מוריסון חיפש דרכים חדשות ליצור ולהתבטא ובתקופה בה להקתו המעיטה להופיע, במיוחד ב-1969, התפנה מוריסון להוציא, במהדורה מוגבלת, ספר שירים פרי עטו והרבה להקליט את עצמו קורא את שירתו. גם בשהותו בפריז ב-1971 לפני מותו, הקליט עצמו קורא שירה באולפן מקומי. שבע שנים לאחר מותו, הוציאה הלהקה את האלבום "תפילה אמריקנית" המבוסס על הקלטות אלה. מוריסון קורא שירה מלווה על ידי הדלתות מנגנים מוזיקה מקורית וקטעים נטולי שירה מהקלטות ישנות, האלבום זכה לביקורות מעורבות - היו כאלו שהיללו אותו על שם הוצאת כתביו של מוריסון אל האור תחת הרכב הדלתות, וכאלו שראו בפרסום ההקלטות התמסחרות מובהקת של הלקה וניצול ציני של מוריסון אשר בזמן שהיה חי, לא שזר את הפואמות בלהקה וזאת כדי להפריד את אותם כתבים ולהתבסס בתרבות כמשורר נפרד מהאדם שהיה כסולן הדלתות.
מותו.
בחודש יוני 1971, מוריסון עבד יחד עם חבריו ללהקה על האלבום "L.A. Woman" כשבמקביל הקליט מוריסון מספר פואמות שכתב בליווי הפסנתרן לודוביקו אינוואנדי.
בתקופה זו, מוריסון היה מזוקן וכבד משקל וכן אלכוהוליסט. מנזרק נהג לספר כי הוא היה מעשן מריחואנה רוב הזמן. לאחר סיום העבודה על האלבום וסיום החוזה עם אלקטרה רקורדס, מוריסון הכריז בפני חבריו ללהקה ולמנזרק כי הוא מתכוון לעזוב לפריז, וכי בת זוגו פמלה קורסון כבר נמצאת שם כמה שבועות בדירה שכורה. חבריו ללהקה אהבו את הרעיון, אך לא ידעו מפי מוריסון לגבי זמן חזרתו מפריז. באותו הזמן, גילח מוריסון את זקנו והשיל מעט ממשקלו הכבד אך לא לפני שהתראיין לעיתונות וסיפר כי "להיות שמן זה יפה", מוריסון ניסה להתנער מתדמית הרוק סטאר שהייתה לו, והסתייג מן הרצון של המפיקים להציג את דמותו הצעירה הרזה וחסרת הזקן באלבומים המאוחרים, באלבומה האחרון של הלהקה, מוריסון מופיע עם זקן לראשונה לאחר התעקשות מצידו לא להתיישר לפי דרישת המפיצים ולהתגלח כדי להראות כמו האדם שהיה כשהלהקה הייתה בשיא דרכה.
קורסון ומוריסון היו בפריז למשך תקופה ארוכה של כחודש וג'ים התקשר לדנסמור בנוגע לרצונו העז לחזור, לנגן וליצור שירים כשבמקביל התעסק שוב בכתיבת פואמות וקטעי שירה. ב-3 ביולי 1971, מוריסון נמצא ללא רוח חיים באמבטיה בדירה בידי קורסון שהציעה לו קוקאין למורת רוחו של מוריסון שטען שזה גורם לו להיות חולה. ולאחר מכן, החלו לעלות שמועות וסיפורים בדויים על כך שמוריסון כבר איננו עד שמנזרק קיבל שיחת טלפון ממנהל הלהקה ביל סידונז שבישר על מותו של מוריסון. סידונז עזב לפריז והשתתף בלווייתו של מוריסון לצד קורסון. סיבת מותו של מוריסון נותרה במחלוקת עד היום מאחר שלא בוצעה בו נתיחה שלאחר המוות, אשר בצרפת לא נדרשה על פי חוק. אך סיבת המוות שנקבעה הייתה דום לב כתוצאה מהשימוש בקוקאין.
מוריסון היה בן 27 במותו, וכתוצאה מכך נכנס ל"מועדון 27".
אחרי מותו.
אחד הכינויים איתו מזוהה מוריסון הוא "Lizard King" (מלך הלטאות), שמקורו במשפט: “I am the lizard king, I can do anything” המופיע בשיר "Celebration of the Lizard" ("חגיגת הלטאה"). משמעות הביטוי היא כחלק מן הבמה שבנה סביבו מוריסון בפואמה והבעקבות כינוי זה, הוענק שמו ללטאה קדמונית - Barbaturex morrisoni (ברבטורקס מוריסוני), שחיה לפני כ-35 מיליון שנה במיאנמר וזוהתה במאובן בשנת 2013.
