טארה מנסה לבקר את אוטו מספר פעמים במטרה לגרום לו לחזור בו מהצהרתו ולבטל את תיק הפשע המאורגן שרומיאו ארגן נגד סאם קרואו. אוטו עושה זאת, אך גם רוצח אחות בעזרת צלב שהיה שייך ללואן וטארה הביאה אותו, מה שהופך את טארה לשותפה לפשע. קליי מגלה על תיק הפשע המאורגן ומנסה לסגור עסקה עם רומיאו. הוא מזהיר את רומיאו שג'קס ינסה להרוס את יכולת המינוף שלהם. רומיאו מציע שקליי יחזור להיות נשיא המועדון בכך שיסיר את ג'קס מתפקידו, אך קליי מסרב ומנסה לשכנע את ג'קס לא לפעול בנושא. ג'קס אינו שועה לניסיון השכנוע ומנסה לארגן יחסי עבודה בין רומיאו לבין הנרי לין, ראש הטריאדה הסינית בסן פרנסיסקו, כדי שהם יספקו להם את כלי הנשק ולא סאם קרואו. כשג'וס מגלה את המסמכים ומתכוון להראות אותם לחברי המועדון בביתו של קליי, ג'קס נחטף בידי הקרטל. הדבר נותן לקליי מספיק זמן כדי להחביא את המסמכים במקום בטוח. ג'קס גורם לרומיאו להסכים לתוכניתו.
בעונה האחרונה ג׳קס נוסע באופנוע שלו שאחריו ניידות משטרה וג׳קס מחליט לסיים את חייו על ידי התנגשות במשאית החלפה מולו בעודו עוזב את ידיו מהאופנוע היקר שלו, פורס אותן לצדדים, ובעצם שלם עם החלטתו.
ברנאר פקו
חפתים
אהרן גלעדי
הנג'אדה
ארגון הנג'אדה (בערבית النجادة - "המושיעים") היה ארגון נוער לאומי-צבאי ערבי שפעל בארץ ישראל מתום מלחמת העולם השנייה והפך לכח לוחם בראשית מלחמת העצמאות.
הקמת הארגון.
הארגון נוסד על ידי אנשי האופוזיציה למופתי של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני, עם תום מלחמת העולם השנייה ב-1945 והיה הכח המאורגן הראשון של הערבים בארץ ישראל בתקופה זו. מקים הארגון והעומד בראשו היה עורך הדין מוחמד נימר אל-הווארי.
הווארי, יליד נצרת ממוצא בדואי, שימש כמורה בחברון, ולאחר מכן כעורך־דין בנצרת וביפו. הוא היה אלמוני בציבור הפלסטיני, לא נמנה עם המשפחות המובילות בקרבן, ומעמדו היה לצנינים בעיניהן.
הארגון הוקם על בסיס מועדון הספורט האסלאמי וחברי הצופים האורתודוקסים ביפו, ומרכזו נותר בעיר עד לשחרורה בידי ההגנה והאצ"ל במאי 1948.
לשורותיו התקבלו נערים מגיל 16 ומעלה, ומטרתו המוצהרת הייתה נטיעת משמעת ורגש לאומי בנוער הערבי ומאבק בשאיפות העצמאות היהודיות בארץ ישראל.
מקור השם "נג'אדה" בארגון צבאי לבנוני בשם זהה, אך אופן הפעולה שלו הושפע מן המודל שהציב היישוב היהודי: תנועות הנוער הציונות, הגדנ"ע וההגנה, שהיו מוכרות היטב לציבור הערבי בארץ ישראל.
סיסמת הארגון נקבעה כ"ארץ הערבים לערבים".
על רקע הרגשות הלאומיים הגואים בקרב ערביי ארץ ישראל גדל הארגון במהירות רבה, ותוך מספר חודשים התרחבו פעולותיו לכל חלקי הארץ והקיפו בין 2,000 ל-3,000 צעירים.
ביולי 1946 ערך הארגון מצעד ביפו בהשתתפות כ-2,000 פעילים ובנוכחות מנהיגים בולטים ובראשם ג'מאל אל-חוסייני.
לנוכח כוחו מונה אל-הווארי על ידי הוועד הערבי העליון למפקד יפו.
עמדות הארגון וקשריו עם מוסדות היישוב.
אל-הווארי נמנה עם תומכי המלך עבדאללה הראשון, אשר סייע לו לעמוד לזמן-מה בלחצי המפלגה החוסיינית.
