נרקיסוס היה בנם של אל הנהר קפיסוס והנימפה לירופה. נרקיסוס היה בעל יופי יוצא דופן, יופי שמשך אליו נערות ונערים כאחד. הוא מתואר כבעל עור בהיר כשלג, עיניים כחולות ושיער חום זהוב ובעל מבנה גוף רזה מה שגרם לו לתעתע בין המינים ובכך לגרום למשיכה של שני המינים. נרקיסוס דחה את חיזוריהם של אלו ושל אלו והתנכר לכולם. לאחר שדחה בזלזול את הנימפה אכו, שהתאהבה בו נואשות, החליטה האלה נמסיס להענישו על יהירותו ואכזריותו והטילה עליו קללה - אהבה עצמית ללא גבולות. יום אחד טייל נרקיסוס ליד אגם והתכופף כדי לשתות מים. כאשר ראה את דמותו נשקפת אליו מן המים מיד התאהב בעצמו ולא יכול היה לנתק את מבטו מבבואתו, עד שמת מצמא. במקום שבו מת צמח פרח הנרקיס.
לאגדת נרקיסוס כמה גרסאות: אחת מתוך ה"מטמורפוזות" של אובידיוס, אחת מתוך ה"מדריך ליוון" של פאוסניאס ואחת מתוך גיליונות פפירוס שנמצאו בעיר אוקסיריניכוס.
הגרסה הרומית.
באגדה כפי שמסופרת על ידי אובידיוס, נרקיסוס היה עלם יפה ויהיר. אמו הייתה נימפת העצב לירופה, שחיה בעיר טספיה, ואביו היה אל הנהר קפיסוס; באחד הימים אל הנהר קפיסוס הקיף את הנימפה לירופה במי-נהרותיו וכך לכדה ואנסה ולשניים נולד בן. לירופה שחרדה לעתיד בנה (בשל חוסר באמצעי מחייה), הלכה להיוועץ בנביא תרסיאס. תרסיאס בתשובה אמר לנימפה כי נרקיסוס "יאריך ימים בלבד אם לא יכיר עצמו".
הנימפה אכו התאהבה בעלם היפה. יום אחד כשנרקיסוס היה באמצע ציד-צבאים, אכו עקבה אחריו בחשאי, דרך היערות. היא כמהה לשוחח עם נרקיסוס, אך בשל קללה שהטילה עליה האלה הרה היא לא יכלה לדבר בעצמה, אלא רק לחזור כהד אחר מה שנאמר לה. כשנרקיסוס שמע לבסוף את הרחשים שעלו ממקום מחבואה, קרא בקול: "מי שם?" אכו השיבה לו במילותיו: "מי שם?". כך המשיך הדיאלוג בין השניים, עד שאכו יצאה ממחבואה ורצה לאמץ אל חיקה את אהובה הצעיר. נרקיסוס הדף מגופו את הנימפה ואמר לה ביהירות לעזוב אותו לנפשו. אכו נותרה שבורת לב והעבירה את שארית חייה על גיא מבודד בגעגועים אין־סופיים לאהבה שלעולם לא ידעה, עד שרק קולה נותר.
בסופו של דבר נרקיסוס חש בצימאון וניגש לשתות ממי הנחל. ברגע שהבחין בבבואתו הוא התאהב בה מבלי לדעת שזה בעצם הוא. ברגע שהתכופף לנשק את הבבואה, היא נראתה כ"מסתלקת מהמקום" והוא נותר עם לב שבור. צימאונו גבר אך הוא לא העז לגעת במים מחשש לפגוע בבבואתו. בסופו של דבר נרקיסוס מת מצמא ומאהבתו העצמית, תוך בהייה מתמדת בבבואתו. במקום מותו צמח פרח הנרקיס.
הגרסה היוונית.
זוהי אגדת מוסר בה נרקיסוס גבה הלב ונטול הרגש נענש על ידי האלים על כך שדחה בשאט נפש את כל מחזריו הזכרים. אגדה זו נחשבה כאזהרה המיועדת לגברים. עד לא מזמן, המקור היחידי לאגדה זו היה קטע מיצירתו של פאוסניאס, שנכתב כ־150 שנה לאחר גרסתו של אובידיוס. גרסה דומה מאוד לאגדה נמצאה בקרב גיליונות פפירוס בשנת 2004 בעיר אוקסירינכוס, גרסה שמקדימה את זו של אובידיוס בכ־50 שנים.
בגרסה זו, אמיניאס, נער צעיר, היה מאוהב בנרקיסוס, אך זה לא החזיר לו אהבה ודחה אותו בבוז. כדרך לדחות את אמיניאס, נרקיסוס נתן לו חרב בה השתמש אמיניאס לאחר מכן כדי להרוג עצמו על מפתן ביתו של נרקיסוס; הוא התפלל לאלה נמסיס וביקש ממנה לגרום לנרקיסוס לחוות את הכאב של אהבה חסרת גמול. קללה זו התממשה ונרקיסוס התאהב בבבואה במקווה המים. רק לאחר שניסה לנשק את הבבואה הבין כי זו בעצם בבואתו שלו. כדרך להשלמת הסימטריה באגדה, מתוך יגונו על אהבתו הנכזבת נרקיסוס נטל לידיו את חרבו, התאבד וגוויתו נהפכה לפרח הנרקיס.
גרסת פאוסניאס.
פאוסניאס רואה בכך דבר מוזר שאדם לא יכול לזהות את השתקפותו שלו ומציג גרסה מוכרת פחות בה לנרקיסוס הייתה אחות תאומה. שניהם לבשו את אותם בגדים וצדו יחדיו עד שנרקיסוס התאהב בה. לאחר שאחותו התאומה מתה, נרקיסוס היה כה כמה לראותה שהעמיד פנים כי ההשתקפות שראה במים הייתה אחותו. מספר אגדות יווניות רומזות על כך שנרקיסוס נמשך מינית לאחותו ועל כך שבתקופה שהיא הייתה בין החיים היה מקיים איתה יחסי מין.
פאוסניאס מציין אגדה נוספת אודות נרקיסוס, אגדה על פרח בשם זה (בעברית: הנרקיס) שלדבריו נוצר כדי לפתות את פרספונה בתו של דמטר להתקרב לעברו ולהרחיקה מחברותיה ובכך לאפשר להאדס לחטוף אותה.
אזכורי האגדה בתחומים שונים.
בספרות חז"ל (ירושלמי מסכת נדרים פרק א הלכה א) קיימת אגדת מוסר המיוחסת לשמעון הצדיק שמספרה. באגדה זו בדומה לדמותו של נרקיסוס מופיע נזיר המסתכל בבבואתו, ומפאת השיער הארוך והיפה שלו הוא חש התעוררות של הסכנה שעלולה להתפתח אם ינצל לרעה את היופי הטבעי שלו. מיד מתגבר בו הצד המוסרי ונודר נדרי נזירות כתיקון לאהבה העצמית:
בשונה מן האגדה היוונית בה האלים (הטבע) גובר על האדם (נרקיסוס), בגרסה היהודית, האדם מתגבר על הטבע ואינו נכנע לו. ועוד מסוגל להפוך את הנטיות השליליות שבו למעשים חיוביים ולשם שמים.
נרקיסוס בתרבות.
אגדת נרקיסוס זכתה לאזכורים ועיבודים רבים בספרות, במוזיקה ובאמנות, לדוגמה:
מולטיפלקסר
באסקים
באסקית
נתניהו
נתניהו הוא שם משפחה יהודי-עברי המוזכר לעיתים בתנ"ך כפטרונים (ישמעאל בן נתניהו, ).
פירושו אלוהים . השמות המקבילים אליו בעברית הם: יהונתן, , נתניה, נתניאל ואלנתן.
השם "נתניהו" מופיע באוסטרקון שנמצא בתל גזר, שעליו כתובה תעודה באכדית ובכתב יתדות משנת 649 לפנה"ס.
וילהלם רייך
וילהלם רייך (בגרמנית: Wilhelm Reich; 24 במרץ 1897 - 3 בנובמבר 1957) היה פסיכיאטר, פסיכואנליטיקאי וסופר יהודי אוסטרי, שהיה מתלמידיו של זיגמונד פרויד בווינה.
קורות חיים.
וילהלם רייך נולד במרס 1897 למשפחה יהודית בגליציה (שהייתה אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית). ילדותו הייתה קשה, אביו, שהיה בעל חוות בקר בצפון בוקובינה, נהג בו בקשיחות רבה. וילהלם למד בחינוך ביתי עד גיל 10 ולכן סבל מבדידות חברתית. כשהיה בן 12 תפס במקרה את אמו מקיימת יחסי-מין עם המורה הפרטי של למתמטיקה. בעקבות האירוע התאבדה אמו, וילהלם רייך נשלח לפנימיה ולימודים גימנסיה בטשרנוביץ. שנה לאחר מות אמו התאבד גם אביו. וילהלם עבר לגור בווינה אצל סבתו מצד אמו. בגיל 16 החל להתעניין ברפואה ובעיקר בנפש האדם. הוא התגייס לצבא, שוחרר ב-1918 והחל לימודי רפואה. הוא הוסמך כרופא בגיל 25 והמשיך להתמחות בפסיכיאטריה. בווינה הכיר את המוזיקאים אלבן ברג וארנולד שנברג, הסופרים והמשוררים סטפן צווייג, ארתור שניצלר, הוגו פון הופמנסטל וריינר מריה רילקה ואת האמנים גוסטב קלימט ואוסקר קוקושקה.
