נתיב, שסבל ממחלת לב בשנותיו האחרונות, נפטר בביתו ב-20 באפריל 2008, מספר שבועות לפני טקס קבלת "פרס ישראל".
תלמידיו.
בין תלמידיו נמנים: משה איבגי, תיקי דיין, יוסי גרבר, שמואל קלדרון, שולי רנד, קרן מור, מיקי גורביץ', אודי בן-משה, רוני פינקוביץ', שלמה פלסנר ועוד.
יצחק מרדכי יוסט
יצחק מרדכי (איזק מרקוס) יוֹסְט (בגרמנית: Isaak Markus Jost; 22 בפברואר 1793 - 22 בנובמבר 1860), היסטוריון יהודי-גרמני, מחלוצי "חכמת ישראל." יוסט היה היהודי הראשון שאימץ את מדע ההיסטוריה באופן שיטתי, וספריו מהווים את ראשית ההיסטוריוגרפיה היהודית המודרנית.
ביוגרפיה.
יוסט נולד בברנבורג ב-ו' באדר תקנ"ג, לאב שהיה סוחר זעיר. אביו התעוור, ומהיותו בן 5 עד פטירת אביו בהיותו בן 10, סייע יוסט לאביו העיוור. לאחר פטירת אביו עבר ללמוד בחדר בעיר וולפנביטל, בה התגוררו הורי אמו. בשנת 1809 עבר לעבוד כמורה פרטי בבראונשווייג ובמקביל למד בגימנסיה. בשנת 1813 נכנס ללמוד באוניברסיטת גטינגן, בה למד במשך שנה וחצי, ולאחר מכן עבר ללמוד בברלין. בשנים 1816–1835 עבד כמורה בברלין, ואחר כך, עד סוף ימיו, בפרנקפורט. בשנים 1821–1829 הוציא לאור את תשעת הכרכים של ספרו "לתולדות היהודים", שיצא בקצב של כרך לשנה. חלק ממאמריו המוקדמים בעברית פורסמו ב"ביכורי העתים", ב"כוכבי יצחק" וב"כרם חמד". בין השנים תר"א-תר"ב ערך ירחון בעברית בשם "ציון". בתרכ"א פרסם מאמר על הספרות העברית בעיתון "המגיד". בנוסף, תרגם יוסט את המשנה לגרמנית. בפרנקפורט הוא יסד וניהל בית יתומות.
גישתו ההיסטוריוגרפית.
יוסט היה חלוץ ההיסטוריוגרפיה החדשה. הוא כתב שני חיבורים בולטים בתולדות ימי ישראל:
יוסט חילק את היהודים לשתי קבוצות: היהודים במזרח (תחת שלטון האסלאם) והיהודים במערב (תחת שלטון הנצרות). את היהודים במזרח תיאר כציבור גדול ומלוכד הפועל כקהילה ואילו היהודים במערב פעלו לדבריו כבודדים. לטענתו, אם הייתה אחדות יהודית במערב זה מכיוון שנכפתה עליהם עקב לחץ מהשלטון. יוסט לא ראה אחדות יהודית לאומית אלא קבוצת דת בעלת מאפיינים משותפים. הוא אכן מודה שהיהודים הם קבוצה דתית אך לא לאומית וזאת בשל העדר טריטוריה,
קו מחשבה זה הביא להיווצרות הציוניות לאומיות שחותרות להשיג טריטוריה.
סיכום ההיסטוריוגרפיה של יוסט:
ביקורת.
מבקריו של יוסט טענו כי אורח חייו ודעותיו האישיות השפיעו על מחקריו. שמעון דובנוב כתב: .
קטלבל
הקטלבל (באנגלית: kettlebell; ברוסית: Гиря Girya) הוא סוג משקולת המשמש לאימון משקולות.
היסטוריה.
הקטלבל או גיריי ברוסית היא משקולת רוסית שנראית כמו כדור תותח עם ידית. השימוש בקטלבל התפתח ברוסיה החל משנת 1704. חוואים ועובדי נמל רוסים, השתמשו במשקולות הקטלבל שהיו למעשה יחידת מדידה רוסית עתיקה הנקראת פוד ("pood") , 1 פוד = 16 ק"ג. זהו גם המשקל הפופולרי לגברים המתחילים באימון קטלבל, אחריו הגיע ה-1.1/2 פוד = 24 ק"ג, המשקל התקני בצבא הסובייטי, ואחריו לאנשים חזקים 2 פוד = 32 ק"ג.