למרות שמטרותיו המוצהרות של הארגון היו מניעת עצמאות מדינית מן היהודים בארץ ישראל, הוא היה מתון ממפלגת החוסיינים. הוא שיתף פעולה עם שלטונות המנדט הבריטי, ומנהיגיו נשאו ונתנו עם אנשי היישוב על הרגעת הרוחות בעקבות אירועים אלימים כמו הרצח בגן הוואי.
מנהיג הארגון, אל-הווארי, עמד בקשרים עם הש"י ונפגש מספר פעמים עם ראש המחלקה הערבית בסוכנות היהודית, ג'וש פלמון, לצורך תיאום עמדות. מסמכים מציעים שאל-הווארי אף הופעל על ידי פלמון ועזרא דנין החל מ-1945 כמשקל נגד למפלגה החוסיינית.
מאבק מול מפלגת החוסיינים.
עם עליית כוחו של הנג'אדה ניסו הועד הערבי העליון והמפלגה החוסיינית להשתלט על הארגון. בספטמבר 1946 הם הקימו מחדש ארגון מתחרה, שפעל לזמן קצר במהלך המרד הערבי, בשם "אל-פותווה" ("הנעורים"). בראשו העמידו את כאמל עריקאת, לשעבר קצין בולשת במשטרת ירושלים הבריטית.
כוחות הנג'אדה היו דומיננטיים בשפלת הנגב ובערים הערביות בגליל ובמישור החוף, ואילו אל-פותווה שלט בירושלים ובערי שדרת ההר.
בשנים 1946–1947 הפעילו החוסיינים לחץ על אל-הווארי שיסכים למיזוג שני הארגונים, וארגנו פרובוקציות, כדוגמת הרצח בגן הוואי כדי לגרום לאנשי הנג'אדה להקצין ולחבור אליהם.
ביוני 1947 הצליחו החוסיינים להביא לאיחוד הארגונים תחת שליטתם. הארגון המאוחד נקרא "ארגון הנוער הערבי" (מנט'מת א-שבאב אל-ערבי) ובראשו הועמד מחמוד לביב, קצין צבא מצרי. הווארי ועריקאת מונו לסגניו וסמכותו של הווארי עוקרה. הארגון המאוחד מנה כ-10,000 איש, עשירית מהם לוחמים לשעבר, אך בקרב הציבור היהודי כונה גם הארגון המאוחד "הנג'אדה".
הנג'אדה במלחמת העצמאות.
אל-הווארי היה אחראי על הביטחון הציבורי ביפו מטעם הועד הערבי העליון, ואף על פי כן התייחסו אליו אנשי הוועד בחשד. עם הגיעו של חסן סלאמה ליפו איבד אל-הווארי את השליטה באירועים.
מפקדות הנג'אדה היו יעד בולט לפעילות המחתרות היהודית בשלבים הראשונים של מלחמת העצמאות
עם חדירת צבא ההצלה לארץ, התגברות הפעילות של צבא מלחמת הקודש ופלישת צבאות ערב, ירדה חשיבותה של הנג'אדה ככוח ערבי לוחם, והוא התפרק סופית באוגוסט 1948.
ראו גם.
אל-פותווה
אל נג'אדה
נג'אדה
הנג'דה
מיניטל
מיניטל (בצרפתית: Minitel) היה שירות וידאוטקס מקוון הנגיש באמצעות קווי טלפון, ונחשב לאחד השירותים המקוונים הקדם-אינטרנטיים המוצלחים ביותר בעולם. השירות הושק בצרפת ב-1982 על ידי PTT (Poste, Téléphone et Télécommunications; החל מ-1991 חולקה בין פראנס טלקום (France Télécom) ולה פוס. מימיו הראשונים יכלו משתמשיו לבצע קניות מקוונות, להזמין כרטיסי רכבת, לברר שערי ניירות ערך, לבצע חיפושים במדריך הטלפון ולצ'וטט בדרך דומה לזו שהאינטרנט מאפשר כיום. השירות נסגר ב-30 ביוני 2012 כאשר היו מחוברים אליו כ-800,000 תחנות קצה.
המודל העסקי.
ב-1982 מסרה חברת PTT מיליוני מסופים בחינם למנויי הטלפון שלה, בתמורה להסכמתם שלא לקבל את מדריך הטלפון המודפס "הדפים הלבנים" אלא רק את מדריך דפי זהב. חלוקה זו יצרה שיעור גבוה של חדירה של הטכנולוגיה ללקוחות עסקיים ופרטיים. מדריך "הדפים הלבנים" היה זמין במיניטל, וניתן היה לבצע בו חיפושים באמצעות מנוע חיפוש סביר, במהירות גדולה הרבה יותר מאשר הדפדוף הידני במדריך המודפס.
