לאחר הפסקת שירותי 056 ו-057, החלו חברות שונות להפעיל שירות שיחות מחוץ לישראל, אבל גם הם נחסמו בחלקם. במהלך 2003 הביא משרד התקשורת, לאישור ועדת הכלכלה, תקנות לחסימת שיחות ארוטיות לקטינים ב-2005 סגר משרד התקשורת באופן סופי את הפרצות בתחום השיחות הארוטיות בישראל. לאחר שכפה על חברות הסלולר וחברות השיחות הבינלאומיות לחסום את השיחות הללו, ולאפשר אותן רק דרך קידומת מיוחדת של 1919 הדורשת זיהוי של המשתמש כאדם מבוגר. באותה עת ועדת המשנה של הכנסת למאבק בסחר בנשים יזמה הצעת חוק, שתרחיב את האיסור החל על פרסום שירותי זנות בעיתונות, ותאסור לראשונה על פרסום כל סוגי שירותי המין, לרבות שיחות ארוטיות.
באוגוסט 2004 הוטל קנס כולל של מיליון שקל על פרטנר, פלאפון ומירס בגין שירותי שיחות ארוטיות, לאחר שלא חסמו אותם כנדרש לבקשת לקוחות. באוקטובר 2006, חברת אינטרנט זהב נקנסה ב-1.5 מיליון שקל, על שאיפשרה שיחות אירוטיות לקטינים, באמצעות הקידומת 015 ולא בקידומת המחייבת לשיחות אירוטיות - 1919. בינואר 2010 נקנסה שוב ב-1.4 מיליון שקל, על אותה עבירה.
פון סקס
פון-סקס
בעיות השלום והסוציאליזם
בעיות השלום והסוציאליזם (ברוסית: Проблемы мира и социализма; באנגלית: Problems of Peace and Socialism, ויצא גם בשם World Marxist Review) היה הירחון המשותף של המפלגות הקומוניסטיות ברחבי העולם אשר הלכו בקו של ברית המועצות, אשר פעל במשך 32 שנים, משנת 1958 לשנת 1990.
משרדי העיתון שכנו בפראג שבצ'כוסלובקיה. כל גיליון הופץ בקרוב לחצי מיליון עותקים, בכ-145 מדינות, ובשיאו תורגם ל-41 שפות שונות. בצוות הירחון בשיאו כלל כ-400 עובדים, מתוכם כמאתיים מברית המועצות. המימון להפעלת המערכת והפצת הגיליונות הגיע מהמפלגות הקומוניסטיות ברחבי העולם.
בגליונות האחרונים החלה תפנית בקו האידאולוגי של הירחון והוא פרסם מאמרים מפרי עטם של כותבים אשר לא היו מזוהים עם רעיונות המרקסיזם, בהם זביגנייב בז'ז'ינסקי, אלכסנדר דובצ'ק, מילובאן דז'ילאס ואנדריי סחרוב.
לקראת סגירתו מנה צוות העיתון כ-40 אנשים, בעיקר עובדים צ'כים, והמימון אליו הגיע מהמפלגה הקומוניסטית הסובייטית ומונגולית בלבד. בשנת 1990 הועבר בניין המערכת של הירחון לכנסייה הקתולית.
שיחות ארוטיות
אייר קיירו
אייר קיירו (בערבית: آير كايرو, באנגלית: Air Cairo) היא חברה לטיסות חסך (Low-Cost) מצרית שבסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה הבינלאומי של קהיר. החברה מפעילה טיסות סדירות וטיסות שכר, וכן מחכירה את מטוסיה לחברות תעופה אחרות.
היסטוריה.
החברה נוסדה בשנת 2003 והיא בבעלות של חברת התעופה איג'יפטאייר (60%) ושני בנקים מצריים (20% כל אחד).
בתחילת דרכה עסקה החברה בביצוע טיסות שכר אך בשנת 2012 שינתה את המודל העסקי שלה והפכה לחברה לטיסות חסך.
צי המטוסים.
צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2019:
מנדל פורטוגלי
מנדל פורטוגלי (1888 בבסרביה - 13 בינואר 1917, פלשתינה) היה מאנשי העלייה השנייה, ממייסדי ארגון בר גיורא, ממנהיגי השומר.
אודות.
