לבחירת מפקד השייט, הול פנה תחילה לסידני אודינגטון ולג'ורג' א'טייסון. שניהם סירבו עקב התחייבויות לציד לווייתנים. לבסוף בחר הול את בודינגטון, ואחריו את טייסון - הראשון נבחר להיות מפקד השייט וטייסון כנווט ראשי. לבודינגטון ולטייסון היו עשרות שנות ניסיון בצייד לווייתנים. למעשה, לפולריס היו עכשיו שלושה קפטנים, עובדה שתקבע את גורל המשלחת. כדי לסבך עוד יותר את העניינים, בודינגטון והול התווכחו לפני כן, ב־1863, במהלך החיפוש המוקדם של הול את המשלחת של פרנקלין. באותו זמן, בודינגטון התכחש לאישור של הול להביא צפונה את המלווים האינואיטים שלו.
כוח האדם הנותר היה מורכב מאמריקנים ומגרמנים. הראשון האברד צ'סטר, השני ויליאם מורטון, האסטרונום והכומר ריצ'רד בריאן, והמהנדס השני אלווין אודל - היו אמריקנים. המדען הראשי והמנתח אמיל בסלס ומהנדס הראשי אמיל שומאן היו גרמנים, כמו רוב הימאים. המטאורולוג פרדריק מאייר היה סמל יליד גרמניה מחיל הקשר האמריקני.
בנוסף ל -25 הקצינים, הצוות והצוות המדעי, הול הביא את חבריו האינואיטים שעל עזרתם הוא סמך במהלך מסעותיו הקודמים. מדריך וצייד איפרוויק, מתורגמנית ותופרת טקוליטוק, וכן את בנם התינוק. מאוחר יותר, באופרנאוויק, גם הצטרף לשורותיהם הנס הנדריק, צייד ידוע מגרינלנד שהועסק בעבר על ידי אלישע קנט קין ויצחק ישראל הייז במסעותיהם, ואשר מומחיותו הייתה חיונית להישרדות בתנאי האזור. בסלס התנגד לצירוף הצייד ומשפחתו למשלחת. אנשי הצוות לא הסכימו להגדיל את מספרם ב"ארבעה פיות חסרי תועלת" - האשה ושלושת הילדים.
המשלחת.
ניו יורק לאופרנאוויק.
עוד לפני שעזב את מספנות הצי בברוקלין ב־29 ביוני 1871, התחילו צרות עם צוות המשלחת. הטבח, אחד הימאים, הכבאי ועוזרו של המהנדס עזבו. אחד נוסף התברר כשיכור ונשאר בנמל. האונייה עצרה בניו-לונדון, לאסוף מהנדס משנה חלופי, ועזבה ב־3 ביולי. עד שהספינה הגיעה לסנט-ג'ונס, נוצרו כבר חילוקי דעות בין הקצינים והצוות המדעי. בסלס, דחה בגלוי את סמכותו של הול על הצוות המדעי. חילוקי הדעות התפשטו לצוות, שחולק לפי לאום.
ביומנו כתב טייסון כי עד שהגיעו לאי דיסקו, "[...] דברו כבר בחופשיות כי הול לא יקבל שום אשראי מהמשלחת הזאת, וכמה מהם החליטו לחזור הביתה." הול התייעץ עם קפטן הנרי ק. דוונפורט מאוניית ההספקה של הצי האמריקאי "הקונגרס" שליוותה אותם. דוונפורט איים שיכפה את עושי הצרות על סרבנות וישלח אותו לארצות-הברית, ואז איימו כל הגרמנים על פרישה. הול ודוונפורט נאלצו לסגת, אם כי דוונפורט נשא נאום חריף על המשמעת הימית לצוות.
לאחר אירוע נוסף של חילוקי דעות, דודי הספינה טופלו על ידי אחד מאנשי הצוות. הדודים המיוחדים שלהם נעלמו, ככל הנראה הושלכו לים. ב־18 באוגוסט הגיעה האונייה לנמל אופרנאוויק בחוף המערבי של גרינלנד, שם אספו את הצייד האינואי ואת המתורגמן הנס הנדריק. הפולריס המשיכה צפונה דרך סמית סאונד ומיצר נארס, ועברו את הנקודה הצפונית הרחוקה ביותר שחצו אותה הספינות של משלחות קודמות.
ההכנות לקוטב ומות הול.
