לייני מועמדת למשרת חלומותיה כמגישה בתוכנית בוקר יוקרתית ברשת ארצית בניו יורק, וכדי להכינה למבחן בד, מנהל התחנה, דניס, מחייב אותה לעבוד עם פיט סקנלון (אדוארד ברנס), צלם ותיק ומוערך שבעבר היה לה סטוץ איתו. כיום שוררת ביניהם איבה ולייני מסרבת לעבוד עם פיט. היא נאלצת לשתף פעולה בעל כורחה, ויחסי העבודה ביניהם רוויי קנטרנות הדדית. השניים יוצאים להכין כתבה על חסר בית המוכר כ"הנביא ג'ק" (טוני שלהוב) שמקבץ נדבות תמורת ניבוי נבואות. לייני מבקשת מג'ק לנבא את סיכוייה להתקבל למשרה בניו יורק וכן את תוצאת משחק הפוטבול בין "סיאטל סיהוקס" ל"דנוור ברונקוס". הוא אומר שה"סיהוקס" ינצחו 19–13, מוסיף שמחר ירד ברד, ולבסוף מנבא שלייני תמות ביום חמישי בעוד שבוע ולא תקבל את המשרה. פיט לא מצליח לשכנע את לייני המוטרדת שלא מדובר במתיחה שנעשתה ביוזמתו, ומסביר שהיא נסערת מכיוון שכל חייה מתמקדים בשאיפה חסרת משמעות לזכות בהכרה. אחרי ששתי הנבואות הראשונות מתגשמות, לייני נתקפת פאניקה ועושה בדיקות רפואיות שתוצאותיהן תקינות לחלוטין. היא הולכת לחפש ניחומים אצל אביה האלמן פאט ואחותה גוּוֶן המבוגרת ממנה, אך נתקלת באדישות מצד האב ובעוינותה של גוון, על רקע יריבותן רבת השנים על לבו של אביהן.
מכיוון שכך, לייני הולכת בלילה אל "הנביא ג'ק" ומבקשת ממנו נבואה כלשהי כדי לקעקע את אמינותו. ג'ק מנבא שמחר בשעה 9:06 בבוקר תתרחש רעידת אדמה בסן פרנסיסקו, ואחרי שגם זה קורה, לייני משתכנעת שהיא תמות בשבוע הבא. בצר לה, היא באה אל פיט שמבטל את דבריו של ג'ק ומסביר לה שעליה ללמוד "לחיות את הרגע" במקום לתכנן את חייה לפרטי-פרטים, ורק היא יכולה לשנות את גורלה. לייני עושה חשבון נפש ובוחנת את יחסיה עם אביה, אחותה וקאל, שממנו היא נפרדת בסופו של החשבון. בתוך כך, היא מזניחה את עצמה ומתחילה לעשן סיגריות ולאכול ג'אנק פוד. כאשר היא ופיט מסקרים בשידור חי הפגנה של נהגי אוטובוסים שובתים, היא מגיעה באיחור, שתויה ומוזנחת, ומביעה תמיכה במפגינים. אחרי שאחד מהם אומר לה שהם דורשים יותר סיפוק בעבודה, לייני פוצחת בשירת "Satisfaction (I can't get no)" מביכה, אך סוחפת את הנוכחים.
למחרת ההפגנה, יום שלישי, לייני מתעוררת בביתו של פיט עם הנגאובר, לא זוכרת דבר מאירועי יום האתמול, ורואה ששדרים בערוצי הטלוויזיה המתחרים לועגים ל"קונצרט הרוק" שלה. פיט מספר שהיא התעלפה במכוניתו, ונענה לבקשתה להישאר אצלו תוך שהוא מחפה עליה אחרי שהיא לא הגיעה לעבודה. הוא מסביר לה שיש בחיים דברים חשובים יותר מעבודה, ומציג לה את טומי, בנו מנישואים כושלים. השלושה מבלים ביחד את היום שבסופו פיט מוכיח לה שאפשר ליהנות מהחיים סתם כך. אחרי שפיט מחזיר את טומי אל אמו, גרושתו של פיט, השניים חוזרים אל דירתו ושוכבים לראשונה מאז הסטוץ. כאשר השניים מגיעים לעבודה למחרת, יום רביעי, ובעוד לייני סבורה שעומדים לפטר אותה בגלל השידור מההפגנה, נודע לה שהשידור דווקא עורר הדים חיוביים בניו יורק, היא קיבלה את המשרה ומתבקשת להגיע לניו יורק בו-ביום. פיט דוחה את הצעתה להצטרף אליה, כדי להישאר קרוב לבנו ומשום שהוא אוהב את חייו כפי שהם, ולא מוכן לחיות כמוה, המרוכזת בעצמה ודבר לא מספק אותה. לייני הולכת להיפרד מאביה שמודה שהוא אף פעם לא ידע איך לדבר איתה, אבל משתי בנותיו, רק היא הצליחה לשמח את אמה המתה כשזו הייתה על ערש דווי.
