בבוקר ה-16 ביוני 1976, בין 10,000 ל-20,000 תלמידים שחורים הלכו מבתי ספרם לאצטדיון של אורלנדו, סווטו, לעצרת המחאה נגד לימודים בשפת אפריקאנס בבתי הספר. תלמידים רבים שהשתתפו במחאה הגיעו לבית הספר באותו הבוקר ללא ידע מוקדם על המחאה, אך עדיין הסכימו להיות מעורבים בה. המחאה תוכננה על ידי וועד הפעולה של המועצה המייצגת של הסטודנטים בסווטו (SSRC), בתמיכת "תנועת התודעה השחורה" הרחבה יותר. מורים בסווטו תמכו גם כן בצעדה. תלמידים מתיכון מוריס איזקסון הצטרפו לתלמידים אחרים שצעדו מתיכון נלאדי. התלמידים החלו בצעדה רק כדי לגלות כי המשטרה חסמה את המסלול בו תכננו לצעוד. מנהיג וועד הפעולה ביקש מהמפגינים לא להתגרות במשטרה והצעדה נמשכה במסלול אחר, ובסופו של דבר הסתיימה ליד תיכון אורלנדו. התלמידים שרו והניפו שלטים עם סיסמאות שונות. המשטרה שיסתה את כלביה במפגינים, שבתגובה הרגו את הכלבים, ואז החלה המשטרה לירות ישירות על התלמידים. בין התלמידים הראשונים שנורו למוות בתיכון המערבי באורלנדו היו האסטינגס נ'דלובו בת ה-15, והקטור פיטרסון בן ה-13. הצלם סם נזימה צילם תמונה של פיטרסון הגוסס, והתמונה הזו הפכה לסמל המהומות בסווטו. התקפות המשטרה על המפגינים המשיכו ו-23 בני אדם נהרגו ביום הראשון של המחאות. האלימות הסלימה והמפגינים החלו להתקיף עסקים ומוסדות ממשלתיים, אך עם רדת החשיכה האלימות שככה. ניידות וכלי רכב משוריינים של המשטרה סיירו ברחובות במשך כל הלילה. מרפאות חירום הוצפו בפצועים. המשטרה ביקשה כי בית החולים יספק רשימה של כל הפצועים מפצעי ירי על מנת להעמידם לדין בגין התפרעות, מנהל בית החולים העביר את הבקשה הזו אל הרופאים, אך הרופאים סירבו ליצור רשימה כזו. ב-17 ביוני נפרסו בסווטו 1500 שוטרים. הם נסעו ברכבים משוריינים כשמסוקים צופים על האזור מלמעלה. צבא דרום אפריקה היה בכוננות כאמצעי טקטי על מנת להראות כוח צבאי.
נפגעים.
בדרך כלל מוערך כי נהרגו 176 מפגינים, אך ישנן הערכות שמדברות על עד כ-700 הרוגים. הממשלה באותה העת טענה שרק 23 מפגינים נהרגו. ההבדלים בין הנתונים נובעים מאופי המקורות שמהם הגיעו. לשלטון הלבן באותה תקופה היה אינטרס להקטין את ממדי התופעה, בעוד שלכוחות ההתנגדות היה אינטרס הפוך.
לאחר המהומות.
לאחר המרד התבסס התפקיד של ה-ANC כמוביל המאבק נגד האפרטהייד, כיוון שהיה הגוף שמסוגל לתעל ולארגן בצורה הטובה ביותר סטודנטים המבקשים לסיים את שלטון הדיכוי. למרות שהרעיונות של "תנועת התודעה השחורה" היו חשובים ביצירת האקלים שנתן למפגינים את האמון למחות, ה-ANC הצליח להשתלט על השיח נגד האפרטהייד בקרב השחורים, דווקא בזמן שנלסון מנדלה שהיה הדמות המשמעותיות ביותר בהתנגדות השחורה נגד האפרטהייד, מרצה מאסר עולם בכלא ברובן איילנד. דרום אפריקאים לבנים רבים זעמו על פעולות הממשלה בסווטו, וכשלוש מאות סטודנטים לבנים מאוניברסיטת ויטווטרסראנד צעדו במרכז יוהנסבורג כמחאה על הרג המפגינים, אליהם הצטרפו פועלים שחורים שפתחו בשביתה ככל שהמחאה התקדמה. מהומות גם פרצו בעיירות השחורות (טאונשיפס) של ערים אחרות בדרום אפריקה.
תגובה בינלאומית.
