ב-1967 התקבל לעבודה בקול ישראל. ב-1969 החל להגיש את "בחצי היום". באפריל 1971 מונה למנהל מחלקת ענייני היום בקול ישראל, אולם בסוף השנה התפטר.
בשנת 1974 נסע לארצות הברית ללמוד תקשורת באוניברסיטת קולומביה. כשחזר הגיש מספר תוכניות בטלוויזיה הישראלית. בשנת 1979 התמנה למגיש מהדורת החדשות "כמעט חצות".
רועה פרש מרשות השידור לטובת האקדמיה והחל לעסוק בחקר התקשורת באוניברסיטה העברית. ב-1982 השלים את הדוקטורט. בעבודתו האקדמית חקר את שפת החדשות ואת הזיקה המורכבת שלה למציאות שהיא מבקשת לתאר. כמו כן, חקר את ההבדלים בין סוגי העיתונות השונים.
באוקטובר 1982 שב לרדיו, להגשת "בחצי היום" שלוש פעמים בשבוע.
בינואר 1986 החליף לזמן מה את אלכס אנסקי בהגשת התוכנית "7-0-7" בגלי צה"ל. בתחילת 1987, לאחר שסורבה בקשתו להגיש בטלוויזיה, סירב להגיש את יומן היום הזה ברדיו. בעקבות זאת, הודח מהגשת "היום הזה" ברדיו. בהמשך הנחה לסירוגין את התוכנית "תיק תקשורת" בטלוויזיה החינוכית בשנותיה הראשונות.
ספרו "אחרת על תקשורת" פורסם ב-1993, בהוצאת רכס.
ב-2004 פרש מהאקדמיה. ב-2008 יצאה לכבודו אסופת המאמרים "סיקור כסיפור: מבטים על שיח התקשורת בישראל", בעריכת מוטי נייגר, מנחם בלונדהיים ותמר ליבס, בהוצאת מאגנס ומכון סמארט, האוניברסיטה העברית.
בשנים האחרונות לחייו סבל רועה ממחלה והיה מאושפז בבית החולים הצרפתי סן לואי. הוא נפטר ב-22 ביולי 2017. ב-25 ביולי 2017 נקבר בבית העלמין בקיבוץ נחשון.
היה נשוי למרים ואב לשלושה בנים. בנו, יואב, הוא מפיק קולנוע.
קישורים חיצוניים.
לאחר פטירתו:
פרדס (פירושונים)
אאוזביו
אֵאוּזֶבְּיוּ דָה סִילְבָה פֵרֶיְרָה (בפורטוגזית: Eusébio da Silva Ferreira; 25 בינואר 1942 – 5 בינואר 2014) היה כדורגלן פורטוגלי, הנחשב לאחד משחקני הכדורגל הטובים בכל הזמנים. היה ידוע בכינויים "הפנינה השחורה", "היהלום השחור" ו"הפנתר השחור".
קריירה.
אאוזביו נולד בלורנסו מרקש (בימינו מפוטו), מוזמביק, שהייתה באותה העת מושבה פורטוגלית. עד גיל 12, כפי שזכר, לא ראה קורה, משקוף או רשת, אלא רק שערים משתי אבנים. היכולת שהפגין במגרשי החול והאדמה של עיר הולדתו הביאה אותו לקבוצת החובבים המקומית - ספורטינג לורנזו. באותן שנים נהגו הקבוצות הפורטוגליות הגדולות לאמץ קבוצת-בת במושבות אפריקה, מהן שאבו כישרונות גדולים. לורנזו הייתה קבוצת-בת של ספורטינג ליסבון.
כבר בגיל 18 הוליך אאוזביו את לורנזו לאליפות המקומית ולמשחק ראווה נגד המועדון הברזילאי סאו פאולו, שהגיע למוזמביק. כמה שבועות אחרי אותו משחק, פגש מנהלה הנודע של בנפיקה ליסבון, בלה גוטמן, את מאמן סאו פאולו. מאמנה של סאו פאולו סיפר לגוטמן על הכישרון שראה במוזמביק, וגוטמן לא היסס: הוא טס למוזמביק, בחן את אאוזביו התלהב והביא אותו לליסבון תמורת 15,000 דולר.
בהופעת הבכורה שלו, במשחק ידידות נגד סנטוס של פלה בטורניר שנערך בפריז, הוא עלה למגרש בדקה ה-60 כשקבוצתו בפיגור 0:5. הוא הבקיע שלושער. המשחק הסתיים בהפסד 3:6 ואאוזביו קנה את מקומו בהרכב לתמיד. עונה לאחר מכן, בשנת 1962, הוליך אאוזביו את בנפיקה לזכייה בגביע אירופה לאלופות עם ניצחון במשחק הגמר על ריאל מדריד 5:3, כשהוא מבקיע צמד.
