חוחית בוגרת ניתנת לזיהוי בקלות על פי צבעיה הבולטים: אדום, שחור ולבן על הראש, שחור וזהב על כנפיה. השת בצבע לבן והזנב שחור. קשה להבחין בהבדל בין הזוויגים, המסכה האדומה על ראש הזכר גדולה יותר, ועוברת את קו העין. המסכה האדומה של הנקבה מצומצמת יותר, ושוליה אינם מגיעים לקו העין. מקור הזכר ארוך מזה של הנקבה.
גופם של הגוזלים עד לנשירה הראשונה הוא חום מפוספס, אולם בכנפיהם הכהות מתחיל להיראות הפס הזהוב. ניתן להבדיל בין הזוויגים על פי צבעי הכתף: שחור בזכרים ומקושקש בחום אצל הנקבות.
המקור בהיר, ארוך ומחודד בקצהו. הוא מסייע לציפור לשלוף זרעים מתוך הקרקפות של צמחים קוצניים ממשפחת המורכבים, כגון החוחים והדרדרים. צמחים אלה הם עיקר מזונה ומכאן שמה.
התנהגות.
ראשה הזעיר של החוחית מכיל את אחד המוחות המבריקים שבקרב בעלי הכנף. בטבע משמשת התבונה יוצאת הדופן של החוחית לפתיחת קרקפות של צמחים קוצניים ממשפחת המורכבים (מזונה העיקרי בטבע) ולשלוף מהם מזון החבוי מן העין. כמו כן, החוחית ניחנה במידה לא מבוטלת של אינטליגנציה חברתית, היות שהיא לעולם לא חיה בגפה, ואת מרבית ימיה היא מבלה בקבוצה של בנות מינה בעלת הרכב קבוע למדי, בה מרבית הפרטים מכירים היטב זה את זה. בשבי יכולות אלה מאפשרות לחוחית להסתגל ואף להתיידד בנקל עם מגדליה, זאת בתנאי שאלה יטרחו לספק מענה ראוי לצרכיה הפיזיים והרגשיים.
תפוצה.
באירופה נפוצים 9 תת־מינים המכונים קבוצת Carduelis carduelis carduelis, ובאסיה נפוצים 3 תת־מינים המכונים קבוצת Carduelis carduelis caniceps (באיראן, באוזבקיסטן, בקזחסטן, במונגוליה, בפקיסטן ובנפאל).
בית גידולה המועדף של החוחית הוא שולי החורשה וכן שולי השטחים המעובדים, שם היא מוצאת את מזונה המועדף – זרעי עשבים. לפיכך, במקומות רבים נלווית החוחית לאדם. מין זה אינו בסכנת הכחדה באף מדינה בה הוא שוכן.
המין הובא מאירופה, שוחרר במכוון והתאזרח באוסטרליה ובניו זילנד, שם הוא מצוי במספרים גדולים. האינטרודוקציה לארצות הברית הצליחה פחות, ולא ברור אם הצליחה להתאזרח, או שהחוחיות הנצפות מדי שנה הן פליטות תרבות.
בישראל שני תת־מינים:
מחזור חיים שנתי.
עונת הקינון בארץ חלה מתחילת חודש אפריל עד יולי. החיזור נעשה תוך כדי ישיבה על ענפים, שירה עריבה, פרישת והשמטת הכנפיים ונדנוד הגוף מצד לצד. המתחרים מורחקים בתעופה קצרה של הזכר.
הקן נבנה על ידי הנקבה בין ענפי עצים ושיחים. לעיתים הוא נמצא נמוך מגובה קומת אדם. צורתו כחצי־כדור, נקי ומסודר. בסיסו מורכב מזלזלי עשבים, המחוברים בקורי עכביש. חלקו הפנימי של הקן מרופד בצמר וסיבים צמחיים. שימוש בנוצות בריפוד הקן נדיר למדי. הנקבה מטילה 3–5 ביצים אליפטיות בגוון תכול חיוור עם כתמים סגולים־חומים, שלעיתים יוצרים מעין טבעת בצד הרחב. הנקבה דוגרת על הביצים לבדה במשך 12–13 יום, והזכר מאכיל אותה. הגוזלים עוזבים את הקן בגיל 13–14 ימים מבקיעתם, כשהם אינם מסוגלים לעוף. הם רוכשים את יכולת התעופה בהדרגה במהלך השבוע הראשון שלהם מחוץ לקן, ולומדים לאכול בכוחות עצמם רק בגיל 6 שבועות. לחוחיות המקננות בארץ שלושה מחזורי קינון בשנה.
