לדעת אברהם יערי ההפלגה מקושטא הייתה בחודש אלול תק"ו (1746). לעומתו סבורה חיה שטימן-כ"ץ שהיציאה מקושטא הייתה רק בסוף חודש אייר של שנת תק"ז (1747). הוא הגיע תחילה לעכו ונראה שנסע גם לצפת שם פגש את רבה של העיר אותו הכיר מקושטא. מהגליל נסע דרומה וההשתקע בחברון. סמוך לעלייתו ארצה ביקר גם בירושלים.
בחברון שהה מספר שנים ואף שזכה שם לכבוד ולהערכה מצד החכמים הספרדים חש בודד. היישוב היהודי בחברון היה אז קטן והיה מורכב כולו מיהודים ספרדים שגרו בחצר אחת, ומשום הדוחק לא הניחו ליהודים נוספים להצטרף אליהם (מלבד לרבי גרשון עצמו). במכתבו הוא מתאר את בדידותו הרבה: "כי אני יושב בכאן יחיד כלוא בביהמ"ד שלי יחידי כל הימים עם בני הקטן ואין יוצא ואין בא ואיש אשר כלבבי לא מצאתי, הגם שהחכמים השלימים אוהבים אותי אהבה עזה ונוהגים בי כבוד גדול ועושים לי את כל השירות ואין אני יוצא מפתח החצר ולחוץ, אפ"ה [אפילו הכי] אין הטבעים שוות ואין הלשונות שוות ואיש אשר כלבבי לא מצאתי".
בכ"ט באלול תק"ט (1749) נסע לבקר בירושלים ושהה שם כשבועיים. תיאור הביקור מופיע ב'איגרת חברון' שם מספר רבי גרשון על ה"הפצרות הרבות" שהפצירו בו תושבי ירושלים האשכנזים משרידי עליית רבי יהודה החסיד שיהיה להם "לרב ולנשיא", וכבר שכרו עבורו דירה ובית מדרש, אולם הוא סירב באמרו בליבו: "כל ימי ברחתי מן הכבוד, בוודאי שעכשיו הוא מעשה פלוני [היצר הרע], הוא צד אותי במצודות הגאוה"
בשנת תקי"ג או בראשית תקי"ד עבר לירושלים ומאז היה פעיל בציבור האשכנזי בעיר שמנה כחמישים נפשות. הוא הצטרף לישיבת המקובלים בית אל שם למד אצל גדול המקובלים וראש הישיבה רבי שלום שרעבי (הרש"ש). ברשימת החכמים של הישיבה, שכללה 15 שמות, רבי גרשון הוא השישי במניין, עובדה המשקפת את מעמדו בקרב חכמי ירושלים. גם ב"שבחי הבעש"ט" הובא סיפור על מקרה אחד בו בחר רבי שלום שרעבי את רבי גרשון לעבור לפני התיבה כשליח ציבור באחת התעניות.
לאחר פטירת אשתו בצום גדליה תקי"ז כתב רבי גרשון אל גיסו, הבעש"ט, כי החליט לצאת סמוך לפסח "אל ארץ בני מדינתנו" לשאת אישה. אמנם הוא עצמו כבר החליט שלא לשאת אישה עוד, אך הרבנים "רבו עליו מצד התורה", "ואי אפשר לשאת אישה ספרדית שאין דעתינו ומנהגינו וטבעינו שווין". עם זאת, באותה איגרת עצמה הוא מספר על חתונתה הקרובה של בתו אסתר, שעשה עמה "שידוך הגון עם בן הרב מרדכי רבינו (רוביו) מאיזמיר, והוא מתושבי חברון כט"ז שנים והחתן חכם וחשוב ומובלע בין אנשים". נראה שתוכניתו לשאת אישה שנייה לא יצאה אל הפועל.
רבי גרשון נפטר בירושלים בשנת תקכ"א (1761) ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים. לאחר מלחמת ששת הימים התגלה מצבתו עליה נכתב: "מצבת מהר"ר אברהם גרשון אשכנזי זלה"ה כ"ה לח' אדר א' שנת התקכ"א". על שמו רחוב "כי טוב" בירושלים (סמוך לרחוב בר-אילן).
משפחתו.
אל רבי גרשון התלוו אשתו בלומא ושניים מילדיו הקטנים, אפרים ויהודה ליב. שני בניו הבוגרים, רבי יקר ורבי חיים אהרן, עלו ארצה מאוחר יותר עם משפחותיהם. בנים ובנות נוספים שכבר היו נשואים נשארו בחוץ לארץ והם מוזכרים במכתביו של רבי גרשון.
חיים אהרן נשלח כשד"ר מטעם עדת הספרדים.
