בשנת 1897 הועבר רגימנט ההוסרים השביעי למוצב בסודאן הבריטית. סודאן הייתה תחת שלטון מצרי עוד מהמחצית הראשונה של המאה ה-19 ועם ההשתלטות הבריטית על הכלכלה ועל הפוליטיקה במצרים נעשתה גם סודאן למושבה בפועל של האימפריה הבריטית (אף על פי שבפועל שלטו הבריטים במצרים דה פקטו, היא לא הוכרזה בתור מדינת חסות רשמית עד לפריצת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה במהלך שנת 1914). סודאן, עוד משנת 1885, הייתה אפופה בתוך המלחמה המהדית; מרד גלוי נגד השלטון הבריטי אשר הונהג בידי תנועה משיחית בראשות מוחמד אחמד, שהכריז על היותו ה"מהדי". לאחר סדרת הפסדים של הכוחות הבריטים בקרבות כגון המצור על ח'רטום; העבירה ההנהגה הצבאית הבריטית נשק וכוח אדם וארגנה כוח של 25,000 איש, בריטים ומצרים (כולל רגימנט הפרשים השביעי) אל מערכה נוספת נגד הכוחות המהדים. היה זה במהלך המלחמה איפה שהייג היה לראשונה מעורב בשדה הקרב ולחם לצד הוריישו קיצ'נר ווינסטון צ'רצ'יל.
לאחר הניצחון במלחמה המהדית, דאגלס הייג וכלל רגימנט ההוסרים השביעי נשלחו להילחם במלחמת הבורים השנייה. המלחמה הייתה למאבק על השליטה באפריקה הדרומית. מושבת הכף הבריטית התפשטה לתוך שטחי דרום אפריקה המודרנית והחלו במאבק גם נגד המתיישבים הילידים, בראשם ממלכת הזולו, וגם נגד מתיישבים הולנדים שכונו "בורים" מתקופת מושבת הכף ההולנדית. מתיישבים אלו נסוגו מהבריטים והקימו את הרפובליקה הדרום-אפריקאית ואת מדינת אורנג' החופשית, שתיהן ישבו על מרבצי משאבים אדירים אשר נחשקו בידי ההנהגה הבריטית. המשאבים הרבים כללו מחצבים אדירים של יהלומים, זהב, פלטינה ועוד מינרלים רבים (מאוחר יותר התגלה אף אורניום ששימש את תוכנית הגרעין של דרום אפריקה). בין הייג למפקדו ג'ון פרנץ' היו הפרשים גדולים באישיות. בעוד הייג מחד היה מאופק, עסוק בעיקר בענייניו שלו ונהג להימנע מיצירת מגע חברתי, בעוד מאידך פרנץ' היה ההפך הגמור. כאשר נפל פרנץ' מספר פעמים לחובות כלכליים, הייג תרם לו בהלוואת כספים ובתמורה פרנץ' העלה את המוניטין של הייג במהלך המלחמה בכך שהמליץ עליו למפקדים צבאיים שונים והעלה אותו בדרגות הפיקוד.
מלחמת הבורים השנייה הייתה למלחמת התשה ארוכה בת שלוש שנים. לאחר נפילת מרכזי השלטון של הבורים כמו גם צבאם הסדיר, רוב כוחותיהם ירדו לפעילות מחתרתית ולוחמת גרילה שנועדה לשחוק את הכוחות הבריטים. הייג הוזכר רבות בדיווחים רשמיים על קרבות ואירועים של פגישה עם האויב ובסופה של המלחמה אף הועלה לדרגת לוטננט קולונל. בסיום המלחמה הועבר לתפקיד המפקח הכללי על איכות כוחות חיל הפרשים בהודו הבריטית, תפקיד אותו מילא במשך מספר שנים. בשנת 1904 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל והיה האדם הצעיר ביותר בצבא הבריטי בדרגה זאת נכון לאותה העת. באותה התקופה עלתה השאלה בנוגע לחשיבות חיל הפרשים בלוחמה במאה ה-20. בתגובה לשאלה האם עדיין יש צורך שהפרשים יסתערו על כוחות האויב בחרבות וכידונים, הייג נענה בחיוב.
