וינר גילה תמיד הבנה ותמיכה עקבית בישראל במגוון של סוגיות, כמו חוק ההכרה בירושלים השלמה כבירת ישראל (2001) שחיבר במו ידיו, לחצים על מחלקת המדינה לשחרור החיילים החטופים ב"הר דב" במקביל לפגישות עם משפחות החיילים ושרים, תגובות גינוי חריפות על פיגועי התאבדות וכן התנגדות לקיצוצים בהלוואות הערבון לישראל עקב בניית גדר ההפרדה. הוא הביע גם התנגדות עקבית ל"מפת הדרכים" של ה"קווארטט" והביע הבנה לחיסולם של מנהיגי החמאס, השיח יאסין וראנטיסי, בידי ישראל, ב-2004 כמו גם ביקש להמיר את הסיוע למצרים מצבאי לאזרחי והוביל יוזמה לפיטורי האנסון, עקב הודאה על העסקה של חברי חמאס בארגון אונר"א. בתחילת מלחמת לבנון השנייה ב-2006, השתתף בהפגנת תמיכה בישראל ובהמשך, במהלך במלחמה נסע לבקר בישראל וחיפה המותקפת ונפגש עם שרים וראש הממשלה אהוד אולמרט.
במאי 2006, עורר ויכוח בניסיונו לאסור על משלחת של הרשות הפלסטינית מטעם אבו מאזן, להגיע לאו"ם, על רקע ניצחונו על החמאס בבחירות, ורמז שזה בגלל היות אש"ף רשום ברשימת הטרור במחלקת המדינה של ארצות הברית (למעשה, היה רשום עד 1988). וינר הצהיר שהמשלחת "צריכה להתחיל לארוז את מזוודות הטרור הפלסטיני שלהם" וכי ארגוני משמר זכויות האדם ואמנסטי הם בעלי דעות קדומות כנגד ישראל. ביוזמתו של וינר, הוועדה המשפטית של בית הנבחרים אישרה למרות התנגדות הממשל את הסעיף לפיו אסור על פי חוק "כל קשר אמריקני ישיר עם הרשות הפלסטינית בשליטת החמאס, עד שהחמאס יוותר על טרור ויכיר בזכותה של ישראל להתקיים". החוק המתוקן הוגש ביוזמת יושב ראש הוועדה הרפובליקני, ג'יימס סנסנברנר, ועליו חתומים 293 מחברי מליאת בית הנבחרים (מתוך 435).
ביוני 2005, כתב וינר לתובע הכללי של ארצות הברית דאז, אלברטו גונזאלס, בנוגע ליונתן פולארד ובו טען כי העונש שקיבל היה חסר פרופרציות וכי עורכי דינו זכאים לעיין בחומר המסווג. כמו כן טען, כי הוליכו את פולארד שולל במשפטו הראשון לידי מאסר עולם, כביכול תוך עסקת טיעון שלהודאה באשמה, ללא עונש זה, שכאמור הופרה.
ב-12 במרץ 2008, וינר שיגר מכתב לנשיא בוש בו הוא קורא לו לחון את יונתן פולארד.
בתחילת מאי 2002, הפציר וינר במכתב חתום על ידי 25 מחוקקים לנשיא פיפ"א לדחות את בקשת המדינות הערביות, ביוזמת איגוד הכדורגל הסעודי, להוציא את ישראל מהמונדיאל המתקרב בשל הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
במרץ 2004, אתר הוועדה העליונה לתיירות (SCT), אתר התיירות הרשמי של סעודיה, הסיר הודעה "מביכה" על איסור כניסת יהודים למדינה. וינר, אמר בתגובה כי על ארצות הברית לגנות את מדיניות מתן האשרות של סעודיה.
באוקטובר 2004, נערכה הקרנת הבכורה של הסרט "קולומביה הלא מחמיאה" (Columbia Unbecoming). הסרט, שהופק בידי הארגון היהודי "פרויקט דוד", מציג עדויות של תלמידים יהודים, אשר מתארים את מסכת ההטרדות וההתקפות שספגו בחוג ללימודי שפות מזרח תיכוניות, "מיל"ק" (MELAC). "הסיפור שלא נגמר", כינה אחד ממנהיגי הקהילה היהודית בעיר את פרשת גילוי האנטי-ישראליות באוניברסיטת קולומביה. וינר ביקר את הפרופסורים של אוניברסיטת קולומביה אשר העירו הערות אנטי ישראליות ואנטישמיות ומאוחר יותר, קרא יחד עם פוליטיקאים יהודים לפיטוריהם של המרצים הערבים.
