סוגיה נוספת בעניין אשרור האמנה, היא אי האשרור של ממשלת ארצות הברית מזה יותר מעשרים שנים. בשנת 1980 הנשיא ג'ימי קרטר חתם על האמנה והעביר אותה לאישור הסנאט, שדן בסוגיית אשרור האמנה כבר מספר פעמים, אך לא הגיע ליישום האשרור וזאת משום שקיים חשש בקרב חלק מחברי הסנאט שהאמנה עלולה לפגוע בחקיקה הפנימית. הנשיא ברק אובמה, העלה שוב על סדר היום בקונגרס את חשיבות אשרור האמנה. בדיון וועדת המשנה לחוק וזכויות אדם של הסנאט שהתקיים ב-2010 הובעה תמיכה נוספת בהצטרפות לאמנה, אך הדבר לא בא לידי ביצוע. המתנגדים לאשרור האמנה טוענים כי החלת האמנה בארצות הברית עלולה לערער את ריבונות ארצות הברית ולהשפיע על התנהלות אזרחי ארצות הברית בכל הנוגע לפרטיות, חינוך, בריאות וזכויות הורים. מנגד, המצדדים באשרור האמנה טוענים כי אי האשרור אף פוגע בלגיטימיות ארצות הברית בטיפול בכל הנוגע לזכויות אדם, ואף בהיותה מעצמה מובילה בעולם.
ישראל.
בשנת 1991 אשררה ישראל את האמנה בשלוש הסתייגויות, אולם רק בשנת 1997 פרסמה ישראל את הדו"ח הראשון כמחויב באמנה.
ישראל הצהירה על הסתייגויותיה בנוגע למספר סעיפים באמנה הנוגעים בדיני אישות ובכל הנוגע ליישוב מחלוקות העולות מהאמנה ובוררות תחת ה-ICJ.
סעיף 7 לאמנה מגן על הזכות השווה של נשים לכהן בתפקידים ציבוריים ולקחת חלק בתפקידים המשפיעים על עיצוב החברה במדינה. ישראל הסתייגה מסעיף בשל האיסור למנות נשים לתפקיד שיפוטי בבתי הדין הדתיים, מקום שמינוי זה אסור על- פי דיני העדות הדתיות בישראל. יש לציין שעל אף הסתייגות ספציפית זו הסעיף יושם במלואו ונשים כן לוקחות חלק באופן בולט בחיים הציבוריים בישראל. בנוסף הסתייגה ישאל מסעיף 16 לאמנה המחייב את החברות בה לבטל אפליה נגד נשים בכל הנוגע לענייני אישות – נישואין ומשפחה, וליצור שוויון מגדרי בתא המשפחתי. טענת ישראל בנוגע להסתייגותה מסעיף זה היא שבמידה ודיני המעמד האישי הדתיים מחייבים וסותרים את סעיף האמנה, אין לחייב את בתי הדין הדתיים לפעול על פי סעיף זה. כמו כן, ישראל הסתייגה מס"ק 1 לסעיף 29 לאמנה משום שאינה כפופה לכללי בית הדין הבין-לאומי לצדק.
לאחר הצטרפות ישראל לאמנה נחקקו חוקים בניסיון לקדם את מעמד האישה, לדוגמה חקיקת השכר השווה. אומנם, יישום חוק זה לא צלח, זאת עקב חוסר מודעות והיעדר מחויבות לתפיסות שוויוניות ופמיניסטיות של הציבור. מדובר בתופעה הרווחת בכל העולם, שכן, ישנו קושי ליישם רפורמות עקב דעות קדומות ואמונות המושרשות בציבור המציבות חסמים תרבותיים בפני קידומן של נשים.
אליהו ברקאי (ברקו)
אליהו ברקאי (ברקו) (1936 – 18 ביוני 1960) היה שחקן, זמר וחקיין ישראלי בוגר להקת הנח"ל, מכוכבי להקת הבידור "בצל ירוק" .
ביוגרפיה.
אליהו ברקאי ("ברקו") נולד בשנת 1936 בתל אביב כבן הבכור לחנה ויהודה ברקוביץ, במשפחה בת שלושה ילדים. כעבור שנים ספורות עבר להתגורר עם משפחתו במושב נהלל שבעמק יזרעאל, שם גם למד בבית ספר היסודי. בהיותו בן 9 לערך, עברה המשפחה להתגורר בגבעתיים. אב המשפחה יהודה ברקאי, עבד באגף הבינוי של משרד הביטחון, ברקו למד בבית הספר כצנלסון בגבעתיים.
