בשנת 1914 עבר להתגורר בקאליש ולאחר מכן עבר לוולדבק, בה היה בין מקימי סניף תנועת "המזרחי". בשנת 1917 עבר לוורשה. סמוך למלחמת העולם הראשונה הקימו האחים – אליהו, אליעזר ואהרון, ביחד עם האב – מאיר צבי, את חברת "אחים מזור" ליבוא, שהייתה מהחברות הגדולות והמסועפות בפולין.כחבר "אגודת ישראל" נבחר מזור לחבר הוועד הפועל של התנועה בפולין, ובשנת 1924 לחבר הוועד העולמי. בשנת 1931 נבחר מטעם התנועה לנשיא הקהילה היהודית בוורשה ולצורך אישור מינויו הבטיחו לשלטונות פולין שיחל ללמוד פולנית. כמו כן הוא היה חבר הוועד הפועל של הסוחרים היהודים בפולין ובשנים 1929–1939 שימש נשיא הוועד. במקביל היה מזור בין השנים 1934–1939 נשיא ישיבת חכמי לובלין. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצליח לברוח מוורשה דרך לבוב לוילנה ומשם עלה לארץ ישראל במרץ 1940.
בארץ, המשיכו האחים מזור להפעיל את חברת "אחים מזור" בשותפות עם הדוד יהושע. ב-1941 יסדה השותפות בית חרושת ליהלומים, שהיה מראשונים והבולטים בתעשיית היהלומים באותה העת. הוא נבחר במרוצת השנים לחבר הוועד הפועל של התאחדות תעשייני היהלומים בישראל ולחבר הוועד הפועל של התאחדות בעלי התעשייה בישראל. אחיו, אליעזר מזור, כיהן כנשיא התאחדות תעשייני היהלומים בישראל מ-1951 -עד לפטירתו ב-1970. לאחר מלחמת העולם השנייה היה אליהו מזור פעיל בוועד ההצלה של היישוב למען הפליטים היהודים מאירופה.
במערכת הבחירות לאספה המכוננת הועמד מזור כמועמד לכנסת מטעם רשימת החזית הדתית המאוחדת. לאחר שאגודת ישראל קיבלה רק שני נציגים בבחירות הם דרשו מהפועל המזרחי שנציג שלהם יתפטר מהכנסת כדי לאפשר לנציג שלישי של אגודת ישראל להיכנס לכנסת. משה קלמר נענה לדרישה והתפטר ב-11 במרץ 1949, ובעקבות זאת היה מזור לחבר הכנסת והיה פעיל במהלך הכנסת הראשונה במספר ועדות.
בכנסת הביע מזור תמיכה בהזדהות עם המערב במאבק הבין-גושי ויצא חוצץ נגד חלקים ממדיניות הקיצוב, למרות שכחבר הקואליציה הצביע בעדה.
נפטר בשנת 1973.
חיים אישיים.
אחיהם הצעיר של אליהו ויהושע מזור, משה מזור (יליד 1909), היה פסיכיאטר, בוגר לימודי פילוסופיה ורפואה. מפעילי חיי הציבור היהודי בפולין, כתב בעיתון הציוני הפולני Opinia, היה מרצה לפסיכולוגיית מעמקים באוניברסיטת ורשה; בסוף שנות ה-50 עלה לישראל והיה לרופא בקופת חולים בתל אביב.
אברהם אלמליח
אברהם רפאל בן־ציון אלמליח (ניסן ה'תרמ"ה, 1885 – 2 באפריל 1967) היה עיתונאי, בלשן, חוקר, היסטוריון, מתרגם, ואיש ציבור ישראלי. כיהן כנשיא ועד העדה המערבית, כסגן נשיא התאחדות הספרדים העולמית, חבר מועצת עיריית ירושלים, חבר אספת הנבחרים והוועד הלאומי וחבר הכנסת הראשונה.
קורות חיים.
אלמליח נולד בשנת 1885 בירושלים, אביו הרב יוסף אלמליח היה דיין, עלה לארץ ישראל בגיל 3. אלמליח למד בתלמוד תורה של עדת המוגרבים בעיר העתיקה אצל הרב יהודה קסטל, בדורש ציון ולאחר מכן בישיבת תפארת ירושלים. את השכלתו הכללית והאקדמית רכש בבית הספר כל ישראל חברים ובבית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה במנזר סנט אטיין בירושלים. בשנים 1902–1912 לימד ערבית וצרפתית בבית ספר כל ישראל חברים בירושלים. בשנת 1904 נמנה עם מייסדי "אגודת צעירי ירושלים" ואגודת "צעירות ירושלים" למען הכרה לאומית ודיבור עברי, והחל לפעול בקרב צעירי העדה הספרדית בארץ ישראל. בהיותו בן עשרים היה עוזרו של אליעזר בן יהודה בפעולתו העיתונאית. בשנת תרס"ז נישא לשמחה, בת הרב יעקב דנון, והיה אביהם של אליהו, לבנה גבאי, עליזה דינגוט, שמואל ויוסף.
