לקראת סוף 1933 פוטרו מהאוניברסיטה מעל 40 פרופסורים ממוצא יהודי, ובתחילת 1934 פוטר אויגן טויבלר. כן פוטר הפרופסור הגרמני קרייאר, על שסירב למלא את מקומו של עמית יהודי שפוטר. בראשית 1936 קיימה האוניברסיטה חגיגות לרגל 550 שנה להווסד האוניברסיטה. לאחר דיון בעיתונות באנגליה החליטו ברבות מהאוניברסיטאות באנגליה להחרים את החגיגות, על רקע פיטורי המרצים היהודים מהאוניברסיטה וחוסר הסובלנות של הנהלת האוניברסיטה. בין המחרימים היו החברה המלכותית, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת בירמינגהאם ואוניברסיטת קיימברידג'. האוניברסיטאות בארצות הברית, לעומת זאת, לא החרימו את החגיגות. תעמולה נגד השתתפות בחגיגות נשמעה גם באירופה ואוניברסיטת בזל החרימה את החגיגות.
בושה
בושה היא רגש הגורם לתחושה לא נעימה אצל האדם כשהוא סבור שעשה מעשה לא מקובל בעיניו או בעיני החברה. בהתאם לכך, הבושה מתעוררת בקרב אדם שחש חשוף לעין הציבור בצורה שאינה מכבדת אותו ובקרב מי שחש כי הזולת מבקר אותו בעקבות מעשה שעשה בניגוד לנורמות המקובלות. זוהי תחושה או רגש שלילי חזק ואוניברסלי בעל מאפיינים פיזיולוגיים. לעיתים מלווה תחושה זו בהסמקה. תחושת הבושה מלווה לעיתים קרובות בחרדה ואשמה, עם נטייה להימנע מהגירוי הגורם לבושה.
היבטים קוגניטיביים.
לפי האנתרופולוגית האמריקאית וחוקרת התרבות רות בנדיקט, הבושה מוגדרת כחילול של ערכים תרבותיים או חברתיים.
פרופסור ג'ודית לואיס הרמן מאוניברסיטת הרווארד, אחת מחוקרות הקוגניציה המפורסמות בעולם, הגדירה ב-2007 את הבושה כמצב אינסטינקטיבי של מודעות עצמית שבו: האני מתפצל כדי לדמיין את העצמי דרך עיניו של האחר.
דוקטור ברנה בראון (Brene Brown) מאוניברסיטת יוסטון מספרת בהרצאותיה כי: . התובנה הזו הובילה אותה לזהות דפוס נוסף שעומד בבסיסם של כל הקשרים – בושה, שהיא להגדרתה הפחד מניתוק: .
היבטים חברתיים ותרבותיים.
הבושה היא מנגנון חברתי, המתקיים רק באינטראקציה עם אחרים, ולכן הביטוי החיצוני של בושה משחק תפקיד חשוב.
אבי תורת האבולוציה צ'ארלס דרווין תיאר כבר ב-1872 בושה כמנגנון פיזי הכולל הסמקה, בלבול, השפלת המבט, הרכנת הראש ושמיטה של הכתפיים. דרווין גם ציין כי היה עד לבושה בכל מקום שבו ביקר ברחבי העולם. התופעה האוניברסלית הזו מלווה בדרך כלל בתחושת חום המתפשטת בגוף, פעילות דומה להפליא לזו המתרחשת בגוף במצבי לחץ. למעשה, שתי התופעות הן קרובות משפחה: בושה היא תגובתו של הגוף להתמודדות עם לחץ חברתי. זוהי תגובה גופנית למחשבה "אני יודע שעשיתי משהו לא מקובל חברתית, ואני יודע שאתם יודעים על כך".
לביטויים הפיזיים של בושה יש תפקיד; להראות לחברה שמסביב כי המתבייש מבין היטב את החטא שביצע כלפי הנורמות החברתיות התקינות. הבושה הפיזית היא הודאה באשמה, הבעת חרטה ובקשת סליחה כאחד. היא בעצם מצהירה: "אני נתון לרחמיכם – אנא, אל תפגעו בי".
במנגנון הפיזי של הבעת בושה, בסומק או במבט המושפל, יש גם פתרון מובנה לתחושה הלא נעימה. זו המסקנה שאליה הגיעה הפסיכולוגית החברתית אליזבת דניס בניסוי שערכה ב-2009. לפי מסקנתה, כשרואים שהאדם מתבייש – סולחים לו, והוא כבר לא צריך להרגיש רע עם מה שעשה. על כן על האדם לחוש בושה כדי שהיא תחלוף.
