בלאק גם נטה להעדיף את החוק והסדר על פני פעילות למען זכויות האזרח. גישה זו הובילה אותו לפרש את חוק זכויות האזרח פירוש צר. לדוגמה, הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסקי דין רבים שהפכו על פיהן הרשעות בתביעות שהוגשו נגד שובתי שבת, בטענה להגבלת ההיקף של חוק זכויות האזרח. ב-1968 הוא אמר, "לרוע המזל יש כאלו הסבורים ששחורים צריכים לקבל זכויות מיוחדות על פי החוק". בלאק חש שצעדים כמו מחאה, שירה, או צעידה ל"מטרות טובות", עלולים יום אחד להוביל לתמיכה במטרות זדוניות. גיסתו הסבירה שבלאק "פחד פחד מוות" ממפגינים. בלאק התנגד לכמה ממעשיהם של מפגינים למען זכויות האדם ונגד מלחמת וייטנאם והאמין שקודם כל המחוקקים, ואחר כך בתי המשפט, צריכים להיות אחראים להקלת העוולות החברתיות. בלאק אמר פעם שהוא "מתנגד בתוקף למאמצים להרחבת חופש הדיבור על פי התיקון הראשון מעבר לדיבור עצמו".
התיקון הראשון.
בלאק נקט בגישה אבסולוטיסטית לפירוש התיקון הראשון לחוקה. בהאמינו שהמילים הראשונות של התיקון היו "הקונגרס לא יחוקק שום חוק..." הוא דחה את יצירת המבחנים המשפטיים לאמות המידה לחופש הדיבור, כפי שנעשה במבחנים לסכנה ברורה ומיידית, ל"נטייה לרוע" , ל"כוח המשיכה של הרוע" (gravity of the evil), לסבירות, או ל"איזון" (balancing). בלאק כתב שהתיקון הראשון הוא "בכללותו, מעבר ליכולתה של הסמכות הפדרלית לקצר... אני לא מאמין שלאף אחת מזרועות הממשל הפדרלי, כולל הקונגרס ובתי המשפט, עומדת הסמכות או הרשות להכפיף את חופש הביטוי או את העיתונות למה שהם מחשיבים כאינטרסים חשובים יותר'".
בלאק האמין שהתיקון הראשון הקים חומת הפרדה מטפורית בין הדת לבין המדינה. במהלך הקריירה שלו כתב בלאק כמה פסקי דין חשובים שנוגעים להפרדת הדת מהמדינה. הוא הקריא את פסק הדין "אברסון נגד מועצת החינוך" מ-1947, שקבע שסעיף ההתאגדות ישים לא רק לממשלה הפדרלית, אלא גם למדינות.
בארבעה ערעורים שהוגשו לבית המשפט העליון, קידם בלאק את הטיעון ששיוכו והשקפותיו הפוליטיות של האדם, מבלי שיבצע פעולות כלשהן, לא מספיקים כדי לבסס עדות על אישיות בעלת מוסר רע. ב-1957 טען בלאק בפסק הדין "שוור נגד מועצת הבחינות של לשכת עורכי הדין של ניו מקסיקו" (), שניו מקסיקו לא יכלה למנוע מבוגר תואר במשפטים מלהיות עורך דין בשל האפשרות של קשריו עם מטרות המפלגה הקומוניסטית. שוור, העותר בתיק, היה למעשה איש צבא מעוטר שלחם במלחמת העולם השנייה. בלאק חזר על חוות דעת זו בפסק הדין "קניגסברג נגד לשכת עורכי הדין של קליפורניה" () מ-1957. רוב השופטים צידדו בבלאק, אך ב-1961, הן בעתירה חוזרת שהוגשה בתיק זה () והן בפסק הדין "בעניין אנסטפלו" (), רוב שופטי ההרכב, חרף התנגדותו הנמרצת של בלאק, קבעו שאדם שסירב להשיב אם הוא היה חבר בארגון שכלול ברשימת הארגונים החתרניים של התובע הכללי, יכול להיות מסורב להסמכה כעורך דין על בסיס אישיותו השלילית.
