כפר נולד, סיפורים על כפר יהושע הוא מאסף תעודות, כרוניקות וזכרונות כתובים או מתומללים מפרקי זמן שונים על כינונה של הקהילה והמשפחה במושב כפר יהושע. רכיבי הספר נאספו, נכתבו ונערכו על ידי רינה פורת ילידת כפר יהושע. לקראת הוצאתו לאור נערכו פרקי הספר בשיתוף עם נחום סיון מהוצאת "מערכת" בקיבוץ דליה, והספר יצא לאור בשנת תשס"ה 2005.
פורת יצרה בספר שיח קבוצתי בין-דורי, שבו מייסדי הכפר ובניהם מגוללים באמצעות זיכרונותיהם האישיים היסטוריה עצמית, משלהי שנות ה-20 ועד שנות ה-50 של המאה העשרים. כמו בנהלל, מושגים עיקריים בתודעתם של אנשי כפר יהושע באותן שנים היו קרקע לאומית, עבודה עצמית, עזרה הדדית ושיווק משותף. זו דבוקת הערכים אשר דוברה הבולט בשנות הראשית של יישובי עמק יזרעאל היה איש תנועת העבודה וההתיישבות העובדת אליעזר יפה.
תולדות כינונה של הקהילה בכפר יהושע בעמק יזרעאל, מתוארים ב"כפר נולד" מנקודת מבט ילידית (Native Approach), של בני הדור השני, בניהם של החלוצים והמתיישבים בעמק יזרעאל בשנות העשרים. קורותיהם של דור המייסדים ודור הבנים מובאים בספר, תוך כדי אימוץ ועימות, סמוי בעיקרו, עם אמירות פוליטיות ואקדמיות עכשוויות.
בכפר נולד מתגלה פרשת חקר של היישוב החקלאי היהודי, שנקרא ההתיישבות העובדת, בארץ ישראל בשנות המנדט הבריטי. ארבעת פרקי הספר מציירים את תודעתם של דור המייסדים ודור הבנים בכפר יהושע; ב"שער ראשון: צעדים ראשונים" מוצג מכלול הרעיונות וראשית הבניית הקהילה באתר בעמק יזרעאל; ב"שער שני: בעיגול" מוצגים אפיונים של הקהילה המרובדת, הכלכלה וחיי המשפחה; ב"שער שלישי: בזיעת אפיים" מתוארים חיי החקלאות מבוקר עד ליל סביב עונות השנה; ב"שער רביעי: מעבר לעיגול הכפר" מסופר על התגייסותם של שני הדורות אל מטלות לאומיות ואנושיות מעבר לגבולות הכפר ומחוץ לארץ ישראל, במחצית הראשונה הסוערת של המאה ה-20. שלושת המעגלים: "הכפר" (כפי שקוראים לו תושביו הוותיקים), הארץ ותבל משתקפים זה מבעד לזה, בתודעתם של משתתפי "כפר נולד".
תחנת הרכבת ההיסטורית.
בסמוך לכפר נמצאת תחנת הרכבת ההיסטורית תל א-שמאם של קו רכבת העמק. בשנת 2005 בוצע בה שחזור על ידי המועצה לשימור אתרים (אדריכל אריה שילה). תחנת זו הייתה השלישית מבין שמונה התחנות המקוריות שנקבעו בשנת 1905, מוקמה ליד כפר אריסים בשם תל א-שמאם. הכפר פורק לאחר שאדמותיו נקנו לשם הקמת כפר יהושע. התחנה הוקמה בחלקו המערבי של עמק יזרעאל שהיה אז אזור ביצות שומם, ושימשה בתחילה כנקודת תספוק ותיקון לקטרים.
ראו גם.
הקשורים בחיי הכפר.
יו&quot;ד
דוד פרימו
דוד פרימו (נולד ב-5 במאי 1946 בבולגריה) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעיקר בעמדת הבלם, משחקניה הבולטים של הפועל תל אביב ונבחרת ישראל בכל הזמנים וחבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
קריירה.
פרימו, יליד בולגריה, עלה לישראל בגיל צעיר עם משפחתו וגדל ביפו. פרימו החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל תל אביב, ולראשונה הופיע במדי הקבוצה הבוגרת של הפועל תל אביב בשנת 1963, כשהיה בן 17, מול הפועל חיפה באצטדיון קריית אליעזר, במשחק שהסתיים בתוצאה 1–1.
