פרנק דוקס (באנגלית: Frank W. Dux ; מבוטא " dukes "; נולד ב-13 ביולי 1956) הוא אמן לחימה שנוי במחלוקת וכוריאוגרף קרבות קנדי. לפי דוקס, מומחה ללחימה בשם סנזו טנאקה אימן אותו בנין ג'וטסו בגיל ההתבגרות, אך טענה זו מעולם לא אומתה ואף אדם אחר אינו שמע על מומחה זה. דוקס ייסד שיטה חדשה של נינג'יטסו המכונה "דוקס ריו נינג'יטסו" (Dux Ryu Ninjutsu). בנוסף הוא טען שנלחם בטורניר עלית לאמני לחימה שהתרחש כביכול באיי בהאמה, אך גם לטענה זו אין בסיס, ואף אדם פרט אליו לא שמע, התחרה או צפה באירוע זה. בנוסף טען ששירת בחיל נחתים וקיבל את מדליית הכבוד עבור שרותו במבצעים סודיים בדרום-מזרח אסיה, אך מתיקו הצבאי שנחשף נרשם שמעולם לא ראה לחימה, לא קיבל עיטור ומסקנות ההערכה הפסיכיאטרית שעבר בשירותו קבעה כי הוא נוטה ל"רעיונות מנותקים מהמציאות". האוטוביוגרפיה שכתב מכילה את רוב טענות אלה והוותה את הבסיס לסרט "ספורט הדמים" משנת 1988 בכיכובו של ז'אן-קלוד ואן דאם.
קריירת אמנויות הלחימה.
דוקס מצהיר שהוא התוודע והתאמן בקוגה ימבושי "נינג'יטסו" בידי סנזו "טייגר" טנקה.
סגנון אמנות הלחימה של דוקס "דוקס ריו נינג'יטסו" אינו אמנויות הלחימה היפנית העתיקה ("קוריו") המכונה נין ג'וטסו, ורבים אף הטילו ספק בכך שיש איזשהו קשר בין דוקס לאמנויות לחימה יפניות בכלל, אולם דוקס טוען שהיא "מבוססת על עקרונותיה של קוגה נינג'ה של הסתגלות ושינוי מתמיד."
פרנק דוקס פיתח את השיטה אותה הוא מכנה "דוקס פאסט" (מיקוד-פעולה-מיומנות-אסטרטגיה-טקטיקה) (DUX FASST (Focus-Action-Skill-Strategy-Tactics)).
רבות מטענותיו של דיוק שנויות במחלוקת, בכללם הרקע שלו באמנויות לחימה, לחימתו ב"קומיטה" ושירותו הצבאי לפני-כן.
פרסומים.
דוקס פרסם אוטוביוגרפיה בשם The Secret Man: An American Warrior's Uncensored Story. דוקס היה מקור ההשראה ותסריטאי-שותף של סרט הקולנוע משנת 1988 "ספורט הדמים" וגם שימש ככוריאוגרף הקרבות שלו. בסרט מככב ז'אן-קלוד ואן דאם שמגלם את דמותו של פרנק דוקס.
דייב קרטר תיאר את דוקס במאמר Inside Kung Fu Presents The Complete Guide To Ninja Training כ"סרט האולטימטיבי על תחרות אמנויות הלחימה האולטימטיבית."
דוקס גם שימש תסריטאי-שותף של סרט אחר של ואן דאם "התקווה לניצחון".
מיור
מאיור
האטלנטיק
האטלנטיק (באנגלית: The Atlantic; נוסד בשם האטלנטיק החודשי; The Atlantic Monthly) הוא כתב עת אמריקני, שמשרדיו נמצאים בוושינגטון.
היסטוריה.
כתב עת נוסד בבוסטון, מסצ'וסטס ב-1857 כמגזין פרשנות ספרותי ותרבותי. במהרה זכה למוניטין לאומי וסיפק במה לסופרים ומשוררים חדשים וסייע לקידום קריירות של אישים בעלי השפעה.
הוא נוסד בידי קבוצת כותבים והוגי דעות מובילים, בהם הארייט ביצ'ר סטואו, ראלף וולדו אמרסון, הנרי וודסוורת' לונגפלו, אוליבר ונדל הולמס, ג'ון גרינליף ויטייר וג'יימס ראסל לוול. לוול היה עורכו הראשון.
לאחר שחווה קשיים כלכליים ועבר כמה שינויי בעלות בסוף המאה ה-20, נרכש המגזין על ידי איש העסקים דייוויד בראדלי, שעיצב אותו מחדש ככתב עת עיוני כללי המתמקד ב"מדיניות חוץ, תרבות פוליטיקה, וכלכלה המיועד בעיקר לקהל יעד של "מובילי דעה". הוא נוהג לפרסם כתבות על עבדות, חינוך וסוגיות מרכזיות אחרות בפוליטיקה העכשווית.
