בראשית שנות הארבעים כתב מיזס את "ממשלה כל-יכולה", ניתוח של שורשי הטוטליטריזם הנאצי הנעוצים בעברה של גרמניה ואת "בירוקרטיה", ניתוח של ההבדלים שבין בירוקרטיה לעסק יזמי. מאוחר יותר הוסיף פרק בשם "כאוס מתוכנן" לספר "סוציאליזם", שנימתו הייתה חריפה בהרבה מהנימה בגוף העבודה עצמה. שינוי זה בטון שיקף לא רק את גישתו המחריפה של מיזס לסוציאליזם, אלא גם את השבר החריף באסכולה האוסטרית, עם ניתוקה מווינה, ההתעלמות מרעיונות האסכולה ודחיקתם של ראשיה לשולי הממסד האקדמי או מחוצה לו. בשנים אלו היה מיזס שותף, יחד עם פרידריך האייק ואחרים, בכינון אגודת מונט פלרין, שנועדה לשמש מקום התכנסות להוגים תומכי חירות.
בארצות הברית הפך מיזס מעין מורה רוחני לתנועה הליברטריאנית שהחלה מנצה שם. הוא גם יצר קשרים קרובים עם האגודה לחינוך כלכלי, קרן ויליאם וולקר ומוסד ארהרד, שהעניקו לו את הגיבוי הארגוני והכספי שנדרש לפעולותיו.
השפעתו של מיזס הגיעה לשיאה בשנים שאחרי פרסום הגרסה האנגלית של המגנום אופוס שלו "פעילות אנושית", כאשר הסמינר הפרטי שלו משך אליו מנהיגים אינטלקטואליים חשובים של הליברטריאניזם של כמו מורי רותברד, הנס סנהולץ, ג'ורג' רייזמן , רלפ רייקו, לאונרד ליג'יו וישראל קירזנר.
באותן שנים, תחילת שנות החמישים, הקדיש מיזס מאמצים ניכרים למתקפה נמרצת על רעיונות מדינת הרווחה והרעיונות הקיינסיאניים. ב"דרך הביניים מובילה לסוציאליזם" ובספרו "The Agony of the Welfare State" הוא תוקף את החשיבה לפיה ישנה דרך ביניים בין שוק חופשי וסוציאליזם. באותו הספר,
בהערת אגב על ביוגרפיה של קיינס מיזס חשף גם את התסכול הרעיוני נוכח הפופולריות לה זכו הרעיונות של קיינס, אף שהתימוכין להם היו קלושים בעיניו, וגם את הצד האישי של התסכול, בעוד שקיינס - שבעיניו לא היה יותר מ"נער שעשועים" שטחי ולא מקורי - זכה למנת תהילה גדושה. מיזס אפיין את קיינס נכונה כ"תסמין" ולא כגורם מהותי באסון הכלכלי של מדינת הרווחה. התסכול של מיזס, עם זאת, היה מהותי.
בספרו "The Agony of the Welfare State", שיצא בשנת 1953, כתב כי:"רק עקב תאונה היסטורית הולאמו מערכות התחבורה בעוד המאפיות ומפעלי הרכב נותרו בידי ההון הפרטי. אילו המצב היה הפוך, הסוציאליסטים היו טוענים: 'ברור לגמרי שמאפיות ומפעלי מכוניות אינם משתלמים כלכלית כמו מסילות רכבת; הם מוצרים ציבוריים המספקים להמונים צרכים חיוניים. הכרח שיהיו בהם גירעונות, והמסים המתקבלים ממסילות הרכבת הרווחיות במיוחד צריכים לתת לממשלה את הכסף הנצרך כדי לכסות על הגירעונות האלה'".בשנות השישים, ובמיוחד לקראת סופן, החל כוחו של מיזס תש. הוא המשיך לפרסם לפרקים מאמרים, אך הקדיש את עיקר אונו להמשך עבודתו כמרצה. הוא פרש מעבודתו באוניברסיטת ניו-יורק בשנת 1969, בגיל 88, ונפטר ארבע שנים אחרי כן.
אחרי מותו דאגה אשתו, מרגיט פון מיזס, לתרגום כתבי היד של מיזס שלא פורסמו מגרמנית ולהוצאתם לאור. מיזס כתבה אחרי מותו של בעלה את הספר "חיי עם לודוויג פון מיזס", המתאר את חייהם המשותפים. מאוחר יותר, נתנה מיזס את רשותה להקמת "מוסד מיזס", המציג את כלל כתביו של מיזס, לרכישה ולהורדה ועיון מקוונים.
