אנה פבלובה (ברוסית: Анна Павлова; 12 בפברואר 1881 - 23 בינואר 1931) הייתה בלרינה רוסייה מפורסמת בתחילת המאה ה-20.
חייה.
אנה פבלובה נולדה בסנקט פטרבורג שברוסיה למשפחת איכרים, והייתה ילדה חלשה וחולנית. ככל הנראה הייתה בת לא חוקית של הבנקאי היהודי לזר פוליאקוב. ערב אחד לקחה אותה אמה לראות את בלט "היפהפייה הנרדמת" בתיאטרון מריאינסקי. באותו ערב היא החליטה שהיא רוצה לרקוד את תפקיד הנסיכה ולהופיע באותו תיאטרון.
ב-1891 הכניסה אותה אמה לבית הספר הקיסרי לבלט, שם למדה אצל גדולי מורי הבלט ברוסיה באותה העת, בהם אנריקו צ'יקטי. היא העריצה רקדניות בעלות מראה שונה משלה. פבלובה פיתחה איכויות של יופי והייתה לסמל שהפריד אותה משאר הרקדניות. באפריל באותה שנה הופיעה לראשונה בפני קהל ביצירה מאת מריוס פטיפה. פבלובה סימה לימודיה בגיל 18, בשנת 1899 והצטרפה לבלט הקיסרי, התקדמה במהירות והפכה לסולנית שנייה בשנת 1902 ל-Première Danseuse בשנת 1905, ולרקדנית הראשית (פרימה בלרינה) בשנת 1906.
בן זוגה, מיכאל פוקין, אחד מגדולי הכוריאוגרפים ורקדני הבלט בעולם, חיבר עבורה מבחר מיצירות הבלט שלו. היצירה המפורסמת ביותר שלו לרקדנית אנה פבלובה היא "מות הברבור", למוזיקה של סן סנס.
בראשית המאה ה-20 הקימה להקת בלט והחלה לסייר עימה ברחבי העולם.
כאשר הגיעה עם "מות הברבור" להופעה בולינגטון שבניו זילנד זכתה להצלחה רבה, והומצא הקינוח פבלובה על שמה. זוהי עוגה על בסיס מרנג עגול מקושט בקצפת ועליו פירות טריים, עוגה קלה ואוורירית, קשיחה וגם שברירית בדומה לרקדנית.
בעת סיור של להקתה בהאג שבהולנד, הרכבת בה נסעה ירדה מהפסים. פבלובה, שהתעוררה משנתה בשל התאונה (אך לא נפגעה) יצאה מהרכבת אל הגשם השוטף בהיותה לבושה בכותונת לילה. בעקבות אירוע זה חלתה בדלקת ריאות, ונפטרה מסיבוכי המחלה בלונדון. טקס האשכבה נערך בכנסייה רוסית אורתודוקסית, גופתה נשרפה, והאפר הוטמן בקרמטוריום גולדרז גרין בגולדרז גרין שבלונדון. ביום טקס ההשכבה נערכה הופעה כסדרה לזכרה, אך אף רקדנית לא הופיעה במקומה, ואור סימן את המקום בו הייתה אמורה לרקוד.
ג'ק לונדון
ג'ק לונדון (באנגלית: Jack London, נולד בשם ג'ון גריפית צ'ייני; 12 בינואר 1876 - 22 בנובמבר 1916) היה אחד מגדולי סופרי ההרפתקאות האמריקאים וידוע בסיפוריו שהתרחשו בצפון אמריקה.
ביוגרפיה.
לונדון נולד בשכונת פועלים בסן פרנסיסקו, מחוץ לנישואין. הוריו, ויליאם צ'ייני (William Chaney), אסטרולוג, ופלורה ולמן (Flora Wellman), שהתפרנסה כמדיום, שכרו חדר יחד במשך כשנה. השניים חיו תקופה קצרה כבני זוג לא נשואים, אך לאחר שהתגלה לוולמן בקיץ 1875 כי היא הרה, הודיע צ'ייני כי לא יישא את ולמן וכי אין לו עניין בגידול הילד. ולמן ניסתה להתאבד פעמיים - ברעל ובירייה, אך שרדה. צ'ייני עזב אותה, והיא ילדה ב-12 בינואר 1876 וקראה לבנה ג'ק גריפית צ'ייני. זמן קצר לאחר הלידה פגשה ולמן את ג'ון לונדון, אלמן שגידל שתי בנות, וזה התאהב בה. השניים נישאו בספטמבר 1876, ולונדון גידל את התינוק כאילו היה בנו. ג'ק גילה זאת רק לאחר גיל 20. את רוב נעוריו בילה בעיר אוקלנד שליד סן פרנסיסקו. מצבו הכלכלי היה גרוע מאוד בילדותו, וכבר מגיל 10 החל לונדון הצעיר לעבוד למחייתו.
