מורן וכנופייתו עשו שני ניסיונות להשיב מכה לאל קפונה. הניסיון הראשון היה להתנקש בחייו של קפונה. מורן יחד עם שותפיו הסתובב בעיר עם מכונית בחיפוש אחר יריבו. הם מצאו את מכוניתו חונה ליד המדרכה וראו אותו יוצא ממנה. הם ירו לעברו מטח של כדורים. קפונה ואנשיו השתטחו על הרצפה בעוד שנהגו נפצע והמכונית נוקבה מכדורים. למרות הבהלה, שרד קפונה את ההתקפה ולאחר מכן החל לנוע במכונית משוריינת. בניסיון השני נחטף, עונה ונרצח אחד משומרי הראש הנאמנים ביותר של אל קפונה. ב-20 בספטמבר 1926 ניסה מורן שוב להרוג את קפונה, הפעם בסיסרו (Cicero) בסיס פעולותיו של קפונה. צי רכבים, בפיקודו האישי של מורן, פרץ לתוך הלובי של המלון שבבעלותו של קפונה. קפונה ושומרי ראשו ישבו ושתו במרתף בשעה שאנשי כנופייתו של מורן החלו להמטיר כדורים ללובי באמצעות תת-מקלעים תומפסון. קפונה יצא ללא פגע ממתקפה זו, אך הוא נותר מפוחד והמסעדה שבבעלותו הוחרבה. הוא קרא לשביתת נשק בין שני הצדדים, אך זו לא הצליחה להתקיים לזמן רב.
לאחר תקרית זו התכנס מפגש להשכנת שלום בין הכנופיות של שיקגו ונעשה ניסיון לחלק ביניהם את אזורי השליטה. לאחר שורה של חיסולים נותר מורן כמנהיג היחידי של כנופייתו. עובדה זו הובנה גם על ידי קפונה, אך בשלב זה החליט שלא הוא יתקוף ראשון, מאחר שידע כי מלחמה עם מורן תגבה מחיר דמים גבוה. שני הצדדים החלו לעקוב מעקב צמוד זה על זה. מורן המשיך באופן קבוע להרגיז את קפונה על ידי שדידת משלוחי המשקאות שלו ומכירתם. קפונה הגיב בהצתת מסלול מרוצי הכלבים של מורן. כנקמה שרף מורן את המועדון של קפונה.
מורן הרג רבים מאנשיו של קפונה. הוא הסתובב כשלפחות 15 שומרי ראש מקיפים אותו ובשלב מסוים הוא גרם לקפונה לומר שהוא מתחרט על כך שהגיע לשיקגו. בשלב זה הזמין מורן את רציחתם של שניים ממקורביו של קפונה וחברים בכירים בקהילה הסיציליאנית, שהייתה בסיס לכוחו של קפונה. לאחר רציחתם התאבל קפונה קשות ושנאתו כלפי מורן גברה אף יותר. מורן מצדו החליט להסלים את המאבק עוד יותר על ידי חטיפת משלוחי המשקאות של קפונה. ב-1929 ניסה אל קפונה להכות את מורן מכה ניצחת בטבח יום ולנטיין הידוע לשמצה. שני אנשים חמושים, לבושים במדי משטרה ושניים נוספים בבגדים אזרחיים, העמידו מול הקיר של מחסן בשיקגו קבוצה של אנשיו של מורן ורצחו אותם בדם קר. עם זאת, היעד העיקרי של חיסול זה, מורן עצמו, חמק מהמוות בקושי רב. מורן ראה את רכבם של המתנקשים מחוץ למחסן, האמין שזוהי פשיטה משטרתית וחמק יחד עם שומרי ראשו לבית קפה סמוך. חבר אחר בכנופיה הצפונית זוהה בטעות על ידי אחת התצפיות של קפונה כמורן, מה שגרם להתקפה להתחיל. כאשר הבין מורן את אופי הטבח, הוא שבר את הקוד של הפשע המאורגן והכריז, "רק קפונה הורג בצורה כזאת!" אף על פי שהיה מזועזע מהטבח, המשיך מורן במלחמה על השטח כנגד קפונה (אם כי בהיקף מצומצם יותר).
