נמנה עם צוות ההקמה של העיתון "חדשות" והיה רכז המערכת במקומון התל אביבי "העיר". בשנים 1986–1999 שימש בעיתון "ידיעות אחרונות" בתפקידים שונים, בהם ראש מערכת החדשות וסגן עורך העיתון. בעקבות הדחת העורך אילון שליו והחלפתו במשה ורדי עזב רוזנטל את העיתון.
לאחר מכן שימש סמנכ"ל תוכן של חברת החדשות של ערוץ 2 והגיש תוכניות טלוויזיה, בהן "בולדוג" בערוץ 8 ו"בולדוזר" בערוץ 2, וכן את סדרת הדרמה-תיעוד "המפצחים" בערוץ 2.
היה שותף להפקת סרטים דוקומנטריים בכמה מהתוכניות שהגיש, וכן ב"10 הכי" עם גדי סוקניק, "מה קורה בבית הספר?" עם חיים הכט וב"גברים בשחור", שהנחה עם רונאל פישר.
באפריל 2010 הוחלט שיגיש את "השבוע עם מיקי רוזנטל", מגזין החדשות של ערוץ 10 בערבי שבת, אך פרש מהנחייתו בספטמבר 2010 והוחלף על ידי גיא זהר.
שיטת השקשוקה.
בשנים 2005–2008 ביים אילן עבודי את הסרט התיעודי "שיטת השקשוקה", בו התחקה רוזנטל אחר טיב קשריהם של אילי ההון ממשפחת עופר עם מערכות השלטון בישראל. חברת yes, שהייתה שותפה להפקתו, נמנעה מלשדרו. לטענת החברה עמדו ביסוד אי שידור התוכנית חילוקי דעות מקצועיים עם רוזנטל, אך לטענת רוזנטל נבע הסירוב מאיומים בתביעה מהאחים עופר. ערוצים 2 ו-10 והערוץ הראשון סירבו אף הם לשדר את הסרט.
מנהל סינמטק תל אביב, אלון גרבוז, הודיע כי הסרט יוקרן בסוף אוגוסט 2008 והכריז כי הסינמטק מתנער מאחריות לתוכנו, וכי הקרנתו נובעת משיקולים קולנועיים, אמנותיים וציבוריים בלבד. בעקבות הודעתו הודיעו האחים עופר שיגישו תביעת דיבה נגד גרבוז ואחרים אם יקרין את הסרט. בתגובה פורסמה באינטרנט יוזמה תחת הכותרת "גם אני מיקי רוזנטל", בה הוחתמו אנשים על התחייבות לשאת בחלק קטן מתשלום הפיצויים שיושת על רוזנטל, אם אכן יושת. בסוף אוגוסט 2008 הוקרן הסרט בסינמטק תל אביב, ואחר כך גם בסינמטקים אחרים בישראל. בעקבות ההצלחה, הוקרן הסרט בסינמטקים משך כמה חודשים.
כשנה לאחר הקרנת הבכורה של הסרט, ב-28 ביולי 2009, שודר הסרט בערוץ הראשון, ולאחריו הוצג סרט תגובה מטעם החברה לישראל של האחים עופר, ונערך עימות באולפן בין נציגם של האחים עופר מול רוזנטל.
בטקס פרסי הקולנוע הדוקומנטרי לשנת 2009, זכה "שיטת השקשוקה" בפרס "הסרט התיעודי הטוב ביותר" ובפרס על התחקיר.
פרסים.
רוזנטל זכה בכמה פרסים על פועלו בתחום התקשורת:
פעילותו בכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 הצטרף למפלגת העבודה והתמודד בבחירות המקדימות של המפלגה, והוצב במקום ה-12 ברשימת המפלגה ונבחר לכנסת ה-19, שבה שימש כחבר בוועדה לענייני ביקורת המדינה, בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות ובוועדות משנה לתקנות חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות ולפנסיה בקיבוץ המתחדש. עם הקמת וועדת המשנה לעניין תוכנית "מעגלי תעסוקה" של משרד הכלכלה, מונה לעמוד בראש הוועדה. בכנסת זו כיהן כיושב ראש השדולה למאבק בשחיתות במינהל הציבורי ויושב ראש השדולה לקידום השקיפות וחופש המידע. שימש חבר במספר שדולות נוספות.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים התמודד בשנית בבחירות המקדימות במפלגת העבודה והוצב במקום ה-13 ברשימת המחנה הציוני. שימש כחבר בוועדת הכספים של הכנסת ועמד בראש השדולה לשקיפות והשדולה למאבק בשחיתות. היה ראש צוות שמינתה ועדת הכספים לפיקוח על מכרז ים המלח.
