היא זכתה במספר פרסים מהאקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות על עבודותיה בשנים 1943 ו-1987, ואף הייתה האישה הראשונה לכהן כסגנית הנשיא באקדמיה זו. בנוסף, הוענק לה פרס על הישגים יוצאים מן הכלל בתחום האמנות על ידי ג'ימי קרטר בתקופת כהונתו כנשיא ארצות הברית בשנת 1979.
קורות חיים.
משפחתה.
בישופ נולדה במשפחה אינטלקטואלית: שני הוריה היו חוקרים ואנשי חינוך. אביה, ד"ר ג. רסמן בישופ, היה איש חינוך ולימד לטינית ויוונית. אמה הייתה סופרז'יסטית ופמיניסטית שרצתה להיות סופרת, אך לא הצליחה כיון שמעולם לא התפרסמו כתיבותיה. לאיסבל היו שני זוגות אחים תאומים בוגרים.
בשל ההתנגשות של ניהול חיי המשפחה וחיי העבודה הם עברו מניו ג'רזי לסינסינטי, אוהיו שבארצות הברית ושם נולדה איסבל בשנת 1902. המעבר לא היטיב עם מעמדם הכלכלי של משפחת בישופ, אשר היה נמוך מהממוצע (מעמד הפועלים), והם עברו מסינסינטי לדטרויט על מנת להיעזר בדוד עשיר ונדיב, שם האב חזר לעבוד בחינוך.
נעורים.
כשהייתה בת 15, החלה ללמוד בבית ספר "וויקר" לאמנות גבוהה, שם פיתחה את העניין שלה באמנות.
בגיל 16, עברה בישופ לניו יורק בעזרתו הכלכלית של אותו דוד של אביה, על מנת ללמוד איור ועיצוב בבית הספר של ניו יורק לעיצוב יישומי לנשים, והתגוררה באכסניה של גב' ווילד עבור נשים צעירות בצד המזרחי של ניו -יורק.
בחירת התחום.
בשנת 1918 היא החלה להתעניין בסגנון המודרניזם, טרנד שהחל בשנת 1913, והחליטה לנטוש את תחום האיור על מנת להיכנס לעולם האמנות הגבוהה. בין השנים 1922–1924, בישופ השתתפה בקורסים בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק. ראשית, היא למדה עם המודרניסט מקס ובר ולאחר מכן עם הצייר הריאליסטי קנת' האייס מילר.
הקמת משפחה.
ב-9 באוגוסט 1934, בגיל 32, איסבל נישאה להרולד ג. וולף, נוירולוג מומחה. לזוג נולד ילד בשם רמסן (על שם אביה של איסבל), ב-6 באפריל 1940. ד"ר וולף מת ב-21 פברואר, 1962 לאחר 28 שנות נישואין.
פעילות מקצועית.
בישופ עברה בגיל נעוריה לניו יורק על מנת ללמוד איור, אך בשנות ה-20 היא עזבה את התחום לטובת אמנות הציור. ב-1934 היא פתחה סטודיו משלה ב"כיכר יוניון" שבמנהטן, שם עבדה לשארית חייה, ואליו נסעה בכל יום מביתה בריברדייל שבניו יורק. ציוריה מציגים את גאות ושפל החיים ברחובות ניו יורק, כפי שניתן לראות מחלון הקומה הרביעית שלה. בישופ צפתה ותיעדה בציוריה את הפעילות היומיומית של הנכים ואת אנשי מעמד הפועלים של העיר, והדימויים שלה לכדו רגעים חולפים של אנשים שהולכים ומפטפטים. עבודתה בסוג אמנות זה תמיד הייתה לה חשובה. היא הושפעה מרעיונות תבנית וקומפוזיציה של האמנים מנטניה, פיירו דלה פרנצ'סקה ושארדן.
בשנות ה-30 ובזכות דמויותיה המצוירות, זכתה איסבל בהכרה כאחת הריאליסטים העירוניים הבולטים של "בית הספר הרחוב הארבעה-עשר". מושג זה מתייחס לקבוצה של ציירים מניו יורק, שבמשך שנות ה-20 וה-30 המשיכה במסורת שהחלה בדור קודם של תיאורים מציאותיים של חיי היומיום.