בניגוד לדעה הרווחת, הצליח מורן לשמור על השליטה על הטריטוריה שלו ועל מה שנותר מכנופייתו עד לסוף תקופת היובש במהלך ראשית שנות השלושים. אך עם ביטולו של חוק היובש, דעך כוכבה של הכנופיה הצפונית, כמו שקרה לכנופיות אחרות ולאחר זמן קצר החליט מורן לעזוב את שיקגו. קפונה, לעומת זאת, לא חמק מעונש. לאחר טבח יום ולנטין זעמו הממשלה והציבור על עוצמתה הרצחנית של מלחמת הכנופיות. כאשר הממסד החל לרדוף אחר קפונה בכל החזיתות, החל גם כוחו לרדת. אל קפונה הורשע ב-1932 בהעלמת מס ונשפט למאסר. באפריל 1930, השלים פרנק לוש (Frank J. Loesch), יושב ראש הוועד לטיפול בפשע בשיקגו, רשימה של "אויבי הציבור" שבה נכללו 30 אנשים שהייתה להם השפעה רעה על העיר. אל קפונה עמד בראש הרשימה ובאגס מורן ניצב במקום השישי.
לאחר תקופת היובש.
ב-15 בפברואר 1936, שבע שנים ויום אחד לאחר טבח יום ולנטין, נמצא ג'ק מק'גרן ("Machine Gun" Jack McGurn), אדריכל הטבח, מת. כרטיס ברכה ליום ולנטיין עם חרוזים הומוריסטיים הושאר בלובי של מועדון הבאולינג בו הוא נרצח. מאחר שמורן היה ידוע במעשי הליצנות שלו, מורשת שירש מדין או'בניון, הועלתה ההשערה שהוא ביצע את הרצח כנקמה על הטבח של אנשי כנופייתו, אף שהיו גם חשודים נוספים ברצח. השערות נוספות מקובלות גם הן על חוקרי ההיסטוריה של עולם הפשע. רוב החוקרים שחקרו את חייו של מורן הגיעו למסקנה שמורן לא הצליח לשרוד לטווח ארוך כמנהיג כנופיה. לעומתו היה אל קפונה אשף התכנון המקדים וגישתו של מורן הייתה כשל פושע רחוב פשוט, המגיב באופן אימפולסיבי. לאחר שבהדרגה הוא נעלם מהנוף של שיקגו באמצע שנות השלושים, הוא חזר לעיסוקיו הקודמים ועסק רק בהונאות דואר ובמעשי שוד. בשנות הארבעים, 17 שנים בלבד לאחר שהיה אחד הגנגסטרים העשירים ביותר בשיקגו, נותר מורן כמעט חסר פרוטה.
מותו.
ביולי 1946, נעצר מורן באוהיו על שוד שליח בנק בסכום של 10,000 דולר. הוא הורשע ונדון לעשר שנות מאסר. זמן קצר לאחר שחרורו, ב-8 בנובמבר 1956, הוא נעצר שוב על שוד בנק באוהיו. הוא נדון לעשר שנות מאסר נוספות וב-11 בינואר 1957 הוא נכלא בבית כלא פדרלי. ב-25 בפברואר 1957 הוא מת מסרטן הריאה בגיל 65. בעת מותו נאמד הונו ב-100 דולר והוא נקבר בבית הקברות של הכלא.
בתרבות הפופולרית.
דמותו של באגס מורן הופיעה במספר רב של סרטים:
Commonwealth Bank
פרמייר ריזרב ליג
הפלגת הצי הבלטי בים הקפוא
ולנסיאן (כדורגל)
סטולאץ
סְטוֹלָאץ (בבוסנית: Stolac, בסרבית קירילית: Столац) היא עיר ורשות מקומית השוכנת בשטח קנטון הרצגובינה-נרטבה, בפדרציה של בוסניה והרצגובינה אשר בבוסניה והרצגובינה.
היסטוריה.
היישוב נוסד במהלך ימי הביניים והתפתח כמרכז מסחרי אזורי. בהמשך נבנתה במקום מצודה והיישוב מאוזכר לראשונה בכתובים מהמאה ה-15 תחת השם וִידוֹשְקִי. בהמשך, נכבש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית. ב-1878, לאחר קונגרס ברלין סופח בפועל אזור הרצגובינה על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית ובכלל זה העיירה סטולאץ. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה סטולאץ בשטחי ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית ובהמשך נכללה בשטחי המדינה העצמאית של קרואטיה בשלטון האוסטאשה. לאחר המלחמה נכללה בשטחי יוגוסלביה וב-1992, לאחר התפרקות יוגוסלביה נכללה בשטחי בוסניה והרצגובינה. במהלך מלחמת בוסניה נפגעה העיר ונגרמו בה נזקי רכוש.
