קריירת שנות השישים המוערכת (אף אם מעט נשכחת) של ריד סייעה לו להישאר חלק מ"סצנת הפריקים" של הזרם המרכזי של הרוק לצידם של בואי, איגי פופ ואליס קופר. הקריירה של ריד נראתה על סף של פריצה גדולה והלחץ מצד חברת תקליטי RCA לאלבום להיט נוסף היה גדול מאוד ושוב נמאס על ריד, שמצידו היה מודע לעובדה כי החברה מחויבת להוציא לאור כל אלבום שהיא תקבל מידו.
ב-1975, במהלך שהזכיר את הוצאתו של "Berlin" לאחר זו של "Transformer", הגיב ריד על הצלחתו כאמן גלאם רוק במה שנראה ככישלון מסחרי מתוכנן, אלבום כפול של צלילי פידבק אלקטרוניים בשם "Metal Machine Music". המבקרים תיארו את האלבום כמחווה של שאט נפש מצידו של ריד שמטרתה לסיים את חוזהו עם חברת RCA ולהרחיק את מעריציו המתוחכמים-פחות. אך ריד טען כי האלבום הוא יצירה אומנותית אמיתית ואף רמז כי ייתכן וישנם ציטוטים של יצירות מוזיקה קלאסית ה"קבורים" מתחת לפידבק. אף שהודה כי רשימת כלי הנגינה שבחוברת המצורפת לאלבום היא פרודית, ריד טוען ש"מטאל מאשין מיוזיק" היה ונותר אלבום רציני.
"Coney Island Baby" מ-1976, לעומת זאת, היה ברובו אלבום עדין וקל להאזנה, למרות העובדה שעדיין עסק בשירטוט חייהן של הנשמות האבודות בעיר הגדולה. בת זוגו באותה התקופה הייתה טרנסווסטיט בשם רייצ'ל (המופיעה על עטיפת אלבום האוסף "Walk on the Wild Side: The Best of Lou Reed" מ-1977) לה הוקדש האלבום. אלבומו הראשון בחברת אריסטה מ-1976, "Rock 'n' Roll Heart", לא עמד בציפיות, אך אלבומו הבא "Street Hassle" מ-1978 החזיר את ריד אל מסלול ההצלחה והיווה חלק ממהפכת מוזיקת הפאנק שריד היה למעשה אחד מהאמנים שהשפיעו על היווצרותה. בשנתיים הבאות יצאו האלבומים "The Bells" בו ניגן מוזיקאי הג'אז הנודע דון צ'רי ו"Growing Up in Public", אלבומו האחרון של ריד לפני שנגמל לחלוטין מסמים ומאלכוהול.
שנות השמונים.
ב-1980 נשא ריד לאשה את סילביה מוראלס (הם התגרשו לאחר תקופה של יותר מעשור). במשך תקופת נישואיהם היוותה מוראלס השראה לכמה משירי האהבה החזקים ביותר של ריד, במיוחד במסגרת האלבום "The Blue Mask" מ-1982. לאחר הצלחתם היחסית של "Legendary Hearts" מ-1983 ו-"New Sensations" מ-1984, הפך ריד לדמות ציבורית: הוא קיבל את משרת הפרזנטור של אופנועי הסקוטר של חברת הונדה, הצטרף ב-1986 אל סיבוב ההופעות "קשר של תקווה" שהתקיים לשם הגברת המודעות לארגון אמנסטי אינטרנשיונל, תקף את האלימות על כל האספקטים שלה באלבום "Mistrial" מ-1986 (בו נעשה שימוש נרחב במכונות תופים). ושר בפתיחות על סוגיות פוליטיות של העיר ניו יורק באלבום הקונספט הראשון שלו מאז שנות השבעים, "New York" מ-1989. באלבום הובעו בין השאר דעות על פשע, איידס, ג'סי ג'קסון, קורט ולדהיים ואפילו על האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
בעקבות מותו של אנדי וורהול במהלך ניתוח שגרתי ב-1987, חזר ריד לשתף פעולה עם ג'ון קייל באלבומם המשותף "Songs for Drella" מ-1990 ("דרלה" היה כינויו של וורהול, שילוב של "דרקולה" ו"סינדרלה"). האלבום סיים תקופה של 22 שנה בה ריד וקייל לא ניגנו יחד והתנהל במבנה של מעין ביוגרפיה של וורהול, ובו שר ריד על אהבתו לחברו המנוח אך גם על הרופאים שלא הצליחו להציל אותו ועל ואלרי סולאנס שניסתה להתנקש בחייו.