ב-9 בינואר 2019 הודיע על החלטתו שלא להתמודד בבחירות המקדימות לרשימת מפלגת העבודה ל., עם זאת בפברואר 2021 החל רוזנטל לנהל את קמפיין מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע.
חוקים שיזם.
כחבר כנסת יזם רוזנטל הצעות חוק בעיקר בתחומי טוהר המידות והשקיפות, הצרכנות, העבודה והרווחה ובתחום התקשורת. כמה מהן נכנסו לספר החוקים של מדינת ישראל, בהם:
כמו כן היה שותף בפעילות שהביאה בסופו של דבר להוזלת מחיר העמדת רכב למבחן נהיגה בשיעור של כחמישים אחוזים.
חיים אישיים.
רוזנטל נשוי לעופרה, יועצת בית ספר, אב לשלושה בנים ומתגורר בגבעתיים. בנו, טל רוזנטל, הוא תסריטאי "ארץ נהדרת", ונשוי לשחקנית מאי קשת, בתם של ששי קשת ויונה אליאן.
ממלכתי-דתי
ג'נט קוק
ג'נט לזלי קוק (באנגלית: Janet Leslie Cooke; נולדה ב-23 ביולי 1954) היא עיתונאית אמריקאית שזכתה בפרס פוליצר על סיפור עיתונאי בדוי.
ביוגרפיה.
ג'נט לזלי קוק נולדה בטולידו שבאוהיו, ארצות הברית. היא הצטרפה לצוות השבועון בעיתון "וושינגטון פוסט", תוך הצגת קורות חיים שבהם סיפרה בין היתר כי סיימה את לימודי תואר ראשון בהצטיינות במכללת ואסאר היוקרתית, וכן לימודי תואר שני באוניברסיטת טולידו (אך במציאות, היא לא סיימה את לימודיה בוואסאר, וקיבלה תואר ראשון בלבד בטולידו) וזכתה בפרסים על כתבות שפרסמה בעיתון "טולידו בלייד". הפרטים שמסרה לא נבדקו, והעיתונאית התקבלה לעבודה על סמך הרושם החיובי שיצרה בראיונות. עובדת היותה אישה שחורה תרמה לקבלתה לעיתון, ששאף להגדיל את הייצוג של נשים ומיעוטים. קוק, שהייתה חדורת אמביציה וברוכת כישרון כתיבה, התקדמה במהירות וזכתה להערכה של הממונים עליה.
בספטמבר 1980 הגישה לפרסום כתבה מרתקת שכותרתה "עולמו של ג'ימי", ובו סיפרה על קורותיו של ילד בן 8, ג'ימי, המכור לסמים קשים, שאליהם התדרדר על ידי חבר של אמו, בשכונת עוני בלב עיר הבירה וושינגטון. כבר עם צאתו לאור, עורר הסיפור בעיות של אמינות, וגורמים רשמיים בעיר הבירה טענו כי הוא בדיה עיתונאית. קוק התעקשה על אמיתות הפרטים וטענה לחסיון מקורותיה, ומאחוריה עמדו עורכי העיתון, ואף הגישו אותו כמועמד לפרס פוליצר. בין העורכים שעמדו מאחוריה היו גם בן בראדלי העורך, וכן בוב וודוורד מצמד העיתונאים וודוורד-ברנשטיין שחשפו את פרשת ווטרגייט.
ג'נט הוכרזה כזוכת הפרס באפריל 1981. לאחר פרסום שם הזוכה וקורות חייה, עורך העיתון שבו עבדה קוק קודם לכן, שם לב לפרטים שלא תאמו את מה שהיה ידוע לו. חקירה מהירה במערכת העיתון הוכיחה פרטים כוזבים בעברה והיא זומנה לבירור. לאחר לילה ארוך של חקירה נשברה קוק והודתה כי בדתה את הסיפור על ג'ימי מתחילתו ועד סופו. יומיים לאחר הזכייה בפרס, כינס המו"ל והבעלים של העיתון, דונלד גרהאם, מסיבת עיתונאים ובה פירט את ממצאי הבדיקה וחשף את ההונאה. העיתון אף יצא במאמר מערכת שבו התנצל בפני קוראיו על הבדיה, ועורכי העיתון הודו כי היו להם סימנים מוקדמים של בעיות אמינות לפני פרסום הסיפור, ובכל זאת אישרו לפרסמו.
ג'נט קוק פוטרה מהעיתון והחזירה את הפרס. בריאיון בטלוויזיה טענה כי לחצים בעבודה הביאו לשיפוט לקוי בשיקול דעתה. היא סיפרה כי מקורותיה סיפרו לה על ילד בשם ג'ימי, עם פרטים הדומים לסיפור אך לא הציגו אותו בפניה, והיא נאלצה לבדות פרטים על סמך מה ששמעה.
השערורייה הכתה גלים במשך זמן רב, ושמה של קוק קושר, במשחק מילים, לפועל "Cooke'd" (משמעות מקורבת בעברית: "מפוברק"). נטען כי פרשת קוק גרמה לחשדות כלפי כתובותיהם של עיתונאים שחורים אחרים.
לאחר פיטוריה עבדה קוק כאשת מכירות, נישאה לעורך דין, והתגרשה. לימים מכרה קוק את זכויות הסיפור ב-1.6 מיליון דולר לחברת סרטים, אך עד היום טרם יצא הסרט לאקרנים.
רדיאנים
דיג'יי
קווין ראד
קווין מייקל ראד (באנגלית: Kevin Michael Rudd; נולד ב-21 בספטמבר 1957) הוא פוליטיקאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה ה-26, בשנים 2007–2010 ובשנית בשנת 2013, מטעם מפלגת הלייבור האוסטרלית. היה שר החוץ בממשלתה של ג'וליה גילארד בשנים 2010 - 2012. כמו כן, ראד היה גם יו"ר מפלגת העבודה האוסטרלית וכן חבר הפרלמנט האוסטרלי בין השנים 1998–2013.
תחילת דרכו.
ראד נולד ב-1957 בעיירה נמבור (Nambour) שבמדינת קווינסלנד באוסטרליה וגדל בחווה של בקר לחלב ביישוב סמוך. כמה מאבות-אבותיו הוגלו מאנגליה לאוסטרליה כעונש על עבירות רכוש שונות בשנים הראשונות להתיישבות הבריטית ביבשת, עת שימשה כמושבת עונשין. אביו, שהיה חוואי, נפטר כאשר מלאו לו 11, והמשפחה פונתה מחוותה וידעה מצוקה. ראד התחנך בפנימייה קתולית בבריזביין, והצטיין בלימודיו. הוא המשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטה הלאומית האוסטרלית, וסיים בהצטיינות תואר בלימודי אסיה, תוך התמחות בשפה והיסטוריה סינית. ראד רכש בלימודיו שליטה במנדרינית.
ב-1981 נישא לתרז ריין, שאותה הכיר מפעילות בארגוני סטודנטים. לזוג שלושה ילדים, וריין היא אשת עסקים בתחום משאבי אנוש.
קריירה ציבורית.
ראד הצטרף למפלגת הלייבור כבר בגיל 15, ב-1972. ב-1980 נכנס ראד לשירות במשרד החוץ האוסטרלי, ושירת בשגרירויות בבייג'ינג ובסטוקהולם. בני הזוג ראד שבו לאוסטרליה ב-1988 וראד החל לעבוד כראש מטהו של ווין גוֹס, מנהיג מפלגת הלייבור בקווינסלנד, שהייתה אז באופוזיציה. לאחר שהלייבור זכו בבחירות בקווינסלנד ב-1989 המשיך ראד בתפקידו כראש מטהו של גוס, כמושל קווינסלנד, וב-1992 מינה אותו גוס למנהל כללי של משרד הקבינט. ב-1995 הפסידה מפלגת הלייבור את השלטון בקווינסלנד, וראד עזב לזמן-מה את החיים הציבוריים והועסק כיועץ לענייני סין בתאגיד לראיית חשבון. ב-1996 התמודד על מקום בבית הנבחרים הפדרלי של אוסטרליה, אך הפסיד. בניסיון שני, ב-1998, נבחר לבית הנבחרים. מפלגתו הייתה אז באופוזיציה.