בשנת 1935 החלה ללמד בליגת הסטודנטים לאמנות, שם למדה כעשור לפני כן, וב-1937 הייתה האישה הראשונה שעבדה במשרה מלאה כחברת צוות. בשנת 1946 הפכה לסגנית הנשיא באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומכתבים. גם כאן, פרצה דרך והייתה האישה הראשונה לעבוד בתפקיד כזה.
בשנים מאוחרות יותר (שנות ה-50–60), בישופ שילבה בציוריה עירום נשי עם ציור של קבוצות דמויות בתנועה. עבודותיה העידו על פניה המשתנים של כיכר יוניון במהלך השנים, מהתקופה שלאחר השפל של שנות השלושים, ועד למפגיני המלחמה ולסטודנטים משנות ה-60 וה- 70.
בגיל 72 בישופ קיימה את התערוכה הרטרוספקטיבית הראשונה שלה במוזיאון הוויטני לאמנות אמריקאית בניו יורק.
יצירות ראויות לציון.
בישופ הכירה את סיפורם של ורגיליוס ודנטה דרך אמה, שלמדה איטלקית על מנת לתרגם את ספרו של דנטה לאנגלית. לדבריה, היא קיבלה השראה מקריאתה בתרגומם של הטקסטים "down-to-earth" ו"unpoetical" מתוך הפואמה "התופת" של דנטה, גרסה שהתמקדה בפרטי היום-יום של העולם התחתון. היא קשרה בין המוני נפשות רגילות המתעמתות עם דנטה וורגיליוס בגיהנום לבין המוני בני האדם שעברו מדי יום ביוניון סקוור בשעת העומס.
זו אחת היצירות הידועות ביותר של בישופ. השלמת הציור והופעתו בגלריות ארכו יותר משנה. יצירה זו התבססה על שני מכרות בכיכר יוניון, והיא ביקשה ללכוד את האינטראקציה ביניהן. היצירה צבועה בשמן ובטמפרה. השלווה שהציור משדר והזוהר החמים מטשטשים את הנסיבות הכלכליות הקודרות של השפל הגדול בשנות ה-30.
בציור המכונה "מפגש", בישופ המשיכה את הקו הסגנוני של יצירות מרובות שלה- לכידת סצנה של אינטראקציה בין גבר ואישה ברחוב בעיר. התיאור שלה על האישה כזקופה ובטוחה, מתקרבת לגבר ותומכת בו כנגד קיר, מדגים איך בישופ הבינה את התפקידים המגדריים השונים כבר באותה תקופה.
ביצירה זו, אישה צעירה, כנראה עובדת משרד, בעיצומה של בדיקת שינייה במראת כיס לאחר מריחת אודם. חוסר החן בבדיקה העצמית תואם את הריאליזם של בישופ ואת התעניינותה בחיי היומיום של נשים עובדות. בישופ ראתה נשים עובדות כחלק מהמסורת האמריקנית של קידום הנשים.
היא השתמשה בתנועות מכחול גסות ובתנועה הפיזית של הדמות כדי לבטא את ההתקדמות החברתית הזו.
אליזבת' קטלט
אליזבת אליס קטלט (; 15 באפריל 1915 - 2 באפריל 2012) הייתה אמנית אפרו-אמריקאית שחקרה נושאים כגון גזענות ופמיניזם במגוון הפסלים, הציורים וההדפסים שלה. כמו עמיתה, נורמן לואיס, הדגישה קטלט את מאבקם של השחורים באמצעות האמנות שלה. בהתייחסה להפרדה גזעית ולמאבק למען זכויות האזרח, תיארה קטלט פעילים אקטיביסטים בהשפעת הפרימיטיביזם והקוביזם.
ביוגרפיה.
קטלט, נכדה של עבדים, נולדה בוושינגטון למשפחה מערבית של המעמד הבינוני; אביה היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת טוסקגי. קטלט למדה והתחנכה בתיכון דנבר. היא קיבלה מלגה ללמוד במכון קרנגי לטכנולוגיה בפיטסבורג, אך נדחתה על ידי המוסד בגלל היותה שחורה.
בשנת 1935, סיימה בהצטיינות באוניברסיטת הווארד בית הספר לאמנות, בוושינגטון שם למדה עיצוב והדפסה והושפעה מתאוריות האמנות של אליין לוק וג'יימס א. פורטר. תוך כדי הלימודים עבדה קטלט כציירת קיר במשך חודשיים באמצע שנות השלושים של המאה ה -20 והיא הושפעה מהאקטיביזם החברתי של צייר הקיר המקסיקני דייגו ריוורה.