שנות התשעים.
ב-1990 התאחדה הוולווט אנדרגראונד בפעם הראשונה לאחר עשרים שנה להופעת צדקה בצרפת. ב-1993 התאחדה הלהקה שוב לסיבוב הופעות אירופאי, אך תוכניות לסיבוב הופעות צפון-אמריקאי התבטלו עקב מחלוקת מחודשת שנתגלעה בין קייל לריד. ב-1996 צורפה הוולווט אנדגראונד אל היכל התהילה של הרוק אנד רול, כשבטקס ריד מבצע שיר בשם "Last Night I Said Goodbye to My Friend" ביחד עם קייל ומורין טאקר, לזכרו של חבר הלהקה לשעבר סטרלינג מוריסון שמת זמן קצר קודם לכן. ריד עצמו היה מועמד מאז פעמיים לכניסה להיכל התהילה של הרוק אנד רול, ב-2000 וב-2001, אך מועמדותו נדחתה.
אלבומו הבא של ריד, "Magic and Loss" מ-1992, עסק בנושא המוות והושפע ממותם של שניים מחבריו הקרובים ממחלת הסרטן. בשנת 1994 הופיע ריד בנמל אילת, כאמן חימום לפני הופעתו של פיטר גבריאל. ב-1997 בוצעה גרסת כיסוי של השיר "Perfect Day" בה השתתפו מעל ל-30 אמנים שהופקה על ידי ה-BBC במסגרת מסע ההתרמה "Children in Need". באותה השנה יצא האלבום "Set the Twilight Reeling" שהיה רוקיסטי יותר משני קודמיו וכלל נגינת גיטרה מחוספסת של ריד, הורכב בעיקר מטקסטים הומוריסטיים (ביניהם הלהיטים הפרועים "Egg Cream" ו-"Sex With Your Parents (Motherfucker), Pt. II" המלגלג על שמרנותם של פוליטיקאים) וכאלה שעסקו בסוגים שונים של זוגיות והצליח אצל מעריציו הוותיקים.
שנות האלפיים.
ריד פתח את העשור החמישי לפעילותו עם "Ecstasy" מ-2000, שהמשיך את הכיוון האנרגטי של קודמו (בניגוד לאלבום הקודם שנפתח בסערה עם "Egg Cream", השיר הכבד ביותר הפעם הוא השיר החותם, "Big Sky"). בגיל 58 הצליח ריד להפתיע שוב את המבקרים עם השיר מעורר המחלוקת ביותר שהוציא מזה זמן רב (הפעם מבחינה ביקורתית), "Like a Possum", יצירה אפית בת 18 דקות המורכבת מדיסטורשנים רועשים ומטקסט העוסק בסקס ביזארי, סמים מסוכנים ומשאלה כללית של ריד להיות אופוסום. שאר הטקסטים התאפיינו בדרך כלל בנקודת מבט פסימית על נושא האהבה, ועסקו בין השאר ביחסים רומנטיים על סף התרסקות, צער על אהבה ישנה שלא החזיקה מעמד ("Baton Rouge") ובחינת רגשותיו האמיתיים של בן כלפי אביו ("Rock Minuet"). רוב המבקרים היללו את האלבום ותיארו אותו כניסיון מוצלח של ריד להמציא את עצמו מחדש מבחינה טקסטואלית ומוזיקלית. ביולי 2000 הופיע בישראל.
ב-2003 הוציא ריד אלבום קונספט כפול (יצא גם בגרסה מקוצרת על גבי תקליטור בודד) המבוסס על סיפוריו הקצרים של אדגר אלן פו בשם "The Raven", שלווה במחזמר בשם "POEtry" (שילוב של "פו" ו"שירה"). באותה השנה יצא אלבום אוסף כפול והראשון המשותף לריד ולוולווט אנדרגראונד, "NYC Man". ב-2004 יצא אלבום ההופעה הכפול "Animal Serenade" המתעד הופעה בלוס אנג'לס בה מלווה ריד בלהקה ללא מתופף ובזמר אנתוני הגרתי, וזכה לביקורות משבחות. ב-2007 יצא אלבומו הראשון של ריד שאיננו אלבום רוק, "Hudson River Wind Meditations" הכולל מוזיקת מדיטציה בסגנון אמביינט. ב-2008 ערך מופע לכבוד שלושה עשורים לצאת אלבומו "ברלין", שתועד כסרט על ידי הבמאי ג'וליאן שנאבל.
