אם החסימה נמצאת או בווריד החלול התחתון (Inferior vena cava) או Iliac veinso, ניתן לראות דליות משניות בגף התחתון כולו. בחסימות של הסגמנט האילאו-פמורלי ניתן לראות אף דליות סופרה אומבליקליות עקב הקשרים בין מערכות הוורידים. כאשר הסיבה לדליות היא דלף עורקי- ורידי, הדליות יכולות להיות גדולות ביותר.
אפידמיולוגיה.
ניתן למצוא מחלה זו בקרב שני המינים: נשים וגברים. משערים שאחוז התחלואה בדליות עומד על 60% בשני המינים, אף על פי שנקבע כי הנשים סובלות יותר.
עדיין לא קבעו סיבה ברורה וחד משמעית לגמרי, אך מצאו קשרים בין כמה גורמים המעודדים פגמים בוורידים כגון שסתומים ראשוניים של הוורידים חלשים, השינוי ההורמונלי שכל בן אדם עובר במהלך חייו, בנוסף לזמן ההיריון, עמידה ממושכת ועוד.
אמצעי עזר לאבחנה.
אחת הבעיות בטיפול בדליות היא להבדיל בין הדליות הראשוניות לבין אלה שמקורן בחסימה גבוהה של המערכת הפנימית. אם קושרים את המערכת החיצונית בחולים שבהם המערכת הפנימית פגומה או חסומה, התוצאה תהיה בצקת גוברת והולכת של הגף וסבל ניכר לחולה שלעיתים קרובות בא להינתח בשל סיבות קוסמטיות. לכן יש להשתמש באמצעי עזר לאבחנה.
טיפול.
טיפול לא ניתוחי.
מומלץ לבצע פעילות ספורטיבית מתונה ולהימנע מישיבה או עמידה ממשוכת. בנוסף, ניתן להשתמש בתחבושות או גרביים אלסטיים. מטרתן היא להפעיל לחץ חיצוני על כלי הדם שיתווסף ללחץ הרקמות הטבעי על כלי הדם. לחץ זה יעזור במניעת בצקות, תמיכה בוורידים, והגברת זרימת הדם. כמו כן, בעת ישיבה ממושכת (כגון טיסות, נסיעה באוטובוסים ורכבות או עבודה משרדית), כדאי להפעיל את השרירים או להרים את הרגליים כדי לעזור לזרימת דם תקינה.
טיפול בהזרקות לוורידים -סקלרותרפיה.
טיפול בהזרקה (סקלרותרפיה -SCLEROTHERAPY) הוא טיפול שבו מזריקים לוורידים החולים חומר מטרש. חומר זה גורם לפגיעה בדפנות כלי הדם, סגירה של חלל כלי הדם והחלפתן ברקמה חדשה (יצירת לייפת, Fibrosis). בכך מוריד החומר את הניראות של הדליות. הטיפול מבוצע על ידי הזרקת החומר דרך מחט דקה אל הוורידים החולים, כאשר כיום מקובל לבצע את הטיפול בהכוונת סונאר או אולטראסאונד במטרה לבצע טיפול מדויק יותר שכן קוטר כלי הדם עשוי להיות קטן ממילימטר אחד. הטיפול אורך מספר דקות ולמעט מקרים מיוחדים (גיל או מחלות נלוות לדוגמה) אין הגבלות על הפעילות. עם זאת, לרוב מבצעים אותו מספר פעמים עד לקבלת התוצאות הרצויות.
לאחרונה מקובל לבצע טיפול זה בעזרת חומר מוקצף. הקצפת החומר המטרש מורידה את ריכוז החומר ונפחו. היא מאפשרת תוצאות טובות יותר, טיפול בוורידים גדולים יותר והורדה של תופעות הלוואי.
נוסף על ההשפעות הקוסמטיות של הטיפול הוא מעלים כאבים, נפיחות והתכווצויות ברגלים. לרוב, טיפול זה מסב כאב מועט למטופל וישנם מספר תופעות לוואי וסיבוכים:
טיפולי לייזר בהעלמת נימים ורידים.