בחוות דעת הרוב שכתב בלאק בפסק הדין "מק'קולום נגד מועצת החינוך" מ-1948 נקבע שהממשלה לא יכולה להעביר הנחיות דתיות לבתי ספר ציבוריים. בפסק הדין "טורקסו נגד ווטקינס" מ-1961, כתב בלאק חוות דעת שאישרה שהמדינות לא יכולות להשתמש במבחנים דתיים כשיקולים למינוי למשרה ציבורית. באופן דומה הוא כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "אנגל נגד ויטל" מ-1962 שבו הוכרז על אי התאימות לחוקה של דרישת המדינות לאמירת תפילות רשמיות בבתי ספר ציבוריים.
בלאק נחשב בדרך כלל כמגן המוביל של הזכויות על פי התיקון הראשון כמו חופש הדיבור וחופש העיתונות. בפסק דין ניו יורק טיימס נגד סאליבן הוא כתב בדעת מיעוט שהתיקון הראשון לחוקה מעניק הגנה אבסולוטית נגד תביעות לשון הרע מצד נושאי משרה ציבורית, גם כאשר הפרסום הוא שקרי במזיד. הוא סירב לקבל את הגישה שחופש הדיבור יכול להצטמצם מסיבות של ביטחון לאומי. כך בפסק הדין "חברת ניו יורק טיימס נגד ארצות הברית" מ-1971 הוא הצביע לאפשר לעיתונים לפרסם את מסמכי הפנטגון על אף טענת ממשלו של ריצ'רד ניקסון שלפרסום עלולות להיות השלכות ביטחוניות. בחוות הדעת המשלימה שלו בתיק, ציין בלאק,
בלאק דחה את הרעיון שהממשלה יכולה להעניש דיבורים של "ניבול פה". באופן דומה הוא טען שחוקי לשון הרע קיצצו בחופש הדיבור ולפיכך נגדו את החוקה. רוב שופטי בית המשפט העליון דחו את השקפותיו אלו. פירושו של בלאק לא זכה לתמיכתו של השופט דאגלס.
על כל פנים, בלאק לא האמין שליחידים עומדת הזכות להתבטא בכל פעם שהם מעוניינים בכך. הוא כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "אדרלי נגד פלורידה" מ-1966, שאישר באופן שנוי במחלוקת הרשעה בהסגת גבול של מפגינים שהפגינו בתוך רכוש ממשלתי. הוא גם כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "טינקר נגד בית הספר המחוזי העצמאי הקהילתי של דה מוין" מ-1969, שבו פסק בית המשפט העליון שלתלמידים יש זכות לענוד סרטי זרוע (כסוג של מחאה) בבתי הספר, בכותבו,
יותר מכך, בלאק פירש פירוש מצומצם של המילה "דיבור" על פי התיקון הראשון. מבחינתו למושג "התנהלות" לא מגיעה אותה הגנה שהמושג "דיבור" מקבל. לדוגמה, הוא לא האמין ששריפת הדגל הוא סוג של התבטאות. בפסק הדין "סטריט נגד ניו יורק" מ-1969, הוא כתב: "עולה על דעתי שכל דבר בחוקה הפדרלית מונע ממדינה להגדיר שרפה מכוונת של דגל ארצות הברית כעבירה". באופן דומה הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "כהן נגד קליפורניה" , בו פסק בית המשפט שלבישת ז'קט שעליו כתובות המילים "לעזאזל הגיוס" (באנגלית: Fuck the Draft), היא התבטאות המוגנת על ידי התיקון הראשון. הוא הניח שהפעילות הזאת "הייתה בעיקר התנהלות, ומעט מאוד דיבור".
כשופט עליון החזיק בלאק בדעה שעל בית המשפט העליון לאכוף באופן ברור את הערובות החוקתיות, במיוחד סעיף חופש הדיבור שבתיקון הראשון. לעיתים קרובות הוא תויג כ"אקטיביסט" בשל רצונו לבקר חקיקה שניתן היה לטעון שהיא הפרה את סעיפי החוקה. בלאק טען שהמילוליות הייתה נחוצה כדי להגביל את הסמכות השיפוטית.