לאחר מותו, המשיכו חברי "הדלתות" ליצור אלבומים אינסטרומנטליים או שירה של רובי קרייגר וריי מנזרק: "Full Circle" ,"Other Voices" ו-"An American Prayer", שבנוי מקטעי שירה או דיבור של ג'ים מוריסון שהקליט כשהיה בפריז.
בת זוגו של מוריסון, פמלה קורסון נהגה להאשים את עצמה במותו של ג'ים מאחר שעודדה אותו להשתמש בקוקאין. קורסון מתה כשלוש שנים לאחר מותו של מוריסון ממנת יתר כשגם היא בת 27.
תורת הערך של העבודה
Sturnus vulgaris
ויליאם מייקפיס תאקרי
ויליאם מייקפיס תאקרי (באנגלית: William Makepeace Thackeray;
18 ביולי 1811 - 24 בדצמבר 1863), סופר אנגלי. הוא ידוע בזכות הסאטירות שכתב, ובמיוחד ספרו "יריד ההבלים" שהוא סאטירה חברתית על המעמד הבינוני-גבוה באנגליה של המאה ה-19.
ביוגרפיה.
ויליאם מייקפיס תאקרי נולד בכלכותה שבהודו, שם עבד אביו בחברת הודו המזרחית הבריטית. כשהיה בן 3 מת אביו, ובשנת 1817 הוא נשלח לבית ספר פרטי באנגליה. אמו חזרה לאנגליה אחרי שנישאה בשנית ב־1820.
ב־1829 התחיל ללמוד בטריניטי קולג', הוא בזבז את זמנו וגם חלק נכבד מהונו, ועזב את האוניברסיטה ב־1830 מבלי להשלים תואר. במשך השנתיים הבאות טייל באירופה, כשהיה בויימאר הוצג בפני יוהאן וולפגנג פון גתה. בגרמניה רכש שליטה בשפה הגרמנית והתוודע לספרות הגרמנית הרומנטית.
כשחזר לאנגליה הצטרף לאכסניית המשפט מידל טמפל ללימוד עריכת דין, אך למעשה לא עסק במקצוע זה. הוא התעניין באומנות ועיתונאות, ב־1833 פתח בקריירה ספרותית והתחיל להוציא לאור את השבועון "The National Standard". העיתון נכשל ותאקרי הפסיד כמעט את כל שארית הירושה שלו.
הוא ניסה לחיות כאמן בוהמי בפריז, ולפרנס עצמו בעזרת ציור קריקטורות וכתיבת מאמרים לכתבי עת. ב־1836 הכיר את איזבלה שאו ונשא אותה לאישה. שנה אחר כך חזרו ללונדון שם נולדה בתם הבכורה אן. איזבלה ילדה בת נוספת ב־1839 שמתה בילדותה, אחרי לידת בתם השלישית ב־1840 איזבלה התמוטטה נפשית. היא טופלה בבית מרפא, והילדות נשלחו לגור עם אימו של תאקרי בפריז.
הוא עבד כעיתונאי במשך כ־10 שנים, פרסם מאמרים, ביקורת ספרותית, ביקורת אומנות וסיפורת.
בשנות ה־40 תאקרי החל לזכות בהכרה כסופר, בין ספריו שזכו להצלחה "The Yellowplush Papers", "A Shabby Genteel Story" ו־"The Great Hoggarty Diamond". הוא היה סופר פורה וכתב בשמות עט שונים ומשונים כגון : "צ'ארלס ג'יימס ילופלאש, שומר-סף" או "מייקל אנג'לו טיטמארש" ו"ג'ורג' סאבאג' פיצ-בודל".
ב־1842 התחיל לכתוב בכתב העת "פאנץ'", שבו התפרסם בהמשכים ספרו "Book of Snobs". בשנים 1847 ו־1848 פורסם הרומן "יריד ההבלים" בהמשכים ובלויית איורים. "יריד ההבלים" שהצטיין במקוריות זכה להערכה רבה, היה לשיחת העיר וגם הצליח מבחינה כלכלית. ספרו הבא היה "Pendennis", שהיה בחלקו אוטוביוגרפי, פורסם ב־1849 במקביל לספרו של צ'ארלס דיקנס "דייוויד קופרפילד", דבר שהביא להשוואה בינו לדיקנס וגם ליריבות ביניהם.
