ה־26 בדצמבר הייתה למעשה נקודת המפנה במערכה בארדנים; הגרמנים איבדו את היוזמה באופן סופי וכוחות בעלות הברית עברו להתקפה. האמריקאים השתלטו על שדה הקרב באטיות אך בבטחה. באותו יום, בשעה 16:50, פרצו כוחות מהדיוויזיה המשוריינת הרביעית מהארמייה של פטון והגיעו אל הדיוויזיה המוטסת ה־101. סביב בסטון לא הסתיימה הלחימה, והקשר בין העיירה לחזית האמריקאית הראשית נותר שברירי, אך הכיתור נפרץ ובשעות הבוקר המוקדמות למחרת הוכנסו רכבי אספקה ואמבולנסים לבסטון. בשבוע הלחימה בעיירה סבלה הדיוויזיה ה־101 1,641 אבדות. ב־30 בדצמבר החלה מתקפת הנגד של הארמייה השלישית של פטון ממזרח וממערב לבסטון. בד בבד פתח מנטויפל במתקפה חדשה לכיבושה של בסטון, בכוח של שמונה דיוויזיות, בעקבות פקודתו של היטלר להשתלט על בסטון בכל מחיר. האמריקאים נתקלו בהתנגדות עיקשת מצד קורפוס הפאנצר ה־47 ודיוויזיית הפאנצר אס אס ה־1, שהועברה לאזור בסטון, אך עד ה־2 בינואר נסוגו הגרמנים לבסוף מאזור בסטון, והוסר האיום הגרמני על העיירה.
מבצעי נורדווינד ובודנפלטה.
ב־1 בינואר 1945 עשה הלופטוואפה את המאמץ הגדול האחרון שלו בחזית המערבית, ופתח במתקפת פתע אווירית גדולה של 1,200 מטוסים – בשם מבצע בודנפלטה (Bodenplatte) – שנועדה לפגוע בשדות התעופה הקדמיים של בנות הברית בצרפת ובבלגיה, ולהשיג עליונות אווירית מעל שדה הקרב בארדנים. המועד המתוכנן של המתקפה האווירית היה ה־16 בדצמבר, במקביל לפתיחת המתקפה הקרקעית בארדנים, אך מזג האוויר הקשה אילץ את הגרמנים לדחות אותה בכשבועיים. המטוסים הגרמניים השיגו הפתעה טקטית מוחלטת, והצליחו לגרום נזקים קשים למספר רב של שדות תעופה קדמיים, בריטיים ואמריקניים, ולהשמיד מטוסים רבים על הקרקע. אולם הלופטוואפה ספג במהלך המבצע אבדות כבדות, שלא יכול היה להרשות לעצמו, ואילו בעלות הברית לא התקשו להשלים את אבדותיהן תוך זמן קצר. קשה להעריך בדיוק את אבדות הצדדים היריבים, אך רוב החוקרים מעריכים שחילות האוויר של בעלות הברית איבדו כ־500 מטוסים, מתוכם למעלה מ־300 הושמדו לחלוטין, ואילו הגרמנים איבדו כ־300 מטוסים, שהופלו או נפגעו במהלך התקיפה. האובדן העיקרי של הלופטוואפה לא היו המטוסים, שהושמדו או נפגעו במהלך המבצע, אלא המספר הרב של טייסים מנוסים, כולל מובילי טייסות וכנפות קרב, שנהרגו או נפלו בשבי במהלך המתקפה. כ־150 טייסים נהרגו בתקיפה וכ־70 נוספים נלקחו בשבי, לאחר שמטוסיהם הופלו מעל שטח בשליטת בעלות הברית. כוחות הלופטוואפה שהשתתפו במבצע כללו את הקורפוסים האוויריים השני, השלישי והחמישי ואילו מצד בעלות הברית השתתפו חיל האוויר הטקטי השני, וחיל האוויר השמיני והתשיעי של ארצות הברית.