תמונות של המהומות התפשטו בכל רחבי העולם, וזעזעו מיליונים. התמונה של גופתו של הקטור פיטרסון, שצולמה על ידי צלם העיתונות סם נזימה, גרמה לזעם והביאה לגינוי בינלאומי של ממשלת האפרטהייד. מועצת הביטחון של האו"ם העבירה את "החלטה 392" אשר גינתה בחריפות את התקרית ואת ממשלת האפרטהייד. שבוע לאחר פרוץ המרד, הנרי קיסינג'ר, מזכיר המדינה של ארצות הברית, נפגש עם נשיא מדינת דרום אפריקה ג'ון פורסטר במערב גרמניה כדי לדון במצב ברודזיה, אבל המהומות בסווטו לא נכללו בדיונים שלהם. קיסינג'ר ופורסטר נפגשו שוב בפרטוריה בספטמבר 1976, כשסטודנטים בסווטו ובמקומות אחרים מחו על כך, ובתגובה ספגו ירי מצד המשטרה. פעילים של ה-ANC שהיו בגולה נקראו לביצוע פעולה בינלאומית והגברת הסנקציות הכלכליות נגד דרום אפריקה.
השלכות.
בתחילת 1978 ההתקוממות בסווטו התרסקה, בעיקר עקב חוסר שיתוף פעולה של המבוגרים השחורים עם הצעירים. הדבר הוביל להגירה המונית של אלפי צעירים שעזבו את דרום אפריקה בחיפוש אחר בית פוליטי אחר. המאורעות בסווטו השפיעו מאוד על ה-ANC. הם ירשו את תוצאות הפופוליזם של סטיב ביקו וקיבלו אליהם צעירים רבים שחיפשו בית פוליטי לאחר המהומות. הם הגיעו לתובנה כי מאבק מוצלח צריך להיות מכוון לפעילות עירונית ולא פזור ביחידות גרילה. אירועי 1976 החיו מחדש את הארגון ומספר חברי הלחימה של ה-ANC התרחב. לראשונה מאז שנות ה-60 היה להם הכוח להקים יחידות גרילה. 'מחזור 1976' החדיר חשיבה חדשה לאמנה של ה-ANC והייתה התייחסות רבה לרעיונותיו של ביקו. המהומות בסווטו היוו טריגר לסקירה אסטרטגית של ה-ANC בשנים 1978–1979. המסקנה הייתה כי יש לשים דגש רב יותר על פעילות פוליטית מאשר צבאית. ה-ANC הבינו כי המאבק הצבאי נכשל והעדיפות למאבק מזוין תמה, הם פנו לגיוס והסברה פוליטית. הם קידמו מעמדות של קבוצות אתניות שונות למען הרעיון של מאבק מהפכני. הם התפרסו ברחבי המדינה במטרה להגיע לכמה שיותר אנשים. אך למרות זאת הדגש הפוליטי לא בא לחלוטין במקום מאבק מזוין. שינוי זה בתפיסה של ה-ANC היווה את אחד התמריצים להקמת ארגון ה-UDF. סטיב ביקו נרצח במהלך חקירתו על ידי המשטרה, והפך לאחת הדמויות המזוהות ביותר במאבק נגד האפרטהייד. הרצח שלו בסופו של דבר היה אחד הגורמים המשמעותיים להתארגנות הבינלאומית נגד דרום אפריקה. במהלך ועדת האמת והפיוס הומלץ להעמיד לדין אנשים אך רובם לא עמדו לדין בכלל, רוצחיו של סטיב ביקו לעומת זאת הואשמו בסופו של דבר. המהומות בסווטו היוו את נקודת ההתחלה של סוף שלטון האפרטהייד.
הספר של מרים טלאלי Amandla שהוקדש לאירוע הוצאה לאור בדרום אפריקה בשנת 1980 ונאסר זמן קצר לאחר פרסומו.
יבגניה מדבדבה
יבגניה ארמנובה מדבדבה (ברוסית: Евгения Армановна Медведева; נולדה ב-19 בנובמבר 1999) היא מחליקה אמנותית רוסייה בעבר. מדבדבה היא סגנית אלופה אולימפית (2018), פעמיים ברציפות אלופת העולם (2016 ו-2017), פעמיים ברציפות אלופת אירופה (2016 ו-2017) ופעמיים ברציפות אלופת רוסיה (2016 ו-2017).
מדבדבה זכתה גם באליפות העולם לנוער בשנת 2015 והיא המחליקה על הקרח הראשונה בהיסטוריה שזכתה בתחרות יחידים באליפות הבוגרת, שנה לאחר זכייתה באליפות הנוער.
