מדינה סיים לימודי תואר ראשון במשפטים ובכלכלה (כחוג לאחר תואר), בהצטיינות, באוניברסיטת תל אביב, בשנת 1991. בסוף אותה שנה השלים תואר מוסמך בכלכלה עם התמחות במנהל עסקים, גם כן בהצטיינות, באוניברסיטת תל אביב. את התמחותו עשה במשרד עו"ד יעקב וינרוט ושות'. לאחר מכן הוסמך כעורך דין ועבד במשרדו של וינרוט עד 1994. בשנה זו המשיך לתואר שני במשפטים באוניברסיטת הרווארד, אותו סיים ב-1996. השלים תואר דוקטור בכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1999, תחת הנחייתם של פרופ' אוריאל פרוקצ'יה ויורם מישר.
בין השנים 1996 ל-2003 לימד במסלול האקדמי המכללה למינהל כמרצה ולאחר מכן כמרצה בכיר. במקביל לימד באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית כמורה מן החוץ. בשנת 2003 הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית כמרצה בכיר. בשנת 2007 התמנה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 2009 החליף את יואב דותן כדיקן הפקולטה למשפטים. בתום כהונתו כדיקן, ב-2012, מונה לכהן כפרופסור מן המניין בפקולטה. ב-25 באוקטובר 2017 נבחר מדינה לתפקיד הרקטור באוניברסיטה העברית.
כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטת ברקלי, כחוקר במכון ון ליר בנושא חקיקה להסדרת הפרטה וכחבר ממלא מקום בוועדת ונציה של מועצת אירופה.
בשנת 2004 הוענק לו פרס "Ellis and Alma Birk" למצוינות אקדמית. בשנת 2014 קיבל את פרס פתאל מטעם אוניברסיטת חיפה, לחוקר המצטיין בתחום המשפט הציבורי. ב-2015 קיבל מענק מחקר מטעם הקרן הלאומית למדע על מחקרו בתחום דיני זכויות האדם בישראל. באותה שנה קיבל את אות "אביר איכות השלטון" מטעם התנועה לאיכות השלטון. ב-2017 קיבל את פרס חשין למצוינות אקדמית במשפט. ב-2018 קיבל את פרס גורני למשפט ציבורי.
חיים אישיים.
מדינה מתגורר בניר בנים. הוא נשוי ואב לשניים.
תחומי מחקריו ופרסומיו.
מדינה פרסם שישה ספרים ועשרות מאמרים. תחומי מחקריו העיקריים הם דיני זכויות האדם, משפט חוקתי, משפט אזרחי וניתוח כלכלי של המשפט.
בין מאמריו:
עם הבחירה
כלי בסיס טבעת
כלי בסיס טבעת (באנגלית Base Ring Ware ) משפחה של כלי קרמיקה שמקורה בקפריסין. הכלים נעשו ביד. משפחת הכלים שייכת לתקופת הברונזה המאוחרת, שהייתה תקופה של סחר בינלאומי, והכלים משמשים מאובן מנחה לתקופה זו באתרים הארכאולוגים בארץ ישראל. משפחת הכלים אינה קיימת בתקופה אחרת, ומציאתה באתר ארכאולוגי מהווה אינדיקציה לשייכות השכבה בה נמצאו כלים ממשפחה זו לתקופה זו. משפחת כלים זו הייתה נפוצה מאוד בארץ ישראל בתקופה זו.
שם המשפחה ניתן לה בגלל בסיסי הכלים בצורת טבעת המאפיין חלק מהכלים במשפחה. לא בכל הכלים יש בסיסי טבעת.
המשפחה מאופיינת בחומר מיוחד וצורות מאוד ספציפיות. הטין דק מנופה באיכות גבוהה, החומר צרוף בצריפה בחום מאוד גבוה וקשה הנותן לכלים אפקט של מראה וצליל מתכתיים. צבע החיפוי של הכלים חום-אפור-אדום שנראה כעין הנחושת.
ממשפחה זו יובאו לכנען הכלים הבאים: בעיקר פכים ופכיות, קערות בעלות ידית אתנח, כן נמצאו בכמות קטנה צפחות, ספלים הנקראים טנקרד וכן כלים זואומורפיים. הייבוא המסיבי התקיים במאה ה-14 לפנה"ס ובמחצית הראשונה של המאה ה-13 לפנה"ס.
התמוטטות המערכות המסחריות בסוף תקופת הברונזה המאוחרת באה לידי ביטוי בהיעלמות היבוא בכל הלבנט. יחד איתם נעלמים גם כלים אלה מאתרי ארץ ישראל.
בילביל.