ב־1851 העביר סדרה של הרצאות בנושא "הומוריסטים אנגלים במאה ה-18", תחילה באנגליה ושנה אחר כך בארצות הברית. ב־1852 פרסם את הרומן "תולדות הנרי אסמונד" בשלושה כרכים ובתבנית אות מיוחדת המנסה לחקות את ספרי המאה ה-18. ספרו הבא "The Newcomes" פורסם שוב בהמשכים והופיעו בו חלק מהדמויות מהספר "Pendennis". ספרו "The Virginians" הוא המשך סיפורו של הנרי אוסמונד.
כתיבתו שואבת מחייו ומניסיונו והיא מלאת הומור סאטירה ופאתוס.
שרלוט ברונטה העריצה את תאקרי והקדישה לו את המהדורה השנייה של ספרה ג'יין אייר, לאחר שכינה את הספר "יצירת מופת".
ב־1860 היה תאקרי העורך של המגזין החדש "קורנהיל מגזין", שבו הופיע הרומנים האחרונים שלו. הוא התפטר מתפקידו ב־1862 כיוון שהיה רחום מידי והתקשה לדחות בקשות לפרסום.
תאקרי מת באופן פתאומי בערב חג המולד 1863, ונקבר בבית הקברות "קנסל גרין" בלונדון.
וויליאם מייקפיס ת'קרי
מועצה אזורית מטה יהודה
מועצה אזורית מטה יהודה היא המועצה האזורית היחידה במחוז ירושלים. היא מאגדת בתוכה 64 יישובים (המועצה בעלת מספר היישובים הגדול ביותר בישראל) מושבים, קיבוצים, יישובים קהילתיים, יישובים ערביים ויישוב יהודי ערבי משותף.
שם המועצה נגזר מהתנ"ך. מרבית שטחי המועצה נמצאים בנחלת שבט יהודה. סמל המועצה כולל אריה כסמל שבט יהודה, שתי שיבולים וגלגל חרושת המסמלים את ענפי הפעילות הכלכלית המתנהלים בתחומה.
המועצה האזורית מטה יהודה הוקמה במתכונתה הנוכחית ביוני 1964. בתאריך זה בוצע איחודן של ארבע מועצות אזוריות קטנות יותר (מועצה אזורית אבן העזר, מועצה אזורית גיזו, מועצה אזורית הרי יהודה, מועצה אזורית האלה).
שטח המועצה.
שטח תחום השיפוט כ-520,000 דונם, מהמועצות הגדולות בישראל. שטח המועצה משתרע מירושלים במזרח לכיוון השפלה במערב. במרכז מטה יהודה עובר כביש 1.
המועצה גובלת בירושלים, מבשרת ציון, קריית יערים, אבו גוש, הר אדר, בית שמש, מועצה אזורית מטה בנימין, מועצה אזורית גזר, מועצה אזורית יואב, מועצה אזורית גוש עציון ומועצה אזורית נחל שורק.
יישובי המועצה.
ב-14 באפריל 2022, שרת הפנים איילת שקד חתמה על החלטה עקרונית להקים רשות מקומית עצמאית בצור הדסה.
אוכלוסייה.
אוכלוסיית מטה יהודה כוללת בתוכה מגוון רב של תושבים. בדרך כלל בכל יישוב בין 300 לכ-1000 תושבים (יש חריגים). היישוב הגדול ביותר הוא צור הדסה שבו 11,875 תושבים (2021), שהוחלט באופן עקרוני על הפרדתו מהמועצה.
כדי לשמור על המורשת שהובאה מארצות המוצא הוחלט להשקיע משאבים רבים בשימור הפולקלור, השירה, הלבוש והאוכל המיוחד לכל עדה ועדה.
למועצה האזורית מטה יהודה קשר עם קהילות יהודיות בדרום אפריקה באמצעות שותפות ביחד של הסוכנות היהודית.
במועצה פועלות שש תנועות נוער.
מסת היקום
הוועד הלאומי
הוועד הלאומי, או בשמו המלא הוועד הלאומי לכנסת ישראל, היה הרשות המבצעת של אספת הנבחרים בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, ושימש כמועצת "המדינה שבדרך".
הוועד נבחר לראשונה על ידי חברי אספת הנבחרים ב-1920, ובשנה זו החל את פעילותו. להכרה רשמית מהשלטון הבריטי זכה הוועד רק ב-1928, והוא שימש כנציג היישוב היהודי מולו. ממשלת המנדט העניקה לוועד הלאומי סמכויות משפטיות ומנהליות, על מנת שיוכל לממש את תפקידו.