במוביל גנים הבוטניים המתפרסים על למעלה מ-400 דונם. בית בלינגראת' וגניו מתפרסים על כ-260 דונם ומכילים גנים מעוצבים ובית חווה אשר נבנו בשנות ה-30 של המאה ה-20. ברחבי העיר יותר מ-45 גנים ציבוריים, חלקם גנים היסטוריים. פארק לנגאן משתרע על שטח של כ-2900 דונם ובתוכו אף מוזיאון לאמנות. מבצר קונדה הוא מבנה משוחזר של המבצר ההיסטורי שהוקם בעיר במאה ה-18 ומשמש אף כמרכז מידע תיירותי.
כלכלה.
תעופה וחלל, קמעונאות, שירותים, בניין, רפואה וייצור הם תחומי התעשייה העיקריים בעיר מוביל. בסוף שנות ה-80 החלה בעיר צמיחה כלכלית מחודשת לאחר עשרות שנים של דעיכה כלכלית. בין השנים 1993-2003 נוצרו 13,983 משרות חדשות כאשר 87 חברות נוסדו בעיר ו-399 חברות אחרות הרחיבו את עסקיהן. בעקבות המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008 עלה אחוז האבטלה בעיר ובינואר 2009 נאמד ב-7.8%.
לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21 הורחבו הרציפים בנמל מוביל ואתר אחסון המכולות בנמל הורחב פי 10 בהשקעה של מעל 300 מיליון דולר. השקעה זו הפכה את נמל מוביל לאחד הנמלים המובילים בארצות הברית לאוניות מכולות והציבה את הנמל במקום התשיעי בין נמלי ארצות הברית במשקל הסחורות העוברות בו. חברת Austal USA, המייצרת ספינות הבנויות מאלומיניום לצרכים אזרחיים וצבאיים, הרחיבה בשנת 2005 את מספנותיה בעיר, ובשלהי 2007 הודיעה כי תגדיל את מספנותיה פעם נוספת לאחר שזכתה במכרז בשווי מיליארד דולר לאספקת ספינות לצבא ארצות הברית. בשנת 2007 הכריזה חברת ThyssenKrupp הגרמנית כי תקים בעיר מפעל פלדה בהשקעה של 4.65 מיליארד דולר, אשר יהיה למפעל הפלדה הגדול בעולם.
תחבורה.
סמוך לעיר ממוקם שדה התעופה האזורי של מוביל וממנו טיסות סדירות לחמישה שדות תעופה מרכזיים: שרלוט, דאלאס, אטלנטה, יוסטון, וממפיס. בתחומי העיר פועל אף שדה תעופה המשמש מטוסי מנהלים וטיסות פרטיות.
העיר מחוברת לרשת מסילות הברזל בקווים של ארבע מחברות רכבות המשא הגדולות בארצות הברית. עד לשנת 2005 פעל אף קו רכבת נוסעים אשר קישר בין מוביל לניו אורלינס ולג'קסונוויל בפלורידה. פעילות קו זה הופסקה בעקבות הוריקן קתרינה. שני כבישים בינמדינתיים מגיעים לעיר מוביל, כביש I-10, וכביש I-65. מן העיר אף יוצאים כבישים מדינתיים ראשיים, המקשרים אותה היטב לשאר אזורי אלבמה. בתחומי העיר רשת קווי אוטובוס וכן קו קרוניות נוסעים חשמליות ובו 22 תחנות.
בנמל מוביל פועל מסוף נוסעים בו עוגנות אוניות השייכות לחברת קרניבל.
לגונת טרוק
לגונת טְרוּק (גם צ'וּק) היא מפרץ מוגן באוקיינוס השקט צפונית לגינאה החדשה, המהווה חלק ממדינת מיקרונזיה. האטול מכיל שונית מגן בהיקף של כ-225 ק"מ, המקיפה נמל טבעי בעל שטח של 2,130 קמ"ר. שטחו היבשתי של האטול הוא 127.4 קמ"ר, ונכון לשנת 2010 התגוררו בו 36,158 אנשים.
האזור מכיל 11 איים גדולים, המקבילים ל-11 הרשויות של לגונת טרוק - טוּל, אוּדוֹט, פַאלא-בֶּגֵטְס, רוֹמאנוּם, אֶאוֹט מקבוצת פַייצ'וּק ופֶפַאן, דוּבְּלוֹן, אוּמָן, פָּאראם וטְסיס מקבוצת נוֹמוֹנֶאַס, עוד 46 איים קטנים יותר בתוך הלגונה, ועוד 41 איים על השונית המקיפה. אזור זה נקרא כיום איי צ'וּק.
