אורלי שחם, שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל בשחייה (1972) במשחים ל-100 מטר ול-200 מטר פרפר.
ביוגרפיה.
שחם גדלה בקיבוץ שער העמקים והתאמנה בקבוצת הפועל גוש זבולון בהדרכתו של יוסף טלקי ואחר כך בקבוצת הפועל העמקים, בהדרכתם של המאמנים אהרון בונה ונח רם.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר 1971 זכתה שחם במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:18.0 דקות, אחרי שלומית ניר מהפועל איילת השחר (1:13.3 דקות) ודורית זלץ מברית מכבים עתיד (1:14.1 דקות).
אלופת ישראל.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בסוף ספטמבר 1972 זכתה שחם בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:16.2 דקות, לפני חברתה לקבוצה רעיה צורף (1:16.8 דקות) ואיריס נאבל מהפועל אפיקים (1:18.4 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:53.4 דקות, לפני איריס נאבל (3:00.0 דקות) ורעיה צורף (3:03.0 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בספטמבר 1973 זכתה שחם בשתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:15.1 דקות, אחרי רעיה צורף (1:13.5 דקות) ולפני רבקה ויינברג מברית מכבים עתיד (1:17.5 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:48.1 דקות, אחרי רעיה צורף (2:43.9 דקות) ולפני רבקה ויינברג (2:55.5 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף ספטמבר 1974 זכתה שחם בשתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:11.8 דקות, אחרי רעיה צורף (1:10.6 דקות) ולפני רבקה ויינברג (1:12.7 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:44.7 דקות, אחרי צורף שקבעה שיא ישראלי חדש של 2:39.0 דקות ולפני ויינברג (2:47.1 דקות).
ארנל
הר הגעש אָרֶנַל (בספרדית: Volcán Arenal) הוא הר געש שכבתי אנדזיטי פעיל השוכן במחוז אלחואלה שבצפון מערב קוסטה ריקה, כ-90 קילומטרים צפון מערבית לסן חוסה, בירת המדינה. גובה ההר 1,670, צורתו חרוטית ובראשו לוע בקוטר 140 מטרים. ארנל הוא הר געש צעיר גאולוגית, פחות מ-7,500 שנים. להר שמות נוספים: "פאן דה אסוכר" ("Pan de Azúcar" - לחם הסוכר), "קנסטה" ("Canaste"), "וולקן קוסטה ריקה" ("Volcan Costa Rica"), "וולקן ריו פריו" ("Volcan Río Frío") או "פסגת גואטוסוס" ("Guatusos").
הר הגעש היה רדום במשך מאות בשנים וכל שנשאר מעברו הגעשי היה לוע בודד בפסגתו, ופעילות פומרולות שולית, והוא היה מכוסה בצמחייה עבותה. ואז, באופן בלתי צפוי, הוא התפרץ ב-1968, והרס את העיירה הקטנה טבקון (Tabacón). בשל ההתפרצות נוצרו שלושה לועות על המדרון המערבי, אבל רק אחד מהם שרד עד ימינו. מאז אוקטובר 2010, נראה כאילו הפעילות הגעשית של ארנל הולכת ופוחתת וההתפוצצויות הלכו ונעשו נדירות, כאשר לא דווח על שום התפוצצות בין דצמבר 2010 ואוקטובר 2012.
גאוגרפיה ותיאור.
ארנל הוא הר הגעש הצעיר והפעיל מכל הרי הגעש בקוסטה ריקה. מדענים הצליחו לתארך את פעילותו עד לפני 7,000 שנים. הוא אחד משבעת הרי הגעש הפעילים היסטורית בקוסטה ריקה יחד עם פואס (Poás), איראסו (Irazú), מירבאייס (Miravalles), אורוסי (Orosí), מכלול רינקון דה לה וייחה (Rincón de la Vieja) וטוריאלבה (Turrialba). עד 2010 היה זה הר הגעש הפעיל ביותר בקוסטה ריקה, ואחד מעשרת הרי הגעש הפעילים ביותר בעולם. ההר שימש במשך שנים ארוכות כר נרחב למחקר עבור וולקנולוגים.
