רבי חיים ויטאל, בספרו "שער הגלגולים", בתוך רשימה ערוכה של קברי הצדיקים ומקומות הקדושים בארץ ישראל, כתב: "בלכתך מצפת לצד צפון ללכת אל כפר עין זיתון, דרך אילן אחד של חרוב, שם קבור יש"ו הנוצרי." לכל הנראה הדבר סותר הן את היחס המסורתי של היהודים לישו, והן את המסורת הנוצרית, על פיה קברו של ישו נמצא בכנסיית הקבר בירושלים. אם כך בספר 'מקומות קדושים וקברי צדיקים בגליל' (משנת 2011) הובאה הוכחה מכתב היד המקורי של חיים ויטאל שאינו התכוון לקברו של ישו (בשער הגלגולים מוזכרים מלבד קברי צדיקים גם מקומות היסטוריים, לדוגמת בארה של מרים). אלא, בנו עורך הספר (שמואל ויטאל), שינה בין "דרך אילן אחד של חרוב של יש"ו הנוצרי" – ל"אילן אחד של חרוב, שם קבור יש"ו הנוצרי".
תפילת "עלינו לשבח".
בתפילה עלינו לשבח נחשדו המילים "להבל וריק" (שֶׁהֵם מִשְׁתַּחֲוִים לְהֶבֶל וָרִיק, וּמִתְפַּלְּלִים אֶל אֵל לֹא יוֹשִׁיעַ)
כשם מוסווה לישו. הרב יום טוב ליפמן מילהויזן סיפר שבשנת ה'קנ"ט טען פסח-פטר, משומד נוצרי בן המאה ה-14, שהמשפט "שהם משתחווים להבל וריק" הכלול בתפילה מכוון לישו, ולכן מכוון כנגד אמונתם של הנוצרים ("וריק" שווה בגימטריה ל"ישו".) הרב ליפמן ענה לו:
ב-28 באוגוסט 1703 הורה פרידריך הראשון, מלך פרוסיה ליהודים למחוק את המילים . וחייבם לומר את התפילה בקול כדי לוודא שאינם אומרים זאת. המשפט נשמט מסידורים רבים שנדפסו באירופה. בתפילות הרפורמיות וקונסרבטיביות נשמט משפט זה על מנת לא לפגוע בבני דתות אחרות.
היחס לישו בקהילות היהודיות.
בתור מייצגה של הנצרות בעיני היהודים, זכה ישו לבוז רב בקרב הקהילות היהודיות. במהלך השנים הומצאו בקהילות אשכנז ראשי תיבות לשם ישו – "יימח שמו וזכרו", ולכן נכתב לעיתים שמו 'יש"ו'.
גרסה יהודית סאטירית למחצה לחייו של ישו מצויה בספר שהתגלגל בחשאי בין היהודים בימי הביניים, אך גם הנוצרים הניחו עליו את ידיהם, ונקרא ספר תולדות ישו.
באסלאם.
בקוראן נזכר ישו לעיתים קרובות בשם עיסא או "אל-מסיח" (המשיח). הוא מתואר כאחד מנביאי האמת שקדמו למוחמד, וכמי שהביא את ה"אנג'יל" (הברית החדשה), כשם שניתנה תורה למשה (ראו למשל: סורה 3, פסוק 84).
עם זאת, הקוראן שולל לחלוטין את התפיסה כי ישו הוא בן האלוהים ואת "השילוש הקדוש", ואינו רואה בדמותו עדיפות כלשהי על-פני נביאים אחרים. (ראו למשל: סורה 3, פסוק 59). כמו כן, הקוראן שולל את מותו של ישו וטוען כי אלוהים "הרים אותו לעצמו" (4, 157).
בדת המנדעית.
בקרב הדת המנדעית שעל פי חלק מהחוקרים יצאה מעם ישראל, ישו נחשב לנביא שקר (יחד עם משה ומוחמד). דת זו רואה ביוחנן המטביל נביא אמת.
הטוחנת היפה
הטוחנת היפה (בגרמנית: Die schöne Müllerin) מספר 795 ברשימת דויטש, מחזור שירים אמנותיים (לידר) לזמר ולפסנתר מאת פרנץ שוברט, אשר הולחן בשנת 1823. זהו מחזור הלידר המוקדם ביותר של שוברט הזוכה להשמעה רחבה, והוא בין יצירותיו האהובות, המושמעות והמוקלטות ביותר, ונחשב לאחת מפסגות אמנות הליד והמוזיקה במאה התשע-עשרה בכלל.
