הפיתוח של מרעום הקרבה ושל מכ"מים סנטימטרים בתדר של 3 ג'יגההרץ לצורך טיווח (המתבססים על מגנטרון) עזרו רבות לאזן מול המהירות הגבוהה והגודל הקטן של טילי ה-V-1. ב-1944, מעבדות בל התחילו להעביר מערכת בקרת אש המבוססת על מחשב אנלוגי (Kerrison Predictor), בדיוק בזמן לפלישת בעלות הברית לאירופה.
אמצעי העזר האלקטרוניים האלה הגיעו בכמויות החל מיוני 1944, בדיוק כאשר התותחים החדשים הגיעו לעמדות הירי שלהם בחוף. שבעה עשר אחוזים מכל הפצצות המעופפות שנכנסו ל-"חגורת האש" שלאורך החוף הבריטי הושמדו בירי התותחים במהלך השבוע הראשון של הצבתם בחוף. אחוז זה נסק לשישים אחוזים ב-23 באוגוסט ול-74 אחוזים בשבוע האחרון של החודש, אשר בו ביום אחד 82 אחוזים הופלו. כמות התחמושת המבוזבזת ירדה מ-2,500 פגזים עבור טיל V-1 אחד בתחילה ל-100 פגזים לטובת הפלת טיל אחד בסוף. עם זאת, האיום נמשך, ומתקפות V-1 המשיכו עד שכל אתרי השיגור נתפסו בידי כוחות הקרקע.
בלוני נ"מ.
כ-2,000 בלוני נ"מ הועלו לאוויר, בתקווה שטילי ה-V-1 יושמדו או יוסטו כשייתקלו בבלונים או בכבלי הקשירה שלהם. בתגובה, לשפות החיצוניות של כנפי ה-V-1 חוברו חותכי כבלים, וכתוצאה מכך מעט פחות מ-300 טילי V-1 הופלו על ידי בלוני הנ"מ.
הטעיה.
כדי להתאים ולהזין תוכנית שיוט במערכת ההנחיה של טיל ה-V-1, הגרמנים היו צריכים לדעת איפה בדיוק טילי ה-V-1 שלהם פגעו. לפיכך, המודיעין הגרמני נדרש להשיג מידע על מיקומי הפגיעות מהמרגלים שהיו להם בבריטניה. אף על פי כן, כל המרגלים הגרמנים בבריטניה נתפסו ופעלו כסוכנים כפולים בשליטה בריטית.
ב-16 ביוני 1944, הסוכן הבריטי הכפול חואן פויול גארסיה (גארבו) נדרש ממפקחיו הגרמנים לתת מידע על האתרים והזמנים של פגיעות טילי ה-V-1, ודרישות דומות נדרשו מסוכנים גרמנים אחרים בבריטניה כמו Brutus ו-Tate. בהינתן המידע הזה, הגרמנים היו מסוגלים להתאים את היעד של הטילים וכך לתקן את מעוף הטילים בהתאם למידע אם הם נפלו לפני או אחרי או המטרה הרצויה.
מספר טילי V-1 היו מצוידים במשדרי רדיו, אשר בעזרתם היה ניתן לזהות בבירור נטייה של הטילים ליפול לפני המטרות שהוזנו להם. אוברסט Max Wachtel, המפקד של Flak Regiment 155 (W), אשר היה אחראי למתקפת ה-V-1, השווה בין המידע שהתקבל ממשדרי הרדיו עם הדיווחים שנתקבלו מהסוכנים הכפולים. הוא הסיק, באופן תמוה, בהינתן אי ההתאמה בין שתי קבוצות המידע, שחייב להיות פגם כלשהו במשדרי הרדיו, שכן הוא היה בטוח שהסוכנים היו מהימנים לחלוטין. מאוחר יותר חושב כי אם Wachtel לא היה מתחשב בדיווחים של הסוכנים ומסתמך על המידע ממשדרי הרדיו, הוא היה מבצע את ההתאמות הנכונות למערכת ההנחיה של ה-V-1, ומספר הנפגעים עשוי היה לעלות ב-50% או יותר.
המדיניות של הסטת נקודות הפגיעה של ה-V-1 הרחק ממרכז לונדון הייתה מלכתחילה מעוררת מחלוקת. קבינט המלחמה סירב לבצע כל פעולה שתגדיל את מספר הנפגעים בכל מקום שהוא, גם אם זה יפחית את סך הנפגעים בכל המקומות. הדעה הייתה שצ'רצ'יל יהפוך את ההחלטה הזאת מאוחר יותר (הוא היה באותו זמן בכנס), אולם השיהוי בהעברת מידע כוזב לגרמנים עשוי היה להיות לסכן את תוכנית ההטעיה כולה. לכן, סר Findlater Stewart מיוזמת ההגנה הביתית קיבל על עצמו את האחריות להתחיל במבצע ההטעיה באופן מיידי, פעולתו נתמכה מאוחר יותר על ידי צ'רצ'יל כשהוא חזר.
