במהלך הקמפיין גם הדגיש בראדלי את מעורבותו ברפורמת המס של 1986, שכללה הורדת מיסים וסתמה פרצות רבות בחוק. על אף שהביע את דעתו כי מיסים נמוכים יותר, עדיפים, הוא לא שלל את האפשרות של העלאת מיסים לטובת תוכניתו לביטוח בריאות לאומי. באשר לחינוך, בראדלי הכריז כי שיטת שוברי החינוך, בה תמך תחילה, היא כישלון, והציע להעביר יותר מ-2 מיליארד דולר כל שנה לכל אחת ממדינות ארצות הברית לטובת חינוך. בנוסף, הבטיח בראדלי להכניס למערכת החינוך כ-60,000 מורים חדשים מדי שנה על ידי הענקת מלגות לכל מי שירצה להפוך למורה לאחר סיום לימודיו.
בתחילת הבחירות המקדימות, לבראדלי ולתומכיו היו ציפיות גבוהות בשל התמיכה הגדולה היחסית לה זכה וגובה התרומות שהצליח לגייס. אולם בהמשך, החל בראדלי לדשדש מבחינה תקשורתית, כשג'ון מקיין, מקבילו של בראדלי במשבצת האנדרדוג במפלגה הרפובליקנית, משך תשומת לב רבה ממנו ואף "גנב" ממנו את הפוקוס במספר מקרים. מבוכה גדולה שררה במחנהו של בראדלי לאחר שהובס באספת הבחירות באיווה כשהוא גורף רק מחצית מהקולות להם זכה גור, על אף שהשקיע שם זמן וכסף רב. לאחר מכן, הפסיד גם בניו המפשייר עם 47% לעומת 53% של גור, שאת גבו ראה בראדלי גם ב"סופר טיוזדיי", כשסיים במקום השני בפער ניכר בכל אחת מהמדינות בהן נערכו בחירות באותו יום.
לאחר הבחירות.
לאחר כישלונו בבחירות המקדימות, עזב בראדלי את הפוליטיקה והחל להתרכז בעסקים, בעיקר כיועץ חיצוני לתאגידים וכבנקאי השקעות.
ב-2002 דחה הצעה של הרגע האחרון לחזור למשבצתו בסנאט עם פרישת הסנאטור רוברט טוריסלי. במקומו מונה לתפקיד פרנק לוטנברג. בניגוד למספר ספקולציות, בראדלי לא התמודד בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית בשנת 2004, ותמך, יחד עם יריבו לשעבר אל גור, במועמדתו של הווארד דין לתפקיד.
ב-27 במרץ 2007 הוציא לבראדלי לאור את ספרו "הסיפור האמריקני החדש" (The New American Story).
בינואר 2008 הודיע בראדלי על תמיכתו בברק אובמה בפריימריז הדמוקרטים בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2008.
ויליאם בראדלי
Concept Of Love
Body Shaker
ריאל מדריד כדורסל
מעגל פיירבך
אחמד חמד מחמוד
סלוודור (ברזיל)
יום הים
יום הים היה בתקופת היישוב ובראשית ימי מדינת ישראל יום חגה של הימאות העברית. הוכרז בשנת 1936 על ידי מחלקת הים של הסוכנות היהודית כיום חג קבוע לתאריך כ"ג באייר מדי שנה, וצוין בארץ ישראל ובתפוצות.
יום הים הראשון נערך באביב שנת ה'תרצ"ב (29 במאי 1932) ביוזמת אגודת יורדי ים זבולון. מאז, ובמשך 21 שנה, יום הים היה חגיגה חופית ימית וכן צוין בערי ישראל ובקהילות היהודים בתפוצות. ביום זה סופר בהרחבה ובהדגשה על העשיה הימית העברית בארץ ישראל ובתפוצות (בבתי ספר לימאות עברית באנגליה, צרפת, איטליה ורוסיה). מטרת החג הייתה להגברת המודעות לימאות, לצורך ביורדי ים בכל המקצועות והרמות, ולקצונה ימית כדרך חיים.
אירועי יום הים התפתחו והתרחבו לאורך השנים, וכללו תערוכות של ציוד ואמצעים ששימשו את הימאות העברית כגון כלי שיט, עזרי ניווט, דגלים ועוד; נערכו מפגני שיט של חניכי האגודות הימיות, והתקיימה פעילות הסברה חינוכית בבתי הספר. העיתונות והרדיו גויסו לסקירה נרחבת על תקומת הימאות העברית ויצירת צי עברי. בבתי הכנסת נערכו תפילות למען יורדי הים ולזכרם של חלוצים, ואורגנו סיורים בנמלים וביקורים ביישובי דיג. כמו כן נערכו מצעדים, מסיבות, תוכניות אמנותיות ותערוכות אמנות שעיסוקם בים ובספנות.
