במהלך שנות ה-70 הוגבלו השידורים לשעות הערב והלילה, (מ-20:00 עד 00:00), ועם שידורים נוספים בסופי שבוע. כמו כן, החלו השידורים להיקלט ברחבי הערים הגדולות בספרד, אולם ב-TVE  הודיעו כי יעברו לפחות שלוש שנים נוספות עד שהשידורים ייקלטו בכל רחבי המדינה, וכי זה לא יקרה לפני 1982. מסיבה זו הוחלט להעביר תוכניות מוצלחות לשידור בערוץ הראשון,  שנקלט בכל רחבי המדינה.
הערוץ המשיך לשדר תוכניות למיעוטים, עם דגש על תחום התרבות, ולא התחרה ישירות ב-1-TVE. בנוסף לסרטים דוקומנטריים, תיאטרון ומדע בדיוני, הערוץ שידר גם תוכן חינוכי וספורט. באותה עת, הערוץ כונה באופן רשמי "הערוץ".
במהלך שנים אלו, תוכניות הערוץ זכו לקידום משמעותי, ובינואר 1976 עלתה לשידור התוכנית "הוויכוח", אשר שודרה עד 1985, וכללה עיסוק באירועים אקטואליים מנקודות מבט שונות. כמו כן עלתה באותה שנה גם תוכנית הראיונות "לעומק" ששודרה עד 1981, התוכנית כללה ראיונות עם אנשי תרבות ומדע ספרדיים.
שנות ה-80.
ב-1983 שונה שם הערוץ ל-2-TVE, והמעבר כלל גם אריזה גרפית חדשה.
תחת ניהולם של חוסה מריה קלווינו ופילאר מירו, הערוץ המשיך להיות ערוץ המשדר תוכניות תרבות שיועדו לקהלים שלא צפו בערוץ הראשון. מצד שני, הערוץ המשיך לשדר שידורים חיים של ליגות כדורגל (ליגת האלופות, גביע אופ"א וגביע אירופה למחזיקות גביע). כמו כן שודרה תחרות האירוויזיון בין השנים 1984 עד 1992.
השקת 2 LA.
עם תחילת שידורי הטלוויזיה הפרטיים ב-1989, השתנתה האסטרטגיה של הערוץ, והחל מ-1991 שונה שם הערוץ ל-2 LA, והושקה אסטרטגיה חדשה שסוכמה בסלוגן "2 LA, עבור מיעוט עצום". עם הגעת המנהל החדש של הערוץ, רמון קולום, הוגדר מחדש קהל היעד של הערוץ, שהחל לפנות לקהל צעיר בן פחות מ-30.
במהלך שנות ה-90 חלה עלייה משמעותית בתוכן ששודר בערוץ, שקיבל פרופיל עצמאי. בין היתר, כל תוכני הדוקומנטריה, הועברו לערוץ, ובנוסף, קידמה TVE  מהדורה שתהווה אלטרנטיבה למהדורה ששודרה בערוץ המרכזי. הפורמט החדש של הערוץ הוצג לראשונה ב-7 בנובמבר 1994.
באשר לספורט, משחקי הכדורגל הועברו לערוץ הראשון ואילו הערוץ השני נשאר עם זכויות השידור של ליגת הכדורסל, הכדוריד וה-KNFS. למרות שקהל היעד של הערוץ הצטמק בשל התחרות עם הערוצים המסחריים, השינויים שבוצעו בו סייעו לשיפור המוניטין של הערוץ כחלופה לתוכניות המרכזיות.
אסטרטגיית הערוץ נותרה ללא שינוי עד שנת 2004, כאשר עלו תוכניות חדשות.
כיום.
בשנת 2004 בוצעו שינויים באסטרטגיה של הערוץ שכללו הורדת תוכניות אזוריות, ובמקומן הועלו סדרות טלוויזיה אמריקאיות.
ב-1 ביוני 2010 החליט דירקטוריון RTVE כי 2 LA יהפוך לערוץ תרבות, שיתייחס ליצירתיות ולכישרון. כבר באותו חודש עצר הערוץ את שידורי הספורט והילדים שלו ובמקום זאת עלו תוכניות תרבות. בעקבות השינויים, ירד אחוז הרייטינג של הערוץ, והוא עומד כיום על 2.6%.
HD 2 LA.
ב-7 בספטמבר 2017, במהלך הצגת לוח השידורים החדש של ערוץ 2 LA, הודיעה TVE על השקת גרסת HD לשידורים, שעלתה ב-31 באוקטובר במדריד, וב-7 בנובמבר בשאר ספרד. עם זאת, בקטלוניה השידורים הושקו ב-14 בנובמבר ובאיים הקנריים רק ב-21 בנובמבר.
