Analysis and Fertilizer Problems Copyright 1961 by American Institute of
Biological Sciences. (in collab.with
Aliza Halfon-Meiri)
Anabiosis of Ceterach Officinarum
LAM. ET DC.
Bulletin of the Research Council of Israel Vol. XI No. 3 November 1962
87. Does
Plasmolysis Increase the Drought
Tolerance of Plant Cells?
PROTOPLASMA
Band LVII 1963, Heft. 1-4 (in collab
with B. Jacoby)
Ecological Relationship of Wild Emmer in Israel and A. Aaronsohn's Contribution to the Theory of the Origin of Cultivated
Wheat.
Proceedings of a
Thecnical Meeting of Plant Exploration and Introduction Roma 1961.
In Genetica
Agraria Vol. XVII-1963
Zur Kenntnis Kritischer
Wasser-Sattigungsdefizite in Blattern
und ihrer Bestimmung.
PLANTA
60, 51-69 (1963)
contribution to the knowledge of drought resistance of Mediterranean pine trees
Mitteilugen der
Floristisch-soziologischen
Arbeitsgemeinschaft N.F.Heft 10 (in collab with Adiva Shomer- Ilan)
Professor Michael Evenari
Israel Journal of Botany Vol. 13, 1964, pp 47-51
Mesure du Degre
d'Overture des Stomates
de Coniferes Methodes
Anciennes et Modernes
Methodology of
Plant Eco- physiology; Proceedings of the Montpellier Symposium. UNESCO 1965
93. Critical Threshholds of Dehydration in Leaves of Nerium
oleander L.
PROTOPLASMA Band LXI
1966, Heft 3-4 (in collab. with B. Leshem)
הלל אופנהימר
כביש הגבורה
"כביש הגבורה", שכונה בראשיתו "דרך הגבורה", הוא כביש עוקף לטרון שנסלל במלחמת העצמאות כדי לאפשר תנועת כלי רכב בין ירושלים לשפלה ומישור החוף, לאחר שהכביש הראשי לירושלים נחסם באזור לטרון שנשלט על ידי הלגיון הערבי.
שם הכביש והיקפו.
השם "כביש הגבורה" ניתן בטקס הפתיחה הרשמי של הכביש בדצמבר 1948. בעת נתינתו הוא ציין את הדרך ממזכרת בתיה ועד הקסטל דרך כביש 411, קטע קצר מכביש 3, כביש 44 וכביש 395. עד אז, ניתנו לכביש כינויים שונים כמו דרך בורמה החדש וכביש מאלאיה.
בפועל, מכיוון שהתנועה לירושלים עברה דרך שער הגיא במזרח ובכביש 44 מצומת נחשון לרמלה במערב, הצטמצם השימוש בשם "כביש הגבורה" לציון הקטע מצומת חולדה עד "צומת שמשון". כביש 395 כונה במעריב "כביש מאלאיה" המחבר את הקאסטל עם כביש הגבורה. השם "כביש הגבורה" הודבק גם לקטע מרמלה לצומת נחשון.
תולדות כביש הגבורה.
עד מלחמת העצמאות עברה הדרך הראשית לירושלים מרמלה הערבית ללטרון בכביש 424. עם פרוץ מלחמת העצמאות, נחסם המעבר ברמלה ליהודים והתנועה לירושלים הוסטה דרך רחובות וחולדה. אולם מלטרון עד קריית ענבים לא הייתה דרך חלופית והתנועה עברה מחולדה לירושלים בשיירות. בסוף חודש מרץ 1948 אירע קרב שיירת חולדה, ובעקבותיה פתחה ההגנה במבצע נחשון. לאחריה התקיימו מבצע הראל ומבצע מכבי שנועדו להבטיח את הדרך לירושלים. אך עד שהצליחו כוחות ההגנה לפתוח את החלק המזרחי של הדרך, משער הגיא מזרחה, נכנס הלגיון הערבי ללטרון ב-18 במאי 1948 וחסם את הכביש הראשי לירושלים. ניסיון לכבוש את לטרון במבצע בן נון א' כשל והדרך נותרה חסומה. בתחילת יוני 1948 נפתחה דרך בורמה כדרך גישה לירושלים, אך זו הייתה דרך משובשת ומסוכנת ולא הותר בה מעבר חופשי של אזרחים.