בדצמבר 2005, הוא קרא יחד עם עוד שמונה חברי קונגרס, במכתב לנשיא הוועדה האירופית, לדחות מיידית את הדו"ח שהוגש על ידי נציגי האיחוד האירופי ברמאללה, המערער על זכות ישראל לתבוע את ירושלים כבירתה ודחיפת מדיניות אנטי ישראלית ופרו פלסטינית.
בנוסף ביקש ב-2006, ממחלקת המדינה להתערב בשם עיתונאי בנגלדשי שהועמד לדין המרדה עם גזר דין מוות בשל כתבות אוהדות לישראל שפרסם וביקור בה, ושנה לאחר מכן, הביע מחאה מחאה כנגד השתתפות סעודיה בוועידה לחרם נגד ישראל, בניגוד להבטחותיה ולתנאי ארגון הסחר העולמי אליו הצטרפה ב-2005 וטען שיש לאסור השתתפותה בארגון בשל כך.
ב-29 ביולי 2007 הכריזו אנתוני וינר והיהודי ג'רלד נדלר שהם יחתרו לעצור את עסקת הנשק בסך 20 מיליארד דולר שממשל בוש נשא ונתן עם ערב הסעודית. הם התנגדו לעסקה עקב אי-רצון לספק "נשק מתוחכם למדינה שהם לא מאמינים שעשתה מספיק לעצור את הטרור" וגם ציינו ש-15 מתוך 19 חוטפי המטוסים בפיגועי 11 בספטמבר היו מסעודיה. וינר הכריז שמחוץ לקונסוליה של סעודיה בוושינגטון, "אנחנו צריכים לשלוח מסר חד וחלק לממשלה של ערב הסעודית שטקטיקת ההיתר של הטרור שלהם אינה יכולה להמשך ללא ענישה". וינר פעל ביחד עם כמה צירים בבית הנבחרים, בהם חברי הקונגרס היהודים רוברט וקסלר וג'רלד נדלר, לגבש גוש של חברי קונגרס משתי המפלגות כדי לבלום את עסקת הנשק עם סעודיה כשתוצג בקונגרס. וינר ונדלר התכוונו להשתמש בסעיפים של חוק הפיקוח על הייצוא כדי לבדוק את כשרות העסקה ולהעביר החלטה משותפת של בית הנבחרים והסנאט של ארצות הברית בדחיה של העסקה.
אנטוני ויינר
פתיחת הפרלמנט
אליוט שפיצר
מסילת הירקון
מסילת הירקון היא מסילת רכבת של רכבת ישראל, המסתעפת ממסילת החוף בצומת תל ברוך מצפון לתחנת הרכבת תל אביב אוניברסיטה ומתחברת למסילה המזרחית בסמוך לתחנת הרכבת ראש העין דרום. אורכה כ-15 ק"מ.
שימוש.
החל מסוף שנות ה-60 (עם פירוק מקטע המסילה המזרחית ההיסטורית בין תחנת הרכבת חדרה מזרח וכפר סבא) ועד תחילת שנות ה-90 (עם פתיחת מסילת איילון), היוותה מסילה זו חלק מהקו הראשי של רכבת ישראל והחיבור המסילתי היחידי בין צפון ישראל לדרומה. מדי פעם שימשה גם רכבות נוסעים לתחנת הרכבת ההיסטורית של פתח תקווה. כיום המסילה היא חלק מ"לולאת השרון" והיא מקבילה למסילת השרון אשר נמצאת מצפון לה.
כיום במסילה עובר קו רכבת נוסעים, רכבות משא הנעות בין דרום ישראל ונמל חיפה וגם רכבת משא היוצאת פעם ביום מתחנת הרכבת בני ברק ומפנה זבל של גוש דן אל אזור הטמנה בדרום הארץ.
מקור השם.
המסילה נקראת על שם נחל הירקון שהמסילה לכל אורכה עוברת בסמוך אליו ואף חוצה אותו פעמיים.
היסטוריה.
מהקמתה ועד שנות ה-90 של המאה ה-20.
בשנת 1921 נבנתה שלוחת רכבת מתחנת הרכבת ראש העין דרום לתחנת הרכבת הישנה פתח תקווה לשם הובלת פרי הדר מפרדסי האזור לנמלי יפו (דרך לוד) וחיפה (דרך חדרה). שלוחה זו הסתעפה מתחנת ראש העין לכיוון צפון והתעקלה מערבה. כתוצאה מכך, רכבות מפתח תקווה לכיוון צפון היו צריכות לבצע חיוג בתחנת ראש העין. שלוחה קצרה הסתעפה מהמסילה צפונה, באזור הכפר אל-מיר.
