סיפור פופולרי נוסף, אך גם הוא בדוי, שהופץ על ידי העיתונות האמריקאית, נוגעת להנפתו של דגל צלב הקרס על מלון ד'אנגלטר, ששימש אז כמפקדה הצבאית הגרמנית בקופנהגן. המלך חלף ברכיבתו היומית ליד המלון, הבחין בדגל ואמר לזקיף שניצב שם כי זוהי הפרה של הסכם שביתת הנשק ושיש להסיר את הדגל. הזקיף סירב לעשות כן. בתגובה לכך השיב המלך, שאם הדגל לא יוסר, הוא ישלח חייל דני לעשות זאת. הזקיף השיב ש"החייל יירה". המלך השיב ש"החייל הזה יהיה אני בעצמי". על פי הסיפור, הדגל הוסר בסופו של דבר. גרסה אחרת לסיפור מספרת על הסרת דגל דנמרק על ידי הגרמנים מעל ארמון אמיליאנבורג. במציאות, במשך כל שנות המלחמה התנוסס דגל דנמרק על גבי ארמון אמיליאנבורג.
דרך נוספת של הדנים להפגין את הפטריוטיות שלהם בהתנגדות שקטה לכיבוש הגרמני, הייתה ענידת כפתור מרובע קטן עם הדגל הדני ועם הנס המלכותי.
כריסטיאן העשירי והיהודים.
הכיבוש הגרמני החל בדנמרק בשנת 1940. כריסטיאן העשירי התנגד לכיבוש ושמר גם על ידידותו לאזרחיו היהודים. כך, למשל, במכתב מסוף 1941, כתוב בכתב־ידו, המלך מודה לרב מרקוס מלכיאור (Marcus Melchior, 1897-1969) על ספר דרשות אותו קיבל ממנו במתנה, מביע את צערו על ניסיון ההצתה בבית־הכנסת, לה היו אחראים גורמים נאציים, ואת שמחתו על הנזק המועט שנגרם. בשנת 1943, כאשר פתחו הגרמנים ברדיפות היהודים בדנמרק, התערב המלך אצל הגרמנים למען היהודים. כאשר החלה המחתרת הדנית בפעולות המרד כנגד הכובש הגרמני, פעולות שהלכו וצברו תאוצה לאחר פעולת הנאצים כנגד היהודים, שמו הגרמנים את המלך ומשפחתו במעין מאסר־בית בארמון.
ליאון יוריס מספר בספרו אקסודוס כי לאות הזדהות עם היהודים לבש המלך כריסטיאן את הטלאי הצהוב בפומבי:
לסיפור זה אין שום אחיזה במציאות, והמחקר ההיסטורי הפריך אותו. למעשה, יהודי דנמרק כלל לא אולצו לשאת את הטלאי הצהוב. יחד עם זאת, סיפור זה שואב את מקורותיו מדוח בריטי משנת 1942 שעל פיו איים המלך שהוא יענוד את הטלאי הצהוב במידה שיהודי דנמרק יאולצו לעשות כן. ההזמה של האגדה האורבנית הזו נתמכת גם על ידי הכתוב ביומנו האישי של המלך:
בנוסף, סייע המלך לממן את הצלת יהודי דנמרק והעברתם לשוודיה, שם הם היו בטוחים מפני רדיפותיהם של הנאצים.
בישראל הונצח שמו של כריסטיאן העשירי בבניין מחלקת הילדים של בית חולים איתנים אשר נבנה בתחילת שנות ה-50,
וכן בנטיעת יער על שמו סמוך לשער הגיא.
תיאוריית הדומינו
דיג בארץ ישראל
הדיג הוא ענף משני בכלכלת מדינת ישראל, אך בעבר הייתה לו משמעות גדולה יותר בחיי העם היהודי בארץ ישראל. ערך זה מתאר את אזורי הדיג הראשיים, סוגי הדגים הנלכדים בהם, שיטות הדיג ואת ההיסטוריה מנקודת המבט היהודית של הדיג בישראל.
אזורי הדיג.
בישראל קיימים שלושה אזורי דיג טבעיים עיקריים: הים התיכון, מפרץ אילת והכנרת. אזור היסטורי רביעי, אגם החולה, אינו קיים עוד שכן האגם יובש בשנות ה-50 של המאה ה-20. בנוסף קיים בישראל תחום הולך וגדל של חקלאות ימית: גידול דגים בבריכות ובכלובים.
הים התיכון.
הים התיכון מחולק במרכזו לאגן מזרחי ולאגן מערבי על ידי רכס הרים תת-מימי שמשתרע בין סיציליה לבין תוניסיה. קיימים מספר הבדלים בין האגן המזרחי והמערבי.