בשנת 1910 היה ממייסדי אגודת אהבה ואחוה. בשנת 1910 שימש כמזכירו של הרב חיים נחום אפנדי בעת ביקורו בארץ ישראל, ולאחר מכן חזר איתו לקושטא, שבה ניהל את תלמוד התורה הציבורי במשך שנה. לאחר מכן עבר לדמשק, בה שימש כמזכיר הקהילה ומנהל בית הספר של הקהילה, והטיף לציונות. בסוף 1913 חזר לארץ ישראל וניהל את סניף בנק אפ"ק בעזה. בשנת תרע"ו שימש לזמן קצר כמורה בבית הספר "תחכמוני" ביפו, ובסוף תרע"ו הוגלה לדמשק.
ארכיון.
חומרים משלו נמצאים בארכיון גנזים - אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב וכן בספריית יד יצחק בן-צבי בירושלים.
עיתונאי.
היה חבר מערכות עיתונים רבים, בהם: "השקפה" (תרס"ז), "החרות" (תרס"ט–תר"ע), "הפועל הצעיר" (תר"ע–תרע"ב), ודואר היום. בהיותו בקושטא היה חבר מערכת של השבועון העברי "המבשר" שהוצא על ידי ההסתדרות הציונית. בהיותו בדמשק היה חבר אגודת "המגן", במסגרתה כתב מאמרים בעיתונות. בשנת 1914 ייסד את העיתון "החירות", שאותו ערך עד 1919, גם לאחר הגלייתו לסוריה בשנת 1916. במהלך מלחמת העולם הראשונה, פעל למען היישוב היהודי בארץ, ובשובו, ב-1919, מונה לראש לשכת העיתונות של ועד הצירים. שימש מעורכי עיתון הלאדינו איל ליביראל.
פעילות ציבורית.
במסגרת פעילותו בקהילה הספרדית התמודד אלמליח ברשימת העדה הספרדית לאספת הנבחרים הראשונה. הוא כיהן כחבר אספת הנבחרים באסיפות הראשונה והשלישית ובמהלך אספת הנבחרים השלישית היה חבר הוועד הלאומי. במקביל לפעילותו זו היה אלמליח חבר הנהלת הקהילה היהודית בירושלים, חבר הנהלת עיריית ירושלים, סגן נשיא ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים ועורך הירחון "מזרח ומערב". בין השנים 1921–1932 עבד לפרנסתו במערכת "דואר היום". במשפט הנאשמים ברצח ארלוזורוב הוא העיד שהוא ראה את אב"א אחימאיר ביחד עם פרופ' נחום סלושץ בירושלים בעת כניסת השבת דבר שנועד לחזק את עמדתו של סטבסקי, שטען שפגש את אחימאיר בירושלים.
בשנת תרפ״א היה בא כח העדה הספרדית הכללית בארץ, והשתתף בוועידה העולמית של יהודי המזרח, אלמליח נבחר לחבר הוועד הפועל של ״התאחדות הספרדית העולמית״. בשנים תרפ״ז ותרפ"ח היה חבר משלחת ההתאחדות הספרדית העולמית למצרים.
אלמליח השתתף במגביות שונות עבור התאחדות הספרדים והוועד הלאומי. בשנת 1923 שהה במשך כשנה בצפון אפריקה בשליחות הקרן הקיימת. בלוב, הוא נפגש עם ראשי הארגונים הציוניים, ביניהם "חוג הרצל", "אחדות והתקדמות" ו"חברת ציון" כדי לנסות לפתור את הסכסוך ביניהם, ולשכנעם בחשיבות שיתוף הפעולה להשגת המטרות הציוניות, שיוביל בסופו של דבר לאיחוד בין הארגונים. כתוצאה מכך, לאחר מספר מפגשי גישור, בשנת 1923 יושרו ההדורים בין כל הפלגים הציוניים בלוב.
בתחילת 1936 פעל בסלוניקי מטעם מגבית קרן היסוד.
משנת תרצ״ג ואילך שימש ״חבר ההנהלה של הוועד הלאומי״.
