בספר זה כינס יהלום לראשונה על פי קטעי גניזה את שרידי יצירותיו של אחד מפייטני ארץ ישראל הקדומים אשר פעל לפני כיבושי האסלאם, רבי שמעון הכהן בר מגס. קטעי פתיחה מיצירותיו של הפייטן נודעו בעיקר על פי פזמונים מאוחרים קצרים אשר הוצמדו לקטעי פתיחה מקוטעים של פיוטי בר מגס בקהילות מצרים בתקופה שאחר כיבושי האסלאם; אבל במקור כתב הפייטן מחזור שלם של קדושתאות לכל מאה וחמישים השבתות של הקריאה הארץ ישראלית התלת שנתית, כאשר כל קדושתא הייתה מורכבת משמונה פיוטים לפחות, ובסך הכול (עם פיוטי החגים) כאלף וחמש מאות יצירות שיר. מהדורה זו כינסה, בצירוף מבוא על הפייטן ואופי יצירתו, את שרידי המחזור הגדול הזה שנתגלו בגניזה.
כתאב אלדרר.
כתאב אלדרר (ספר פניני המוּסרים ושבחי הקהלים) אשר ראה אור בירושלים בשנת תשס"ט על ידי מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, יד יצחק בן-צבי והאוניברסיטה העברית בירושלים, הוא הספר האחרון שהספיק המשורר והמתרגם העברי הפורה, יהודה אלחריזי (1165 - 1225), לכתוב ולערוך באחרית ימיו בעיר חלב, שם נפטר. בספרו זה הוא מכנס את היבול הספרותי שנבע ממפגשיו עם מנהיגיהן היהודיים של למעלה מארבעים קהילות המזרח בהן ביקר, מאלכסנדריה שבמצרים ועד בצרה שבעיראק.
אלחריזי אשר נודע בקסטיליה כמשורר עברי, עבר לפרובאנס ופעל שם בעיקר כמתרגם מן הערבית בשירות המשכילים העבריים המקומיים. כיוצר ערבי מקורי הוא נתגלה פתאום בעשור האחרון של חייו, במזרח. במקום שפטרוניו היהודים לא נזקקו לשירותיו כמתרגם מן הערבית, הוא מצא את עצמו מגיש להם ולפטרוניו המוסלמים כאחד שירי שבח ערביים.
בספר הזה מכונסים מתוך השרידים של קטעים המפוזרים כיום בין פטרבורג במזרח וניו-יורק במערב סיפורי מסעותיו של אלחריזי בפרוזה מחורזת וכמאה שירים שפיזר בדרך. בראש ספרו בחר אלחריזי להציב, מלבד את דברי הפתיחה לחיבור כולו, את אחת עשרה הקצידות האלוהיות, שירי אמונה מופלאים הנותנים לחיבור כולו צביון רוחני מיוחד. את כל זה מגיש יהלום יחד עם שותפיו (הפרופסורים י' בלאו וי' ינון-פנטון) מלבד בלשון המקור הערבית-יהודית גם בתרגום עברי ואנגלי.
ספר תחכמוני.
ספר תחכמוני או מחברות הימן האזרחי מורכב מחמישים פרקים, ממיטב הסיפור העברי בימי הביניים, פרי יצירתו הבשלה של המספר והנוסע הגדול יהודה אלחריזי. את הספר ההדיר בצירוף מבוא, פירושים ומפתחות יוסף יהלום יחד עם תלמידו פרופסור נאויה קצומטה.
הספר ראה אור בירושלים בשנת תש"ע בהוצאת מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח של יד בן-צבי והאוניברסיטה העברית בירושלים. הוא מקיף 687 עמודים ועוד 55 עמודים באנגלית בפורמט גדול. עוד מצורפים לספר שמונה לוחות של תמונות צבעוניות המתארות סצינות מתוך סיפורים מקבילים של גדול בעלי המקאמה הערביים, אלחרירי, שאלחריזי הלך בעקבותיו. המהדורה מתייחסת באופן מפורט למקבילות בין שני המספרים, הערבי והעברי. היא מבוססת על כתב יד המחזיק נוסח קדום יחסית של הספר שעזב את המזרח לפני שחזר אלחריזי לחלב ממסעו לבגדאד ולואסט והשתקע בה. המהדורה עוקבת אחרי השינויים שהכניס המחבר בספרו בעקבות מערכת יחסיו המתפתחת עם יהודי המזרח ומתעדת אותם.
