ביאר גילה קושי מסוים להסתגל להתפתחויות של אופנות חדשות במוזיקה הצרפתית - בעיקר אחרי הרוק אנד רול, זאת בשונה מזמרים כמו סרז' גינסבורג, ז'ילבר בקו או שארל אזנבור. אחרי שחברות תקליטים סירבו להקליט מיצירותיו החדשות, החליט לעשות צעד חלוצי ובשנת 1963 הקים בעזרת קנטי בית תקליטים משלו, בשם
Auto Production des Artistes du Micro APAM, אולם נכנס לסכסוך משפטי עם חברת פיליפס שסרבה לוותר על זכויות היוצרים. בסופו של דבר זכה במשפט אחרי כ-15 שנה, ב-1978.
מדיום הטלוויזיה לעומת זאת, פתח בפניו סיכויי הצלחה חדשים, הפעם כמגיש תוכנית אירוח מצליחה בשם
Bienvenue chez Guy Béart ("ברוכים הבאים לגי ביאר") בין השנים 1963–1970. בין אורחיו נמנו אמנים כמו ריצ'רד ברטון, ברסנס, מישל סימון, דיוק אלינגטון, סיימון וגרפונקל, איב מונטאן, ארתור רובינשטיין, לואי ארגון או פוליטיקאים כמו ז'אק דיקלו. ביאר קשר בתקופה זו יחסי ידידות עם הזוג לואי ארגון ואלזה טריולה ועם ז'ורז' פומפידו שהיה ידוע כשוחר שירה.
בתוכניתו בטלוויזיה נהג ביאר גם לשיר משיריו, מה שהחזיק את יצירתו בתודעת הצופים.
בסוף שנות השישים הקליט ביאר אלבום שירים בהשפעת המדע הבדיוני Guy Béart chante l'espace (גי ביאר שר את החלל) ועוד שירים ממופע שבו שילב גם את שירי העם מ"Vive la rose". המופע בשם "Chansons d'avant-hier et d'après-demain" (שנסונים משלשום וממחרתיים)
זכה בשבחי הבקורת המקצועית. "ביאר הוא הקסם עצמו. הקסם והכישרון" הכריז ידידו, לואי ארגון.
שנות השבעים והשמונים.
על אף שבמשך שני עשורים נאבק ביאר עם בעיות בריאותיות שקשורות לגידול סרטני שנותח פעמיים, לא קפא על שמריו.
בשנות השבעים ובשמונים הקליט שמונה אלבומים חדשים שעסקו בנושאים מגוונים כמו אדריכלות, פילוסופיה, דת, אהבה, ושוב מדע בדיוני ("Futur-Fiction Fantastique") (1977)
התנסה גם בסגנון כמו-מיסטי באלבום משנת 1978 - "Les Nouvelles Chansons".
בשנת 1976 זוג השחקנים ז'אן-לואי בארו ומדלן רנו הקליטו 31 משירי ביאר בטקסטים מדוקלמים וזכו לשבחים רבים.
בשנות ה-1980 הקליט שלושה אלבומים "D'apocalypses en Messies", "Le Beau miroir" ו-"Porte-Bonheur".
אחרי תקופה של העלמות מזירת חיי הבידור, ב-1986 חזר עם האלבום "Demain je recommence" (מחר אתחיל מחדש). שנה לאחר מכן כתב ספר על התמודדותו עם הסרטן - "L'Espérance folle" (התקווה המשוגעת).
משנות התשעים ועד מותו.
אחרי שנפל קרבן לתרמית של חברת דיסקים לה מכר את זכויות היוצרים, יצא ביאר לכבוש שוב את במות אולמות הקונצרטים והבידור. אחרי קשיים רבים בארגון מופעים, זכה בהצלחה מחודשת ביולי 1991 על במת פסטיבל המוזיקה בפו, ב-1993 בפסטיבל סוב ואחר כך במרץ 1994 על יד הבית, בגארש. באותה שנה זכה בפרס הגדול של האקדמיה הצרפתית על מפעל חייו.
מלא אנרגיה וחיוניות, הזמר חזר לתודעת הציבור על ידי מופעים ב"אולימפיה" (1994) ובבובינו (למשך חמישה שבועות רצופים) (ינואר-פברואר 1996). החל משנת 2008 הקליט שירים חדשים באולפן במרתף ביתו.
