היותה של מארי אדלייד קתולית אדוקה היה אחד הגורמים שעיצבו את תקופת שלטונה, היא השקיעה מאמץ רב בהחייאת טקסים דתיים נשכחים מתוך מטרה לחזק את אחיזתה של האמונה הקתולית במולדתה. אמונתה הקתולית הביאה אותה להתנגשות עם גורמי שמאל בלוקסמבורג, היא סירבה לקצץ את מספר השעות שמוקדשות לחינוך דתי בבתי הספר וגם התעמתה עם ראש ממשלתה פול איישן בנוגע למינוי אנשי שמאל בממשלתו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה לוקסמבורג הכריזה על נייטרליות אולם דבר זה לא מנע מן הקיסרות הגרמנית לפלוש ולכבוש את המדינה. הדוכסית הגדולה והממשלה הורשו להישאר במדינה ולמרות שהיא נכבשה על ידי גרמניה הם דבקו במדיניות נייטרלית. במהלך הכיבוש הגרמני מארי אדלייד הואשמה על ידי יריביה הפוליטיים בבית בשיתוף פעולה עם כוחות הכיבוש ובכך שהיא הייתה ידידותית יותר מן המידה הראויה כלפי הגרמנים.
מעמדה הבינלאומי של לוקסמבורג התדרדר לאחר ניצחון מדינות ההסכמה, המדינות המנצחות לא הסתכלו בעין יפה על התנהגותה של לוקסמבורג ושל הדוכסית הגדולה בזמן המלחמה. צרפת הודיעה שבמצב העניינים הנוכחי היא לא יכולה להמשיך ביחסיה התקינים עם לוקסמבורג ובלגיה הכינה תוכנית לסיפוחה של הדוכסות הגדולה.
כתוצאה מחוסר הפופולריות שלה בבית ומהלחץ הבינלאומי מארי אדלייד ויתרה על כסאה בשנת 1919. לאחר התפטרותה נערך משאל עם בלוקסמבורג על עתידה של המדינה ובה הוחלט להמשיך את המונרכיה תחת שלטונה של אחותה הצעירה שארלוט, אולם כוחו של המונרך קוצץ באופן משמעותי ולוקסמבורג הפכה למעשה למונרכיה חוקתית שבה הדוכס הגדול ממלא תפקיד סמלי.
לאחר התפטרותה נדדה מארי אדלייד באירופה, היא הצטרפה למסדר נזירות למספר שנים, אולם בשל הרעה במצבה הבריאותי פרשה ממנה. היא מתה ב-24 בינואר 1924.
אנדריי אנטונוביץ' גרצ'קו
המרכז הפיננסי קונפיננסאס
המרכז הפיננסי קונפיננסאס (בספרדית: Centro Financiero Confinanzas; ידוע גם בכינוי "מגדל דוד" (Torre de David), על שם מתכננו, דוד בריימבורג) הוא גורד שחקים ופיל לבן בקרקאס. גובהו 190 מטר, והוא הבניין השלישי בגובהו בוונצואלה.
בנייתו של הבניין החלה ב-1990, והוא נועד לשמש כבניין משרדים. בראשו אף הוקם מנחת מסוקים. במהלך 1994 פקד את ונצואלה משבר כלכלי חמור, עקב קריסתם של בנקו לטינו, הבנק השני בגודלו במדינה, ושל 16 בנקים נוספים בעקבותיו. כתוצאה מהמשבר, הופסקה בנייתו של הבניין, הוא הולאם על ידי הממשלה, והוא נותר שומם, עוד בטרם הותקנו בו מעליות, מערכות חשמל, חיבור למים זורמים ואף חלק מהקירות והחלונות.
מצוקת הדיור בוונצואלה גרמה לכך שהחל מ-2007 החלו לפלוש לבניין משפחות רבות שקבעו בו את מעונן, תוך עצימת עין מצד הממשלה. נכון לשנת 2011, מאכלסים את הבניין כ-2,500 דיירים, המתגוררים ב-28 מתוך 45 הקומות. התושבים התקינו בעצמם חיבורים חלקיים למים ולחשמל וחלקם אף מפעילים בבניין בתי עסק. לבניין יש הנהלה, המספקת גם שירותי אבטחה ותרבות לדיירים, והם משלמים לה מדי חודש כ-150 בוליבר (נכון ל-2011) לשם כיסוי ההוצאות.