בכל אחד מחמישים פרקיו של הספר המספר פוגש את הגיבור ומתוודע אל מעשי הקונדס המבדחים שלו שהם לפעמים גם רציניים באופן תהומי. את כל זה מספר לנו אלחריזי בפרוזה מחורזת מקסימה ובפסוקים המוצאים לעיתים קרובות מהקשרם המקורי תוך שהם משרתים באופן מופלא את ההקשר החדש ואת הנרטיב הרענן תמיד. המפגש הקבוע בין שתי הדמויות מסתיים בכל פרק מפרקי הספר בפרידה שרק היא מאפשרת בעצם את המפגש המחודש המתרחש בפרק שאחר כך. מה שמשתנה בין פרק לפרק, מלבד עצם הסיפור, הוא הנוף הגאוגרפי, מקום המפגש. עצם ההצגה של הסיפור התרחשה כנראה במקום קבוע שעל שמו נקרא הז'אנר כולו בערבית, כור מחצבתו, מקאמה.
יוצרות רבי שמואל השלישי.
מחקר מקיף של יהלום, יחד על תלמידו נאויה קצומטה מאוניברסיטת קיוטו, עסק בפיוטיו של רבי שמואל בן הושענא, המכונה רבי שמואל השלישי. רבי שמואל בן הושענא היה בעל תפקיד בהנהגת ישיבת ארץ ישראל במפנה המאה ה-11, וככזה הייתה לו השפעה גם על יהודי מצרים והארצות הסמוכות. רבי שמואל בן הושענא חיבר מחזור יוצרות לכל פרשיות השבוע, מערכת יוצר אחת לכל פרשה. מחזור יוצרותיו זכה לתפוצה עצומה במזרח בתקופתו, והתגלה כמעט בשלמותו בגניזת קהיר. יהלום וקצומטה ההדירו את פיוטיו של רבי שמואל מכתבי היד מן הגניזה, והוסיפו להם ביאור. הספר יצא לאור בשנת תשע"ד בהוצאת מכון בן-צבי, וכולל גם מבוא ליצירתו של רבי שמואל השלישי. בנוסף לכך, פרסם יהלום מספר מאמרים בכתבי עת מדעיים החוקרים היבטים שונים ביצירתו של השלישי.
עבודתו העכשווית.
עבודתו הגדולה של יהלום אמורה לכלול הוצאה מדעית של דיוואן יהודה הלוי, כחמש מאות שירים, על פי המהדורה הימי-ביניימית של חייא הקהירי. ספרו שירת חייו של ר' יהודה הלוי כבר מבוסס על המהדורה המדעית שבהכנה.
שקילות כוח הקניה
התיישבות נתיני המעצמות בחיפה
נתיני מעצמות זרות התיישבו בחיפה במהלך , בדומה למה שעשו נתיני המעצמות בארץ ישראל בירושלים ובמקומות שונים אחרים בארץ ישראל.
במהלך המאה ה-19 החלה קרנה של חיפה לעלות, במקביל לירידתה של שכנתה מצפון, עכו, כתוצאה מתהליך של "הבנייה החדשה" שהונהג על ידי השליט האזורי דאהר אל עומר. סיבות נוספות לעליית קרנה של חיפה באותה תקופה הן תעבורה הולכת וגוברת של אניות גדולות, שהזדקקו לנמל מים עמוקים, וגידול במספר הקונסולים הזרים שבחרו להתיישב בעיר (בהם הצירים של המעצמות רוסיה, פרוסיה, יוון, הולנד, אנגליה, צרפת, אוסטריה, סרדיניה, ספרד ואפילו ארצות הברית). קונסולרים אלו נעדרו מחיפה עד המצור על עכו בידי המצרים עת עברו נציגי אנגליה, צרפת, אוסטריה, דנמרק וסרדיניה לחיפה. נתיני המעצמות נהנו מחסות מדינות האם במסגרת הסכמי הקפיטולציות, ובכך נחסך להם חיכוך עם השלטונות המקומיים.
ההתיישבות בחיפה תרמה רבות לפיתוחה - נבנו בה בתי חולים, בתי דואר, בתי ספר ומיסיונים, שיטות הבנייה השתכללו, נסללו דרכים לכרכרות ובשכונות שמחוץ לחומות הושלט חוק וסדר. התפתחות העיר התאפיינה גם בגידול משמעותי באוכלוסייתה - בתחילת המאה ה-19 הוערך מספר התושבים בכמה אלפים, ואילו בשנת 1923 כבר היו בחיפה כמעט 40,000 נפש, בני דתות שונות - מוסלמים, יהודים, אחמדים, בהאים ונוצרים בני כתות רבות ומגוונות. כלומר, בתהליך שנמשך כ-100 שנה נהפכה חיפה מעיירה משנית לעיר רב-גונית. היה זה תהליך דו-כווני שבו התיישבות הנתינים גרמה להתפתחותה של חיפה, ולהפך התפתחותה של העיר מעיירת דייגים הייתה גורם משיכה עבור נתינים אחרים.