בעוד לייני טסה לניו יורק רגועה ומאושרת, פיט בא אל "הנביא ג'ק" בדיוק כאשר זה מכריז ש"מלאך ייפול מהשמיים", ומלגלג עליו בכעס מכיוון שהיא קיבלה את המשרה, ומכאן שנבואת מותה הופרכה. ג'ק הנרגז עונה שאם היא תמות מחר, המשמעות היא שלייני לא תקבל את המשרה והנבואה תתגשם. בערב, בטלוויזיה מדווחים שכוכב עבר בקבוצת הבייסבול "קליפורניה איינג'לס" (בתרגום לעברית: מלאכי קליפורניה) נהרג בהתרסקות מטוסו הפרטי. פיט מבין שזה ה"מלאך" שנפל מהשמיים כפי שג'ק ניבא, משאיר הודעת אזהרה מבוהלת בתא הקולי של לייני וממהר לטוס לניו יורק באותו הלילה.
בוקר יום חמישי. בשידור הבכורה שלה, לייני מראיינת את דבּרה קונורס, אשת טלוויזיה שזכתה בפרס על מפעל חיים ונודעה כמראיינת שגורמת לידוענים לבכות בשידור חי. בטלפרומפטר מוצגות שאלות שקונורס הכינה מראש, אבל כשהיא מספרת שעזבה את אהובה בגיל 25 לטובת הקריירה, לייני זונחת את השאלות המוכנות, משתפת את קונורס בסיפורה האישי ועוברת לשאלות על וויתורים בחיים הפרטיים, דבר שגורם לקונורס לבכות בשידור חי. אף על פי שהראיון מעורר התפעלות, לייני מבינה את טעותה ומחליטה לחזור לסיאטל. כאשר לייני יוצאת מהבניין, פיט מגיע. ברחוב מתרחשת תקרית שבה שוטרים מנסים להשתלט על גבר חמוש. פיט מנסה להסב את תשומת לבה, אך לייני נפגעת מירייה ומובהלת לחדר ניתוח. היא מתעוררת בשעה שלוש לפנות בוקר בחדר התאוששות, פיט יושב לידה ומרגיע אותה שגם בסיאטל כבר יום שישי, והיא בחיים. השניים מתוודים אהדדית על אהבתם.
בסצנת הסיום, לייני חזרה לסיאטל, נישאה לפיט וקיבלה תוכנית טלוויזיה משלה. היא, פיט וטומי באצטדיון, צופים בקאל בזמן משחק בייסבול של ה"מארינרס", ומאחוריהם נראה "הנביא ג'ק" צוהל על זכייתו בהתערבות על המשחק. במונולוג הסיום שלה, לייני מבינה שבאותו יום אכן מת בה החלק באישיות שלה שלא ידע איך לחיות, ונבואתו של ג'ק התגשמה. היא אימצה דרך חיים שלפיה עליה לחיות כל יום כאילו זה יומה האחרון, כי יום אחד עלול באמת להיות האחרון.
הפקה.
עיקר הסרט צולם באתרים אותנטיים (On location) ברחבי סיאטל, וחלקים אחרים צולמו בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה, ובמנהטן, ניו יורק. תחנת הטלוויזיה הבדיונית KQMO מוקמה בתחנה האמיתית KOMO-TV בסיאטל, כאשר הלוגו של התחנה שונה לצורך הצילומים באולפן ערוץ החדשות "KOMO 4", על ניידות שידור ועל המיקרופונים, וכמה מבכירי המנחים של KOMO-TV תרמו לסרט הופעת קמע. סצנת הריאיון עם דברה קונורס, המתרחשת כביכול בניו יורק, צולמה למעשה באולפני BCTV בוונקובר.
הפצה והכנסות.
הסרט הופץ לבתי הקולנוע ב-26 באפריל 2002 ונחל כישלון בקופות, כאשר כנגד תקציב של 40 מיליון דולר, ההכנסות הסתכמו ב-16,872,671 דולר. כאמור לעיל, ב-15 באוקטובר 2002 הופץ הסרט לצפייה ביתית והכניס ממכירה ומהשכרה 24 מיליון דולר.
ביקורות.
