במחלוקת זו, חלוקים רבי יוחנן וריש לקיש. לפי שיטת האמורא ריש לקיש, הסבר המחלוקת בין רבי מאיר לחכמים היא גם האם שחיטה של בעלי חיים, מתירה באכילה אבר המדולדל. אין שחיטה יכולה להתיר גוף שאינו מגוף הבעל חיים עצמו, ולכן כשם שלפי רבי מאיר לא ניתן להתיר אבר של עובר, על ידי שחיטת הבעל חיים הנושא אותה, כך גם לא מועילה השחיטה לאבר המחובר לה באופן חלוש "אבר המדולדל".
לעומת זאת לפי רבי יוחנן, הפסק הוא כי "אין שחיטה עושה ניפול", כלומר אין להחשיב את האבר כאילו נפל כבר מחיים כדי להחשיבו כאבר מן החי. מסביר הגאון מפונוביז', כי לשחיטה יש כוח הלכתי המתיר את הבהמה מאיסור אבר מן החי, ולכן מכיוון שהתקיים דין שחיטה בחלק מבעל החיים, הותר אבר מן החי בכולו.
למרות זאת, מדרבנן אסור לאכול אבר המדולדל שנשחט. תקנת חכמים זו, הוסמכה על הפסוק לרבות האבר והבשר המדודלדין בבהמה ושחטן.
קונציל כלקדון
חנוך בן-ימי
תכנית הביודע
אקספו 1974
התערוכה העולמית של 1974
זלמן שפירא
איסק פסי
איסאק פסי
איסק פאסי
מרסל בלוך
המודיעין הצבאי
מיכאיל סמיונוביץ' שוייפט
מיכאל סמיונוביץ' שוייפט (ברוסית: Михаил Семёнович Шойфет; 26 באוגוסט 1947 - 22 באוקטובר 2013) היה היפנותרפיסט, עיתונאי וסופר רוסי. שוייפט יצר את שיטת הוויסות העצמי הפסיכופיזית בתחום ההיפנותרפיה. היה חבר איגוד העיתונאים של מוסקבה ושל רוסיה. חיבר מספר ספרים בתחום ההיפנוזה. שוייפט השתמש בהיפנוזה גם על בימות התיאטרון ברוסיה; הוא התפרסם בשנות ה-80 בעקבות הופעותיו עם תוכניתו "תיאטרון ההיפנוזה".
ביוגרפיה.
שוייפט נולד בווינה בירת אוסטריה. שם המשפחה "שוייפט" מקורו מהתואר שופט, שהפך ל"שוייפט" מסיבות פונטיות, לאחר תעתוק ליידיש או לרוסית.
ב-1980 יצר את "תיאטרון ההיפנוזה". הופעותיו המוזיקליות והתיאטרליות היו ראשונות מסוגן בברית המועצות, והן זכו לפופולריות. בשנים 1985–1992 הופיע במופע זה מטעם הפילהרמוניה המחוזית של מוסקבה (Московской областной филармонии). המופע נרשם בלשכת LLP (Limited liability partnership) במוסקבה ב-21 בספטמבר 1994, בשם "תיאטרון העזרה הפסיכולוגית של מיכאל שוייפט".
בסוף שנות ה-90 הרצה שוייפט במכון הפסיכולוגיה של האקדמיה הרוסית למדעים. בשנים 2001–2003 כתב טור שבועי בשם "תלמדו לשלוט בעצמכם" בעיתון הבריאות "Arguments and Facts".
שוייפט כתב מספר ספרים: "אימון של ויסות עצמי פסיכופיזי" (2003), "מאה הרופאים הגדולים" (2004, יצא במספר מהדורות נוספות), "הסודות הנסתרים של ההיפנוזה" (2006), "היפנוזה: עבריינים וקורבנות" (2010), ו"ויסות עצמי פסיכופיזי, הפרקטיקום המודרני הגדול" (2010). כן הוציא מספר פרסומים אודות ההיסטוריה של ההיפנוזה ושיטות הטיפול המעשיות בתחום זה, ופרקים בנושא הפיזיולוגיה של פעילות מערכת העצבים.
תיאטרון ההיפנוזה.
שוייפט השתמש בהיפנוזה במסגרת מופע תיאטרלי שיצר, במהלכו התנדבו צופים מהקהל לעלות לבמה, הופנטו על ידי שוייפט, ותחת השפעת ההיפנוזה הונחו לבצע משימות שונות, לחקות אנשים מפורסמים ועוד. מספר המשתתפים היה מגיע אף ל-300 איש וההופעה נמשכה עד 5 שעות. בסוף ההופעה ענה שוייפט על שאלות הקהל ונתן כלים להיפנוזה עצמית ולטכניקות שונות לשיפור יכולות פיזיות ומנטליות.