בשנת 1940 היא זכתה במלגת לימודים במכון הטכנולוגי של קרנגי בפיטסבורג, אך זו בוטלה לאחר שגילו שהיא שחורה, היא נרשמה שוב לאוניברסיטת הרווארד ולאחר מכן המשיכה ללמוד בהדרכתו של גראנט ווד באוניברסיטת איווה שעודדה אותה להציג תמונות שנלקחו מתרבות וניסיון שחורים והשפיעה על החלטתה להתרכז בפיסול והפכה לאפרו-אמריקנית הראשונה עם תואר שני באוניבסיטה. לאחר מכן למדה קרמיקה במכון לאמנות של שיקגו. ב-1942 למדה ליתוגרפיה בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק, ואז, ב-1943, הצטרפה לאוסיפ זדקיין כדי ללמוד פיסול. ב-1946 היא נסעה למקסיקו סיטי כדי לעבוד ב"טאלר דה גרפיקה", שם יחד עם בעלה אז, האמן צ'ארלס וייט, היא יצרה הדפסים המתארים את החיים המקסיקניים.
במרבית עבודותיה שילבה האמנית יסודות של מסורות אפריקאיות עם מסורותיהם של אפרו-אמריקאים ומערביים במקסיקו. היא לימדה במשך שנתיים בצפון קרוליינה, אך פרשה בגלל שכר נמוך ששולם למורים שחורים. משנת 1975 ואילך חיה ועבדה בין קורנוואקה, מקסיקו וניו יורק. קטלט נפטרה ב -2 באפריל 2012 בקורנוואקה שבמקסיקו בגיל 96. כיום, עבודותיה מוצגות בין היתר באוספי המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון, מוזיאון האמר בלוס אנג'לס, ובמכון לאמנות של שיקגו.
פעילות מקצועית.
בקריירה המקיפה יותר משבעים שנה, יצרה אליזבת קטלט פסלים שחוגגים את כוחם ההרואי של נשים ממעמד הפועלים האפרו-אמריקני והמקסיקני. למשל, היא פיסלה את הפסל "אמא וילד" ב-1939, וכעבור שנה היא זכתה בעבורו בפרס הראשון שלה בתערוכת של אמריקאים שחורים בשיקגו. בצורות פשוטות וברורות היא עוררה הן את המהות הגופנית והן את הרוחניות של הנושאים אותם הציגה בעבודותיה. העבדים קשי היום והאימהות המטפלות שיצרה מקרינות הן את הכוח והן את הכבוד והרגע הנצחי. בין אם היא עובדת בעץ, באבן, בברונזה או בחימר, מגלה קטלט וירטואוזיות טכנית יוצאת דופן, יכולת טבעית ללכוד את הצורות הנשיות המתעקלות שלה עם הצבע או הבהיקות של הדמות הנבחרת שלה. היופי של עבודותיה נובע בין ביתר מהיופי שהיא מגלה בחומרים הפיסוליים שלה.
לאורך כל הקריירה שלה, קטלט התחייבה באופן פרוגרסיבי פוליטי לשפר את חייהם של האפרו-אמריקנים ונשים מקסיקניות, והיא השתמשה לעיתים קרובות באמנות שלה באופן מפורש על מנת לקדם את המטרה שלה. היא גם מחתה, שבתה, ואפילו נעצרה במסע שלה כדי לזכות בצדק עבור אלה שהיא מתארת ​​כ"העם שלי". קטלט אמרה פעם שתמיד רצתה שהאמנות שלה תשרת את הקבוצה האתנית אליה היא משתייכת, אפרו אמריקאים, כדי לשקף אותם, את היחס כלפיהם, לעורר אותם ולגרום להם להיות מודעים לפוטנציאל שלהם. במהלך המעבר מארצות הברית למקסיקו ב-1946, היא זוהתה בסופו של דבר כ"זר בלתי רצוי" של המדינה ובמשך כמעט עשור נאסר עליה לבקר בארצות הברית.
למרות מאבקים אלה, האמנות של קאטלט לא מגלה שום שמץ של מרירות או ייאוש. ואכן, היא נשארה נאמנה לנושאים האוניברסליים, האופטימיים, שהניעו לראשונה את פסליה בשנות הארבעים. בגיל 95, היא המשיכה ליצור, מונחה על ידי אותם אידיאלים.