המורל הגבוה של האזרחים נותר כזה לאורך שנות המלחמה בסיועה של תקשורת ההמונים, ובעיקר העיתונים אשר שגשגו בתקופת המלחמה, שסייעה בהפצתה של התעמולה הממשלתית אשר הותוותה על ידי עיתונאים כצ'ארלס מאסטרמן ובעלי עיתונים כלורד באוורבוק. גם התעשייה, לאחר שהתאימה עצמה לשינויים בדמוגרפיה ובכוח האדם הזמין, גאתה וצמחה בעוד קבוצות הטרוגניות של אנשים חברו יחדיו, ומעמדן של הנשים בשוק העבודה התקבע לראשונה, דבר אשר גרם לאחר מכן בשנת 1918 להענקת זכות בחירה לנשים ברחבי הממלכה. משפחת המלוכה בראשותו של המלך ג'ורג' החמישי הצטרפה לגל הפטריוטיזם והשילה מעצמה את תאריה הגרמניים תוך שינוי שמו של הבית מבית סקסה-קובורג-גותה הגרמני לבית וינדזור הבריטי.
הממלכה נצבה בפני אתגרים רבים במהלך המלחמה כניסיון לשחרר את בן דודו של המלך, הצאר ניקולאי השני אשר נכשל, תמותה רבה בקרב האוכלוסייה האזרחית עקב מחסור במזון והתפרצות מגפת השפעת הספרדית אשר התחוללה ב-1918. שיעור האבדות בקרב הכוחות המזוינים עמד על כ-850,000 נפש.
הממשל הבריטי במלחמה.
הממשלה.
הממלכה המאוחדת, ואיתה גם הדומיניונים השונים, נכנסה למלחמה כאשר הרברט הנרי אסקווית', איש המפלגה הליברלית, עמד בראש ממשלתה. אסקווית' הכריז מלחמה על הקיסרות הגרמנית ב-4 באוגוסט 1914, בתגובה לדרישה למעבר כוחות צבא גרמניים אשר נכפתה על בלגיה ופקיעתו של האולטימטום הבריטי אשר פקע בשעה 11:00 באותו היום. סיבותיה של בריטניה להכרזת המלחמה היו שונות ומורכבות: על פי אמנת לונדון של 1839 הייתה בריטניה מופקדת על שמירת הנייטרליות הבלגית במקרה של פלישה, פלישה שמשרד החוץ הסיק כי לא תתקיים. מחויבותה המוסרית של בריטניה לצרפת הייתה צד נוסף במשוואה, שיחות חשאיות רבות התנהלו בין שתי המדינות מאז 1905, אך רוב חברי הקבינט של אסקווית' לא שותפו בהם עד 1911 וחוסר הראיות לכך שהמלחמה בלתי נמנעת הובילה לחוסר הסכמה בקרב חברי הקבינט, לפחות עד ה-31 ביולי.
המדיניות הממשלתית לפני פרוץ המלחמה, כפי שגובשה במפלגה הליברלית, הייתה נגד התערבות הממשלה בתעשייה הפרטית, תוך שמירה על מקומם ההיסטורי של הליברלים כמגני סגנון הלסה פר הממשלתי. עם זאת, מדיניות זאת, המאופיינת בהצהרתו של וינסטון צ'רצ'יל של "עסקים כרגיל" בנובמבר 1914, עתידה הייתה להיות מוחלפת עם התקדמותה של המלחמה. קבינט המלחמה של אסקווית' הופל במאי 1915 עקב משבר פגזי הארטילריה ובשל הכישלון הצורם במערכת גליפולי בדרדנלים. בהימנעותו מהיכנעות לדרישות לבחירות, הקים אסקווית' ממשלת קואליציה חדשה ב-25 במאי, כאשר רובה של הממשלה הגיעה ממפלגתו, המפלגה הליברלית, ואחרים מקרב המפלגה השמרנית אשר הובאו על מנת לחזק את הממשלה.
קואליציה זו החזיקה מעמד עד 1916, לאחר שהשמרנים הפכו בלתי מרוצים ממדיניותו של אסקווית', במיוחד לאחר הקרב על הסום. הממשלה נפלה כתוצאה מפעילותם של אנדרו בונאר לואו (מנהיג השמרנים), סר אדוארד קרסון (מנהיג מפלגת האיחוד של אלסטר), וכן דייוויד לויד ג'ורג' (אז שר בממשלה). לואו, שהיו לו מעט בעלי ברית מחוץ למפלגתו, היה חסר תמיכה מספקת כדי להקים קואליציה חדשה; לויד ג'ורג' הליברלי, לעומת זאת, נהנה מתמיכה רחבה הרבה יותר רחבה כדי להקים ממשלת קואליציה חדשה.