בצעירותו לונדון עבד במגוון רב של עבודות, ביניהן, עובד במפעל לשימורים, מוכר עיתונים, דייג, ימאי במשמר החופים, מלח בספינת ציידי כלבי ים, וספן באוניות באוקיינוס השקט ואזורי הקוטב.
בתקופה זו התחבר לונדון עם עבריינים ועסק בהברחה לא חוקית של צדפי פנינה. בנוסף לכך היו ללונדון תקופות בהם נדד בצפון אמריקה, שבמהלכם נעצר מספר פעמים על שוטטות.
למרות כל זאת, הצליח לונדון לסיים את לימודיו בתיכון, ובשנת 1895, בגיל 19, החל ללמוד באוניברסיטת ברקלי אך לאחר שסיים שנה אקדמאית אחת, פרש לונדון מלימודיו, ויצא ליוקון, כחלק מהגל הגדול של הבהלה לזהב בקלונדייק. על רקע חוויותיו בצפון הקר כתב את ספריו הפופולריים ביותר, ביניהם פנג הלבן, קול קדומים, אודיסיאה בצפון, "הבהלה לזהב" ו"הרפתקאות סמוק בליו".
בשנת 1898 חזר לונדון מהצפון הקר עם שאיפה מוגדרת להפוך לסופר, והוא החל את הקריירה הספרותית שלו בשליחת סיפורים למערכות העיתונים בתקווה שיפורסמו. סיפוריו הראשונים נדחו, אך לונדון לא ויתר, והציב לעצמו רף כתיבה של 500 מילים ביום, על מנת לשפר את כתיבתו.
סיפורו הראשון "לאדם בדרך" נתפרסם בעיתון מקומי, ולונדון הרוויח חמישה דולרים תמורתו. מאוחר יותר פורסם סיפור נוסף שלו בשם "אלף מיתות" בכתב עת אחר, ששילם לו 40 דולרים כתמלוגים.
בשנת 1899 יצא לאור ספרו הראשון, "אודיסיאה בצפון", שהתבסס על הרפתקאות לונדון ביערות הצפון. לאחר פרסום ספר זה החלה הקריירה של לונדון לנסוק, והוא החל לפרסם יותר ויותר סיפורים בעיתונים שונים. בשנת 1900 תמורת פרסום חלק מ"אודיסיאה בצפון" בעיתון, קיבל לונדון שכר סופרים של 2,500 דולר, סכום השווה בימינו ל-50,000 דולר אמריקאי.
במהלך השנים הבאות כתב לונדון כ-50 ספרים נוספים ומאות סיפורים קצרים, כולם נכתבו בקצב כתיבה יוצא דופן במהירותו - בערך מדי ארבעה חודשים יצא לאור ספר נוסף של לונדון. ספריו של לונדון זכו לפופולריות אדירה, אם כי לא תמיד לאהדת המבקרים.
ב-1902 ביקר לונדון בשכונות העוני של העיר לונדון שבאנגליה, ביקור שעשה עליו רושם רב, ובעקבותיו כתב את הספר "שוכני התהום" המציג את חייהם האומללים של עניי העיר לונדון.
בשנת 1906 הרצה ג'ק לונדון, שהתחיל להתפרסם, באוניברסיטת ייל על המהפכה החברתית. למחרת ביקר אצלו צעיר בשם סינקלר לואיס, שבא לראיין אותו. הם התיידדו. כעבור כמה שנים פנה סינקלר, שהיה במצב כלכלי לא טוב, לג'ק לונדון והציע לו לקנות ממנו נושאים. לונדון הסכים וקנה נושאים אחדים במחיר של שבעה דולר וחצי ליחידה. אחדים מהסיפורים המוצלחים ביותר של לונדון נכתבו על פי הנושאים האלה.
בשנת 1907 הוציא לונדון ספר זיכרונות בשם "הדרך", בו תיאר רבות מקורותיו ומחייו כנווד באמריקה.
