מטוסי התובלה האמריקנים יצאו לברלין משדות התעופה האמריקניים הקרובים ביותר לגבול עם שטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה – בסיסים בוויסבאדן ובפרנקפורט. המטוסים הבריטים פעלו תחילה משדה וונסטורף (Wunstorf), בהמשך משדה פסברג (Fessberg) ולבסוף משדה ליבק (Lübeck), וכן משדות התעופה בצֶלֶה (Celle) ובשלזוויגלנד (Schleswigland). עד סיום המבצע הופעלו תשעה שדות תעופה במערב גרמניה כבסיסי יציאה לטיסות המטען אל ברלין.
בברלין נחתו המטוסים הבריטים בשדה התעופה גאטו (Gatow) שבדרום-מערב העיר. המטוסים האמריקניים השתמשו בשדה התעופה טמפלהוף שבדרום העיר. לאחר הפעלת הרכבת האווירית התברר שמסלול אדמת העשב בטמפלהוף, שבבסיסו הונחו משטחי פלדה, לא יוכל לשמש לזמן רב לנחיתה והמראה של מטוסי תובלה כבדים. לפיכך נסללו במקביל אליו שני מסלולי בטון, והמסלול המקורי חוזק.
כאשר עלה מספר הטיסות שהגיע לברלין הוברר ששני שדות התעופה הפעילים לא יספיקו לקבלתן. לכן הוחל בספטמבר 1948 בבניית שדה תעופה חדש בשטח של בסיס צבאי גרמני לשעבר בשטח הכיבוש הצרפתי בצפון מערב ברלין, ליד העיירה טגל (הוא נודע לימים כנמל התעופה ברלין טגל). לצורך הבנייה נדרש שימוש במכבשי דרכים, שהיו גדולים מכדי להיות מובלים במטוסים. לכן פורקו המכבשים וחלקיהם נחתכו במבערים, ולאחר שהוטסו החלקים לברלין הם חוברו שם בריתוך והוכנסו לפעולה. שדה התעופה החדש נפתח לטיסות ב-15 בדצמבר.
מגדל רדיו בגובה של 60 מטר בשולי שדה התעופה החדש איים להפריע לשימוש בו. הגרמנים סירבו לבקשת טאנר לסלק את המגדל, מן הסתם משום שהוא נמצא בשטח הכיבוש הסובייטי. מפקד שטח הכיבוש הצרפתי בברלין פתר את הבעיה, כאשר ב-16 בדצמבר הפילה התפוצצות מסתורית את המגדל.
תחזוקה וכוח אדם.
גנרל טאנר ואנשי מטהו ארגנו תוכנית תחזוקה למטוסי התובלה, שנזקקו לבדיקה לאחר כל 25 שעות טיסה ולטיפול מקיף יותר לאחר כל 200 שעות טיסה. הטיפולים למטוסים האמריקניים נערכו בבסיס ליד מינכן ובהמשך בבריטניה. לאחר אלף שעות טיסה הוחזרו המטוסים לארצות הברית לטיפול. חיל האוויר הבריטי קיים תוכנית תחזוקה משלו למטוסיו.
החמרת מזג האוויר בסתיו גרמה בעיות של הצטברות קרח על גבי כנפי מטוסי התובלה. איש תחזוקה של חיל האוויר האמריקני הגה רעיון להציב מנוע סילון של מטוס P-80 על גבי משאית ולהשתמש בו להמסת הקרח, ומספר רכבי תחזוקה מעין אלה הורכבו והוכנסו לשימוש.
בית ספר להכשרת אנשי צוות אוויר אמריקניים למבצע נפתח בבסיס חיל האוויר במונטנה. מדי שבוע הגיעו אליו 29 טייסים חדשים, שאומנו תוך סימולציה מדויקת של תנאי הטיסה לברלין והנחיתה בה (מטוסי האימון הטיסו שקי חול).
למבצע נדרשו מכונאים לתחזוקת המטוסים. למרות האיסור על התרועעות אמריקנים עם האוכלוסייה הגרמנית (Nonfraternization) השיג טאנר רשות מגנרל קליי לגייס מכונאים לשעבר של הלופטוואפה לעבודה זו. קצין גרמני ששלט באנגלית תרגם לגרמנית את מדריכי התחזוקה, גייס מכונאים גרמנים ופתח עבורם בית ספר לתחזוקת מטוסי ה-C-54.