בטיפול לייזר מקרינים אור באורך גל שמתאים לחימום מולקולת ההמוגלובין. בכך יחומם הדם ודפנות כלי הדם יהרסו. כתוצאה מכך, הגוף ישקם את כלי הדם שנפגעו וכך הם יחלימו. הטיפול יעיל במיוחד בוורידים שקוטרם מגיע עד 0.4 ס"מ. כחודש עד חודש וחצי לאחר קבלת הטיפול הראשון, מקובל להגיע לרופא לצורך מעקב ולבדוק האם יש צורך בטיפול שני. רובם הגדול של המטופלים משיגים תוצאות טובות עד שלושה טיפולים, כאשר מקובל להגיע לביקורת שנתית כדי לבדוק האם נוצרו דליות חדשות.
טיפול ניתוחי.
הפנייה לטיפול ניתוחי מתבצעת במצבים של תסמינים חדים, הרחבת יתר של הדליות, דלקת ורידים שטחית, דימומים, כיבים או בעיות קוסמטיות חריגות.
המטרה העיקרית של ניתוח הוורידים היא הקטנת עומס הדם בוורידים השטחיים, על ידי סילוק הוורידים השטחיים המרכזיים. הוורידים המרכזיים המורחבים מלאים בדם, מה שיוצר מצב של עימדון (סטאזיס). נוצר לחץ על דופן הוריד והרקמות הרכות מסביבו, מה שגורם גם להתרחבות הוורידים המשניים והמקשרים. הוצאת הוורידים השטחיים המרכזיים מפסיקה את התהליך ומביאה לשיפור.
הניתוח המקובל והנפוץ ביותר של הוצאת הווריד השטחי המרכזי נקרא "סטריפינג" ("Stripping"). הניתוח מתבצע דרך חתך במפשעה, בו מסירים את הגזע הראשי של וריד הספנה (Saphenous Vein main trunk), וקושרים את ענפי הוורידים היוצאים ממנו. השארת ענף לא קשור עלולה לגרום לחזרת הדליות, וזהו אחד הסיבוכים של הניתוח. בהמשך מוציאים את הענפים הבולטים (הדליות) דרך חתכים קטנים נפרדים, ומבצעים קשירות על מנת למנוע את חזרת הדם מהוורידים העמוקים לשטחיים. בתום הניתוח חובשים את הרגל בתחבושת אלסטית, ומספר שעות לאחר מכן המטופל כבר יכול לעמוד על רגליו.
סיבוכים כוללים פקקת ורידים עמוקה, תסנין ריאתי, שטפי דם והתקשויות לאורך הוורידים שהוצאו. הפעלה מוקדמת של הרגל לאחר הניתוח, לבישת גרב אלסטי והימנעות מפעילות פיזית מוגזמת חשובים למניעת סיבוכים אלו. רוב התופעות אינן מצריכות טיפול מיוחד וחולפות מעצמן תוך חודש עד ארבעה חודשים, אולם ייתכנו נפיחות וכאבים במשך מספר שבועות או חודשים לאחר הניתוח.
שיטות ניתוחיות נוספות כוללות:
טיפול בעזרת לייזר מתבצע בהרדמה מקומית. מתבצע חתך קטן מעל הוריד המורחב, ודרכו מוכנס סיב לייזר המועבר לאורך כל הוריד. האנרגיה התרמית של הלייזר גורמת לסגירת הוריד לאורכו. כל הפרוצדורה נמשכת כשעה, ולאחריה ניתן לחזור לפעילות שגרתית. לאחר הפעולה חשוב ללבוש גרב אלסטי ולהיות בתנועה.
הטיפול בלייזר הוכח להיות יעיל יותר לטווח הקצר, ויעיל לפחות כמו הטיפולים הניתוחיים המקובלים הנ"ל. קיימים סוגים שונים של מכשירי לייזר, הנבדלים בעיקר באורך הקרן. מכשיר הלייזר המועדף לניתוחים מסוג זה הוא המכשיר המייצר קרן שמשפיעה אך ורק על דופן הווריד ולא גורם לחימום ויצירת קרישי דם בתוך הווריד. למרות עלותו הגבוהה של טיפול זה, סיבוכים כגון פקקת ורידית עמוקה, שטפי דם, פגיעה עצבית וזיהומים שלאחר ניתוח נצפו פחות לאחר ניתוח בעזרת לייזר לעומת פרוצדורות פולשניות אחרות. תופעות הלוואי האפשריות הן כוויות עור או דלקת לאורך הוריד, אך הן מופיעות בשכיחות נמוכה.
