בספרו L'Aviation Militaire, קלמאן חזה את נושאת המטוסים – ספינה עם סיפון טיסה שטוח ומבנה בודד מעל הסיפון בצד הספינה וכיצד הספינה תשמש את הציים. המילה שבה השתמש לתיאור כלי הטיס (Avion) השתרשה בצרפתית ובספרדית כמושג למטוס.
הר אדר בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של קלמאן אדר.
הטיה מערכתית
הטיה מערכתית (באנגלית: Systemic bias) היא תחדיש המשמש לתיאור דעה קדומה שהיא אנדמית או טבועה במערכות אנושיות. הבעיה המקבילה במערכות לא אנושיות (כגון מכשירי מדידה או מודלים מתמטיים המשמשים למדידת כמויות פיזיות) נקראת שגיאה מערכתית.
הטיה במוסדות אנושיים.
ניתן להתייחס, למשל, להטיה מערכתית במוסד מסוים, בפיחות התרומות של נשים או מיעוטים אתניים.
לדוגמה, תחרויות מוזיקה בהן זוכים תמיד רק גברים לבנים, חשופות כנראה להטיה מערכתית, אם אין סיבה מובנית לכך שדווקא גברים לבנים יהיו תמיד המוזיקאים הטובים ביותר. הטיה זו יכולה להיות מכוונת מצד המשתתפים, או להתקיים באופן בלתי מודע. לקיומה המתמשך של תופעה זו עשויה לתרום העובדה שהשופטים בתחרות המוזיקלית כוללים רק זמרים גברים שזכו בתחרויות הקודמות. ייתכן שבנוסף לבחינת המיומנות הווקליות ומיומנויות הנגינה של המשתתפים בתחרות, לשופטים תהיה נטייה לבחור באנשים עימם הם חולקים ערכים משותפים - הן מבחינת מוזיקה והן בתחומים אחרים, ושכתוצאה מכך בסופו של דבר ייבחרו לרוב או תמיד מוזיקאים זכרים לבנים. במקרה הזה, ההטיה יכולה לנבוע משמירה מודעת או לא-מודעת על האינטרסים של המגדר והאינטרסים של הקבוצה האתנית, או פשוט תנבע מכך שהרכב השופטים אינו מגוון. כך או כך, בחינת איכות המוזיקאים ויכולות השירה שלהם תהיה מוטה.
מאחר שהטיות קוגניטיביות טבועות בחוויות, בנאמנויות, ובקשרים של אנשים בחיי היום-יום, אי אפשר לשים להן סוף, אף על פי כן, כן ניתן לשפר את המודעות לקיומן של הטיות מערכתיות, ובכך לעודד אימוץ מנגנונים שיסייעו לפצות על קיומן.
עבודות דחק
עבודות דחק (באנגלית: Workfare) הן עבודות ציבוריות היזומות על ידי הממשלה על מנת לספק תעסוקה למובטלים.
סוגי עבודות דחק.
בתקופת העלייה ההמונית שאפיינה את שנות ה-50, של המאה ה-20 הופנו העולים לעבודות פיזיות ומשרדיות לצורך פרנסתם. לדוגמה: קטיף, עבודות סיקול אבנים מגבעות טרשים, חקלאות, בנייה, סיור, עבודות משרדיות, עבודות פחחות ועבודות צילום.
עבודות דחק בישראל.
ההתמודדות עם בעיות התעסוקה של העולים החלה כאשר נאסר על יציאתם מהמחנות לעבודה, בטענה כי צורכיהם מסופקים על ידי "הסוכנות היהודית". עבודות הדחק החלו בישראל בשנת 1950, כדרך להעסיק עולים חדשים שלא השתלבו בעבודות הרגילות במשק. עבודות הדחק שלטו במשך שני העשורים הראשונים של מדינת ישראל כשיטה של התמודדות עם האבטלה, עובדה זו הביאה לכך שהן יושמו גם לפתרון האבטלה בקרב הערבים אזרחי ישראל. עבודות אלה בעיקרן היו עבודות פיזיות קשות בשטחים פתוחים, והשכר עליהן היה מועט.
עבודות הדחק סופקו במשורה, רק כמחצית החודש או מעט יותר, ועשרות אלפי מפרנסים, משך רוב חייהם בארץ מצאו במסגרתן רק תעסוקה חלקית.
