בשל מלחמת האזרחים, חלק מהאוכלוסייה חיה בקהילות שונות בגלות, והיא אחת המדינות הבולטות ביותר ביבשת מבחינה זו. יותר ממיליון סומלים חיים מחוץ לאפריקה והנתון לא כולל את אלו אשר התיישבו במדינות השכנות כמו ג'יבוטי, צפון-מזרח קניה ומחוז אוגדן האתיופי.
תוחלת החיים בסומליה היא 55 שנים לגברים, ו-59 שנים לנשים. ממוצע הילדים לאישה הוא 6.1 וסומליה מדורגת שנייה בעולם לאחר ניז'ר.
מילת נשים נפוצה בסומליה. ארגוני בריאות עולמיים פרסמו כי למעלה מ-95% מהילדות בסומליה עוברות מילה, בדרגות שונות של השחתת איבר המין הנשי.
טירת צבי
טִירַת צְבִי הוא קיבוץ בעמק בית שאן, כשבעה קילומטר מדרום לבית שאן, ובסמוך לשפך נחל בזק לנהר הירדן. הוא משתייך למועצה אזורית עמק המעיינות, והוא הדרומי מבין יישוביה.
הקיבוץ נוסד בכ"א בתמוז תרצ"ז (1937) במסגרת יישובי "חומה ומגדל", בידי חברי ברית חלוצים דתיים (בח"ד) שעלו מגרמניה, מפולין ומרומניה, והשתייכו לשתי קבוצות: קבוצת שח"ל וקבוצת רודגס, אליה נוספו חברים שעברו הכשרה בכפר יעבץ. הקיבוץ משתייך לתנועת הקיבוץ הדתי, שהוקמה על ידי חברי תנועת "הפועל המזרחי".
הקיבוץ קרוי על שם הרב צבי הירש קלישר, ממבשרי הציונות הדתית ומראשי "חובבי ציון", שפעל לעידוד עלייה והתיישבות בארץ ישראל.
שטח הקיבוץ הוא כ-8,000 דונם. בשטחו פועל מפעל "טירת צבי" לעיבוד מוצרי בשר, מדגה, מטע תמרים, גידולי ירקות ולולים.
ב-21 ביוני 1942 נרשמה בקיבוץ הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה עד כה במזרח התיכון, ההמוספירה המזרחית הכוללת את אירופה והמזרח התיכון – 54 מעלות צלזיוס.
היסטוריה.
בקיץ תרצ"ז הוקם קיבוץ טירת צבי, הקיבוץ הראשון של תנועת הקיבוץ הדתי, כיישוב חומה ומגדל סמוך לעיירה ביסאן. הגרעין המייסד מנה כ-90 חברים, וכמחצית מהם באו מקבוצת רודגס. חברי המשק הדתיים איישו את כל התפקידים בקיבוץ, פרט לתפקיד המוכתר, אחראי קשרי החוץ, אותו מילא בתחילה חבר קיבוץ עין חרוד, גרשון ריטוב. הקיבוץ הדתי הצעיר רצה שגם תפקיד זה יאויש על ידי חבר דתי, הם נזכרו ביהושע ברוכי שבהיותו חבר רודגס התיידד עם הפועלים הערבים, והזמינו אותו להצטרף אליהם ולמלא את התפקיד, הדורש קשרים תדירים עם ערביי הסביבה. כעבור מס' חודשים, מינתה אותו הקרן הקיימת לישראל באופן רשמי למוכתר הקיבוץ. כמוכתר, קיים ברוכי מערכת יחסי שכנות עם ערביי בית שאן ובייחוד עם הבדואים יושבי העמק. בתוקף תפקידו, עמד בקשרים הדוקים עם השייחים ראשי השבטים והיה מרבה לבקר במאהלים שלהם והם הזמינו אותו להשתתף בשמחותיהם. כמו כן, ברוכי היה איש הקשר של הקיבוץ עם הממשל הבריטי והמשטרה. ב-1943, אחרי רצח חבר הקיבוץ שלמה שכטר תוך-כדי סכסוך עם בדואים על קרקעות, הזמין ברוכי את שבט הרוצח לטקס סולחה בקיבוץ בהתאם למנהגי הבדואים.
בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, ב-28 בפברואר 1938, כשמונה חודשים לאחר הקמתו, הותקף הקיבוץ על ידי כנופיית מחבלים ערבים חמושה ומאורגנת מצפון השומרון, שהשתייכה לפלג של מוג'אהדין. כחודש לפני כן, פשטה כנופיה זו על תחנת משטרה בריטית שנקראה תחנת חנאזיר (או חונזיר), הסמוכה לטירת צבי ושדדה את מחסן הנשק והתחמושת. התקיפה התנהלה תחת פיקודו של אחד מראשי הכנופיות הערביות בארץ דאז - שייח' עטיה. התקיפה החלה מ-22:30 בלילה ונמשכה עד חצות. תוכניתם של התוקפים הייתה לפרוץ בחשאי את גדר התיל שהקיפה את היישוב, לזחול עד לחומה, מלבני בוץ בגובה של כשני מטר, שהקיפה אותו ולנפץ את הזרקור, ומשם לתקוף את פנים היישוב.
התקיפה הצליחה בתחילתה, והלוחמים הערביים הגיעו עד לחפירה ולחומה וניפצו את הזרקור. ניסיונות האיתות ליישובים הסמוכים כשלו בתחילה בשל ניפוץ הזרקור. באמצעות פנס-איתות הצליחו לתקשר עם בית יוסף הסמוך רק ב-23:00; רכב המשמר הנע שיצא מגוש חרוד לעזרה שקע בבוץ בדרך ליישוב והגיע רק עם בוקר. אולם מגיני היישוב הצליחו להכריע את המערכה בכוחות עצמם באמצעות רימונים שהושלכו לעבר התוקפים וירי מאורגן היטב לעבר הכוחות שהמשיכו לנסות ולפרוץ לתוך היישוב. לבסוף נהדפה כנופיית הלוחמים והם נסוגו.
עד סוף תקופת המאורעות לא ידעו יישובי עמק בית שאן התקפות ישירות.
גם על השלטונות הבריטיים עשתה ההגנה על טירת צבי רושם רב. הנציב העליון ארתור ווקופ שלח מברק ברכה לסוכנות, ואורד וינגייט, מפקד פלגות הלילה המיוחדות, שרק אז החל בקשירת קשריו עם היישוב היהודי, מיהר לטירת צבי כדי להיפגש עם מפקד המקום ולשמוע על הקרב.
בנובמבר 1940 הובאו לקיבוץ חומרי בנייה כדי לבנות במקום בתי קבע במקום הצריפים הדולפים ששמשו את החברים.
מלחמת העצמאות.
במלחמת העצמאות, ב-ו' באדר תש"ח, 16 בפברואר 1948, עוד בטרם נכנסו צבאות מדינות ערב למלחמה, תקף "צבא ההצלה" של קאוקג'י את טירת צבי אך נהדף באבידות כבדות. היישוב היהודי בארץ ישראל שאב עידוד רב מהדיפת המתקפה.
במדינת ישראל.
ביוני 1969 פגעה סופת טורנדו בטירת צבי.
במרץ 2012 הוחלט על הרחבת הקיבוץ לתושבי חוץ כחלק מתהליך ההפרטה הנהוג כיום בקיבוצים בישראל. באוגוסט 2014 נכנסו המשפחות הראשונות לבתים החדשים שנבנו דרומית למרכז הקיבוץ, בספטמבר 2015 רשומים למעלה מ-30 משפחות של תושבי חוץ .
אתרים.
בשטח הקיבוץ מצויים מספר שרידים ארכאולוגיים:
שימור ותיעוד תולדות הקיבוץ:
מוסדות ומיזמים של הקיבוץ:
משה זמורה
משה זְמוֹרָה (Moses Smoira) (25 באוקטובר 1888, קניגסברג, ממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית – 8 באוקטובר 1961, כ"ח בתשרי ה'תשכ"ב, ירושלים) היה שופט ישראלי, ראשון נשיאי בית המשפט העליון של מדינת ישראל.
ביוגרפיה.
ראשית דרכו.
משה זמורה נולד בקניגסברג שבממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית, להורים שהיגרו מרוסיה: אליעזר, סוחר ועסקן, ממשפחה חסידית, ופנינה (פרל) בת רבי נחמן נתן טרשדינסקי, ממשפחת משכילים.
בצעירותו רכש את השפה העברית (בין היתר בעזרת "אגודת דוברי עברית" בשם "עבריה" בראשות יצחק וילקנסקי) וקנה בה שליטה מצוינת שאפשרה לו להורות אותה לאנשים כגרשם שלום וחיים ארלוזורוב. חתנו השופט העליון חיים כהן אמר עליו: "אני חושב שאין סופר עברי שלא קרא מאל"ף עד תי"ו, ובוודאי שאין מקור מן המקורות שלנו שאותו לא למד וקרא".
התחנך בגימנסיה והמשיך ללימודים גבוהים בכמה אוניברסיטאות, כמקובל בזמנו: קניגסברג, מינכן, ברלין, גיסן, היידלברג ופרנקפורט. קיבל תואר דוקטור למשפטים. נשא את אסתר הורביץ.
