בני משפחת קמפבל מכרו את ההר ב-1913 לאנדרו המילטון גולט (Andrew Hamilton Gault). אמנם גולט דאג לפיתוח האזור, אך הוא עמד על כך שהטבע הפראי של הר סנט-אילר, מקום בו תכנן לבנות בית אחוזה כאשר יפרוש לגמלאות, יישמר. בניית בית האחוזה החלה ב-1957, אבל גולט התגורר בו שלושה שבועות בלבד לפני שמת. הוא הוריש את הרכוש לאוניברסיטת מקגיל, וזו הפכה אותו לשמורת גולט.
ערכי הטבע של ההר הובילו להכרזתו כמקלט לעופות נודדים ב-1960. ב-1970 חולק ההר בין אזור השימור, הסגור לקהל, ואזור הפתוח לציבור, שהפך ל-"Centre de Conservation de la Nature" (מרכז לשימור הטבע) ב-1972. ב-1978 הוכרז ההר כשמורה הביוספרית העולמית הראשונה של קנדה עקב היותו בין השרידים האחרונים של היערות הקדומים של עמק הנהר סנט לורנס.
אף על פי שעל פי המסמכים הראשוניים אמורה הייתה השמורה הביוספרית לכלול שטחים נרחבים המקיפים את ההר, נראה כי כיום, ההגדרה בפועל של השמורה הביוספרית מקבילה לזו של שמורת גולט.
שמותיו של הר סנט-אילר.
ההר היה ידוע לילידים כ"ויגוומאדנסיס" (הר בצורת ויגוום). כאשר סמואל דה שמפלן גילה את ההר הוא קרא לו "מון פור" (Mont Fort "הר חזק", השוו עם מונפור)
הקמת העיר והקהילה של שמבלה (Chambly) מדרום להר הובילה לכך ש בשלהי המאה ה-17 ההר היה קרוי זמנית "הר שמבלה" (Mont Chambly) (אף על פי שבאנגלית שם זה התמיד עד לפחות 1830). לאחר 1697, נתכנה ההר "הר רוביל" ("Mont Rouville"), על שם הסיניוריה של משפחת הרטל דה רוביל.
כשמשפחת קמפבל החליפה את משפחת הרטל דה רוביל, הוחלף שם ההר ל"הר בלואיל" ("Mont Beloeil") על שם העיירה הקרובה, בלואיל, מצדו השני של נהר הרישלייה. אך בסופו של דבר השם הר סנט-אילר, על שם הקהילה שהוקמה למרגלות ההר, הפך להיות הנפוץ ביותר עם תחילת המאה ה-20.
עם זאת הוויכוחים שבין תושבי העיירות בלואיל ומון סנט-אילר, שתיהן בשכנות להר לגבי שמו המדויק של ההר (בין הר בלואיל להר סנט-אילר) נמשכו עמוק לתוך המאה ה-20, כשעיתוני העיירה בלואיל מנסים להחיות את הוויכוח עוד בשנת 1986.
הר סנט-אילר בתרבות.
הר סנט-אילר שיחק תמיד תפקיד חשוב בתרבות של האזור הסמוך בשל דמותו השוממה. זהו סמל אזורי חשוב, שצלליתו מופיעה בסמלי ערים ועיירות רבים באזור, כדוגמת בלואיל, מון-סנט-אילר, מקמסטרוויל, ואוטרבורן פארק.
באמנות.
כמה אמנים ציירו את הר סנט-אילר במהלך השנים. הראשון שבהם היה הצייר האנגלי ג'ון באינברידג' (John Bainbrigge), שצייר בהיותו מוצב כחייל באזור, שלושה ציורים בצבעי מים, סביב 1838. כמה עשרות שנים אחר כך הופיע ההר בציור של הצייר הקנדי ממוצא הולנדי, קורנליוס קריגהוף (Cornelius Krieghoff).
עם זאת, האמנים המפורסמים הקשורים להר הם שלושה שנולדו או שהתגוררו במון-סנט-אילר בסוף המאה ה-19 ובמהלך המאה ה-20. אוזיאס לדוק (Ozias Leduc), שבנולד במון-סנט-אילר ב-1864, תלמידו, פול-אמיל בורדואה (Paul-Émile Borduas), יליד 1905, שגם הוא נולד במון-סנט-אילר, ולבסוף ג'ורדי בונט (Jordi Bonet) שלאחר שהיגר לקוויבק מברצלונה שבקטלוניה התיישב במון-סנט-אילר ב-1969. לדוק ידוע במיוחד בשל הדרך בה הציג את ההר בכמה ציורים דוגמת "L'Heure Mauve" (השעה הסגולה), ו-"Neige Dorée" (שלג מוזהב), אבל ההר נתן השראה לעבודה של בורדואה, כדוגמת העבודות "Le Trou des Fées" (מערת הפיות), ו- "Synthèse d'un paysage de Mont-Saint-Hilaire" (סינתזה של הנוף של הר סנט-אילר), ובונט, שכלל צללית של ההר בכמה מעבודותיו.
בדת.
יש הוכחות שהר סנט-אילר ובייחוד פסגת "פן דה סוקרה" היה אתר קדוש לילידים משבט אלגונקווין שנהגו לערוך טקסים בו.
למרות ההתיישבות האיטית באזור (שתי הקהילות הראשונות למרגלות ההר, סנט-ז'אן-בטיסט וסנט-אילר נוסדו רק ב-1796 ו-1798), הכנסייה הקתולית בססה את מעמדה על ההר זמן קצר אחר כך. ב-1841 הוצב על פסגת ההר צלב עץ ענק שגובהו מעל לשלושים מטרים ורוחבו תשעה מטרים ובבסיסו קפלה. הצלב היה חלול ואיפשר למבקרים לטפס לקצהו. שביל מתפתל נסלל במעלה ההר, כשבדרך הוצבו התחנות בדרכו האחרונה של ישו. הצלב נהרס בסופה ב-1846. הוא הוחלף בכנסייה קטנה מאבן ב-1871, שנשרפה ב-1876.
באגדות.
מסורות שעברו בעל פה מדור לדור מספרות על כמה אגדות הקשורות בהר. דמויות מקומיות כדוגמת הצייר אוזיאס לדוק (Ozias Leduc) וההיסטוריונים המקומיים, ארמן קרדינל (Armand Cardinal), ופייר למבר (Pierre Lambert) העלו על הכתב כמה מאגדות אלו, עם זאת, רוב המסורות הקשורות בהר אבדו.
האגדות הקשורות בהר מתרכזות בעיקר בדמותן של שלוש פיות ההר, שנאמר כי חיו במערה בצוקים במשך מאות בשנים, לפני שנטשו את ההר ואיבדו את האלמותיות שלהן על מנת להינשא למאהביהן בני התמותה, או בשטן וקיומם של שני מעברים לגיהנום, כולל האתר המכונה "les Portes de fer" ("שערי הברזל") (שני לוחות סלע גדולים המצויים בסמיכות האחד לשני על מדרונות ההר).
גם אגם הרטל מצוי במרכזן של אגדות אחדות. על פי אגדות שונות, הוא או חסר תחתית, או מחובר במעברים תת-קרקעיים לאגם שמפלן, או שנוצר כתוצאה ישירה מההצלחה שנחל השטן כששכנע כמה מהמתיישבים הראשונים להפר את הבטחתם להשתתף במיסה בקפלה החדשה כל יום ראשון.
אגדה נוספת, המבוססת על התבניות הבלתי רגילות המתגלות בקרח שנוצר על פני הצוק הצפוני של ההר, מקום שם תצורת קרח דמוית פרסת סוס לא נמסה עד מאוחר באביב, טוענת שרוח סוסו של איכר מקומי מזהירה את האיכרים כנגד זריעת היבולים כל עוד נותרת תצורת הקרח על ההר.
בעידן החדש.
משלהי המאה העשרים, הפך ההר למרכז ראשי של פעילות על-טבעית לכאורה. בעיירות שסביב ההר נצפה המספר הרב ביותר של עצמים מעופפים בלתי מזוהים בכל קוויבק. ארגון העוסק בעצמים מעופפים בלתי מזוהים, UFO-Québec, טען שהר סנט-אילר הוא המרכז לכל התצפיות בעב"מים בדרום קוויבק. בלילה שבין 22 ל-23 במאי 1981 באו להר כמה מאות אנשים בעקבות ריצ'רד גלן (Richard Glenn), חבר הארגון, בטענה כי הוזהרו שבאותו לילה יהיו ביקורים של עב"מים בהר. סופת גשם שפקדה את ההר באותו לילה פגעה קשה ביכולת לתצפת על ההר, אבל היו כמה שטענו בכל זאת כי ראו עב"מים. גלן גם יבא את רעיון כדור הארץ החלול אל ההר, וטען שהר סנט-אילר הוא פתח המוביל לממלכת התושבים של כדור הארץ החלול.