הכלים הנפוצים ביותר בארץ ממשפחה זו הם הפכים והפכיות הנקראים בשפת המחקר "בילביל". הם מגיעים ל-90% מממצאי משפחה זו שנמצאה בארץ. הפכים מתחלקים לשתי קבוצות: בילביל גדול ובילביל קטן. הבילביל הגדול הוא פך עגול עם בסיס טבעת, צוואר רחב יחסית וידית משוכה מאמצע הצוואר לכתף הפך. בחלק הארי של הכלים הקצה העליון של הידית נעוץ בדופן הצוואר. גובה הפך בין 30-26 ס"מ לערך. ברוב הכלים הצוואר נוטה הצידה. הסיבה לנטייה לא ברורה. לא נובע מבעיה בייצור.
הבילביל הקטן הוא פך עגול עם צוואר צר קוני כלפי מעלה, עם רכסים מתחת לשפה. הידית מהצוואר לגוף נעוצה כלפי מטה.
נמצאה התפתחות בעיטורים של הכלי. הקבוצה הקדומה יותר מופיעה בתקופת הברונזה המאוחרת א ונמשכת גם לתקופת הברונזה המאוחרת ב אופיינת בעיטור פלסטי של רצועות המודבקות על גבי הכלי. הקבוצה המאוחרת יותר המופיעה בתקופת הברונזה המאוחרת ב ונמשכת גם לברונזה מאוחרת ג, מאופיינת בעיטור של פסי צבע לבן על גבי הכלי הכהה. הפך של קבוצה זו מגושם יותר וגם גדול יותר מהפך של הקבוצה הראשונה.
מכיוון שכלי המשפחות מופיעים גם במקביל הם לא יכולים לשמש מאובן מנחה בתוך התקופה. מכלול באתר שיכלול רק כלים מהקבוצה הראשונה יתן אינדיקציה די טובה שנמצאים בתקופת הברונזה המאוחרת א.
ישנה סברה במחקר הכלים שמדברת על שימושם בטקסים פולחנים, שכן צורת ה"בילביל" במצב הפוך מזכירה את פרח פרג האופיום.
כלים נוספים.
כלי אופייני נוסף למשפחת זו היא "קערת בסיס טבעת" רחבה כלפי מעלה ונעשית צרה לקראת בסיס גלילי. לקערה יש ידית גבוהה העולה כלפי מעלה בצורת אתנח. קוטר הקערה כ-18-17 ס"מ וגובהה כ- 10 ס"מ.
בנוסף נמצאו גם כלים זאומורפים בצורת חיות עשויים מהחומר של משפחה זו עם העיטור האופייני למשפחה.
הצפחת ממשפחה זו עדשתית בעלת ידית אחת שמתחילה מצוואר הכלי ומתחברת לגוף הכלי בחלקה העליון של העדשה. כלי נדיר נוסף ממשפחה זו הוא הספל בעל בסיס טבעת בגובה 8-7 ס"מ.
בילביל
סאמי עדואן
סאמי עדואן (נולד ב-1954) הוא פרופסור לחינוך באוניברסיטת בית לחם ומייסד יחד עם דן בר און של PRIME, המכון ישראלי-פלסטיני למחקרי שלום ומשמש כמנהלו.
אודות.
עדואן נולד בכפר צוריף שליד חברון בשנת 1954 למשפחה חקלאית. בשנת 1976 סיים תואר בחינוך וסוציולוגיה מאוניברסיטת ירדן, בשנת 1978 נסע לארצות הברית שם השלים בשנת 1982 תואר במינהל חינוכי מאוניברסיטת מדינת סן פרנסיסקו. הוא היה מעוניין לחזור להמשיך לדוקטורט אולם יציאתו לארצות הברית נדחתה על ידי השב"כ עקב פעילותו הפוליטי. אולם בשנת 1984 קיבל אישור והשלים בשנת 1987 דוקטורט במינהל החינוכי מאוניברסיטת מדינת סן פרנסיסקו. הוא חזר לרשות ובין השנים 1987 ל-1993 לימד באוניברסיטת חברון. בשנת 1993 החל ללמד באוניברסיטת בית לחם במחלקה להכשרת מורים. באותה תקופה כתב ספר על לימוד האסלאם והנצרות בבתי ספר פלסטינים. בשנת 1993 היה כחצי שנה בבית כלא ישראלי על השתייכותו לארגון הפת"ח. לאחר שחרורו עבד יחד עם ד"ר רות פירר על בחינת מערכי השיעור הפלסטינים ופיתוח תוכנית לימודים משותפים לשני העמים. הוא עבד עם מכון ג'ורג' אקרט, מכון גרמני הבינלאומי לחקר ספרי לימוד, שהוקם בשנות החמישים לבנות מערכי שיעור משותפים לצרפתים, גרמנים ופולנים.