לאחר שקיבל על עצמו את ראשות הממשלה, הקים לויד ג'ורג' ממשלה שכללה מספר גדול של שמרנים, עוד יותר ממספר חברי המפלגתו שלו. ב-235 הימים הראשונים לקיומה, נפגש קבינט המלחמה 200 פעמים. על אף העובדה כי הקבינט היה קטן מזה של אסקווית', קבינט זה של לויד ג'ורג' תוכנן לקחת אחריות מוחלטת על המלחמה. הקמתו סימנה שינוי במדיניות הממשלה כלפי מדינה במלחמה כוללת, שלפיה על הגברים, הנשים והטף כולם לתרום את חלקם למאמץ המלחמתי. יתרה מכך, הוחלט כי הממשלה צריכה להיות זאת שתשלוט במאמץ המלחמתי, ובעיקר בניצול הכוח אשר קיבלה במסגרת חוק ההגנה על הממלכה. בפעם הראשונה הממשלה יכלה להגיב במהירות, ללא ביורוקרטיה אינסופית אשר תקשור ותסבך אותה, ועם סטטיסטיקות מעודכנות בנוגע לנושאים כגון מצבו של צי הסוחר או מצב הייצור במשק.
חוק ייצוג העם שנחקק לאחר המלחמה, פתח פתח למגזר גדול של הציבור להשתתף בחירות: כל הגברים הבוגרים מעל גיל 21 שהיו בעלי בתים וכל הנשים הנשואות מעל גיל 30. חוק זה בישר את קריסתה של המפלגה הליברלית ואת עלייתה של מפלגת הלייבור במהלך 1920. נתון זה התברר במהלך הבחירות הכלליות של 1918, כאשר נתח הקולות של מפלגת הלייבור קפץ מ-6.4 אחוזים בשנת 1910 למעל 20 אחוזים, ואילו קולותיה של המפלגה הליברלית פוצלו בין מחזיקי הדעות בעד ונגד המשכיותה של ממשלת הקואליציה.
בית המלוכה.
בית המלוכה הבריטי ניצב בפני בעיה רצינית במהלך מלחמת העולם הראשונה בשל קשרי הדם בינו לבין המשפחה השלטת בקיסרות הגרמנית, יריבתה העיקרית של בריטניה במלחמה. לפני המלחמה היה בית המלוכה הבריטי ידוע בשם בית סקסה-קובורג-גותה. עם מותו של אדוארד השביעי בשנת 1910, הוכתר ג'ורג' החמישי למלך. ג'ורג' החמישי היה בן דודו של הקיסר הגרמני וילהלם השני, אשר הפך בעיני הציבור הבריטי למסמל את כל זוועות המלחמה. המלכה מרי, אף כי הייתה בריטית כמו אמה, הייתה בתו של הדוכס מטק, צאצא של בית המלוכה הגרמני של וירטמברג. סבו מצד אביו של המלך היה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה; המלך וילדיו נשאו בתארים נסיך או נסיכת סקסה-קובורג-גותה ודוכס או דוכסית סקסוניה. המלך, גיסיו ובני דודיו היו נתינים בריטיים שנשאו תארים גרמניים כגון דוכס או דוכסית טק, נסיך ונסיכת בטנברג, נסיך ונסיכת הסה, ונסיך ונסיכת שלזוויג-הולשטיין. במהלך המלחמה כתב הרברט ג'ורג' ולס על של בריטניה, ועל כך השיב המלך ג'ורג' באמרתו המפורסמת: .
ב-17 ביולי 1917 החליט המלך ג'ורג' לפייס את הרגשות הלאומיים הבריטיים באמצעות פרסום דבר המלך במועצתו, בו שינה את שם בית המלוכה הבריטי מהשם הדמוי-גרמני בית סקסה-קובורג-גותה לבית וינדזור. הוא אימץ במפורש את השם וינדזור כשם משפחה עבור כל צאצאי המלכה ויקטוריה שהתגוררו באותה תקופה בממלכה המאוחדת, למעט נשים שנישאו למשפחות אחרות והצאצאים שלהן.
