על פי המסופר המזימה נחשפה בידי אציל בשם אוטאנס, שחשד בתרמית כיוון שהמלך החדש מעולם לא יצא מהארמון. הוא ביקש מבתו פידימי שהייתה אשת כנבוזי ואחר כך אשתו של גאומתה, שתבדוק האם לבעלה חסרה אוזן, שכן אחת מאוזניו של גאומתה נכרתה בעבר. מנהג מקובל בקרב מלכי פרס. היא השיבה שאכן חסרה לו אוזן. אוטאנס החל לארגן קשר, הוא יצר קשר עם שישה אצילים נוספים, גובריאס, אספתינס, מגבזוס, הידרנס, אינטפרנס ודריווש. אוטאנס רצה להמתין ולתכנן היטב את הקשר, אולם גובריאס ודריווש דחקו לבצע אותו במהירות האפשרית. אותו זמן ניסו גאומתה ופתזיטיס לשכנע את פריכסספס, אחד מאנשי סודו של כנבוזי שהיה זה שרצח את ברדיה האמיתי, להצהיר ברבים שהמלך הנוכחי הוא אכן ברדיה האמיתי. פריכסספס הסכים בתחילה אולם התחרט והתאבד. הקושרים ששמעו על כך, פרשו זאת כסימן טוב. הם התפרצו לארמון ובעוד חמישה מהם נאבקים בפתזיטיס דלקו דריווש וגובריאס אחרי גאומתה. גובריאס וגאומתה נאבקו ללא הכרעה עד שדריווש הנחית את מכת המוות. סך הכל מלך גאומתה שמונה שנים.
לאחר מותו של גאומתה הפך דריווש למלך. ישנם חוקרים הטוענים שלמעשה סיפור ההתחזות בשקר יסודו. וכי ברדיה האמיתי מרד בכנבוזי ועלה לשלטון, ודריווש שהיה זקוק לעילה מתאימה כדי למרוד ולעלות לשלטון המציא את הסיפור. עם זאת, המקור הפרסי הרשמי לסיפור, שעליו הסתמכו ככל הנראה המקורות המאוחרים יותר, הוא כתובת ביסותון. הכתובת מקובעת אל צלע ההר בגובה של 100 מטר מעל הקרקע, ולא ניתן להגיע אליה ללא עזרת פיגומים מאחר שחלקים מצלע ההר סולקו לאחר כתיבתה במטרה להבליטה. גובהה 15 מטר ורוחבה כ-25 מטר. דריווש חקק לפיכך את סיפורו במקום שבו איש מלבד האלים לא יכל לקרוא אותו, ואלא אם כן מקבלים את ההנחה הבלתי סבירה שדריווש ניסה לשקר לאלוהיו אהורה מזדא, ככל הנראה דריווש כתב אמת.
מסטיסלב
מסטיסלב (בבלארוסית: Мсціслаў (מסציסלאו) או (אמסיצסלאו); ברוסית: Мстиславль (מסטיסלַבְל), בפולנית: Mścisław (משצ'יסלב)) היא עיר במחוז מוגילב, בלארוס, בסמוך לגבול רוסיה.
היסטוריה.
האזכור הראשון של העיר מתייחס לשנת 1156 בכרוניקת איפטייב. העיר הייתה חלק מנסיכות סמולנסק וב-1180 הייתה מרכז של נסיכות מסטיסלב.
בשנת 1377 העיר נכבשה על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא. עם הקמת האיחוד הפולני-ליטאי הייתה העיר חלק מאיחוד זה. אחרי חלוקת פולין של 1772 עברה העיר לידי האימפריה הרוסית. לפי מפקד האוכלוסין של 1897 חיו בעיר 8,514 תושבים, 5,071 יהודים, 2,833 בלארוסים, 475 רוסים ו-108 פולנים.
יהודי מסטיסלב.
יהודי העיירה היו ברובם מתנגדים, וכונתה (יחד עם העיירות חסלביץ' וצ'ריקוב) בפי רבי שלום דובער שניאורסון "הגליל החשוך".
בתחילת המאה ה-20 חיו בעיר כ-5,000 יהודים, כשני שלישים מתושביה. בתקופה הסובייטית עזבו את העיר יהודים רבים, והתקיים בה בית ספר יידי.
ב-14 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ובספטמבר שלאחר מכן רוכזו כל היהודים שנותרו בה בגטו, בו אולצו לענוד טלאי צהוב ולהתייצב לעבודות כפייה יומיות. מעת לעת נרצחו בגטו קבוצות של יהודים.