בשנת 1912 גויס לשירות בחיל התותחנים של הצבא הגרמני, שירת במהלך מלחמת העולם הראשונה ונפצע בחזית המזרחית. בשנת 1919 הוא ארגן קורסים ללימוד עברית, מאיר פרנקל היה בין התלמידיו הראשונים.
בשנת 1920 עלה לארץ ישראל, בהשפעת אשתו הציונית. הוא התעקש ללמוד ערבית בטרם עלייתו.
בארץ ישראל.
לבו של זמורה נמשך אחרי המשפט התאורטי והעיון האקדמי. הוא פתח משרד עורכי דין ונטל לעצמו שותף, חיים קרונגולד, שלקח על עצמו את ההתעסקות בדברים המעשיים.
בשנות ה-30 שימש זמורה כעורך הדין של המשרד לעבודות ציבוריות ובנין של הסתדרות העובדים הכללית ושל ההסתדרות הכללית. כן היה חבר בית הדין העליון של ההסתדרות.
בנוסף, היה חבר ועד שכונת בית הכרם. בשנת 1923 נבחר לחבר ב"ועד העיר ליהודי ירושלים".
משנת 1923 הרצה על דיני חברות בבית הספר המנדטורי למשפטים, ורכש לעצמו שם כמרצה פופולרי ומוכשר. בשנת 1933 הוא התמנה לחבר המועצה המשפטית. באותו זמן רכש מוניטין בחוגים ציוניים והתמנה ליו"ר בית הדין של ההסתדרות הציונית. במקביל הוא עסק בפעילות ציבורית. בין השאר היה חבר בשנת 1936 בוועד "מפעל היישוב" בירושלים שגבה מס לחיזוק היישוב. כיהן כיו"ר הוועד המנהל של האקדמיה למוזיקה בירושלים.
זמורה היה חבר מפא"י וככזה נבחר בידי דוד בן-גוריון לשמש כראש ועדת המצב המשפטית בטרם הקמת המדינה ואחר כך כאחד מחמשת השופטים הראשונים של מדינת ישראל, אשר מונו ב-22 ביולי 1948. תרמה לכך גם העובדה ששותפו למשרד עורכי הדין היה פנחס רוזן שמונה לכהן כשר המשפטים הראשון. בהיותו זקן השופטים, מונה זמורה לנשיא הראשון של בית המשפט העליון. זמורה התעקש שבניין בית המשפט יהיה בירושלים ולא בכרמל בחיפה, היכן שבן-גוריון חפץ למקמו.
היה חבר הוועד הפועל של האוניברסיטה העברית בירושלים במשך שנים רבות.
ב-1 באוגוסט 1954 פרש מכהונתו כנשיא בית המשפט העליון אחרי שלקה בשבץ חמור.
נטמן בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
הנצחה.
הרחוב הסמוך לבית משפט השלום בירושלים אשר במגרש הרוסים קרוי על שמו.
בשנת 1989 הונפק בול דואר לזכרו, ערכוֹ 90 אגורות.
ב-6 בינואר 2016 אישרה מועצת עיריית נתניה קריאת שם רחוב על שמו בשכונת "כוכב הים" במערב העיר.
משפחתו.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה נישא זמורה לאסתר, בתו של מיכאל הורביץ, סוחר עצים ידוע וציוני ותיק (אחותה ג'ני נישאה לקורט בלומנפלד).
לבני הזוג נולדו שתי בנות: מיכל זמורה-כהן, מוזיקולוגית, ועדה מירב, רופאה בבית החולים בילינסון.
בתם מיכל נישאה לשופט בית המשפט העליון חיים כהן בהיותה גרושה, נישואים שעוררו סערה בשל היותם אסורים על פי ההלכה היהודית.
אחיו של משה זמורה, ד"ר יוסף זמורה (1889–1964), היה רופא, ועלה לארץ ישראל בשנת 1935.
האיחוד הלאומי – תקומה
האיחוד הלאומי – תקומה (כיום מוכרת בשם הציונות הדתית) היא מפלגה דתית-לאומית ימנית של הציונות הדתית, אשר הוקמה במרץ 1999 על ידי פורשי המפד"ל בשם "תקומה". יו"ר המפלגה כיום הוא בצלאל סמוטריץ'. בכל מערכות הבחירות שמאז הקמתה, המפלגה חברה למפלגות אחרות והתמודדה במסגרת רשימה מאוחדת. בבחירות לכנסת העשרים וארבע התמודדה ברשימת "הציונות הדתית" בראשות סמוטריץ'.
היסטוריה.
הכנסת החמש עשרה (1999–2003).