גם היום מקובל בקרב חוגים הנחשבים לחדשנים יותר ומכונים "חרדים מודרניים", לשלב תורה עם עבודה. חוגים אלה לרוב מחנכים את בניהם ללימוד תורה מלא, אם כי קיימים גם הורים חרדים המעדיפים לחנך את ילדיהם גם למסגרת של תורה ועבודה. כך למשל נהוג בישיבת היישוב החדש. כמו כן קיימים מכללות ומסגרות הכשרה המיועדות לחרדים, שבהם מוכשרים החרדים לקבל תואר אקדמאי, כדי שיוכלו להשתלב בשוק העבודה הכללי.
ציונות דתית.
מראשיתה, ראתה הציונות הדתית את השילוב בין התורה והעבודה כעקרון מנחה בפעולתה. תנועת הנוער בני עקיבא אף חרתה על דגלה את המונח "תורה ועבודה". פתגם ברוח זו המהווה נר לרגלי התנועה הוא "קדש חייך בתורה וטהרם בעבודה", שנטבע על ידי הרב שלמה זלמן שרגאי. שמו של ביטאונה הרשמי הוא "זרעים", המבטא מצד אחד קשר לתורה (סדר זרעים הוא הסדר הראשון בסדרי המשנה) ומצד שני קשר לעבודת החקלאות. גם הקיבוצים הדתיים ראו בסיסמה זו כמייצגת את השקפת עולמם.
כיום מקובל בקרב הציונות הדתית לשלב תורה ועבודה, כך רוב בתי הספר לומדים לימודים כלליים ברמה גבוהה, מקובל גם לשלוח את הנערים לישיבות תיכוניות שם זוכים התלמידים לתעודת בגרות, שבהמשך תוכל לשמש אותם ללימודים אקדמאים.
עם זאת, חלק מן הדתיים הלאומיים, מעדיפים לקבל מעמד של בן ישיבה, עם סיום הלימודים התיכוניים או לפניהם, על מנת לדחות את הגיוס ולמלא את יומם בלימוד תורה, לפחות עד החתונה, ולעיתים גם אחריה. כך לדוגמה נהוג בישיבת מרכז הרב. כמו כן חלקם מעדיפים להרשם לישיבת הסדר בה מתקיים הסדר עם הצבא כך שחלק מן זמן השירות מוקדש ללימודים בישיבה וחלקו לשירות צבאי.
גלידה אמריקאית
גלידה אמריקאית (באנגלית: soft serve, creemee או soft ice cream) היא סוג של קינוח קפוא, רך ואוורירי יותר מגלידה.
הגלידה האמריקאית הומצאה על ידי צוות חוקרים מאנגליה שגילו דרך להכפלת נפח האוויר המוחדר לגלידה בעת ייצורה. תהליך זה איפשר ליצרני גלידה להקטין את תכולת חומרי הגלם בגלידה וכך לצמצם את עלויות הייצור. למעשה, רוב יצרני הגלידה הגדולים משתמשים בתהליך זה.
העובדה שבתהליך הייצור מתקבל מוצר רך יחסית מאפשרת את הגשתו על ידי מכונה, להבדיל מגלידה רגילה המוגשת באופן ידני. הגלידה משוחררת באמצעות ברזים מיוחדים מתוך מכל אל הגביע או כוסית ההגשה.
גלידה אמריקאית היא, בדרך כלל, דלת שומן. יש בה בערך 3%–6% שומן, לעומת 10%–18% בגלידה רגילה. גלידה אמריקאית מאוחסנת בטמפרטורה של 4- מעלות צלזיוס, בניגוד לגלידה רגילה המאוחסנת בטמפרטורה של 15- מעלות. תכולת האוויר בגלידה אמריקאית גבוהה יחסית. תכולת האוויר (המכונה overrun) יכולה לנוע בין 0% ל-60% מנפח המוצר הסופי, כאשר תכולת אוויר שבין 33% ל-45% מנפח המוצר נחשבת אידיאלית. תכולת האוויר משנה את טעמו ומרקמו של המוצר. מוצר בעל תכולת אוויר נמוכה כבד יותר, קרחי וצהבהב. מוצר בעל תכולת אוויר גבוהה קל וקרמי יותר וצבעו נוטה ללבן.
גלידה המיוצרת בתהליך זה יש להקפיא במהירות כדי למנוע התגבשות. במכונות הסטנדרטיות המוצבות בנקודות המכירה יש מכל אחסון בו מצויה תערובת גולמית בטמפרטורה של 3 מעלות. כל אימת שהדבר נדרש כמות מתאימה של התערובת מועברת לתא ההקפאה שם היא עוברת תהליך מהיר של חביצה והקפאה.
