בעת מסעו של נפוליאון בונפרטה למצרים בשנת 1798 שהתקיים במסגרת המאבק הצרפתי הבריטי על מצרים, הוא לקח איתו משלחת גדולה של אנשי מדע צרפתיים. תוצאות עבודתם של המדענים התפרסמו בשנים 1809-1829 ב-24 כרכים שנקראו "תיאור מצרים" (Description de l'Égypt) ספרים אלה נתנו מידע רב על מצרים. גולת הכותרת של המחקר הייתה מציאתה בשנת 1799 של אבן עם כתובות. האבן נתגלתה בעיר הנמל המצרית רוזטה אבן גרניט שחורה ולימים נקראה "אבן רוזטה". על האבן היו חקוקים טקסטים מתקופת תלמי החמישי בשתי שפות יוונית, ומצרית ובשלושה סוגי כתב: כתב יווני, כתב דמוטי, וכתב הירוגליפי. בשנת 1801 עברה האסטלה לידי האנגלים. השוודי אקרבלאד והאנגלי תומאס יאנג הוכיחו שהסימנים בכתובת ההירוגליפית והדמוטית מציינים הגאים, עבודתם שימשה בסיס להמשך המחקר ופענוח הכתב ההירוגליפי על ידי ז'אן-פרנסואה שמפוליון אשר פרסם את מחקרו בשנת 1822. פענוח הכתב אפשר תרגום טקסטים הירוגליפיים נוספים ושיחזור ההיסטוריה המדינית והתרבותית של מצרים. שמפוליון נחשב לאבי מדע האגיפטולוגיה.
בשנת 1828 יצא שמפוליון יחד עם האיטלקי איפוליטי רוזליני (Ippolito Rosellini) למסע נוסף לחקר מצרים. במקביל לעבודתם נעשו מחקרים נוספים על מצרים. לאחר מותו של שמפוליון פרסם אחיו בשנת 1836 ספר "דקדוק מצרי", ובשנת 1841 "מילון מצרי". בשנת 1842 שיגר מלך פרוסיה את החוקר הגרמני קארל ריכרד לפסיוס להמשיך את עבודתם של שמפוליון ורוזליני. החומר שהוא אסף התפרסם בשנים 1851-1859 בשנים עשר כרכים "מונומנטים ממצרים ואתיופיה" (Denkmäler aus Aegypten und Aethiopien). ספרים אלה משמשים עד היום כמקור מחקר, במיוחד משום שרבים מהאתרים שלפסיוס תיעד נהרסו במהלך השנים.
המחקר במחצית השנייה של המאה ה-19.
המחצית השנייה של המאה ה-19 הייתה תקופת פריחה למדע האגיפטולוגיה. האגיפטולוג והמילונאי אדולף ארמן פרסם בשנת 1878 את עבודתו המוכיחה שהסימנים בכתב החרטומים הם אך ורק עיצורים, וכי הסימנים שנחשבו עד כה כתנועות הם עיצורים רפים. כן הוכיח שהמצרית העתיקה קרובה לשפות שמיות אף על פי שאינה שפה שמית ממש. ארמן יזם הוצאת מילון אקדמי של מצרית עתיקה. בכתיבת המילון השתתפו חוקרים רבים בני ארצות שונות. המילון נתפרסם בין השנים 1925–1931.
במקביל לחקר הבלשנות התפתחה גם הארכאולוגיה המצרית. השלב הראשון היה איסוף ורישום שיטתי של השרידים שנמצאו על פני השטח. בחלקם עסקו סוכנים של מוזיאונים באירופה בפתיחתם ושדידתם של קברים ללא כל רישום מדויק של הממצאים. לאחר מכן, בהשפעת החפירות שנעשו במסופוטמיה, התחילו חלק מהחופרים לבצע רישום מסוים של הממצאים. הצרפתי אמיל אמלינו גילה באבידוס כ-3,000 כדי אבן שלמים מתקופת השושלות הראשונה – השלישית, הוא בחר בכדים היפים ביותר למען מוזיאון הלובר בפריז ואת היתר ניפץ כדי שלא יגיעו למוזיאונים אחרים.
בשנת 1851 הצליח אוגוסט מארייט לשכנע את עבאס הראשון, מושל מצרים, להקים מחלקת עתיקות. מרייט עמד בראש המחלקה. בימיו הועבר המוזיאון המצרי מבניין קטן למבנה מתאים יותר באזור בולק. כל החופרים במצרים נדרשו לקבל היתר חפירה ולתת חלק מהממצאים למוזיאון. מחליפו של מרייט בתפקיד היה גסטון מספרו, שהיה בלשן והתמחה בכתב החרטומים. הוא ניהל מאבק בשודדי העתיקות, והקים ברחבי מצרים רשת של מפקחי עתיקות.
