מלבד השימוש בארטילריה, תוכניתו של רולינסון נשענה על עוד שני מרכיבים חשובים; אלמנט ההפתעה והתקפה רב-חילית מתואמת היטב. אלמנט ההפתעה התבסס על סודיות מוחלטת והסתרה של ריכוזי כוח לקראת ההתקפה. טנקים שהגיעו לחזית לקראת ההתקפה הוסתרו בשדרות אמיין מתחת לעצים, עמדות התותחים הוסתרו תחת רשתות הסוואה, פגזים רוכזו בעמדות תותחים עתידיות והוסוו, תנועת הכוחות הרגליים נעשתה רק בלילה תחת משמעת לילה קפדנית ואפילו פוזר חול על אבני רחובות אמיין כדי להחריש את רעש צעידת החיילים.
האלמנט האחרון והחדשני ביותר היה שימוש יעיל ומתוזמן היטב של התקפה רב-חילית. במהלך המלחמה, ברוב המקרים, הכוחות השונים בשדה הקרב פעלו באופן עצמאי כאשר הם תומכים אחד בשני. התקפה קלאסית כללה באופן זה התקפה של חיל רגלים אחרי ריכוך ארטילרי של היעד, כאשר כוח פרשים או טנקים היה נמצא בעתודה או באגף ונכנס ללחימה כדי לתמוך בחיל הרגלים. בכל מקרה עמוד השדרה הקלאסי היה חיל הרגלים כאשר הכוחות האחרים תומכים בו כשיש באפשרותם. רולינסון הגה תוכנית שנשענה על היכולות של הכוחות השונים כאשר הם תומכים אחד בשני, לשם כך היה צורך להגדיר יעדים ולוחות זמנים מדויקים.
כאמור, הארטילריה שימשה לאורך כל ההתקפה כשהיא מפגיזה את קווי ההגנה הגרמנים לאורך ההתקפה כולה באופן אשר יוצר מסך אש כמה שיותר קרוב לחיל הרגלים המתקדם. כוח הפרשים יועד להיות בשלב הראשון בעתודה ולהשתלב בהמשך בלחימה. כוח הטנקים אשר הורכב מרגימנט הטנקים המלכותי כולו, יועד להילחם לצד חיל הרגלים בעיקר במרכז הגזרה היכן שתוואי השטח התאים יותר לטנקים. בין הטנקים היו גם טנקים קלים שיכלו לאגף עמדות אויב ולתקוף אותם מאחור, הטנקים הכבדים יותר נסעו לאט מאוד והתאימו בעיקר כראש חץ משוריין הפורץ את הדרך לחיל הרגלים. מלבד יחידות השדה, חיל האוויר המלכותי שימש גם הוא כגורם חשוב בהתקפה. מהאוויר היה ניתן לראות את עמדות האויב באופן ברור יותר מאשר מהקרקע ובכך היה ניתן להפגיז אותם מהאוויר בדיוק רב יותר.
סדר הכוחות.
כוחות מדינות ההסכמה:הארמייה הרביעית בפיקודו של הנרי רולינסון כללה ארבעה קורפוסים:
הארמייה הרביעית נחשבה לכוח בעל היכולת הרבה ביותר שגובש בחיל המשלוח הבריטי במהלך כל המלחמה ולכן הוצבה כחוד החנית של המתקפה. הכוחות היו מאומנים ביותר ושילבו טקטיקות חדשות להתמודד עם הגנות האויב יחד עם שימוש בכלי נשק וטכנולוגיות חדשות בשדה הקרב.
הכוחות הגרמנים:באזור ההתקפה ישבה הארמייה השנייה בפיקודו של גאורג פון דר מרוויץ, בכוח של 6 דיוויזיות בחזית ושתי דיווזיות בעתודה.
מצב החזית הגרמנית.
המובלעת שכבשו הגרמנים במהלך מתקפת האביב באזור אמיין הייתה היעד הראשוני של הארמייה הרביעית. הכוחות הגרמנים שהרכיבו את החזית באזור היו הכוחות של הארמייה ה-18 וה-2. הכוחות היו עייפים מהקרבות זה מכבר אך מחופרים היטב, לפי דבריו של לודנדורף:
מהלך הקרב.