עם קום המדינה הוחלט על חיבור צפון תל אביב לרשת המסילות וכפתרון מהיר, הוארכה שלוחה זו עד לבני ברק שם הוקמה תחנה שנקראה תל אביב צפון. ב-20 בספטמבר 1949 נחנך קו הרכבת חיפה - תל אביב. מכיוון שלא היה חיבור מסילתי ממסילת הירקון למסילה המזרחית לכיוון צפון, הרכבות בקו זה היו נוסעות עד תחנת הרכבת ראש העין דרום ושם מחליפות את כיוון נסיעתן לכיוון חדרה וחיפה. כתוצאה מהארכת המסילה, תחנת הרכבת הישנה פתח תקווה, שהייתה תחנת הקצה של המסילה, נשארה בקצה של שלוחה מחוץ לקו החדש ושירות הנוסעים אליה הופסק, אך המסילה והתחנה המשיכו לשמש רכבות משא.
עם הקמת מסילת החוף בתחילת שנות ה-50, הוארכה מסילת הירקון לכיוון מערב עד לצומת תל ברוך שם התחברו שתי המסילות במשולש מסילות, ובזאת הושלם תוואי מסילת הירקון כפי שהוא כיום (אך עם מסילה בודדת ולא מסילה כפולה כפי שהוא היום).
בנובמבר 1954 נחנכה תחנת הרכבת תל אביב מרכז פחת השימוש במסילה לרכבות נוסעים, למעט הרכבות בקו חיפה - ירושלים, והוא שימש בעיקר לתנועת משאות בין דרום ישראל, מסוף המטענים בתחנת הרכבת תל אביב צפון ונמל חיפה. ב-1958 נבנתה ממזרח לתחנת בני ברק שלוחה אל אזור התעשייה קריית אריה שבצפון מערב פתח תקווה עבור מפעל "עץ הזית" (נקראה "שלוחת עץ הזית") ששימשה רכבות משא בלבד. שירות הנוסעים במסילה הופסק לחלוטין בשנות ה-90 עם פתיחת מסילת איילון, אז גם פורקה הקשת המסילתית ממסילת הירקון אל מסילת החוף לכיוון תחנת הרכבת תל אביב מרכז.
בשנת 1987, קודמה תוכנית לחידוש תחנת הרכבת של פתח תקווה, במסגרת תוכנית להקמת קו שירות של רכבת פרוורית לתל אביב. התחנה החדשה תוכננה להבנות מעט מזרחה מהתחנה הישנה על תוואי חדש, בצמוד ל. תוכנית זו בוטלה אחר כך.
בשנות ה-2000.
בשנת 1999 החל שדרוג המסילה על מנת לחדש את הפעלת רכבות הנוסעים עליה. השדרוג כלל את הקמתה מחדש של הקשת המסילתית לכיוון תל אביב, את בנייתה מחדש של תחנת הרכבת בני ברק (ושינוי שמה מ"תחנת הרכבת תל אביב צפון"), את הקמת תחנת הרכבת פתח תקווה סגולה ואת ניתוק שתי השלוחות שנכנסו אל תוך פתח תקווה.
ב-3 ביוני 2000 נפתח קו הנוסעים תל אביב - ראש העין.
בשנת 2003 קו הנוסעים הוארך אל הוד השרון (דרך מסילת השרון), לשם כך נסללה קשת מסילתית נוספת המחברת את מסילת הירקון אל המסילה המזרחית לכיוון צפון תוך יצירת משולש מסילות נוסף, ונבנתה תחנת הרכבת ראש העין צפון על המסילה המזרחית במקום התחנה הקודמת שהקו המוארך לא עבר דרכה יותר.
ב-2006 הקו הוארך אל כפר סבא, ב-2018 אל רעננה ובעתיד ייחנך קו רכבת טבעתי העובר הן במסילת הירקון והן במסילת השרון.
במאי 2008 נפתחה גם תחנת הרכבת פתח תקווה - קריית אריה, אשר נותנת שירות לעובדי אזורי ההייטק והתעשייה באזור אם המושבות ופארק עופר וכן לתושבי פתח תקווה המתגוררים בשכונות הסמוכות אליה.
בשנת 2003 החלו עבודות להכפלת קו הרכבת שהסתיימו ב-2012 וכיום יש בקו מסילה כפולה לכל אורכו.