רייגן נכלא יחד עם סגן נשיא הקונפדרציה, אלכסנדר סטיבנס בפורט וורן שבבוסטון, שם הוא בילה 22 שבועות בבידוד. ב-11 באוגוסט הוא כתב מכתב פתוח לתושבי טקסס, בו הוא האיץ בהם לשתף פעולה עם האיחוד, להתכחש להחלטות ועידת הפרישה, לבטל את העבדות ולאפשר לעבדים המשוחררים להצביע. הוא הזהיר אותם מפני משטר צבאי שיוטל עליהם אם הם לא יאמצו מיוזמתם את הצעותיו. בשל כך הוא זכה לגינוי על ידי הטקסנים. מאוחר יותר אותה שנה הוא שוחרר מכלאו ובדצמבר שב לביתו שבפלסטיין.
שובו לחיים הפוליטיים.
מבחינתם של אלו שחשו שתקופת השיקום הייתה קשה במיוחד, ראיית הנולד של רייגן זכתה לשבחים. הוא נודעי כ"רומאי הזקן", "קינקינטוס של טקסס". הוא היה חלק מהמאמץ המוצלח להדיח את המושל אדמונד דייוויס ב-1874, לאחר שזה האחרון ניסה להישאר בכהונתו באופן בלתי חוקי לאחר שהפסיד בבחירות.
באותה שנה נבחר רייגן מחדש לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בו מ-4 במרץ 1875 ועד 3 במרץ 1887. ב-1875 הוא השתתף בוועידה שניסחה מחדש את חוקת טקסס. בקונגרס הוא תמך ברגולציה של הממשל הפדרלי על הרכבות וסייע להקים את "נציבות הסחר הבין-מדינתית". הוא גם שימש כיושב הראש הראשון של הוועדה לענייני משרדי ונתיבי הדואר.
רייגן נבחר על ידי בית המחוקקים של טקסס לסנאט ארצות הברית וכיהן בו מה-4 במרץ 1887 ועד ה-10 ביוני 1891. הוא התפטר כדי לכהן כיושב הראש של "מועצת הרכבות של טקסס" לבקשתו של ידידו, מושל המדינה ג'ים הוג ושימש בתפקיד זה עד 1903. הוג התמודד על תפקיד המושל על בסיס מצע שדיבר על רגולציה של המדינה על הרכבות.
בהיותו מודע לחשיבותה של ההיסטוריה, היה רייגן המייסד של החברה ההיסטורית של טקסס. הוא גם נכח במפגשים של וותיקי הקונפדרציה במדינתו. רייגן כתב את ספר זיכרונותיו "זיכרונות, עם התייחסות מיוחדת לפרישה ולמלחמת האזרחים", שיצא לאור ב-1905.
ג'ון רייגן נפטר מדלקת ריאות בביתו שבפלסטיין מאוחר יותר באותה שנה, והיה אחרון חברי ממשלת הקונפדרציה שנותרו בחיים. הוא נטמן בבית הקברות איסט היל שבפלסטיין.
בנק מזרחי המאוחד
בנק מימון לישראל
בנק ארצי
בנק שוויץ ישראל לסחר
בנק למסחר שוויץ ישראל
ל'רוי פופ ווקר
ל'רוי פופ ווקר (באנגלית: LeRoy Pope Walker; 7 בפברואר 1817 – 23 באוגוסט 1884) היה מזכיר המלחמה הראשון של קונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה") במלחמת האזרחים האמריקנית.
ראשית חייו.
ל'רוי ווקר נולד ליד האנטסוויל, אלבמה ב-1817 לג'ון ויליאם ווקר ולמטילדה פופ, בתו של ל'רוי פופ. הוא התחנך אצל מורים פרטיים ולמד באוניברסיטאות באלבמה ובוירג'יניה. לפני שהגיע לגיל 21 הוא כבר התקבל ללשכת עורכי הדין. ב-29 ביולי 1850 הוא נשא לאישה את אליזה דיקסון פיקט. הוא שימש בכמה משרות באלבמה. ב-1853 הוא התפטר ממשרתו כשופט כדי להתמקד בעסקי עריכת דין. הוא נמנה עם תומכי הפרישה מן האיחוד.
מלחמת האזרחים.
