שכונת נווה עמל נמצאת בקצה הצפון-מזרחי של הרצליה בקרבת רעננה. היא מצויה מדרום לשכונת יד התשעה/שביב ומצפון לשטח מפעל תע"ש שברמת השרון. במערב גובלת השכונה בדרך ירושלים ובמזרח נמצא רחוב פורצי הדרך שנושק לפרדסי מושב גבעת חן.
היסטוריה.
נווה עמל הוקמה בשנות ה-50 של המאה ה-20. ייעודה היה להיות שכונת פועלים ועל כן שמה.
הקמת המדינה והעלייה הגדולה שבאה בעקבותיה השפיעו על התפתחותה של הרצליה ממושבה לעיר. במשך התקופה בין נובמבר 1948 לנובמבר 1950 גדלה האוכלוסייה היהודית בישראל ב-70% והאוכלוסייה בהרצליה גדלה מ-5,300 ל-12,000 נפש, כלומר גידול של 126%. בשנים 1948–1955 בנתה חברת נווה עובד 1,200 מתוך 2,000 יחידות דיור בהרצליה והקימה מספר שכונות חדשות, ובהן נווה עמל. השכונה נבנתה בכמה שלבים והוקמה על אדמת נפקדים. השכונה הוקמה כיחידה עצמאית כמעט לחלוטין וכללה כ-812 יחידות דיור על שטח כללי של 626 דונם. בשטח זה הוקמו 600 יחידות דיור על שטח של 450–600 מ"ר ליחידה, ו-24 יחידות דיור על שטח של 950–1,200 מ"ר ליחידה. בשכונת נווה עמל הייתה חלוקה כמעט שווה בין עולים חדשים לבין ותיקי ההסתדרות ופועלים ותיקים (הכוונה לפועלים ובני משפחות עובדי הציבור והשירותים שהיו חברי הסתדרות): 412 דירות לעולים ו-400 דירות לוותיקים.
את חלקה הדרומי של נווה עמל בנתה חברת "משכנות", שבנתה שיכון לעולים חדשים דתיים. העולים היו בני עליות שונות בעיקר מעליות אירופה ומיעוטם מעליית תימן. בשיכון שנבנה ב-1952 היו שני סוגים של מבנים: בתים דו-משפחתיים (48 מ"ר על יחידת שטח של 100 מ"ר) ובתים לארבע משפחות (43 מ"ר על יחידת שטח של 1,000 מ"ר).
רובם של העולים שבאו באותה תקופה היו חסרי אמצעים וכל ההון הדרוש לקליטתם ניתן על ידי המדינה. לצורך כך, נבנו כמה שיותר יחידות דיור בכמה שפחות זמן וכסף.
בתחילת גל הבנייה הגדול הביאו צריפונים משני סוגים: מיובאים (שוודיים) ומתוצרת הארץ. אלה היו פתרונות הדיור הקבוע הראשונים. בסך הכל הוקמו 7,000 צריפים בכל הארץ, חלקם בנווה עמל שלב א'. שטח כל יחידת דיור היה 20 מ"ר וכל צריף שוודי היה שווה לארבע יחידות דיור, כל שתי משפחות השתמשו בשירותים משותפים. שיטת בנייה מהירה נוספת הייתה בלוקונים. המטרה של שיטה זו הייתה לחסוך את הצורך להמיר כסף למטבע זר. הבלוקון שימש כבית קבע אשר 90% ממחיר הקמתו היה שכר עבודה וחומרי גלם מקומיים. בנוה עמל שלב א' נבנו גם בלוקונים דו-משפחתיים על שטח של 500 מ"ר לשתי יחידות דיור. (הבלוקונים נבנו במקביל לצריפונים).
לעיריית הרצליה לא הייתה אפשרות להשפיע על המיקום או המבנה של נווה עמל, וזאת מאחר ששטח השכונה לא היה כלול בשטח העירוני של הרצליה באותה עת. השכונה כולה צורפה להרצליה בתחילת שנות ה-50 (כאשר רוב שטחה כבר היה מבונה). עצמאות השכונה התבטאה בכך שיחד עם הקמת יחידות הדיור הוקמו מוסדות ציבור כמו גני ילדים, בתי ספר, גני משחקים, מרפאות, צרכנייה וכו'.
חינוך.
בתי הספר בשכונה היו גורדון ורמב"ם. מלבד בית הספר הילדים היו לומדים בחדר (הם היו מתחלקים לקבוצות של 7–10 ילדים ולומדים עם רבי את התורה). פעילות הגיבוש היחידה בין הילדים באותה תקופה הייתה התנועה החברתית הנוער העובד. בגלל שלאמהות לא היה זמן ללמוד, בשכונה התקיימו לימודי ערב, בהם האמהות היו יכולות להשלים את השכלתן.
