בתחום פעילות הפנאי, את התושבים הערבים משרת מרכז קהילתי "גיבורים"; מרבית פעילות התושבים היהודים מופנית אל מתנ"ס נווה יוסף שבנווה שאנן. חלק אחר נוסע למתנ"ס בהדר. בסוף שנת 2017 נחנך ברח' הירדן מתנ"ס במימון משותף של קרן קלור, קרן חיפה ועיריית חיפה המשרת את כלל תושבי השכונה. בשכונה עצמה מתקיימת קבוצת גישור משותפת לנוער ערבי ואתיופי, מטעם העירייה. אוניברסיטת חיפה מפעילה תוכנית מעורבות בקהילה שבמסגרתה סטודנטים גרים בשכונה ומתנדבים בתחומיהם השונים; "נמ"שים - נוער משחק שלום" הוא פרויקט התנדבותי אחר שאותו מקיימת תנועת סדאקה-רעות, במסגרתו פועלת קומונת תיאטרון ערבית-יהודית לגיבוש קהילתי ודיאלוג בין-תרבותי באמצעות תיאטרון, אמנות וכלים נוספים.
בין דרך יד לבנים לרחוב החשמל משתרע גן ובו שבילים תלולים, מתקני משחקים, אֵלות ואורנים.
בחלק הנמוך של השכונה הסתיימה ב-2007 הקמתו של משכן מטה מחוז חוף (עד יולי 2011 מרחב חוף) של משטרת ישראל, בצמד בניינים שהגבוה ביניהם הוא בן 13 קומות.
מבחינה אדמיניסטרטיבית, חליסה ושכונותיה נמצאות בתחום של מזרח חיפה, הכולל, לבד מהן, את הרבעים צ'ק פוסט ונווה שאנן. מאחר שבעיר התחתית אין בתי ספר עבריים רבים, בתי הספר "קישון" ו"גבריאלי" משויכים לאזור רישום "נווה שאנן"; עם זאת, בהתאם לתוכנית החומש שהוכנה לשכונה, החל משנת התקציב 2009 בוטלה ההפרדה שעוד הייתה קיימת בין חליסה המקורית ושכונותיה ממזרח והאזור כולו שב להיות יחידה משותפת במסגרת פרויקט שיקום שכונות.
את האשכול תוחם במזרח גשר פז, שהוא בהיבטים רבים גם שער הכניסה המזרחי לחיפה.
חלוקה פנימית.
תל עמל.
תל עמל נוסדה בשנות ה-20, כשכונה היהודית המזרחית ביותר של חיפה. כאשר פרצו מאורעות תרפ"ט חיו בה רק תריסר משפחות. במלחמת השחרור היא היוותה בסיס לכוחות ההגנה שיצאו לכבוש את חליסה. בעשורים הראשונים שלאחר קום המדינה ישבו בשכונה בעיקר משפחות יוצאות רומניה, פולין והונגריה. הרחוב הראשי נקרא אז "דרך נווה שאנן", מכיוון שהוביל מהעיר אל שכונת נווה שאנן. בשנות ה-80 שונה שמו לדרך יד לבנים. השכונה כוללת אותו ואת הרחובות המסתעפים ממנו.
60% מתושבי תל-עמל ב-2007 היו מקרב יוצאי ברית המועצות לשעבר, והיתר יהודים ותיקים, ערבים ומשפחות מאתיופיה. קרוב לרבע מהתושבים הם קשישים.
נוה פז.
נוה פז הוקמה אחרי תל-עמל, ונמצאת בין דרך יד לבנים לבין חוף שמן. מדרום לה נמצאת שכונת נוה יוסף.
רחובה המרכזי הוא רחוב חטיבת כרמלי. אוכלוסייתה צעירה באופן יחסי, ובה ילדים רבים. הבנייה בה נמשכה בשנות ה-90 כדי לאכלס עולים רבים. בנוה פז פעלו עד 2009 שני בתי ספר יסודיים, "גבריאלי" ו"קישון", אך עם הצטמצמות הרשמתם של תלמידים הוחלט על סגירת בית הספר "קישון". בשכונה נמצאים גם סמינר למורים ולגננות ערביים, ומתקן גדול של חברת החשמל.
חליסה הוותיקה.
