המחזה נפתח בדיאלוג של אמוֹן ודבורה, זוג מהקהילה היהודית בצידון, שמדברים על חתונתם העתידית של בתם ברוריה עם החתן הנהדר ידידיה בן שלום. אלא שבאמצע הדיאלוג אמון מקבל מכתב שבו מסופר ששלום מת בעת נסיעתו לחוץ לארץ, והוא הוריש את כל נכסיו לעבדו. דבורה משוכנעת שזוהי הוכחה לכך שיש פסול בידידיה והיא מתעקשת לבטל את האירוסין. אמון לא רוצה לבטל את הבטחתו למרות שינוי המצב, אך הוא מקבל את דבריה של אשתו.
במקביל, מתוארים ידידיה ופשחור שהולכים לבקר את ברוריה, מבלי שהם מודעים לכך ששלום מת ולהשלכות של שינוי המצב. כאשר הם מגיעים לביתה של ברוריה ידידיה נכנס פנימה, ואילו פשחור העבד נשאר בכניסה עם יקרה, שפחתה של ברוריה, והשניים פוצחים בחילופי דברים משעשעים וגסים.
בסוף החלק הראשון מוצג רב חמדן, כאשר הוא שולח את יאיר תלמידו לבדוק אם אחד האנשים שביקשו בעצתו נמצא בבית, מאחר שהרב רוצה את התשלום בעד העצה. מתוך דברים אלה, וכן מהמונולוג של יאיר שחותם את החלק הראשון מתבררת דמותו האמיתית של רב חמדן: כשמו כן הוא: נוכל תאב בצע החרד לממונו הרבה יותר משהוא חרד לדבר ה'.
חלק שני.
ידידיה ופשחור יוצאים מביתה של ברוריה ואינם מבינים מדוע קיבלו ארשת פנים כועסת מההורים אמון ודבורה.
במקביל, בבית, דבורה לוחצת על אמון לבטל את האירוסין, להתייעץ עם רב חמדן בדבר הביטול ולארס במהירות את ברוריה לצעיר אחר - עשהאל בן עפרון. אמון יוצא על מנת לדבר עם עפרון והמחזה עובר אל הרחוב, שם נמצא עפרון עם בנו עשהאל. השניים משוחחים על התרמית שערכו לרב חמדן לאחרונה: מאחר שרב חמדן לקח לעצמו כסף שהיה מיועד לעניים, עפרון החליט לשטות בו בכך שעשהאל קידש את שתי בנותיו של רב חמדן בלי לומר בפירוש לאיזו מהן הוא מתכוון. עשהאל הופתע לגלות שהרב בעצמו לא הבין שמדובר בקידושי סרק, ושבמקרה כזה, על פי ההלכה, שתי הבנות אינן נשואות לעשהאל, אך שתיהן צריכות לקבל 'גט לחומרא'.
עשהאל נפרד מאביו ופוגש את יקרה השפחה, והוא מבקש ממנה למסור את אהבתו לשפרה, אחות ידידיה, ששוהה אצל ברוריה בבית.
בהמשך מוצגים יאיר ויקטן, שני התלמידים של רב חמדן. דמויות אלה משמשות הפוגה קומית במחזה.
אמון פוגש את עפרון והם מדברים על אירוסי ברוריה לעשהאל. רב חמדן, שבטוח שעשהאל נשוי לאחת מבנותיו שומע את חילופי הדברים ונבהל. בהמשך, ידידיה שומע על ביטול האירוסין והוא מבולבל ותמהּ. רב חמדן מתערב ומציע את עזרתו, לאחר שמובטח לו תשלום הוגן.
חלק שלישי.
החלק השלישי של המחזה נפתח בבירוריה הבוכיה - ראשית בחדר לשפחתה ובהמשך גם לידידיה - על כך שהיא אוהבת את ידידיה ואיננה רוצה להתחתן עם עשהאל. ברוריה מספרת כיצד בלי שהיא הבינה מה קורה, עשהאל ענד מחרוזת לצווארה והיא נחשבת מאורסת אליו.
בשלב זה מתוודעים הקוראים או הצופים לשובל - עבדו של שלום המנוח, שמגיע לצידון עם כל רכוש אדונו המת. שובל פוגש את רב חמדן ואת בנותיו ומתכנן אירוסין עם אחת מהן.
