מהותו של סיפור סיפורים טיפולי הוא לספר את סיפורו של אדם בניסיון לגרום לו להבין טוב יותר את עצמו או את מצבו. סיפורים אלו יכולים להשפיע גם על הקהל במובן הטיפולי, ועוזרים לאחרים לשמוע על סיטואציות דומות לאלו שהם נתקלו בהן בפרספקטיבה אחרת, אצל אנשים שונים. הסופרת וחוקרת הפולקלור איליין לולס טוענת כי "תהליך זה מספק דרכים חדשות להבנה ויצירת זהות. משתמשים בשפה כדי להעיד על החיים" לפעמים המספר מדלג על פרטים מסוימים בלי להבין, ולאחר מכן בשלב מאוחר יותר יחליט כן לכלול את אותם פרטים וליצור "חיבור מחדש של חלקים מהנרטיב". פערים אלו עשויים להתרחש בגלל דיכוי של טראומה או מתוך רצון לשמור על הפרטיות ולא לחשוף פרטים מזעזעים בסיפור.
פסיכודרמה משתמשת בשחזור אירועים אישיים, לפעמים טראומטיים, בחייהם של משתתפים בקבוצות פסיכודרמה כמתודולוגיה טיפולית, שפותחה לראשונה על ידי הפסיכיאטר יעקב לוי מורנו.
שימוש טיפולי זה שולב גם בטיפול בדרמה, הידוע בתחום בשם "תיאטרון ההחייאה העצמית."
בשנת 1975 ג'ונתן פוקס וג'ו סאלאס פיתחו צורת סיפור סיפורים טיפולית המכונה תיאטרון פלייבק. סיפור סיפורים טיפולי משמש גם לקידום ריפוי באמצעות אמנויות טרנספורמטיביותבהן המנחה מסייע למשתתפים לכתוב ולהציג את סיפורם האישי בפני קהל.
סיפור סיפורים כאמנות.
על פי ההגדרה, אמנות הנרטיב היא מיזם אסתטי.
ישנם מספר אלמנטים אמנותיים אשר בדרך כלל מקיימים אינטראקציה בסיפורים מפותחים:
מספר אשר מעצם הגדרתו מייצר אינטראקציה עם "קהלי קריאה" (ראו תאוריית ביקורת תגובת הקורא) מתקשר עם תהליך דיאלקטי של פרשנות, שנמצא לפעמים מתחת לפני השטח ולעיתים גלוי, "מתווכח" בעד ונגד עמדות שונות; נשען באופן משמעותי על תצורה אסתטית סטנדרטית כעת, ובמיוחד כולל שימוש במטפורה, מטונימיה, סינקדוכה ואירוניה.
פסטיבלי סיפורים כוללים בדרך כלל את הצגת עבודתם של מספרי סיפורים, סדנאות למספרים מקצועיים וגם לאנשים שחובבים את האמנות הזו, ויישומים ממוקדים אחרים של סיפור סיפורים. מספרי סיפורים שבעל פה כוללים באמנות שלהם לפעמים גם אלמנטים שמעודדים את המשתתפים ליצור חוויה משותפת מהסיפור תוך כדי שימוש בטכניקות שונות התומכות ביצירת החוויה, למשל הדמיה מנטלית (ראיית תמונות בעיני הנפש), ושימוש במחוות גופניות וקולניות אחרות.
במובנים רבים, אמנות סיפור הסיפורים שואבת השראה מצורות אמנות אחרות כמו משחק, לימודי פרפורמנס ועוד.
כמה ארגוני סיפור סיפורים קמו בארצות הברית במהלך שנות השבעים, למשל "האיגוד הלאומי להנצחת ושימור סיפור סיפורים" (NAPPS) שכיום נקרא: "רשת הסיפורים הלאומית" (NSN), מרכז סיפור הסיפורים הבינלאומי (ISC) ועוד.
גם באוסטרליה הוקמו ארגונים שונים בתחום בסוף שנות השבעים. ברחבי אוסטרליה יש כיום ארגונים המאגדים יחידים וקבוצות הנפגשים על מנת לספר סיפורים במשותף.
בבריטניה הוקמה האגודה לסיפור סיפורים בשנת 1993, והיא מאחדת מספרים וחובבי האזנה לסיפורים. החל משנת 2000 האגודה מקיימת מדי שנה שבוע סיפורים לאומי בשבוע הראשון של פברואר.
בישראל נערך מדי שנה החל מ-1993 "פסטיבל מספרי סיפורים", בהנהלת יוסי אלפי.
