חיילים אירים לחמו במהלך מלחמת שלושים השנים, כחלק מהכוחות הגרמניים במלחמה. בשנת 1848 גרמה פרשיית היחסים בין לודוויג הראשון, מלך בוואריה ללולה מונטז (שחקנית אירית במקור), לפרוץ מהפכות אביב העמים בבוואריה.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה הן היוניוניסטים (תומכי האיחוד עם הממלכה המאוחדת) והן הלאומנים (תומכי הפילוג ממנה) תמכו ביציאתה של בריטניה למלחמה וסייעו במאמצי המלחמה, ותומכיהם (הפרוטסטנטים והקתולים בהתאמה) שירתו במסגרת הצבא הבריטי והצי המלכותי הבריטי במיוחד ביחידות ייעודיות. מעל 200,000 חיילים אירים לחמו במלחמה, במספר זירות וחזיתות, וכ-30,000 חיילים נהרגו במהלכה. אולם, קבוצה קטנה ורדיקלית של לאומנים ניצלה את המלחמה ופתחה במרד מזוין כנגד השלטון הבריטי תוך סיוע גרמני, ובנוסף לכך, ניסיונות בריטיים לאכוף גיוס חובה על אוכלוסייתה של אירלנד ב-1918 גרמה להתנגדויות עזות אשר גרמו לאי אכיפת הגיוס. בסיומה של המלחמה פקדה את אירלנד תקופה של חוסר יציבות פוליטית וגלי אלימות בין השנים 1919–1923 אשר הובילו לפילוגו של האי אשר רובו נפרד מהממלכה המאוחדת ובשטחו הוקמה מדינת אירלנד החופשית.
אירלנד הייתה נייטרלית במלחמת העולם השנייה, והצליחה לקיים יחסים דיפלומטיים עם גרמניה הנאצית לאורך כל המלחמה. עם זאת, לפחות ספינת סוחר אירית אחת הוטבעה על ידי צוללת גרמנית. ראש ממשלת אירלנד בתקופת המלחמה, איימון דה ואלירה, זכור לשמצה בכך שהלך לשגרירות גרמניה באירלנד לנחם לאחר התאבדותו של אדולף היטלר, וכן בכך שהפגין נגד עונשי המוות שהוטלו במשפטי נירנברג.
בשנת 1973 הצטרפה אירלנד לקהילה הכלכלית האירופית (קודמתה של האיחוד האירופי של ימינו). לאחר קשיי הסתגלות ניכרים, חלה עלייה כלכלית מתמשכת בשנים שלאחר מכן, לא מעט בזכות כספי המבנה של האיחוד האירופי (עם גרמניה כאחת התורמות העיקריות שלה). בשנת 1990, כבעלי נשיאות מועצת הקהילות האירופיות וכיום מועצת האיחוד האירופי, אירלנד תמכה באופן פעיל בהשלמת האיחוד הגרמני.
בשנת 1999 נכנס האירו לשימוש באירלנד. בגלל החברות המשותפת של אירלנד וגרמניה באיחוד האירופי, היחסים בין שתי המדינות התגברו בעשורים האחרונים. בשנת 2011 התפרסמה תוכניות של ממשלת אירלנד להעלאת מע"מ בבונדסטאג הגרמני - לפני שתוכניות אלה הועברו באירלנד עצמה. אירים רבים תפסו זאת בכאב כאובדן ריבונות מצד אירלנד בהקשר של משבר החובות האירי לטובת האיחוד האירופי ובמיוחד לטובת גרמניה.
היחסים בין המדינות תוארו, בשנת 2011 על ידי רוארי קווין, אז שר החינוך האירי: "אירלנד וגרמניה נהנו מיחסים פוליטיים וכלכליים מצוינים ארוכי שנים, ותרבות, אמון הדדי וערכים משותפים היו תמיד בבסיסם של היחסים בינינו", והוסיף עוד כי" כאשר הוקמה תוכנית השאנון ההידרו-חשמלית הראשונה, זו הייתה החלטה מכוונת מאוד, קביעה תרבותית מאוד של פרידה מלונדון, ולהזמין את סימנס לספק סיוע טכני."
יחסים כלכליים.
גרמניה היא אחת משותפות הסחר הגדולות באירלנד, ודורגה במקום השלישי בשנת 2014, עם נתח של כשמונה אחוז מסך סחר החוץ של אירלנד.
יחסים דיפלומטיים.
