באופן צפוי, מחקרים מצביעים על כך שבדידות משפיעה גם על היבטים נפשיים, ולא רק על היבטים פיזיולוגיים. בין היתר בדידות נמצאה קשורה לפגיעות קוגניטיביות, תחושת מצוקה, סימפטומים דיכאוניים, מחשבות אובדניות והתנהגויות אובדניות.
הקשר בין דיכאון לבין בדידות העסיק חוקרים רבים, אשר טענו כי קיים קשר הדדי בין בדידות לבין דיכאון, אשר מזינים זה את זה. לטענתם, בדידות מתמשכת מייצרת סימפטומים דיכאוניים אשר מקשים על יצירת ושימור קשרים בין-אישיים באופן שמגביר את הבדידות, וחוזר חלילה, כאשר לא ברור האם בדידות קודמת לדיכאון או להפך. על אף ההנחה בדבר ההשפעות ההדדיות, אנליזות שנערכו בשנים האחרונות הצביעו על כך שבדידות אמנם ניבאה החמרה בסימפטומים הדיכאוניים, אך לא להפך.
כמו כן, מחקר בו יוצרו רגשות בדידות מלאכותיים באמצעות היפנוזה הצביע על כך שתחושת בדידות העלתה לא רק סימפטומים דיכאוניים אלא גם תחושות לחץ, פחד מהערכות שליליות, חרדה וכעס, ואף הביאה לירידה באופטימיות ובהערכה העצמית.
ידועים מקרים רבים של ניסיונות התאבדות בקרב בני נוער שניתן לייחס אותם לתחושות הבדידות שהם חווים במהלך גיל ההתבגרות.
יחידוּת.
הבדידות, וכן נרדפותיה הרבות (היבדלות, התנתקות, גלמודיות, הסתגרות, עריריות, ובאנגלית solitude), מלוות לרוב בקונוטציה שלילית. עם זאת, למושג זה יש לעיתים הקשר חיובי שאין לו מילה מקובלת ושגורה בעברית עד לאחרונה (אולי התבודדות). עם זאת, משנת 2019 החלו להשתמש במונח סולנות (positive solitude). המילה סולנות לא הוכרה על ידי האקדמיה ללשון העברית, אולם משמשת את חוקרי התופעה. חוקרים משתמשים במושגים יחידוּת או לבדיוּת כדי לתאר תחושת היות לבד, שבניגוד לבדידות השלילית, היא מלאה ואינטנסיבית ופתוחה אל העולם. התבודדות מתוך בחירה, כלומר סולנות, יכולה למלא צורך ברווחה אישית. לסולנות, בניגוד לבדידות ולבידוד חברתי למשל, יש השפעות חיוביות על האדם. הסופר הרמן הסה כתב: "בתוך עצמך קיימים השלווה והמקדש, לתוכם תוכל לפרוש בכל זמן ולהיות אתה עצמך".
שינוי מצב הבדידות.
אנשים ששואפים לשנות את מצב הבדידות שלהם, עשויים להיתרם מתמיכתם ההדדית של בודדים אחרים שמנסים להפיג את בדידותם. אנשים רבים מפיגים את בדידותם על ידי פעילות חברתית באמצעות האינטרנט, למשל בצ'אטים, כתיבה בפורומים, אתרי רשתות חברתיות או תוכנות מסרים מיידיים.
דרך אחרת להפיג את הבדידות, בהקשר של יחסים זוגיים, היא באמצעות "משרדי שידוכין", מקוונים ולא-מקוונים, שבעזרתם אנשים יכולים לחפש בני-זוג. עוד דרך היא למידת כישורי סולנות ושימוש בסולנות על מנת להפיק הנאה מהזמן בו אדם עם עצמו.
ארגוני התנדבות שונים פועלים לתמוך באנשים אשר הבדידות היא חלק קבוע או זמני מחייהם. כך למשל מתנדבי עמך מבקרים ניצולי שואה בביתם על מנת להפיג את בדידותם; מתנדבות אם לאם בקהילה מבקרות אמהות בשנה הראשונה לאחר הלידה כדי לספק להן חברה ותמיכה.
בדידות בישראל.
לפי שנתון הזיקנה של מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל, שיעור הזקנים בישראל שמדווחים על בדידות עולה עם הגיל: 34% מבני +65 דיווחו על הרגשת בדידות מדי פעם או לעיתים קרובות; 42% מבני +75 ו-24% מבני +20.
בדידות בספרות.