העדה האשכנזית בירושלים שלחה את רבי חיים אהרן לאירופה כדי לדאוג לכך שתרומות יהודי אשכנז יגיעו לקהילה האשכנזית כיון שטענו לקיפוח על ידי הספרדים. בחודש אייר ה'תקכ"ח הוא יצא לשליחותו, הוא חזר כפי הנראה בשנת ה'תקל"ב. בשנים הראשונות לשליחותו נחל הצלחה רבה, אך פעילותו נתקלה בהתנגדות של 'פקידי קושטא' שטענו כי אין קיפוח כלל ו"יד כולם שוה" בחלוקת המעות. גם חברו של אביו, הרב יחזקאל לנדא, ששימש כ'נשיא ארץ ישראל' דחה את טענותיו. רבי חיים אהרן נפטר בכ"ג בניסן תקל"ג ונטמן בבית העלמין בטבריה.
רבי יקר היה מחכמי ישיבת "דמשק אליעזר" בירושלים. הוא נשלח פעמיים בשליחות 'כוללות ירושלים' בשנת תקכ"ו-תקכ"ז ובשנת תקל"ד כשד"ר. משליחות זו נראה כי האשכנזים בירושלים ויתרו על פעילות עצמאית. הוא נפטר בירושלים בו' בכסלו תקל"ט. איגרת ממנו לחותנו רבי משה אוסטרר נדפסה על ידי גרשם שלום.
איגרת ומכתבים.
רבי גרשון הרבה לשלוח מכתבים לבעש"ט, לבני משפחתו ולחבריו והפציר גם בהם שיכתבו לו בחזרה "ואל יקצרו דבריהם כי צמאה נפשי לשתות דבריהם הנעימים כמים קרים על נפש עיפה, ושמועה טובה מארץ מרחקים". נראה שמצא בכך נחמה ועידוד עקב בדידותו הרבה כיהודי אשכנזי יחיד בקרב הקהילה הספרדית.
בין האגרות שהשתמרו:
צערו על חורבן ירושלים.
ביקורו הראשון בירושלים סמוך לעלייתו ארצה הותיר בו רושם עז. הוא בכה והצטער עמוקות בראותו את כל המבנים הרבים והמפוארים שהקימו המוסלמים והנוצרים בעוד בית המקדש חרב. את הרגשתו תיאר במכתב ששלח לגיסו, הבעש"ט (תוכנו של המכתב פורסם על ידי רבי מאיר תאומים):
גם בנו, רבי יוסף תאומים בעל ה"פרי מגדים", מזכיר את האיגרת בפירושו על השולחן ערוך ומבאר אותה:
צערו ואבלו על חורבן הבית נחרתו בזכרונם של תושבי ירושלים. רבי חיים הורוויץ, שהתיישב בירושלים בשנת תקפ"ו (1826), מספר מפי השמועה על ר' גרשון קוטובר שאמר קינות בתשעה באב מול מקום המקדש "ונתעלף כמה פעמים מהמרירות עד שבקושי הקיצו אותו כדרך המתעלפים".
קברו בהר הזיתים.
לאחר שנים שלא ידעו את מיקומה המדויק של קברו נמצאה על ידי הרה"ח ר' יעקב שלום גפנר זצ"ל, שופצה שנית בשנת תשע"ז על ידי 'קרן שטרן' בהשתדלות ארגון 'ישועות בקיטוב' נהפכה לאבן שואבת, ביום ההילולא כ"ה אדר ישנה עליה המונית במקום את פניהם של העולים מקדמים ארגון 'ישועות בקיטוב'
מניין המצוות על פי הרמב&quot;ם
מניין תרי"ג מצוות לפי הרמב"ם הוא מניין כל מצוות התורה (תרי"ג). תרי"ג המצוות מורכב מ'רמ"ח מצוות עשה' ומ'שס"ה מצוות לא תעשה'.
על אף שישנן מצוות נוספות שחיובן מהתורה, הם אינן נמנות כחלק מה'תרי"ג' מסיבות שונות שאותן מונה הרמב"ם בהקדמתו לספר המצוות, שם מונה הרמב"ם ארבעה עשר שורשים ("כללים", "עקרונות מנחים") שעל פיהם קבע אילו מצוות למנות ואילו לא. אמנם אף המצוות שאינן מנויות כחלק מהתרי"ג, חיובם הוא מדאורייתא.
מנייני מצוות נוספים לרמב"ם.
הרמב"ם התייחס למניין המצוות במספר מקומות שונים: בספר המצוות שלו, בהקדמה לספרו משנה תורה, וכן בהקדמה לכל קובץ הלכות, שם מונה הרמב"ם את המצוות שקובץ הלכות זה יעסוק בהן.
