מכללות אמריקאיות רבות אימצו את הקו שהנחה קונאנט. הוא היה לדמות ציבורית בולטת במאבק לרפורמה בחינוך הכללי, מאבק שבסופו אומץ מבחן SAT כבחינת כניסה לאוניברסיטאות ומכללות בארצות הברית. כמו כן, קונאנט פעל רבות כדי להפחית את הדגש המסורתי הניתן ללימודים הקלאסיים בתוכניות הלימוד לתואר ראשון, לטובת דגש על תחומים מדעיים ומודרניים. כמו כן, היה פעיל במהלך הקריירה שלו בענייני חינוך ומדיניות לימוד המדע ברמת בית הספר התיכון וברמת המכללה, והיה תומך נלהב בהקמת מכללות קהילתיות. ב-1959 חיבר את הספר "The American High School Today" ("בית הספר התיכון האמריקאי כיום"). על פעילותו בתחומים אלו קיבל את פרס סילבנוס ת'אייר (Sylvanus Thayer Award) היוקרתי מטעם האקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית בווסט פוינט, ניו יורק.
קונאנט אף פעל לקידום לימודי ההיסטוריה של המדע, ערך את הספר בן שני הכרכים "Harvard Case Histories in Experimental Science" ואף כלל את תחום לימודי ההיסטוריה של המדע בתוכנית הלימודים הכללית בהרווארד. בעיניו של קונאנט, בחקר ההיסטוריה של המדע גישת המחקר השמה דגש על הממדים האינטלקטואליים והפנימיים של פיתוח המדע - בניגוד להתמקדות בגורמים ה"חיצוניים", כמו סוציולוגיה, כלכלה ופוליטיקה - תחזק את האידאולוגיה האמריקאית בעניין המלחמה הקרה ותסייע לאמריקאים להבין את חשיבות המדע מאז מלחמת העולם השנייה. באותה תקופה, המדע האמריקאי (ובייחוד תחום הפיזיקה, שבו ראה קונאנט תחום מייצג) עבר תהליך מהיר של השתלטות בידי מימון צבאי, וקונאנט פעל להרגעת החששות בעניין השחתה מוסרית של תחום המדע. כמו כן, סייע קונאנט לתחילת הקריירה של תומאס קון, שלספרו "המבנה של מהפכות מדעיות" נודעת השפעה מכרעת על מגוון תחומים בלימודי המדע.
ב-6 בדצמבר 1963 קיבל את מדליית החירות הנשיאותית מנשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון. הוא נבחר לקבל את הפרס כבר בידי ג'ון פ. קנדי, אך הטקס התעכב בשל ההתנקשות בחייו של קנדי בנובמבר 1963.
קונאנט מת בהנובר, ניו המפשייר, בשנת 1978. לאחר מותו הוקמו על שמו כמה בתי ספר, בוויסקונסין, באילינוי ובמישיגן.
נושאים לביקורת בקריירה שלו.
כנשיא אוניברסיטת הרווארד, קונאנט הוביל קו של קבלה בברכה את משטרו של היטלר. קצינים נאצים בכירים נשאו נאומים בקמפוס האוניברסיטה, וב-1934 אף נאם ארנסט האנפשטנגל בטקס קבלת התארים. כמו כן, הוא הנהיג מדיניות של הגבלת הקבלה של סטודנטים יהודים לאוניברסיטה ושל העסקת חברי סגל יהודים. ההיסטוריונים מורון ופיליס קלר, טענו כי הוא "חלק את האנטישמיות הקלה שהייתה נפוצה בקרב החוג החברתי שלו באותה תקופה".
בנוסף, בשנת 1940 הוא התנצל בפני האדמירל המפקד של אנאפוליס, לאחר שקבוצת הלקרוס של הרווארד ניסתה לעלות למגרש עם שחקן אפרו-אמריקאי בסגל. מאמן הקבוצה היריבה, קבוצת הצי האמריקאי, סירב שקבוצתו תעלה למגרש. לאחר מכן החליט מנהל האתלטיקה של הרווארד, ויליאם ג'יי. בינגהאם, להדיח את שחקן הלקרוס, לוסיאן ויקטור אלקסיס הבן, מהאוניברסיטה, ולשלוח אותו חזרה לביתו בקיימברידג' ברכבת. לאחר ששירת בצבא במלחמת העולם השנייה, ניסה אלקסיס לשוב להתקבל לבית הספר לרפואה של הרווארד, אך נדחה, בטענה כי מכיוון שיהיה הסטודנט השחור היחיד, לא יוכל למצוא שותף לחדר במעונות.