הצעירים מגיעים לבגרות מינית בסביבות גיל שנה. תוחלת החיים בטבע היא פחות משנתיים, אך בשביה החוחיות מאריכות ימים. מוזכרים בספרות פרטים שחיו יותר מ־20 שנה.
מחוץ לעונת הרבייה חיות החוחיות בלהקות של עשרות ואף מאות פרטים. להקות אלה משוטטות בחיפוש אחר מזון, ונשמעות היטב בסביבה בגלל ציוציהן הרמים והפטפטניים. בלהקות גם נוצר הקשר בין בני הזוג לקראת הקינון.
צֵיד חוחיות בישראל.
בישראל החוחית היא ערך טבע מוגן ואסורה בצַיִד, גידול או מסחר אך הביקוש לציפור הפך אותה לאחת מציפור השיר הפופולריות ביותר בקרב ציידים בלתי חוקיים. בעשורים האחרונים מספר החוחיות בטבע בירידה ניכרת כתוצאה מציד בלתי חוקי. הציידים נוהגים לשבור את כנפי החוחית או רגליה כדי שתשמש כפיתיון ותקרא לעזרת חברותיה שיילכדו ברשת. בחברה הערבית קיים ביקוש רב גם ל"בנדוק" ("ממזר" בערבית), הכלאה של זכר חוחית עם קנרית. מטרת ההכלאה היא ליצור ציפור־כלאיים, בעלת צבעי נוצות יפים כשל החוחית עם קולה הערב של הקנרית. הביקוש הגבוה מקשה על המלחמה בציד וציידי חוחיות אחדים נתפסים שוב ושוב מספר רב של פעמים ללא הרתעה מהקנסות הנמוכים יחסית שהם נדרשים לשלם.
יחסי גומלין עם האדם.
במרבית מדינות העולם, לרבות כל מדינות מזרח ומערב אירופה, ארצות הברית, קנדה ואוסטרליה, מגדלים את החוחיות בשביה למטרות מחמד ונוי. חלק מאותן המדינות מתירות ציד של מין זה, ובחלקן כל ציפורי הנוי הן מגידול שביה מסחרי. במדינת ישראל אין מאשרים את גידולה בשביה של ציפור זו.
בנצרות.
לעיתים מצויר הילד־ישו עם ציפור החוחית בידו, המסמלת את זר הקוצים שיחבוש עם צליבתו.
נס קנדה האדום
הים הלבן
הים הלבן (רוסית: Белое море) הוא שלוחה של ים ברנץ בצפון מערב רוסיה ושטחו 90,800 קמ"ר.
עומקו הממוצע 67 מטרים, והמקסימלי - 340 מטרים. הוא מוקף בקרליה ממערבו, ובחצי האי קולה מצפון לו. תעלת בלומורקנאל מקשרת את הים הלבן אל הים הבלטי. הים כולו הוא תחת ריבונות רוסית ונחשב ל"ים פנימי" של רוסיה.
הנמל החשוב ארכאנגלסק נמצא לחוף הים הלבן, ולאורך ההיסטוריה הרוסית היה מרכז הסחר הימי שלה. בעידן המודרני הוא הפך לבסיס צבאי של צי ספינות הקרב והצוללות הרוסי.
הים הלבן הוא אחד מארבעה ימים הנקראים על שם צבע, כשהאחרים הם: הים השחור, הים האדום, והים הצהוב.
ראב&quot;ד השלישי
שבתי הכהן
רבי שבתי הכהן (מכונה הש"ך; 1622, ה'שפ"ב – 8 בפברואר 1663, א' באדר א' ה'תכ"ג (לפי גרסה אחרת נפטר ב-א' באדר ה'תכ"ב)) היה רב ופוסק הלכה, מחבר פירוש הש"ך על השולחן ערוך.
ביוגרפיה.
רבי שבתי נולד בעיירה בפולין, שם שימש אביו, רבי מאיר הכהן (מכונה מהר"ם כ"ץ), תלמיד מהר"ם מלובלין, ברבנות.
רבי מאיר היה תלמיד חכם ידוע, וראשית לימודו של שבתי היה אצלו. כבר בילדותו נודע כעילוי מופלג, ובגיל שתים עשרה נשלח ללמוד בקז'ימייז' בישיבה של ר' יהושע העשיל בעל "מגיני שלמה" ידידו ושותף לימודים של אביו. בהמשך נסע ללובלין ולמד אצל רבני העיר רבי העשיל, ורבי נפתלי כץ. בלובלין נישא לינטה-לאה, בתו של שמעון וולף, אחד מעשירי וילנה שהיה נכדו של הרמ"א, וישב בווילנה כשהוא סמוך על שולחן חותנו.
