עלילת הספר.
הספר נפתח במשאלת לב של ורה. היא רוצה להיות מישהי אחרת. היא רוצה אמא צעירה וחייכנית שמתאפרת ולובשת בגדים יפים והיא רוצה להיות ישראלית, צברית, חבר'המנית, אשה שעובדת מחוץ לבית ובערב היא חוזרת ועוד יש לה זמן וכוח לצאת ולשיר שירים עם החברים.
היא מקשיבה לסיפורים של אמה ואחותה ששרדה מפרק א' של האם. הן מספרות לה על חיים בארץ אחרת, בעולם אחר שחלקו על פלנטה אחרת. אבל בסיפורים יש "חורים" ואת החורים האלה ורה מנסה למלא. היא חוקרת את אמה ואת אחותה, שואלת שכנים, מתבוננת בחיים של אחרים ומקשיבה לסיפורים שמספרים אנשים שבאים לבקר אותם בבית ובכל יום היא מוסיפה עוד חלק לפאזל שהיא בונה.
מבנה הספר.
הספר בנוי משני נרטיבים המדלגים בין עבר והווה שמתערבבים זה בזה. העבר מסופר כ"סיפורים לפני השינה" ודרכם אנחנו מגלים שלאמא ולאבא היו פעם חיים אחרים, שלאמא של ורה היו פעם שלוש ילדות ולאבא הייתה רק אשה, שסבתא שלה הייתה בעלת בית מרזח וכל המשפחה נידתה אותה. שפעם הייתה משפחה גדולה ושמחה ועכשיו יש משפחה קטנה ועצובה. כדי לברוח מהעצב ורה משחקת במשחק "כאילו", היא ממציאה לעצמה עולם משלה, שם יש נשים יפות ומטופחות שמדיפות ריח של בושם יקר והן מעשנות סיגריה עם פומית והן מושכות את כל המבטים של כל הגברים בסביבה.
כשהיא מתבגרת ורה זונחת את משחקי ה"כאילו" ומתפנה להיות נערה טיפוסית בחברת הישראלית של שנות השישים. היא מתאהבת, היא הולכת לתנועה ואחר כך לחברה סלונית, היא רוקדת והיא שרה והיא מתאמצת להיות כמו כולם. אבל אנחנו מגלים שהיא אף פעם לא נערה ישראלית טיפוסית כמו שהיא חושבת שנערה צריכה להיות.
מלבד הסיפורים הרבים שמופיעים כתמונות-תמונות, הספר מציג תיאורים של מגוון אנשים שוורה פוגשת בבית ומחוצה לו ושל מערכות יחסים רב-גווניות בין הדמויות השונות.
השאלה המרחפת באוויר לכל אורך הספר היא השאלה שוורה דנה בה באופן עקיף כל יום, האם יש לה זכות להתקיים בלי לשמר בתוכה בכל רגע את הטראומה שהיא לא חוותה ישירות?
שיגעון השואה וחייהם של המהגרים
חייהם של מהגרים שהגיעו מאירופה אחרי השואה עוברים כחוט השני בתוך הספר ומחוללים שינויים בחיי הדמויות. אניקה ומרטין נוקטים בשיטת ההדחקה וה"שיכחה", הם מתקיימים בהווה ויורדים לארצות הברית כדי לחפש חיים חדשים וזהות חדשה. האם שרי לעומתם לא מפסיקה לספר על מה שהיה פעם, איך החיים נראו "לפני שהכל התחיל" ואיך הם היו והווים "אחרי שהכל נגמר." האב וילי חי בין הסיפורים של האם והקיום במסגרת משפחתית לוחצת ולחוצה בין הניסיונות החוזרים ונשנים שלו לחיות חיים בוהמיינים של יצירה וחופש אישי, אבל הוא איננו מצליח להשתחרר באמת.
הנושא שחוזר פעמים רבות הוא היחסים בין משפחות המהגרים שהגיעו מאירופה ובין המשפחות הישראליות שנולדו כאן או הגיעו לכאן בגיל צעיר והם "צברים" לכל דבר. אלה האחרונים מגלים בורות, חשיבה סטריאוטיפית וחוסר סובלנות מופגן ביחס ל"אחר."