התגייס ב-1954 ונשלח לשרת בנח"ל. עבר הכשרה בקיבוץ תל יוסף. לאחר מכן נבחר ללהקת הנח"ל, שירת בלהקה בשנים 1955–1957 והשתתף בתוכניות הלהקה: תוכנית 8 – "בין מגל וחרב" (1955), תוכנית 9 – "מה בוער" (1956). ותוכנית 10 – "עד מאה ועשרים"(1957). בשנת 1957 היה בין מיסדי להקת הבידור "בצל ירוק". יחד עם חיים טופול אורי זוהר, גבי עמרני ועוד כמה מיוצאי להקת הנח"ל. הלהקה העלתה חמש תוכניות עד שהתפרקה ב-1961. ברקו היה אחד מכוכבי "בצל ירוק" ונודע בחיקויו של ראש הממשלה דאז – דוד בן-גוריון.
במוצאי שבת, 18 ביוני 1960, רכב ברקו על קטנועו יחד עם חברה שישבה מאחור. ברחוב עוזיאל ברמת גן, סמוך לבית הקולנוע גל אור, ניסה ברקו לעקוף מונית. תוך כדי העקיפה העיפה המונית את הקטנוע מתחת לגלגלי אוטובוס. ברקו נפצע קשה בראשו ונפטר זמן קצר לאחר מכן בבית החולים בלינסון. ברקו עמד להינשא לבחירת ליבו, גאולה לוי, שבועות ספורים לאחר מכן.
הותיר אחריו הורים, אחות ואח. הוא הובא לקבורה בבית העלמין קריית שאול בתל אביב. "ברקו" נחשב לשחקן קומי וחקיין מוכשר וניבאו לו עתיד גדול.
Viasat Fotball
Viasat Fotball הוא ערוץ טלוויזיה סקנדינבי בתשלום שמשדר כדורגל כחלק מחבילת ערוצי הספורט של Viasat. הערוץ זמין גם בפורמט HD שנקרא גם Viasat Fotball HD.
השקה.
הערוץ הושק בשנת 2008. ההשקה עוררה תגובות מעורבות בפורומים שונים באינטרנט. היו שחשבו כי הקמת הערוץ הייתה הכרחית בעוד אחרים חשבו שהמחיר של הערוץ החדש יתגלגל למנויים של Viasat.
פרמייר ליג.
בחודש מרץ 2010 הודיעה Viasat כי החל מהעונה הבאה, הערוץ ישדר את הליגה במקום Canal Digital ששידר אותה עד אז.
ב-13 בפברואר 2013 התברר כי Viasat רכשה את הזכויות לשידור הגביע האנגלי, אך זה שודר בעיקר בערוץ TV10.
עובדים.
במאי 2009 פוטר הפרשן גלן הייסין מתפקידו. ההחלטה לפטרו זכתה לתשומת רב רבה בעיתונים השונים. הייסן עצמו אמר כי זה עצוב להפסיק עבודה שהוא נהנה ממנה.
אנדרטת נורה עם שחר
אנדרטת נורה עם שחר (Shot at Dawn Memorial) ניצבת במשתלת הזיכרון הלאומית בסטפורדשייר שבבריטניה. היא הוקמה לזכרם של 306 חיילי בריטניה ומדינות האימפריה הבריטית, שהוצאו להורג בידי צבאותיהם שלא בצדק במהלך מלחמת העולם הראשונה.
רקע.
כ-3,000 מחיילי האימפריה הבריטית נשפטו ונידונו למוות בחזיתות השונות של מלחמת העולם הראשונה. 346 מהם הוצאו להורג, מרביתם בחזית המערבית. מאלו, 40 הורשעו ברצח או במרידה. היתר - 306 - נדונו למוות בשל עריקה (266) או עבירות של פחדנות, נקיטת אלימות כלפי קצין, סירוב לבצע פקודה חוקית, עזיבת עמדה בלא רשות, שינה בתפקיד או השלכת נשק. במוצאים להורג היו 291 בריטים, 25 קנדים, חמישה ניו זילנדים וארבעה חיילים מאיי הודו המערבית הבריטיים וכן 21 אזרחים שהיו כפופים לחוק השיפוט הצבאי, לרבות עובדים סינים. 133 חיילים אוסטרלים נדונו למוות, אך עונשי כולם הומתקו.