על פי ז'אן-פול סארטר, כפי שהוא מציין בספרו "Being and Nothingness", הבושה היא חוסר הנעימות הנוצרת מההפיכה לאובייקט. בדוגמה שסארטר מביא להמחשת העניין הוא מספר על אדם המציץ דרך חור המנעול על האנשים שבפנים. במצב זה, האדם הוא הסובייקט והאנשים בהם הוא צופה הם בעיניו אובייקטים. ברגע שמגיע אדם נוסף ותופס את המציץ – הוא מיד הופך לאובייקט וכך נוצרת בו הבושה. על פי סארטר האנושיות הנשללת מהאדם המתבייש היא העצמאות להיות המתבונן ולא האובייקט בו מתבוננים.
פרופסור ריצ'רד שוודר, מומחה למוסר ואנתרופולוגיה ואחד מחוקרי התרבות המובילים בעולם, טוען בספרו "Toward a Deep Cultural Psychology of Shame" כי התרבות הקפיטליסטית מתייחסת להפגנת בושה כאל חולשה, ייתכן שבשל קרבת המנגנונים הפיזיולוגיים בין חרדה ובושה אנחנו רואים ביטוי לזה בעלייה הדרסטית באחוז הסובלים מהפרעות חרדה באוכלוסייה, אך הנושא לא נחקר מספיק. ייתכן שהבושה מפני הפגנת בושה הופכת עם הזמן לרעילה נפשית.
הבושה כמנגנון ענישה.
רגש הבושה הוא אחד מהרגשות הקשים אצל האדם לצד הכאב והפחד.
בימי קדם ואף בימי הביניים השתמשו בענישה המביישת את החוטאים. עמוד הקלון או נתינת חוטא בסד הם דוגמאות אופייניות. על פי חז"ל חלק מהענישה של חוטאים היה לבייש אותם. היו מקומות בהם היו כופים על נאשמים או חשודים לצאת, כשעל גבם מוצמד לוח עץ ועליו כתובת שמבזה אותם. סנקציה זו של השפלה, הייתה חזקה יותר מעונש כספי או גופני.
ביהדות.
בתנ"ך, בסיפור אדם וחווה, נאמר שטרם אכילת פרי עץ הדעת הם הסתובבו בגן העדן עירומים, ונאמר עליהם – (). לאחר שאכלו אדם וחווה מפרי עץ הדעת, לא רק שהיו יכולים להבחין בין טוב לרע, אלא גם נתקלו ברגש שכמותו לא ידעו עד אז מעולם – בושה על עצם היותם עירומים. מאז, מלווה הבושה כמנגנון בין אישי וחברתי את המין האנושי.
היחס של חז"ל לבושה היה דיכוטומי. מצד אחד סברו ש־ ועודדו את התלמידים להיות נועזים, ולא לפחד לשאול שאלות שעלולות להביך אותם; בהיבט זה אמרו גם . מצד שני אמרו חז"ל , כלומר, יש צורך במידה של בושה הואיל וכשאדם מאבד לגמרי את רגש הבושה, הוא עלול לפעול באופן שלילי מבלי להתחשב כלל בחברה. את ביוש הזולת והשפלתו ברבים הם דימו לרצח, ואמרו .
בספר אורחות צדיקים משתבחת מעלת הבושה: .
לפי המשפט העברי, אחד האלמנטים בחישוב פגיעה פיזית בזולת, בנוסף לנזק – ריפוי, שֶבֶת (ימי מחלה) וצער הם תשלומי בושת. בהמשך לכלל שנקבע במשנה – , עוסק הרמב"ם ב־"משנה תורה" (ספר נזקים) בפיצוי שעל אדם לשלם לאחר שגרם בושה לאחר, ומתחיל את דבריו במילים: .
לואי שארל דה לה בורדונה
לואי שארל דה לה בורדונה (Louis Charles de la Bourdonnais בצרפתית) (1795 - 13 בדצמבר 1840) היה שחמטאי אמן צרפתי, בן המאה ה-19, שנחשב לשחקן השחמט החזק ביותר בעולם בתקופתו, ובדיעבד לאלוף עולם בלתי רשמי בין השנים 1821 ל-1840. עד היום הוא נחשב לגדול שחקני צרפת, מלבד פילידור.
חייו.
לה בורדונה נולד באי ראוניון שבאוקיינוס ההודי למשפחה עשירה ומיוחסת. סבו, ברטרנד פרנסואה דה לה בורדונה היה אדמירל מפורסם ומושל בראוניון (שנקרא בורבון עד 1793) ובמאוריציוס.