אסטרטגיית אוקיינוס כחול
אסטרטגיית אוקיינוס כחול היא אסטרטגיה עסקית להתמודדות בשוק תחרותי. הוגי הגישה הם וו. צ'אן קים (W. Chan Kim) ורנה מאובורן (Renée Mauborgne), שהציגו אותה לראשונה בספרם "אסטרטגיית אוקיינוס כחול" בשנת 2004. הספר הפך רב מכר ותורגם ל-41 שפות.
תמצית האסטרטגיה.
קים ומאובורן גורסים כי עסקים מסורתיים מתחרים זה בזה על ידי שיפור מאפיינים במוצר או בתהליכי הייצור, במטרה להגדיל את נתח השוק שלהם בפלח שוק מסוים. אסטרטגיה זו מתוארת על־ידם, מטפורית, כאסטרטגיית "אוקיינוס אדום" – אלו הן כל התעשיות הקיימות כיום, זירת השוק הקיימת והידועה. באוקיינוס האדום, גבולות התעשייה מוגדרים ומקובלים וחוקי המשחק התחרותיים ידועים. המתחרים מנסים לגבור האחד על השני על ידי תפיסת נתחי שוק נוספים. כשהשוק נהיה צפוף, התחזיות לרווחים וגידול קטנים. התחרות הזו הופכת את האוקיינוס לאדום מדם המתחרים הנאבקים זה בזה.
לטענתם, אסטרטגיה חלופית אפשרית היא אסטרטגיית האוקיינוס הכחול. אוקיינוס כחול, מוגדר ככזה שאינו קשור לשווקים קיימים, הוא יוצר ביקוש והזדמנויות חדשות בהן פוטנציאל הגידול והרווחיות הם משמעותיים ביותר. המתחרים אינם נאבקים באמצעות תמחור, שיפור מאפייני מוצר או שימוש בתהליכי ייצור דומים, אלא באמצעות יצירת מוצר שלו מאפיינים שונים בתכלית, תוך שימוש במבנה ארגוני ובתהליכי ייצור ייחודיים. אסטרטגיה כזו מקשה על המתחרים לחקות את החדשנות במוצר, משום שחיקוי כזה תובע מהם לשנות מהותית את פעולתם וארגונם. אסטרטגיה של "אוקיינוס כחול" יוצרת, לפיכך, ים נקי מתחרות, בו החברה הנוקטת אסטרטגיה זו פונה לקהל יעד חדש, עם יתרון תחרותי ממשי המתקיים לאורך זמן. באוקיינוס הכחול התחרות אינה רלוונטית משום שחוקי המשחק עדיין אינם מוגדרים ומגובשים. המושג "אוקיינוס כחול" הוא אנלוגיה לתיאור שווקים פוטנציאלים רחבים, עצומים ועמוקים, שטרם התגלו. אסטרטגיה זו מבוססת על ההנחה שגבולות השוק ומבנה התעשייה אינם נתונים וניתן ליצור אותם על ידי פעולות ואמונה בשחקנים בתעשייה.
חדשנותם העיקרית של המחברים הייתה בשני היבטים עיקריים: הראשון הצעה לשינוי המיקוד האסטרטגי והעסקי של הפירמה מהגישה של איך להתחרות יותר טוב בתנאים ובסביבה העסקית הקיימת, אל עבר זיהוי שטחים הפנויים מתחרות, והשני בהטבעת המונח חדשנות ערך שתמציתו הצעה חדשנית המקפידה בה בעת לא רק להיות "חדשנית" כשלעצמה, אלא גם ובעיקר להגדיל את הערך המסופק ללקוח, תוך הקטנה או ביטול של מאפיינים או שירותים שלהם ערך מועט יותר בשוק הנוכחי. בדומה למונח המהפכני מיצוב שטבע אל-ריס בשנות ה-90 ניתן לומר שהמונח "אוקיינוס כחול" אותו הגו קים ומאובורן, הוביל מהפכת תפיסה במהלך ראשית שנות ה-2000.
מחברי הספר מותחים ביקורת על הרעיון של מייקל פורטר לפיו עסקים מצליחים הם אלו המספקים מוצרים זולים או אלו שהם שחקני נישה. במקום זאת, הם מציעים למצוא ערך שחורג מן החלוקה הקונבנציונלית של השוק, ומביא עמו ערך עצמי יחד עם עלות נמוכה.
דוגמאות לאסטרטגית האוקיינוס הכחול.