רמות גבוהות של מוליכים עצביים ממשפחת הקטכולאמינים, המופרשות בשעת לחץ כתגובה למצבי מתח, יכולים לדכא במהירות את הפעילות של קליפת המוח הקדם-מצחית ולהעביר אותה למצב "offline" כדי להגיב לסכנה, על ידי העברת השליטה על ההתנהגות למערכות פרמיטיביות יותר כמו האמיגדלה והסטריאטום שמתווכים תגובות אינסטינקטיביות.
השפעה על הרגש.
האמיגדלה נחשבת למעורבת ישירות בתהליכי ויסות רגשי ו"ממונה" על פחד ומורא.
האמיגדלה מקושרת עם תגובות רגשיות למצבי סכנה (בעיקר פחד ותוקפנות). היא משתתפת בתגובות התנהגותיות, אוטונומיות והורמונליות על גירויים רגשיים. תגובת הילחם או ברח משויכת לאמיגדלה.
בהתאם לכך, האמיגדלה מעורבת בהתניה קלאסית של תגובות רגשיות.
לדופמין יש תפקיד מרכזי במערכת החיזוק. פעולתו קשורה וחיונית לרצון ולהשתוקקות. עם זאת, עליה ברמות הדופמין של הטגמנטום הגחוני לא בהכרח מובילות לתחושה טובה: היא יכולה לעורר באמיגדלה פעילות המקושרת לציפייה לסכנה ולא רק ציפייה לגמול.
הליקויים הנפוצים ביותר בעקבות פגיעה באמיגדלה קשורים לרגשות בסיסיים כמו פחד ותוקפנות. למשל, אנשים עם פגיעה באמיגדלה מתקשים במיוחד להבחין בביטויי רגשות שליליים של הזולת, בעיקר פחד.
כמו כן, לפגיעה באזורי האמיגדלה יכולה להיות השפעה מרגיעה על בני אדם רעי מזג.
לאמיגדלה יש מעורבות במצבים של הפרעת דחק פוסט-טראומטית PTSD.
השפעה על הזיכרון.
האמיגדלה אחראית על הפן הרגשי של הזיכרון, מה שמעיד על תפקוד הדורש אינטגרציה קוגניטיבית-רגשית בהינתן משמעות קוגניטיבית-ערכית לחוויה. בסיסו של תפקוד זה בקואליציות דינמיות עשירות של קשרים (או קישורים) בין מספר אזורים במוח.
פונטיוס פילטוס
גדוד 51
חג עליה השמימה
חג העליה השמימה
נתן אקסלרוד
נתן אקסלרוד (7 באפריל 1905 – 6 באוקטובר 1987) היה מאבות תעשיית הקולנוע בארץ ישראל.
קורות חיים.
נתן אקסלרוד נולד בשנת 1905 בעיירה דוברובנה שברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית וכיום בבלארוס, למשפחת מהפכנים יהודים. בפרוץ הפוגרומים ברחה המשפחה לפולטבה שבאוקראינה. ברוסיה היה פעיל ציוני ואסיר ציון. עלה לארץ ישראל בשנת 1926. החל להפיק סרטים עבור שלטונות המנדט וכן עבור הסוכנות היהודית. בסוף שנות העשרים עבד בחברת סרטים בשם "סרטי מולדת" של ירושלים סגל. החברה הפיקה כותרות בעברית לסרטים אילמים, פרסומת ותיעוד על אירועים חשובים בחיי היישוב. במסגרת זו ניסה אקסלרוד ליצור סרט עלילתי ("החלוץ", במאי: אלכסנדר פן, מפיק: ירושלים סגל, צלם: נתן אקסלרוד) ונכשל. כנגד זה יש חשיבות לסרטי הפרסומת שכמה מהם היו בעלי סיפור, גיבור ועלילה (כנראה שביים אותם ירושלים סגל).
בשנת 1932 צילם אקסלרוד את הסרט "ויהי בימי" – קומדיה קצרה על רקע חגיגות העדלאידע, בבימויו והפקתו של חיים הלחמי ובעיצובו האמנותי של צבי גולדין. זה היה הסרט העלילתי הקצר הראשון שהופק בארץ ישראל, במימון פרטי ובכוח אדם מקומי, לקהל של קוני כרטיסים. בשנת 1933 צילם את הסרט "עודד הנודד", גם הוא בבימויו והפקתו של הלחמי ועיצובו האמנותי של גולדין, שהיה הסרט העלילתי הראשון באורך מלא בארץ ישראל. הסרט זכה להצלחה קופתית.