מאז שנות התשעים המאוחרות הייתה המוזיקאית לורי אנדרסון בת-זוגו של ריד, והשניים שיתפו פעולה מוזיקלית במספר שירים המופיעים באלבומים של שניהם. השניים נישאו ב-2008, וריד התארח בהופעתה של אנדרסון שהתקיימה בנובמבר 2008 בהיכל התרבות בתל אביב.
במאי 2013 עבר השתלת כבד לאחר שנים של עישון ושתיית אלכוהול. הניתוח לא סייע והוא נפטר ב-27 באוקטובר 2013, בגיל 71, מאי ספיקת כבד חריפה.
הוקרה.
על שמו של ריד נקרא העכביש צמירן עקוד, המצוי בישראל. שמו המדעי של המין הוא Loureedia annulipes - לורידיה אנוליפס.
קישורים חיצוניים.
בעקבות מותו:
אש קודש
הספר אש קודש הוא ספר דרשותיו של האדמו"ר מפיאסצנה, הרב קלונימוס קלמיש שפירא בפני חסידיו בגטו ורשה בעת השואה. ספר זה מהווה תעודה חסידית, תאולוגית-מחשבתית, וגם היסטורית, יוצאת דופן.
שם הספר.
מחברו קרא לו חידושי תורה משנות הזעם ת"ש–תש"א–תש"ב, והשם "אש קודש" ניתן לו על ידי המוציאים לאור בישראל. שם זה מנציח את קדושי השואה ואת הרבי ומשפחתו שנרצחו בשואה. על שם הספר קרויים מרכזי חסידי פיאסצנה בבית שמש ובבני ברק, ישיבה בצפת, בית כנסת בניו יורק והמאחז אש קודש באזור מטה בנימין.
מבנה הספר.
מבנהו של הספר "אש קודש" אופייני לספריהם של אדמו"רים חסידיים: אוסף של דרשות על פרשת השבוע והחגים, על פי סדר השנה. בספר 86 דרשות שנאמרו במשך שלוש שנים, ת"ש, תש"א ותש"ב (1939–1942). הדרשה הראשונה נאמרה בראש השנה ת"ש, (14 בספטמבר 1939), והאחרונה בשבת חזון, ד' באב תש"ב, 18 ביולי 1942, שלושה ימים לפני תחילת האקציה הגדולה למחנה טרבלינקה. מעבר לכך ישנן הגהות והערות שהוסיף האדמו"ר, כנראה לאחר הדרשה האחרונה.
הדרשות אינן ברצף מלא לאורך כל שלוש השנים; ישנן תקופות שבהן יש הפסקה של כמה שבועות או חודשים. בשנת ת"ש (1939-1940) נתן הרב 41 דרשות; בשנת תש"א (1940-1941), רק 21; ובשנת תש"ב (1941-1942) נתן הרב 24 דרשות, כאמור – עד שבת חזון, כלומר על ארבעה מתוך חמשת חומשי תורה.
הדרשות פותחות בקושיה על פרשת השבוע, על אחד מהפרשנים או המדרשים הקשורים אליה; לעיתים קרובות ישנה התייחסות לדברי רש"י, ולמדרש, בדרך כלל מדרש רבה. התייחסויות לא מועטות הן לספר הזוהר, והתייחסויות רבות לספרי חסידות שונים, ובמיוחד ספריו של אביו.
לאורך הספר מורגש שינוי באורך הדרשות. הדרשות הראשונות קצרות מאוד, בנות עמוד אחד (למעט דרשות ספציפיות, כמו הדרשה לראש השנה). לאורך השבועות, מתארכות הדרשות, עד שהדרשות בחלקו האחרון של הספר הן בדרך כלל בנות שלושה, ארבעה ואף חמישה דפים. גם תוכנן של הדרשות הולך ומעמיק, וניתן לראות את התגבשות תפיסת עולמו של האדמו"ר במהלך ימי השואה.
תוכן הספר.
כמנהיג חסידי בשואה, עמד האדמו"ר מול אתגר מחשבתי-תאולוגי עצום. הספר "אש קודש" הוא ניסיון ייחודי לתת מענה מחשבתי-חסידי לקושי: כאדמו"ר, כהוגה דעות חסידי, מנסה הרב להצדיק את מעשי הבורא, למצוא פשר לסבל ולתת משמעות לקידוש השם; וכמנהיג, מנסה הרב לעודד את שומעיו, ולתת הכוונה לחסידיו.