בשנת ת"ש (1939), ביום הושענה רבה, נכנס חיל החלוץ הגרמני לבעלזא. לאחר שסיים את ההקפות בערב שמחת תורה מבלי לקצר בהן, החליט האדמו"ר להימלט מן העיר. הוא נמלט לגטו קרקוב ומשם לגטו בוכניה, ליד קרקוב, משם חולץ תמורת ממון רב, ביחד עם אחיו, הרב מרדכי רוקח מבילגוריי. בט"ו באייר באותה שנה הגיע להונגריה, התיישב בבודפשט למשך שמונה חודשים עד כ"ד בטבת תש"ד (1944). משנודע לו שהגסטאפו עוקב אחריו ודורש מממשלת הונגריה את הסגרתו בחזרה לשלטונות הנאציים עזב במהירות את הונגריה. הדרשה שנשא אחיו בשמו קודם עזיבתם עוררה לימים פולמוס סביב עזיבתו, בטענה שהדברים יצרו רושם שלא צפויה סכנה לנשארים בהונגריה. בכ"א בטבת ה'תש"ד יצאו שני האחים מהונגריה ברכבת והגיעו לאיסטנבול. משם המשיכו לדמשק במכונית שהסוכנות היהודית העמידה לרשותם. משה חיים שפירא, בעידודו של הרב יצחק אייזיק הרצוג, פעל להשגת רישיונות עלייה ממכסת "ציונים ותיקים" עבור שני הרבנים.
ביום חמישי ט' בשבט ה'תש"ד (3 בפברואר 1944) הגיעו השניים לארץ ישראל.
האדמו"ר סירב להפצרות חסידיו לגור בירושלים, בבני ברק או בפתח תקווה, קבע את ביתו ברחוב אחד העם במרכז תל אביב. היו לו לכך נימוקים רבים, ובהם שבתל אביב אין שום מסגד או כנסייה.
בשנת 1944 סירב להפצרותיו של עמרם בלוי שיצא בקריאה לפרישה מכנסת ישראל.
הקים מחדש את חסידות בעלז בארץ ישראל, תחילה בתל אביב, ואחר כך בירושלים, בני ברק וחיפה. בקיץ, מערב חג השבועות עד אחרי חגי תשרי, היה שוהה בירושלים, עד שנת ה'תשט"ו (1955) בשכונת קטמון, ומאוחר יותר ברחוב אגריפס ליד ישיבת בעלזא.
לאחר השואה נשא הרב אהרן לאשה את אסתר הגר, בת ר' יצחק מאיר הגר מסטאנוביץ', אחות ר' יהודה זונדל הגר, אביהם של האדמו"רים מסאווראן. נישואים אלה הסתיימו בגירושין תוך זמן קצר.
בשנת ה'תש"ט (1949) נישא לחנה, בתו של הרב יחיאל חיים לאבין ממאקווא ואלמנת האדמו"ר יוסף מאיר פולק מבערגסאז שנרצח בשואה. בעת נישואיהם היו לה בן ובת מבעלה הראשון והאדמו"ר הפך לאביהם החורג. הבן הוא הרב אברהם אלטר פולק האדמו"ר מבערגסאז-פתח תקווה, הבת היא ביילא חיה, שהייתה נשואה לרב מנחם מנדל מנדלזון.
פטירתו והלווייתו.
בליל שבת פרשת עקב כ' באב ה'תשי"ז (1957) השמיע האדמו"ר לחסידיו משא תורני כהרגלו מדי ליל שבת, בין השאר אמר: "כשאבא או רבי נפטר מהעולם, אם בניו או תלמידיו ממשיכים להתנהג בדרך הטוב שהוא לימד אותם, הם מרבים את שכרו של האבא או הרבי בעולם העליון". דבריו אלה התפרשו מאוחר יותר על ידי החסידים כצוואה מפורשת של הרבי. במוצאי שבת כ"א באב (18 באוגוסט 1957) נפטר בבית החולים שערי צדק.
הלווייתו התקיימה למחרת. נטלו בה חלק אלפי יהודים מכל השכבות והזרמים. במקביל נערכו הספדים בבתי הכנסת בריכוזים החרדיים ברחבי העולם. הוא נטמן בבית העלמין "הר המנוחות" בירושלים, וקברו מהווה מוקד משיכה לציבור החרדי אשר מבקרים שם במשך כל השנה ובפרט ביום ה'יארצייט' - כ"א באב. על שמו נקראים רחוב קדושת אהרן בקריית בעלז בירושלים ובבית שמש, רחוב האדמור מבעלזא בבני ברק, וכן שתי ישיבות של חסידי בעלז בירושלים: ישיבת 'ברכת אהרן' בגבעת שאול ו'קדושת אהרן' בקריית בעלז. וכן ישיבת פאר אהרן באשדוד
ממלא מקומו הוא בן אחיו רבי ישכר דב רוקח שהיה ילד בזמן שנפטר דודו והחל להנהיג את החסידות כמה שנים לאחר מכן.
דרכיו.
בקרב חוגי החסידים התפרסם הרב רוקח כצדיק וכבעל מופתים. רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם, הרבי משינובה אמר עליו כשהיה צעיר לימים שנראה שהיצר הרע שכח ממנו. נודע כמי שממעט באכילה. הוא טען שניתן לעבוד כך את הקב"ה באופן נעלה יותר.
הקפיד ללחוץ את ידיהם של ילדים לפני גיל בר מצווה רק באמצעות מגבת שבה עטף את ידו. היה נוטל את ידיו פעמים רבות במשך היממה.
מסופר כי אמר על עצמו: "במידה שאדם נולד עמה מותר לו להתפאר בה, אני ברוך השם, נולדתי עם מידת הרחמנות". נודע גם בכך שאינו מסוגל לשמוע רע על שום יהודי, ואפילו ברמז. לכן הקפיד לא לומר על אדם שהוא "מחלל שבת", אלא "שוכח עיקר שבת" או "החושב שהוא יום שישי". הוא תמך בחזית הדתית המאוחדת בבחירות לכנסת הראשונה, שבה השתתפו אנשי אגודת ישראל יחד עם המזרחי והפועל המזרחי. כשאחד מחסידיו אמר שהתאחדו בה יהודים וגויים ביחד (וכוונתו ב"גויים" הייתה לדתיים לאומיים), נזדעזע והורה לו כמה פעמים ליטול את ידיו שלוש פעמים, ולחזור ולומר שהתאחדו יהודים עם יהודים. לבסוף הזהירו שלא לומר שוב את דבריו הקודמים.
משפחתו.
כל ילדיו נולדו מאשתו הראשונה. מלבד שני בניו אברהם ואלעזר ובת אחת שנפטרו בצעירותם, כל ילדיו נרצחו בשואה. בארץ ישראל נשא לאשה את חנה רוקח, כשלה בן ובת שגודלו בבית האדמו"ר. נפטרה בתשע"ד.
בניו
בנותיו
תורתו.
דברי תורתו התפרסמו בספרים:
עין ראפה
עין ראפה (בערבית: عين رافا או عين رافة) הוא כפר ערבי, ממוקם כ-10 ק"מ מערבית לירושלים, בוואדי שבין כביש 1 ואבו גוש מצפון וצובה מדרום.
הכפר נקרא על שם המעיין "עין ראפה" הנמצא במרכזו.
בדומה למעיין "עין לימון" (לַמוּר) הסמוך, גם מקורו של השם "ראפה" הוא צרפתי.
תושבי הכפר מספרים שבאחת מקבוצות הנזירים שפקדו את המקום, היה כומר בשם "ראפה". הכומר אמר לתושבי הכפר, שאם יחפרו בנקודה מסוימת ימצאו נביעה. התושבים חפרו באותו המקום ומצאו את הנביעה, שנקראה מאז "עין ראפה" על שם אותו כומר.
הכפר הוקם לאחר מלחמת העולם הראשונה על ידי שלושה אחים מהכפר סובא הסמוך שנכבש ב-1948 ועל אדמותיו קיים היום קיבוץ צובה.
תושבי סובא ברחו מבתיהם בזמן מלחמת העצמאות אך כ-20 תושבים בני משפחת חמולת ברהום שלהם היו אדמות ושני בתים בקרבת המעין נותרו במקום. ב-1949 קיבלו תעודות זהות ואזרחות ישראלית. ב-1967 הצטרפו לעין ראפה תושבים נוספים שמקורם בצובא ושהו במזרח ירושלים בין 1948 ל-1967, הם קיבלו אישורים לאיחוד משפחות או שהיו בעלי תעודת זהות ישראלית המקנה זכות לתושבות קבע בישראל. כל תושבי עין ראפה יושבים על אדמות הכפר סובא.
ב 1962 התיישבו תושבי עין נקובא, שעד אותו זמן התגוררו באבו גוש, בצמוד לעין ראפה ויסדו את היישוב עין נקובא. עין נקובא מצוי בצמוד וממזרח לעין ראפה. בשנת 1962 בקשו נציגי התושבים לקדם את סלילת דרך הגישה לכפר. התיישבות אנשי עין נקובא על אדמות סובא באישור המוסדות הכעיסה את תושבי עין ראפה.