בהמשך נפתחו בשכונה בית הספר היסודי החרדי וולפסון ובית ספר תיכון טכנולוגי ניסויי דור.
נווה עמל במאה ה-21.
במהלך השנים שינתה השכונה את אופייה ומשפחות מבוססות יותר עברו לגור בה.
תושבים בולטים.
פרסום רב השיגה השכונה במישור הלאומי מיד לאחר רצח רבין בנובמבר 1995 כאשר התפרסם כי משפחתו של הרוצח, יגאל עמיר, מתגוררת בשכונה. מול ביתה של המשפחה התקיימו הפגנות פוליטיות מעת לעת, ואימו של הרוצח, גאולה עמיר, אף איבדה את עבודתה כגננת באחד מגני הילדים בשכונה שנסגר לאחר מכן. בסמוך לבית המשפחה ניצב פארק ציבורי שנקרא על שמו של יצחק רבין.
מן הצד השני, בשכונת נווה עמל גדלה וחונכה גם נשיאת בית המשפט העליון החל משנת 2017, אסתר חיות. חיות נולדה במעברת "שביב" שהפכה עם הזמן לשכונת יד התשעה, אך מיד לאחר גירושי הוריה עברה להתגורר בבית סבה וסבתה בשכונת נווה עמל הסמוכה, ובמקביל לכך היא התחנכה בבית הספר "גורדון" שבמרכז השכונה.
כיום מתגוררת בשכונה חברת הכנסת מהליכוד נורית קורן, המכהנת כיושבת ראש ועדת כנסת מיוחדת "לפרשת היעלמותם של ילדי תימן, מזרח והבלקן", וכן חברת הכנסת לשעבר ממפלגת קדימה יוליה שמאלוב ברקוביץ', המחזיקה כיום בתפקיד יושבת ראש הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
בשכונה גם מתגוררים, או התגוררו בעבר, הזמר נתן גושן, הזמרת נורית גלרון, כדורגלן העבר בני טבק וכן תת-אלוף אריה בירו.
אליצור יאיר הרצליה
מועדון הכדוריד אליצור יאיר הרצליה היא קבוצת כדוריד שכיום אינה פעילה, המועדון היווה חלק מעמותת "אליצור יאיר הרצליה" שהיא עמותה בעלת עקרונות דתיים.
לפני הקפאתה, הקבוצה שיחקה בליגה הלאומית לכדוריד ואירחה באולם ספורט היובל בשנים האחרונות לפני הקפאתה.
שם המועדון.
אליצור- ע"ש אגודת הספורט אליצור, יאיר- ע"ש החייל יאיר דורפצאון מהרצליה שנהרג, והרצליה- ע"ש העיר בה התקיימו משחקי הבית של הקבוצה.
היסטוריה.
מקים הקבוצה היה יצחק פליישמן. אליצור הרצליה היא עמותה שלא למטרת רווח, התארגנות של אנשים שרצו להקים קבוצת ספורט דתית.
הנהלה.
מנכ"ל הקבוצה הוא יהושע גורא שהיה גם יו"ר הקבוצה.
מנהל הקבוצה הוא אדם פלטקביץ'.
הישגים.
הישגה הגדול של אליצור הרצליה היה בשנת 1988 והוא ההעפלה לאליפות אירופה לערים שהוא התואר הרביעי בחשיבותו באירופה, בו הפסידה אחרי שני משחקים שאירחה בביתה קבוצה משוודיה.
הישג נוסף של הקבוצה הוא זכייה במקום הרביעי בליגה שנתיים ברציפות.
סוף שנות השישים ושנות השבעים.
אליצור הרצליה החלה את דרכה בליגה ג' בכדוריד כשאירחה במגרשים רבים המתאימים לכדוריד ברחבי הרצליה, ומשם הגיעה עד לליגה הלאומית והתחילה לבסס את מקומה בליגה במקומות 5–8.
בשנת 1971 נוסדה העמותה אליצור הרצליה והקבוצה נרשמה כעמותה.
שנות השמונים.
שנות השמונים היו שיא פריחתה של אליצור: קבוצת הכדוריד הפועל הרצליה התפרקה ב-1980 ושחקנים רבים עברו לאליצור ובשנת 1983 הקבוצה התאחדה עם הפועל נוף ים הרצליה ל-15 שנה עד הקפאתה, ובזכות אירועים אילו היא זכתה במקום הרביעי בליגה הלאומית בשנים 1987–1988 והעפילה לאליפות אירופה לערים בשנת 1988.
