בחודשים הראשונים של שנת 1942 הפך אוטו פרנק, בשיתוף עובדיו הקרובים בחברת אופטקה, את החלק האחורי של בית המשרדים ברחוב פרינסנחראכט 263 (Prinsengracht, בעברית: תעלת הנסיך), שלא היה עד אז בשימוש, למקום מסתור עבור משפחת פרנק. הכניסה למחבוא הוסתרה מאחורי ארון ספרים מסתובב על ציר, החלונות נצבעו והואפלו, וכך נעלם הבית האחורי מעין זר. חלונות הצד האחורי של הבית הואפלו כמו כל חלונות אמסטרדם באמצעות לוחות שחורים. הדבר נעשה בפקודת הגרמנים כדי להכביד על מטוסי צבאות בעלות הברית במציאת דרכם בלילות, והקטין, את סיכויי ההתגלות של המסתתרים בבית האחורי. בחודש יולי 1942 קיבלה מרגוט פרנק זימון מטעם הלשכה המרכזית להגירת יהודים, שהורה לה להתייצב לצורך העברה למחנה עבודה. אוטו פרנק החליט כי הגיע העת לעבור למחבוא המוכן. ביום 6 ביולי 1942 עברה משפחת פרנק למקום מחבואה. דירת המשפחה נותרה ריקה. המשפחה הותירה במכוון סימנים לבריחה חפוזה, חתול המחמד של המשפחה נותר בדירה, ואוטו פרנק הותיר מסמך המרמז כי המשפחה ברחה לשווייץ. מאחר שליהודים לא הותר להשתמש בתחבורה הציבורית נאלצו בני המשפחה ללכת אל המחבוא, כשהם לובשים שכבות מספר של פריטי לבוש, מחשש שיעוררו חשד וייעצרו אם ייראו הולכים עם מזוודות. המחבוא, (הולנדית:Achterhuis) שנודע כ"האגף הסודי" בתרגומים לאנגלית של יומנה של אנה פרנק, היה חלל בן 3 קומות שהכניסה אליו הייתה ממבואה בקומה העליונה של משרדי החברה. בקומה הראשונה של החלל היו 2 חדרים קטנים ובצמוד אליהם חדר אמבטיה ושירותים. בקומה השנייה היה חדר גדול ואליו צמוד חדר קטן, ממנו הוביל סולם לעליית הגג. הכניסה למחבוא הוסתרה, זמן מה לאחר כניסת המשפחה, בארון ספרים. אנשי הקשר של משפחת פרנק ואנשי שלומם היו אחדים מעובדיו של אוטו פרנק- ויקטור קוגלר, יוהנס קליימן, מיפ חיס ובעלה יאן ובפ ווסקאול. אנשים אלו היו הקשר היחיד של משפחת פרנק ותושבי המחבוא האחרים לעולם החיצון. הם סיפקו את צורכיהם, דאגו לשלומם והביאו להם חדשות מהולנד, אירופה והעולם. המשימה הקשה ביותר לסייענים הייתה אספקת מזון למחבוא והיושבים בו, תוך סיכון ממשי של חייהם אם ייתפסו בידי השלטונות.
במהלך כתיבתה, תיעדה אנה פרנק את יחסיה עם בני משפחתה, ועמדה בעין חדה על ההבדלים האישיים. היא הגדירה עצמה כקרובה לאביה, שמאוחר יותר ציין כי אכן הרגיש קרבה מיוחדת לאנה, בעוד מרגוט הייתה קשורה יותר לאם. האב מוסיף כי אופייה הנוח והיציב של מרגוט עמד בניגוד למצבי הרוח הקיצוניים שחוותה אנה. האחיות לבית פרנק הלכו והתקרבו אחת לשנייה, מבעד לביטויי קנאה כלפי מרגוט המובעות ביומן, מתגלה תהליך של גילוי הדדי ויצירת ידידות שהלכה והתגברה עם הבשלת תהליך ההתבגרות של אנה.
המתח במחבוא השפיע קשות על האם והבת וביומן שמור מקום מיוחד ליחסי אנה פרנק ואימה. היא העלתה על הכתב מערכת יחסים מתוחה ובעייתית, אנה מוחה ברישומים על יחסה הקר והמתנשא של האם, וברישום מיום 7 בנובמבר 1942 אנה כתבה "היא איננה אמא שלי" בהערות שנכתבו בשלב מאוחר יותר, ככל הנראה בעת קריאה מחודשת של היומן הרגישה אנה פרנק חרטה, וחשבון נפש הביא להבנה וניסיון לגשר על הפערים עם האם.
לאחר המעצר והעברתם למחנה וסטרבורק השתפרו היחסים בין אנה לאמה, כפי שעולה ממכתב שכתב אוטו פרנק ב-16 בנובמבר 1945 לבת דודתו מילי
מעצר גירוש ומוות.
בבוקר של 4 באוגוסט 1944, פרצו למחבוא שוטרים ממשטרת הסדר (בגרמנית: Ordnungspolizei, הייתה ידועה בקיצור אורפו) שפעלו על סמך הלשנה של אדם שנותר אלמוני עד היום. בראש הכוח עמד אוברשארפיהרר אס אס (סמל) קרל סילברבאואר, איש האס דה ואיתו עוד 3 קציני משטרה נוספים. משפחת פרנק ושאר דיירי המחבוא נלקחו למטה הגסטאפו ומשם הועברו, לאחר חקירה, לבית מעצר בו שהו יומיים ולאחר מכן הועברו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק.
ב-3 בספטמבר 1944 יצאה קבוצת דיירי המחבוא במשלוח האחרון מווסטרבורק לאושוויץ אליו הגיע לאחר מסע של 3 ימים. על הרכבת הגיעה עם משפחת פרנק בלומה אייפרס-עמדין מורה ופסיכולוגית יהודייה שהכירה את האחיות לבית פרנק עוד מימי בית הספר היהודי. אייפרס-עמדין הייתה בקשר רצוף עם אנה מרגוט ואמם ותרמה למחקר ההיסטורי את הרקע לשבעת החודשים האחרונים לחייהן.
באושוויץ נערכה סלקציה לאסירים במשלוח, ומתוך 1,019 בני אדם נשלחו 549 מיד להשמדה. קבוצת המסתתרים במחבוא שרדה את הסלקציה הראשונית אך נשות משפחת פרנק הופרדו מאבי המשפחה והקשר נותק. גורלן לא היה שונה מגורל האסירים האחרים במחנה. לאחר הסלקציה הופשטו הנשים, שיערותיהן נגזזו ומספר קועקע על זרוען. ביום הן עסקו בעבודת כפייה ובלילה הן נדחסו לצריפים. עדויות מאוחרות מעידות כי אנה פרנק התקשתה לעכל את חיי המחנה והסתגרה בתוך עצמה או נתקפה בבכי. בחיי היום יום גילתה אנה פרנק תושייה וכוח. היא תמכה באחותה ואמה והצליחה למצוא מזון בנוסף על ההקצבה הזעומה. תנאי התברואה הקשים גרמו לגרדת קשה ולהעברת בנות המשפחה לחדר בידוד שהיה חשוך ושורץ חולדות, האם אדית ביקרה אותן בחשאי והעבירה להן את קצבת המזון שלה דרך חור בקיר החדר.
בחודש אוקטובר 1944 החלה העברת אסירות מאושוויץ למחנות עבודה וריכוז הרחוקים מהחזית, בשלב זה נותק הקשר בין בלומה אברס-אמדן לבנות משפחת פרנק שביום 28 באוקטובר הועלו על משלוח אסירות שכלל את אוגוסטה ון-פלס לברגן-בלזן. האם אדית פרנק נותרה באושוויץ ומתה מרעב ואפיסת כוחות ב-6 בינואר 1945.
אלווין ראלף ברלקמפ
אלווין ראלף ברלקמפ (באנגלית: Elwyn Ralph Berlekamp; 6 בספטמבר 1940 – 9 באפריל 2019) היה מתמטיקאי אמריקאי, פרופסור באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ברלקמפ נודע בעבודותיו בתחום תורת האינפורמציה ותורת המשחקים הקומבינטורית.
ביוגרפיה.
נולד בדובר, אוהיו. זכה בתחרות פטנאם בזמן לימודיו ב-MIT בשנת 1961. קיבל תואר דוקטור בהנדסת חשמל ב-1964, על עבודה שכותרתה "Block coding with noiseless feedback", שנעשתה בהנחיית קלוד שנון ואחרים.
בשנים 1964–1966 לימד הנדסת חשמל באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בשנת 1966 עבר למעבדות בל ובשנת 1971 חזר לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שבה שימש פרופסור למתמטיקה, הנדסת חשמל ומדעי המחשב.
בשנת 1991 זכה במדליית ריצ'רד המינג של ארגון IEEE לשנת ובשנת 1993 זכה בפרס שאנון של IEEE. מאז 1999 היה חבר באקדמיה הלאומית האמריקאית למדעים.
נפטר ב-9 באפריל 2019.
אלוין ראלף ברלקמפ
אלווין ברלקמפ
∂ הוא סימן מתמטי הנקרא d מסולסלת, d מעוגלת, דוֹ או פשוט d (כשברור מן ההקשר שאין הכוונה לאות הסטנדרטית). לסימון כמה משמעויות במתמטיקה, כאשר המרכזי שבהם הוא סימון נגזרת חלקית.
ככל הידוע, הסימן מופיע לראשונה אצל המתמטיקאי הצרפתי ניקולא דה קונדורסה בחיבורו "Memoire sur les Equations aux différence partielles" משנת 1770. הצורה המודרנית של השימוש בסימן לסימון נגזרת חלקית, formula_1, הופיעה לראשונה בכתביו של אדריאן-מארי לז'נדר בשנת 1786. עם זאת, כעבור זמן זנח לז'נדר את השימוש ב-∂. היה זה קרל גוסטב יעקב יעקובי שבשנת 1841 החזיר את השימוש בסימן, והוא האחראי לתפוצתו כיום.
מלבד השימוש לסימון נגזרת חלקית, ∂ משמשת לסימון מטריצת יעקובי (המהווה הכללה לנגזרת חלקית), ובטופולוגיה, לסימון שפה של קבוצה.
צ'וולה וארגס
D מסולסלת
D מעוגלת
אוניברסיטת מדינת פנסילבניה
טיגראינים
בריאת העולם (אורטוריה)
חאן כפר אוריה
חאן כפר אוריה הוא חאן השוכן בלב המושב כפר אוריה שבשפלת יהודה ליד העיר בית שמש.
היסטוריה.
המבנה העתיק הוקם בשנת 1875 כחווה חקלאית של אגודת אחוזה הנוצרית מיפו. בראשונה הייתה החווה בבעלות אפנדי שאריסיו עיבדו את הקרקע. אף על פי שמעולם לא חנו בו שיירות מסע ולא עברה באזור דרך ראשית קיבל המבנה את השם "חאן".
בשנת 1909 אדמות המושב ומבנה החאן נקנו על ידי יצחק הורודשיץ עבור אגודת ביאליסטוק שבפולין. האדמות הוחכרו לערביי הסביבה ולכן הבעלים מסרו ב 1913 לאליעזר קרסנר לנהל את אחוזתם והוא נגש במרץ להוציא את האדמה מידי המחזיקים בה ולהחזירה לנחלה ליהודים. את מחצית הקרקע שחרר בדרכי שלום, במשא ומתן ממושך ומיגע שניהל בסבלנות רבה, ובנוגע למחצית השנייה עמדו שמונת השייחים מהכפרים הסמוכים בסירובם להסתלק מהקרקע, ורק אחרי שהוא השיג את עזרת השלטון בשם הצדק ובשלמונים - והשייחים הסרבניים נאסרו, הסכימו לחתום על הוויתור ועל השלום. אז הציב את גבולות המושבה ואף חפר בה באר, הנקראת על שמו "באר אליעזר" עד היום.
מאיר רוטנברג הזמין לחווה חלוצים מאנשי העלייה השנייה כדי לרכוש ניסיון בעבודה חקלאית. קבוצת החלוצים נקראה חבורת סג'רה וכללה 13 חברים ושלוש חברות, ביניהם היו א. ד. גורדון, נח נפתולסקי, יצחק טבנקין, אווה טבנקין, בן-ציון ישראלי, יוסף זלצמן ויצחק פינרמן, שבאו ליישב את המקום. החבורה שהתה בחאן קרוב לשנה וב-2 בנובמבר 1913 עזבו. חלק מהפועלים שהוכשרו במקום הקימו אחר כך קיבוצים כגון דגניה א', דגניה ב' וגבע.
בזמן שהותם, הפועלים התאכסנו בקומה הראשונה של המבנה ובקומה השנייה נבנה חדר מיוחד עבור מנהל החווה אליעזר קרסנר, עמו הפועלים לא הסתדרו על רקע דתי. באחד העימותים אף נעלו העובדים את הפקיד בקומה השנייה לשם קבלת דרישותיהם.
בראשית מלחמת עולם א', כשהשלטון הטורקי החל להצר את צעדי היהודים, הכריח הקאימקם שברמלה את אליעזר קרסנר לעזוב את כפר אוריה ולחזור לגדרה.
מחדרו בחאן בכפר אוריה כתב א.ד. גורדון סדרת מכתבים ידועה לרחל המשוררת טרם צאתו לקונגרס הציוני בווינה (1914).