שאלות מרכזיות העולות לדיון בספר זה: איך נוצרה מערכת חינוך חדשה, באיזו מידה הדת מרכזית בחינוך, באיזו מידה ניתן לייבא טכנולוגיה מערבית ובו-בזמן לדחות את תרבות המערב? כדי לתת מענה לשאלות אלה, בוחן הספר מספר תחומים: ראשית, את היחס של ההנהגה האיראנית ושל אינטלקטואלים לחינוך. שנית, כיצד הבינה ההנהגה את מהות החינוך ושלישית, באלו דרכים נעשה שימוש בחינוך לקידום מטרות ההנהגה. גם המשטר של מחמד רזא שאה וגם המשטר האסלאמי עשו שימוש בחינוך כדי להפיץ את תורתם. למעשה, הרחיקה איראן לכת, הן בתהליך ההתמערבות והן בתהליך האסלאמיזציה. במסגרת זו, מנשרי ניסה גם לבדוק את שורשי הרצון האיראני לאמץ את החינוך המערבי. עבור החברה האיראנית, נסיגה ממסגרת החינוך המסורתי ובניית מערכת חינוך על-פי מודל מערבי נבעה מהכרה בעליונות המערב. ההכרה של המנהיגים האיראניים בחולשת איראן ובעוצמתו של הצד השני, הובילה לניסיון לאמץ דפוסים של החברה הדומיננטית יותר, על מנת לפתור את מצוקותיה של איראן. הדבר התבטא בחינוך מערבי, בליברליזם ובאימוץ טכנולוגיה מערבית. אך בתהליך יישום האידיאל החינוכי היו מכשלות רבות שפגמו במחקר האקדמי, החופש האקדמי ומעל לכל לא אפשרו לצעירים רבים להשתלב במערכת ההשכלה הגבוהה.
תחום חשוב נוסף במחקרו של מנשרי כולל ניסיון לבדוק את תרומת החינוך למוביליות חברתית. בתקופת שלטונו של מחמד רזא שאה, התפתחה באיראן שכבה חברתית מתמערבת וחינוך אקסקלוסיבי היה נחלתן של השכבות העירוניות-האמידות בעיקר. צעירים רבים שזכו ללימודים תיכוניים התקשו לפלס את דרכם לאוניברסיטאות. מצוקתם של המוני הנדחים על סף הכניסה לאוניברסיטה התגברה והייתה אחד מהגורמים שהובילו להתמרמרות הציבורית ערב המהפכה האסלאמית. מכשלה אחרת הייתה בהגבלת החופש האקדמי. השאיפה לביצוע חופש מחקר וחופש ביטוי הדומיננטית במערכת ההשכלה הגבוהה במערב לא תאמה את המערכת הפוליטית הלא-דמוקרטית באיראן הפהלווית. בנוסף לכך בוחן הספר גם את החולשות של מערכת החינוך המקצועי, שנשארה מצומצמת ולא יוקרתית. החינוך המקצועי נשאר חלש ולקוי במהלך התקופה והיווה סיבה נוספת לקשיי מערכת החינוך לתרומה משמעותית יותר לקידום המשק.
למרות ניצחון החינוך המערבי וצמצום מקומם של אנשי הדת בהנהגה, בלטה באיראן, בעיקר בשנות השבעים של המאה העשרים, החזרה לדת. לא רק אנשי דת ותלמידי המדרסות (הישיבות הדתיות), אלא גם אינטלקטואלים ליברליים, חלקם כאלה שלמדו במערב, החלו לחפש מזור לחוליי החברה לא במערב, כי אם באסלאם. דוגמה מובהקת לכך הוא האינטלקטואל האיראני הבולט, ג'לאל אל-י אחמד, מחבר הספר "מכת המערב" (ע'רבזדגי). בספר זה מדמה המחבר את ההתמערבות למחלה, מכת שמש או מכת ירח, טוען כי אין תקומה לאיראן בהתמערבות ולכן יש לשוב לערכי האסלאם. בהתייחסותו המקיפה לחינוך, מציג מנשרי את התיזה כי שורשי החזרה לאסלאם היו גם באכזבה מתהליך ההתמערבות אשר לא ענה על צפיות העם. במקביל, מקופלת בין דפי הספר המסקנה החשובה כי משאת נפשם של ההמונים שנהו אחרי האיתאללה ח'ומיני לא הייתה בהכרח כינון רפובליקה אסלאמית, אלא צפייה שהשינוי יביא לקידום הפרט והחברה. היה זה מאבק לביצור צדק חברתי, צדק פוליטי והחזרת הכבוד הלאומי. שלושים ושש שנה אחרי המהפכה, כך הציג מנשרי במחקרים אחרים שלו, צפייה זו טרם התגשמה.