לצורך שיכון אנשי צוותי האוויר והתחזוקה המערביים הרבים שנדרשו למבצע הוקמו אוהלים ומבנים ארעיים, וחדרי האוכל עבורם הופעלו במשך כמעט כל שעות היממה, בהתאם לזמני הפעולה של הרכבת האווירית. התארכות המבצע ותנאי המחיה הקשים פגעו במורל הצוותים, ולכן השתדל טאנר להחזיר בהם רוח תחרותיות ואף יסד עלון חדשות של הרכבת האווירית, שבו פורסמו הסטטיסטיקות השוטפות של ההטסה וכן קריקטורות הומוריסטיות.
מבצע ויטלס הקטן.
טייס אמריקאי בשם הבחין בסיור מסביב לבסיס בילדים המתבוננים במטוסים הנוחתים וחילק להם ממתקים. לאחר שראה שהם מתרגשים מחלוקת הממתקים הבטיח להם לזרוק להם ממתקים כשהוא נוחת. מכיוון שנחתו עשרות מטוסים ביום וכדי שיצליחו להבחין במטוסו, גיל אמר להם שסימן הזיהוי שלו יהיה ניענוע הכנפיים בעת הנחיתה. לאחר זמן מה, התקבלו מכתבים רבים לחיל האוויר האמריקאי המיועדים ל-"Uncle Wiggly Wings", ""The Chocolate Uncle" ו-"The Chocolate Flier" מילדים ברלינאים. כך גילה גנרל טאנר על הדבר, אישר את הרעיון וכינה אותו מבצע ויטלס הקטן (Operation Little Vittles). ביולי 1948 החלו הצוותים של מטוסי התובלה האמריקאים להטיל מעל מערב ברלין ממתקים עבור ילדי העיר. מאוחר יותר המאמץ גדל וילדים בארצות הברית החלו לתרום ממתקים למטרה זו, ואף מספר יצרני ממתקים הצטרפו ליוזמה. בסך הכל הוטלו מעל לעיר יותר משלושה טון ממתקים והמבצע הפך להצלחה תעמולתית גדולה של בעלות הברית המערביות.
תוצאות המבצע.
הרכבת האווירית לברלין פעלה במשך 321 ימים (לא כולל משך פעולתה אחרי הסרת הסגר על העיר). בסך הכל הוטסו אליה 2,323,067 טון מטען (מהם 400 אלף טון על ידי חיל האוויר המלכותי) ו-227,655 נוסעים טסו אל העיר וממנה. עלות המטענים שנשלחו אל העיר כוסתה על ידי ארצות הברית (345 מיליון דולר), בריטניה (17 מיליון לירות שטרלינג) וגרמניה הכבושה (150 מיליון מרק). המחיר בחיי אדם היה 75 אמריקנים ובריטים שנהרגו במהלך המבצע.
לקחים מבצעיים חשובים רבים הופקו מן המבצע בכל הנוגע לטיסה במזג אוויר גרוע, טכניקות מבצעיות, פיקוח טיסה ותחזוקת מטוסים, והוכחה ההיתכנות של הטסה מסיבית של מטענים בדרך האוויר במבצע מאורגן סביב השעון.
מועצת העיר ברלין החליטה לשנות את שמה של הכיכר שליד שדה התעופה טמפלהוף ל"כיכר הגשר האווירי" (Air Bridge Square) וכיום ניצבת בה אנדרטה לזכר חללי מבצע ההטסה.
בשנת 1950 הופק סרט הקולנוע The Big Lift ("ההטסה הגדולה"), המשחזר את המראות והאווירה של המבצע.
זיגמונד ג'ורג' ורבורג
סר זיגמונד ג'ורג' ורבורג (Siegmund George Warburg; 30 בספטמבר 1902– 22 באוקטובר 1982) היה בן לשושלת הכלכלית היהודית-גרמנית-אמריקאית-בריטית משפחת ורבורג. היה לו תפקיד חשוב בפיתוח בנקאות מסחרית.
חייו.
נולד בבאד אורך (Bad Urach), בקיסרות הגרמנית. היה בנם היחיד של גאורג זיגמונד ורבורג ורעייתו לוסי. גדל באחוזה בשוואביה שבדרום מערב גרמניה הרחק מהענף המרכזי של המשפחה שהפעילה את הבנק השני בגודלו בהמבורג, הרחק בצפון. זיגמונד למד בתחילה בגימנסיה ברויטלינגן ואחרי כן ב Tübinger Stift, טיבינגן, שם קיבל חינוך הומני. ב־1923 נפטר אביו ואמו לוסי ניהלה את האחוזה. אחרי שסיים את הלימודים למד בנקאות אצל דודו מקס ורבורג בהמבורג והשלים את השכלתו אצל רוטשילד בלונדון. ב־1934, שנה אחרי תפיסת השלטון בגרמניה על ידי היטלר עזב ורבורג את גרמניה לתמיד. הוא היגר ללונדון וייסד שם את הבנק הראשון שלו "New trading Company" ששינה את שמו ב־1946 ל- S.G. Warburg &amp; Co.
אחרי ליל הבדולח היגרה גם לוסי ורבורג ללונדון. האחוזה עברה אריזציה והכסף בסך 150,000 מרקים הועבר לקהילת טריילפינגן -Trailfingen .
בזמן מלחמת העולם השנייה פעל ורבורג עבור המודיעין הבריטי.
קריירה.
הוא נחשב באנגליה כאדם שעלה לגדולה בעיני הממסד הכלכלי בסיטי. הוא העלה בעסקיו רעיונות לא שגרתיים. כך למשל, הקים ב־1963 את שוק היורובונד (Eurobond). הוא האמין שמיזוג של אירופה הוא תהליך טבעי וחשוב בהתפתחותה של הכלכלה האירופית.
החברה אותה הקים עם הנרי גרונפלד (Henry Grunfeld) היה בנק השקעות בריטי חשוב וורבורג היה מנהלו עד שנות ה-70 כאשר הוא פרש באופן רשמי וחי בשווייץ. למרות פרישתו הוא המשיך לעזור בפעילות הבנק. השליטה המשפחתית בבנק נשמרה על ידי חברת החזקות משפחתית שנקראה Mercury Securities. ב־1995 נרכשה החברה ס.ג' ורבורג ושות' על ידי הבנק השווייצרי Schweizerischen Bankverein ונוצרה חברת SBC Warburg – מחלקה בתוך Swiss Bank Corporation . ב-2003 היא עברה מיתוג מחדש. בתחילה השתמשו בשם ורבורג כחלק מ- SBC. אחרי המיזוג עם בנק שווייצריה הוא נשאר כשם המחלקה לבנקאות להשקעה. ביוני 2003 ויתרו על השם ורבורג כדי לשמור על תדמית מיתוגית אחידה.
ורבורג התנגד לנפוטיזם בעסקים שהיה נהוג בלונדון. הוא העדיף קריטריונים של בחירה כמו "אופי", מחשבה עצמאית, אינטליגנציה, כנות, כישורים חברתיים (לא רקע חברתי) וכן אומץ והיגיון בריא. הוא גם הזהיר נגד יהירות, חנפנות עצמית, הזנחה, סגנון כתיבה גרוע וביורוקרטיה.
נפטר בלונדון.
מאתיי באסאראב
ציזיק
אארטי מאן
אַארְטִי מָאן (באנגלית: Aarti Mann; נולדה ב-3 במרץ 1978) היא שחקנית אמריקאית ממוצא הודי. היא ידועה בעיקר בזכות גילום דמותה של פרייה קוטרפאלי בסדרה "המפץ הגדול" מבית CBS.
קורות חייה.
מאן נולדה בשם אארטי מג'מדאר ("Aarti Majumdar") בקונטיקט. אמה, ואסנטי מג'מדאר, היא רופאת נשים. בגיל צעיר עברה עם משפחתה לפיטסבורג שבפנסילבניה.
מאן היא בוגרת "אקדמיית הצד האפל" ("Shady Side Academy") ו"קפלת פוקס". היא למדה קולנוע באוניברסיטת ניו יורק והחלה לשחק ב-2006. בתחילת הקריירה שיחקה בשורה של תפקידים קטנים, בהם בתפקיד שיילה בפרק בעונה השלישית של הסדרה "גיבורים".
מאן משתמשת בשני שמותיה כשם במה: אארטי מאן ואארטי מג'מדאר.
היא מתגוררת בלוס אנג'לס עם בעלה ובתה.
הנרי קאר
הנרי ויליאם קאר (באנגלית: Henry William Carr; 27 בנובמבר 1942 - 29 במאי 2015) היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי, שיאן עולם בריצת 200 מטר ושחקן פוטבול מקצועני.
ביוגרפיה.
קאר נולד במונטגומרי, אלבמה וגדל בדטרויט, מישיגן. הוא למד באוניברסיטת המדינה של אריזונה.
באליפות המכללות (NCAA) שנערכה בשנת 1963 זכה קאר בתואר בריצת 220 יארד. אותה שנה הוא זכה בריצה זו גם באליפות איגוד האתלטים החובבים (AAU).
שיאן עולם.