הר הגעש שוכן במרכז הפארק הלאומי הר הגעש ארנל באזור הצפוני של המדינה, 15 קילומטרים מנפת לה פורטונה (La Fortuna) בקנטון סן קרלוס (San Carlos) בקוסטה ריקה. מזג האוויר חם ולח. גשמים יורדים כל השנה, אבל בעיקר בין יוני לאוקטובר. כמות המשקעים השנתית יכולה להגיע ל-5,000 מילימטרים.
אזור הר הגעש ארנל הוא חלק חשוב מקו פרשת המים של אגם ארנל. מימי האגם שהורחב בצורה מלאכותית משמשים תחנת כוח הידרואלקטרית המחוברת לרשת החשמל הארצית.
לארנל יש מספר לועות משנה שהתפרצו בעבר. צ'אטו (Chato) הוא חרוט געשי רדום. ההר התפרץ לראשונה לפני 38,000 שנים במהלך הפליסטוקן והתפרץ לאחרונה לפני 3,500 שנים. צ'אטיטו (Chatito) () הוא כיפת לבה בגובה 1,100 מטרים. אספינה (Espina) היא כיפת לבה נוספת.
ההתפרצות של 1968.
ביום שני, 29 ביולי 1968, בשעה 07:30, התפרץ הר הגעש ארנל לפתע ובעוצמה. ההתפרצויות נמשכו באותה עוצמה במשך כמה ימים, כשהן מכסות 15 קילומטרים רבועים בסלעים, לבה ואפר געשי. עד שההתפרצות הסתיימה נהרגו 87 תושבים ונהרסו 3 כפרים קטנים: טבקון (Tabacón), פואבלו נואבו (Pueblo Nuevo) וסן לואיס (San Luís). בשטח המשתרע על כ-232 קילומטרים רבועים הורגשו תוצאות ההתפרצות: יבולים הושחתו, רכוש נהרס ובהמות משק רבות מתו.
בשיא הפעילות העזה נפלטו מההר סלעים גדולים, כמה מהם במשקל של כמה טונות, למרחק של כקילומטר מההר. עקב ההתפוצצות נוצרו שלושה לועות פעילים חדשים.
כששלושת היישובים נהרסו בצד המערבי של הר הגעש, בתי עיירה בשם אל בוריו (El Borio) בצד המזרחי לא נפגעו. עקב כך שונה שם העיירה לאחר שהר הגעש הפסיק להתפרץ ללה פורטונה (La Fortuna - "ברת המזל").
בין 17 ל-21 ביוני 1975 התחוללו כמה מפולות מאחד הלועות. הצמחייה לאורך נהר טבקון נהרסה וחומר געשי רב הצטבר על קרקעית הנהר. ארבע התפוצצויות גדולות העיפו כמויות גדולות של אפר לשמים. האפר התפרץ עד למרחק של 26 קילומטרים.
לאחר תקופה של שבה היו מדי פעם קילוחי לבה, החל שלב התפוצצויות חדש. מדי יום התרחשו בין 3 ל-20 התפוצצויות בקנה מידה נמוך עד בינוני. התפוצצויות של קיטור, מים, גזים ואפר הגיעו לגבהים של 5 קילומטרים, והרוחות נשאו את הטפרה מעבר לאגם ארנל והעיירה טילראן (Tilarán).
הקיר הדרום מערבי של אחד הלועות התמוטט וגרם להיווצרות כמה זרמים פירוקלסטיים. הפרצה בקיר הלוע הייתה בצורת האות V, עומקה היה כ-60 מטרים ורוחבה כ-100 מטרים. דרך פרצה זו החל לזרום קילוח לבה.
קילוחי לבה החלו לסתום את הלוע שבו הייתה הפרצה והשקיעו חומרים סביבו.
בתקופה זו החל הר הגעש לייצר קילוחי לבה סדירים, המלווים מדי פעם בהתפוצצויות של גזים. זה היה דפוס הפעילות הגעשית של הר הגעש עד 5 במאי 1998.
ביום שלישי, 5 במאי 1998, התרחשה סדרה של התפרצויות גדולות בהר הגעש ארנל. התפרצות הראשונה אירעה בשעה 1:05 בצהריים, כשחלק מהקיר הצפון מערבי של הלוע התפרק. כמויות גדולות של לבה, סלעים ואפר התרוממו מהר הגעש במהלך התפוצצות זו. התפרצות נוספת התרחשה בשעה 02:20 כשחומרים געשיים נפלטו מאותו מקום בלוע.