בכל 13 השנים שבהן שיחק אאוזביו במדי בנפיקה, היו רק שנתיים שבהן לא זכה בתארים (1966, 1975). הוא הוליך את בנפיקה לזכייה בעשר אליפויות ובחמישה גביעים, היה מלך השערים בליגה הפורטוגלית מ-1964 ועד 1968 ושוב ב-1973, זכה בתואר כדור הזהב ב-1965 ובתואר "נעל הזהב" (מלך השערים של אירופה) בשנים 1968 (42 שערים) ו-1973 (40 שערים), והבקיע במסגרות האירופאיות 46 שערים, שני רק לאלפרדו די סטפנו.
בזירה הבינלאומית ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל ב-1961 נגד לוקסמבורג. הוא היה מלך השערים במונדיאל 1966 כשכבש תשעה שערים, כולל ארבעה נגד צפון קוריאה. בסך הכול כבש בנבחרת 41 שערים ב־64 משחקים.
בגיל 32 נאלץ אאוזביו לפרוש מהמשחק בשל פציעה חמורה בברך, ב-1975 ו-1976. אאוזביו שיחק בשני מועדונים פורטוגלים קטנים וכבש 773 שערים בסך הכול בליגה הפורטוגלית. הוא שיחק גם בארצות הברית כשנתיים, בשלוש קבוצות שונות.
על אף שפרש, אאוזביו נראה פעמים רבות בסביבת הנבחרת הפורטוגלית שבה השחקנים רואים בו כסוג של השראה.
בשנת 2000 נבחר במקום השלישי במשאל האינטרנט של "כדורגלן המאה של פיפ"א".
בשנת 2004, במסגרת חגיגות היובל לאופ"א, נבחר אאוזביו לכדורגלן הזהב של פורטוגל, וכן נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
אאוזביו מת ב-5 בינואר 2014, כתוצאה מדום לב.
Phalacrocorax perspicillatus
Pelecaniformes
תל-ערד
גדוד סיור
גדוד סיור (בר"ת: גדס"ר) היא יחידה מובחרת בצה"ל המאגד את הפלוגות החטיבתיות של חטיבות חיל רגלים. גדוד הסיור מורכב מפלוגת סיור ("פלס"ר"), פלוגה שייעודה לוחמה נגד טנקים ("פלנ"ט"), פלוגת הנדסה ("פלחה"ן") וגורמים נוספים. פלוגת הקשר של הגדוד, הפלחי"ק, בדרך כלל אינה חלק מגדוד הסיור אלא חלק ממפקדת החטיבה, אך צוותי הלוחמים של חפ"ק המח"ט שהשתייכו אליה בעבר כיום משתייכים לגדודי הסיור (פרט לחטיבת "כפיר") כצוותים לוחמים הנמנים בתוך פלוגת הפלחה"ן (צנחנים, גולני, גבעתי ונחל).
רוב פעילותם של גדודי הסיור בעת שיגרה מאופיינת בפעילות ביטחון שוטף (בט"ש).
בזמן מלחמה ייעוד הגדס"ר הוא:
אורכו של המסלול אורך כבין 14–16 חודשים והוא כולל: טירונות ואימון מתקדם, טירונות יחידה, ניווטים, לוחמה זעירה, לוחמת שטח בנוי מתקדמת, לוחמת תת-קרקע, לוחמה בטרור וקורסים ייעודיים לכל פלגה.
רקע והיסטוריה.
בעבר היו בכל חטיבה יחידות שהיו כפופות ישירות למפקדת החטיבה ולא לאחד מן הגדודים. יחידות אלו נקראו "יח"טיות" (יחידות חטיבתיות). יחידות אלו היו ארבע היחידות המובחרות, או הייעודיות, שהשתייכו לכל חטיבת חי"ר בצה"ל, בסדיר או במילואים: פלוגות הסיור, הנ"ט, ההנדסה והקשר. פלוגת הסיור של חטיבת גולני הוקמה עוד במלחמת העצמאות והיא, נוסף על פלוגת הסיור של חטיבה 7 הן היחידות הוותיקות ביותר בצה"ל בתחום הסיור.
