לאחר המלחמה ועד מותו עבד כבלש ב-C.I.D בחיפה ובירושלים. בעקבות רצח ידידו בנימין קרופיק במאורעות תר"פ בגבעת עדה, יצא לחורן מחופש לבדואי כדי לעלות על עקבות הרוצחים והביא לתפיסת שניים מהם. בוועדת החקירה שהוקמה לאחר מאורעות תרפ"ט העיד ערבי שלאחר המאורעות ניסה דוידסקו לארגן הברחת נשק לארץ ישראל. הוא הצליח לאתר את קבוצת היד השחורה של שייח' עז א-דין אל-קאסם שרצחו שלושה מתושבי יגור.
במהלך השנים העביר דוידסקו ידיעות להגנה, לאצ"ל וללח"י, בעיקר ידיעות על הערבים. הדעות חלוקות האם עשה זאת כסוכן כפול מתוך נאמנות לבריטים, או מתוך נאמנות ליישוב היהודי.
בשלב מסוים חשדו באצ"ל שדוידסקו הוא סוכן כפול שהסגיר את מקום האימונים בשוני וגרם ב-16 באוגוסט 1945 למאסרם של 20 לוחמים שהתאמנו שם. דוידסקו תכנן לנסוע לאנגליה והאצ"ל אף שיגר לו מכתב איום "שלא יחשוב שיגיע בשלום לאנגליה".
ב-27 ביולי 1945 נפגש סיטנר, אחד המעורבים בהתנקשות בלורד מוין עם דוידסקו בבית קפה בתל אביב למטרת קבלת אינפורמציה על הבריטים. מיד לאחר שדוידסקו עזב התנפלו שבעה בלשים בריטיים על סיטנר ועצרו אותו. בעקבות זאת דנה מפקדת לח"י את דוידסקו למוות. המשימה הוטלה על יעקב אליאב. ב-21 באוגוסט 1945 ישב דוידסקו בביתו, יחד עם שכנו. שני אנשי לח"י - משה בר גיורא (נהרג אחר כך בניסיון לפיצוץ בתי הזיקוק) ואברהם יהודאי (נהרג אחר כך בהתקפה על בתי המלאכה של הרכבת) הגיעו לביתו. הם נעמדו ליד החלון המסורג ובר גיורא ירה משם מספר יריות שפגעו בדוידסקו והרגו אותו מיד.
דוידסקו נקבר בזכרון יעקב. על מצבתו נכתב כי "נרצח בידי אלמונים".
היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה הייתה חביבה (בתו של סנדר חדד). לשניים נולדו הבת רחל והבן ג'קי. חביבה נפטרה ב-1937.
נישא בשנית לג'ולי, אלמנה מאנגליה. לשניים נולדה הבת שרה. הותיר אחריו את רעייתו, ג'ולי וילדיו.
הערכה.
ב"לקסיקון לח"י" של נחמיה בן-תור מוצג דוידסקו כאיש הבולשת הבריטית:
לעומת זאת, דוד ניב מביא מהספר "חיילים אלמונים" את הסברה שדוידסקו עבד בכנות עבור הלח"י, אך לאחר שהרגיש שאנשי הבולשת חושדים בו החליט להסגיר לידיהם איש חשוב של הלח"י והסגיר את מפעילו סיטנר.
אהרן אבן-חן טוען שגזר הדין על דוידסקו הוצא רק בגלל צירוף נסיבות ולא בגלל מידע ודאי. לדבריו דוידסקו לקה בהלם מהעובדה שהלח"י הוציא עליו גזר דין מוות, אך סירב, בגלל גאוותו, לבקשת ידידיו שהם יתווכו בינו ובין הלח"י לביטול גזר הדין.
עם זאת, אבן-חן אינו קובע האם דוידסקו אכן הסגיר את סיטנר לבריטים.
גילי חסקין טוען שלא סביר שדוידסקו הסגיר מאנשי הלח"י ומביא את דברי יואב גלבר שזיהוי דוידסקו כמסגיר מקורו בטעות, בגלל שכינויו אצל הבולשת היה זהה לכינוי של זה שהסגיר את סיטנר.
דראפט ה-KHL
דראפט ה-KHL (ברוסית: Драфт КХЛ) היה אירוע שנתי שנערך במסגרת ליגת ההוקי הקונטיננטלית, שהתבטא בבחירתן של קבוצות ההוקי בשחקנים צעירים על פי קריטריונים מסוימים. הדראפט התקיים פעם בשנה, בדרך כלל תוך 2–3 חודשים מסיום העונה הקודמת והוא נערך בארנה מיטישצ'י במחוז מוסקבה.