כלי תקשורת רבים ברוסיה סיקרו את הופעותיו של שוייפט, וחלקם טענו, תוך התבססות על סקרים ומשאלים, כי למופעים הייתה השפעה חיובית על המשתתפים - הם דיווחו על יכולת לשחרור עצמי, העלאת הביטחון העצמי ועוד.
סגן נשיא מכון הפסיכולוגיה באקדמיה הרוסית למדעים, פרופ' דרוז'ינין (V. N. Druzhinin), הביע הערכה לשוייפט על הגברת הפופולריות של ההיפנוזה בקרב הציבור, ואף קרא לו "האמן הקלאסי של ההיפנוזה הרוסית". לצד זאת, השימוש בהיפנוזה כאמצעי להופעות ובידור הקהל שנוי במחלוקת כיום, וסופג ביקורת רבה.
The Palestine Post
הזמן
הזמן היה עיתון בשפה העברית שיצא לאור ברוסיה בין השנים 1903–1915 בתחילתה במתכונת של פעמיים בשבוע ובהמשכו כעיתון יומי. מייסד העיתון ועורכו הראשון היה בן-ציון כ"ץ, ומ-1907 ערך אותו פייבל מרגולין. עם עורכי העיתון נמנו דוד פרישמן ופסח גינזבורג.
הגיליון הראשון של הזמן הופיע בסנקט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית, ב-9 בינואר 1903. החל מה-16 בדצמבר 1903 הפך לעיתון יומי. בהמשך הועברה מערכת העיתון לעיר וילנה שבתחום המושב (באזור ליטא). הגיליון הראשון בווילנה יצא ב-1 בדצמבר 1904. שיא תפוצת העיתון היה 8,000 גיליונות.
בן-ציון כ"ץ היה הסקופר הראשון בעיתונות העברית שהביא לידיעת העולם את פרעות קישינוב 1905. הפרסום כלל גם מחאה כנגד הממשלה, שניסתה למנוע את פרסום הידיעות על הפוגרום כמו כן העיתון פרסם לראשונה את השיר "בעיר ההרגה" של חיים נחמן ביאליק בנוסח מצונזר בשם "משא נמירוב".
ב-1904 נקלע העיתון לקשיים כספיים. בן-ציון כ"ץ רתם לעזרתו את ריבקין שהסכים להשקיע כסף בעיתון העברי בקנה מידה אירופי. במהלך אותה שנה התגבשה בוילנה חבורת יוצרים שמרכזה היה במערכת הזמן שכתבו בעברית וחלמו על רוסיה פתוחה וליברלית בתקווה שתקבל אותם כשווי זכויות.
"הייתה זו תקופה אינטנסיבית ופורייה לא רק בכמות אלא גם באיכות. דור חדש של סופרים הופיע כאילו יש מאין בפתח המאה ה-20 והרים והעלה את הפרוזה והשירה, המסה והביקורת לפסגות שלא נודעו כמותן לפני כן.
בתחום השירה היו אלה שנות השיא והעוצמה ביצירתם של חיים נחמן ביאליק ושאול טשרניחובסקי, זלמן שניאור, יעקב כהן, יעקב שטיינברג, דוד שמעונוביץ, יעקב פיכמן ויעקב לרנר בפרוזה הילכה קסם דמותו של מיכה יוסף ברדיצ'בסקי.
בביקורת ובהגות הספרותית נשמע ברמה קולם של דוד פרישמן, ראובן בריינין ויוסף קלוזנר.
בפרוזה בלטו יוסף חיים ברנר, אורי ניסן גנסין, גרשם שופמן, יצחק דב ברקוביץ, דבורה בארון וא"א קבק.
בעיתון פורסמו מאמריו של שמריהו לוין נגד אחד העם בגלל בקורתו על הרומן של הרצל - אלטנוילנד. אחד העם פרסם בעיתון את מאמריו נגד מקס נורדאו כתגובה למאמרו המעליב של נורדאו כנגד אחד העם בעיתון "די ולט".
אירוע השיא של המערכת החדשה היה ביקורו של גדול סופרי היידיש, שלום עליכם, במארס 1905.
לאחר מהפכת 1905 שהתרחשה ברוסיה פרסם ה"זמן" הנוסח המדויק של החוקה הרוסית.
בין השנים 1905-1908 היה ישראל חיים טביוב שותף לכתיבת ועריכת העיתון. הוא היה העורך המדיני של העיתון וכתב טור שבועי בשם "מעניין לעניין".
