין קהילות הלשכה היהודית הארצית, הלשכה המרכזית של הקהילות האוטונומיות ו"קהילות הסטטוס קוו אנטה, שאינן משויכות לאף אחת." מאחר שחסרו הנהלה ארצית, היחסים בינן לבין השלטונות הוסיפו להתנהל על אותו בסיס כמקדם, באורח פרטני.
שיעורם בכלל האוכלוסייה היהודית של חברי קהילות אלה היה קטן: ב-1880 הם מנו 35,334 איש, או 5.7% מתוכה. ב-1896 היו 247 עדות כאלה, 12% מ-2,047 שהיו מכל הזרמים. הגדולות והמבוססות מביניהן היו בערים דברצן, נירג'האזה, אגר וג'נג'ש. בעיר הבירה פשט לא הייתה עדת המתפללים בבית-הכנסת רומבך חברה בארגון הנאולוגי ולא בזה האורתודוקסי. אף כי לא היוו קהילה עצמאית של ממש ברמה הארגונית, הם זוהו עם הסטטוס קוו. בטרנסילבניה מרכזים חשובים של יהודי סטטוס קוו היו טרגו מורש וטימישוארה. ב-1900, נחנך בית הכנסת הגדול של טרגו מורש. בטימישוארה התרחש מיזוג מהיר עם הקהילה הנאולוגית ובית הכנסת ברובע פבריק הפך בסופו של דבר לנאולוגי.
מחוזה טריאנון ועד ימינו.
ב-1920, לאחר שהונגריה איבדה שטחים רבים עקב חוזה טריאנון, מנו קהילות הסטטוס קוו 27,092 נפש אך שיעורם מהכלל עלה ל-5.7%. בסלובקיה וברותניה הקרפטית שסופחו לצ'כוסלובקיה הוסיפה החלוקה הפנים-יהודית להתקיים כפי שהייתה בהונגריה: הפדרציה היהודית הארצית "ישורון" שקמה בנובמבר 1926 כללה אגף סטטוס קוו, שמנה 31 קהילות כאלה. בשטחים שהועברו לרומניה היו 11 קהילות סטטוס קוו.
בשנת 1932 אושר ברומניה חוק חדש שאיפשר לקהילה יהודית אחת בלבד להתקיים בכל יישוב, למעט האורתודוקסיות והספרדיות. קהילות הסטטוס קוו נדרשו לבחור אם להסתפח לנאולוגים או לאורתודוקסים. רובן התאחדו עם הנאולוגים ויצרו את "איחוד הקהילות האשכנזיות של טרנסילבניה ובאנאט". רק ארבע נסתפחו ללשכה האורתודוקסית. הן ברומניה והן בצ'כוסלובקיה בוטלו חלוקות אלה בין היהודים לאחר מלחמת העולם השנייה לטובת ארגון ארצי אחד לכל.
ב-1926 העניק הפרלמנט ההונגרי ייצוג בבית העליון לראשי האורתודוקסים והנאולוגים בממלכה. כדי לזכות במעמד כזה גם לעצמם, החליטו קהילות הסטטוס קוו להקים ועד מנהל כלל-ארצי. ב-24 באוקטובר 1927 נערך כינוס של שליחי הקהילות בבודפשט, וב-25 במאי 1928 נוסדה "האגודה הארצית של קהילות הסטטוס קוו היהודיות בהונגריה" (Magyarországi Status Quo Ante Izraelita Hitközségek Országos Szövetségének). זוג יושבי ראש הראשונים היו הרב יוסף ליבוביץ', רבה של מגוץ', ופרנץ פייר, ראש קהל דברצן.