את חגיגות יום הים חגגו עד שנות החמישים, אז גווע המנהג במקביל להופעת מועדים לאומיים-אזרחיים אחרים.
באפריל 2018 החל מועדון Kayak4All סניפה היפואי של אגודת יורדי ים זבולון, להחזיר את יום הים לציבור בישראל, במתכונת חג. חג הים הועלה ברשתות החברתיות, ומאפשר לחובבי הים, העוסקים בפעילות בו וסמוך לו לשתף ולקחת חלק ביצירתו.
רמות ספיר
שער סן-דני
שער סן-דני (בצרפתית: porte Saint-Denis) הוא מונומנט פריזאי, שנמצא על המסלול העתיק של חומת שארל החמישי (במקום בו עברה לפני כן חומת פיליפ אוגוסט), שנהרסה על ידי לואי ה-14.
השער נמצא כיום בהצטלבות רחובות סן-דני (רחוב סן-דני ורחוב פובורג סן-דני) ובין השדרות הגדולות (שדרות בון-נובל ושדרות סן-דני).
היסטוריה.
שער סן-דני הוקם בשנת 1672 בידי האדריכל פרנסואה בלונדל, מנהל האקדמיה המלכותית לאדריכלות, והפסל מישל אנגייה בפקודתו של לואי ה-14. המלך לואי ה-14 עצמו הורה על בנייתו ששולמה על ידי עיריית פריז. לכבוד ניצחונותיו באזור הריין ופראנש-קונטה. הוא נבנה כחלק ממצודה שהוקמה כמאה שנה לפני כן, ונהרסה זמן מה לאחר הקמת השער, במקומו של שער מימי הביניים שנקבע בחומת שארל החמישי. הריבון האחרון שעבר בקשת הניצחון היה המלכה ויקטוריה מבריטניה, בביקורה בתערוכה האוניברסלית של 1855 בפריס. רוחבה 24.65 מטר, גובהה 25 מטרים, ועובייה 6 מטרים.
השער עבר רסטורציה בשנת 1988.
תיאור.
שער סן-דני הוא שער ניצחון שנבנה בהשראת שער טיטוס שברומא.
פעורים בו קשת מרכזית גדולה ושני שערים קטנים.
כגן
כגן או כאקאן (בטורקית עתיקה: (תעתיק: qaɣan); במונגולית: хаан או Хаган, ) היה תוארו של השליט העליון אצל עמי הערבות של מרכז אסיה והרי הקווקז. משמעותו גם ה"חאן של הח'אנים".
התואר מוזכר לראשונה לקראת סוף המאה ה-3 ושימש עבור שליטים בין המאה ה-4 למאה ה-6 בצפון סין. האווארים אימצו אותו ודרכם התפשט לעמים נוספים.
מקורות מוסלמים, שמהימנותם נתונה בספק על ידי חלק מהחוקרים, מתארים את המנהגים וסדרי השלטון של שליטי כזריה. לפיהם השליט העליון של ממלכת הכוזרים נשא בתואר "כאכאן", והמשנה שלו נשא בתואר כאכאן בק. המלכים הוסאליים נקראו "אלטברים" והיו משלמים מס וחייבים חובת נאמנות לכגן. לפי המנהג הכוזרי, כשעמדו לבחור בכגן, קשרו חבל על צווארו והידקו אותו, ואז שאלו אותו כמה זמן הוא רוצה למלוך עליהם. התשובה (המועמד החנוק פלט קולות לא ברורים והסובבים אותו החליטו מה הייתה התשובה) הייתה מחייבת, ואם המלך האריך ימים מעבר למועד שנקבע, הוציאו אותו להורג ביום בו הסתיים פרק הזמן.
לכגן הייתה הסמכות לקבוע חיים ומוות, ואם ציווה על אחד מקציניו ללכת להרוג את עצמו, היה הלה מציית מיד. הכגן התרחק מהבריות ויצא לציבור הרחב פעם ב-4 חודשים. את פני הכגן ראו הכגן בק ושני הבאים אחריו בדרגה, הכגן קנדר וה-Jawshyghr כגן. הכגן בק ראה כל יום את הכגן וישב על כס מלכותי לימינו. לדברי הנוסע אחמד אבן פדלאן היו לכגן 25 נשים, כל אחת מהן בת של אלטבר, ואם האבות לא הסכימו למסור אותן - הכגן לקח אותן בכוח. בנוסף לנשים היו לכגן גם 60 פילגשים, כשכל אחת מהן מצטיינת בתכונות יופי מיוחדות.
