קירואן (בערבית: القيروان מבוטא: , בצרפתית: Kairouan) היא עיר בצפון מרכזה של תוניסיה, השוכנת כ-180 ק"מ דרומית לבירה תוניס, והיא משמשת כבירת מחוז קירואן. העיר נחשבת לאחת מהערים הקדושות לאסלאם, בין היתר בזכות קברו של אחד מבני לווייתו של מוחמד ובזכות קברים קדושים נוספים השוכנים בה, ובדומה למכה, אל-מדינה וירושלים היא משמשת כמוקד עלייה לרגל. קירואן נוסדה בשנת 670 והייתה במשך מאות שנים בירת איפריקיה. שמהּ בא מהמילה "קרוואן" שמשמעותו "מחנה" או "מקום עצירה ומנוחה".
בשנת 2004 התגוררו בקירואן כ-118,000 תושבים, שהם כחמישית מתושבי המחוז, והעיר ידועה בתעשיית השטיחים שלה. כלכלתה נסמכת על החקלאות ועל התיירות, ומאז 1984 פועלת בעיר אוניברסיטה ובה פקולטות לאנגלית, ערבית, צרפתית, פילוסופיה ולארכאולוגיה. במוסד לומדים כ-5,750 תלמידים. ב-1988 הוכרזה העיר כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו, ונבחרה לשמש כבירת התרבות המוסלמית בשנת 2009.
גאוגרפיה.
העיר שוכנת בקצה המזרחי של הרי האטלס התוניסאים, במרכזו של מישור רחב ידיים, שאורכו 100 ק"מ מצפון לדרום ו-40 ק"מ ממזרח למערב. כ-70% משטח המישור שגובהו נע בין 40 ל-150 מטר מעל פני הים מעובדים, והחקלאות היא הענף הכלכלי המרכזי באזור. השדות ניזונים ממי תהום וממאגרים שנוצרו על ידי סכרים שהוקמו על שלושה ואדיות בעמק, ואלה מסייעים גם בבקרה ובמניעת שיטפונות, כדוגמת השיטפון הגדול שהתחולל במישור ב-1969.
האקלים בעיר חצי צחיח, ומתאפיין בקיץ יבש ובחורף לח. משקעים בהיקף של כ-290 מ"מ בשנה בממוצע, יורדים בחורף ובעיקר בסתיו, ובעונה זו הם עשויים להתאפיין בסופות בעוצמה רבה, כאשר תוך יממה עשויים לרדת גשמים בהיקף של 100 עד 200 מ"מ, ולגרום לשיטפונות.
היסטוריה.
הערבים הגיעו לאזור קירואן בשנת 647, ובמקום שכן תחילה מחנה זמני בשם אל-קארן שנודעה לו חשיבות אסטרטגית, בהיותו ממוקם במחצית הדרך בין חופי הים התיכון להרים המיושבים בברברים. חשיבות אסטרטגית נוספת למיקומה של קירואן הוא קרבתה לנקודה הדרומית ביותר באירופה - סיציליה. העיר נוסדה בשנת 670 (שנת 50 להג'רה) על ידי עוקבה בן נאפע (عقبة بن نافع), אשר לפי האגדה פקד:
הקמת העיר התפרשה כשינוי טקטיקה מצידם של הערבים והחלפת המדיניות ההגנתית בצעדים להתיישבות קבע במקום. שנותיה הראשונות של העיר עמדו בסימן של התקפות ברברים בני הח'וארג' שאף כבשו אותה ב-688 וב-745, אך העיר שמרה על מעמדה כמרכז ערבי שלטוני אזורי, שהיה כפוף לח'ליף האומיי בדמשק ולאחר מכן לח'ליפה העבאסי בבגדאד. כאשר האע'לבים הסונים פיתחו ישות מדינית עצמאית במאה ה-9, הייתה קירואן לבירתם ולאחד המרכזים החשובים והמפוארים של האסלאם במערב וכן למרכז של סחר בינלאומי. המסגד הגדול נבנה מחדש ופואר בשנת 836 ושוב בשנים 862-863, ובתחומיו פעלה אוניברסיטה ללימודי האסלאם וללימודים חילוניים. בעיר הוקמו מבנים ופרויקטים עירוניים נוספים, שהידוע שבהם הוא מאגר האע'לבים, בו נאגרו מים שהובאו אל העיר מההרים באמצעות אמת מים באורך של 36 ק"מ (ראו להלן). עוד הוקמו בעיר מסגדים וארמונות.
