ברם, חייו האישיים הופכים לכאוס מתמשך, אחרי שהוא מואשם בגרימת מותו של מטופל שהתאבד. כשהוא משתחרר שוב הוא פותח מחדש את הקליניקה שלו בגורד שחקים מוסקבאי, במתחם מוסקבה סיטי ומתחיל לעבוד עם לקוחות מהאליטה העשירה של מוסקבה, תוך ניסיון לנווט גם את חייו האישיים אל חוף מבטחים: הוא מנסה להחזיר אליו את אשתו, נלחם לשמור על רישיונו ולהגן על אחותו בת העשרה מפני החבר האלים שלה אך מעל הכל להמשיך להוכיח את חפותו וחוסר אשמתו במותו של הפציינט הקודם שלו, אחרי שהוא מגלה שהפציינט נרצח.
כעת, עליו להגן לא רק על הסובבים אותו אלא גם על עצמו.
רגלי צפרדע
רגלי צפרדע הן מהמאכלים הידועים ביותר של המטבח הצרפתי והמטבח הסיני. כמו כן, רגליים של צפרדע אגם נצרכות גם במקומות אחרים כמו וייטנאם, תאילנד, אינדונזיה, צפון איטליה, דרום פורטוגל, ספרד, אלבניה, סלובניה, רומניה, צפון-מערב יוון ודרום ארצות הברית.
נכון ל-2014, יצואנית רגלי הצפרדע הגדולה ביותר היא אינדונזיה, שהיא גם צרכנית משמעותית. באזורים כמו ברזיל, מקסיקו והקריביים, צפרדעים עדיין ניצודות בטבע.
רגלי הצפרדע עשירות בחלבון, אומגה 3, ויטמין A ואשלגן. לעיתים קרובות מתארים את טעמן כדומה לטעמו של עוף . זאת עקב טעמן העדין ומרקמן המזכיר כנפי עוף. במדינות מסוימות כמו וייטנאם, מגדלים צפרדעים באופן מסחרי.
במטבחי העולם.
צרפת.
רגלי צפרדע (בצרפתית: Cuisses de grenouille")" הן מאכל מסורתי שנפוץ במיוחד במחוז אן (אוברן-רון-אלפ). צריכה נרחבת של רגלי צפרדע היא תופעה חדשה יחסית שהחלה במאתים השנים האחרונות.
סין.
רגלי צפרדע (בסינית: 田鸡腿) נאכלות בעיקר בדרומה של סין.
במטבח הסיני מכינים את רגלי הצפרדע במגוון דרכים כדוגמת מוקפץ, טיגון, שליקה או דייסת אורז, שהיא מאכל פופולרי במטבח הקנטונזי.
תולה
תולה (בלטינית: Thule, ביוונית עתיקה: Θούλη) הוא השם שניתן בין 330 ל-320 לפני הספירה על ידי מגלה הארצות פיתאס לאי אותו הציג כצפוני שבאיים הבריטיים. בעת ביקורו בתולה הוא מצא שאורך הלילה הקיצי היה שעתיים עד שלוש שעות בלבד. על תושבי תולה הוא מספר שהם אוגרים את התבואה באסמים, אוכלים פירות, שותים חלב, ומכינים משקה העשוי מדגנים ומדבש.
בספרות הלטינית ושל ימי הביניים נעשה שימוש בשם "תולה הרחוקה ביותר" (בלטינית: ultima Thule) כדי לתאר מקום מרוחק מעבר לגבולות העולם הידוע. בביטוי זה משתמש המשורר הרומי ורגיליוס בשירתו האפית "האיניאדה". בימי הביניים המאוחרים ובעת החדשה המוקדמת זוהתה תולה עם איסלנד וגרינלנד. במאה ה-19 הייתה המילה בשימוש גם כדי לתאר מקומות רחוקים בסקנדינביה.
כינוי למקומות אחרים.
ב-1775, לקראת תום מסעו השני, קרא קפטן קוק לאי באוקיינוס האטלנטי הדרומי בשם "תולה הדרומי". היום מכונים כך שלושת האיים הדרומיים ביותר באיי סנדוויץ' הדרומיים. הם נחשבים טריטוריה בריטית שמעבר לים, אך ארגנטינה טוענת לריבונות עליהם (שמם בספרדית "Islas Tule del Sur") ואף החזיקה בהם בין 1976 ל-1982, עת נכבשו שוב על ידי הבריטים בתום מלחמת פוקלנד.
