אחיו של אורי, סא"ל , נהרג במלחמת לבנון הראשונה ב-1982.
אליעז צייר מילדותו, ובבית הספר התיכון היה תלמידו של אהרון אבני בציור. ב-1947 החל ללמוד רישום בבצלאל. מוריו בבצלאל היו איזידור אשהיים יוסי שטרן, יעקב שטיינהרדט, ירחמיאל שכטר ויעקב אייזנשר.
אליעז נאלץ להפסיק את לימודיו עקב המאורעות שפרצו בירושלים בתחילת מלחמת העצמאות. בעודו נער בן 17 גויס לעזרת ארגון ההגנה במצור על ירושלים ולאחר מכן במסגרת גרעין מגויס נשלח לסייע לחברי קיבוץ אילון, שם עבד ביערנות. הגרעין עבר מאילון לקיבוץ בית אלפא לתקופת הכשרה צבאית ועבודה. בבית אלפא היה אליעז רועה צאן, וכשהיה יוצא לשדות נהג לקחת עמו מחברת ולרשום בה רישומי שדה.
בהמשך הוטל על חברי הגרעין לתפוס את מה שנקרא אז "משלט 200", על קו הגבול הירדני באזור לטרון. המשלט הפך לקיבוץ נחשון. גם שם עסק אליעז ברעיית צאן, והקים את ענף הדיר של הקיבוץ, שבמשך השנים התרחב באופן ניכר ל"מחלבות נחשון". אליעז עסק ברעיית צאן כעשר שנים מחייו, דבר שהטביע את חותמו על יצירתו באופן ניכר.
כחבר הקיבוץ, השתתף בשנת 1953 בקורס לציור מטעם השומר הצעיר בגבעת חביבה, בהדרכת יעקב וכסלר ונפתלי בזם. בשנת 1955, עדיין כחבר קיבוץ נחשון, השתתף בסדנת רישום בעין הוד בהדרכת מרסל ינקו, משה מוקדי ויוחנן סימון. ב-1956 השתתף במספר קורסי ערב לרישום בבצלאל, וכן למד קרמיקה אצל הדוויג גרוסמן, אחת מאמהות הקרמיקה בא"י. בתקופה זו החל לצייר גם בצבעי שמן, לרוב על נייר ומעט על בד. סגנונו היה פיגורטיבי ביסודו, והוא ניסה להביע ביצירותיו את החיבור בין האדם לנוף ולחי שסביבו.
בשנת 1960 עבר להתגורר בחיפה. הוא עסק באיור ספרי ילדים ("הרפתקאותיו ומעשי גבורתו של הברון מינכהאוזן", "אגדות מארץ הודו", "אגדות יהודיות", "ספר האידיליות" ועוד). בנוסף עבד כמעצב תפאורות בתיאטרון חיפה, הן לצידם של ציירי תפאורות ידועי שם כ: תיאו רוט, ז'אק נואל ו אריה נבון והן כמעצב עצמאי בהצגות כגון "בן ערובה", "אל תגעו בנוימן", "הנסיך הקטן", "בר כוכבא", "המזל הקמע ועין הרע", "קשה להיות יהודי" ועוד. בעבודתו בתיאטרון נחשף אליעז לשימוש בחומרים שונים ולדרך הבעה חדשה, שבלטה מאז ביצירתו.
בתקופה זו נולדו ילדיו ותערוכתו הראשונה (1963, גלריה צ'רמנסקי, תל אביב) עסקה בעולם הפחדים של הילד. שמה של תערוכה זו ניתן לה מפיו של מיכאל אוהד שהיה מחשובי מבקרי האמנות בישראל באותה תקופה.
במהלך שירות מילואים ברמת הגולן נפצע אליעז. לאחר תקופת שיקום ארוכה, חזר לתל אביב, וב-1968 יצא לדרכו כאמן עצמאי. עד סוף שנות ה-70 הציג תערוכות, ויצירותיו נרכשו על ידי אספנים ומוזיאונים בישראל ומחוצה לה.
נסיבות חיים שונות הביאו לכך שהפסיק להציג את ציוריו אבל עם זאת, המשיך ליצור באינטנסיביות ולעיתים היה עובד על כמה ציורים בו זמנית. בתקופה בה הפסיק להציג, הייתה המשכיות של כל נושאי הציור שלו, במקביל זה לזה. בשנות ה-80 נוסף סגנון חדש בציוריו, גאומטרי מופשט, ממנו נעלמו הדמויות, ואליו נוספו ציורי נוף מהדמיון והזיכרון.