רייאן (W.B. Ryan), במאמרו על הים התיכון באנציקלופדיית האוקיינוגרפיה כותב: "הים התיכון הוא גוף המים העני, הגדול ביותר על-פני כדור-הארץ". כמות האצות המועטה היא הגורם לכמות הדגים הדלה באגן המזרחי של הים התיכון, אם כי קיימים גם בו הבדלים בין אזורים.
האזור הדרום-מזרחי שבין תל אביב לפורט סעיד היה מושפע מהטין והמינרלים שנסחפו במימי הנילוס. זו הסיבה שמתל אביב דרומה משתרע שטח של מים לא עמוקים ההולך ומתרחב כלפי דרום. כך למשל מול נהריה במרחק של 8 ק"מ מהחוף עומק הים הוא 55 מטר, מול תל אביב 45 מטר ומול עזה 31 מטר. המצב השתנה החל בשנת 1971 עת הושלם סכר אסואן. מאז שוקע רוב הסחף באגם נאצר שנוצר לפני הסכר, ואינו מגיע לים התיכון.
האזור הצפון-מזרחי של הים התיכון נהנה ממי נהרות האיתן שמקורם בהפשרת שלגים מהרי הטאורוס באנטוליה שבטורקיה. מי נהרות אלה מביאים סחף ועשירים בחומרים מזינים ולכן כמות הדגה באזור זה גדולה יחסית.
הים מול חופי ישראל עני במיוחד בדגה שכן כמות הגשמים היורדים בארץ קטנה ומרוכזת בעונה קצרה, ולכן כמות המים העשירים בחומרים המזינים הזורמים אל הים היא מועטה. סערות החורף הן גורם מרכזי נוסף לגידול בכמות האצות. הסערה גורמת לגריפת חומרים מזינים מקרקעית הים באזור המדף היבשתי ולכן לאחר שהסערה שוככת, מופיעה פריחה משמעותית של אצות והים מקבל גוון ירוק.
דגי המאכל העיקריים בים התיכון.
בכל הים התיכון ידועים כ-600 מיני דגים, אך בשל העובדה שמוצאם של רוב מיני הדגים הוא מאקלים צפוני-ממוזג ובשל העובדה שככל שמתקרבים לחופי הארץ עולה הטמפרטורה ועולה המליחות, ישנה ירידה הדרגתית בכמות המינים ולארץ מגיעים רק כמחצית מכמות מיני הדגים בים התיכון. מצד שני, לחפירת תעלת סואץ בשנת 1869 הייתה השפעה משמעותית על מיני הדגים בים וכיום מצויים באגן המזרחי של הים התיכון כ-55 מיני דגים שמקורם בים סוף.
נהוג לחלק את סוגי הדגים בעלי ערך מסחרי המצויים במזרח הים התיכון על פי בית הגידול שלהם.
ברשימות הבאות מופיע שם הדג בעברית, ואחריו, בסוגריים: שמו המקובל אצל הדייגים (על פי רוב מערבית) - שמו באנגלית - ושמו המדעי.
דגי חוף – מצויים רוב חייהם במים רדודים.
דגי קרקע (דגים דֶמֶרסליים) – דגים המוצאים את מזונם על קרקע הים או קרוב לה.
דגי מים עליונים (דגים פֶּלאגיים) – מצויים בדרך כלל בלהקות ומוצאים את מזונם בשכבת המים העליונה.
דייגים ישראלים שולים כ-3,500 טון דגים מדי שנה לאורך חופי הים התיכון.
הכנרת.
הכנרת היא אגם המים המתוקים הטבעי הגדול ביותר במזרח התיכון דרומית לטורקיה. אורכה 21 ק"מ שטחה 167 קמ"ר, עומקה הממוצע 26 מ' ועומקה המקסימלי 45 מ'. גובה המפלס הממוצע הוא 210.4- מ' (אגם המים המתוקים הנמוך בעולם).
דגי המאכל בכנרת.
בכנרת חיים כיום 27 מיני דגים, השייכים לעשר משפחות. מתוכם 19 מינים מקוריים ו-8 מינים הובאו בידי האדם או שנמלטו מבריכות דגים. המינים החשובים:
מדי שנה נידוגים כ-2,000 טון דגים בכנרת, מחציתם לבנון הכנרת והשאר בעיקר אמנון הגליל ואמנון הירדן. דגים אחרים כגון הבינית, החפף הישראלי, הקרפיון (מין שברח מבריכות הדגים) והשמפנון מהווים אחוז קטן מהשלל.
