לאחר תום ההפוגה מתחדשים הקרבות בתחילת יולי. בצפון נכבשים שטחים רבים במסגרת מבצע דקל. במרכז, נכבשת העיר לוד במסגרת מבצע דני וישראל מכריזה על ירושלים המערבית כחלק משטחה. ב-26 ביולי משלימים הבריטים את פינוי המובלעת האחרונה שהחזיקו בארץ ישראל, באזור רפיח. בין הנופלים באוגוסט גם הטייסת זהרה לביטוב. באוקטובר מתחיל מבצע יואב בניסיון להדוף את המצרים מן הנגב המערבי ובאותו חודש כובשת חטיבת הנגב את באר שבע. בסוף אוקטובר יוצא מבצע חירם להדיפת הכוחות העוינים מן הגליל העליון. בנובמבר ודצמבר צה"ל פועל במסגרת מבצע לוט ומבצע חורב לכיבוש הנגב (אם כי במסגרת האחרון נכשל הניסיון לכבוש את כיס פלוג'ה).
הפלישה היבשתית של הצבא המצרי לוותה בהפצצות מהאוויר על יישובים אזרחיים. הפצצת תל אביב ממאי ועד יולי 1948, וגרמו ליותר מ-150 הרוגים, רובם, כ-130, אזרחים. הפצצת ראשון לציון, ב-3 ביוני, גרמה ל-25 הרוגים.
הפלסטינים רואים בשנת 1948 שנת הנכבה. בשנה זו, בין היתר, התחוללו (9 באפריל) קרב דיר יאסין, בו נהרגו ילדים ונשים רבים; וכפרים פלסטינים רבים ננטשו על ידי תושביהם במסגרת הקרבות (בין היתר, במסגרת מבצע מטאטא בצפון הארץ). ב-31 באוקטובר נדרשו תושבי הכפרים איקרית ובירעם לפנותם, (ר' עקורי איקרית ובירעם). בין הנוטשים רבים מבני האליטה הפלסטינית, והוועד הערבי העליון קרא להם לשווא לשוב לארץ ולהילחם למען הקמת מדינה עצמאית.
פרשת אלטלנה, פירוק האצ"ל וההתמודדות עם ארגוני ימין.
חרף ההסכם שהושג בין האצ"ל לבין הממשלה הזמנית ב-1 ביוני, יוצאת לדרכה אונייה עמוסה בתחמושת לאנשי האצ"ל מצרפת כ-10 ימים לאחר מכן. האונייה לא מגיעה ליעדה: היא הוטבעה ב-22 ביוני מול חופי תל אביב. מעבר למחלוקת על שפיכות הדמים בהטבעת האונייה, התקיימו מספר אירועים אחרים בהם פעלו ארגוני המחתרת עצמאית - בייחוד ההתנקשות (17 בספטמבר) בשליח האו"ם, הרוזן פולקה ברנדוט שביצע הלח"י (הארגון שנטל אחריות על הרצח קרא לעצמו "חזית המולדת"), ובן-גוריון נדרש לפעול נגד ארגונים צבאיים לא-ממלכתיים ולאסור על קיומם בהכריזו עליהם כארגוני טרור. ב-21 בספטמבר הושלם פירוק האצ"ל וסיפוחו לצה"ל.
התפתחויות אחרות.
פרשיות פוליטיות.
מעבר לפרשת אלטלנה וההחלטה לפרק את הפלמ"ח, חוותה המדינה הצעירה מספר שערוריות אחרות. הבולטת שבהן היא הוצאתו להורג (30 ביוני, לאחר משפט שדה) של המהנדס מאיר טוביאנסקי באשמת בגידה. רק לאחר מכן התברר כי היה חף מפשע. בפרשה אחרת נעצר ידיד קרוב של אבא חושי, ג'ול אמסטר, בתואנה שהיה מעורב בריגול לטובת הבריטים. אמסטר שוחרר, אך התברר כי בחקירתו עונה, בין היתר על מנת שיעיד כי חושי ריגל לטובת הבריטים.
בפברואר, קודם לקום המדינה, הוציא הלח"י להורג את הנערה חיה זיידנברג ללא משפט, משום שניהלה רומן עם ערבי. הפרשיה עוררה שערורייה בעיתונות העברית.
משפט משועבד
משפט משועבד הוא משפט המשמש לוואי לשם בתוך משפט גדול יותר, המשפט העיקרי. המשפט המשועבד התפתח ברוב שפות העולם כדי לענות על הצורך התקשורתי לדייק את ההבעה שכן לא תמיד השפה מספקת את התיאור הנדרש במילון שלה. למשל: "אברהם הוא הילד הגדול" (=משפט רגיל, "הגדול" הוא תואר שנבחר מתוך מילון); "אברהם הוא הילד שראיתי אתמול" (=משפט מורכב, הפסוקית "שראיתי אתמול" היא משפט משועבד; הוא נבחר בידי הדובר מכיוון שאין במילון תואר מתאים ועליו היה ליצור "מִינִי משפט" כדי לתאר את הילד). המשפט המשועבד מכונה גם משפט טפל או פסוקית. נהוג לסווג את הפסוקיות לפי התפקיד התחבירי שלהן במשפט המורכב.
לפי כללי הפיסוק של האקדמיה ללשון העברית, אין הכרח להוסיף פסיק לפני משפט משועבד אם הוא מצמצם את השם (כבדוגמה "הילד שראיתי אתמול" &gt; המשפט המשועבד מצמצם את תחולת השם "הילד" רק לזה שראיתי אתמול). במשפט משועבד לא מצמצם יש צורך בפסיק ("ראש העיר, שהיה גם בן דודו של הנאשם, התייצב אף הוא בבית המשפט" &gt; המשפט המשועבד אינו מצמצם את תחולת "ראש העיר" אלא רק מוסיף עליו מידע). עם זאת, גם לאחר משפט משועבד מצמצם יבוא פסיק אם הוא ארוך במיוחד.
סוגי הפסוקיות (המשפטים המשועבדים).
פסוקית נושא.
דוגמה למשפט עם פסוקית נושא: "ידוע שהעישון מזיק לבריאות." &lt;br&gt;
הסבר - נחליף את הפסוקית בשם עצם יחיד, שיכול להחליף את הפסוקית: "ידוע הדבר". משפט זה פשוט מאוד לניתוח: "ידוע" - נשוא, "הדבר" - נושא. מכאן שהפסוקית היא פסוקית נושא.
פסוקית נשוא.
דוגמה למשפט עם פסוקית נשוא: "הנשיא הוא שעומד בראש המדינה." &lt;br&gt;
הסבר - נעשה את הפעולה שתוארה קודם, ונקבל: "הנשיא הוא זקן". "הנשיא" - נושא, "הוא" - אוגד, "זקן" - נשוא. לכן מדובר בפסוקית נשוא. &lt;br&gt;
שימו לב: פסוקית נשוא תחליף רק נשוא שמני. לא תיתכן פסוקית נשוא פועלי.
פסוקית מושא.
דוגמה למשפט עם פסוקית מושא: "הודיעו לנו שהתחילה שביתה." &lt;br&gt;
הסבר. - נחליף את הפסוקית במילה אחת: "הודיעו לנו הודעה." המילה הודעה ממלאת כאן תפקיד של מושא, לכן זוהי פסוקית מושא.
פסוקית תיאור.
כמספר סוגי התיאורים כך מספר סוגי פסוקיות התיאור. לכן לא נביא דוגמאות, אך עבור כל פסוקית נביא את מילות השעבוד המראות על פתיחתה.
פסוקית לוואי.
דוגמה למשפט עם פסוקית לוואי: "הילד שיושב שם הוא אחי". הפסוקית היא פסוקית תוכן, כיוון שהיא מוסיפה מידע. &lt;br&gt;
שים לב: פסוקית לוואי תוכן אינה מסתיימת בפסיק.
חשוב לזכור: ישנם שני סוגים של פסוקיות לוואי: פסוקית לוואי תוכן ופסוקית לוואי זיקה. פסוקית לוואי תוכן מספקת לנו מידע הכרחי ולכן אינה מופרדת בפסיקים. פסוקית לוואי זיקה מספקת לנו מידע נוסף לא הכרחי ולכן מופרדת בפסיקים - יש פסיק גם בתחילתה וגם בסופה.
ספינה (אדריכלות)
הספינה, הספינה הראשית או אולם התווך (לטינית: Navis, אנגלית: Nave) היא החלל המרכזי של הכנסייה.
החלק המרכזי של הכנסייה, כלומר מבנה האורך שלה, נקרא גם ספינה (לטינית: Navis, אנגלית: Nave) או "אולם התווך", ולצדדיו 'ספינות משניות', 'מעברים' או 'סיטראות' (אנגלית: Aisles). השימוש במילה 'ספינה' נובע מהעובדה שלבזיליקות המוקדמות היה גג עץ בצורת משולש, הנתמך על מערכת עמודים ותומכות המזכירה שלדה של סירה, משום שבוני הגגות המוקדמים בנו במקביל גם ספינות. בנצרות קיבל השם 'ספינה' משמעות נוספת, בכך שהכנסייה משולה לספינה שתביא את המאמין אל גן העדן העתידי.
שורות עמודים מחלקות את החלל המרכזי של הבזיליקה לאגפים משניים (סיטראות), המכונים גם 'ספינות משניות' (לעומת הספינה הראשית). בכנסיות רבות היה החלל מחולק בין סוגי קהלים שונים. בכנסיות ימי הביניים, לדוגמה, ישבו בקדמת הבזיליקה, במקום הקרוב לאפסיס במזרח, בני האצולה.
בדרך כלל כלל אולם התווך ספינה ראשית גבוהה ושתי ספינות משניות (אחת מכל צד) הנמוכות ממנה. קתדרלות גדולות (כגון קתדרלת בורז' וקתדרלת קלן) כללו לעיתים שתי ספינות משניות מכל צד ובכך חילקו את אולם התווך לחמישה אגפים. הספינות המשניות נמוכות יותר מהספינה הראשית ומעליהן נבנתה גלריה ותמיכות לספינה הראשית. למרות זאת, היו כנסיות בהן הספינות המשניות היו באותו גובה כמו הספינה הראשית, כנסיות כאלה נקראות כנסיות אולם (Hall church).
גודל הספינה, הפרופורציות שלה ומידת האווריריות של מעטפת החלל שלה, היוו גורם מחולל בהתפתחות אדריכלות הכנסיות. הניסיונות המתמשכים מצד אדריכלי הכנסיות לאורך ההיסטוריה ליצור חללים גבוהים ורחבים יותר ובעלי קירות דקים יותר שדרך הפתחים שלהם תיכנס כמות גדולה יותר של אור, הביאו בסופו של דבר להתפתחות של צורת הכנסיות הטיפוסית. צורה זו הנובעת כולה ממאפייני הספינה כוללת תמיכות או תמיכות דואות בצידיה אשר תחתן נוצר המקום לספינות המשניות, גג עץ משופע שנבנה מעל לקירוי הספינה וחזית חיצונית המרמזת על צורת החלל הפנימי.
באדריכלות הנוצרית המוקדמת, כמו במבני הבזיליקה של האדריכלות הרומית, קורתה לרוב הספינה הראשית בקורות עץ, או במקרים נדירים יותר בקמרון חבית. אדריכלות הרומנסק החלה להשתמש בקמרונות צולבים כדי ליצור את החלל הראשי מחולק לתאים נפחיים לאורכו. ברומנסק המאוחר נעשה גם שימוש בקמרונות סקספרטייט. הספינה הרומנסקית יצרה חלוקה ברורה של אותם תאים נפחיים כך שלצד כל תא שקורה הקמרון אחד חולקו צידיו על ידי עמוד משני בין שני עמודים עיקריים אשר הקטינו את גודל התאים בספינות המשניות בחצי.
באדריכלות הגותית נעשה שימוש בקמרונות צלעות (בני 6 צלעות במקודמת ובעלי 4 צלעות בבשלה) שהדגישו את הקווים של התקרה. בגותיקה המאוחרת באירופה התפתחו קמרונות רשת מורכבים ובגותיקה המאוחרת באנגליה, התפתחו קמרונות הצלעות לקמרונות מניפה. בסגנון זה הקווים האנכיים שלאורך העמוד מתרחקים זה מזה, לקראת התקרה, ויוצרים לספינה הראשית מראה המזכיר שורת עצים ביער. הספינות הגותיות הרקיעו לגבהים חדשים (ראו רשימה בהמשך) תוך שהן נתמכות בידי מערכת עמודים מורכבים וקשתות מבפנים ותמיכות דואות מבחוץ.
אדריכלות הרנסאנס שהתפתחה באיטליה לא השתמשה כלל בקמרונות מרובי קווים, אלא בקמרונות פשוטים יותר, לרוב קמרון חבית אחד לכל אורך הספינה, או אפילו תקרה שטוחה ללא קמרון בכלל ובה עיטורים בלבד. קיימות כנסיות רבות שנבנו באיטליה במאה ה-15 וה-16 שבהן תקרת הספינה הראשית היא משטח אופקי הבנוי על קורות עץ או גמלון משולש מקורות עץ.