על פי עצתם של כמה ממקורביו של ווקר, כולל אחיו ריצ'רד, מינה אותו נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס למזכיר המלחמה, אף על פי שדייוויס לא הכירו אישית. הוא היה אנרגטי ומלא ביטחון בתמיכתו בקונפדרציה, אך לא היה בעל הכשרה צבאית. הלחצים והקשיים שהיו כרוכים במשרתו בקבינט השפיעו מאוד על מצב בריאותו. במרץ 1861 מדינות הדרום שפרשו מן האיחוד מינו נציגים מיוחדים שנסעו לאותן מדינות דרומיות שטרם פרשו. ווקר מונה להיות נציג אלבמה לוועידת הפרישה של טנסי, שם הוא קרא בפומבי את חוקי הפרישה של אלבמה וניסע לשכנע את הפוליטיקאים של טנסי להצביע באופן דומה.
באפריל 1861, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת האזרחים שהחלה בקרב פורט סאמטר, חזה ווקר שוושינגטון די. סי. ובוסטון יפלו בידי הקונפדרציה עוד לפני ה-1 במאי אותה שנה. אף על פי כן, אירועים אלו לא התרחשו והפעם האחרונה שצבאו של הגנרל רוברט אדוארד לי פלש לשטח כלשהו של מדינות הצפון היה המערכה על פנסילבניה שהסתיימה בקרב גטיסברג שהסתיים בניצחון צבא האיחוד. לאחר קרב זה לא ניסתה הקונפדרציה לנסות ולפלוש לשטחי האיחוד.
החל מאוגוסט 1861 עודד דייוויס את ווקר לקבל על עצמו את תפקיד נציג הקונפדרציה באירופה. ווקר לא נענה להצעה, אך ב-16 בספטמבר התפטר מתפקידו. דייוויס העניק לו דרגת בריגדיר גנרל בצבא הקונפדרציה והוא פיקד על חילות המצב במוביל ובמונטגומרי, אלבמה עד אשר במרץ 1862 הוא התפטר. באפריל 1864 הוא שב לצבא הקונפדרציה ושימש בו כשופט צבאי.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה שב ווקר לעסקי עריכת הדין והמשיך לגלות עניין בפוליטיקה. הוא נפטר ב-1884 ונטמן בבית הקברות מייפל היל שבהאנטסוויל.
כיכר הקתדרלה בווילנה
כיכר הקתדרלה בווילנה (בליטאית: Katedros aikštė) היא הכיכר הראשית של העיר העתיקה בוילנה, בירת ליטא, מול קתדרלת וילנה הנאו-קלאסית. הכיכר מהווה מיקום מרכזי בחיים הציבוריים בעיר, ממוקמת במעבר הרחובות הראשיים ומשקת את המגוון התרבותי בעיר. באתר זה מתקיימים באופן קבוע ירידים וכינוסים של אנשי עיר, מצעדים צבאיים, אירועים ציבוריים דתיים ורשמיים, אטרקציות והופעות גדולות, הצדעות ראש השנה ותערוכות. זה לא רק המיקום התוסס והחשוב ביותר בעיר, אלא הוא גם אחד הסמלים המשמעותיים והידועים ביותר של ליטא כולה.
כיכר הקתדרלה נוסדה בסוף המאה ה-19, במהלך שחזור הקתדרלה ושופצה. בעבר היה האזור מאוכלס בצפיפות ונבנה עם בתים מימי הביניים והרנסאנס. חלקים מהאזור נכבשו גם על ידי הטירה התחתית. לאחר הקמת כיכר חדשה הוא הפך לשטח הפתוח הראשי של מרכז התקציב. שם נערכו המצעדים הצבאיים הרוסיים ושם נערך רחוב השנתי. היריד של קזימיר נערך. בשנת 1905 הוקמה אנדרטה ליקטרינה הגדולה (מאת מארק אנטוקולסקי). לאחר שנכבשה העיר על ידי גרמניה בשנת 1915 והממשל הפולני הורשה לשלוט בעיר, האנדרטה נהרסה. היריד של קזימיר הועבר לכיכר אוקישקקי (כיכר לוקיסקיס). בעידן המודרני נערכים באתר ירידים וחגיגות באופן קבוע. שם ממוקם עץ חג המולד הגבוה ביותר בעיר, כמו גם מספר קישוטים אחרים לחג המולד. שם גם מתקיימות החגיגות הציבוריות השנתיות של הסילבסטר.
אנדרטת הקדושים הלאומית (בנגלדש)
אנדרטת הקדושים הלאומית (בבנגלית: জাতীয় স্মৃতি সৌধ, בתעתיק: Jatiya Smriti Saudha) היא האנדרטה הלאומית של בנגלדש, שהוקמה לזכרם של אלו שמתו במלחמת העצמאות של בנגלדש בשנת 1971, מלחמה שהביאה לעצמאות של מה שהיה מזרח פקיסטן (בנגלדש) ממערב חלקה המערבי של פקיסטן (פקיסטן). האנדרטה ממוקמת בסאבאר (בבנגלית: সাভার), כ-35 ק"מ צפונית-מערבית לבירה דאקה. האנדרטה תוכננה על ידי סייד מיינול חוסיין ונבנתה על ידי קבוצת קונקורד.