עם השנים התגבשה ההבנה כי בהרשעת רבים מן החיילים ובגזירת דינם למוות נפלו פגמים מהותיים שעשו אותן לבלתי צודקות:
קרובי המשפחה של אלו שהומתו סבלו במשך שארית חייהם מתווית הפחדן שהודבקה לנידונים. גם לחיילים שנדרשו להוציא אותם להורג בירייה, אשר היו חבריהם ליחידה, נגרם עקב כך סבל נפשי.
בשנת 1992, לאחר שהוסר החיסיון מעל המסמכים הנוגעים להרשעת המומתים, החל בבריטניה קמפיין ציבורי לטיהור שמם בהובלת קרובי משפחה של חיילים אלו. ראש הממשלה ג'ון מייג'ור התנגד למתן חנינה לנידונים. הקמפיין נשא פרי בשנת 2006, כאשר הפרלמנט הבריטי אישר חוק אשר העניק חנינה סמלית ל-306 נידונים (למעט המורשעים ברצח או מרד). חוק זה לא ביטל את הרשעותיהם וגזרי הדין שלהם. קודם לאישור החוק אמר שר ההגנה דאז דס בראון כי לאחר שנים כה רבות אין בנמצא ראיות המאפשרות לבחון כל הרשעה לגופה. הוא הוסיף שאין בכוונתו לערער על החלטות שהתקבלו על ידי מפקדים בשדה, אשר עשו כמיטב יכולתם על מנת ליישם את הכללים ששררו באותה עת, ועם זאת מוטב להודות כי אי צדק נעשה בבירור בחלק מן המקרים, גם אם לא ניתן להגיד באיזה מהם, וכי כל אותם אנשים היו קורבנות של המלחמה.
האנדרטה.
האנדרטה ניצבת בעברה המזרחי של משתלת הזיכרון הלאומית, הכיוון שממנו זורחת עליה השמש בשעה שבה נערכו ההוצאות להורג. מרכז האנדרטה הוא פסל בטון של חייל צעיר העומד להיירות. החייל ניצב גלוי ראש ועיניו מכוסות במטפחת. ידיו כפותות מאחורי גבו אל מוט עץ הנעוץ באדמה. על צווארו וחזהו הונחו שרשרת ומדליון מתכת, שאליו כיוונה כיתת היורים את רוביה. הפסל עוצב על פי דמותו של טוראי הרברט ברדן (Herbert Burden), שהוצא להורג בבלגיה ביולי 1915 בגיל 17 לאחר שערק מן החזית.
מאחורי פסל החייל נעוצים באדמה 306 מוטות עץ הפרוסים כתיאטרון רומי, תבנית המסמלת את האופי הטרגי של נושא האנדרטה. כל אחד מהם נושא לוחית ועליה פרטיו ותאריך הוצאתו להורג של אחד הנידונים. מול הפסל ניצבים שישה עצים, המסמלים את ששת חיילי כיתת היורים.
האנדרטה עוצבה על ידי הפסל אנדי דה-קומין . היא נחנכה ב-21 ביוני 2001, זמן קצר לאחר חנוכת המשתלה.
מקורות.
National Memorial Arboretum Guidebook, edition 5, 2014.
הילדה סוליס
הילדה לוסיה סוליס (באנגלית: Hilda Lucia Solis; 20 באוקטובר 1957) היא פוליטיקאית אמריקאית וחברת מועצת המפקחים של מחוז לוס אנג'לס מטעם האזור הראשון. סוליס בעבר כיהנה כמזכירת העבודה של ארצות הברית מ-2009 עד 2013, בממשלו של הנשיא ברק אובמה. היא חברה במפלגה הדמוקרטית והייתה נציגת מחוזות הקונגרס ה-31 וה-32 בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 2001–2009, הכוללים בתוכם את מזרח לוס אנג'לס ועמק סן גבריאל.
ביוגרפיה.
סוליס גדלה בלה פואנטה שבקליפורניה, והוריה היו מהגרים ממקסיקו וניקרגואה. היא למדה לימודים גבוהים בפוליטכניון של מדינת קליפורניה שבפומונה ובאוניברסיטת דרום קליפורניה ועבדה בשתי סוכנויות פדרליות בוושינגטון הבירה. סוליס שבה למדינת הולדתה ב-1982. היא נבחרה למועצת הנאמנים של מכללת ריו הונדו ב-1985, לאספה לאומית של קליפורניה ב-1992, ולסנאט ב-1994. היא הייתה האישה ההיספנית הראשונה ששירתה בסנאט המדינה, ונבחרה אליו מחדש ב-1998. סוליס התמדה בחקיקה בתחום הצדק הסביבתי.