כלל חששות אלה של היהודים, בשילוב עם פעילות ציונית ענפה ורצונם של משפחות להתאחד עם קרוביהם שכבר עלו לישראל, גרמו לרבבות יהודים ממרוקו לרצות לעלות לישראל. אולם ממשלת מרוקו העצמאית אסרה עוד בשנת 1956 עלייה לישראל, וגם אסרה על יהודים להוציא רכוש מחוץ למדינה. שר הפנים של מרוקו דריס מחמדי הצהיר בשנת 1956:
יהודי מרוקו נאלצו לאחר איסור העלייה לצאת מהמדינה באופן חשאי לכיוון ספרד וצרפת בדרך הים בלבד, ומשם להמשיך לישראל בספינות. בשנת 1959 גם הציונות הוצאה אל מחוץ לחוק והוגדרה כפשע חמור על ידי הממשל המרוקאי.
לאחר איסור העלייה מספר רב של ארגונים בינלאומיים התגייסו עם ממשלת ישראל במאמץ לשכנע את שלטונות מרוקו לאפשר ליהודים תושבי מרוקו לעזוב את המדינה. הנציגים של הארגונים היהודים בעולם הצליחו לקשור קשרים טובים עם השלטונות המרוקאים אך לא הצליחו לשכנע את המרוקאים לאפשר ליהודים לצאת. עם זאת, ישראל שלחה לצפון אפריקה עשרות פעילים אנשי מוסד שפעלו כחלק ממבצע ”מסגרת" לארגן את העלייה הבלתי לגלית, אל ה"מסגרת" הצטרפו גם צעירים מקומיים רבים. בין המבצעים שאורגנו על ידי המחתרת היהודית במרוקו היה מבצע מוראל שבמהלכו הועלו 500 בני נוער יהודים ממרוקו לישראל.
אסון ספינת המעפילים "אגוז".
ספינת הדייג 'אגוז' נשכרה בשנת 1960 על ידי "המוסד". הספינה הייתה אחת ממספר ספינות שנהגו (באמצעות המחתרת היהודית במרוקו) לצאת מחוף אל-חוסיימה שבמרוקו לגיברלטר ומשם היו העולים ממשיכים בדרכם לישראל. על סיפונה של הספינה היו לרוב בין 40 ל-50 עולים. בכל הפלגה חויבו אנשי האונייה להחזיק איש מוסד ולהקפיד על הוראות בטיחות ברורות ומפורטות, ביניהן ניפוח סירות הצלה בכל
הפלגה.
ב-10 בינואר 1961 (כ"ג טבת תשכ"א), בפעם ה-13 שבה עשתה את דרכה לגיברלטר, טבעה הספינה ויחד עמה אבדו 44 העולים שבה, שמחציתם היו ילדים, בין המפליגים היה גם אלחוטן ישראלי. היחיד ששרד היה רב החובל היווני. מתוך 44 הטובעים רק 22 גופות נמצאו, והשאר אבדו במצולות. בליל הטביעה התרחשה סערה גדולה בים, והאונייה הרעועה טבעה. בהפלגתה האחרונה של אוניית אגוז סירות ההצלה לא נופחו, בשל כשל זה רוב אנשי הספינה טבעו למוות, ולא ניצלו.
אסון טביעת האונייה גרם לזעזוע קשה בארץ וברחבי העולם כולו. בעיתונים פורסמו הכותרות הראשונות, ובכתבות תיארו את מצוקתם וכמיהתם של יהודי מרוקו לעלייה. בעקבות הלחץ שהביא עמו אסון זה, הותרה עלייה ממרוקו לארץ, ויהודי מרוקו הרבים נטלו חלק בבניין הארץ וביישובה.
הגופות אשר נמצאו הובאו לקבורה באל חוסיימה ולאחר מאמצים בלתי פוסקים בעולם במשך 31 שנה, בשנת 1992, הועלו עצמותיהם לארץ. נערכה למעפילי האונייה אזכרה ממלכתית בשיתוף ראש הממשלה, הרבנים הראשיים לישראל, שופטי בית המשפט העליון, משפחות הנספים ונבחרי עם רבים.
עלייה ג'.
1961-1967
בין השנים 1961 עד 1967 עלו לישראל ממרוקו 120,000 יהודים, תוך העלמת עין והסכמה שבשתיקה מצד הרשויות המרוקאיות, וכחלק ממבצע יכין.
