בשנת 1958 נישאה לפסנתרן שאול בן-אז"ר, וילדה את בתה הבכורה, דפנה. המשפחה חיה זמן-מה בקיבוץ נען ולאחר מכן עברה לירושלים, שם עבדה אביבה כעורכת לשון באנציקלופדיה החינוכית (מוסד ביאליק); וכעורכת ב"פנקס הקהילות" (הוצאת יד ושם; פרס ישראל תשל"ג, 1973); עם תום לימודיה הועסקה כמרצה במכינה האקדמית של אוניברסיטת תל אביב וכעוזרת מחקר במכון כץ לחקר הספרות (1971-1961). באותן שנים נולדו שני בנים נוספים: ניב, מוזיקאי, ונועם, שחקן ובמאי תיאטרון.
בשנת 1971 יצאה אביבה עם משפחתה לשליחות באורוגוואי מטעם הסוכנות היהודית. שם עסקה בפעילות ציבורית ענפה, הרצתה על תרבות ישראלית וערכה "פינה עברית" בעיתונות המקומית וברדיו. היא השתלמה בשפה הספרדית והחלה ללקט מיתוסים ולתרגם סיפורים מהמורשת האינדיאנית. באורוגוואי ובארגנטינה ראו אור שני ספרים נוספים פרי עטה: "שירים פשוטים" (פרס אנה פרנק לשירה, 1973) ולקט הסיפורים "המבוך" (1974) וכמה מסיפוריה תורגמו לספרדית ופורסמו בכתבי עת מקומיים. באותה שנה נולד בן הזקונים תומר, כיום במאי סרטים ואיש יחסי ציבור.
עם חזרתם ארצה ב-1976 עבדה ברושי כעורכת, מביאה לדפוס ומתרגמת בהוצאות ספרים שונות; כמעצבת חוברות לימוד לאוניברסיטה הפתוחה (1984-1977); וכעורכת כתב-העת "מדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים" מטעם מכון דייוויס, האוניברסיטה העברית בירושלים (עד 1990). מאוחר יותר עברה לגור בצפת, בגפה.
בשנים 1991-1990 זכתה לחופשת יצירה, ככלת פרס ראש הממשלה למתרגמים, ובפרס אקו"ם בעילום שם על ספרה קצה החוט (ליידי X). בשנים 1997-1996 השתלמה באוניברסיטה של מקסיקו (במסגרת חילופי תרבות מקסיקו-ישראל) והעמיקה את מחקרה בתרבות האינדיאנית, בהשוואה עם מוטיבים מסוימים בתרבויות ישראל והעמים. על עבודתה זו הוענק לה התואר ד"ר לפילוסופיה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
מאז חזרתה ממקסיקו היא מרצה לספרות ולתרבות משווה במכללת צפת ומכללת עמק יזרעאל.
ברושי היא אם לארבעה.
משטח בתא
משטח β
גדיל בטא
אגודת ישראל-פועלי אגודת ישראל
קשר קוטבי
גבעה (פירושונים)
מחלבה
מַחְלָבָה היא מתקן לעיבוד חלב בעלי חיים לצריכה אנושית. החלב מופק בעיקר מעזים או פרות (למעשה, חלב, ללא ציון מיוחד, הוא בדרך-כלל חלב פרה), אבל גם מתאו, יאק הבית, כבשים, סוסים או גמלים. במחלבות מופקים ומיוצרים מוצרי חלב כמו חמאה, חובצה וגבינה.
מחלבות ביתיות היו קיימות בחברה האנושית עם המעבר לחברה חקלאית. בדרך כלל, תוצרי המחלבה היו מיועדים לצריכה מקומית והחיות שימשו למספר מטרות (עבודה בשדה, ייצור חלב, שימוש בבשר ובעור). החליבה הייתה ידנית וגודל העדר היה קטן מספיק, כך שכולו יוכל להיחלב במהלך שעה אחת, בדרך כלל כ-10 פרות על כל אדם שיחלוב אותן.
עם תהליך התיעוש, עבר גם תהליך החליבה וגם תהליכי הייצור מיכון וצמיחה. המחלבות הפכו למרכזים אזוריים (ולעיתים על-אזוריים). גודלן של מחלבות יכול לנוע בין מספר מועסקים מצומצם ("מחלבת בוטיק") למפעלי ענק כדוגמת מחלבות חברת "תנובה". גודל המפעל קשור גם לרמת המיכון. בעוד שמחלבות קטנות רבות מייצרות מוצרי חלב וחלב בעבודת יד (או כזו המשולבת בשימוש במכונות); ייצור מוצרי החלב במחלבות תעשייתיות גדולות מותנה בשימוש במכונות. לכן המחלבה היא מתקן נפרד מהרפת או הדיר שבהם נחלב החלב.
