הקרן חברה מלאה בקבוצת העבודה הבינלאומית המונה 26 קרנות עושר ריבוניות שהפיקו את "העקרונות והפרקטיקות הכלליות המקובלות של קרנות עושר ריבוניות" (המכונים 'עקרונות סנטיאגו'). עקרונות אלה נוצרו כדי להוכיח למשקיעות ולשווקים הפיננסיים הבינלאומיים כי לקרנות עושר ריבוניות יש מסגרות פנימיות חזקות ושיטות ממשל וכי השקעותיהן נעשות רק על בסיס כלכלי ופיננסי.
חמשת השבטים המתורבתים
חמשת השבטים המתורבתים (באנגלית: Five Civilized Tribes) הוא מושג, שתיאר חמישה עמים ילידים בארצות הברית: צ'רוקי, , , (נקראים בפי האמריקנים גם קריק) ו שבתחילת המאה ה-19 למדו מנהגים מהמתנחלים הלבנים ויסדו יחסי שכנות טובה איתם. המנהגים שמוזכרים בדרך כלל הם: אוריינות, שלטון מרכזי, נצרות, השתתפות בשוק המשותף, חוקות כתובות, נישואים עם לבנים ושימוש בעבדים בשדותיהם. על המושג נמתחה ביקורת בגלל שימוש באתנוצנטריות להגדרת הציוויליזציות.
רוב השבטים הללו השתייכו לתרבות המיסיסיפי טרם הגעת האירופים.
את תהליך השינוי התרבותי של השבטים יזמו כבר ג'ורג' וושינגטון והנרי נוקס. צ'רוקי וצ'וקטו למדו את התרבות האירופאית-אמריקאית עוד טרם לכך.
וושינגטון ראה בעמים ילידים שווים ללבנים בכל, אך בעלי ארגון חברתי נחות יותר. הוא ניסח עקרונות מדיניות המעודדת תהליך של הפיכתם ל"מתורבתים" ותומאס ג'פרסון המשיך בו. ששת העקרונות היו:
הממשלה מינתה סוכנים, כמו שחיו בין הילידים, נישאו לנשותיהם והדגימו באופן אישי את צורת החיים של המהגרים.
מסלול הדמעות.
חמשת השבטים המתורבתים חיו בדרום-מזרח ארצות הברית. במאה ה-19 אדמותיהם התחילו לעניין את המתיישבים הלבנים שהקימו תנועה לגירוש הילידים. ב-1830 חתם הנשיא אנדרו ג'קסון, שנתמך על ידי התנועה, על שהתקבל בקונגרס. החוק אילץ את הילידים לעבור במסלול הדמעות לגור בטריטוריה האינדיאנית (כעת מזרח מדינת אוקלהומה). רבים מהם מתו בדרך.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית צ'וקטו וצ'יקאסו נלחמו לרוב עם כוחות הקונפדרציה ושאר השבטים היו מפולגים בין שני הצדדים הלוחמים, דבר שהביא למיני מלחמת אזרחים בתוך שבט צ'רוקי.
במסגרת המעבר לטריטוריה האינדיאנית הובטח לילידים שהשטחים הללו לא ייושבו על ידי המתיישבים הלבנים. בפועל, ההבטחה לא קוימה גם טרם אישור הממשלה האמריקנית ב-1893 ליישב את האדמות שבהן ישבו צ'רוקי. ב-1907 אוחדו שטח הטריטוריה האינדיאנית ושטח אוקלהומה למדינת אוקלהומה ש"חמשת השבטים" הם רוב אוכלוסייתה.
ירוק זית
ירוק זית, זית או זיתני הוא צבע ירוק-צהבהב הדומה לגוון פרי הזית.
צבע הזית נפוץ בטבע בכסות זוחלים, רכיכות ובעלי צמחים. במאגר מילוני האקדמיה ללשון העברית, נמצאים נכון ל-11 ביולי 2022 13 מינים ששמם מכיל את הצבע זיתני.
אוליבין, תערובת בין המינרלים פורסטריט ופאיאליט, הוא בצבע זיתני וקיבל את שמו מצבע זה.
אחד מגווני ירוק הזית, פנטון 448c, מכונה בכינוי "הצבע המכוער בעולם", ונבחר במספר מדינות כצבע לאריזות טבק וסיגריות רגילות, לאחר שחוקרי השוק קבעו שהוא הצבע הכי פחות מושך.
