הקראי הציוני המפורסם ביותר, שפעל במצרים לאחר קום מדינת ישראל, היה ד"ר משה מרזוק, שהיה לדמות מופת ולסמל במורשת העדה. מרזוק, רופא במקצועו, גויס על ידי מדינת ישראל לרשת ריגול שפעלה במצרים, והופעל, יחד עם חבריו, כדי לפגוע במטרות מערביות שם על מנת להעכיר את יחסיה של מצרים עם ארצות הברית ובריטניה. הפעולה, שכונתה מאוחר יותר "העסק הביש", נחשפה, על משה מרזוק נגזר עונש מוות, והוא נתלה במצרים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בשיאה, מנתה הקהילה הקראית במצרים כ-5,000 נפשות.
אחרי הקמת מדינת ישראל, ועם האנטישמיות הגואה במצרים - עלו רבים מהיהודים לארץ ישראל, אף על פי שהתקשו לקחת עמם את רכושם. מחציתם המתינו עד לאחר מבצע קדש שהסלים את העוינות כלפיהם במצרים, ואז עלו.
עליית הקראים לארץ לא התקבלה בברכה בידי החוגים הרבניים האורתודוקסיים, והרב צבי פסח פרנק הזהיר מפניה. לחץ של יהדות מצרים שאיימה בחרם על העלייה אם הקראים יוצאו מכללה והתערבותם של הרב עוזיאל, יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון אפשרו לקראים לעלות.
כיום (2005) אין יותר קראים במצרים, כולם היגרו ממנה למדינות אחרות ובעיקר לישראל. בית הכנסת הגדול בקהיר בשכונת "עבאסיה" על שם משה דרעי, סגור למבקרים והמפתח נמצא בידי הקהילה הרבנית.
כמו בתי כנסת אחרים בקהיר שנסגרו ונזנחו לאחר עזיבת היהודים גם בית הכנסת הקראי בעבאסיה מוזנח, מלוכלך ומאובק. ביזה של הרכוש והספרים בידי יהודים לא קראים מקומיים תרמה אף היא ככל הנראה להרס הרב. כל שנותר הוא ארון ספרים אחד, ערימת ארגזים שקועה באבק ומספר תיבות ריקות של ספרי תורה.
הקראות בימינו.
מוצאם של רוב רובם של הקראים במדינת ישראל הוא בקראי מצרים, ומוצא מיעוטם הוא בקראי עיראק, טורקיה, רוסיה ובכאלו שקיבלו על עצמם את הקראות. עליית הקראים ממצרים הייתה בשני גלי עליה עיקריים: הגל הראשון בשנים 1948–1950, והגל השני בשנים 1955–1956, בעיקר בעקבות מבצע קדש, אולם גם לאחר מכן הוסיפו להגיע קראים ארצה. מאחר שברישומי משרד הפנים הקראים רשומים כיהודים, לא ידוע מספרם המדויק של הקראים בארץ. כיום מוערך מספר הקראים בישראל בכ-25,000 נפש ובמדינות אחרות בעולם חיים עוד כ-10,000 נפש. קהילות קראיות קיימות ברמלה, שבה נמצא מבנה "מרכז היהדות הקראית העולמית", באשדוד, באופקים, בבאר שבע, בקריית גת, בבת ים בירושלים ובמושבים מצליח ורנן. בסך הכול ישנם 11 בתי כנסת קראים בארץ.&lt;BR&gt;
בארצות הברית, בעיקר באזור סן פרנסיסקו, יש גם כמה אלפי קראים שרובם ממוצא מצרי.&lt;BR&gt;
היום נפוצים יחסית נישואים בין רבניים לקראיים. בדומה ליהדות האורתודוקסית, גם בקרב הקראים יש תהליך של חילון ורבים הקראים שאינם מקפידים על מצוות אמונתם קלה כבחמורה.
במשך שנים רבות היה מעמדם של בתי הדין הקראים בעייתי, שכן החוק לא מכיר בקראים כעדה דתית נפרדת. אף שבדרך כלל ניתנו פסקי הדין בענייני גירושים ונישואין בידי בית הדין העדתי, הדרך הייתה פתוחה לפני אחד הצדדים, אם חפץ היה להעביר את הדיון לבית הדין הרבני. בית המשפט העליון שינה מצב זה ב-1995, מבטל בכך את ההלכה הקודמת, והפך את המשפט הקראי למחייב עבור בני זוג אנשי העדה.
