ילידת תוניס, אמארי החלה את הכשרתה במחול בקונסרבטוריון דה תוניס, שם זכתה בפרס הראשון בריקוד בשנת 1992. לאחר מכן היא למדה איטלקית ב- Società Dante D'Alighieri בתוניס ולאחר מכן למדה ספרות צרפתית באוניברסיטת תוניס. במשך שנתיים כתבה עבור כתב העת "Cinécrits," מגזין קולנוע של האגודה הקולנועית של תוניסיה. ב-1995 נרשמה אמארי למכון לקולנוע FEMIS (L'Institut de Formation et d'Enseignement pour les Metiers de l'Image et du Son) בפריז שם למדה תסריטאות. לאחר שסיימה ב-1998, החלה לעבוד על תיק העבודות שלה. סרטה "Satin Rouge" נבחר לברלינאלה ב-2002. הסרט שלה "Les secrets" היה בחירה רשמית של פסטיבל הסרטים הבינלאומי של ונציה ב-2009.
קריירה.
הסגנון הקולנועי של אמארי כונה "transvergent". החוקרת סטייסי ובר-פאב מסבירה שפירוש המונח הוא שהקולנוע של אמארי מתעלה על הלאומי, ויש לו את היכולת להתחבר עם "זהות לאומית" בהתאם להקשר ולזמניות של סרטיה. המונח גם מתייחס לקיום רעיונות רבים בהקשר יחיד, ולחיבור לנושאים חברתיים על פי ויל היגבי, הרעיון של קולנוע שהוא "transvergent", הוא קולנוע אשר "רואה את החליפין בין הגלובלי לבין המקומי לא כדבר מופשט או ב'מסגרת גלובלית' בלתי מוגדרת... אלא שהבדלים וחוסר איזון של כוח בין ובתוך תעשיות קולנוע נוטים לעצב את הקולנוע".
אמארי מונה בין ההשפעות שלה את פרנסואה אוזון ואת ארנו דפלשין.
סרטים.
"Satin Rouge" / סאטן אדום (2002).
הסרט עוקב אחר אלמנה תוניסאית, ליליה, (היאם עבאס) בזמן שהיא עושה שינוי רדיקלי בחייה, והופכת מעקרת בית לרקדנית קברט. השינוי שלה מתחיל כשהיא מתחילה לחשוד בבתה, סלמה, שהיא מנהלת מערכת יחסים סודית עם צ'וקרי, מתופף הדרבוקה בשיעורי הריקוד של סלמה. כדי לגלות יותר, ליליה מחליטה לעקוב אחרי צ'וקרי יום אחד, וכך מגיעה בעקבותיו למועדון הקברט. משם, המקום שובה אותה בקסמיו.
עבודתה, במיוחד בסרט זה, נחשבה כפותחת אפיקים חדשים בייצוג של נשים תוניסאיות בקולנוע ובחברה.
"Printemps Tunisien /" האביב התוניסאי (2014).
בביקורת של מליסה תאקוויי ואוליבר ברטלט של Panafrican לקולנוע וטלוויזיה, פסטיבל של ואגאדוגו (FESPACO) 2015, הם סברו שסרט זה של אמארי היה הסרט היחידי שבלט בין סרטי הפסטיבל הנבחרים. הם ציינו שלסרט הייתה "איכות של דרמת טלוויזיה על קבוצה של מוזיקאים צעירים והתגובות המגוונות שלהם למערבולת של האביב הערבי."
חיים אישיים.
אמארי מתגוררת בפריז, צרפת.
תחנת הדלק טן
תל אל-מנשייה
טויוטה (עיר)
טויוטה (ביפנית: 豊 田 市, טויוטה-שי) היא עיר במחוז אאיצ'י, יפן. נכון למאי 2015, מספר התושבים בעיר עומד על 420,076 תושבים, והיא בעלת צפיפות אוכלוסין של 457 איש לקמ"ר. שטחה הכולל של העיר הוא 918.32 קמ"ר. העיר נמצאת במרחק של כ-27 קילומטרים מבירת מחוז אאיצ'י, נגויה. בעיר מספר מפעלי ייצור של חברת טויוטה. במקור, העיר נקראה קורומו (挙 母 市 Koromo) ובעקבות ריבוי המפעלים והקשר לחברה טיוטה, שם העיר שונה לשם הנוכחי שלה, טויוטה.
היסטוריה.