המשקולת הפכה להיות פופולרית בארצות הברית בזכות המאמן פבל טסטסולין RKC שהביא את שיטת האימונים ב-1998, והמאמן ולרי פדרנקו AKC אלוף העולם ומחזיק בשיא העולם. לישראל הגיעה השיטה ב-2006/7 מאירופה וארצות הברית על ידי אורי הירש המסמיך מדריכים מטעם המכללה האקדמית בווינגייט. הענף התחרותי מתפתח על ידי "קטלבלס ישראל" ואלוף אירופה בקטגוריית 75 ק"ג ב long cycle עם משקולות 24 ק"ג - מיכאל ליסיצ'קין.
היום ישנן קבוצות רבות ברחבי כל הארץ.
בשנים האחרונות אימון הקטלבל הפך להיות פופולרי בקרב אתלטים רבים ואמני לחימה.
קטלבל תחרותי.
הנפות קטלבל, נחשב ספורט לאומי ברוסיה, ומתחרים בו בכל רחבי העולם.
קטגוריית גברים:
חובבים - 24 ק"ג
מקצוענים - 32 ק"ג
קטגוריית נשים:
חובבות - 12 ק"ג
מקצועניות - 16 ק"ג
בהנפות קטלבל מבחינים בשני סגנונות שונים:
לכל תרגיל מוקצבות עשר דקות. בזמן זה על המתחרה להניף את המשקולת מספר רב ככל האפשר של פעמים, ללא הורדת הקטלבל אל הרצפה (בהנפה אסור מגע של המשקולת עם הגוף).
חוקי תחרות הקטלבלס.
כאשר הספורטאי מנסה להניף את הקטלבל ולא מצליח להגיע מהפעם הראשונה למצב של נעילת המשקולת מעל הראש (High Fixation בשפה מקצועית) - אין לו זכות להמשיך בביצוע התרגיל עם אותה היד ועליו לעבור ליד השנייה. לאחר שהוא עובר ליד השנייה - הוא כבר לא יוכל להחליף ידיים שוב.
השופט רשאי לעצור את המתחרה במקרים הבאים:
אימון בעזרת קטלבל.
שיטת אימון בעזרת משקולת קטלבל. מניעים או מניפים את המשקולת מסביב לגוף (כל הגוף צריך לעבוד קשה כדי להניע ולייצב אותה)
אימון בקטלבלס הוא אימון תנועה של כל הגוף, המשלב את כל מרכיבי הכושר: כוח גופני, סיבולת, גמישות, קואורדינציה, זריזות ומהירות. האימון מתבצע בעיקר על ידי הנפות, כאשר הגוף צריך לשלוט ולהגיב לתנועה. הדבר מתבצע דרך תרגול תנועה של כל הגוף בצורה דינמית.
קטלבל בישראל.
בישראל, החלו אימוני קטלבלס בשנת 2006 בהרצליה על ידי אורי הירש, מייסד אימון הקטלבלס בישראל. בשנת 2011 הוקמה הפדרציה הישראלית לספורט הקטלבלס על ידי מיכאל ברושטיין - מסטר ומאמן קטלבלס ספורט, אשר עלה מברית המועצות בשנת 1991.
הפדרציה הישראלית לספורט הקטלבלס (IKSF - Israel Kettlebell Sport Federation) נוסדה בשנת 2013. יו"ר הפדרציה הראשון הוא ולדימיר דורוכוב.
מתחרים ישראלים בזירה הבינלאומית.
בשנת 2011, מיכאל ליסיצ'קין ייצג לראשונה את ישראל בזירה הבינלאומית. באליפות אירופה לחובבנים שנערכה בעיר שאולאי שבליטא התחרה ליסצ'קין בקטגוריית המשקל של עד 78 ק"מ, הצליח לדחוק 56 דחיקות בתרגיל הלונג סקייל וזכה במקום ראשון.
שלמה זלמן מן-ההר
הרב שלמה זלמן מן-ההר (י"ג בתמוז ה'תרע"א, 9 ביולי 1911 – כ"ו באלול ה'תש"ס, 26 בספטמבר 2000) היה רבה של שכונת בית וגן שבירושלים במשך ארבעים שנה ומחנך.
תולדות חייו.
נולד בעיר העתיקה בירושלים למשפחת ברגמן, מצאצאי אליעזר ברגמן "איש ירושלים". עקב קשיי פרנסה יצא אביו, הרב חיים יהודה ברגמן, לגרמניה לפני מלחמת העולם הראשונה, שם גויס במהלך המלחמה לצבא הגרמני. לאחר המלחמה נאסרה על אביו החזרה לארץ ישראל, שעברה לשלטון המנדט הבריטי, בשל שירותו בצבא האויב, ולכן נאלצו בני משפחתו להצטרף אליו, לאחר פרידה של שבע שנים. כך, בהיותו בן תשע, הגיע שלמה יחד עם אמו ואחיו לנירנברג, שם למד בבית ספר יסודי גרמני. עם סיום בית הספר הוא נשלח לליטא, שם למד כעשר שנים: תחילה בישיבה לצעירים בקלם, בראשותו של הרב אליהו לפיאן, ממנה המשיך את לימודיו בישיבות הגדולות טלז ומיר.