בסופו של דבר ויתרו המלך ג'ורג' ושאר קרוביו, שהיו נתינים בריטיים, על השימוש בתארים ובכיבודים הגרמניים, ואימצו שמות משפחה בעלי סגנון בריטי. המלך פיצה חלק מבני משפחתו הזכרים באמצעות יצירת תוארי אצולה חדשים עבורם. באופן זה הפך בן-דודו, הנסיך לואיס בטנברג, שבתחילת המלחמה אולץ לפרוש מתפקידו כלורד הימי הראשון בגלל רגשות אנטי-גרמניים, ללואיס מאונטבאטן, המרקיז הראשון ממילפורד הייבן. גיסו, הדוכס מטק, הפך לאדולפוס קיימברידג', המרקיז הראשון מקיימברידג'. אישים אחרים, כגון הנסיכה מרי לואיז והנסיכה הלנה ויקטוריה, אימצו כשם משפחה את שם הטריטוריה שקיבלו כאצילות. בכתב ההסמכה שניתן ב-11 בדצמבר 1917 הגביל המלך את השימוש בתואר "הוד מעלתו (או מעלתה) המלכותי" והתואר הטיטולרי "נסיך (או נסיכת) בריטניה הגדולה ואירלנד" לילדיו של הריבון, ילדיהם של בני הריבון והבן המבוגר ביותר של הבן המבוגר ביותר של נסיך ויילס. בכתב ההסמכה נאמר גם שתוארי הנסיך והנסיכה השונים יבוטלו, למעט אלה שכבר ניתנו או אלה שלא בוטלו. קרובי משפחתם של חברי משפחת המלוכה הבריטית שנלחמו בצד הגרמני, כגון ארנסט אוגוסטוס מהנובר (נינו הבכור דרך בנים של ג'ורג' השלישי) והנסיך קארל אדוארד, דוכס סקסה-קובורג-גותה (נכד של המלכה ויקטוריה), נושלו מתוארי האצולה הבריטיים שלהם באמצעות חוק דבר המלך במועצתו שניתן ב-1919 לפי תנאי חוק שלילת התארים 1917. המלך הורה גם להסיר את דגלי הבירית שלהם מקפלת סנט ג'ורג' שבטירת וינדזור, לאחר בקשתה הנחרצת של אמו, המלכה אלכסנדרה.
ההתפתחויות ברוסיה היוו בעיות נוספות בעבור המלוכה. כאשר הצאר ניקולאי השני, בן-דודו של המלך ג'ורג', הודח במהפכה הרוסית של 1917, ממשלת בריטניה הציעה לו ולמשפחתו מקלט מדיני באיים הבריטיים. עם זאת, הרעת התנאים בקרב הבריטים, והחשש מפני הבאת המהפכה לאיים הבריטיים, גרמו למלך לחשוב שנוכחות משפחת רומנוב עשויה להיות בלתי ראויה לאור נסיבות התקופה. למרות טענות מאוחרות יותר של לורד לואי מאונטבאטן שדייוויד לויד ג'ורג', ראש הממשלה, התנגד לחילוץ משפחת המלוכה הרוסית, רשומותיו של המזכיר הפרטי של הריבון, ארתור ביג, מרמזות על כך שהמלך ג'ורג' התנגד לחילוץ בניגוד לדעתו של לויד ג'ורג'. הצאר ומשפחתו הקרובה נותרו ברוסיה, ונרצחו על ידי הבולשביקים ב-1918. בשנה שלאחר מכן חילצו ספינות בריטיות מחצי האי קרים את אמו של ניקולאי (דודתו של ג'ורג'), מריה פיודורובנה (דאגמאר מדנמרק), וכן מספר חברים אחדים במשפחת המלוכה הרוסית המורחבת.
הנסיך מוויילס ומי שיומלך כאדוארד השמיני, הגיע לגיל הדרוש לשירות צבאי פעיל והיה להוט להשתתף במלחמה. הוא התגייס לצבא ביוני 1914, והוצב במשמר הגרנדירים, ואף על פי שהיה מוכן לשרת בחזית, מזכיר המדינה למלחמה, הלורד קיצ'נר, סירב לאפשר זאת, לאור הנזק העצום אשר יכול היה להתרחש אילו נפל יורש העצר בשבי הגרמני. למרות זאת, היה אדוארד עד למלחמת חפירות וניסה להגיע אל קו החזית לעיתים קרובות ככל הניתן, עד אשר הוענק לו הצלב הצבאי בשנת 1916. תפקידו במלחמה, אף כי היה מוגבל, הוביל לפופולריות הרבה שלו בקרב ותיקי הסכסוך.
הדוכס מיורק, ג'ורג' השישי, לימים ג'ורג' השישי, הוסמך כקצין זוטר בחיל הים המלכותי ב-15 בספטמבר 1913, ושנה לאחר מכן החל לשרת במלחמה. הוא שירת כקצין תותחים על סיפונה של הHMS קולינגווד בקרב יוטלנד כנגד הצי הגרמני הקיסרי. לאחר הקרב נגרע משירות מבצעי עקב בריאותו הלקויה.