החל משנת 2017 מקיים תיאטרון האקדמיה לאמנויות המופע את פסטיבל אלפא 13, שנועד להעשיר את חייה התרבותיים של הקהילה בעיר. הפסטיבל מתקיים בשלהי הקיץ, והוא משלב תחרות של הצגות תיאטרון ומופעים הנבחרים על ידי ועדה אמנותית מבין המופעים המוצעים לתיאטרון לאחר פרסום קול קורא, וכן הצגות ומופעים אורחים, ערבים מוזיקליים, הקרנות סרטים ומפגשי תרבות. וכך תואר חזון הפסטיבל לקראת כינונו: "על נהרות בבל ומגדליה יסדנו את פסטיבל "אלפא 13": שפע לשונות משתרגות זו בזו, חובקות זו את זו, נענות זו לזו; לשונות דיבור (עברית, ערבית, אמהרית, אנגלית); לשונות הבמה: דרמה, מחול, ותנועה; לשונות המופע: שירה, נגינה וקולנוע; שפות הסגנון: קומדיה, פנטסיה, סאטירה ודוקומנטציה; ומנעדי הגיל: מנוער עד בגרות, ומקלאסיקה עד שפת ימינו. פתחנו את בריחי המסורת, וכולם מוזמנים לבוא בשערינו, לטעום, לחלום ולחגוג איתנו את שלהי הקיץ".
ברוש גדול-פירות
ברוש גדול-פירות (שם מדעי: "Cupressus macrocarpa") הוא מין ברוש שמוצאו בקליפורניה, ואשר זן תרבותי שלו, 'Gold Crest', נפוץ כעץ נוי בגינון בישראל, ונודע בכינוי ברוש לימוני, על שום הצבע הזהוב של עלוותו הצעירה והריח הלימוני של עליו.
בטבע, הברוש גדול הפירות הוא מין אנדמי לאזור החוף המרכזי של קליפורניה, שם הוא מוגבל לשתי אוכלוסיות קטנות ליד מונטריי וכרמל, שריד ליער גדול שכיסה שטחים גדולים באזור. הפרטים המצויים שם נישאים לגובה 10 עד 25 מטרים, ורובם קיבלו צורות מעוותות בשל הרוחות החזקות המנשבות במקום.
גידול בתרבות.
הברוש גדול הפירות משמש רבות בגינון באזורים רבים בעולם שהאקלים שלהם דומה לזה של חופי קליפורניה, עם חורף ממוזג וקיץ קריר ולח. זנים תרבותיים שלו נפוצים בגינות באירופה, ארצות הברית וניו זילנד.
בישראל נפוץ הזן 'גולד קרסט', המוכר יותר בכינויו "ברוש לימוני". זן זה מתאפיין בצמיחה מהירה, ולכן מרבים להשתמש בו בגינון. עם זאת, מידת התאמתו לתנאי האקלים של ארץ ישראל שנויה במחלוקת. בארצות שהקיץ בהן קריר ולח הוא מאריך ימים, ואף יכול להגיע לגובה של 40 מטרים ולנוף בקוטר 10 מטרים. אולם רגישותו לחום וליובש מחלישה אותו בקיץ בישראל, והוא רגיש לפגיעת מחלות ומזיקים רבים, ובמיוחד לפגיעת הפטרייה Seiridium cardinale כך שמרבית העצים אינם שורדים שנים רבות.
ארתור הריס
יהודא לאון אשכנזי
יהודה לאון אשכנזי
הצבא הצרפתי
ריצ'רד תאלר
לונדון (שיר)
"לונדון" הוא שיר עברי שהולחן ובוצע בידי חוה אלברשטיין, שהרכיבה את מילותיו מדבריה של הדמות בלה במחזה "אורזי מזוודות" מאת חנוך לוין, שהועלה לראשונה בשנת 1983. השיר נכלל בשנת 1989 באלבום הנושא את אותו השם, "לונדון", וזכה להצלחה רבה, כמו גם לביקורת על התמיכה לכאורה בירידה מהארץ – מהלך שנחשב בלשון המעטה לשנוי במחלוקת בחברה הישראלית דאז.
השיר הגיע למקום ה-14 במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשמ"ט (1989).
מקור.
הדוברת בשיר היא דמות עלובת חיים בשם בלה (שגולמה במחזה על ידי תיקי דיין), תושבת שכונה בדרום תל אביב, המתעתדת לרדת מהארץ ללונדון. להלן המערכון כפי שמופיע במחזה:
חוה אלברשטיין אמרה על יצירת השיר:
יש הרואים בשיר כשיר מחאה חברתית המביע הבנה לתופעת הירידה מהארץ ואף תומך בה, אך יש הרואים בו שיר ציני על עלובי חיים כמו בלה, שיורדים מהארץ בחיפוש עתיד טוב יותר, על אף שהם יודעים בלבם ששינוי מהותי לא יהיה מנת חלקם, ועל כן מסתפקים בהנאות קטנות כמו בידור המוני עשיר יותר, שמשכיחות מהם את מצבם.