ההשתלטות הקולוניאליסטית הראשונה על הלגונה היה של האימפריה הספרדית, ולאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד עברה השליטה בלגונה לגרמניה. עם תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה, קיבלה יפן מנדט על הלגונה בהוראת חבר הלאומים.
מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שימשה לגונת טרוק כמעגן הצי הקיסרי היפני. המקום נחשב כעמיד ביותר מבין כל המוצבים היפניים באוקיינוס השקט. מחלקת ההנדסה האזרחית ומחלקת הבינוי של הצי בנו כבישים, תעלות, בונקרים ומערות על מספר איים. במהלך המלחמה נבנו אף חמישה מסלולי המראה, בסיסי מטוסים ימיים, מעגן ספינות טורפדו, תחנות תיקונים לצוללות, מרכז תקשורת ותחנות מכ"ם. על מנת להגן על מתקנים אלה, הותקנו מערך תותחי חוף ועמדות מרגמה. בלגונה עגנו אוניות מערכה, נושאות מטוסים, סיירות, משחתות, מכליות, אוניות משא, גוררות, שולות מוקשים, נחתות וצוללות. לעיתים תוארה לגונת טרוק כמקבילה לפרל הארבור.
הצי האמריקאי השתמש באיי מרשל לאחר כיבושם כקרש קפיצה לתקיפת לגונת טרוק, בבוקר ה-17 בפברואר 1944. מבצע כדור ברד נמשך שלושה ימים, בעוד ההפגזות האמריקאיות משמידות כמעט כל דבר בעל ערך - 60 כלי שיט ו-275 מטוסים ירדו למצולות, אולם היפנים הסיגו את מרבית כליהם הגדולים.
תקיפות אלה למעשה חיסלו את מעמדה של לגונת טרוק כאיום על כוחות בעלות הברית באוקיינוס השקט; חיל המצב היפני באטול אניווטוק אשר באיי מרשל איבד תקווה לזכות בתגבורת במהלך הפלישה אשר החלה ב-18 בפברואר 1944, דבר אשר סייע לכוחות האמריקאיים בכיבוש האי. לגונת טרוק בוּדדה על ידי כוחות בעלות הברית (בעיקר כוחות אמריקאיים), בעודם ממשיכים בהתקדמות לכיוון איי יפן, על ידי כיבוש איים נוספים כגון גואם, סאיפאן, פלאו ואיוו ג'ימה. בהיותם מבודדים, אזלה אספקת המזון של הכוחות היפנים בטרוק ובשאר האיים באוקיינוס השקט, והם עמדו בפני רעב, טרם כניעת יפן באוגוסט 1945.
כיום.
בשנת 1969, חקרו האקולוג ז'אק קוסטו ואנשי צוותו את לגונת טרוק. בעקבות סרטו הדוקומנטרי משנת 1971 על הלגונה ושברי הספינות שבו, הפך המקום לאתר צלילה פופולרי, והוא מושך חובבי שברי ספינות מכל העולם, בשל מצבם הטוב של השברים בו. חלק מהשברים, אשר מפוזרים סביב מספר איים בקבוצה, נמצאים בעומק של פחות 15 מטר ובמים צלולים. הודות להגנת הלגונה אין במקום זרמי ים, דבר המאפשר לצוללים להקיף בקלות את השברים, בהם ניתן למצוא מסיכות גז, מטעני עומק ואף שרידי גופות. בבטן הספינות הגדולות ניתן למצוא שורות על גבי שורות של מטוסי קרב, טנקים, בולדוזרים, קרונות רכבת, אופנועים, טורפדו, מוקשים ימיים, פצצות, ארגזי תחמושת, מכשירי רדיו ועוד אלפי אמצעי לחימה שונים, חלקי חילוף וחפצים אחרים. שבר בעל עניין מיוחד הוא שברה של הצוללת שינוֹהארה (I-169), אשר טבעה בעת ניסיון לצלול על מנת להתחמק מהפצצות. צוללת זו לקחה חלק במתקפה על פרל הארבור.
השברים מכוסי האלמוגים מושכים מגוון רחב של בעלי חיים ימיים, כגון תריסניות, צבי ים, וכרישים. בשנת 2007 תועדו 266 זני דגי שונית בלגונה.