מזג אוויר.
בסטולאץ שורר אקלים ממוזג עם השפעה ממתנת מכיוון הים האדריאטי המעניקה לו מאפיינים ש אקלים ים-תיכוני. הטמפרטורה הממוצעת השנתית היא 15.6oc וערכי הקיצון הממוצעים נעים מ-5.6oc בינואר ועד 26.1oc ביולי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 1,399.5 מילימטרים והחודש הגשום בשנה הוא נובמבר בו יורדים בממוצע 185.4 מילימטרים של משקעים.
יהודים.
בסטולאץ אין קהילה יהודית. בפאתי העיר קבור הרב משה דאנון שהיה הרב הראשי ליהודי סרייבו בין 1815–1830. ב-1830 החליט הרב לעלות לירושלים ובדרכו נפטר ליד סטולאץ ובה נקבר. קברו הפך מוקד עלייה לרגל ליהודי סרייבו ועד שנות ה-50 של המאה ה-20 היו פוקדים את קברו של הרב דאנון ביום השנה למותו. לאחר פירוק יוגוסלביה וכינון בוסניה והרצגובינה התחדש מנהג העלייה לרגל. במקום הוקם בית כנסת לשימוש עולי הרגל והוא נשמר ומתוחזק על ידי משפחה מוסלמית מסטולאץ.
אנדרטת ולינגטון (לונדון)
אנדרטת ולינגטון (באנגלית: Wellington Monument) היא אנדרטה אשר הוקמה לכבוד ניצחון הצבא הבריטי במלחמות הנפוליאוניות ובראשו הדוכס מוולינגטון בפארק ליין בלונדון, בריטניה.
אנדרטה ממוקמת בפינה הדרום-מזרחית של הייד פארק לצד רחוב פארק ליין אל מול שער הפארק הפונה לכיוון פינת הייד פארק. האנדרטה מוצבת כ-50 מטרים מצפון לבית אפסלי (מעונו לשעבר של ולינגטון) וכ-100 מטרים מצפון לקשת ולינגטון, כך שביחד הם יוצרים אזור המזוהה עם הנצחת מורשתו של הדוקס מוולינגטון.
עיצוב.
בניית האנדרטה הושלמה ב-18 ביוני 1822 בעיצובו של הפסל ריצ'רד וסטמקוט וממון על ידי תרומות של נשים בריטיות בסך כ-10,000 ליש"ט. האנדרטה מורכבת מפסל ברונזה אשר נוצר מתותחי אויב שצבאו של ולינגטון הביא חזרה לבריטניה ומתאר את אכילס בעירום, כאשר בידו השמאלית הוא אוחז מגן מונף ובידו הימנית חרב, לצידו מונח השריון שלו ועל כתפו השמאלית הוא לובש גלימה. גובה האנדרטה כולה כולל בסיס האבן והפסל הוא 11 מטרים (18 רגל). עם השלמת הפסל והצבתו במקומו, הוא הפך לפסל העירום הגברי הציבורי הראשון בלונדון בעת המודרנית, לכן זכה ללא מעט יחס ציבורי סביב גודל הפסל והעירום האחורי הבוטה כביכול (אזור הערווה היה מכוסה בעלה תאנה).
הפסל ניצב על גבי בסיס העשוי אבני גרניט אליהם חקוקה הכתובת:
יאיר ברק
פוג'יין (פירושונים)
דולן
סכנדר קופטי
הפיכת 23 באוגוסט 1944
הפיכת 23 באוגוסט 1944 בוצעה ברומניה והובילה ליציאת רומניה מהברית עם מדינות הציר ולהצטרפות צבאה לכוחות שלחמו נגד גרמניה ובנות בריתה. הפיכה זו הביאה לשינוי מידי של השלטון, הדחתו של ה"קונדוקטור" (מנהיג) יון אנטונסקו וממשלתו והקמת ממשלה חדשה.
הרקע ההיסטורי.
בסוף שנות השלושים של המאה העשרים מצאה עצמה ממלכת רומניה, בת בריתן המסורתית של צרפת ושל בריטניה, מנותקת מבנות בריתה הגדולות וגם מבנות בריתה הקטנות יותר (ההסכמה הקטנה, ברית ההגנה הפולנית-רומנית), צ'כוסלובקיה, פולין ויוגוסלביה פורקו מכוחן הצבאי וגם פורקו טריטוריאלית.