מול דיווחי צה"ל, לפיהם אחוזי ההצלחה של המערכת עומדים על 84%, קמו מומחים אחדים, ובהם פרופ' תאודור פוסטול, שבהתבסס על ניתוח סרטי וידאו ביתיים של היירוטים, טען כי אחוזי היירוט עומדים על 10%-30% לכל היותר, שכן מרבית היירוטים של "כיפת ברזל" אינם חזיתיים, וביירוט שאינו חזיתי אחוזי היירוט נמוכים במידה ניכרת מאשר ביירוט חזיתי. מבקר אחר הוא ד"ר מרדכי שפר הטוען שהמערכת כלל אינה מיירטת טילים וכל הפרסומים על יירוטים הם שקריים.
מומחים אחרים סתרו את טענותיהם.
בשנת 2014, במהלך מבצע צוק איתן, עמדה המערכת במרכז הסיקור של כל אמצעי התקשורת בישראל ובעולם, כאשר פעם אחר פעם הובאו שידורים ישירים מהשטח המציגים את מופעי היירוט מול הרקטות. הצלחת היירוטים הביאה לחשש מפני "ביטחון יתר" - התחושה כי המערכת מקנה רמת ביטחון גבוהה, גורמת לציבור להפסיק לחשוש מהרקטות, להימנע מכניסה למרחבים מוגנים, ובכך להסתכן בפגיעה של רסיסי הרקטות המתפוצצות. זאת למרות הודעות חוזרות ונשנות של צה"ל כי המערכת השיגה כ-90% הצלחה ביירוט רקטות ולפיכך אינה מספקת ביטחון מושלם.
למרות הדיווחים וההצלחה הנראית לעין, לא פסקו הטענות נגד המערכת. פוסטול ושפר טוענים לקונספירציה של הממסד, ולדבריהם המערכת אינה מיירטת רקטות אלא מביימת סרטוני יירוט.
קבוצה אחרת של מתנגדים מצביעה על חסרונות במערכת "כיפת ברזל", כמו עלות יקרה של אחזקתה, עלות יקרה עבור כל טיל מיירט לעומת עלותם הזניחה של הטילים התוקפים, חוסר אפקטיביות מול מטחים משמעותיים של מאות ואלפי טילים, וחוסר יכולתה לתת מענה לירי בטווח קרוב של 4 ק"מ. מרבית הדוברים בקבוצה זו נמנים עם מפתחי או תומכי מערכת "נאוטילוס" - מערכת לייזר להגנה מפני טילים שהתחרתה ב"כיפת ברזל" ונדחתה על ידי מערכת הביטחון - בהם ד"ר נתן פרבר, ד"ר עודד עמיחי, אל"ם יוסי ארזי, תא"ל (מיל') צבי שור ואחרים, ראשי עמותת "מגן לעורף" שפועלת למען שילוב מערכות לייזר בהגנה נגד טילים.
עם זאת, קיימת הסכמה רחבה כי במהלך מבצע צוק איתן המערכת שימשה כרכיב מרכזי במערך הגנת העורף הישראלי מפני מתקפת רקטות וטילים. פעילותה מנעה פגיעות רבות בנפש וברכוש של אזרחים בכל רחבי מדינת ישראל, ואפשרה למנהיגים לקבל החלטות הנוגעות להפעלת צה"ל בלי שהם נתונים בלחץ ציבורי עקב נפגעים. כמו כן, סביר שעלות הנזק האפשרי גבוהה מעלות הטילים המשוגרים.
בעקבות מחיר המירטים והסכום הגדול של היירוטים בשומר החומות, במהלך כהונת הממשלה ה-36 ראש הממשלה בנט קידם רבות את פיתוח של מיירטים מבוססים נשק לייזר כדוגמת מגן אור.
משתמשים.
עד סוף 2020 נמכרו כ-100 יחידות של המכ"ם של כיפת ברזל ברחבי העולם.
אפריקנים אמריקנים
אפריקאים אמריקאים
לואיזה
לואיזה (שם מדעי: "Aloysia") היא סוג ממשפחת הורבניים הכולל 35 מינים שונים. המוכר ביותר הוא לואיזה לימונית.
רוב מיני הלואיזה מזוהים כשיחים בעלי פרחים קטנים וצפופים, הזקוקים לכמות רבה של מים וחום. המינים מוכרים כעשבי תיבול. בישראל ובעולם הערבי השימוש העיקרי הוא בחליטת עלי הצמח, לרוב כתוסף לעשב לימון. באירופה משתמשים בה ליצור של תרכיזים, סורבים, גלידות ואף לרטבים אשר מוגשים עם מנות בשר. השיח מוכר ברפואה העממית והאלטרנטיבית כצמח מרפא לטיפול בהפרעות במערכת העיכול ונגד כאבי גרון.