הקרב החל ב-8 באוגוסט 1918 בשעה 4:20, בשעה שערפל כיסה את שדה הקרב. התקפת הפתע המשולבת כנגד החזית הגרמנית הצליחה ליצור הפתעה ובלבול, כך שהתגובה הגרמנית הגיעה 5 דקות אחרי תחילת ההתקדמות של הכוחות ורוכזה כנגד נקודות הריכוז שהיו כעת ריקות. הכוחות האוסטרלים והקנדים שתקפו מדרום לסום הצליחו להתקדם במהירות בשעות הבוקר ועד השעה 11 בבוקר כבר התקדמו כ-5 קילומטרים. לעומתם, הכוחות הבריטים מצפון לנהר נחלו הצלחה חלקית בלבד עקב פני השטח הקשים ועם גדוד טנקים בודד בלבד. עד סוף היום התקדמו הכוחות הבריטים כ-3 קילומטרים, בעוד האוסטרלים והקנדים התקדמו 11–13 קילומטרים לעומק החזית.
מדינות ההסכמה הצליחו לשבות כ-17,000 חיילים גרמנים במהלך היום הראשון למתקפה, ובסך הכל באותו יום היו אבדות הגרמנים כ-30,000 איש מול כ-6,500 איש של מדינות ההסכמה. לודנדורף, מפקד הכוחות הגרמנים, כינה את אותו היום "היום השחור של הצבא הגרמני".
ב-9 באוגוסט המשיכו מדינות ההסכמה בקרב אולם התקדמותם נעצרה. הארטילריה התקשתה לעמוד בקצב ההתקדמות המהיר של היום הראשון והכוחות בחזית נותרו ללא סיוע ארטילרי. בנוסף, הטנקים, שלהם היה תפקיד מכריע בהתקדמות, לא היו אמינים מספיק והתקלקלו במהירות. מתוך כוח טנקים של יותר מ-500 טנקים רק שישה נותרו כשירים לאחר ארבעה ימי לחימה.
עד 13 באוגוסט הצליחו הכוחות הבריטים להתקדם כ-19 קילומטרים לעומק החזית הגרמנית. כ-50,000 חיילים גרמנים נלקחו בשבי, וכ-25,000 נוספים נהרגו. כ-44,000 חיילים נהרגו למדינות ההסכמה, בחלוקה שווה בין צרפת לחיל המשלוח הבריטי (בריטים, אוסטרלים וקנדים).
בעוד פרדיננד פוש דרש להמשיך בהתקדמות, סירב הייג להמשיך את המתקפה. תחת זאת העדיף הייג לתכנן מתקפה חדשה עם כוחות רעננים וב-21 באוגוסט תקפה הארמייה השלישית הבריטית בקרב השני על הסום.
אחרית דבר.
ההצלחה בהבקעת קו החזית באזור אמיין הביאה איתה התקפות נוספות הצד מדינות ההסכמה לאורך כל החזית עם הצלחות דומות. תקופה זו סימנה את תחילת הסוף של מלחמת העולם הראשונה מאחר שהגרמנים ניצלו את כל כוחם במתקפת האביב שאמנם השיגה מובלעות לאורך החזית, אך נכשלה בהשגת תוצאות מכריעות. מתקפת הנגד של מדינות ההסכמה אשר הצליחה להבקיע את קו החזית לאורך הקו הגרמני המותש עמדה כנגד חוסר ההצלחה של הצבא הגרמני והביאה את הפיקוד הגרמני בראשות אריך לודנדורף להבנה שהתבוסה הגרמנית היא רק עניין של זמן.
הקרב היה הוכחה נוספת (לאחר קרב המל) לחשיבותו של הטנק בשדה הקרב. הטנקים הופעלו יחד עם כוח הרגלים במתקפה משולבת. לאחר הקרב קיבל ג'ון מונש את התואר אביר על ידי המלך ג'ורג' החמישי.
דחיסת וידאו
בריטניה באירוויזיון
כריסטיאן לה סקר
כריסטיאן לה סקר (בצרפתית: Christian Le Squer) (נולד ב-30 בספטמבר 1962) הוא שף צרפתי שמסעדתו "לדואיין" בשאנז אליזה ברובע השמיני של פריז מחזיקה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום החל משנת 2002 (נכון לשנת 2011).
ביוגרפיה.
הוא נולד במורביאן בברטאן, בן לאם שלא ידעה לבשל. הוא גדל כילד בלוריאן, בגיל 8 רצה להיות דייג, בגיל 14 נעדר מבית הספר כדי להצטרף לספינת דיג במשך חמישה עשר ימים, כאשר מלח הציג בפניו את נפלאות הבישול הוא גילה את תשוקתו לכך. הוא נשלח לעבוד במאפייה בפריז עם חברים של המשפחה. הוא החל ללמוד בבית ספר למלונאות ואחר-כך עבד במסעדות ידועות כמו "לה דיוולק", "לוקא קרטון" של אלן סנדרנס, "טיוואן", "מלון ריץ", "אופרה".
