בשנת 1967 פרסם בלוס ספר אחר בעל חשיבות, על תהליך ספרציה-האינדיבידואציה המשנית המתרחש בעת ההתבגרות, מושג שפותח על ידו בעקבות מרגרט מאהלר.(The Second individuation process of the adolescence). תהליך זה, חיוני בהתפתחות הנפשית הנורמטיבית, מתאפיין בתנודות בין מגמות להיפרד ובין מגמות רגרסיביות (הפעם כהגנה של ה"אגו") לחזור לתלות.
הוא תיאר 4 תנאים מוקדמים להיווצרות האופי בגיל ההתבגרות:
לפי בלוס, בגיל ההתבגרות לא רק שחלה חזרה של סיטואציות טרום אדיפליות וקונפליקטים אדיפליים אלא הם מגיעים אז לפתרונם הקבוע.(1979)
בלוס תיאר גם כמה מנגנוני הגנה נוספים המאפיינים את ההתבגרות, כגון ההתבגרות הממושכת והאוניפורמיזם.(1954)
בשנים 1950–1960 צבר בלוס ניסיון ותובנות רבות בנוגע למתבגרים ולבעיותיהם.
אלו השתקפו בספרו " על ההתבגרות"- שפורסם בשנת 1962. בספר זה, שהפך לקלאסי, תיאר בלוס את שלבי ההתפחות בהתבגרות משלב החביון ועד לפוסט-התבגרות (בתר-התבגרות), מה שכולל גם התבגרות מוקדמת, התבגרות אמצעית והתבגרות מאוחרת, עם אפיונים משלהם של היווצרות הזהות ואינטגרציה של ה"אני"
בספרו "בנים ואבות" בלוס הציג את ההשקפה, לפיה התחזקות המבנה הנפשי והתפתחות האופי בהתבגרות המאוחרת, במיוחד אצל זכרים, קשורה בפתרון של ההתקשרות הדיאדית הטרום-אדיפלית אל ההורה בן אותו המין וברה-אקטיבציה שלה בעת השלב
האדיפלי ובהתבגרות המוקדמת.
בהתבגרות המאוחרת האני נהיה יותר אינטגרטיבי ואדפטיבי מאשר הגנתי. הוא מגביל את עצמו לכמה תחומי עניין ספציפיים ולאט לאט מתגבשת הזהות העצמית הקבועה.
אחרי פרישתו מהפעילות המקצועית עסק הרבה בכתיבת שירה ופרוזה, ניגן בכינור, עסק בנגרות להנאתו.
פיטר בלוס נפטר בגיל 94 בביתו בהולדרנס, ניו המפשייר. אשתו הראשונה, מרטה, נפטרה בשנת 1979. במותו השאיר בלוס את אשתו השנייה, בטסי תומאס בלוס, שני ילדים - פיטר בלוס הבן, רופא, ובת, לילמור בנהאובר, 4 נכדים ו3 נינים.
קישורים חיצוניים.
Henry Fountain "Peter Blos, a Psychoanalyst Of Children, Is Dead at 93" 19 June 1997, New York Times
ש&quot;ד לוי
כרמית ספיר ויץ
כרמית ספיר-וַיְץ (נולדה ב-25 בספטמבר 1973) היא עיתונאית, עורכת ויוצרת תוכן ומרצה ישראלית. משמשת ככתבת הספרות של העיתון "מעריב".
ביוגרפיה.
כרמית ספיר-ויץ נולדה וגדלה בירושלים, במשפחה בת 5 ילדים. למדה בבית הספר היסודי בית הכרם ובבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה, בוגרת הקונסרבטוריון שליד האקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בלימודי פסנתר קלאסי, שם למדה מגיל 5. שירתה בצה"ל ביחידת "מורן" ובמשרד קישור של גדוד חי"ר מובחר.
סיימה את לימודי התואר הראשון בספרות עברית ובלשון עברית באוניברסיטה העברית והמשיכה ללימודי תואר שני במחשבת ישראל. באותן שנים החלה לכתוב בשבועון הירושלמי "כל העיר" את "המדור לחיפוש קרובים" ללא ציון שמה, מדור ביקורת מסעדות, כתבות תחקיר ומגזין. המדור פורסם בסינדיקציה בעיתון "העיר". בתום חמש שנים עברה לקבוצת ידיעות ומילאה שורת תפקידים, ביניהם עורכת מוסף עיתון "ירושלים" ועורכת מוספים מיוחדים במחלקת "ידיעות קונספט" במסגרתה שימשה עורכת ראשית למגזיני גופים ותאגידים.