כבר בצעירותו נחשב לאחד מגדולי הפוסקים. בשנת תי"א מונה לחבר בית הדין של וילנה (אצל רבי משה לימא בעל ה"חלקת מחוקק"), על מקום רבי הלל בן נפתלי הירץ ה"בית הלל". בתקופת הגזירות שהחלה בעת המלחמה בין האיחוד הפולני-ליטאי לרוסיה, גלה מווילנה בעת כיבושה בידי הרוסים בשנת 1655 ונדד ממקום למקום, עד שהגיע לעיר הלישוי שבאימפריה האוסטרית (בתחומי צ'כיה של ימינו), שם נתקבל כרב, אך נפטר לאחר זמן קצר.
אגדה מספרת שאיבד את בתו הילדה ביער כשברח מביתו בשנת 1655, שנה בה כבשו הרוסים את וילנה, ומלך או שר מקומי מצא אותה, וגידל אותה כנסיכה, היא שמרה על מוצאה היהודי, ומצאה את אביה שזיהה אותה כבתו.
ספריו.
שפתי כהן על השולחן ערוך.
הרב שבתי הספיק לכתוב ספרים רבים וחשובים, המפורסם בהם הוא הספר 'שפתי כהן' (בקיצור ש"ך, ועל שמו כונה הש"ך) על שולחן ערוך יורה דעה וחושן משפט. את חיבורו על יורה דעה פרסם רבי שבתי בקרקא בשנת ת"ו 1646, בגיל 24.
באותה שנה יצא לאור בלובלין גם הספר 'טורי זהב' על חלק "יורה דעה" מאת ר' דוד הלוי סגל (הט"ז), שהיה פוסק זקן ומפורסם, וחתנו של הב"ח, הש"ך השיג על ספרו השגות בשם "נקודות הכסף", שעל חלקן השיב הט"ז ב"דף אחרון", ועל תשובות אלו ענה הש"ך בחריפות ב"קונטרס אחרון" (ה"דף" וה"קונטרס" נדפסו בסוף הכרך הראשון של חלק יו"ד, במהדורות הגדולות של השו"ע). לתוך "נקודות הכסף" הוכנסו לעיתים הגהות על הספר 'שפתי כהן', מבן המחבר.
מעניינת התבטאותו של הש"ך אודות השגותיו על הט"ז, בה מתאר את ביקורו של הט"ז אצלו:
בדפוסים המקובלים של השולחן ערוך, נוהגים להדפיס את דברי הש"ך והט"ז משני צידי דברי השולחן ערוך, ונקראים "אשלי רברבי".
ספרים נוספים.
הרב שבתי חיבר מספר ספרים נוספים:
הש"ך היה לאחד מ"נושאי הכלים" (כינוי לפרשני השו"ע) העיקריים של שו"ע יורה דעה וחושן משפט, ופירושיו מודפסים בכל המהדורות.
למרות קביעת רבני ועד ארבע הארצות בשנת ה'תמ"ג (1683) שיש לפסוק כט"ז כשהוא חולק על הש"ך, מקובל לפסוק ברוב המקרים כש"ך נגד הט"ז. כך, רוב רבני פולין נטו בהלכה אחר הש"ך, בעוד שבגרמניה התקבלו פסיקות הט"ז.
עצמאותו בפסיקת הלכה.
בכתביו לא נרתע מלחלוק על דברי השולחן ערוך ולהכריע נגד התוספות מכח סברה ובמקום אחר תמה על דברי השו"ע, הרמ"א ועוד: "וכל זה ברור כשמש בצהרים ולא הוצרכתי להאריך רק שהב"י ומהר"ם איסרליש, ובעל ספר לחם משנה ושארית יוסף וב"ח לא מצאו כל אנשי חיל את ידיהם ומקום הניחו לי מן השמים".
נס אדום
"נס אדום" (באנגלית: "Red Ensign") הוא דגל ימי בריטי המורכב מדגל אדום, שבפינתו העליונה הקרובה לניצב נמצא דגל בריטניה. קודם לארגון מחדש שעבר הצי המלכותי הבריטי בשנת 1864 שימש דגל זה את ה"שייטת האדומה" שסיירה באזור הים הקריבי וצפון האוקיינוס האטלנטי. בהמשך הפך הדגל לדיגלו של הצי הסוחר הבריטי והוא משמש כדגלה האזרחי הימי של הממלכה המאוחדת.
בנוסף הוא היווה, יחד עם הנס הכחול, בסיס לדגלן של מושבות בריטניה והמדינות שהיו במקורן מושבות באימפריה הבריטית, כאשר בכל מושבה הוסף סמל המושבה, לרוב במרכז החלק הרחוק מהניצב.
מקור הדגל.