בעקבות האלבום "Il est temps" (הגיע הזמן) מ-1995 הוקלטו הופעותיו החיות באולימפיה ובספטמבר 2010, בגיל הגבורות הוציא לאור אלבום עם שירים חדשים תחת הכותרת "Le meilleur des choses" (הטוב שבדברים).
חייו הפרטיים.
כאדם חרד בדרך כלל לפרטיותו, ביאר חי בעשרות השנים האחרונות לחייו בבית מרווח ב"סגנון באוהאוס" ביישוב גארש (Garches), קרוב לפריז, שאותו קנה ב-1967. התחתן ב-7 במרץ 1959 בנאי-סיר-סן עם סיסל דה בונפואה דו שארמל, בת לאצולה מימי האימפריה הצרפתית הראשונה. ב-10 ביולי אותה שנה נולדה בתם, אווה (אב), לימים מעצבת תכשיטים. בני הזוג התגרשו ביולי 1960. בהמשך ניהל ביאר מדי פעם חיי זוגיות שלדבריו לא נמשכו מעל חמש שנים.
מן הקשר עם ז'נבייב גאליאה (Geneviève Galléa), דוגמנית ושחקנית, נולדה ב-14 באוגוסט 1963 (בגאסן, מחוז ואר) בתו השנייה, כוכבת הקולנוע עמנואל ביאר (Émanuelle Béart).
ביאר הקדיש לז'נבייב כמה משיריו הידועים: Les Grands Principes ,Filles d'aujourd'ui. את השיר Poste restante הוקדש לאהובה אחרת בשם מישלין.
אחד מתחביביו הגדולים היה הבישול. גי ביאר כיהן בוועד הכבוד של אגודת ידידי האוניברסיטה העברית בצרפת.
ב-16 בספטמבר 2015, בצאתו ממספרה, נפל גי ביאר ברחוב באופן פתאומי עקב התקף לב ונפטר.
הוא הובא לקבורה ב-21 בספטמבר 2015 בחלקה היהודית של בית הקברות בגארש. בלווייה הוזמנו לפי בקשתו האחרונה, רב, שניהל טקס לווייה יהודי, וכן כומר ואימאם.
יצירותיו.
גי ביאר חיבר והלחין כ-300 שירים.
בעברית.
בעברית ידועות הגרסה "שלגיה" של נעמי שמר לשיר Les souliers של גי ביאר, בביצועה של
שלישיית התאומים, וכן "אורה" של אריק איינשטיין (מתוך "שר בשבילך").
הדיילי סטאר (לבנון)
הדיילי סטאר (באנגלית: The Daily Star) היה יומון לבנוני בשפה האנגלית המופץ בלבנון, במדינות ערב (בייחוד במדינות המפרץ הפרסי) ובמדינות המערב. העיתון פונה בעיקר לשכבה המשכילה הלבנונית במזרח התיכון ובתפוצה. העיתון נוסד בשנת 1952 על ידי כאמל מרווה והיה בבעלות משפחתו עד שנת 2010.
העיתון מכסה חדשות מקומיות בלבנון בתחומי הפוליטיקה, הדת והעסקים וכן את חדשות האזוריות, בעיקר באזורי הלבנט ומצרים. כעיתון המיועד לאינטליגנציה לרוב הוא נוקט בעמדות התואמות את העמדות של הפלגים נוצריים המתונה והסוניים. ככלל, העיתון תומך במאבקו של ארגון החזבאללה בישראל אך מסתייג מן המעורבות החמושה של הארגון בפוליטיקה הלבנונית ומהכיבוש הסורי.
היסטוריה.
העיתון נוסד ביוני 1952 על ידי המוציא לאור כאמל מרווה ששימש גם כעורך הראשי ומו"ל של היומון הערבי אל-חיאת. העיתון נועד במקורו לעובדים זרים שעסקו בתעשיית הנפט הלבנוני ובהמשך הפך למבוקש על ידי לבנונים שהיגרו מארצם אל מעבר לים, עבור מהגרים הללו פעמים רבות ערבית כבר לא הייתה השפה הראשונה. לאחר רציחתו של מרווה בשנת 1966 תפשה את מקומו אלמנתו סלמה אל-ביסר שהמשיכה בהוצאת העיתון עד פרוץ מלחמת האזרחים עת הפכו משרדי העיתון לשדה קרב.
