חברי הגרעין שבים לאחר פרק המשימה לפרק נוסף, בעיקרו מבצעי תחת חטיבת הנח"ל (לאלו בעלי הכשרת לחימה), מלבד גרעיני הנח"ל של תנועת בני עקיבא שמשרתים שנתיים ברצף בגדוד 50.
נח"ל אפריקה.
בשנות ה-60 התקיים פרויקט סיוע ישראלי למדינות מתפתחות, באפריקה, אסיה ודרום אמריקה, בעזרתו של חיל הנח"ל. הסיבות להקמת פרויקט זה, היו בין השאר ניסיון ליצור אזורי השפעה במדינות הגובלות והקשורות בקשרים מדיניים עם מדינות שהיו בעימות ישיר עם ישראל. כמו כן פרויקט זה סייע ביצירת תדמיתה הבינלאומית של מדינת ישראל, ופתח פתח לשיתופי פעולה כלכליים וביטחוניים.
תחילת הפרויקט היה בגינאה. ג'ון טאטגה, מזכ"ל האיגודים המקצועיים במדינה גילה התעניינות בחיל הישראלי ובשיטותיו להפרחת השממה, ולאחר משא ומתן נשלחה לגינאה משלחת בת ארבעה קציני נח"ל ישראלים שסייעו להקמת יחידות דומות בצבא הגנאי שאורגנו במסגרת חטיבתית בשם "חטיבת הבונים". חטיבה זו סייעה ביצירת מסגרת תעסוקתית לאלפי גינאים, קידמה את החקלאות הבלתי מפותחת למדינה, ואף אחדה בין בני שבטים שונים בעלי היסטוריה של עוינות במסגרת אחת. ג'ון טאטגה עמד בראש המסגרת ובהמלצת הישראלים קיבל דרגה מקבילה לאלוף-משנה.
עשרות משלחות נח"ל ישראליות השתתפו בפרויקט שהחל בגינאה והמשיך בקניה, טנזניה, זמביה, מלאווי, חוף השנהב, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, צ'אד, קמרון, טוגו; ומחוץ לאפריקה: איראן, סינגפור, אקוודור, בוליביה ועוד. משלחות נציגים מאותן המדינות אף הגיעו לארץ ללמוד מההיאחזויות. הנח"ל סייע ביצירת מסגרות חצי צבאיות או צבאיות, ובפיתוח שיטות חקלאיות ושיטות לבירוא יערות.
פעילותו של הנח"ל בחו"ל ובמישור הבינלאומי נפסקה ברובה בעקבות התדרדרות יחסיה המדיניים של ישראל לאחר מלחמת ששת הימים, אולם רבות מהמסגרות שהוקמו המשיכו לתפקד, ואף נמשכו שיתופי פעולה מסוימים במישורים שונים. דוגמה מובהקת לכך היא קניה, שבה פעל הנח"ל, ושהייתה זו תחילת מערכת היחסים המדינית עמה, שהובילה לבסוף לשיתוף פעולה מסוים בעת מבצע יונתן לשחרור חטופי אנטבה.
דגל האיטי
דגל האיטי (בצרפתית: Drapeau d'Haïti; בקריאולית האיטית: Drapo Ayiti) הוא דגלה המדיני והצבאי של האיטי ביבשה ובים, הוא אומץ בגרסתו המוקדמת בשנת 1803 והגרסה החדשה שלו הכוללת גם את סמל האיטי אומצה ב-25 בפברואר 1986.
הדגל הוא ביקולור המורכב משני פסים אופקיים: כחול ואדום ובמרכזו נמצא מרובע לבן עליו נמצא סמלה של האיטי, הגרסה האזרחית שלו חסרה את הסמל.
העיצוב הנוכחי שימש לראשונה את הרפובליקה של האיטי תחת הנשיא אלכסנדר פטיון בשנת 1806.
דגל האיטי הוא אחד משמונה דגלים לאומיים המשלבים בתוכם את סמלה של המדינה. הדגל הוא אחד מארבעה דגלים לאומיים של מדינות החברות באו"ם המציגים אקדח.
היסטוריה.
הדגל הראשון של האיטי נוצר לראשונה ב-18 במאי 1803 במהלך מרד העבדים בהאיטי. הדגל הראשון של האיטי נוצר לראשונה ב-18 במאי 1803 במהלך מרד העבדים בהאיטי. המורדים הסירו את הפס הלבן מהטריקולור הצרפתי, והשתמשו ביתר כדגלם. על פי גרסאות אחרות, הייתה זו החייטת קתרין פלון שהסירה את הפס הלבן מהטריקולור הצרפתי.
