בשורות הסרבים נלחמו גם מתנדבים סלאבים, בעיקר רוסים. מתנדבים יוניים ממשמר המתנדבים היווני לקחו חלק בטבח סרברניצה, ודגל יוון הונף בעיר לאחר שנפלה לידי הסרבים. בכוחות הקרואטים שירתו מתנדבים מערביים, והם קיבלו תמיכה מנאו נאצים גרמנים ואוסטרים. מתנדב שוודי בשם ג'קי ארקלב הורשע בפשעי מלחמה נגד בוסנים-מוסלמים עם שובו לשוודיה. הבוסנים קיבלו תמיכה מקבוצות מוסלמיות. לפי דיווחים אמריקניים, מאות אנשי משמרות המהפכה תמכו בממשלה הבוסנית במהלך המלחמה.
רובה של הבירה סרייבו נשלט על ידי הבוסנים. צבא רפובליקה סרפסקה הטיל עליה מצור לאורך כל המלחמה. מספר הפסקות אש נחתמו והופרו. האו"ם ניסה ללא הצלחה לעצור את המלחמה.
ב-19 בספטמבר, הצבא העממי היוגוסלבי תגבר את אזור מוסטר בכוחות, תוך מחאה של השלטון המקומי. ב-7 בינואר 1992, החברים הסרבים של מועצת העיר פריידור, ביחד עם המזכירים המקומיים של המפלגה הדמוקרטית הסרבית הכריזו על "אספת העם הסרבי בפריידור". עשרה ימים מאוחר יותר, הכריזה האספה על הפיכת האזורים הסרביים של פריידור לכדי האזור האוטונומי של קראינה הבוסנית, במטרה ליצור מדינה סרבית בשטחים הסרבים.
ב-9 בינואר 1992, אספת הסרבים הבוסנים קיבלה החלטה המכריזה על "הרפובליקה הסרבית של בוסניה והרצגובינה". ב-28 בפברואר, הצהירה האספה ששטחי הרפובליקה כוללים את "שטחי האזורים האוטונומיים הסרבים ושטחי ישויות סרביות אחרות בבוסניה והרצגובינה, ובכללם האזורים בהם הסרבים היו למיעוט בעקבות רצח העם שבוצע נגדם במלחמת העולם השנייה", והוכרז שהיא מהווה חלק מיוגוסלביה. ב-12 באוגוסט, שונה שם הרפובליקה לרפובליקה סרפסקה.
במהלך החודשים מרץ-אפריל-מאי 1992, התחוללו קרבות קשים במזרח בוסניה כמו גם בצפון מערב המדינה. במרץ התקפות של מנהיגי המפלגה הדמוקרטית הסרבית, ביחד עם קציני הפיקוד השני של הצבא העממי היוגוסלבי, נערכו במזרח בוסניה במטרה להשתלט על נקודות אסטרטגיות ולהטיל תקשורתי ומידעי.
ב-23 באפריל 1992, החליטה המפלגה הדמוקרטית הסרבית להשתלט על פריידור ביחד עם הצבא העממי היוגוסלבי. עד סוף אפריל, מספר תחנות משטרה סרביות חשאיות הוקמו בעיר ולמעלה מ-1,500 סרבים חמושים היו מוכנים להשתתף בהשתלטות.
ה-SDS (המפלגה הדמוקרטית הסרבית) הכינה הודעה על ההשתלטות שהוקראה ברדיו פריידור ביום למחרת ההשתלטות. בליל 29/30 אפריל, ההשתלטות על פריידור יצאה לפועל. אנשי הביטחון הציבורי ושוטרי מילואים התאספו בצירקי פולייה שבפריידור. רק סרבים נכחו וכמה מהם לבשו מדי צבא.
ביוני 1992, המנדט של כח UNPROFOR, שהוצב במקור בקרואטיה, הורחב גם לבוסניה והרצגובינה, במקור כדי להגן על נמל התעופה הבינלאומי של סרייבו. בספטמבר, נוסף ל-UNPROFOR התפקיד להגן על סיוע הומניטרי בכל המדינה, כמו גם להגן על פליטים לבקשת הצלב האדום.
המלחמה הקרואטית-בוסנית.