הדראפט היה למעשה אירוע הבחירות של קבוצות ההוקי בשחקנים וכישרונות צעירים על מנת להחתימם בחוזה עבור הקבוצה והיה לשיטת הדראפט היחידה שהייתה קיימת בספורט הרוסי.
היתרון בדראפט היה הנוהל למשוך כישרונות צעירים לליגה של שחקני הוקי צעירים מקבוצות נוער, ושחקנים שלא שיחקו בליגה בעבר. האירוע איפשר לשחקנים הזדמנות, למי שגדל במועדון KHL, להתפתח ולהתאמץ יותר, כיוון שבמסגרת הדראפט, השחקנים למעשה נמצאו תחת בדיקת הסקאוטים של הקבוצות, בחפשן כישרונות צעירים.
החסרון בדראפט לעיתים הייתה ההנחה של מועדוני ההוקי שניתן לבחור כישרונות צעירים מכל קבוצה ולהשקיע פחות במחלקות הנוער, אף שהלכה למעשה, ההשקעה במועדוני ההוקי הצעירים אינה פוחתת מאחר שלכל מועדוני ההוקי קרח ישנה ליגה משלהם (MHL).
בספטמבר 2011 קבוצת לוקומוטיב ירוסלבל ניצבה בפני המשבר הגדול ביותר בתולדותיה כאשר בעקבות "אסון 7 בספטמבר" בו נספו כמעט כל שחקני הקבוצה בהתרסקות מטוס, היא נותרה ללא קבוצת הבוגרים שלה, לאחר שהליגה נפתחה והדראפט הסתיים. לפיכך הוחלט לארגן קבוצה שתורכב משחקני נוער שתחל לשחק בנובמבר 2011, כקבוצת הבסיס של לוקומוטיב עד שתתבסס.
ב-27 בפברואר 2015 הדראפט שינה שמו ונקרא בשם יריד הצעירים (ברוסית: «Ярмарку юниоров»). באפריל 2017 נתקבלה ההחלטה על ביטול הדראפט והסרתו מתקנון הליגה.
באנדי
בני אפרת
בני אפרת (נולד ב-1936) הוא פסל ישראלי. הוא נולד בשנת 1936 בביירות, לבנון הוא עלה לישראל בשנת 1947. גדל והתחנך בקיבוץ יגור בשנים 1959–1961 למד במכון אבני תחת יחזקאל שטרייכמן. הציג בגלריות ובמוזיאונים בתל אביב ובירושלים. ב-1965 עזב את ישראל ונסע ללונדון.
ביוגרפיה.
אפרת למד בבית ספר לאמנות סנט מרטין (St. Martin) בין השנים 1966–1967. יצירתו ורעיונותיו השפיעו על אמנים ישראלים חשובים (יהושע נוישטיין, מיכאל גיטלין, בוקי שוורץ ועוד). עבודותיו היו מבוססות על אחדותם המוחלטת של התוכן והצורה ועל הצורך בביטוי מושלם של המסר אך ורק באמצעות תכונותיו הייחודיות של המדיום המעביר אותו. "קונקרטי הוא לימוד העובדות כפי שהן ושימוש בתכונות של העובדות הללו בצורה מסוימת בגלל מה שהן" אמר אפרת.
אפרת חי בלונדון עד 1977 והציג מיצגים מורכבים, בהם צייר על גבי תמונות מסרט בזמן שהסרט מוקרן. לקראת סוף שנות השבעים עבר לניו יורק וביסס את מעמדו בה. בין היתר, הציג תערוכת יחיד של סרטים ומיצבי וידאו במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית. עבודותיו נכללו בספרו של "פוסט-מינימליזם אל מקסימליזם". בתחילת שנות השמונים עבר לפריז ולאחר שלוש שנים עבר לאמסטרדם, ומשם לאנטוורפן בניסיון להתנתק ממרכזי האמנות הגדולים. בשנת 2002 חזר לארץ והיום הוא מתגורר באזור. ב-2018 זכה אפרת בפרס שרת התרבות על מפעל חיים.
אידאולוגיה אמנותית.