מסיבות אלו, היה בלאק אחד הקולות המתנגדים בתיק של ג'ורג' אנסטפלו , שלא התקבל ללשכת עורכי הדין של אילינוי בשל סירובו לגנות את הקומוניסטים וסירב למסור עדות על דעותיו הפוליטיות. בלאק כתב:
בראיון עמו מ-1968, ששיקף את תרומותיו החשובות ביותר, מיקם בלאק את חוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "אדמסון נגד קליפורניה" "בראש הרשימה של פסקי הדין שלו, אך אז דיבר ברהיטות רבה על אחד מפסקי הדין המוקדמים שלו, "צ'מברס נגד פלורידה".
ההליכים הפליליים.
בלאק אימץ פירוש צר יותר של התיקון הרביעי לחוקה בהשוואה לעמיתיו בבית המשפט העליון בתקופת נשיאותו של ארל וורן. הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "כץ נגד ארצות הברית" מ-1967, בו קבע בית המשפט שהאזנת סתר ללא צו מפרה את הסעיף התיקון הרביעי שמגן מפני חיפוש או תפישה בלתי הגיוניים. הוא טען שהתיקון הרביעי מגן אך ורק מפני חיפוש ותפישה של חפצים ממשיים. כך, הוא סיכם ששיחות טלפון אינן בתחום ההגנה של התיקון, ושהאזנות סתר ללא צו כתוצאה מכך מותרות.
בלאק האמין מלכתחילה שהחוקה לא קובעת את אי קבלתן של עדויות במשפט שהתקבלו באופן בלתי חוקי. בחוות הדעת המשלימה שלו בפסק הדין "וולף נגד קולורדו" מ-1949 הוא טען שכלל הפסילה "לא היה הוראה של התיקון הרביעי, אלא... דין ראיות שנוצר באופן שיפוטי". אך בהמשך הוא שינה את דעתו והצטרף לדעת הרוב בפסק הדין "מאפ נגד אוהיו" , שיישם את הכלל הן על חקירות במדינות והן על חקירות פדרליות. בחוות הדעת המשלימה שלו בפסק דין זה הוא ציין שתמיכתו בפסק הדין התבססה על ההגנה של התיקון החמישי מפני הפללה עצמית, לא על ההגנה של התיקון הרביעי מפני חיפוש ותפישה בלתי הגיוניים. הוא כתב, "עדיין לא שוכנעתי שהתיקון הרביעי כשלעצמו יהיה מספיק כדי למנוע את קבלתה של עדות ...שנתפשה ...תוך הפרה של הוראת התיקון".
במקרים אחרים נקט בלאק בראיה רחבה של זכויות הנאשמים הפליליים. הוא הצטרף לחוות דעת הרוב בפסק הדין שהיווה ציון דרך משמעותי, פסק דין מירנדה נגד אריזונה מ-1966, שהטיל על שוטרים את החובה לידע את החשודים על זכויותיהם טרם חקירתם, ובאופן עקבי הוא הצביע בעד יישום התיקונים הרביעי, החמישי, השישי והשמיני לחוקה ברמת המדינות.
בלאק כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין החשוב "גדעון נגד ויינרייט" מ-1963, שבו נפסק שחובה על המדינות לממן שכירת עורך דין לנאשם בפלילים שידו לא משגת לממן עורך דין בכוחות עצמו. לפני פסק דין זה פסק בית המשפט העליון שכלל זה חייב אך ורק את הממשלה הפדרלית.
יישום מגילת הזכויות במדינות.
אחד ההיבטים הבולטים ביותר במשנתו השיפוטית של בלאק הייתה השקפתו שמגילת הזכויות בכללותה צריכה להיות מיושמת במדינות. מלכתחילה, מגילת הזכויות חייבה רק את הממשלה הפדרלית, כפי שקבע בית המשפט העליון בפסק הדין "ברון נגד בולטימור" מ-1833. לדבריו של בלאק, על פי התיקון ה-14, שאושרר ב-1868, "שולבה" מגילת הזכויות, או במילים אחרות, חייבה גם את המדינות. במיוחד הוא התכוון לסעיף הזכויות והחסינויות שבתיקון ה-14, "לא תחוקק אף מדינה ולא תאכוף חוק שיגביל את הזכויות ואת החסינות של אזרחי ארצות הברית". הוא הציע שהמונח "זכויות וחסינויות" יכיל את הזכויות שהוזכרו בשמונת התיקונים הראשונים לחוקה.