מקץ 60 שנה מאוכלסת חליסה הוותיקה ברובה בבני מיעוטים ערבים, מרביתם הגדולה מוסלמים שמהם חלק גדול עקורי כפרים; ורק תושבים בודדים נמנים עם העולים מברית המועצות לשעבר ותושביה היהודים הוותיקים של השכונה. בית הספר היסודי של השכונה הוא "עבד אל רחמן אל-חאג'" ("הגשר").
קבוצת "הפועל חליסה".
משנות ה-50 ועד שנות ה-80 פעלה בשכונה קבוצת הכדורגל "הפועל חליסה" בשנת 2014 הוקמה מחדש לאחר הפסקה של 25 שנים.
תיאוריה של תודעה
תאוריה של נפש
תיאוריה של הנפש
תיאוריה של נפש
תאוריה של התודעה
תאוריה של הנפש
תיאוריה של התודעה
אנטונין ארטו
קולונאט
קולונאט (בלטינית: colonatus) היה מושג ששימש לתיאור מעמד צמיתים שהתקיים בקיסרות הרומאית המאוחרת.
במקור, משמעות המושג "קולונוס" (colonus, ריבוי: coloni, "קולונים") הייתה חקלאי שחוכר קרקע מבעל אדמה. בתקופת הקיסרות המאוחרת קבע הקיסר קונסטנטינוס שמעמד של קולונוס יעבור בירושה, וכך בן של קולונוס נאלץ גם הוא להפוך לחקלאי שמעבד את השדות המשפחתיים. הצו של קונסטנטינוס קשר את החקלאי לקרקע ואסר עליו לעוזבה, או על אדם כלשהו לסלקו מן הקרקע שאותה הוא מעבד.
התפתחות הקולונאט היא עדות לשקיעת מוסד העבדות ברומא העתיקה, בווילה הרומית היה נהוג השימוש בעבדים לעיבוד חלקות אדמה גדולות, "לטיפונדיות" (יחיד: latifundia), אולם הידרדרות הכישורים המנהלתיים בקיסרות המאוחרת, והקושי שהתעורר בזמנים מסוימים להשיג עבדים חדשים, הפכו את עבודת העבדים לבלתי כלכלית. דבר זה גרם להרחבת השימוש בקולוני שחכרו חלקות אדמה קטנות. החוקים של קונסטנטינוס נועדו להבטיח אספקת מזון מתמדת בניסיון להתגבר על חוליה של הקיסרות המאוחרת.
מבחינה חוקית, הקולוני לא היו עבדים, וכך ראה אותם גם החוק ואף אפשר להם לגשת למערכת המשפט של האנשים החופשיים, להבדיל מעבדים שנשפטו על ידי אדוניהם. אולם במובנים מסוימים היה מעמדם החוקי דומה לזה של עבדים. דוגמאות לכך אפשר לראות באיומו של קונסטנטינוס שיכבול בשלשלאות קולוני שברחו מנחלתם, ובחוקים מתייחסים למחכיר האדמה לקולונוס כ"אדון" (dominus). מעשים ומונחים אלה היו נקוטים ביחס לעבדים.
סוזאן ב. אנתוני
ועידת קונגו
ועדת איכות ובקרה
פתחת רפיח
פתחת רפיח היא אזור גאוגרפי הנמצא מדרום וממערב לעיר רפיח, בקצהו הצפון מזרחי של חצי האי סיני. האזור הוא מישורי עם קרקע חולית אך עבירה בחלקה לרכב. הפתחה משתרעת על פני שטח של כ-250 קמ"ר. גבולה הצפוני בים התיכון והדרומי בשטחי החוליות של חולות חלוצה והמשכן מעבר לגבול המצרי. גבולה המזרחי הוא העיר רפיח והמערבי הוא חולות שיח' זוויד וביר א-ח'רובה.
באזור זה נסללה מסילת הברזל שחיברה בין רפיח ואל עריש ונסללו כבישי אורך ורוחב. כמו כן, הוקמו בזמן מלחמת העולם השנייה, מדרום מערב לרפיח, מחנות גדולים של הצבא הבריטי. הנקודה המרכזית באזור היא צומת רפיח אשר בו מצטלבים כביש עוקף עזה (המשכו של כביש 4) הממשיך לכיוון אל עריש וכביש רפיח - קוסיימה.
מיקומה האסטרטגי של הפתחה כמעבר המועדף בין ארץ ישראל וחצי האי סיני הביא לכך שניטשו עליה שלושה קרבות גדולים במלחמות בין ישראל ומצרים במאה ה-20. בשלושת הקרבות הללו הוחזקו מערכי פתחת רפיח על ידי הצבא המצרי והותקפו על ידי צה"ל.