מפלגת העם השווייצרית
מפלגת העם השווייצרית (בגרמנית: Schweizerische Volkspartei, SVP; בצרפתית: Union démocratique du centre, UDC; באיטלקית: Unione Democratica di Centro; ברומאנש: Partida populara svizra) היא מפלגת קואליציה שמרנית בשווייץ. כיום (2011) יש למפלגה 58 חברים במועצה הלאומית ו-6 חברים במועצת הקנטונים - אספת הברית - היא הפרלמנט של שווייץ. אפיונה הפוליטי של המפלגה הוא ימין-מרכז.
היסטוריה.
רקע: מפלגת BGB והמפלגה הדמוקרטית.
שורשי המפלגה נטועים באיחוד אשר אירע בשנת 1971 בין מפלגת האיכרים הסוחרים והעצמאיים (BGB) למפלגה הדמוקרטית.
בשנים שטרם מלחמת העולם הראשונה, המפלגה הדמוקרטית נהנתה מתמיכה רחבה בקרב החקלאים, אך בשנים שלאחר מכן ירדה הפופולריות שלה בקרבם, בעיקר בשל פעילותה המואצת למען התעשיינים. בשנים שלאחר מכן החלו להתעצם מפלגות ואיגודים חקלאיים, בעיקר ברמת הקנטונים (אשר זכו לתמיכה בעיקר בקנטון ברן וקנטון ציריך), ועד מהרה גם זכו לייצוג הולם בפרלמנט - אספת הברית ובממשלה - מועצת הברית. בשנת 1936, נוסדה מפלגת האיכרים הסוחרים והעצמאיים (BGB) - מפלגה חקלאית ברמה הפדרלית המאגדת בתוכה את מפלגות דומות ברמת הקנטון ואיגודים מקצועיים. בבחירות 1930 נכנסה מפלגת BGB למרכז הבמה הפוליטיקה השווייצרית כמפלגה ימנית שמרנית, למרות שהתחילה כמפלגת חקלאיים. בעוד המפלגה התנגדה לכל סוג של רעיונות סוציאליסטיים כגון האינטרנציונליזם והאנטי-מיליטריזם, היא ביקשה כן לייצג את הסוחרים והחקלאים השווייצרים כנגד העסקים הגדולים והבינלאומיים.
מפלגת BGB תרמה באופן משמעותי להקמתה של האידאולוגיה הלאומית השווייצרית "ההגנה הרוחנית של האומה" (Landesverteidigung Geistige), אשר הייתה אחראית במידה רבה ללכידות התרבותית והפוליטית בשווייץ מאז שנות השלושים למרות הקרעים האתניים והדתיים במדינה. במאבק של המפלגה נגד השמאל במדינה, פעילים שונים במפלגה יצרו קשרים עם תנועות פאשיסטיות מתעוררת. בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, BGB תרמה להיווצרותם של המאפיינים הפוליטיים של שווייץ לאחר המלחמה: "צמיחה כלכלית עם רגישות חברתית". עם הזמן המפלגה החלה לרקום קשרים ענפים עם המפלגה הדמוקרטית, אשר הפכה לבעלת עמדות פוליטיות דומות יותר ויותר.
מפלגה הדמוקרטית נהנתה מתמיכה פוליטית בעיקר מצד ציבור העובדים. היא ביקשה להרחיב את הבסיס האלקטורלי שלה כלפי ציבור התומכים של מפלגת BGB - האוכלוסייה הכפרית המסורתי, למרות שהחלה לאבד מחשיבותה בעידן שלאחר המלחמה.
שנים ראשונות: שנות השבעים והשמונים.
בשנת 1971, מפלגת האיכרים הסוחרים והעצמאיים (BGB) התאחדה עם מפלגה הדמוקרטית וכך נוצרה מפלגת העם השווייצרית (SVP) - מפלגה ימנית שמרנית ליברלית. המפלגה החדשה המשיכה ליהנות מרמת תמיכה של כ-11% מכלל האוכלוסייה, נתון דומה לשיעור התמיכה כמה שנים קודם לכן במפלגת BGB. בשנות השמונים סבלה המפלגה מוויכוחים פנימיים רבים, והחלה להתחלק לשני מחנות פוליטיים עיקריים: האחד ימני, ועיקר בסיס התמיכה בו נמצא בקנטון ברן; והשני קיצוני יותר, ועיקר בסיס התמיכה בו נמצא בקנטון ציריך.
