ב-4 בנובמבר 1918 נערך כינוס של רותנים ממזרח חבל למקו בכפר קומנצה שבמחוז סאנוק שבו הוחלט על הקמתה של הרפובליקה הקומנצית. לנשיא נבחר פנטליימון שפילקה (Pantelejmon Shpylka). הרפובליקה כללה 30 כפרים, בעלת אוריינטציה פרו-אוקראינית והיא שאפה להצטרף לרפובליקה העממית של מערב אוקראינה. הרפובליקה נכבשה על ידי הפולנים ב-23 בינואר 1919 במלחמה הפולנית-סובייטית.
ניסיון רותני נוסף לזכות בהגדרה עצמית במערב חבל למקו היה הרפובליקה הלמקו-רוסינית, שהצליחה להתקיים במשך 16 חודשים.
ר' ישראל פרידמן מרוז'ין
פיילה
תיאטרון האהל
נגויה
נגויה (ביפנית: 名古屋市) היא בירת מחוז אאיצ'י באי הונשו שביפן ומונה נכון ל-1 ביולי 2021 מעל ל-2.3 מיליון איש, היא העיר המאוכלסת ביותר בחבל צ'ובו והעיר הרביעית בגודל אוכלוסייתה ביפן (אחרי טוקיו, יוקוהמה ואוסקה), בעיר ישנם שישה עשר רבעים. נגויה נמצאת במרכזה של המטרופולין השלישית בגודלו ביפן. מטרופולין זו מרוויחה כ-70% מהעודף המסחרי של יפן. בשנת 2019 מנתה אוכלוסיית המטרופולין 10,240,000 איש.
אטימולוגיה.
שמה של העיר נכתב 那古野 או 名護屋 (נאגויה). סיבה אפשרית למקור השם היא התואר なごやか (נאגויאקה) ביפנית שפירושו "שליו".
כלכלה.
התעשייה המרכזית בנגויה היא תעשיית המכוניות. לחברות רבות של מכוניות, כגון טויוטה ומיצובישי, משרדים ראשיים בעיר ובפרבריה. מלבד זאת, קיימת בעיר תעשייה מפותחת של מגוון מוצרים, כגון כלי חרסינה, מכשירי חשמל ואלקטרוניקה ואף תעשיית ממתקים. לאחרונה מתפתחות באזור גם תעשיות של רובוטיקה, כלי טיס ועוד.
התמ"ג בנגויה מתחלק באופן הבא: שירותים - 26.5%, סיטונאות וקמעונאות - 20.2%, תעשייה וייצור - 12.3%, תובלה ימית ותקשורת - 10.4%, נדל"ן - 9.8%, אספקת שירותים מנהלתיים - 5.9%, בינוי - 5.8%, עסקים פיננסיים וביטוחים - 5.4% ואחרים - 3.7%.
ערים תאומות.
לנגויה יש חמש ערים תאומות בעולם:
בוגדנובקה
בוגדנובקה (ברומנית: Bogdanovca) היה מחנה ריכוז שהקימו שלטונות הכיבוש הרומניים בכפר בוגדנובקה, על נהר בוג, במחוז גולטה (Golta) שבטרנסניסטריה.
היסטוריה.
מחנה בוגדנובקה הוקם באוקטובר 1941 בפקודת הממונה על המחוז אלוף-משנה מודסט איסופסקו. רוב המגורשים לבוגדנובקה, כ-48,000 איש, הובאו מאודסה, וכ-7,000 יהודים היו ממגורשי בסרביה. השיירה האחרונה הובאה לבוגדנובקה ב-18 בדצמבר 1941.
בסוף 1941 היו בבוגדנובקה 54,000 יהודים. באמצע דצמבר 1941 נתגלו במחנה כמה מקרים של טיפוס הבהרות. בעצה אחת עם פליישר, היועץ הגרמני שהיה מוצב במינהל הרומני של המחוז, החליט איסופסקו לרצוח את כול העצירים במחנה. ההוראה הועברה למנסקו וסילה, הממונה על המחוז מטעם הממשל הצבאי.
ברציחת העצירים השתתפו אנשי צבא וז'נדרמריה רומנים, שוטרים ואזרחים אוקראינים מהעיר גולטה שהובאו למקום, וכן גרמנים מקומיים (פולקסדויטשה), כולם בפיקודו של מפקד המשטרה האוקראינית האזרחית קאזאקייוויץ'.
