אוסף של דיווחים על בירורים הומאופתים רבים ידוע כ-"homeopathic materia medica". מבחינה מעשית, התועלת באוסף כזה היא מוגבלת, מאחר שהמטפל אינו אמור לחפש את התסמינים המתאימים לרמדי מסוים, אלא להפך – את הרמדים המתאימים לתסמין כלשהו. צורך זה ממולא על ידי "הרפרטואר ההומאופתי", שהוא מפתח של תסמינים, המפרט לאחר כל תסמין את הרמדים הקשורים אליו. רפרטוארים כאלה הם לעיתים קרובות נרחבים מאוד, ועשויים לכלול מידע מניסיון קליני בנוסף לבירורים. לעיתים קרובות יש ויכוח ער בקרב מחברי הרפרטואר והמטפלים לגבי המהימנות של פריטים מסוימים. המפתח התסמיני הראשון של ה-"homeopathic materia medica" נאסף על ידי האנמן בעצמו. זמן קצר לאחר מכן אחד מתלמידו, Clemens von Bönninghausen, יצר את "ספר הכיס הרפואי" ("Therapeutic pocket book"), רפרטואר הומאופתי נוסף.
הרפרטואר ההומאופתי הראשון פורסם על ידי ד"ר ג'ורג' ג'אר ב-1835 בגרמנית ולאחר מכן ב-1838 באנגלית, בעריכתו של ד"ר קונסטנטין הרינג. מהדורה זו שמה פחות דגש על קטגוריות שונות של מחלות, והשפיעה על עבודותיו המאוחרות יותר של ג'יימס טיילר קנט.
היא הכילה 3 כרכים גדולים. רפרטוארים כאלה גדלו עם הזמן הן בהיקף והן בפירוט.
טיפולים.
הטיפול ההומאופתי מתחיל לרוב בבירור ההיסטוריה של המטופל, כולל שאלות בקשר למצבו הפיזי, הנפשי והרגשי, מקומו בחיים ומחלות פיזיות או נפשיות מהן הוא סובל. המטפל ההומאופתי מנסה לתרגם את המידע לנוסחה מורכבת של תסמינים נפשיים ופיזיים הכוללת העדפות אישיות, נטיות מולדות ואפילו את סוג הגוף.
המטרה היא לפתח ייצוג מקיף של מצבו הכללי של המטופל. לאחר מכן ניתן להשוות את המידע עם רשימות דומות בבירורים שב-"homeopathic materia medica". באמצעות שיחות נוספות עם המטופל, ההומאופת מחפש את הרמדי המתאים ביותר לכלל התסמינים שלו. ישנן שיטות רבות לקביעת הרמדי הדומה ביותר (ה-"simillimum"), ובעניין זה יש לעיתים חילוקי דעות בקרב ההומאופתים, בין השאר בשל המורכבות העצומה של מושג "מכלול התסמינים". ההומאופתים לא כוללים את כל התסמינים כאשר הם קובעים איזה רמדי הוא המתאים ביותר, אלא מחליטים בעצמם מי מהתסמינים הם האופייניים ביותר, על סמך הידע והניסיון האישי שלהם.
ישנו מגוון של גישות לטיפולים בקרב ההומאופתים. הומאופתיה "קלאסית" כוללת לרוב בחינה מפורטת של ההיסטוריה של המטופל, ושימוש ברמדי בודד במנות קצובות תוך ניטור התסמינים של המטופל, ואילו הומאופתיה "קלינית" כוללת שילובים בין רמדים שונים על מנת לטפל בתסמינים השונים של המחלה.
רמדים.
"רמדי" הוא המונח הטכני המקובל בהומאופתיה לחומר שהוכן באמצעות תהליך מפורט ומיועד לטיפול בחולים. העוסקים בהומאופתיה נסמכים על שני סוגים של מקורות לשם המלצה על רמדים (תכשירים): "Materia medicae" ורפרטוארים. "Materia medicae" הוא אוסף של רמדים המאורגנים בצורה אלפביתית, ומתאר את סוגי התסמינים המשויכים לכל רמדי. רפרטואר הומאופתי הוא מפתח של תסמיני מחלה המשייך לכל תסמין את הרמדים המתאימים לו.
