לאחר מכן, ייסדה את בית הספר דוחת אל-אדב, שנתן תשומת לב מיוחדת לקונצרטים האנדלוסיים, הציג הצגות במדינות ערב ובאפריקה ונתקבל ברוחב לב על ידי המנהיג גמאל עבד אל נאצר.
עאדלה בייהם הייתה משוכנעת כי הבורות והאנאלפביתיות הם שני אסונות, והאישה חייבת לחסל אותם והנערה חייבת להיות עם ערכי על של צדק, טוב, יופי.
ההוראה בבית ספר הופקדה בידיהם של המורים הטובים ביותר, ותוכניות הלימוד בו כללו שיעורים בחינוך ובכללי ההתנהגות החברתיים, ובהתנהגות ובאמנויות המסורתיות.
בשנת 1927 השתתפה בהקמת האגודה התעוררות האישה הסורית שמטרתה לעודד כוח נשי בעבודה באזורים הכפריים והחייאת עבודות היד הישנות ופיתוחם.
פעילות פמיניסטית.
בשנת 1916 עמדה בראש ועדת פיקוח על בית התעשייה, שכלל 1800 נערות העובדות במלאכת האריגה והשטיחים ועבודות היד.
בשנת 1933 נוצר הגרעין של האיחוד הנשי הערבי הסורי משלוש עמותות, ובייהם נבחרה לתפקיד נשיאת האיחוד הזה.
בשנת 1937 עבדה בפרויקט רענון הכפרים והמאבק נגד האנאלפביתיות במרכז ג'דידה ערטוז וסביבותיהם.
בשנת 1944, תשע עמותות הקימו את האיחוד הנשי הערבי הסורי ובייהם נבחרה לנשיאה של איחוד זה, ונשארה בתפקיד זה עד שנת 1967. היא גם הייתה נשיאת איחוד הנשים הערביות הכללי מאז שנת 1957 עד 1963, שהיה מורכב מאחת עשר עמותות.
בשנת 1956, הייתה ראש המשלחת של איחוד העמותות של נשים לוועידה במוסקבה, שדנה בזכויות נשים.
אירועים משמעותיים בחייה.
בשנת 1934 פגשה עאדלה בייהם את המוזיקאי הסורי עומר אלבטש (عمر البطش) בחלב והזמינה אותו ללמד כמה מתלמידות בית ספר דוחת אל-אדב מחול.
בשנת 1938 פגשה את הגברת הודא שעראווי במהלך כנס בקהיר, שבמרכזו היה נושא פלסטין.
לאחר הפצצת הפרלמנט, העמותות החלו לחלק מזון למשפחות העובדים שפתחו בשביתה.
היא ערכה קמפיינים לתרומות כסף לאלג'יריה ולגיוס כספים לפלסטינים שבמצוקה ולפעול למען אספקת מגורים להם.
בשנת 1945 הייתה החוסה של חגיגת הפינוי של הצרפתים באצטדיון אוניברסיטת דמשק.
ביקור הסופר והוגה הדעות טה חוסיין, למכון דוחת אל-אדב.
בשנת 1956, הנשיא גמאל עבד אל נאצר קיבל את פניה, יחד עם קבוצה של נשים פעילות.
חברות דרכה בחיים.
מחברותיה בדרכה בחיים של עאדלה בייהם הייתה בתה "אמל ג'זאירי הוואש" (امل جزائري هواش) שליוותה אותה בפעילויותיה ובקריירה והייתה העוזרת שלה בכל התחומים, והלוחמת נאזק אלעאבד (نازك العابد) שלחמה נגד הכיבוש העותמאני והמנדט הצרפתי, כמו גם מספר גדול של הנשים הלוחמות המוארות שבנו את הלבנות הראשונות של שחרור הנשים הסוריות, כגון: בדיעה אורפללי (بديعة اورفلي), ג'יהאן אלמוסלי (جيهان الموصلي), נהלה וספי אלג'אבי (نهلة وصفي الجابي), רימה קורד עלי אלעזמי (ريمة كرد علي العظمة), פלק דיאב (فلك دياب), סועאד חלבי (سعاد حلبي), נעמה דיאב (نعمة دياب), קמר קזעון שורא (قمر قزعون شورى), ג'יהאן דיאב (جيهان دياب), והסופרת אולפת עומר פאשה אלאדלבי (الاديبة الفت عمر باشا الادلبي).
כנסים.