ב-21 בדצמבר 1941 החלו הרציחות. החולים והנכים, כ-5,000 במספר, רוכזו בשתי רפתות, על גגות הרפתות פרשו שכבות קש, שפכו עליהן נפט, הציתון, והכלואים ברפתות נשרפו כולם בעודם בחיים. שאר היהודים סודרו בשורות של 300–400 איש, הובלו ליער שבקרבת המחנה, נדחפו לשפת הואדי שמפקדי המחנה הרומנים כינוהו ה'ואדי הגדול' (Garla Mare), נצטוו להתפשט, לכרוע ברך ולהרכין ראשיהם לעבר הואדי, נורו בעורפיהם בכדורי דום דום ורימונים הוטלו עליהם. הרציחות ארכו ארבעה ימים ו-30,000 יהודים נרצחו.
הנותרים המתינו על שפת הנהר בקור עז לתורם למות, ובינתיים חפרו בידיהם בורות באדמה, וכיסום בגוויות הקפואות של ההרוגים כמסתור מהקור. אלפי יהודים קפאו למוות. ערב חג המולד הופסקו הרציחות והן חודשו ב-28 בדצמבר. עד 31 בדצמבר 1941 בערב נרצחו 11,000 היהודים הנותרים.
איסופסקו ציווה לטשטש את עקבות הפשע ופקד לשרוף את הגופות. בינואר ובפברואר 1942, עסקו 200 היהודים, שנבחרו לשם כך, בשריפת הגופות במוקדים. 150 מבין 200 היהודים שעבדו בשריפת הגופות מתו בקור וברעב, או שנורו בידי השומרים האוקראינים. בעקבות סגירת המחנה בקרבתו הוקם מחנה הריכוז אקמצ'טקה. סך הכול נהרגו במחנה הריכוז 41,000 יהודים
לאחר המלחמה: משפט והנצחה.
בראשית 1945 הובאו איסופסקו, מאנסקו ומפקדי המחנה למשפט על פשעם, שהיה המשפט הראשון נגד פושעי המלחמה הרומנים שנערך בבוקרשט. האחראים לרצח ההמונים נשפטו למוות אך עונשם הומתק למאסר עולם, ולשאר הנאשמים נפסקו תקופות מאסר ארוכות.
בשנת 1996 במקום הוקמה אנדרטה לזכר הנרצחים.
סונאטה מס' 23 (אפאסיונטה) של בטהובן
סונאטה מס' 23 של בטהובן בפה מינור, אופוס 57, הידועה בשם "אפאסיונטה" ("סוערת"), נחשבת לאחת משלוש הסונאטות הגדולות לפסנתר מתקופת יצירתו האמצעית של בטהובן (האחרות הן סונאטת ואלדשטיין, אופוס 53 ו"הפרידה", אופוס 81a). האפאסיונטה חוברה במהלך השנים 1803, 1804, 1805 ואולי 1806, והוקדשה לרוזן פראנץ פון ברונסוויק. ההוצאה הראשונה התפרסמה בפברואר 1807 בווינה.
בשונה מסונאטה מס' 8, "הפאתטית", לא המלחין הוא שנתן ל"אפאסיונטה" את שמה, אלא מי שהוציא לאור בשנת 1838 עיבוד לארבע ידיים של היצירה.
בטהובן ראה באפאסיונטה את הסונאטה הסוערת ביותר שלו לפסנתר עד לכתיבת סונאטת ה"האמרקלאוויר". היא תוארה כ"תצוגה מזהירה של רגש ומוזיקה". 1803 הייתה השנה, שבה נאלץ בטהובן להכיר סופית בחירשותו המוחלטת והאפאסיונטה משקפת בבירור את סערת הרגשות העזה, שהיה נתון בה במהלך חיבורה.
הסונאטה בנויה משלשה פרקים. ביצוע ממוצע של שלשתם נמשך כ-23 דקות.
צורה.