רוב ציוריו היו שמן או אקריליק על בד, אך כמות נכבדה צוירה על נייר. יצירתו של אליעז הושפעה מאהבתו והכרתו את התנ"ך, ההיסטוריה, הגאולוגיה והארכאולוגיה של ארץ ישראל. בשל תקופות לימודיו הקצרות, הציג אליעז את עצמו כאוטודידקט והעיד כי עיקר לימודו בא מתוך העשייה. בהיותו בשדות המרעה תקופות ארוכות, אסף אליעז ממצאים ארכאולוגיים, אבנים וכדומה; כאמן הוא הגדיר את אחד מנתיביו כקרוב לאמנות הביזנטית. האווירה הסטטית והאיקונית שהופיעה ביצירתו מקורה בנתיב זה.
אליעז התגורר ביפו העתיקה. בטיוליו לכיוון הים היה עובר על פני תל האשפה בדרומה של יפו. בשנות ה-80 החל אליעז ללקט מציאות מתל האשפה וכן פסולת שהים פלט וחפצים שמצא בצידי דרכים. מכל אלו התחיל ליצור את משפחת פסלי ה"דחליל-אליל" שלו, שמנתה מאות פסלים. אליעז ראה בהם המשך לנתיב האיקוני בציוריו, וסבר כי בשניהם יש נוכחות רליגיוזית. הכמיהה לדבר יציב, העולה מן הקרקע אנכית אל-על, כפורש זרועות לצדדים או מובנה בעיגול, מכילה את היסודות שהוא סבר שהרכיבו גם רבים מציוריו. יואב דגון ממוזיאון הרצליה היה הראשון שהציג תערוכה מפסליו של אליעז (1987), לאחריו הם הוצגו במספר תערוכות בארץ. כמה מהפסלים הוצגו במוזיאון ישראל.
אליעז החזיק ברשותו אוסף גדול ורב של ציורים ופסלי דחליל, תבליטי מתכת על עץ, פסלי ברזל, פסלי קרמיקה, שרטוטים לפסלי חוצות ועוד.
סוכרת תפלה נפרוגנית
דייוויד קטו
פרי מוזר
פרי מוזר או פרי משונה (באנגלית: Strange Fruit) הוא שיר מחאה כנגד גזענות בכלל וכנגד מעשי לינץ' באפרו-אמריקאים שהיו נפוצים בדרום ארצות הברית ונערכו בגלוי על ידי לבנים, כולל אנשי קו קלוקס קלאן ותומכיהם, במהלך המאה ה-19, ועד שנות ה-30 של המאה ה-20. השיר התפרסם בביצועה של הזמרת בילי הולידיי וזכה לגרסאות כיסוי רבות ולהערכה כאחד השירים הפוליטיים החשובים של המאה ה-20.
רקע.
תומאס שיפ ואברהם סמית' היו שני גברים אפריקנים-אמריקנים בתחילת שנות העשרים לחייהם, שנרצחו על ידי ההמון בלינץ' אכזרי במריון שבאינדיאנה ב-7 באוגוסט 1930. ביום שקדם להירצחם נעצרו השניים על ידי המשטרה והואשמו ברציחתו של עובד מפעל לבן, ובאונס של חברתו. המון זועם חמוש בפטישים, ברזלים ואלות, פרץ לתא המעצר שבו ישבו, הוציא אותם והכה אותם למוות תוך שימוש באלימות קשה. שוטרים שהיו בקהל הצטרפו גם הם למעשה הלינץ'. לאחר שהוכו למוות נתלו גופות שני הצעירים לראווה. לא היה זה מקרה יוצא דופן באותה תקופה, אולם לורנס בייטלר, צלם סטודיו שהיה במקום, צילם במצלמתו תמונה מפורסמת ובה שתי הגופות תלויות בכיכר העיר, מוקפות בקהל צוהל. בכך הבדיל אירוע זה מעשרות אירועים דומים אחרים שלא תועדו.
כתיבת השיר ופרסומו הראשוני.
את השיר כתב המשורר והמורה היהודי אייבל מאירופול (שהיה גם חבר המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית ושלימים אימץ, יחד עם רעייתו אן, את ילדיהם של ג'וליוס ואתל רוזנברג שהוצאו להורג לאחר שהורשעו בריגול). מאירופול התחלחל מתמונת הלינץ' שצילם בייטלר וחיבר את השיר בהשראתה.
