המחוז של שקובסקי מכיל קהילה גדולה מאוד של ניצולי שואה ומשפחותיהם. היא הצהירה כי אחד מהעדיפויות העליונות שלה הם הפיצויים לניצולי שואה ובני משפחותיהם. במיוחד עבורם, היא פתחה דף מידע באתרה ובביקורה בישראל, ב-1999, היא נפגשה עם אבי בקר, הנציג של הקונגרס היהודי העולמי בנושא הפיצויים. בשנת 2000, כחברה בוועדת הבנקאות של בית הנבחרים היא קיימה יחד עם הוועדה שימוע בעדות של ניצולי שואה וארגונים למענם על התפקיד ששיחקו הבנקים של בריטניה, צרפת ואוסטריה במהלך מלחמת העולם השנייה והמאמצים שנעשים כדי להשיב את רכוש היהודים. הוועדה גם בחנה את הנושאים הנוגעים לרווחים שנגזרו מעבודה כפוייה במהלך התקופה הנאצית וקיבלו דיווח על המשא ומתן ליישוב תביעות הביטוח של קורבנות השואה ויורשיהם. ב-2002, שימשה כעדה בנושא הדרישה מחברות ביטוח אמריקניות לספק לציבור וללשכת המסחר את פרטי הניצולים המבטוחים מתקופת הנאצים. מכשהוצתו שלושה בתי כנסת, ביוני 1999, בסקרמנטו שבקליפורניה, היא דיברה במליאה בתמיכה בחוק המגנה את המעשים, "כחברה יהודייה בקונגרס, אני רגישה במיוחד למעשים של אנטישמיות" היא אמרה. בספטמבר 2006, היא הובילה קואליציה דו מפלגתית, בשליחת מכתב מחאה לנשיא סודאן, שהאשים את היהודים האמריקאים, בנאומו בעצרת האו"ם כמה ימים קודם לכן, באמירת שקרים לגבי האלימות בדארפור כדי לגייס כספים לישראל. הוא טען גם כי "מספר מקרי המוות של הפליטים בדארפור הם "בדיה" וכי מי שעשה את הפרסום הם האנשים המגויסים בקביעות, הארגונים היהודים [בארצות הברית]". בדצמבר של שנה זו, עברה בבית הנבחרים חקיקה, ששקובסקי הייתה מבין יוזמיה המקוריים, אשר מגנה את הוועידה להכחשת השואה שנערכה בטהראן.
יונקי ביב
משפך
משפך הוא כלי עזר למזיגת נוזלים או מוצקים גרגיריים ואבקתיים לתוך כלי קיבול בעל פייה צרה או לא נוחה למזיגה. המשפך נועד למנוע שפיכה אל מחוץ לכלי הקיבול. המשפך הוא צינור בעל צורה חרוטית, כשהחלק הצר נועד להיכנס לתוך פיית כלי הקיבול, והרחב למזיגת החומר. המשפך עשוי לרוב מפלסטיק, פלדת אל-חלד או זכוכית. החומר המשמש את המשפך לא אמור להגיב עם החומר המועבר. מסיבה זו, נירוסטה או זכוכית שימושיים בהעברת דיזל, בעוד משפכי פלסטיק נפוצים במטבח. ישנם משפכים בעלי פייה צרה גמישה, שנועדו למזיגה לתוך פתחים לא אופקיים, למשל, מכל דלק של מכונית. בלשון חכמים קרוי משפך בשם קנון (מסכת שבת רש"י דף עד עמוד א) תלמוד בבלי.
קישורים חיצוניים.
פואבלו
פּוּאֶבּלוֹ (Pueblo) היא קהילה מסורתית של אינדיאנים בחלק הדרום-מערבי של ארצות הברית. הקהילות ידועות ברחבי העולם בשל הבניינים העשויים מלבני חומר, המכונים לעיתים בשם "פואבלוס", למרות שכיום רק בחלק קטן מהפואבלוס יש בניינים מסוג זה.
טרז דביר
טרז זריהן-דביר (נולדה ב-4 במרץ 1945) היא סופרת ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה במרקש במרוקו למשפחת זריהן. סבה, רבי משה זריהן כיהן כרב הראשי של קהילת מרקש.
סיימה לימודי יסודי ותיכון במרקש והשלימה תעודת בגרות כבר בגיל 15. בהמשך למדה באופן פרטי ספרות צרפתית וציור. במקביל ללימודים אלו החלה לעבור במשרד המושל של מרקש (1962), שם התקדמה עד לתפקיד מזכירתו האישית.