בהמשך החלק השלישי ידידיה ופשחור מגיעים לביתו של רב חמדן. הרב מסביר לידידיה את המצב, והוא מציע לידידיה דרך לפתרון: על ידידיה לארוב לברוריה בשדה ולשכב איתה, ובכך לממש את נישואיהם ולהפוך אותם לעובדה גמורה בפני החוק. הצעה זו מבוססת על עיוות של החוק המקראי שמופיע בספר דברים פרק .
חלק רביעי.
עשהאל פוגש את יקרה ומספר על כך שידידיה תקף אותו. יקרה מסבירה את המניע של ידידיה - ביטול האירוסין הלא-מוסבר גרם לידידיה לחשוב שעשהאל 'גנב' לו את ברוריה.
לאחר מכן, כהפוגה קומית נוספת במחזה, מופיעים שוב יאיר ויקטן התלמידים, שמספרים בדיחות בסגנון פורים, בדיחות המבוססות על פרודיות איטלקיות קדומות יותר, של קלונימוס בן קלונימוס ושל רלב"ג.יקטן: [...] אך זחלתי ואירא, פן יושת עלינו מאת הרב לסדר הליכותינו על השלחן או למצוא קושיות ותירוצין, שאלות ותשובות. ואתה ידעת, כי זה חדש ימים פנינו לבנו לבטלה ושכחנו את כל אשר למדנו.
יאיר: אם בדברים כאלה אכפרה פניו, כבר יש לי קושיא אחת אשר ייעפו כל תופסי התורה להתירה, כי הנה כתוב במגלת פורים "ויתלו את המן" (אס' ז, י) ובפרשת בלק נכתב בפירוש "ויאכלו בני ישראל את המן" (שמ' טז, לה) ואיך יאכלו היהודים הנשמרים מכל רע את נבלת התלוי ההוא ואל הכלב לא ישליכו אותה?
יקטן: גם זו ראיתי אני וכבר תרץ הקושיא הזאת רב בלעם בן בבי בשם אביו: כי מה שאמרה התורה "ויאכלו את המן" היא אזהרה וציווי לנו שנאכל בימי הפורים האלה מאזני המן – הן המה הרקיקים הנעשים בסולת בלולה בשמן, וזהו שאמר אחרי כן "וטעמו כצפיחית בדבש" (שמ' טז לא).
יאיר: יפה פירש בן ביבי זכור לטוב! בהמשך המערכה הרביעית נפגשים רב חמדן ושובל ודנים בפרטי החתונה של שובל עם בת הרב. הם מוצגים כנלעגים. שובל, שזה עתה התעשר, לא מבין את הקודים החברתיים ואילו רב חמדן לא מבין שמדובר כאן למעשה בעבד שמתכוון לשאת את בתו לאישה.
ידידיה המאוהב, לאחר המפגש עם ברוריה בשדה, חושש מאחר שהוא יודע שהשפחה יקרה ראתה אותו עם ברוריה. בינתיים, פשחור מזהה את שובל כעבדו של שלום, ושובל נלקח אל הכלא. כך מגלה פשחור, והוא מספר לידידיה, ששלום מת והוריש את נכסיו לעבד. אלא שאז שומעים הוריה של ברוריה על מה שנעשה בשדה והם שולחים להביא את ידידיה אל השופט.
חלק חמישי.
בחלק האחרון של המחזה מופיעה הדמות המושיעה - רבי אמיתי. אמון הולך להתייעץ עם רבי אמיתי, שכועס עליו על כך שביטל את האירוסין עם ידידיה. הרב הזקן מבקש לראות את הצוואה של שלום האב, שבה הוא הוריש כביכול את נכסיו לעבדו. אמון מבין וחוזר שוב ושוב על כך שלא היה צריך להקשיב לעצת אשתו "אשר נתנה לי מפרי רוע מעלליה".
רבי אמיתי פותר את התסבוכת: שלום האב התחכם והוריש לשלום את כל רכושו מלבד חפץ אחד שאותו יוכל הבן ידידיה לבחור. כך, ידידיה יכול לבחור לו את העבד ועל פי הכלל ההלכתי שקובע "מה שקנה העבד קנה רבו", להחזיר לעצמו את ירושת אביו. הסיפור מסתיים בסוף טוב, כאשר ברוריה וידידיה מתחתנים, עשהאל יכול לשאת את שפרה אהובתו, ורבי אמיתי מציע לידידיה אף לתת נדוניה לבתו של רב חמדן שתתחתן עם שובל.