שטחה הנוכחי של העיר היה מיושב כבר בתקופה הפרהיסטורית. ארכאולוגים מצאו עדויות לכך שהחל מהתקופה הפלאוליתית ביפן ועד היום היה קיים ישוב בשטח העיר. בתקופה הפרוטו-היסטורית הקדומה, האזור היה בשליטת שבט מונונובה, שבנה תילי קבורה רבים. שם העיר המקורי קורומו מוזכר בקוג'יקי ובמסמכים עתיקים אחרים.
במהלך תקופת אדו, מספר חלקים מהאזור בו נמצאת העיר, היו תחת שליטתו של הדאימיו של קורומו. אך, רוב האזור היה שטח של שוגונות טוקוגאווה הנשלט ישירות על ידי הממשלה שישבה באדו. שטח זה נובל על ידי האטאמוטו - סמוראי שפעל תחת שוגונות טוקוגאווה. הכפר טוקוגאווה אשר ממנו לקח טוקוגאווה איאיאסו היה ממוקם היכן שנמצאת בעיר.
לאחר רסטורציית מייג'י, האזור היה מחולק לשתי ערים: אסוקה וקורומו, ומספר כפרים שנשלטו על ידי המחוזות היגאשיקאמו ונישהיקאמו.
באזור הייתה תעשיית משי משגשגת החל מתקופת מאייג'י עד תקופת טאישו. בשנות השלושים של המאה העשרים, הביקוש למשי גולמי ירד ביפן ומחוצה לה. כתוצאה מכך, קיצ'ירו טויוטה, בן דודו של אייג'י טויוטה, החל לחפש חלופות לתעסוקת משפחתו שהתבססה על אריגה באמצעות נול מכני. החיפוש לאחר חלופה, הוביל להקמת מפעל טויוטה שלימים נהפכה לחברת טויוטה - חברת כלי רכב טכנולוגיה. מתקן הייצור הראשון של החברה נבנה בעיר שנובמבר 1938.
ב-1 במרץ 1951, קורומו קיבלה מעמד של עיר וסיפחה אליה את הכפר טקהאשי ממחוז נישהיקאמו ב-30 בספטמבר 1956. בשל התהילה והחשיבות הכלכלית של החברה טיוטה, שהייתה המעסיק העיקרי של תושבי העיר, החליטה העיר קורומו לשנות שמה לשם המפעל - טויוטה. שם העיר נכנס לתוקף ב-1 בינואר 1959.
בשנת 1960, טויוטה קיבלה תואר של עיר אחות עם העיר: דטרויט שבמישיגן, ארצות הברית. עם השנים העיר התרחבה על ידי סיפוח העיירות קאמיגו (מחוז הקיקאי) ב-1 במרץ 1964, וטאקוקה (מחוז הקיקאי) ב-1 בספטמבר 1965. כך גם סנג (מחוז נישהיקאמו) ב -1 באפריל 1967, והכפר מטסודריה (מחוז היגאשיקאמו) ב -1 באפריל 1970.
בשנת 1979 פתחה רכבת נגויה מייטטסו קו החדש של טויוטה (טויוטה ליין), ובשנת 1988 נפתח קו הלולאה של איצ'י, ובכך השתפרה משמעותית את הגישה לעיר באמצעות הרכבת.
טויוטה הפכה לעיר ליבה (צורת יישוב יפנית) בשנת 1998, כתוצאה מעלייה באוכלוסיית העיר.
ב-25 במרץ 2005, אקספו 2005 נפתח עם האתר הראשי שלה נאגאקוטה ועוד פעילויות נוספות בסטו ובטויוטה. אקספו נמשך עד 25 בספטמבר 2005.
ב-1 באפריל 2005, טויוטה סיפחה את העיר פוג'יוקה, את הכפר אוברה (שניהם ממחוז נישהיקאמו), את הערים: אשי, אשוקה, אינאבו, ואת הכפר שימויאמה (כולם ממחוז היגאשיקאמו). מטרת סיפוחים אלו הייתה הרחבת העיר טויוטה.
מיטסורו אובה ואריק פפנר, כותבים של הוול סטריט ג'ורנל הצירו כי עד 2015 העיר התאוששה משפל כלכלי "כל כך עמוק שחלק היו משווים אותה לדטרויט".
גאוגרפיה.
העיר ממוקמת בצפון מרכז המחוז אאיצ'י, והיא העיר בעלת השטח הכי גדול במחוז. האזור הצפוני בעיר בנוי על שטח הררי וממוצע פסגות הגבעות בו עומד על 1000 מטרים מעל פני הים, רוב חלק זה נמצא בתוך הפארק הלאומי של אאיצ'י - קוגן. העיר גובלת מצפון עם מחוז נאגנו ומחוז גיפו. פני השטח במרכז העיר ובדרומה הם הרריים פחות ובעלי גבעות נמוכות ושטחי חקלאות רבים.