עבודות מרכזיות.
בשנת 1996 הכלכלן הליברטריאני האמריקאי ריצ'רד אבלינג ואשתו, אנה, הצליחו להשיג מארכיון שהיה עד אז סודי במוסקבה צילומים של 10,000 מסמכים וכתבים של לודוויג פון מיזס שנבזזו מדירתו על ידי הנציונל-סוציאליסטים ובסוף המלחמה הגיעו לידי הצבא הסובייטי. כך אבלינג הצליח בין השאר, לשחזר גם תולדות משפחת פון מיזס בגליציה ובווינה.
ביקורת.
ההיסטוריון הכלכלי ברוס קאלדוול מציין כי כבר באמצע המאה ה-20, עם עליית הפוזיטיביזם והקיינסיאניזם, נחשב מיזס בעיני רבים כארכיטיפ של הכלכלן ה"לא-מדעי". בסקירתו משנת 1957 על ספרו "המנטליות הקפיטליסטית", האקונומיסט מבקר את מיזס: "לפרופ' מיזס יש מוח אנליטי מופלא ותשוקה ראויה לחירות, אבל כחוקר הטבע האנושי הוא גרוע וריק, ורמת טיעוניו נמצאים בסטנדרטים נמוכים". הפרשן השמרני וויטאקר צ'יימברס פרסם סקירה שלילית דומה של הספר הזה ב"National Review", וחלק על התזה של מיזס כי הסנטימנט האנטי-קפיטליסטי מושרש ב"קנאה".
בראיון משנת 1978 אמר פרידריך האייק על ספרו של מיזס סוציאליזם:"בהתחלה כולנו הרגשנו שהוא מגזים להחריד ואפילו מדבר בנימה פוגענית. אתה מבין, בהתחלה הוא פגע בכל הרגשות העמוקים ביותר שלנו, אבל בהדרגה הוא כבש אותנו בחזרה, על אף שבמשך לא מעט זמן למדתי שהוא בדרך כלל צודק במסקנות שלו, למרות שלא הייתי מסופק לגמרי מהטיעונים שלו."הכלכלן מארי רות'בארד, שלמד תחת מיזס, הסכים שהוא בלתי מתפשר, אבל הסכסוכים לאורך השנים הוסיפו לשחיקתו. לדבריו, מיזס היה "מתוק להפליא, חיפש ללא הרף עבודות מחקר עבור סטודנטים, אדיב ללא הפסקה, ולעולם לא היה מריר בנוגע לאפליה שזכה מידי הממסד הכלכלי של זמנו".
הספר של מיזס "ליברליזם" אשר יצא ב-1927 לא קיבל תשומת לב גדולה פרט להערותיו על הפשיזם. המרקסיסטים הרברט מרכוזה ופרי אנדרסון, כמו גם הסופר הגרמני קלאוס-דיטר קרוהן, ביקרו את מיזס על שסיפק אישור לפשיזם האיטלקי, בייחוד על דיכוי הגורמים השמאלניים שבו.
מיזס כתב בספרו "ליברליזם": אין להכחיש כי הפשיזם ותנועות דומות המכוונות להקמת דיקטטורות מלאות בכוונות הטובות ביותר, וכי התערבותן הצילה את התרבות האירופית. "זכות" זו תישאר עימו לנצח לאורך ההיסטוריה. אבל למרות שמדיניותו הביאה ישועה כרגע, היא לא מהסוג אשר יכול להבטיח הצלחה בהמשך. הפשיזם היה מאולץ. להציגו כמשהו אחר יהיה שגיאה קטלנית." הביוגרף של מיזס, יורג גואידו הולסמן, טוען כי מבקרים שמציעים כי מיזס תמך בפשיזם הם "אבסורדים", שכן הוא מציין שהציטוט המלא של מיזס מתאר את הפשיזם כמסוכן. הוא מציין כי מיזס חשב שזו "טעות קטלנית" לחשוב שהפשיזם הוא יותר מאשר סתם "חירום מאולתר" נגד האיום הקומוניסטי והסוציאליסטי, כפי שהודגם על ידי הבולשביקים ברוסיה.
אחרי מותו של מיזס, ציטטה אלמנתו קטע שכתב הכלכלן בנימין אנדרסון (השייך גם הוא לאסכולה האוסטרית): "תכונותיו הבולטות ביותר היו כנותו הבלתי גמישה, וישירותו הבלתי-מהססת. הוא מעולם לא נכנע. הוא תמיד הביע בחופשיות את מה שנראה לו נכון. אילו היה מוכן לדכא או רק לרכך את ביקורתו על מדיניות פופולרית אך חסרת אחריות, היו מוצעות לו העמדות והתפקידים המשפיעים ביותר. אבל הוא מעולם לא התפשר."
