בשנת 2013 לופז ואשתו כתבו את השירים לסרט נוסף של דיסני- לשבור את הקרח. שיר הנושא של הסרט, "Let It Go"- "לשחרר", זכה להצלחה גדולה. על שיר זה זכו לופז ואשתו בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר, ובכך השלים לופז זכיות בארבעת הפרסים אוסקר, אמי, גראמי וטוני, והיה לאדם ה-12 שזכה בארבעת פרסים אלו. בשנת 2015 זכה לופז ואשתו בפרס גראמי לשיר הטוב ביותר למדיה ויזואלית על השיר Let It Go.
בשנת 2017 כתבו לופז ואשתו את השיר Remember Me לסרט קוקו של אולפני פיקסאר. השיר זיכה אותם בפרס אוסקר נוסף לשיר המקורי הטוב ביותר.
בשנת 2020 היה שותף בכתיבת מנגינה למיני סדרה ביקום הקולנועי של מארוול - וונדה ויז'ן.
דול
בולגר
בולגר (רוסית Булгар; טטרית Bolğar או Болгар; צ'ובשית Пăлхар) הוא אתר ארכאולוגי ברפובליקה של טטרסטן שברוסיה. האתר שוכן על הגדה השמאלית של הוולגה, כ-30 ק"מ מזרחית למקום מפגשו עם נהר קאמה. בולגר נוסדה במאה ה-8, ושימשה כבירתן של שתי מדינות: בולגריה של הוולגה בין המאות ה-10 וה12, ואורדת הזהב במאות ה-13 וה-14. היא חרבה בידי נסיכות מוסקבה ב-1431, וירדה מגדולתה. תושבי הרפובליקות הרוסיות, טטרסטן וצ'ובשיה, הרואים עצמם כממשיכי דרכם וצאצאיהם של הבולגרים תושבי בולגריה שעל הוולגה, מתייחסים אל בולגר כאל בירתם ההיסטורית והדתית. המקום הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2014.
היסטוריה.
הבולגרים היו קבוצה של שבטים נוודים שהתהוותה בתקופת נדידת העמים, בראשית ימי הביניים. בשנת 630 לערך הם נעו מארץ מולדתם שמצפון לים השחור מערבה, וייסדו מדינה מצפון לבלקן. במאה ה-8 נדד חלק מהם לכיוון צפון-מזרח, ונאחז באגן הוולגה המרכזי, סביב מקום מפגשו עם נהר קאמה. שם ייסדו מדינה שזכתה לשם בולגריה של הוולגה. בולגר הייתה לבירתה של מדינה זו בראשית המאה ה-10, ובה אימצו את דת האסלאם בשנת 922. העיר הייתה למרכז סחר בין מזרח אירופה ומרכז אסיה, וכן למרכז יצרני אשר נודע בזכות מוצרי העור שיוצרו בו. במאה ה-12 איבדה בולגר את מעמדה כבירת המדינה, אך שמרה על השפעתה.
ב-1236 נכבשה העיר בידי המונגולים, הוחרבה והועלתה באש, אולם שש שנים בלבד לאחר בחר בה באטו חאן, והיא הייתה לבירתה הראשונה של אורדת הזהב. העיר זכתה לפריחה מחודשת, אך במאה ה-14 שוב איבדה את מעמדה כעיר בירה, אם כי שמרה על חשיבותה בעיר המרכזית בחלקה הצפוני של המדינה. זוהי התקופה בה הוקמו בעיר המסגד הגדול, ארמון החאן, חלק ניכר מבתי המגורים והמאוזוליאה, תשתית הרחובות, מערכות לאספקת מים ומערכות ביוב, ובתי המרחץ שבה. אורדת הזהב החלה נחלשת במאה ה-15 בעקבות מאבקים עם נסיכות מוסקבה, וב-1431 החריבו הרוסים את העיר בהנהגת וסילי השני.
בולגר הפכה לכפר קטן ולמקום עלייה לרגל עבור מוסלמית שלא היו יכולים לקיים את מצוות החג' ולהגיע למכה. במאה ה-17 ביקר הצאר פיודור השלישי בבולגר, והורה על תיעוד מבני העיר ושימורם. זמן קצר לאחר מכן הוקם במרכז האתר מנזר, אשר הוקם מחומרי הבניין של ארמון החאן, אך הוא נסגר ב-1770. במקום התפתח כפר אשר ניצל את חומרי הבניין של העיר ההיסטורית. מחקר ארכאולוגי מסודר נערך באתר בשנת 1864, אך רק ב-1923 זכה המקום בהגנה מכוח חוק. ב-1962 הוקם באתר מוזיאון ומאז שנת 2000 הוא קרוי באופן רשמי בשם "אזור השימור התרבותי והאדריכלי של בולגר".
