ירושלים: עארף א-דג'אני (כיהן כנשיא בזמן שחוסייני שהה עם המשלחת בלונדון). יפו: עומר אל-ביטאר. עזה: שוכּרי אל-חוסייני. טולכרם: סלים עבד אל-רחמן אל-חג' אבראהים. ג'נין: חידר עבד אל-האדי. שכם: עזת דרוזה, חאפז אע'א טוקאן (ממלא-מקום הצירים), מוסטפא בושנאק. צפת: נאיף אל-צובח. טבריה: שיח' טאהר אל-טברי. עכו: חסן בדר. חיפה: שיח' מוחמד מראד, תיופיל בותאג'י (נוצרי). בית שאן: ג'בראן אסכנדר כזמא (אורתודוקסי). חברון: אל-חג' סלים שנייתר חג'אזי. המזכיר: ג'מאל אל-חוסייני.
בספטמבר 1921 החל "אל-צבאח" להתפרסם ושימש כביטאון הוועד הפועל והתנועה הלאומית. הוא תרם תרומה חשובה לקשר בין האגודות השונות, משום שבאמצעותו יכול היה הציבור כולו לדעת על הנעשה באזוריהן. אלא שהוא נתקל בקשיים כספיים וב-1923 הופעתו נפסקה.
הוועידה החמישית.
הוועידה החמישית התקיימה ב-22 באוגוסט 1922 בשכם וכונסה עם שיבת המשלחת מלונדון בראשותו של כאזם, לאחר שזו נכשלה בניסיונות לשנות את כתב המנדט. אישורו הסופי של המנדט בסוף יולי היווה אכזבה קשה ללאומיים הפלסטינים ובמשך הדיונים בחבר הלאומים נערכו בארץ הפגנות ושביתות נגד המנדט על-בסיס הצהרת בלפור.
המשלחת הגיעה לנמל חיפה ב-21 באוגוסט וזכתה לקבלת פנים חגיגית ומשם המשיכה לקבלות פנים בעכו, צפת, טבריה, נצרת, ביסאן ושכם. אלפים מתושבי העיר והכפרים הסמוכים לשכם יצאו אל העיר לקבל את פני המשלחת ברוב התלהבות. ב-22 באוגוסט 1921 החלו דיוני הוועידה הערבית הפלסטינית החמישית באולם העירייה בשכם בנוכחות 104 נציגים. וועידה זו עסקה בעיקר בדיווחי המשלחות השונות, לונדון, ז'נבה, חג'אז ובמדיניות העתידית בארץ. השייח' סלימאן אלתאג'י אלפרוקי השביע את הנוכחים "באל, בהיסטוריה ובאומה", "כי ימשיכו במאמציהם למען עצמאות ארצנו והשגתה של האחדות הערבית באמצעים לגיטימיים וחוקיים, ולא נקבל את רעיון הבית הלאומי היהודי ואת ההגירה הציונית". בקרב נואמיה בלטו חברי המשלחת ממכה, אשר סיפרו על פעולתם בקרב עולי הרגל והתמיכה הגדולה לה זכו בקרבם.
חברי הוועד הפועל שנבחר:
ירושלים: מוסא כאזם אל-חוסייני (נשיא, חבר "טבעי" בתוקף היבחרותו למשלחת ללונדון), שיח' עבד אל-קאדר אל-מוט'פר (בתוקף היותו חבר המשלחת לחג'אז), אבראהים שמאס. יפו: עומר אל-ביטאר, שבלי אל-ג'מל (פרוטסטנטי, בתוקף היבחרותו למשלחת ללונדון). עזה: מוחמד אל-צוראני. טולכרם: עבד אל-לטיף אל-חג' אבראהים. ג'נין: עווני עבד אל-האדי. שכם: אל-חג' תופיק חמאד, אמין אל-תמימי (בתוקף היבחרותם למשלחת ללונדון). צפת: שיח' אסעד אל-חג' יוסף קדורה. טבריה: שיח' טאהר אל-טברי. נצרת: חוסיין אל-עובייד אל-זועבי. חיפה: פואד סעד (יווני קתולי), מועין אל-מאדי (בתוקף היבחרותו למשלחת ללונדון). בית שאן: עבדאללה אל-חוסיין, שיח' בשיר חסן. רמלה: שיח' סלימאן אל-תאג'י אל-פארוקי (לא השתתף בפעולות ובישיבות). חברון: עליאן אבו ע'רביה. בית לחם: אבראהים ג'אסר (נוצרי). באר שבע: שיח' ג'דוע אל-צופי. מזכיר: ג'מאל אל-חוסייני.
