בין התנועות המהפכניות שהתארגנו בגרמניה בשלהי מלחמת העולם הראשונה הייתה גם ליגת הספרטקיסטים, תנועה בעלת השקפות מרקסיסטיות מהפכניות שנוסדה בסוף שנת 1914. בין מייסדי התנועה נמנו: קרל ליבקנכט, רוזה לוקסמבורג, קלרה צטקין ועוד. ב 1918 כנס של הליגה הספרטקיסטית, סוציאליסטים וקומוניסטים ייסדו את המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, עם ליבקנכט ולוקסמבורג כמובילים. מיד אחרי זה הגיעה התקוממות בברלין נגד ממשלתו של פרידריך אברט, בעידוד מרוסיה הסובייטית. קריאות לשביתה כללית הכניסו אלפי מפגינים למרכז העיר, אולם ועדת המהפכה, שאמורה הייתה להוביל את ההתקוממות, לא הייתה יכולה להסכים מה לעשות הלאה. חלקם רצו להמשיך עם ההתקוממות המזוינת, אחרים פתחו בדיונים עם אברט. הניסיונות להשיג גדודים צבאיים בברלין להצטרף למרד נכשלו. הניסיון למהפכת שמאל דוכא בכוח על פי הוראתו של אברט הצבא והמיליציות המתנדבות של פרייקורפס שהוקמו מחיילים הביתה מהמלחמה ואשר הצבא אימן בשקט. מצוידים בתותחנים, מקלעים ורימונים, הם נטלו מחדש את מטה המשטרה, את משרד המלחמה ומבנים אחרים אותם תפסו המהפכנים, וירו במאות מהמפגינים, כולל רבים שנכנעו. הממשלה פירקה את מועצות העובדים והחיילים.
אובס נור
אובס נור (ברוסית: У́бсу-Нур; במונגולית Увс Нуур - "אגם אובס") הוא האגם הגדול במונגוליה וחלקו הצפון-מזרחי משתרע בתחומי רוסיה. שטחו של האגם הוא 3,350 קמ"ר, קוטרו כ-65 ק"מ והוא שוכן בגובה של 759 מטר.
גאוגרפיה.
האגם רדוד, בסיסי (PH-9) ומלוח (כ-18 גרם מלח/ליטר), עומקו המקסימלי הוא 10 מטר ועומקו הממוצע עומד על 6 מטר. מקור המים החשוב ביותר של האגם הוא נהר טס חם הוזרם לאורך 500 ק"מ מערבה ונשפך אל האגם בדלתה גדולה שרוחבה 40 ק"מ.
האגם שוכן במרכזו של אגן ניקוז הנושא את שמו ואשר שטחו כ-750,000 קמ"ר. האגם השריד היחיד לימה מלוחה גדולה שכיסתה את האגן לפני אלפי שנים, והוא דוגמה לנוף ערבה שהשתמר היטב. מעבר לאגם אובס נור משתרעים מספר אגמים קטנים יותר באגן. באגן זה פוגש המדבר הצפוני בכדור הארץ את ערבות הטונדרה, ובשטחו של האגן מספר אגמים נוספים.
גבולותיו של אגן הניקוז הם רכס הרי טאנו אולה המגיעים עד לגבהים של 3,200 מטר בצפון ובצפון-מזרח, המסמל את גבולה הצפוני של אסיה המרכזית. מורדותיהם הצפוניים של הרים אלה מתנקזים אל נהרות סיביר הזורמים אל אוקיינוס הקרח הצפוני. במערב סוגרים הרי אלטאי המונגולים על האגן ואלה מגיעים לגבהים של 4,000 מטר. ביתר הכיוונים גובל האגן בהרי חאן חויי שפסגותיהם מגיעים לגובה של כ-2,900 מטר.
האגן שוכן במפגש אזורי אקלים יבשתיים קיצוניים, והטמפרטורות עשויות לנוע בין 47°C בקיץ ל-−58°C בחורף, עת האגם קופא (בין החודשים אוקטובר ומאי). האזור מוצל מגשם על ידי הרי טאנו אולה המונעים חדירת אוויר לח מסיביר.
למרות האקלים הקשה מתגוררים באגן כ-30,000 איש, אך צפיפות האוכלוסייה הנמוכה (פחות מ-0.05 לקמ"ר) והיעדר תעשייה או פיתוח מודרני אחר, הביאו לכך שהנוף והצומח והחי הטיבו להשתמר במקום. היישוב הגדול באזור האגם הוא אולאנגום, אף כי חלק גדול מהתושבים שומרים על אורח חיים מסורתי של נוודים. לאגן היסטוריה ארוכת שנים עליה מעידים 2,900 תילי קבורה ואסטלות אבן, חלקם מתקופת האבן הקדומה המאוחרת.