רייך נחשב לאבי הפסיכותרפיה הגופנית, פסיכואנליטיקאי שעסק גם בפיזיקה, כימיה וביולוגיה. מראשית דרכו כמטפל נתפס כמי שלא הולך עם הזרם המרכזי. הוא פעל לחינוך אנשים למיניות בריאה ומשוחררת יותר (באותה התקופה זה לא היה מקובל). כל דרכו הייתה מלווה באופטימיות אינסופית, באמונה במשאבים וביכולת הריפוי העצמי של הגוף והנפש באמצעות הסרת החסמים, ובאמצעות גילוי המשאבים וכוחות החיים הכלואים מאחוריהם.
רייך התנדב בקליניקה למעוטי-יכולת, שם הייתה לו הזכות לעזור להמוני אנשים ממעמדות שונים, צבר ניסיון והגיע להבנות פורצות דרך, שהמרכזיות שבהן:
האופי של המטופל משתקף גם ברמה הגופנית של-ידי צורת הגוף ותנועתו. אדם החווה פחד, צער או כעס, נושא את גופו ביציבה שמהווה ביטוי חיצוני לאותו הרגש.
סימפטום המחלה, הבא לידי ביטוי בכאב, לדוגמה, אינו הבעיה שיש להעלים, אלא רק סימן איתות מהגוף שמבקש ריפוי.
בגוף האדם (כמו בכל גוף) קיימת אנרגיית-חיים. כאשר האנרגיה זורמת בחופשיות, הגוף נמצא באיזון ופועל באופן הרמוני. כאשר האנרגיה תקועה במקום מסוים בגוף, יש חסימה, ואז נוצרים סימפטומים, שלהם צורות ביטוי שונות בגוף. כדי שהאנרגיה תזרום שוב בחופשיות, יש לשחרר את החסימות האלו וכך הגוף של המטופל יוכל לשקם ולרפא את עצמו.
לאורך כל הדרך האמין רייך בבסיס הבריא של האדם. הייתה לו ראייה הוליסטית והוא טען שמתחת למסיכה של האדם ומתחת לתת-המודע שוכן הגרעין הביולוגי המשותף לכל אדם באשר הוא אדם – הגרעין המניע את האדם לחיברות ולאהבה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 רייך טען שגילה אנרגיה פיזיקלית חדשה הנמצאת בכל בעלי החיים ובאוויר. האנרגיה כונתה בשם אורגון. רייך בנה מכשירים שכונו "צוברי אורגון" שתפקידם היה לצבור את האנרגיה ולרתום אותה לשם ריפוי מחלות כמו סרטן ולחיזוק האון המיני. טענותיו לא התקבלו על ידי הקהילה המדעית.
בשנת 1933 פרסם רייך את המסה "פסיכולוגיית ההמון של הפשיזם" והוחרם על ידי הנאצים. לאחר שהבין שהוא בסכנה (גם בשל מוצאו היהודי), היגר ב-1934 לזמן קצר לדנמרק, עבר לשוודיה, ובסתיו של אותה שנה התיישב באוסלו שבנורווגיה, שם המשיך את מחקרו על אורגון באוניברסיטת אוסלו במשך כחמש שנים. בשנת 1939, לאחר שנוצרה כנגדו אופוזיציה של אנשי רפואה ופסיכיאטריה, שלא הסכימו עם שיטותיו, היגר לארצות הברית. ב-1947, לאחר סדרה של מאמרים שפורסמו בניו ריפבליק ובהארפרז, החל ארגון התרופות והמזון האמריקאי (ה-FDA) בחקירה אודות טענותיו על אורגון. בעקבות החקירה הוציא הארגון צו שאסר על ההתייחסות לטיפול באורגון כטיפול רפואי. למרות הצו המשיך רייך בטיפוליו באורגון והואשם בביזוי בית המשפט. הוא ניהל את הגנתו לבדו, הגנה שכללה שליחת כל ספריו לשופט. למרות זאת הורשע רייך ונגזרו עליו שנתיים מאסר. רייך נפטר מהתקף-לב בכלא, זמן קצר לפני מועד שחרורו.