מבנה רנסאנסי טיפוסי.
המחזה, לצד היותו כתוב בעברית ועוסק בקהילה יהודית, מתאים למבנה הטיפוסי של מחזה בן הרנסאנס האיטלקי.
עיבודים למחזה.
לא ידוע האם המחזה הוצג בחייו של סומו או לאחריו. כתבי היד של המחזה, שמתוכם פרסם שירמן את המהדורה המדעית של המחזה בשנת 1945, נכתבו אחרי מותו של המחבר, כך שהמחזה המשיך לעבור במסורת של היהודים בצפון איטליה, אך אין עדויות על כך שהוא הוצג על במה ממש. לאחר פרסום המחזה על ידי שירמן, הוא הועלה בשלושה עיבודים:
1784 בארצות הברית
1784 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 8 שנים מיום היווסדה.
1783 בארצות הברית
1783 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 7 שנים מיום היווסדה.
1782 בארצות הברית
1782 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 6 שנים מיום היווסדה.
1781 בארצות הברית
1781 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 5 שנים מיום היווסדה.
1780 בארצות הברית
1780 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 4 שנים מיום היווסדה.
1779 בארצות הברית
1779 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 3 שנים מיום היווסדה.
1778 בארצות הברית
1778 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית שנתיים מיום היווסדה.
1777 בארצות הברית
1777 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית שנה מיום היווסדה.
פרחי הרוע
הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית
הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית (באנגלית: Commanding General of the United States Army) היה התפקיד הצבאי הגבוה ביותר בצבא ארצות הברית מהקמתו של הצבא הקונטיננטלי בשנת 1776 אז נקרא בשם "הקצין הבכיר של צבא ארצות הברית" (Senior Officer of the United States Army), בשנת 1821 שונה שמו ל"גנרל המפקד" וסמכויות התפקיד הועברו לתפקיד ראש המטה של הצבא עם כינונו בשנת 1903. הגנרל המפקד היה כפוף לנשיא שהיה המפקד העליון וכן מפקדם הישיר של הכוחות המתמרנים והפיקודים המרחביים, אולם לא של החילות המקצועיים אשר היו כפופים למחלקת המלחמה כאגפים.
הקצין הבכיר של צבא ארצות הברית
אפקט התקשורת העוינת
תופעת התקשורת העוינת (Hostile media effect) היא נטייתם של צרכני חדשות התומכים באחד הצדדים בקונפליקט או בוויכוח לתפוס את הדיווחים והסקירות בתקשורת על הנושא כמוטות לטובת היריב. מחקרים הראו כי נטייה זו קיימת בלא תלות במידת האיזון שבדיווח.
טביעת המושג.
המונח "אפקט התקשורת העוינת" נטבע בידי החוקרים רוברט ואלון, לי רוס ומארק לפר בשנת 1985. החוקרים הכינו מקבץ דיווחים טלוויזיוניים מרשתות הטלוויזיה המרכזיות בעולם בנושא טבח סברה ושתילה. הם הקרינו את המקבץ למספר קבוצות של נדגמים, ובכל קבוצה היו נדגמים שהזדהו מראש כאוהדי ישראל, נדגמים שהזדהו מראש כתומכים בפלסטינים ונדגמים נייטרליים.. כללית, אוהדי ישראל דיווחו כי תפסו את הכתבה כפרו־פלסטינית ותומכי הפלסטינים דיווחו כי תפסו את הכתבה כפרו־ישראלית. כך, למשל, בסולם מדידה אורדרינאלי בין 1 ל־9 כש־1 פירושו הטיה אנטי־ישראלית חזקה, 5 פירושו דיווח מאוזן ו־9 הטיה פרו־ישראלית, קיבל הדיווח ציון ממוצע 2.9 בקרב אוהדי ישראל, 3.8 בקרב הנייטרליים ו־6.7 בקרב אוהדי הפלסטינים.
מעבר לזאת, תומכי הצד הערבי סיווגו 42% מההתייחסויות לישראל כתומכות ורק 26% כביקורתיות ואילו אוהדי ישראל זיהו רק 16% מאזכורי ישראל בכתבה כאוהדים ו־57% כשליליים לישראל.