המהפכות האיראניות.
"איראן במהפכה" ו"איראן: בין אסלאם ומערב" שני ספרים אלה פורסים בפני קוראי העברית את סיפור המהפכות האיראניות משלהי המאה התשע-עשרה, תוך התמקדות במאבק בין דת ומדינה, אסלאם ומערב.
איראן: בין אסלאם ומערב.
ספר זה, של דוד מנשרי, ראה אור בהוצאת האוניברסיטה המשודרת בשנת 1996. בספר מרחיב מנשרי אודות פניה השונות של החברה האיראנית בעת החדשה. הספר בודק ארבע תנועות מהפכניות באיראן מאז סוף המאה התשע-עשרה: מרד הטבק (1891-1892) המהפכה החוקתית (1906), תנועת ההתנגדות בראשות מחמד מוצדק (1951–1953) והמהפכה האסלאמית של (1979). מנשרי מנתח את גורמי הכוח של הקבוצות החברתיות השונות (בעיקר אנשי הדת, המלוכה והמשכילים החדשים) ועומד על התפקיד הדומיננטי שממלאת החברה האזרחית באיראן, ככוח מניע שמתערב בזירה הפוליטית, יותר מכל מדינה אחרת במזרח התיכון. במסגרת זו, חקר מנשרי את ארגוני הסטודנטים, ארגוני הנשים ואת העיתונות והספרות הפרסית. ספר זה מבליט את המגמות הסותרות בחברה האיראנית תחת משטר מלוכני ומתמערב מצד אחד ומשטר אסלאמי, אנטי-מערבי מן הצד השני.
איראן במהפכה.
ספרו זה של מנשרי ראה אור עוד בשנת 1988 בהוצאת הקיבוץ המאוחד ומתמקד במהפכה האסלאמית של 1979. במקום להציגה כמהפכה דתית, מנסה מנשרי להציגה כחלק מהתפתחות היסטורית וחלק משינויים חברתיים, תרבותיים
וכלכליים שעברו על איראן במאות השנים האחרונות. הספר כולל בחינה מדוקדקת של מגוון הגורמים
שהניעו את גלגלי המהפכה האסלאמית, מנתח את התורות המהפכניות השונות שהתרוצצו בקרב
התנועות השונות (כמו אנשי דת, אינטלקטואלים ליברליים, תנועות השמאל) ובוחן את הניסיון של המשטר המהפכני ליישם את התורה המהפכנית. כמה נקודות בולטות בניתוחו של מנשרי: דחייתו את הגישה הפשטנית הרואה במהפכה שורשים דתיים-אידאולוגיים צרופים והעדפתו לראות במהפכה תוצר של התפתחות ממושכת בעלת שורשים חברתיים, פוליטיים, כלכליים ותרבותיים. לא פחות ממהפכה אסלאמית, הייתה זו מהפכה שהולידה משטר אסלאמי. בנוסף, מעמיד מנשרי את תורת ח'ומיני במסגרת המחשבה הפוליטית האיראנית ורואה גם בקרב אנשי הדת תורות שונות. מבחינת האידאולוגיה הדתית הציגה הגותו של איתאללה ח'ומיני מהפכה בהגות האסלאמית לא פחות מאשר מהפכה אסלאמית. נקודה חשובה אחרת העולה בספר היא בחינת הפערים שהתגלו בין התורה המהפכנית והמדיניות למעשה. למעשה, למן יומו הראשונה גילה המשטר מידה רבה של פרגמטיזם: כמעט בכל מקרה שהייתה התנגשות בין התורה המהפכנית והאינטרס הקיומי של המשטר, גבר האינטרס על הדוגמה המהפכנית. אולם, עד כמה ניתן להתרחק מהתורה, באיזה קצב ובאיזה מחיר, התגלעו חילוקי דעות בין קבוצות שונות במשטר: בין רדיקלים, קיצוניים, שמרניים (כפי שהם מכונים)—מצד אחד; לבין פרגמטים, רפורמיסטים, מתונים (כפי שהם נקראים)—מצד שני. האבחנה בין הקבוצות ופערי ההשקפה הם מורכבים ועמוקים עוד יותר והם בולטים במאבקי הכח באיראן.
איראן לאחר ח'מייני: אידאולוגיה מהפכנית לעומת אינטרסים לאומיים.