בישראל נתקלו הקראים לראשונה במצב שבו הם נמצאים תחת שלטון שנותן יחס מועדף ליהדות האורתודוקסית. קראים מתלוננים על אפליה בתקציבים שמעניקה מדינת ישראל לקראים לעומת הרבניים, ואף הגישו עתירה לבג"ץ בעניין זה שנדונה בימים אלה (ההליך החל ב-1999).
בישראל אימצו לעצמם קראים מנהגים רבניים כמו בר מצווה ועליה לתורה בגיל 13, בניגוד לטענה הקראית המקורית שהבגרות של אנשים שונים לא באה באותו גיל. הקראים טוענים שאין במנהג זה כל רע.
החוקרת עמנואלה טרויסן סמי (בתוך "Karaite Judaism") כותבת על כך:
בשנים האחרונות חל שינוי ביחסה של היהדות הקראית לעניין קבלתם של יהודים שלא נולדו כקראים. בעקבות כך התקבלה החלטה במוסדות הקראיים, לפיה תתאפשר קבלה של יהודים רבניים לקראות, וכבר ישנם כאלה שניצלו החלטה זו.
אין חינוך קראי נפרד, ולכן נאלצים ההורים הקראים לשלוח את ילדיהם לבתי ספר ממלכתיים (בדרך כלל לא ממלכתיים דתיים, בשל ההשקפה הרבנית המורבצת שם), מה שכנראה מגביר את תהליכי החילון בקרב הקראים.
הידרה
במיתולוגיה היוונית, ההידרה הלרניאנית הייתה יצור-מים דמוי-זוחל מרובה-ראשים דמויי נחשים (בדרך כלל; באגדות שונות מופיעה ההידרה עם מספר ראשים הנע בין שלושה או חמישה למאה) ונשימה רעילה. ההידרה היא בתם של טיפון ואכידנה והיא נהרגה על ידי הרקולס כאחת משתים עשרה המטלות שהוטלו עליו.
הרקולס וההידרה.
כאשר הרקולס הגיע לביצה ליד אגם לרנה , שבו ההידרה שכנה, הרקולס כיסה את פיו ואפו בבד כדי להגן על עצמו מהאדים הרעילים, וירה חצים בוערים לתוך קינה של ההידרה כדי למשוך אותה החוצה. אז הוא תקף אותה, אך לאחר שכרת אחד מראשיה, גילה כי צמח ראש חדש (או שניים), ואותו הדבר אירע לאחר שכרת ראש אחר. כאשר הבין כי לא יוכל להרוג כך את ההידרה, קרא לאחיינו לעזרה.
אחיינו (אולי בעזרת אתנה) הגה את הרעיון של שריפת מקום כריתת הראש, וכך למנוע את גדילתו חזרה. כך, כל פעם שהרקולס כרת את הראש של ההידרה, איולאוס שרף את מקום הכריתה. לאחר שההידרה מתה, הם לקחו את הראש האלמותי שלה וקברו אותו תחת סלע גדול. הרקולס טבל את חציו בדמה הרעיל של ההידרה, ובכך השלים את מטלתו השנייה.
בגרסה אחרת, הרה שלחה סרטן לנשוך את רגליו של הרקולס ולהפריע לו, וכך ניסתה לגרום למותו. כאשר אוריסתאוס גילה כי אחיינו של הרקולס הוא ששרף את הראשים, הוא הכריז כי המטלה לא בוצעה כיאות כיוון שלא ביצע אותה בעצמו, ולכן מטלה זו לא נחשבה כאחת מעשר המטלות שהוא ייעד לו, והוא נאלץ לבצע מטלה נוספת (דבר דומה קרה גם עם ניקוי רפתות אוגיאס, וכך ביצע הרקולס בסך הכול שתים עשרה מטלות).
הסיפור של ההידרה הלרניאנית קובע כי ההידרה והסרטן הוצבו בשמים לאחר שהרקולס הרגם.
לפי הסיפורים, אם כורתים ראש של הידרה, צומחים כמה ראשים אחרים במקומו, כמו שאם חותכים עשב שוטה, הוא יצמח גבוה יותר.
ניתן למצוא את ההידרה גם בסיפורים מודרניים, לעיתים בתור יצור (למשל בסדרת ספרי פרסי ג'קסון והאולימפיים), ולעיתים בתור סמל (כדוגמת ארגון הידרה ביקום מארוול).
מקורות.