תחת הלחץ של הכוחות הסרבים בבוסניה ובקרואטיה, העבירה מועצת ההגנה הקרואטית (HVO) את עיקר פעילותה מהגנת החלקים הקרואטים בבוסניה להתפשטות על חשבון הצבא הבוסני. ישנם הטוענים שזה היה בהתאם להסכם קרג'ורג'בו בין פרניו טוג'מן לסלובודן מילושביץ' בנוגע לחלוקת בוסניה בין הסרבים והקרואטים. ה-HVO תקף אזרחים בוסנים וביצע טיהור אתני של שטחיהם. הסכם גראץ ממאי 1992, פיצל את הקרואטים בבוסניה בין הבדלנים ותומכי האיחוד. כוחות ההגנה הקרואטיים (HOS), היו כוח לאומני קרואטי שלחם לצד הבוסנים.
ב-18 ביוני 1992, שלח ה-HVO אולטימטום לכוחות הבוסניים בנובי טראבניק, בו דרש לבטל את רשויות בוסניה והרצגובינה, להכיר בסמכות הקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה ולהשבע לה אמונים, להכפיף את הכוחות הבוסנים ל-HVO ולגרש פליטים מוסלמים, וכל זאת בתוך 24 שעות. ההתקפה יצאה אל הפועל ב-19 ביוני. הכוחות הבוסנים המצוידים בדלות נלחמו בשתי חזיתות וכבשו שטחים מהקרואטים. האירועים הללו נחשבים לתחילת המלחמה הקרואטית-בוסנית.
1993 - 1994.
בשנת 1993 הוקמה הפרובינציה האוטונומית של בוסניה עם בירה בוליקה קלדושה. משטרה תמך בקרואטיה ובסרביה נגד הממשל המרכזי בסרייבו. האוטונומיה שרדה עד לשנת 1995.
במטרה להקל על מצב העיר שהייתה במצור הוקמה מנהרת סרייבו.
ממשל ביל קלינטון שהחל לכהן ב-1993 נמנע מלעסוק בסוגיית בוסניה במשך למעלה משנה, שכן סכסוכים שבטיים לא נתפסו בעיניו כעניינה של המדיניות האמריקאית העולמית.
רק ב-1994 מינו קלינטון ווורן כריסטופר את ריצ'רד הולברוק לשליחם המיוחד למשבר בבוסניה. הולברג לחץ על הצדדים להגיע להסכם ותיאר את דרך פעולתו: "מעין הטרדה חסרת רחמים של הצדדים אל ויתורים שהם לא מוכנים לעשות אלמלא יילחצו בידי ארצות הברית".
הסכם וושינגטון.
ב-18 במרץ 1994 נחתם בבית הלבן שבוושינגטון די. סי. ובווינה, הסכם השלום "הסכם וושינגטון" (באנגלית: Washington Agreement) ששם קץ למצב הלוחמה בין הקרואטים תושבי בוסניה והרצגובינה לבין ממשלת בוסניה והרצגובינה שנשלטה בעיקר על ידי הבוסניאקים. ההסכם הקים את הפדרציה הקרואטית-מוסלמית אשר הפכה לפדרציה של בוסניה והרצגובינה במסגרת בוסניה והרצגובינה ולצידה של הרפובליקה סרפסקה. לפי ההסכם אוחדו השטחים שנשלטו אותה עת על ידי הצדדים לו והשטח חולק לעשרה קנטונים במטרה למנוע עליונות של מי מהקבוצות הלאומיות באזור.
השלכות המלחמה.
מלחמת אזרחים או מלחמה תוקפנית.
מכיוון שהמלחמה בבוסניה והרצגובינה הייתה תוצאה של אי יציבות באזור היותר רחב של יוגוסלביה הקודמת (הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה), ובגלל המעורבות עם הארצות הסמוכות קרואטיה, ומה שנותר מיוגוסלביה (סרביה ומונטנגרו), היה ויכוח אשר נמשך זמן רב אם הסכסוך הוא מלחמת אזרחים או מלחמה תוקפנית. רוב המוסלמים הבוסנים וקרואטים רבים טענו שהמלחמה הייתה תוצאה של תוקפנות קרואטית וסרבית, בזמן שהסרבים החשיבו לעיתים קרובות את הסכסוך למלחמת אזרחים.
פשעי מלחמה.