מקורן ההיסטורי של עבודות הדחק הוא באנגליה בתקופה הוויקטוריאנית, הן היו דרך לסייע למובטלים ושכרן שימש תחליף לקצבת סעד, בתקופה בה לא הייתה עדיין קצבת אבטלה. גם במדינת ישראל, עבודות הדחק הופעלו כתחליף לתמיכה כספית במובטלים, בהתחשב בעובדה שרבים מהם היו בעלי משפחות גדולות ולא הייתה קצבת אבטלה .
העולים החדשים חיו בתנאים קשים ביותר. כאשר מספר העולים במחנות הגיע ל־100 אלף, ביניהם אלפי רווקים, נוצרה תסיסה מסוכנת.
צירוף נשים לעבודות הדחק.
בעבודות הדחק הועסקו בעיקר גברים. עבודות אלה התקיימו ברשויות המקומיות ובדרך כלל היו אלה עבודות ניקיון. הנשים שעסקו בעבודות אלה היו לרוב מוגבלות ביכולתן, נשים קשות יום שאולצו לפרנס את עצמן ולעיתים קרובות גם את בני משפחתן בעבודות מפרכות ובשכר נמוך מאוד.
עבודות דחק במגזר הערבי.
בשנות החמישים והשישים למגזר הערבי היו מספר בעיות ייחודיות בכמה מישורים. המגזר הערבי היה ברובו כפרי שעסק בחקלאות כתוצאה כך לא התפתחה בו תעשייה שתוכל לקלוט את שאר העובדים שלא נדרשו לחקלאות. אוכלוסייתו ובעיקר הגברים שבה שהיו ברובם המפרנסים, נחשדה בעוינות ובחוסר נאמנות למדינה, ולכן היא הייתה נתונה תחת ממשל צבאי. הממשל הצבאי הגביל את חופש התנועה של ערביי ישראל, דבר שהקטין עוד יותר את אפשרויות התעסוקה שלהם, ולכן נדרשה התערבות של השלטון להקלת המצב התעסוקתי וצירופם של יותר בעלי המגזר הערבי לשוק העבודה.
הביקורת על עבודות הדחק בעולם.
עבודות הדחק שנויות במחלוקת בעולם, לדוגמה בארצות הברית, טוענים המבקרים כי העבודות המבוצעות הן ברוב המקרים דומות לעבודות קהילתיות שבוצעו על ידי עברייניים פלילים בעבודות שירות והן לא מקצועיות.
ארגוני צדקה רבים וארגוני עובדים העבירו ביקורת על עבודות הדחק והם פועלים להפסיקן.
בוסה בול
בוסה בול (באנגלית: Bossaball) הוא משחק כדור קבוצתי, המשלב אלמנטים של כדורגל, כדורעף והתעמלות בליווי מוזיקה. המשחק משוחק על גבי משטחים מתנפחים ובאמצע רשת, ובכל צד של הרשת יש טרמפולינה.
ממציא המשחק.
המשחק הומצא בספרד על ידי הבלגי פיליפ אייקמנס בין השנים 2003–2005. בהיותו צעיר היה שחקן טניס בנבחרת הלאומית של בלגיה, ובילה את זמנו הפנוי בסיוע כשופט במשחקי כדורגל. בתחילת שנות התשעים, הפך למנהל של מספר להקות מוזיקה, ובסוף שנות התשעים, כאשר כדורעף החופים וטרמפולינות הבאנג'י הופיעו בכל רחבי הקניונים, אייקמנס ניסה להתרחב, לשלב טכניקות גוף שונות וליצור חיבור בין מוזיקה לספורט. כתוצאה מכך, שילב את האלמנטים של הכדורגל, הכדורעף עם מוזיקת רקע במשחק אחד.
כללים.
המשחק משוחק בין שתי קבוצות בנות 3 עד 5 שחקנים. משחקים את המשחק על מגרשים מתנפחים, שבהם טרמפולינה מכל צד של הרשת, הרשת מחלקת את המגרש לשני חלקים, בחלק אחד משחקת קבוצה נגד הקבוצה שמשחקת בחלק השני.
ניקוד.
כדי להעביר את הכדור לצד השני צריך לבעוט או להכות את הכדור לצד השני של הרשת אם הכדור נופל אחרי שהשחקן נוגע בו הוא מקבל נקודה אחת, אם השחקן מכה את הכדור לאזור הטרמפולינה הוא מקבל שלוש נקודות, אם השחקו בועט את הכדור לצד השני של הרשת הוא גם מקבל שלוש נקודות, אבל אם בועטים לאזור הטרמפולינה מקבלים חמש נקודות.
