באשר לאי הפסחא, אין כל ראיה לנוכחות של בני אדם על האי לפני שנת 300 לספירה; והפוקאו על ראש המואי אובחנה בצורה טיפוסית כלבוש ראש טקסי.
שינות
שִׁינוֹת או שיני חומה (מן המילה שן; אנגלית: Battlements) הן עמדות ירי הבנויות על חומות או גגות צריחים ומגדלים, ואשר יוצרות תבנית זיגזג של ריבועי אבן המשמשים מסתור לקשתים בעוד המרווחים בין שיני האבן מאפשרים ירי כנגד האויב. לעיתים נבנו אל תוך השינות חרכי ירי שאיפשרו ירי ללא צורך בחשיפת גופו של היורה.
השימוש בשינות ידוע עוד בעת העתיקה ובביצורים מצריים ואשוריים השתמשו בשינות כדרך קבע ואלמנט זה מופיע ברוב הביצורים מאז. החל מתקופת הרנסאנס שימשו שינות גם, ולעיתים בעיקר כאלמנט אדריכלי דקורטיבי, תחילה על הביצורים עצמם ולאחר מכן במנותק לחלוטין, על גגות בתים.
שינניות (אדריכלות)
קמרון במשחקים האולימפיים
קמרון משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת טוקיו (1964). היא השתתפה מאז בכל המשחקים שנערכו, אם כי פרשה מאולימפיאדת מונטריאול (1976) 3 ימים לאחר פתיחתם, עם הצטרפותה לחרם שהובילו מדינות אפריקה על המשחקים במחאה על החלטתו של הוועד האולימפי הבינלאומי שלא להשעות את ניו זילנד, שנבחרת הרוגבי שלה קיימה משחק מול נבחרת דרום אפריקה בעת שבזו היה נהוג משטר האפרטהייד. הספורטאים הקמרונים צברו לאורך השנים 6 מדליות, בהן 3 מדליות זהב. היא השתתפה גם באולימפיאדת חורף אחת, אולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002), בה ייצג אותה ספורטאי אחד, אייזק מניולי, שהתחרה בסקי למרחקים והגיע להישגים נמוכים.
הספורטאי הקמרוני הראשון שזכה במדליה אולימפית היה המתאגרף ג'וזף בסאלה, שזכה במדליית כסף באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968). 16 שנים אחר כך, באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), זכה המתאגרף מרטין נדונגו אבאנגה במדליית ארד.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה נבחרת הכדורגל במדליית הזהב. הנבחרת, בשורותיה שיחקו גם סמואל אטו, פטריק מבומה, ז'רמי ופטריק סופו, גברה בחצי הגמר 1-2 על נבחרת צ'ילה, ובמשחק הגמר ניצחה את נבחרת ספרד בבעיטות הכרעה.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה פרנסואז מבנגו אטון במדליית הזהב בקפיצה משולשת. ספורטאים קמרונים נוספים שבלטו באתונה כללו את מרימי המשקולות ונסלאס דבאיה ומדלן ימצ'י, שסיימו במקום החמישי והשביעי בהתאמה, ואת המתאגרף חסן נדאם נג'יקאם שהודח ברבע הגמר. אטון שמרה על תוארה גם באולימפיאדת בייג'ינג (2008), ואף קבעה שיא אולימפי חדש - 15.39 מטר. עוד בלט בבייג'ינג החותר פול אטיה נדומבה, שסיים במקום החמישי. נבחרת הכדורגל הודחה בשלב רבע הגמר לאחר שהפסידה לנבחרת ברזיל בהארכה.