בשיאה הייתה מדורגת ראשונה בדירוג של האיגוד הבינלאומי להחלקה. היא התאמנה תחת בריאן אורסר הקנדי אך עקב מגפת הקורונה, שבמהלכה נמנע ממנה לחזור להתאמן בקנדה, חזרה להתאמן אצל אטרי טוטברידזה, כשבעבר תכננה לעבור לקנדה ולפרוש בה כדי לאמן במועדון הקריקט של טורונטו.
ביוגרפיה.
מדבדבה נולדה במוסקבה ב-19 בנובמבר 1999. אמה הייתה מחליקה על הקרח ואביה הוא ארמני במוצאו, ארמן בבסיאן. הוריה התגרשו בצעירותה.
קריירה.
מדבדבה מתאמנת על הקרח מגיל 3 ותחילה לימדו אותה ילנה פרוסקורינה, ליובוב יאקובלבה וילנה סליבאנובה. בשנת 2008 הצטרפה לבית הספר לספורט אולימפי מספר 37 במוסקבה, שנהפך אחר כך למועדון סמבו 70, בהדרכתה של אטרי טוטברידזה.
מדבדבה התמודדה לראשונה בתחרויות הלאומיות בשנת 2012 משהשתתפה באליפות רוסיה בהחלקה על הקרח וסיימה במקום השמיני ומוקמה במקום הששי בתחרויות הנוער. היא סבלה מציעה במהלך העונה ולא הצליחה להתמודד באליפות הבוגרת. היא סיימה במקום הרביעי באליפות הלאומית לנוער בשנת 2013.
בעונת 2013/14 התחרתה בסדרת גראן פרי לנוער וזכתה במדליית זהב לראשונה בריגה, לטביה ולאחר מכן בגדנסק, פולין. היא העפילה לגמר הגראן פרי בפוקואוקה, יפן וזכתה במדליית ארד. באליפות רוסיה בהחלקה על הקרח ב-2014 היא סיימה במקום השביעי. בינתיים נפצעה המחליקה מריה סוצקובה ומדבדבה נשלחה להחליפהּ באליפות העולם לנוער בסופיה, בולגריה. היא סיימה במקום השלישי בשני מקטעים וזכתה במדליית ארד, בעוד ילנה רדיונובה וצ'חאנוביץ' זכו בזהב וכסף בהתאמה, בכך רוסיה שוב לקחה את כל שלוש המדליות הבכירות באליפות העולם לנוער.
בעונת 2014/15 מדבדבה זכתה במדליית זהב בעונת הגראן פרי לנוער ובאירוע השני שנערך באוסטרבה, צ'כיה היא סיימה במקום השני והעפילה לגמר הגראן פרי בברצלונה, ספרד וסיימה במקום הראשון בתוכנית הקצרה והציבה שיא עולמי של 67.09 נקודות בתוכנית הקצרה של אליפות הנוער לנשים. בתוכנית החופשית היא סיימה ראשונה וזכתה במדליית זהב. באליפות רוסיה לשנת 2015 היא סיימה שלישית וזכתה במדליית ארד ובמדליה לאומית ראשונה שלה.
באליפות העולם לנוער בשנת 2015 שנערכה בטאלין, אסטוניה, מדבדבה סיימה ראשונה והציבה שיא עולם חדש של 68.48 נקודות וזכתה במדליית זהב כשהיא לא סופגת שוב נפילות במהלך העונה.
בעונת 2015/16 מדבדבה יכולה הייתה להתחרות ברמה הבינלאומית הבוגרת והיא החלה את העונה בזכייה במדליית זהב בטורניר אונדרי נפלה בסדרת הצ'אלנג'ר של איגוד ההחלקה הבינלאומי שנערך באוקטובר 2015. באותה עונה התחרתה בתחרות Skate America וסיימה ראשונה בתוכנית הקצרה ובמקום השני בהחלקה חופשית וזכתה במדליית זהב. היא זכתה גם במדליית כסף בתחרות הגראן פרי של גביע רוסטלקום באותה שנה.
בדצמבר 2015 סיימה ראשונה בגמר הגראן פרי בברצלונה עם שיא אישי חדש של 74.54 והשיגה ניקוד של 147.96 בהחלקה חופשית. עם ניקוד כולל של 222.54 היא זכתה במדליית זהב ולאחר מכן זכתה גם במדליית זהב באליפות רוסיה בהחלקה על הקרח והציבה שיא ניקוד לאומי של 79.44 נקודות בתוכנית הקצרה, 155.44 בהחלקה חופשית ו-238.44 בסך הכל.