פילוסופים וסופרים רבים עסקו ביצירותיהם בבדידות ובהשפעותיה על האדם. חלקם אף בחרו לחיות בבידוד, כדי להשלים את עבודתם או מסיבות אחרות.
ההוגים האקזיסטנציאליסטים, המעמידים את הבדידות במרכז עולמו של האדם המודרני, כגון פרידריך ניטשה ואלבר קאמי, ידועים בתכנים הרבים של יצירותיהם אודות הבדידות.
ג'יימס קווין
ג'יימס "ג'ימי" קווין (באנגלית: James Quinn; 9 בספטמבר 1906 - 12 ביולי 2004) היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי.
ב-1928, כשהיה סטודנט, זכה קווין באליפות המכללות בריצת 100 יארד. באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה עם נבחרת ארצות הברית במדליית הזהב בריצת שליחים 4x100 מטר, לצידם של פרנק ויקוף, צ'ארלס בורה והנרי ראסל, בשיא עולם חדש של 41.0 שניות, לפני גרמניה (41.2 שניות) ובריטניה (41.8 שניות).
ב-2004 בגיל 97 נפטר קווין ברוד איילנד.
הגבעה הפאלאטינית
גבעת הפאלאטין
קווינטוס פאביוס פיקטור
קְווִינְטוּס פָאבּיוּס פּיקְטוֹר (לטינית: Quintus Fabius Pictor; לערך 254 לפנה"ס–?) היה מראשוני ההיסטוריונים הרומיים. בן לגֶנס הפאביים ונכד לגאיוס פאביוס פיקטור הצייר ("פיקטור" בלטינית).
חייו.
קווינטוס, סנאטור רומי, לחם בגאלים בשנת 225 לפנה"ס ולקח חלק במלחמה הפונית השנייה. הוטל עליו המסע לאורקל מדלפי, בחיפוש אחר עצה נוכח התבוסה הקשה בקרב קאנאי.
פיקטור כתב ביוונית והיה הרומאי הראשון שכתב היסטוריה ולא אנלים. הוא השתמש ברשומות משפחתו ואלו של משפחות מכובדות אחרות כמקור לעבודותיו. ספרי השנים שלו החלו בבואו של איניאס ללאטיום. עבודתו תמה בזכרונותיו מהמלחמה הפונית השנייה, אשר את האחריות עליה הטיל על קרתגו בלבד ובמיוחד על משפחת ברקה ובניה חמלקרת וחניבעל.
פוליביוס, טיטוס ליוויוס ודיוניסיוס מהליקרנסוס השתמשו בו כמקור, ועבודתו תורגמה ללטינית עד ימי קיקרו. חלק ניכר מעבודתו אבדה.
פרנק ויקוף
פרנק קליפורד ויקוף (באנגלית: Frank Clifford Wykoff; 29 באוקטובר 1909 - 1 בינואר 1980) היה אתלט אמריקאי.
חייו.
ויקוף נולד בדה מוין שבאיווה. הוא האצן היחיד שזכה בשלושה מרוצי שליחים אולימפיים ובכולם שבר שיא עולם. באולימפיאדת אמסטרדם (1928) היה הרץ הרביעי ברביעיית השליחים של ארצות הברית שזכתה במדליית זהב. אחרי האולימפיאדה למד באוניברסיטת דרום קרוליינה וזכה באליפות המכללות בריצת 100 יארד ב-1930 וב-1931. עם רביעיית השליחים של האוניברסיטה זכה באליפות המכללות בריצת 4X100 ושבר שיא עולם (40.8 שניות). באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה עם רביעיית השליחים של ארצות הברית בזהב. באולימפיאדת ברלין (1936) סיים רביעי בריצת ה-100 מטר וזכה במקום הראשון בריצת ה-4X100 מטרים תוך שהוא שותף לקביעת שיא עולם חדש (39.8 שניות).
ב־1980 נפטר ויקוף באלטדנה שבקליפורניה.
איגור תם
איגור יבגנייביץ' תַם (ברוסית : И́горь Евге́ньевич Та́мм; 8 ביולי 1895 - 12 באפריל 1971) היה פיזיקאי רוסי-אוקראיני סובייטי ממוצא יהודיגרמני. זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1958.
חייו.
נולד בוולדיבוסטוק וחי ולמד לאחר מכן בקירובוגרד (כיום באוקראינה). בשנים 1913–1914 למד באוניברסיטת אדינבורו ולאחר מכן במוסקבה עד 1918.
