משנת 1995 ניהל את מוזיאון תל אביב לאמנות. אף על פי שהיו כלפיו טענות שהוא שולט במוזיאון ביד רמה ושאינו מציג אמנים ישראלים צעירים. עומר טען להגנתו שאמנים צעירים צריכים להציג קודם כל בגלריות ורק עם בשלותם להגיע למוזיאונים. לזכותו יאמר שלצד תערוכות מרתקות שהובאו מחו"ל, ושהציגו בפני הקהל את טובי האמנים הבינלאומיים, הוא העמיד את האמנות הישראלית בראש מעייניו ובחר להציג אמנים ישראלים רבים, שהיו חלק מההיסטוריה של תולדות האמנות הישראלית. בין היתר הרבה להציג נשים אמניות, למרות שלא היה קרוב לנושא המגדר באמנות.
בין מחקריו בתחום תולדות האמנות בלטו מחקריו המוקדמים על הצייר ויליאם טרנר והציור הרומנטי באנגליה. עם שובו ארצה התמקד באמנות ישראלית, במאמריו על יצירותיהם של יוסף זריצקי, יצחק דנציגר, אריה ארוך, סיגלית לנדאו ואחרים. מספר מחקרים הוקדשו לאמנים זרים כגון דייוויד סמית, ובייחוד ליצירתו של מרסל דושאן.
עומר נפטר ב-10 ביוני 2011, בבית החולים איכילוב בתל אביב לאחר מאבק במחלת הסרטן.
קישורים חיצוניים.
לאחר מותו:
משה זינגר
משתתף חופשי
חוצפה
חוצפה היא התנהגות שאינה מצייתת לנורמה תוך כדי התרסה, ובפרט יש בה חוסר ציות לסמכות. במצבים קיצוניים, החוצפה אינה מלווה רק בחוסר נימוס אלא גם בגסות רוח ובפגיעה בזולת.
להדגשת השלילה שבחוצפה משמשים הביטויים "חוצפה ממדרגה ראשונה" ו"חוצפה שאין כדוגמתה".
במשמעותה הבסיסית בעברית, למילה "חוצפה" קונוטציה שלילית, לתיאור חציית גבולות ההתנהגות המקובלת ללא בושה. בהלכה מוזכרת החוצפה ככינוי להתנהגות לא מוסרית ולא הוגנת (אדם המחזיק בחלקת קרקע שבין שני שותפים), ובאגדה היא מוזכרת כסימן לתקופה הירודה של עקבתא דמשיחא שאחד מסימניה היא "חוצפא יסגי". יחד עם זאת, כבר במסכת סנהדרין מופיעה התייחסות חיובית לחוצפה: "אמר רב נחמן: חוצפא, אפילו כלפי שמיא מהני", כלומר: החוצפה מועילה גם כאשר היא מופנית כלפי שמים, כלפי הסמכות העליונה ביותר.
המילה "חוצפה" היא במקורה ארמית כמובא בספר דניאל שבתנ"ך ובתלמוד הבבלי (ראה לעיל), המילה עברה ליידיש, ובדומה למילים רבות ביידיש, בתהליך של שאילת מילים חדרה לאנגלית, שבה היא מאויתת על פי רוב Chutzpah (נהגה במלעיל, לפי ההגייה האשכנזית ובניגוד להגייה המלרעית בעברית ישראלית), ולגרמנית, שבה היא מאויתת Chuzpe. בשפות אלה בולטת יותר הקונוטציה החיובית שלה, כשהיא משמשת לביטוי הערצה לנון-קונפורמיסט נועז.
יהושע טן פי
פסידונים
שנות ה-90'
סמפלינג
דגימת צלילים
ג'מאל א-דין הראשון
ג'מאל א-דין הראשון מבני שושלת וולאשמה,היה המושל של יפאט באמצע המאה ה-14, בנו של עומר וולאשמה ואחיו של חאק א-דין הראשון.
קיסר אתיופיה עמדה ציון הראשון, מינה אותו למושל של יפאט לאחר מותו של אחיו סאבר א-דין הראשון. טאדסה טמרת כותב על ג'מאל כי שוחרר מבית הכלא בגלל מינויו מכיוון שרצה לקבל את התמיכה של העם היושב יפאט.
אך לפי הספר הניצחונות האדירים של עמדה ציון קיסר אתיופיה, ג'מאל א-דין הראשון בגד בקיסר עמדה ציון, מושלה של יפאט הובס על ידי אתיופיה בקרב דאס, הקיסר עמדה ציון מינה את אחיו של ג'מאל נאסר אד-דין למושל של יפאט.