הסכמי הקפיטולציה.
המקור לכוחן של המעצמות היו הסכמי הקפיטולציות אשר נחתמו לאחר שבריטניה ורוסיה סייעו לשלטון העות'מאני להשתלט מחדש על מצרים ועל ארץ ישראל. מדינות אירופה אף בקשו להחיל את משטר הקפיטולציות בקרב אוכלוסיות במזרח התיכון שאינן מוסלמיות. כך ביקשה רוסיה להחיל את הקפיטולציות על כלל היוונים-אורתודוקסים במזרח התיכון. צרפת ביקשה התייחסות דומה לגבי הנוצרים הקתולים ואילו אנגליה ביקשה לעשות כן עם היהודים והדרוזים. בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה העשרים היו יתרונות רבים למקבלי החסות בשל הקפיטולציות, כולל פטור ממסי האימפריה העות'מאנית.
פעילות המעצמות גברה לקראת סוף המאה ה-19 מתוך הנחה כי האימפריה העות'מאנית עומדת להתמוטט.
הגידול במספר תושבי חיפה.
ג'יימס סילק בקינגהאם העריך ב-1816 את מספר תושבי חיפה בכ-1,000; ב-1829 אנטון פון פרוקש, שליח מטעם האימפריה האוסטרית, העריכם בכ-3,000.
על פי דו"חות של משרד הפנים הצרפתי בשנות ה-40 מנתה אוכלוסיית חיפה תושבים בעלי אמונה דתית המחולקים ל:
הכנסייה הסורית-אורתודוקסית 2,000,
הכנסייה המצרית 3,500,
הכנסייה היוונית קתולית 20,000,
יוונית אורתודוקסית 10,000,
מארונים 4,000,
ארמנים 1,800,
פרוטסנטים 1,500,
קופטים 400,
אשורים 150.
חלק מגידול האוכלסין הלא-מוסלמי נבע מהתיישבות היהודים אך חלקו נבע גם מהתיישבות נתיני המעצמות. היהודים ראו בהתיישבות האירופאית, ובעיקר הגרמנית, מופת לצורת ההתיישבות הרצויה.
הרפובליקה הצרפתית.
כבר בשנת 1535 נחתם הסכם הקפיטולציות בין פרנסואה הראשון לסולימאן המפואר וצרפת החלה לבסס שוב את מעמדה. בשנת 1769, מלך צרפת לואי החמישה-עשר קיבל אישור לתת חסות למסדר הכרמליתי, אשר נזיריו בחרו להתיישב באזור הנקרא סטלה מאריס, בקצה הצפוני של רכס הכרמל. עם השנים הקימו כמה מנזרים גם באזורים אחרים בחיפה, ובשנות ה-80 של המאה ה-18 אף היו הראשונים לבנות מנזר מחוץ לחומות העיר (באזור כיכר פריז של היום).
בזעורה (בית חולים רמב"ם כיום) הוקם מנזר, כנראה, ב-1892 על ידי הנזירות (הכרמליתיות) השתקניות. הן עזבו במלחמת העולם הראשונה אך חזרו למנזר עם סיומה. מסדר האחיות סנט ג'וזף הקים בתחילת המאה העשרים מנזר באזור (ברחוב העלייה השנייה 12 כיום).
נתינים צרפתים אחרים שהתבססו בחיפה הם פעילי בית הספר נזירות נצרת. בית הספר נוסד בצרפת ב-1822, וכעבור כמה עשורים נפתח בנצרת סניף של בית הספר. ב-1858 נבנה הסניף החיפאי של בית הספר לנזירות ברחוב קינג ג'ורג בקרבת נמל חיפה של אותה תקופה. בשנות העשרה של המאה ה-19 עבר בית הספר לבניין גדול ממדים (שבזמנו היה אחד מבתי הבטון הראשונים בחיפה). שטח המבנה היה כ-17 דונם מוקף חומה גבוהה שהכיל בית ספר, גן ילדים, פנימייה, כנסייה ומנזר לנזירות.
יהודים צרפתיים.