השלטונות הכריזו על מצב חירום אדום, כאמצעי זהירות רגיל, סגרו את הכביש בין לה פורטונה לטילראן, שהתוואי שלו נושק לצידו הצפוני של הר הגעש, ופינו 450 אנשים (מרביתם תיירים) מהאזור הסמוך, כולל מכמה בתי מלון ועסקי תיירות. לא היו דיווחים על פגיעות בנפש מפעילות זו.
בשעה 05:20 הר הגעש המשיך לפלוט חומרים, אבל עוצמת ההתפרצות קטנה במידה ניכרת.
ההתפרצויות של 7 במאי 1998 גרמו נזקים לשטח של שני קילומטרים רבועים והחריבו שטח מיוער בשטח של 400 על 100 מטרים בקרבת ההר. סדק באורך 500 מטרים ובעומק 10 מטרים נפתח בקיר הלוע וכל החומרים נשפכו בצד זה של ההר.
במהלך יום זה דווח על 23 התפרצויות, בין 01:05 בצהריים ל-0:7:00 בערב, ואחר-כך שב ההר למצב הרגיל. השלטונות דיווחו שאין פעילות יוצאת דופן והפארק נפתח מחדש באותו שבוע. סייסמולוגים מקומיים חקרו את פעילות הר הגעש והפקחים של הפארק המשיכו לאכוף בקפידה את תחום הבטיחות שאסור היה להיכנס אליו.
פרנסיסקו דה אוסס
פרנסיסקו דה אוסס (בספרדית: Francisco de Hoces; מת ב-1526) היה ספן ספרדי, שהצטרף בשנת 1525 למשלחת לואאיסה (Expedición de García Jofre de Loaísa) אל איי התבלינים, כמפקד האונייה "סן לסמס" ("San Lesmes").
בינואר 1526 הדפה סופה את "סן לסמס" דרומה, מן הפתח המזרחי של מצר מגלן אל קו רוחב 56° דרום, שם סבר צוות הספינה שהם רואים את קצה היבשה. המסקנה המקובלת מכך היא, שהאנשים ראו מים פתוחים לכיוון מערב הלאה מצוק יבשתי, שיכול היה להיות הקצה הדרום-מזרחי ביותר של ארץ האש (Cabo San Diego - כף סן דייגו) או של איסלה דה לוס אסטאדוס (Isla de los Estados, כף סן חואן - Cabo San Juan). בכל אחת מן האפשרויות, ראו כמשוער נתיב מים פתוחים, המקשר בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט דרומית לארץ האש, ומכאן שהקדימו את פרנסיס דרייק במסקנה לקיומו של נתיב מקשר כזה. זו הסיבה לכך שכמה היסטוריונים ספרדים, ארגנטינאים וצ'יליאנים טוענים, שמה שקרוי מעבר דרייק צריך להיקרא ים אוסס (Mar de Hoces).
אחרי שמשלחת לואאיסה הגיעה לבסוף אל האוקיינוס השקט דרך מצר מגלן, הפיצה עוד סופה את כל הצי ו"סן לסמס" נראתה בפעם האחרונה בסוף מאי 1526. אחריתה של "סן לסמס" הייתה נושא להשערות רבות, שהתבססו על אי-אילו עקבות אירופאים מן המאה ה-16, שנמצאו לאחר זמן במקומות שונים בסביבות האוקיינוס השקט. עדות אפשרית לכך שהספינה הגיעה אולי לאי חג המולד, לכל אחד מאיי הארכיפלג הפולינזי או אפילו לניו זילנד. בכל אחד ממקרים אלה מדובר על הנחיתה האירופאית הראשונה במשולש הפולינזי, אירוע המקדים את ההיסטוריה של אזור זה בכמה עשורים. הסופר האוסטרלי רוברט לנגדון (Robert Langdon) היה התומך הבולט ביותר בתאוריות אלה בספריו "The lost caravel" ו-"The lost caravel re-explored". לאחר מותו של רוברט לנגדון, שימשה התאוריה בסיס למותחן הקשר של גרג סקואן (Greg Scowen), "The Spanish Helmet", שפרנסיסקו דה אוסס הוא בין הדמויות העיקריות בו.
ברלינגטון (ורמונט)