ב-1973 עבר דרור פיילר להתגורר בשוודיה. לצורך קבלת אזרחות שוודית, הוא ויתר על אזרחותו הישראלית. הוא למד פרשנות למוזיקה מודרנית בשנים 1975–1977, מוזיקולוגיה באוניברסיטת סטוקהולם בשנים 1977–1978, והלחנה, באקדמיה למוזיקה של סטוקהולם, מ-1978 עד 1983.
ב-2021 נעצר פלייר על ידי הרשויות בשוודיה בחשד לפלילים, עקב מספר גנבות מצרכים בסופרמרקט.
פעילות בנושא הסכסוך ישראלי-פלסטיני.
בזמן האינתיפדה הראשונה, חיבר פיילר את "המאבק", הכולל קטעים מההמנון הפלסטיני.
"שלגיה ושגעון האמת".
בינואר 2004 התפרסם פיילר מחוץ למעגל המוזיקה כשהציג, יחד עם רעייתו, גונילה חלד-פיילר, את היצירה "שלגיה ושיגעון האמת" (Snow White and The Madness of Truth, בשוודית Snövit och sanningens vansinne) במוזיאון ההיסטורי הלאומי שבסטוקהולם. המיצב הכיל בריכה ארוכה של מים צבועים בצבע אדום כדם; במים צפה סירה קטנה, אשר עליה כתוב "Snövit" ("שלגיה"), ובתוך הסירה נמצא דיוקן של הנאדי ג'רדאת, מחבלת מתאבדת שרצחה 21 ישראלים בפיגוע במסעדת מקסים. המיצב לווה בקנטטה של יוהאן סבסטיאן באך "Mein Herze schwimmt im Blut" ("לבי שוחה בדם").
היצירה התפרסמה לאחר שצבי מזאל, שגריר ישראל בשוודיה, שהוזמן לפתיחה, ניתק את תאורת המיצב והפיל את אחד הפנסים לתוך הבריכה. עקב כך נגרם קצר חשמלי, וצבי מזאל התבקש לעזוב את המקום. מאוחר יותר הוא הוזמן לבירור במשרד החוץ השוודי. מזאל טען שהיצירה מאדירה את דמותה של הרוצחת. לדברי האמנים, המיצב נעשה על מנת להפנות את תשומת לב האנשים לכך ש"אנשים חלשים מסוגלים לעשות דברים נוראיים".
המשט לעזה.
פיילר השתתף במשט לעזה מטורקיה שאורגן על ידי ה-IHH ב-2010, ובמהלך העימות עם לוחמי שייטת 13 נפצע באורח קל בפניו. ביוני 2011 נטל חלק מרכזי בארגון המשט לעזה (2011) ושימש כדוברו. ב-19 ביולי 2011 הפליג על סיפון הספינה היחידה שיצאה בסופו של דבר למשט מיוון לרצועת עזה ונעצרה על ידי חיל הים של צה"ל.
בעקבות השתתפותו במשט הוציא משרד הפנים לפיילר צו הרחקה מישראל למשך 10 שנים, שאושר על ידי שר הפנים גדעון סער. בנובמבר 2013 עתר פיילר נגד החלטה זו בנימוק שהוא מעוניין לשהות עם אמו החולה. בית המשפט המחוזי בירושלים דחה את העתירה.
אהבה אחת גדולה
אהבה אחת גדולה הוא שם אלבומה השלישי של הזמרת והיוצרת ורד קלפטר. האלבום יצא לחנויות ב-10 באפריל 2008 בחברת התו השמיני, בהפקה מוזיקלית של עמוס עבר הדני, ששיתף עימה פעולה עוד מימי להקת "לגמרי לא שקטים".
האלבום כולל 11 שירים אותם כתבה והלחינה קלפטר, ובנוסף את השיר "פרידה", אותו הלחינה למילותיה של לאה גולדברג, שיצא במסגרת הפרויקט "שרות לאה גולדברג" וזיכה אותה בפרס אקו"ם לשנת 2007. מתארח בו יצחק קלפטר, בעלה לשעבר, בדואט "שלך לעד", בו הוא גם משתתף בנגינה על גיטרה חשמלית.
האלבום מינורי ואינטימי, בולטת בו נגינת הגיטרות ומרבית הטקסטים עוסקים בזוגיות ובאהבה.
