בספטמבר 2014 יצא לאור בהוצאת עם עובד הספר "בקרב ובשבי" - רומן גרפי של אלעד שובל ודותן גולדווסר, המגולל את סיפורו של יצחק נגרקר מן הקרב ומן השבי הסורי.
יצחק נגרקר מוזכר בעוד שני ספרים:
הרצאות.
יצחק נגרקר פעיל מאוד, נמצא באנדרטת תל סאקי לא מעט, ומעביר הרבה מאוד הרצאות ומורשת קרב לקבוצות שונות במטרה להעביר הלאה את סיפורו, וסיפורם של חבריו לנשק - אלו החיים ואלו שלא.
אתר מורשת לאומית (ישראל)
אתר מורשת לאומית הוא אתר בישראל ובשטחים שבשליטתה, שהוכר במסגרת התוכנית להעצמת המורשת הלאומית בישראל המכונה גם "ציוני דרך", כנכס הראוי להשקעה ממשלתית לשם שימורו ופיתוחו.
בחינת הנכסים המוכרים כאתרי מורשת לאומית, מתייחסת בין היתר לעמידתם בתנאים הבאים:
עליהם להיות נכסים המבטאים ערך לאומי המייצג סיפור היסטורי לאומי וייחודי, בעלי בולטות משמעותית ופוטנציאל שימור. לחלופין, עליהם להיות נכסים המבטאים ערך לאומי, שנמצאים בסכנת אבדון או כליה וקיים הצורך לבצע בהם פעולות הצלה.
יש להבדיל בין אתרי מורשת לאומית - רשימה מצומצמת של כ-100 נכסי תרבות שנקבעת על ידי ממשלת ישראל, לבין אתרי מורשת שנקבעו על ידי המועצה לשימור אתרים שהיא גוף לא רשמי
רקע.
ב-21 בפברואר 2010 התקבלה החלטת ממשלה מס' 1412 בעניין העצמת תשתיות המורשת הלאומית, אשר קבעה מתווה פעולה לשיקום והעצמה של תשתיות המורשת הלאומית, "באמצעות השקעה ממשלתית בשיקום ושימור נכסים מוחשיים ובלתי מוחשיים, המביאים לידי ביטוי את המורשת הלאומית של עם ישראל בארצו."
החלטת הממשלה לטפל במורשת הלאומית נגזרה מהכרה עמוקה במשמעות ערכה התרבותי והחברתי של מורשת זו. תשתיות המורשת הלאומית הוגדרו כנכסים מוחשיים ובלתי מוחשיים המעידים על הזיקה בין עם ישראל לארץ ישראל, שהעצמתן תורמת לחיזוק התודעה, הגאווה והחיוניות הלאומית.
הכרה באתר מורשת לאומית.
פניות להכרה באתר כאתר מורשת לאומית, מוערכות על פי אמות המידה הבאות:
ערכו של האתר ברמה ההיסטורית והלאומית, עוצמת הסיפור שהוא מכיל והמחשתו, לרבות נדירותו, מידת הייצוגיות שלו וכן מידת האותנטיות שלו.
כמו כן, נבחנת מידת הדחיפות בהצלת הנכס ושימורו.
את רשימת האתרים הנוכחית, גיבשה ועדת היגוי בין-משרדית. על ביצוע תוכניות ההשקעה הממשלתיות בפרויקטים השונים, מופקד אגף בכיר מורשת לאומית במשרד ירושלים ומורשת, בראשותו של נתנאל מזא"ה.
בין האתרים שהוכרו כאתרי מורשת לאומית ישנם אתרי ארכאולוגיה, אתרי מורשת ההתיישבות הבנויה (החל משנת 1870), מוזיאונים ואתרי ביקור מוזיאליים, ארכיונים, מיצגי אמנות פלסטית ואנדרטאות. לצדם של אתרי המורשת הלאומית המוחשיים, קיימות תשתיות לא גשמיות המטפחות את הלשון והספרות העברית, זמר עברי ומוזיקה מסורתית, סרטים וקולנוע, מחול עממי, חגים וטקסים.
האתרים שברשימה זוכים למימון וסיוע כספי ממשרדי ממשלה, ולהכללתם ברשימת אתרי המורשת הלאומית נודעת גם חשיבות תדמיתית.
Staphyloccous aureus
הפנייה
הוועד המרכזי של יהודי פולין
הוועד המרכזי של יהודי פולין (ביידיש: צענטראל קאָמיטעט פון די יידן אין פוילן; בפולנית: Centralny Komitet Żydów w Polsce או Centralny Komitet Żydów Polskich) היה הארגון שייצג את יהודי פולין במחצית השנייה של שנות ה-40, משלהי מלחמת העולם השנייה.