תכנות (מוזיקה)
תִכנוּת במוזיקה הוא צורה של הפקה וביצוע, המשתמשת בהתקנים אלקטרוניים, לעיתים קרובות סקוונסרים או תוכנות מחשב, כדי ליצור מוזיקה. תכנות נמצא בשימוש בכמעט כל הסוגים של מוזיקה אלקטרונית ובמרבית מוזיקת ההיפ הופ מאז שנות ה-90'. נעשה בו שימוש בתכיפות גם בפופ ומוזיקת רוק מאזורים שונים של העולם, ולפעמים בג'אז ומוזיקה קלאסית בני זמננו.
אולטימטום
אולטימטום (מלטינית, מילולית: "האחרון") הוא דרישה או תביעה, אשר מילויה נדרש בפרק זמן קצוב, המגובה באיום אשר אמור להתממש אם לא תתמלא דרישת האולטימטום. אולטימטום בא בדרך כלל דרישה אחרונה בסדרה של דרישות. על כן, בדרך כלל התנאי הוא זמן קצר, והדרישה אינה פתוחה למשא ומתן.
האיום המגבה את האולטימטום יכול להיות מסוגים שונים, בהתאם לתחום שבו עוסקת הדרישה. להלן כמה דוגמאות נפוצות:
אולטימטום יכול להימסר גם בתחומים אחרים. לדוגמה:
אולטימטומים שכאלו יכולים להיות חוקיים או בלתי חוקיים, מקובלים חברתית או לא.
אולטימטומים הם גם חלק מעולם הפשע. כך למשל סחיטה יכולה להיות מלווה באולטימטום.
מי נתן את ההוראה?
ז'אן לאון ז'רום
ואקה דה לה לונה
ואקה דה לה לונה (Huaca de la Luna, בשילוב של קצ'ואה וספרדית: "ואקת הירח") הייתה ואקה עשויה לבני חימר שנבנתה על ידי בני תרבות המוצ'ה בצפון פרו. במתחם שבינה לבין ואקת השמש הסמוכה (ואקה דל סול) שכנה עיר הבירה של המוצ'ה, המכונה בידי ארכאולוגים בני ימינו "סֶרוֹ בְּלאנְקוֹ" ("הגבעה הלבנה").
אף שהיא קטנה מוואקה דל סול, מספקת ואקה דה לה לונה יותר מידע לארכאולוגים, וזאת משום שוואקה דל סול סבלה מהרס ומביזה של הספרדים במאה ה-17.
על פי הערכות הארכאולוגים, שימשה ואקה דה לה לונה בעיקר למטרות טקסיות ודתיות. אורכה של הוואקה כ-290 מ', רוחבה כ-210 מ', והיא בנויה מ-3 חלקים עיקריים. חלקה הצפוני נהרס בידי בוזזים, ולכן תפקידו אינו ידוע לחוקרים. החלק המרכזי שימש לקבורה. ככל הנראה, נקברו במקום כהנים דתיים בכירים, משום שהקרמיקה שנמצאה בו היא באיכות גבוהה יותר מאשר מאתרי הקבורה שבוואקה דל סול. החלק המזרחי שימש לטקסים של הקרבת קורבנות אדם. במקום נמצאו ציורים המתארים טקסים אלה, וכן גולגולות רבות של הקורבנות, שהושלכו בסמוך לוואקה.
קירות הוואקה נצבעו בצבעים שונים - שחור, אדום, כחול, לבן וצהוב. עקב פגעי מזג האוויר דהו רוב הצבעים, אך בקירות פנימיים וקדומים יותר, עדיין ניתן להתרשם מהציורים. ברבים מהציורים מופיעה דמות האל של בני המוצ'ה, אָיָיפֶּק (Ayapec; "יודע כל").
ואקה דה לה לונה שוכנת כ-4 ק"מ מהעיר טרוחיו של ימינו.
וואקה דה לה לונה
לילי להמן
לילי להמן (בגרמנית: Lilli Lehmann,
24 בנובמבר 1848, וירצבורג - 17 במאי 1929, ברלין) הייתה זמרת אופרה גרמניה.
אמה, מריה תרזה לב (1809 - 1885) הייתה יהודיה. את שיעוריה הראשונים קיבלה מאמה, שהייתה פרימדונה אצל לואי שפור בקאסל. אחרי ששרה תפקידים קטנים על הבימה, הופיעה לראשונה בברלין בשנת 1870 כסופרן קל ב"מחנה צבא בשלזיה" של ג'אקומו מאיירבר.