פראנס טלקום העריכה ב-1999 שכ-9 מיליון מסופים (לרבות מחשבים אישיים בעלי גישה לאינטרנט עם מערכות הפעלה חלונות, Mac OS, לינוקס) היו בעלי גישה לרשת המיניטל בשנה זו
וכ-25 מיליון איש השתמשו בה (מתוך אוכלוסייה של 60 מיליון).
רשת מיניטל איפשרה גישה למגוון קטגוריות שירותים:
מדריך הטלפון היה השירות השימושי ביותר במיניטל. ב-2009 הודיעה פראנס טלקום כי לא יבוטל, וכי עדיין מתבצעות מעל מיליון גישות בחודש לשירות זה.
התפתחות מיניטל הולידה הקמת חברות סטארט אפ רבות, בדומה לתופעה המאוחרת יותר של חברות בועת הדוט-קום סביב האינטרנט. גם בעקבות מיניטל רבות מהחברות הקטנות שקמו קרסו עקב צפיפות השוק או תשתיות לא מספקות.
ביקורת על מיניטל התייחסה לאפשרות שקטינים ישתמשו בשירותים למבוגרים בלבד, שכללו גם פורנוגרפיה. הממשלה בחרה שלא לחסום שירותים באמצעות חוק אלא לטעון כי ההורים אחראים לניטור פעילות ילדיהם. מאידך, הוטל מס על שירותים פורנוגרפיים.
כספים.
שיטות התשלום במיניטל כללו תשלום בכרטיסי אשראי עבור קניות ותשלום באמצעות חשבון הטלפון עבור זמן הגלישה, כשהתעריף תלוי באתרים אליהם גלשו.
חברת הטלפון חייבה את הגולשים בתעריף מקסימלי של 1 אירו לדקה, כאשר התעריף לרוב האתרים היה זול הרבה יותר. חברת הטלפון העבירה חלק מסכום החיוב לחברות שהעניקו שירותי מיניטל. ב-1998 מיניטל הניבה הכנסה של 832 מיליון אירו, מתוכם 521 מיליון אירו תועלו על ידי פראנס טלקום לספקי השירותים.
בסוף שנות ה-90 מכירות מיניטל היוו 15% מהמכירות בחברות המשלוחים הצרפתיות הגדולות ביותר, La Redoute ו-3 Suisses.
ב-2005 היו 351 מיליון שיחות ו-18.51 מיליון שעות חיבור, שהניבו הכנסה של 206 מיליון אירו, מתוכם 145 מיליון אירו הועברו ל-2000 ספקי שירותים. (נתונים אלו הם בירידה של כ-30% כל שנה). ישנם עדיין 6 מיליון מסופים בבעלות פראנס טלקום, שנותרו בידי המשתמשים כדי להימנע מסוגיות מיחזור. הלקוחות העיקריים היו שירותי בנקאות ופיננסים בשל יתרון תכונות האבטחה של מיניטל ובשל הגישה למאגרי מידע מקצועיים. כדוגמה לשימוש נפוץ ציינה פראנס טלקום כי בוצעו 12 מיליון עדכונים בכרטיסי ביטוח רפואי אישיים באמצעות מיניטל.
שירותים דומים למיניטל הוצעו במדינות נוספות: בלגיה, קנדה, גרמניה, אירלנד, איטליה, הולנד, דרום אפריקה, שוודיה, הממלכה המאוחדת, ארצות הברית.
טכנולוגיה.
טכנולוגית מיניטל מבוססת על מסוף "טיפש" עם מסך מבוסס טקסט, מקלדת מחשב ומודם. המקלדת הנפוצה הייתה AZERTY המקובלת בצרפת (ולא QWERTY המקובלת להקלדה באנגלית).
במיניטל ניתן להשתמש בגרפיקה פשוטה המתבססת על תווים גרפיים מוגדרים מראש. ניתן גם לחבר אליו מדפסת.
כשמיניטל מחובר המודם שלו מחייג לרוב למספר מיוחד המחובר ל-PAVI (Point d'Accès VIdéotexte - נקודת גישה לווידאוטקס). ה-PAVI מעביר מידע חזרה אל השרתים של החברה או השירות באמצעות רשת מיתוג המנות הצרפתית Transpac.
טכנית, השם "מיניטל" מתייחס למסופים, בעוד הרשת נקראה טלטל (Teletel).
מיניטל והאינטרנט.