התערובת הגולמית מגיעה באחת משלוש צורות:
Schinus terebinthifolius
סטלרס אוף קאטאן
מעשה שבת
מעשה שבת הוא מאכל או מעשה אחר שנוצר במהלך השבת תוך כדי חילול שבת. ההלכה אוסרת בעיקרון על יהודי ליהנות מתוצר של חילול שבת, אולם בתנאים מסוימים ניתן ליהנות מן האיסור באופן מלא או חלקי. כל ההלכות הנוגעות למעשה שבת תקפות גם ביחס למעשה יום טוב, היינו מוצר שנעשה תוך כדי חילול אחד ממועדי ישראל שנאסרה בהם מלאכה.
סוגיה זו של מעשה שבת היא בעלת משמעות מעשית ליהודים שומרי מצוות במדינת ישראל, עקב העובדה ששירותים בסיסיים המסופקים לאזרחים, כגון חשמל ומים, נעשים לכאורה תוך כדי חילול שבת.
מקור האיסור.
האיסור ליהנות ממעשה שבת מופיע במשנה במסכת תרומות (פרק ב משנה ג): .
בתוספתא של מסכת שבת נזכרת מחלוקת תנאים לגבי גדרי האיסור:
הראשונים מבארים כי לשיטתו של רבי מאיר, המתיר מעשה שבת שנעשה בשוגג ואוסרו אם נעשה במזיד, אין האיסור תקף אלא במהלך יום השבת עצמו, אך במוצאי שבת מותר ליהנות מתוצאת חילול השבת. לעומתו, אוסר רבי יהודה הנאה ממעשה שבת שנעשה במזיד אף לאחר שחלפה השבת. גם לשיטת רבי יהודה, האיסור חל רק על האדם שחילל את השבת, אך לאחרים מותר ליהנות מתוצאת המעשה במוצאי השבת, גם אם נעשה בזדון. לשיטת רבי יוחנן הסנדלר, המחמיר מכולם, אם נעשה המעשה במזיד - אסורה הנאה ממנו לכולם גם אחרי צאת השבת. אך אם הוא נעשה בשגגה, מותר לאחרים ליהנות ממנו החל ממוצאי שבת, ואילו לאדם שביצע את המעשה, אסור ליהנות לעולם.
התלמוד הבבלי מבאר את סיבת המחלוקת בין התנאים: באופן עקרוני מסכימים רבי מאיר ורבי יהודה שאיסור ההנאה ממעשה שבת אינו מן התורה אלא מדברי חכמים, וכל שנחלקו הוא באיזו מידה החמירו חכמים באיסור זה; לשיטת רבי מאיר לא אסרו אלא הנאה ממעשה שבת שנעשה במזיד, ולשיטת רבי יהודה אסרו גם אם נעשה המעשה בשוגג, אך רק עד מוצאי שבת בלבד.
לעומתם, סבור רבי יוחנן הסנדלר שמקור איסור ההנאה ממעשה שבת הוא מן התורה, ונלמד מהפסוק בספר שמות: . דרש הפסוק לשיטתו הוא שכשם שקודש אסור באכילה, כך מעשה שבת אסור באכילה. את ההיתר ליהנות ממעשה שבת שנעשה בשוגג, לומד רבי יוחנן מהמשך הפסוק: , ומפרש שכשם שעונש המיתה חל רק על מחלל שבת בזדון, כך איסור ההנאה ממלאכתו חל רק אם עשאה בזדון. התלמוד מוסיף ואומר כי יש מי שמפרש גם את שיטתו של רבי יוחנן הסנדלר כחומרה שמקורה בגזירת חכמים ולא בתורה.
בתלמוד לא הוכרעה ההלכה במחלוקת זו בצורה מוחלטת. עם זאת מסופר שם, שכאשר היה האמורא רב דורש בפני המון העם, שהיו ביניהם עמי ארצות, הוא פסק להם כשיטת רבי יהודה, המחמירה יחסית ואוסרת הנאה ביום השבת אף ממעשה שבת שנעשה בשוגג. כאשר נדרש להורות הוראה לתלמידיו, שהיו, מטבע הדברים, תלמידי חכמים ובקיאים בהלכה, פסק להם כשיטת רבי מאיר, האוסרת רק מעשה שבת שנעשה במזיד. נימוקו של רב לחוסר ההתאמה בין הפסיקות היה שמא יזלזלו הפחות בקיאים באיסורי שבת.
פסק ההלכה.