חוזה פריז (1815)
חוזה פריז של 1815 נחתם ב-20 בנובמבר 1815, בעקבות תבוסתו והתפטרותו של נפוליאון בונפרטה. נפוליאון חזר מגלותו באלבה בפברואר, הגיע לפריז ב-20 במרץ, והחל בשלטון מאה הימים. ארבעה ימים לאחר תבוסתה של צרפת בקרב ווטרלו, ב-22 ביוני, נפוליאון השתכנע להתפטר פעם נוספת. המלך לואי ה-18 חזר לשלטון ב-8 ביולי, לאחר שנמלט מהמדינה כאשר נפוליאון הגיע לפריז.
החוזה נכתב כולו בצרפתית, הלינגואה פרנקה של התקופה.
תנאי ההסכם היו קשים יותר עבור צרפת בהשוואה לחוזה 1814, שנחתם לאחר תבוסתו הראשונה של נפוליאון ונוסח לאחר תמרונים הפוליטיים של שארל-מוריס דה טליראן. אחת הסיבות לכך הייתה התמיכה העממית הרחבה שזכה לה נפוליאון בשובו מאלבה. צרפת נאלצה לסגת לגבולותיה משנת 1790; היא איבדה את הישגיה הטריטוריאליים שהושגו בשלב הראשון של מלחמות המהפכה הצרפתית, בין 1790 ל-1792, שלפי ההסכם הקודם היא שמרה ברשותה. צרפת נאלצה גם לשלם פיצויים בסך 700 מיליון פרנקים בחמישה תשלומים שנתיים, ולממן מתקציבה למשך חמש שנים את 150,000 חיילי הצבאות המנצחים, שהוצבו בגבול המזרחי של הטריטוריות הצרפתיות, החל מתעלת למאנש ועד הגבול עם שווייץ. המטרה הכפולה של הכיבוש הצבאי הובהרה בוועידה שהייתה בסמוך לחתימת ההסכם, שבה תוארו התנאים שבהם צרפת תוכל לנהל משא ומתן על קשרי מסחר למטרת תשלום הפיצויים: בנוסף לווידוא כי המדינות השכנות לא יאלצו לחשוש מתחייתה של המהפכה בצרפת, באמצעות הנוכחות הצבאית הובטח גם כי צרפת תעמוד בסעיפים הכלכליים של החוזה.
אף שחלק מבעלות הברית, ובייחוד פרוסיה, דרשו שצרפת תוותר על שטח גדול יותר במזרח, היריבויות בקרב המעצמות ורצון הכללי להחזיר את בית בורבון לשלטון הפכו את הסכם השלום לפחות מכביד ממה שהוא היה עשוי להיות. במקרה הזה צרפת המובסת לא הייתה חתומה על המסמך: החוזה נחתם בין ארבע המעצמות המנצחות בריטניה, אוסטריה, רוסיה ופרוסיה.
החוזה הוכרז באופן רשמי "בשמו של השילוש הקדוש והבלתי מתחלק", כהקדמה לחזרתם של הישועים ולחידוש מעמדה הגבוה של הדת, בייחוד הקתולית, בתגובה לתקופתו של נפוליאון. החוזה קצר מאוד. בנוסף ל"שמירה על צרפת ואירופה מפני התהפוכות שהומטו עליה על ידי נפוליאון בונפרטה", חותמי החוזה גם התנערו "מהמערכת המהפכנית שנוצרה בצרפת".
החוזה הוצג "מתוך רצון לאחד באמצעות שימור לא-אלים של הסמכות המלכותית, ובאמצעות השבת החוקה וסדר הדברים בצרפת על כנם". החוקה שאליה התייחסו הייתה חוקת צרפת משנת 1791, שנקבעה על ידי השלטון הישן זמן קצר לפני פרוץ המהפכה הצרפתית. הסעיפים שנגעו לפעילות הממשלה בצרפת הפכו במהרה לאות מתה: החוזה סייג את השינויים בסדרי הממשל בהסכמתו של מלך צרפת. חוזה פריז הראשון, שנחתם ב-30 במאי 1814, והכינוס האחרון של קונגרס וינה ב-9 ביוני 1815, אושררו פעם נוספת. הנסיכויות והערים החופשיות שלא היו חתומות על החוזה הוזמנו לקבל את תנאיו, כיוון שהוא היה אמור להפוך לחלק מהחוק הציבורי באירופה, מלבד האימפריה העות'מאנית, שלפיו "יתקיימו יחסים שמהם ניתן יהיה לגזור מערכת של שיווי משקל אמיתי וקבוע באירופה".
נישואים בהלכה
נישואים הם יחס בין בני-זוג המעוניינים למסד את הקשר ביניהם. ביהדות הנישואין הם חלק משמעותי מקיום המצוות. בהלכה נקבעו הסדרים העוסקים בנישואים, ביחסי אישות, בטקס הנישואים הידוע כחופה וקידושין, בכתובה המסדירה את יחסי הממון בין בני הזוג, וכן בגירושין - דרכי סיום הנישואים על ידי מתן גט.