ב-15 באוקטובר 1941 נערכה בגטו שבעיר אקציית חיסול, בה נורו כ-30 קשישים יהודים, ונאנסו ונרצחו מספר נשים יהודיות. כ-800 היהודים הנותרים נרצחו בסמוך לעיר בידי גרמנים ושוטרים בלארוסים.
סטיב ברי
סטיב ברי (אנגלית: Steve Berry; נולד ב-1955) הוא סופר אמריקאי, מחברם של ספרי מתח.
חייו.
ברי נולד וגדל בג'ורג'יה ארצות הברית, לאחר מכן עבר להתגורר בסיינט אוגוסטין פלורידה. הוא בוגר של בית הספר למשפטים של אוניברסיטת מרסר. במשך 30 שנים הוא עבד בתור עורך דין. הוא אחד ממייסדיו של האיגוד הבינלאומי של מחברי ספרי המתח, האיגוד מאגד בתוכו כ-2,600 מחברים מרחבי העולם. את ספרו הראשון הוא כתב עד בשנות התשעים, אך לקח 12 שנים עד שהספר ראה אור מכיוון שכתב היד נדחה 85 פעמים על ידי הוצאות לאור.
ספריו תורגמו ל-40 שפות ויוצאים לאור ב-51 מדינות. ספריו נכללו ברשימת רבי-מכר של הניו יורק טיימס ו-USA Today. יחד עם אשתו אליזבת הוא יסד עמותה History Matters הפועלת לשימור המורשת האנושית.
ספריו שתורגמו לעברית.
סדרת קוטון מאלון:
הדסה סמואל
הדסה סמואל (10 ביוני 1897 - מאי 1986) הייתה יושבת ראש ויצו בארץ ישראל החל מ-1941, ויו"ר ויצו העולמית בין השנים 1950-1949. בנוסף כיהנה כיו"ר מועצת ארגוני הנשים בארץ ישראל (מא"ן) בין השנים 1936–1946.
קשריה הענפים עם ראשי הישוב העברי ועם גורמים בכירים בממשל הבריטי בארץ ישראל הפכו אותה לאישה המתאימה ביותר להובלת גיוס הנשים העבריות לחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה. בנוסף, פעלה נמרצות למען שיתופן המלא של הנשים היהודיות בארץ בפעילות הפוליטית והציבורית.
קורות חיים.
הדסה סמואל נולדה בשנת 1897 ביפו וגדלה במזכרת בתיה. אביה, יהודה גור, שימש כמורה הראשון לעברית בבית הספר מקוה ישראל ובהמשך היה מחברו של מילון גור. אמה, רחל, עסקה בפעילות התנדבותית לצד גידול חמשת ילדיה. בית הוריה של הדסה שימש כבית-ועד למורים ולסופרים, ודיברו בו רק בשפה העברית.
למדה בבית ספר לבנות ביפו ואחר-כך, בהיותה נערה, נסעה לשווייץ שם למדה פסיכולוגיה וכן למדה לנגן בפסנתר. המשורר הלאומי חיים נחמן ביאליק ביקר בביתה בשנת 1909, במלאת לה 12 שנה, וחיבר לה את השיר הבא: "לא כל הדסה למלכות מגעת, אבל יש עוד ממלכה של אהבה מוצעת, החיים הם משתה, החיים הם משא, ועל כל תהפוכתם, אהבה מכסה, אהבי את ארצך, אהבי את עמך, וריחך לא יפוג ויהי ברוך טעמך, והיה בגודלך, והגיע יום מסה, זכרי רק אחת, אהבי, הדסה".
הייתה פעילה בתנועת מכבי העולמית ובארגוני העזרה הסוציאלית בימי מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1918 הכירה את אדווין סמואל, בנו הבכור של מי שמונה ב-1920 לכהונת הנציב העליון, הרברט סמואל. אדווין הגיע לארץ כחבר הוועדה שקישרה בין ועד הצירים היהודי והשלטונות הצבאיים הבריטיים. הוא שכר דירה בביתם של הוריה של הדסה וכך הכירה. השניים נישאו ב-6 בדצמבר 1920 בבית הממשלה במתחם אוגוסטה ויקטוריה בנוכחות 800 איש. חתונתם עוררה הדים רבים ביישוב היהודי, שלא היה מורגל בנישואי בת הארץ עם יהודי שהשתייך למעמד הגבוה בבריטניה.
בשנת 1922 נולד בנם הבכור של סמואל, דוד שהיה פרופסור לכימיה פיזיקלית במכון ויצמן למדע, ובשנת 1924 נולד בנם השני, דן.
יו"ר ארגון ויצו.