מחזור הלידר מבוסס על אסופת שירים באותו שם מאת המשורר וילהלם מילר אשר ראתה אור בשנת 1821 תחת השם "77 שירים מעזבונו של נגן קרן יער נודד". מבין 25 השירים שכתב מילר, הלחין שוברט 20. לפי מכתביו של מילר ומקורות בני-התקופה, נכתבו השירים בשל אהבתו הבלתי-מושגת של מילר למשוררת לואיזה הנזל.
לשירים תוכן רומנטי אופייני. שוליית טוחנים צעיר יוצא לטייל. הוא הולך לאורך פלג, המוביל אותו לטחנה, שבה הוא מתאהב לשווא בבת אדונו. אהבתו אל הנערה היפה נותרת בלתי מושגת. לאחר שלרגע נדמה לו כי האהבה עשויה להתממש, בוחרת הנערה בצייד על פניו. בייאושו מטביע עצמו הדובר בפלג, אשר זוכה במחזור השירים לתפקיד של דמות ממש: השוליה פונה אליו ישירות שוב ושוב, בשיר הלפני-אחרון ("הטוחן והפלג") שרים השניים לסירוגין ואילו בשיר האחרון ("שיר הערש של הפלג") מספיד הפלג את השוליה. מאידך, נעדרת דווקא הטוחנת היפה, שהדובר למעשה כלל איננו פוגש בה או משוחח איתה.
השירים הראשונים במחזור הם שמחים וזכו ללחן קליל וסוחף, המתבטא גם בנגינת הפסנתר הווירטואוזית. בחלקו השני של המחזור גוברים הייאוש, הכאב והזעם חסר-האונים והשירים מבטאים חדוות-מוות המזכירה את מחזור הלידר המפורסם האחר של שוברט, מסע החורף.
את מחזור השירים "הטוחנת היפה" ביצעו מיטב זמרי הטנור והבריטון כגון דיטריך פישר-דיסקאו, פטר שרייר, פיטר פירס, פריץ וונדרליך ותומאס קווסטהוף וכן גם זמרות אלט. מיטב חברות התקליטים הקליטו ליצירה ביצועים רבים .
מוגרן בודווה
מועדון הכדורגל מוגרן בודווה (סרבית בכתב לטיני: Fudbalski klub Mogren Budva) הוא מועדון כדורגל מונטנגרי מהעיר בודווה. המועדון, שהוקם בשנת 1920 היה משך שנים אחד הגדולים במונטנגרו ואף שיחק מספר שנים בליגה הבכירה בסרביה ומונטנגרו אך לא זכה במשך שנים בתואר משמעותי כלשהו, עד שבעונת 2007/2008 סיים במקום השלישי בליגה הבכירה במונטנגרו וזכה בגביע המונטנגרי, דבר שזיכה את הקבוצה בהופעה בגביע אופ"א.
בעונת 1991/1992, העונה האחרונה בה התקיימה מדינת יוגוסלביה סיימה מוגרן במקום הרביעי בליגת המשנה, מקום שהיה מזכה אותה לראשונה בתולדותיה במקום בליגת היוגוסלבית הבכירה אז פורקה יוגוסלביה והקבוצה שיחקה 4 עונות בליגה הבכירה של סרביה ומונטנגרו. עם פירוק סרביה ומונטנגרו, עברה הקבוצה לשחק בליגה הבכירה של מונטנגרו, בה הפכה לאחת הקבוצות החזקות בליגה.
הופעות במפעלים האירופיים.
הקבוצה הופיעה בפעם הראשונה בתולדותיה במפעלים האירופיים בעונת בגביע אופ"א, אז פגשה בשלב המוקדמות הראשון בקבוצת עירוני קריית שמונה הישראלית. המשחק הראשון, שנערך באצטדיון קריית אליעזר נגמר בתיקו 1-1 אך משחק הגומלין במונטנגרו נגמר בניצחון של קריית שמונה 3-0 ומוגרן לא המשיכה לשלב הבא.
מוגרן (מועדון כדורגל)
מוגרן
פייטרו סטרוצי
משפט קנוני
המשפט הקאנוני
חוק קאנוני
חוק קנוני
מרקוס לוליוס
מרקוס לוליוס (בלטינית: Marcus Lollius; 55 לפנה"ס - 2 לספירה) היה מצביא ופוליטיקאי רומאי.
תולדות חייו.