מצוות הנישואין.
בספר בראשית מתוארת הזוגיות כמצב המשלים את האדם: "וַיֹּאמֶר יְהוָה אֱלֹהִים לֹא טוֹב הֱיוֹת הָאָדָם לְבַדּוֹ אֶעֱשֶׂה לּוֹ עֵזֶר כְּנֶגְדּוֹ". כיוון שהדברים נאמרו מיד לאחר הבריאה והרבה לפני מתן תורה, מקובל לראות את הזוגיות כדרך ארץ שקדמה לתורה.
אדם חייב במצוות פרו ורבו, היינו להביא לעולם לפחות בן ובת. כדי לקיים את המצווה יש צורך בקיום יחסי אישות, שעל פי ההלכה מותרים רק בין איש לאשתו. מבחינת מצוות פרו ורבו, הנישואין מוגדרים כ'מכשיר מצווה'. גם מי שכבר הוליד ילדים רבים והתאלמן - מצווה שיתחתן עם אשה שיכולה ללדת ילדים, כדי להוסיף במצוות פרו ורבו, אלא אם כן קשה לו להביא עוד ילדים.
מעבר לכך, הנישואין מהווים מצווה בפני עצמה. בתלמוד נקבע שאסור לאדם לחיות בלי אשה. התלמוד משבח את הנישואין ואומר שכל מי שאין לו אשה אינו אדם, והוא שרוי "בלא שמחה, בלא ברכה, בלא טובה, בלא תורה, בלא חומה, בלא שלום".
עבור קיום מצוות הנישואין התירו חכמים למכור ספר תורה. יש פוסקים הסבורים שההיתר הוא דווקא עבור מי שטרם קיים מצוות פרו ורבו, ויש סוברים שההיתר הוא גם עבור מי שקיים מצוות פרו ורבו.
זהות הנישאים.
בהלכה היהודית קיימים רק נישואים של אישה לגבר. סיכום של הקבוצות השונות המוכרות בהלכה היהודית לנישואים, הנקראות עשרת היוחסין, מופיע במסכת קידושין.
גויים.
נישואי גויים תקפים הלכתית, אולם הם אינם חלים באמצעות חופה וקידושין ופוקעים באמצעות גט, אלא חלים באמצעות קיום יחסי מין במסגרת חיי אישות, ופוקעים כשאחד הצדדים נפרד מהאחר במטרה לסיימם. נישואים בין יהודים לגויים מכונים "נישואי תערובת", ובמקומות בהם היהודים הם מיעוט, נחשבים לסממן של התבוללות. הלכתית אין להם תוקף כי ההלכה מבדילה יהודים מגויים, לרבות בגדרי הנישואים.
קרובים.
התורה אוסרת נישואי קרובים שקיום יחסי מין ביניהם נחשב גילוי עריות. ההלכה אינה מכירה בנישואים אלו אף אם התבצעו, אולם מעשה הקידושין עצמו תקף לעניין חלות האיסור. חז"ל הוסיפו איסורי נישואים של קרובים רחוקים יותר הקרואים "שניות לעריות". נישואים כאלו חלים מהתורה, אולם מדברי חכמים הם כמי שאינם ולכן ההלכה אינה מכירה במחויבויות הכספיות הנלוות להם, לרבות במקרה של גירושים. נישואי קרובים האסורים ביהדות נדירים מאוד בעולם בכלל ובעולם היהודי בפרט, וכמעט אינם עולים לדיון ציבורי בישראל ובקהילות יהודיות בעולם.
קרובים מותרים.
אף על פי שנישואי קרובים נאסרו כגילוי עריות, נישואים עם הקרובים שלא נאסרו דווקא נחשבו למעלה, כפי שפסק הרמב"ם: גם כיום מקובלים נישואי קרובים, בעיקר במשפחות האדמור"ים החסידיים.
כבר בתנ"ך אנו מוצאים את אברהם נושא את שרה אחותו מאביו, יצחק נושא את רבקה בת בן-דודו בתואל הארמי, ואת יעקב נושא את בנות לבן דודו. גם רבן גמליאל השיא את בתו לאחיו, ובתלמוד תועדו מקרים רבים של נישואים כאלו. אומנם הקראים ראו בנישואים לאחיינית עבירה של גילוי עריות.
כהן.
היהודים מתחלקים על פי ייחוסם לכהנים, לויים וישראלים. הזכרים הכהנים אסורים לישא אחת מהנשים האסורות להם במסגרת איסורי נישואים לכהן.
ממזר.