השיר פורסם על ידו בשנת 1937 בכתב העת של איגוד מורי ניו יורק תחת שם העט "לואיס אלן". השיר בוצע על ידי אייבל ואן מאירופול, כמו גם על ידי לורה דנקן ששרה אותו במדיסון סקוור גארדן. בשנת 1939 הגיע השיר לאוזניו של ברני ג'וזפסון, מייסד מועדון הלילה המעורב הראשון בניו יורק, קפה סוסייטי, שהציע אותו לבילי הולידיי. בביצועה של הולידיי זכה השיר להצלחה אדירה והפך לאחד מהמנוני זכויות האזרח הראשונים.
ביצועה של בילי הולידיי וביצועים נוספים.
הולידיי הופיעה עם השיר לראשונה ב-Café Society ב-1939. היא העידה ששירת השיר לא הייתה לה קלה, אך היא התמידה והחליטה לשיר אותו בכל הופעותיה. כאשר פנתה לחברת קולומביה רקורדס בבקשה להקליט את השיר, הושבה ריקם, מפחד שהשיר יעורר את זעמם של לקוחות החברה בדרום. גם ג'ון האמונד, מפיקה הקבוע של הולידיי הסתייג מהקלטת השיר. הולידיי לא ויתרה ופנתה לחברת הג'אז האלטרנטיבי "קומודור", שהסכימה להקליט את השיר. השיר הוקלט במסגרת הופעה חיה ב-1939 ושוב ב-1944.
הולידיי ביצעה את השיר בכל אחת מהופעותיה, כשיר האחרון. לקראת השירה, כובו כל האורות באולם, פרט לזרקור יחידי על הזמרת. במהלך ההקדמה המוזיקלית עמדה הולידיי בעיניים עצומות, כבתפילה.
השיר זכה מאז לגרסאות כיסוי רבות. בהן גרסאות של נינה סימון, UB40, ג'ון מרטין, רוברט ואייט, ג'ף באקלי, דיאנה רוס, קסנדרה וילסון, סטינג (עם גיל אוונס) וטורי איימוס. השיר זכה גם לביצוע של להקת הרוק הישראלית פוליאנה פרנק בלחן של שרון בן עזר.
בסרט התיעודי מ-2005, No Direction Home, הדגיש הזמר-יוצר בוב דילן את חשיבות השיר, השפעתו וההשראה שלו על דילן ועל בני דורו.
פרי משונה
Strange Fruit
חורבת אלון
טריין
טריין (באנגלית: Train – רכבת) היא להקת פופ רוק אמריקאית מסן פרנסיסקו שבקליפורניה. הלהקה הוקמה בשנת 1993. חברי הלהקה הנוכחיים הם פטריק מונהן (סולן), ג'ימי סטפורד (גיטרה וקולות ליווי) וסקוט אנדרווד (תופים וכלי הקשה).
הלהקה הוקמה בשנת 1994, ומאז הוציאה שישה אלבומי אולפן: Train, אלבום הבכורה, יצא לאור בשנת 1998. Drops of Jupiter, האלבום השני של הלהקה שיצא לאור בשנת 2001. My Private Nation, יצא לאור בשנת 2003. בשנת 2006 יצא האלבום הרביעי של הלהקה, For Me, It's You. האלבום החמישי של הלהקה, Save Me, San Francisco, יצא לאור בשנת 2009 וכלל את הסינגל המצליח ביותר של הלהקה, Hey, Soul Sister. בשנת 2012 יצא לאור האלבום השישי של הלהקה, California 37.
היסטוריה.
1998-2000: Train.
אלבום הבכורה של הלהקה הנושא את שמה, Train, יצא לאור ב-24 בפברואר 1998. מן האלבום יצאו שלושה סינגלים: Free, שיצא לאור בשנת 1998. הסינגל השני, Meet Virginia, יצא לאור במאי 1999 ומוקם במקום ה-20 במצעד בילבורד הוט 100 האמריקאי. הסינגל השלישי מן האלבום, I Am, יצא לאור בשנת 2000. האלבום זכה להצלחה רבה והגיע למעמד אלבום פלטינה בארצות הברית.
2001-2002: Drops of Jupiter.