בשנים בהן החזיקה ישראל בסיני, ממלחמת ששת הימים ועד הסכם השלום בין ישראל למצרים, הוקמו בפתחת רפיח מספר מושבים וקיבוצים של מתיישבים ישראלים. יחד עם העיר ימית, אשר הוקמה מצפון לפתחה, על שפת הים התיכון, נקרא אז האזור חבל ימית. בעקבות הסכם השלום ופינוי סיני על ידי ישראל, פונו יישובים אלו ונהרסו.
באזור הפתחה יושבים בדואים ממטות הרמילאת והסוורכה (בהיגוי המקומי - סוורכי).
ניסיונות ההתיישבות של יהודים.
בתחילת המאה ה-20 ניסו גורמים ציוניים, ברוח תוכנית אל עריש הגנוזה של הרצל, לרכוש אדמה באזור פתחת רפיח על מנת ליישב שם יהודים. ניסיון מסוג זה נערך על ידי סוכן קונסולרי בריטי בעזה בשם אלכסנדר קנזביץ. קנזביץ רשם במצרים "חברה אנגלית מצרית" שרכשה אדמות ברפיח, אך העניין הסתיים במפח נפש עקב פגם בזכויות הבעלות של הקרקעות, ופעולותיהם של הבריטים, שלא רצו לראות התיישבות יהודית במקום.
בשנת 1929 ביצעה חברת אפ"ק בדיקה על מנת לברר את זכויות הבעלות בקרקע. נמצא כי קנזביץ ושותפיו מכרו לאפ"ק קרקע, אך זכות בעלותם בקרקע לא הייתה ודאית. זכות הבעלות מעולם לא הובררה עד תומה, והעניין התפתח לפרשה משפטית ופוליטית.
קרבות במאה ה-20.
בינואר 1917 התנהל סביב מבואות העיירה קרב רפיח בין הצבא העות'מאני ובין חיל המשלוח המצרי שהסתיים בניצחון בריטי. בין סוף 1948 ויוני 1967 עמדה פתחת רפיח שלוש פעמים במוקד המערכות שבין צבא מצרים וצה"ל.
מלחמת העצמאות.
במסגרת מבצע חורב פשטו בסוף דצמבר 1948 יחידות של חטיבת הנגב מתוגברות ביחידות מחטיבת הראל ומחטיבה 8 על ציר עוג'ה אל-חפיר - אבו עגילה והשתלטו על מספר נקודות בסיני. כוחות אלו נאלצו בלחץ בינלאומי לסגת חזרה לאזור ניצנה ובתחילת ינואר הוטל עליהם ועל חטיבת גולני, שהייתה ממוקמת מול הגזרה המרכזית של רצועת עזה, לכבוש את משלטי המצרים שסביב לצומת רפיח. מטרת התקיפה הישראלית ברפיח הייתה כפולה: ניתוק הכוח המצרי מקווי האספקה שלו מכיוון אל עריש והשתלטות על המפקדות המצריות ששכנו במחנות הבריטיים שבאזור רפיח. דרך הפעולה שנבחרה על ידי יגאל אלון, מפקד חזית הדרום, הייתה הימנעות מתקיפה חזיתית וניסיון לאתר ולנצל נקודות חולשה במערך המצרי. המצרים צפו את ריכוז המאמץ הישראלי ברפיח ותגברו את אזור צומת רפיח ואת הכביש המוביל מהצומת לעוג'ה אל-חפיר ביחידות נוספות. בלילה שלפני תחילת התקיפה הישראלית הותקפה רפיח מן הים ומן האוויר ומסילת הברזל בינה ובין אל עריש חובלה. בלילה שבין ה-3 ל-4 בינואר 1949 החלה הפעולה הקרקעית הישראלית עם תקיפת שני משלטים מצריים על ידי יחידות מחטיבת גולני. הכוח הישראלי הצליח לכבוש את "משלט בית הקברות" שצפה על צומת רפיח מצפון מזרח, אך נהדף במשלט 102 המצוי צפונית למשלט הראשון. על פי התוכנית הישראלית היה על כוח של חטיבה 8 לנצל את הפרצה בין שני המשלטים ולהשתלט על הצומת ולכן הורה הפיקוד הישראלי הקדמי לחטיבת גולני להמשיך ולנסות לתפוס את משלט 102, אך שתי התקפות נוספות שנערכו למחרת נהדפו.