בשנת 1905 נישא הייג לדורותי מאוד ויויאן. מנישואיהם נולדו לזוג ארבעה ילדים. בהמשך מונה לשרת במשרד המלחמה הבריטי, בתפקיד המנהל של אימוני הצבא. ביחד עם ריצ'רד הלדאן, הוויסקונט הראשון מהלדאן (), מזכיר המדינה לענייני מלחמה, הייג ביצע רפורמות בצבא הבריטי אשר בשנת 1908 הביאו להקמת צבא המילואים. הייג תחילה רצה לקבוע רף שמספר הכוחות בצבא המילואים יכלול 900,000 איש עם כי הלדאן הביא להורדת מספר זה לכדי 300,000 איש. הייג נהג ברציפות לטעון בקרב המטה הכללי לגבי החשיבות הרבה של חיל הפרשים אותה ראה כגדולה בהרבה מחשיבות הארטילריה. בהמשך מונה הייג לראש המטה הכללי של צבא הודו הבריטית, תפקיד שבו הוא כיהן בין השנים 1909–1912. לאחר סיום כהונתו בהודו והחלפתו בפרסי לייק שב הייג למוצב באלדרשוט.
מלחמת העולם הראשונה.
הייג היה באלדרשוט כאשר החלה מלחמת העולם הראשונה ועד שבריטניה הצטרפה אליה עם הכרזת מלחמה נגד הקיסרות הגרמנית בתגובה לפלישתה של האחרונה אל תוך ממלכת בלגיה. לרפורמות של הייג היה חלק קריטי בחשיבותו בהעברת חיל המשלוח הבריטי אל הרפובליקה הצרפתית השלישית להילחם בחזית המערבית של המלחמה. חיל המשלוח הבריטי כלל 120,000 איש בצאתו מבריטניה לצרפת ורוב החיילים הללו היו מגויסים מצבא המילואים שבנה הייג. הייג, עם פתיחת המלחמה, נקט בגישה קודרת וטען כי המלחמה תהיה ארוכה יותר מרוב ההערכות מאותה העת שטענו כי תימשך מספר חודשים, עד סוף שנת 1914 לכל הפחות. כמו כן טען כי לנוכח המלחמה ישנו צורך להגדיל במהרה את הגיוס אפילו בעזרת גיוס כוחות לא סדירים. הייג צוטט באומרו עם פריצתה של המלחמה כי:
ג'ון פרנץ' הושם בתפקיד מפקד חיל המשלוח ומתחתיו מונה הייג למפקד הקורפוס הראשון הבריטי. כוחותיו של הייג פגשו בצבא הקיסרות הגרמנית לראשונה בקרב מונס בתוך המערכה על הגבולות. הכוחות הגרמנים התכוונו תחילה להתקדם ישירות דרך הכוחות הבריטים אל עבר פריז שבמטרה להפיל את צרפת ולהעביר את ההתרכזות במלחמה את החזית המזרחית. אף על פי כן, הכוחות הבריטים הסדירים (לא המילואים), היו מבין המיומנים ביותר ביבשת אירופה באותה העת והצליחו בבלימת המתקפה הגרמנית. הקרב היה להצלחה זמנית ולניצחון טקטי שכן לא הביא לעצירה מלאה של ההתקדמות הגרמנית. המספרים הרבים של הגרמנים כמו גם השימוש הנרחב של כוחותיהם בארטילריה החלו ליצור פער בעליונות הצבאית הבריטית. כמו כן, הייג החל להביע הססנות כאשר היסס לשלוח חיילי מילואים לעזרת הקורפוס השני הבריטי אשר היה תחת פיקודו של הוראס סמית'-דוריאן במהלך קרב לה קאטו. לאחר נפילת כוחות הקורפוס השני במהלך הקרב, שוב היסס הייג לשלוח חלק נרחב מכוחות הקורפוס הראשון במטרה לחפות על נסיגת הקורפוס השני מחשש כי העברת החיילים תפרק את מערך ההגנה של הקורפוס הראשון אשר נבנתה בקרב מונס. קשיים אלו הובילו בסופו של דבר לנסיגה כללית של הכוחות הבריטית והצרפתים בחזית המערבית - הנסיגה הגדולה למארן.
לאחר נסיגת הקורפוס הראשון לעבר העיירה לנדרסה, אשר תושביה המוקמיים היו בפאניקה לנוכח התקרבות הכוחות הגרמנים, הייג העלה את מורל אנשיו מחדש ופעל להסדיר את הכוחות מחדש. הוא נע מקו הגנה אחד לשני וסרק את פריסת הכוחות המחודשת של הקורפוס הראשון. עם זאת, הייג לא היה שותף לקרב שבא בהמשך עם הגעת הגרמנים לעבר מוצב פריסת הכוחות של הקורפוס הראשון ובערב שלפני הקרב נסג הייג מערבה ביחד עם כוחות המטה שלו. בהמשך שנת 1914 נותר הייג בעמדת מגננה ובסוף השנה הפך לגיבור לאומי בבריטניה לנוכח הצלחותיו בשמירת קו האש. המוניטין הציבורי שלו עלה במהרה על זה של מפקדיו כגון פרנץ' ואחרים. בשנת 1915 החלו מדינות ההסכמה במתקפת נגד בחזית המערבית. בעוד ההנהגה הצבאית הבריטית קראה לפעולות מינוריות לאורך החזית, הייג קרא למתקפת נגד מרכזית לאורכה של כל החזית. למרות שלהנהגת הקורפוסים הייתה עצמאות בקבלת חלק נרחב מההחלטות הצבאיות, לא היה הייג מסוגל להוציא לפועל מתקפת נגד מרכזית שכזאת עקב גודל הכוחות תחתיו. במהלך קרב ארטואה השני וקרב לוס הוכח חוסר היכולת של הקורפוב הראשון לשנות את המצב בחזית עקב העובדה שמפקדי קורפוסים אחרים לא תמכו במתקפה מרכזית כפי שטען הייג שנדרש להוציא לפועל.
לאחר קרב לוס הועלה הייג לתפקיד המפקד הכללי של חיל המשלוח הבריטי והחליף בתפקיד זה את פרנץ' לפי הוראת ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, הרברט הנרי אסקווית'. עם מינויו לתפקיד טען הייג כי: הייג במשך רוב שנת 1915 ותחילת 1916 חיפש פרצות במגננות הגרמניות ופעל במטרה לפצחם. הנהגת המטה הגרמני, בראשות אריך פון פאלקנהיין, קראה להפלת החזית המערבית ופתחה בקרב ורדן נגד הכוחות הצרפתים. הנהגה הצרפתית בחזית תחת רובר ניוול זעקה לתמיכה בריטית והייג השתמש בריכוז הכוחות הגרמנים בורדן במטרה לנפץ את קו ההגנה הגרמני, מה שהוביל לפריצת הקרב על הסום. הייג העביר כמות חיילים אדירה במטרה להפוך את הקרב על הסם לקרב ההכרעה הסופי של החזית המערבית. הקרב היה למרחץ דמים אכזר, מהגדולים ביותר בתולדות המלחמה. למרות אובדן האנשים, הייג המשיך לשלוח חיילים נוספים אל הקרב לנוכח תפיסת מספר מוצבי ביצורים גרמנים. הייג לא העביר תגבורת לפרצות מינוריות בשורות הביצורים הגרמנים אלא העביר יותר חיילים נגד כוחות מבוצרים במטרה להביא לפרצה מרכזית בחזית אשר בסופו של דבר לא הגיעה עם הקרב.