מחלבות בישראל.
בישראל שולטות בענף החלב ומוצריו שלש מחלבות גדולות: תנובה, שטראוס וטרה. ענף המחלבות אינו תחרותי: השוק מאוד מפוקח וקטן, מאופיין בריכוזיות גבוהה ביותר, ובהתבדלות בין החברות לגבי סוג המוצרים בהם כל אחת מתמחה. על פי ממצאי דו"ח חברת הייעוץ שייעצה לוועדת המזון, נתח השוק של שלושת השחקנים הגדולים בענף המחלבות עומד על 90%.
שלוש היצרניות הגדולות קולטות כ-96% מהחלב הגולמי:
סנטה אנה דה קורו
נדידה (תקשורת)
נדידה (Roaming) הוא מושג מתחום התקשורת האלחוטית אשר מתייחס ליכולת של מנוי לקבל שירות באתר אותו הרשת המקומית שלו אינה מכסה על ידי התקשרות לרשת משלימה.
מקור המושג הוא מעולם ה-GSM בו הוא מוגדר כיכולת של מנוי סלולר לקבל ולענות באופן אוטומטי לשיחות טלפון, לשלוח נתונים או לגשת לשירותים אחרים כאשר הוא נמצא באזור בו אין כיסוי לרשת המקומית שלו, על ידי שימוש ברשת אחרת.
על מנת לאפשר יכולת זו יש צורך במערכת מורכבת הכוללת זיהוי, אישור הרשאות לשימוש ותמחור.
אל-מדרסה א-תנכיזיה
אל-מדרסה אל-תנכיזיה (בערבית: المدرسة التنكزية, נקרא גם אל-מחכמה ולעיתים "המחכמה") היא מבנה מדרסה ממלוכית סמוך לכותל המערבי בסוף רחוב השלשלת בירושלים. לפי בן-ציון דינבורג (די-נור) שכן במקום בתקופה המוסלמית הקדומה בית כנסת ובית מדרש. המדרסה הוקמה בשנת 1329 על ידי האמיר תנכיז, מושל ארץ ישראל וסוריה. במשך מאות שנים שימש הבניין כבית משפט ומרכז שלטוני. כיום מהווה המקום בסיס של משמר הגבול.
היסטוריה.
המדרסה הוקמה בשנת 1329 על ידי האמיר תנכיז, מושל ארץ ישראל וסוריה כמכללה ללימודי דת. המימון להקמת המדרסה ולפעילותה בא מהקדשת הכנסות שוק הכתנים שבנה תנכיז ומהכנסות שני בתי-המרחץ שבו: חמאם על-עין וחמאם א-שיפא. סמוך לתנכיזיה התקין תנכיז את צריח שער השלשלת, שקריאה ממנו לתפילה הייתה משאת נפשם של כרוזי ירושלים, ואת אכסניית הנשים (רבאט א-נסאא).
בימי הממלוכים היה במבנה בית דין להתדיינות בין מוסלמים לשאינם מוסלמים. בימי האימפריה העות'מאנית שכָן במבנה בית המשפט העליון. כמו כן היה זה מעון רשמי לאירוח אורחים נכבדים וכן מעונו הרשמי של המופתי של ירושלים.
אליעזר גרייבסקי בתיאור נסיעתו לירושלים לקראת חג השבועות בשנת 1873 כתב:
הירדנים הפכו את המקום לבית ספר תיכון.
אחרי מלחמת ששת הימים.
ב-23 ביוני 1969 הוצא צו לפינוי המבנה בתוך 48 שעות, והמקום עבר לחזקתו של אלוף פיקוד המרכז רחבעם זאבי והוחזק על ידי חיילי מילואים.
שר הביטחון עזר ויצמן התיר לרב גורן להתפלל עם מניין מאורגן בקומה השנייה הצופה לרחבת הכותל. ב-1977 הוקם בית כנסת בשניים מהחדרים העליונים במבנה. משה לוי נהג להשתתף בתפילות במקום, ובתפקידו כאלוף פיקוד המרכז סייע לבית הכנסת. אריאל שרון ומנחם בגין הבטיחו לרב גורן שיקימו במקום ישיבת הסדר, אך ההבטחה לא קוימה.
