עם הזמן הפך הבית הרביעי של הפואמה, שהוא האודה, לטקסט זיכרון מקובל לחללי כל המלחמות בבריטניה, קנדה, אוסטרליה וניו זילנד, ומושמע בטקסי יום הזיכרון, יום שביתת הנשק ויום אנזא"ק. במהלך הטקסים מדקלם אחד הדוברים את ארבע שורות האודה, ואחריו חוזרים הנוכחים בקול על השורה האחרונה - אנו נזכור אותם. מיד לאחר מכן נשמעת תרועת החצוצרה Last Post, שלאחריה נשמרות שתי דקות דומייה.
האודה נחרתה על אנדרטאות רבות לנופלים. כמו כן חוברו לה עם השנים מספר לחנים, לרבות על ידי המלחין אדוארד אלגר.
ביניון חיבר את הפואמה בשבתו על הצוקים בחופו הצפוני של מחוז קורנוול. באתר שבו סבורים כי ישב הונח בשנת 2001 שלט זיכרון למאורע.
הר ברט
הר בְּרֶט (באנגלית: Mount Brett) הוא הר ברכס מאסיב, בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
גובהו של ההר 2,984 מטרים מעל פני הים.
ההר מתנשא לגובה של 899 מטרים מעל סביבתו; והוא ההר ה-59 בהתנשאותו באלברטה.
ההר ממוקם בשטח הפארק הלאומי באנף, 20 קילומטרים מערבית לעיר באנף, 12.5 קילומטרים מערבית להר בול.
היסטוריה.
מקור השם.
שמו של הר ברט ניתן לו בשנת 1916.
ההר נקרא על שם רוברט ברט, שהיה המנתח הראשון שהגיע לעיר באנף בשנת 1885 מטעם הרכבת הקנדית-פסיפית, ואשר לאחר מכן כיהן כמשנה למושל השני של אלברטה, החל משנת 1915.
ב-3 בנובמבר 1956 אושר השם רשמי על ידי וועדת השמות הגאוגרפית של קנדה.
הטיפוס על ההר.
ההעפלה הראשונה לפסגת הר ברט בוצע על ידי סי.פ. הוגבום (CF Hogeboom), א.ה. בנט (A.H. Bent), ג'יימס אאוטראם (James Outram), אי. ג'י. ריצ'י (E.G. Ritchie) ו-ק.ד. מקללאנד (K.D. McClelland) בשנת 1916.
ארלטי
ארלטי (בצרפתית: Arletty) היה שם הבמה של לאוני מארי ז'וליה בטיא (Léonie Marie Julia Bathiat; 15 במאי 1898 – 23 ביולי 1992) הייתה שחקנית וזמרת צרפתייה. התפרסמה בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20 בעיקר הודות לתפקידיה בארבעה סרטים של מרסל קרנה: Hôtel du Nord (1938), Le Jour se lève ,(1939) Les Visiteurs du soir (1942), ו-Les Enfants du paradis (1945), שלושה מהם עם דיאלוגים מאת ז'אק פרוור. נחשבה בזמנו מוזה של התסריטאי אנרי ז'אנסון ושל הצמד מרסל קרנה ופרוור. נותרה בזיכרון הקהל, בין היתר, בשל חיוכה, קולה הצרוד ומזגה המוחצן.
ביוגרפיה.
ילדות וצעירות.
לאוני בטיא נולדה בקורבוואה ברחוב פריז 33, בדירת קומת קרקע חשוכה, בשכונת הפועלים "לה דפאנס".לפי ספר זיכרונותיה שנקרא לפי שם אותה שכונה "La Défense", זו הייתה דירה ש"רק חיוכם של הוריה האיר אותה". היא הייתה ילדה שנייה של מישל בתיא, מסגר-חרט ברשות החשמליות של פריז, ושל מארי מרגריט פילומן דוטרה, תופרת במקצועה. האח הבכור נקרא פייר. כפי שציין ביוגרף של השחקנית, מישל סובה, בני משפחת בתיא היו צאצאים של מיאט טייאן-רום (Miette Tailhand-Romme) מחברת מכתבים מפורסמת, אחות של ז'ילבר רום, חבר הקונבנציה הלאומית, יוצרו של לוח השנה המהפכני. תמונה קטנה של מיאט טייאן-רום מאת אנדריי ורוניחין מעידה על הדמיון המדהים בין ארלטי לאותה סבתא רבתא מ-1789.