בשנת 2014 החלה ממשלת ונצואלה בפינוי המבנה מיושביו ובשיכונם בדיור חלופי, בשל המפגעים הבטיחותיים בו.
גלריית דגלי צה&quot;ל
אשפוז פסיכיאטרי
קוציץ סורי
קוציץ סורי (שם מדעי: "Acanthus syriacus") הוא צמח רב-שנתי, הצומח בנוף של בתות עשבוניות. הצמח נפוץ בפרטים בודדים בכל חלקי ישראל פרט למדבר. תפוצתו העולמית משתרעת במזרח התיכון. בחורף מתוך גבעול תת-קרקעי צומחת שושנת עלים שאורכם עד 60 ס"מ ושוליהם קוצניים. עלי הצמח, שימשו השראה לעיצוב הכותרת הקורינתית – שהיא חלק מהותי בארכיטקטורה היוונית הקלאסית.
הקוציץ הסורי פורח בין מרץ למאי. כאשר בין העלים עולה גבעול לגובה של 50 ס"מ, על גבעול זה יושבים פרחים גדולים.
סבונית השדה
סַבּוֹנִית הַשָּׂדֶה (שם מדעי: "Vaccaria hispanica") היא מין צמח חד-שנתי בסוג סבונית ממשפחת הציפורניים.
מאפיינים.
הצמח ככל המינים בסוג, הוא קירח זקוף ומסועף ומבנהו כדורי מעט. גובה הגבעול הוא בין 50-70 ס"מ. העלים נגדיים, כחלחלים בגלל כסות שעווה, ומסודרים על הגבעול בזוגות. הפרחים הם תפרחת דו-בדית כך שמהציר הראשי מסתעפים שני ענפים נושאי פרחים, וכל אחד מהם בעצמו הוא גם ציר להסתעפות של שני ענפים נושאי פרחים.
הפרח הוא גביע בעל 5 שיניים, וחמש צלעות בולטות ההופכות לאחר הפריחה למעין כנפיים. לפרח 5 עלי כותרת ו- 10 אבקנים. הפרי הוא הלקט מארך בעל 4 קשוות, המכיל זרעים רבים, שחורים, 2 מ"מ, פניהם מגובששים.
שורשי הצמח מכילים גליקוזיד הנקרא סאפונין. זה חומר היוצר קצף סבוני כשמערבבים אותו במים. משתמשים בו בייצור תכשירי-ניקוי, תחליבים ומשקאות.
סבונית השדה גדלה באדמה כבדה בשדות בחבל הים-תיכוני, וגם באדמות לס בשולי המדבר. היא נפוצה בכל אזורי צפון הארץ ישראל ארץ ומרכזה. תפוצתה העולמית משתרעת בארצות שסביב הים התיכון.
בקרב בני יהדות תימן, ייחסו לצמח הנקרא בפיהם סָבּוּנָה סגולות רפואיות, והם השתמשו בה לטיפול במחלות עור.
השורשים עברו ניקוי, קלייה וזיקוק עד שנעשו מעין מלח ששימש הן כאבקת כביסה, והן כבסיס למי משרה לטיפול בפגעי העור, במי משרת השורשים היו גם משתמשים למקרה זיבה, או מחלות מין אחרות הקשורות לפליטה וגינלית, על ידי הזלפתם באותו מקום.
מתקפת הטרור באוסלו (2011)
האוניברסיטה הלאומית של ג'ובה
האוניברסיטה הלאומית של ג'ובה, נקראת גם אוניברסיטת ג'ובה (בערבית: جامعة جوبا) היא אוניברסיטה ציבורית בעיר ג'ובה שבדרום סודאן.
מיקום.
הקמפוס המרכזי של האוניברסיטה נמצא בג'ובה, עיר הבירה, של דרום סודאן.
היסטוריה.
האוניברסיטה הלאומית של ג'ובה נוסדה בשנת 1977 בזכות הצורך לחינוך גבוה באזור דרום סודאן. במהלך מלחמת האזרחים השנייה של סודאן, בין השנים 1983-2005, הועתקה האוניברסיטה לח'רטום, למען ביטחונם של הצוות והסטודנטים. ב-2006, החליטה הממשלה לשנות את שמה של האוניברסיטה לאוניברסיטה הלאומית של ג'ובה. לאחר השגת העצמאות ביולי 2011 הועברה האוניברסיטה חזרה למקום בו נוסדה לראשונה בג'ובה. באוניברסיטה לומדים בשפה האנגלית. נכון ל-2012 האוניברסיטה היא אחת משש אוניברסיטאות ציבוריות הקיימות בדרום סודאן. להלן רשימת האוניברסיטאות:
חומר (פילוסופיה)
חומר, או חומריות בפילוסופיה, לפי משמעותו האחת, הוא מונח המציין את הממשות הנתפסת בחמשת החושים של האדם, דבר גשמי, או גוף.