בשנת 1961 הוסרו רוב המגבלות על עלייה ממרוקו, לאחר שהושגה הסכמה בין ממשלת ישראל לממשלת מרוקו בנוגע לסוגיית העלייה. כחלק מההסכם התחייבה ישראל לשלם סכום של 250$ עבור כל יהודי שממשלת מרוקו תאשר את יציאתו מהמדינה. בנוסף, בתמורה להקלת המגבלות על העלייה, ישראל סייעה למרוקו לשדרג את מנגנוני הביטחון הפנימיים שלה, והעבירה לה סכומי כסף נוספים. ההסכם בין הממשלות הושג לאחר חילופי השלטון בתוך מרוקו ועלייתו של המלך חסן השני במקום אביו מוחמד החמישי. המלך החדש שאף להתקרב למערב, ורצה לפתור את בעיית העלייה היהודית שהייתה נטל על היחסים הבינלאומיים של מרוקו, בעיקר לאחר טביעת ספינת המעפילים "אגוז".
גם כאשר רוב המגבלות על הגירה ממרוקו הוסרו, עדיין נותרו על כנם מגבלות חמורות על הוצאת הון מהמדינה. היהודים השתמשו בשיטות שונות כדי להתגבר על איסור זה ונוצרו רשתות של הברחת רכוש והון יהודי ממרוקו, כך שהיהודים על פי רוב הצליחו לקחת איתם לפחות חלק מרכושם. בעיה נוספת שמולה התמודדו העולים היה הצורך למכור את נכסיהם לרוכשים מקומיים שהיו מודעים לכך שהם ממהרים לעזוב, ולכן הסכימו לקנות את הרכוש רק במחירי הפסד גדולים עבור היהודים. כתוצאה מכך רבים אבדו חלקים משמעותיים מהונם.
בשנת 1963 סוכם בין הממשלה למחלקת העלייה בסוכנות היהודית על האטת העלייה לכ-4,000 נפש בחודש בשל החשש שהעולים יהוו מעמסה על שירותי הרווחה. ש"ז שרגאי, ראש מחלקת העלייה בסוכנות טען כי הבעיה בקליטת העולים היא ריבוי הילדים במשפחה:
ועם זאת, ראה שרגאי דחיפות בעלייה מחשש לשינוי מדיניות שיביא לעצירתה. בשנת 1966 דיווח שליח הסוכנות למרוקו כי מצבם של 70,000 היהודים שם טוב מבחינה כלכלית ומבחינת ההגנה שהם זוכים לה מהשלטונות. כתוצאה מכך היהודים השקיעו כספם בעסקים מקומיים וההגירה לקנדה פחתה. הרווחה במרוקו והמידע שהתקבל ביחס לקשיי הקליטה, האפליה והזלזול בעולים בישראל האטו את העלייה
העלייה ממלחמת ששת הימים עד שנות האלפיים.
מלחמת ששת הימים ב-1967 לוותה בהתגברות האיומים מצד האוכלוסייה המרוקאית המוסלמית כלפי יהודי מרוקו. כתוצאה מכך החל הגל הגדול האחרון של הגירת יהודים ממרוקו. חלק מהיהודים עלו לישראל בעוד שחלק היגרו לצרפת, ארצות הברית וקנדה.
משנת 1971 עד תחילת שנות האלפיים עלו לישראל כ-15 אלף יהודים שארץ לידתם היא מרוקו, חלקם לאחר שחיו בצרפת פרק זמן מסוים. גל עלייה אחרון זה התאפיין ברמת השכלה וברקע סוציו-אקונומי גבוהים של העולים. כך למשל החל משנת 1972 מספר שנות ההשכלה הממוצעות בקרב העולים שארץ לידתם היא מרוקו עלה על מספר שנות ההשכלה הממוצעות של יהודים ילידי ישראל. באופן דומה, שיעור האקדמאים בקרב העולים שנולדו במרוקו עמד על 20 אחוז ב-1972 ועל כ-35 אחוז בשנות ה-80, יותר משיעור האקדמאים בישראל שנע סביבות ה-20 אחוז כל אותה תקופה.
המספר הכולל של יהודים שעלו ממרוקו, מקום המדינה עד שנת 2000, הוא 248,900 איש. כיום נותרו מספר אלפים אחדים של יהודים במרוקו, ובמהלך שנת 2012 עלו לישראל 40 יהודים נוספים מהמדינה.
השתלבות יוצאי מרוקו במדינת ישראל.
העלייה הגדולה של למעלה מ-200 אלף יהודים ממרוקו לישראל נתקלה בקשיים לצד הצלחה. חלק מהעולים החדשים, בעיקר אלו שהגיעו לארץ כחלק מעלייה א', שוכנו תחילה במעברות ותנאי המחיה בהן היו קשים. בנוסף בקרב חלק מיוצאי אירופה התקיימו דעות קדומות נגד בני העלייה החדשה לגבי "מזגם" או תרבותם, דבר שהוביל לאפליה חברתית כנגד העולים בתחומי החיים השונים.