באותו יום פתחה קבוצת ארמיות G הגרמנית במבצע נורדווינד ("רוח צפון"), מתקפה שנייה בחבל הסאר באלזס ולוריין, בגזרת הארמייה השביעית האמריקאית, שנועדה להגביר את הלחץ על בעלות־הברית, להקשות על אייזנהאואר לתגבר את כוחותיו בארדנים, ולהסיט את המאמץ של הארמייה השלישית מהגזרה של ארמיית הפאנצר החמישית. זו הייתה המתקפה הגדולה האחרונה של הגרמנים בחזית המערבית. בתחילה השיגו הגרמנים הישגים קטנים בשטח, והצליחו להסב אבדות כבדות לקורפוס השישי האמריקאי. אי יכולתן של בעלות הברית לתגבר את הארמייה השביעית המוכה – מאחר שכל העתודות נשלחו לגזרת הארדנים – אפשרו לגרמנים להחזיק ביוזמה ההתקפית. רק ב־25 בינואר, עם הגעתן של תגבורות אמריקאיות מגזרת הארדנים, דעכה המתקפה הגרמנית לחלוטין. הארמייה השביעית ספגה כ־14,000 הרוגים, פצועים ונעדרים במערכה באלזס, ואילו אבדות הגרמנים הסתכמו בכ־23,000.
חיסול הבליטה הגרמנית.
בתחילת ינואר 1945, החלו בעלות הברית להפעיל לחץ איטי ויציב, כדי לחסל את הבליטה הגרמנית בסדרת מבצעים שנמשכו עד אמצע ינואר. אף שהעוצבות הגרמניות היו מותשות וחשופות לתקיפות אוויריות, הפיקוד העליון של בעלות הברית לא השכיל לנצל זאת כדי לנתק ולכתר את הכוחות הגרמנים בשטח הבליטה. במקום זאת, הסתפקו בעלות הברית בפגיעה בכוחות הנסוגים מהאוויר, ובהשמדה הדרגתית של שריון וכלי רכב ממונעים רבים ככל האפשר. המתקפה של בעלות הברית נתקלה באותם הקשיים בהם נתקלו הגרמנים בשלבי הפתיחה של המתקפה בארדנים. תנאי השטח הקשים ובמזג אוויר סוער הקשו מאוד על תנועת כוחות ממונעים, תנועת השריון הוגבלה למספר כבישים מצומצם, וכתוצאה מכך, לעיתים תכופות נפל עיקר נטל הלחימה על כוחות הרגלים. במהלך המחצית הראשונה של חודש ינואר התקדמו כוחות הברית באיטיות רבה, כפר אחר כפר, בתנאים קשים. במהלך התקדמותם, נתקלו הכוחות במוקשים רבים שהטמינו הגרמנים בנתיבי הנסיגה שלהם. הגרמנים נהדפו בהדרגה לאחור, אך לא גילו סימני התמוטטות, והמשיכו להילחם תוך כדי נסיגתם.
ב־2 בינואר כבש הקורפוס השלישי מהארמייה השלישית האמריקאית את מאנדה סט־אטיין ממערב לבסטון, והיה קרוב לכיתור שלוש דיוויזיות מקורפוס הפאנצר ה־47. למחרת פתחה הארמייה השלישית של פטון במתקפת נגד גדולה בחלק הדרומי של הבליטה באזור בסטון, בעוד הארמייה הראשונה של הודג'ס תוקפת מכיוון צפון את ארמיית הפאנצר השישית בחלק הצפוני של הבליטה במטרה לחבור עם כוחות הארמייה השלישית באזור הופליז. התקדמות הכוחות האמריקאים הייתה איטית ולא עלתה על קילומטר ביום, עקב מזג האוויר הקשה, וההתנגדות הגרמנית העיקשת. בעקבות החשש של הפיקוד הגרמני, שהארמיות האמריקאיות ה־1 וה־3 עומדות לנתק את הבליטה בבסיסה, ולכתר את מרבית כוחותיהן של ארמיות הפאנצר ה־5 וה־6, הסכים היטלר ב־8 בינואר לאשר את נסיגת הכוחות הגרמניים בארדנים לקו הגנה חדש, מספר קילומטרים מזרחה. למחרת הוא השלים לבסוף עם אובדן הסיכוי להשגת ניצחון במערכה הארדנים ואישר את הוצאת דיוויזיות הפאנצר של ארמיית הפאנצר השישית (דיוויזיות הפאנצר אס אס ה־1, 2, 9 ו־12) מהחזית לצורך התאוששות, לקראת העברתם לחזית המזרחית.
ב־9 בינואר פתח פטון במתקפה גדולה נוספת כנגד ארמיית הפאנצר החמישית, אולם כוחותיו לא השיגו התקדמות רבה בגלל תנאי מזג האוויר, שמנעו קבלת סיוע אווירי. בשבוע השני של חודש ינואר נאלצו אפילו שידורי התעמולה הגרמניים להודות בכישלון במערכה בארדנים. "מערכת החורף", כפי שכונתה בפיהם המתקפה בארדנים, נקראה עתה "מערכת ההגנה".
ברמה הדיפלומטית־אסטרטגית – בראשית ינואר 1945 פנו מנהיגי בעלות הברית המערביות בבקשה לסטלין להקדים את מתקפת החורף הסובייטית, כדי להקל את הלחץ הגרמני על צבאותיהם. סטלין נענה לבקשה והורה לפיקוד הסובייטי להקדים את מועד הפתיחה של המתקפה המתוכננת בפולין (מבצע ויסלה־אודר) בשבועיים, ל־12 בינואר. המתקפה הסובייטית החדשה אילצה את הפיקוד הגרמני להעביר במהירות כוחות רבים מהמערב לחזית המזרחית.
אף על פי שהמערכה בארדנים הייתה גמורה בשלב זה, סירב היטלר לאשר פקודת נסיגה כללית לקו זיגפריד. במקום זאת, הוא הורה ב־14 בינואר, בלחצם של רונדשטט ומנטויפל, ליצור קו הגנה מזרחית להופלייז מאחורי נהר סאלם. באותו יום החלה ארמיית הפאנצר החמישית לסגת לעבר הופלייז, כשדיוויזיות פאנצר להר והפאנצר השנייה משמשות ככוח מאסף המחפה על הנסיגה. ב־16 בחודש חברו יחידות מהארמייה הראשונה והשלישית של צבא ארצות הברית בהופלייז, ובכך השלימו את הכיבוש מחדש של רוב שטח הבליטה הגרמנית. עם זאת, ההתקדמות האיטית של כוחות בעלות הברית אפשרה למרבית הכוחות הגרמנים בארדנים לסגת בבטחה. בין ה־17 ל־21 בינואר הפסיק פטון זמנית את הפעילות ההתקפית של כוחותיו המותשים, למעט הקורפוס ה־12 באגפו הדרומי, כדי לאפשר להם מנוחה. הארמייה הראשונה (שהחל ב־18 בחודש הוחזרה תחת פיקוד קבוצת הארמיות ה־12) המשיכה בהתקדמותה צפונה, אולם נתקלה בהתנגדות עיקשת של הקורפוס הגרמני ה־66 באזור סן־וית. ב־22 קיבלו הכוחות הגרמנים לבסוף פקודת נסיגה כללית, ועד ה־25 בחודש השלימו את נסיגתם לקווי ההתחלה של מתקפת הארדנים.
פשעי מלחמה.
במהלך מתקפת הארדנים ירו הגרמנים בשבויים רבים, ואף רצחו בדם קר למעלה ממאה אזרחים בלגים. ב־17 בדצמבר, ביום השני למתקפה, יחידות שריון של האס אס בפיקודו של יואכים פייפר הוציאו להורג שבויים אמריקאים – תשעה־עשר בהונספלד, חמישים בבולינגן, ושמונים ושישה בטבח מלמדי (Malmedy). פייפר ואחרים נשפטו על כך לאחר המלחמה, ומסיבות שונות לא הוצא לפועל אף אחד מגזרי דין המוות. פייפר שוחרר בשנת 1956 ונרצח בביתו שבצרפת בשנת 1976.
הטבח במלמדי הגביר את סירובם של האמריקאים לקחת שבויים של האס אס. בערב ראש השנה האזרחית, ירו חיילים אמריקאים בשישים שבויים גרמניים.
אבדות.
להוציא את המערכה בנורמנדי, קרב הבליטה היה הקרב הגדול והיקר ביותר שנערך בחזית המערבית, מנחיתת צבאות בעלות הברית בצרפת ועד לסיום המלחמה באירופה. הוא ארך חמישה שבועות, והשתתפו בו למעלה ממיליון חיילים ואלפי כלי רכב משוריינים משני הצדדים. בהיסטוריה הרשמית האמריקנית נחשב קרב הבליטה לקרב הגדול ביותר והיקר ביותר בתולדות צבא ארצות הברית.