ב־2 בספטמבר הגיעה פולריס לנקודה הצפונית ביותר שלה, 82 ° 29' המתח בתוך האונייה התלקח שוב כאשר שלושת הקצינים הבכירים לא רצו להמשיך הלאה. הול וטייסון רצו להמשיך לשוט צפונה, כדי לקצר את המרחק שהם יצטרכו לנסוע לקוטב במזחלות עם כלבים. בודינגטון לא רצה לסכן את הספינה. בסופו של דבר, הם הפליגו לתוך פיורד ב -10 בספטמבר, והטילו עוגן למשך החורף על החוף של גרינלנד הצפוני.
בתוך שבועות ספורים, הול התכונן למסע המזחלות במטרה לעבור את השיא הצפוני ביותר של ויליאם פרי. חשדנות בין אנשי הצוות שוב נוצרה כאשר הול אמר לטייסון כי "אני לא יכול לבטוח [בוודינגטון], אני רוצה שתלך איתי, אבל לא יודע איך להשאיר אותו לבד עם הספינה". הייתה עדות שבודינגטון היה אלכוהוליסט. לפחות בשלוש הזדמנויות הוא פשט על חדרי הספינה ולקח אלכוהול, כולל אלכוהול שנשמר על ידי המדענים לשימור דגימות. הול התלונן על התנהגותו השיכורה של בודינגטון, והיא באה לידי ביטוי מאוחר יותר, בעדויות של צוות החקירה בעקבות אירועי המשלחת. הוא השאיר את טייסון להשגיח על האונייה, ולקח שתי מזחלות עם איש צוות נוסף ואת המדריכים הילידים והנדריק ועזב ב-10 באוקטובר.
יום אחרי שעזב, שלח הול את הנדריק בחזרה לספינה כדי להביא כמה פריטים שנשכחו. הול העביר גם תזכורת לבסלס, והזכיר לו לטפל בכרונומטרים בזמן הנכון בכל יום. ריצ'רד פארי כתב על כך, כי פתק כזה מאדם חסר ההשכלה (הול) חייב היה לטלטל את בסלס, שהחזיק במספר תוארים מאוניברסיטת שטוטגרט, מהיידלברג. זו הייתה דוגמה נוספת לכישלון יחסי האנוש של הול במסע. לפני שיצא למסע היבשתי, הול נתן לבודינגטון רשימה מפורטת של הוראות בדבר אופן ניהול הספינה בהיעדרו. סביר להניח כי אלה לא התאימו לרב חובל עם 20 שנות ניסיון בים.
עם שובם לספינה ב -24 באוקטובר, הול חלה פתאום לאחר שתיית כוס קפה. הסימפטומים שלו התחילו עם כאבים בקיבה ולאחר מכן התחילה הקאה. הול האשים כמה מאנשי הספינה, כולל בסלס, שהרעילו אותו. בעקבות האשמות אלה, הוא סירב לקבל טיפול רפואי מבסלס, ושתה רק נוזלים שנשלחו ישירות על ידי חברו האינואיטי.
נראה שמצבו השתפר לאחר כמה ימים ואפילו הוא עלה לסיפון. בסלס לחץ על בריאן, כומר הספינה, לשכנע את הול לאפשר לרופא לראותו. ב־4 בנובמבר התרכך הול, ובסלס המשיך בטיפול. זמן קצר לאחר מכן החל מצבו של הול להתדרדר. הוא סבל מהקאות והתמוטט. בסלס, הרופא, אבחן את המוות כדימום פנימי. ב -8 בנובמבר. הול נלקח לחוף לקבורה.
הניסיון להגיע לקוטב הצפוני.
על פי הפרוטוקול שמסר מזכיר הצי, רובסון, הועבר הפיקוד על המשלחת לבודינגטון, שבמסגרתה המשמעת פחתה עוד יותר. הפחם היקר נשרף בקצב גבוה: 2,873 ק"ג בנובמבר, 724 ק"ג יותר מאשר בחודש הקודם, וקרוב ל 3,800 ק"ג בדצמבר. בודינגטון נראה לעיתים קרובות שיכור, אבל הוא היה רחוק מלהיות היחיד שרוקן את מאגר האלכוהול. על פי עדותו בזמן החקירה, טייסון נראה גם שיכור, ושומאן הרחיק לכת ויצר עותק של המפתח של בודינגטון, כדי שיוכל לקחת לעצמו גם אלכוהול.
לא משנה איזה תפקיד שיחק האלכוהול, אבל היה ברור כי שדרת הפיקוד של הספינה נשברה. השכרות התלוות במשחקי קלפים ובמאבקים בתוך הצוות. למטרות לא ברורות בודינגטון בחר לחלק את כלי הנשק של הספינה לצוות. יש כמה ראיות שהיה תכנון לבצע תוכנית מפוקפקת שהתגבשה בין הקצינים הבכירים בחורף.