הוועידה השישית.
הוועידה השישית התכנסה ב-16 ביוני 1923 ביפו וכללה נציגות נרחבת יותר מרחבי הארץ, מבחינת מספר המקומות המיוצגים. 63 נציגים נכחו בוועידה ולמרות נוכחות ירושלמית (9 נציגים) ושכמית (7 נציגים) דומיננטית מלבד נציגי הערים הגדולות, נכחו גם נציגים מביר א-סבע, סמח', ביסאן, בית לחם, טנטורה ומג'דל. כוחה של התנועה בקרב העם הלך וגבר. התנועה הלאומית ובמרכזה הועה"פ בראשותו של כאזם הצליחו להחרים את היוזמה הבריטית למועצה (על ידי החרמת הבחירות) והוכיחו בכך כושר גיוס והשפעה על רבים מתושבי הארץ. על סדר היום של הוועידה היה ההסכם המתגבש בין הבריטים למלך חוסיין אודות הפדרציה הערבית.
במחצית הראשונה של 1923, חיים מרגליות קלווריסקי, שעמד בראש המחלקה הערבית של ההנהלה הציונית בירושלים, הידק את קשריו עם חוסייני, כדי למתן את עמדתו כלפי הציונות. המגעים ביניהם הביאו לכך שחוסייני החל להטיף באותה תקופה לשיתוף פעולה בין היהודים, הנוצרים והמוסלמים. לדברי קלוורסקי, חוסייני אף עשה עצמו חולה כדי להביא לדחיית הוועידה השישית. היהודים היו מעוניינים בדחייה זו של הוועידה שעלולה הייתה לגרום לסערת רוחות ולמהומות במהלך עונת החגים שהחלה באפריל. על פי מכתביו של קלוורסקי, נראה כי עמדתו החדשה של חוסייני נבעה משיחודו על ידי קלוורסקי.
חודש לפני כינוסה של הוועידה, נדמה היה לרגע שהבריטים הכתירו את חוסין למלך על פדרציה ערבית הכוללת גם את פלסטין. ערב חג הקורבן שלח חוסין מברק לכאזם בו סיפר לו על התפתחויות אלה וכאזם מיהר לאשר לו כי קיבל את ההודעה המשמחת. חגיגות החלו ברחבי פלסטין ובעבר הירדן. אך השמחה שוב הייתה מוקדמת מדי. הרברט סמואל, הנציב העליון, מיהר להכריז כי לא יהיה שום שינוי במנדט וחוסין הועמד על טעותו בקריאתו הסלקטיבית של המסרים שקיבל מלונדון. החגיגות נפסקו, אך המשא ומתן בין חוסין לבריטים המשיך וכך גם הלחץ מצד הועה"פ שלא יוותר על פלסטין בתביעותיו. חוסין, בניגוד לשני בניו, נותר נאמן לסוגיה הפלסטינית ולא הסכים לשאת ולתת על עצמאותה של פלסטין. הוויתור על פלסטין היה הרה אסון גם מבחינתו וגם מבחינת הפלסטינים, הוא היה שומט את הקרקע תחת טיעון ההבטחה של מקמהון לחוסין.
הדיונים בוועידה התלהטו כאשר נידונה מידת האמון בחוסין ובנאמנותו לסוגיה הפלסטינית. החלוקה הייתה בין אלה שקראו להמשיך וללחוץ על המלך לא לשאת ולתת על עתידה של פלסטין בתוך המנדט הנוכחי, לבין אלה שקראו לתמוך במלך עם נכונות רבה יותר לפשרה. אמין אל-תמימי היה מנאמני בית האשם וודיע אלבסתאני מחיפה (1954-1888, נוצרי מארוני ממוצא לבנוני מיוחס, עו"ד במקצועו) היה ממטילי הספק בנאמנותו של חוסין.