אפקטיביות הטיל כמערכת נשק.
טילי ה-V-1 נחשבו לנשק הגרמני האפקטיבי ביותר של מלחמת העולם השנייה, זאת בניגוד לטילי ה-V2 שהיו יקרים יותר ואפקטיביים פחות. הפצצות טילי ה-V-1 אילצו את בעלות הברית להשקיע משאבים רבים באמצעים הגנתיים, תחמושת, ודלק בעבור המטוסים המיירטים. חלק מהאפקטיביות נבע מהעובדה שמהירות הטיל הייתה תת-קולית והשמיעה רעש אופייני שהביא לתחושת פחד בקרב תושבי לונדון. הצורך הבלתי פוסק ליירט את הטילים הסיט את המטוסים המיירטים מהמטרות הראשוניות שלהם, באופן שהביא לתוספת משמעותית בזמן ההכנה להתקפות בעלות הברית. בעלותו של טיל V2 בודד ניתן היה לייצר 20 טילי V-1, בעוד שניהם נשאו בערך אותו משקל ראש קרבי. לכן, באופן אירוני, לאחד מכלי הנשק המבצעיים המתקדמים ביותר של גרמניה במלחמת העולם השנייה הייתה השפעה פחותה בהרבה מאשר טיל ה-V-1 הפשוט יותר.
מבצר נמרוד
מבצר נמרוד (ידוע גם בשמות קַלְעַת נַמרוּד וקַלְעַת אֶ-צוּבֵּייבָּה - בערבית: قلعة الصبيبة) הוא אתר ארכאולוגי מהתקופה ההלניסטית וימי הביניים, ובו שרידי מבצר גדול אשר נבנה במרוצת השנים על ידי צבאות איובים וממלוכים. המבצר שוכן בשיאו של רכס צר בגובה של כ-800 מטר מעל פני הים, למרגלות הר החרמון, כ-3 קילומטר מדרום-מערב ליישוב נווה אטי"ב, וכ-1,300 מטרים צפונית-מזרחית ליובלו של נחל סער. המקום מוכרז כגן לאומי.
לפי מחקר של ד"ר אלון מרגלית, המבצר נבנה בתקופה ההלניסטית (עד שנת 30 לספירה) או הביזנטית (המאה ה-4 עד ה-7 לספירה).
כינוייו של המבצר.
כיום קרוי המבצר על שם המצביא התנ"כי נמרוד, אולם אזכורו הקדום ביותר של המבצר בכינוי זה, נמצא בתעודות מהמאה ה-19 בזמן שלטון העות'מאנים בארץ ישראל. שמו הקדום של המבצר, קלעת א-צובייבה, מוזכר רבות החל מהמאה ה-13 עת הושתו היסודות למצודה על ידי שליט עיר המחוז הסמוכה בניאס. לגבי פירוש המונח א-צובייבה נחלקות הדעות בין המצדדים במשמעות המילולית של השם – "המזנקת אלי ציד", לבין אלו הגורסים כי מקור השם במילה הערבית צביב, שפירושה "מצוק", מילה התואמת היטב את מאפייניו הגאוגרפיים של המבצר.
היסטוריה.
במשך שנים רבות סברו החוקרים כי מבצר נמרוד הוא מבצר צלבני שהוקם כבר בסוף שנות העשרים של המאה ה-12, כשהצלבנים שלטו בעיר בניאס הסמוכה.
מחקרים מאוחרים הראו כי המבצר הוקם לראשונה על ידי האיובים, כמאה שנים מאוחר יותר, בסביבות 1227, כחלק מניסיונות ההתגוננות של השליטים האיוביים מפני מתקפה של קיסר גרמניה ורומא הקדושה, פרידריך השני פון הוהנשטאופן. בשנת 2018 מחקר חדש מצא עדויות כי נבנה שם כבר מבצר בתקופה ההלניסטית.