על פי אותו מקור מסופר שבמות הכגן בונים עבורו בניין בן עשרים חדרים מכוסים ברקמת משי וזהב ליד נהר רחב ומהיר. בכל חדר חופרים לו קבר ולאחר שקוברים אותו וסותמים את כל הקברים, המלאים והריקים, עורפים את ראשי הקברנים, כדי שאף אחד לא יידע באיזה חדר נקבר ומטים את הנהר שיעבור מעל לקבר וכך אף אחד לא יוכל להגיע לקבר.
כגן כשם משפחה.
בין היהודים האשכנזים מקובלים שמות המשפחה "כגן", "כגנוביץ'" ודומיהם, ויש סברה שהשמות האלה הם ממוצא כוזרי ומשמעותם "מלך" או "בן מלך", בהתאמה. סברה אחרת גורסת ש"כגן" אינו אלא "כהן", שעבר שינוי בהתאם לדרך הביטוי הסלאבית, המחליפה ה' ב-ג' (בדומה לדוכסות האליץ' שהפכה לגליציה). תומכי הסברה הראשונה מציגים את השם "כגן" כ"כהן" שעבר החלפת אותיות ואינם מקבלים את הטענה ש"כגן" משמעו "כהן".
כגן בק
כגן בק או כאקאן בק (לפעמים בקיצור מכונה "בק" סתם) היה תוארו של המשנה לכגן בממלכת הכוזרים.
המלוכה הכוזרית התחלקה בין הכגן לכגן בק. לפי ההנחה העכשווית הכגן, ששמו ייתכן ונגזר מהמילה כהן, עסק בענייניה הרוחניים של הממלכה הכוזרית, בעוד שהכגן בק עסק בענייני דיומא כמו צבא וכלכלה. בתקופות מסוימות תואר הכגן והבק התאחדו לתואר אחד ובראש הממלכה היה שליט יחיד (לדוגמה בשנת 950). לעיתים היסטוריונים התייחסו לבק הכוזרי בתואר מאליק (מלך בערבית) או אישד, תואר גקטורקי לשליט צבאי. הכגן היה עליון לכגן בק, אך הוא לא נהג להתערב בעניינים אלה והתרחק מהציבור. הכגן בק ראה בכל יום את הכגן וישב על כס מלכותי לימין הכגן.
מושב הבק והכגן היה בעיר הבירה איטיל ששכנה על גדת הוולגה בארמון מבוצר על אי בנהר, שגושר על ידי גשר צף לשאר העיר. בנוסף לשליטים ישב גם חלק מן הצבא במבצר.
הבק היה זה המכתיר את הכגן לתפקידו, אך למרות זאת, ולמרות תפקידו הייצוגי של הכגן, העם הכוזרי סגד לו והעריץ אותו. הבק היה אחראי על כלל חלקי העם הכוזרי, ולמרות שלא בהכרח היה צריך להיות יהודי על מנת לשאת במשרה, נראה שרוב הנושאים בתואר בק היו יהודים.
אריק ואן לוסטבאדר
אריק ואן לוסטבאדר (אנגלית: Eric Van Lustbader; נולד ב-1946) הוא סופר פנטזיה וספרי מתח אמריקני.
חייו.
אריק ואן לוסטבאדר נולד וגדל בגריניץ' וילג'. למד בבית הספר התיכון Stuyvesant שבעיר ניו יורק
וקיבל תואר ראשון בסוציולוגיה בקולג' של אוניברסיטת קולומביה. שימש כמבקר מוזיקה בעיתון Cash Box Magazine.
לעברית תורגמה סדרת ספרי הנינג'ה שלו. הספרים מספרים את קורותיו של ניקולאס לינאר, יהודי-אמריקאי שגדל ביפן, למד אמנויות לחימה ונהפך להיות רב אמן בנינג'יטסו. הספרים רוויים בתיאורים של גבוה ונמוך. מחד, בקיאות היסטורית ומיתולוגית וציטוט מספרי פילוסופיה כמו מספר חמש הטבעות של מיאמוטו מוסאשי, ומאידך תיאורי מין וולגריים, כשבתווך תיאורי הקרבות שכיחים בהם.
ביבליוגרפיה באנגלית.
המשך סדרת בורן של רוברט לדלום.