לבנדר מעט מאוד ערכי מוסר או צניעות, והוא גס במיוחד (בסרט "Bender's big score", כאשר ה"רמאים" מחקו את הזיכרון, נאמר כי נמחקו 50 טרה בייט של פורנו). הוא מקלל, אוהב לריב, מעשן בכפייתיות, שותה ומהמר. הוא גם חסר טאקט לחלוטין, ומרבה להעליב ולפגוע באנשי "פלאנט אקספרס", או באנשים בכלל. למרות זאת, לבנדר יש את היכולת להרגיש (למרות שהוא טוען שהוא לא יכול). הוא נעלב ובורח כאשר הצוות מעליב את כישורי הבישול הנוראיים שלו, הוא חווה לעיתים קרובות זעם, וסימפתיה כשמדובר בחברו הטוב ביותר, פיליפ ג'יי פריי.
למרות שהוא לא משדר כך תמיד, בנדר מתעב את רוב בני האדם ורוצה להשמידם בסתר. הוא מתנגד לשיעבוד הרובוטים וניצולם ויותר מפעם אחת מתחבר עם אחיו הרובוטים כנגד בני האדם.
באחד מהפרקים מגלה בנדר שיש לו רובוט מקביל, פלקסו, שזהה לו מבחינה חיצונית אך בעל מגנט קטן בצורת זקן תיש על הסנטר (בפרק פארודיה על ספוק הרשע ממסע בין כוכבים). בהתחלה מתייחס הצוות לפלקסו כגרסה המרושעת של בנדר, אך לאחר מכן מסתבר כי למעשה, בנדר הוא הרשע.
תפקידים ועבודות.
למרות שתפקידו המיועד של בנדר הוא כיפוף קורות ברזל, הוא יותר משמש כמסייע בחברת "פלאנט אקספרס", ולרוב מצטרף לפריי ולילה במשלוחיהם בגלקסיה. במהלך הסדרה בנדר הופך לטבח החברה, ומגלה במהרה כי אין לו שום כישרון ושאנשי הצוות נמנעים בכל מחיר מבישוליו. או אז הוא בורח ופוגש את השף הלמוט ספארגל, שף אגדי שירד מגדולתו שהיום מבשל פשטידות מנעליים עבור הומלסים. ספארגל מלמד את בנדר את רזי הבישול בסדרת משימות, והופך אותו לטבח מקצועי (למרות שבישולו של בנדר הורג בסופו של דבר את ספארגל). הוא מעניק לו מרכיב סודי. בנדר מוכיח את עצמו כשף כאשר מנצח את השף אלזר, ומגלה את המרכיב הסודי של ספארגל לשיפור כל מנה - מים, לכאורה כדי להוכיח על בנדר את אפקט הפלצבו. אחר כך מסתבר שהמים מהולים בכמה טיפות LSD.
לבנדר היו עבודות צד נוספות - סרסור, שדכן, איש מאפיה, עובד בחברת הקפאה קריוגנית, סופר גיבור, ואף הצטרף לסיבוב הופעות עם הזמר בק.
שמורת נחל שורק
שְׁמוּרַת נַחַל שׂוֹרֵק היא שמורת טבע בהרי ירושלים, בין המושבים בר גיורא, נס הרים, מחסיה, נחם, כסלון ורמת רזיאל. שטח השמורה כ-12 קמ"ר והיא שמורת הטבע הגדולה ביותר בהרי יהודה. השמורה משתרעת על שתי גדותיו של נחל שורק בקטע שבין מפגשו עם נחל רפאים, ליציאתו מתחום ההרים אל השפלה. בקטע זה נחל שורק עמוק במיוחד (300–400 מטר), וזורם לאורך נפתולים עצומים שגדלם יותר מ-2 ק"מ. דרך היווצרותם של הנפתולים לא ברור, אך משערים שנחל שורק היה פעם נחל גדול בהרבה ממה שהוא היום, שהתחיל מעבר הירדן המזרחי. זרם המים האדיר שזרם בנחל כתוצאה מאגן ניקוז עצום של אלפי קמ"ר יצר במשך שנים את הנפתולים, וכשנוצרה בקעת הירדן ונחל שורק הצטמצם הנפתולים נשארו. גדות הנחל התלולות בקטע זה מכוסות בחורש טבעי צפוף ויפה שדרכו עוברים הרבה מסלולי טיול, המחברים בין האתרים בשמורה.