בנג'מין הריסון החמישי
בנג'מין הריסון החמישי (באנגלית: Benjamin Harrison V; 5 באפריל 1726 - 24 באפריל 1791) היה מושל וירג'יניה ומחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
ביוגרפיה.
הריסון נולד בווירג'יניה למשפחה אמידה. סבו, רוברט קרטר, כיהן בשנת הולדתו כמושל המושבה. הריסון למד לימודים קלאסיים וסיים את לימודיו האקדמיים בוויליאמסבורג. בין השנים 1749–1775 הוא כיהן בין השנים 1756–1758, ובשנית בין 1766–1776 הוא נבחר לנציג מחוז סארי ומחוז צ'ארלס סיטי (בהתאמה) בבית הנבחרים של וירג'יניה.
בשנים 1774–1777 הוא נבחר לציר מטעם וירג'יניה בקונגרס הקונטיננטלי, שחבריו חתמו על הכרזת העצמאות של ארצות הברית. כיו"ר ועדת הבית הוא שהכריז רשמית על עצמאות הקולוניות האמריקאיות מהשלטון הבריטי. לאחר מכן הוא נבחר לבית הנבחרים של וירג'יניה וכיהן בו בין 1776 - 1782 ובשנית בין 1787–1791, כשבשנים 1778 - 1782 שימש כיו"ר הבית.
כמושל וירג'יניה כיהן הריסון בין השנים 1782 - 1784. מחוז הריסון במערב וירג'יניה נקרא על שמו בשנת 1784, עוד בחייו.
הריסון נישא לאליזבת באסט ונולדו לו שבעה ילדים. בנו הצעיר, ויליאם הנרי הריסון, כיהן כנשיא ארצות הברית. גם נינו, בנג'מין הריסון, כיהן כנשיא.
ויליאם אלרי
ויליאם אלרי (באנגלית: William Ellery; 22 בדצמבר 1727 – 15 בפברואר 1820) היה מנציגי רוד איילנד בחתימה על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
אלרי נולד בניופורט שברוד איילנד. לאורך השנים הוא עבד כסוחר, כפקיד מכס וכרשם בבית הנבחרים של רוד איילנד. בשנת 1770 הוא החל לעבוד בעריכת דין. פעילותו הציבורית החלה במסגרת "בני החירות" ובשנת 1776 הוא מונה כמחליפו של סמואל וורד בקונגרס הקונטיננטלי, שחבריו נמנו בין חותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
מאוחר יותר מונה אלרי לשופט בבית המשפט העליון של רוד איילנד והחל בשנת 1785 הוא היה בין תומכי התנועה לביטול העבדות. לאחר מכן הוא שב לעבוד כפקיד מכס בנמל ניופורט והיה הראשון לשאת בתפקיד זה, בו עסק עד מותו.
תסאוס
תֵסֶאוּס (ביוונית Θησεύς) או תזֵאוס, היה מלכה המיתולוגי של אתונה העתיקה, בנם של אַייתְרָה ושל אַייגֵאוּס ופוסידון, שכן על ידי הסיפור אייתרה קיימה יחסים עם שניהם באותו לילה והרתה לשניהם. כמו פֶּרְסֶאוּס, קַדְמוֹס או הרקולס היה גם הוא גיבור-מייסד, וכמותם נאבק וגבר על אויבים שסימלו את הסדר החברתי והדתי הקדום.
תסאוס היה גיבור מייסד אִיוֹנִי, כמוהו כהרקולס, שהיה גיבור דוֹרִי, ונחשב על ידי האתונאים כגדול המחוקקים שקמו להם מעולם. שמו נגזר מאותו השורש כמו המלה "תֶסְמוֹס" (θεσμός), שפירושה ביוונית "מוסד". תסאוס הוא האחראי ל"סינויקיסמוס" – איחודם הפוליטי של כפרי אַטִיקָה תחת שלטונה של אתונה, מעשה המיוצג על ידי מסע התלאות שלו. בשל היותו מלך מאחד, הוא התגורר בארמון שבנה על האקרופוליס ואשר דמה, כפי הנראה, לזה שחשפו הארכאולוגים במיקנאי. פאוסניאס מספר כי לאחר איחודה של אטיקה ייסד תסאוס את פולחן אפרודיטה פּאנְדֶמוֹס ("אפרודיטה של העם כולו") ואת פולחן האלה פּיֶיתוֹ על מורדותיו הדרומיים של האקרופוליס.