ב-1814 נשלח ללמוד בפריז, שם למד לשחק שחמט. לה בורדונה נדבק בתאווה ל"משחק המלכים" והיה משחק בכל יום, ולעיתים אף על סכומי כסף פעוטים.
ב-1821 היה לשחקן השחמט החזק בעולם, לאחר שהביס את מורו אלכסנדר דשאפל.
ב-1824 ביקר באנגליה כדי להתמודד מול מיטב אמני השחמט האנגליים, אותם הביס. אז הוכרז כגדול שחקני השחמט של אירופה. במשך 10 שנים האנגלים הכירו בנכונות תיאור זה, עד שבאה ההזדמנות להעמידה למבחן בשנת 1834.
ב-1827 פרסם את זכרונותיו של סבו הידוע וב-1833 את Nouveau Traité du jeu des échecs, ספר על יסודות משחק השחמט (ספר זה תורגם אחר כך לרוסית). בספר זה לראשונה נכתבו עצות כיצד לעבוד במקביל עם ספר שחמט וללמוד כיצד לחשב וריאנטים בראש.
רקע שחמטאי.
לה בורדונה למד את ספרו של פילידור "ניתוח משחק השח" Analyse du jeu des Échecs. למרות זאת שיחק בסגנון שונה, סגנון התקפי אינטואיטיבי, בהתאם למזגו. במילים של אלוף העולם עמנואל לסקר "ללא קשר לדרך שבה היריב בחר להזיז את כוחותיו, לה בורדונה לחם על מרכז הלוח באומץ ובדמיון".
יעקב ניישטאט כותב בספרו האלופים הבלתי מוכתרים כי "המשחק הטקטי של לה בורדונה, תוך הבטחה של קידום החיילים החופשיים שלו יוצר רושם עז". "משחק זה חושף בעוצמה רבה עוד יותר את היתרון האסטרטגי על פני יריבו. התחבולות של לה בורדונה מבוססות על יסודות עמדתיים מבוססים"
אלו היו הצעדים הראשונים של האסטרטגיה שהודגמה בצורה מבריקה בסוף שנות ה-50 של המאה ה-19 על ידי פול מורפי.
עמדת הסיום של המשחק מקדונל - לה בורדונה לאחר מסע השחור 37... ה2 נחשבת לאחת מעמדות הסיום המרשימות ביותר של המאה ה-19. פילידור בוודאי היה נהנה לראות הסתערות מרהיבה כל כך של החיילים השחורים.
דו-קרב מקדונל - לה בורדונה.
לה בורדונה ידוע יותר מכל כמי ששיחק, (נגד האירי אלכסנדר מקדונל) את דו-קרב השחמט החשוב הראשון בהיסטוריה של המשחק - התמודדות שכללה למעשה שמונים וחמישה (לפי מקורות אחרים שמונים ושמונה) משחקים שהתחלקו על פני שש תת-התמודדויות שנערכו בלונדון בין יוני לאוקטובר 1834. מארגן ההתמודדויות היה ג'ורג' ווקר, תאורטיקאי, היסטוריון, סופר, ומייסד מועדון השחמט של וסטמינסטר. "מרתון וסטמינסטר" היה הקרב הראשון על כתר השחמט, קודם לדו קרבות הרשמיים על אליפות העולם.
משחקיהם של מקדונל ולה בורדונה פורסמו בהרחבה ונותחו על ידי פרשנים ברחבי אירופה. הם גם כללו חידושים רבים, אשר חלקם עדיין משוחקים היום. ניתן לראות בהתמודדות את ראשיתו של העידן המודרני בשחמט.
לה בורדונה ניצח בדו-קרב הכולל בהפרש ניכר, עם 45 ניצחונות, 13 תוצאות תיקו ו-27 הפסדים, לפי גרסה אחת, 44 ניצחונות, 14 תוצאות תיקו ו-30 הפסדים לפי האחרת. שעון השחמט טרם הומצא, ורבים מהמשחקים התארכו עד למעלה משבע שעות. כל יום פרט ליום ראשון, בשעת צהריים, החלו לשחק. במהלך המשחקים עצמם לא החליפו השניים מילים פרט להתראות שח, שכן מקדונל לא ידע צרפתית ולה בורדונה מצידו לא ידע אנגלית. קשיי התקשורת לא מנעו מלה בורדונה מללעוג ליריבו בקול כאשר נטה המשחק לטובת הצרפתי.