הראשונים נחלקו כיצד יש לנהוג למעשה. יש מהם שסוברים, שמן העובדה שרב הקל לתלמידיו כשיטתו של רבי מאיר, ניתן להסיק כי היא השיטה העיקרית להלכה, שהרי לולי זאת, היה על רב להחמיר אף לתלמידיו כדעת רבי יהודה. לכן פסקו בעלי התוספות לקולא, שמותר אף למי שחילל את השבת עצמו ליהנות ממעשהו באופן מיידי אם עשה זאת בשוגג, וכשנעשה בזדון - במוצאי שבת. כדעתם פסק גם הגאון מווילנה.
לעומת זאת ישנם פוסקים, שסברו שכיוון שהכלל הפסיקתי קובע כי בכל מחלוקת הלכתית בין רבי מאיר לרבי יהודה ההלכה כרבי יהודה, הרי שגם במחלוקת זו יש לפסוק כמותו ולאסור ליהנות בשבת אף ממעשה שבת שנעשה בשוגג. כך פסקו הגאונים, הרי"ף והרמב"ם, ואסרו למי שחילל את השבת בזדון ליהנות מתוצאת מעשהו לעולם, ולאחרים התירו רק ממוצאי שבת, אם נעשה המעשה בזדון. גם השולחן ערוך שותף לדעה זו: .
הפוסקים מוסיפים ואומרים שאם חילול השבת שבוצע היה אסור רק מדרבנן ולא מהתורה, ניתן להקל וליהנות מהמעשה בשבת אם הוא נעשה בשוגג. המשנה ברורה מכריע, שבמקום הצורך ניתן לסמוך על דעת בעלי התוספות והגר"א, ולהתיר הנאה ממעשה שבת שנעשה בשוגג, אפילו ביום השבת עצמו.
הפוסקים מדגישים שכל איסור ההנאה ממעשה שבת הוא רק כאשר חילול השבת יצר את המוצר ממנו רוצים ליהנות. כאשר חילול השבת לא נעשה בגוף המוצר אלא רק בגינו, מותר ליהנות ממנו בשבת אם החילול היה בשוגג, ובמוצאי שבת בכל מקרה ולכולם. לכן, אם הובא חפץ או מאכל מחוץ לתחום בשבת, אף שאסור לעשות כן, מותר ליהנות ממנו באופנים שפורטו כיוון שחילול השבת לא נעשה בייצורו של המוצר שממנו נהנים.
מאכל שבושל בשבת ונאסר למבשלו בגלל חילול שבת שבוצע בייצורו, הופך גם את הכלי שבו התבשל המאכל לאסור, מכיוון שטעם המאכל נבלע בכלי. עבור המבשל עצמו טעם המאכל אסור גם לאחר השבת, עד להגעלת הכלי.
מעשה שבת של גוי.
במקרה שגוי ייצר מוצר בשבת עבור יהודי, אפילו אם עשה זאת ללא שנתבקש לעשות כן, אסורה התוצרת באכילה והנאה עד מוצאי שבת.
חומרה מיוחדת החמירו חז"ל במקרה זה, שגם במוצאי שבת יש להמתין שיעור זמן שלוקח להכין את המוצר או לבשל את המאכל, ואף שכבר יצאה השבת, אסור עדיין המוצר עד שיחלוף זמן נוסף זה. טעם הדבר הוא, מפני שחששו חז"ל שמא יבקש היהודי מהגוי לעשות עבורו מלאכה בשבת, כדי שיוכל ליהנות ממנה מיידית או בסמוך לצאת השבת. בקשה כזו אסורה מדין "אמירה לנכרי", שנאסרה מכמה סיבות. חשש זה אינו קיים ביהודי, שכן שומר מצוות לא יבקש מחברו לחלל את השבת. לכן החמירו במעשה שבת של גוי יותר מבשל יהודי, ואסרו את התוצרת גם במוצאי שבת עד חלוף הזמן שלוקח לייצר אותה בימות החול.
אם הגוי ייצר את התוצרת עבור עצמו או כדי למכרה לכל החפץ לקנותה, אין בה איסור מעשה שבת, אך לעיתים אסור להשתמש בה מדין "מוקצה".
נר לאחד נר למאה.
בתלמוד מובאים דברי רבא שחידש כי גוי שהדליק נר בשבת (דבר שאסור משום מלאכת מבעיר) לשימוש עצמי, על אף שידוע לו שיהודי ייהנה מכך, מכל מקום מותר ליהודי להשתמש באור הנר, רבא הטעים את חידושו זה בכך שנר לאחד נר למאה, שפירושו הואיל והגוי לא הוסיף מאומה במלאכתו לצורך היהודי, והיהודי נהנה ממלאכתו באופן עקיף, מותר ליהודי ליהנות מפעולה זו.