בשנת 1935 יסד אקסלרוד חברה בשם "סרטי כרמל" שהפיקה את יומן כרמל, שהיה יומן חדשות שבועי אילם. בשנת 1936 הפך היומן למדבר. היומן תיעד את כל המתרחש ביישוב וצילומיו מהווים מקור רב ערך לתולדות היישוב. בשנת 1936 הפיק וצילם את הסרט "מעל החורבות".
אקסלרוד היה היחיד שצילם במצלמת קולנוע את טקס הכרזת העצמאות של מדינת ישראל ביום 14 במאי 1948.
בתקופה שלאחר קום המדינה המשיך אקסלרוד בהפקת היומן וכן הפיק סרטי קולנוע שלא זכו להצלחה גדולה, כדוגמת הסרט "דן וסעדיה". כן הפיק את הסרט "הבו בנות לאילת" (1964). הפקת יומן כרמל נפסקה שנים אחדות לאחר קום המדינה, לאחר שלא יכול היה לעמוד בתחרות עם יומני גבע שנוסדו באותה עת.
בשנת 1984 זכה בתואר עמית כבוד של המחלקה לקולנוע בבית צבי. היה אח באחים נאמנים ובבונים החופשיים.
אקסלרוד היה נשוי לעורכת הסרטים ילידת ברזיל, לאה לבית וקסלר (1913-2011). לשניים נולדו שלושה בנים.
לאה שימשה כעורכת הראשית באולפני הרצליה. במסגרת פסטיבל דוקאביב הוקרן סרטו התיעודי של אבי וייסבלאי, "האישה עם מצלמת הקולנוע", העוסק בלאה אקסלרוד. היה חבר בלשכת הכוכב מס' 13 של הבונים החופשים בארץ ישראל.
נתן אקסלרוד נפטר בשנת 1987.
על שמו רחוב בעיר תל אביב.
עז א-דין א-קסאם
קונטרהבס
ברית נאטו
ברית NATO
N.A.T.O
יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה
יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה (ברוסית: Екатерина Вторая; 2 במאי 1729 – 17 בנובמבר 1796) הייתה קיסרית האימפריה הרוסית מ-1762 ועד יום מותה. מכונה גם יקטרינה הגדולה (Екатерина Великая). כשהמירה את דתה לנצרות האורתודוקסית, קיבלה גם את השם יקטרינה אלכסייבנה (Алексеевна).
ביוגרפיה.
ראשית חייה.
יקטרינה נולדה בעיר שטטין שבפרוסיה (כיום שצ'צ'ין, פולין), ושמה היה סופיה אוגוסטה פרדריקה פון אנהלט צרבסט. אביה, כריסטיאן אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט, היה קצין בצבא פרוסיה ומושל העיר. סופיה הגיעה לרוסיה בשנת 1744, יחד עם אמה יוהנה אליזבת, נסיכת הולשטיין-גוטורפ, בעקבות הזמנה של הקיסרית יליזבטה, אשר עמדה להינשא לדודה של סופיה, שנפטר לפני מועד החתונה. ב־21 באוגוסט 1745 נישאה סופיה לקרל פטר אולריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ, אחיינה של הקיסרית יליזבטה ויורש העצר שלה. למרות התנגדות אביה הלותרני, המירה סופיה את דתה לנצרות אורתודוקסית ושינתה את שמה ליקטרינה אלכסייבנה.
נישואיה של יקטרינה לפיוטר לא היו מאושרים. בשל מוגבלותו השכלית והנפשית של פיוטר. לשני בני הזוג היו מאהבים, ויקטרינה אף רמזה באוטוביוגרפיות שלה שבנה פאבל הוא בנו של אחד ממאהביה סרגיי סלטיקוב, אם כי היה דומה לבעלה.
בחג המולד של שנת 1761 מתה הקיסרית יליזבטה. זמן קצר לאחר מכן, בינואר 1762 הוכתר פיוטר השלישי כצאר של כל רוסיה. שלטונו של פיוטר השלישי הושפע רבות מהערצתו למלך פרוסיה פרידריך השני, שאת בירתה ברלין כבש הצבא הרוסי במהלך מלחמת שבע השנים (1760). פיוטר התערב לטובת הולשטיין, מקום הולדתו, במחלוקת עם דנמרק בנוגע למחוז שלזוויג, מה שעורר ביקורת בקרב העם ובני האצולה של רוסיה.