בגלל מחלה נשימתית בגיל 4 וחצי נשלחה אצל הסבים מצד האב בעיר קלרמון-פראן. היא קיבלה עד שנת 1910 חינוך דתי בבית ספר פרטי "סנט תרז". אחר כך המשיכה את לימודיה בבית הספר הפרטי "מרטינואה" בעיירה פיטו.
מתוך שאיפה להיות מזכירה, מקצוע שנחשב אז מבוקש אצל נשים, נשלחה אחר כך ללמוד קצרנות בבית ספר המקצועי "פיז'ייה". )
מלחמת העולם הרגה בשדה הקרב את אהובה הראשון, צעיר שכונה "סיאל" ("שמיים") בגלל עיניו הכחולות, ועקב מותו נדרה ארלטי נדר שלא להתחתן לעולם פן תהפוך לאלמנת מלחמה. אביה, שקודם בינתיים לתפקיד מכונאי, מת באופן פתאומי ב-2 בדצמבר 1916, כשנדרס על ידי חשמלית. בני המשפחה - האלמנה, ארלטי ואחיה, גורשו אז מביתם שנועד למגורים עבור עובדי החשמליות של פריז.
דרכה בעולם.
בשנת 1917 כבשה הנערה את לבו של הבנקאי היהודי הצעיר ז'אק-ז'ורז' לוי שאירח אותה בווילה שלו בשדרות אלפונס-דה-נוויל 18 בגארש. בסביבה היו גרים גם קוקו שאנל והשחקן אנדרה ברולה. לוי עשה לה היכרות עם עולם התיאטרון, מעצבי האופנה, מסעדות הגורמה ובכלל עם החברה הפריזאית הגבוהה.
בסופו של דבר היא עזבה אותו לטובת סוחר ההאמנות פול גיום, ידידם של אמנים כמו פיקאסו, מודיליאני, סוטין. גיום המליץ על כישוריה לארמאן ברטה (Berthez), מנהל התיאטרון "תיאטר דה קפוסין". בזמן שעבדה כדוגמנית אצל רב החייטים פול פוארה היא בחרה בכינוי הבמה "ארלט" (לפי גיבורת הרומן "מונט-אוריול" של מופאסאן). ברטה הציע לשנותו ל"ארלטי" Arletty כאילו באנגלית. תחת שם זה היא התחילה להופיע במופעי הרביו של ריפ שהצטיינו בזוהר ותפאורות פאר, כמו כן באופרטות של מוריס איוון - "יס", "גאבארוש", "אזור" (1932), של ראול מורטי - "ערב סילבסטר" (Un soir de réveillon - 1932) או של ריינלדו האן (Ô mon bel inconnu - או, האלמוני היפה שלי)
בשנת 1928 הכירה ארלטי את איש העסקים ז'אן-פייר דיבוסט שנשאר לה חבר נאמן כל חייו.
פריצת הקריירה בקולנוע.
הופעת הבכורה שלה בקולנוע הייתה בשנת 1930 בסרט "מתק האהבה" (La Douceur d'aimer) לצידו של ויקטור בושה. כבר מ-1931 היא הצטיינה בתפקידה הראשון האמיתי בסרט "Un chien qui rapporte ("ריטריבר")
של ז'אן שו
ארלטי הפכה במהרה למודל ולמוזה של אמנים רבים, ביניהם מארי לוראנסן, קס ואן דונגן, מואיז קיזלינג, צוגוהרו פוז'יטה וז'אן גבריאל דומרג. ידיד קרוב שלה היה פייר דה רנייה, בנם של אנרי דה רנייה ומארי דה ארדיה, לאמיתו של דבר, בנו הביולוגי של הסופר פייר לואי.
שנת 1932 הייתה פרשת דרכים בחייה. אז היא קטפה הצלחה יוצא דופן בתיאטרון "בוף פריזיין" (Bouffes-Parisiens) באופרטה של ראול מורטי "ערב סילבסטר", לצידם של אנרי גארא, דראנם ורנה קובאל. היא שיחקה גם ב"האלמוני היפה השלי" מאת ריינלדו האן, על לברית מאת סשה גיטרי, לצידו של מישל סימון. המופע האחרון הוצג על הבמה כמעט 500 פעמים ברציפות, על אף מריבותיה התכופות עם מישל סימון.
באותם הימים היא עשתה היכרות גם עם הסופר סלין שמאוחר יותר, ב-1948 כתב עליה את התסריט "Arletty, jeune fille dauphinoise" (ארלטי, נערה מדופינה). עוד הופעה שלה הזכורה לטוב הייתה "La Guerre des valses" (מלחמת הוואלסים) בבימויו של לודוויג ברגר, שבה שיחקה על יד פרנאן גראווה, דאגנם ומדלן אוזרה. בעת השתתפותה בהפקה "פנסיון מימוזה, של ז'אק פדר (Feyder) לצידה של פרנסואז רוזה, פגשה ארלטי את מרסל קרנה.
