האיליריסטים טענו שהגייתם היא יותר קלה להבנה וללימוד ומשקפת את הפרקטיקות האורטוגרפיות של עמים סלאביים אחרים.
מול אמרתו של קרג'יץ' הם ניסחו אמרה משלהם:
אפיונים לשוניים.
תומכיו ושותפיו העיקריים של גאי במפעל הלשוני שלו היו וייקוסלב בבוקיץ' ואנטו מז'ורנוביץ'. בכתיבת ספרי הלימוד שלהם Osnova slovnice slavjanske narěčja ilirskoga ("יסודות הדקדוק הסלאבי של הניב האילירי") מאת בבוקיץ', במהדורה נרחבת בשנת 1854 תחת הכותרת "Slovnica ilirska" ("דקדוק אילירי"), "Temelji ilirskoga i latinskoga jezika" ("יסודות השפה האילירית והלטינית" מאת מז'ורניץ')
הם הונחו על ידי המניעים האידאולוגיים של התנועה האילירית, על בסיס הלשון המקובלת על חברי התנועה האילירית והנתמכת מאוחר יותר על ידי האסכולה הפילולוגית מזאגרב.
שניים מהאפיונים הדקדוקיים החשובים ביותר ההובלטו על ידי האיליריסטים הם הסיומות בהטיות ביחסות דטיב, לוקטיב ואינסטרומנטל רבים של הנושאים, והסיומת "אך"
ביחסת השייכות (גניטיב) רבים של הנושאים - משם הכינוי המלגלג שהודבק לאיליריסטים "אכביסטים" ("אכאבצי" - "ahavci"). ראו:
סוגיה אחרת הקשורה לכתיבת הצליל הסלאבי הקדום "יאט" וה"ר" ההברתי.
כל הצורות של יאט מסומנות על ידי האות ě . לכן כונתה אות זו בנימה לעגנית:
e המקורננת - "rogato e"). תחילה הייתה סבלנות לצורות ההגייה הראשונות
אולם בסופו שלדבר הומלץ ההיגוי [ije] [je].
ה /r/ ההברתי מבוטא שונה מהלא הברתי והונהג סימון התנועה המתלווה למשל àr", "èr"במילים kàrv, dèrvo
ההשפעה.
הניגוד לאלפבית הנצמא כיום בשימוש בשפה ההקרואטית בצורה קצת מתוקנת, כללי הדקדוק והכתיב שנתמכו על ידי האיליריסטים עוררו תרעומת והתנגדות אצל כמה בני התקופה ואצל דורות עתידיים של בלשנים. בסופו של דבר הצעותיהם נעלמו מן השפה.
הכתיב שנקרא "אטימולוגי " שרד קצת יותר עד לצומת המילניום החדש.
ההתפתחות התרבותית.
הסופרים המשפיעים ביותר בקרב התנועה האילירית היו איוואן מז'ורניץ' ופטר פרראדוביץ'. מז'ורניץ' נודע בשיר האפי שלו Smrt Smail age Čengića ("מותו של אגא אסמעיל צ'נגיץ'"), ופרראדוביץ בשירי האהבה שלו. תרומות חשובות תרמו גם אנטון מיחאנוביץ' (מחבר "המולדת הקרואטית" - Horvatska Domovina), סטנקו וראז, שכתב ליקיה סאטירית, ליודביט ווקוטינוביץ', משורר רומנטי, ואנטון נמצ'יץ', מחבר פרוזה וספרי מסע. מן הסוגה האחרונה הצטיין הספר
"מראה אל בוסניה" מאת מתיה מז'ורניץ'.
אחרי שהשלטון הרשה בשנת 1834 פרסום של עיתונים בקרואטית, הוציא לאור ליודביט גאי את העיתון הקרואטי הראשון -
"Novine hrvatsko-slavonsko-dalmatinske" והיה למייסד העיתונאות הקרואטית. לעיתון היה גם מוסף ספרותי בשם "דאניצה", ושניהם הודפסו בבית הדפוס של גאי "הדפוס הלאומי" ("Narodna tiskara"). כל גיליון של "דאניצה" יצא עם המוטו "עם מחוסר לאום הוא משול לגוף ללא עצמות". בסופו של דבר ההישגים הספרותיים הובילו לעצמאות האינטלקטואלית, הלשונית והחינוכית של קרואטיה.
ב-1836 שינו העיתונים את שמותיהם לפי האופנה ה"אילירית": "Ilirske novine", "Danica ilirska".
ב-1838 הקים הרוזן יאנקו דרשקוביץ' "חדר קריאה אילירי " (Ilirska čitaonica ) בזאגרב, והוא הפף למקום המפגש הראשון של האיליריסטים. ב-1846 חל אירוע תרבות נוסף: המלחין וטרוסלב ליסינסקי כתב את האופרה הקרואטית הראשונה - "Ljubav i zloba" (אהבה ורשעות).
על אף היותה מרוכזת באדמות הקרואטיות, הייתה התנועה האילירית פתוחה ללא-קרואטים. למשל, פטר פרראדוביץ' היה סרבי מבחינה אתנית, כך היה גם יוסיף רוניאנין, בעוד סטאנקו וראז היה סלובני, ודימיטריה דמטר היה כנראה ארומני או יווני.
המאבקים.
בשנת 1840 סבלה התנועה האילירית מכה עם עזיבתם אל סטאנקו וראז, יואקים רקובאץ וליודביט ווקוטינוביץ' שביקשו להיבדל ממנה ביצירת שירה. ב-1842 הם הקימו מגזין ספרותי משלהם בשם "קולו" Kolo.
הוויכוחים בסאבור הקרואטי הגיעו לטונים גבוהים והתלוו במהומות ברחובות זגרב. ב-29 ביולי 1845 פרצו עימותים אלימים בככר מרקו הקדוש בזגרב. הנפגעים נודעו לימים כ"קרבנות יולי". עם זאת הרשויות ההונגריות לא הצליחו לדכא לגמרי את התנועה.
ב-23 באוקטובר 1847 בנאום בפני הסאבור הגן איוואן קוקולייביץ' סקצינסקי את רעיון החלפת הלטינית בקרואטית בשפה הרשמית של הממלכה והנבחרים הצביעו פה אחד למען הצעתו.
עם מהפכות 1848 פסקה התנועה האילירית מלהתקיים. ב-1849 כפה הקיסר פרנץ יוזף חוקה חדשה לפיה כל אופוזיציה פוליטית חייבה צנזורה. בנסיבות אלה המגזין דאניצה הפסיק להתפרסם.
ההדים.
שאיפת התנועה לאיחוד הסלאבים, בעיקר הסלאבים הדרומיים, מצאה הד ותומכים אצל הדמויות המובילות הסרביות של אותה תקופה, במיוחד ווק סטפנוביץ' קרג'יץ', הרפורמטור של השפה הסרבית.
ליודביט גאי למעשה פנה לסרביה, כמו לדלמטים ולרוסיה עם בקשה לתמיכה מורלית וכספית לתנועה בקרואטיה.
בשנת 1850 קבוצה קטנה של נבחרים "אילירים" וסרבים חתמו את הסכם וינה שסיכם כי הניב השטוקאבי הדרומי צריך להיות שפת התקן, המשותפת לסרבים ולקרואטים, עם שני אלפביתים - סרבי קירילי והאלפבית הלטיני של גאי על בסיס שווה.
הסכם וינה עמד ביסוד הסטנדרדיזציה של השפה הסרבית-קרואטית.
מורשת.
התנועה האילירית הייתה התנועה הפאנסלאבית הראשונה והבולטת ביותר בהיסטוריה הקרואטית.
היא הצליחה ביעדים התרבותיים שקבעה לעצמה.
בימינו התנועה האילירית נחשבת למילה נרדפת ל"תחייה הלאומית" או "הפטריוטיזם הרומנטי" הקרואטיים.
תנועה זו הניחה יסוד לשפה הסרבו-קרואטית המשותפת וגייסה בקרואטיה תמיכה ביעד שלה הסופי - הקמת "מדינה אילירית".
עם זאת היא לא הצליחה בהשגת יעד פוליטי זה. הפטריוטיזם הקרואטי פנה מהאידיאלים הפאנסלאביים אל ההתמקדות בהגנת הזהות הקרואטית.
בסופו של דבר הוא השיג את ההסכמה ההונגרית-קרואטית על הקמת ממלכת קרואטיה-סלבוניה אוטונומית במסגרת ממלכת הונגריה והאימפריה האוסטרו-הונגרית. בתום מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918 נוצר בסיס להקמת ממלכת הסרבים, הקרואטים וסלובנים ולהקמת יוגוסלביה .
