לאחר המלחמה הגיעו האסירים המשוחררים מהבריגדה היהודית למחנה הרוסי, כדי לחפש אחר ניצולים יהודים. ריבה, שבמהלך כל חייה הסתירה את הזהות היהודית שלה, חששה להזדהות כיהודיה ולהצטרף אליהם, אך אלכסנדר שכנע אותה שיהיה לה עתיד טוב יותר, אם לא תחזור לברית המועצות. אלכסנדר הסתייג מהחזרה לרוסיה לאחר המלחמה, מחשש ליחס הממשלה לאזרחיה שנלקחו למאסר על ידי הגרמנים. ריבה סיפרה את סיפורה לחיילים היהודים, אך סירבה להצטרף אליהם ללא אלכסנדר. ריבה ואלכסנדר הועברו למחנה פליטים באיטליה, שם פגשה את בעלה.
ריבה ואלכסנדר עלו יחד לארץ ישראל בשנת 1946. כאשר ריבה התחתנה, התגורר אלכסנדר איתה ועם משפחתה בקיבוץ גבעות, וריבה ילדה את בנה הראשון. הוא עבד חלקית כ"חצרן עוזר", החל לצייר תמונות נוף ולכתוב מאמרים ברוסית על חייו וחווייתו בישראל. לאחר פרוץ מלחמת העצמאות ב-1947 עברה המשפחה להרצליה, ובשנים לאחר מכן לבאר שבע ואז למושב אורות. ב-1961 הוצעה לאלכסנדר עבודה בעיתון אמריקאי לדוברי רוסית, ולכן עזב את ישראל.
עיתונאי בשם מר מרגולין היה ממכריו של אלכסנדר. הוא סיפר את סיפורו לראשי ההסתדרות ולאחר מכן הביאו לידיעת נשיא המדינה יצחק בן-צבי.
אלכסנדר נפטר בשנת 1964 מאוטם שריר הלב.
הכרה והנצחה.
אלכסנדר קרמרובסקי הוכר כחסיד אומות העולם ב־2 באוגוסט 2011. על היותו חסיד דיווח ליד ושם בנה של ריבה, אורי רייס. שמו נחקק בקיר הכבוד לחסידי אומות העולם.
ז'אן ברוסה
ז'אן ברוסה (בצרפתית: Jeanne Brousse; 2 באפריל 1921 - 19 באוקטובר 2017) ידועה בתור ז'אנט, הייתה פקידה צרפתייה בפריפקטורה של אנסי, צרפת, אשר הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות עולם.
קורות חיים.
ז'אן מורייה נולדה בשנת 1921 בפייר דה קיורטיל, וגדלה באנסי. אביה ז'ון מורייה היה יצרן גבינות ששירת ונפצע במלחמת העולם הראשונה ועבד באנסי. אמה מארי, הייתה עקרת בית. ז'אן רצתה ללמוד להיות אחות בפריז, אך בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה, לא התאפשר לה לעשות זאת, והיא נשארה באנסי.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
אנסי, בירת מחוז הוט סבואה (Haute-Savoie), הייתה תחת שלטון איטלקי בנובמבר 1942. מדיניות השלטון האיטלקי הייתה אז הומנית וליברלית בשטחים שכבשה, ויהודים רבים מצאו מקלט באנסי. בספטמבר 1943 הועברה השליטה על האזור לגרמניה הנאצית, והיהודים שחיו באנסי נחשפו לסכנה מיידית.  באותו זמן עבדה ברוסה בפריפקטורה, וידעה על מעצרים עתידיים של יהודים באזור. היא הייתה בקשר קבוע עם המחתרת הצרפתית, והיה ביכולתה להזהיר את אלו שעמדו להיעצר או להיות מגורשים. מכיוון שהכירה את כל ראשי הכפרים, היא הצליחה לארגן מקומות מחבוא בשביל יהודים וילדים יהודים בפרט. היא גם סייעה לבודדים ולמשפחות שלמות לחצות את הגבול לשווייץ. היא סיפקה ליהודים במחבוא מוצרים הכרחיים, ובהם, מסמכי תעודה מזויפים, תלושי מזון, שמיכות ופרטי ביגוד שקשה להשיגם.
לאחר המלחמה והשואה.
