בעקבות הבעיות שעדיין נותרו במקלעי בראונינג מדגמי M1921 ו-M1921A1, ודגמי M1922 ו-M1923, ואחרי מותו של ג'ון בראונינג ב-1926, לקח המהנדס הראשי של נשקיית ספרינגפילד, ד"ר סמואל גרין, את שיפור המקלע תחת חסותו, בהכרה שלמרות הבעיות הקטנות שעדיין נותרו מדובר בתכנון גאוני ואמין ביותר. בשנים 1927–1932 גרין למד את תכנונו של בראונינג וביצע מספר שיפורים חימושיים במקלע (כגון חיזוק הקפיצים המחזירים) והאחדה של תתי-הדגמים השונים של המקלע לדגם בעל מכלול אחיד המאפשר הסבה בין תתי-הדגמים השונים באמצעות החלפה של קנה, שרוול קנה ועקב קת והדקים. שיפורים אלה פתרו את כל הבעיות שנתגלו במקלע והוא נכנס לשירות ב-1932/1933 בשם Browning Machine Gun, Cal. .50, M2.
מאז נעשו רק שינויים קטנים במקלע, כאשר המרכזי שבהם הוא פיתוח ערכת QCB להחלפת קנה מהירה עם תיאום פשוט ומהיר. ערכת QCB פותחה בתחילת המאה ה-21, כ-80 שנה לאחר פיתוח המקלע המקורי.
כיום מייצרות את ה-M2 החברות הבאות: ג'נרל דיינמיקס (General Dynamics) וחברת U.S. Ordnance האמריקאיות, חברת FN Herstal הבלגית וחברת Manroy Engineering הבריטית.
משתמשים.
ה-M2 ונגזרותיו מצויים בשימוש במספר רב של צבאות בעולם. כמעט כל הצבאות המודרניים המערביים כיום וצבאות ברית נאט"ו משתמשים ב-M2 או בנגזרות שלו. גם מספר מדינות ערב, בייחוד בעלות בריתה של ארצות הברית, משתמשות במקלע.
להלן, רשימת המדינות המשתמשות ב-M2 ונגזרותיו:
הבראונינג 0.5 בצה"ל.
ה-M2 בראונינג שירת בצה"ל מאז הקמתו ולקח חלק פעיל בכל מלחמות ישראל. ה-M2 מוגדר בצה"ל מק"כ - ראשי תיבות של "מקלע כבד" - ונקרא מק"כ 0.5 או מקלע 0.5 או פשוט אפס-חמש (המספר 0.5 מציין את הקליבר שלו באינצ'ים), ולעיתים גם בראונינג 0.5 או מק"כ M2. נהוג בטעות לפרש את ראשי התיבות מק"כ כמק"ח, ראשי תיבות של "מקלע קליבר חמישים" (שכן בארצות הברית נהוג לרשום את הקליבר שלו כ-) או "מקלע חטיבתי".
המק"כ בצה"ל משמש במגוון תפקידים:
כיום נמצאים בצה"ל הדגמים M2HB ו-M2HQCB. דגם ה-M2HQCB (ראשי תיבות של Heavy Quick Change Barrel, מכונה בצה"ל גם "ערכת QCB"), שנקלט ב-2012 ומחליף בהדרגה את ה-M2HB, הוא מקלע M2HB בראונינג 0.5 משופר בעל קנה מעובה הניתן להחלפה מהירה ופשוטה יותר מבלי לאבד את התיאום ובכך משפר את מבצעיות הכלי וכן את אחזקתו.
דאגרוטיפ
דאגֵרוֹטִיפּ (בצרפתית: Daguerreotype) הוא אחד מתהליכי הצילום המוקדמים ביותר, והראשון שהופץ באופן מסחרי. את התהליך פיתח ב-1836 הצייר ומעצב התפאורות הצרפתי לואי ז'אק מנדה דאגר, כשכלול של ההליוגרפיה, שהוצגה ב-1826 על ידי ז'וזף ניספור נייפס. התהליך התבסס על טכניקה המטביעה בעזרת קרני-אור את הדימוי המצולם באופן פוזיטיבי, ישירות על פני לוח כסף ממורק שהונח בגב קמרה אובסקורה. הדאגרוטיפ אינו תהליך הצילום הראשון, אך היה מתהליכי הצילום הראשונים שהצליחו לרשום ולקבע בצורה טובה ויציבה את הדימוי המצולם. הדאגרוטיפ הפך לשיטת הצילום המסחרי הראשונה, והיה נפוץ בעיקר בשנות הארבעים והחמישים של המאה ה-19. הפיכת הצילום לטכניקה שנמצאת בהישג ידו של הציבור הרחב, יצרה מצב חדש שהיו לו השלכות חברתיות, מדעיות ותרבותיות ניכרות.
