בשנת 1935 עלה לארץ ישראל ועד לשנת 1942 שימש מורה בבתי הספר התיכוניים "חורב" ו"אוולינה דה רוטשילד" בירושלים. לאחר מכן מונה למפקח על בתי הספר היהודיים בארץ, תפקיד בו שימש עד קום המדינה. עם הקמת משרד החינוך והתרבות מונה גולדשמידט למפקח הארצי על בתי הספר של תנועת "המזרחי". בשנת 1952 קודם לתפקיד סמנכ"ל המשרד וכעבור כשנה מונה למנהל האגף לחינוך דתי (1953–1968).
בשנת 1969 הושבע כחבר הכנסת בכנסת השביעית, בעקבות פרישתו של יוסף בורג מהמפד"ל. כעשרה חודשים, במהלך 1969–1970, היה סגן שר הפנים משה חיים שפירא. לאחר פטירתו של שפירא סיים את תפקידו ומונה ליו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט.
עם סיום כהונתו בכנסת נבחר בשנת 1973 למועצת העיר ירושלים ומונה לסגן ראש העיר, תפקיד בו כיהן עד שנת 1978.
חיים אישיים.
גולדשמידט היה נשוי פעמיים. רעייתו הראשונה הייתה אלישבע גולדשמידט. לשניים נולדו בן ובת: אליעזר גולדשמידט, פרופסור למדעי הצמח, וימימה בן-מנחם, פרופסור לפילוסופיה ולימים כלת פרס ישראל.
לאחר מותה של אלישבע, נשא לאשה ב-1973 את הספרנית רות לבית להמן, שעלתה באותה שנה לישראל מבריטניה.
יחזקאל פלומין
יחזקאל פְלוֹמִין (2 באוגוסט 1935 – 16 באוקטובר 2019) היה חבר הכנסת מטעם הליכוד בשנים 1974–1981. כיהן כסגנו של שר האוצר שמחה ארליך והיה ממתכנני המהפך הכלכלי. פרסם ספרים בנושאי מס.
ביוגרפיה.
פלומין נולד להלה ואלימלך פלומין בשנת 1935 בירושלים, ובגיל שנתיים עבר עם הוריו לתל אביב. שם למד בבית הספר התיכון עירוני א', ולאחר מכן למד משפטים וכלכלה בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה, שלימים הייתה לאוניברסיטת תל אביב. הוא סיים את לימודי המשפטים בשנת 1960 והוסמך כעורך דין ורואה חשבון ונמנה בין חמישה אנשים בלבד אשר הורשו לעסוק בשני המקצועות במקביל. בין השנים 1962–1969 נמנה עם סגל ההוראה באוניברסיטה. בשנים 1971–1972 לימד גם באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1953 הצטרף פלומין אל הציונים הכלליים ובשנת 1961 תמך באיחוד עם הפרוגרסיבים שיצר את המפלגה הליברלית הישראלית. הוא כיהן כיו"ר הדור הצעיר במפלגה ונמנה בין חברי הנהלת המפלגה. במסגרת זאת הקים בשנת 1971 תנועת נוער שפעלה לצד המפלגה הליברלית. בשנים 1974–1981 הוא כיהן כחבר הכנסת מטעם רשימת הליכוד. בתקופת כהונתו הראשונה היה חבר בוועדת הכספים ודרש להוריד מיסים ולצמצם את היקף הוצאות המדינה שהובילו לאינפלציה. הוא ניסה לקדם חוק שיאסור על כהונת ראשי רשויות בכנסת, אך נתקל בהתנגדות סיעתו. פלומין גם היה מיוזמי הסיבוב השני בבחירות האישיות לראשי רשויות, אל מול העמדה שבקשה שמועצת העירייה תבחר את ראש העיר במקרה שאף מועמד לא קיבל מספיק קולות בסיבוב הראשון.
בנושאי ביטחון, נחשב פלומין ליונה. הוא תמך בשנת 1974 בהידברות עם הפלסטינים, צעד שגרר ביקורת בסיעתו, וסירב בתחילה לחתום על עצומה הקוראת שלא למסור שטחים ביהודה ושומרון לשלטון זר. אולם לאחר ועידת רבאט הוא חתם על העצומה. עם זאת, פלומין תמך בהתנחלות בשומרון ובעונש מוות למחבלים.