האתר.
גאוגרפיה.
האתר שוכן על רכס בגובה של כ-30 מטרים על הגדה השמאלית של הוולגה, כ-30 ק"מ לאחר מקום מפגשה עם נהר קאמה, וכ-40 ק"מ מדרום לקאזאן, בירת טטרסטן. סמוך ממערב לאתר הארכאולוגי שוכן כפר הנושא את אותו שם. שטחו של האתר הוא כ-4.24 קמ"ר, והוא מוקף בסוללת עפר בגובה של חמישה מטרים לערך וחפיר שעומקו כשני מטרים. צורתו של האתר היא כשל משולש שבסיסו בצידו הצפוני לאורך גדת הנהר, וקודקודו בצידו הדרומי, כ-2.25 ק"מ מדרום לנהר.
סטרטיגרפיה.
הסטרטיגרפיה בבולגר מונה שש שכבות: השכבות המוקדמות קדמו להגעת הבולגרים ולהקמת העיר, והן מתוארכות למחצית השנייה של האלף ה-1. מעליהן ניכרים שרידים מונגולים מסוף האלף הראשון; ומעליהן שכבות העיר מהמאה ה-13, עת שמשה כבירת אורדת הזהב. שכבות מאוחרות יותר שייכות לתקופת הנסיגה של העיר, עת השתייכה לחאנות קאזאן במאות ה-15 וה-16, ולבסוף שכבת המאה ה-17 המקבילה לתקופת שלטון רוסיה הצארית.
המבנים.
הממצא המרכזי והחשוב באתר הוא המסגד הגדול הבנוי סביב חצר מרכזית רבועה, והמתוארך למאה ה-13. המסגד המהווה את אחת הדוגמאות הבודדות לאדריכלות אורדת הזהב המוקדמת. המינרה של המסגד התמוטט בשנת 1841, אך שוקם והוקם מחדש בשנת 2000 על בסיס שרטוטים שנערכו בראשית המאה ה-19, ותוך שימוש בחומרי הבניין של המינרה המקורי. מסגד נוסף קטן יותר, שוכן כ-500 מטרים דרומה ממנו, והוא מתוארך למאה ה-14. מסגד זה הוקם כדגם מוקטן של המסגד הגדול, ובניגוד לקודמו המינרה המקורי שלו השתמר. המינרה שגובהו 10 מטרים הוא הממצא המקורי היחיד שהשתמר באתר בשלמותו מאז ימי הביניים.
באתר שוכנים מספר מאוזלאה, ואלה תורמים לחשיבותו הדתית של המקום, בהיותו האתר בו הבולגרים אימצו את האסלאם. עם אלה נמנים "המאוזוליאום הצפוני" בחזית המסגד הגדול אשר שימש לקבורת בני משפחה אצילים בולגרית, ו"המאוזוליאום המזרחי" בחזיתו המזרחית של המסגד אשר שימש את משפחת בורשבקוב, והניכר בכיפת החרוט שלו. מאוזוליאום זה הפך במאה ה-18 לכנסייה רוסית אורתודוקסית המוקדשת לניקולאוס הקדוש. בחלקו הדרומי של האתר פזורים מספר מאוזוליאה קטנים יותר מהמאה ה-14 וה-15.
ארמון החאן הוקם בראשית המאה ה-14 בצורת מאוזוליאום, היינו בדמות קובייה הנושאת כיפה מרכזית. חדרי הארמון שמשו להתכנסויות (דוגמת "האולם הלבן" ו"האולם האדום") ובאחרים שכנו בתי מרחץ, דוגמת "החדר השחור", המהווה את המבנה החילוני היחיד שהשתמר היטב באתר.
כנסיית תרדמת מרים נבנתה במרכזו של האתר, מצפון ובצמוד למסגד הגדול, בין השנים 1732-1734. היא הוקמה אגב שימוש בחומרי בניין שנמצאו באתר, ועל קירותיה ציורי קיר שבהם נראות עדיין כתובות בערבית ובארמנית. כנסייה זו הפכה בשנות ה-70 של המאה ה-20 למוזיאון ארכאולוגי-היסטורי.
מחוץ לקו ההגנה של האתר שוכנים שלושה מכלולים נוספים:
אולפת אל-אידליבי
אולפת עמר באשא אל-אידליבי (בערבית: ألفت الأدلبي, תעתיק מדויק: אלפת אל-אידלבי; 15 בנובמבר 1912 בדמשק, סוריה - 22 במרץ 2007 בפריז, צרפת). נחשבת לאחת הנשים החלוציות הערביות במאה העשרים. היא הייתה סופרת ופמיניסטית סורית. פעלה לקידום מעמד האישה בסוריה. בדרכה ובכתיבתה, אידלבי השפיעה רבות על הספרות הערבית.