בקרב שהתרחש בשנת 909 מספר קילומטרים מדרום לקירואן, הביסו הפאטמים השיעים את האע'לבים, והעיר איבדה את מעמדה כבירה. תחתיה שימשה מהדיה שעל החוף כבירה, אולם בשנים 947-948 שבו הפאטמים אל קירואן וייסדו בה יישוב חדש במרחק של 1.5 ק"מ מדרום לעיר העתיקה. עיר חדשה זו הייתה עגולה בצורתה וחומתה הקיפה שטח של כ-100 הקטאר. היא שימשה כבירה נוספת לצידה של מהדיה, אך עם העברת בירת הפאטמים לקהיר בשנת 972, איבדה קירואן את מעמדה כבירה באופן סופי.
לאחר המאה ה-10 איבדה העיר את השפעתה אך היא הייתה שוב למוקד שלטוני של הבֶּרבֶּרים הזירים (زيريون) . כאשר אלה הכריזו על עצמאותם מקהיר ועל אימוץ הסונה כדתם ב-1045, שלחו הפאטמים שבטים בדואים אל קירואן, אשר כבשו ובזזו אותה ב-1057. העיר נהרסה, ועימה פינתה החקלאות את מקומה לאורח חיים נוודי. לפי תיאורו של בן התקופה:
בד בבד, במאה ה-12, התבססה תוניס כמוקד הכוח האזורי, כאשר השושלת החפצית (الحفصيون) קבעה בה את בירתהּ. בעקבות מסע הצלב השמיני ב-1270, התגברה הקיצוניות הדתית בקרב השליטים החפציים, והם אסרו את מגוריהם של לא-מוסלמים בקירואן. אלה נאלצו להתאסלם או לעזוב את העיר, ובכך בא הקץ גם על הקהילה היהודית בעיר. מאידך, החפצים קוממו את הריסות קירואן במאה ה-13 לאחר תקופת משבר שנמשכה כמאתיים שנה, אך ממדיה של העיר החדשה היו קטנים בהרבה מזו של העיר ההיסטורית. לקירואן לא נודעה חשיבות משך מאות שנים, ולפי תיאורו של נוסע מ-1516:
רק במאה ה-18, בעת הכיבוש העות'מאני של תוניסיה, שבה העיר וצברה חשיבות כמרכז דתי במדינה ובעולם המוסלמי כולו. ב-1881 הייתה העיר לחלק מהאימפריה הצרפתית כמו כל תוניסיה, והאיסור על שהיית לא-מוסלמים בעיר בוטל.
אתרי העיר.
רובע המדינה של קירואן משתרע על פני שטח של 52 הקטאר, אורכו כקילומטר ורוחבו כחצי קילומטר. הוא מוקף בחומה באורך של 3.8 ק"מ, ברוחב של 2.7 מטר ובגובה של ארבעה עד שמונה מטרים. בתחומו שוכנים 4 מסגדים ו-62 מקומות תפילה נוספים, ורבע מאוכלוסיית העיר מתגוררת בו. הידוע בין המסגדים הוא "המסגד הגדול" בפינתו המזרחית (במפה - 1) של הרובע. בעבר שכן המסגד במרכזה של המדינה, אך לאחר כיבוש העיר בידי הבדואים ב-1057 הצטמצם שטחה, וכיום הוא ניצב בשוליה. מסגד ידוע נוסף במדינה הוא "מסגד שלוש הדלתות" (במפה - 2) השוכן בדרומו של הרובע. "מסגד עמר עבדה" (במפה - 3) ו"מסגד הזקן" שוכנים מחוץ למדינה באזור המכונה "פרבר זלאס" (Faubourg des Zlass או Faubourg des Zlas). בצידה הצפוני של המדינה שוכנת הקסבה, ובמרכזה משתרע אזור השווקים - שוק התכשיטים, שוק הבשמים, שוק הנייר והספרים, שוק הזכוכית, שוק מגדלי הסוסים, שוק השטיחים, שוק הנחושת, ושוק העור. בחומה קבועים כיום חמישה שערים בארבעת צדדיה - אלה הם "שער תוניס" ו"שער תוניס החדש" הצמוד לו בצפון (במפה - 10, 11), "שער סוס" (במפה - 12) במזרח, "באב ג'לאדין" בדרום ("שער המרטירים" - במפה -13), ו"השער החדש" ("באב א-ג'דיד, במפה - 14). אתר חשוב נוסף בעיר הוא מאגר האע'לבים שמצפון למדינה.
המסגד הגדול.