בעקבות הכרזתו של ז'אן-ז'אק דסאלין בהיותו קיסר האיטי, נכתבה חוקה חדשה ב-20 במאי 1805, בה שונו צבעי הדגל לשחור ואדום. בשנת 1806, כשאלכסנדר פטיון עלה לשלטון, צבעיו של הדגל חזרו להיות כחול ואדום. לאחר מכן שמו אותם לרוחב והוסיפו את סמל האיטי על מרובע לבן במרכז הדגל.
בין השנים 1964–1986 צבעיו של הדגל חזרו להיום אדום ושחור. הדגל אז כלל את הסמל, אך צבעי הדגלים בו שונו לשחור.
באולימפיאדת ברלין ב-1936 הופתעו המשלחות של האיטי ושל ליכטנשטיין לגלות שדגלן זהה. ליכטנשטיין מיהרו להטעין את דגלם בכתר המייצג את בית המלוכה, בעוד שהאיטי התמהמה ורק ב-1986 הוטען הדגל בסמל המדינה.
דגל סיירה לאון
דגל סיירה לאון אומץ רשמית ב-27 באפריל 1961. הדגל הוא טריקולור בצבעים ירוק, לבן וכחול. הירוק מסמל את החקלאות, ההרים והמשאבים הטבעיים. הכחול מסמל את התקווה שהנמל הטבעי בפריטאון יתרום לשלום בעולם. הלבן מסמל אחדות וצדק.
דגל פפואה גינאה החדשה
דגל פפואה גינאה החדשה אומץ רשמית ב-1 ביולי 1971. במשולש התחתון מופיע קבוצת הכוכבים הצלב הדרומי על רקע שחור; במשולש העליון מופיעה צללית של ציפור גן עדן בצבע צהוב על רקע אדום.
מעצבת הדגל הייתה סוזן הוהומה (Susan Huhume), תלמידת בית ספר תיכון בת 15, אשר זכתה בתחרות לאומית שנערכה לקביעת עיצוב הדגל.
אדום ושחור היו באופן מסורתי צבעים שבטיים של שבטי פפואה. שחור, לבן ואדום היו צבעי דגל האימפריה הגרמנית ששלטה באי קודם לשנת 1918. ציפור גן העדן מסמלת את האי ומופיעה גם על סמל פפואה גינאה החדשה.
קיריבאטי
אקס מן
PT-76 הוא טנק אמפיבי קל שפותח בברית המועצות לאחר מלחמת העולם השנייה. הייצור התחיל בשנת 1950 ונפסק בשנות ה-60. הטנק שירת ומשרת בצבאות רבים בעולם, נחשב לאלטרנטיבה זולה לטנקי מערכה עיקריים והיה טנק הסיור הסטנדרטי של הצבא האדום עד החלפתו ב-BMP-1.
ייצור הטנק היה מרוכז במפעל קירוב בלנינגרד ומפעל הטרקטורים בוולגוגרד.
במלחמת ששת הימים תפס צה"ל טנקי PT-76 שלל והכניסם לשירות מבצעי. בין היתר פעלו הטנקים ביחידה 88 - דב לבן בחטיבה משוריינת 14 והשתתפו בצליחה לצד המערבי של תעלת סואץ ובקרבות הפשיטה והכיבוש שם במלחמת יום הכיפורים.
צבא צפון וייטנאם עשה שימוש בטנק במהלך מלחמת וייטנאם.
PT-76 היווה בסיס לרק"ם סובייטי רב - הנגמ"שים: BTR-50 ו-OT-62, רכב השיגור של הטיל הנ"מ SA-6 ותותח הנ"מ המתנייע ZSU-23-4. כמו כן רכב הגרירה הרב-תכליתי-MT-L והגרסה המשוריינת שלו MT-LB פותחו אף הם על בסיס ה-PT-76.
בסין מיוצר ה-Type 63, העתק משופר של הטנק החמוש בתותח 85 מ"מ.
אזהרת מסע
אזהרת מסע היא המלצה רשמית המפורסמת לרוב על ידי משרד ממשלתי או רשות במדינה, במטרה לספק לאזרח מידע והמלצות אודות גורמי סיכון שונים במדינות בעולם, כגון: טרור, מחלות, הפרות סדר, פשיעה, סוגיות קונסולריות (כגון בעיות הנפקת ויזות) ועוד.
בישראל ישנם שני גורמים אשר אחראים לפרסם אזהרת מסע:
במדינות רבות בעולם, ישנו משרד אחד או רשות אחת אשר מתכללת את כלל הסוגיות באזהרת מסע אחת. בארצות הברית, למשל, אחראית מחלקת המדינה של ארצות הברית על פרסום אזהרות מסע.
