ביסוד הסמכות להציב שילוט עירוני עומד הצורך להגשים את האינטרס הציבורי במתן שירות ראוי ובטוח, מכאן ניתן להסיק כי באותם חלקים בעיר בהם יש ריכוז של מיעוט ערבי יש להבטיח כי בצד הכיתוב בעברית יבוא כיתוב בערבית, באותה מסקנה ניתן לבסס גם כי באזורים שמחוץ לשכונות האלו המצויים בשימוש כלל תושבי העיר כגון צירים מרכזיים הכיתוב בשפה הערבית לצד השפה העברית חיוני ומתבקש וכך למעשה ניתן לאפשר שילוט ברור ונהיר לכולם תכלית כללית בפירושן של ההוראות שלעיל מגולמת באלה:
הייחוד של השפה הערבית הוא כפול: ראשית הערבית היא שפתו של המיעוט הגדול בישראל, החי בישראל מימים ימימה, שפה הקשורה למאפיינים חברתיים, היסטוריים ודתיים של קבוצת המיעוט הערבית בישראל, אשר מבקשים לחיות בישראל כאזרחים נאמנים ושווי זכויות תוך כיבוד לשונם ותרבותם, הרצון להבטיח דו קיום מצדיק הכרה בשפה הערבית בשילוט העירוני. שנית הערבית הנה שפה רשמית בישראל, רבות הן השפות שהישראלים דוברים, אך רק הערבית לצד העברית היא השפה הרשמית במדינת ישראל.
השופטת דליה דורנר:
מעמדה של השפה הערבית כלשון רשמית במדינת ישראל ניתן בדיני החינוך, התקשורת והבחירות, כלי התקשורת מחויבים בשידור בשפה הערבית לפי חוק רשות השידור כמו שבחוקי הבחירות נקבעו הסדרים המבטאים את בכורת השפה הערבית, מכאן נגזר החופש של הפרט להתבטא בלשון הרצויה לו, מעמדה של השפה הערבית כשפת דיבור, שפת תרבות ושפת דת למיעוט שמתגורר במדינת ישראל ולא רק ברשמיותה של השפה הערבית בשימושים המפורטים בסימן 82, עיקר ההוראות בסעיף זה באות לקבוע שמעמדה של השפה הערבית הוא כלשון רשמית של מדינת ישראל, עקרון השוויון בין יהודים לערבים חל על זכויות אישיות ובהם ההכרה בשפה הערבית כלשון רשמית שנייה לצד השפה העברית, תכלית זו מתחייבת מערך השוויון שהוא ממהותה ומאופיה של מדינת ישראל, מימוש חופש השפה מחייב את הרשויות לתת אפשרות למיעוט הערבי לחיות את חייו במדינת ישראל בשפתו, ההנחה היא כי אזרחים ערבים בישראל עשויים לדעת ערבית בלבד. מעמדה של השפה הערבית כשפה רשמית אינו מתיישב עם צמצום השילוט לאזורים מסוימים בתחומי הרשויות המקומיות, יתר על כן צמצום זה יש בו אף קונוטציה פוגעת.
דעת המיעוט השופט מישאל חשין:
חולק על דעתו של השופט אהרן ברק וסבור כי המשפט הישראלי אינו מכיר בזכויות קולקטיביות, זכות לטיפוח זהותה ותרבותה של קבוצת מיעוט אינה מטילה חובת עשה על הרשות, סימן 82 אף מסדיר את מעמדה של השפה הערבית. לדעתו של השופט חשין אין נורמה בדין הקיים המבטיחה חופש לשון ומאידך אינה מטילה חובת עשה על הרשות המקומית, במצב דברים אלו אין מקום להתערבותו של בית המשפט ומכאן שילוט בתחומה של עירייה כמוהו כשאר שירותים שעירייה מספקת לתושביה, צורכי היומיום הם אלה המצויים באחריותה ובסמכותה של הרשות המקומית וזו תעשה כחוכמתה ועל פי שיקול דעתה. ייעודו של השילוט הוא לשרת את צורכי היומיום של התושבים, שילוט לא נועד לשרת לא מטרה כלל מדינית ולא תכלית כלל לאומית, ההנחה היא שהתושב הערבי מנהל את חייו בעיר מגוריו, ומכאן חובת השילוט בערבית מוטלת על הערים שבקרבן שוכנת אוכלוסייה ערבית בשיעור שאינו זניח, הנחה זו מוטעית מאחר שההבחנה בין הערים בהן מתגורר מיעוט ערבי לבין מקומות היישוב שבסביבותיהן הבחנה מלאכותית, בית המשפט יתקשה לייחד את חובת הדו-לשונית רק לערים בהן יש ריכוז של תושבים ערבים.