ב-1910 קנה לונדון 4 קמ"ר של אדמה חקלאית בגלן אלן שבקליפורניה והשתקע שם יחד עם אשתו שרמיאן. לונדון השקיע את כל כספו ומרצו בחווה ובניסיונותיו להפוך אותה לעסק משגשג, וספריו החלו במוצהר להיכתב רק כדי להרוויח כסף שיממן את פעילותו החקלאית.
לונדון מת בשנת 1916 בחוותו שבגלן אלן, בגיל 40. סיבת מותו נתונה במחלוקת. הסיבה הרשמית למות לונדון היא התאבדות, אולם מחקרים מאוחרים טוענים שמותו נגרם כתוצאה ממחלה, או מלקיחת מנת יתר של אופיום.
ספריו של לונדון מוגדרים בדרך כלל כספרים המיועדים לנוער, אולם במקור יועדו ספריו של לונדון לקהל הבוגר והרחב, שקיבל את ספריו בהתלהבות גדולה.
אירווינג סטון כתב ביוגרפיה של ג'ק לונדון בשם הספן על גבי הסוס והיא תורגמה לעברית על ידי רפאל אליעז והופיעה בשנת 1943 בהוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר.
אנה פאבלובה
מנוף (כלי)
סת הוא אל עתיק במיתולוגיה המצרית, שבמקור היה אל המדבר. המדבר הוא אחד משתי ה שמרכיבות את מצרים, כשהאחרת היא השטח הקטן משני צידי הנילוס המופרה על ידי גאות ושפל או שפך הנילוס.
התרגום המדויק של השם סת לא ידוע בוודאות, אבל בדרך כלל נחשב לאחד מן השניים: 'הקסום' או עמוד של יציבות, כששם אחד קשור למדבר והאחר מכוון יותר למוסד המלוכה.
סת הוא שם יווני מאוחר. המצרים הקדמונים קראו לו סתי או סתח'.
אל המדבר.
כאל המדבר היה סת קשור לסופות חול ושיירות גמלים במדבר. בגלל העוינות הרבה של הסביבה המדברית, החשיבו את סת כבעל עוצמה רבה מאוד ולכן נחשב לאל ראשי. אחד הכינויים היותר נפוצים של סת היה גדול העוצמה ובאחד הטקסטים בפירמידות מוצהר "כוחו של המלך הוא זה של סת". כאל ראשי היה הפטרון של מצרים התחתונה, שם סגדו לו בתור אומבוס. צורה אחרת של שמו היא סתחש ויותר מאוחר סותקח, המציין את העליונות של סת, ה ש והקח הנוספים מסמלים מלוכה.
סת היה חלק מהאניאד של הרמופוליס, כבנם של אל הארץ (גב) והשמיים (נות), בעלה של האדמה הפורייה מסביב לנילוס (נפתיס), אחיהם של אל המוות (אוזיריס) ואלת החיים (איזיס).
המילה מדבר במצרית הייתה דשרת שמשמעה "הארץ האדומה". עקב זאת סת קשור לדברים אדומים, כגון אנשים עם שיער אדום, תכונה שלא הייתה נפוצה אצל מצרים ולכן נחשב גם לאל הסלחנות .
הקשר של סת למדבר קישר אותו גם לצבאים ולחמורים, שניהם חיים על סף המדבר. כאל המדבר, הוא קשור גם לסופות משום שהן היו הנפוצות באקלים המדברי של מצריים. בתקופה הרעמססית זוהה סת עם אלי סופה כנעניים שונים, ביניהם בעל.
סת כבעל חיים.
באמנות סת הוצג כחיה מסתורית ולא ידועה, אשר תואר על ידי חוקרים בתור חית סת או היצור הטיפוני , בעל חוטם עקום, אוזניים מרובעות זנב מפוצל וגוף כלבי או לפעמים גוף אנושי עם הראש של החיה סת. לחייה סת אין דמיון שלם עם שום יצור חי מוכר, אף על פי שהיא מזכירה שנבוב או תן, שניהם חיות מדבריות והגזע הנפוץ יותר של שנבוב במצרים נראה אדמדם (בגלל שהפרווה הדקה שלו מאפשרת לראות את העור מתחת). הייצוג הראשון של סת נמצא בקבר מהתקופה הטרום-ממלכתית המצרית (4,000 לפנה"ס-3,500 לפנה"ס) והחיה סת נמצאת על אלה של מלך העקרבים, שליט מצרי טרום-מלכותי. לפעמים הוצג באמנות המצרית בצורת חזיר.