"האגף לדיג ולחקלאות ימית" שבמשרד החקלאות מוסיף לכנרת מדי שנה דגיגי אמנון, דגיגי כסיף ודגיגי קיפון. השלל השנתי מגיע ל-60–100 טון של קיפונים ו-70–150 כסיף שפל-עין.
מפרץ אילת.
מפרץ אילת הוא שלוחה צרה ועמוקה (עד 1,830 מטר) של ים סוף. הוא נפרד מהחלק העיקרי של ים סוף על ידי מצרי טיראן שהם מעבר צר ורדוד יחסית היוצר מפתן בעומק של כ-250 מטר. בכך דומה מפרץ אילת לים סוף עצמו, המחובר לאוקיינוס ההודי דרך מצר באב אל מנדב, שהוא מעבר צר ורדוד, ועומקו כ-120 מטר בלבד. סיבות אחדות גרמו להיווצרות תנאים מיוחדים במפרץ אילת: ההפרדה שבין ים סוף לאוקיינוס ההודי וההפרדה שבין ים סוף למפרץ אילת, הטמפרטורות הגבוהות שבאזור ומיעוט המשקעים. עקב גורמים אלה טמפרטורת המים גבוהה יחסית (26°C - 20°C) והמליחות במפרץ אילת היא מן הגבוהות בעולם (4.1%). תנאים אלה יצרו בית גידול מיוחד שבו התפתחו מינים אנדמיים רבים. עם חפירת תעלת סואץ עברו מינים רבים מים סוף לים התיכון, ומעט מינים (בעיקר קברנונים) מהים התיכון לים סוף.
עיקר משפחות הדגים שיש להם ערך כלכלי המצויות במפרץ אילת הן: הקולייסיים (Scombridae), הצניניתיים (Carangidae) והקיפוניים (Mugilidae).
אגם החולה.
אגם החולה הוא אגם בשטח כ-60 קמ"ר שנוצר לפני 200,000 שנה כששפך לבה מרמת הגולן התגבש לבזלת וניתק את זרימת הירדן לכנרת. האגם היה עשיר בדגי אמנון, שפמנון ומינים אחרים, ושימש מקור משמעותי לדגים, עד לייבושו באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20, במטרה להשתמש לחקלאות בשטחים המיובשים.
גידול דגים.
גידול דגים בבריכות החל בארץ בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20. חלוץ הענף היה קיבוץ ניר דוד שבשנת 1939 השתמש במים מנחל האסי לבריכה בת 220 דונם לגידול קרפיונים. אימהות הקרפיונים הראשונות הובאו מיוגוסלביה. הגידול בענף המדגה היה מהיר ותוך 5 שנים היו בריכות דגים ב-31 קיבוצים, שלושה מושבים ועשרה משקים פרטיים שהתחרו בהצלחה עם הדיג מהכנרת והים התיכון. כיום זהו המקור הראשי לדגים מתוצרת מקומית.
הדגים העיקריים:
הדג העיקרי בענף גידול הדגים בבריכות הוא הקרפיון עם כ-8,000 טון יבול שנתי. דגים נוספים הם האמנונים כ-4,500 טון בשנה, כסיף וקיפון. בבריכות המבוססות על מימיו הקרים של נחל דן מגדלים כ-600 טון של טרוטת עין-הקשת ואלתית (סלמון). בים התיכון ובאילת החלו לגדל מאמצע שנות ה-70 ספרוס זהוב (דניס) בכלובים וכיום היבול עולה על 700 טון לשנה.
שיטות הדיג.
בישראל נהוגות חלק משיטות הדיג שפורטו בערך הראשי דיג.
הדייגים המקצועיים משתמשים במגוון של רשתות: רשתות הקפה, מכמורת, רשתות ראי ורשתות זימים. כן נעשה שימוש במערך חכות. דיג מקצועי מבוצע על ידי יחידים בסירות או על ידי קבוצה בספינות דיג.
דייגים חובבים נוהגים לדוג לאורך החופים, הנחלים ולעיתים מתוך סירות. החובבים משתמשים בחכות ובקרסים מסוגים שונים שעליהם מצמידים פיתיונות כדוגמת בצק לשם דיג דגים אוכלי צמחים כגון הקיפון (בורי) ופיתיונות מן החי כדוגמת הסבידה (דיונון הרוקחים - Sepia Officinalis- Common cuttlefish) והגמברי (חסילון תלת-קוצי – "Penaeus semisulcatus") לדיג דגים טורפים כדוגמת הדקר (לוקוס).