בתחילת הקריירה שיחק בעיקר כמגן ימני, לצידו של הבלם הוותיק אמציה לבקוביץ'. פרימו היה שותף לאליפות השנייה של הפועל מאז קום מדינת ישראל, בשנת 1966, תחת שרביטו של המאמן, דוד שווייצר. בעונה זו כבש פרימו את שערו היחיד במדי הפועל תל אביב, במשחק מול הפועל פתח תקווה. לצידו של פרימו שיחקו גם גדעון טיש, שים בן יהונתן, דני בורסוק, שבי בן ברוך, יחזקאל חזום, ג'ורג' בורבה ושייע פייגנבוים.
בשנת 1967 עבר פרימו לשחק בקבוצה הייצוגית של העיר בולטימור שבארצות הברית. פרימו רשם 34 הופעות במדי הקבוצה ובשנת 1969 חזר להפועל תל אביב וירש את מקומו של לבקוביץ' (שפרש בינתיים ממשחק) במרכז ההגנה, לצידו של הבלם קיקו רחמינוביץ'. פרימו נחשב כבלם אחורי קלאסי. יכולתו העיקרית ניכרה בכך שבמקרים רבים היה "בלתי עביר". מהירותו ומיקומו אפשרו לו פעמים רבות להגיע לכדורים שנראו אבודים ולהגיע אליהם בתיקולים פשוטים ונקיים מאוד. פרימו נחשב כשחקן שקט וביקורתי מאוד. אחד השחקנים היחידים שטיפח במהלך חייו כבלם היה מחליפו - יעקב אקהויז.
לאחר שהחמיץ את זכייתה של הפועל תל אביב באליפות אסיה לקבוצות בזמן שהיה בארצות הברית, הגיע עמה בשנת 1970 למקום השני בטורניר. בשנת 1972 זכה פרימו עם קבוצתו בגביע המדינה, לאחר ניצחון 1–0 על הפועל ירושלים במשחק הגמר. בסך הכל הופיע פרימו ב-270 משחקי ליגה במדי הפועל תל אביב.
בשלהי הקריירה שלו חזר שנית לליגה האמריקאית, הפעם לניו יורק קוסמוס שבה שיחק בשנת 1975, לצידם של כוכב נבחרת ישראל מרדכי שפיגלר, ואגדת הכדורגל פלה. לאחר שחזר שוב לישראל, שיחק פרימו בהפועל רמת גן ובהפועל חולון.
נבחרת ישראל.
משחק הבכורה של פרימו במדי נבחרת ישראל היה ב-17 במרץ 1964 במשחק נגד נבחרת דרום וייטנאם באצטדיון רמת גן, שבו נוצחה ישראל 0–2. במאי-יוני 1964 שיחק בהרכב הנבחרת בטורניר גביע אסיה, שבו זכתה ישראל, ולאחר מכן שיחק עם הנבחרת גם במוקדמות מונדיאל 1966. פרימו שימש כבלם בהרכב הפותח ברוב משחקי הנבחרת שנערכו במחצית השנייה של שנות השישים.
בשנת 1970 שיחק פרימו במדי הנבחרת שהופיעה במונדיאל 1970 שנערך במקסיקו. הוא פתח בשלושת משחקי הנבחרת בטורניר ושיחק את מלוא 270 הדקות. פרימו שיחק במדי הנבחרת גם במוקדמות מונדיאל 1974, והופעתו הבינלאומית האחרונה נערכה באצטדיון בלומפילד, ב-15 בדצמבר 1976, במשחק ידידות מול נבחרת אוסטריה שהסתיים בניצחון האוסטרים בתוצאה 1–3. בסך הכל הופיע פרימו ב-38 משחקים במדי נבחרת ישראל.
צהרון מצוי
צהרון מצוי (שם מדעי: "Moraea sisyrinchium", בעבר נקרא גם אירוס מצוי, אחיאירוס מצוי, או אירוס אחר הצוהריים) הוא גאופיט בעל פקעת עטופה בבצל ממשפחת האירוסיים. שמו, צהרון מצוי, ניתן לו מכיוון שכל פרחיו סגורים עד שעות הבוקר המאוחרות ונפתחים בבת אחת בצוהרים. לצמח יש לרוב עד שלושה עלים ירוקים, מרזביים, צרים וארוכים. הפרחים פורחים כל יום פעם אחת ולקראת ערב נסגרים. הצהרון המצוי הוא הנפוץ ביותר בישראל ממשפחת האירוסיים.
בארץ ישראל פורח הצהרון המצוי בחודשים פברואר, מרץ ואפריל.
איש מדע
קנוט הגדול
קְנוּט השני מלך דנמרק (הראשון מאנגליה)"הגדול" (בדנית: Knud den Store - קְנוּד דֶן סטוֹר, לעיתים נהגה קָאנוּט; 994/995 – 12 בנובמבר 1035) היה מלך אנגליה, דנמרק ונורווגיה, שליט ומושל שלזוויג ופומרניה. בנם של סוויין פורקבירד וסיגריד, אלמנת אריק המנצח. אביו של קנוט היה עובד אלילים, אך קנוט עצמו נטבל לנצרות בגיל צעיר, וקיבל את השם למברט.
מהמאה ה-9 החלו הויקינגים הדנים פולשים לממלכת אנגליה. עם השנים התיישבו בארץ, שנודעה כ"דֶנילוֹ". אתלסטאן, מלך אנגליה מיגר את הדנילו, אך יורשיו, אדמונד הראשון ואדרד, נאלצו להדוף פלישות ויקינגיות חוזרות ונשנות. עם המלכתו של אדגר שקטו הרוחות, והפולשים הוכרו כיושבי קבע, אך לאחר מותו החריפו מחדש היחסים בין יושביה הדנים של אנגליה ליושביה האנגלו-סקסים, ושבו הפלישות הוויקינגיות.
אתלרד השני, שירש את הכתר האנגלי, השיג את השלום במחיר כבד, אך לבסוף עלה על דעתו כי כל שכירי חרבו ויושביה הוויקינגיים של ממלכתו קשרו נגדו קשר. בשנת 1002 הוציא לפועל טבח המוני. בין הנטבחים הייתה גונהילד, אחותו של סוויין מלך דנמרק. כתגמול, סוויין פשט על אנגליה, טבח ביושביה, ולאחר קבלת מס עתיר חזר לארצו.
באוגוסט שנת 1013 שב סוויין לאנגליה בלווית בנו קנוט, נסיך הכתר הדני. במערכה מתוחכמת שיעבד את הדנים שבצפון אנגליה, ורבים מיושבי אנגליה המרכזית, התקפתו נהדפה בלונדון, אך הוא נמשח למלכות אנגליה בעוד שאתלרד פרש לנורמנדיה. בפברואר של אותה השנה מת סוויין, והצי הכתיר את בנו למלך אנגליה. המלכתו של קנוט לא נתקבלה בידי האצולה, ואתלרד המודח הושב לכס האנגלי. לפיכך שב קנוט לדנמרק בשנת 1014, מחשש לחייו, אך לא לפני שהטיל מומים בשבויי אביו, כאות לעתיד לבוא.
באוגוסט שנת 1015 פלש לאנגליה בשנית, עם צבא של כ-8000 איש. הוא לחם במספר קרבות לא מכריעים כנגד אתלרד, ומאוחר יותר כנגד יורשו אדמונד השני. באוקטובר שבשנת 1016 מחץ קנוט את כוחותיו של אדמונד בקרב אסנדון.
השניים נפגשו על אי בנהר הסברן והסכימו לחלק את הממלכה ביניהם, אך מותו של אדמונד בנובמבר 1016 הפך את קנוט לשליטה היחיד של אנגליה, באישור הויטנגמוט מינואר 1017. על מנת לבסס את שלטונו נישא קנוט לאלמנתו של אתלרד השני, אמה מנורמנדיה, בתו של ריצ'רד הראשון, דוכס נורמנדיה, ובכך חיזק גם את קשריו הפוליטיים והמסחריים עם דוכסות נורמנדיה.
כמלך אנגליה שילב קנוט בין מוסדות אנגליים ודניים. כמו כן, ריכז את החוקים האנגליים ויצר אחידות במסורת הסקסונית. בחלקו את המדינה, בסגנון הדני, לארבעת מחוזות (וסקס, מרסיה, מזרח אנגליה ונורת'מבריה), ייסד את שיטת האדונות הטריטוריאלית שתונח ביסוד הממשל האנגלי במשך מאות שנים לאחר מכן. מס ההגנה האנגלי האחרון שולם למלך, וסכומו הכולל היה 82,500 פאונד. קנוט הרגיש בטוח דיו כדי לשלוח את הצי בחזרה לדנמרק לאחר קבלת תשלום של 72,000 פאונד בשנת 1018. קנוט תמך במפעלים רבים, מימן את בנייתן של כנסיות וקתדרלות רבות, שלח מסיונרים לדנמרק ואף עלה לרומא.