הצלחתה הייתה גדולה כל כך, שבשנת 1876 התמנתה לזמרת הלשכה הקיסרית. היא שרה בפסטיבל ביירוית הראשון, בשנת 1876, הופיעה בלונדון בשנת 1884 ובמטרופוליטן אופרה בניו יורק בשנים 1885–1890. שם הייתה שותפה, עם פישר, אלווארי, ברנדט וזיידל, להשגת ניצחון סופי למוזיקה של וגנר. התמהמהותה באמריקה מעבר לחופשת ההיעדרות שהעניקה לה האופרה של ברלין המיטה עליה חרם בשובה לגרמניה. החרם הוסר הודות להתערבותו האישית של הקיסר.
קולה, שהצטיין באיכותו ובעוצמתו, זיכה אותה במוניטין של הגדולה בזמרות וגנר בזמנה בד בבד עם זה של פרשנית אידיאלית ליצירות מוצרט. לא היו לה מתחרות בתפקידי ברונהילדה ואיזולדה. להמן, שנודעה גם בשירת לידר, הייתה למורה ידועת-שם אחרי פרישתה מקריירה של קונצרטים. בין תלמידיה היו ג'ראלדין פאראר ואוליב פרמסטד. בשנת 1888 נישאה לטנור פאול קאליש.
בהשפעת ריכרד וגנר, שקידם צמחונות אולם לא היה צמחוני בעצמו, אימצה אורח חיים צמחוני.
אוליב פרמסטד
אוליב פרמסטד (באנגלית: Olive Fremstad,
14 במרץ 1871 - 21 באפריל 1951) היה שם הבימה של אנה אוליביה רונדקוויסט, זמרת סופרן ומצו סופרן אופראית מפורסמת ממוצא שוודי-אמריקאי. ראשית חינוכה והשכלתה המוזיקלית הייתה בכריסטיאניה. כשמלאו לה 12 היגרו הוריה לארצות הברית והשתקעו במיניאפוליס. עוד לפני שעזבה את כריסטיאניה התקדמה בנגינתה בפסנתר במידה כזאת, שהופיעה שם כילדת פלא.
קריירה.
אוליב פרמסטד נולדה בסטוקהולם. היא החלה ללמוד פיתוח קול ושירה בניו יורק, בשנת 1890, אחרי ששרה במקהלות כנסייה. לאחר תקופת השתלמות אצל לילי להמן בברלין, הופיעה לראשונה באופרה, בתפקיד המצו-סופרן של אזוצ'נה איל טרובאטורה של ורדי, באופרה של קלן בשנת 1895. היא נשארה בקלן למשך שלוש שנים לפחות ומשם עברה לווינה, מינכן, ביירוית ולונדון.
פרמסטד הופיעה במטרופוליטן אופרה בניו יורק משנת 1903 עד 1914 והתמחתה בתפקידי וגנר. בתקופה זו כבר שרה כסופרן דרמטי. פרמסטד הופיעה לפני הקהל 351 פעמים כחברה בצוות הכוכבים של המטרופוליטן, בתכיפות הגדולה ביותר בתפקידי ונוס בטנהויזר, קונדרי בפרסיפאל, זיגלינדה, איזולדה בטריסטן ואיזולדה ואלזה בלוהנגרין. הקהל האמריקאי לא התפעל ביותר מכרמן שלה, אבל היא שרה תפקיד זה מול אנריקו קארוזו בסן פרנסיסקו, בלילה שקדם לרעש האדמה ולשריפה הידועה לשימצה, שכמעט החריבה את העיר עד כלות ב-1906.
אחרי שפרשה משירה מקצועית בשנת 1920, ניסתה אוליב את כוחה לזמן קצר בהוראה, אבל סבלנותה כלפי כל מה שנופל משלמות הייתה זעומה. אחד מן ה"שיעורים" שלה תבע מן התלמידים לעיין בתשומת לב בראש אדם כרות, משומר בצנצנת. היא הייתה נבוכה כשתלמידיה המעטים נסו בבהלה ולא גילו עניין בלימוד מיתרי הקול האנושיים בתצוגה כזאת. היא השתמשה בראש הזה כדי לקבוע את מידת התאמתם של תלמידים לעתיד לקריירה אופראית. פרמסטד עצמה לא ראתה שום דבר מיוחד בכך; כשהתכוננה לתפקיד סאלומה בהצגת הבכורה במטרופוליטן, הלכה לחדר המתים בניו יורק כדי לברר, עד כמה היא צריכה לכרוע תחתיה תחת נטל ראשו של יוחנן המטביל.
פרמסטד לא הרבתה בהקלטות. היא ערכה כארבעים הקלטות בין 1911 ל-1915, שרק 15 מהן הוצאו לאור. מבקר המוזיקה ג'. ב. סטין מכנה את פרמסטד "מן הגדולות בזמרות וגנר"
אוליב פרמסטד נישאה פעמיים. שני נישואיה הסתיימו בגירושין. היא מתה באירבינגטון, ניו יורק.