גרמניה מחזיקה באירלנד שגרירות בדבלין וקונסוליה כללית בגולוויי. מאידך, אירלנד מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-4 קונסוליות בקלן, המבורג, מינכן ושטוטגרט.
יחסי גרמניה–קפריסין
יחסי גרמניה–קפריסין מתייחסים ליחסים הבילטראליים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לקפריסין. שתי המדינות חברות מלאות באו"ם ובאיחוד האירופי.
יחסי גרמניה–קפריסין נחשבו לאחד היחסים הקרובים ביותר באיחוד האירופי. הרפובליקה הפדרלית של גרמניה כוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה של קפריסין הצעירה ב-20 באוגוסט 1960, והייתה המדינה החמישית שעשתה זאת. קפריסין קיבלה עצמאות ב-16 באוגוסט 1960. הצטרפותה של קפריסין לאיחוד האירופי ב-1 במאי 2004 העניקה ליחסים בין המדינות מימד חדש.
היסטוריה.
בניית יחסים דיפלומטיים יציבים וצמודים היה היעד הראשוני של שתי המדינות. יעד זה הושג ברובו באמצעות סדרה של פעילויות ותפקודן של המשלחות בהתאמה בניקוסיה ובבון. תקופת השיא של הפעילות הניבה כמה הסכמים דו-צדדיים שנחתמו והביקורים שנערכו בבון על ידי מקריוס וקוקוק. גרמניה הייתה מרוצה מהתפתחות היחסים, אם כי באותה עת דאגה להשפעות "המזרח" על קפריסין.
יחסים פוליטיים.
קיים שיתוף פעולה הדוק ואמין בין הרפובליקה של קפריסין לגרמניה ברמת הממשל. שר החוץ הפדרלי, גידו וסטרוולה, ביקר בקפריסין ב-22 וב-23 ביולי 2010, והקנצלרית גרמניה אנגלה מרקל ביקרה גם היא בניקוסיה ב-11 בינואר 2011. השיחות התמקדו בהתפתחויות במשא ומתן המתמשך בין שתי הקהילות הקפריסאיות בנושא איחוד האי ותהליך הצטרפותה של טורקיה לאיחוד האירופי. יש גם חילופי משלחות ברמה הפרלמנטרית. קבוצת הידידות הפרלמנטרית הגרמנית-קפריסאית של הבונדסטאג ביקרה בקפריסין באוקטובר 2011 וועדת הבונדסטאג הגרמנית לענייני האיחוד האירופי ביקרה במדינה בתחילת יולי 2012, בתחילת נשיאות האיחוד האירופי בקפריסין.
יחסים כלכליים.
זמן קצר לאחר שקיבלה קפריסין את עצמאותה, נחתם הסכם סחר וכלכלי בין שתי המדינות בשנת 1961, ואחריו הסכם הובלה אווירית (1967), הסכם מיסוי כפול (1974) והסכם על הובלת נוסעים וגבולות חוצה גבולות (1980). עיקר ההסכמים הללו הפכו לחוק האיחוד האירופי בשנת 1987, אשר מאז הצטרפותה של קפריסין לאיחוד האירופי ב-1 במאי 2004, חל כיום גם בקפריסין. הסכם המיסוי הכפול למשא ומתן נחתם בניקוסיה ב-18 בפברואר 2011. בימים אלה מתנהל משא ומתן בנושא הסכם ביטחוני של חוזי מידע.
בשנת 2011, הנתונים הסטטיסטיים של סחר החוץ הגרמני רשמו עודף יצוא של 502.5 מיליון אירו לטובת גרמניה, היצוא גרמני לקפריסין הסתכם בסך של 742.2 מיליון אירו והיבוא הגרמני מקפריסין הסתכם -239.7 מיליון אירו. גרמניה היא ספקית הסחורות השלישית בגודלה בקפריסין, אחרי יוון ואיטליה, והיעד השני בחשיבותה ליצוא של קפריסין (אחרי יוון), ומהווה 9 אחוז מכלל היצוא. בענף התיירות, ענף חשוב לקפריסין, גרמניה דורגה במקום השלישי בשנת 2010 עם 139,000 מבקרים, אחרי בריטניה (כמיליון מבקרים) ורוסיה (223,000). קיים שיתוף פעולה הדוק במיוחד בין קפריסין לגרמניה בענף הספנות. חברות שילוח גרמניות רבות ועסקי ניהול ספנות ממוקמים בלימסול בקפריסין. על פי נתונים שהוצגו בישיבה הכללית השנתית של איגוד הספנות בקפריסין, תחום הספנות מהווה בין 7 ל-8% מהתמ"ג במדינה. קפריסין מפעילה את הצי העשירי בגודלו בעולם ובסך הכל כ-2,400 אוניות הן בבעלות או מופעלות על ידי חברות בלשכת הספנות של קפריסין (CSC). נכון להיום, ענף הספנות מספק 4,500 משרות לחו"ל ומעסיק כ-55,000 מלחים.
