לצורך ביצוע המתקפה המתוכננת בארדנים ריכז הפיקוד הגרמני מספר גדול של כלי רכב משוריינים בחזית המערבית, על אף הקשיים בייצור, שנגרמו בשל מחסור במשאבים ומהפצצות בעלות הברית על המפעלים הנאציים. העדיפות שניתנה לחזית המערבית באה על חשבון החלשת הכוחות הגרמניים בחזית המזרחית, מכיוון שרק אחוז קטן מהכלים החדשים שיוצרו הופנו לשם. מתוך 2,567 כלי רכב משוריינים – טנקים, תותחי סער ומשחיתי טנקים – שהיו בכל החזית המערבית באמצע דצמבר, 2,168 הוקצו לקבוצת ארמיות B. לפחות שליש מהם הוקצו לארמייה ה־15, שלא לקחה חלק במערכה בארדנים. בסך הכל השתתפו במערכה בארדנים כ־1,400 טנקים, משחיתי טנקים ותותחי סער, מתוכם כ־700 הופעלו בשלב הפתיחה של המתקפה הגרמנית. הטנק העיקרי בעוצבות השריון הגרמניות בדצמבר 1944 היה עדיין הפאנצר סימן 4, אולם במתקפת הארדנים הופעל מספר גדול יותר של טנקי פנתר. כן השתתפו במתקפה מספר רב של תותחי סער מדגם שטוג סימן 3 ומשחיתי טנקים מדגמים שונים (יאגדפנצר 4, יאגדפנתר ויאגדפנצר 38(t) הצר), שמספרם השתווה כמעט למספר הטנקים. במתקפה השתתפו גם כמה עשרות טנקי טיגר וקניגסטיגר כבדים, שהוקצו לשימוש דיוויזיות הפאנצר אס אס בלבד במסגרת גדודי פאנצר כבדים. כלי השריון הגרמנים נהנו מעדיפות משמעותית על מקביליהם בצבאות בעלות הברית, אך לרשות קבוצת ארמיות B עמדו רק 6 פלוגות תחזוקה לטנקים, שחסרו חלקי חילוף ורכבי חילוץ, והתוצאה הייתה קצב שחיקה מהיר ופגיעה ביכולת יחידות השריון לתפקד לאורך זמן. לפחות מחצית מאבדות השריון הגרמני בקרב הארדנים נגרמו עקב תקלות מכניות, ובעיקר - מחמת מחסור בדלק, מה שאילץ במקרים רבים את הצוותים לנטוש את הכלים שלהם.
אחת הבעיות הגדולות ביותר שניצבו בפני הגרמנים הייתה מחסור בדלק; למרות הירידה בתפוקת דלק נוזלי ב־1944, ערב המתקפה, הצליחו הגרמנים לרכז כ-4.6 מיליון גלון דלק ׁׁ(15 מיליון ליטר), אך מחצית מכמות זו לא הגיעה לכוחות בקו החזית ונתקעה בנהר הריין. תנאי השטח הקשים בארדנים הגדילו את צריכת הדלק של כלי הרכב המשוריינים, במיוחד של הטנקים הכבדים מדגם פנתר וקניגסטיגר, שצריכת הדלק שלהם הייתה 350 ו־500 ליטר בהתאמה ל־100 קילומטר, עד פי שניים מצריכת הדלק בטנק בינוני מדגם פאנצר 4. בסופו של דבר, כל טנק גרמני נכנס לקרב הארדנים כשהוא מצויד בממוצע ב־675 ליטרים דלק, המספיקים לכל היותר לתנועה של מאתיים קילומטרים – יומיים/שלושה של לחימה במקרה הטוב. לכן שאפו הגרמנים להשתלט על מאגרי דלק של בעלות הברית בימים הראשונים למתקפה, כדי לפתור את בעיית המחסור בדלק.
מצבת הכוחות.
בנוסף לדיוויזיות אלו ששותפו בשלבים הראשונים של המתקפה הגרמנית, עמדו לרשות קבוצת ארמיות B עוד מספר יחידות עתודה, שחלקן נשלחו לתגבר את הכוחות הגרמניים בארדנים במהלך "הקרב על הבליטה" : דיוויזיות הפולקסגרנדיר 9, 79, 167, דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה־3; דיוויזיית הפאנצר ה־9; בריגדת "פיהרר בגלייט", בריגדת "פיהרר גרנדיר"; דיוויזיית אס אס הררית השישית, דיוויזיית הפאנצר ה-10, וכן דיוויזיית הפאנצר ה-11. שלוש הדיוויזיות האחרונות לא השתתפו בסופו של דבר במערכה בארדנים. במהלך המערכה הועברו גם דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה־15 ודיוויזיית הפולקסגרנדיר ה־340 מהארמייה ה־15 (שלא השתתפה במערכה) לתגבור הארמייה השביעית של ברנדברגר. לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר השלישית היו 66 משחיתי טנקים (41 מתוכם תותחי סער מדגם שטוג). בריגדת "פיהרר בגלייט" כללה 23 טנקי פאנצר 4 ו־48 תותחי סער, ואילו בריגדת "פיהרר גרנדיר" כללה 11 פאנצר 4, 37 פנתרים, ו־34 תותחי סער.
בעלות הברית.
הקרב על הבליטה החל בשעת שפל ביחסם של האמריקאים כלפי הבריטים. עוד קודם לקרב, קבלו המצביאים האמריקאים בצרפת על הפסיביות שמגלה קבוצת הארמיות ה־21 של מונטגומרי. האמריקאים גם השמיעו ביקורת נוקבת על ההתערבות הצבאית הבריטית נגד הקומוניסטים ביוון, התערבות שנחשבה לא רק לביטוי של אימפריאליזם, אלא גם של נכונות לכפות את השאיפות הבריטיות באמצעות הסטת כוחות בריטיים משדות הקרב של מערב אירופה, בלא להתחשב בכך שהמהלך מכביד את הנטל על האמריקאים.
פיקוד בעלות הברית.
המרכיב העיקרי של כוחות בעלות הברית בחזית המערבית, הן מבחינת כוח אדם והן מבחינת ציוד היה אמריקאי. המרכיב השני בחשיבותו היו כוחות צבא מהאימפריה הבריטית וממדינות חבר העמים הבריטי (במיוחד מקנדה). בנוסף לכך כללו כוחות בעלות הברית יחידות צבא מצרפת, וכן ממדינות שעדיין נמצאו תחת כיבוש נאצי, כגון פולין. כמעט כל כוחות בעלות הברית, שלקחו חלק במערכה בארדנים (למעט הקורפוס הבריטי ה־30 מהארמייה השנייה) היו מצבא ארצות הברית. דווייט אייזנהאואר שימש כמפקד העליון של כוחות בעלות הברית ביבשת אירופה, וניצל את כשרונותיו הדיפלומטיים כדי לשמור על תיאום בין צבאות המדינות, ששירתו תחת פיקודו, ובמיוחד כדי להרגיע את המתחים בין המפקדים הבכירים של צבאות ארצות הברית ובריטניה במערב אירופה.
כוחות בעלות הברית בחזית המערבית כללו 3 קבוצות ארמיות: קבוצת הארמיות ה־21 תחת פיקודו של ברנרד לו מונטגומרי בצפון, בשטח הולנד, קבוצת הארמיות ה־12 תחת פיקודו של עומר בראדלי במרכז, וקבוצת הארמיות ה־6 תחת פיקודו של ג'ייקוב דיוורס בדרום. הארמיות שהשתייכו לקבוצת הארמיות האמריקנית ה־12, נשאו בעיקר נטל הלחימה במהלך הקרב על הבליטה, אם כי חלקן סופחו זמנית לפיקוד קבוצת הארמיות ה־21 במהלך הקרב.
הכישלון המודיעיני.
העובדה שבעלות הברית לא צפו את המתקפה של היטלר נבעה בראש ובראשונה מתחושת האופטימיות המופרזת שרווחה במפקדות בעלות הברית, וזלזולן בגרמנים שנחשבו כבר למנוצחים. השפיע כאן גם לא מעט אופי פעולת המודיעין של בעלות הברית, שהושתתה בראש ובראשונה על תצפיות־אוויר, ועל ההסתמכות המוחלטת על האולטרה (המודיעין שעסק בפיצוח מכונת ההצפנה הגרמנית אניגמה), שסיפק לבעלות הברית זרם מידע כה אמין עד למועד הקרב. האולטרה לא יכול היה להאזין ולפענח תשדורות בנושא המתקפה המממשת ובאה, משום שהגרמנים הטילו איסור חמור על כל תקשורת אלחוטית, והפקודות נמסרו למפקדי הגיסות בידי בלדרים, ימים ספורים לפני המתקפה. בדומה לכך, שלג וגשמים כבדים שיבשו כליל את תצפיותיהן האוויריות של בעלות הברית, ומעבר לכך הגביל הוורמאכט את תנועת כוחותיו לשעות הלילה, וכך נשללה כל אפשרות להתרעה מוקדמת על ההתקפה.
המפקד העליון אייזנהאואר קיבל דו"חות מודיעין מברדלי שקבעו כי יש "סבירות נמוכה בלבד" להתקפה גרמנית, ובדו"ח ממונטגומרי מה־15 בדצמבר – יום אחד בלבד לפני המתקפה – נאמר שהאויב "אינו יכול לצאת למבצעים התקפיים בקנה־מידה גדול". ארבעה גרמנים שנפלו בשבי דיברו אמנם על מתקפה גדולה לפני חג המולד, אבל מודיעין בעלות הברית לא האמין להם. רמזים ברורים מסוגים שונים שהתקבלו מתשדורות שיורטו, בין השאר ממברקיו של שגריר יפן בברלין, העידו על הכנות למתקפה. "אולטרה" סיפקה ראיות לוגיסטיות רבות לכך שדווקא בגזרה השקטה של הארדנים הגרמנים צוברים תחמושת ודלק, שנזקקו להם באופן נואש בגזרות אחרות שהתנהלו בהן קרבות כבדים. אך איש לא נתן דעתו לרמזים הללו, משום שמתקפה גרמנית אפשרית נתפסה כצעד עקר וחסר ערך. צבא גרמניה – כך העריכו באותה העת בעלות הברית – לא מסוגל היה להפתיע גם משום שהיו מצוי בלפיתה אדירה בין שתי זרועות ענקיות, זו הסובייטית וזו של בעלות הברית המערביות, וגם בשל היותו שחוק לאחר האבדות הכבדות שספג.
כוחות בעלות הברית ערב המתקפה.
ערב מתקפת הנגד הגרמנית היו כוחות בנות הברית במערב אירופה ערוכים בחזית שאורכה 650 ק"מ. בחלק הדרומי של החזית הגיעה קבוצת הארמיות השישית אל נהר הריין העליון מבזל לאורך גבול גרמניה, חוץ ממובלעת קולמר בה החזיקו עדיין כוחות גרמניים. הארמייה השלישית של פטון הצליחה לפרוץ בכמה מקומות את קו זיגפריד והתכוננה למתקפה גדולה נוספת לכיוון חבל הסאר. הארמייה הראשונה הגיעה למרחק קצר מנהר הרור, והתכוננה לתפוס את הסכרים על הנהר, כדי למנוע את הצפת השטח על ידי הגרמנים. בצפון, הארמייה התשיעית וקבוצת הארמיות ה־21 של מונטגומרי היו עדיין עסוקים בקרבות במזרח הולנד.
הצבא האמריקאי
בגזרה עליה הונחתה המתקפה הגרמנית החזיקה קבוצת הארמיות ה־12 האמריקאית בפיקודו של גנרל עומר ברדלי, שהייתה הכוח הצבאי האמריקאי הגדול ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית. קבוצת הארמיות ה־12 כללה את הארמייה הראשונה בפיקודו של גנרל קורטני הודג'ס, הארמייה השלישית בפיקודו של גנרל ג'ורג' פטון, והארמייה התשיעית בפיקודו של גנרל ויליאם סימפסון. היא ריכזה במסגרתה את מרבית כוחות היבשה של צבא ארצות הברית במערב אירופה (שלוש מתוך ארבע ארמיות), וכללה ערב המתקפה 30 דיוויזיות, מתוכן 22 דיוויזיות חי"ר ו־8 דיוויזיות משוריינות.