לאחר שניסיונות חטיבת הראל לכבוש מחדש את לטרון במבצע דני במהלך קרבות עשרת הימים (9 עד ה-18 ביולי 1948) נכשלו, נעשו ניסיונות לאפשר מעבר אזרחים בשיירות דרך לטרון. אולם הניסיון הראשון להעביר שיירה אזרחית ב-12 באוגוסט 1948 כשל ואז פורסמה הכוונה לסלול כביש קבוע במקביל לדרך בורמה בתוואי דרומי ממנו (כיום כביש 44) באזור המוסתר מעיני הלגיון, מדרום לרכס המפריד בין עמק איילון לכביש הר טוב.
הכביש נסלל מ-4 בספטמבר 1948 עד 30 באוקטובר 1948 במשך קרוב לשמונה שבועות. פקודת המבצע הייתה לסיים את סלילת הכביש לפני בוא הגשמים וחיל ההנדסה עמד במשימה. אורך הכביש הוא 40.5 קילומטר והוא נסלל בקצב של 5 קילומטר לשבוע. רוחב הכביש היה ברוב המקומות 5 מטר, רוחב שנחשב אז סביר לתנועה דו כיוונית. הסלילה החפוזה לא לקחה בחשבון את הצורך בניקוז והכביש התקלקל ברובו בגשמי החורף. בקיץ של 1949 נסלל הכביש מחדש והוספו לו תעלות ניקוז.
באמצע שנת 1949 הוחל בסלילת כביש שיחבר את צומת נחשון לרמלה ויחסוך את המעבר דרך חולדה ורחובות. קטע זה של הכביש, באורך 12.5 קילומטר ורוחב 6.5 מטר, מתוכם 5 מטר מכוסים באספלט, נפתח לתנועה בספטמבר 1950. כביש זה כונה לעיתים גם הוא "כביש הגבורה". התנועה לירושלים בחלקו המרכזי של כביש הגבורה (כביש 44 מצומת נחשון עד צומת שמשון) נמשכה עד למלחמת ששת הימים. לאחר המלחמה חודשה התנועה בכביש 424 ועיקר התנועה לירושלים עבר בכביש זה, עד פתיחת כביש 1.
חנוכת הכביש והאנדרטה.
טקס חנוכת הכביש והנחת אבן הפנה לאנדרטה נערך ב-7 בדצמבר 1948 במעמד ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, הרמטכ"ל רא"ל יעקב דורי, ובהשתתפות הלוחמים על הדרך והעובדים שסללו את הכביש.
על אם הדרך, עיצב הפסל משה ציפר את אנדרטת כביש הגבורה לציון הבקעת הדרך לירושלים במלחמת העצמאות. האנדרטה ממוקמת בסמוך למשמר דוד. לקראת יום הזיכרון ה'תש"ם (1980) הנפיק השירות הבולאי בול ועליו תמונת האנדרטה. החל בשנת 1982, הגלעד ולוח האבן המקוריים, וקירות הזיכרון עליהם נחקקו שמות הנופלים מתש"ח ואילך, שנוספו סביבם מאוחר יותר, הם אתר ההנצחה של חיל ההנדסה.
לאורך כביש הגבורה מוצבים פסלים בדמות לוחמי תש"ח. במספר ערים בארץ נקראו רחובות על שם "דרך הגבורה".
דרך הגבורה
סקופיה (לבוש נוצרי)
סקופיה, סוג של כובע או כיפה של כל דרגות הכמורה בנצרות האורתודוקסית, ובכנסייה הקתולית המזרחית היא מיוחדת לנזירים. צבעה וצורתה משתנים בהתאם לארץ המוצא ולדרגת הלובש בהיררכיה הנוצרית, וכן משתנה באירועים שונים.
צורתה.
צורת הסקופיה משתנה ממקום למקום:
מוטי קרפל
מרדכי (מוטי) קרפל (נולד ב-1953) הוא אידאולוג, עיתונאי ופוליטיקאי ימני ישראלי, ממקימי תנועת "מנהיגות יהודית".
קורות חייו.