את המבצר העומד כיום במקום הקים שליט הבניאס אלעזיז עת'מאן, ככל הנראה במימונו של אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא שליט דמשק. ההיסטוריון המוסלמי סבט אבן אלג'זי (1185/1186-1256), שהועסק על ידי שליטי דמשק ונחשב למקור המהימן ביותר לתולדותיה של האימפריה האיובית, כתב בביוגרפיה של אלמלכ אלעזיז עת'מאן במפורש כי "הוא היה שליט בניאס... והוא זה שבנה את א-צביבה". המחבר משתמש במילה הערבית "בנא" שמשמעותה לבנות דבר חדש. במקורות הלטיניים נזכר המבצר לראשונה בתיאור מסעו של ארכיבישוף מרסיי מדמשק לארץ ישראל בשנת 1238. הבישוף, כך נאמר שם, "בחן בקפידה את הארץ [מדמשק] בואכה צפת, ולא ראה שום ביצור מלבד סובבה, אשר בה שלט הנכד של הסולטאן האמור."
בתחילת המאה ה-13 נרקמה ברית בין יורשו המצרי של צלאח א-דין, הסולטאן אל כאמל, לבין פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. לפי ברית זו יעניק הסולטאן לצלבנים את ירושלים, וזאת תמורת עזרה מצד הצלבנים בכיבוש דמשק וסביבותיה מידי אחיו אל מעט'ם (יורשו הסורי של צלאח א-דין). בתגובה לברית זו החלו בשנת 1227 אל מעט'ם שליט דמשק ואחיו אלעזיז עת'מאן בביצור רחב היקף של המצודה, ביצור אשר הקנה לה את חזותה כיום. עבודות הביצור נמשכו כשלוש שנים, ובסופן הייתה המצודה למבנה עצום ומוגן היטב, אשר מנצל היטב את מדרונות המצוק התלולים כמגן טבעי למבצר וליושביו.
בשנת 1260 הביאו המונגולים לקיצה של השושלת האיובית. הם כבשו את האזור כולו ובכלל זה גם את בניאס ואת קלעת א-צביבה. אולם שליטתם של המונגולים במבצר הייתה קצרה ביותר, ומספר חודשים לאחר שכבשו אותה, הם איבדו אותה לכוחותיו של ביברס הממלוכי שהביסו את הכוחות המונגולים בקרב עין ג'אלות.
ביברס פיאר את המצודה, ביצר אותה, והעניק אותה כארמון לסגנו – ביליק. את מפעל הבנייה הגדול שלו הנציח ביברס בכתובת משנת 1275 שנמצאה בין הריסות מגדל השער והנמצאת במבצר גם כיום. תרגום הכתובת:
לא רחוק מהכתובת נמצאה גם אבן ועליה תבליט סמלו של ביברס, אריה צעיר המשחק ברגלו בעכבר.
ביברס העניק למבצר ולעיר בניאס שתחתיו מעמד של נציבות הכפופה לממלכת דמשק, שהעומד בראשה מונה ישירות בידי הסולטאן בקהיר. עם גירושם הסופי של הצלבנים מארץ ישראל בסוף המאה ה-13 איבדה המצודה מחשיבותה האסטרטגית, אך מעמדה המדיני לא נפגע, ואף התחזק. המצודה, אשר הוכרזה כנציבות עצמאית, שימשה החל מהמאה ה-15 כמעין ארמון-כלא לאצילים אשר מרדו בשלטון המרכזי של האימפריה הממלוכית.
בתקופת השלטון העות'מאני באזור החל המבצר מאבד ממעמדו עד שננטש סופית. במשך מאות שנים עמד המקום בשיממונו, ושימש כמחסה לרועים ולעוברי אורח מזדמנים אשר ביקשו מקלט מפני פגעי מזג האוויר. בעת ביקורו בארץ ישראל בשנת 1867, תיאר הסופר מארק טוויין את המבצר במילים: "זהו ככל הנראה תל החורבות הנהדר מסוגו בעולם". עד מלחמת ששת הימים עמד המבצר בשממונו, מזדקר מעל הנוף וניתן לצפייה מעמק החולה.
לאחר כיבוש רמת הגולן והחרמון בידי ישראל הוחל בתכנון שבילי מטיילים שיגיעו אל המבצר. שביל גישה קל יחסית הגיע מ"גובתא א-זית" (היא נווה אטי"ב), ושביל תלול הוכשר על ידי רשות שמורות הטבע מהבניאס. עם זאת, המבצר נותר עזוב ועד סוף 1968 לא הוכרז כגן לאומי בהיעדר תקציב לשיקומו. בשנת 1969 הוצג רעיון לקשר את המבצר ברכבל עם הבניאס. פריצת כביש 989 בשנת 1972 הקלה על הגישה למבצר ובשנת 1973 נסלל למקום כביש גישה ובוצעו עבודות פינוי עפר כדי להכשירו לקבלת מטיילים. המשך עבודות להכשרת המקום בוצעו ב-1983.