במהלך אולימפיאדת לונדון (2012) לא הצליחה המשלחת הקמרונית לזכות במדליות. להישג הגבוה ביותר הגיע מרימת המשקולות מדיאס נזסו, שסיימה במקום השישי, אך ב-2016 שודרגה למדליית ארד עקב הרשעה באימרוץ של מתחרותיה. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) לא זכו הקמרונים במדליות. המתאבקת אנאבל עלי סיימה במקום החמישי והאתלטית אוריול דונגמו העפילה לשלב הגמר בהדיפת כדור ברזל וסיימה במקום ה-12.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
החזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה
החזית המקדונית, או חזית סלוניקי, הייתה חזית לחימה במלחמת העולם הראשונה בין כוחות מדינות ההסכמה לבין כוחות מעצמות המרכז כחלק מהמערכה בבלקן. תחילתו של הסכסוך באוקטובר 1915, בניסיונות הכושלים של הבריטים והצרפתים להגן על ממלכת סרביה מכיבוש. הכרעת המערכה על סרביה לטובת מעצמות המרכז הובילה ליצירת גשר יבשתי ישיר מברלין לאיסטנבול. הכוחות האנגלו-צרפתיים התמקמו בגזרת סלוניקי במטרה להגן על עיר הנמל האסטרטגית והחלו להקים קווי ביצורים. על אף עמדתה הנייטרלית של ממלכת יוון תוך נקיטת עמדה פרו-גרמנית על ידי קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון, פלשו כוחות מעצמות המרכז למזרח תראקיה ללא התנגדות מצד צבא יוון. כוחות מדינות ההסכמה נערכו לבלום את כוחות מעצמות המרכז ועד סיומה של 1916 התייצב קו החזית תוך מלחמת התשה בין הצדדים.
הצבא הסרבי, שנסוג לקורפו, הצליח לארגן מחדש חלק מכוחותיו והעביר לחזית המקדונית כ-120,000 חיילים, שאומנו והפכו לכשירים ללחימה במהלך 1917. במקביל, התחולל ביוון הקרע הלאומי בין תומכי עמדתו של המלך קונסטנטינוס הראשון לבין תומכיו של אלפתריוס וניזלוס, שהגיע לסלוניקי והקים ממשלה זמנית אשר שלטה על חלק מיוון. ביוני 1917 ויתר קונסטנטינוס הראשון על כיסאו ווניזלוס חזר לשלטון. בראשית יולי הכריזה יוון מלחמה על מעצמות המרכז, צבאה הצטרף לכוחות הלוחמים ושינה את מאזן הכוחות בחזית. עיקר נטל המערכה מצד מעצמות המרכז נפל על הצבא הבולגרי, אשר לא היה ערוך למלחמה ממושכת ובתוך יחידותיו התגלו בעיות משמעת קשות. בדצמבר 1917 הוחלף מפקד כוחות מדינות ההסכמה בחזית והפיקוד החדש החל בתכנון מתקפה גדולה, שתכריע את המערכה. ב-14 בספטמבר 1918 פתחו כוחות מדינות ההסכמה בפיקודו של לואי פראנשה ד'אספרה במתקפה כוללת לאורך החזית ועד מהרה הבקיעו ומוטטו את קווי הבולגרים, שנסוגו במהירות, תוך שאלמנטים מצבאם מורדים במלך פרדיננד הראשון. ההתקדמות המהירה של צבאות מדינות ההסכמה הובילה את הבולגרים לבקש הפסקת אש לשם כניעה, וב-29 בספטמבר 1918 נחתמה שביתת הנשק של סלוניקי, אשר סיימה את הקרבות בחזית. עד מהרה הוביל הניצחון בחזית המקדונית להכרעת כוללת של המערכה בבלקן לטובת מדינות ההסכמה.
רקע.
משלהי המאה ה-14 ועד שלהי המאה ה-19 נתון היה חבל הבלקן בשליטת האימפריה העות'מאנית. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הובסו העות'מאנים ונוצר סדר חדש באזור שבמסגרתו הוקמו רשמית ארבע ישויות מדיניות חדשות: נסיכות בולגריה, ממלכת רומניה וממלכות סרביה ומונטנגרו. סיכומי קונגרס ברלין הבליטו את הפיכתו של החבל ל"חבית אבק השרפה של אירופה". הבולגרים והסרבים שאפו להפוך למעצמה אזורית. הבולגרים רצו לחזור לימי תהילת האימפריה הבולגרית השנייה, להחזיר לחזקתם את פלך רומליה המזרחית ולהשיג שטח מוצא נרחב לים התיכון. הסרבים ליבו את גל הלאומנות האתנית בחבל שגאה ככל שגבר תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית, והעניין היה לרועץ בעיני האימפריה האוסטרו-הונגרית שחתרה להשגת שטחים נוספים מהעות'מאנים, תוך דיכוי כוחני של יסודות לאומניים.
