טרוגוס מתחיל לשלב כאן את המסורת המצרית-אלכסנדרונית (שאימצו אותה סופרים רבים, החל מהקטאיוס איש אבדרה) ומספר שלאחר שניחתו על המצרים גרדת וצרעת והם הוזהרו על ידי אורקל, גרשו את משה ממצרים יחד עם אלה שחלו במחלה, כדי שהמחלה לא תתפשט (עלילת המצורעים).
מאחר שמשה הפך למנהיג הגולים, הוא לקח בגנבה את כלי הקודש של המצרים (על פי ספר שמות בני ישראל שאלו כלי כסף וזהב משכניהם), ואלה ניסו להשיב אותם בכח הנשק, אך סערות אילצו אותם לשוב לביתם.
משה הגיע לדמשק, בית אבותיו, והשתלט על הר סיני. בהגיעו אליו, לאחר 7 ימי צום עם צאן מרעיתו במדבריות ערב, "הקדיש את היום השביעי, שנקרא לפנים שבת לפי מנהג העם, כיום צום, משום שיום זה שם קץ באחת לרעבונם ושיטוטיהם".
פומפיוס טרוגוס היה הסופר הראשון שקישר את יציאת מצרים עם צום. ציון השבת כיום צום הוא מן הטעויות הרווחות ביותר בעולם היווני-רומי על השבת היהודית.
טרוגוס מוסיף ש"בזוכרם כי גורשו ממצרים מחשש להפצת זיהום, הם הקפידו, פן יהפכו להיות שנואים על שכניהם מאותה סיבה, שלא לבוא במגע עם זרים", ומסביר שחוק זה אומץ על ידיהם באותה הזדמנות והפך בהדרגה למוסד דתי.
להבדיל מסופרים אחרים כמו הקטאיוס, מנתון, דיודורוס ואפילו סטראבון, שאצלם היבדלות היהודים היא פעילה ומתבטאת בשנאת בריות או עוינות כלפי זרים, אצל פומפיוס היא סבילה והיהודים פשוט נמנעים ממגע עם זרים. כך מוטיב המיזנתרופיה והעוינות כלפי זרים (misoxenia) שהיה קיים במקור עליו הסתמך פומפיוס, "רוכך" והומר בביישנות כלפי זרים.
טרוגוס מספר שאחרי משה, בנו אהרן (Arruas) מונה לכהן כדי לפקח על הפולחנות המצריים ומעט אחר כך הפך למלך. הוא מסביר שמאז היה זה מנהג בקרב היהודים שאותם אנשים יהיו מלכים וכהנים.
זהו הרמז היחיד לאהרן בספרות היוונית-רומית.
טרוגוס מתאר בצורה אנכרוניסטית את כל ההיסטוריה היהודית לפי המצב ששרר בזמן ממלכת החשמונאים, כאשר המלך והכהן הגדול היו אותו אדם.
ארץ יהודה.
טרוגוס מספר שעושרה של האומה היהודית גדל על ידי ההכנסה מהבלסם, שמופק רק בארץ יהודה, בעמק יריחו (Aricus), המוקף ברכס רציף של גבעות, כאילו היה חומה, בו יש חורש יוצא דופן בפוריותו ובנעימותו ומשובץ בחורשות של עצי דקל ובלסם.
הוא מוסיף שבארץ זו יש אגם ענק, שבשל גודלו והמים השקטים שבו, מכונה "הים המת". טרוגוס הוא הראשון שמכנה את ים המלח בשם הזה (Mortuum Mare). דיודורוס, פליניוס הזקן ויוספוס קוראים לו "אגם האספלט".
ההיסטוריה של היהודים.
פומפיוס טרוגוס מספר שהראשון שכבש את היהודים הוא חשיארש (Xerxes), מלך פרס (במקום כורש), ולאחר נפילת הפרסים תחת עוצמתו של אלכסנדר הגדול היו היהודים נתונים זמן רב לשליטה מקדונית תחת ממלכת סוריה.
טרוגוס קובע שכאשר מרדו בדמטריוס הראשון וביקשו את חסדם של הרומאים, היהודים היו הראשונים מכל עמי המזרח שהשיגו מחדש את חירותם, מאחר שהרומאים העניקו אז בקלות מה שלא היה שלהם.
דבריו של פומפיוס טרוגוס מכוונים למשלחת של יהודה המקבי לרומא והברית הראשונה שבין יהודה ובין רומא בשנת 161 לפנה"ס, ומהוים אישור בלתי תלוי למסופר בספר מקבים א על ברית זו.