רוב יהודי הונגריה נרצחו בשואה. בשנת 1946 מספר קהילות הסטטוס קוו במדינה היה 15, לעומת 54 ב-1930. ב-1948 היו רק 4,281 נפש חברים בהן, 3.2% מכלל היהודים. ב-1950 כפה הממשל הקומוניסטי על כל הזרמים היהודיים בהונגריה להתאחד. ב-2004 קמה "קהילת ישראל המאוחדת של הונגריה" (Egységes Magyarországi Izraelita Hitközség; EMIH), הרואה את עצמה כממשיכתה של הסטטוס קוו. בראשה עומד הרב שלמה כובש, איש חב"ד, הדוגל בפתיחות לקהל החילוני.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:קהילות הסטטוס קוו אנטה|*]]
[[קטגוריה:יהדות הונגריה]]
[[קטגוריה:יהדות הונגריה: ארגונים]]
סליל
פפאראצי
אריה מוסקוביץ'
תורת השלבים
סקווינץ'
עדי וולפסון
עדי וולפסון (נולד ב-19 באוגוסט 1971) הוא משורר, פרופסור להנדסה כימית ופעיל בנושאי איכות הסביבה והקיימות בישראל. בשנת 2017 זכה בתואר יקיר באר שבע ובפרס היצירה מקרן ראש-הממשלה ע"ש לוי אשכול.
ביוגרפיה.
וולפסון נולד וגדל בערד. לאחר השרות הצבאי החל בלימודי ההנדסה הכימית באוניברסיטת בן-גוריון וסיים את תואר הדוקטורט במחלקה להנדסה כימית בשנת 2001. כיום הוא משמש כראש היחידה לקשרים אקדמיים בינלאומיים במכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון וכחבר במחלקה להנדסה כימית ובמרכז לתהליכים ירוקים במכללה. הוא עוסק במחקר אקדמי בנושאי כימיה ירוקה וקיימות.
בנוסף לפעילותו האקדמית, פועל וולפסון, בהתנדבות, במגוון מסגרות ופורומים לקידום איכות הסביבה והקיימות בנגב ובישראל. וולפסון מייעץ לעיריית באר שבע בנושאי סביבה וקיימות, ושותף לפרויקטים סביבתיים רבים בעיר באר שבע. הוא מכהן כיו"ר רשות פארק נחל באר שבע, ושימש לאורך שנים כנציג העיר באר שבע במועצה המקומית תעשייתית נאות-חובב, במהלכן היה ממובילי החזון להפיכתה של המועצה לפארק אקו-תעשייתי. וולפסון גם מייעץ ומלווה רשויות מקומיות רבות, ארגוני סביבה ופעילי סביבה בתהליכים ובמאבקים בתחום איכות הסביבה.
וולפסון הוא מוביל דעה בתחום איכות הסביבה והקיימות, ופועל להנגיש את התחום לקהל הרחב, בתקשורת, בפרויקטים חינוכיים ועוד. הוא כותב טור דעה קבוע בנושא קיימות במדור כלכלה וסביבה באתר ynet, ואף מתראיין ומפרסם מאמרים ודעות בתחום באמצעי התקשורת השונים. על פעילותו בתחום הקיימות הוא זכה במקום שני בפרס פראט לתקשורת סביבתית ארצית בשנת 2009 ובאות הגלובוס הירוק למתנדב בשנת 2014.
וולפסון פרסם עד כה שישה ספרי שירה ושירים במגוון כתבי עת ספרותיים כגון עיתון 77, הליקון, שבו ועוד. שיריו תורגמו לשפות רבות, וספרו אֲנִי אַבָּא שלך תורגם במלואו לאנגלית ופורסם בהוצאה אמריקאית. הוא בוגר כיתת השירה של הליקון. נושאי שירתו אופייניים לשירה הלירית: אהבה, ילדות, אבהות, נוף, הגות וארספואטיקה, לצד עיסוק בסביבה ובהשפעותיה ובנושאי נפש ומגדר. הוא מחלוצי האקו-פואטיקה בארץ, ואף עסק לראשונה בעברית בשירה להט"בית בהיבט ההורי.