המסגד הגדול של קירואן (جامع القيروان الأكبر), המכונה גם מסגד עוקבה בן נאפע על שם מייסדו, שוכן במזרחה של המדינה בעיר, והוא אחד המסגדים החשובים בתוניסיה. תחילת הקמתו הייתה בשנת 670, מיד לאחר ייסוד העיר, אך בשנת 690 הוא חרב בידי הברברים שכבשו את העיר. בנייתו מחדש החלה בשנת 703, אם כי באמצע המאה ה-8 המבנה נהרס למעט המיחרב שלו והוקם מחדש ב-772. המסגד, כמו העיר כולה, הגיע לשיא תפארתו במאה ה-9 כאשר האע'לבים קבעו בקירואן את בירתם. הם בנו את המסגד מחדש ופיארו אותו בשנת 836 ושוב בשנת 863, ובתחומו נוסדה אוניברסיטה ללימודים חילוניים וללימודי האסלאם. כל חלקיו של המבנה הנוכחי הם מהמאה ה-9 למעט המיחרב המוקדם לה, ולמעט מספר תוספות שהוספו לו במשך השנים, ואשר האחרונה שבהם נוספה ב-1972.
שטחו של המסגד הוא כ-9,000 מ"ר, והוא בנוי בצורת מלבן באורך של 128 עד 138 מטר וברוחב של 71 עד 77 מטר. בחלקו הצפוני של המבנה משתרעת חצר פנימית גדולה אליה מובילים שישה שערים, והיא מרוצפת בפיסות אבן שחלקן הוחלף בשיש לבן. במרכזה של החצר ניצב שעון שמש ומי הגשמים ברחבה נאגרים במאגר תת-קרקעי שגובהו שבעה מטרים.
המינרט ששימש גם כמגדל שמירה שוכן במרכזה של החזית הצפונית של החצר. בכל קומה קבועים חרכי ירי ובראשו מרפסת לשימוש של המואזין. הוא עשוי משלושה חלקים ההולכים ונעשים צרים כלפי מעלה, ובראשו כיפה. גובהו של המבנה הוא 31.5 מטר ואורך כל אחת מצלעותיו הוא 10.5 מטר בבסיסו. המינרט נגיש רק מהחצר המרכזית, והשער המוליך אליו כמו גם גרם המדרגות שבתוכו נבנו מאבנים שנלקחו מנקרופוליס נוצרי סמוך.
אולם התפילה שוכן מדרום לחצר. תשעה שערים מובילים אליו מהרחבה והמרכזי גדול מהיתר. פנים האולם מחולק ל-17 מעברים שהמרכזי גדול מהיתר, ו-414 עמודים ניצבים לאורכו. על העמודים נחות קשתות התומכות בתקרה מעוטרת במוטיבים מעולם הצומח, ובשתי כיפות, האחת בצפונו של המבנה והאחרת מעל המחרב שבצידו האחר.
ספריית המסגד הממוקמת מאחורי המיחרב נגישה מאולם התפילה באמצעות דלת מעוטרת. כתבי היד השמורים בה נחקרו באופן מקיף רק במחצית השנייה של המאה ה-20, והיא אוצרת בקרבה כמה מכתבי היד העתיקים ביותר בעולם המוסלמי, שחלקם מתוארכים לסוף המאה ה-8 ולמאה ה-9, בהם כתבי יד מוקדמים של הקוראן. דפי "הקוראן הכחול" הנודע, שיצירתו מיוחסת לתחילת המאה ה-10, נפגעו במהומות בשלהי המאה ה-19 ופוזרו, ורוב שרידיהם אצורים במוזיאון לאמנות מוסלמית ברקאדה הסמוכה לקירואן ובמוזיאון בארדו בעיר תוניס.
מסגדים אחרים.
מסגד שלוש הדלתות נבנה בשנת 866 מלבנים אפויות ומשיש, והגישה אליו היא דרך שלוש הדלתות שהעניקו לו את שמו. גובהה של החזית הוא שבעה מטרים, והיא מעוטרת בשלוש כתובות - הראשונה היא ציטוט מהקוראן, השנייה היא עדות להקמת המבנה והשלישית מעידה על שיפוצו בין השנים 1440–1441. מצדדי הדלתות וביניהן ניצבים ארבעה עמודי שיש מעוטרים בכותרות. אולם התפילה קטן למדי וממדיו 9 על 8.6 מטרים. אין בו מינבר וסביר שהוקם על ידי איש פרטי שהגיע לעיר מספרד ושימש כבית תפילה פרטי למשפחתו. במקור לא היה למסגד מינרט וזה הוקם בתקופת החפצים (الحفصيون) .