כאשר איפסילנטיס הסבא מונה להיות וויווד (שליט) נסיכות מולדובה וולאכיה נסע ריגאס יחד אתו. עם הגעתו לבוקרשט למד ריגאס כמה שפות וסופו של דבר הפך למזכירו של ניקולאוס מברוגֶניס. כאשר פרצה המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792) הוא היה הממונה על בקרת הכוחות בקראיובה ושם התיידד עם אוסמאן פאזוואנטואולו. הוא למד על המהפכה הצרפתית, והגיע למסקנה כי משהו דומה יכול להתרחש בבלקן, וכתוצאה מכך תתאפשר הגדרה עצמית לנתינים הנוצרים של העות'מאנים; הוא גייס תמיכה בהתקוממות על ידי פגישות עם בישופים יווניים ומנהיגי גרילה. אחרי עריפת ראשו של פטרונו (ב-1790) חזר ריגאס לבוקרשט לשרת במשך זמן מה כמתורגמן בקונסוליה הצרפתית. בשלב זה הוא כתב את גרסתו היוונית של המנון צרפת (המרסייז).
בשנת 1793 לערך ריגאס נסע לווינה, בירתה של האימפריה הרומית הקדושה וביתה של קהילה יוונית גולה גדולה כחלק ממאמציו לבקש מנפוליאון בונפרטה סיוע ותמיכה. בעודו בעיר, הוא ערך עיתון בשפה היוונית בשם "אפמריס", (ἐφημερίς), ופרסם מפה פוליטית מוצעת של "יוון הגדולה" שכללה מקומות בהם יוונים היו במיעוט (כגון קונסטנטינופול).
ריגאס הדפיס כרוזים המבוססים על עקרונות המהפכה הצרפתית, ובכלל זה הצהרה על זכויות האדם והאזרח וחוקה פוליטית חדשה לתושבי רומליה, אסיה הקטנה, האיים של ים האגאי, ונסיכויות הדנובה, במטרה לעורר התקוממות פאן-בלקנית נגד העות'מאנים. חיבר שיר שבו קרא למרד נגד הסולטאן תוך שיתוף פעולה של כל העמים הבלקניים שכלל את השורה "עדיף לחיות שעה אחת כאדם חופשי מאשר שנים רבות כעבד בכלא"
כתב חיבור ספרותי היסטורי בשם "נדודיו של אנכארסיס הצעיר" (Νέος Ανάχαρσις) בו נטל דמות של נסיך סקיתי בן המאה השישית לפנה"ס ושלח אותו לנדוד ביוון העתיקה במטרה לעורר את הגאווה היוונית. קיווה שהספר יעורר את כל העמים הבלקניים להתאחד לצורך הקמת מדינה עצמאית בעלת צביון יווני.
המידע על הפעולה המהפכנית של ריגאס הוא מעורפל ומגיע בעיקר מעדות ביוגרפית ומידע שעלה בחקירה של הרשויות באוסטריה. אולם ידוע שהחתימה על הסכם יאש שסיים את המלחמה העות'מאנית-רוסית של השנים 1787–1792, כמו גם רוח של עידן חדש שהשרה נפוליאון על אירופה עוררו את ריגאס להתכתב עם נפוליאון, אליו שלח תיבה לטבק הרחה העשויה מהשורש של ער אציל שנלקח מבית מקדש הרוס של אפולו, ריגאס אף פגש בוונציה את מפקד צבא המשלוח הצרפתי לאיטליה (Armée d'Italie). הוא כנראה תכנן מרד ולצורך כך יצר קשרים עם יוונים בפזורה וביוון עצמה וקיווה שיוונים מהפזורה שספגו את רעיון החופש לו הטיפה המהפכה הצרפתית יגיעו ליוון ויעוררו את העם למרד כולל.
ריגאס שלח תדפיסים של השיר שכתב ושל הצעת החוקה ליוון ונסע בעצמו לשם. בדרכו ליוון בגד בו איש עסקים שהתחזה להיות תומך. הוא נעצר בטריאסט ב-1 בדצמבר 1797 על ידי הרשויות האוסטריות שהיו מודאגות מרעיונות המהפכה הצרפתית והמסמכים שנשא הוחרמו. יחד איתו חמישה חברים וכן נעצר גם מלווהו, הסופר כריסטופורוס פרבוס (Χριστόφορος Περραιβός) ששוחרר אחרי שריגאס חיפה עליו באומרו שהמפגש ביניהם היה מפגש אקראי. ריגאס הועבר עם שותפיו למושל העותמאני בבלגרד, שם נכלאו ועונו וניסיונות והשתדלויות לשחררם לא צלחו. מבלגרד, הוא היה אמור להישלח לקונסטנטינופול להיות נידון על ידי הסולטאן סלים השלישי. ב-10 במאי 1798 נמסרו אנשי הקבוצה בבלגרד לטורקים. בסמוך לכך (כנראה ב-24 ביוני 1798) ריגאס ועמיתיו נחנקו למוות במגדל נבוישה, או, לפי הגרסה העות'מאנית נהרגו בעת שניסו לברוח. גופותיהם הושלכו לנהר הדנובה.
נמסר שמילותיו האחרונות היו: "אני זרעתי זרע עשיר; תבוא שעה, כאשר מדינתי תקצור את הפרי המפואר".
מורשתו והנצחתו.
מותו נתן השראה לקבוצת פנריוטים צעירים באודסה שייסדו ב-1814 ארגון חשאי בשם פיליקי אטריה במטרה להמשיך את רעיונותיו ודרכו.
פסלים של ריגאס ניצבים בכניסה לאוניברסיטת אתונה ובבלגרד בתחילת הרחוב הנושא את שמו (Ulica Rige od Fere).
דיוקנו הודפס על שטר של 200 דרכמות בשנים 1996–2001. מטבע זיכרון בן 50 דרכמות הונפק בשנת 1998 ביום הזיכרון ה-200 למותו. תמונתו חקוקה על מטבע של 10 סנט בהטבעת הבנק היווני.
תוכנית גדס (ירושלים)
תוכנית גדס (ירושלים) היא תוכנית אב לעיר ירושלים שהוגשה על ידי האדריכל פטריק גדס לשלטונות המנדט והאגודה למען ירושלים בשנת 1919.
רקע.
הביולוג הסקוטי סר פטריק גדס נודע גם כהוגה חדשני בתכנון ערים ובחינוך, ונחשב על ידי היסטוריונים של האדריכלות כאחד מאבות המייסדים של מקצוע תכנון הערים המודרני. בשנת 1918 הוזמן גדס על ידי חיים ויצמן וההסתדרות הציונית לערוך תוכנית לאוניברסיטה העברית שהייתה עתידה לקום בירושלים.
תוכניתו של גדס – שלא יצאה לפועל – שיקפה את תפיסותיו של גדס כי האדריכלות בכלל, ותוכניתו הכוללת לאוניברסיטה בפרט, יעודדו את החיבור המיוחל בין ערבים ויהודים.
תוכניות קודמות.
תוכניות המתאר המנדטוריות – כמו אלו שבאו לאחריהן נסבו סביב שני מוקדים, שימור ופיתוח. משכבשו הבריטים את ירושלים, הם נזדעזעו למראה מצבה, שנים של עזובה שהוחמרה על ידי תוצאות ומראות מלחמת העולם הראשונה ומחסור מוחלט בתשתיות מודרניות הפכו את העיר למשכנות עוני עם חומה והיסטוריה מפוארת.
עם מינויו של סר רונלד סטורס למושל ירושלים הוא הוציא מספר תקנות הנוגעות לבניה בעיר הידועה שבהן הייתה התקנה שאסרה בניה בחומרים מסוימים ולמעשה הותירה רק את הבניה באבן ירושלמית כאפשרות.
תקנה אחרת קבעה כי: "שום אדם לא יהרס, ישכלל, יחליף או יתקן תבנית כל בנין בירושלים או בסביבותיה בתוך קוטר של 2,500 מטר משער שכם (באב אל עמוד) עד שיקבל רישיון בכתב מהמושל הצבאי". תקנה זו הקובעת את מעמדה של העיר העתיקה כמרכז רוחני־תרבותי אך לא פונקציונלי, שימשה כבסיס רעיוני ליתר התוכניות – הבריטיות והאחרות – שעיצבו את פני ירושלים.
לפני בואו של פטריק גדס לירושלים הוצגה תוכנית קודמת כתוכנית מתאר והיא תוכנית מקלין שקבעה הלכה למעשה את מעמדה המיוחד של העיר העתיקה והניחה יסוד וקווים מנחים להתפתחות העיר המודרנית.
עיקרי התוכנית.
עם בואו של פטריק גדס לארץ הוא קיבל מכתב מפרופסור בוריס שץ, שגם הוא הזדעזע ממצבה הפיזי של ירושלים, וייחד את ספרו שכתב בשנת 1918 "ירושלם הבנויה - חלום בהקיץ", לירושלים ולדמותה הפיזית העתידית.
במכתבו משנת 1919, שפורסם בינואר 1920, חלק שץ את חזונו לעיר עם פטריק גדס:
תוכניתו של פטריק גדס נשענה על תקנות הבניה של השלטון הצבאי כפי שהותקנו על ידי סר רונלד סטורס ועל תוכנית מקלין, אך כיוון ההתפתחות העתידי של העיר הוסט לכוון מזרח. בשלב זה כבר עמל גדס על תוכנית לאוניברסיטה על הר הצופים, והוא ראה את האוניברסיטה כמוקד פיתוח בעל חשיבות ראשונית הן למערכת האורבנית של ירושלים והן לאזור כולו.
גדס קידש את מעמדה של העיר העתיקה כמוקד מיוחד בעל חשיבות רוחנית היסטורית וראה אותה כמקום היחיד הראוי לשימור - ובניגוד לכך לא ראה גדס את השכונות ה"חדשות" שמחוץ לחומות כראויות לשימור. זאת על פי תפיסתו כי רוב הערים הן לא יותר משכונות עוני, או לכל היותר שכונות עוני למופת הבשלות להריסה.
תוכנית המתאר שהגיש הכילה את תפיסתו כי האדריכלות מקדמת את התרבות האירופית המודרנית, וכי קיים קשר הדדי בין הסביבה הטבעית ובין הסביבה החברתית.
גדס ראה בעיר ירושלים ארבעה גושים אורבניים בעלי ייחוד ועליהם השתית את תוכניתו
גדס, שראה את העיר העתיקה כמרכז לשימור, הציע להוציא אוכלוסייה צפופה וענייה היושבת בעיר העתיקה אל שכונות חדשות מחוץ לחומות.
למרות הדמיון בין תוכנית מקלין לתוכנית גדס ההבדל הבולט הוא הצעד קדימה לכוון האספקט המעשי, ובעיקר זניחת הפורמליזם הצורני הבולט בתוכנית מקלין שעיקר ביטויו ניכר בתוכנית הדרכים, כקובעי צורת העיר ומגדירים את חלוקתה. תוכנית גדס הדגישה את מערכת הכבישים כנתיבי תחבורה בעיר מודרנית המתאימים לתנאי השטח. הציע גדס כי הדרכים המובילות משערי העיר העתיקה - דרך יפו ודרך שכם יהפכו לעורקי תחבורה ראשיים.
התוכנית לקתה בכך שהיא בעלת אופי סכימתי ללא פירוט המאפשר הפיכתה לתוכנית סטטוטורית בעלת מאפיינים חוקיים. מעבר להצגת כיוונים רעיוניים אין בה פירוט והרחבה בעלת אופי אדריכלי אשר היה מאפשר יישום התוכנית וקרימת עור וגידים על השלד הקונספטואלי.
תוכנית גדס שמשה בתורה בסיס לתוכנית גדס-אשבי, משנת 1922 שהוכנה על ידי פטריק גדס בשיתוף עם האדריכל צ'ארלס רוברט אשבי.
סדר עולם רבא
ההרצאה האחרונה
לאון חייקו
ראול אלברטו אנטוניו חייקו, הידוע כ"לאון חייקו" (בספרדית: Raúl Alberto Antonio Gieco; נולד ב-20 בנובמבר 1951) הוא מוזיקאי, זמר פולק רוק, מלחין ומעבד מוזיקלי ארגנטינאי.
מגדולי המוזיקאים הפופולריים הארגנטינאים במאה ה-20. השפעתו התרבותית העצומה בדרום אמריקה נשענת על מחויבותו לחופש וצדק חברתי, הבאה לידי ביטוי בשיריו ובפעילותו החברתיות. סגנונו המוזיקלי מושפע הן ממוזיקת הפולק הצפון אמריקאית, ובמיוחד מהזמר בוב דילן והן מהפולקלור הדרום אמריקאי. בין שיריו הידועים "לה קולינה דה לה וידה" (La colina de la vida), קריטו (Carito), הומברס דה איירו (Hombres de hierro), לה קולטורה אס לה סונריסה (La cultura es la sonrisa), ו"סולו לה פידו א דיוס" (Solo le pido a dios), שהפך בדרום אמריקה להמנון לחופש ולמאבק נגד האלימות.
ההפיכה האתיופית (1960)
מדליות באולימפיאדת אתונה (2004)