מחלף חולות
מחלף חולות הוא מחלף המפגיש בין כביש 4 ונתיבי איילון. הוא מהווה את הקצה הדרומי של נתיבי איילון. המחלף נקרא על שם שטחי החולות והדיונות המאפיינות את האזור שבו נמצא המחלף. המחלף הוא מסוג "T" חלקי, כיוון שמתאפשרת בו פניה שמאלה באמצעות רמפת יעף מכביש 4 לנתיבי איילון, בעוד שפנייה שמאלה מנתיבי איילון לכביש 4 לכיוון צפון אינה קיימת. המחלף נבנה בשנת 1995.
המחלף מהווה את הקצה הדרומי של נתיבי איילון, אולם חברת נתיבי איילון מחזיקה בתוכנית להארכת הנתיבים עד לצפון אשדוד תוך חיבור לנמל אשדוד. על פי תוכנית זו, מחלף חולות יהפוך ממחלף מזלג לנקודת חיבור והשקה בין שני הכבישים. אולם, תוכנית זו לא עתידה לצאת אל הפועל בשנים הקרובות, עקב מיקומם של בסיס פלמחים ומתקנים ביטחוניים שונים על התוואי המתוכנן.
דלאל אבו-אמנה
אורית קמיר
אורית קמיר (נולדה ב-8 באפריל 1961) היא חוקרת ומרצה למשפט, מגדר ותרבות, פעילה פמיניסטית ועומדת בראש ההנהלה של המרכז הישראלי לכבוד האדם.
ביוגרפיה.
אורית קמיר נולדה וגדלה בירושלים לעמיאור קמיר, כלכלן ומקורבו של לוי אשכול, ושולמית לבית פרים, שהייתה כלכלנית בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה. יש לה אחות אחת צעירה ממנה. למדה בבתי הספר בית הכרם והתיכון ליד האוניברסיטה. בשנת 1986 סיימה לימודים לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. התמחתה במשפטים בבית המשפט העליון אצל השופט גבריאל בך ובפרקליטות המדינה אצל רות רבין, ובשנת 1988 קיבלה רישיון לעריכת דין. הייתה יועצת משפטית בכנסת (עוזרת לצבי ענבר), היועצת המשפטית של הרשות למלחמה בסמים, ומנהלת המחלקה המשפטית של שדולת הנשים בישראל. בשנת 1991 קיבלה תואר שני במדעי הרוח (פילוסופיה וספרות) מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על עבודת הגמר בנושא: "ניתוח טקסטואלי של פסק-דין ג'ונדי", שהוכנה בהנחייתו של ד"ר משה רון. את הדוקטורט, במשפט וספרות מנקודת מבט פמיניסטית, כתבה באוניברסיטת מישיגן באן ארבור, בהנחייתו של ג'יימס בויד וייט, האב המייסד של הזרם "משפט וספרות", וכתלמידתה של קתרין מקינון, הדמות המרכזית בפמיניזם המשפטי הרדיקלי בארצות הברית. עבודת הדוקטור שלה, שנשאה את הכותרת "Stalking: History, Culture and Law", עסקה בניתוח משפטי-ספרותי-תרבותי של תופעת ההטרדה המאיימת.
בשנת 1996 החלה ללמד באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2001 החליטה ועדת המינויים של האוניברסיטה להעניק לה קביעות, אך ועדת המינויים העליונה ביטלה את ההחלטה. קמיר הגישה תביעה נגד האוניברסיטה לבית הדין האזורי לעבודה בירושלים על ההחלטה שלא לקדמה. לדברי קמיר נבעה ההחלטה מהתנכלות ואפליה על רקע דעותיה, ובמיוחד על כך שניסחה את החוק למניעת הטרדה מינית וקידמה את חקיקתו. האוניברסיטה נימקה את ההחלטה בעיקר ביחסים רעועים של קמיר עם עמיתיה ותלמידיה. בשנת 2003, בהליך של גישור, הושגה פשרה בין הצדדים, על פיה תחזור קמיר ללמד בדרגת מרצה בכירה למשך שש שנים, אך לא בפקולטה למשפטים. עבודתה באוניברסיטה העברית הסתיימה בשנת 2009.
במשך מספר שנים לימדה גם באוניברסיטת מישיגן. בשנים 2007–2009 הייתה עמיתה במכון הרטמן ליהדות בירושלים, בשנים 2011–2012 הייתה מרצה בכירה במרכז האקדמי פרס, בשנת 2014 שהתה באוניברסיטה האירופית בפירנצה ועוד.