בשנת 2010 הציג האטלנטיק את הרווח הראשון שלה מזה עשור. בשנת 2016, כתב העת נבחר למגזין השנה על ידי האגודה האמריקאית לעורכי מגזינים. ביולי 2017 מכר בראדלי את רוב מניותיו לקולקטיב אמרסון של לורן פאוול ג'ובס.
בינואר 2019, קרא המגזין בשערו להדיח את הנשיא דונלד טראמפ. העורך הפוליטי, יוני אפלבאום, כתב: "המחלוקת עם טראמפ אינה אידאולוגית. טראמפ יצא בהתקפה מכוונת נגד הפרדת הרשויות, נגד שלטון החוק ונגד זכויות האדם שמונצחות בחוקה שעליה הוקמה ארצות הברית. הוא פעל במכוון להחמיר את המחלוקת בארצות הברית".
עורכים וכתבים.
בשנים 2006–2016 ערך את כתב-העת ג'יימס בנט, יהודי, אחיו של הסנאטור מייקל בנט מקולורדו. החל מ-2016 עורכו הוא ג'פרי גולדברג.
עם כותביו נמנים דייוויד פרום וג'פרי גולדברג.
נומנקלטורה (אליטה)
הנומנקלטורה (ברוסית: Номенклатура) היה כינויה של אליטה מצומצמת בברית המועצות ובשאר מדינות הגוש הקומוניסטי שאיישה את עמדות המפתח בפקידות, בממשל, בתעשייה, בכוחות הביטחון וכו'. תפקידים אלה הוענקו אך ורק באישורה של המפלגה הקומוניסטית באותה מדינה, או מחוז, ולמעשה כל בעלי התפקידים היו חברי המפלגה. מבקרים שונים של שיטה זו, כמו הסופר מילובאן דז'ילאס ביוגוסלביה, הגדירו זאת בשם "המעמד החדש".
מקורו של המושג.
מקור השם במושג הלטיני "נומנקלטורה", שמשמעותו: רשימת שמות. למעשה הכוונה לשני סוגי רשימות ששימשו את המפלגה הקומוניסטית: האחת הכילה רשימה של תפקידים בעמדות מפתח לאיוש, והשנייה הכילה את המועמדים הפוטנציאליים להתמנות לתפקידים אלה.
התנהלות מערכתית.
במערכת זו נוצרו יחסי גומלין דמויי פטרון-וסל בין הפקיד הבכיר, ה"פטרון", שמינה אדם לתפקיד, לבין הפקיד הממונה, ה"וסל". ה"פטרון" דאג לטפח נאמנות בקרב ה"וסלים" שלו וקידם ענייניהם תמורת נאמנות זו. "פטרונים" חזקים כגון חברי הפוליטביורו החזיקו תחת חסותם מספר רב של "וסלים". חלק מחברי הנומנקלטורה שימשו הן כ"וסלים" של בכירים מהם והן כ"פטרונים" של בעלי תפקידים זוטרים מהם.
בשיטה זו ה"וסל" היה להוט לרצות את פטרונו ולקדם את מדיניותו, וזה בתמורה היה אמור להגן עליו ולפעול לקידומו המקצועי. ככל שלפטרון היו יותר וסלים תחתיו התחזק מעמדו והוא יכול היה להתקדם בעצמו.
מערכת שלטונית זו יצרה למעשה כעין "מעמד שליט" – הנומנקלטורה, אשר בשיאו מנה למעלה משני מיליון איש בברית המועצות, והצליח - בזכות ריכוז של סמכויות וכוח - לפקח בצורה יעילה, ולהשיג שליטה מלאה ואפקטיבית במדינה העצומה.
חברי הנומנקלטורה נהנו מזכויות יתר רבות ומרמת חיים גבוהה מזו של אזרח מן השורה, בברית המועצות ובכל מדינות הגוש המזרחי. הם נהנו ממגורים נוחים, מגישה למסעדות ולחנויות מיוחדות למוצרים אקסקלוסיביים, שהיו חסומים בפני שאר האוכלוסייה. הסופר מילובאן דז'ילאס, שביקר בחריפות את השיטה, כינה אותם "המעמד החדש", וגרס שהם החליפו למעשה את האליטה הקפיטליסטית העשירה הקודמת.