השפעות תרבותיות.
מעבר לפופולריות של השיר, מספר משפטים ממנו הפכו למטבעות לשון בעברית של ימינו:
בשנת 1995 הוציאה חוה אלברשטיין את אלבומה "דרך אחת", בעיבוד והפקה מוזיקלית של אילן וירצברג, שכלל את השיר "לא הצלחתי בחוץ לארץ", הנחשב לשיר ההמשך לשיר "לונדון". מילותיו של שיר זה נלקחו מתמונת הפתיחה של מחזה אחר מאת חנוך לוין, "קרום", והולחנו אף הן על ידי אלברשטיין. השיר מתאר את אכזבותיו של תושב חוזר שלא הצליח בחו"ל.
ביצועים.
הביצוע המוכר ביותר לשיר הוא של חוה אלברשטיין, כאשר את קולות הרקע בשיר מבצעת אורנה דץ. באלבום "פרויקט חנוך לוין", שיצא בשנת 2000, כלל דודי לוי ביצוע מחודש לשיר. בשנת 2013 הקליטה להקת "כל החתיכים אצלי" גרסה משלה לשיר, במסגרת האלבום שרות חוה אלברשטיין שבוצע כחלק מפרויקט "עבודה עברית" ובוסס על גרסאות כיסוי שיריה של אלברשטיין.
בראסרי
בְּרָאסֵרִי (מצרפתית: Brasserie) הוא סוג של מסעדה בנוסח צרפתי עם אווירה מרגיעה, שמגישים בה מנות יחידות וארוחות שונות. לרוב מוגשים ארוחות פשוטות מתפריט מצומצם המשתנה בהתאם לשעה, לעיתים עד השעות הקטנות של הלילה, לצד משקאות חריפים (בעיקר בירה). בניגוד לביסטרו, הבראסרי בדרך כלל יעניק רמת שירות גבוהה ותפריטים מודפסים. בניגוד למסעדה, הבראסרי יגיש תפריט מצומצם יחסית ויאפשר להזמין אוכל לאורך כל היום ובכל ימות השבוע, ולא רק בשעות מסוימות כפי שנהוג במסעדה. כמו כן, השירות בבראסרי יהיה פחות פורמלי מזה שהמסעדה הצרפתית מחויבת לתת, והעיצוב גם הוא יהיה פשוט יותר. מנת בראסרי קלאסית היא סטייק וצ'יפס (בצרפתית: סטייק פריט).
מקור.
פירוש המילה "בראסרי" בצרפתית הוא מבשלה, ובעקיפין מתכוון גם לכל תעשיית המבשלות. משערים שהכינוי בראסרי דבק במקומות שבישלו את הבירה המוגשת בעצמם. מקורו של סגנון הגשת המזון והשתייה בפונדקי הבירה הגרמניים, ומשם התפשט לאזור אלזס-לורן ובהמשך לפריז, שם הפכו הבראסרי למקום מפגש של אנשי רוח, פוליטיקאים ואמנים.
בפריז ישנם בראסרי הקיימים מהמאה ה-19 כגון בופנז'ה שהוא הבראסרי הוותיק בפריז (מ-1864) ובראסרי ליפ שקיים מ-1880. לה קופול קיים מ-1927 והיה הבראסרי הגדול בפריז בין שתי מלחמות העולם.
מסעדות הנושאות שם זה נפתחו גם מחוץ לגבולות צרפת – למשל רשת בראסרי לה האל בארצות הברית ובראסרי M&amp;R, "סרגוס", "לוקאס" ועוד בתל אביב – ופעמים רבות המונח כבר אינו משמש בהקשרו המקורי אלא יותר כאמצעי למיתוג זר של מסעדה מקומית.
סוניה שץ
סוניה שץ (28 בינואר 1912 - 7 באוגוסט 2007) הייתה מפעילות ארגון לוחמי חרות ישראל, מראשונות ארגון יע"ל, ויקירת העיר תל אביב.
נעוריה ותחילת דרכה.
סוניה שץ (פוצ'פובסקי) נולדה בעיירה הורדשיץ, במחוז ברנוביץ', אז ברוסיה הלבנה וכיום בלארוס. בזמן מלחמת העולם הראשונה נמלטה משפחתה של שץ מביתה. לאחר המלחמה האזור עבר לפולין. כשחזרה המשפחה אל הבית בתום המלחמה מצאו אותו הרוס, ונאלצו לבנותו מן היסוד.