שלשת פרקי הסונאטה הם:
הפרק הראשון בנוי בצורת סונאטה אלגרו ללא חזרות, במקצב 12/8 ואורכו כ-10 דקות, פחות או יותר. הפרק מתקדם במהירות בשינויים מפתיעים בטון ובדינמיקה. מאפיין אותו שימוש חסכוני בנושאים. הנושא הראשון, באוקטבות, שקט ומבשר רעות. מקצב הנושא מבוסס על שיר עם סקוטי. שירי עם בריטיים היו מוכרים בווינה של אותם ימים ובטהובן, כמו היידן, כתב מוזיקה לשירים רבים בשביל מוציאים לאור בריטיים). כבר אחרי ארבע תיבות חוזר הנושא הראשי בסול במול מז'ור ויוצר ניגוד בולט. חוזר ומופיע מוטיב קצר אך חשוב, בן ארבעה צלילים, המזכיר את הנושא הראשי בסימפוניה החמישית של בטהובן. ברפריזה חל מעבר חוגג ניצחון בפורטיסימו לפה מז'ור. הנושא השני הוא ציטוט ישיר משתי השורות הראשונות של שיר העם, מעובד להתאימו למפעם של 12/8 (ממפעם 3/4 שבהם נכתב במקור). הקודה, כמו בסונאטת ואלדשטיין, ארוכה במיוחד ומכילה ארפג'ים כמו-אלתוריים, המקיפים את רוב מנעד הפסנתר (במצבו בראשית המאה ה-19). הבחירה בסולם פה מינור מתבהרת כאשר עומדים על כך, שהפרק הזה מרבה לעשות שימוש בטון העמוק והכהה של הפה הנמוך בפסנתר, הצליל הנמוך ביותר שבטהובן יכול היה להגיע אליו בזמנו.
הפרק השני הוא נושא ווריאציות על מעין מזמור תפילה, איטי וחרישי, ברה במול מז'ור, המורכב משני חלקים בני שמונה תיבות, ששניהם חוזרים על עצמם; החלק השני מתחיל בלה במול מז'ור. הווריאציות הן כדלהלן:
הפרק השלישי כתוב בצורת סונאטה אלגרו ובשונה מן המקובל, רק בחלקו השני מופיעה הוראת חזרה. הפרק מבוסס על נושא פרפטואום מובילה, בתווי 1/16 מהירים, המופסקים רק לרגעים קצרצרים בפיתוח ובקודה. הקודה, בבואה, מכילה נושא חדש לגמרי, דו-חלקי ובעל אופי נקשני מאוד. נושא זה מוליך אל שיא, שאיננו סוטה מסולם פה מינור וספט-אקורד על הדומיננטה שלו, הקורס לבסוף באורח דומה לזה שבפרקה האחרון של הסונאטה אופוס 27, מס' 2, סונאטת אור ירח. הפרק מאופיין במורכבות ובתנועה מהירה. יש בו כמה מקטעים מלודיים וקאנונים קצרים.
זהות כפולה
ממבה ירוקה מערבית
ממבה ירוקה מערבית (שם מדעי: "Dendroaspis viridis") הוא מין של נחש מסוג ממבה ממשפחת הפתניים. היא ארוכה, דקה, ארסית ביותר ושוכנת על עצים באפריקה הטרופית.
תיאור.
היא קצרה מממבה שחורה וארוכה יותר מהממבה המזרחית וממבה ג'יימסונית, ממבה ירוקה מערבית היא נחש דק וארוך מאוד בעל זנב ארוך. היא הגדולה מבין הממבות שוכני העצים. האורך הממוצע של נחש בוגר הוא בין 2.2-1.8 מטרים. רוב הנחשים באורך 1.8, אך נחשים באורך 2 מטרים נפוצים גם כן. האורך המקסימלי אליו הם יכולים להגיע הוא 3.2 מטרים, דבר שהופך אותם ביחד עם קוברת היערות לנחש הארסי השני הכי ארוך באפריקה (הראשון הוא ממבה שחורה).
הראש צר ובעל צורה ייחודית. במקרים נדירים הצוואר עשוי להשתטח כשמציקים לו, אך אין לו עור נמתח כמו לקוברה. למרות שרוב הנחשים ממין זה בצבע ירקרק-צהוב, ירוק זית או ירוק ברקת, לחלק מהפרטים יש צבע שונה. על אף שנדירים, קיימים פרטים בצבע כחול בהיר או צהוב מלא. הקשקשים חלקים, צרים וגדולים בצורה ניכרת בשביל נחש ממשפחת הפתניים.
תחום מחייה.
הממבה המערבית נפוצה באפריקה המערבית וניתן למצוא אותה בסנגל, גמביה, גינאה ביסאו, גינאה, סיירה לאון, ליבריה, חוף השנהב, גאנה, בנין, טוגו ודרום מערב ניגריה. כמו כן ניתן למצוא אותה בקצה הדרומי של מאלי בגבול עם חוף השנהב, מערב קמרון וגבון.
היא נפוצה בעיקר ביערות גשם באזורי החוף, ובאזורים מיוערים במערב אפריקה. למרות שהם נמצאים בעיקר באזורי יער סבוכים, נחשים אלו מסוגלים להישאר באזורים שכיסוי העצים הוסר, ובלבד שנשארה צמחייה סבוכה שם. באזורים בהם כל הצמחייה חוסלה, הם יעברו לאזורי פרברים בהם קיימת צמחייה רבה.
התנהגות.