ההומאופתיה משתמשת לייצור רמדים בחומרים המופקים מבעלי חיים, צמחים, מינרלים או באופן סינתטי. בין הדוגמאות ניתן לכלול את "Natrum muriaticum" (מלח בישול), "Lachesis muta" (ארס של נחש ממשפחת הצפעוניים), אופיום ו-"Thyroidinum" (תריודוטירונין, הורמון המופרש מבלוטת התריס). ההומאופתים משתמשים גם בטיפולים הנקראים "nosodes" (מיוונית, "nosos" – מחלה) העשויים מחומרים נגועים או גורמי מחלות כגון הפרשות צואתיות, הפרשות של מערכת השתן או הנשימה, דם ורקמות.
רמדים הומאופתים שהוכנו מדגימות בריאות נקראים "Sarcodes".
הומאופתים מודרניים שקלו אף שימוש בחומרים אזוטריים יותר, הידועים כ"בלתי ניתנים להערכה" מאחר שמקורם אינו בחומר אלא בקרינה אלקטרומגנטית אשר לטענתם "נכלאת" בתוך אלכוהול או לקטוז. דוגמות לכך הם קרני רנטגן, אור השמש, אנטי-חומר,
וחשמל.
דוגמה עכשווית יותר לחומר אזוטרי שמשמש להכנת רמדים היא "סופת רעמים" (אשר מופקת ממי גשמים שנאספו).
כיום קיימים כ-3,000 רמדים שונים הנמצאים בשימוש שכיח בהומאופתיה.
חלק מההומאופתים משתמשים בשיטות אשר נחשבות בעיני מטפלים אחרים כשנויות במחלוקת. דוגמה לשיטה כזאת היא "רמדי נייר", כאשר החומר ורמת הדילול נרשמים על פיסת נייר אשר מוצמדת לבגדיו של המטופל, בכיסו, או מונחת מתחת לכוס מים שהחולה שותה לאחר מכן. למעשה, כפי שחושב בפסקה הקודמת, אכן אין הבדל בין שתיית מים רגילים לבין נטילת רמדי הומאופתי, משום שברמות הדילול הנפוצות לא ניתן כלל להבדיל ביניהם. דוגמה נוספת לשיטה שנויה במחלוקת היא השימוש ברדיוניקה ("ריפוי מרחוק" באמצעות דם, שיער או חתימה של המטופל) להכנת רמדים. שיטות אלה קיבלו ביקורת רבה מהומאופתים "קלאסיים" הטוענים כי הן בלתי מבוססות, וגובלות בכישוף ואמונה טפלה.
איזופתיה.
איזופתיה היא שיטת טיפול שמקורה בהומאופתיה והומצאה על ידי יוהאן לוקס (Johann Joseph Wilhelm Lux) בשנות ה-30 של המאה ה-19. איזופתיה שונה מהומאופתיה בכך שהרמדים עשויים מחומרים יוצרי מחלות, או מתוצרי המחלות עצמן, כגון מוגלה. רבים מה"חיסונים ההומאופתיים" כביכול הם צורה של איזופתיה.
רמדים מפרחים.
ניתן לייצר רמדים באמצעות השריית פרחים במים וחשיפתם לאור השמש. הרמדים המפורסמים ביותר המיוצרים בשיטה זו הם פרחי באך, אשר פותחו על ידי ההומאופת אדוארד באך. היחסים בין פרחי באך לבין ההומאופתיה עצמה שנויים במחלוקת. מצד אחד, התומכים בפרחי באך חולקים את השקפת העולם הוויטליסטית של ההומאופתיה, וטוענים כי פרחי באך עובדים באמצעות אותו "כוח חיות" היפותטי כמו הרמדים ההומאופתיים. מצד שני, אף על פי שרבים מהפרחים הללו משמשים בהומאופתיה, צורת הכנתם היא שונה במקצת, כאשר את פרחי באך מכינים לכאורה בצורה "עדינה" יותר – הצבת הפרחים בקערות מים באור השמש, בניגוד לדילול.
למרות מחקרים רבים שנערכו בתחום לא נמצאו שום ראיות מדעיות או קליניות לאפקטיביות של טיפול בפרחי באך.
שימוש וטרינרי.
מקורה של ההומאופתיה הווטרינרית – הרעיון של שימוש בהומאופתיה לשם טיפול בחיות אחרות, פרט לבני אדם – עוד בראשית ההומאופתיה; האנמן עצמו כתב ודיבר על השימוש בהומאופתיה בבעלי חיים.
בארצות הברית, הומאופתיה וטרינרית משמשת וטרינרים החברים באקדמיה להומאופתיה וטרינרית או בארגון הווטרינרי ההוליסטי האמריקני.