פוקסי בראון
פוקסי בראון (באנגלית: Foxy Brown) הוא סרט בלקספלויטיישן אמריקאי משנת 1974. הסרט נכתב ובוים על ידי ג'ק היל. מככבת בו פאם גריר כדמות ראשית, אישה סקסית ועוצמתית, שנלחמת ברשעים. הסרט משתמש ברפרנסים תרבותיים אפרו-צנטריים בביגוד ובשיער. גריר כיכבה בשישה סרטי בלקספלויטיישן של חברת American International Pictures, אשר הוציאה סרט זה כמופע כפול עם סרט הבלקספלויטיישן "Truck Turner".
הסרט הוחרם באנגליה על ידי הרשויות (פי סעיף 3 של חוקי התועבה הבריטים משנת 1959) במהלך התקופה המכונה "פאניקת הווידאו המרושע" (video nasty panic). בצרפת הפך פוקסי בראון לסרט פולחן.
עלילה.
פוקסי בראון (פאם גריר) מבקשת נקמה לאחר שבן זוגה, סוכן ממשלה. נורה על ידי חברי ארגון סמים בפתח ביתה. היא מגלה שקיים קשר בין הרוצחים לבין "סוכנות דוגמנות" המנוהל על ידי סטיב אליאס (פיטר בראון) ומיס קתרין (קתרין לודר), ומשרת אישים מקומיים בולטים, ביניהם שופטים, חברי קונגרס, וקציני משטרה. פוקסי מחליטה להתחזות לזונה כדי לחדור לארגון, והיא מסייעת בהצלה של אישה שחורה אחרת מחיי ניצול מיני וסמים, ומאחדת אותה עם בעלה ובנה.
זמן לא רב אחרי שהיא נטמעת בארגון הפשע, נחשפת מערכת היחסים שלה עם בן זוגה הנרצח, ועם אחיה לינק בראון, שמתגלה כמי שהלשין עליו. היא נתפסת לפני שהיא מצליחה לברוח. לאחר חילופי מילים ואיומים, מיס קתרין מחליטה להשאיר אותה בחיים, בתקווה שהיא תהיה שווה כסף בסחר לעבדות מין. הם מזריקים לה הרואין ושולחים אותה לחווה, שהוא בעצם מפעל לייצור סמים, עם שניים מחייליה של מיס קתרין. כשהיא מתעוררת, היא מנסה להימלט משוביה, אבל אחד השומרים תופס אותה בעזרת שוט, גורר אותה חזרה לחדר השינה, וקושר אותה למיטה. אחרי שהשומר השני מסמם אותה שנית, זה שקשר אותה קורע ממנה את בגדיה, אונס אותה, ועוזב.
פוקסי משתמשת בסכין גילוח כדי להשתחרר, ובורחת משוביה אחרי שהיא מציתה את החווה באש. מיס קתרין מורה לחבר שלה, סטיב, להרוג את פוקסי. הוא מנסה להפחיד את אחיה, לינק, להוציא ממנו מידע, אך ללא הועיל, וסטיב הורג את לינק ואת חברתו. פוקסי פונה לחבריה בפנתרים השחורים לעזרה. הם תופסים את סטיב וכורתים את איבר מינו. פוקסי מגיעה לביתה של מיס קתרין, ומראה לה את הצנצנת המכילה את איבר מינו של סטיב. היא הורגת את שני השומרים, ויורה בזרועה של קתרין. פוקסי אומרת לה שמוות זה פתרון קל מדי, ושהיא רוצה שמיס קתרין תסבול כפי שהיא עצמה סבלה בידיה.
תמות.
סטריאוטיפים.
לדברי איבון די. סימס בספרה "Women of Blaxploitation", הסרט "פוקסי בראון" ספג ביקורת קשה, לא רק בשל הייצוג "המטריד" של נשיות שחורה, אלא גם בשל השימוש בסטראוטיפים של אלימות ושימוש בסמים בתרבות השחורה. בתקופה שבה ארגונים אפריקאים-אמריקאים הרגישו שהם מתקדמים מבחינה פוליטית, חברתית, ותרבותית, הגיבורה של "פוקסי בראון" סתרה את התמונה שהם ניסו ליצור עבור עצמם בחברה. על אף שפוקסי נחשבת לגיבורה בסרט, תפקידה בתור אישה שחורה נוקמת המוכנה להתחזות לזונה ולחשוף את גופה לכל אורך הסרט יוצא כנגד מה שהמיינסטרים מצפה מגיבורה. הביקורת גם התייחסה להחפצה של נשים שחורות.
מצד שני, פאם גריר אומצה על ידי פמיניסטיות רבות דווקא בשל האופן שבו שילבה בתפקידיה גם את המיניות שלה, גם אומץ לב, וגם יכולתה להתנקם בגברים שפגעו בה.
בלקספלויטיישן.
בלקספלויטיישן הוא ז'אנר של סרטי ניצול שבדרך מופנים לקהלים שחורים, בקהילות אורבניות. בלקספלויטיישן היה מאוד פופולרי בתקופה שבו נעשה הסרט הזה, בשנות ה-70, לאחר שבתעשיית הסרטים הבינו את הפוטנציאל המסחרי הלא מנוצל בקרב הקהילה השחורה. עם הזמן סרטי הבלקספלויטיישן עברו מסיווג של סרטים שחורים נמוכי תקציב, למעמד של קלאסיקות אמריקאיות, סרטים שנלמדים, נחקרים וממשיכים להשפיע. למרות הביקורת על היות הז'אנר ערוץ נוסף של ניצול התרבות האפריקאית-אמריקאית, בו בזמן, הוא היה אחד ממעט מאוד דרכים עבור שחורים להיכנס לתעשיית הקולנוע. גריר דיברה על כך בריאיון למגזין "Essence" ב-1979:
"למה שאנשים יחשבו שאני אי פעם אבזה את האישה השחורה? אני נשפטת ומורשעת מבלי שאפילו נתנו לי הזדמנות להעיד להגנתי. נכון, הרבה מהסרטים בז'אנר הזה אולי לא היו מספיק טובים, אבל הם היו כל מה שהיה בנמצא. הם סיפקו עבודה עבורי ועבור מאות שחורים. כולנו היינו צריכים לעבוד. כולנו היינו צריכים לאכול."
תנועת כוח לנשים.
הסרט מדבר ישירות לתנועת הנשים, ולמאבקה בשנות ה-70. פוקסי בראון ייצגה מודל חדש של גיבורה נשית, שאומצה בהתלהבות על ידי יוצרים ומעריצים של הבלקספלויטיישן. פאם גריר הגדירה מחדש יופי, מיניות ונשיות שחורה ותרמה במובהק לגיוון בקרב השחקניות השחורות על המסך. על זה אמרה גריר:
"שנות ה-1970 היו תקופה של חופש ושל נשים שהיו צריכות העצמה. בשנות ה-70 הייתה יותר כוח נשי וגילוי-עצמי מכל עשור שאני זוכרת. בכל רחבי המדינה, הרבה נשים היו לפתע פוקסי בראון ו-"Coffy". כלומר: עצמאיות, נלחמו כדי להציל את משפחותיהן ולא הסכינו עם אונס או הפיכתן לקורבנות... זה קרה בכל רחבי הארץ. אני במקרה עשיתי את זה בסרטים. זה לא דרש ממני גאונות גדולה או דמיון עצום. אני רק המחשתי את זה לנשים, שיקפתי את זה לחברה."בנוסף, הסרטים "פוקסי בראון" ו-"Coffy" הראו שנשים יכולות לעמוד על שלהן ולמען הדברים שהן מאמינות בהם. פוקסי בראון בשמלת ערב, מצוידת באקדח, היא ייצוג חזותי של הרעיון החדשני באותו זמן, שלא צריך להיות גברי כדי להיות חזק ובשליטה במצב".
הפקה.
לדברי הבמאי ג'ק היל, בשל המתח בינו לבין American International Pictures (AIP), הוא לא הוזמן לביים את סרט ההמשך של "Coffy" עד לרגע האחרון. המתיחות עלתה בהקרנה של סרט אחר של AIP, אשר הם היו להוטים להראות להיל. היל יצא משם לא מתרשם, ומנהלי AIP נדרו לא לשכור אותו שוב. מייסד AIP סמואל זי. ארקוף יישב עם היל את ההדורים, עם זאת, לאחר ההצלחה של "Coffy".
"פוקסי בראון" היה אמור להיות סרט המשך של "Coffy", גם בכיכובה של פאם גריר, ושמו המקורי היה ""Burn, Coffy, Burn!" עם זאת, AIP החליטה ברגע האחרון ש"פוקסי בראון" יהיה סרט עצמאי ולא סרט המשך ולכן לא מוזכרת עבודתה של פוקסי בראון ("Coffy" הייתה אחות).