בחלק מספרות ההגות והמחקר במיוחד במערב, מאז העת העתיקה, מונגד החומר או החומריות, אל ענייני הרוח, ואל הרוחניות.
המטריאליזם מייחס חשיבות גדולה לחומר על פני רוח, ואילו הדואליזם, מייחס להם חשיבות זהה.
בעת העתיקה.
בפילוסופיה היוונית.
רוב הפילוסופים היוונים אשר עסקו במטאפיזיקה, עסקו גם בשאלות החומר (ביוונית: ἀρχή) ובמהות שלו. הם העלו תאוריות רבות, שחלקן למעשה השערות מדעיות שלא הוכחו.
הפילוסוף תאלס טען שיסוד העולם הוא מים, והביא את הלחות הנוכחת בכל מקום כהוכחה. תלמידו אנכסימנדרוס שלל תאוריה זו, וטען שלא ייתכן קיומה של אש בעולם שבו הכל עשוי מים. כתאוריה חלופית, הציע אנכסימנדרוס את אפיירון כיסוד הראשוני שממנו עשוי העולם. לטענתו, החומר המרכיב את העולם חייב להיות לא מוכר, אינסופי, וחסר כל תכונות המבדילות אותו משאר היסודות (כלומר - הוא חייב לכלול את כל התכונות של כל החומרים).
הפילוסוף אנכסימנס פתח רעיון זה, אולם הציע שיסוד העולם הוא אוויר.
במרוצת השנים התפתחה התאוריה, הרווחת ביותר בפילוסופיה היוונית, כי יסודות העולם הם ארבעה. התאוריה, אשר גובשה על ידי אמפדוקלס, מניחה כי החומר בעולם מורכב מארבעה יסודות: אוויר, אדמה, אש ומים. תאוריה זו אומצה על ידי אריסטו, ומשלה בכיפה עד המהפכה הקופרניקאית, בראשית העת החדשה.
בפילוסופיה היוונית הוצעה גם תאוריה שונה, אשר גיבשו אנשי האסכולה האטומיסטית. על פי תורתם, החומרים בטבע ניתנים לחלוקה הולכת וחוזרת עד שמגיעים לחלקיקים זעירים, האטומים, להם זיזים ושקעים, המסוגלים להתחבר זה לזה. אף על פי שבסופו של דבר הסתבר שהאטומיסטים צדקו, בזמנו לא ניתן לתאוריה ביסוס מדעי; היא נדחתה על ידי אריסטו ואחרים, עד שהרעיון עלה מחדש במאה ה-19.
בימי הביניים.
במחשבת היהדות.
בימי הביניים, סברו הוגים יהודים, בדומה לפילוסופים נוצרים ומוסלמים כי החומר והרוח הם מנוגדים, ואף אויבים. החומר, או החומריות היא המרכיב הייחודי הקובע של העולם הזה; ובאשר לאדם, החומר שלו הוא החלק החייתי, או "הבהמי", של היותו. החומר מהווה מכשול בדרכו של האדם אל שלמותו הרוחנית, ואל חיי העולם הבא. החומר מציג לאדם מערך של פיתויים מתמיד, המורגש בחמשת חושים; החומר מעורר את יצר הרע ומושך את האדם אל הדברים האסורים על פי התורה, או אמות המוסר והנימוס המקובלות. על האדם להישמר ממערך הפיתויים של החומר בכל תחבולה אפשרית, ולפנות בכל מאודו אל הרוחניות, שנתפסה כאחרת ומעבר לחומר. כך למשל, כתב רבי משה בן-מימון, הרמב"ם, בספרו מורה נבוכים:
הוגים אחדים סברו כי החומר מכשיל את האדם מראות את העיקר הרוחני, הוא עלול לעכב, לדעת הוגים רבים, את ההשגה הרוחנית ולהזיק לה; כך למשל, כתב הרמב"ם:
בעת החדשה.