למרות שהפרוגרסיביים לא הריצו מועמד לנשיאות, האלקטורים שלהם ניצחו בחמישה מחוזות. למרות שווילסון זכה בשלוש מדינות שבהן הוא הפסיד ב-1912 (קליפורניה, וושינגטון ויוטה), הוא הפסיד ב-13 מדינות שבהן הוא זכה בבחירות הקודמות.
רבים עברו לתמוך במפלגה הדמוקרטית. וילסון ניצח ב-200 מחוזות רפובליקניים. רבים האמינו שלמפלגה יהיה יתרון ב-1920, דבר שהיה לא נכון.
וילסון היה הנשיא הדמוקרטי האחרון שנבחר ללא ניצחון במינסוטה, והאחרון שניצח בבחירות ללא מסצ'וסטס ורוד איילנד (בהן זכה ארבע שנים קודם לכן). הוא גם הדמוקרט האחרון שנבחר לשתי כהונות בלי לזכות במישיגן ובפנסילבניה (למרות שדמוקרטים אחרים ניצחו בבחירות ללא מדינה אחת או שתיהן, הם שירתו רק כהונה אחת בתפקיד או שניצחו בהן בבחירות אחרות).
הייתה זאת הפעם האחרונה בה צפון דקוטה ודרום דקוטה לא תמכו באותו המועמד.
נמל התעופה הבינלאומי לוטון
אגף הדרכה
מחלקת הדרכה
חטיבת תורה והדרכה
חטיבת התורה וההדרכה
חטיבת תוה&quot;ד
תוה&quot;ד
ביאלה (פירושונים)
איש הברזל (אתלטיקה)
פרובינציית ביאלה
ביילה
ביילה (באנגלית: Byla) הוא הרכב מוזיקת אמביינט מברוקלין, ניו יורק. ההרכב הוקם בשנת 2004 על ידי הגיטריסטים קולין מרסטון וקווין האפנייגל.
אלבומם הראשון, Byla, יצא לאור בשנת 2005. האלבום השני, Viscera, יצא לאור בשנת 2007.
סגנון המוזיקה של ההרכב בדרך כלל אינו כולל שירה. עם זאת, באלבומם השני שיתפו את הזמרת ז'ארבו מלהקת סוואנס.
ביאלה פודולסק
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1920
הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1920 היו מערכת הבחירות הנשיאותיות ה-34 בתולדות ארצות הברית, והתרחשו ב-2 בנובמבר 1920. המפלגה הרפובליקנית בחרה כמועמדה את המו"ל והסנאטור וורן הרדינג מאוהיו, בעוד שהמפלגה הדמוקרטית בחרה במו"ל ובמושל אוהיו, ג'יימס מידלטון קוקס. הנשיא היוצא וודרו וילסון מהמפלגה הדמוקרטית, בחר לא לרוץ לתקופת כהונה שלישית עקב בריאות רעועה. הנשיא לשעבר תאודור רוזוולט היה המועמד הרפובליקני המוביל, אך בריאותו קרסה ב-1918 והוא נפטר ב-1919, בלי יורש למורשת הפרוגרסיבית שלו. כשוילסון ורוזוולט לא היו במירוץ, שתי המפלגות הגדולות הריצו מועמדים לא ידועים יחסית מהמדינה העשירה בקולות, אוהיו. כסגנו, בחר קוקס בפרנקלין דלאנו רוזוולט, בן דוד מדרגה חמישית של תאודור רוזוולט, שיבחר לנשיאות בעצמו ב-1932.
הרדינג כמעט התעלם מקוקס וניהל מסע בחירות נגד וילסון, וקרא ל"חזרה לנורמליות". עם תקציב גדול פי ארבעה מהדמוקרטים, הרדינג ניצח ניצחון סוחף וזכה ב-37 מדינות, כולל ניצחון רפובליקני ראשון באריזונה, ניו מקסיקו ואוקלהומה (אז שלוש המדינות החדשות באיחוד).
