על פי לינוס פאולינג, איינשטיין הביע בהמשך צער על מכתבו לרוזוולט, והוסיף כי הצדיק במקור את החלטתו בגלל הסכנה הגדולה יותר כי גרמניה הנאצית תפתח את הפצצה תחילה. בשנת 1947 אמר איינשטיין למגזין "ניוזוויק" כי "אילו הייתי יודע שהגרמנים לא יצליחו לפתח פצצת אטום, לא הייתי עושה דבר". באותה שנה כתב מאמר ל-"The Atlantic" וטען כי ארצות הברית לא צריכה לנסות לנהל מונופול אטומי, ובמקום זאת האו"ם צריך להצטייד בנשק גרעיני רק כדי לשמור על הרתעה.
המלחמה הקרה.
כשהיה דמות בולטת פעילה נגד עליית הנאציזם, איינשטיין ביקש עזרה ופיתח קשרי עבודה הן במדינות המערב והן במה שהיה עתיד להפוך לגוש הסובייטי, מה שגרם לארצות הברית לנהוג אליו בחשדנות כשהחלה המלחמה הקרה. בימים הראשונים של המקארתיזם כתב איינשטיין על ממשלה עולמית ואמר כי "לעולם לא יכולה להיות הסכמה מוחלטת על שליטה בינלאומית ועל ניהול אנרגיה אטומית או על התפרקות כללית עד שיהיה שינוי של התפיסה המסורתית של ריבונות לאומית". באותו זמן הוא כתב: "אני לא יודע איך ילחמו במלחמת העולם השלישית, אבל במלחמת העולם הרביעית ילחמו במקלות ואבנים". במאמר ביקורת חודשי משנת 1949 שכותרתו "למה סוציאליזם?", איינשטיין תיאר חברה קפיטליסטית כאוטית, מקור לרע שיש להתגבר עליו, כ"שלב הטורף של ההתפתחות האנושית". איינשטיין השתתף יחד עם אלברט שווייצר וברטראנד ראסל בשדולה להפסקת ניסויים גרעיניים ושימוש בפצצות כאלו בעתיד. ימים לפני מותו חתם איינשטיין על מניפסט ראסל-איינשטיין שהוביל לייסוד "כנסי פוגאש בנושא מדע וענייני עולם".
איינשטיין תמך ב-NAACP, וכשויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז הואשם כמרגל קומוניסטי - שימש איינשטיין כעד אופי במשפטו. חברותו עם פול רובסון, איתו שימש יחד כיו"ר ארגון "מסע הצלב האמריקאי נגד לינצ'ים", נמשכה למעלה מעשרים שנה.
סוציאליזם.
איינשטיין התנגד לקפיטליזם, ובמאי 1949 כתב מאמר בשם "למה סוציאליזם?", שהופיע בגיליון הראשון של כתב העת הסוציאליסטי Monthly Review, ובו כתב: "אני משוכנע שיש רק דרך אחת לחסל את הרעות החמורות הללו, כלומר - באמצעות הקמת כלכלה סוציאליסטית, המלווה במערכת חינוך שתוכננה למטרות חברתיות. בכלכלה כזו אמצעי הייצור הם בבעלות החברה ומשמשים בצורה מתוכננת. כלכלה מתוכננת, המתאימה את הייצור לצורכי הקהילה, תפיץ את העבודה שתיעשה בין כל היכולים לעבוד ותבטיח פרנסה לכל גבר, אישה וילד. חינוכו של הפרט, בנוסף לקידום יכולותיו המולדות, תפתח בו תחושת אחריות כלפי חבריו במקום האדרת הכוח וההצלחה בחברה הנוכחית שלנו".
על ולדימיר לנין הוא התבטא ואמר: "אני מכבד את לנין כאדם שהקריב את עצמו לחלוטין והקדיש את כל מרצו למימוש הצדק החברתי. אני לא רואה את שיטותיו מעשיות, אבל דבר אחד בטוח: גברים מסוגו הם האפוטרופוסים ומשקמי המצפון של האנושות".
הוא התייחס בהערכה לתורת הג'ורג'יזם וכתב: "אי אפשר לדמיין שילוב יפה יותר של כשרות אינטלקטואלית, צורה אמנותית ואהבת צדק נמרצת".
בשל קשריו של איינשטיין לגרמניה, לציונות ולסוציאליזם, סוכנות ה-FBI שמרה על איינשטיין תיק מסמכים המכיל כ-1,427 עמודים.