תחבורה.
העיר טיוטה מרושתת היטב עם כבישים מהירים, זאת כתוצאה מכך שהיא מאופיינת כעיר הבירה של חברת טויוטה. עם זאת, טיוטה היא העיר הגדולה ביותר ביפן שלא מחוברת בתחנה לרכבת האומית היפנית (JNR) ולא ליורשה (JR).
כלכלה.
המטה הראשי של חברת טויוטה ממוקם בבניין בן 14 קומות בעיר. בנוסף לכך, בעיר נמצא המפעל המקורי של הונשה, המפעל הראשון של טויוטה העוסקת בייצור המוני ונקרא בעבר מפעל "קורומו". וינוד יעקב מעיתון ההינדו תיאר את בניין המטה הראשי של החברה כ"צנוע". בשנת 2013 ראש החברה אקיו טויוטה דיווחה כי יש קושי שמירה על עובדים זרים במטה הראשי.
חינוך.
חינוך יסודי ותיכון.
בעיר יש 12 בתי ספר תיכוניים ציבוריים ו-8 בתי ספר תיכוניים פרטיים, 27 חטיבות ביניים ציבוריים ו-78 בתי ספר יסודיים ציבוריים. בעיר גם שתי חטיבות ביניים פרטיים ושני בתי ספר לחינוך מיוחד.
צוליסווה סיטהולה
צוליסווה סיטהולה (באנגלית: Xoliswa Sithole; נולדה ב-1967) היא יוצרת סרטים ושחקנית דרום אפריקאית, שגדלה בזימבבואה. היא זכתה בפרס פיבודי בשנת 2010 על סרטה התיעודי "Zimbabwe's Forgotten Children".
תחילת דרכה.
סיטהולה נולדה בדרום אפריקה וגדלה בזימבבואה לאחר 1970. אמה נפטרה מסיבוכים הקשורים ל-HIV/איידס בשנת 1995. היא השלימה תואר באנגלית באוניברסיטת זימבבואה ב-1987.
קריירה.
כיוצרת סרטים דוקומנטריים, סיטהולה יצרה והופיעה ב- "Shouting Silent" (2002, 2011), סרט על הניסיון של משפחתה עם HIV/איידס, הסרט זכה בפרס פיבודי בשנת 2010, וגם בפרס השופטים לסרט תיעודי בפסטיבל הקולנוע העצמאי בוושינגטון די סי. היא הייתה מפיקה שותפה של הסרט "The Orphans of Nkandla" (2004), מה שהפך את סיטהולה לאישה דרום האפריקאית הראשונה לזכות בפרס BAFTA. סרטיה נכללים באופן קבוע בפסטיבל סרטי אפריקה בניו יורק, ובעוד פסטיבלי קולנוע בינלאומיים. ב-1999 היא שמשה כשגרירת דרום אפריקה לפסטיבל הקולנוע בקאן.
סיטהולה הפיקה את הסרטים "South Africa from Triumph to Transition" ו-"Mandela" עבור CNN-פריים, ואת הסדרה "Real Lives" עבור טלוויזיית דרום אפריקה. פרויקטים נוספים של סיטהולה בקולנוע ובטלוויזיה כוללים את "Child of the Revolution" (2005-2015), "he First South African", "Return to Zimbabwe", "Martine and Thandeka" (2009), "South Africa's Lost Girls", ו-"The Fall" (2016). "יש לי רק תשוקה אחת בחיים," היא אמרה בריאיון עם אודרי מקלאסקי, "רק אחד – ליצור דימויים אשר משנים את העולם."
כשחקנית, הופיעה סיטהולה בתפקידים בסרטיםCry Freedom (1987), "Mandela" (1987, טלוויזיה), "Fools" ו-"Chikin Biznis".
מהנדרה, מלך נפאל
מהנדרה (11 בינואר 1920 - 31 בינואר 1972) היה מלך נפאל משנת 1955 ועד 1972.
ביוגרפיה.
מהנדרה נולד ב-11 ביוני 1920 בעיר קטמנדו כבנם הבכור של טריבהוואן, מלך נפאל ומלכת נפאל, קאנטי.
לאחר מות אביו ב-1955, הוכתר מהנדרה למלך נפאל. בניגוד לאביו, מהנדרה תמך בדמוקרטיה פרלמנטרית, ובשנת 1960 הטיל חרם על מפלגות האופוזיציה.
בחודש ספטמבר 1963 ערך ביקור בישראל, במסגרתו חוזקו קשרי הידידות עם ישראל.