גבול של סדרת פונקציות
האגודה האמריקאית לכימיה
חיים רומנו (נגן)
חיים רומנו (נולד ב-5 באפריל 1951) הוא גיטריסט, מוזיקאי ומפיק מוזיקלי ישראלי. במהלך שנות פעילותו, התפרסם ביכולת הנגינה הווירטואוזית שלו על גיטרה חשמלית, בוזוקי, בגלמה וכלים נוספים. רומנו עבד עם כמה מגדולי הזמרים בישראל.
קורות חיים.
רומנו החל לנגן בגיטרה בימי בית הספר היסודי, ואף הקים להקה שנגנה במסיבות בתל אביב. בשנת 1965 פגש את מיקי גבריאלוב ויחד עם יצחק קלפטר הקימו את להקת הצ'רצ'ילים.
הצ'רצ'ילים.
להקת הצ'רצ'ילים הייתה חלק מסצנת להקות הקצב שפעלו בשנות השישים והשבעים בישראל, בעיקר באזור רמלה ודרום תל אביב. הלהקה ניגנה מוזיקת רוק באנגלית הנעה בין רוק פסיכדלי לבין רוק כבד. במהלך שמונה שנות קיומה, ניגן רומנו בלהקה בגיטרה, מנדולינה ושר קולות רקע. רומנו שילב בנגינתו בלהקה השפעות מוזיקליות מזרחיות, ערביות ויווניות אותן ספג מהוריו, ילידי יוון. חלק מחברי הלהקה התחלפו מדי פעם, אך רומנו היה חבר בה במשך כל שנות פעילותה.
שני שיאי העבודה של הלהקה היו קונצרט עם הפילהרמונית של תל אביב, בניצוח זובין מהטה והקלטת אלבומים אחדים עם אריק איינשטיין. העבודה עם איינשטיין הביאה את חברי הלהקה אל מרכז ההתרחשות במוזיקה הישראלית.
שנות ה-70.
בשנת 1971 ניגן גיטרה חשמלית באלבום הסולו הראשון של שמוליק קראוס, אשר יצא בשנת 1977.
בשנת 1972 פרש מהצ'רצ'ילים והקים את להקת ג'ריקו יחד עם רוב הקסלי, דני שושן ומתופף בריטי. הלהקה נחלה הצלחה בבריטניה ובדרום אפריקה ופעלה עד 1974. לאחר מספר שנים בלונדון, בהן השתתף בהפקות מוזיקליות שונות, חזר ארצה. עד מהרה הפך לגיטריסט מבוקש בהופעות והקלטות. הוא ניגן בהופעה חיה של רותי נבון, עם אריק איינשטיין במופע "סע לאט", עם יהונתן גפן ודני ליטני במופע "מכתבים למערכת" (בתופים), והשתתף בהקלטת אלבומה של להקת תמוז.
בשנת 1976 ליווה רומנו את אריאל זילבר בהקלטת הלהיט "רוצי שמוליק" ובאלבום הבכורה שלו, בו ניגן בגיטרה חשמלית, גיטרה בס ותופים, והיה שותף בעיבוד ובהפקת רוב שירי האלבום.
בשנת 1978 הפיק מוזיקלית את אלבומו הראשון של רמי פורטיס "פלונטר" וניגן בו בגיטרה חשמלית, בס ותופים. עוד באותה שנה השתתף בהקלטות האלבום "מוזיקה" של צביקה פיק ו"מכת שמש" של יגאל בשן.
ב-1979 השתתף בהקלטות פסקול הסרט "שלאגר" שהלחין צביקה פיק, ובאלבום "אפרוחים" של דורי בן-זאב.
שנות ה-80.
בשנות ה-80 שיתף פעולה עם אומנים רבים כגון מתי כספי, דני ליטני, אושיק לוי, אריק סיני, גלי עטרי וריקי גל. כמו כן, ניגן עם אריק איינשטיין, יהודית רביץ, צביקה פיק, אבנר גדסי, נתנאלה, דורי בן זאב, צמד רעים וחנה לסלאו. ב-1983 עיבד את אלבומו של עופר אקרלינג "לא רוצה לזמביה", ועיבד 2 שירים לאלבומו של שימי תבורי: עפולה" וראשון לציון".