ביולי 1762, בזמן שפיוטר שהה בביקור בהולשטיין, מקום הולדתו, השתלטה יקטרינה, בעזרת בני האצולה שתמכו בה (ביניהם היה מאהבה, גריגורי אורלוב) ובעיקר ניקיטה פנין, על כס המלוכה. פיוטר אולץ לוותר על כתרו וב־17 ביולי 1762 נרצח על ידי אחיו הצעיר של גריגורי, אלכסיי אורלוב. בתקופת ברית המועצות סברו ההיסטוריונים כי יקטרינה היא שציוותה על רצח פיוטר, אולם כיום, דעתם של ההיסטוריונים בנושא אינה חד־משמעית.
שלטונה של יקטרינה.
יקטרינה פעלה רבות על מנת להגדיל את השטח שבשליטת רוסיה וסיפחה למדינה שטח בגודל של כ־518,000 קמ"ר, יותר מכל שליט אחר בתולדות האימפריה, להוציא את פיוטר הגדול.
מדיניות חוץ.
בעת המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1768–1774 נגד האימפריה העות'מאנית, הייתה רוסיה אחד הכוחות המרכזיים. בעקבות כך השיגה רוסיה גישה לים השחור וסיפחה את הערבה הענקית שמאוחר יותר הפכה לחלק מאוקראינה, שם נבנו הערים אודסה, ניקולאייב, יקטרינוסלאב (מילולית: תהילת יקטרינה, כיום נקראת דניפרו) וחרסון.
ב־1783 סיפחה יקטרינה לרוסיה גם את חצי האי קרים, תשע שנים בלבד לאחר שזכה בעצמאות מהאימפריה העות'מאנית.
במהלך מלחמה בין פרוסיה לאוסטריה פעלה יקטרינה כמגשרת. ב־1780 שלחה אוגדה שתגן על ספינות נייטרליות מהתקפות של בריטניה, שהייתה אז בעיצומה של מלחמת העצמאות האמריקאית וסירבה להתערב לטובת בריטניה כאשר התבקשה.
בין השנים 1790-1788 נלחמה נגד שוודיה. השוודים, שציפו לנצח בקלות את צבאות רוסיה שהיו עסוקים עדיין במלחמה נגד האימפריה העות'מאנית, ספגו אבדות בנפש ואבדות טריטוריאליות קשות כאשר הופתעו על ידי הצי הבלטי.
ב־1789 פתחה דנמרק במלחמה נגד שוודיה ולאחר קרב סוונסקוד ב־1790 נחתם הסכם הוורוולה, על פיו הוחזרו כל השטחים הכבושים לבעליהם המקוריים.
מדיניות פנים.
בתחילת שלטונה ניסתה יקטרינה להנהיג רפורמות במטרה להביא למודרניזציה של המערכת השלטונית, הכלכלה והחברה במדינה.
תרבות ואמנות.
יקטרינה החשיבה את עצמה כשליטה נאורה וראתה את עצמה כ"פילוסופית על כס המלוכה" ותומכת נלהבת באמנות. מוזיאון הארמיטאז', שארמון החורף הוא כיום חלק ממנו, החל כאוסף אמנות פרטי של יקטרינה. יקטרינה כתבה מדריך הוראה לילדים, כשהיא שואבת את רעיונותיה מג'ון לוק, והקימה את מוסד הלימודים "סמולני", שנחשב לאחד מבתי הספר הטובים באירופה, בו התחנכו בנות של סוחרים עשירים לצד בנות אצולה. היא כתבה ליברטות, סיפורת, קומדיות ואוטוביוגרפיות, והתכתבה עם וולטר, דני דידרו וז'אן לה רון ד'אלמבר.
יקטרינה תרמה לאמנות של רוסיה יותר מכל שליט אחר, לפניה ועד היום, אם כי היא לא היססה להפעיל צנזורה על החומר המפורסם, וכאשר אלכסנדר רדישצ'ב פרסם את כתב העת "מסע מפטרבורג למוסקבה" (1790), אשר חשף את מצבם של הצמיתים, הגלתה אותו לסיביר.
ב-1934 יצא הסרט "הקיסרית האדומה" שביים יוזף פון שטרנברג ואותה גילמה מרלן דיטריך. ב-2014 שודרה הסדרה "יקטרינה" (בכיכובה של מרינה אלכסנדרובה) והסדרה "יקטרינה הגדולה" (בכיכובה של יוליה סניגיר) על שנות שלטונה והופקה על ידי הערוץ הראשון הרוסי.