בהקדמה למשנה תורה מונה הרמב"ם את כל המצוות בכותרת בלבד, וללא הפירוט שנעשה בספר המצוות על כל מצווה ומצווה. עם זאת, במניין זה מקפיד הרמב"ם לציין בכל מצווה ומצווה את הפסוק בתורה אליו ממנה נלמדת המצווה, כחלק ממטרתו במשנה תורה שאדם יוכל ללמוד תורה שבכתב ואת ספרו כדי לדעת את כל ההלכות, בלי עזרת שום ספר נוסף.
באחרונים העירו, שבין ספר המצוות וההקדמה למשנה תורה - לבין המצוות כפי שהן נמנות בהקדמה להלכות ישנם לעיתים שינויי ניסוח ומשמעות. בדרך כלל מתאים נוסח ההקדמה למשנה תורה לחיבורים המוקדמים של הרמב"ם: פירוש המשנה וספר המצוות, ואילו בהקדמה להלכות מתאים ניסוח המצווה לאופן בו היא מוצגת בהלכות.
ישנן אסכולות שונות בהסברת השינויים הללו: יש שנטו להסביר שהרמב"ם חזר בו בין חיבוריו המוקדמים למאוחרים, ויש שטענו שמדובר בשינויי נוסח וסגנון בלבד ואין בהם הבדלים הלכתיים.
הניסוח של המצוות כפי שהוא שמופיע להלן תואם בדרך כלל לדבר הרמב"ם בספר המצוות ובהקדמה למשנה תורה.
ספר המצוות לרמב"ם.
הרמב"ם ריכז את כל מניין תרי"ג המצוות בספר המצוות לרמב"ם, אשר נכתב כהכנה לספרו משנה תורה, על בסיס מניין המצוות שבספר הלכות גדולות. בספר המצוות מנה הרמב"ם את תרי"ג מצוות לפי חשבונו, וחילק אותן למצוות עשה ולמצוות לא תעשה.
בתחילת החיבור כתב הרמב"ם כללים (או שורשים, תלוי באיזה תרגום), שבאמצעותם ביאר את שיטתו לקביעת אותן המצוות שיש למנות בכלל תרי"ג מצוות, ואותן המצוות שאין למנותן.
מוני מצוות נוספים.
ספר החינוך.
בספר החינוך מנה אף הוא את מניין התרי"ג מצוות והלך בעקבות מנינו של הרמב"ם, מלבד מצוות לא תעשה אחת שהשמיט, () שהוא איסור לכהן לאכול מהביכורים מחוץ לירושלים, או אפילו בירושלים קודם שיונחו במקדש. החינוך מכניס במקום לאו זה, לאו אחר של 'איסור הקרבת קרבן פסח בבמות'. ככל הנראה השינוי איננו חידוש של ספר החינוך, אלא מקורו בנוסח מוטעה של ספר המצוות שהיה לפני המחבר. (ראו ספר החינוך#המצווה הנוספת)
הבדל נוסף הוא, שבניגוד לרמב"ם שסידר את מניין המצוות לעשה ולא תעשה, ספר החינוך מסודר על פי סדר פרשיות התורה.
ספר המצוות לרמב"ן.
הרמב"ן חולק על הרמב"ם במצוות שונות ומשמיט מצוות מסוימות ממניין המצוות, שבמקומם מוסיף הוא מצוות אחרות, שלדעת הרמב"ם אינם נחשבות כחלק ממניין המצוות.
ספרים שונים נכתבו ליישב את דעת הרמב"ם מהשגותיו של הרמב"ן ועוד ראשונים שלא הסכימו עם מניינו של הרמב"ם, הבולט מביניהם הוא ספר מגילת אסתר, שאף נדפס ברוב המהדורות יחד עם ספר המצוות לרמב"ם.
Wig in a Box
פאמבל
פאמבל (באנגלית: Fumble) היא הפלת כדור במשחק פוטבול. הפלת כדור תחשב לפאמבל רק במקרה בו השחקן שהפיל את הכדור החזיק בו בשליטה מלאה, או לאחר מסירה לאחור שלא נתפסה.
לאחר הפלת הכדור המשחק לא נעצר וניתנת הזדמנות להתקפה להשתלט עליו בחזרה או להגנה לחטוף את הכדור ולהעביר את השליטה עליו לקבוצתם. השחקן שהשתלט על הכדור רשאי לרוץ איתו עד שהוא נעצר על ידי שחקן מהקבוצה הנגדית, נדחף אל מחוץ לגבולות המגרש או משיג ניקוד על ידי טאצ'דאון.
מאף.
מאף (באנגלית: Muff) היא הפלת כדור שמתרחשת לאחר בעיטת הרחקה על ידי השחקן שמחזיר אותה. הפלת הכדור תחשב למאף במקרה ומחזיר הבעיטה נגע בכדור בניסיון לתפוס אותו אך לא השתלט עליו והפיל אותו.
מאף