נולד בשנת 1888 בקלרש שבבסרביה, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית. בן בכור למשפחה ממגורשי ספרד, אביו זאב (וולויל) פורטוגייז ואמו עטרה (קריינדל) לבית ברויטמן. הוא למד בחדר ובשנת 1899 למד בבית ספר לסוחרים בקישינב. הוא נידון לשלוש שנים של עבודות פרך בסיביר לאחר שהשתתף בקבוצה אשר חתרה כנגד שלטון הצאר ברוסיה, מתוכן ריצה שנתיים עד שקיבל חנינה. הוא הצטרף לפועלי ציון ועבד כמורה למתמטיקה. עם פרוץ הפוגרום בשנת 1905, השתתף יחד עם ישראל גלעדי ב"בהגנה העצמית" בקלרש. הוא הגיע לארץ ישראל לאחר שברח מהמשטרה הרוסית שחיפשה אותו, ולאחר מכן הגיעה גם משפחתו לארץ.
פורטוגלי היה ממייסדי ארגון השמירה בר גיורא והשומר. בין היתר, חי תקופות מסוימות בסג'רה ובמסחה, ולימים חי עם משפחתו במרחביה.
בשנת 1917, לאחר שחזר משמירה, נפל אקדחו והוא נפצע קשות מפליטת כדור וכעבור מספר ימים נפטר. קבור לצד אשתו טובה (אחותו של מרדכי יגאל) בבית העלמין של כפר גלעדי. הותיר שני בנים, בשם אברהם ויזרעאל.
אדוארד דאווס דקר
אדוארד דַאוֶוס דֶקֶר (; 2 במרץ 1820 – 19 בפברואר 1887), המוכר בשם העט מוּלְטַאטוּלִי (Multatuli), היה סופר הולנדי וחבר מסדר הבונים החופשיים.
דאווס דקר כיהן כפקיד ממשל באיי הודו המזרחיים ההולנדיים (היא אינדונזיה של ימינו), שם "ניעורה רוחו" במילותיו הוא, כאשר הגיע למושבה במלאת לו 19 שנים, אך היכן שגם היה עד לעוולות הרבות שחולל שלטון הקולוניאליזם ההולנדי. ביצירתו הנודעת ביותר, הרומן "מקס הַאוֶולַאר" , הוקיע – בהתבסס על התנסויותיו הוא – את יחסם של מנהיגים מקרב השלטון הקולוניאלי וההנהגה המקומית כלפי אוכלוסיית המושבה. בספרו זה אימץ דקר את שם העט "מולטטולי", בלטינית "רבות סבלתי" (multa tuli), המופיע בפסקה מפורסמת בספרו של אובידיוס "תוגות" (Tristia). ביוני 2002 הכתיר ה"מכון לספרות הולנדית" (Maatschappij der Nederlandse Letterkunde) את הרומן "מקס האוולאר" בתואר "יצירת הספרות החשובה ביותר בשפה ההולנדית מאז ומעולם". בשנת 2004 קטף הסופר את המקום ה-34 בתוכנית הטלוויזיה "ההולנדי הגדול מכולם".
עמותת מולטטולי פועלת להעמקת ההיכרות עם הסופר ולהבלטת חשיבותה העל-זמנית של יצירתו. העמותה מנהלת את מוזיאון מולטטולי, שהוקם בבית הולדתו של הסופר. יושבת הראש הנוכחית של העמותה היא המשפטנית והפוליטיקאית לשעבר ויניפרד (ויני) סוֹרְחְדְרַחֶר (Winnifred Sorgdrager).
חייו.
בחרותו וראשית דרכו בשירות הממשל הקולוניאלי.
אדוארד דאווס דקר היה ככל הנראה הנודע שבבני שושלת דאווס דקר המיוחסת. הוא נולד ברחוב קוֹרְשֶׁסְפּוֹרְטְסְטֵייךְ (Korsjespoortsteeg) באמסטרדם למשפחה נוצרית מנוניטית. כבר בצעירותו כתב שירים והציג שאלות ביקורתיות על האמונה. אביו, אֶנְגֶל דאוורס דקר (Engel Douwes Dekker), היה רב-חובל, ואמו, סיטְסְקֶה אֵיילְטְיֶס קלֵיין (Sytske Eeltjes Klein), הייתה עקרת בית. למשפחה נולדו, על פי הידוע, חמישה ילדים: קתרינה (1809), פיטר אנגל (1812), יאן (1816), אדוארד (1820) וּוִילֶם (1823). בשנת 1838 הפליג אדוארד להודו ההולנדית בספינה של אביו, והשניים הגיעו לבירת המושבה בטאוויה (כיום ג'קרטה) בשנת 1839. דקר החל לעבוד שם בשירות השלטון ההולנדי כפקיד במוסד ביקורת המדינה. בשנים שלאחר מכן קודם בקביעות במדרג עובדי המדינה, אף כי לא גילה עניין רב בעבודה הפיננסית. הגם שדקר נהנה בשנה וחצי הראשונות למגוריו בבטאוויה מחיים מאושרים ומגוונים, מנותק מהסביבה ההולנדית הקרתנית, החלה העיר להימאס עליו במידה הולכת וגוברת. יתרה מכך, כיוון שכבר צבר חובות הימורים, פנה למושל הכללי בבקשה שתוענק לו משרה במחוז מרוחק.