בנוסף ברחבי העולם ישנם עשרות פסטיבלים בתחום ומאות מספרי סיפורים מקצועיים. החגיגה הבינלאומית של התחום מתרחשת ביום סיפור הסיפורים הבינלאומי שמצוין בכל שנה ב-20 במרץ וכולל אירועים שונים במגוון קהילות.
בעסקים.
במקום העבודה.
תקשורת באמצעות טכניקות של סיפור סיפורים במקומות עבודה עשויה להיות דרך משכנעת ויעילה למסירת מידע מאשר שימוש בעובדות יבשות בלבד .
השימושים כוללים:
שימוש בנרטיב לניהול קונפליקטים.
עבור מנהלים ניתן להשתמש בכלי לפתרון של קונפליקטים ולהתמודדות עם סוגיות ואתגרים שונים. מנהלים עשויים להשתמש בשיח עלילתי כדי להתמודד עם קונפליקטים כאשר מסיבות שונות פעולה ישירה אינה אפשרית.
שימוש בנרטיב כדי לפרש את העבר ולעצב את העתיד.
בדיון קבוצתי תהליך של קריינות קולקטיבית יכול לעזור להשפיע על אחרים ולאחד את הקבוצה על ידי קישור של עבר לעתיד. מנהלים משתמשים בכלי במהלך דיונים קבוצתיים כדי להציג בעיות, בקשות ונושאים שונים שעל הפרק.
שימוש בנרטיב בתהליך ההנמקה.
סיפור סיפורים מהווה תפקיד חשוב בתהליכי חשיבה ושכנוע של אחרים. במקרים בהם יש התמודדות במקום העבודה עם מצבים מורכבים, שימוש בנרטיב סיפורי יכול לאפשר למנהלים ליצור מעורבות גדולה יותר של העובדים באמצעות יצירת הקשרים.
בשיווק.
נהוג להשתמש בסיפור סיפורים בתחומי השיווק והפרסום כדי לבנות נאמנות לקוחות. המגמה השיווקית ששמה את הלקוח במרכז, בונה סיפור סביב מותגים באמצעות סטוריטלינג. גישה זו עונה לצורך הבסיסי של בני אדם שיבדרו אותם. ניתן לזכור סיפורים בקלות והם מאפשרים לחברות עסקיות ליצור קשרים רגשיים חזקים יותר עם הלקוחות שלהן. כשקוראים נתונים בלבד, רק חלקים מסוימים במוח פועלים לפיענוח המשמעויות, אך כאשר קוראים סיפור, מופעלים חלקים רבים יותר במוח ולכן קל יותר לזכור סיפורים מאשר עובדות יבשות בלבד.
בעולם השיווק יש מודעות לכלי היסטוריטלינג ככלי שגם בעבר סייע לאנשים להתגבש כחברה וליצור נרטיב באמצעותו אנחנו ממפים את עולמנו כבני אדם. כיום יש מצב מתמיד של הצפת מידע, בעוד שיכולות הריכוז ותשומת הלב נמוכות יחסית (ישנה טענה כי טווח הקשב והריכוז של בני האדם בעידן הנוכחי ירד לכ־8 שניות בלבד). היכולת להתרכז ולהפנות את מלוא תשומת הלב אל נושא מסוים היא מאתגרת, וחברות מסחריות מתחומים שונים יוצרות סיפור שידבר אל קהל היעד שלהן. החברות עושות שימוש בסיפור סיפורים כדי לייצר סיפור שיהיה בעל ערך עבור לקוחות, גם בעידן של חוסר קשב ורעש סביבתי.
המציאות השיווקית כיום מייצרת ריבוי ערוצי תקשורת, צרכנים נחשפים תמידית למסרים שיווקיים מפלטפורמות כמו פייסבוק, אימיילים, וואטסאפ ועוד מה שמצריך את החברות לחדד את המסרים השיווקיים ולבצע פנייה ישירה באמצעות סיפור. ריבוי הערוצים מאפשר לפנות לצרכנים באמצעי תקשורת שונים ויש לכך יתרונות אך גם חסרונות, כמו עודף מסרים, ידע וגירויים. לכן שימוש בסיפור סיפורים ככלי לפנייה לצרכנים, יכול להגביר התעניינות במותג מסוים. כאשר צרכנים מחוברים לסיפור המסופר של מותג כלשהו, עולה הסיכוי שהם ירגישו חיבור אליו.
איתי בוצ'ן: "מי שלמד בעשרות השנים האחרונות לספר סיפורים מעולים הם המותגים. פעם קראנו להן חברות, אבל מאז כבר אימצנו את הסיפור שלהם ולכן היום הם בעינינו מותגים. אפל, נייקי או פרארי – כל אחד מהם בנוי מאינספור סיפורים שהם מספרים על עצמם לאנשים ולעולם".
מאפייני מספרי סיפורים בתחום
מספרי סיפורים משתמשים בהעברה של מסרים דרך יצירת קשר עם קהל היעד ולא דרך זריקה של מסרים לחלל הפתוח. הסיפור שאותו הם מספרים על המותג יכול לפתח מערכת יחסים עם קהל הצרכנים ולגרום ללקוחות להקשיב ולזכור את המותג.
המשווקים מכירים את קהל היעד של המותג ופונים אליו בסיפור שיהיה בעל ערך עבורו, כך ששני הצדדים מעורבים בסיפור, גם היצרן וגם הצרכן. משווקים בתחום עושים גם שימוש בטכניקות טרנסמדיה (יצירת סיפור תוך שימוש ביותר מפלטפורמת תקשורת אחת) שמקורן בתעשיית הקולנוע, שבונות עולם בו הסיפור מתפתח".
אדוארד זוויק
אדוארד זוויק (באנגלית: Edward Zwick; נולד ב-8 באוקטובר 1952) הוא מפיק, תסריטאי ובמאי קולנוע יהודי-אמריקאי. בטקס פרסי אוסקר ה-71 זכה זוויק בפרס לסרט הטוב ביותר כאחד המפיקים של הסרט "שייקספיר מאוהב" (1998), ושנתיים לאחר מכן היה מועמד לאותו הפרס על הסרט "טראפיק". מבין יצירותיו כבמאי בולטים הסרטים "גלורי" (1989), "רוחות של תשוקה" (1994), "הסמוראי האחרון" (2003) ו"לגעת ביהלום" (2006).
ראשית חייו.
זוויק נולד לזוג הורים יהודים בשיקגו, אילינוי, וגדל בכפר וינטקה הסמוך. בשנת 1974 סיים תואר ראשון באמנות באוניברסיטת הרווארד, ושנה לאחר מכן סיים את התואר השני באמנות יפה בקונסרבטוריון AFI.
יצירה קולנועית.
בשנת 1978 החל לעבוד כעורך תסריט בסדרת הטלוויזיה "Family", ובשנים הבאות כתב את התסריט לשלושה פרקים וכן הפיק 13 פרקים. בשנים 1982–1983 ביים והפיק מספר סרטי טלוויזיה. בשנת 1986 יצא סרט הקולנוע הראשון בבימויו – "הרומן של אתמול בלילה" , בכיבובם של רוב לאו, דמי מור וג'ים בלושי.
בשנת 1987 הקים יחד עם מרשל הרשקוביץ את חברת ההפקות "Bedford Falls Productions", הקרויה על שם העיר הבדיונית בה מתרחשת עלילת הסרט "אלו חיים נפלאים". החברה הפיקה בין היתר את סדרות הטלוויזיה "שלושים ומשהו" (1987–1991), "אלה הם חיי" (1995–1996), "Once and Again" (1999–2002) ו"נאשוויל" (בין 2016–2018).
בשנת 1989 ביים והפיק את הסרט "גלורי" , בכיכובם של מתיו ברודריק, דנזל וושינגטון ומורגן פרימן, אשר היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר וזכה בשלושה. בשנת 1992 ביים את הסרט הכושל "התחלות חדשות" , בכיכובן של מג טילי וכריסטין לאטי. בשנת 1994 יצא סרטו "רוחות של תשוקה" , בו משחקים בראד פיט ואנתוני הופקינס. הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר, וזכה בפרס לצילום הטוב ביותר. ב-1996 שוב ביים את דנזל וושינגטון בסרט "אומץ תחת אש".
בשנת 1998 הפיק את הסרט הרומנטי "שייקספיר מאוהב", אותו ביים ג'ון מאדן. בטקס פרסי אוסקר ה-71 היה הסרט מועמד ל-13 פרסים וזכה בשבעה, בהם הפרס לסרט הטוב ביותר בו זכה זוויק כאחד המפיקים, לצד הארווי ויינסטין ושלושה מפיקים נוספים. כמו כן באותה שנה ביים את הסרט "המצור" , בכיכובם של וושינגטון ואנט בנינג. בשנת 2000 הפיק יחד עם הרשקוביץ את סרטו של סטיבן סודרברג "טראפיק", אשר היה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר באוסקר אך לא זכה.