מנהל המזון והתרופות האמריקאי (ה-FDA) לא אישר שימוש במוצרים הומאופתיים כתרופות וטרינריות בארצות הברית. בבריטניה, מנתחים וטרינריים המשתמשים בהומאופתיה שייכים למחלקה להומאופתיה או לארגון הבריטי למנתחים וטרינריים הומאופתיים. בבריטניה כמו במספר ארצות אחרות, רק מנתחים וטרינריים מוסמכים רשאים לטפל בבעלי חיים. הגוף התומך ומייצג את הווטרינרים ההומאופתיים ברחבי העולם נקרא ההתאחדות הבינלאומית להומאופתיה וטרינרית (International Association for Veterinary Homeopathy). השימוש בהומאופתיה ברפואה הווטרינרית שנוי במחלוקת, מאחר שנערכו מעט מאוד מחקרים מדעיים בתחום, וגם אלה שנערכו היו באיכות ירודה מכדי להציג מידע מהימן.
מחקרים אחרים מצאו, בין השאר, כי נתינת פלצבו לחיות מחמד עשוי להשפיע על בעליהן להאמין שהטיפול שניתן הוא יעיל, אף על פי שלא ניתן שום טיפול.
ניתוח מדעי ורפואי.
המחקר המדעי המודרני אינו מספק תימוכין להומאופתיה. התמיסות המהולות באופן קיצוני, המשמשות בהומאופתיה, בדרך כלל אינן מכילות דבר מן החומר הפעיל (אטומים, יונים או מולקולות). הרעיון שתמיסות אלה מסוגלות לגרום להשפעה ביולוגית אינו תואם את התצפיות, לפיהן קיים קשר ברור בין מינון התרופות לתגובה הביולוגית. ההסבר המוצע לכך, כי למים "זיכרון" או ויברציות של המרכיב המדולל – סותר את חוקי הכימיה והפיזיקה. על כן, טוענים המבקרים כי תוצאות חיוביות של הרמדי ההומאופתיים הן תוצאה של אפקט הפלצבו בלבד. מבקרים מצביעים על העדר מחקרים מדעיים איכותיים התומכים ביעילות ההומאופתיה, כהוכחה לכך שהשיטה אינה יעילה. המבקרים אומרים גם כי הומאופתיה מסוכנת מטבעה, כיוון שההומאופתים נוטעים תקוות שווא, העלולה למנוע או לדחות טיפול רפואי הולם.
דילולים גבוהים.
הדילולים הגבוהים במיוחד המשמשים בהומאופתיה היו לנקודה מרכזית בביקורת על השיטה. ההומאופתים מאמינים כי דילול סדרתי ושיטתי של חומר, החל בריכוז 10% או פחות, והמשך דילול החומר, עם טלטול לאחר כל דילול, יוצר "רמדי" פעיל רפואית, בניגוד למים שאינם פעילים רפואית. אך רמדי הומאופתיים מדוללים בדרך כלל לרמה בה כלל לא נותרו מולקולות מהתמיסה המקורית במנה של הרמדי. כיוון שהמבנים הלא-קוולנטיים במים יציבים לזמן שאינו עולה על כמה פיקו-שניות, המבקרים מסיקים כי כל השפעה של החומר המקורי אינה יכולה להתקיים ברמדי שמתקבל בסוף התהליך. זאת ועוד, מכיוון שמולקולות מים היו במגע עם מיליוני חומרים שונים במשך קיומם, המבקרים אומרים כי למעשה כל כוס מים היא דילול קיצוני של כמעט כל חומר שהוא. לכן, לפי העקרונות ההומאופתיים, שתיית כוס מים תעניק טיפול כמעט לכל בעיה רפואית.
העוסקים בהומאופתיה מחזיקים כי דילולים גבוהים (פחות מולקולות בכל מנה) גורמים להשפעה רפואית חזקה יותר. רעיון זה אינו תואם לתצפית בתרופות רגילות, לפיה מתקיים קשר ברור בין ריכוז החומר הפעיל בגוף לתגובה הביולוגית. הקשר מינון-תגובה אושש במספר עצום של ניסויים בבעלי חיים מגוונים כמו נמטודות, חולדות, ובני-אדם.
הפיזיקאי רוברט פארק, לשעבר מנהל החברה האמריקנית לפיזיקה, צוטט באומרו כי: