ז'רבר מאוריאק לימד כמה ממלומדים החשובים והמשפיעים ביותר של תקופתו. בשל כך הפך ז'רבר למקור השראה של לימוד וידע במשך דורות רבים אחריו. ידועים לנו על לפחות שלושה עשר תלמידים שלמדו תחת ז'רבר מאוריאק בבית הספר בריימס והפכו ברבות הימים לבישופים או ארכיבישופים. תלמידים אלו העבירו את הידע, שרכשו מפיו של ז'רבר, לתלמידיהם במנזרים ובבתי הספר הקתדרלים ברחבי אירופה.
רשימת מקורות.
Cigola, Michela, "Distinguished Figures in Descriptive Geometry and Its Applications for Mechanism Science: From the Middle Ages to the 17th Century" (Springer, 2016)
Darlington, Oscar G., "Gerbert, the Teacher", "The American Historical Review" 52, no. 3 (1947), p. 456-476.
Riche, Pierre, "Gerbert d'Aurillac: Le pape de l'an mil ("Fayard,1987)
Sigismondi, Costantino, Gerbert of Aurillac: astronomy and geometry in tenth century Europe, "International journal of modern Physics" 1:18 (February 2012)
Truitt, E. R., "Celestial Divination and Arabic Science in Twelfth-Century England: The History of Gerbert of Aurillac's Talking Head", "Journal of the History of Ideas" Vol. 73, No. 2 (April 2012), p. 201-222.
Zuccato, Marco, Gerbert of Aurillac and a Tenth-Century Jewish Channel for the Transmission of Arabic Science to the West Author,"Speculum" Vol. 80, No. 3 (July 2005), p. 742-763
היהודי הנודד
היהודי הנודד או היהודי הנצחי, המכונה גם "אחשוור" (במקור: "אחשוורוש", אם כי לא ברור הקשר בין אחשוורוש ממגילת אסתר לדמותו של היהודי הנודד) הוא שמה של דמות מאגדת עם נוצרית.
בימי הביניים התעוררה אגדת היהודי הנודד; שהייתה והתקבלה כמטפורה ליהודים. ברוב גרסאות האגדה, היהודי הנודד היה סנדלר בשם אחשוורוש שסירב לאפשר לישו לנוח על כסאו בדרכו לצליבה ולכן ישו הענישו בקללה, שלעולם לא ימות או ימצא מנוחה אלא ינדוד סובל בעולם עד לחזרתו של ישו ביום הדין הסופי. בדרך כלל, המצב הארור הזה התפרש לאמור שאחשוורוש יכפר על חטאיו בנדידה וקבצנות ממושכת עד שבסופו של דבר ישו יגאל אותו באחרית הימים. הנדודים המתמידים של היהודי מוגברים לאור פחדו מגילוי זהותו האמיתית על ידי הנוצרים, דבר הגורם לו לעבור ממקום למקום ללא הרף ולחוסר יציבות או שגשוג.
אם כי במקורות מסוימים, יש הטוענים כי היהודי הנודד הוא בעצם ממלא מקומו ומגלם דמותו של ישו, שבעבר היהודים התנכלו לו והיום הנוצרים או המוסלמים מתנכלים לו. וכי חוסר יציבות זו ונדודיו נועדו בעצם להזהיר אחרים שאם לא יסייעו, יתנו עבודות או תרומות ובעצם לא ילמדו מלקחיו של אותו סנדלר עם ישו לאחר עזיבתו של היהודי הנודד את אותו מקום או אפילו במהלך שהותו שם, המקום יקלע לבזיזות, מחלות, פרעות ואסונות.
מקורות האגדה.
אזכור ראשון בכתב לסיפור היהודי הנודד מופיע במידע שנרשם בכנסיית סנטה מאריה דה פראריה שבבולוניה, ובו דווח על נזירים שפגשו את היהודי הנודד בארמניה בשנת 1223. בשנים שלאחר מכן הופיע הסיפור בכתביהם של היסטוריונים אחדים, והתפשט במערב במאה השלוש עשרה על ידי חיבורו של הנזיר מתאוס מפאריס.
אחת האגדות מספרת שכאשר הובל ישו למוות ועל כתפו הצלב הכבד, ביקש לפוש בביתו של יהודי, אך זה גרשו וזירזו ללכת לקראת גורלו. ישו הגיב על כך ואמר לו: אני אלך, ואולם אתה היהודי תהיה נע ונד בארץ עד שובי. לפי נוסח אחד של האגדה, היה אותו יהודי סנדלר ירושלמי ושמו אחשוורוש או בנוסח אחר אחשוור; ולפי נוסח אחר- שומר ביתו של פילאטוס ושמו קרתפילוס.