בשנת 1920 פגשה עאדלה בייהם בראש ועדה של נשים את משלחת קריין (بعثة كراين) שבקרה בארץ על מנת לעשות משאל והקשיבה לדרישות הוועדה שדיברה בכנות על העצמאות במדינות הערביות המאוחדות (في البلاد العربية الموحدة) והסירוב להגנה או לנאמנות או למנדט.
בשנת 1942 דנה עם חברות האיחוד של הנשים בסכנה הציונית ובעיותיה של האומה הערבית ושדרוג רמתה התרבותית וחברתית.
בשנת 1949 השתתפה עם הפדרציה של האיגודים של נשים בוועדה לזכויות הנשים של האו"ם.
בשנת 1956 מנתה כראש המשלחת של איחוד העמותות של הנשים שמטרתו לדון בזכויות הנשים במוסקבה.
פרסים.
לרגל השנה הבינלאומית של האישה בשנת 1975 העניק הנשיא חאפז אל-אסד לגברת עאדלה בייהם אלג'זאירי את עיטור הזכאות הסורי של דרגת ההצטיינות כאות הכרה למאמציה ובגלל פטירתה של בייהם נמסר העיטור לבתה אמל בטקס ההספד הגדול, שאורגן על ידי איחוד הנשים הסוריות (اتحاد النساء السوريات) באצטדיון של אוניברסיטת דמשק לרגל ארבעים יום למותה. וכדי להנציח את הגברת ציווה האדון הנשיא לקרוא בשה את בית ספר תיכון לבנות באזור אלמראבט (منطقة المرابط) בשכונת המהגרים (حي المهاجرين).
רבקה ווקר
רבקה ווקר (באנגלית: Rebecca Walker; נולדה ב-17 בנובמבר 1969) היא סופרת אמריקאית, חוקרת פמיניסטית בנושאים תרבותיים וחברתיים ממוצא מעורב: ווקר מגדירה את עצמה כ"שחורה לבנה ויהודיה". היא אחת ממייסדות "הגל השלישי של הפמיניזם". בגיל 25 הכריז עליה המגזין טיים כאחת מ-50 מנהיגי העתיד של אמריקה.
תולדות חייה.
ווקר נולדה ב-1969 כרבקה לוונטל בג'קסון, מיסיסיפי, בתם של אליס ווקר, הסופרת האפרו-אמריקנית הידועה ומל לוונטל, עורך דין אמריקאי יהודי. הוריה היו פעילים חברתיים בתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית והאמינו שבכוחם לפעול למען שינוי חברתי - צדק, שוויון וחופש חברתיים. אביה עבד בקרן ההגנה המשפטית של האגוד האמריקני לקידום אנשים צבעוניים (NAACP), בעוד אמה סופרת מפורסמת ("הצבע ארגמן"), כתבה על שחורים והחוויות שלהם.
עם עלייתו של "הכוח השחור" (Black Power) כוח מהפכני שדגל בפוליטיקה רדיקלית, "בני תערובת" נחשבו למוכתמים בדם המדכאים ולכן, אם "בן תערובת" רצה להשתייך למהפכה היה עליו להתאמץ ולהוכיח יותר מאשר אנשים שנולדו שחורים, עד כמה הוא שחור ונכון להיאבק. אמה הצטרפה לקבוצת סופרות פמיניסטיות שחורות "אחוות נשים" ואחרי כשנה (כאשר ווקר הייתה בת 8) הוריה התגרשו.
ווקר בילתה את ילדותה בין בית אביה לבית אמה לסירוגין כל שנתיים. היא עברה ביניהם ממיסיסיפי, לברוקלין, לסן פרנסיסקו, לרובע הברונקס, לפרברי ניו יורק ולוושינגטון. היא עברה בין בתי ספר שונים וחברות שונות, ולכל מקום חדש נלווה הצורך לייצר זהות חדשה וניסיונות נואשים להשתלב: כלבנה או שחורה, כפורטוריקנית או יהודייה. אביה נישא שנית והיא התחבטה ברגשות אשמה על חיבתה לאם החורגת שתמכה בה.
בגיל 14 היא עברה הפלה. בגיל 15 היא נסעה לטיולים בארצות מחוץ לארצות הברית, חיה כלסבית, ובגיל 18 היא כתבה את מאמריה החברתיים הראשונים על צדק ושוויון חברתי. אז גם החליטה לשנות את שם משפחתה מלוונטל לווקר, שם המשפחה של אמה. ווקר סיימה תואר ראשון בהצטיינות באוניברסיטת ייל בשנת 1992.
בשנות ה-20 לחייה ניהלה ווקר מערכת יחסים עם המוזיקאית השחורה נדהגאוסלו מאשאל (Ndegeocello Meshell) והיא עזרה בגידול בנה. נכון לשנת 2014 היא מתגוררת עם בן זוגה רנגדרול צ'ויין (Rangdrol Choyin), מורה בודהיסטי אפריקני - אמריקאי שאותו היא מכנה גלן, ובדצמבר 2004 ילדה את בנם, טנזין.
התפתחות מקצועית.
ווקר ייסדה ב 1997 את קרן "הגל השלישי" ארגון חברתי ללא כוונת רווח, במטרה לעודד נשים צעירות להיות מעורבות ופעילות בחברה גם בתפקידי ניהול והנהגה. בסוף השנה הראשונה לפעילות הארגון היו רשומים כ 20,000 פעילים. הקרן מעניקה מלגות ליחידים ולפרויקטים התומכים בנשים צעירות.
עיתונאות ותקשורת.
ווקר שימשה גם כעוזרת בעריכת מגזין מיס (.Ms) במשך שנים רבות. מאמריה פורסמו במגזינים רבים כדוגמת: גליימור (Glamour), הרפרס בזאר, ציילד (Child), וייב (Vibe), אינטרוויו (Interview), אסנס (Essence), ומדמואזל (Mademoiselle). היא התראיינה בסי אן אן וב-אם-טי-וי, והתפרסמה גם ב - הניו יורק טיימס, אסקווייר, שיקגו סאן טיימס, שמבהלה סאן (Shambala Sun) ובעיתונים נוספים בניו יורק. ווקר גם התפרסמה בגיליון של הירחון פורטי אנדר 40 ("Forty Under 40") יוני/יולי 2009 כאחת מהאנשים המשפיעים גם מחוץ למדיה התקשורתית.
ווקר מרצה רבות על זהותה הרב תרבותית, על גבריות נאורה ובין דורית, על הגל השלישי של הפמיניזם, באוניברסיטאות ובכנסים ברחבי העולם. היא גם מלמדת ומעבירה סדנאות כתיבה, ומייעצת בכתיבת פרוזה.
ווקר גם הופיעה בסרט צבעי השלטון (Primary Colors) בשנת 1998.
פרסים.
ווקר זכתה בפרסים רבים על פעילותה: פרס הצטיינות מהאגודה Women of Distinction ,פרס מהאגודה American Association of University Women ,פרס פמיניסטית השנה של Fund for the Feminist Majority וכן פרסים נוספים, ביניהם: Intrepid Award - National Organization for Women, Pazy Justicial - Vanguard Public Foundation, Champion of Choice - California Aborton Rights Action League, ו - Women Who Coud Be President Award - League of Women Voters.
ספריה.
רבקה ווקר כתבה 7 ספרים, רק אחד מהם (שחורה לבנה ויהודיה) תורגם לעברית.
שחורה לבנה ויהודיה.
ספרה האוטוביוגרפי "שחורה לבנה ויהודיה" תורגם לעברית. בספר ווקר מתארת בכנות רבה את מאבקה להבין ולמצוא את מקומה בעולם. היא נעה בין הוריה, בין תרבויות וסביבות מחיה שונות, בין הגזע השחור ללבן. היא מוצאת את עצמה שחורה מדי עבור חבריה בסביבת אביה ולבנה מידי עבור דודיה מצד אמה. היא גם עוברת מחיים כנערה יהודייה בוושינגטון לחיים כנערה שחורה בסן פרנסיסקו. רבקה מרגישה לבד, מוזרה, זרה ואחרת.
כל חייה מלווה אותה התחושה: "ההורים שלי גידלו אותי להאמין שאני זכאית לכל מה שאפשר לקבל, בניגוד לרעיון שבשל היות אדם שחור, או אשה, או יהודי זה אומר שהוא צריך להסתפק בפחות במקום מה שהוא רוצה. אבל הזיכרון לא נעלם, אני לובשת מסכה של שייכות, אבל מאחורי המסכה מסתתרת אמת מעוותת הרבה יותר: אני לא מתאימה, משהו לא בסדר איתי, אני לא נכונה"ובהמשך היא טוענת: "קשה מדי להיות המתווכת, זו שבאמצע, זאת שמשמשת כגשר בין שני עולמות".