שילוט העירייה בתחומיה חייב להיעשות בצורה הנהירה לתושבים, שלטי חוצות אינם ממלאים את ייעודם כהלכה אם עוברים ושבים אינם מבינים את הכתוב עליהם, אך מצד שני לא הובאו בפני בית המשפט ולו טענה על כך שאבדה דרכו של תושב ערבי בשל כך שחסר להם הכיתוב בערבית בשמותיהם של רחובות צדדיים בשכונות היהודיות.
התביעה אינה מתייחסת לסכסוך ספציפי של פלוני או אלמוני המצריכה פתרון, התביעה מציגה תאוריות כלליות וסתמיות על אודות תושבים ערבים המתגוררים בתחומי העיריות הנתבעות והמתקשים לקורא שילוטי רחוב, הזכויות המוכרות במשפט הישראלי הן זכויות שנושאן הוא היחיד, הזכויות ככלל, אינן ניתנות אלא ליחיד, בית המשפט הכיר בצורך לאזן בין זכויות היחיד לבין צורכי החברה וטובת הכלל, זכותו של כל יחיד, בכפוף לחריגים, לעסוק בפעילות תרבותית כחפצו ואולם אין חובה המוטלת על המדינה לסייע למיעוט לשמר את לשונו ותרבותו ולפתחן.
עדאלה והאגודה לזכויות האזרח בישראל מבקשות מבית המשפט לנקוט צעד פוליטי מובהק, לא פחות, ויקבע כי הערבים בישראל הם מיעוט לאומי ותרבותי שעל המדינה לסייע לו בשימורה וקידומה של זהותו העצמאית, הכרעה זו יש לתת לרשויות הפוליטיות ולא לבית המשפט, אין בסמכותו של בית המשפט ליצור זכות קולקטיבית כללית של האוכלוסייה הערבית כקבוצת מיעוט לטיפוחה ולשימורה של זהותה הלאומית והתרבותית בטרם יאמר המחוקק דברו ובטרם ייערך דיון ציבורי מעמיק.
הכרעת בית המשפט.
הכרעת הרוב הייתה כי יש להורות על הוספתו של כיתוב בשפה הערבית בכל השלטים העירוניים של אותן ערים בהן מתגורר מיעוט ערבי. נקבע לוח זמנים מדורג לשינויים השונים: לגבי שילוט חדש או שילוט ישן שהתבלה והמוחלף ממילא נקבעה חובה להוסיף כיתוב בערבית החל מיום מתן פסק הדין. לשינוי הכיתוב בשילוט העירוני שלא במסגרת שילוט חדש או החלפת שילוט בלוי הוקצו שנתיים. לשינוי הכיתוב העירוני ביתר השלטים העירוניים הוקצו שנתיים נוספות, דהיינו ארבע שנים מיום מתן פסק הדין.
בעקבות פסק הדין.
עד למתן פסק הדין רוב השילוט העירוני היה כתוב בעברית ובאנגלית וללא כיתוב בערבית. בעקבות פסק הדין חלה הרחבה בהכרת השפה הערבית כשפה רשמית במדינת ישראל וכיום כל השילוט העירוני נכתב בערבית לצד העברית. השימוש בכיתוב בערבית התרחב לכלי התקשורת והעיתונות כגון פרסום אירועי תרבות פתוחים הנוגעים לציבור הרחב חויב בפרסום גם בערבית. למעשה לאחר פסק הדין ובמשך השנים התחזק מעמדה של הערבית כשפה רשמית ובשנת 2012 הוכנס הכיתוב בערבית גם לתעודות אזרח ותיק, לצד הכיתוב בעברית ובאנגלית.
פסק דין אלבה נגד מדינת ישראל
ע"פ 2831/95 אלבה נ' מדינת ישראל, הוא פסק דין שניתן בישראל ב-1996, והיה לפעם הראשונה בה אדם בישראל הועמד לדין בגין הפרת חוק איסור פרסום הסתה לגזענות. פסק הדין עוסק באיזון בין חופש הביטוי לבין הסתה לגזענות ועידוד אלימות. בית המשפט העליון, בשבתו כבית משפט לערעורים פליליים, דחה את ערעורו של הרב עידוא אלבה וקבע כי המאמר אותו פרסם על "הלכות הריגת גוי" אכן מבטא מסר ברור וחד-משמעי של הסתה לגזענות וכי טמון בו גם חשש לא מבוטל לסיכון שלום הציבור. הרב אלבה נידון לשנתיים מאסר, שאותן ריצה בכלא איילון.
רקע.
חופש הביטוי נחשב כזכות יסוד, וזכות זו עוגנה בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם אשר אומצה על ידי האו"ם ב-1948. לאורך השנים שאלת גבולות חופש הביטוי נבחנה ברחבי העולם ובישראל בפרט בחקיקה ובפסיקה. בישראל ההתמודדות הראשונה עם גבולות חופש הביטוי הגיעה בבג"ץ קול העם בשנת 1953. פסק דין זה ביסס את חופש הביטוי כזכות עילאית במשפט החוקתי בישראל, וסלל את המשך הדרך להתמודדות עם ערכים מתנגשים בחופש זה. בפסק הדין נקבע "מבחן הוודאות הקרובה", לפיו, כאשר חופש הביטוי מתנגש עם אינטרס מוגן אחר, ייסוג חופש הביטוי רק כאשר תתקיים ודאות קרובה לפגיעה ממשית ורצינית באינטרס האחר.
כניסתה של תנועת הימין הרדיקלית "כך" לכנסת ה-11 בשנת 1984, הביאה את הכנסת להתחיל כשנה לאחר מכן בהליכי חקיקה, שמטרתם הייתה למנוע תופעות גזעניות ואת התמודדותן של מפלגות בעלות מצע גזעני, זאת על ידי תיקונים ב ובחוק העונשין אודות איסור פרסום הסתה לגזענות ב-1986, וב-1994 הוספה של איסור מעשה גזענות שתי הצעות חוק הונחו על שולחן הכנסת באותו היום: הצעת חוק-יסוד: הכנסת (תיקון מס' 12). ס"ח 1325, שהציעה לתקן את חוק-יסוד: הכנסת ואת חוק הבחירות לכנסת [נוסח משולב], התשכ"ט-1969, והצעת חוק העונשין (תיקון מס' 24), התשמ"ה-1985, ה"ח 1728, בה מוצע לאסור פרסום של הסתה לגזענות. תופעת הגזענות נוגדת את הערכים שעליהם מושתתת מדינת ישראל ובדברי ההסבר להצעת החוק נאמר כי: "המסורת העברית רואה בכבודו וביקרו של האדם, שנברא בצלם אלוקים, והשכנת השלום בין הבריות, ערכים נעלים ביותר. מאידך גיסא, השפלת כבוד האדם נחשבת במורשת היהדות עבירה חמורה". התיקון התקבל בשנת 1986 ובשנת 1994 נוסף איסור נוסף, מעשה גזענות. תיקוני חקיקה אלו איפשרו את פסילתה של "כך" על ידי בית המשפט העליון מלהתמודד לכנסת בשנת 1988, והתנועה אף הוכרזה כארגון טרור ב-1994.
על מנת להתמודד עם המתח הקיים בין אמירת דברי גזענות והסתה לבין חופש הביטוי, נקבעו בחוק סייגים לאחריות הפלילית בגין עבירת ההסתה הנקראים פרסום מותר. סייגים אלו נוגעים לפרסום כתבי דת ותפילה בתנאי שלא נעשו למטרת הסתה לגזענות. במקרים בהם הערכים מתנגשים, תפקיד מערכת המשפט ליצור איזון בין חופש הביטוי וחופש הדת והפולחן אל מול האינטרס הציבורי שבמניעת הסתה לגזענות. לכן, ההכרעה בעניין תלויה מקרה ונסיבות. לפי החוק הקיים, מכיוון שעבירות ההסתה מהוות פגיעה בחופש הביטוי, ומחייבות רגישות רבה, הגשת כתבי אישום בגין עבירות אלה מחייבת אישור היועץ המשפטי לממשלה.
להכרעה במתח שבין חופש הביטוי וחופש הדת לבין מניעת הסתה לגזענות נדרש בית המשפט העליון בשנת 1996, במקרה של הרב עידוא אלבה, שהיה לאדם הראשון שהועמד לדין והורשע בפרסום הסתה לגזענות, אודות פרשנות שנתן להלכות שקשורות בגויים.
הרב עידוא אלבה.