שנות התשעים.
שנות התשעים היו השנים הקשות של אליצור הרצליה, זאת מכיוון שהקבוצות האחרות בליגה רכשו שחקנים זרים, מה שאליצור הרצליה לא יכלה להרשות לעצמה מכיוון שלא היה לה מספיק כסף כדי להעביר שחקן זר לשורותיה. הקבוצה לא העפילה למקומות הגבוהים ואפילו ירדה ליגה.
ב-1998 הקבוצה הוקפאה לזמן לא ידוע בשל בעיות כספיות.
תלבושת.
תלבושת הקבוצה השתנתה עם השנים אך צבעיה העיקריים היו כחול ולבן.
סמל.
סמל הקבוצה היה כמו סמל אגודת הספורט אליצור.
מאמנים.
לאליצור הרצליה היו ארבעה מאמנים עיקריים שהיו תמיד בתחלופה: עקיבא לפלר, אדם פלטקביץ', רוני נתן, ויוסי שטרק, ומספר רב של מאמנים שאימנו לתקופה קצרה, המאמן הראשון של הקבוצה היה דב פליישמן והמאמן האחרון היה גילי רבן.
העיקרון הדתי.
באליצור החליטו שאין משחקים ואימונים בשבת, ואם הקבוצה הולכת ביחד לאכול במקום מסוים הוא חייב להיות כשר, אך אין זה מכליל את השחקנים וההנהלה להיות דתיים. אף על פי שאליצור הרצליה נועדה לשחקנים דתיים, רוב השחקנים באליצור הרצליה היו חילוניים.
גביע דייוויס 1922
אתגר הטניס הבינלאומי 1922 (באנגלית: 1922 International Lawn Tennis Challenge) הייתה התחרות ה-17 במניין של מה שנודע היום כ"גביע דייוויס".
מחזיקי הגביע היו נציגי ארצות הברית ומשחק הגמר נערך בארצות הברית. לתחרות נרשמו 14 נבחרות.
המשחק על התואר נערך ב-1-5 בספטמבר 1922 בניו יורק, ארצות הברית. נבחרת אוסטרליה התמודדה על התואר נגד נבחרת ארצות הברית אך הפסידה עם תוצאה 4:1. בכך האמריקאים זכו בתואר בשנה השלישית ברציפות.
משחקי פלייאוף.
לתחרות נרשמו 14 נבחרות, אך נבחרות הפיליפינים, קנדה, יפן והוואי לא התייצבו למשחקים. הסיבה לכך הייתה בקשיי הנסיעה. לאור כך הוחלט שבשנת 1923 תהיה חלוקת הפלייאוף למרחבים גאוגרפיים.
כמו בשנה הקודמת, לפני משחקי רבע הגמר נערכו 2 משחקים מוקדמים:
תנועת תרבות- בית היוצרים
קרב טארנטום
ריאה הפונה
פרינס טאגו
יצחק בן ארי
יצחק בן ארי (22 בינואר 1924 - 24 במרץ 2004) היה דיפלומט ישראלי, שכיהן כשגריר ישראל בדנמרק ובגרמניה המערבית.
ביוגרפיה.
בן ארי נולד בווינה שבאוסטריה בשם ארווין רינדנר. למד בגימנסיה הקלאסית, וסולק ממנה בעקבות האנשלוס. הוא עלה לארץ ישראל ב-1939 במסגרת עליית הנוער ולמד בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
התגייס למשטרת המנדט, שירת כנוטר בגבול הצפון ובמחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט בירושלים, בה היה ממונה על הפעלת עובדים יהודיים. במקביל הוא שימש סוכן של הש"י וקיבל את הכינוי המחתרתי "מיקי" שהמשיך ללוות אותו לאורך חייו. לאחר הקמת המדינה שירת במשטרת ישראל בדרגת עוזר מפקח מחוזי במחוז תל אביב וירושלים והיה שליח המשטרה לארגון האינטרפול בפריז.
ב-1958 גויס למוסד על ידי יעקב כרוז, ראש אגף "תבל" האמון על הקשרים הדיפלומטים והמודיעיניים של הארגון. הוא שימש שליח המוסד ומשרד החוץ בשגרירות ישראל באדיס אבבה שבאתיופיה, שימש מפקח קונסולרי בנציגויות ישראל במזרח אפריקה וראש מחלקת אפריקה. באגף תבל. לאחר מכן שירת כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל בפריז ושירת בתפקידים בכירים במוסד.