Great Wall Sailor
מנתר (פירושונים)
ה'תשצ&quot;ט
ה'ת&quot;ת
התנועה לתרבות חדשה
תנועת התרבות החדשה (בסין) (באנגלית: The New Culture Movement) בעשורים הראשונים של המאה ה-20, נבעה מהתפכחות מהתרבות הסינית המסורתית בעקבות כישלונה של הרפובליקה הסינית - שנוסדה ב-1912 - להתמודד עם בעיותיה של סין. חוקרים כמו צ'ן דוקסיו, צ'אי יואן-פיי, לי דז'או, לו שון, ג'ואו זורן, הו דונג והו שיה, היו בעלי השכלה קלאסית, אך החלו להוביל למרד נגד הקונפוציאניזם. הם קראו ליצירת תרבות סינית חדשה המבוססת על סטנדרטים עולמיים ומערביים, ובמיוחד על דמוקרטיה ועל מדע. ממשיכים צעירים יותר הדגישו נושאים נוספים:
ב־4 במאי 1919 מחו סטודנטים בבייג'ינג על ועידת השלום של פריז, שהעניקה זכויות גרמניות בשאנדונג ליפן הקיסרית והפכה תנועה תרבותית זו לתנועה פוליטית במה שנודע בשם תנועת הארבעה במאי.
היסטוריה.
שני מוקדים מרכזיים של ספרות ופעילות אינטלקטואלית היו: בייג'ינג, באוניברסיטת פקין ואוניברסיטת צינג-הואה, ובשאנגחאי, עם ענף ההוצאה לאור שלה. מייסדי תנועת התרבות החדשה התקבצו באוניברסיטת פקין, שם גויסו על ידי צ'אי יואנפיי כשהיה נשיא האוניברסיטה. צ'ן דוקסיו כדיקן. הם גייסו דמויות מובילות כמו הפילוסוף הו שי, חוקר הבודהיזם ליאנג שומינג, ההיסטוריון גו ג'יאנג, ועוד רבים. צ'ן ייסד את כתב העת "הנוער החדש" בשנת 1915, שהפך למפורסם ביותר בין מאות הפרסומים החדשים שנפוצו בציבור המעמד הבינוני החדש.
יואן שה-קאי, שירש חלק מצבאה של שושלת צ'ינג לאחר התמוטטותה ב-1911, ניסה לכונן סדר ואחדות, אך הוא לא הגן על סין נגד יפן וגם נכשל בניסיון להכריז על עצמו כקיסר. כאשר נפטר בשנת 1916, נראה כי התמוטטות הסדר המסורתי הושלמה, והיה צורך בשינויים של מורשת הדורות הקודמים. הוקמו מוסדות חדשים וצורות פוליטיות חדשות. מנהיגים הטיפו לתרבות חדשה.
מוסד ספרותי משמעותי, בתי הוצאה לאור, כתבי עת, אגודות ספרותיות ואוניברסיטאות, סיפקו בסיס להתפתחות ספרותית אינטלקטואלית פעילה במשך העשורים הבאים. עיתון "הנוער החדש", שהיה פורום מוביל לדיון בגורמים לחולשת סין, הטיל את האשמה על התרבות הקונפוציאנית. צ'ן דוקסיו קרא ל"מר קונפוציוס "שיוחלף על ידי" מר המדע "ו"מר דמוקרטיה". תוצאה נוספת הייתה קידום הסינית הכתובה על חשבון הסינית הספרותית או הקלאסית. הו שי הכריז כי "שפה מתה לא יכולה לייצר ספרות חיה". בתאוריה, הפורמט החדש איפשר לאנשים בעלי השכלה נמוכה לקרוא טקסטים, מאמרים וספרים.
הוא טען כי השפה הספרותית, או הקלאסית, שהייתה השפה הכתובה לפני התנועה, הובעה רק על ידי חוקרים ואנשי ממשל בלבד (באופן אירוני, השפה החדשה כוללת מילים זרות רבות שהיוו קושי עבור רבים מהקוראים החדשים). חוקרים החל ללמוד את השפה והדיאלקטים הסיניים באמצעות כלים של בלשנות מערבית. הו שי היה בין החוקרים אשר השתמשו במחקר טקסטואלי של הספר הקלסי: ״חלום המשכנות האדומים״ וספרות בדיונית אחרת כבסיס לשפה הלאומית. אגודות ספרותיות פרחו.