בממשלת ישראל השמונה עשרה כיהן כסגן שר האוצר שמחה ארליך והיה ממתכנני המהפך הכלכלי. בתחילה פלומין לא התרגש מהתגברות עליית המחירים והאשים את הציבור בהסתערות על החנויות שגורמת לאינפלציה. בהמשך פלומין נאבק נגד חריגות מהתקציב והדפסת כסף ולצורך כך דרש את ביטול הסובסידיות והעלאת מחירים, אולם הדבר לא עלה בידו ועל כן הוא התפטר ביולי 1979.
את פעילות המפלגה הליברלית בכנסת התשיעית סיכם ככישלון: "הממשלה התחילה עם המהפך הכלכלי בדרך התואמת את ההשקפה הליברלית, אולם מיד בסמוך נסוגה. התקציב הוגדל, הופסקה מכירת חברות ממשלתיות ועוד. בנושאים אחרים הכישלון היה גדול יותר. לא רק שאכלנו צפרדעים כמו חוק גיוס בנות, חוק ההפלות, וחוק האנטומיה והפתולוגיה, אלא שגם לא השכלנו לממש דברים שהם בבחינת ציפור נפשנו כמו חוק בריאות ממלכתי וחוק פנסיה ממלכתי.".
בשנת 1986, כשכבר לא היה חבר כנסת, פרש מהמפלגה הליברלית והיה בין מייסדי המרכז הליברלי ביחד עם שלמה להט ויוסף לפיד.
עם עזיבתו את הכנסת ב-1981 ועד לפטירתו פנה לעיסוק במגזר הפרטי בין היתר כרו"ח, עו"ד כבורר וכמגשר, בין היתר בתחומי מסחר, מיסוי ונדל"ן.
במקביל היה פעיל בדירקטוריונים של מוסדות כגון בנק לאומי, הבנק הבינלאומי, התעשייה האווירית ואחרים. עמד בראש ועדות ציבוריות שונות וביניהן הוועדה שהכריזה על אילת כאזור סחר חפשי הפטור ממע"מ והצילה את העיר מפשיטת רגל. כיהן שנים כחבר במועצה המייעצת לבנק ישראל וכחבר בוועדה המייעצת למבקר המדינה.
פלומין עמד בראש מספר ועדות ציבוריות לצורך קידום נושאים ציבוריים:
לאורך השנים, כיהן כחבר במספר ועדות ציבוריות:
פלומין היה נשוי לשושנה ולהם שלושה ילדים ונכדים. התגורר ברמת השרון. אחותו של יחזקאל פלומין, שרה (ללי) כפיר, נשואה לעיתונאי והסופר אילן כפיר.
נפטר ב-16 באוקטובר 2019.
בדברים שנשא לזכרו ח"כ גדעון סער במליאת הכנסת אמר, בין היתר:
בן-ציון רובין
בן-ציון רובין (נולד ב-6 בינואר 1939) היה חבר הכנסת לשעבר מטעם מפד"ל ותמ"י בכנסת התשיעית ובכנסת העשירית. כיהן כסגן וממלא מקום ראש העיר נתניה בין השנים 1969-1978.
ביוגרפיה.
רובין נולד בטריפולי שבלוב ועלה לישראל ב-1949 למעברת "שבות עם" ומשם עבר עם משפחתו לנתניה. למד מדעי הרוח באוניברסיטה העברית, לימודי עיתונות באוניברסיטת תל אביב ובעל תעודת הוראה מבית הספר לחינוך שליד האוניברסיטה העברית. הוא עבד כמורה בתיכון בר-אילן ובמדרשיית "נועם" בנתניה ובשנת 1961 הצטרף למפד"ל והחל בפעילות מפלגתית.
רובין נבחר לכהן כחבר מועצת העיר נתניה בקדנציות השישית, השביעית והשמינית. ובין השנים 1969 עד 1978 שימש כסגן ומ"מ ראש העירייה. רובין עסק רבות בתחום החינוך, היה מהוגי ויוזמי מרכז הספורט "אליצור" בנתניה. דאג להבאת אבן המצבה ממדבר התועים בחצי האי סיני לבית יד-לבנים, ופעל להקמת בתי כנסת על גגות גני-ילדים, תוך ניצול השטח ושילוב פעילות קהילתית. ליווה את הקמת "כפר עידוד" לאוכלוסייה בעלת צרכים מיוחדים.
בשנת 1977 נבחר לכנסת התשיעית. כהונתו נמשכה גם לאורך הכנסת העשירית, לאחר שפרש אל תמ"י והיה מראשיה. רובין פעל כחבר בוועדות הכנסת השונות בתחומי החינוך והחברה.