פרידריך האייק
פרידריך אוּגוסט פון האייק (בגרמנית: Friedrich August von Hayek; 8 במאי 1899 - 23 במרץ 1992) היה כלכלן ואיש מדעי החברה בולט ואחד ממובילי האסכולה האוסטרית בכלכלה. נודע כתומך מובהק של הקפיטליזם ועסק בכתביו במושג החירות. חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 1974. עבודתו העיקרית עסקה בשינויי מחירים המשמשים כתשתית להעברת מידע וסיועם ליחידים לתיאום תוכניותיהם הכלכליות.
חייו.
פרידריך האייק נולד בווינה של סוף המאה התשע עשרה, שהייתה אז מרכז תרבותי חשוב, לצד פריז ולונדון. משפחתו של האייק נמנתה עם האליטה התרבותית של בירת אוסטרו-הונגריה: אביו היה רופא ובוטניקאי, סבו היה ידיד של אויגן פון בהם-באוורק והפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין היה אחיין מדרגה שנייה.
עם תום מלחמת העולם הראשונה החל ללמוד משפטים באוניברסיטה של וינה, שהייתה אז אחד המרכזים המובילים בתחום, יחד עם אוניברסיטת סטוקהולם ואוניברסיטת קיימברידג'. למרות לימודי המשפטים, עיקר עניינו היה בתחום הכלכלה והפסיכולוגיה. השקפותיו באותה עת נטו לסוציאליזם מהזן הפביאני, ועם שאיפות עזות, טיפוסיות לאותה תקופה, לשים קץ למלחמה, לרעב ולסבל אותם חוו בני דורו.
את השקפותיו שינה בעקבות מפגש עם לודוויג פון מיזס, אז פקיד בכיר בלשכת המסחר האוסטרית ובעל סמינר פרטי נודע באוניברסיטה של וינה. האייק הצטרף לסמינר הפרטי של מיזס ובמקביל קרא את ספרו "סוציאליזם", שהיה פיתוח של מאמרו על בעיית החישוב הכלכלי במדינות סוציאליסטיות. לימים העיד האייק שלאחר קריאת הספר "העולם השתנה לבלי שוב", שינה את דעתו על הסוציאליזם, וכמו עמיתים אחרים ללימודים, בהם וילהלם רפקה, ליונל רובינס וברטיל אוהלין, הפך לתומך מושבע של מה שהוא כינה "כלכלה חופשית".
יחד עם האייק למד בסמינר הפרטי של מיזס הדור הרביעי של הכלכלנים מהאסכולה האוסטרית כמו פריץ מאכלופ , אוסקר מורגנשטרן, פליקס קאופמן, גוטפריד פון הארבלר, ריכארד פון שטריגל, פאול רוזנשטיין-רודן, קרל מנגר הבן, אלפרד שץ, אריק פוגלין, ואחרים. בשנים אלו היה הסמינר הפרטי של מיזס מרכז החשיבה הכלכלית בווינה, כשהוא מושך אליו מבקרים רבים מבחוץ כמו ליונל רובינס והווארד ס. אליס.
בעקבות עבודתו המוקדמת יותר של מיזס על תאוריית הכסף והבנקאות החל האייק מפתח תאוריה משלו על תנודות בתעשייה, על בסיס אסכולת המטבע הבריטית ורעיונותיו של הכלכלן השוודי קנוט ויקסל, כשהוא מסביר את מקור מחזור העסקים במונחים של הרחבת אשראי בנקאי והעברתו במונחים של השקעת הון שגויה.
עבודתו זיכתה אותו בשם ובהזמנה לעבור להרצות בבית הספר לכלכלה ומדע המדינה בלונדון. בעצת מיזס, קיבל האייק את ההצעה ועבר להרצות ולהתגורר בבריטניה. הוא הפך לאזרח בריטי בשנת 1938. האייק השתלב במהרה בחבורת כלכלנים סביב האוניברסיטה והחל להרצות על תאוריית מחזור העסקים של מיזס, שהפכה להסבר המקובל לשפל הכלכלי עד צאת ספרו של ג'ון מיינרד קיינס "התאוריה הכללית של תעסוקה, ריבית וכסף" בשנת 1936.