ב-1910 ייסד מגלה הארצות הגרינלנדי-דני קנוד רסמוסן תחנת מיסיון וסחר בגרינלנד במקום שיקרא לימים קאנאק וקרא לה "אולטימה תולה".
ב-2019, לקראת ההגעה של הגשושית ניו הורייזונס לגוף הטרנס-נפטוני 486958 2014 MU69, הוחלט עלי-די נאס"א להעניק לו כינוי רשמי. השם "אולטימה תולה" נבחר לאחר קמפיין ציבורי בו הוצעו למעלה מ-34,000 שמות.
שימושים אחרים.
ב-1774 כתב יוהאן וולפגנג פון גתה את השיר "המלך בְּתולֶה" שיוכנס בהמשך לפאוסט.
חתן פרס נובל, הכימאי והגאולוג השוודי פר תאודור קלב (Per Teodor Cleve) גילה ב-1879 שני יסודות כימיים חדשים וקרא לאחד מהם תוליום לפי שמה המיתולוגי של סקנדינביה.
ב-1918 הוקמה בגרמניה אגודת תולה שהחלה דרכה כקבוצה פולקית אוקולטיסטית.
בסביבות 1940 פרסם ולדימיר נבוקוב שני פרקים ראשונים מספר הפרוזה האחרון שלו בשפה הרוסית שעה שהחל כבר לכתוב באנגלית ועמד לנסוע מפריז לארצות הברית. הספר לא הושלם. לפרק הראשון קרא נבוקוב "אולטימה תולה" שהוא מקום ההתרחשות של העלילה ולשני "סולוס רקס" שפירושו מלך בודד ומתייחס גם לשירו של גתה.
האי הצפוני ביותר בימינו.
האי הצפוני ביותר בימינו נתגלה ב-1978 צפונית לקאפקלובן שבגרינלנד. השם שניתן לו הוא אואודאק (Oodaaq או Oodap Qeqertaa) ומיקומו . מאז נטען שנמצאו עוד איים קטנים אך בבדיקות חוזרות הם לא נמצאו וייתכן שהיו קיימים ושקעו.
סבטלנה איוואנובה
סבטלנה אנדרייבנה איוואנובה (ברוסית: Светла́на Андре́евна Ивано́ва; נולדה ב-26 בספטמבר 1985 מוסקבה) היא שחקנית קולנוע ותיאטרון רוסייה.
ביוגרפיה.
סבטלנה איוואנובה נולדה במוסקבה, רוסיה להורים מהנדסים במקצועם. היא למדה בבית הספר לפיזיקה ומתמטיקה, ומגיל 14 החלה לעסוק במשחק במסגרת התיאטרון המקומי.
אשר וקנין
אשר וקנין (נולד ב-28 ביוני 1966) הוא קצין בדימוס בדרגת גונדר, אשר כיהן כסגן נציבת בתי הסוהר. מ-1 בינואר 2019 שימש כממלא מקום נציב בתי הסוהר עד ל-1 בינואר 2021.
וקנין כיהן כסגן נציבת בתי הסוהר עפרה קלינגר וכראש אגף האסיר, וכמפקד מחוז צפון של שירות בתי הסוהר.
ביוגרפיה.
וקנין נולד בחצור הגלילית, החל את דרכו בחיל המשטרה הצבאית בצה"ל, התקדם בשירותו עד לפיקוד על כלא 6 וכמפקד בית הספר של המשטרה הצבאית. השתחרר בדרגת סא"ל.
ב-2006, לאחר שחרורו מצה"ל, התגייס לשירות בתי הסוהר, והתקדם עד לתפקיד סגן מפקד כלא מגידו, מפקד כלא עופר, וסגן מפקד קורס בתי הסוהר. הוא היה ראש מנהל ההדרכה הראשון בשב"ס, מפקד מחוז צפון של שירות בתי הסוהר, וראש אגף האסיר.
בסוף שנת 2016, בעקבות יציאת נציבת שב"ס עפרה קלינגר לחופשת מחלה ממושכת, מינה אותו השר לביטחון פנים, גלעד ארדן, למחליפה הזמני. הוא כיהן בתפקיד זה עד אשר חזרה לעבודתה באפריל 2017.
וקנין נחשב לקצין מוערך ורב ניסיון, אשר בין השאר סייע לסיים את שביתת הרעב של האסירים הביטחוניים במאי 2017, שהנהיג מרואן ברגותי. וקנין הורה לפרסם סרטונים אשר צולמו בתאו של ברגותי, בהם נצפה אוכל טורטית, ובכך מפר את שביתת הרעב.