חינוך וחופש אקדמי.
איינשטיין ראה בג'וזף מקארתי (סנטור אמריקני שהיה אחראי על "הבהלה האדומה השנייה" - הפחד של האמריקאים מפני הקומוניסטים) "סכנה לחופש האינטלקטואלי והאקדמי".
בשנת 1953 כתב איינשטיין מכתב תמיכה לוויליאם פראונגלאס, מורה בבית הספר בעיר ניו יורק, אשר נקרא להעיד, סירב ועמד בפני פיטורין מתפקידו. במכתב כתב איינשטיין: "לאחר שהצליחו עד כה, הם ממשיכים כעת לדכא את חופש ההוראה ולשלול את עמדותיהם כל אלה שאינם מוכיחים כנועים, כלומר - להרעיב אותם". איינשטיין המליץ: "כל אינטלקטואל הנקרא בפני אחת הוועדות צריך לסרב להעיד, כלומר - עליו להיות מוכן לכלא ולהרס כלכלי, בקיצור, להקריב את רווחתו האישית לטובת הרווחה התרבותית של המדינה". איינשטיין סיכם: "אם מספיק אנשים מוכנים לעשות את הצעד הזה הם יצליחו. אם לא, אז לאינטלקטואלים של מדינה זו לא ראוי דבר טוב יותר מהעבדות המיועדת להם".
מלחמות.
איינשטיין היה פציפיסט, והאמין שמלחמות עומדות בדרכה של ההתקדמות האנושית. הוא האמין כי מלחמות הן תוצאה של נטיות אגרסיביות טבעיות שנמצאו בתוך כל יצור חי, ושהיעדים והגורמים למלחמה הם פשוט הצדקה לנטיות אלה. הוא תמך בהקמת ארגון על-לאומי אשר יהפוך את המלחמה לבלתי אפשרית באירופה, כפי שהיא בלתי אפשרית בין הממלכות לשעבר שהרכיבו את האימפריה הגרמנית. איינשטיין נחרד מהחורבן שנגרם על ידי מלחמת העולם הראשונה וקידם את מה שכינה "תוכנית שני האחוזים", כשעל פי תוכנית זו מדינות לא יהיו מסוגלות לנהל מלחמה באם אחד מכל 50 גברים יסרב לשרת בצבא.
למרות השקפות אלה, בעקבות עלייתו לשלטונו של אדולף היטלר הפך לתומך קולני במוכנות צבאית, מתוך הכרה בסכנה הטמונה ביתרון הצבאי המתהווה של גרמניה הנאצית על בעלות הברית המערביות. הוא עודד באופן פעיל את הבלגים להצטרף לצבא כדי להגן על התרבות האירופית. הוא הסביר את השינוי בהשקפתו בשנת 1941: "בשנות העשרים, כשלא היו קיימות דיקטטורות, דגלתי בכך שסירוב לצאת למלחמה יהפוך את המלחמה לבלתי תקינה. אך ברגע שהופיעו תנאים של כפייה במדינות מסוימות, הרגשתי שזה יחליש את המדינות הפחות תוקפניות מול המדינות האגרסיביות יותר". הוא גם הצדיק את מכתבו לנשיא רוזוולט שדיק לייצור פצצה גרעינית, וכתב: "...נראה היה שהגרמנים עשויים לעבוד על אותה בעיה עם כל סיכוי להצלחה. לא הייתה לי ברירה אלא להתנהג כמו שפעלתי, למרות שתמיד הייתי פציפיסט משוכנע. לא אמרתי שאני פציפיסט מוחלט, אלא שתמיד הייתי פציפיסט משוכנע. בעוד אני פציפיסט משוכנע, יש נסיבות בהן אני מאמין שהשימוש בכוח הולם - כלומר מול אויב שמתכונן ללא ספק להרוס אותי ואת עמי... אני פציפיסט מסור אך לא מוחלט; המשמעות היא שאני מתנגד לשימוש בכוח אלא אם הוא מתמודד מול אויב הרודף אחר חורבן החיים כמטרה בפני עצמה. תמיד הייתי פציפיסט, כלומר סירבתי להכיר בכוח הזרוע כאמצעי לפתרון סכסוכים בינלאומיים. אף על פי כן, לדעתי, לא סביר להיצמד לאותו עיקרון ללא תנאי. בהכרח יש להחריג מקרה שמעצמה עוינת מאיימת על השמדה סיטונאית של הקבוצה שלך".