אחרי המלחמה, הרב הנרי שילי, שבשנות ה-50 היה יושב הראש של האקדמיה הרבנית בפריז, העיד על חלקה של ברוסה בהצלת חייו וחיי משפחתו. הוא סיפר כי היא סיפקה להם מסמכים מזויפים ולאחר הכיבוש הנאצי, ארגנה לילדיו מקום מסתור.
אחרי ששוחרר האזור מהשליטה הגרמנית ב-1944, התחתנה ברוסה עם ז'אן ברוסה שהיה עובד ממשלה מקומי. היא שירתה כסגנית נשיא הוועדה הצרפתית של יד ושם למספר שנים החל מ-1987, והשתתפה בדיונים ציבוריים בנוגע לשואה. ז'אן בעלה נפטר ב-2003. בתם קלודי מתה בנעוריה והיו להם שני בנים. בנוסף לארבעה נכדים ושלושה נינים. ברוסה נפטרה בגיל 96 ב-19 באוקטובר 2017.
הכרה והנצחה.
ברוסה הוכרה כחסידת אומות עולם על ידי יד ושם ב־4 למאי 1973. ב-2005 זכתה לעיטור לגיון הכבוד הצרפתי. ב-2006 נחרט שמה באנדרטה לזכר השואה בפריז.
הנס קריסטן מאמן
הנס קריסטן מָאמְן (בנורווגית: Hans Christen Mamen; 20 באפריל 1919 - 14 באוקטובר 2009) היה תאולוג, כומר והיסטוריון נורווגי מחסידי אומות העולם.
ביוגרפיה.
מאמן נולד באסקר שבנורווגיה. הוא ומשפחתו ניהלו את חוות ווגלונד שבעיירה. הוא החל ללמוד תאולוגיה בבית הספר הנורווגי בשנת 1939, והיה מתנדב במלחמת החורף. במהלך כיבוש נורווגיה על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, נאלץ מאמן לנוס לשוודיה. הוא היה מחבריה הראשונים של תנועת המחתרת הנורווגית. במהלך המלחמה המשיך את לימודיו באוניברסיטת אופסלה שבשוודיה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
בין השנים 1942–1945 שירת מאמן כטייס, והעביר יהודים מנורווגיה אל מעבר לגבול השוודי, ובכך סיכן את חייו, והציל את חייהם של עשרות יהודים שנכלאו במחנות ריכוז במזרח נורווגיה.
לאחר המלחמה.
בשנת 1946, שנה לאחר תום מלחמת העולם השנייה, סיים את לימודי התאולוגיה בנורווגיה. הוא שב לטפל בחווה של משפחתו באסקר, והצליח לתקן את הנזקים שנגרמו לה במהלך המלחמה. הוא עבד ככומר בבית החולים דיקמארק באוסלו בין השנים 1948–1969.
הכרה והנצחה.
מאמן הוכר בשנת 1979 כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
בשנת 1983 הוא זכה בפרס התרבות של מחוז אקרסהוס, וב-1995 בפרס התרבות של עיריית אסקר. כשהיה בן 86, בשנת 2005, הוא הוכר כאזרח כבוד של מדינת ישראל.
בשנת 2009, נפטר בשיבה טובה והוא בן 90.
יחסי יוון- קניה
צ'ארלס דרו
צ'ארלס ריצ'רד דרו (3 ביוני 1904 - 1 באפריל 1950) היה רופא, חוקר ומנתח אמריקאי. ידוע בעיקר בתרומתו ובפיתוחיו בתחום עירויי הדם, שהצילו את חייהם של אלפי בני אדם.
חייו והשכלתו.