כהונתו כעובד מדינה בהודו ההולנדית.
ב-12 באוקטובר 1842 התמנה דקר למפקח במחוז נָטָל (Natal) הסוער, לחופה המערבי של סומטרה. במהלך כהונתו התגלה גירעון כספי, שעלה לו בנזיפה חמורה מטעם מושל החוף המערבי של סומטרה, הגנרל אנדראס ויקטור מיכילס (Andreas Victor Michiels). אות הקלון שדבק בו בעקבות הפרשה פגע בו עמוקות. בשל הגירעון במחוז השעה הגנרל מיכילס את דקר מתפקידו לזמן מה, ודקר סבל, לדבריו, חרפת רעב. כנקמה כתב את המחזה "איש הקלון" (De Eerloze), העתיד להתפרסם כעבור שנים אחדות בשם "הכלה מהקומה שמעל: מחזה בחמש מערכות" (De bruid daarboven. Tooneelspel in vijf bedrijven). אגב אורחא, אחריותו של דקר לגירעון במחוז נטל מוטלת בספק, שכן במסגרת מאמציו לפתרון סכסוכים מקומיים כמעט שלא נותר לו פנאי לעסוק בענייני כספים. הגירעון היה קיים טרם מינויו של דקר, והתהווה, כך על פי הרומן "מקס האוולאר", המגולל את הפרשה במפורט, בשל ניהול לקוי של כספים למשלוח כוחות צבאיים אל תוככי המושבה.
הגנרל הקשוח, שדיכא בהצלחה את ההתקוממויות הרבות במחוז סומטרה המערבית, זכה לבסוף לגינוי מאת המוסד לביקורת המדינה בבטאוויה, אלא שדקר גררו למאבק בעודו עובד מדינה צעיר, ונאלץ אפוא לנטוש את המערכה באופן סופי. לאחר שמימן את הגירעון מכיסו הפרטי, פוטר ממשרתו והועבר לאי יאווה. סכסוך זה לא היה האחרון בקריירה של דקר בשירות המדינה, ואף לא בחייו הספרותיים לעתיד לבוא.
נישואים, קריירה וחופשה.
דקר שב ליאווה בשנת 1846 ונישא לטִינֶה (בשמה המלא אוורדינה הוברטה הברונית מוויינברחן – Evardina Huberta baronesse van Wijnbergen). מנישואיהם אלה נולדו שני ילדים: בנם אֶדוּ (Edu) בשנת 1854 ובתם נוֹנִי (Nonni) בשנת 1857. יחסיו עם בנו היו מתוחים כל ימי חייו, וחיבתו המופרזת לנשים העמידה את רעייתו בניסיונות קשים, בפרט לאחר שובם להולנד וראשית חייו הספרותיים.
לאחר שמילא תפקידים זוטרים בשירות המדינה בנפות פורוורג'ו (Purworejo) וקרוואנג (Karawang), התמנה דקר בשנת 1848 למזכיר הנציבות במנדו (Manado), בירת מחוז צפון סלבס שבאי סולאווסי, ובכך השתקמה במלואה הקריירה שלו בשירות המדינה. חוש הצדק המפותח שלו עורר בו אהדה כלפי התושבים המקומיים, וקנה את הערכתו של הנציב סחריוס (Scherius), אשר המליץ על דקר כיורשו עם פרישתו מהתפקיד בשנת 1851. הממשל התעלם עם זאת מהמלצתו; דקר שב לצבור חובות אישיים, ואם לא די בכך, בעת שעשה בהולנד בחופשה התברר כי הותיר גם שם גירעונות כספיים, שנסיבותיהם המדויקות לא הובררו. עוד נזכרת מתקופת שירותו במנדו פנייתו למנהיגים המקומיים, המפגינה דמיון רב לנאום מלבאק (Lebak), שדקר הסופר עיבד לימים בספרו "מקס האוולאר".