היסטוריה.
התוכניות לאנדרטה נפתחו בשנת 1976. בעקבות בחירת האתר, פיתוח הכביש והאזור, נערכה ביוני 1978 תחרות עיצוב ארצית. לאחר הערכת 57 ההגשות, נבחר העיצוב של סייד מיינול חוסיין. המבנה העיקרי והאגם המלאכותי ומתקנים אחרים הושלמו בשנת 1982. האנדרטה נחנכה ב-16 בדצמבר 1982.
הארכיטקטורה מורכבת משבעה זוגות של קירות או מנסרות בצורת משולש; הזוג החיצוני ביותר הוא הקצר ביותר בגובהו אך הרחב ביותר בטווח, הזוגות הפנימיים משנים בהדרגה את יחס הגובה שלהם והצמד הפנימי ביותר מהווה אפוא את נקודת השיא של האדריכלות. כל אחד משבעת זוגות החומות הללו מייצג פרק משמעותי בתולדות בנגלדש: תנועת השפה הבנגלית בשנת 1952, בחירת החזית המאוחדת בשנת 1954, תנועת החוקה בשנת 1956, תנועת החינוך ב-1962, תנועת שש הנקודות ב 1966, מרד ההמונים בשנת 1969, ולבסוף אירוע השיא, מלחמת העצמאות של בנגלדש ב-1971, שבעקבותיה קיבלה בנגלדש עצמאות.
תנועת השפה הבנגלית
תנועת השפה הבנגלית (בבנגלית: ভাষা আন্দোলন) הייתה תנועה פוליטית במזרח בנגל (ששמה שונה למזרח פקיסטן בשנת 1956 ובנגלדש כאשר זכתה לעצמאות בשנת 1971) למען הכרה בשפה הבנגלית כשפתה הרשמית של מזרח פקיסטן כדי לאפשר את השימוש בה בענייני ממשל, את המשך השימוש בה כאמצעי חינוך, בתקשורת, מטבע ובולים, ולשמור על כתיבתה בכתב הבנגלי.
כאשר הוקמה פקיסטן בחלוקת הודו בשנת 1947, היא לא הייתה אלא איחוד של כלל המוסלמים שבהודו הבריטית כך שהיא הייתה מורכבת מקבוצות אתניות ושפות שונות, ואף לא רציפה מבחינה גאוגרפית שכן מזרח בנגל שכנה במנותק ממערב פקיסטן כאשר הודו מפרידה ביניהן, והשלטון המרכזי היה מסור בידי הפקיסטנים - המערבים. בשנת 1948, ממשלת פקיסטן, שישבה בחלקה המערבי של המדינה, קבעה את האורדו כשפה רשמית היחידה, והציתה מחאות נרחבות במזרח בנגל בקרב דוברי הבנגלית. אל מול המתחים העדתיים הגוברים ואי שביעות רצון המונית מהחוק החדש, הוציאה הממשלה מחוץ לחוק את ההפגנות. תלמידי אוניברסיטת דאקה ופעילים פוליטיים אחרים התריסו נגד החוק וארגנו מחאה ב־21 בפברואר 1952. התנועה הגיעה לשיאה כאשר המשטרה הרגה מפגינים סטודנטים באותו יום. מקרי המוות עוררו אי שקט אזרחי נרחב. לאחר שנים של קונפליקט, השלטון המרכזי נענה והעניק מעמד רשמי לשפה הבנגלית בשנת 1956.
תנועת השפה הגבירה את הרגשות הלאומיים וחיזקה את הזהות הלאומית הבנגלית במזרח פקיסטן, והפכה למקדמת תנועות לאומניות בנגליות, כולל תנועת 6 הנקודות בעקבותיה מלחמת השחרור של בנגלדש וחוק יישום השפה הבנגלית ב-1987. בבנגלדש מצוין התאריך 21 בפברואר מצוין כיום תנועת השפה והוא חג לאומי. אנדרטת שאהיד מינר הוקמה בסמוך למכללה לרפואה של דאקה לזכר התנועה וקורבנותיה. בשנת 1999 הכריזה אונסק"ו ב-21 בפברואר כיום שפת האם הבינלאומי, כמחווה לתנועת השפה ולזכויות האתנו-לשוניות של אנשים ברחבי העולם.
פסגת באלקאנוב