בקומדיה "הצפרדעים" מייחס אריסטופאנס לתסאוס המצאת רבות ממסורות היומיום של האתונאים.
הולדת תסאוס ונעוריו.
אייגאוס, אחד ממלכיה הקדומים של אתונה, נשא לו לאישה את אַייתֶרָה בת פּיתֶאוּס מלך טְרוֹיזֵן, עיר קטנה דרומית-מערבית לאתונה. בליל כלולותיהם חצתה אייתרה את הים אל האי סְפַאירִייָה הסמוך לחוף, ובו שכבה גם עם פוסידון (אל הים ורעשי האדמה). מן הזיווג הכפול נולד תסאוס, ועירוב הזרע, כפי שחשבו הקדמונים, הוא שהעניק לו תכונות אלוהיות ואנושיות גם יחד (אל למחצה). כפל-אבות, כאשר אב אחד הוא בן-אלמוות והשני בן-תמותה, היה מאפיין נפוץ של הגיבורים המיתולוגיים היווניים. כאשר הרתה אייתרה, החליט אייגאוס לשוב אל אתונה. אך קודם עזיבתו טמן את סנדליו ואת חרבו תחת סלע ענק ואמר לה, כי לכשיגדל בנה, עליו להזיז את הסלע אם כוחו יעמוד לו, וליטול לעצמו את כלי הנשק, הוכחה למוצאו המלכותי. באתונה חבר אייגאוס למֵדֵאָה, אשר נמלטה מקוֹרִינְתוֹס לאחר שהרגה את ילדיה מיָאסוֹן, ומצאה באייגאוס בן לוויה חדש. כוהנת ובת-לוויה גם יחד ייצגו באתונה את הסדר הקדום.
תסאוס גדל בארצה של אמו, וכאשר בגר והפך איש צעיר ואמיץ, הזיז את הסלע ומצא את כלי הנשק של אביו. אמו גילתה לו את זהותו האמיתית של אביו, ואמרה כי עליו ליטול את החרב והסנדלים חזרה אל המלך ולטעון לזכותו לכתר. כדי להגיע לאתונה, יכול היה תסאוס לבחור בדרך הים הבטוחה, או לעשות דרכו ביבשה, בנתיב המסוכן סביב המפרץ הסרוני, בו ייתקל בשישה שערי שאול, שעל כל אחד מהם שומר אויב כתוני בדמותם של גנבים ובריונים. תסאוס הצעיר, שהצטיין באומץ לבו ובשאפתנותו, החליט ללכת בדרך היבשה, וגבר על בריונים רבים.
באֶפִּידָאוּרוֹס, תחנתו הראשונה, שהייתה מקודשת לאַפּוֹלוֹן ולמרפא אַסְקְלֵפְּיוֹס, גבר תסאוס על הבריון הכְתוֹנִי פֶּרִיפֵטֵס "החובט", שהיה הולם ביריביו ומשליכם ארצה, ולקח ממנו את האלה הכבדה עימה הוא מזוהה לעיתים קרובות בציורי כדים.
בשער השאול אשר באיסתמוס הקורינתי ניצב שודד ושמו סִירִיון. הוא היה תופס את עוברי האורח וקושרם בין שני עצי אורן מכופפים לאדמה. אחר כך היה משחרר את העצים מאחיזתם וכך משסע לגזרים את קורבנותיו. תסאוס הרגו באותה דרך עצמה. לאחר מכן אנס את פריגונה, בתו של סיריס, אשר הרתה לו וילדה את מֶלאנִיפּוֹס.
בעלילה אחרת, שהתרחשה צפונית לאיסתמוס, במקום הנקרא קְרוֹמִיאוֹן, הרג תסאוס חזירה עצומת-ממדים, החזירה מקרומיאון, שגודלה על ידי זקנה בשם פַייאָה. על פי גרסאות אחדות נקראה החזירה עצמה בשם זה.
סמוך למגארה אילץ שודד זקן בשם סקירון את העוברים לרחוץ את רגליו על שפת צוק. כאשר היו מתכופפים, בעט בהם והשליכם אל מרגלות הצוק, שם היו למאכל מפלצת ים (ועל פי גרסאות אחרות צב ענק). תסאוס דחף אותו מן הצוק אל מותו.