ירוק זית נפוץ בשימוש צבאות, וזהו צבע מדי השירות של חילות היבשה וצבע מדי העבודה (מדי ב') בכל החילות בצה"ל. בצה"ל, כומתה בצבע זית שייכת לחילות ללא צבע כומתה מיוחד ולטירונים לפני קבלת הכומתה החילית. לכומתה זו הכינוי "כומתת בקו"ם".
תקן HTML 4.01 מגדיר את הצבע זית (Olive) בשלשת ההקסא #808000.
הפיגמנט הזיתני ירוק אדמה הוא בין הפיגמנטים הירוקים העתיקים ביותר בשימוש, ותועד בציורי קיר מפומפיי. בציורים איטלקיים מוקדמים מימי הביניים, ירוק אדמה שימש בעיקר כשכבת תחתית לציור עור ולעיתים עבור ווילונות, ולאחר מכן, גם כירוק לנופים.
מיחזור משביח לבגדים
המונח "מיחזור משביח לבגדים" מתייחס לשינוי בגד שכבר לא משתמשים בו מסיבה כלשהי והשבתו לשימוש ולבישה אחרי שינוי וחידוש צורת הבגד או צבעו, גריעה או הוספה של חלקים בתפירה או הטלאה של שאריות בדים, שינוי כפתורים או תוספת רקמה. למעשה, משמעות התהליך היא הפיכת הבגד הישן לבגד שונה ומחודש. מיחזור משביח נעשה גם כאשר לוקחים בגד שכבר לא ניתן ללבישה ומשתמשים בחומרי הבגד לעשיית חפץ שימושי אחר או יצירת אמנות. מיחזור משביח הוא התרגום העברי למילה upcycle.
תעשיית הביגוד והבדים היא אחת התעשיות הגדולות בעולם והיא גם מזהמת מאוד את הסביבה. ב־2015 נמדד שפליטות הפחמן של תעשיית הביגוד המהיר עלו על פליטות פחמן של כל הטיסות המסחריות ושייט האוניות. על פי מאמרים מחקריים שפרסם הניו יורק טיימס, שישים אחוזים מכל כמות הבגדים החדשים שנוצרים מדי שנה מסיימות את השנה במשרפות או במטמנות. עד שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, בהן בגדים הפכו מתועשים יותר, אנשים קנו בגדים יקרים יותר, הוקירו את המחיר הכלכלי שהושקע בייצור הבגדים ולכן השקיעו בניקוי מותאם לחומר הבגד, האריכו וקצרו ולעיתים כשקו הקיפול דהה הסתירו אותו בכיסוי של שרוך זיגזג או רקמה, הרחיבו והצרו לפי הצורך. תיקנו חורים וקרעים, תפרו כפתורים וגומי, הפכו צוארונים, מי בבית ומי אצל תופרות וחייטים. בשנות 1970–1980 נפוצות הייצור ההמוני והגלובליזציה של המסחר בביגוד במכירה זולה, אופנה מהירה הביאו לשימוש באיכות ירודה יותר של חומרים ושיטות העבודה, מה שצורך למעשה יותר תחזוקה של הבגדים. אנשים רבים לא רצו ולא יכלו לתקן את בגדיהם והעדיפו לזרוק אותם ולהחליפם בחדשים, כאילו בגדים הם מוצר חד-פעמי. מהעשור הראשון של המאה ה-21 נראה שהולכת וגוברת ההבנה של אנשים על חשיבות המיחזור המשביח של הבגדים לכלכלה ולסביבה.
היסטוריה.
בתקופות קדומות כשאנשים יצרו לעצמם את בגדיהם בעמל כפיים מרובה ולא יכלו לקנות בגדים בחנות. רכישת או אריגת בד לתפירת הבגדים דרשה עמל רב, אי לכך תיקנו בגדים ושמרו עליהם, מי שקנה בד לבגד שמר את שאריות הבד לתיקונים ולעיתים אף לשינוי הבגד והתאמתו לשינויים הגופניים של לובש הבגד. הם השתמשו בכל פיסת אריג עד שהתבלתה וכשהתבלתה שמרו כל פיסת בד או חוט בר שימוש ושבו והשתמשו בהם או לעשיית בגדים חדשים או לשימושים אחרים.
בתחילה לבשו יריעות בד גדולות כמו ההימטיון (Himation) היווני, השנטי (shenti) המצרי או הטוגה הרומאית כמו שאפשר לראות על פסלים ותבליטים ברוונה באיטליה. בבדים אלה אפשר היה להתעטף בצורות שונות וגם לארוז בהם משאות שונים. הבגדים לא היו בעלי גזרות, פשוט עטפו את הגוף בבד קשרו או שמו סיכה כמו בציטון (Chiton)במקומות שונים כדי לאפשר תנועה חופשית.