המצאת הדאגרוטיפ.
ניסיונות קודמים: ההליוגרפיה של נייפס.
בשנת 1826 הצליח ניספור נייפס לרשום ולקבע דימוי באופן ספונטני בעזרת אור על גבי לוח מתכת שהוצב בגב קמרה אובסקורה; דימוי זה נחשב לתצלום הראשון בהיסטוריה ששרד. לתהליך שהמציא קרא נייפס "הֶלְיוֹגְרַפְיָה" (רישום-שמש. הליוס=שמש, גרפיה=רישום). התהליך דרש חשיפה ארוכה בת כמה שעות לשמש ישירה, והדימוי שנוצר בה היה קשה להבחנה. באוגוסט 1827 נסע נייפס לאנגליה כדי לעורר עניין ולמצוא מימון להמצאתו, אך מסעו נכשל כישלון חרוץ. בדרכו לאנגליה עצר נייפס בפריז ונפגש עם מעצב התפאורות וממציא הדיורמה לואי ז'אק מנדה דאגר, שזה זמן ניסה לקבע, ללא הצלחה, את הדימוי המופיע בגב הקמרה אובסקורה. דאגר התרשם מתמונת ההליוגרפיה של נייפס והתעודד מהצלחתו, ואף ניסה להיכנס עם הממציא לשותפות. ב-14 בדצמבר 1829 נעתר נייפס, המזדקן והמאוכזב מכישלון מסעו לאנגליה, לבקשות התפאורן הפריזאי, וחתם על הסכם שותפות לפיתוח ושיפור ההליוגרפיה עם דאגר. שלוש שנים לאחר חתימת ההסכם מת נייפס, בטרם זכתה המצאתו לפרסום או להכרה, ובלי שקיבל כל תרומה משמעותית לתהליך מצד שותפו הצעיר. את מקומו בשותפות ירש בנו, איזידור נייפס, אך נייפס הבן לא נטל חלק ממשי בהמשך פיתוח ההמצאה.
ניסוייו של דאגר.
דאגר המשיך לנסות ולפתח את ה"הליוגרפיה", ומייחסים לו את גילוי "הדמות הסמויה" - הטבעה בלתי נראית לעין שמחולל האור בחומר הצילומי לאחר חשיפה קצרה יחסית, אותה ניתן להעצים ולגלות באמצעים כימיים בשלב מאוחר יותר. ואולם אין כל מסמך, ארכיב או עדות לתרומתו לשכלול תהליך הצילום של נייפס. ההסבר המקובל לעובדה זו הוא שמעבדתו של דאגר, שבה היו מרבית תצלומיו המוקדמים וכל רשימותיו, נשרפה יחד עם דירתו ותיאטרון הדיורמה ב-8 במרץ 1839, בעת שדאגר היה בפגישה עם המדען והממציא סמואל מורס לו הציג את דימוייו. "סודו עדיין שמור עמו", כתב מורס למחרת, "אך שלבי התקדמותו בגילוי ומחקריו המדעיים יקרי הערך אבודים עבור הקהילה המדעית."