הבחירות הושפעו מהאווירה החברתית והסביבה הפוליטית האמריקנית עקב תוצאות מלחמת העולם הראשונה, שגרמו לתגובה העוינת כלפי מדיניות החוץ של וילסון, והתנגדות לרפורמות של העידן הפרוגרסיבי. השגשוג של זמן המלחמה קרס. תמיכתו של וילסון בכניסת ארצות הברית לחבר הלאומים הובילה לתגובה בדלנית, שפגעה ביכולתו להשפיע כנשיא. מעבר לים היו מלחמות ומהפכות. בחזית הפנימית, 1919 הייתה רוויה בשביתות בתעשיות הבשר והפלדה, ומהומות גזע בשיקגו ובערים אחרות. פיגועים בוול סטריט גרמו לפחד מרדיקלים וטרוריסטים. הקהילות האיריות-קתוליות והגרמניות זעמו על וילסון שחבר לבריטניה, אויבת מדינותיהן, ומעמדו הפוליטי ירד לאחר השבץ שלקה בו ב-1919, שמנע ממנו לדבר בעצמו.
הפרש הניצחון של הרדינג, 26.2% מהקולות (60.3% לעומת 34.1%) הוא ההפרש הגדול ביותר בין אחוזי הקולות בבחירות נשיאותיות מאז "עידן הרגשות הטובים" שכלל את ניצחונו של ג'יימס מונרו בבחירות בשנת 1820. למרות זאת, אחוזי התמיכה שהרדינג זכה להם נשברו בידי פרנקלין רוזוולט ב-1936, לינדון ג'ונסון ב-1964 וריצ'רד ניקסון ב-1972.
בחירות אלו היו הראשונות מאז כניסתו לתוקף של התיקון התשעה עשר לחוקת ארצות הברית ב-18 באוגוסט 1920, שהתיר לנשים להצביע, ולכן היו הראשונות בהן נשים מכל 48 המדינות יכלו להצביע (בבחירות הקודמות רק שלושים מדינות נתנו זכות הצבעה לנשים). כתוצאה מכך, כמות המצביעים עלתה מאוד, מ-18.5 מיליון ב-1916 ל-26.8 מיליון. מערכת הבחירות הזאת הייתה הראשונה מבין שלוש בהן נבחר סנאטור להיות נשיא (האחרות היו ב-1960 וב-2008).
מועמדים.
מועמדים רפובליקניים.
ב-8 ביוני, הוועידה הרפובליקנית הלאומית נפגשה בשיקגו. המירוץ היה פתוח, והוועידה התחלקה בין הגנרל ליאונרד ווד מניו המפשייר ובין פרנק לואדן, המושל מאילינוי.
אחרים שרצו לקבל את המועמדות היו הסנאטור וורן הרדינג מאוהיו, היירם ג'ונסון מקליפורניה, מיילס פוינטדקסטר מוושינגטון, המושל קלווין קולידג' ממסצ'וסטס, הנדבן הרברט הובר, וניקולס באטלר. הסנאטור רוברט לה פולט לא ניסה להתמודד, אך המשלחת מוויסקונסין תמכה בו בכל מקרה. הרדינג קיבל את המועמדות בסיבוב העשירי, לאחר שכמה צירים עברו לתמוך בו.
מועמדותו של הרדינג, שנקבעה במשא ומתן בין מנהיגי המפלגה ב"חדר מלא עשן", נהגתה בידי מנהלו הפוליטי, הארי דוהרטי, שהפך לאחר מכן לתובע הכללי בממשלו. לפני הוועידה, אמר דוהרטי שהוא לא חושב שהרדינג ייבחר בשלושת הסיבובים הראשונים, אולם ככל שהצירים יהיו עייפים יותר, חבריו של הרדינג יבחרו בו ומנהיגי המפלגה יסכימו לכך.
לאחר שנבחר המועמד לנשיאות, מנהיגי המפלגה והסנאטור הרדינג המליצו לבחור בארווין לנרוט כסגנו, אולם הצירים מרדו ובחרו בקולידג' להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא, בגלל הפופולריות שלו בעקבות שביתת השוטרים בבוסטון.
מועמדים דמוקרטים.
היה ברור שהנשיא וילסון לא ינסה לרוץ לכהונה שלישית, ושגם אם ינסה, לא ייבחר בידי הוועידה. אף על פי שסגן הנשיא תומאס מרשל רצה להחליף את וילסון, העובדה שלא לקח את הסמכויות בזמן מחלתו של וילסון חיסלה את אמינותו, והוא לא ניסה להיבחר.