במהלך מלחמת העצמאות הקים רפי קוצר, מפקד מחלקה בגדוד 12 (ברק) את "מחלקת הקומנדו", שהייתה גלגולה הראשון של הסיירת, ופיקד עליה במהלך קרבות סג'רה, הקרב על קיבוץ גשר ומבצע חירם. לקראת תום מלחמת העצמאות נפצע קוצר קשה ברגליו בקרבות באזור פתחת רפיח והמחלקה הורחבה לכדי "פלוגת הג'יפים החטיבתית", תחת פיקודו של מוסה פלד, אשר בדצמבר 1948 הוקמה כחלק מגדוד 19, גדוד הפשיטה של החטיבה, עליו פיקד מאיר עמית. הפלוגה שימשה כיחידת הסיור של החטיבה ופעלה במסגרת זו במבצע חורב ובמבצע עובדה.
בשנת 1953 הקים אריאל שרון את יחידה 101, שמאוחר יותר אוחדה עם גדוד הצנחנים 890. היחידה ביצעה פעולות ופשיטות רבות ומיסדה למעשה את תחומי הפשיטה הסיור והקומנדו בצה"ל. בדצמבר 1953 עברו אנשי היחידה קורס צניחה, ובחודש ינואר 1954, חמישה חודשים לאחר הקמתה, מוזגה יחידה 101 לגדוד 890 של חטיבת הצנחנים. שרון מונה למפקד הגדוד ומאיר הר-ציון הקים את מחלקת הסיור של הגדוד (לימים סיירת צנחנים). הדבר אפשר להנחיל את הערכים והסטנדרטים שפותחו ביחידה הקטנה ליחידה גדולה יותר ומשם לשאר הצבא. לדברי ההיסטוריון הצבאי אורי מילשטיין, הקמת יחידה 101 הייתה .
סיירת גולני וסיירת צנחנים, הן מן היחידות המובחרות הוותיקות ביותר בצה"ל, ונחשבו באופן מסורתי כיחידות מוערכות ביותר. עד לאחר מלחמת לבנון הראשונה היו למעשה שתי פלוגות הסיור הסדירות היחידות בצה"ל ופעלו במבצעים ופשיטות מורכבות מאוד ובהן מבצע הלם, הקרב על הבופור ומבצע אנטבה. לאחר המלחמה, עם הקמת חטיבות הנח"ל וגבעתי נוספו עליהן סיירות חטיבות אלו.
פלוגות ההנדסה בחטיבות החי"ר, הוקמו באמצע שנות השישים כפלוגות מילואים המשתייכות לכל חטיבה. בשנת 1963 הוקמה פלוגת ההנדסה של חטיבת הצנחנים, המכונה "חבלה מוצנחת". בקיץ של שנת 1977 הוחלט על הקמת פלוגת חה"ן סדירה בחטיבת גולני. ניסיון להסב קציני וחיילי חי"ר לא צלח בשל התנגדותם, לכן החליטו מפקד חטיבת גולני אמיר ראובני ומפקד האוגדה יאנוש בן-גל להטיל את הקמת הפלוגה על קצין ההנדסה פיני דגן שהקים את הפלוגה והיה למפקדה הראשון.
הפלנ"ט הוקמה כחלק מלקחי מלחמת יום הכיפורים. במהלך המלחמה התברר כי יש צורך בטילי נ"ט יעילים. יחידות נ"ט היו קיימות בצה"ל עוד קודם, אך הן היו מצוידות בטילים ותותחים מיושנים. לאחר המלחמה הוקמה הפלוגה הראשונה בחטיבת הצנחנים ולוחמיה, אשר נבחרו מבין גדודי החטיבה, צוידו בטילי עורב ומכאן הכינוי לו זכו פלוגות הנ"ט- "עורב". במחזור אוגוסט 1974 התגייס צוות סדיר ראשון לפלוגת העורב הראשונה, של הצנחנים.
שלוש הפלוגות החטיבתיות זכו למעמד מוערך עם השנים. מאוחר יותר, בשנות השמונים והתשעים, הוקמו פלוגות סיור, נ"ט וחה"ן גם בחטיבות החדשות - חטיבת גבעתי וחטיבת הנח"ל. יחידות אלו היו כפופות ישירות למפקד החטיבה, וגודלן היה כפלוגת חי"ר מוגברת. לכל יחידה כזו היו גורמי מפקדה ומנהלה משלה.
בשנת 2001 הוחלט על ארגון מחדש של כל חטיבות החי"ר. כחלק מההתייעלות הוחלט לאחד את שלוש היחידות לגדוד סיור, שיתן מענה טוב וגמיש יותר ללחימה בעצימות הנמוכה, צורך שהלך וגבר עם הלחימה מול חזבאללה בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 והאינתיפאדה השנייה. במקביל, נועד גדוד הסיור גם להמשיך ולשמור על יכולותיו הייעודיות - סיור, חבלה ולוחמה נגד טנקים. המהלך נועד לחסוך בתקציב על ידי איחוד מפקדות וגופי המנהלה.