בשנת 1934 החל לעבוד במכון לבדב לפיזיקה ועם השנים מונה למנהל מחלקת פיזיקה תאורטית במכון.
בשנת 1951 הציע יחד עם אנדריי סחרוב את ה"טוקמאק" כמתקן לשליטה בהיתוך תרמו גרעיני על בסיס שדה אלקטרומגנטי בצורת "טורוס" (דמוי כעך). מתקנים כאלו נבנו תוך זמן קצר והולידו את ה T-3 הסובייטי בשנת 1968, שאיפשר מחקר מעמיק בטמפרטורות גבוהות ביותר (באותה העת) של פלזמה. גם כיום משמש ה"טוקמק" ככלי מרכזי במחקר הפלזמה.
בשנת 1953 נבחר לחבר באקדמיה הרוסית למדעים.
בשנת 1958 זכה בפרס נובל לפיזיקה יחד עם פאבל צ'רנקוב ואיליה פרנק על גילוי ופירוש קרינת צ'רנקוב.
בשנות ה-60 היה פעיל בחתימה על עצומות שונות נגד פגיעה בזכויות אדם בארצות הברית ובברית המועצות.
אין אדם משים עצמו רשע
אין אדם משים עצמו רשע הוא כלל הלכתי לפיו לא ניתן להרשיע אדם על פי הודאת עצמו. כלל זה שונה מההלכה הנהוגה במשפט העברי לגבי ענייני ממונות בין אדם לחברו (משפט אזרחי), שם הודאת הנתבע יכולה לחייב את עצמו, אם משום שזה ראיה, או משום שזה התחייבות.
טעמים לכלל.
באחד מהטעמים נקב הרמב"ם אגב דיון בשני חריגים לכלל שנמצאים בתנ"ך:
הרדב"ז כתב טעם:
הרב שמעון שקופ נתן טעם אחר:
פרשנות מודרנית.
את הדברים הסביר השופט ניל הנדל: "החידוש הוא בהבנה שהראיה כה חזקה עד כי יהא קשה שלא לקבלה. נטיית כל העולם היא להאמין לעד המעיד נגדו עצמו בשונה מנכונות לבחון אמיתות העד המעיד נגד זולתו."
הרב עדין שטיינזלץ נתן הסבר מעשי לכלל:
פרטי דינים.
על פי הכלל "אין אדם משים עצמו רשע", ייתכן שאדם יעיד עדות ויתקבלו רק חלק ממרכיביה. למשל, האומר: "פלוני רבעני לרצוני" (קיים איתי משכב זכר), נאמן להעיד כנגד הפלוני ולחייבו מיתה, אם יש עמו עוד עד, אך אינו נאמן להעיד כנגד עצמו (ואף לא להפוך עצמו לרשע שעדותו אינה מתקבלת). דין זה קרוי "פלגינן דיבורא" (מחלקים את דברי העדות).
דוגמה נוספת: אדם המודה שהדליק גדישו של חברו ביום כיפור, נאמן בחלק הממוני של העדות ומתחייב להחזיר כסף לחברו, אך אינו נאמן להפוך עצמו לרשע המחלל יום כיפור (קיימת דעת מיעוט (כסף משנה) הסבורה שבמקרה כזה העדות כולה אינה נאמנת).
יש מקרים חריגים שבהם, לפחות לפי חלק מהדעות, אדם משים עצמו רשע. למשל, אם הודה על חטא בדרך של חזרה בתשובה, או בצירוף ראיות.
קיימות דעות בקרב הפוסקים שדין "אין אדם משים עצמו רשע" לא נאמר בגוי.
הכלל במשפט הישראלי.
דיני הראיות במדינת ישראל אינם מבוססים על המשפט העברי. ברוב שיטות המשפט הנהוגות כיום במערב ובעיקר במשפט המקובל, הודאה באשמה היא ראיה חזקה, ובלבד שניתנה מרצונו החופשי של הנאשם. מעמדה של ההודאה באשמה לעומת ראיות אחרות משתנה ממדינה למדינה.
בישראל נעשה שימוש רב בהודאת החשוד במשפט הפלילי, על פי מסורת משפטית הרואה בה "מלכת הראיות". על פי חוק סדר הדין הפלילי, כאשר נאשם מודה בעובדה כלשהי, יראו בה כמוכחת, מלבד מקרים חריגים שבהם בית המשפט מוצא שלא לקבל את ההודאה כראיה.