בתקופת המלחמה התפתחה התארגנות יהודית במהירות רבה בפולין המשוחררת, עוד לפני תום המלחמה בשטח פולין. בלובלין, המקום שבו היה המרכז הזמני של המדינה הפולנית החדשה, החלו להתקבץ שרידי היהודים מן השטחים המשוחררים, בקבוצות קטנות. אחד המשרדים הראשונים שקמו ליד "הוועד הפולני" היה "המדור לסיוע לאוכלוסייה היהודית".
בשנת 1944 הוקם 'הוועד המרכזי הזמני של יהודי פולין'. הרכבו הראשון היה: ד"ר שלמה הירשנהורן (יו"ר), ד"ר ראובן פלדשוה (בן-שם), מרדכי זונשיין ומנדל (מקס) קוסובר. אחר-כך צורפו אליו יונס טורקוב ואחרים. לאחר מכן, צורף גם הקומוניסט מארק ביטר. בארגון היו נציגים מהפלגים הציוניים, הקומוניסטים, הבונד, הפרטיזנים היהודים והדמוקרטים היהודים.
בנובמבר 1944, לאחר שד"ר אמיל זומרשטיין הסכים להתייצב בראש הוועד המרכזי, הוקם המוסד באופן פורמלי, תחת השם 'הוועד היהודי המרכזי הזמני'. לאחר הקמת הוועד, פורסמו הודעות על כך בעיתונות הפולנית, ויהודים מרחבי פולין הוזמנו ללובלין, וקיבלו כתבי מינוי שהסמיכום לפעול כחברי הוועד במקומותיהם. הנציגים קיבלו גם תמיכה כספית לנצרכים, בגדים לחלוקה וגיליונות לרישום שמות היהודים במקומותיהם.
כמוסד דמוקרטי, נקראו כל נציגי הוועדים המקומיים לוועידה בלובלין בנובמבר 1944, במטרה לבחור את הוועד המרכזי. הוועידה אישרה בלי הצבעה את הרכב הוועד שפעל לפני הבחירות. הוועד הקים מחלקות: חיפוש קרובים ורישום, עזרה רפואית, ילדים ונוער, עזרה במזון ובביגוד, פרודוקטיביזציה וייעוץ משפטי.
לאחר הוועידה הסכימה ממשלת פולין כי לא תיעשה מעתה שום פעולה בענייני היהודים בלי ידיעת הוועד.
בינואר 1945, עם שחרורה של ורשה, העתיק הוועד את מושבו אל הבירה ורשה.
הוועד המרכזי של יהודי פולין קידם תחייה כלכלית, חברתית ותרבותית של הקהילה היהודית בפולין בעידוד ממשלת פולין ובתמיכה מיהודי ארצות הברית. הוועד סייע להתיישבות יהודים במערבי פולין, בעיקר בשלזיה תחתית. הוועד סייע בחידוש חינוכם של ילדים יהודים ביידיש ובפולנית, וסייע לחקלאות ולתעשייה יהודית. הוועד סייע בהקמת מרפאות ובתי יתומים, בניסיון להתמודד עם צורכי ניצולי השואה, בהם בית הילדים באוטבוצק.
הוועד סייע בהוצאה לאור של כתבי עת יהודיים ובהקמת תיאטראות ביידיש וארגוני תרבות. הוועד תמך ב.
חיים חייקל מאמדור
רבי חיים חייקא מאמדור (ר' חייקיל אמדורר, ? - כ"ג באדר תקמ"ז, 1787) היה אדמו"ר חסידי בדור השלישי לחסידות.
תולדותיו.
נולד לרבי שמואל. לפי המסורת במשפחה, אבותיו היו מספר דורות של צדיקים נסתרים.
לפי המסורת החסידית היה מלמד תלמידים ועוסק בצומות וסיגופים כמה פעמים משבת לשבת והיה ער אלף לילות לעסוק בתורה. באחד ממסעותיו של רבי אהרן הגדול מקרלין בליטא הגיע לאמדור וראה את רבי חיים חייקל לומד. שאל אותו רבי אהרן במה הוא עוסק. השיב לו רבי חיים: בתורה לשמה. שאלו רבי אהרן: והיכן ה'דברים הרבה?' ומבלי לחכות לתשובה הוא פנה מיד ויצא מבית המדרש ועלה על העגלה והחל לנסוע. רבי חיים חייקל רץ אחרי העגלה והתחנן לפני רבי אהרן שיעצור אותה, אך הוא ציווה על העגלון להמשיך בנסיעה עד שראה שלא נשאר כח לרבי חיים להמשיך לרוץ ואז עצר את העגלה והעלהו. שאלו רבי חיים איפה מקבלים את ה"דברים הרבה" ענה לו רבי אהרן שיסע למזריטש. כשהגיע למזריטש אמר המגיד ממזריטש לרבי אהרן: "הבאת מנורת זהב מלאה בשמן שרק צריך להדליק אותה".