ביוגרפיה.
אידליבי נולדה בשנת 1912 בעיר דמשק, סוריה, בשכונת אלסאלחיה (حي الصالحية), השוכנת לרגלי הר קאסיון. היא הייתה בת יחידה למשפחה שבה היו חמישה בנים. אמה, נג'יבה אלדאגסטאני, (نجيبه الداكستاني), הייתה ילידת דמשק. סבה, אלשיך מחמד חלבי, (الشيخ محمد الحلبي), שהיה ממוצא רוטולי גורש מדאגסטן על ידי הסולטאן העותמאני מחמוד השני, לאחר התנגדותו לכיבוש הרוסי בדאגסטן, לאחר המרד בשלטון הוא הגיע לדמשק עם משפחתו ונשאר שם.
בשנת 1929 כשהיא בת 17 ולפני סיום לימודיה, נישאה אידלבי לרופא חמדי אידליבי (حمدي الادلبي), מבלי שהשניים הכירו קודם לכן. היא ילדה שלושה ילדים: לילא, יאסר וזיאד. אידלבי מתה ב־21 במרץ 2007 בבירת צרפת פריז בגיל 96, גופתה נקברה בדמשק סוריה.
לימודיה.
אידליבי למדה בבית ספר לבנות בדמשק . ובשנת 1920 הפכה השפת הערבית לשפה הרשמית בבית הספר. כשחזר המלך פיסל הראשון, מלך עיראק מגלות בפריז היא יצאה לקבל פניו בתלבושת שהוכנה במיוחד למסיבה היסטורית זו. בשנת 1921 חלתה בקדחת, ממנה ניצלה, המחלה ריתקה אותה למיטתה וגרמה לה להיעדר מבית הספר לתקופה ארוכה. לאחר שהחלימה הצטרפה לבית ספר "אלעפיף" (العفيف) שנוסד ליד ביתה, והפכה להיות אחת מהתלמידות המצטיינות והמובילות בו. בשנת 1927 סיימה בית ספר יסודי והחלה ללמוד בבית ספר למורות. רוב התלמידים בכיתתה היו בנים ורק מעט בנות.
כבר בנעוריה הייתה לאידליבי נטייה לספרות. אחד ממוריה צפה שהיא תהיה סופרת מפורסמת. בביתה, נהגה במשך שעות לקרוא ספרות ושירה. אביה כיוון אותה לקריאת ספרות ערבית גבוהה וחשובה. היא הושפעה מאוד מדודה כאט'ם דאגסטאני, (كاظم الداكستاني), (1901–1985) שהיה סופר ידוע באותה תקופה, בין היצירות שהיא קראה היו הספרים:"אל-עקד אל-פריד" ("العقد الفريد"), "כתאב אל-אע'אני" (" كتاب الأغاني") ו"כתאב אל-אמאלי", ("كتاب الأمالي"). היא אהבה את השירה העתיקה ולמדה שירים רבים בעל פה. לאחר לידת בנה הבכור יאסר בשנת 1932, חלתה שוב והייתה מרותקת למיטה במשך שנה, בתקופה זו הרבתה לקרוא. היא קראה כעשר שעות ביום, ספרות קלאסית וחדשה, ספרות מתורגמת ועוד. גם לאחר שהחלימה המשיכה לקרוא בצורה אינטנסיבית .
פועלה ודרכה.
יחד עם עיסוקה בספרות אידלבי הצטרפה לאגודת צדקה ותרבות בשם "דוחת אלאדב" ("دوحة الأدب"). בשנת 1940 הצטרפה לאגודה של נשים מסוריה בשם "אלנדוה" ("الندوة"), מטרת האגודה הייתה, בין השאר, לפעול לשחרור האישה מהבערות והנחשלות ששררה אז בחברה ולקדמה. אידליבי הפכה להיות אחת מהנשים הדומיננטיות והמובילות באגודה, אשר פעל לסלול את הדרך לשיפור מעמד האישה בסוריה. בשנת 1954 נבחרה אידלבי ליושבת ראש אגודת הנשים למען התרבות. בתוקף תפקידה היא:
כנסים.
אידליבי השתתפה בכנסים שונים שנערכו במדינות ערב, ועסקו בקידום מעמד האישה. בכנסים אלה היא הדגישה את התמורות החברתיים והתרבותיים שעוברים בעולם הערבי, ואת החשיבות לעורר את התודעה הלאומית של הנשים הערביות להשכלה וללמידה. היא לקחה חלק בכנסים הבאים:
סיפוריה והשפעתה על הספרות הערבית.