מיתולוגיה העוסקת בלחימה בנחשים עצומים או חיות דמויות נחש, היא כנראה הסמל הרגיל למאבק בגורם שקשה מאוד לנצחו (לדוגמה, התולעת הלמבטונית מייצגת את הפלישות של הצבא הסקוטי לאנגליה בימי הביניים). מאחר שלרנה נמצאת ליד ספרטה, העיר בעלת רוח הלחימה העזה ביותר, סיפורים על ספרטה היו עשויים להיווצר בצורת מיתוס נחש, וכך נבחר מקום התרחשותו של הסיפור.
לא ברור מה פירושו של שריפת ראשי הנחש, אך ייתכן כי פרט זה מגיע מסיפורים הנוגעים ללרנה, אולי של שריפת האויב (או גופותיו) כדי לפזר אותו.
לרנה נמצאת בעוד מיתוס כמעיין שפוסידון יצר לזיכרון בתו של דנאוס (המייצגת את הדניאה שמופיעים ביצירות קודמות כמו האליאדה כקבוצה יורדת ים שמגיעה ממקום אחר). ייתכן כי מדובר במיתוס על התקפה כושלת על האוכלוסייה המקומית על ידי הדניאה, שבהתקפה חוזרת הצליחו לכבוש את המקום.
המילה היוונית לחץ, "טוקסון", דומה מאוד למילה היוונית לרעל, "טוקסיס", ומכאן חצי הרעל שהרקולס יצר מדמה של ההידרה. הקישורים לאריה הנימאי עשויים לנבוע מהתאמה של הסיפור לכך שהפרק על ההידרה מגיע לאחר זה על האריה.
לאס מנינאס
לַאס מֶנִינַאס (בספרדית: Las Meninas, עלמות החצר; 1656) היא אחת היצירות המפורסמות ביותר של הצייר הספרדי בן המאה ה-17 דייגו ולסקס. היצירה מוצגת כיום במוסאו דל פראדו שבמדריד.
היצירה.
הציור מתאר את הנסיכה אינפנטה מרגריטה, בתם הבכורה של פליפה הרביעי מלך ספרד בנישואיו השניים למריה אנה, המוקפת בבנות-לווייתה, גמדותיה וכלבהּ. בצד שמאל של התמונה ניתן לראות את ולסקס עצמו, נחבא למחצה מאחורי כן הציור הגדול.
הקומפוזיציה בתמונה היא רבת רושם. האינפנטה עומדת בין משרתותיה, וגמדתה לימינה. על אף היותה הדמות הנמוכה ביותר בציור, האינפנטה היא מרכז הקומפוזיציה. אחת המשרתות כורעת ברך לפניה והשנייה קדה כלפיה קידה, והדבר הופך את הנסיכה הצעירה, בצבעיה הבהירים ושמלתה המנופחת, למקור התנועה ביצירה. הגמדה, שגובהה זהה לזה של הנסיכה, היא דמות כעורה אשר בהשוואה אליה נראית הנסיכה עדינה, שברירית וייחודית. בשמאל התמונה, חשוך ורוגע, מוצג הצייר עצמו כשהוא עומד מאחורי בד הקנבס הרחב. זהו אחד הפורטרטים העצמיים הטובים ביותר של ולסקס שנשתמרו. מעל ראשה של הנסיכה ניתן לראות במעומעם את הזוג המלכותי, שנשקף מתוך מראה שתלויה בצדו הרחוק של החדר.
העמדת הדמויות בתמונה, שנראית פשוטה וסתמית, נחשבת לגאונית מאין כמוה. המלך פליפה הרביעי ומלכתו, על אף שהם נראים אך בקושי, הם נושא התמונה, ואליהם מוסבת תשומת הלב של כל הנוכחים בחדר: מבטו של הצייר מופנה אליהם בעוד הוא מצייר אותם, וכל ההתרחשות בחדר היא למעשה ביקור של הנסיכה ומשרתותיה בסטודיו שבו מציירים את הוריה. כצופים אנו מסיקים כי מקומנו נפקד מהסצנה כולה, כיוון שבנקודת מבטנו מוצב למעשה הזוג המלכותי. התמונה, שנראית בתחילה כבעלת קומפוזיציה "פתוחה" (כמו צילום או התבוננות דרך חלון) שבה יש נקודת מבט מוגדרת למתבונן, הופכת לקומפוזיציה סגורה, שבה נקודת מבטו של הצופה חופפת לנקודת המבט של אחת הדמויות המתוארות בתמונה. תפיסה זו מחוזקת בכך שהציור אותו מצייר ולסקס בתמונה נסתר לחלוטין מעיני הצופה בה.