מונוגרפיה רחבה זו יצאה לאור ב-1999 ומהווה המשך ישיר של הדיון בספר "איראן במהפכה" תוך התמקדות בתקופה שלאחר ח'ומיני. תהליכים אלו, אותם הדגיש מנשרי בספרו "איראן במהפכה", הגיעו למיצוי בולט יותר בתקופה שלאחר ח'מיני. במחקרו זה, מתמקד מנשרי גם בתנועת הרפורמה באיראן, בעיקר תחת נשיאותו של הנשיא מוחמד ח'אתמי. מחקר זה הורחב בספר אחר של מנשרי, Post-Revolutionary Politics in Iran: Religion, Society, and Power, שראה אור באנגליה ב-2001. לגבי הפוליטיקה האיראנית בתקופות מאוחרות יותר ייחד מנשרי מאמרים על תקופת הנשיאים מוחמד ח'אתמי, מחמוד אחמדי-נז'אד ובחירת רוחאני. [איראן לאחר ח'מייני: אידאולוגיה מהפכנית לעומת אינטרסים לאומיים. תל אביב, מרכז תמי שטינמץ למחקרי שלום, 1999]
Middle East Contemporary Survey.
מעבר לכך, במשך השנים 1998–2000 כתב מנשרי כל שנה את הפרק על איראן בשנתון של מרכז משה דיין Middle East Contemporary Survey. כתיבת 22 מאמרים שנתיים אלה הצריכה בחינה דקדקנית של פרטי ההתרחשויות ואפשרה שילוב בין ראייה נקודתית מצומצמת של הפרטים ובמקביל ראייה רחבה של המגמות הכלליות. המעקב המעמיק, השיטתי והמתמשך אפשר למחבר פרספקטיבה ובקיאות בפרטים המבליטים את איכות המחקר שהוא מגיש לקורא.
יהודי איראן ויחסי איראן–ישראל.
יהודי איראן ויחסי איראן–ישראל הם שני נושאים נוספים במחקריו של מנשרי. מנשרי כתב מספר מאמרים על יהודי איראן במאתיים השנים האחרונות, ההיסטוריה שלהם, פריחתם בימי מחמד רזא שאה, והשינוי הדרמטי שהתחולל במצבם לאחר המהפכה.  [היהודים באיראן במאה העשרים . "אורות וצללים"  (תשעא)  2010, הזוג המוזר: איראן וישראל, מיחסי ידידות לעוינות מתלהמת. 2008, היהודים תחת המלוכה הפהלוית והרפובליקה האסלאמית. "איראן" (תשס"ו)] מנשרי בחן גם היכן היה מצבם של היהודים טוב יותר: בחברה מתמערבת פרו-אמריקנית ומושתתת על תפיסה לאומית כמו משטר השאה, או במשטר אנטי-מערבי ואנטי אמריקאי, המושתת על עקרונות האסלאם? נושא זה נבחן גם במאמרו בקובץ בעריכת חיים סעדון על יהודי איראן. תחום קרוב הוא המעקב אחר האנטישמיות והכחשת השואה באיראן. בהקשר זה כתב מנשרי את הערכים על איראן בשנתון המכון לחקר האנטישמיות באוניברסיטת תל אביב, Anti-Semitism Worldwide בכל אחת משנים 1994 עד 2001. בשנתון 2007 הוא הוסיף באותה אכסניה את מאמרו “Iran, The Jews and the Holocaost”. מנשרי גם כתב מאמר על השתלבותם של יוצאי איראן בישראל במאמר שיצא על ידי המכון לתיעוד בעל-פה של יהודי איראן.
יחסי איראן ישראל נסקרו בכתביו השונים, ובעיקר בפרק בספרו Post-Revolutionary Politics in Iran וכן מאמר ב-Israel Studies. מנשרי מתאר את השינוי הדרמטי מידידות אמיתה של ישראל עם משטר השאה מצד אחד, ואת האיבה של המשטר האסלאמי כלפי ישראל מצד שני.
מחקרו הנוכחי.
מתמקד במאבקה של איראן להגמוניה אזורית. המחקר מנתח את קווי ההמשכיות והשינוי במדיניות המשטר המלוכני והמשטר האסלאמי במדיניות האזורית. בתוך כך יש במחקר זה ניתוח יחסי החוץ של איראן, באשר הוא דן, מעבר למדיניות האזורית, גם ביחס למעצמות ולסוגיית הגרעין.
ריגורוזי
Shakira
קפפנברג (כדורגל)