יש המזהים את לוליוס עם מרקוס שנזכר בכתביו של אפיאנוס. לפי גישה זו היה לוליוס מתומכיו של מרקוס יוניוס ברוטוס ובשל כך נכלל ברשימת הפרוסקריפציות של הטריומווירט השני ונגזר עליו מוות. שהה עם ברוטוס במזרח ונלחם לצידו בקרב פיליפי. לאחר תבוסת הליברטורים הוא התחזה לעבד ונמכר לאדם בשם ברבולה (המזוהה עם קווינטוס אמיליוס לפידוס) שהפך אותו לעבדו הראשי, ובסופו של דבר גילה את מוצאו האמיתי והצליח להשיג חנינה מאוקטביאנוס, תודות להתערבותו של מרקוס ויפסניוס אגריפה.
לאחר מכן, לפי אפיאנוס, הפך לוליוס לתומכו של אוקטביאנוס ונלחם לצידו בקרב אקטיום שבסופו הוא פגש בחברו לפידוס, שנלחם לצדו של מרקוס אנטוניוס. הפעם היה זה לפידוס שהתחזה לעבד, ולוליוס קנה אותו ובסופו של דבר הצליח להשיג לו חנינה מידיו של אוקטביאנוס.
תפקידו הראשון של לוליוס הידוע בוודאות היה של מושל גלטיה, הוא נשלח בשנת 25 לפנה"ס לארגן את הפרובינקיה שזה עתה סופחה לקיסרות, הוא הצליח לארגן את הפרובינקיה בלא שפיכות דמים, וצבאה שולב בצבא הרומאי ואורגן מחדש כלגיון העשרים ושניים דיאוטריאנה.
לוליוס נבחר לכהן כקונסול בשנת 21 לפנה"ס ביחד עם לפידוס. לא ידוע דבר על פעולותיו כקונסול מלבד כתובת שמעידה על כך שהוא שיקם את גשר ארבעת הראשים.
לאחר תום כהונתו כקונסול יצא לוליוס לשמש כמושל מוקדון בשנת 19/18 לפנה"ס, במהלך כהונתו כמושל, נלחם והביס שבט תראקי. הוא מונה לכהן כמושל גאליה קומאטה בשנת 17 לפנה"ס והובס במהלך כהונתו על ידי שבט גרמאני שאף הצליח לשבות את נסו של הלגיון החמישי אלואדה. תבוסה זאת פגמה במוניטין שלו והוא מעולם לא מונה שוב לתפקיד הדורש פיקוד על כוחות צבא.
לוליוס היה בפמלייתו של גאיוס קיסר, נכדו של אוגוסטוס, כשזה שוגר למזרח הקיסרות בשנת 2 לפנה"ס כדי לפתור את הסכסוך עם האימפריה הפרתית שנסוב על שאלת השליטה בארמניה. מטרה נוספת לשליחות הייתה רצונו של אוגוסטוס להציג את נכדו, שאותו הועיד ליורשו המיועד, בפני שליטי המזרח.
לאחר שהתגלה לקיסר כי לוליוס צבר הון עצום כתוצאה משורה של מעשי שחיתות, התאבד לוליוס בשנת 2 לספירה.
ברתולומיאוס הקדוש
קדושים
הפועל שדות ים
אשרף ברהום
אשרף ברהום (בערבית: أشرف برهوم; נולד ב-1979) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון ערבי נוצרי-ישראלי.
ביוגרפיה.
ברהום נולד וגדל בתרשיחא, בבית ערבי-נוצרי ממעמד-הפועלים. לברהום שלוש אחיות. הוא סיים את לימודיו האקדמיים לתואר ראשון בחוג לתיאטרון באוניברסיטת חיפה ולאחר מכן החל לשחק בתיאטרון הערבי בחיפה. כיום הוא מתגורר בחיפה.
בקולנוע ובטלוויזיה.
השתתף בסרט הישראלי "הכלה התשיעית" בבימויו של עלי נאסר (2003), בו גילם את גיבור הסרט, אחמד, שתושבי הכפר שבגליל חושדים שהוא העומד מאחורי היעלמותו של ילד, בסרט המתרחש על רקע מלחמת המפרץ הראשונה. בשנת 2004 השתתף בסרטים "אהבה קולומביאנית" ו"הכלה הסורית". ב-2005 יצא לאקרנים בישראל הסרט גן עדן עכשיו בו השתתף. ב-2007 השתתף בסרט הפעולה ההוליוודי "הממלכה" בו שיחק את דמותו של קצין משטרה סעודי המסייע לצוות חוקרי FBI בחקירת פיגוע שהתרחש בערב הסעודית. ב-2009 השתתף בסרטים "אגורא" ו"לבנון". בשנת 2014 השתתף בסדרה האמריקאית הרודן, של רשת FX, בתפקיד מוביל ובשובר הקופות את הקצין הפרסי בנדארי.
בתיאטרון.