הסיפור זכה לתפוצה רבה במגילה בת ארבעה עמודים, שנדפסה ככל הנראה בליידן בשנת 1602 על ידי כריסטופר קרוצר; אך לא נתגלה אף מדפיס בשם זה, ומקום הדפסת המגילה ויוצרה לא נתגלו מעולם.
האגדה פשטה במהרה ברחבי גרמניה, בלא פחות מ-8 מהדורות בשנת 1602; בסך הכל הופיעו בגרמניה כ-40 מהדורות לפני סוף המאה ה-18. ידוע על כ-8 מהדורות בהולנדית ופלמית; הסיפור עבר במהרה גם לצרפת. המהדורה הצרפתית הראשונה הופיעה בבורדו בשנת 1609, ובאנגליה בשנת 1625 כפארודיה. המגילה תורגמה לשפות הדנית, השוודית והצ'כית.
דיווחים על הופעתו כביכול של היהודי הנודד.
בספרו "אטלס להיסטוריה יהודית" מונה מרטין גילברט כארבעים מקומות שבהם נערכו, לכאורה, מפגשים עם היהודי הנודד.
מקומות מפגש (לא רק לפי גילברט): המבורג 1547; ספרד 1575; וינה 1599; ליבק 1601; פראג 1602; לובק 1603; בוואריה 1604; איפרס 1623; בריסל 1640; לייפציג 1642; פריז 1644; סטמפורד 1658; אסטרכן 1672; פרנקנשטיין 1676; מינכן 1721; אלטבך 1766; בריסל 1774; ניוקאסל 1790. ההופעה האחרונה שצוינה התרחשה בארצות הברית בשנת 1868 כאשר הוא נצפה מבקר מורמוני בשם אוגריידי.
היהודי הנודד באמנות.
שירה.
דמות החוטא הנידון לנדודי נצח, ללא תקווה או מנוחה, הותירה את חותמה בדמיונם של רבים.
אגדת היהודי הנודד הייתה נושאן של שירים ופואמות מאת משוררים רבים וביניהם:
אגדות מקבילות או קשורות לסיפור היהודי הנודד.
במיתולוגיה היוונית סיזיפוס נענש על בגידתו בזאוס ומקבל עונש נצחי של סחיבת אבן במעלה ההר, מה שמזכיר את עונש הגלות של היהודים לאחר בגידתם בישו.
דמות נוספת שנחרץ גורלה לנדוד מצויה באגדה האירית על ג'ק והמגדלור.
בספר בראשית, קין נענש באופן דומה כאשר נגזר עליו ללכת לארץ נוד (שמה רומז למילה "נדודים"), לנדוד על פני הארץ ולעולם לא לקצור את פירות עמלו.
ההולנדי המעופף.
ישנו קשר חזק בין אגדת היהודי הנודד לבין האגדה על ההולנדי המעופף, עובדה שעליה עמד היינריך היינה. קפטן של ספינה הקרויה "ההולנדי המעופף" שהפליגה ב-1681 סירב לסגת מפני הסערה, והיה נחוש להמשיך ולהקיף את כף התקווה הטובה גם אם המסע יימשך עד יום הדין. גורלה של הספינה, אם כן, נחרץ על-פי האגדה להפליג לנצח. "ההולנדי המעופף" נראית לעיתים מרחוק מנצנצת באור רפאים. אם ספינה אחרת תנסה ליצור איתה קשר ינסה צוות הספינה לשלוח מסרים לקרקע לאנשים שמזמן אינם בין החיים.
בסילמריליון של ג'.ר.ר. טולקין מופיעה דמותו של אארנדיל המלח, שהרהיב עוז להפליג אל מעבר לגבולות העולם המוכרים לבני האדם והגיע אל ארצות האלמוות שמעבר להם; כעונש, נגזר עליו לשוט בספינתו ברקיע, ככוכב, עד שיעמוד לדין עם יתר הברואים בקץ הימים (אם כי על פי גרסאות מוקדמות של הספר, מילא אארנדיל שליחות נוספת בטרם בא הקץ, במלחמה האחרונה במורגות).