שפע המינרלים והגבישים הבלתי רגילים בהר סנט-אילר, כמו גם ההשפעה שיש להם על המגנטיות המקומית, גרמו לשילוב של ההר באמונות של העידן החדש ובתאוריות הקשר שונות.
נאום לאומה
סימון דה מונפור
בלהה מנהיים
בלהה מנהיים (נולדה ב-1929) היא פרופסור אמריטה בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון וכלת פרס ישראל בחקר הסוציולוגיה לשנת ה'תשס"ג.
ביוגרפיה.
בלהה מנהיים נולדה בקלן שבגרמניה, ועלתה לארץ ישראל ביחד עם משפחתה בהיותה בת שבע. גדלה בתל אביב עד גיל 17. למדה בגימנסיה בלפור, עשתה שנת שירות בקיבוץ מנרה ואחר כך החלה ללמוד באוניברסיטה העברית. בנובמבר 1947 עזבה את הלימודים וגויסה להגנה בירושלים בפלוגתו של יהושפט הרכבי, ממנה יצאה מחלקת הל"ה. שרתה במצור בירושלים, עד שגויסה לצה"ל עם הקמת המדינה. גויסה בצה"ל לח"ן (חיל נשים) והייתה טלפנית בגדוד של משה דיין. ב-1949 שוחררה יחד עם בני מחזורה ללימודים. ב-1951 נסעה בעקבות חברה חיים מנהיים ללימודים בארצות הברית, שם נישאו ונולדה לה בתם מיכל. את התואר הראשון סיימה באוניברסיטת קנזס, ואת והתואר השני באוניברסיטת אילינוי באורבנה. התואר השני היה בקרימינולוגיה, ונושא התזה היה התארגנות קהילתית למניעת עבריינות נוער. תואר שלישי קבלה בפסיכולוגיה חברתית במסגרת המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת אילינוי. עבודת הדוקטורט עסקה בקבוצות קטנות ובדימוי העצמי והיא ראתה אור כספר.
מששבו לישראל בשנת 1957 הרצתה במכון לפריון העבודה והייצור ובבית הספר לעבודה סוציאלית בקריה. פרופסור ינאי טאב גייס אותה לטכניון בשנת 1959, ושם כיהנה במחלקה ללימודים כלליים ובהמשך בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול. ב-1981 מונתה כמופקדת הקתדרה על שם יגאל אלון למדעי האדם בעבודה בטכניון עד לפרישתה לגמלאות כפרופסור אמריטה ב-1997. ב-1984 הייתה האישה הראשונה שכיהנה כדיקן של הפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון. לימדה גם כמורה מן החוץ באוניברסיטת חיפה, ושהתה בשבתונים כעמיתת מחקר וכפרופסור אורח באוניברסיטאות ברקלי, ראטגרס, מישיגן ובאוניברסיטה לטכנולוגיה בסידני שבאוסטרליה. שימשה כחברת מערכת של כתבי העת סוציולוגיה ישראלית, Sociology of Work and Occupations Publication Series of the Israel Sociological Society, חברה ורווחה.
כיהנה כמרכזת מעמד האישה בטכניון בשנים 1987–1991, וזה היה המינוי הראשון מסוגו במוסד להשכלה גבוהה במדינת ישראל. כשפרשה מהטכניון כיהנה כאומבודסמן – נציבת תלונות הסטודנטים בטכניון בשנים 2001–2003. כיהנה בוועדות מרכזיות רבות בטכניון.
מבין תלמידיה הבולטים ניתן למנות את פרופסור דני יעקובסון מאוניברסיטת תל אביב, פרופסור נעמי כרמון מהטכניון, פרופסור יצחק סמואל מאוניברסיטת חיפה, ד"ר זהבה רוזנבלט באוניברסיטת חיפה ועוד.
הייתה חברה במשך תשע שנים (1999-2008) בוועדה למינוי פרופסורים במכללות מטעם המועצה להשכלה גבוהה. כיהנה פעמיים כנשיאת האגודה ליחסי עבודה, בשנים 1986–1988 ובשנים 1994–1999, והייתה בחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה בשנים 1996–1998. כן כיהנה במספר ועדות ציבוריות בנושאים של יחסי עבודה והדרכת עובדים.