קרנה העניק לה את אחד התפקידים הגדולים ביותר שלה - זה של גברת רמונד (Mme Raymonde) בסרט- Hôtel du Nord (אוטל די נור) על תסריט מאת אנרי ז'אנסון כשהפכה לאגדה בקרב העמך הפריזאי. זכרו אותה שואלת את לואי ז'ובה כשעמדו מעל שער תא השיט של תעלת סן מרטן:
ארלטי גילמה באותה הרוח העוקצנית את תפקידה של Marie qu'a-d'ça ("מארי שיש לה את זה") בסרט "נסיבות מקלות" של ז'אן בואייה, כשלצידה שיחק מישל סימון. גם ביטויה בסרט זה "היא לא משוגעת, הנחשית!" (במקור:הצרעה!) נכנסה להיסטוריה. ארלטי הקליטה את הלהיט של הסרט, ""Comme de bien entendu" ("כמובן"), את פזמונים אחרים ממופעי הרביו שלה, וכמו כן את להיטיה של ידידתה הנערצת מיסטנגט, La Java (הז'אווה) ו Mon Homme (האיש שלי)
אחרי שבשנת 1936 שיחקה את לולו במחזה בעל אותו השם של אדואר בורדה, חזרה לדמות הזאת בסרט של מוריס להמן ושל קלוד אוטאן-לארה "פריק-פראק"
היא יצרה עם מישל סימון צמד של פושעים קטנים המדברים בארגו פריזאי ואף את העגה הקרויה "ז'אוואנית"
תוך כדי פיתוי קורבנם, התכשיטן התמים המגולם על ידי פרננדל.
בימי הכיבוש הנאצי בצרפת.
ב-1941 גילמה ארלטי את "מאדם סאן ז'ן" (Madame sans gêne) בסרט בעל אותו השם של רוז'ה רישבה, את התפקיד של דומיניק בסרט "אורחי הערב" של מרסל קרנה, לצידם של אלן קוני, ז'ול ברי, מארי דיאה, והצטיינה במיוחד בתפקיד גאראנס ב "ילדן גן עדן", סרט מפורסם של מרסל קרנה, לפי תסריט מאת ז'אק פרוור, שבו שיחקה יחד עם ז'אן-לואי בארו, פייר בראסר ומריה קזארס.
באותן שנים הייתה לארלטי רומן עם אנטואנט ד'ארקור, אשתו של פרנסואה-ארל ד'ארקור, ואחר כך עם הגרמני הנס יורגן זהרינג, קצין בחיל האוויר הגרמני וחבר במפלגה הנאצית, משפטן בהכשרתו, אחד מאנשי גרינג בפריז ויועץ במועצת המלחמה של הלופטוואפה בפריז. ארלטי הכירה אותו באמצעותן של ז'וזה דה שמברן, בתו של פייר לאוואל, ידידתה עוד משנת 1936. בעת הפקת הסרט "ילדי גן עדן" היא הייתה בהריון ממנו והפילה. בימי הכיבוש שיחקה ארלטי, בין היתר גם בתיאטרון "בוף פריזיין", בו גילמה את איזבל בקומדיה Voulez-vous jouer avec moa (רוצה לשחק עימי?) מאת מרסל אשאר, לצד פייר בראסר.
אחרי המלחמה.
בימי שחרורה של צרפת, ביולי 1944, ביקש ממנה זהרינג לברוח איתו. אולם היא סירבה. ב-20 באוקטובר 1944 נעצרה בגלל הקשר המופגן שהיה לה עם זהרינג. היא נכלאה ימים אחדים במחנה דראנסי לשעבר, אחר כך למספר שבועות ביישוב פרן ובהמשך במעצר בית למשך שמונה עשר חדשים. להערה של אחד מאנשי הביטחון (של FFI) שעצרו אותה, הגיבה, : אמנם לבי הוא צרפתי, אך התחת שלי הוא בינלאומי", משפט שידעה מאנרי ז'אנסון, או שייתכן שהייתה המצאה מאוחרת יותר.
ארלטי הפכה באותם הימים לסמל שיתוף הפעולה הנשי או ה"אופקי" עם האויב ויש אומרים כי ענתה לאחד משופטיה:
"אם רציתם שלא נשכב עם הגרמנים, לא הייתם צריכים לתת להם להיכנס", ברומזה לקריסת ההגנה הצבאית של צרפת ב-1940.