יחסים דיפלומטיים.
גרמניה מחזיקה בקפריסין שגרירות בניקוסיה בלבד. מאידך, קפריסין מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-3 קונסוליות בפרנקפורט, המבורג ומינכן.
הקונגרס האסלאמי העולמי
הקונגרס האסלאמי העולמי (בערבית: المؤتمر الإسلامي العام) כונס בירושלים בדצמבר 1931, לבקשתם של חג' אמין אל-חוסייני, המופתי הגדול של ירושלים, ומולאנה שווכת עלי, מנהיג ועדת הח'ליפות ההודית.
ההכנות.
בקיץ 1922 ניסה אמין אל-חוסייני לכונן ארגון אסלאמי עולמי להגנת פלסטין הערבית והמקומות הקדושים לאסלאם שמצויים בה, אולם הוא נכשל. ב-1931 הוא ניסה שוב. ב-26 ביוני אותה שנה, מיד לאחר פרסום דו"ח ועדת הכותל, 18 מנהיגים ערבים, ובהם מוסא כאט'ם אל-חוסייני, אמין אל-חוסייני, חברי הוועד הפועל הערבי ואנשי דת מוסלמים, החליטו לשלוח מכתבים למלכים ולנסיכים המוסלמים ולמנהיגי המוסלמים בהודו, ולבקש את סיועם בהגנה על "אל-בוראק" (הכותל המערבי) ומסגד אל-אקצא. המועצה המוסלמית העליונה אשרה את ההצעה והסמיכה את נשיאה, אמין אל-חוסייני, לשלוח הזמנות לקונגרס עולמי שייערך בירושלים. שווכת עלי, שהיה שותף פעיל בארגון הקונגרס, קיבל ב-4 בספטמבר את הזכות להיות הראשון שיודיע בפומבי על עריכתו. את עיקר הנטל הכספי של עריכתו, לקחה על עצמה ועדת הח'ליפות ההודית, שעלי עמד בראשה.
על סדר יומה של הוועידה היה רעיון הקמת אוניברסיטה אסלאמית בירושלים, שתהיה בבחינת משקל נגד לאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשל השתתפותו של שווכת עלי בייסוד הוועידה, חשש פואד הראשון, מלך מצרים, שהקונגרס יביע את תמיכתו בהחייאת הח'ליפות העות'מאנית, בזמן שהוא עצמו טען לכתר הח'ליפות. מלבד זאת, העולמא של אוניברסיטת אל-אזהר היוקרתית בקהיר התנגדו לרעיון הקמת אוניברסיטה אסלאמית בירושלים, שתבטל את מעמדם הבלעדי בתחום. עקב כך, יצא אל-חוסייני למצרים כדי לשכנע את חצר המלוכה שרעיון החייאת הח'ליפות הוא המצאה יהודית.
בהזמנות לוועידה הוסיף אל-חוסייני לעצמו את התואר "מופתי המקומות הקדושים" ("מופתי אל-דיאר אל-קודסיה").
בחודשים אוקטובר-דצמבר, בזמן ההכנות לוועידה, ניהלה האופוזיציה מסע חריף נגד המופתי. היא הביעה את התנגדותה לדרך הפלגנית בה הוא ארגן את הוועידה ולניצולה על ידו לצרכים אישיים.
דיונים והחלטות.
בוועידה השתתפו לבסוף 130 צירים מ-22 מדינות – כמעט כל העולם האסלאמי, למעט טורקיה. אל-חוסייני הצליח לשתף בה גם את שייח' ע'יטא, אחד מגדולי ההוגים של הזרם השיעי, ובכך להעביר מסר כי שני הפלגים הגדולים באסלאם מאוחדים בשאלת פלסטין. המשלחת הגדולה ביותר הייתה הפלסטינית, המארחת, שכללה כ-50 איש, כולם מקרב תומכי החוסיינים, ובכללם מייסדי מפלגת אל-איסתקלאל.