אחשוור
ויסלבה שימבורסקה
ויסלבה שימבורסקה (בפולנית: Maria Wisława Anna Szymborska; 2 ביולי 1923 – 1 בפברואר 2012) הייתה משוררת פולנייה, מסאית ומתרגמת ספרות צרפתית, כלת פרס נובל לספרות לשנת 1996.
חייה.
ויסלבה שימבורסקה נולדה ב-2 ביולי 1923 בקורניק שבמחוז פוזנן. בגיל שמונה היא עברה עם משפחתה לקרקוב, ונקשרה אל העיר בה חיה עד יום מותה. בשנת 1945 היא החלה ללמוד לשון וספרות פולנית ב שבקרקוב, אך בהמשך החליפה את תחום לימודיה לסוציולוגיה. באוניברסיטה היא נעשתה מעורבת בחבורת הכותבים המקומית ותוך זמן קצר פגשה את המשורר צ'סלב מילוש, ממנו הושפעה בהמשך. היא פרסמה את שיריה הראשונים במספר עיתונים וכתבי עת, וכך המשיכה מספר שנים.
ב-1948 הפסיקה את לימודיה בלא תואר, בשל מצבה הכלכלי הרעוע. באותה שנה היא נישאה למשורר אדם ולאדק, ממנו התגרשה בשנת 1954. בשנים אלו עבדה כמזכירה וכמאיירת ספרים. ב-1949 היה אמור להתפרסם קובץ שיריה הראשון, אך הוא לא עבר את הצנזורה בנימוק ש"הספר לא ענה לדרישות הסוציאליות". למרות תקרית זו, בראשית הקריירה הספרותית שלה היא נשארה נאמנה לקו המפלגתי, חתמה על עצומות מפלגתיות ואף שיבחה את לנין, סטלין והמציאות הסוציאליסטית. בקובץ שיריה הראשון, 'בשביל זה אנו חיים' (Dlatego żyjemy) למשל, היא פרסמה שירים בשמות כמו 'לנין' או 'לצעירים הבונים את נובָה הוּטָה' (Młodzieży budującej Nową Hutę), על בניית 'יישוב סוציאליסטי לדוגמה' ליד קרקוב. היא אף הפכה לחברה במפלגת השלטון, מפלגת העובדים המאוחדת.
בהמשך, כמו רוב האינטלקטואלים שהיו קרובים בתחילה לקו המפלגתי, שימבורסקה התרחקה אט אט מהאידאולוגיה, וזנחה את עבודתה המוקדמת. אף על פי שנשארה במפלגה עד 1966, היא החלה ליצור קשרים עם מתנגדים לשלטון, וכבר ב-1957 התיידדה עם יז'י גיאדרויץ, העורך של עיתון המהגרים המשפיע, "תרבות" (Kultura) הפריזאי.
ב-1953 הצטרפה לצוות מגזין סקירת הספרות חיי הספרות, והחל מ-1968 כתבה את טור ביקורת הספרים שרבות מהמסות שכתבה בו פורסמו אחר כך בספר. היא הפסיקה את עבודתה במגזין ב-1981, וערכה במשך שנתיים את הירחון פיסמו. בשנות השמונים הגבירה את פעילותה האופוזיציונית וכתבה לכתב העת של הסאמיזדאט, "ארקה" (Arka) תחת שם העט "סטנצ'יקובנה" (Stańczykówna).
בראיון נדיר שנתנה שימבורסקה, אמרה "בתחילת דרכי האומנותית, אהבתי את האנושיות. רציתי לעשות משהו טוב למען האנושות. מהר מאוד הבנתי שזה בלתי אפשרי להציל את האנושות". המשורר ומבקר הספרות הפולני סטניסלב בארנצ'ק הסביר כי המשוררת קבעה שטעותה נבעה מאהבתה את האנושות במקום לאהוב בני אדם.
אף על פי שכתבה באחד משיריה ("אחדים אוהבים שירה") כי רק שני אנשים מאלף אוהבים שירה, ספריה נמכרים בפולין בכמויות המתחרות עם כותבי פרוזה בולטים. שירתה תורגמה לשפות אירופאיות רבות וכן לערבית, לעברית, ליפנית ולסינית. שיריה, שתורגמו לעברית על ידי רפי וייכרט ודוד וינפלד, התקבלו יפה בקהל הישראלי ובקרב המבקרים, ובביקורה בארץ בשנת 2005 השתתפו אלפי אנשים בכנסים לכבודה.