יחד עם הגברת מהירותן של המכוניות הפכו הבלמים לנושא מרכזי עבור יצרני המכוניות ועבור הצוותים אשר עסקו בפיתוח מערכות בלימה בעלות יכולות מספקות לפני ביצוע פניות ממהירות שיא כגון בפניית מוסלאן לאחר היישורת הארוכה. בשנת 1953 הייתה יגואר ליצרנית הראשונה במרוץ לה מאן אשר השתמשה בדיסקי בלימה כאשר התקינה אותם במכונית ה-C טייפ שלה. בשנת 1955 הציגה מרצדס-בנץ גרסת קונספט למעצור אוויר במכונית ה-300 SLR שלה, אשר היה פועל באמצעות פתיחת מכסה המנוע האחורי הגדול של המכונית. בשנות ה-80 מערכת ABS כבר הפכה לחלק בלתי נפרד ממכוניות אשר התחרו בגרופ C כחלק מאמצעי בטיחות המבטיח כי המכוניות לא יאבדו שליטה כאשר לעיתים קרובות הן מגיעות למהירות של 320 קמ"ש. בסוף שנות ה-90 כבר אומצו שיטות בנייה של מערכות בלימה מחוזקות על ידי סיבי פחמן, בעלות כח עצירה רב יותר ואמינות גבוהה יותר.
סקירת השנים.
1923–1939.
בשנים הראשונות של מרוץ לה מאן שלטו בו נהגים, קבוצות ויצרני רכב צרפתיים, בריטיים ואיטלקים בלבד, כאשר בוגאטי בנטלי ואלפא רומיאו הם הבולטים ביותר. בשנת 1928 דגם בנטלי 4.5 ליטר זכה במקום הראשון ובשנת 1929 דגם בנטלי ספיד 6 זכה במקום הראשון. החידושים בעיצוב המכוניות החלו בשנות ה-30 כאשר מכוניות בוגאטי ואלפא רומיאו נבנו במרכבי גוף אווירודינמיים מאוד במטרה לנסוע במהירות האפשרית הגבוהה ביותר בישורת המולסאן. בשנת 1939 בוטל מרוץ לה מאן למשך 10 שנים בעקבות מלחמת העולם השנייה.
1949–1969.
לאחר שיקומו של המסלול מהריסות המלחמה חודשו המרוצים בשנת 1949 בגילוי עניין מחודש של יצרני רכב גדולים נוספים. לאחר יסודה של אליפות העולם למכוניות ספורט בשנת 1953 אשר מרוץ לה המאן הוא חלק ממנה, החלו יצרניות רכב כגון מרצדס-בנץ, פרארי, אסטון מרטין, יגואר ועוד רבים נוספים לשלוח צוותים ומכוניות על מנת להתחרות ולנצח במרוץ. בשנת 1955 אירעה תאונה קטלנית במרוץ כאשר מכוניתו של הנהג פייר לבג התרסקה אל תוך קהל הצופים וכתוצאה מכך נהרגו יותר מ-80 אנשים. תאונה זו הובילה להקמתן של גדרות בטיחות לא רק במרוץ לה מאן אלא בכל מרוצי הספורט המוטורי. בסוף שנות ה-60 נכנסה חברת פורד להתחרות במרוץ לה מאן כאשר היא מנצחת את המרוץ ארבע פעמים ברציפות עם מכוניות ה-GT40 שלה.
1970–1980.
החל משנות ה-70 חווה מרוץ לה מאן תפנית גדולה בדמות מהירויות גבוהות מאוד ועיצובים מוטוריים חדשנים. מהירויות קיצוניות אלה הובילו לשינוי מסורת הזנקת הלה מאן הטיפוסית לשיטת הזינוק בנסיעה (Rolling Start) בהשראת מרוץ אינדיאנפוליס. מכוניות משודרגות אך מבוססות על גרסאות כביש סדרתיות המשיכו עדיין להתחרות בלה מאן, אך הן סווגו בקטגוריות נמוכות. מנגד החלה הנורמה לבנות מכוניות ייעודיות למרוצים כגון מכוניות הפורשה 917, פורשה 935 והפורשה 936 אשר בלטו במרוצי לה מאן במשך העשור. מכונית הפורשה 917 אשר זכתה במרוץ שנתיים ברציפות בשנים 1970 ו-1971 הניבה לפורשה את הניצחון הראשון שלה במרוץ לה מאן. בנוסף, בצל המאבק עם פרארי השיגה פורשה בשנת 1970 פודיום מלא, ואת המקומות 1–2 במרוץ 1971, כולל את שיא המרחק שכוסה במרוץ לה מאן על ידי מכונית עם 5,335 ק"מ ב-397 הקפות, שיא שנשבר רק בשנת 2010 על ידי האאודי R15 TDI אשר כיסתה 5,410 ק"מ. בשנת 1972 זכתה במרוץ יצרנית הרכב הצרפתית מטרה-סימקה, ניצחון זה היה בעל משמעות גדולה מאחר שהיה הניצחון הראשון של יצרנית רכב צרפתית מאז 1950. קבוצת מאטרה ניצחה בנוסף את המרוץ בשנתיים שלאחר מכן. בנוסף, עשור זה זכור בגלל תוצאות טובות מאוד של רבות מהקבוצות הפרטיות ובכללן שתי הזכיות היחידות במרוץ לה מאן של קבוצות פרטיות בבנייה עצמית, מיראז' הבריטית בשנת 1975 ורונדו הצרפתית בשנת 1980.