בתחילת 1983, כאשר עלו תקוות לסיום המלחמה בעקבות הפלישה הישראלית, ניסה בנו הבכור של כאמל, ג'מיל, ולצדו שני אחיו מאלכ וכרים, להשיק את העיתון מחדש. אף על פי שהעיתון החל לצאת לאור בנובמבר של אותה שנה בעקבות החרפת מלחמת האזרחים, ביוני 1985 הפך העיתון לשבועון למשך שנה, ולאחריה הופסק פרסומו בעקבות בריחת רבים מן הכותבים והקוראים מלבנון.
לאחר הסכם טאיף שסיים את מלחמת האזרחים בשנת 1991 ותחילת תהליך השיקום שב היומון לצאת בשנת 1996 עם צוות כותבים חדש אך עדיין תחת עריכתו של ג'מיל מרווה. החל משנת 2000 יוצא העיתון בשיתוף המהדורה הבינלאומית של ההרלד טריביון ברוב העולם הערבי. בסוף 2010 הדיילי סטאר נרכש על ידי משקיעים חדשים המבקשים הפוך את העיתון לעיתון כלל ערבי הפונה לפזורה הערבית במדינות המערב.
בשל שינויים בהרגלי הצריכה ותגובות שליליות כלפי כלי תקשורת בבעלות פוליטית אחרי מהפכת ה-17 באוקטובר, העיתון החל לאבד הכנסות וקוראים. ב-4 בפברואר 2020 הודיע העיתון על עצירה זמנית בהדפסתו בשל בעיות כלכליות. ב-13 באוקטובר 2021 הופסק גם עדכון האתר של היומון. מספר שבועות מאוחר יותר, ב-31 באוקטובר, נסגר הדיילי סטאר באופן רשמי.
Goldoolins
Goldoolins (בעברית גּוֹלְדּוּלִינְס או הַגּוֹלְדּוּלִינִים) הוא הרכב פולק אקוסטי ישראלי המונה שלושה חברים:
שם ההרכב הוא שילוב שמות המשפחה של חבריו (חלקם שמות במה, כפי שניתן לראות).
ביוגרפיה.
אוהד גולדברט ואיתי אייל הקימו בנעוריהם (יחד עם אלון וייסמן) להקת רוק מתקדם בשם "לורד פלימנאפ" (Lord Flimnap). הלהקה הוציאה אלבום אחד ויחיד בשם Point of View שהודפס ב-1989 במהדורה מצומצמת על ידי האוזן השלישית והפך לפריט אספנים (הודפס מחדש בסוף 2004). באפריל 2004 הוציא אייל אלבום סולו ראשון; זמן קצר לאחר מכן חבר שוב לגולדברט להקמת ההרכב Goldoolins אליו צירף גם את אשתו טל, מוזיקאית וזמרת קלאסית בוגרת האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. ההרכב היה פעיל בעיקר באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 והוציא שלושה אלבומים מקוריים ואלבום אוסף (חלקו מקורי). לקראת סוף העשור הקימו משפחות וצמצמו פעילות. נכון לשנת 2011 ההרכב אינו פעיל כשנתיים, והאתר הרשמי ירד מהרשת.
אלבומים.
בשנת 2004 הוציאו חברי ההרכב את אלבומם הראשון, שנשא את שם הלהקה, בהוצאת "האוזן השלישית". האלבום כלל 12 שירים, עשרה מהם באנגלית ורק שניים בעברית ("וּפתאום חשבתי", "תישן חביבי"). שירי האלבום חוברו (לחוד) על ידי איתי ואוהד למעט שניים: Fain Would I Wed – שיר בארוק מאת המלחין והמשורר האנגלי בן המאה ה-16 תומאס קמפיון, ו"תישן חביבי", שיר עממי-פולני. באלבום התארחו נגנים בכלים נוספים: חצוצרה, סקסופון, צ'לו, חליל וטרומבון.
שנה לאחר מכן, ב-2005 יצא אלבומם השני, Songs of the Turly Crio, הפעם באופן עצמאי. האלבום כלל עשרה שירים מקוריים שכתבו (לחוד) איתי ואוהד, למעט The Man He Killed שאת מילותיו כתב המשורר האנגלי בן המאה ה-19 תומאס הרדי. גם הפעם הושרו מרבית השירים באנגלית מלבד אחד ("שבע שנים"). מהאלבום בלטו השירים Find Her שיר קאנטרי קליל, Country Traveler בסגנון פולק-קאנטרי ו"שבע שנים" המורכב והפרוגרסיבי. באלבום התארחו נגנים בצ'לו, טרומבון, אבוב, חצוצרה וכינור.