רעיון המדינה המשותפת הדרום סלאבית נפגע קשות בשנת 1941 עם הקמת מדינת האוסטשה הקרואטית בעלת ברית של גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית, שגילתה יחס אכזרי לתושביה הסרבים. אחרי תחיית יוגוסלביה במבנה פדרטיבי תחת השלטון הקומוניסטי של טיטו, קיבל רעיון האיחוד מכה סופית במלחמות שליוו את התפרקות יוגוסלביה בשנות ה-1990.
קישורים חיצוניים.
מחבר הערך: אירינארך ניקולאייביץ' פולובינקין.
מוטאל
רכס פורבס
שנות ה-90 של המאה ה-11
שנות ה-90 של המאה ה-11 היו העשור העשירי והאחרון של המאה ה-11, החלו ב־1 בינואר 1090 והסתיימו ב־31 בדצמבר 1099.
1090–1099
שנות ה-80 של המאה ה-11
שנות ה-80 של המאה ה-11 היו העשור התשיעי של המאה ה-11, החלו ב־1 בינואר 1080 והסתיימו ב־31 בדצמבר 1089.
1080–1089
שנות ה-70 של המאה ה-11
שנות ה-70 של המאה ה-11 היו העשור השמיני של המאה ה-11, החלו ב-1 בינואר 1070 והסתיימו ב-31 בדצמבר 1079.
1070–1079
בחירות 1974
בחירות 1980
שנות ה-60 של המאה ה-11
שנות ה-60 של המאה ה-11 היו העשור השביעי של המאה ה-11, החלו ב-1 בינואר 1060 והסתיימו ב-31 בדצמבר 1069.
1060–1069
שנות ה-50 של המאה ה-11
שנות ה-50 של המאה ה-11 היו העשור השישי של המאה ה-11, החלו ב-1 בינואר 1050 והסתיימו ב-31 בדצמבר 1059.
1050–1059
שנות ה-40 של המאה ה-11
שנות ה-40 של המאה ה-11 היו העשור החמישי של המאה ה-11, החלו ב-1 בינואר 1040 והסתיימו ב-31 בדצמבר 1049.
1040–1049
שנות ה-30 של המאה ה-11
שנות ה-30 של המאה ה-11 היו העשור הרביעי של המאה ה-11, החלו ב-1 בינואר 1030 והסתיימו ב-31 בדצמבר 1039.
1030–1039
שנות ה-20 של המאה ה-11
שנות ה-20 של המאה ה-11 היו העשור השלישי של המאה ה-11, החלו ב-1 בינואר 1020 והסתיימו ב-31 בדצמבר 1029.
1020–1029
העשור השני של המאה ה-11
העשור השני של המאה ה-11 הוא העשור שהחל ב-1 בינואר 1010 והסתיים ב-31 בדצמבר 1019.
1010–1019
העשור הראשון של המאה ה-11
העשור הראשון של המאה ה-11 הוא העשור שהחל ב-1 בינואר 1000 והסתיים ב-31 בדצמבר 1009.
1000–1009
המוסד החינוכי היהודי לילדים עם פיגור שכלי
המוסד החינוכי היהודי לילדים עם פיגור שכלי - קרן וילהלם-אוגוסטה-ויקטוריה
שחקן החודש בפרמייר ליג
שחקן החודש בפרמייר ליג (באנגלית: Premier League Player of the Month) הוא תואר המוענק מדי חודש (מאז 1994) לכדורגלן אשר נבחר לשחקן הטוב ביותר באותו חודש בפרמייר ליג.
הזוכה נבחר על ידי שקלול של הצבעה פומבית ברשת, אשר מהווה משקל של 10% מההחלטה הסופית, פאנל מומחים ובחירת קפטן של כל מועדון כדורגל מהפרמייר ליג.
לאחר הקמת ליגת הפרמייר ליג ב-1992, נכנסו פרסי מאמן החודש ומאמן העונה בראשית 1993/1994. תארים אלו נוספו על פרסי כדורגלן השנה בליגה האנגלית מטעם התאחדות עיתונאי הכדורגל האנגלית, המוענק משנת 1947, וכדורגלן השנה בליגה האנגלית מטעם התאחדות שחקני הכדורגל באנגליה ובוויילס, המוענק משנת 1973. לקראת עונת 1994/1995 הכניסה הנהלת הפרמייר ליג את פרס שחקן החודש בפרמייר ליג.