אפגניסטן השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת ברלין (1936). היא נעדרה מאז מ-5 אולימפיאדות: אולימפיאדת הלסינקי (1952), אולימפיאדת מונטריאול (1976), אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), אולימפיאדת ברצלונה (1992) ואולימפיאדת סידני (2000). בעוד שארבע ההיעדרויות הראשונות היו ביוזמתה, היעדרותה מאולימפיאדת סידני נבעה מהשעייתו של הוועד האולימפי האפגני על-ידי הוועד האולימפי הבינלאומי בשל דיכוי נשים במדינה, שהונהגה אז בידי הטליבאן. גם ההיעדרות מאולימפיאדת לוס אנג'לס הייתה מטעמים פוליטיים - אפגניסטן השתתפה בחרם שארגנה ברית המועצות על המשחקים, ושבו השתתפו 14 מדינות מהגוש המזרחי. את אולימפיאדת מוסקבה (1980) החרימו 61 מדינות בהנהגת ארצות הברית, בשל הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, אך אפגניסטן עצמה דווקא כן השתתפה בה. אפגניסטן מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
בהופעותיה הראשונות במשחקים, לא רשמו הספורטאים האפגנים הישגים גבוהים במיוחד. הראשון שהתבלט היה המתאבק מוחמד אבראהימי, שדורג במקום החמישי באולימפיאדת טוקיו (1964)
אולימפיאדת אתונה (2004), אליה שבה אפגניסטן בעקבות סיום שלטון הטליבאן, הייתה הראשונה בה ייצגו אותה גם נשים, האתלטית רובינה מוקימיאר והג'ודוקא פריבה רזאיי.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) היה לוחם הטאקוונדו רוחאללה ניקפאי לאפגני הראשון שזוכה במדליה אולימפית, מדליית ארד. ניקפאי, שהתחרה בקטגוריית המשקל של עד 58 ק"ג, עבר להתחרות בקטגוריית המשקל של עד 68 ק"ג באולימפיאדת לונדון (2012), וגם בה זכה במדליית ארד. לוחם טאקוונדו נוסף, נאסר אחמד בהאווה, סיים במקום החמישי בלונדון, בקטגוריית המשקל של עד 80 ק"ג.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
גפני
גפני הוא שם פרטי ושם משפחה ישראלי הנגזר מהמילה גפן
טימות'י גייטנר
ישיבת כנסת ישראל
הסבא מסלבודקא
טימוטי גייטנר
טימוטי גייתנר
טימותי גייתנר
עופר בן-אמוץ
עופר בן-אמוץ (נולד ב-1955), מלחין יהודי ישראלי-אמריקאי ופרופסור למוזיקה בקולורדו קולג'.
קורות חיים.
עופר בן-אמוץ נולד בחיפה בשנת 1955. הופיע לראשונה כפסנתרן בגיל 9. בגיל 16 זכה בפרס הראשון בתחרות "חת" לפסנתר. החל ללמוד קומפוזיציה ותאוריה של המוזיקה אצל יוסף דורפמן באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב, והמשיך לימודיו בקונסרבטוריון של ז'נבה בשווייץ ובאקדמיה למוזיקה בדטמולד, גרמניה. ב-1987 עבר לארצות הברית, שם למד אצל ג'ורג' קראמב באוניברסיטת פנסילבניה, וסיים את לימודי הדוקטורט בקומפוזיציה. ד"ר בן-אמוץ משמש כיום כפרופסור לקומפוזיציה ולתאוריה בקולורדו קולג'.
יצירותיו של בן-אמוץ מבוצעות בקביעות באולמות קונצרטים ובפסטיבלים ברחבי העולם. הוא זכה בתחרות בינלאומית בווינה (1994), בפרס קאוואנה (1988), בפרס הזהב בתחרות רודפורט בדרום אפריקה (1993), בתחרות הבינלאומית לקומפוזיציה לחליל בקובה, יפן (1991) ועוד. חבר המרכז ליצירה ולתרבות יהודית ומשנת 1997 משמש כמנהלו האמנותי של מרכז זה בתחומי צפון-אמריקה. כמו כן, משמש כיועץ ארכיון מילקן למוזיקה יהודית-אמריקנית.
ביצירותיו של עופר בן-אמוץ בולט ביטוי רגשי ואישי עמוק. היסודות העממיים והטקסטורות העכשוויות, בשילוב תיזמור ייחודי ורב-דמיון, יוצרים מתח דינאמי ודרמטי ומגדירים את שפתו המוזיקלית של בן-אמוץ. יצירותיו הוצאו לאור על ידי מו"לים בינלאומיים חשובים כמו ברנרייטר וקליסטי, והוקלטו על ידי חברות נודעות כמו נאקסוס, סטיילטון ופלנה.
פלאסגים
ולטר פון רייכנאו
ולטר קרל ארנסט אוגוסט פון רייכנאו (בגרמנית: Walter karl Ernst August von Reichenau; 8 באוקטובר 1884 - 17 בינואר 1942) היה גנרל-פלדמרשל גרמני בזמן מלחמת העולם השנייה. מפקדה של הארמייה השישית במהלך המערכה על צרפת ומבצע ברברוסה, ומפקד קבוצת ארמיות דרום עד למותו בינואר 1942.
חייו.
קריירה מוקדמת.
רייכנאו נולד בקרלסרוהה לגנרל פרוסי, ובשנת 1902 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה של המשמר ה-1. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בחזית המערב, שם זכה בצלב הברזל מדרגה ראשונה ושנייה, וסיים את המלחמה בדרגת האופטמן.
בתקופת רפובליקת ויימאר נשאר רייכנאו כחייל בצבא הקבע המוקטן שהתיר הסכם ורסאי, ושימש כקצין מטה. מ-1931 שימש כראש מטה חיל הקשר במשרד הרייכסווהר, ולאחר מכן שירת עם גנרל ורנר פון בלומברג בפרוסיה המזרחית. דודו, שהיה נאצי קנאי, הציג אותו בפני היטלר ב-1932, ומאז היה רייכנאו אף הוא לנאצי קנאי, והצטרף באופן רשמי למפלגה, על אף שבכך הפר את תקנות הצבא שהיו בתוקף שאסרו על קצינים מלתמוך באופן פעיל במפלגות פוליטיות.
משפחתו של רייכנאו הייתה משפחת אצולה עשירה, ובבעלותה היו מפעלי רהיטים מהגדולים בגרמניה. ב-1938 תרמה המשפחה את מפעל הרהיטים למפלגה הנאצית, וזו הפכה את המפעל למפעל תחמושת.
כאשר עלה היטלר לשלטון בשנת 1933 הפך בלומברג לשר המלחמה, ורייכנאו מונה למנהל משרדו, ושימש כקצין הקישור בין הצבא והמפלגה הנאצית. באירועי ליל הסכינים הארוכות ב-1934 בו שיתפו הרייכסווהר וה-SS פעולה בחיסול בכירי ה-SA שימש רייכנאו כגורם מקשר, ואף כגורם מתסיס, כאשר שכנע את בכירי הצבא והמפלגה הנאצית כי עליהם לשבור את ה-SA ולהרוג את בכיריו.
ב-1935 קודם רייכנאו לדרגת גנרל-לויטננט ומונה למפקד הקורפוס ה-7 במינכן. ב-1938 לאחר פרשת בלומברג-פריטש בה הדיח היטלר את שני מפקדיו הבכירים בצבא עקב שערוריות מין מפוברקות, רצה היטלר למנות את רייכנאו למפקד הצבא, אך נתקל בהתנגדות הקאדר הוותיק של הגנרלים כגרד פון רונדשטט ולודוויג בק. הנאציזם הבוטה של רייכנאו דחה רבים מהגנרלים, שחלקם ראו עצמם כא-פוליטיים וחלקם עסקו כבר בשלב זה בקשר נגד המשטר הנאצי.
מלחמת העולם השנייה ומותו.
בספטמבר 1939 פיקד רייכנאו על הארמייה העשירית במהלך הפלישה לפולין. במאי 1940 פיקד על הארמייה השישית במהלך המערכה על צרפת. לאחר מערכות אלו קידם אותו היטלר לדרגת גנרל-פלדמרשל.