השינוי המהותי בשיטות החפירה במצרים חל רק עם בואו למצרים של הארכאולוג והאגיפטולוג האנגלי פלינדרס פיטרי, שנחשב אבי הארכאולוגיה המדעית המודרנית. פיטרי הגיע בשנת 1880 כדי למדוד את הפירמידה הגדולה של גיזה. בשנת 1884 חזר למצרים כדי לבצע חפירות מטעם החברה לחקר מצרים. הוא הוכיח את חשיבות הממצאים הקטנים שעד אז לא ייחסו להם כל ערך. בעזרת ממצאים אלה קבע את התפתחותן של תרבויות קדומות. פיטרי חינך שני דורות של ארכאולוגים על ידי שיתופם בחפירותיו. ארכאולוגים אלה בעיקרם אנגלים ואמריקאים קידמו את שיטות הארכאולוגיה וטכניקת החפירות. פיטרי חפר וסקר למעלה מ-60 אתרים במצרים.
המוסדות לחקר מצרים.
ההתעניינות הרבה בעתיקות מצרים הביאה להקמת מכוני מחקר בארצות אירופה אשר מימנו משלחות ארכאולוגיות למצרים. הראשונה הייתה החברה לחקר מצרים אשר מימנה את חפירותיו הראשונות של פיטרי במצרים. בסוף המאה ה-19 נוסד בקהיר המכון הצרפתי לארכאולוגיה מזרחית (Institut Français d’Archéologie Orientale ) אשר מימן חפירות ארכאולוגים צרפתים בעיקר בתי קברות. ב-1898 הוקמה החברה הגרמנית האורינטלית (Deutsche Orient-Gesellschaft) אשר מימנה את חפירותיו של היהודי הגרמני לודוויג בורכהרד (Ludwig Borchardt). בורכהרד גילה את הפרוטומה המפורסמת של נפרטיטי הנמצאת היום במוזיאון המצרי בברלין. על פי ההסכם עם מחלקת העתיקות המצרית הועברו חלק מהממצאים לידיה, ולאחר שגילתה שהגרמנים מצאו את הפרוטומה והעבירו אותה לגרמניה, היא דרשה את החזרתה. לטענת מחלקת העתיקות כיסו הגרמנים את הפרוטומה בבוץ לפני חלוקת הממצאים וכך מנעו במרמה את העברתה למחלקת העתיקות המצרית. הגרמנים סירבו להחזירה וכתוצאה מכך החברה והמוזיאון בברלין לא קיבלו יותר רישיונות חפירה במצרים.
בשנת 1905 הקים פיטרי את בית הספר הבריטי לארכאולוגיה במצרים. חברה זו שפיטרי היה מנהלה מימנה את כל יתרת חפירותיו במצרים עד שעבר לארץ ישראל בשנת 1926. המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו אשר נוסד בשנת 1919 התחיל לעסוק בחקירת מונומנטים גדולים והכתובות עליהם.
בשנת 1922 התגלה קברו של תות ענח' אמון על ידי הארכאולוג האנגלי הווארד קרטר. חפירותיו מומנו על ידי לורד קרנארבון.
בשנות ה-30 גברה הלאומנות במצרים, תנאי עבודתן של המשלחות המצרים נעשו קשים, הן התקשו בקבלת רישיונות חפירה והפסיקו את חפירותיהן. כתוצאה מכך עברו משלחות רבות לחפור בארץ ישראל. מוזיאון רוקפלר בירושלים נבנה מכספי תרומה שהוצעה בתחילה לממשלת מצרים, ולאחר שהתרומה נדחתה היא ניתנה לממשלת המנדט הבריטי.
אגיפטולוגיה וחקר ארץ ישראל.
המחקר האגיפטולוגי השפיע רבות על המחקר הארכאולוגי בארץ ישראל. הקשר בין ארץ ישראל ומצרים העתיקה היה קיים עוד מתקופות הפרהיסטורייות. קשר זה בא לידי ביטוי בממצאים שנמצאו באתרים המצרים בארץ ישראל. ממצאים אלה עזרו בקביעת התיארוך היחסי והמוחלט של אתרי ארץ ישראל.
מידע רב ערך נוסף הביאו הממצאים במצרים אשר הזכירו מקומות ויישובים בארץ ישראל, כדוגמת מכתבי אל-עמארנה שהתגלו ב-1887, מכתבים שנכתבו אל ומ-מלך מצרים בימי אמנחותפ השלישי ובנו אח'נאתון ומהווים את המקור העיקרי להכרת ארץ ישראל בתקופת הברונזה המאוחרת. דוגמה בולטת אחרת היא אסטלת ישראל אשר נמצאה על ידי פלינדרס פיטרי באזור לוקסור במצרים העליונה. אסטלה זו מזכירה לראשונה את השם ישראל בטקסט שמקורו אינו במקרא. הפפירוס שנודע בשם מגילת ון אמון ומתוארך למאה ה-11 לפני הספירה מלמד על המצב בערי החוף של לבנון וארץ ישראל באותה תקופה ועל הת'כר שהיו מגויי הים.
קשרי ואן דר ואלס
כוחות ואן דר ואלס הם כוחות הפועלים בין כל שני אטומים או שתי מולקולות שונות בטבע בעוצמות שונות. מקור הכוחות הוא הכוח האלקטרומגנטי בין החלקיקים המרכיבים אטום אחד לבין החלקיקים המרכיבים אטום אחר. באופן ספציפי, מדובר על אינטראקציות דיפול בין שני האטומים או מולקולות. משום שהאינטראקציה האלקטרומגנטית היא בין שני אטומים ומולקולות, הסקה מלאה של משוואת הכוחות כולל המקדמים המדויקים מספרית מקורה בפיזיקה קוונטית. הקשרים קרויים על שם המדען ההולנדי יוהאנס דידריק ואן דר ואלס.
כוחות ואן דר ואלס מבחינה סמנטית לעיתים מוכללים לשלושה סוגים שבכל אחד מהם נדרשת התייחסות פיזיקלית שונה כדי להבינם כמותית:
ההתייחסות השגרתית לכוחות ואן דר ואלס מכילה תמיד את כוחות לונדון, אך לעיתים הכוונה היא לשלושת סוגי הכוחות שתוארו לעיל. על הקורא, להבחין במקור שאותו הוא קורא, למה כוונת הכותב בהתייחסותו לכוחות ואן דר-ואלס. ברוב המערכות הפיזיקליות, רכיב לונדון הוא הדומיננטי בין שתי מולקולות מבין שלושת הכוחות.
יש המכלילים גם את כוחות הדחייה הנוצרים במרחקים קצרים בין מולקולות, ככוח ואן דר ואלס. מודל נפוץ המקרב את הפוטנציאל של כוחות אלו ומכליל את כוחות הדחייה האלו הוא פוטנציאל לנארד-ג'ונס (Lenard Jones Potential).
מאפיינים פיזיקליים של הכוחות.
עבור שלושת סוגי כוחות ואן דר ואלס מדובר במקור פיזיקלי דומה - משיכה בין דיפול מולקולרי לדיפול מולקולרי אחר. מעבר לרמת המקור הפיזיקלי, פיתוח הדינמיקה של שתי המולקולות כתוצאה מפעילות כוחות אלו משתנה בהתאם לסוג הכוח. אף על פי כן, כוחות קיסום ודבאיי הם אלקטרוסטטיים וכוחות לונדון מקורם באלקטרודינמיקה קוונטית.
בעוד שכוחות קיסום ודבאיי רלוונטיים לסוג מולקולות מסוים או למערכות פיזיקליות ספציפיות, כוחות לונדון הם כוחות שנוכחים תמידית באינטראקציה בין שתי מולקולות.
הסיבה לכך באופן איכותי (על ידי שימוש במודל Bohr) מקורה בכך שבמולקולה ספציפית אף על פי שבממוצע על פני הזמן האלקטרונים מתפלגים בצורה אחידה סביב הגרעין, ישנם רגעים בהם האלקטרונים לא מפולגים בצורה אחידה סביב הגרעין כתוצאה מתנועה תמידית שלהם סביב הגרעין. דבר זה מייצר דיפול רגעי (Instantaneous dipole) היוצר דיפול מושרה רגעי על מולקולה סמוכה - מה שמייצר כוח משיכה רגעי בין שתי המולקולות.
לכוחות ואן דר ואלס משלושת הסוגים המאפיינים הפיזיקליים המשמעותיים הבאים:
בהסתכלות פר מולקולה, עוצמת כוחות ואן דר ואלס תלויה בעיקר בשלושת הגורמים הבאים (בסדר יורד של השפעה):
מודלים פיזיקליים כמותיים בסיסיים.
כוחות לונדון מתוך אינטראקציית דיפול מימן-מימן קוונטית.