בתרצ"ו 1936 שב לארץ ישראל. הוא נשא לאישה את קרובת משפחתו מתילדה לבית אגסי, ועִברֵת את שם משפחתו מ"ברגמן" ל"מן-ההר", כחלק מהחשיבות שייחס לשימוש בשפה העברית.
הרב מן ההר למד הוראה בסמינר המזרחי (לימים מכללת ליפשיץ), ואת צעדיו הראשונים בהוראה עשה ביסוד המעלה, סג'רה ושדה יעקב (שם גם מונה לרב המושב). בסוף שנת תש"ה (1945) שב עם משפחתו לעיר העתיקה בירושלים, לאחר פטירת אביו.
בזמן מלחמת העצמאות נמנה עם תושבי הרובע היהודי בעיר העתיקה והתמנה לחבר בוועדה האזרחית, שהייתה מסונפת ל"הגנה" וטיפלה בכל ענייני התושבים באזור הלחימה. עם נפילת הרובע היהודי בתש"ח (1948), נלקח יחד עם לוחמי העיר העתיקה ותושביה (הגברים) לשבי הירדני באום אל ג'מאל, והיה חבר הנהלת מחנה השבויים ורבם של השבויים. בתקופת השבי בירדן עסק בהתלבטויות הערכיות, ההלכתיות והשרידות של הציבור שהיה עמו. בכ"ב בשבט ה'תש"ט שוחרר עם יתר השבויים. מאז בכל שנה נהג לערוך סעודת מצווה בתאריך זה, ואחרי מלחמת ששת הימים היה, בנוסף לכך, עורך תפילת הודיה בכותל המערבי.
לאחר שובו מן השבי חזר לעבוד בהוראה. עד פרישתו לגמלאות, וגם אחרי כן, לימד במסגרות שונות: בבית הספר התיכון לנערים "מזרחי" (לימים תיכון הימלפרב), בסמינר למורים ע"ש ליפשיץ, במכללה ללימודי היהדות בבית-וגן ובמכון מרחבים. במהלך השנים לימד בעיקר תלמוד, הלכה, תנ"ך ולשון הקודש.
בשנת תש"ך (1960), מונה לרבה של שכונת בית וגן בירושלים, שימש כרב בית הכנסת המגדל. בתפקיד זה שימש קרוב לארבעים שנה. היה אהוד על הציבור עקב יחסו החם לכל מי שפנה אליו. לימד תורה לבני קהילתו ומחוצה לה והיה ידוע כרב וכפוסק הלכה לציבור רחב.
כאשר הוענק לו התואר יקיר ירושלים, סירב להגיע לטקס, שנערך בעצם ימי החנוכה בתיאטרון ירושלים, בנימוק (שאותו הסביר במכתב לראש העיר) שאין בכוונתו לשנות מדרכו ומחינוכו ולהיכנס לתיאטראות כמנהגי היוונים. ראש העיר העניק לו את התואר בטקס פרטי בלשכתו.
רחוב על שמו נקרא בשכונת חומת שמואל (הר חומה) בירושלים.
משפחתו.
אשתו הרבנית מטילדה לבית אגסי נולדה בירושלים העתיקה בכסלו תרע"ד ונפטרה בח' באלול תשע"ב. בצעירותה הייתה מדריכה ומורה בבית היתומות וינגרטן. שליטתה בשפה האנגלית סייעה לה כאשר בעלה היה בשבי והיה צורך להתכתב עמו בשפה זו. היא אף תרגמה עבור נשים רבות את המכתבים שהן קיבלו מיקיריהן וכתבה עבורן מכתבים באנגלית ששוגרו למעצר בעבר הירדן.
בנותיו הן:
חתניו הם:
מבין נכדיו:
עמדותיו.
ביום העצמאות הניף דגל ישראל מחוץ לדירתו ואמר הלל כדעת הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג. אחרי שחרור ירושלים העתיקה האיץ בכוהנים, ובמיוחד בנכדיו, ללמוד הלכות מקדש וקודשיו ולהיות נכונים בפועל לחידוש עבודת המקדש. הוא הצטרף לעמותת "עטרה ליושנה" העוסקת בגאולת בתים וקרקעות בירושלים העתיקה. בנוסף, העביר שיעורים בנושאי המקדש, בין השאר בישיבת עטרת כוהנים.