ניר שוחט
ניר שוחֵט (1928 – 2011) היה חוקר, בלשן, סופר, מתרגם ומחנך ישראלי.
חייו.
ניר שוחֵט נולד בשנת 1928 בעיר עמארה, במחוז מיסאן שבדרום עיראק. הוא נכדו של הפייטן עזרא אברהם שוחט שחי בעיר בצרה ועבר לעמארה בשנת 1906, שם שימש רב עד לשנת 1940.
בשנת 1942, בהיותו בן 14, פרסם את ביכורי יצירותיו בשבועון הספרותי הקהירי "ألثقافة" ("א-תַ'קַאפַה"), והמשיך לפרסם בביטאונים "אל-ג'יל" (الجيل ) ו"אל-מיזאן" (الميزان).
היה פעיל המחתרת הציונית עד לעלייתו לישראל בשנת 1951, אז החל לימודיו בספרות ומקרא באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית. הוא לימד לשון במספר בתי ספר תיכוניים בתל אביב.
שוחט טיפח כתיבה ספרותית שמטרתה העשרת הספרות התקנית בעושר תוכני וסגנוני.
כחוקר הוא התגלה בספרו ההיסטורי "סיפורה של גולה - פרקים בתולדות יהדות בבל לדורותיה". ספר זה תורגם לאנגלית ובנוסחו העברי נקבע כספר לימוד בישיבה יוניברסיטי אשר בניו יורק.
כמתרגם עסק בתרגום יצירות מערבית לעברית ובעריכת כתבי עת. הוא תרגם לערבית את ספרו של אבא קובנר, מגילות האש, המופיע בבית התפוצות ליד עמוד היזכור.
בשנת 1968 ערך את מבחר סיפורי עגנון ותרגמם מעברית לערבית, ובשנת 1969 ערך את האנתולוגיה "הבאר הקסומה".
עבודתו.
בתחום הלשון העברית.
בתחום הלשון פרסם את הספרים: "ניב שפתיים" ו"אורחות לשון". בספרו "ניב שפתיים", העוסק בניבים ומטבעות לשון, הדגיש את האבחנה בין ניב לפתגם ובין ביטוי לאמרת כנף. בספר זה הגדיר בדייקנות כי הניב במשמעות מוצא פה הוא שבר פתגם, אשר משמעותו הלשונית מצומצמת ואינו אלא צירוף מילים, כמו למשל: עץ החיים, נר לרגליי ורחיים בצווארו. לעומתו, הפתגם הוא ביטוי מצוחצח ומחכים, בעל תוכן, תוצר של מחשבה והיגיון ומעלתו גבוהה יותר משל הניב. כמו למשל: .
ספרו "אורחות לשון" הוא מדריך לתיקוני לשון בהוצאת "אוצר המורה" של הסתדרות המורים, אשר ליווה את מורי ישראל בהוראת השפה התקנית והנחלתה. בספר זה מתפלפל שוחט במכמני השפה העברית. הלשון, לפי שוחט, היא תוצר חי של דורות ויש בה קודים רוחניים המשפיעים על המחשבה לאורך הדורות ולעיתים הצירופים מאירים את תכנים. הלקסיקון של ניר אינו ספר לימוד דקדוק, אף שהוא מכיל יסודות מובנים דקדוקיים. שוחט בוחר לעסוק בתיקון שיבושי לשון בחיוך ובהנאה וטוען כי כללי הלשון ניתנים ללימוד, הפנמה והפעלה נכונה.
בספרו "בכל אופן", משנת 1988, מציג שוחט מיניאטורות ספרותיות ומכתמים (אפיגרמות) לשוניים בתרבויות שונות ומציג בפני הקורא אנקדוטות, משלים, דיאלוגים, מונולוגים, קטעי הגות, אפיגרמים ושירים בפרוזה.
בתחום החברתי.
שוחט תרם להמשך הקשר בין אוכלוסיית דוברי הערבית בארץ לבין אוכלוסיית הארצות השכנות. הוא השתתף בעריכת ביטאונים כמו "לִקַאא" (لقاء), שהחל להופיע החל משנת 1961, ותרגם מערבית לעברית ולהפך. הוא פרסם מאות מאמרים בעיתונות הכתובה הכוללים דברי הגות, ענייני לשון, ביקורת ושיחות.