הפרק הרביעי לאמנה עוסק ברווחת מחוסרי אזרחות. סעיף 20 קובע כי במדינות בהן קיימת מדיניות קיצוב (כך למשל מדיניות הקיצוב שהייתה נהוגה במדינת ישראל בשנות ה-50), יהנו מחוסרי אזרחות משוויון זכויות עם אזרחי המדינה. סעיף 21 משווה את זכויותיהם לדיור של מחוסרי אזרחות עם אזרחים זרים. סעיף 22 משווה את הזכות לחינוך יסודי של מחוסרי אזרחות לזה של אזרחי המדינה החתומה, כך גם הזכות להיעזר בשירותי רווחה (סעיף 23). על פי סעיף 24 לאמנה, למחוסרי אזרחות זכויות שוות לאזרחי המדינה בתחום ביטחון סוציאלי ודיני עבודה.
הפרק החמישי באמנה דן באמצעים מינהליים והפרק השישי דן בהוראות נוספות.
המדינות החברות.
נכון לחודש ינואר 2020, 94 מדינות חברות באמנה
דפנה אטלס
דפנה אטלס היא פרופסור מן המניין לנוירוכימיה, במכון למדעי החיים ע"ש אלכסנדר סילברמן באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה.
אטלס היא בתם של עמנואל צור (צוקרברג) מהטייסים הראשונים בישראל ושל ד"ר מרים צור, רופאה. היא למדה לתואר ראשון בכימיה באוניברסיטה העברית בין השנים 1965 ל-1967, תואר שני בביופיזיקה במכון ויצמן בשנת 1969 ודוקטורט בביופיזיקה מהמכון בשנת 1974 בהנחיית פרופ' אריה ברגר. לאטלס שני בנים, רועי ועדי.
מחקר.
בשנים 1974–1975 עשתה פוסט-דוקטורט באוניברסיטה העברית, בשנת 1978 מונתה למרצה, בשנת 1982 מונתה לפרופסור חבר במחלקה לביולוגיה כימית ובשנת 1990 לפרופסור מן המניין.
אטלס ביצעה מחקרים על חומרים שלוכדים רדיקלים חופשיים ומנטרלים אותם, בהם מוליקולה חדשה (NAC-amide).(AD4=NACA)בשנת 2002 הקימה את חברת "Novia pharmaceutical Ltd", שעוסקת בפיתוח תרופות למחלת אלצהיימר ולמחלת פרקינסון. בנוסף, היא חוקרת את תעלות סידן, ואת המנגנון הביוכימי שמביא לשחרור של נוירוטרנסמיטורים. בשנת 2016 תכננה ופיתחה נגזרת של לבודופא, דופאמיד (LDA) שנמצאת בפיתוח בחברת נוירודרם, רחובות.
דפנה והספורט.
מהתחביבים של דפנה : כדורסל (מכבי תל אביב ישראל ונבחרת ישראל) וטֶנִיס-משחקת טניס בזמן הפנוי תמיד חשבה שספורט זה דבר הכרחי לחיים שלמים. היא תמיד אמרה: 'אם את לא עושה ספורט, אז כלום לא שווה'". היא מנחילה את חשיבות העניין לילדיה ולסטודנטים שהיא מלמדת. "אני חושבת שלהתעמלות יש השפעה על המוח כשמתאמנים באופן קבוע הדם מגיע למקומות שללא תנועה כלל לא מגיע אליהם. מעבר לכך, אם לא מתמידים בזה מגיל צעיר, הגוף מתבגר לא יפה, ובגיל הנ"ל לא חושבים מספיק קדימה".
הוכחה שקרית
למען האנושות כולה
למען האנושות כולה (בצרפתית: À l'échelle humaine) הוא ספר שכתב ראש ממשלת צרפת הסוציאליסטי לאון בלום בעת שהוחזק במעצר על ידי שלטון וישי בין השנים 1941 ל-1942. הוא סיים לכתוב אותו בשנת 1944 ופרסם אותו בשנת 1945, עם תום המלחמה.
בספר הוא מנתח את תקופת משטרו כראש ממשלה. הוא מציג את הנסיבות שהובילו לנפילת הרפובליקה הצרפתית השלישית ומאשים את צרפת על חוסר היכולת שלה לעמוד מול היטלר. את הנסיבות לחולשת צרפת הוא תולה בעיקר בסיבות חברתיות בתוך צרפת וחוסר העניין של האזרחים מן השורה במתרחש במדינה ומציין כי הבירוקרטיה שמרכזה בפריז חונקת את היוזמה המקומית. הוא מתאר את הסיבות הסוציולוגית והכלכליות מאחורי התדרדרות מעמד הבורגנות בצרפת.