בשנת 1997 הוגדרו על ידי אונסק"ו 7,717 קמ"ר באגן אובס נור המונגולי כשמורה ביוספרית, ואילו בשנת 2003 הוכרזו 8,980 קמ"ר משטחו של אגן אובס נור כאתר מורשת עולמית, והאזור הוא אחד האתרים הגדולים בשטחם ברשימת ארגון אונסק"ו.
ליגת הספרטקיסטים
צי האינדיאס
צי האינדיאס (בספרדית: Flota de Indias), הידוע גם כצי האוצר הספרדי (באנגלית: Spanish treasure fleet) היה מנגנון סחר ברחבי האימפריה הספרדית שהסדיר את הסחר בין ספרד לבין הקולוניות שלה באמריקה ובפיליפינים בין המאות ה-16 וה-18 בצורה של שיירות עונתיות של ספינות סוחר מאובטחות בידי ספינות מלחמה. השיירות חצו יחדיו את האוקיינוס האטלנטי הלוך ושוב על מנת לספק אבטחה מפני שודדי ים ופריבטירים, ובו בזמן אכפו את המונופול על הסחר. ציי האינדיאס עשו את דרכם מסביליה (והחל משנת 1707 מקדיס) שבספרד, למספר מצומצם ביותר של נמלים באמריקה בנושאם מותרות ומוצרים מוגמרים שונים, שלא ניתן היה לייצר בקולוניות, או שנאסר ייצורם, ומאוחר יותר גם עבדים. בדרכם חזרה הביאו איתם ציי האינדיאס מוצרים יקרי ערך, כגון כסף, זהב, אבנים יקרות וקקאו לממלכת קסטיליה שבספרד, כמו גם את "החמישית המלכותית" (quinto real), רווחי המס בן 20% על הסחר ועל כריית המתכות היקרות, ששולמו לכתר ספרד.
לצי האינדיאס הייתה מקבילה משלימה באוקיינוס השקט שהסדירה את הסחר בין מלכות המשנה של ספרד החדשה לבין הפיליפינים, שכונתה הגליאון של מנילה (el galeón de Manila). במסגרת מנגנון זה הפליגו ספינות בודדות פעם או פעמיים בשנה בין נמל מנילה בפיליפינים ואקפולקו בספרד החדשה וסחרו במוצרים סיניים תמורת כסף מקסיקני. המוצרים הועברו על פני היבשה לנמל וראקרוס, שם הצטרפו לשלל הסחורות שחצו את האוקיינוס האטלנטי על גבי ציי האינדיאס.
שיטת צי האינדיאס פותחה בשנות ה-20 של המאה ה-16 כמענה לבעיית שוד הים של הספינות שנשאו את העושר שגילתה ספרד באמריקה בידי שודדי ים ופריבטירים אנגלים, צרפתים והולנדים. במסגרת השיטה הורכבו שני ציים נפרדים, שכל אחד מהם הורכב מגליאונים (ספינה רב תכליתית ורב סיפונית שהייתה בשימוש האירופים באותה העת) שחלקן חומשו כספינות מלחמה ואחרות היו ספינות סוחר. צי אחד הפליג לנמל וראקרוס, נמל הכניסה למלכות המשנה של ספרד החדשה, ואילו השני עשה דרכו למלכות המשנה של פרו באמצעות הנמלים של קרטחנה דה אינדיאס, נומברה דה דיוס (Nombre de Dios) ופורטובלו, משם נישאו ביבשה על גבי פרדות לצידו השני של מצר פנמה והועמסו על ספינות שעשו דרכן לנמל קייאו (Callao) בסמוך ללימה. לאחר הפריקה והעמסת מטען חדש נפגשו שני הציים בנמל הוואנה שבקובה, ועשו את דרכן חזרה לספרד. המסע נערך כפעמיים בשנה.
נוסף על צורכי האבטחה שימשה השיטה גם להבטיח את המונופול על המסחר ולהגביר את העושר המופק מהקולוניות שבאמריקה. על פי חוק לא הורשו המושבות לסחור במוצריהן אלא עם נמל אחד בספרד (כאמור, תחילה סביליה ומאוחר יותר קדיס). כך, לא רק שאומות אחרות הודרו מהסחר, גם בספרד עצמה הייתה מידה גדולה של פיקוח על הסחורות היוצאות והנכנסות. משך כשתי מאות נשמר המונופול בקפדנות, יחסית. ההכנסות היוו את המנוע העיקרי של הכלכלה הספרדית, ומימנו מלחמות רבות עם האימפריה העות'מאנית ועם רוב מדינות אירופה.
במאה ה-17 החלה השיטה לדעוך מסיבות מגוונות: סערות שפגעו בציים הסבו נזקים כבדים. כך, למשל, אבדו חלקים ניכרים מהציים של השנים 1622, 1715 ו-1733. שודדי הים הקאריביים ואחרים שעסקו בשוד ימי, בין אם בצורה מורשה, כפריבטירים ובין אם לא, פגעו גם הם בסחר מדי פעם. איום זה גבר עם התבססותם של כוחות קולוניאליים אחרים באיים הקאריביים, כגון תפיסת סן קריסטובל ונייוויס בידי האנגלים (1624) וקוראסאו בידי ההולנדים (1634). כך, הצי של שנת 1628 נתפס בידי ההולנדים ואילו אלו של 1656 ו-1657 בידי האנגלים. לא רק השיירות בדרכן בים, כי אם גם נמלי המוצא שלהם בים הקאריבי היו בסכנה. כך, בשנת 1739 במסגרת מלחמת אוזנו של ג'נקינס, הותקף נמל פורטובלו ואילו בשנת 1762, במהלך מלחמת שבע השנים, תפסו האנגלים את הוואנה ומנילה, דבר שמנע את תנועת השיירות. אובדנים אלו פגעו קשות בכלכלה הספרדית, שהתבססה ברובה על ייבוא המתכות מאמריקה ופחות על תוצרת עצמית וייצור, אולם לא אירעו לעיתים קרובות. לבסוף, גם היקף הסחר פחת. הציים של שנת 1550 הורכבו מ-17 ספינות, ואלם מספרן עלה בהדרגה עד לכדי 100 ספינות בסוף המאה ה-16. אולם באמצע המאה ה-17 שוב ירד מספרן לכדי כ-25 ספינות. החל מסוף המאה ה-17 שוב חלה עלייה מתונה בהיקף הסחר, אולם זו לא הגיעה לשיאי העבר.
במהלך שנות ה-40 של המאה ה-18 הופסקה שיטת הציים לאמריקות במרבית שטחי האימפריה, וספינות החלו להגיע ישירות לחופה המערבי של אמריקה הדרומית על ידי מעבר במצר מגלן, מבלי להזדקק לתיווך במצר פנמה. המעבר המדורג לסחר חופשי ברחבי האימפריה האיץ את דעיכת השיטה והציים האחרונים עשו את הדרך מוורקרוס לספרד בשנות ה-70 של המאה ה-18, שכן גילדת הסוחרים שם הייתה חזקה דיה על מנת לשמרו תקופה ארוכה יותר.
על אף הדימוי הרווח של תפיסת שיירות רבות בידי האנגלים וההולנדים, למעשה הצליחה השיטה להביא את רובן המכריע של השיירות בבטחה ליעדן. ספינות רבות יותר אבדו בידי איתני הטבע, אולם אף על פי כן בהערכה כוללת הייתה זו אחת השיטות הימיות המוצלחות ביותר.
Angel of Death
"Angel of Death" (מאנגלית: "מלאך המוות") הוא השיר הפותח מתוך "Reign in Blood", אלבומה של להקת הת'ראש מטאל האמריקאית סלייר מ-1986. השיר נכתב והולחן על ידי גיטריסט הלהקה ג'ף הנמן והוא מבוסס על דמותו של יוזף מנגלה, הרופא הנאצי שביצע ניסויים בבני אדם במחנה הריכוז אושוויץ במהלך מלחמת העולם השנייה וכונה "מלאך המוות מאושוויץ". על רקע הוצאתו לאור של "Angel of Death" הואשמו חברי הלהקה לאורך הקריירה שלהם באהדת הנאציזם ובגזענות.
על אף המחלוקת שסבבה את השיר והעיכוב לו גרם ביציאתו לאור של האלבום, "Angel of Death" כלול בכל אלבומי ההופעה ומארזי ה-DVD של סלייר ואף הופיע במספר סרטי קולנוע. השיר זכה להצלחה ביקורתית גדולה ואף זכה לכינוי "קלאסיקה".
כתיבה ומקורות.