סמואל החלה בפעילותה הציבורית כפעילה בויצו, זמן קצר לאחר נישואיה. בשנת 1929 נבחרה ליו"ר הסניף בירושלים ובשנת 1933 התמנתה ליו"ר הארגון בארץ ישראל, תפקיד אותו מילאה עד שנת 1950. פעילותה התמקדה בתחום החינוך והרווחה. היא הרבתה לנסוע לחו"ל למטרות הסברה וגיוס כספים. בנוסף שימשה חברת הוועדה המכוננת של בית ספר החקלאי לבנות בנהלל שנוסד על ידי חנה מייזל שוחט. בשנת 1930 סייעה בהקמת בית הספר החקלאי עיינות, שהוקם ביוזמת עדה מימון-פישמן ומועצת הפועלות . היא סייעה להקים בתי ספר חקלאיים לבנות בפתח תקווה ובנחלת יהודה ואספה כספים לשם הקמת כפר הנוער "הדסים".
בנוסף פעלה סמואל בגיוס כספים במסגרת מגבית קרן היסוד.
יוזמת הגיוס של נשות היישוב לצבא הבריטי.
פועלה העיקרי של הדסה סמואל כיו"ר ויצו היה היוזמה לגיוס נשות היישוב לצבא הבריטי והוצאתה לפועל. ביוזמת הגיוס הייתה אמירה לאומית בדבר הצורך לשתף נשים במאבק הלאומי בהגנה על המדינה ובסיוע לעם היהודי. היוזמה הייתה נשית אזרחית ונתנה ביטוי למאבק הנשים על מעמדן ומקומן בחברה הארץ ישראלית.
הקרבה של סמואל לנושא הצבא נולדה בעקבות שני אחיה שהתגייסו לגדוד העברי בצבא הבריטי. יחד עם אמהּ רחל, עם רחל ינאית בן-צבי ומתנדבות נוספות, הן תפרו את הסרטים למתנדבי הגדוד העברי במלחמת העולם הראשונה. משלחת קצינים בריטים, אשר קישרה בין אנשי הציבור ביישוב היהודי ובין הממשלה הבריטית, התגוררה בקומה שמעל הוריה, בהם היה אדווין סמואל. קבוצה זו נהגה להגיע לשתות תה בבית הוריה של הדסה מדי יום אחר הצהרים וכך בשיחות אלה, שהתנהלו בשפה הצרפתית, התארגן הגדוד העברי. למפגשים אלה הגיעו דוד בן-גוריון, יצחק בן-צבי ולוי אשכול. בעלה המיועד, אדווין סמואל, התמנה להדריך את הגדוד העברי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה הדסה פעילה ומעורבת בוועדות לגיוס הגברים ובמקביל החליטה ליזום את גיוס הנשים לשורות הצבא. יהושע גורדון הציע לסייע בכך באמצעות סוכנות הידיעות היהודית JTA אך היא התנגדה בטענה שאינה מוכנה שנושא הגיוס יהפוך לפוליטי. תשעה חודשים נלחמה למען גיוסן של הנשים והשיגה את מבוקשה, גורדון נתן הסכמתו לכך שהיא תנהל את המשא ומתן לגיוס הנשים. ב-17 בדצמבר 1941 פנתה הדסה אל רב-סרן שייפלס (Shaples) ממפקדת הצבא הבריטי בארץ, בפגישה שהתקיימה במלון המלך דוד בירושלים ואמרה לו: כששאל מה הן תעשינה בצבא השיבה הדסה: . ההכרעה בנושא גיוס הנשים העבריות הועברה למשרד המלחמה בלונדון, ועוד בטרם התקבלה החלטה, בארץ החלה ההתארגנות לקראת הגיוס.
בחודש מרץ 1941 פנתה הדסה במכתב למפקדת הצבא הבריטי בארץ בבקשה לשיתוף נשות הארץ במאמץ המלחמה וגיוסן לצבא. בנוסף הפנתה מכתב לבריגדיר ו"נ בדינגטון (beddington) ועדכנה אותו לגבי בקשת מועצת ארגוני הנשים לקדם את גיוס נשות היישוב בארץ ישראל וברחבי המזרח התיכון, כן ביקשה לדעת מה האפשרויות והתפקידים הפתוחים לשירות הנשים בצבא הבריטי. בדינגטון השיב כי עקב היעדר תנאי מגורים מתאימים לנשים וסיבות נוספות הנושא מתעכב ומועבר לדיון בדרגים גבוהים יותר וכן הם ישקלו בשלב זה גיוס הנשים לשירות בארץ ישראל בלבד.