גורמי השלטון הבכירים נמנעו מכל פעולה במקום מחשש שכל שינוי עלול לעורר דובים מרבצם במקום רגיש. בעצתו של שמואל אדם, ביקש צבי בר, מפקד משמר הגבול, להכניס למקום כוחות שלו כדי להגיע לשליטה על הר הבית. לאחר שבמשטרה לא טיפלו בבקשה מחשש לשינויים במקום, הצליח לשכנע את משה לוי, שהיה אלוף פיקוד המרכז, ולאחר שלוי הוציא מהמחכמה את חיילי המילואים, הכניס בר למקום את שוטרי משמר הגבול. כך תיאר זאת בר:
בר הוסיף שלוחמי משמר הגבול ניקו את המבנה מפסולת בניין שהצטברה במקום במשך שנים. הכנסת משמר הגבול עברה בשקט מצד הווקף, אולם ספגה ביקורת מצד המפכ"ל, אריה איבצן, שחשש ממהומות.
עד היום קיימת במחכמה נוכחות קבועה של משמר הגבול, והוא משמש בסיס לפלוגה ג' של מג"ב ירושלים.
ככלל, בית הכנסת במחכמה סגור בפני הציבור הרחב, ונפתח לשתי קבוצות מסוימות בתשעה באב. בקבוצה הראשונה נמנים בני קהילתו של הרב גורן מתל אביב, ובקבוצה השנייה תלמידי ישיבת אור עציון בראשות הרב חיים דרוקמן והרב אליעזר ולדמן. לפי חלק מהשיטות שטח בית הכנסת נחשב קדוש בקדושת הר הבית, ולכן חלק מהנכנסים מקפידים להיכנס אליו בטהרה, לאחר טבילה במקוה. על פי הנחיות הרב גורן, ישנם מספר שינויים בתפילה, כגון עניית "ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד" במקום אמן לאחר חתימת הברכות, והוספת המשפט "מן העולם ועד העולם" בחתימת הברכות בתפילה, כפי שנהגו בבית המקדש (פרק תשיעי ממסכת ברכות), וכך נוהגים ב-2 המניינים המתקיימים במקום בתשעה באב.
תיאור המבנה.
התנכיזיה היא המדרסה המפוארת ביותר בירושלים, פרט למדרסת אשרפיה שעל הר הבית, שנבנתה מאה וחמישים שנים מאוחר יותר. מוג'יר א-דין מכנה אותה "זו שאין מושלמת ממנה בין המדרסות". במדרסה ארבעה אולמות צדדיים (איוָואנים) התוחמים אולם הוראה מרכזי, מקורה בכיפה. בקומה השנייה, מעל האולמות יש לפי התכנון המקורי 22 חדרים: 11 למורי האסכולה החניפית ו-11 (המשקיפים אל הר הבית) לצופים.
המבנה המפואר הוא דוגמה מצוינת להדגמת הארכיטקטורה הממלוכית. קמרון הכניסה המפואר עשיר בעיטורי נטיפות ("מוּקָרְנָס"), שילובי אבן לבנה ושחורה ("אבלק"), כתובת הקדשה מסולסלת ופסוקי קוראן, הנמתחת לאורך הקיר כולו ובמרכזה הכוס שהיא הרנכּ, הסמל המשפחתי של תנכיז.
סברות לגבי האתר לפני הקמת הבניין.
לפי עדויות נוסעים היה קיים בירושלים בתקופה הביזנטית ובתקופה המוסלמית הקדומה מקום פולחן וזיכרון, בית כנסת ובית מדרש בהר הבית או בסמוך לו, לצד "אבן נקובה" שהייתה ככל הנראה בכותל המערבי. הח'ליף אל-מאמון אסר על היהודים להתפלל במקום, אך החליף א-טהאר ביטל את הגזירה והשיב את בית הכנסת למתכונתו. אחרי הכיבוש הצלבני גורשו היהודים מהמקום. במאמר משנת 1929 מנתח בן-ציון דינבורג (די-נור) כמה מכתבי הנוסעים ומציע למקם בית כנסת יהודי עתיק באתר בו הוקמה לימים, במאה ה-14, המחכמה. עם זאת, סברתו של די-נור אינה מגובה בממצא ארכאולוגי. על הזיהוי הסתמך נדב שרגאי.
הרב יצחק מאיר מורגנשטרן מקשר את בית הכנסת לבית הכנסת המוזכר בתפארת שלמה בשם האר"י שנמצא על גבול נחלת השבטים יהודה ובנימין, וכן עם בית הכנסת שמוזכר בחיי מוהר"ן (אות קב) שדרכו עוברות נשמות המתים (על פי רמז במכתבו של הרב ישראל קרדונר).
מחכמה
מדרסת התנכיזיה
מסתרי ארבעת הגדולים