הבולגרים נקטו מדיניות כוחנית ובפברואר 1885 סיפחו את פלך רומליה המזרחית, צעד שגרר מתקפת פתע סרבית והוביל לפריצת מלחמת בולגריה–סרביה (1885), שהסתיימה בתבוסה סרבית. הרוסים התייחסו לבלקן כרצועת הביטחון שלהם מפני תקיפת האימפריה מדרום וממערב ולבריטים היה אינטרס מובהק לשמור על הסטאטוס קוו, שעיקרו שמירת האימפריה העות'מאנית במצב גסיסה ובר תמרון. ב-1908 סיפחו האוסטרו-הונגרים את בוסניה והרצגובינה שהיה עד אז שטח אוטונומי בחסותם. בתגובה פעלו הרוסים לכינון הליגה הבלקנית, אשר חברותיה תקפו את העות'מאנים ובמהלך מלחמת הבלקן הראשונה השיגו הישגים טריטוריאליים נכבדים.
אך הברית הייתה קצרת ימים ובין חברותיה פרצה מלחמת הבלקן השנייה אשר הסתיימה בתבוסה בולגרית, שבמסגרתה, בכפוף להסכם בוקרשט, איבדו הבולגרים את חבל מקדוניה הווארדארית לסרבים ואת תראקיה המזרחית ליוונים. לאחר מלחמה זו הפך המצב האזורי לנפיץ אף יותר. האוסטרו-הונגרים המתינו לאמתלה כדי לתקוף את הסרבים המתחזקים, הבולגרים המוכים נזקקו לתמיכת מעצמה מובילה כדי להחזיר את השטחים שאיבדו והבריטים והרוסים לטשו עיניהם לשטחים העות'מאנים.
ראשית מלחמת העולם הראשונה והמערכה על סרביה.
ב-28 ביוני 1914 נרצח פרנץ פרדיננד, יורש העצר האוסטרו-הונגרי, על ידי לאומנים סרבים בסרייבו. האוסטרו-הונגרים ניצלו את העניין וב-8 ביולי הציגו לסרביה אולטימטום, שעם פקיעתו הכריזו מלחמה עליה. ב-12 באוגוסט פלשו שלוש ארמיות אוסטרו-הונגריות בפיקודו של אוסקר פוטיורק לשטחי ממלכת סרביה. מערכת הבריתות האירופיות, שקדמו למלחמת העולם הראשונה, הופעלה ומלחמת העולם הראשונה התחילה. עם כניסת הרוסים למלחמה, הועברה ארמייה אוסטרו-הונגרית למזרח, ובסרביה נותר כוח תוקף של 270,000 לוחמים אל מול 180,000 לוחמים סרבים בפיקודו של ראדומיר פוטניק. הצבא הסרבי הפתיע את האוסטרו-הונגרים בכושר העמידה שלו ובקרב צר, ולאחריו בקרב דרינה, הצליחו הסרבים לבלום את התקדמות האוסטרו-הונגרים, תוך שהאוסטרו-הונגרים סופגים 40,000 נפגעים. בעקבות הצלחתם, עברו הסרבים למתקפה והעמידו כוח לוחם של 250,000 חיילים אל מול האוסטרו-הונגרים, שתגברו את כוחותיהם לכדי 450,000 חיילים. ב-14 בדצמבר נערך קרב קולובארה, שבו הביסו הסרבים את האוסטרו-הונגרים, פגעו או שבו כמחצית מכוחם הלוחם והדפו אותם אל מחוץ לגבולות הממלכה הסרבית.
בראשית המלחמה ייחסו מדינות ההסכמה חשיבות מועטה לגזרה הסרבית. הצטרפות האימפריה העות'מאנית למעצמות המרכז מחד וכישלונות צבא האימפריה הרוסית בחזית המזרחית מאידך היו בראש מעייניהן. מעצמות המרכז לעומתן היו מודאגות מקריסת העות'מאנים. בינואר 1915 הובסו העות'מאנים על ידי הרוסים בקרב סריקמיש בקווקז. בפברואר 1915 הובסו העות'מאנים על ידי הבריטים בקרב על תעלת סואץ. ב-25 באפריל 1915 נפתחה, ביוזמה בריטית, מערכת גליפולי במטרה להבקיע את ההגנות העות'מאניות במצרי הדרדנלים ולחבור לרוסים.