בפברואר 2015 פסק בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב, כי פיטוריה של קמיר מהמרכז האקדמי פרס היו שלא כדין, והטיל על המוסד לשלם לה פיצויים בסך חצי מיליון ש"ח.
ביום העצמאות של שנת 2020 הדליקה אורית קמיר משואה בטקס הדלקת משואות אלטרנטיבי.
פעילות ציבורית.
בהיותה מנהלת המחלקה המשפטית של שדולת הנשים, השתתפה קמיר בייזום וניסוח של מספר הצעות חוק (כמו החוק למניעת אלימות במשפחה) ובהגשת עתירות לבג"ץ (למשל בדבר זכויותיהן של עולות חדשות). כמתנדבת באגודה לזכויות האזרח הגישה את בג"ץ מיכל אפרת-ארנן, שבו נפסקה זכותן של נשים לשנות את שם משפחתן ללא קשר למעמדן האישי. שימשה כחברת הנהלה בארגון "בצלם", והייתה חברה מייסדת של ארגון "איתך", יחד עם רחל בנזימן ונטע זיו.
ב-1997 ניסחה (במאמר שפורסם בכתב העת "משפטים") את הצעת החוק למניעת הטרדה מינית. לאחר שעובדה בוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת בראשות יעל דיין, אושרה הצעת החוק והייתה לחוק למניעת הטרדה מינית.
בשנת 2004 הקימה עם רבקה אלישע את "המרכז הישראלי לכבוד האדם", ונכון ל-2014 היא עומדת בראש הנהלתו.
בשנת 2013 זכתה ביחד עם יפעת ביטון בפרס המשפט, צדק חברתי וזכויות אדם מטעם הקרן החדשה לישראל וקרן דפנה לשנת 2013. הפרס ניתן על: "ניסוח וקידום חקיקה ורפורמות פורצות דרך, ובראשן החוק למניעת הטרדה מינית, אשר שינה את השיח המשפטי והחברתי ביחס למאבק באלימות נפשית, פיזית ומינית, ועל פעילות אקדמית וציבורית שהובילה להעלאת המודעות למאבק בהטרדה מינית במקומות עבודה, במוסדות החינוך, בצבא, במשטרה ובכלל הציבור.
בשנת 2015 עברה בקריאה טרומית (אך לא קודמה הלאה) הצעת חוק למניעת התעמרות בעבודה שקמיר הייתה מיוזמיה וממנסחיה. במקרים מעטים שבהם הוגשו תביעות בגין התעמרות, הזכירו בתי דין אזוריים לעבודה את הצעת החוק בפסקי דין שבהם הוענקו פיצויים לעובדים התובעים.
בתחילת 2018, בעת שהוצגה מועמדותו של פרופ' אלכס שטיין לשופט בבית המשפט העליון, פנתה קמיר מספר פעמים לוועדה לבחירת שופטים והביעה התנגדות למינוי, בנימוק ששטיין התנכל לה ו"נהג בבריונות" בעת ששניהם נמנו עם סגל האוניברסיטה העברית. בעקבות פנייתה של קמיר הוגשה עתירה לבג"ץ נגד המינוי, אך היא נדחתה על הסף, ושטיין מונה לשופט. פורסם גם שקמיר ניסתה לשדל סטודנטית לשעבר של שטיין להתלונן בעילום שם שהיה צורך לשכב עם שטיין כדי להשיג תפקידים, אך הסטודנטית הכחישה זאת בפניה ואמרה שלא כך היה הדבר. קמיר חשפה בראיון ברשת ב' את שמה של האישה, ונטען שרצתה לנקום בה באופן זה על שתוכן שיחתן הודלף. קמיר הגיבה שפרסום זה הוא "התלהמות חסרת מיצרים של הימין הקיצוני האלים והמסוכן" ואינו מציג את התמונה המלאה. קמיר ביקרה את שטיין גם לאחר שמינויו אושר בוועדה.
קמיר מתחה ביקורת על מגמות קיצוניות ביישום החוק למניעת הטרדה מינית, והגדירה אותן ביטוי של פוריטניות מוסרנית ביחס למין. לדבריה, ההבחנה בשיח הציבורי בין מידות שונות של חומרת פגיעות מיניות היא קריטית, שכן התגובה החברתית לא פעם אינה פרופורציונלית לחומרת המעשים. היא ביקרה גם את יישומה של תנועת בישראל שהיה קיצוני מדי לדעתה.