משפחתה של שץ הייתה משפחה שומרת מסורת, אמידה ורויזיוניסטית. אביה, מאיר פוצ'פובסקי, היה סוחר יערות שעשה את רוב זמנו מחוץ לבית בפעילות מסחר ופעילות ציבורית, ואמה, ברטה לבית שרשבסקי, באה מבית אדוק וציוני. אמה נהגה לכתוב בעיתון הצפירה, ודודה, אליעזר ליבר שרשבסקי, היה בין הראשונים לעלות אל ארץ ישראל בשנת 1909.
שץ וחמש אחיותיה נשלחו ללימודים בגימנסיה בעיר ברנוביץ' שם קיבלו תעודת בגרות, דבר שבאותם זמנים היה יוצא דופן. כשחזרה אל עיירת הולדתה, עבדה שץ כמורה בבית הספר היהודי, ובמקביל שלחה את תעודת הבגרות שלה אל האוניברסיטה העברית בירושלים. כשהתקבלה ללימודים בירושלים, החליטה לעזוב את ביתה, ולעלות אל ארץ ישראל.
תחילת הדרך בארץ.
ב-11 במרץ 1934 עלתה סוניה לישראל באמצעות אשרת סטודנט, והחלה את לימודיה באוניברסיטה העברית, אולם מאחר שהשפה העברית לא הייתה שגורה בפיה, נאלצה להפסיק את לימודיה. סוניה עברה אל תל אביב והחלה בפעילות במסגרת הסתדרות העובדים הלאומית בתחילה כמתלמדת, ולאחר מכן כעובדת מן המניין. בשנת 1935 הצטרפה אליה בארץ גם אחותה, יוכבד פוצ'פובסקי, אך הוריה ושלוש אחיותיה האחרות נשארו מאחור.
בשנת 1936 נישאה סוניה שץ לגרשון שץ, מראשוני תנועת בית"ר וראשוני ההסתדרות הלאומית. לסוניה וגרשון נולדו שלושה ילדים: אור-עם, אביאל ומירבל.
בשנת 1937 נסעה סוניה לביקור בבית הוריה, שם בילתה שלושה חודשים וחצי, ולאחר מכן חזרה לארץ. זו הייתה הפעם האחרונה בה ראתה את משפחתה מאחר שכולה הושמדה במהלך השואה.
פעילות במסגרת הלח"י.
בעלה של סוניה, גרשון שץ, היה פעיל במסגרת "מחלקת האוהדים" של לוחמי חרות ישראל (לח"י), וביתם הפך למפקדה הארצית של הארגון, משם ניהל את פעילות הארגון מפקד הלח"י נתן ילין-מור, שכתב על כך: "ביתם היה למחתרת, בית-חולים, בית החלמה, משרד, מקלט ומפלט. לא רק את חייהם הפקירו אלא גם ביתם עמד בסכנה מתמדת". בין לוחמי הלח"י שמצאו מסתור בביתם של הזוג שץ ניתן למנות את יצחק שמיר שהסתתר כשהוא מחופש ליהודי חרדי ואת יהושע זטלר שהסתתר בביתם במשך חודש וחצי לאחר רצח המתווך השוודי פולקה ברנדוט.
סוניה עברה קורס עזרה ראשונה, ובמהלך תקופת פעילותה בלח"י עסקה רבות בטיפול בפצועי הפעולות השונות של הארגון.
פעילות התנדבות.
בשנת 1962, בעקבות פנייתה של חנה איכילוב, אשתו של משה איכילוב, הייתה שץ בין המתנדבות הראשונות בארגון יע"ל (יד עזר לחולה). מטרתו של הארגון היא הגשת עזרה בהתנדבות לחולים המאושפזים וסיוע לצוות הרפואי בבתי החולים. שץ ניהלה את פעילות הארגון בבית החולים איכילוב.
בתקופת מלחמת יום כיפור התנדבה שץ כנציגת פס"ח שעסקה במשימה הקשה של הודעה למשפחות על מות יקיריהן. בנוסף המשיכה שץ בפעילות במסגרת ארגון יע"ל, בתורנויות סיוע לפצועים הרבים מן המלחמה.
שץ הייתה חברה במועצת עובדי תל אביב וחברה בהנהלת הגמלאים.
בשנת 1995 החליטה העיר תל אביב להעניק לשץ את התואר יקירת העיר תל אביב על פועלה והתנדבותה.
מותה ומשפחתה.
ב-7 באוגוסט 2007 נפטרה סוניה שץ, ונקברה בבית העלמין קריית שאול.