אפרת מיצב את עצמו כאמן מושגי מינימליסטי היוצר באופן רב תחומי. התכנים האנטי ממסדיים השתלבו עם נטיתו לפעול מהשוליים כלפי פנים. כך עשה יחד עם קבוצת האמנים 10+ באמצע שנות השישים, שהייתה אלטרנטיבה אוונגרדית להגמוניה של הקבוצה "אופקים חדשים". לקראת סוף שנות השישים בעודו סטודנט בלונדון נחשף אל הערך "אמנות מושגית". זו הייתה נקודת מפנה משמעותית בחייו כאומן מאז פועל באופן מושגי על יצירותיו. בתחילת שנות השמונים עזב אפרת פעם נוספת את ביתו בניו יורק והגיע לפריז, שם התחיל לנסח רטוריקה חדשה, עם תודעה אידאולוגית-אקולוגית. אפרת הקים מייצבים המבטאים את יכלתיו הרב תחומיות ותפיסתו הקונספטואלית תוך שילוב של בעלי חיים, מסכים, מצלמות, חומרים דינמיים, שהוצגו ברחבי העולם. תכניי המייצבים שילבו לא רק את יכלתיו אלא גם את נטיות לבו ואת מקורות חייו, כך שילב בין עולם החי לנושאים מקראים. בתיאוריו הפיוטיים של פרויקטיו השונים ניכרת יכלת ניתוחו את אחריות האנושות למצב יחד עם חוסר האונים אל מול העצמה שלה. בשנת 1982, החל אפרת לתארך את עבודותיו משנת 2030 שנת מותו המשוערת בגיל 94 ואילך. עיסוקו המובהק ביום שאחריו מעיד רבות על גישתו את מקומנו על כדור הארץ כבני חלוף אך כאלה המותירים צלקות.
עבודות בולטות.
אררט אקספרס 2054.
מייצב אמנות דינמי בו מצעד של סוסים נטולי רוכב, משני צידי האוכף תלויים מכשירי טלוויזיה על גבי המרקע סרטוני וידאו בנושאים שונים כמו הגירה, פליטים והישרדות. "העבודות מציגות את כל הרוע שבגינו צועד העולם אל גורלו", אומר אפרת. ב-1985 הוצג בליון שבצרפת בשם "אררט אקספרס 2034", ב-1995 ביוהנסבורג. 2010 הגיע לביאנלה בהרצליה בשם "אררט אקספרס 2054".
היונה, קיץ 2062.
מייצב ראווה המורכב מ-14 טונות של גושי קרח עצומים המציגים את המילה "שלום", בסמוך הציב אפרת דגם מטוס קרב מעופרת ובחרטומו עלה של זית. מצלמות וידאו מתעדות את הינמסות הקרח המחזיק בערך השלום, המים הניגרים נאספים בבריכה עליה מוקרן סרט הווידאו מתיעוד התהליך ממנו נותר רישום רפאים בלבד. אפרת בתיאורו: "היונה הייתה הראשונה שחקרה את הארץ, אבל עץ הזית היה המנצח ששרד את המבול. הוא למעשה סמל של ניצחון בטבע, לא של שלום. השלום נמוג ואין יונה, יש מטוס קרב".
ריח בראשית.
חלל שלם נצבע באדום. על קירותיו הוצגו ציורי ענק של זברות עם פסים אדומים במקום שחורים. מסגרות דומיננטיות תחמו את התמונות ועל גבן ציטוטים מסיפורי הבריאה המקראי. את החלל מילא אפרת בניחוח עשב קצוץ, אותו פיתחו בשבילו במעבדת בשמים צרפתית להשלמת חוויה מעורבת חושים. המיצב הוצג בביאנלה בפראג ובחלקו הוצג גם בגלריה קונטמפורר ב-2011.
עדכון אביב 2035.
דמויי פורטרטים עצמיים של אפרת מוצגים בתוך מערכת של כלובים, שיחד יוצרים מבנה רעוע של חיי האמן. אפרת הציב תצלומים של מקומות שונים - הירח, ניו יורק, מדבר, והמון חרדי בכותל, כשידו מתערבת ונוגעת בקצה הצילום, כמו מעידה - הייתי שם או עסקתי בזה. בפרויקט זה ניכרת נטייתו של האומן להתייחסות אל מקומו בעולם בכלל ובעולם האמנות בפרט.
באמצע שנות ה-70 החל לבצע מיצגים בליווי סרט כשהאמן מצייר על גבי תמונות הסרט המוקרנות על לוח.
בשנת 1976 אפרת עבר לניו יורק שם הציג תערוכת יחיד של סרטים ומיצבי וידאו במוזיאון ויטני.
בתחילת שנות השמונים עבר לפריז שם החל לעסוק ביצירות עם תודעה אידאולוגית-אקולוגית ושם גם החל לתארך את יצירותיו משנת 2030 (שנת מותו המשוערת בגיל 94) ואילך. לאחר שלוש שנים עבר לאמסטרדם ומשם לאנטוורפן. נכון ל-2022 הוא מתגורר בישראל.
ליזלוטה גרז'בינה