בשנת 1966 יצאה לביקור בישראל שנמשך כחודשיים. לצורך הביקור, ניצלה את קשריה הטובים עם המושל והוציאה דרכון שהתיר לה לצאת ולחזור למרוקו (מרוקו לא אפשרה באותה התקופה ליהודים הוצאת דרכונים). במהלך ביקורה בישראל שמעה עדויות רבות מפי עולים חדשים ממרוקו בדבר הקשיים בהם נתקלו בישראל, כגון קשיי פרנסה וקיפוח. על אף עדויות אלו, קיבלה החלטה לעלות לישראל.
המסע לישראל החל בספטמבר 1967. טרז, מלווה באמה ושלושת אחיה, עברה את המסלול היחיד בו ניתן היה להעלות יהודים ממרוקו באותה התקופה: תוך העלמת עין של השלטונות (שייתכן שנבעה גם משוחד) רוכזו יהודים בהיחבא, כשכל רכושם נשאר מאחור, הועלו על מטוסים שהמריאו משדות קזבלנקה באישון לילה, שנחתו באירופה. באירופה קיבלו היהודים דרכון קבוצתי של הסוכנות היהודית שאפשר את המשך תנועתם לישראל. טרז נחתה בישראל בנובמבר 1967.
לאחר הגעתה לישראל, השתנו חיי המשפחה מהקצה אל הקצה, ולמרות מצב כלכלי עדין וקשיי קליטה, ראתה טרז את מדינת ישראל כבית האמיתי שלה. היא נקלטה והשתלבה היטב במשק הישראלי – תחילה כעובדת בבנק ועד לתפקידי ניהול בחברות שונות.
בשנות השבעים, גילתה את הצייר איתן דביר, אותו פגשה בשנת 1972 ועמו התחתנה כשנה לאחר מכן. בתחילה הציגה את יצירותיו בגלריות בישראל, והחל משנת 1981 עברו להתגורר בקנדה, שם עסקה בארגון וקידום תערוכות הציורים של בעלה. בשנת 1984 כתבה לבקשת מינהל החינוך הקתולי בקנדה ביוגרפיה של בעלה, בשפות אנגלית וצרפתית, שנתפרסמה תחת הכותרת The Challenge. בשנת 1985 חזרה לישראל, אך המשיכה לנהל את עסקי הציור של בעלה.
בשנת 1999 החליטה להתמסר לכתיבה.
בשנת 2019 התקבלה דביר לאגודת הסופרים העברים במדינת ישראל.
יצירתה.
ספריה של טרז דביר מתעדים ברובם את חיי הקהילה היהודית של מרקש בפרט, ושל מרוקו בכלל, את תרבותה מתחילת קיומה, התפתחותה, שנות פריחתה ותקופת דעיכתה, ואת השפעתה של הקהילה המוסלמית על קיום הקהילה היהודית בערי מרוקו. פירוט מיוחד מוקדש לאישים חשובים שבלטו במרקש, בפרט במערכת החינוך.
פואבלו דה טאוס
פואבלו דה טאוס (אנגלית: Pueblo de Taos) הוא פואבלו עתיק השייך לשבט אינדיאנים של אנשי פואבלו הדוברים את שפת הטיווה הצפונית. גילו של האתר הוא כ-1,000 שנים והוא שוכן במרחק 1.6 ק"מ מהעיר טאוס, ניו מקסיקו, ארצות הברית. ריו פואבלו הוא נחל קטן הנובע מרכס ההרים סאנגרה דה כריסטו, וחוצה את מרכז הפואבלו ששטחו כ-384 קמ"ר. שמו של המקום בשפת הטיווה הצפונית הוא טואה-טאה (Tua-tah), ומשמעותו היא "הכפר שלנו". פואבלו דה טאוס הוא חלק משמיניית הפואבלוס הצפונית.