1981–1993.
שנות ה-80 היו בסימן שליטה מוחלטת של פורשה במרוץ לה מאן עם שיא של שבעה ניצחונות רצופים במרוץ בשנים 1981–1987 כולם עם מכוניות החברה לגרופ C אשר עודדה תצרוכת דלק נמוכה. בתחילה מכונית הפורשה 956 ואחר כך מכונית הפורשה 962 אשר החליפה אותה. מלבד הניצחונות במרוץ, ידעה פורשה הצלחות רבות בצל היריבות מול פרארי ולנצ'יה כגון מקומות 1–5 במרוץ 1982, מקומות 1–8 במרוץ 1983, מקומות 1–7 במרוץ 1984, מקומות 1–5 במרוץ 1985 ומקומות 1–7 במרוץ 1986. מרוץ שנת 1988 הסתיים בדרמה גדולה כאשר מכונית הפורשה 962 הובילה בדרך לניצחון לאחר מרוץ צמוד עם מכונית היגואר XJR-9, אלא שטעות נדירה חייבה אותה לבזבז זמן יקר בתדלוק לאחר שאזל לה הדלק, כאשר יגואר מנצחת את המרוץ ומסיימת את שושלת הניצחונות של פורשה בת ה-7 שנים. את מרוץ 1989 ניצחה מרצדס-בנץ כאשר היא משיגה את המקומות 1–2. בנוסף, במרוץ זה שברה קבוצת וולטר רייסינג-פיג'ו את שיא המהירות במרוץ לה מאן כאשר רשמה מהירות של 406 קמ"ש. בשנת 1990 שוב ניצחה יגואר הפעם עם מכונית ה-XJR-12 שלה. בשנת 1991 זכתה במרוץ חברת מאזדה יחד עם מכונית ה-787B בעלת מנוע ונקל, הייתה זו הפעם הראשונה והיחידה שמכונית בעלת מנוע לא־בוכנאי זכתה במרוץ, והפעם הראשונה שיצרנית רכב יפנית זכתה במרוץ לה מאן. בשנים 1992 ו-1993 נכנסה חברת פיג'ו למרוץ וזכתה שנתיים ברציפות בשנים אלו עם מכוניות הפיג'ו 905 שלה.
בשנת 1990 עבר מסלול לה מאן את השינוי הגדול ביותר לאחר שנבנו שתי תוספות שיקיין בקטע ישורת המולסאן בן ה-6 ק"מ, שינוי זה נועד למנוע מהמכוניות להגיע למהירות של 400 קמ"ש. מהלך זה היה גם התחלת מגמה של ארגון ה-ACO להאט את המכוניות במרוץ בכל מיני דרכים, אולם גם לאחר שינויים רבים, מהירות של 320 קמ"ש בנקודות מסוימות במרוץ לה מאן היא מהירות שכיחה.
1994–1999.
בעקבות ביטולה של אליפות העולם למכוניות ספורט החלה בלה מאן התעוררות מחודשת של שיתוף מכוניות גראן טוריסמו אשר מבוססות על מכוניות ייצור סדרתי, כאשר בנוסף גם החלו להקים להן קטגוריות נפרדות. כמו כן בשנים אלו ידעו מכונית העל פופולריות רבה כאשר יצרניות רכב רבות החלו לייצר להן גרסאות למרוץ, כגון מקלארן עם מכונית המקלארן F1 שלה, מרצדס-בנץ עם מכונית ה-CLK-GTR שלה, פורשה עם מכונית ה-911 GT1, ובנוסף טויוטה, ניסאן ואחרים. בשנת 1995 זכתה במרוץ מכונית המקלארן F1 אשר הציגה אמינות טובה. בשנת 1999 השיגה BMW את ניצחונה הראשון והיחיד במרוץ לה מאן.