הסרט התקבל באכזבה אצל מבקרי הקולנוע, אף על פי שהופעתה של ג'ולי זכתה להתייחסויות חיוביות בדרך כלל. במאגר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes קיבל הסרט ציון 28% על בסיס 122 ביקורת, עם דרוג ממוצע של 4.5 מתוך 10. סיכום הביקורות היה שאף על פי שג'ולי מצודדת, "חיים או משהו כזה" הוא סרט מאולץ וצפוי מכדי להעביר באופן משכנע את המסר שצריך לעצור כדי להריח את הוורדים. באתר Metacritic, הסרט קיבל דרוג ממוצע של 31% על בסיס 32 ביקורות שהוגדרו כשליליות באופן כללי.
רוג'ר איברט סבר שזהו סרט מסורבל ומובנה באופן לא הגיוני, וניכר שיוצריו לא מתמצאים בעבודת הטלוויזיה. כפרפרזה על המימרה שגמל הוא סוס שתוכנן על ידי ועדה, אזי הסרט תוכנן על ידי אותו גמל, לדברי איברט, המוסיף שג'ולי במשחקה "בוחנת את הגבולות התאורטיים של המשחק המוגזם ההיסטרי". איברט העניק לסרט כוכב אחד מתוך חמישה. פיטר בראדשו כתב בהגרדיאן הבריטי שלאנג'לינה ג'ולי, עם כל יתרונותיה ומגוון הדמויות שהיא יכולה לגלם, אין כישורים הדרושים לתפקיד קומי-רומנטי, והיה אפשר לחשוב על ליהוק מוצלח יותר לדמותה של לייני קאריגן, כגון קייט הדסון או בריטני מרפי. ואילו ברנס הוא אחת הדמויות הראשיות הגבריות חסרות ההבעה, שלא לומר המשעממות ביותר שיש בהוליווד. בדומה לאיברט, בראדשו העניק לסרט כוכב אחד. סטיב סיימלס, אשר נתן גם הוא כוכב אחד, ציין שהופעתה של סטוקרד צ'אנינג מבריקה בדמות דברה קונורס, תואמת ברברה וולטרס, וזמן המסך שניתן לה היה קצר עד כדי פשע כלפיה.
בניגוד לאיברט, בראדשו וסיימלס, מיק לסאל כתב בסן פרנסיסקו כרוניקל שמדובר בדרמה רומנטית שנמצאת בדרך למצוינות, עם שני כוכבים המסברים את העיניים (ג'ולי וברנס) ותסריט עם מסר משמעותי על הקושי לאזן בין לחיות את היום אך ללכת לשום מקום, ובין לחיות עבור המחר ולהיות חסרי חיים. הסרט, סבור לסאל, מעז לרמוז משהו שנשים טוענות, אבל לסרטים על נשים אין אומץ להודות בו: עבור נשים, הדרך לצמרת המקצועית דורשת מחויבות לכל החיים וכרוכה בבחירות קשות ובוויתורים. חולשת הופעתה של ג'ולי נעוצה בכך שהיא לא למדה טכניקות של שידור טלוויזיה לצורך התפקיד, אבל היא מביאה לתפקיד משהו חשוב בהרבה: רק לפי חזותה וסגנונה החיצוניים, הצופה יכול להבין את הרעיון מבלי שיספרו לו: אישה שהשאפתנות שלה מכתיבה לה אילוצים, והיא משקיעה אנרגיות עצומות במימוש חלום שבסופו של דבר יגביל אותה. לדברי לסאל, ג'ולי מיטיבה לשחק את האישה שמשתחררת מעכבות, אבל הצופה יכול להבין אותה כאשר היא מתפרקת, כי אולי משהו בה היה חייב להתפרק. לגבי ברנס, בסגנון של בחור רגוע והגון, הוא מגלם את האנטיתזה של לייני, והסרט רומז שאם הוא היה אישה, התחייבויותיו בחיים היו שונות מעט. עוד סבור לסאל, שהבמאי סטיבן הרק מעביר את המסרים בחסכנות ובדרך של לשון המעטה, ובסיכום הדברים, מדובר בסרט נשים ראוי. גם אריק ד. סניידר שהעניק שלושה כוכבים, סבור שבכללותו, הסרט מקסים וחינני על אף שהוא לא חף מבעיות כגון סוף שטחי ומושלם מדי, ותסריט מרושל לעיתים. סניידר טוען שדמותה של לייני רדודה דיה כדי להיות אמינה, וידידותית באופן שובה לב דיו כדי להתחבב. אמנם יש בסרט כמה סצנות מטופשות להפליא כמו הפגנת נהגי האוטובוסים, אבל כאשר הן נעשות בסגנון ובגישה המתאימים – הן מצליחות.
אורלי מולר