בשנת 2007 הוענקה לו מלגת פולברייט.
אברהם מברך
אברהם יששכר מְבָרֵך (בנצ'קובסקי) (כ"ה בתשרי ה'תרנ"ח 21 באוקטובר 1897 - י"א באדר ב' ה'תשמ"ד 15 במרץ 1984), היה מחלוצי ופעילי הציונות דתית בפולין ובישראל, סופר, חוקר מקרא, גאוגרפיה והיסטוריה של עם וארץ ישראל, וממתעדי ההיסטוריה של תנועות "ההגנה", "המזרחי" ו"הפועל המזרחי". קיבל את התואר "יקיר חיפה".
ביוגרפיה.
מברך נולד בפיוטרקוב טריבונלסקי (יש גרסאות הטוענות כי נולד בבלכטוב, הסמוכה לעיר) שבפולין בכ"ה בתשרי ה'תרנ"ח, למשה הכהן בנצ'קובסקי ולהדסה בת דבורה ואפרים פישל מלץ. אמו הייתה מצאצאי האדמו"ר אפרים פישל מסטריקוב והפרופסור רבי חיים דוד ברנהרד, הידוע כ"בעל תשובה" מפיוטרקוב.
מברך קיבל חינוך חרדי בחדר בפיוטרקוב. לאחר מכן עבר ללמוד בישיבה הגדולה של חסידות גור בלודז’, אך נאלץ לנטוש אותה משום שנחשד כנגוע בנטיות ציוניות.
קריירה ציבורית.
לאחר שעזב את הישיבה, השתלב מברך במהירות בעולם הציבורי-פוליטי.
הוא היה ממייסדי "המזרחי" בפולין ובישראל ו"החלוץ המזרחי" המקומי והעולמי (1918, 1925), היה ציר המועצה הראשונה של "צעירי המזרחי" שהתקיימה בלודז', ציר הוועידה הראשונה של "צעירי המזרחי העולמי", שהתקיימה בוורשה (1919), ציר עירו בוועידת הג'וינט בראדם (1920), ציר הוועידה העולמית של "המזרחי" בקרלסבד (1923), ציר הקונגרס הציוני העולמי ה-14 בווינה (1925), מייסדו ומנהלו הראשון של בית הספר המתקדם הראשון של ה"מזרחי" בפולין, שהוקם בפיוטרקוב-טריבונלסקי (1916), ממקימי וחבר הוועדה המארגנת של "הסתדרות הפועל המזרחי" בירושלים (1921), חבר המרכז של "הפועל המזרחי" בירושלים (1922), חבר "וועד הקהילה" בירושלים, וממקימי המושב הדתי כפר חיטים.
בשנת 1921 (ה'תרפ"א) עלה לישראל באוניה אקלינא, והתגורר ביפו עד שהחלו בעיר מאורעות תרפ"א, ב-1 במאי. בין השנים 1921–1924 עבד בעבודות בניין ובייבוש ביצות. בין השנים 1924–1932 עסק בחקלאות ושמירה בכפר חיטים.
בין השנים 1933–1939 עבד בשליחות הסוכנות היהודית כמשגיח כשרות, ועסק גם כן ברכישת נשק מטעם ההגנה ובהטענתו על האוניות "מרתה וושינגטון", "ג’רוסלמה", "פלסטין" ו"פילסנה-גליליאה". זכרונותיו משנים אלו מתועדים בארכיון ההגנה.
ב-1940 נישא בשנית, לאחר שאשתו הראשונה נספתה בשואה, ועבר להתגורר בחיפה. הוא היה מנהל סניף "הפועל המזרחי" בעיר, חבר המועצה, סגן מנהל לשכת העבודה הכללית, מנהל משרד הרישום המחוזי של משרד הפנים בחיפה, שופט עירוני וחבר וועדת הערעורים של המוסד לביטוח לאומי בחיפה. ב-1980 קיבל את התואר "יקיר העיר חיפה". לאחר צאתו לגמלאות, באמצע שנות השבעים, הקים וניהל, ביחד עם חברים נוספים, את "ארגון ותיקי התנועה" של תנועת "הפועל המזרחי".
נפטר בחיפה ב-15 במרץ 1984 (י"א באדר ב' ה'תשמ"ד).
חיים אישיים.
מברך נישא לדבורה גיטל בת דוד מרקוביץ ומרים אברמוביץ, ולזוג נולדה בת, שרה הורוביץ - בת זוגו של פרופסור יוסף הורוביץ. דבורה גיטל נספתה בשואה.