2000–2005.
שנות ה-2000 היו בסימן שליטה מוחלטת של חברת אאודי. לאחר מרוץ שנת 1999 יצרני רכב רבים נטשו את מרוצי מכוניות הספורט עקב העלויות הגבוהות הכרוכות בזה. את מרוץ שנת 2000 ניצחה אאודי בקלות רבה על ידי מכונית ה-R8 (מרוצים) שלה כאשר בנוסף גם היא משיגה פודיום מלא. לאחר 3 שנים של השתתפות פרשה קאדילק מהתחרות, ואף על פי שחברות כגון פאנוז, קרייזלר ו-MG ניסו להתחרות באאודי, הן לא יכלו לביצועים המצוינים של מכונית ה-R8 שלה. בשנת 2003 לאחר שלושה ניצחונות רצופים בלה מאן, החלה חברת אאודי לספק מנועים, פלטפורמה, צוותים ונהגים לחברת בנטלי אשר חזרה למרוץ כבר בשנת 2001. בנטלי, שותפתה העסקית של אאודי תחת קבוצת פולקסווגן, זכתה באותה שנה בניצחון במרוץ על ידי מכונית הבנטלי ספיד 8 שלה.
2005 והלאה.
בסוף שנת 2005 לאחר 5 ניצחונות עם מכונית האאודי R8, הציגה אאודי את מכונית ה-R10 TDI החדשה בעלת מנוע דיזל, אשר מיד הציגה עליונות על פני מתחרותיה וזכתה במרוץ 3 פעמים ברציפות בין השנים 2006–2008. אף על פי שה-R10 TDI אינה מכונית הדיזל הראשונה אשר השתתפה במרוצים, היא מכונית הדיזל הראשונה אשר זכתה במרוץ לה מאן. הצלחת רכב הדיזל של אאודי עודדה את פיג'ו לפתח ולהכניס למרוץ בשנת 2007 את מכונית ה-908 HDi החדשה שלה. מרוץ שנת 2008 היה מרוץ צמוד ומעניין בין מכונית האאודי R10 TDI לבין הפיג'ו 908 HDi כאשר מכונית האאודי מספר 2 ניצחה במרוץ בהפרש של פחות מ-10 דקות. בשנת 2009 הציגה אאודי את מכונית ה-R15 TDI החדשה שלה, אולם את המרוץ ניצחה פיג'ו לראשונה מאז שנת 1993 כאשר היא משיגה את המקומות 1–2, ולאחר 5 שנים של ניצחונות רצופים של אאודי. בשנה זו גם אסטון מרטין נכנסה להתחרות בקטגוריית ה-LMP1 הבכירה בנוסף להשתתפותה בקטגוריית ה-GT1 באמצעות קבוצות פרטיות.
בשנת 2011 הציגה אאודי את מכונית ה-R18 TDI החדשה שלה. כמו כן, מרוץ שנת 2011 היה מהדרמטיים והמותחים ביותר בתולדות הלה מאן. המרוץ התקיים בין התאריכים 11–12 ביוני לעיני 250 אלף צופים. מכוניות האאודי R18 TDI שלטו באימונים והשיגו תוצאות טובות יותר במקצי הדירוג כאשר זינקו מהפול פוזישן. למרוץ עצמו אמצו להן הקבוצות אסטרטגיות שונות כאשר כמות הדלק אותה מסוגל להכיל טנק הדלק במכונית האאודי מספיקה ל-11 הקפות בלבד, על כן החליטו באאודי לאמץ העדפת צריכת דלק נמוכה על פני מהירות וכוח הצמדה (Downforce). מכונית הפיג'ו מאידך מסוגלת להקיף 12 הקפות על ידי טנק דלק אחד בעיקר הודות לעיצוב החדש של המכונית אשר הפחית את כוח הגרר. על מנת לכסות את הפיגור של ההקפה תכננה אאודי לעצור פעמיים נוספות משתכננה ברחבת הפיט במשך 24 השעות, דבר זה גם חייב אותם להשלים כל הקפה במרוץ לפחות בחצי שנייה מהר יותר מאשר פיג'ו. בעבר מצב זה היה הפוך כגון בשנים 2008 ו-2010 בהן ניצחה אאודי על ידי אמינות עדיפה, תצרוכת דלק נמוכה יותר וצמיגים עדיפים.