במשפט אשר התקיים בפני בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר בעקבות תביעה משפטית משנת 1993 אשר הוגשה מצד בוסניה והרצגובינה נגד סרביה ומונטנגרו על בסיס רצח עם. בית הדין הבינלאומי לצדק קבע ב-26 בפברואר 2007 שלסרביה אין אחריות לרצח העם אשר בוצע על ידי הכוחות הסרביים והבוסניים בטבח סרברניצה בשנת 1995. בית הדין הבינלאומי לצדק פסק, אף על פי כן, שסרביה נכשלה בכך שלא מנעה את הטבח של סרברניצה ונכשלה בכך שלא הענישה את אלו אשר היו אחראים לטבח, ובייחוד את ראטקו מלאדיץ'. כמו כן בית הדין הבינלאומי לצדק פסק שלא קיימת עדות מספקת לכך שבוצע רצח עם רחב נגד אוכלוסיית הבוסנים המוסלמים, כפי שהצהירה הממשלה הבוסנית.
המלחמה הובאה לסיומה לאחר שנחתם הסכם שלום בפריז ב-14 בדצמבר 1995. בעקבות כך החל תהליך משא-ומתן בין הצדדים אשר התקיים בדייטון, אוהיו, והסתיים ב-21 בדצמבר 1995. ההסכמות אליהם הגיעו הצדדים ידועות כהסכם דייטון. בו רפובליקה סרפסקה זכתה באשרור בינלאומי, כישות עם אחריות בינלאומית מוגבלת, עם זכות לכינון יחסים מקבילים ומיוחדים עם יוגוסלביה דאז, סרביה דהיום.
מלחמת בוסניה בתרבות הפופולרית.
הסרט "שטח הפקר" (באנגלית: No Man's Land) משנת 2001, מגולל את סיפורם של שלושה חיילים, שניים בוסנים ואחד סרבי. סיפור הרקע בסרט סובב סביב המערכה ביוגוסלביה, אשר נמשכה לאורך שנות ה-90 של המאה ה-20, כחלק ממלחמות השליטה והמאבק בבלקן.
הסרט זכה בפרס אוסקר בקטגוריה סרט זר.
הסרט "נולד פעמיים" (באיטלקית: Venuto al Mondo, באנגלית: Born twice) שהופק בשנת 2012 מתרחש ברובו בסרייבו בזמן המלחמה. הוא מספר על אשה איטלקית שנוסעת עם בנה המתבגר לביקור בסרייבו בהזמנת ידיד בוסני אותו הכירה שנים רבות קודם. במהלך הביקור היא מגלה את האמת על נסיבות הולדתו של בנה ומותו של בעלה הקודם בבוסניה בזמן המלחמה. במהלך הסרט ישנם אזכורים רבים של זוועות המלחמה.
ריכרד באר
ז'וזה רמוס הורטה
ז'וזה מנואל רמוס-הורטה (בפורטוגזית: José Manuel Ramos-Horta; נולד ב-26 בדצמבר 1949) הוא פוליטיקאי מזרח-טימורי המכהן כנשיאה של מזרח טימור וחתן פרס נובל לשלום.
ביוגרפיה.
ראמוס-הורטה נולד בשנת 1949 בדילי, בירת מזרח טימור, לאם טימורית ולאב פורטוגלי שהוגלה לטימור הפורטוגזית דאז על ידי הדיקטטורה הסלאזרית. הוא התחנך בבית ספר קתולי, בכפר הקטן סויבאדה, שנבחר מאוחר יותר על ידי פרטילין כמפקדה לאחר הפלישה האינדונזית. מתוך אחד עשר אחיו ואחיותיו, ארבעה נהרגו על ידי הצבא האינדונזי.
ראמוס-הורטה למד משפט בינלאומי פומבי באקדמיה למשפט בינלאומי בהאג בשנת 1983 ובמכללת אנטיוכיה בג'ול ספרינגס, אוהיו, שם סיים תואר שני בלימודי שלום, בשנת 1984. הוא למד דיני זכויות אדם במכון הבינלאומי לזכויות אדם בשטרסבורג בשנת 1983. אחר כך סיים קורסים לתואר שני במדיניות חוץ אמריקאית באוניברסיטת קולומביה. הוא חבר בכיר במכללת סנט אנטוני באוניברסיטת אוקספורד מאז 1987 ומדבר שוטף בחמש שפות: פורטוגזית, אנגלית, צרפתית, ספרדית והשפה הנפוצה ביותר במזרח טימור, טטום.
קריירה פוליטית.
ראמוס-הורטה היה מעורב באופן פעיל בפיתוח המודעות הפוליטית בטימור הפורטוגזית, ועקב כך הוגלה למשך שנתיים בשנים 1970–71 למזרח אפריקה הפורטוגזית. סבו, לפניו, הוגלה גם הוא, מפורטוגל לאיי האיים האזוריים, אז קייפ ורדה, גינאה הפורטוגזית ולבסוף לטימור הפורטוגזית.