המאפיין האדריכלי הבולט ביותר של פואבלו דה טאוס הוא מתחם המגורים הרב-קומתי הבנוי מחימר אדום-חום, המחולק לשני חלקים על ידי ריו פואבלו. לפי אתר האינטרנט של המקום פואבלו דה טאוס נבנה בין שנת 1000 לשנת 1450 לספירה. האתר זכה למעמד של אתר היסטורי לאומי ב-9 באוקטובר 1960, וב-1992 העניק לו אונסק"ו מעמד של אתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
האתר שוכן בעמק של אחד מיובליו של נהר הריו גראנדה, והוא מורכב מקבוצה של בתי מגורים ומרכזים טקסיים (באתר שרדו 6 קיוות), המייצגים את התרבות שהתפתחה מהמסורות של האנאס"אזי (אנשי הפואבלו הקדומים). אנשים אלו התיישבו באזורים שכיום מהווים את גבולות אריזונה, ניו מקסיקו, יוטה וקולורדו. הציוויליזציה שלהם שקעה בסופו של דבר, ובשלהי המאה ה-13 אתרים כגון מסה ורדה וצ'אקו ננטשו בפתאומיות, ככל הנראה בשל שינויים באקלים.
שגשוגם של הפואבלוס הקטנים בעמק ריו גראנדה ונספחיו היא אחד מהמאפיינים העיקריים של ההתיישבות בצפון אמריקה, כאשר שוקלים זאת ביחד עם היעלמותם המסתורית של שבטי האנאס"אזי. המאפיינים של הקהילות הכפריות בגוגל בינוני היו ארגון חברתי ודתי מוגדר, חקלאות מסורתי ושימוש במערכות השקיה. ההשערה היא כי טאוס נבנה זמן מה לפני 1400.
במהלך ההיסטוריה המודרנית של טאוס התנגשו שתיים מתכונותיהם של תושבי המקום: המסורות העתיקות ויכולתם לקלוט תרבויות חדשות. יכולתם של אנשי טאוס להטמיע תרבותיים וחברתיים של אנשים אחרים התפתחה באופן הדרגתי לאחר שמשלחת מטעם פרנסיסקו ואסקז דה קורונאדו, המושל הספרדי של גליסיה המערבית, ביקרה במקום בין 1540 ל-1542. תושבי המקום החלו להתנגד לשלטון הספרדי ב-1613. המיסיונר הנזיר אלונסו דה בנאווידס התלונן ב-1634 בפני האפיפיור אורבנוס השמיני על גישתם "המרדנית" של אנשי טאוס.
במהלך המאה ה-18 תושבי טאוס מילאו תפקיד חשוב במלחמה נגד המתיישבים. למרות כל זאת, אנשי הטאוס קלטו במהרה את זני הפרות והדגנים שהובאו על ידי הכובשים, ושילבו אותם במערכת החקלאית שלהם. הניסיונות להמיר את דתם של אנשי טאוס ולהופכם לנוצרים נתקלו בהתנגדות (הכנסייה הראשונה שנבנתה בטאוס נשרפה במהלך מרד שפרץ ב-1680), אך כן גרמו לשינוי מסוים באמונה הדתית של המקומיים. דיכוטומיה נוספת הייתה בין הגישה האירידנטיסטית וגישת ההטמעה, שסימנו את שני השלבים הבאים בהיסטוריה של טאוס: השלטון המקסיקני בין 1821 ל-1848, והשלטון של ארצות הברית החל מ-1848. תושבי טאוס קיבלו ב-1970 את האדמות שהופקעו מהם על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית, שכללו את האתר המקודש בלו לייק (האגם הכחול). הטקסים המסורתיים של תושבי טאוס כללו באותה תקופה את חג המולד ואת הריקוד ההיספני-מקסיקני מטאטצ'ינס.
תיאור.
ממבט ראשון טאוס נראה כיום כפי שתואר ב-1776 על ידי הנזיר פרנסיסקו אטאנסיו דומינגז. אולם, אף על פי שמכלאת החימר שקושרה על ידו לעיר תנ"כית שרדה, ישנם מספר שינויים שניתן להבחין בהם.
בחלק המערבי של הפואבלו נמצאים שרידיהם של הכנסייה והמנזר שנבנו על ידי המיסיונרים. במאה ה-19 נבנתה כנסייה חדשה בצד המערבי של החוף הצפוני. המבנים הרב-קומתיים השתמרו בצורה ובמתאר המקוריים, אך עם שינויים מסוימים. הדלתות, שבדרך כלל שימשו על מנת להפריד בין חדרים, משמשות כדלתות כניסה לקומת הקרקע של המבנה ולקומת הגג. החלונות, שהיו קטנים והשתלבו בקירות באקראי, הפכו ליותר נפוצים. השימוש ההולך וגובר בחלונות ודלתות בטאוס משקף את קבלת המנהגים האירופיים ובמגמת הוויתור על מבנים בני הגנה. באזור המגורים נבנו קמינים, וזאת בנוסף לתנורים שנבנו מחוץ לבתים.