בשנת 1717, בגיל 23 מונה ניוקאסל לתפקיד הפוליטי הבכיר הראשון שלו כלורד צ'מברלין וקיבל את האחריות להשגחה על התיאטראות. המחזות באותה תקופה העבירו לעיתים מסרים פוליטיים ולדוכס הייתה משימה לדכא כל ניסיון מצדם של כותבי המחזות למתוח ביקורת על ירושת הכתר של בית הנובר או על הממשלה הוויגית. בתקופה זו היו לו עימותים רבים עם המחזאי ריצ'רד סטיל (Richard Steele). ב-1719 הוא היה אחד המשקיעים באופרה החדשה של גאורג פרידריך הנדל, האקדמיה המלכותית למוזיקה. הדוכס הזמין את הנדל במאי 1719 לתור ברחבי יבשת אירופה אחר זמרי אופרה ולהחתים אותם על חוזים ארוכי טווח ככל האפשר.
במשרה זו הוא החזיק במשך שבע שנים ותפקודו בה היה די טוב כדי שהוא יהיה מועמד לקידום. למרות גילו הצעיר הוא הפגין את כוחו בכמה מערכות בחירות וכ-20 חברי פרלמנט נבחרו בחסות השפעתו הפוליטית והכספית. הוא שרד את תקופת האנדרלמוסיה במפלגה הוויגית בשנים 1717–1721 והמעבר שביצע לתמיכה ברוברט וולפול הבטיח את מעמדו בהמשך. וולפול שם במהרה קץ לקרע בין פלגי המפלגה שאירע בעקבות קריסתה של חברת הים הדרומי, שרוששה רבים. הדוכס עצמו הפסיד 4,000 ליש"ט שהוא השקיע בחברה כאשר הייתה בשיאה. בעקבות זאת נראה היה שוולפול הוא האדם היחידי המסוגל להחזיר יציבות הן למדינה והן למפלגה והוענקו לו סמכויות חסרות תקדים. באופן מעשי הוא נהייה ראש ממשלת בריטניה.
באותה תקופה היו הדוכס ואשתו ידועים במסיבות המפוארות שקיימו ובהן השתתפו רבים מחוגי החברה הגבוהה בלונדון, כולל מתנגדיו הפוליטיים של הדוכס.
מזכיר המדינה.
מינויו לתפקיד.
ב-1724 נבחר דוכס ניוקאסל על ידי וולפול לכהן כתת-שר החוץ של הזירה הדרומית (אחריות על יחסי החוץ של דרום אנגליה, ויילס, סקוטלנד, המושבות באמריקה ועל היחסים עם המדינות הקתוליות והמוסלמיות באירופה), במקומו של הלורד קרטרט (Carteret). במשך תקופה הוא נחשב לאישיות השלישית במעלתה בממשלה. במשך השנים הבאות היה ניוקאסל פעיל באופן הולך וגדל במדיניות החוץ ולמד לשלוט ברזי הדיפלומטיה ובמערכת המדיניות האירופאית. למרות זאת השר הבכיר יותר שעסק בענייני חוץ היה הלורד טאונסנד שניוקאסל היה כפוף לו. השניים זכו לגיבויו של ראש הממשלה וולפול.
הברית עם צרפת.
מאז חתימת הסכם אוטרכט שסיים את מלחמת הירושה הספרדית, נעשו בריטניה וצרפת בעלות ברית, שינוי מוחלט במדיניות, שכן לפני כן נחשבה צרפת לאויבת המרה ביותר של בריטניה. הסיבות לכריתת ברית זו מורכבים ורבים הטילו ספק ביכולתה להחזיק מעמד זמן רב, אך כאשר מונה דוכס ניוקאסל כשר החוץ, חלפו כבר עשר שנים מאז תחילתה. ב-1719 הפכה הברית לחלק מברית מרובעת החזקה ביותר באירופה שכללה את בריטניה, צרפת, האימפריה הרומית הקדושה והרפובליקה ההולנדית. דוגמה לחוזקה של ברית זו הייתה במלחמה שהתנהלה בשנים 1718–1720 ובה סיכלו כוחות הברית, במלחמה שהתנהלה בעיקר בזירה הימית, ניסיון של ספרד להשיב לידיה טריטוריות באיטליה. עם זאת, לא הייתה הברית פופולרית במיוחד בבריטניה, שכן רבים מחברי הפרלמנט עדיין החשיבו את צרפת כאויבת טבעית שלהם.