מונית לילה
מונית לילה (באנגלית: Night on Earth) הוא סרט דרמה קומי שיצא לאקרנים בשנת 1991. הסרט שנכתב ובוים על ידי ג'ים ג'ארמוש מציג נהגים ונוסעים במונית בחמש ערים שונות בעולם: החל בערב בלוס אנג'לס, עבור ניו יורק, פריז ורומא וכלה בהלסינקי בבוקר.
עלילת הסרט.
לוס אנג'לס.
הסצנה בלוס אנג'לס מתרחשת בין 19:07 ל-19:37, נהגת מונית צעירה בשם "קורקי" מסיעה לנמל התעופה בעיר שני זמרים שיכורים. באותו זמן יוצאת מלהקת שחקנים בשם "ויקטוריה" מהטרמינל, וקורקי מציעה לה הסעה לביתה.
למרות ההבדל הקיצוני במעמדם החברתי, הן מתחילות לשוחח. כשהן מגיעות לביתה, ויקטוריה מנסה לשכנע את קורקי להיות שחקנית, אולם קורקי מסרבת כיוון שהיא רוצה להיות מכונאית.
ניו יורק.
הסצנה בניו יורק מתרחשת בין 22:07 ל-22:37, גבר אפרו אמריקאי בשם יו יו מנסה לעצור מונית ממנהטן לברוקלין. בסופו של דבר עוצר לו נהג בשם הלמוט ליצן ממוצא מזרח גרמני. הלמוט שזהו יומו הראשון כנהג מונית לא יודע לנהוג על רכב בעל תיבת הילוכים ידנית ויויו מחליף אותו בנהיגה.
בדרכם הם רואים את קרובת משפחתו של יויו - אנג'לה מסתובבת ברחוב, יויו ניגש אליה ומכריח אותה להיכנס למונית. במהלך הנסיעה אנג'לה ויויו מקללים האחד את השני. הסיפור סובב סביב הלמוט שמנסה להבין את התרבות הניו יורקית.
פריז.
הסצנה בפריז מתרחשת בין 4:07 ל-4:37, נהג מחוף השנהב מסיע דיפלומטים אפריקנים הלועגים לו עד שהוא מגרש אותם מהמונית.
לאחר מכן הוא מעלה למונית נוסעת עיוורת, במהלך הנסיעה הוא שואל אותה שאלות על חייה והיא עונה לו שהיא חשה הכול. כשהוא מוריד אותה הוא לא שם לב ומתנגש במכונית אחרת, ונהגה צועק עליו שהוא עיוור.
רומא.
הסצנה ברומא מתרחשת בין 4:07 ל-4:37, נהג מונית אקסצנטרי בשם ג'ינו עוצר לכומר. במהלך הנסיעה הוא מתוודה על חטאיו, ומספר לכומר בפרטי פרטים על חוויותיו המיניות. תחילה עם דלעת, ולאחר מכן עם כבשה ועם גיסתו. הכומר מקבל התקף לב, וג'ינו מניח אותו על ספסל ובורח מהמקום.
הלסינקי.
הסצנה בהלסינקי מתרחשת בין 5:07 ל-5:37, נהג בשם מיקה מקבל קריאה לאסוף שלושה שיכורים. אחד מהם מספר למיקה כי חברם אקי איבד באותו יום את עבודתו, את מכוניתו, בתו בת ה-16 בהריון, ואשתו גרשה אותו מביתו.
מיקה מספר להם כי אשתו ילדה בת בחודש השישי להריונה, הרופאים לא נתנו לתינוקת תקווה וכדי לא להתאכזב הוא לא רצה לראות אותה, לאחר שבוע שהתינוקת הייתה בחיים החליטו הוא ואשתו לנסוע לבית החולים לראות את בתם, כשהגיעו למקום סיפר להם הרופא כי בתם מתה קודם לכן. כשהם מגיעים לרחוב בו הם גרים, הם משאירים את אקי ברחוב והולכים לביתם.
חיים שור
חיים שוּר (אפריל 1926 – 2004) היה רכז השומר הצעיר, מזכיר הקיבוץ הארצי, עורך העיתונים "על המשמר" ו"ניו אאוטלוק".
ביוגרפיה.
שור נולד בגרודנו שבפולין (כיום בבלארוס) ב-1926. נקרא על שם חיים בנו של ר' צבי הירש שור, סב-סבו, ר"מ באמדור וביאליסטוק, מצאצאי הרב אברהם חיים שור.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל עם משפחתו וגדל בחיפה. כנער היה פעיל בשומר הצעיר. בגיל 16 עזב את ביתו וחי בקומונה.
ב-1944 נמנה עם מייסדי קיבוץ שובל, שעלה על הקרקע במסגרת 11 הנקודות באוקטובר 1946. שימש בשנות השישים כרכז ההנהגה הראשית של השומר הצעיר. אחר כך שימש כמזכיר תנועת הקיבוץ הארצי. כשסיים עם התפקיד החל לשמש כעיתונאי ב"על המשמר".
בשנים 1974–1985 שימש כעורך "על המשמר" במשותף עם מארק גפן, אז הוחלף על ידי סבר פלוצקר. אחר כך היה עורך המגזין "ניו-אאוטלוק", מגזין באנגלית של מפלגת מפ"ם. בסוף 1988 ארגן במשותף עם חנא סניורה, עורך העיתון העיתון המזרח ירושלמי "אל-פג'ר", כנס ישראלי-פלסטיני בהשתתפות עשרות אנשים משני הצדדים, אמריקאים, עיתונאים ורשתות טלוויזיה. זאת בניגוד לחוק (שהתקבל ב-1986 ובוטל ב-1993), שאסר על מפגשים עם נציגים פלסטינים.
בשנים 1975–1978 שימש כסגן יושב ראש רשות השידור.
שור כתב, בין היתר, את הספרים "אני מוריד אותו מהשמים" על בנו הבכור , שנהרג במבצע אביב נעורים. את הידיעה על מותו קיבל בעת שהיה בדרכו למסיבת עיתונאים עם הרמטכ"ל על המבצע. ואת "יוניה", על בת-דודתו שניצלה מהשואה.
חיים אישיים.
היה נשוי לשולמית לבית גוֹטלַבסקי ואב לארבעה בנים: אבידע, אבנר, ישראל וטובי. התגורר בקיבוץ שובל ובאחרית ימיו בתל אביב. הלך לעולמו בשנת 2004, בן 78 במותו.
קישורים חיצוניים.
ממאמריו:
Night on Earth
קרב אקוסטה נו
שפה בינארית
צבי טימור
צבי טימור (24 בנובמבר 1933 - 31 בינואר 2010) היה עיתונאי כלכלי ישראלי והעורך האחרון של העיתון "על המשמר".
ביוגרפיה.
טימור נולד וגדל בבודפשט. בזמן מלחמת העולם השנייה הוריו נלקחו למחנות והוא עצמו הוסתר. רק אמו שרדה ויחד עלו לישראל ב-1949.
תחילה גרו מספר חודשים בקיבוץ, ואחר כך עברו לגור בירושלים.
הוא החל את הקריירה העיתונאית בעיתון המפלגה הקומוניסטית הישראלית, "קול העם", שם שימש ככתב כלכלי. לאחר שהעיתון נסגר ב-1975, עבר לכתוב ב"על המשמר", שם שימש ככתב הכלכלי בירושלים.
בשנת 1980 החליף טימור את סבר פלוצקר בתפקיד העורך הכלכלי של "על המשמר", ואחר כך, בינואר 1989, החליף שוב את פלוצקר, הפעם בתפקיד עורך העיתון. במשך השנים גם עבדו השניים במשותף על כתבות ותחקירים בנושאי כלכלה. באותה תקופה גם עבר לגור בתל אביב.
עם כניסתו לתפקיד העורך ביצע שורה של שינויים בהנהלת העיתון, כמשנה לעורך מונה רוביק רוזנטל, שהיה קודם רכז המערכת. רוזנטל וטימור התמודדו על תפקיד העורך, אבל "ריכוז מפ״ם", הגוף המחליט על המינויים הבכירים ב"על המשמר", העדיף את טימור. לרכזת המערכת מונתה דורית גפן, לעורך מונה לוי מורב. טימור גם גייס שורה עיתונאים חדשים לעיתון, צבי גורן מרשות השידור, שישמש עורך חדשות החוץ, פאר־לי שחר מקול ישראל, שתהיה הכתבת לענייני מפלגות, אמנון אטד מ"דבר", שיהיה כתב כלכלי בירושלים, וקובי ניב מ"חדשות", שיכתוב טור סאטירי ב"חותם", המוסף השבועי. כותבים חדשים נוספים שגייס היו הרב מנחם הכהן, אליהו שפייזר ומשה עמירב. טימור יזם גם עיצוב מחדש של העיתון, וניסיון להפיץ שוב את העיתון בדוכני העיתונים, לאחר שבמשך מספר שנים היה בעיקר עיתון למינויים, כ-20,000, רובם חברי הקיבוץ הארצי.
לאחר שהעיתון נסגר במאי 1995, עזב את עולם העיתונות.