בראשית שנות ה-2000 שימשה כעורכת הראשית הראשונה של אתר האינטרנט של משרד העבודה והרווחה. בשנת 2001 הצטרפה לצוות ההקמה של מגזין הגברים בלייזר, שם ערכה את מדורי העיתון במשך 5 שנים, וכן כתבה את המדורים "דברים שלא ידעת על נשים" ו"מה למדתי" – ראיונות עם דמויות מפתח בישראל. במסגרת המדור ערכה את הראיון האחרון עם אפרים קישון, וכן ראיינה את יעקב חודורוב, נחום הימן, איל מגד, יצחק קלפטר, יוני רכטר.
החל משנת 2006 משמשת ככתבת הספרות של עיתון "מעריב", ובעלת מדור שבועי בנושא ילדים והורות ("חממת גידול") שבו היא מעלה סוגיות חברתיות הנוגעות לחינוך ילדים. בשנותיו הראשונות נכתב המדור כשיחה המתנהלת בין "הורי הגינה" וכלל את הטור "מאמא קולאז" בו הציגה מדי שבוע טיפוסי אימהות. בשנת 2014 הוסב המדור לטור אישי בגוף ראשון ושמו שונה ל"אספת הורים".
ספיר-ויץ חתומה על שורת כתבות ותחקירים, בהם הסיפור מאחורי זוכה פרס ספיר "אחוזת דג'אני"; משפטי הקאפו; ורצח נשים בישראל על ידי בני זוגן. לאורך השנים שימשה כעורכת, מרצה ויועצת תוכן לגופים פרטיים ומסחריים ולעמותות, וכותבת נאומים לבכירים לטקסים ממלכתיים. עוסקת בפעילות התנדבותית כגון הקמת ספריות בבתי חולים וגיוס תרומות למקלטים לנשים מוכות.
כתבה מאמרים ופרסמה ראיונות בעין השביעית של המכון הישראלי לדמוקרטיה, במוסף "הארץ", במגזין "פורבס" ובפורטל "און לייף". מרצה ומנחת סדנאות ופנלים בכתיבה שיווקית, תרבות ופוליטיקה. בשנת תשע"ג שימשה כחברת ועדת פרס ברנר, אשר בחרה בסופר ישעיהו קורן על ספרו "שתי כפות ידיים ומילה".
חברת ועדת פרס ברנר לשנים תשע"ג ותשע"ו, וחברת ועדת פרס רמת גן למצוינות ספרותית לשנת תשע"ז, בקטגוריית ספרות ילדים.
חברת הוועד המנהל ב-JCU - Jerusalem Culture Unlimited תרבות בירושלים ללא גבולות לקידום מוסדות התרבות והאמנות בירושלים.
חברת עמותת מכורים לחיים, עמותה רשומה משנת 2015, ומשמשת כמבקרת העמותה בוועדת ביקורת.
בשנת 2019, זכתה בפרס התחקיר לסרט תיעודי בפסטיבל הסרטים דוקאביב.
חיים אישיים.
נשואה לירון ויץ, מנתח מערכות ומפתח אפליקציות ואם לשני בנים.
צלמניה פרי-אור
ואזיקולה
פג'ירה
קלוסובה
קלוסובה (באוקראינית: Клесів, קלסיב; בפולנית: Klesów, קלסוב) הוא יישוב במחוז המשנה סארני במחוז רובנו באוקראינה. בקלוסובה חיו מאות יהודים ובו הוקם ופעל "קיבוץ חוצבי אבנים על שם יוסף טרומפלדור".
הכפר היה קיים כבר באמצע המאה ה-19 ועד מלחמת העולם השנייה היה תחת שלטון פולני. במאה ה-19 נמנו בכפר כ-15 משפחות יהודית ולקראת סופה של אותה מאה גדלה האוכלוסייה ל-25 משפחות שעסקו בתחומי כריתת עצים, עיבוד חומר ללבנים וחציבה. ב-1900 הונחה מסילת הרכבת קייב-קובל והוקמה תחנת רכבת Klesive כ-3 ק"מ ממרכז הכפר. רבים מבני הכפר זיהו את הפוטנציאל הכלכלי של תחנה זו ועברו לשם וביניהם כ-10 מהמשפחות היהודיות.
בקיץ 1941 כבשו הגרמנים את קלוסובה, וריכזו את יהודיו בגטו, ובאוגוסט 1942 נרצחו כ-580 יהודי קלוסובה בסארני.
ב-1945, לאחר סיום המלחמה ובעקבות החלטות ועידת יאלטה וועידת פוטסדאם, סיפחה רוסיה חלקים נרחבים ממזרח פולין וביניהם גם את קלוסובה. עם פירוק הגוש הסובייטי עבר המקום לשלטון אוקראינה.