ניוקאסל צורף לממשלה על ידי אחיו הצעיר הנרי פלהם. מערכת היחסים בין האחים הייתה טובה, אף שלעיתים היו ביניהם עימותים שנפתרו. מקור קבוע למתחים ביניהם הייתה הדרך הגרועה שבה טיפל ניוקאסל בהון המשפחתי, שהתדלדל עקב הוצאותיו המפורזות. פלהאם נחשב בעיני רבים כמוכשר מבין השניים, אך היה זה הדוכס שהקריירה הפוליטית שלו המשיכה זמן רב יותר. למרות חילוקי הדעות ביניהם, הם נותרו בעלי ברית פוליטיים.
משברים מבית.
בשנת 1727 התמודדה המדינה עם משבר כאשר המלך ג'ורג' הראשון מת באופן בלתי צפוי ובנו ג'ורג' השני ירש אותו. עוד קודם לעלייתו לכס המלכות הייתה למלך החדש מערכת יחסים לא טובה עם וולפול ועם ניוקאסל ובמהלך אחד הוויכוחים ביניהם, גרמה האנגלית הגרועה של המלך לניוקאסל לחשוב שהוא הזמין אותו לדו-קרב. יחסיהם לא השתפרו בשנים הבאות ורבים ציפו להחלפת ממשלה ממשמשת ובאה. תחת זאת, נעשה וולפול מועיל מאוד מבחינתו של המלך והוא נשאר בתפקידו. שיפור מערכת היחסים בין ניוקאסל לבין המלך חל בעקבות ידידות בין ניוקאסל לבין בתו של המלך, הנסיכה אמיליה, ששמועות בלתי מבוססות דיברו על כך שמתנהל רומן בן השניים. בנובמבר 1727, קיבלו וולפול וניוקאסל חיזוק נוסף ליציבותם במשרתם לאחר שמפלגתם זכתה ב-430 מושבים בפרלמנט מול 128 המושבים של האופוזיציה.
ב-1729 חל קרע בממשלה על ניהול מדיניות החוץ של בריטניה. הלורד טאונסהנד היה משוכנע שהאויב העיקרי של בריטניה באותה עת הייתה האימפריה האוסטרית. מנגד, ראו וולפול וניוקאסל בספרד כאיום המרכזי על כוחה של בריטניה, בשל הצי הגדול שלה והאינטרסים הקולוניאליים שלה. בסופו של דבר נצחה דרכו של וולפול שהדיח את טאונסהנד ממשרתו ומינה תחתיו את הלורד הרינגטון. מכאן והלאה היה ניוקאסל לשר החוץ הבכיר בממשלה ושלט באופן בלעדי במדיניות החוץ של בריטניה.
מדיניות השלום.
וולפול וניוקאסל הצליחו יחדיו לתקוע טריז בין ספרד לבין אוסטריה, להפוך את האחרונה לבעלת ברית ולרכז את מאמציהם כנגד ספרד. בסופו של דבר לא הייתה בריטניה ליריבה של שתי המדינות אלא של צרפת, שעד לאותו זמן נחשבה בעלת ברית קרובה. בהדרגה שכנעו אותם פעולות עוינות של ראש ממשלת צרפת הקרדינל דה-פלרי (de Fleury) שהם טעו. בהמשך שימש השיקול המוטעה הזה ככלי לניגוח בידיהם של המתנגדים לממשלת וולפול.
באופן כללי חלק ניוקאסל עם וולפול את סלידתו מהמלחמה והוא קיווה למנוע את הסתבכותה של בריטניה במלחמות שהתנהלו ביבשת. בולטת בעיקר הימנעותה של בריטניה מהשתתפות במלחמת הירושה הפולנית והמאמצים שלה למנוע את פריצתה. מרגע שהמלחמה פרצה ניסה המלך לדחוף אליה את בריטניה כדי לסייע לאוסטריה, אך הדבר נמנע על ידי וולפול שהתעקש שבריטניה לא תצטרף למלחמה. באופן כללי תמך ניוקאסל בעמדתו של המלך, אך הוא קיבל את החלטתו של וולפול.
באותה עת היה אחיו של ניוקאסל, הנרי פלהם השלישי במידת השפעתו בממשלה. השלושה היו נפגשים באופן קבוע לדיונים פרטיים באחוזתו הכפרית של וולפול בנורפוק. בדיונים אלה הם היו מתווים את מדיניות החוץ והפנים של בריטניה ומגישים את הצעותיהם לאישור הפרלמנט שבו היה להם רוב. בהדרגה החלו האחים פלהאם להיות עצמאים יותר ולא היו תלויים יותר בחסותו של וולפול. ניוקאסל היה ממורמר ממה שהוא ראה כזניחתה של אוסטריה והבין שוולפול כבר לא סומך עליו.