דרו נולד ב-3 ביוני 1904 למשפחה אפרו-אמריקאית ממעמד הביניים בוושינגטון די. סי. שבארצות הברית. אביו, ריצ'רד, עסק בייצור שטיחים, ואמו, נורה, השתכרה כמורה. יחד עם שלושת אחיו, גדל והתחנך בשכונה מעורבת. החל לעבוד כבר בגיל 12 בתור מחלק עיתונים, וכשנה לאחר מכן כבר עבדו תחתיו שישה עובדים נוספים. במהלך שנות לימודיו בבית הספר עבד במספר עבודות נוספות, ביניהן מציל בבריכת שחייה ופועל בניין. דרו הצעיר הפך במהרה לאתלט מצטיין, ואף זכה במספר פרסים בתחום. במהלך חייו המוקדמים לא הביע כל עניין בתחום הרפואה. בשנת 1920 נפטרה אחת מאחיותיו, אלזי, כתוצאה מסיבוך של מחלת השחפת.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1922, החל ללמוד בקולג' במסצ'וסטס לאחר שזכה במלגה אתלטית. במהלך שנותיו בקולג' החל להתעניין לראשונה בתחומי הביולוגיה והרפואה. בשנת 1926 סיים את לימודיו בקולג' והחל לעבוד כמדריך לביולוגיה וכמנהל אתלטי בקולג' בבולטימור שבמרילנד. כשנתיים לאחר מכן התקבל לפקולטה לרפואה באוניברסיטת מק'גיל שבמונטריאול, קנדה. בשנת 1933 סיים את לימודיו האוניברסיטאיים בהצטיינות והחל בהתמחות מעשית בבית חולים. במהלך ההתמחות, שנמשכה כשנתיים, עסק רבות במחקר, בעיקר בניסיון לפיתוח שיטה לטיפול בהלם באמצעות מתן נוזלים שונים. עיסוקו הממושך בתחום זה הוא שהקנה לא את בקיאותו הרבה בתחום עירוי הדם שבו יעסוק בהמשך חייו. החל משנת 1936 ועד למותו בשנת 1950 עסק דרו בעיקר בהוראה ובמחקר במוסדות אקדמיים שונים, ובשנת 1940 אף הפך לאפרו-אמריקאי הראשון בהיסטוריה שזכה בתואר דוקטור באוניברסיטת קולומביה.
צ'ארלס ריצ'רד דרו מת מפצעיו ב-1 באפריל 1950 בברלינגטון שבקרוליינה הצפונית לאחר שהיה מעורב בתאונת דרכים והוא בן 45 בלבד.
פיתוחיו בתחום עירויי הדם.
בשנת 1940, לפני הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ולאחר שסיים את לימודי הדוקטורט, גויס דרו לפרויקט "דם לבריטניה" ("Blood for Britain"), פרויקט שמטרתו הייתה פיתוח שיטות חדשניות לאחסון, שימור והפקת דם לעירוי לחיילי בריטניה. במסגרת עבודתו בפרויקט הגה מספר רעיונות מהפכניים בתחום עירויי הדם בפרט ובעולם הרפואה בכלל. דרו הקים מספר מוקדים בהם יכלו אזרחים לתרום דם, והיה ממפתחי הטכנולוגיה הנחוצה לשינוע התרומות ברכבים ייעודיים שכונו "Bloodmobiles" (בתרגום חופשי: "ניידות דם"). דרו הסיק גם שמרכיביו השונים של הדם, ביניהם פלזמת הדם ותאי הדם, ניתנים להפרדה ואחסון בנפרד בצורות שונות. נוסף על אלו, פיתח שיטה חדשנית לשימור תרומות הדם, ובכך סלל למעשה את הדרך להקמתם של בנקי הדם הראשונים.
היידובסרמני
לימנוסקליס
לימנוסקליס (שם מדעי: Limnoscelis; משמעות השם: "רגלי הביצה") הוא סוג של חולייתן פרהיסטורי מהקבוצה דמויי זוחלים, אשר חי בסוף הקרבון לפני 303-295 מיליון שנה והיה מאבותיהם של הזוחלים האמיתיים. המאובנים שלו נמצאו בטקסס ב-1911.
יצור זה הגיע לאורך 1.5 מטר והיה בעל רגליים קצרות בעלות אצבעות קצרות וחסרות טפרים, אשר חי רוב זמנה ביבשה. הראש שלו היה ארוך ודמוי כלב והיה בעל שיניים בולטות החוצה. הגולגולת הזכירה גולגולת של פליקוזאור או של פראיזאור (Pareiasauria), מאוחרים יותר. הוא היה יצור איטי שנע בצורה המזכירה לטאות מודרניות וניזון מבשר, אולי באזורי ביצות. עקב איטיותו סביר להניח שהיה צד ממארב.
הלימנוסקליס היה קרובו של הדיאדקטס, אשר חי באותה תקופה והיה גדול ממנו.
שובבי&quot;ם ת&quot;ת
שובבי&quot;ם – ת&quot;ת
נונדסוכוס
נונדסוכוס (שם מדעי: Nundasuchus; בסווהילי: "nunda" - טורף, מילולית: "טורף תניני") הוא סוג של זוחל גדול נכחד מקבוצת הארכוזאורים שהיה קרוב לפרסטוסוכוס וחי בתור הטריאס שבתחילת עידן המזוזואיקון לפני 247 מיליון שנה.