התייחד בתפילתו שהייתה בהתלהבות ובמרירות. צדיקי דורו שיבחו את עבודת תפילתו, ביניהם רבי פנחס מקוריץ ורבי ברוך ממז'יבוז'. באופן שונה מהמקובל אצל חבריו תלמידי המגיד ממזריטש, תמך בעשיית סיגופים ותעניות, וכאמור, אף הוא התנהג כך. עקב מגוריו והשפעתו בליטא, חלק גדול מההתנגדות לחסידות הופנה אליו ופעם אף הלקו אותו בגלל עדות שקר שאכל חלב אחר בשר. ספרו "חיים וחסד" היה מונח בכתב יד אצל אדמו"רי קרלין ובשנת תרנ"א הודפס לראשונה בוורשה.
חסידות ליניץ
חסידות ליניץ הייתה חסידות שפעלה בפודוליה (כיום באוקראינה). מייסדה היה רבי גדליה רבינוביץ מליניץ מחבר ספר "תשואות חן". מחסידות זו יצאה חסידות מונסטריץ'.
תולדות החסידות.
רבי גדליה היה בנו של רבי יצחק דיין בפולנאה שהיה מיוחס למהרש"א. היה תלמידם של רבי לייב מפולנאה ושל המגיד ממזריטש ורבי יעקב יוסף מפולנאה. כיהן ברבנות באוסטרופול, מאריפול וליניץ (איליינצי). נפטר בכ"ט בכסלו תקס"ד. גיסו היה רבי משה מסלאוויטא מקים בית הדפוס.
הדור השני.
בניו של רבי גדליה היו רבי שמואל יהודה לייב (תקמ"ב - י"ט בכסלו תקע"ח) ממלא מקום אביו ורבי יצחק יואל (תקנ"א - כ"ה בחשוון תקפ"ח) ממלא מקום אחיו. רבי יצחק יואל היה חתנו של רבי יעקב מלוברטוב. חתניו של רבי גדליהו היו: רבי ישראל חיים מלודמיר (בנו של רבי אברהם המלאך) ורבי אהרן מצ'רנוביל.
הדור השלישי.
בנו של רבי יצחק יואל היה רבי גדליהו אהרן רבינוביץ. רבי גדליהו אהרן נולד בשנת תקע"ד ולאחר פטירת אביו גדל אצל רבי שמואל אברהם אבא שפירא מסאלוויטא שלימים היה חותנו. כיהן בליניץ ובשנת תרי"ב עבר לסוקלבקה. בשנת תרכ"ח עבר לפודול-אילואי שברומניה שם נפטר. חיבר את הספר "חן אהרן". חתנו היה רבי יעקב שמשון חודרוב מבהפאלי.
בנו של רבי שמואל יהודה לייב היה רבי שלמה מגרנוב, חתן רבי יצחק מגרנוב (בן רבי מרדכי מקרמניץ).
הדור הרביעי.
בניו של רבי גדליהו אהרן היו רבי יצחק יואל מקנטקוזבה, רבי פנחס מסוקלובקה ורבי אליהו יוסף מליניץ-באפלו:
הדור החמישי.
בניו של רבי יצחק יואל היו:
הדור השישי.
בני רבי פנחס:
בנו של רבי משולם זוסיא מארעל היה רבי בן ציון יוסף מארעל. היה חתן דודו רבי פנחס מקנטקוזיבה. משנת תר"צ החל לכהן באדמו"רות. היגר לארצות הברית ובשנת תשכ"ז עלה לישראל והתיישב בגבעתיים. נפטר בט"ו בכסלו תשכ"ח.
אהרן מצ'רנוביל
חסידות מונסטריץ'
חסידות מונסטריץ (ביידיש: מאניסטערישטשע) היא חסידות שפעלה בפודוליה (כיום בשטח אוקראינה), ענף מחסידות ליניץ. אבי השושלת היה רבי יהושע העשיל רבינוביץ, בן נינו של רבי גדליה מליניץ.
תולדות החסידות.