בתקופת המלכה מארי אנטואנט בגדים נתפרו מבדים שלמים, ששוליהם חוברו בתפירה, נאספו וכווצו על המותניים, ובמקום מתפרת יצרו את הצורה הרצויה לבגד בעזרת הרבה קיפולים קטנים שחוזקו ונתפרו אף הם, גם אימרות השרוולים נוצרו מאיסוף הבד למידה הרצויה. כל זה נעשה במטרה לשמור כמה שיותר על שלמות הבדים היקרים כל כך. כאשר רצו לשנות את הבגד ולתת לו מראה חדש פרמו והזיזו קפלים על פי הצורך ויצרו לבגד חזות חדשה ואופנתית. לצורך זה החזיקה המלכה צוות גדול של מעצבות ותופרות.
בתקופה הוויקטוריאנית, נהגו לשנות מעילים מהודרים ושמלות שהאריג שלהן היה יפה ויקר לבגדים אחרים, חוקרי ביגוד במוזיאון אלברט וויקטוריה בלונדון מצאו מקטורן לאשה שנוצר ממעיל של גבר מהמאה ה-18 ששונה ועוצב מחדש על ידי מעצב צרפתי מהמאה ה-19.
במאה ה-18,נשים, גברים ואף ילדים, נשאו עמם גליל בד שבו היה כל מה שנחוץ לתיקון אריגים, כמה מחטים עשויות מעצמות, כמה חוטים מגידים, מספריים או סכין קטנה. הגליל זכה לשם 'עקרת בית' (Housewife / Huswif)
כאשר הקרינולינה התחילה לצאת מהאופנה בין 1870–1860 היה צריך למצוא פתרון לעודפי הבד של החצאיות והשמלות שלפתע נשרכו אחרי כל אשה, מישהי הגתה רעיון לאסוף את כל העודף לאחורי הגוף ולסדר שם מעין גוש בד גדול הבסטל (Bustle). עם הזמן סולק הגוש ובמקומו שמו כריות קטנות שמעליהן הלבישו חצאיות.
בתקופה האדוארדית באנגליה נשים היו בעלות מודעות אפנתית מאוד וגם חסכניות. נשים אצילות ועשירות מיחזרו את שמלות הערב מסאטן לשמלות למשרתות שלהן וביטנות משי הפכו לתחתוניות. כמו כן היה בכל רחבי אנגליה איסוף קפדני של סמרטוטים לצורך יצירת נייר, הספרות של אותה תקופה מלאה בתיאורים של סמרטוטרים.
במשך הדורות, התפתח הידע כיצד להתאים את הבגדים לצורת הגוף האנושי והתחילו לחתוך את הבדים על פי גזרה ולתפור מהם בגדים. הרבה שנים תפרו את כל הבגדים ביד בעזרת חוטים ומחטים. בגדים היו כה יקרים שפשוטי העם לבשו אותם עד שבלו ואז חתכו את הקטעים שנותרו שלמים ועשו מהם משהו אחר. בגדים לתינוקות וילדים, שמיכות וכדומה. אצילים, עשירים ואנשי כהונה בכירים, לבשו בגדים שלמים, אך גם אצלם היה מיחזור כלשהו.
דורות של הסבתות של כולנו תיקנו כל בגד, חורים סגרו או באריגה מחודשת או בטלאי.
הצורך התמידי בתיקונים ותחזוקה של בגדיםוטקסטיל בדים, במאה ה-18 ובמאה ה-19, גרם לכך שעקרת בית נשאה עמה תמיד את 'כלי המקצוע מחטים, סיכות, מפתחות ומספריים' באותה תקופה לא היו לנשים כיסים בבגדיהן ועל כן הן תפרו לעצמן משאריות קרועות של בגדים מעין שקיות כיסיםשאותן הן קשרו מתחת לשמלות שלהן.
ב-1832 כותבת לידיה מריה ציילד בספר The American Frugal Housewifeאת העצה הבאה "אחרי שמעילים ישנים, מכנסיים וכולי נגזרו עבור הבנים, וכבר אי אפשר לתפור מהם בגדים, חתכי אותם לרצועות, ונצלי את שעות הפנאי מהילדים או עבודות הבית, בתפירת וקליעת שטיחים לבית"