צפרירים
צַפְרִירִים הוא מושב בחבל עדולם, מדרום לבית שמש, השייך למועצה אזורית מטה יהודה.
היישוב נקרא על שם רוחות הבוקר הנושבות בו, בשל היותו ממוקם על הר גבוה יחסית לסביבתו. קודם להקמתו, כונה השטח בו נמצא המושב ״עגוּר ג״, וזאת מתוקף היותו ממוקם על אדמות הכפר הפלסטיני ״עג'וּר״ אשר תושביו גורשו או נמלטו ב-1948.
היסטוריה.
עבודות לפיתוח האזור התקיימו בשנת 1957 והיישוב הוקם במאי 1958 על ידי עולים מצפון אפריקה והודו, שהתארגנו בתנועת מן העיר אל הכפר, כחלק מתוכנית יישוב חבל עדולם. על פי התוכנית, בשנתיים הראשונות המתיישבים הועסקו בעבודות ייעור והכשרת קרקע ורק לאחר מכן הוחל בהקמת המשקים. בסוף 1960 חולקו למתיישבים פרות יוגוסלביות לפיטום. המושב נתקל בקשיים וחלק מהתושבים מכרו את הציוד המשקי שסופק להם. במאי 1961 הוחלט לתת למושב, בו היו כ-30 משפחות, ניסיון אחרון לפני פירוקו. במסגרת השיקום הוקמו רפתות וגדרות לגידול בקר. בשנת 1961 היה כביש הגישה למושב במצב כה גרוע שאגד נמנעה מלהכניס אוטובוסים למושב.
מאז שנת 1980 ישנו תהליך בו עוזבות את היישוב משפחות ממייסדיו, ובמקומן באות משפחות ממרכז הארץ.
הילדים לומדים בבית הספר "הרטוב" בצרעה.
היישובים הקרובים הם גבעת ישעיהו ושריגים.
סמוך למושב, "חורבת מדרס", המהווה אתר ארכאולוגי ויעד לתיירות פנים.
תירוש (מושב)
תִּירוֹשׁ הוא מושב של "הפועל המזרחי" (בעל צביון דתי) בין קריית מלאכי לבית שמש בחבל עדולם השייך למועצה אזורית מטה יהודה.
גאוגרפיה.
המושב נמצא צמוד ומצפון לכביש 383 המחבר את צומת ראם לצומת תל עזקה, כ-10 ק"מ בקו אווירי ממערב לבית שמש. כ-1 ק"מ מדרום לו נמצא היישוב גפן.
המושב תירוש הוקם בשנת 1955 על ידי עולים מצפון אפריקה במטרה לאכלס את חבל עדולם. המושב הוקם על אדמות הכפר הערבי מוע'ליס, שתושביו עזבוהו במהלך מלחמת העצמאות ולא הורשו לחזור אליו לאחריה.
שמו של היישוב ניתן לו בגלל כרמי הענבים הרבים באזור.
לפי מקורות זרים, בסיס טילי יריחו כנף 2 של מדינת ישראל, הנושאים פצצות גרעיניות, ממוקם בסביבות המושב.
אהרון רוקח
אוסוולד מוזלי
CONMEBOL
CONMEBOL, או CSF (בספרדית: Confederación Sudamericana de Fútbol; בפורטוגזית: Confederação Sul-Americana de Futebol), היא קונפדרציית הכדורגל של דרום אמריקה (מלבד גיאנה, סורינאם וגיאנה הצרפתית שמוחרגות), והיא אחת משש הקונפדרציות הנמצאות תחת פיפ"א. קונפדרציה זו היא הוותיקה ביותר מבין הקונפדרציות הקיימות, ומשרדיה נמצאים בלוקה, פרגוואי. הקונמבול אחראי על ארגון וניהול של הטורנירים היבשתיים הגדולים בדרום אמריקה, והיא מורכבת מ-10 התאחדויות מקומיות ביבשת, והיא למעשה הקונפדרציה בעלת מספר התאחדויות הנמוך ביותר החברות בה.
למרות מיעוט החברות בה, נבחרות לאומיות החברות בה זכו ב-9 גביעי עולם של FIFA (ברזיל מחזיקה ב-5 תארים, אורוגוואי וארגנטינה ב-2 גביעים כל אחת), ובסך הכל נבחרות הקונמבול זכו ב-22 תארים אינטרקונטיננטלים ונחשבות לנבחרות מצטיינות בהישגים ביחס לכמותן.
היסטוריה.