מקס נורדאו (אוניית מעפילים)
מקס נורדאו הייתה אוניית מעפילים שנקראה על-שם מקס נורדאו, ממנהיגי התנועה הציונית. הייתה זו אוניית המעפילים הגדולה ביותר מאז פריצת ההסגר הבריטי, והראשונה שנשאה יותר מ-1000 נפשות. הייתה זו הפלגה ראשונה מחוף מדינה הנתונה להשפעת ברית המועצות, והאחרונה מרומניה.
תולדותיה.
הספינה, ששמה המקורי היה "סמירני", הייתה ספינת נמל ענקית ללא מנוע, שעגנה תחת דגל יוון בנמל בראילה ברומניה. הספינה נרכשה במרץ 1942 על ידי אחד מראשי התנועה הלאומית בארצות הבלקן. לאחר הרכישה הותקן לה מנוע וקומה שנייה כדי להכשירה להעברת מעפילים, בכוונה לצאת לדרך בקיץ 1942. אולם שלטונות רומניה אסרו את ההפלגה. בסוף 1945 החרימו שלטונות ברית המועצות את הספינה ולאחר השתדלויות היא הושבה לבעליה. החלה הרשמת נוסעים בחסות בלתי רשמית של הצלב האדום הרומני.
האנייה הפליגה מנמל קונסטנצה שברומניה. לנוסעיה היו אשרות כניסה למקסיקו ולקוסטה ריקה. העלאת הנוסעים לספינה החלה ב-3 במאי 1946, ונמשכה כארבעה ימים, בשל המספר הגדול של האנשים והחפצים האישיים הרבים שנשאו עמם. הצפיפות והעומס הרב אף גרמו לרשויות הנמל לבקש אישור מיוחד מהממשלה, מחשש שיסכנו את חיי המפליגים. משהוסדרו העניינים, הפליגה הספינה ב-7 במאי כשעליה 1,666 מעפילים. האונייה הפליגה מקונסטנצה באישור שלטונות ברית המועצות למרות מחאות בריטניה.
לקראת ההגעה לקרבת ארץ ישראל הוצב על הסיפון שלט גדול:
ב-13 במאי 1946, אחר הצהריים, זוהתה האנייה על ידי שלטונות המנדט בלב ים. משחתת בריטית יצאה לקראתה ולאחר יריות אזהרה הועלו עליה חיילים בריטים. המעפילים השליכו לים את מכונת האלחוט ומסמכים שונים. רב החובל טען שהוא בדרכו לפורט סעיד.
ב-14 במאי הגיעה לנמל חיפה, נוסעיה הורדו ונלקחו למעצר במחנה המעצר בעתלית. ב-27 במאי הוחל בשחרור המעפילים ממחנה עתלית, בקצב של 50 ליום. לאחר שתמו מכסת הסרטיפיקטים, נותרו בתחילת יוני 1946 במחנה עתלית 835 מעפילים. מעפילים אלו שוחררו ב-16 וב-17 ביוני 1946.
ביוני 1946 הגישו שלטונות המנדט תביעה לבית המשפט להחרמת האנייה. רב החובל ו-19 עובדי האונייה הוחזקו במעצר. במשפט טען רב החובל שהוא לקח נוסעים בעלי ויזות למקסיקו וקוסטה ריקה לכיוון פורט סעיד, ממנה הם היו אמורים להמשיך למקסיקו. רק בלב ים השתלטו נוסעים על האונייה והובילו אותה בעצמם לכיוון ארץ ישראל.
בתחילת יולי 1946 הוחזקו במעצר על האונייה מעפילים מביריה.
נוסעים וצוות.
בגלל שנרכשה על ידי התנועה הלאומית, הוסכם שהמזוהים עם התנועה יקבלו 17% מהמקומות באנייה, בניגוד לשיעור הרגיל של 8.5% באניית רגילות. 740 מהעולים היו יוצאי פולין, 450 מיוגוסלביה ו-430 מרומניה. מרומניה הגיעו 130 חברי גורדוניה, 130 נוער ציוני, 171 בני עקיבא, 170 דרור הבונים, 91 בית"ר, 165 אגודת ישראל ועוד 150 מעפילים שלא מתנועות אלו. מהונגריה הגיעו 63 נוער ציוני, 63 מזרחי, 47 הבונים, 47 מכבי הצעיר, 47 בעלי מלאכה, 24 אגודת ישראל.
מפקד האונייה היה אליעזר ערמון (ורש) וה'גדעוני' היה חיים פורת (פרטקין).
יוג'ין יונסקו
מרסר
מרסר (Mercer) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו סוחר, ובפרט סוחר מוצרי סדקית.
דומברובסקיס
רובר אנטלם