בדצמבר 2018, כאשר סיימה קלינגר את כהונתה, סומן וקנין כמועמד המוביל לתפקיד הנציב. לאחר שהשר ארדן בחר להתמקד תחילה בהשלמת ההליך למינוי מפכ"ל למשטרת ישראל ולאור פיזור הכנסת העשרים לצורך הבחירות לכנסת מונה וקנין לממלא מקום הנציב.
בינואר 2021 סיים את תפקידו בשב"ס, בהם כיהן בשנתיים האחרונות לשירותו כממלא מקום נציב שב"ס, ועמד בראש הארגון, ובכך סיים 35 שנות שירות במערכת הביטחון.
השכלה וחיים אישיים.
וקנין בעל תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל וגאוגרפיה ותואר שני במדע המדינה עם התמחות בביטחון לאומי, שניהם מאוניברסיטת חיפה. וקנין הוא בוגר מכון גשר למנהיגות גשר, נשוי ואב לארבעה, מתגורר ביישוב טל-אל.
סילביה פדריצ'י
סילביה פדריצ'י (באיטלקית: Silvia Federici; נולדה ב-1942, בפארמה, איטליה) היא חוקרת, תאורטיקנית פוליטית, ופעילה ממסורת האוטונומיזם המרקסיסטי הפמיניסטי. היא פרופסור אמריטה ועמיתת הוראה באוניברסיטת הופסטרה, שם היא פרופסור למדעי החברה. היא עבדה כמורה בניגריה במשך שנים רבות, והיא גם מייסדת שותפה של ועדת החופש האקדמי באפריקה, וחברה בקולקטיב Midnight Notes Collective. עבודתה חושפת את אחד ממאפייני הבסיס של צבירת הון אשר התאוריה המרקסיסטית מדלגת עליהם - דיכוי של נשים והעבודה הפרודוקטיבית והרבייתית של נשים. פדריצ'י ידועה בשל התמקדותה במאבק נגד הגלובליזציה הקפיטליסטית, ואף פיתחה תאוריה פמיניסטית של נחלת הכלל.
רקע.
פדריצ'י גדלה באיטליה, והגיעה לארצות הברית ב-1967 כדי ללמוד לתואר דוקטור בפילוסופיה באוניברסיטת מדינת ניו יורק בבאפלו. היא לימדה באוניברסיטת פורט הארקורט בניגריה, ומונתה כפרופסור חברה ולאחר מכן כפרופסור לפילוסופיה פוליטית בינלאומית באוניברסיטת הופסטרה, שם לימדה לימודי נשים, היסטוריה, חינוך ותרבות של נשים, לימודים בינלאומיים, ופילוסופיה פוליטית.
היא מייסדת-שותפה של הקולקטיב הפמיניסטי הבינלאומי (International Feminist Collective), הארגון שעמד מאחורי הקמפיין הבינלאומי בעד שכר עבור עבודות הבית, Wages For Housework. ב-1973, היא עזרה להקים קבוצות במסגרת הקמפיין ברחבי ארצות הברית. בשנת 1975 היא פרסמה את הספר "Wages Against Housework," אחת העבודות המוכרות ביותר במסגרת התנועה.
בשנות ה-1990, לאחר תקופה בה לימדה בניגריה, היא הייתה פעילה בתנועה נגד גלובליזציה, ובארצות הברית, נגד עונש מוות במסגרת הפרויקטשל האגודה לפילוסופיה רדיקלית (RPA). היא מייסדת שותפה של ועדת החופש האקדמי באפריקה (CAFA), ארגון שמטרתו תמיכה במאבקי סטודנטים ומחנכים באפריקה, אל מול שינויים מבניים בכלכלות האפריקאיות ומערכות החינוך, והייתה מעורבת בקולקטיב Midnight Notes Collective.
תרומה לתאוריה חברתית.
העבודה הידועה ביותר של פדריצ'י היא "Caliban and the Witch: Women, the Body and Primitive Accumulation", המרחיבה על עבודתה של לאופולדינה פורטונאטי, אשר חקרה את הסיבות לציד מכשפות בתחילת התקופה המודרנית, אך עם פרשנות פמיניסטית. בעבודה זו, פדריצ'י טוענת נגד התאוריה של קרל מרקס שצבירה פרימיטיבית של הון היא בהכרח מקדם של קפיטליזם. במקום זאת, היא טוענת כי צבירה פרימיטיבית היא יסוד מאפיין של הקפיטליזם עצמו—שהקפיטליזם, על מנת לקיים את עצמו, דורש עירוי מתמיד של הון מופקע.