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הפך לפעיל קולני בעד שלום עולמי.
כמיליא ג'ובראן
כמיליא ג'ובראן (בערבית: كميليا جبران, נולדה ב-18 בספטמבר 1962) היא זמרת, מוזיקאית ופזמונאית ערביה-ישראלית, המגדירה עצמה כפלסטינית.
ביוגרפיה.
ג'ובראן נולדה בעכו. אביה אליאס הוא מורה למוזיקה ובונה כלי נגינה מסורתיים, בפרט עוד. אחיה, חאלד, גם הוא מוזיקאי. קורות המשפחה הובאו בסרט התיעודי "Telling stirngs" ('מיתרים חושפים') המעלה סוגיית הפערים הבין דוריים וכן עוסק בשאלת הזהות התרבותית בישראל.
ב-1981 עם מעברה לירושלים ובמקביל ללימודי עבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית, גיבשה ג'ובראן את זהותה והחל לחקור במורשת תרבותית זו.
במסגרת תהליך אישי זה פגשה את סעיד מוראד (سعيد مراد), מייסד להקת "סאברין" ('סבלניים'), והצטרפה ללהקה שנתיים לייסודה במהלך 1982, ובכך הייתה לילידת מדינת ישראל היחידה בקבוצה.
ב-2002 העתיקה את מרכז פעילותה לאירופה.
קריירה.
ג'ובראן מנגנת בעוד ובקאנון בין היתר. בשנים 1982 – 2002 הייתה הזמרת המובילה בלהקת סאברין.
החל משנת 2002 מופיעה עצמאית ובמגוון שיתופי פעולה עם מוזיקאים מרחבי העולם בהם ורנר האסלר.
ב-2013 הופיעה לצד טום מורלו וג'וליאן אסאנג' כאורחת בחדשיר "Multi_Viral" מאת להקת Calle 13.
דיסקוגרפיה.
עם להקת סאברין
פרנסיס מריון
פרנסיס מריון (באנגלית: Marion Benson Owens; 18 בנובמבר 1888 – 12 במאי 1973) הייתה עיתונאית, תסריטאית, מפיקה ומחזאית אמריקאית. היא זכתה פעמיים בפרס אוסקר.
ביוגרפיה.
מריון בנסון אוונס נולדה בסן פרנסיסקו. הוריה התגרשו כאשר היא הייתה בת עשר והיא התגוררה עם האם. בהיותה בסן פרנסיסקו היא עבדה כעוזרת צלם. בקיץ 1914 היא התחילה לעבוד אצל לויס וובר כעוזרת תסריטאי ועברה ללוס אנג'לס. כאשר הוקמה סרטי יוניברסל, לויס וובר המליצה לקחת גם את מריון. באותה תקופה היא לקחה שם במה "פרנסיס". זמן קצר אחרי זה, חברה שלה, מרי פיקפורד המליצה לה להתחיל לכתוב תסריטים לסרטים. התסריט הראשון לסרט בו בהמשך הצטלמה מרי פיקפורד, נמכר לאדולף צוקור תמורת 125 דולר. בשנת 1917 היא הוחתמה על חוזה שנתי של 50 אלף דולר לכתיבת תסריטים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היא נסעה לאירופה כעיתונאית. לאחר סיום המלחמה, מריון חזרה לארצות הברית והמשיכה בכתיבת תסריטים לחברות שונות. ב-1930 כתבה תסריט לסרט אנה כריסטי בכיכובה של גרטה גרבו.
בשנת 1931 פרנסיס מריון זכתה בפרס אוסקר עבור התסריט ובשנת 1932 זכתה בפעם השנייה. בסך הכל היא כתבה תסריטים לכ-300 סרטים והפיקה כ-130 סרטים. במשך שנים רבות היה לה חוזה עם מטרו גולדווין מאייר. בשנת 1946 היא עזבה את תעשיית הקולנוע ועברה לכתיבת מחזות וספרים.
קישורים חיצוניים.
קליפת המוח הקדם-מצחית הגחונית-אמצעית
קליפת המוח הקדם-מצחית הגחונית-אמצעית (ventromedial prefrontal cortex, vmPFC) היא חלק מקליפת המוח הקדם-מצחית. מצויה בחלק התחתון של קליפת המוח המצחית, מעורבת בעיבוד של תחושות פחד ותגובות רגשיות, בתהליכים של קבלת החלטות ושליטה עצמית.
אנטומיה.