ב -1 בינואר 1872 כתב טייסון ביומנו: "בחודש שעבר נראתה לי הצעה מדהימה כזאת, שלא הפסקתי לחשוב עליה מאז [...] היא צמחה מתוך דיון באשר לכדאיות הניסיון" הוא חזר אל הנושא ב 23 באפריל: "דיברתי עם צ'סטר על ההצעה המדהימה שחשבתי עליה בחורף, הסכמנו שזאת הצעה מפלצתית וצריך למנוע את ביצועה. צ'סטר אמר שהוא נחוש בדעתו לחשוף את העניין". הסופר פארלי מוואת הציע שייתכן והקצינים שקלו לזייף את המסע לקוטב, או לפחות לקו רוחב גבוה.
תהא אשר תהא התוכנית שלא נבחרה, בכל זאת נשלחה משלחת לנסות להגיע לקוטב ב־6 ביוני. צ'סטר הוביל את המשלחת בסירה קלה שנמחצה במהרה על ידי קרח במרחק של כמה קילומטרים מהפולריס. צ'סטר ואנשיו חזרו אל הספינה ושכנעו את בודינגטון לתת להם את הסירה הנוספת. עם סירה הזאת ועם טייסון, הם יצאו לצפון שוב.
בינתיים איתרה הפולריס מים פתוחים וחיפשה נתיב דרומה. בודינגטון, שלא היה להוט לבלות עוד חורף בקרח, שלח את איפרוביק - המדריך האינואיטי, צפונה עם פקודות לטייסון ולצ'סטר לחזור לאנייה מיד. הגברים נאלצו לנטוש את הסירות וללכת 20 קילומטר חזרה לפולריס. עכשיו אבדו שלוש מסירות ההצלה היקרות של הספינה, ורביעית - הקטנה תמחץ על ידי קרח בחודש יולי. המשלחת נכשלה במשימתה העיקרית להגיע לקוטב הצפוני.
מרישומי היומן של טייסון נראה שהוא, צ'סטר, ובסלס היו בין אלה עם הנטייה החזקה ביותר להמשיך לדחוף צפונה. באחד לאוגוסט טייסון כתב: "הזדמנות אבדה, והמשלחת תצא חזרה רק כדי לדווח על מספר תגליות גאוגרפיות [...] אילו היינו נוהגים יותר בסבלנות אולי היינו עולים מעבר למפרץ ניומן, אין לדעת עד כמה רחוק יותר". הוסיף טייסון:" יום אחד מישהו יגיע לקוטב הצפוני, ואני אקנא שלא עשינו זאת כי כמה אנשים מהפולריס מנעו זאת."
גורל הפולריס והמסע הביתה.
כאשר המטרה העיקרית של המשלחת נעזבה, פנתה הפולריס דרומה הביתה. בנמל סמית סאונד, ממערב לקרחון הומבולדט, היא נתקעה בקרחון רדוד ולא ניתן היה לשחררה. בליל 15 באוקטובר, כאשר הקרחון מאיים על האונייה, דיווח שומאן כי מים נכנסים והמשאבות לא יכלו לעמוד בקצב. בודינגטון נתן פקודה להשליך מטען מהאוניה על הקרח כדי לעזור לספינה לצוף. האנשים התחילו לזרוק בלי הבחנה ציוד החוצה, כפי שניסח זאת טייסון, "בלי שום תשומת לב לאופן או למקום שבו נזרקו הדברים האלה." חלק גדול מן המטען שהושלך אבד.
כמה אנשי צוות היו על הקרח הסמוך במהלך הלילה, כאשר האוניה נפגעה. כשהגיע הבוקר, הקבוצה, שהייתה מורכבת מטייסון, מאייר, שישה מהימאים, הטבח, וכל האינואיטים, מצאו את עצמם תקועים על הקרחון שזז. הם יכלו לראות את הפולריס במרחק של 13 עד 16 ק"מ משם, אבל ניסיונות למשוך את תשומת לב הספינה עם דגל שחור גדול היו חסרי תועלת.
האינואיטים הקימו על הקרח איגלו, וטייסון העריך שיש להם 860 ק"ג של מזון. היו להם גם שתי סירות קלות ושני קיאקים. קיאק אחד אבד במהרה. מאייר הניח שהם נסחפים בצד של גרינלנד אל מיצרי דייוויס, ובקרוב יהיו בקרובים אל האי דיסקו. הוא טעה. הניצולים היו למעשה בצד הקנדי של המיצר. הימאים פרקו עד מהרה את אחת הסירות לעצי הסקה .