חברי הוועד הפועל שנבחר:
ירושלים: מוסא כאזם אל-חוסייני (נשיא, חבר "טבעי" בתוקף היבחרותו למשלחת ללונדון), שיח' עבד אל-קאדר אל-מוט'פר, אסחאק דרויש (החל בתחילת 1925), ג'מאל אל-חוסייני, ג'ודת אל-נשאשיבי (ייצג את יריחו, זמן קתר לאחר מכן הפסיק לפעול בוועד). יפו: עומר אל-ביטאר. עזה: מוחמד אל-צוראני. טולכרם: סלים עבד אל-רחמן אל-חג' אבראהים. ג'נין (נציגי העיר לא השתתפו בוועידה ומסרו על בחירת נציגיהם לאחר שהסתיימה): עווני עבד אל-האדי. שכם (נציגי העיר מסרו על בחירת נציגיהם לאחר שהסתיימה הוועידה): אל-חג' תופיק חמאד, חאפז אע'א טוקאן, אמין אל-תמימי (בתוקף המשלחת ללונדון), רפיק אל-תמימי (ייצג את נפת ג'מאעין). צפת: שיח' אסעד אל-חג' יוסף קדורה. טבריה: שיח' טאהר אל-טברי. נצרת: חוסיין אל-עובייד אל-זועבי. חיפה: שיח' מוחמד מראד, עקאב אל-יחיא (בסוף 1924 כבר לא היו חברי הוועד), ודיע אל-בוסתאני (מארוני, בתוקף המשלחת ללונדון). בית שאן: פריד פח'ר א-דין (בסוף 1924 כבר לא היה חבר הוועד). רמלה: שוכרי אל-תאג'י [אל-פארוקי]. חברון: שיח' עליאן אבו ע'רביה (בסתיו 1923 הצטרף אל האופוזיציה), שיח' טאלב מרקה (מונה במקום אבו ע'רביה). בית לחם: עיסא בנדכ (אורתודוקסי). רמאללה: עיסא שטארה (אורתודוקסי). באר שבע: שיח' ג'דוע אל-צופי (בסוף 1924 כבר לא היה חבר הוועד), שיח' אבראהים אבו רקייק. נוצרים שנבחרו על בסיס עדתי: ח'ליל א-סכאכיני (ירושלים, אורתודוקסי), מישל בירותי (יפו, בסוף 1924 כבר לא היה חבר הוועד). מזכיר: ג'מאל אל-חוסייני (א-סכאכיני החליפו כששהה בהודו עם משלחת המועצה המוסלמית העליונה).
סוגיית המנדט בפלסטין הייתה לאבן הנגף המרכזית בדיונים בין חוסין ושליחו (נאג'י אלאציל) לבין הבריטים. לו היו מוכנים הפלסטינים להתפשר בנושא כתב המנדט בפלסטין, ייתכן כי רעיון הפדרציה תחת הכתר ההאשמי היה מתאפשר. אך מה שקרה בסופו של דבר היה חיסול רעיון הפדרציה, עם הכרזת הח'ליפות וכיבוש החג'אז על ידי אבן סעוד. חוסין פינה את מקומו לבעל ברית חזק ונמרץ הרבה יותר ממנו לבריטניה (בית סעוד) וכאזם ניצח בקרב אבל הפסיד במערכה. פדרציה ערבית הכוללת את הצהרת בלפור לא הוקמה, וכאזם נכשל שוב בניסיון להפוך לבעל בריתם של הבריטים.
לדברי קלוורסקי, חוסייני הבטיח לו כי כל זמן שהוא יהיה לצד הציונים, הוא יוודא כי ההחלטות הקיצוניות שנתקבלו בוועידה השישית לא תוצאנה אל הפועל. אלא שכאשר לא היה לו כבר מספיק כסף לשלם, נעלמה עמדתו המתונה של חוסייני.
הוועידה השביעית.
הוועידה השביעית (20–27 ביוני 1928, ירושלים) כונסה לאחר שהוסרו המכשולים שמנעו ממנה להתכנס עד אז. חוגי האופוזיציה, לאחר הניצחון בבחירות לרשויות המקומיות והניצחון בבחירות למועצה המוסלמית העליונה, היו חזקים דיים כדי להכתיב את התנאים בהם תכונס הוועידה הקרובה. רצונם העז של מנהיגי שני הצדדים לכנס וועידה לאומית הביא למשא ומתן שהתנהל לאורך המחצית השנייה של 1927 ובראשית 1928. "מאזן האימה" בין הכוחות הפוליטיים הוא שאפשר משא ומתן של ממש בין הפלגים השונים. האליטה הירושלמית הסכימה כי שני הפלגים יזכו לייצוג שווה בוועידה והודות ללחצים מחוץ לירושלים הובטח כי הייצוג בוועידה יהיה לפי גודל האוכלוסייה בעיר או הכפר. הודות ללחץ הקהילות הנוצריות, הובטח גם כי ישוריינו מקומות לנציגים נוצרים בוועידה. ניצחונם היחיד של החוסיינים במשא ומתן היה כינוסה של הוועידה בירושלים. מלבד נקודת זכות זו, הם אבדו את הגמוניה שלהם בוועידה, שכן היו רק 28 צירים ירושלמים מתוך סך של 227 צירים.