אף על פי שויליאם גיבס מקאדו (חתנו של וילסון ומזכיר האוצר לשעבר) היה המועמד החזק ביותר, וילסון חסם את מועמדותו בתקווה שוועידה מחולקת תדרוש שירוץ לכהונה שלישית (אף על פי שהיה מוגבל פיזית). הדמוקרטים, שנפגשו בסן פרנסיסקו בין ה-28 ביוני ל-6 ביולי (הפעם הראשונה שבה מפלגה מרכזית הגיעה לחוף הפסיפי כדי לערוך ועידה), בחרו במו"ל אחר מאוהיו, המושל ג'יימס מידלטון קוקס, בתור המועמד הנשיאותי, ובסגן מזכיר הצי בן ה-38, פרנקלין דלאנו רוזוולט, בן דוד מדרגה חמישית של הנשיא המנוח תאודור רוזוולט, בתור המועמד לתפקיד סגן הנשיא.
אנשים בעלי סיכוי גדול לזכות במועמדות בתחילת הוועידה כללו את מקאדו ואת התובע הכללי אלכסנדר מיטשל פאלמר. אחרים היו מושל ניו יורק אל סמית', השגריר בבריטניה ג'ון דייוויס, מושל ניו ג'רזי, אדוארד אדוארדס, והסנאטור מאוקלהומה, רוברט אוון.
בחירות כלליות.
חזרה לנורמליות.
הסלוגן הראשי בקמפיין של הרדינג היה "חזרה לנורמליות", סלוגן שדיבר אל האמריקנים העייפים לאחר המהפך החברתי של העידן הפרוגרסיבי. בנוסף, האחריות הבינלאומית שהוטלה על המדינה בעקבות הניצחון האמריקני במלחמת העולם הראשונה וחוזה ורסאי לא היו אהודים, וגרמו לעוינות כלפי וילסון שתמך בהסכמים.
בעיות אתניות.
האירים האמריקניים היו חזקים במיוחד במפלגה הדמוקרטית והתנגדו ליציאה למלחמה לצד בריטניה, במיוחד לאחר הדיכוי האלים של מרידת חג הפסחא ב-1916. וילסון הצליח לשכנע אותם לצאת למלחמה לאחר שהבטיח שילחץ על בריטניה לתת לאירלנד עצמאות. וילסון זכה בבחירות של 1916 באמצעות תמיכה מצד הגרמנים האמריקניים והאירים בגלל הבדלנות שלו, ובגלל הסיסמה "הוא שמר עלינו מחוץ למלחמה". בועידת השלום בפריז הוא חזר בו מהבטחתו לאירים והם גינו אותו. לצערו, בריטניה הייתה בעלת ברית שלו. אירועים אנטי-בריטיים שהתרחשו ב-1916 בשטח אמריקני, כתוצאה מחיבור בין גרמנים ואירים, והתנגדות האירים לגיוס לבריטניה ב-1918, פגעו במעמדו מולם.
בריטניה כבר העבירה חוק שנתן אוטונומיה לאירים ב-1914, אולם החוק הושעה במהלך המלחמה. מרידת חג הפסחא בדבלין הובילה לתמיכה הולכת וגדלה בשין פיין הרדיקלים, שהקימו פרלמנט ב-1919 והכריזו על עצמאות אירית, שהובילה למלחמת העצמאות האירית. בריטניה העבירה חוק שיסדיר את מעמד ממשלת אירלנד ב-1920, שקבע שלאירלנד יהיו שתי מדינות אוטונומיות במסגרת האימפריה הבריטית. וילסון היה מסופק, אולם תומכי הרפובליקה האירית דרשו עצמאות מלאה. האירים-אמריקנים תמכו בכך גם כן. ועדה אמריקנית יצאה לעזור לקורבנות האירים בין 1919 ו-1921. הסנאטורים האירים התנגדו לאשרור הסכם ורסאי ולהצטרפות לחבר הלאומים.
וילסון האשים את האירים והגרמנים בהתנגדות להצטרפות ארצות הברית לחבר הלאומים. האירים גייסו 5,500,000$ למען הרפובליקה האירית, והפרלמנט האירי קבע ש-500,000 דולר ייתרמו למערכת הבחירות. לא ידוע כיצד הכסף הושקע. באופן אירוני, היועץ המשפטי למגייסי התרומות היה רוזוולט. רוב האירים פשוט לא הצביעו במערכת הבחירות, מה שאפשר לרפובליקנים לזכות בניצחונות גדולים בערים הגדולות. הגרמנים לא הצביעו או בחרו ברפובליקנים ובכך נתנו לרפובליקנים ניצחונות במערב-התיכון הכפרי.
מסע בחירות.