במהלך מבצע ברברוסה, הפלישה לברית המועצות בשנת 1941, פיקד רייכנאו על הארמייה השישית, שכבשה את קייב וחארקוב. רייכנאו היה אנטישמי קיצוני ותמך בהשמדת היהודים. זו החלה כבר אז על ידי האיינזצגרופן שפעלו בעורף הארמיות הגרמניות המתקדמות וטבחו מיליוני יהודים באירועים כטבח באבי יאר, שאירע כאשר רייכנאו הוא הקצין הגרמני הבכיר השולט בשטח. רייכנאו עודד את חייליו לטבוח אף הם ביהודים כאשר נתן את הפקודה המפורסמת במילים "במערכה המזרחית החייל אינו רק אדם הלוחם בהתאם לכללי אמנות המלחמה... מסיבה זו החייל חייב ללמוד להבין את הצורך לגמול תקיף אך צודק שחייב לפעול נגד תת-האדם היהודי".
ב-3 בדצמבר 1941 מינה היטלר את רייכנאו למפקד קבוצת ארמיות דרום במקום גרד פון רונדשטט שהודח בעקבות נסיגת הכוחות הגרמנים מרוסטוב על הדון לעבר נהר המיוז. מיד לאחר מינויו הבין רייכנאו שהנסיגה עליה הורה רונדשטט היא הכרחית. על-פי יומנו של פרנץ האלדר - רייכנאו התקשר להיטלר וקיבל את אישורו להמשך הנסיגה.
ב-19 בדצמבר 1941 פיטר היטלר את ולטר פון בראוכיטש מתפקיד מפקד המטה הכללי וניסה למנות במקומו את רייכנאו, אך שוב נתקל בהתנגדות מפקדי הצבא. מסיבה זו מינה היטלר את עצמו לתפקיד.
בינואר 1942 לקה רייכנאו לפתע בהתקף לב כאשר פיקד על חייליו במזרח. הוחלט להטיסו לגרמניה, אך בדרך המטוס התרסק, ורייכנאו נהרג. הוא הוחלף בפיקוד על הארמייה השישית על ידי פרידריך פאולוס, שהוביל את הארמייה לקרב סטלינגרד, שבו היא הושמדה על ידי הצבא הסובייטי.
אוואלד פון קלייסט
פאול לודוויג אוואלד פון קלייסט (בגרמנית: Paul Ludwig Ewald von Kleist; 8 באוגוסט 1881 - 13 בנובמבר 1954) היה גנרל-פלדמרשל גרמני ששירת בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה, ומת בעודו בשבי ברית המועצות.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
קלייסט נולד בבראונפלס למשפחה אריסטוקרטית. הוא קיבל חינוך צבאי ושירת כמפקד גדוד במלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה שירת כמפקד דיוויזיית הפרשים ה-2 בין השנים 1932 ל-1934, ובאוקטובר 1934 מונה למפקד הקורפוס ה-8. בשנת 1938 הועבר קלייסט למסלול פרישה לאחר פרשת בלומברג-פריטש, אך נקרא מחדש לשירות פעיל בשנת 1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה.
במהלך המערכה בפולין, פיקד קלייסט על הקורפוס ה-22. במהלך המערכה על צרפת פיקד קלייסט על "פאנצרגרופה פון קלייסט" יחידת שריון עצמאית כמעט, המורכבת משני קורפוסים שתפקידה היה לבצע את המבקע הדרומי דרך יער הארדנים אל מעבר לנהר המאס לסדאן ומשם אל תעלת למאנש, מבקע שכונה "איבחת מגל", וביצועו איפשר לכתר את עיקר הצבא הצרפתי, וחיל המשלוח הבריטי על אדמת בלגיה. קלייסט שפיקד על אחד ממפקדי השריון המוכשרים ביותר בוורמאכט, היינץ גודריאן, חשש במהלך המערכה מהתקדמותם המהירה של הטנקים מערבה, והורה לגודריאן לעצור את התנופה מערבה לאחר צליחת המאס. גודריאן סירב לפקודה זו. קלייסט הורה על פיטוריו של גודריאן, אך התערבות הדרג העליון של הוורמאכט, ומפקד קבוצת הארמיות לה היה כפוף קלייסט, גרד פון רונדשטט, איפשרה את המשך ההתקדמות מערבה, ונתנה לגודריאן את חופש הפעולה שאיפשר את המשך המבצע.
באפריל 1941 פיקד קלייסט על "קבוצת הפאנצר הראשונה" שכללה שני קורפוסים משוריינים, שהובילו את הפלישה ליוגוסלביה ויוון. גם במבצע ברברוסה פיקד קלייסט על קבוצת הפאנצר הראשונה כחלק מ"קבוצת ארמיות דרום".