ב-1986 הופיע רומנו כנגן בוזוקי במופע "עיניים שלי" של יהודה פוליקר. מאז ניגן עם פוליקר בהופעותיו ובחלק מאלבומיו, בין השאר בהופעה המשותפת של פוליקר עם גידי גוב. בשנת 1987 קיים רומנו הופעת איחוד של הצ'רצ'ילים, והשתתף באלבומו של מיקי גבריאלוב.
שנות ה-90 עד היום.
ב-1990 הקים את להקת הסיקסטיז, כלהקת הצדעה לשנות ה-60 וה-70, יחד עם יואל לרנר, מוטי דיכנה ושלמה חממי.
ב-1994 הפיק מוזיקלית את אלבומה השני של זקני צפת.
ב-1995 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו, "נחבא אל הכלים". האלבום כלל עשרה קטעים אינסטרומנטליים, ברוח יוונית בעיבוד והפקת אריק רודיך.
בשנת 2000 הקים רומנו להקת ליווי לתוכניות טלוויזיה, בית רומנו, בה ניגן בבוזוקי. הלהקה אף השתתפה במופעים של מוזיקה יוונית.
נכון ל-2019, רומנו הוא חבר בהרכב המוזיקלי מועדון הקצב של אביהו פנחסוב.
חיים רומנו (גיטריסט)
טיק ניאט האן
טיק ניאט האן (בווייטנאמית: , תעתיק מקורב: טְהִיק ניאט הַאְן, IPA: ; 11 באוקטובר 1926 – 22 בינואר 2022) היה נזיר בודהיסטי וייטנאמי מזרם הזן, מורה, סופר, משורר, פעיל שלום, ומועמד לפרס נובל לשלום. טיק נחשב אב תנועת "הבודהיזם המעורב", מושג שטבע באוסף מאמריו "מבט רענן על בודהיזם" משנת 1950.
את רוב חייו בילה בגלות ממולדתו וייטנאם, בעיקר בצרפת שם הקים מרכז וקהילה המוקדשת לעקרונות הבודהיזם המעורב ואי-אלימות הנקראת כפר השזיף .
טיק הוא אחד מנזירים הבודהיסטים המפורסמים ביותר בעולם. הוא פרסם למעלה מ-100 ספרים, בהם כ-40 באנגלית. הוא טבע את מושג בודהיזם מעורב , אשר מבקש להשתמש בעקרונות האתיקה הבודהיסטית כדי לחולל שינוי חברתי. התנועה עוסקת בעקרונות מאבק לא אלים, צדק חברתי ושלום, כמו גם שוויון מגדרי, הגנה על מיעוטים נרדפים וצמצום העוני. מעבר לכך, הוא נמנע ממוצרים מהחי כדרך ביטוי של אי-אלימות בדומה לנזירים בודהיסטים רבים.
יצירתו המשפיעה ביותר היא "14 העקרונות של הבודהיזם המעורב" בה מנה את עקרונות תורתו. לפי תפיסתו, יצירת 14 העקרונות הייתה ניסוח מחדש גרידא של הטקסטים החשובים ביותר של המהאיאנה, וספציפית מסוטרת הלוטוס, סוטרת היהלום וסוטרת אוואטַמְסַקָה (Avatamsaka Sutta), וכי תורתו היא ניסיון לחדש אלמנטים בודהיסטים שאבדו באופן שיתאם את החיים בעולם המודרני. בעקבות הבנתו זו ביקש לשנות את שמו, כנהוג בבודהיזם, לשם הדהרמה "ניאט האן", שמשמעותו המילולית מווייטנאמית היא "פעולה אחת". את שם המשפחה טיק קיבל כאות כבוד, שם זה הוא השם הווייטנאמי לשבט אליו השתייך גאוטמה הבודהה, שבט השאקיה.
ביוגרפיה.
טיק נולד בעיר קואנג נגאי בווייטנאם המרכזית בשנת 1926 בשם נְוִין סוּן בּאו (Nguyễn Xuân Bảo).