טרוגוס מספר שאנטיוכוס סידטס יצא למלחמה בערים שמרדו בתחילת שלטונו של אחיו, דמטריוס השני, ולאחר שהכניע אותן צירף אותן לממלכתו. בין אלה הוא גם כבש את היהודים, שבזמן השלטון המקדוני (הממלכה הסלאוקית) תחת אביו דמטריוס הראשון השיגו מחדש את חירותם בכח הנשק וכוחם היה כזה שהם לא נכנעו לאף מלך מקדוני לאחר מכן, אלא בהנהגת שליטים בני עמם הטרידו את סוריה במלחמות עזות.
בפרולוג לספר 36 נכתב שאנטיוכוס סידטס הכניע את היהודים לאחר שהורקנוס נהרג.
אולם הורקנוס לא נהרג במלחמה זאת, אלא בשנת 104 לפנה"ס, כמעט 25 שנים לאחר מותו של אנטיוכוס סידטס. לא ניתן לקבוע אם הטעות נעשתה על ידי פומפיוס טרוגוס עצמו או על ידי כותב הפרולוג (אפשרות סבירה יותר מכיוון שיוסטינוס לא מתייחס לאירוע הזה בתקציר).
ייתכן והכונה להריגת שמעון החשמונאי.
מתוך הפרולוג לספר 39, ניתן להסיק שפומפיוס טרוגוס עסק גם במעשיהם האחרונים של החשמונאים מנקודת המבט של העולם ההלניסטי, כאשר אחד מראשי הפרקים של הספר נקרא "כיצד היהודים והערבים הטרידו את סוריה על ידי שוד אדמות".
להבדיל מהפרולוג, התקציר של יוסטינוס לספר 39 מתעלם ממעשי השוד של היהודים ומזכיר רק את הביזה של הערבים, אולם אזכור כזה קיים בתקציר לספר 40, שם נזכר סבלה של סוריה משוד "של היהודים והערבים".
טרוגוס פומפיוס
דחייה (פסיכולוגיה)
מעצבת אופנה
סלידה
יאן לויקן
יעקב רקח
רבי יעקב רקח (ה'תק"ס, 1800 - כ"ג באדר ב'
תרנ"א, 2 באפריל
1891, טריפולי, לוב) היה ראש ישיבה, מחכמי יהדות טריפולי.
ביוגרפיה.
נולד בטריפולי, לרב שלמה רקח שהיה נינו של הרב מסעוד חי רקח מחבר הספר מעשה רקח על הרמב"ם. הוא סירב לשמש בתפקיד רבני רשמי מטעם הקהילה וחי חיי עוני וצמצום, לפרנסתו עבד כמנהל חשבונות בחברה גדולה.
נשא לאשה את בתו של ר' אהרון ואתורי. ובנו היה המשורר והרב רבי אברהם רקח, ורבי כמוס רקח.
אחיו היה רבי ציון חיים רקח.
ייסד את ישיבת רבי יעקב בטריפולי, בסמטת בוארץ מס' 44, והחזיק אותה מכספו האישי. בספריית הישיבה נמצאו 1000 ספרים שונים וכתבי יד יקרי ערך, בישיבה למדו מדי ערב הלכה, וביום השבת התאספו בעלי המלאכה ולמדו מדברי פרשני המקרא על פרשת השבוע. מבנה הישיבה נהרס בהפצצה אווירית בימי מלחמת העולם השנייה.
עמד בקשר מכתבים עם רבים מגאוני הרבנים בני דורו, כמו: רבי חיים פלאג'י, ורבי חיים בנימין פונטרימולי, מחבר הספר פתח הדביר.
הוא המקור לאימרה: האוכל דג ביום דג ניצל מדג, אמרה המעודדת את מנהג אכילת הדגים ביום השבת - שכן אותיות דל"ת וגימ"ל יחד בגימטריה הם שבעה, רמז ליום השביעי, על מנת להינצל מ"דין גהינם".
ספריו.
כאמור, חיבר רבנו ספרים רבים. להלן רשימה של ספריו:
ייתכן שספרים נוספים שחיבר אינם נמצאים בידינו ונותרו בכתב יד.
ספר שערי תפילה.
ספרו שערי תפילה ראה אור בשנת תר"ל (1870), הספר דן בדיני תפילה, מנהגיה, נוסחאותיה, מקורותיה ודינים לקריאת חק לישראל. ספר זה נדפס שוב בשנת תשמ"ד במהדורה מחודשת. הספר מהווה ליקוט מקיף בעניינים בהם עסק, כך למשל בעניין הנענוע בתפילת שמונה עשרה אסף 39 פוסקים הדנים בנושא. דוגמה נוספת בעניין חתימת ברכת למינים ומלשינים אם יחתום "שובר אויבים מכניע זדים" או "שובר אויבים מכניע מינים" אסף 58 פוסקים הדנים בנושא ומכריע לחתום "ומכניע זדים". בעניין המאחר לבוא לבית הכנסת ומצא ציבור בסוף פסוקי דזמרא ואין לו מניין אחר להתפלל בו, אם יתפלל על פי הסדר או ידלג חלק מהמזמורים על מנת להתפלל עם הציבור, כאן ריכז המחבר כמאה פוסקים המכריעים לדלג ולהתפלל עם הציבור כדעת השולחן ערוך.
קמר מונומנט
קמר מונומנט (באנגלית: Monument Upwarp) הוא מבנה גאולוגי השוכן בדרום מזרח מדינת יוטה, כ-18 קילומטרים מערבית לעיירה בלנדינג, בקרבה לאתר המכונה ארבע הפינות.
גאוגרפיה.
קמר מונומנט הוא מבנה גאולוגי המהווה חלק מהאזור הפיזיוגרפי של רמת קולורדו. המבנה הוא קמר עצום שאורכו 160 קילומטרים. כיוון הקמר מצפון לדרום, הוא מתחיל מעט מדרום לאגן פרדוקס, צפונית למפגש הנהרות גרין וקולורדו ומתמשך דרומה כ-160 קילומטרים עד עמק המונומנטים בצפון אריזונה. השוליים המזרחיים והדרומיים מכונים "רכס הכרבולת" (Comb Ridge), מונוקלינה תלולה ששיפועה כ-50°. השוליים המערביים מוגדרים פחות, אזור של רמות וצוקים, שבהם השכבות משתפלות בזווית מתונה של בין 0.5° ל-2° עד מעבר לנהר הקולורדו. חלקו הצפוני של הקמר מכונה רכס אלק (Elk Ridge) ודרומית לו שוכנת רמת סיידר מסה (Cedar Mesa), רמה המשתרעת על שטח של כ-1,000 קילומטרים רבועים המגיעה לגובה של 2,000 מטרים. הקמר שוכן באזור מדברי ורובו צחיח.
בין אתרי הטבע השוכנים לאורך הקמר נמצאים: המונומנט הלאומי נצ'ורל ברידג'ס (Natural Bridges National Monument) השוכן בחלקו הצפוני של קמר מונומנט, קניון קטרקט של נהר הקולורדו שהתחתר בשוליים הצפון מערביים של הקמר, והפארק המדינתי גוזנקס, אזור בחלקו הדרומי של הקמר שבו הנהר סן חואן התחתר לעומק דרך השכבות השונות של הקמר והוא מתפתל דרך נפתולים רבים דמויי פרסת סוס והתפתלויות אחרות, לעיתים מתפתל עד כדי כך שאורכו מגיע ל-5 קילומטרים בקטע שאורכו בקו אווירי הוא קילומטר אחד. הנהר יצר קניונים בקמר שעומקם מגיע בין 450 ל-600 מטרים. אזור זה מכונה רכס ליים (Lime Ridge).
הקמר בנוי מאבן חול, דולומיט ואבן גיר שנדחפו כלפי מעלה במהלך האורוגנזה הלרמידית מתקופת הפלאוקן לפני בין 60 ל-40 מיליון שנים. מאז גרמו שיטפונות בזק נדירים אבל רבי עוצמה לסחיפה בסלעי משקע ויצרו עמקים, קניונים, נקיקים, הרי שולחן והרי כפתור (Butte).
גאולוגיה.
קמר מונומנט נוצר כשסלעי משקע מעידן העל של הפרקמבריון שהיו קבורים עמוק מתחת לפני הקרקע עברו תהליך של העתק או שבירה במהלך האורוגנזה הלרמידית, לפני כ-60 מיליון שנים. סלעי תשתית אלו שמתחת לקמר של ימינו נעו כלפי מעלה יחסית לאזורים הסמוכים וגרמו לסלעי המשקע מעליהם להתקמט לצורה דמוית כיפה המכונה קמר. המבנה שנוצר כתוצאה מהליך זה דומה לערימה של שמיכות המונחות אחת על גבי השנייה כשהן מכסות קופסה.
מאז גרם כוח השחיקה התמידי של המים הזורמים לסחיפה של השכבות, ועקב כך נחשפו סלעים עתיקים יותר במרכז הקמר, והסלעים הצעירים יותר נחשפו סביב שולי הקמר. מרבית צורות הנוף המרשימות ביותר בנויות מסלעים עמידים יותר לסחיפה. הקימוט תלול הרבה יותר בשוליים המזרחיים של הקמר מאשר במערב, ושוליים מזרחיים אלו מכונים רכס כרבולת.