בשנים הראשונות לקום המדינה, עם כינונה של מדיניות פיזור האוכלוסין, חלק ניכר מהעולים ממרוקו ייושבו במושבים וביישובים פריפריאליים בעלי אופי חקלאי. בעוד שחלק קטן מהעולים הגיעו עם רקע חקלאי במרוקו, ולכן השתלבו בהצלחה בחיים החקלאיים בישראל ופיתחו מושבים מצליחים, רוב גדול של עולי מרוקו היו מורגלים בחיים עירוניים וחוו קשיים מהמעבר לאורח חיים חקלאי. עקב כך הייתה נפוצה בשנים הראשונות לעלייה ממרוקו הגירה פנימית בישראל מישובי הספר לערים הגדולות.
בנסיבות של התקופה, יישוב העולים בפרירפיה החקלאית מתואר כסיפור הצלחה. אבל במקרים כמו חבל לכיש העולים יושבו בכוח וללא יכולת להתנגד. בראיון שהעניק אריה אליאב לטלוויזיה הישראלית בתחילת שנות ה-80 ואשר שולב בסרט התעודה "גאולים או מרומים? היהודים המזרחים של ישראל" מ-1984, הוא פירט מניסיונו האישי כיצד יושבו בכוח עולים ממרוקו [ומארצות אחרות] בחבל לכיש: "לא היה כלום. ממש כלום. קוצים ואדמה חרבה... והם לא רצו לרדת. ובצדק לא רצו לרדת... ואני נתתי הוראה לנהג... והמשאית הייתה מתרוממת... והם נשפכו על האדמה... והמשאית הייתה נוסעת והאנשים נשארו על האדמה. הסיפור הוא סיפור של אמת. כך עשיתי במושב שחר וגם במושב עוצם ובמקומות אחרים בחבל לכיש."
במהלך שנות ה-60 צמחה תנועת עודד, התארגנות של סטודנטים יהודים ממוצא מרוקאי באוניברסיטאות מובחרות בצרפת, שרצו לשפר את מצבם הכלכלי ומעמדם החברתי של עולי מרוקו בישראל. כחלק מפעילות התנועה עלו לישראל יותר מ-1,000 סטודנטים יהודים ממוצא מרוקאי מצרפת. סטודנטים אלה קידמו יוזמות של חינוך ומפעלים תרבותיים בשכונות מצוקה ברחבי ישראל.
בעקבות טענות של חלק מהעולים שהמדיניות כלפי העולים מארצות המזרח מפלה קמה מחאה אקטיבית אשר שני ביטוייה הבולטים היו ב"אירועי ואדי סאליב", בהנהגתו של דוד בן הרוש והקמתה של תנועת "הפנתרים השחורים". תנועות אלה הציבו לעצמם כמטרה את קידום מצבם החברתי של מזרחים, ונלחמו כדי שיתאפשר להם לתפוס את מקומם בחברה הישראלית.
שמונה עשרה שנים לאחר האירועים בוואדי סאליב, בשנת 1977, הצליחו יוצאי צפון אפריקה להשמיע את קולם הברור בפוליטיקה הלאומית, במהפך של 1977 בא לידי ביטוי בצורה גלויה לעין כוחם הדמוגרפי של המזרחים. הם הצליחו להעלות לשלטון את תנועת הליכוד בראשות מנחם בגין, ולהדיח מן השלטון את הממסד של מפא"י. במסגרת חילופי שלטון זה חשו רבים מבני הדור הראשון והשני של יוצאי ארצות האסלאם ("ישראל השנייה") כי עתה ניתן להם פתחון פה, וחלק בהנהגת המדינה, שנמנע מהם במשך כל שנות שלטונה של מפא"י.
כיום, מצויים רבים מצאצאי העלייה המרוקאית בקדמת הבמה בישראל בתחומים שונים; הן בשדרת הניהול בחברות המובילות במשק, הן בשדרת הפיקוד בצה״ל והן בתחומי הפוליטיקה, הספורט, התרבות והתקשורת.
הים הפנימי סטו
הים הפנימי סֵטוֹ (ביפנית: 瀬戸内海, סֵטוֹ נָאיקָאי) הוא גוף מים המפריד בין האיים הונשו, שיקוקו וקיושו, שלושת האיים המרכזיים של יפן. מימיו משתרעים על פני 400 קילומטרים מאוסאקה עד קיטאקיושו וכוללים כ-3000 איים, שרבים מהם מיושבים.