ב-1999 הוא נעשה לשף המסעדה המפורסמת "לדואיין" שבשאנז אליזה וב-2002 זכה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום. המסעדה מחזיקה היום (2011) בשלושה כוכבי מישלן. המסעדה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
הוא עזב את המסעדה בשנת 2014 ובמקומו הגיע יאניק אלנו שאיתו המסעדה קיבלה כוכבים במדריך מישלן האדום נוספים.
לדואיין.
המבנה בו שכנה מסעדת לדואיין היה במקור בית שתייה צנוע בשם Le Dauphine ושכן בכיכר הקונקורד. ב-1792 שכר אותו אנטואן-ניקולה דואיין, בין באי המקום הקבועים היו פול בארא, מקסימיליאן רובספייר, נפוליאון בונפרטה. ב-1848 עברה המסעדה למקומה הנוכחי, היא נקראה "דואיין", על שם אנטואן-ניקולה דואיין, היא הוקמה בקומה הראשונה של בית אחוזה יפהפה על שדרות שאנז אליזה. המבנה מעוצב בסגנון הקיסרות השנייה, המשקיף על גני שאנז אליזה.
לקריאה נוספת.
על מסעדת לדואיין
מצוות צריכות כוונה
מצוות צריכות כוונה הוא כלל הלכתי שמשמעו שיש להתכוון בעת עשיית המצווה לשם קיום אותה המצווה. בתלמוד נחלקו אמוראים האם מצוות צריכות כוונה או לא.
להלכה נפסק בשולחן ערוך כדעה שמצוות צריכות כוונה, ולכך במקרה שאדם קיים מצווה ללא כוונה, לא יצא בה ידי חובת קיום המצווה, ויש לחזור ולעשותה שנית. כך למשל אדם הקורא את פרשת ואתחנן הכוללת בתוכה את הפרשה של שמע ישראל, אין קריאה זו נחשבת לגביו כקיום מצוות קריאת שמע, אם אכן לא התכוון לקיים בכך את מצוות קריאת שמע.
מקורות הלכתיים.
השאלה האם מצוות צריכות כוונה או לא נידונה על ידי האמוראים ומאוחר יותר גם על ידי הראשונים. המחלוקת דנה במצב של דיעבד, אך לכתחילה לפי כל השיטות מוסכם שעל האדם לכוון לעשיית המצווה. להלכה נפסק שמצוות צריכות כוונה אף בדיעבד.
החולקים.
מדברי התלמוד ב נראה שנחלקו בעניין רבא ורבי זירא - לפי רבי זירא צריך כוונה ואילו לפי רבא - לא.
הרי"ף בסוגיה פסק כרבי זירא ובעל המאור הקשה עליו מכמה מקומות בתלמוד וחלק עליו מכוח קושיותיו. הראב"ד (השגות על פסחים פרק י) פוסק כרי"ף. בנוסף, הרמב"ן בספר מלחמות ה' שם תירץ את קושיות בעל המאור והביא בשם רב האי גאון שסובר כרי"ף. בעל המאור בפירושו על מסכת פסחים פרק י, הביא בשם רב האי גאון שסובר כשיטתו הוא. שו"ת אפרקסתא דעניא סובר שלדעת הרמב"ם מצות לא צריכות כונה. השולחן ערוך פסק כדעות שמצוות צריכות כוונה.
לדעת החיי אדם, הצורך בכוונה בעת קיום המצווה הוא רק כאשר ניתן לשייך את מעשה המצווה גם לתכלית אחרת (לדוגמה, אדם הקורא את קריאת שמע כחלק מפרשת ואתחנן, ניתן לשייך את מעשהו לתכלית של לימוד תורה). אך אדם המניח תפילין ומתעטף בציצית, אף שלא התכוון במפורש לשם קיום מצווה, כיוון שאין תכלית אחרת במעשיו מלבד לקיום מצוות ציצית ותפילין, מעשהו נחשב בברירת מחדל לקיום מצווה.
מקור הדין.
לשיטה שאכן הכוונה מעכבת את המצווה, נחלקו הפוסקים מהו מקור הדין:
הסתייגויות.
על אף קיומה של המחלוקת לגבי כוונה במצוות ישנה כוונה מינימלית שבכל מקרה צריך, כמו אמונה בה' והידיעה על חיובו במצווה.
גם לדעת האומרים שמצוות אינן צריכות כוונה אם הייתה כוונה הפוכה (התכוון לא לצאת ידי חובה במעשה), לא יצא ידי חובה.