רשימת אזהרות המסע מתעדכנת באופן עיתי, בהתאם להתפתחויות במדינות השונות ולעדכונים מודיעיניים.
אזהרות המסע בישראל.
כפי שצוין, בישראל קיימת חלוקה בין אזהרות מסע בהקשרי טרור (פגיעה/חטיפה) לבין אזהרות מסע בהקשרים אחרים (פלילי, אסונות טבע, סוגיות קוסולריות ועוד), הסיבה המרכזית לכך היא הצורך בתשומות רבות: פעילות טרור מתנהלת לרוב ברובד החשאי, וקיים קושי מובנה בהערכת סיכונים בנושא. בניגוד לאזהרות מסע של משרד החוץ, המשקפות סיכון מאירוע גלוי ומתגלגל, בפעמים רבות אזהרת המסע של המטה לביטחון לאומי, תשקף פוטנציאל של סיכונים, מבלי שהאזרח יוכל "לראות" התפתחויות בשטח.
אזהרות המסע של המטה לביטחון לאומי החלו להתפתח בתחילת שנות ה-2000, בעקבות מספר פיגועים, סיכולים וחטיפות (כגון חטיפת אלחנן טננבאום). המטרה של מנגנון זה הוא לספק לאזרח ישראלי מידע באשר לסיכונים הצפויים לו מגורמי טרור ביעדים שונים בעולם. אזהרת המסע של המטה לביטחון לאומי מוצגת במודל בן 4 רמות, בעוד אזהרות המסע של משרד החוץ מכילות המלצות שונות בהתאם לסוג וחומרת האירוע.
האמירויות הערביות המאוחדות
טנקים רוסיים וסובייטים
רשימת טנקים רוסיים וסובייטיים
דגל עומאן
דגל עומאן מורכב משלושה פסים (לבן, ירוק ואדום) עם פס אנכי אדום בצד התורן שמכיל את סמל עומאן. הצבע הלבן מסמל שלום ושגשוג, הירוק מסמל פוריות ואת ההרים הירוקים, והאדום מסמל את הקרבות נגד הפולשים מבחוץ. אדום הוא גם צבע הדגל הקודם (השימוש בדגל זה התקיים עד שנת 1975), עת שנודעה כסולטנות מוסקט.
גלגולי נשמות
בונה (בעל חיים)
בונה (שם מדעי: "Castor") הוא מכרסם גדול, סוג יחיד במשפחת הבוניים (Castoridae). הבונה מבלה את רוב זמנו במים ונפוץ באמריקה הצפונית ובאירופה. הבונים ידועים בעיקר בשל כישרונם בבניית סכרים. הבונים חיים במושבות על איים דמויי כיפה.
מבנה הגוף.
משקלו של הבונה הממוצע 15–20 קילוגרם ואורכו כ-75 סנטימטרים. גופו של הבונה כבד ורגליו קצרות ואינן מותאמות להליכה, והוא מבלה את רוב זמנו במים. פרוותו של הבונה עמידה בפני מים ואצבעותיו מחוברות בקרום.
הבונה מסוגל לצלול במשך כ-15 דקות, מכיוון שבאותו זמן אוטם שסתום את אוזניו וחוטמו. זנבו של הבונה קשיח ודמוי משוט, ומשמש לו כ"הגה". כמו לכל המכרסמים, גם לבונה זוג שיניים קדמיות חזקות וגדולות, שעל הבונה להשתמש בהן ללא הפסק על מנת שלא יגדלו יתר על המידה. לבונה יש טופר מיוחד על האצבע השנייה של הרגל האחורית, המשמש אותו לניקוי פרוותו.
אורח חיים.
הבונים הם יצורים חברתיים, וחיים במושבות שמכילות לרוב מספר גדול של משפחות. כל משפחה חיה ב"קן" העשוי ממוטות ומענפים. ככל שגילו של הקן רב יותר, כך הוא יהיה גדול יותר, מכיוון שהבונים שבים ומגדילים אותו מדי פעם. רוחבם של הקינים הגדולים ביותר שנמצאו היה 6 מטרים, וגובהם הגיע ל-2 מטרים.
הבונים אינם שוקעים בשנת חורף, אך פעילותם בעונה הקרה מצטמצמת. באביב ממליטה נקבת הבונה בין שניים לחמישה צאצאים. הבונים הם יצורים ליליים, וניזונים מעצי צפצפה וערבה. טורפיו של הבונה הם הזאבים והדובים.
סכרים.