בממשלת ישראל התשע עשרה ובממשלת ישראל העשרים כיהן כסגנם של שרי העבודה והרווחה אהרן אבוחצירא ואהרן אוזן.
בנוסף, שימש כיו"ר ארגון יוצאי לוב וממשיך בפעילות למען הקהילה.
בשנת 2005 עיריית נתניה בחרה להעניק לרובין את תואר "יקיר העיר נתניה".
שחרור על-תנאי
שחרור על-תנאי או שחרור מוקדם הוא הליך של שחרור אסיר מבית סוהר לפני תום תקופת המאסר שנגזרה עליו. אחת המטרות העיקריות לשחרור מוקדם היא השגת התנהגות נאותה של האסיר בכלא, בכך שמאפשרים לו שחרור מוקדם אם יתנהג כראוי.
במספר מדינות, בהן מקסיקו וגרמניה, מאסר ללא אפשרות לשחרור מוקדם נחשב לעונש אכזרי ולכן אסור.
בשונה מחנינה, שבעקבותיה האסיר משוחרר ללא תנאי, שחרור מוקדם מותנה בהתנהגות נאותה של האסיר ממועד שחרורו ועד לסיום תקופת המאסר שנגזרה עליו, ואם לא עמד בתנאי זה ניתן להחזירו לכלא לריצוי יתרת המאסר.
היסטוריה עולמית.
הרעיון של שחרור מוקדם מיוחס לאלכסנדר מקונוצ'י לאחר שנתמנה בשנת 1840 למפקד האי נורפוק. הוא קבע כי אסירים שיוכיחו התנהגות טובה יזכו באפשרות לחיות עם רישיון מחוץ לכותלי הכלא, ובלבד שימלאו אחרי הכללים בחברה. הפרת הכללים הייתה מביאה להחזרתם לכלא. שלטונות בריטניה לא היו מרוצים מהתוכנית ובשנת 1844 הודח מקונוצ'י מתפקידו והתוכנית בוטלה.
בישראל.
עד סוף 2001 הכיר החוק בישראל במספר נתיבים של שחרור מוקדם על ידי ועדת שחרורים:
ב-1 בינואר 2002 נכנס לתוקף חוק שחרור על-תנאי ממאסר, שביטל את הסעיפים הנ"ל, והחליף את נתיבי השחרור.
כצידו השני של מטבע השחרור, ועדת שחרורים גם דנה בביטול רישיון חופש לאסירים ברישיון שעברו עבירות בזמן מאסרם, לאחר שחרור מוקדם.
השיקולים להחלטה על שחרור מוקדם.
עד שנת 2001 הונחתה ועדת השחרורים לשקול שחרור מוקדם על פי סעיף 28 של פקודת בתי הסוהר שקבע:
בשנת 2001 חוקק חוק שחרור על-תנאי ממאסר, התשס"א-2001 שקבע : "בבואה להחליט... תשקול הוועדה את הסיכון הצפוי משחרורו של האסיר לשלום הציבור, לרבות למשפחתו, לנפגע העבירה ולביטחון המדינה, את סיכויי שיקומו של האסיר ואת התנהגותו בכלא". החוק הוסיף ופירט מגוון של שיקולים שיש לקחת בחשבון. החוק גם קבע את האפשרות במקרים מיוחדים להתייחס לאינטרס הציבורי בקביעת שחרור מוקדם של אסיר ספציפי.
בנוסף לעצם ההתנהגות הטובה, השתרש הנוהג שהוועדה שוקלת את השיקולים הבאים:
למעט במקרים המיוחדים שבהם נשקל "האינטרס הציבורי", "ועדת השחרורים אמורה לצפות פני עתיד". כתב על כך שופט יצחק עמית: [על הוועדה] "להעריך בעיקר את סיכויי השיקום והמסוכנות, שלעיתים יש ביניהם חפיפה והשפעה הדדית. לשם כך מתחשבת הוועדה בשיקולים שונים ונעזרת בחוות דעת מקצועיות. הערכות לגבי העתיד כוללות בהכרח גם התחשבות באירועים שקרו בעבר, אך זאת יש לעשות בפרספקטיבה הנכונה, כך שעיניה של הוועדה יהיו נשואות אל העתיד".
האינטרס הציבורי.
בתחילת שנות ה-60 החליטה ועדת שחרורים שלא לשחרר בשחרור מוקדם אסיר בגלל "חומרת העבירה ומסיבותיה הקשות", וכדי שעונשו "ישמש גורם מרתיע לאסיר ולאלה ההולכים או העלולים ללכת בדרכו". בג"ץ ביטל את ההחלטה וקבע: