קישורים חיצוניים.
XM-107
גביע דייוויס 1969
גביע דייוויס 1969 הייתה התחרות ה-58 במניין מאז ייסוד התחרות.
מחזיקי הגביע היו נציגי ארצות הברית ומשחק הגמר נערך בקליבלנד, ארצות הברית. לתחרות נרשמו 51 נבחרות שחולקו ל-3 בתים: "בית אמריקה", "בית אירופה", ו"בית המזרח". בין מנצחי הבתים נערכו משחקים על הזכות להתמודד עם מחזיקת הגביע על התואר.
המשחק על התואר נערך ב-19–21 בספטמבר 1969 בקליבלנד, ארצות הברית. המשחק נערך בין נבחרת רומניה לבין נבחרת ארצות הברית והסתיים בניצחון של נבחרת ארצות הברית עם התוצאה 0:5. בכך נבחרת ארצות הברית זכתה בתואר בפעם השנייה ברציפות ובפעם ה-21 בסך הכל.
משחקי פלייאוף.
בית אמריקה.
הבית כלל 9 קבוצות כולל אוסטרליה ששובצה בתת-הבית הצפוני.
ראשות הבית.
המשחק על ראשות הבית נערך בחודש יוני בסאו פאולו, ברזיל. נבחרת ברזיל ניצחה את נבחרת מקסיקו עם התוצאה 4:1.
בית אירופה.
הבית כלל 34 קבוצות כולל קנדה, ניו זילנד, דרום אפריקה, מצרים, רודזיה, איראן וישראל. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר. לאור מספר גדול של הקבוצות הוחלט לפצל את הבית ל-2 ומנצחות תת-הבתים קיבלו זכות לעלות למשחקים בין מנצחי הבתים.
בית המזרח.
הבית כלל 8 נבחרות שחולקו ל-2 תת-בתים.
בתת-הבית הראשון המשחקים נערכו במהלך מרץ 1969.
תת-הבית השני כלל 5 קבוצות.
המשחק בין מנצחות תת-הבתים התקיים בפונה, הודו, ונבחרת יפן הפסידה לנבחרת הודו עם התוצאה 5:0.
משחקים בין מנצחי הבתים.
המשחקים נערכו במהלך יולי-אוגוסט 1969.
משחק הגמר.
הערה: המשחק החמישי הופסק עקב פרישתו של יון ציריאק.
ישראל בגביע דייוויס.
בשנת 1969 נבחרת ישראל שובצה בתת-הבית אירופה א' ושיחקה נגד נבחרת פורטוגל. כמו בשנת 1966, נבחרת ישראל הצליחה לגבור על היריבה. אלעזר דודמן ניצח במשחקי יחידים והיה שותף לניצחון במשחקי זוגות.
לאחר הניצחון על פורטוגל הנבחרת התייצבה למשחק נגד רומניה. הרומנים ניצחו עם התוצאה 5:0.
רוהר (נהר)
רוהר (גרמנית: Ruhr) הוא נהר במערב גרמניה, וזורם כולו בתחומי מדינת נורדריין-וסטפאליה. יובלו הימני של נהר הריין.
מוצאו של הנהר סמוך לעיירה וינטרברג באזור זאוארלאנד ההררי, בגובה של 674 מטרים מעל פני הים. שפך הנהר לתוך הריין לעומת זאת נמצא בגובה של 17 מטרים בלבד.
ספיקתו של הנהר דומה לזו של הנהר אמס בצפון גרמניה או לתמזה באנגליה.
הרוהר נחשב לגבולו הדרומי של חבל הרוהר וזורם דרך ערים רבות, ביניהן האגן, דורטמונד, בוכום, אסן, מילהיים על הרוהר ודואיסבורג. בנוסף, לאורך הנהר מספר אגמים המשמשים כמקומות נופש.
הנהר הוא מקור מי השתייה של האזור כולו, ואיכות מימיו גבוהה.
יוזר טרנד
יוזר טרנד בע"מ היא חברה ציבורית שניירות הערך שלה נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב. החברה עוסקת באפיון, עיצוב ופיתוח בתחומי הסלולר והאינטרנט באמצעות חברת נטקראפט שנמצאת בבעלותה. בספטמבר 2014 רכשה חברת בן דב אחזקות, המוחזקת במלואה על ידי אילן בן דב, את השליטה בחברת יוזר טרנד מחברת סאני אלקטרוניקה.
היסטוריה.
החברה נוסדה באוגוסט 1999 על ידי אילן בן דב בשם "אחלה פורטל לישראל בע"מ" והחלה להפעיל את אתר האינטרנט "אחלה" שאותו רכשה מ"הוצאת מאור".
בינואר 2001 רכשה את אתר האינטרנט "תפוז" תמורת 450 אלף דולר. ביולי 2001 מיזגה את אתר "אחלה" לתוך "תפוז". בשנת 2002 הוחלף שם החברה ל"תפוז אנשים".
בינואר 2004 הקימה את אתר BlogTV. בספטמבר 2005 רכשה שליש מחברת GET IT. במרץ 2006 החברה הונפקה בבורסת תל אביב. ביולי 2006 הקימה את אתר FLiX. בינואר 2008 הקימה את אתר המשחקים shapo ביגו. בדצמבר 2009 רכשה את השליטה באתר "דף הבית הראשון שלי".
החל מינואר 2010 עוסקת החברה – באמצעות חברת הבת נטקראפט – במתן שירותי אפיון, עיצוב ופיתוח בתחום האינטרנט והסלולר. בנוסף לכך מפעילה נטקראפט בית ספר לחוויות משתמש ומקצועות אינטרנט אחרים תחם שם המותג netcraft academy.
ביוני 2011, מכרה חברת תפוז את פעילות BlogTV תמורת דולר אחד למנכ"ל השכיר שלה לשעבר, אורן לוי.
בספטמבר 2013, מכרה את אתר האינטרנט "תפוז אנשים" ו-FLiX לקבוצת "קו מנחה" ובעקבות כך שינתה החברה את שמה ל"יוזר טרנד בע"מ".
בספטמבר 2014 מכרה סאני אלקטרוניקה את החזקותיה ביוזר טרנד (כ-64%), לחברה בן דב אחזקות, שבשליטת אילן בן דב.
נכון לינואר 2015 יושב ראש החברה הוא אילן בן דב. מנכ"ל החברה היה אז עמרי רויטר, אשר החליף את דן חן בתפקיד. בשנת 2017 עזב רויטר את התפקיד.
לה סופרייר (סנט וינסנט)
לַה סוּפְרִיֶיר (מצרפתית: La Soufrière – גופרית) או גם סופרייר סנט וינסנט (Soufrière Saint Vincent) הוא הר געש שכבתי פעיל באי סנט וינסנט, השייך לסנט וינסנט והגרנדינים.
גאוגרפיה.
לה סופרייר הוא הר געש פעיל בחלקו הצפוני של האי סנט וינסנט, השייך לסנט וינסנט והגרנדינים באנטילים הקטנים שבים הקריבי. מבחינה מנהלית ההר שייך בחלקו למחוז סנט דייוויד (St. David) במזרח ובחלקו למחוז שארלוט (Charlotte) במערב. סביב ההר שוכנות העיירות ואליבאו (Wallibou) ושאטובלייר בדרום מערב, פנסי (Fancy) בצפון, אורנג' היל (Orange Hill) וג'ורג'טאון בדרום מזרח ופיק ריצ'מונד (peak Richmond) ומאונט בריסביין (Mount Brisbane) בדרום.
בגובה 1,220 מטרים ההר הוא הנקודה הגבוהה ביותר בסנט וינסנט, והוא הר הגעש הצעיר ביותר והצפוני ביותר מבין הרי הגעש שיצרו את סנט וינסנט. לה סופרייר הוא הר געש שכבתי מורכב הבנוי מחרוט געשי חדש בתוך לוע הר געש עתיק, מבנה המכונה "סומה", בדומה לווזוב שבתוך הר הגעש סומה באיטליה. החרוט הגעשי המרכזי שוכן בתוך קלדרה עתיקה בקוטר 2.2 קילומטרים ששוליה הדרום-מערביים נפרצו בשל התמוטטות המדרון. קוטר הלוע המרכזי 1.6 קילומטרים, עומקו בין 300 ל-600 מטרים, ובחלקו הצפון-מזרחי הוא נפרץ על ידי לוע קטן חדש שנוצר בהתפרצות של 1812. עד 1979 שכן אגם לוע קטן בלוע המרכזי של ההר. עומקו המקסימלי היה 180 מטרים וקרקעיתו שכנה 560 מטרים מתחת לשוליים הצפוניים של הלוע. האגם התאדה בהתפרצות של 1979 ובמקומו יש כיום כיפת לבה שגובהה 130 מטרים ורוחבה 840 מטרים.
גאולוגיה.
לה סופרייר הוא תוצר טיפוסי של אזור הפחתה. הקרום האוקייני של הלוח הדרום-אמריקאי, שסלעיו נוצרו מתור היורה ועד תור הקרטיקון, שוקע בקצב של 2 ס"מ בשנה מתחת ללוח הקריבי. געשיות שמקורה בהיווצרות מאגמה מתחת לאזור ההפחתה יצרה את הקשת הגעשית של האנטילים הקטנים, שרשרת מתפתלת של איים געשיים שאורכה כ-850 קילומטרים, בין פוארטו ריקו לוונצואלה. בקשת האיים קיימים הרי געש נוספים הידועים בפעילותם הגעשית: פלה במרטיניק, לה סופרייר בגוואדלופ, סופרייר הילס (Soufrière Hills) במונטסראט והר הגעש התת-ימי קיק אם ג'ני (Kick-'em-Jenny).
המסלע של ההר הוא תערובת של בזלת ובזלת אנדזיטית. מרבית ההתפרצויות של הר הגעש לה סופרייר הן במדד התפרצות געשית שבין 0 ל-4 תוך יצירת עמודי התפרצות, זרמים פירוקלסטיים ולהארים. התפרצויות מתפוצצות תדירות שהחלו לפני כ-4,300 שנים יצרו משקעים פירוקלסטיים בדמות שכבת טפרה צהובה המכסה את מרבית האי, שלעיתים נסחפה על ידי להארים. קילוחי לבה נדירים וכולם מתוארכים לפליסטוקן.
היסטוריה של התפרצויות.
הפעילות הגעשית של הר הגעש לה סופרייר החלה לפני 4,300 שנים בהתפרצויות מתפוצצות שיצרו משקעים פירוקלסטיים שכיסו את חלקו הצפוני של האי. ההתפרצות הראשונה המתועדת היא מ-1718. מאז תועדו שבע התפרצויות.
התפרצות גדולה במיוחד (4 במדד ההתפרצות הגעשית) התרחשה בין 27 באפריל ל-9 ביוני 1812 בלוע חדש שנוצר על השוליים הצפון מזרחיים של הלוע הראשי. כ-550 מיליון מטרים מעוקבים של טפרה נפלטו כעמוד התפרצות וכזרמים פירוקלסטיים שגרמו להיווצרות להארים שגרמו להרוגים ונזקים לרכוש. על סמך איור שקיבל מעד ראייה להתפרצות צייר ויליאם טרנר תמונה המתארת את ההתפרצות של 30 באפריל 1812.
התפרצות גדולה נוספת (4 במדד התפרצות געשית) התחוללה מהלוע הראשי בין 30 במרץ ועד 6 במאי 1902. ההתפרצות הייתה פריאטו-מגמטית ונפלטו בה 380 מיליון מטרים מעוקבים של טפרה כעמוד התפרצות וכזרמים פירוקלסטיים שכיסו את צפון האי וגרמו להיווצרות להארים וצונאמי שגרמו למותם של 1,680 תושבים. ההתפרצות מחתה כליל את היישובים של האינדיאנים בני עם הקאריב באי, בהם התגוררו שרידי העם ששלט בעבר באנטילים הקטנים, וכיום נותר מהם רק היישוב הקטן באי דומיניקה. בסמיכות מקרים יוצאת דופן התחוללה התפרצות זו כמה ימים לפני התפרצות הר הגעש פלה באי מרטיניק השוכן גם הוא על אותה קשת געשית של האנטילים הקטנים, שבה נהרגו כ-30,000 תושבי העיר סן פייר, שניים בלבד שרדו מכל תושבי העיר באסון הגעשי הגדול ביותר במאה ה-20.
ההתפרצות שהתרחשה בין 4 באוקטובר 1971 ל-20 במרץ 1972 חוללה כיפת לבה בזלתית ואנדזיטית שנפחה 80 מיליון מטרים מעוקבים בלוע הראשי, ועמוד התפרצות שהגיע לגובה של קרוב ל-20 קילומטרים. הכיפה שהגיעה לגובה של 68 מטרים יצרה אי באגם שמילא אז את הלוע. הכיפה ומי האגם התאדו בסדרת התפרצויות פריאטו-מגמטיות בין ה-13 באפריל ל-26 באוקטובר 1979. בהתפרצות של 13 באפריל התרומם עמוד ההתפרצות לגובה של עשרה קילומטרים, וביום למחרת נוצר זרם פירוקלסטי שזרם עד לים הקריבי, מרחק של כעשרה קילומטרים. כ-15,000 איש פונו מאזור ההתפרצות, מרביתם לקינגסטון בירת המדינה שבדרום האי. הם הורשו לחזור ליישוביהם ב-14 במאי. במקום האגם והאי שבו צמחה כיפת לבה חדשה שנפחה 47 מיליון מטרים מעוקבים, גובהה 130 מטרים ורוחבה 840 מטרים. מאז ההתפרצות יש פעילות של פומרולות על אחד מצדדי הכיפה.
פעילות בשנים 2020–2021.