ב-1906 פרסם הזמן את ה"כרוז הוויבורגי" שצירי הדומה הראשונה הוציאו אחרי שהצאר ניקולאי השני פיזר אותה ביולי 1906. בכרוּז קראו להמונים הרוסיים להתקומם נגד המשטר. הפרסום נעשה בניגוד לצו איסור פרסום של השלטונות הרוסים. בעקבות פרסום הכרוז ישב כ"ץ בשנת מאסר בעיר גורי-גורקי.
מקביל לעיתון יצא לאור ירחון ספרותי בעברית בעריכת דוד פרישמן שעסק גם בספרות כללית ולא רק בספרות יהודית.
בנוסף מערכת הזמן הוציאה לאור עיתון ילדים בשם "החיים והטבע", וכן עיתון ביידיש בשם "צייט" שיצא בשנת 1906.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר העיתון לפיקוח צנזורה צבאית ובעקבות הוראת הצאר ניקולאי השני נסגר ה"זמן".
המפלגה הליברל-דמוקרטית של רוסיה
המפלגה הליברל דמוקרטית של רוסיה (ברוסית: Либерально-демократическая партия России, ЛДПР) היא מפלגה פטריוטית לאומנית. המפלגה מציגה את עצמה כמפלגת מרכז, וכמפלגה דמוקרטית הדוגלת ברפורמות. מצע המפלגה קורא לדמוקרטיה וליברליזם חברתי. יש המחשיבים את המפלגה לאומנית-אימפריליסטית. היא רואה צורך באיחוד מחודש של רוסיה ויתר מדינות ברית המועצות לשעבר. המפלגה מגנה את היחס המפלה לטענתה לתושבים ממוצא רוסי במדינות הבלטיות.
יריבותיה הרשמיות הן מפלגת יאבלוקו והמפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית. המפלגה מחשיבה את עצמה למפלגת אופוזיציה המתנגדת לממשל פוטין. המפלגה הגיעה לשיא כוחה בעת הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 1993. נוסף לכך המפלגה רואה בארצות הברית ובעולם המערבי את האיום הגדול ביותר על רוסיה.
תולדות המפלגה.
בסוף שנות ה-80 שליט ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב החל לבצע רפורמות המאפשרות מערכת פוליטית רב-מפלגתית. המפלגה נוסדה ב-13 בדצמבר 1989 על ידי ולדימיר וולפוביץ' ז'ירינובסקי ובכך הייתה למפלגה השנייה במדינה. שנוסדה בשם המפלגה הליברל דמוקרטית של ברית המועצות. ז'ירינובסקי אף התמודד לנשיאות המדינה, אך קיבל 8% בלבד מהקולות.
חבר הפוליטביורו הסובייטי לשעבר, אלכסנדר ניקולאייביץ' יאקובלב טען שהמפלגה הייתה פרויקט משותף של מנהיגות המפלגה הקומוניסטית והקג"ב, יאקובלב כתב בזיכרונותיו שמנהל הקג"ב ולדימיר קריוצ'קוב הציג את הפרויקט של המפלגה הליברל-דמוקרטית כמפלגת בובות בעת פגישתו עם מיכאיל גורבצ'וב ויידע אותו אודות בחירת ראשי המפלגה. על פי יאקובלב, שם המפלגה היה רעיון של גנרל הקג"ב פיליפ בובקוב. בכל מקרה, בובקוב אמר שהוא היה נגד ייסוד דמוי-מפלגה בשליטת הקג"ב.
מצע.
המפלגה תומכת ברפורמה והענקת עצמאות למערכת המשפט הרוסית, איסור פעולותיהן של כתות דת קיצוניות ולא מסורתיות, בעלות של המדינה על מגזרים אסטרטגיים בכלכלה, בפרט משאבי טבע, אלכוהול, טבק וחקלאות. מיסוי נמוך ליצרנים רוסיים, איחוד בין רוסיה לבלארוס, הזכות לעבוד, רפורמה רדיקלית של מערכת הביטוח הסוציאלי, התמיכה בטכנולוגיות מדעיות וחקלאות, מאבק בשחיתות הציבורית, הגנה וריבונות הכלכלה הרוסית, פיקוח על כל האדמות החקלאיות בידי המדינה.
המפלגה מתנגדת לקומוניזם ולנאו-ליברליזם ותומכת במודל כלכלי מעורב.
2003 בישראל
2003 בישראל (ה'תשס"ג-ה'תשס"ד) הייתה השנה בה חגגה מדינת ישראל 55 שנה מיום היווסדה.
אירועים בולטים.
הסכסוך הישראלי-פלסטיני.