טורניר אפרטורה - הטורניר הפותח את השנה. כל קבוצה משחקת 15 משחקים, שמונה הקבוצות הראשונות מעפילות לפלייאוף הנקרא קוואדרנגולרס (Cuadrangulares). הקבוצות שסיימו במקומות 1–2 הן ראשי שני הבתים ואיתן מוגרלות שש הקבוצות הנותרות. הקבוצות משחקות עוד 6 מחזורים במתכונת של בית-חוץ, כאשר הראשונה מכל בית מעפילה למשחק הגמר. משחק הגמר משוחק בשיטת בית-חוץ, ללא חוק שערי חוץ ובמקרה של שוויון בסיכום שני המשחקים, האלופה תוכרע בדו-קרב פנדלים.
טורניר פינליססיון - הטורניר הסוגר את השנה. לוח המשחקים נשאר זהה, רק הקבוצות הביתיות והאורחות מתחלפות ביניהן. אלופת הפינליססיון ואלופת האפרטורה משחקות ביניהן בסוף השנה בשיטת בית-חוץ כאשר המנצחת מוכתרת כאלופת הליגה השנייה ומקבלת את הכרטיס לליגה הבכירה, בעוד שהפסידה תתמודד מול הקבוצה שהשיגה את מירב הנקודות במהלך כל השנה הקלנדרית (ושאינה זכתה באליפות) על הכרטיס השני לליגה הבכירה. במקרה שאותה קבוצה זכתה בשני הטורנירים, היא עולה לליגה הבכירה באופן ישיר ועל הכרטיס השני נאבקות שתי הקבוצות שהשיגו את מירב הנקודות לאורך כל השנה בשיטת בית-חוץ.
ירידה לליגה השלישית.
נכון להיום לא קיימת ליגה שלישית מקצוענית בקולומביה, אך ייתכן כי משנת 2020 היא תוקם עקב החוקים החדשים של פיפ"א שיחייבו את כל ההתאחדויות בדרום אמריקה לכלול לפחות שלוש ליגות בכירות במדינה.
יובל לופן
יובל לופן (נולד ב-2 במאי 1942) הוא פסל ישראלי, שעשרות מפסליו נמצאים במקומות שונים בישראל.
ביוגרפיה.
לופן נולד בשנת 1942 לשולמית (שולקה) ויעקב (ינצ'ה) לופן, ממייסדי קיבוץ גינוסר. כנער החל להתעניין בארכאולוגיה והצטרף לארכאולוגית קלר אפשטיין במספר חפירות בסביבות גינוסר והגולן. במשך שנים רבות היה רכז נוי בגינוסר. החל לעסוק בפיסול בגיל 50. תחילה פיסל וגילף בעץ ויצר עמודי טוטם מעץ, ולאחר מכן התרכז בפיסול וסיתות באבני בזלת. חלק מיצירותיו נמצא בקיבוץ, וחלקן פזור בכל רחבי ישראל. בין פסליו, פסל "ברוכים הבאים" הניצב בשער הכניסה והיציאה הצפונית של העיר טבריה, ופסל "יד השבעה", שאותו יצר עם שני פסלים נוספים יחיעם ליפשיץ ואסתי סחייק הר לב, באזור אל חמה ברמת הגולן לזכרם של שבעת חללי תקרית אל חמה שנהרגו במקום באפריל 1951. פסלי בזלת שיצר יובל לופן לזכרו והנצחתו של אלי כהן פזורים במספר מקומות לאורך שביל אלי כהן ברמת הגולן – מיזם הנצחה לזכרו ולפעלו של איש "המוסד" אלי כהן.
בשנת 1986 התפרסם יובל לופן כשמצא על גדת הכנרת יחד עם אחיו משה סירה עתיקה מלפני כאלפיים שנה שנשתמרה במצב טוב ומוצבת כיום ב"בית יגאל אלון" בגינוסר. היא זכתה לשם "סירת ישו", שכן לפי הערכה היא מתקופתו של ישו.
בשנת 2005 קיבל לופן את "פרס עמק הירדן ליוצרים". יובל נשוי בשנית לרותי. אחיינו הוא הקיאקיסט ברק לופן, שנרצח בפיגוע הירי ברחוב דיזנגוף ב-2022.
סטיבן בריאן פאנל
סטיבן בריאן פאנל (באנגלית: Steven Brian Pennell; 22 בנובמבר 1957 – 14 במרץ 1992), הידוע גם בכינוי: הרוצח של כביש 40, היה הרוצח סדרתי היחיד שפעל במדינת דלאוור. הוא הורשע ברצח של ארבע נשים במחוז ניו קאסל שבמדינת דלאוור ונחשד ברצח אשה נוספת. רוב קורבנותיו נלקחו מאזור העיר בר שליד כביש 40.
מקרי הרצח הראשונים.
שירלי אנה אליס.
הנרצחת הראשונה הייתה שירלי אנה אליס, צעירה בת 23 הלומדת בבית ספר לאחיות. ב-29 בנובמבר 1987 היא יצאה מבית החולים וילמינגטון, בו עזרה לחולה איידס בסביבות השעה 18:00 אחר-הצהריים, ועלתה על טרמפ בכביש 40 בדרך לביתה. גופתה נמצאה מושלכת בצד הדרך בשעה 21:25 בידי שני נערים. הגופה נמצאה בעירום חלקי, רגליה היו פשוקות, על הידיים והרגליים נמצאו סימני קשירה על ידי סרט הדבקה. לא נמצאו סימנים לתקיפה מינית, אך על הגופה נמצאו סימני התעללות קשה ומתוצאות הנתיחה מסתבר כי הרוצח כרך חוט על צווארה של אליס וחבט בראשה עם פטיש עוד לפני מותה.
קת'רין דימארו.
הנרצחת השנייה הייתה קת'רין דימארו, גרושה בת 31 שעסקה בזנות. ב-28 ביוני 1988, כשבעה חודשים אחרי הרצח הראשון, בסביבות השעה 23:30, היא נראתה הולכת לאורך כביש 40, כשלא ברור האם היא עבדה בזנות באותו לילה.
בשעה 6:25 בבוקר פועלי בניין מצאו את גופתה העירומה מושלכת באתר בנייה. פרקי ידיה לרגליה היו קשורים, פיה היה סתום עם סרט הדבקה, לא נמצאו סימנים לתקיפה מינית והיא נרצחה כמו אליס במכות פטיש ובחנק מחוט, אך בשונה מהרצח הראשון - גופתה של דימארו הייתה מכוסה כולה בסיבים כחולים.
כח שיטור מיוחד בשילוב יחידת הפרופיילרים של ה-FBI הגיעו למסקנה כי מדובר ברוצח סדרתי הפועל בסמיכות לכביש 40. שוטרות וסוכנות פדרליות התחפשו לזונות וניסו לדלות מידע, וכח המשימה כלל למעלה מ-60 אנשים שהוקדשו למרדף אחר הרוצח, אך הם לא מצאו כלום.
מרגרט לין פינר.
ב-22 באוגוסט 1988 נעלמה מרגרט לין פינר, צעירה בת 27 שעסקה בזנות. מספר עדי ראייה ראו אותה עולה לפורד מסחרית כחולה הנהוגה בידי זכר לבן סמוך לכביש 13.
כשלושה חודשים לאחר מכן נמצאה גופתה מושלכת על יד תעלת "צ'ספיק–דלאוור". הגופה הייתה רקובה במצב שלא איפשר לקבוע את סיבת המוות.
חשדות ראשוניים.
ב-14 בספטמבר 1988 שוטטה רֶנֶה טאשנר, שוטרת סמויה המחופשת לזונה, לאורך כביש 40, בניסיון ללכוד את הרוצח.
לאחר שחלפו על פניה כמה כלי רכב, היא הבחינה בפורד מסחרית כחולה שחלפה על פניה 7 פעמים בתוך 20 דקות. היא הלכה לאזור מבודד יותר, והרכב עצר לידה. הנהג היה לבן וטשנר שמה לב שאת הרצפה מכסה שטיח כחול. הנהג היה עצבני, התקשה להביט לה בעיניים ולפתח שיחה והציע לה להיכנס לרכב. היא סירבה בטענה שהיא עייפה, אבל הספיקה לתלוש כמה סיבים מן השטיח הכחול ולרשום את מספר לוחית הרישוי של הרכב.
בבדיקת מספר לוחיות הרישוי התברר כי הרכב שייך לסטיבן בריאן פאנל, חשמלאי מדלאוור בן 31, נשוי ואב לשתיים, ללא עבר פלילי.
מקרי הרצח הנוספים.
מישל גורדון.
ב-16 בספטמבר 1988 נעלמה מישל גורדון, צעירה בת 22 הידועה העוסקת בזנות לאורך כביש 40. עדים ראו אותה נכנסת לפורד מסחרית כחולה, שזוהתה כרכבו של פאנל.
ב-20 בספטמבר נמצאה גופתה מושלכת על סלעים באזור תעלת "צ'ספיק–דלאוור". בנתיחה שלאחר המוות התברר כי היא הייתה מסוממת מקוקאין. הקוקאין גרם לכך שליבה הפסיק לפעום ברגע שהחלו העינויים.
קת'לין מאייר.
ב-23 בספטמבר 1988 נעלמה קת'לין מאייר, בת 26, תושבת חוות ברוקמונט. שוטר ראה אותה עולה על פורד מסחרית כחולה בכביש 40, בשעה 21:30. הוא הספיק לרשום את לוחית הזיהוי, שהתבררה כשייכת לרכבו של פאנל. גופתה לא נמצאה מעולם.
לכידתו.
התובע הכללי של דלוואר, צ'ארלס אורלי, אישר צו חיפוש משטרתי בטנדר של פאנל, כשבמקביל המשטרה דואגת למעצרו על עבירה אחרת, כדי שלא יראה ויחשוד.
בחיפוש ברכבו נמצאו סיבים תואמים לאלו שהיו על הקורבנות, דם, שער וסרט הדבקה מאותו סוג שהרוצח השתמש על קת'רין דימארו, הנרצחת השנייה.
ברכב נמצאה גם "ערכת עינויים", שכללה צבת, שוט, אזיקים, מחטים, סכינים ורסן.
הוא נעצר ב-29 בנובמבר 1988, שנה אחרי שרצח את הקרבן הראשון, והואשם ברצח שלוש נשים – אליס, דימארו וגורדון. הוא החליט לשמור על זכות השתיקה.
המשפט.
בתחילת המשפט טען סנגורו של פאנל כי הסיבים הראשוניים שהשיגה השוטרת רנה טאשנר הושגו בצורה לא חוקית, משום שלקחה זאת ממכוניתו. השופט ריצ'רד גבליין דחה טענות אלו ואמר כי השטיח היה גלוי לעיניה של טאשנר ברגע שפתח פאנל את הרכב, ולכן הראיה מאותם סיבים חוקית.
ברגע שאושרה ראיית הסיבים, הוכח שהיו עליהם שאריות של DNA השייכות לפאנל. היה זה המשפט הראשון בארצות הברית שבו נעשה שימוש בראיית DNA כראיה משפטית מוחלטת. השופט גבליין נאלץ לקבוע תקדים משפטי ולהאזין לדעת המומחים והמדענים שסייעו באימות ראיות ה-DNA.
עם זאת, הראייה החזקה ביותר נגד פאנל הייתה עדותו של עורך דינו, שהחליט להפסיק לייצג אותו עקב הדברים ששמע. הוא העיד שפאנל סיפר לו איך הוא אסף את קת'רין דימארו, שילם לה בשביל לקיים יחסי מין ורצח אותה. הוא הוסיף שפאנל לא הראה שום חרטה על מעשיו, ודיבר על מעשה הרצח ללא רגשות. עדות זאת גרמה לזעזוע רב בקרב חבר המושבעים.
הפסיכיאטרים קבעו כי שפיותו של פאנל מוטלת בספק, אך הוא עדיין הואשם בשלושה מקרי רצח וודאיים.
המושבעים עיינו ודנו בראיות במשך שמונה ימים, מה שגרם לדיון להפוך לארוך ביותר בתולדות ההיסטוריה המשפטית של מדינת דלוואר.
פסק דין ראשון.
ב-23 בנובמבר 1989 הגיע חבר המושבעים להחלטה והרשיע את פאנל ברציחת קת'רין דימארו ואנה שירלי אליס, אך זיכה אותו מחוסר ראיות ברציחת מישל גורדון. חבר המושבעים גם החליט שלא להמליץ על עונש מוות, אלא על שני מאסרי עולם.
זמן קצר לאחר ההחלטה נשלח זר פרחים למשרד פרקליטי התביעה, ועליו פתק: "גרמתם לנו להרגיש שוב בני אדם, מנשות כביש 40".
עורך דינו של פאנל הגיש ערעור על החלטת בית המשפט בטענה חוזרת כי ראיית הסיבים אינה חוקית. בית המשפט פסל את הערעור, ועל סמך ראיות חדשות בתיק הרשיע את פאנל גם ברציחת מישל גורדון וקת'לין מאייר. בשלב זה פיטר פאנל את עורך דינו וביקש לייצג את עצמו, ובית המשפט אישר לו זאת.
בצעד מפתיע, פאנל הודיע בבית המשפט כי הוא מבקש שיגזר עליו עונש מוות. הוא טען שכל החוקה מתחילה מספר התנ"ך, וברגע שבית המשפט מצא שני עדים המעידים על אשמתו, מגיע לו עונש מוות על פי חוקי התנ"ך. הוא ציטט שני פסוקים מהתנ"ך כדי להבהיר את עמדתו: "שֹׁפֵךְ דַּם הָאָדָם בָּאָדָם דָּמוֹ יִשָּׁפֵךְ כִּי בְּצֶלֶם אֱלֹהִים עָשָׂה אֶת הָאָדָם", ו"כָּל מַכֵּה נֶפֶשׁ לְפִי עֵדִים יִרְצַח אֶת הָרֹצֵחַ וְעֵד אֶחָד לֹא יַעֲנֶה בְנֶפֶשׁ לָמוּת".