"קיבוץ חוצבי אבנים".
הקיבוץ הוקם ב-1924 על ידי אנשי תנועת "החלוץ" בסארני. בסארני הייתה מחצבה ומנסרה בבעלות משפחת פיינשטיין. זו העסיקה בתחילה אסירים שנדונו לעבודת פרך אך קיבלה את אנשי "החלוץ" שהיטיבו לעבוד בעבודה מפרכת זו. מקיבוץ הכשרה עונתי הפך הארגון לגרעין קבע בו נוצרו זוגות ונערכו חופות. עם הזמן גדל היקף ההכשרה בקלוסובה והגיע למאות חלוצים מדי שנה. ב-1926 עלה לארץ ישראל המחזור הראשון של בוגרי קלוסובה. בין חניכיו של "קיבוץ חוצבי אבנים" היו כ-8,000 צעירים יהודים מתנועות חלוציות מיישובי הסביבה. רוב בוגריו של הקיבוץ עלו לארץ ישראל לאחר תום תקופת הכשרתם. שליחים רבים מארץ ישראל שהגיעו לפולין ביקרו גם בקלוסובה.
יוצאי קלוסובה פעלו בכשבעים פלוגות בעיירות שונות, פלוגות שבהן פעלו בין 30 ל-200 חברים. פלוגות אלה הציעו תעסוקה בתקופת האבטלה שלאחר המשבר הכלכלי העולמי של 1929. בעקבות הקמת ההכשרה קמו פלוגות בנות ברוקיטנה, דומברוביץ, פינסק, קליבאן, רובנה, קובל ועוד. הכשרות אלה הכינו אלפי צעירים יהודים לעלייה לארץ. יוצאי קלוסובה השתלבו בעיקר ביגור ובגבעת השלושה, וכן ברמת רחל, רמת הכובש, גליל ים, קיבוצים נוספים של הקיבוץ המאוחד ועוד.
ב-1937 מנעו שלטונות פולין את המשך קיומו של הקיבוץ, והחרימו את המנסרה והמחצבה.
בקלוסובה נטבע הביטוי "התנועה החלוצית היא אכזרית במהותה ונפלאה במעשיה" ששימש בקיבוצים אחרים.
חמד בן מוחמד א-שרקי
השייח' חמד בן מוחמד א-שרקי (בערבית: حمد بن محمد الشرقي, בתעתיק מדויק: חמד בן מחמד אלשרקי; נולד ב-25 במאי 1948) הוא שליט אמירות פוג'יירה, אחת משבע אמירויות המרכיבות את איחוד האמירויות הערביות.
ביוגרפיה.
חמד בן מוחמד א-שרקי נולד ב-25 במאי 1948. בשנים 1969–1970 למד באנגליה ולאחר מכן המשיך לימודים בבית ספר צבאי בבריטניה. בשנת 1971, עם קבלת עצמאות איחוד האמירויות מידי בריטניה, חזר א-שרקי לפוג'יירה. בשנים 1971–1974 שימש א-שרקי כשר החקלאות והדיג של איחוד האמירויות. בשנת 1974 נפטר אביו מוחמד בן חמד בן עבדאללה א-שרקי והוא ירש אותו כשליט פוג'יירה. בתפקיד זה משמש א-שרקי עד היום. כשליט פוג'יירה, א-שרקי מכהן גם במועצה הפדרלית העליונה של איחוד האמירויות, שבה יושב נציג מכל אמירות באיחוד.
א-שרקי מתפרנס מעסקיו הפרטיים, אך בפועל אין הבחנה כמעט בין רכושו הפרטי לבין הרכוש הציבורי של האמירות. מבחינת חקיקה, לא-שרקי סמכות מוחלטת לבטל ולחוקק חוקים, אך נהוג כי איננו מערער על החלטות רשויות המדינה שמורכבות ממשפחות הנכבדים של האמירות.
א-שרקי נשוי לפאטמה בנת ת'אני אאל מכתום, המשפחה השלטת באמירות דובאי. לזוג שישה ילדים. בנו השני, מוחמד בן חמד בן מוחמד א-שרקי, הוא יורש העצר של האמירות.
שארל אנדרלין
הקדמת ימין לשמאל
הקדמת ימין לשמאל היא מידת חסידות לפיה יש להקדים בפעולות יומיומיות שונות את עשיית החלק הימני על השמאלי. בפרט הדבר נהוג בנעילת נעליים, בה מקדימים את הכנסת רגל ימין לנעל ולאחריה מכניסים את רגל שמאל.
מקור המנהג.