על אף שלא ידוע דבר על ניסוייו ומחקריו של דאגר, ברור שהלה המשיך במרץ לנסות ולפתח את הליך ההליוגרפיה לאחר מות נייפס, כשהוא משוחרר יחסית מתלות בשותף וכשברשותו סוד ייצור ההליוגרפיה. בשנת 1835 או 1836 השיג פריצת דרך משמעותית בזכות עצמו: בשלב האחרון של ניסוייו החל נייפס להשתמש בלוחות נחושת מצופים כסף כדי לקבל דימוי זוהר יותר. ניגודיות הדימוי הועצמה על ידי השחרת הרקע של לוח הכסף בעזרת אדי יוד. בנוסף, החל נייפס לפתח את תצלומיו על ידי אידוי ולא על ידי שטיפת הלוחות מחומרי הפיתוח. הליך זה חשף דמות סמויה - דימוי לטנטי - שנוצר בזמן חשיפה קצר יחסית. פיתוחים אלו של נייפס התוו, ככל הנראה, את המשך מחקריו של דאגר. על פי אחת הגרסאות הפופולריות: "באחד מימי האביב של שנת 1835 הניח דאגר בארונית הכימיקלים שלו לוח לא מפותח שנחשף למעט מדי אור, בכוונה למרקו ולהשתמש בו מחדש למחרת היום. בבוקר יום המחרת, בעת שפתח את ארונית הכימיקלים, נדהם לגלות דימוי ברור ומובחן על גבי הלוח! מאחר שלא ידע איזה כימיקל גרם לפלא, שחזר דאגר את התנאים ששררו יום קודם, ויצר במכוון לוח בתת-חשיפה, אותו הניח בארונית למשך הלילה. גם למחרת הופיע הדימוי. ימים רבים חזר דאגר על ההליך, ובכל יום החסיר כימיקל אחר מהארונית. בתהליך ארוך של אלימינציה [...] גילה לבסוף שאדים שנוצרו מכמה טיפות כספית גרמו להופעת הדימוי הפוזיטיבי. בזכות המידע הזה נמצאה שיטה מספקת ליצירת דימויים בעזרת אור; היה ברור כעת שדרושה חשיפה קצרה בלבד של הלוח, ושניתן לפתח דמות סמויה או לטנטית לחלוטין לכדי תמונה פוזיטיבית בעזרת עיבוי של אדי כספית".
דאגר החליט שהשיפור שהכניס לתהליך הוא משמעותי כל-כך, עד שאין מדובר עוד באותה ההמצאה, ולכן היא אינה נכללת בהסכם עם נייפס הבן. לתהליך החדש לכאורה קרא על שמו - "דאגרוטיפ".
צילום הדאגרוטיפ שונה מהצילום המודרני יותר בעזרת סרט צילום, בכך שאין לו כל נגטיב, ולכן לא ניתן ליצור ממנו העתקים. כל תצלום דאגרוטיפ הוא יחידאי, ונראה לעיתים כפוזיטיב ולעיתים כנגטיב, בהתאם לצורת נפילת האור על לוח הצילום. הדאגרוטיפ מתייחד בריבוי פרטים, בחדות, בתחושת עומק ובטונאליות עשירה, שמפתים את עין הצופה בו. רפרודוקציות של תצלומי דאגרוטיפ אינן מצליחות להעביר את קסמו המיוחד של המקור.
תהליך יצירת דאגרוטיפ.
כדי ליצור דאגרוטיפ יש:
כאשר מזיזים את לוח הדאגרוטיפ המפותח, כך שמשתקף ממנו אזור כהה, מופיע לנגד עיני הצופה דימוי פוזיטיבי, שכן אזורי הכספית נראים בגוונים בהירים לעומת הרקע הכהה.
הדימוי שנוצר באופן זה שברירי למדי, וניתן להסירו מעל פני הלוח במגע קל. דאגר המליץ להגן על הדימוי על ידי מסגורו או על ידי הדבקתו ללוח זכוכית. הוא ניסה למצוא חומרים אחרים אותם ניתן יהיה למרוח על גבי הלוח כדי להגן על הדימוי, אך אף אחד מהם לא פעל באופן מספק.
ההכרזה על הדאגרוטיפ.
משא ומתן על רכישת הזכויות על ההמצאה.
לאחר שדאגר הצליח לקבע את תהליך הצילום שהמציא בשנת 1837, החלו הוא ושותפו איזידור נייפס לנסות למכור את המצאותיהם, ההליוגרפיה והדאגרוטיפ. דאגר הסתובב עם מצלמתו ברחבי פריז וסביבתה והציג את התהליך, אך השניים לא מצאו רוכשים שהיו מוכנים לשלם את הסכום הגבוה שדרשו. ככל הנראה איש לא הבין את הפוטנציאל והשימושים האפשריים בהמצאה. אי לכך פנה דאגר לכמה מדענים בתקווה שאחד מהם יקדם את מגעיו עם הממשלה הצרפתית.