ב-1735 ניוקאסל שלט במדיניות הקולוניאלית. כאנגליקני אדוק הוא קיבל את האחריות על הלימודים התאולוגיים. עצמאותו ההולכת וגדלה מוולפול קיבלה תמיכה מאחיו ומידידו הטוב הרוזן מהארדוויק (Hardwicke) שמונה כלורד צ'נסלור. במחצית השנייה של שנות השלושים הייתה משימתו העיקרית שמירת הרגיעה מול ספרד למרות החיכוכים על השליטה הקולוניאלית בצפון אמריקה בין שתי המדינות. כמו כן שימש ניוקאסל כמתווך שסייע לסיומה של מלחמת הירושה הפולנית ב-1738.
מלחמת אוזנו של ג'נקינס.
המתחים בין בריטניה לבין ספרד הגיעו לשיאם בתקרית הידועה בשם מלחמת אוזנו של ג'נקינס, כאשר רב חובל של ספינת סוחר בריטית נתפס בסחר בלתי חוקי סמוך לחופיה של קובה על ידי ספינה ספרדית ולפני ששוחרר כרתו הספרדים את אוזנו. התקרית זעזעה את בריטניה, לא כל כך בשל הברוטליות שלה, אלא בשל תעוזתם של הספרדים לפגוע באזרח בריטי.
ב-1738 העיד ג'נקינס על ההתעללות שעבר. סוחרים אחרים שלחו עצומות וחברת הים הדרומי הובילה את דעת הקהל. מבחינתם של רבים הייתה האימפריה הספרדית בתהליך של התפוררות וניתן היה להשתלט בקלות על שטחיה בדרום אמריקה. קבוצה קולנית של חברי פרלמנט דרשה יציאה למלחמה בספרד. וולפול התנגד בתוקף לצעד כזה ונעשה מטרה למתקפות חסרות תקדים. ניוקאסל היה נתון גם הוא תחת לחץ מתמיד ואף על פי שהוא התייחס לדרישות להכרזת מלחמה על ספרד כדרישות מסוכנות ולמרות ההצהרות הלוחמניות שלו, הוא עדיין היה בעד הברית האנגלו-ספרדית עד ל-1739. הוא ניסה להשיג פתרון למשבר בוועידת פרדו שבה סוכם על פיצוי כספי שישולם לסוחרים הבריטים, אך דעת הקהל השתנתה ווולפול חש שאין ברירה אלא להכריז על מלחמה בדצמבר 1739.
הבריטים החלו במלחמה בניצחון וכבשו את פורטובלו שבפנמה. אירוע זה הוביל לפריצתו של להט פטריוטי ובהמשך הגדיל את הלחץ על וולפול ועל ניוקאסל שפתחו במלחמה באי רצון. ניוקאסל ניסה להצטייר כמוביל הגישה הפטריוטית בממשלה. הוא לקח על עצמו תפקידים צבאיים נוספים ובמשך שתי השנים הראשונות למלחמה הוא שימש כשר המלחמה דה-פקטו. אחד הרעיונות המרכזיים שלו בתקופה זו היה גיוסם של חיילים מקרב תושבי המושבות בצפון אמריקה.
ב-1741 התנהלה המערכה המרכזית כנגד ספרד בשילוב של התקפות אמפיביות בעיר קרטחנה (בקולומביה של ימינו). הפיקוד על הפעולה הוטל על האדמירל אדוארד ורנון, גיבור הקרב בפורטובלו שאליו הוכפף כוח של 31,000 חיילים ומלחים כדי לכבוש את העיר. המצור הפך לכישלון לבריטים שאיבדו אלפי אנשים לפני שנסוגו. אף על פי שניוקאסל היה זה שנתן את הפקודות ופיקח על שיגורו של הכוח, רוב האשמה על המפלה הוטלה על כתפיו של ראש הממשלה רוברט וולפול.
נפילתו של וולפול.
בעקבות המפלה בקרטחנה נערכו בבריטניה בחירות כלליות. התוצאות החלישו את כוחו של וולפול בפרלמנט. תוך חודשים הוא נאלץ לפנות את מקומו ובעקבות כך מונה לתפקיד ספנסר קומפטון, הלורד ווילמינגטון. אף על פי שהוא נשאר לצדו של וולפול עד הסוף, הואשם ניוקאסל על ידי תומכיו של וולפול בחתירה תחתיו. בנו של וולפול הוראס וולפול המשיך למתוח ביקורת על התנהגותו של ניוקאסל במשך השנים הבאות.
מלחמת הירושה האוסטרית.