קרפל נולד בחיפה בשנת 1953, ולמד בפנימייה הצבאית שליד בית הספר הריאלי בחיפה. ב-1970 התגייס לצה"ל והתנדב לסיירת אגוז. קרפל עבר מסלול הכשרה כלוחם בסיירת ולחם במלחמת יום הכיפורים. לאחר המלחמה עבר קורס קצינים ועשה הסבה לשריון, שם שירת כמפקד מחלקה וסגן מפקד פלוגה בסיני. לאחר שחרורו למד פילוסופיה באוניברסיטת חיפה ובגיל 27 חזר בתשובה ולמד במכון מאיר ומרכז הרב. במהלך פעילות פוליטית נגד פינוי סיני, הכיר את אשתו אביבה. בשנת 1993, בתקופת הסכמי אוסלו, היה קרפל לסרבן הגיוס הראשון בישראל שסירב להתגייס לשירות מילואים בשל מדיניותה של ממשלת ישראל בראשותו של יצחק רבין למסור חלקים מארץ ישראל, לשיטתו. באמצע שנות התשעים הקים מוטי קרפל את תנועת "חי וקיים" יחד עם יהודה עציון. התנועה עסקה, בין היתר בהגדרה חדשה של הציונות ושל ההתיישבות, לאור תורת הרב קוק. בנובמבר 1995 הקים יחד עם משה פייגלין ושמואל סקט את תנועת מנהיגות יהודית, ובשנת 1999 התמודד במסגרתה כמועמד יחיד בבחירות לכנסת ה-15 תחת רשימה בשם "מנהיגות יהודית לישראל", אך פרש מהמירוץ שלושה ימים לפני הבחירות. כראש מנהיגות יהודית נחקר במסגרת פרשת עמותות הליכוד. בין השנים 2004–2010 ערך את כתב העת "נקודה".
קרפל מתגורר בהתנחלות בת עין שבגוש עציון, נשוי ואב לשמונה.
עמדותיו.
מוטי קרפל הוא אידאולוג בזרם האמוני של הציונות הדתית. הגותו מושפעת בעיקר מהגותו של הפילוסוף שבתי בן-דב. בספר של קרפל "המהפכה האמונית", הוא מתאר את שקיעת הציונות הקלאסית והתנוונותה לתרבות הדוניסטית חסרת שורשים המגובה על ידי קבוצות פוליטיות אינטרסנטיות. מנגד הוא מתאר את עליית הכוחות האמוניים, שהם בעיקר קבוצות בתוך הציבור הדתי הלאומי שמקורבות לאידאולוגיה של הרב צבי יהודה קוק שלטענתו, יחליפו את הציונות הקלאסית המתפוררת.
קרפל מפתח את תפיסתו של פרופסור אדריאן הייסטינגס על העדר תפיסה לאומית בתרבות הערבית ובאסלאם, ומסביר בכך את המלחמות הפנימיות בארצות ערב ואת העדר הפתרון ל.
בשנת 2021 תמך במפלגת ימינה ובממשלה שהוקמה בראשות נפתלי בנט.
מוזיאון האמנות של גאורגיה
מוזיאון האמנות של גאורגיה (בגאורגית: საქართველოს ხელოვნების მუზეუმი) הידוע גם כמוזיאון האמנויות היפות על שם שלווה אמירנאשווילי (შალვა ამირანაშვილის სახელობის ხელოვნების მუზეუმი) הוא אחד מהמוזיאונים החשובים ביותר בגאורגיה. המוזיאון ממוקם ליד כיכר החירות בטביליסי, ומכיל כ- 140,000 פריטי אמנות גאורגית, אוריינטלית, רוסית ואירופית.
היסטוריה.
האב הקדמון של המוזיאון, הגלריה הלאומית לאומנות, נפתח בעקבות מאמציהם של אמנים גאורגים צעירים שחונכו באירופה, ב-1 בפברואר 1920, בטביליסי. בלי קשר לכך צמח המוזיאון המרכזי לאמנויות יפות, שנפתח באוגוסט 1923, בטביליסי. בסוף שנת 1932 הועבר המוזיאון המרכזי לאמנויות יפות לכנסיית מטחי שבמרכז טביליסי העתיקה, והתווספו לאוסף המוזיאון אוספים קטנים יותר.