בשנת 1977, נבחר לנשיאות המפלגה כריסטוף בלוקור, יזם צעיר אשר עתיד להיות אחד ממנהיגיה ומסמליה הבולטים. ישר לאחר שהחל לכהן בתפקידו הוא הכריז על כוונתו כדי להוביל שינוי משמעותי בקו הפוליטי של המפלגה, במטרה לפתוח אותה למגוון דעות רחב. בלוקור ביסס עד מהרה את עיקר תמיכתו בקנטון ציריך, אך בכל זאת נהנה מתמיכה רחבה גם בשאר חלקי המפלגה. באותו זמן, החלה המפלגה להגביר באופן משמעותי את פעילותה הפוליטית. דבר זה התבטא בהקמת תנועת הנוער של המפלגה (1977) "צעירי SVP" (בגרמנית: Junge SVP; בצרפתית: Jeunes UDC; באיטלקית: Giovani UDC) - אשר מטרתה היא "להכשיר את מנהיגי המפלגה העתידיים".
עליית המפלגה למרכז הבמה הפוליטית: שנות התשעים ואליך.
המאבק בין שני המחנות הפוליטיים העיקריים שבמפלגה (קנטון ברן - ימני; קנטון ציריך - קיצוני יותר, הונהג על ידי כריסטוף בלוקור) באותם זמנים נמשך עד תחילת שנות התשעים. עם הזמן החלה לצבור כוח קנטון ברן המתון יותר על חשבון קנטון ציריך - הקיצוני יותר. במהלך אותם שנים, המפלגה הכפילה את מספר הסניפים שלה בקנטונים בשווייץ (בסופו של דבר היא זכתה לייצוג בכל הקנטונים).
בשנת 1991, המפלגה הפכה בפעם הראשונה למפלגה הגדולה ביותר בקנטון ציריך עם 20.2% תמיכה. באותן שנים טרם בחירות 1999, גבר המחנה הפוליטי הקיצוני יותר של המפלגה זה של קנטון ציריך בראשות כריסטוף בלוקור, וכך החלה המפלגה בהקצנת דעותיה השמרניות. במהלך שנות התשעים, המפלגה המריאה מ-25 מושבים באספת הברית (הפרלמנט של שווייץ) ב-1991 ל-44 ב-1997. אם בתחילת שנות התשעים היא הייתה מפלגת הקואליציה הקטנה ביותר בשווייץ (מתוך ארבעה) עד סוף העשור היא הפכה למפלגה החזקה ביותר במדינה. במקביל, המפלגה הרחיבה את הבסיס האלקטורלי שלה גם כלפי קהלים אחרים בשווייץ. בבחירות 1999 הגדילה המפלגה את שיעור התמיכה בה ב-12.6%, הגידול הגדול ביותר שהתרחש מאז בחירות 1919. בעקבות זאת המפלגה זכתה לפופולריות רבה בשווייץ, הגדילה את עמדות ההשפעה של והגבירה את פעילותה במועצת הברית (ממשלת שווייץ).
במערכות הבחירות בעשור הראשון של המאה ה-21, מפלגת העם השווייצרית הגדילה בצורה ניכרת את כוחה האלקטורלי. בבחירות 2003 זכתה המפלגה ב-55 מושבים בפרלמנט, ובבחירות 2007 זכתה המפלגה ב-62 מושבים.
אידאולוגיה.
מדיניות חוץ.
בכל הקשור למדיניות חוץ המפלגה תומכות במדיניות בדלנית, ובכלל זה היא דוחה מעורבות צבאית שווייצרית בחו"ל ומתנגדת למעורבות ניכרת של שווייץ בארגונים בינלאומיים, כגון האו"ם, האיחוד האירופי, נאט"ו וכו'.
משפט.
המפלגה מתנגדת בתקיפות לאקטיביזם שיפוטי, ורואה בביקורת את המסורת השיפוטית של שווייץ לראות ב תקפות חוקתית - אותו היא מכנה בחלק מן המקרים "לא דמוקרטי ולגיטימי". בנוסף, היא מביעה תמיכה עזה בדמוקרטיה הישירה בשווייץ - שיטת מעורבותו של הציבור במדינה על ידי משאלי עם דחופים.
כלכלה.
המפלגה תומכת בכלכלה ליברלית ובקפיטליזם. לפיכך היא תומכת במיסים נמוכים והיא מתנגדת להגברת ההוצאות הממשלתיות ולהגדלת הגירעון. המפלגה נמצאת בבעיה בשל מדיניותה הכללית והיותה אחת המפלגות הפופולרית ביותר בקרב החקלאים מאז ומתמיד. מצד אחד היה אפשר לצפות ממנה לצמצום הסיבסוד לחקלאות, אך היא נמנעת מלעשות כן, משיקולים פוליטיים בעיקר.
הגירה.