בתחילת מלחמת העצמאות תקפו הערבים את דפוס העיתון ג׳רוזלס־פוסט ברחוב החבצלת, ומשרדו שהיה ממול בית הדפוס נהרס ונשרף, ובו היו כתבים ספרים ומחקרים שכתב במשך עשרות שנים, בהם כתבי היד שלו עבור המילון הצרפתי-עברי.
לאחר קום המדינה נבחר אלמליח לכנסת הראשונה מטעם רשימת ספרדים ועדות מזרח. במהלך כהונתו שימש חבר ועדת העבודה וועדת החינוך והתרבות. ביוזמתו של אלמליח (יחד עם חברי כנסת נוספים), נקבע שמו של יום העצמאות בשם זה, כתחליף להצעות השמות 'יום הקוממיות' ו'יום המדינה'.
חוקר, בלשן, היסטוריון, מתרגם.
בעבודתו המקצועית פרסם אלמליח עשרות ספרים ומאות מאמרים ומחקרים על תולדות ישראל וארץ ישראל, הפזורה הספרדית, תולדות השבט הספרדי והמזרחי בארץ ובגולה ועוד. פרסומיו הופיעו בשפות שונות ביניהם: "היהודים בדמשק", "היהודים בסלוניקי", "ארץ ישראל וסוריה במלחמת העולם הראשונה" ועוד. את ספרייתו העשירה הוא הוריש לעיריית ירושלים.
כבלשן הוציא את המילונים הצרפתי-עברי והעברי-צרפתי. והעברי-ערבי ערבי-עברי, והיה בקי בעברית, צרפתית ערבית ולאדינו.
כמתרגם תרגם הרבה ספרים משפות שונות הבולטים שבהם: "חמשים שנות היסטוריה" שתרגם מהשפה הצרפתית (נרסיס לוון, שני כרכים), וכלילה ודימנה שתרגם מערבית.
אותות כבוד.
אלמליח קיבל 3 עיטורים צרפתיים, בסוף שנת 1934 הוכתר בתואר "קצין האקדמיה הצרפתית" ובכ"ח באלול תש"ו (24 בספטמבר 1946) נתכבד בתואר "אביר לגיון הכבוד", ובשנת 1960 הועלה לדרגת "קצין לגיון הכבוד".
ביום העצמאות תשט"ו (1955) הוא הדליק משואה בטקס הדלקת המשואות שהוקדש לנציגי ארצות שונות, כנציג ותיקי הארץ.
באוגוסט 1963 החליטה מועצת עיריית ירושלים פה אחד להעניק לו אזרחות כבוד הארבעה עשר של ירושלים.
באוקטובר 1965 קיבל מממשלת ספרד עיטור גבוה "קומנדור דיל אורדן מריטו סיביל" (מפקד מסדר ההגינות האזרחית) על מחקריו וספריו בכלל, ועל חקר הספרות ושפת הלאדינו בפרט.
זכרו הונצח ברחוב הנושא את שמו בקטמונים (קטמון ט') בירושלים.
פרסומיו.
בעריכתו:
לקריאה נוספת.
לאחר מותו:
איירון מן
איירון מן (באנגלית: Iron Man, בתרגום חופשי לעברית: איש הברזל) הוא דמות בדיונית של גיבור-על, המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. דמותו של איירון מן הופיעה לראשונה בחוברת "Tales of Suspense #39" ממרץ 1963, ונוצרה על ידי הכותבים סטן לי ולארי ליבר והמאיירים ג'ק קירבי ודון הק.
איירון מן הוא האלטר אגו של טוני סטארק, מיליארדר וממציא גאון, שנפצע אנושות ונשבה, ואולץ לבנות נשק להשמדה המונית. במקום זאת, הוא בונה חליפת שריון בעלת טכנולוגיה מתקדמת שמצילה את חייו ואשר בעזרתה הוא נמלט משוביו ומגן על העולם כאיירון מן. במהלך השנים, איירון מן היה חבר בקבוצת האוונג'רס, וכיכב בסדרת חוברות משלו.
דמותו של איירון מן מדורגת במקום ה-12 ברשימת מאה גיבורי העל הגדולים, לפי אתר IGN וכן במקום ה-17 ברשימת 50 דמויות הקומיקס הגדולות של כל הזמנים לפי מגזין אמפייר. השחקן רוברט דאוני ג'וניור מגלם את דמותו של איירון מן בסרטי היקום הקולנועי של מארוול, ובפרט בסרטי הלייב אקשן "איירון מן", "הענק הירוק", "איירון מן 2", "הנוקמים", "איירון מן 3", ", ", ", " ו"".