אף שהבריטים היו מודעים לכך שצפויה התקפה גרמנית בחזיתם, היקפה של המתקפה ועוצמת ההרעשה המוקדמת הפתיעו אותם. מזג האוויר בבוקר המתקפה הגרמנית, שהיה ערפילי, סייע לחיילי הסער להתקדם לעומק המערך הבריטי מבלי להתגלות. בתום היום הראשון למתקפה ספגו הבריטים 20,000 הרוגים ו-35,000 פצועים, והגרמנים הצליחו להבקיע את החזית של הארמייה הבריטית ה-5 במספר נקודות.
לאחר יומיים של לחימה, הייתה הארמייה הבריטית ה-5 בנסיגה מלאה, והאגף הימני של הארמייה הבריטית ה-3 נאלץ אף הוא להצטרף לנסיגה כדי להימנע מאיגוף.
למרות ההישגים הגרמניים הניכרים, ההתקדמות הגרמנית לא הייתה משמעותית מבחינה אסטרטגית, ונכשלה בשבירת התנגדות כוחות מדינות ההסכמה. לאחר ההצלחות הראשוניות, הצליחו הבריטים לייצב את החזית ולבלום את המשך ההתקדמות הגרמנית. מפקד הכוחות הגרמניים, גנרל לודנדורף, סירב להשלים עם הכישלון, והמשיך להתיש את כוחותיו בסדרת ניסיונות להרחיב ולהעמיק את הבליטה הגרמנית בקו החזית הבריטי.
ב-26 במרץ התכנסו ראשי הצבא הבריטי והצרפתי בעיר דולאן (Doullens) מצפון לפריז כדי לתאם את פעולות שני הצבאות. בוועידה הוחלט על מינויו של פרדיננד פוש לתפקיד המפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה.
ב-28 במרץ תקפו הגרמנים את האגף הימני של הארמייה הבריטית ה-3 באזור אראס אך נהדפו. הבריטים הדפו גם את כל הניסיונות הגרמניים להתקדם בגזרת אמיין, וכוחות אנזא"ק הגיעו לזירה לסייע להם בכך. ב-5 באפריל ביטל לודנדורף את המשך "מבצע מיכאל".
הגרמנים הצליחו לכבוש שטח של 3,100 קמ"ר ולהתקדם עד 65 ק"מ באזורים מסוימים, אך לא הצליחו לכבוש אמיין ואראס. השטח שנכבש היה מצולק עקב הפגזות כבדות של האזור מימי הקרב על הסום והיה קשה להתקדם דרכו. במסגרת המבצע ספגו צבאות מדינות ההסכמה אבדות כבדות - 255,000 אלף הרוגים, פצועים ונעדרים, 1,300 תותחים וכ-200 טנקים, אך הם יכלו להחליף במהירות את אבדותיהם בשל התפוקה הגוברת של תעשיית המלחמה הבריטית וכוחות חיל המשלוח האמריקני שהחלו להגיע לצרפת. הגרמנים איבדו במתקפה 239,000 חיילים, אך רובם היו חיילי סער מאומנים היטב, שקשה היה למצוא להם תחליף. השמחה הגרמנית שבתחילת המתקפה הפכה לאכזבה לאחר שנתברר שהם לא הצליחו להגיע להישגים מכריעים.
ג'ורג'ט (9–29 באפריל 1918).
הבריטים נסוגו כדי להגן על אמיין והשאירו את קו מסילת הברזל, שעברה דרך הזבורק, וכן את הנמלים לחוף התעלה, דנקרק, קאלה ובולון פגיעים. הצלחה גרמנית בכיבוש נמלי התעלה עלולה הייתה להביא לתבוסת הצבא הבריטי בצרפת.
מבצע ג'ורג'ט (ידוע גם בשמות: הקרב על לייה, קרב איפר הרביעי, או קרב פלנדרס הרביעי) החל במתקפה גרמנית ב-9 באפריל. הנקודה שבה תקפו הגרמנים אוישה על ידי כוחות פורטוגזיים קטנים, שנמצאו בנחיתות מספרית קשה, אך הבריטים יכלו לסייע להם. בסוף היום הראשון הגיעו הגרמנים לנהר הלייה ופרצו לעומק של בין 6–8 ק"מ.
למחרת תגברו הגרמנים את כוחותיהם בצפון והכריחו את המגנים של ארמנטייר לסגת לפני שיכותרו. הגרמנים היו רחוקים 25 קילומטרים בלבד מנמלי התעלה, ומפקד חיל המשלוח הבריטי (BEF), סר דאגלס הייג, הוציא פקודה ב-11 באפריל בה כתב:
אולם בשלב זה כבר הלכה המתקפה הגרמנית ונחלשה בשל בעיות לוגיסטיות. האגפים הגרמנים נחשפו והיו לפגיעים. כוחות אמריקאים, בריטים, צרפתים, קנדיים וכן כוחות אנזא"ק החלו במתקפות-נגד ועצרו את ההתקדמות הגרמנית. ב-29 באפריל הכריז הפיקוד הגרמני על סיום מבצע ג'ורג'ט. כמו במבצע מיכאל, גם כאן היו אבדות הצדדים היריבים שקולות למדי. כל צד איבד בערך 110,000 איש. התוצאה, שוב, אכזבה את הגרמנים: הזבורק נשארה בידי בעלות הברית והאגפים הגרמנים נחשפו להתקפות.
בליכר-יורק (27 במאי - 6 ביוני 1918).
לאחר כישלון הגרמנים בכיבוש נמלי התעלה במבצע ג'ורג'ט, החליט לודנדורף לתקוף באזור פריז, מתוך אמונה כי הכחות הגרמנים המאיימים על פריז יכריחו את מדינות ההסכמה להסיט כוחות מאזור פלנדריה דרומה, מה שיקל על הגרמנים בהמשך המתקפה בפלנדריה. מבצע בליכר-יורק היה למעשה מתקפת הסחה גדולה.
מבצע בליכר-יורק (ידוע גם בשם הקרב השלישי על האן) נקרא על שמם של שני קצינים פרוסים מתקופת המלחמות הנפוליאוניות. המתקפה הגרמנית החדשה החלה ב-27 במאי בין סואסון לריימס על ידי הארמייה השביעית.
באותו בוקר החלו הגרמנים בהפגזה מסיבית על קווי מדינות ההסכמה ואחריה הפגזת גז. הבריטים ספגו אבדות כבדות משום שדושן הורה להם להצטופף יחדיו בשוחות הקדמיות בניגוד להוראותיו של פטן, דבר שהציב אותם כמטרה קלה לארטילריית מדינות המרכז. לאחר התפזרות הגז תקפו הגרמנים בעזרת 17 אוגדות. מדינות ההסכמה לא הצליחו לעצור את הצבא הגרמני שהגיע עד לנהר אן בתוך פחות משש שעות. עד סוף היום התקדמו הגרמנים למרחק של כ-60 ק"מ. ב-30 במאי 1918 הניצחון נראה קרוב עבור הגרמנים, כשעד אותו יום שבו מעל ל-50,000 חיילים של מדינות ההסכמה ומעל 800 תותחים. בעקבות ההצלחה החליט הפיקוד הגרמני לזנוח את תוכנית המתקפה באזור פלנדריה.
מדינות ההסכמה החלו במתקפות נגד בסיוע כוחות אמריקאיים שהגיעו לצרפת והצליחו לבסוף לעצור את התקדמות הגרמנים. כשהיו במרחק של 56 קילומטרים בלבד מפריז, ב-3 ביוני, התגלו אצל הגרמנים בעיות קשות כגון מחסור באספקה, עייפות, חוסר בחיילי מילואים ונפגעים רבים. ב-6 ביוני הסתיים המבצע והכוחות הגרמנים נעצרו על המארן. אבדות הצדדים היריבים במהלך המבצע היו דומות: 137,000 לבעלות הברית ו-130,000 לגרמנים.
גנייזנאו (9 ביוני - 12 ביוני 1918).
זהו למעשה המשך למבצע בליכר-יורק. הגרמנים ניסו להדוף את כוחות בעלות הברית דרומה ולהתחבר עם הכוחות הגרמנים באזור אמיין.
מבצע גנייזנאו (נקרא גם "הקרב על מץ" בפי הצרפתים) החל ב-9 ביוני בהרעשה ארטילרית כבדה. הצרפתים הוזהרו על ידי שבויים גרמנים מפני ההתקפה אך לא הצליחו לעצור את הכוחות הגרמנים שהתקדמו כ-14 ק"מ. ב-11 ביוני פתחו הצרפתים במתקפת נגד עם ארבע דיוויזיות ו-150 טנקים בפיקוד הגנרל שרל מנז'ן. המתקפה החלה ללא הרעשה ארטילרית מקדימה ותפסה את הגרמנים בהפתעה. מתקפת הנגד הצרפתית הצליחה לעצור את הגרמנים וביום למחרת, ב-12 ביוני, הסתיים מבצע גנייזנאו.
במבצע איבדו הגרמנים כ-30,000 חיילים ואילו מדינות ההסכמה איבדו כ-35,000 חיילים.
המתקפה הגרמנית האחרונה (15 ביולי - 6 באוגוסט 1918).
גם בשלב זה האמין לודנדורף כי ניתן לכבוש את נמלי התעלה בפלנדריה, אולם לפני כן רצה לגרום למדינות ההסכמה להסיט כוחות לאזור פריז. לכן, בדומה לתוכנית בליכר-יורק, תכנן לודנדורף מתקפת הסחה גדולה, הפעם באזור המארן. המתקפה באזור המארן (ידועה גם בשם הקרב השני על המארן) כונתה על ידי הגרמנים "פרידנשטרום" - מתקפת השלום.
המבצע החל ב-15 ביולי בהתקפה דו-זרועית של הגרמנים על העיר ריימס בניסיון לתקוע טריז בין הכוחות הצרפתיים. שתי ארמיות גרמניות תקפו את העיר ממזרח, אולם מתקפה זו נבלמה עוד באותו היום על ידי ארמייה צרפתית שהגנה על האזור וחוזקה באוגדה אמריקאית. במקביל תקפו שתי ארמיות נוספות ממערב לעיר והצליחו לחצות את המארן. עד הערב הצליחו הגרמנים להשיג ראש גשר באזור דורמן (Dormans), כ-40 ק"מ דרומית מערבית לריימס, בעומק של כ-6.5 ק"מ וברוחב של כ-14 ק"מ. ב-17 ביולי הצטרפו לקרבות גיס (קורפוס) בריטי וכ-85,000 חיילים אמריקניים, ואלו יחד עם הארמייה הצרפתית התשיעית הצליחו לעצור את ההתקדמות הגרמנית.
בלימת הגרמנים איפשרה לפרדיננד פוש, שמונה במרץ למפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה, לפתוח במתקפת נגד מערבית לריימס, סמוך לסואסון. המתקפה תוכננה כנגד בליטה בשטח אותו כבשו הגרמנים מוקדם יותר במתקפת האביב. במתקפת הנגד השתתפו כוחות צרפתיים, בריטיים ואמריקאים גדולים, והופעלו כ-350 טנקים. ב-18 ביולי החלה מתקפת הנגד בחלק המערבי של הבליטה, וצבאות ההסכמה התקדמו כ-8 ק"מ. ב-20 לחודש החלו צבאות ההסכמה במתקפה גם בחלק המזרחי של הבליטה והתקדמו כשבעה ק"מ גם בגזרה זו. באותו יום החלו הגרמנים בנסיגה, ועד 3 באוגוסט נסוגו עד לקו ההתחלה של מתקפת האביב. תוך כדי נסיגתם, ניסו הגרמנים לבסס קו הגנה יציב, ואכן, ב-6 באוגוסט הצליחו לבלום את צבאות מדינות ההסכמה, אשר לנוכח קו הגנה גרמני איתן, נאלצו להפסיק את התקפת הנגד.
היה זה ניצחון חשוב למדינות ההסכמה. בעקבות הניצחון קיבל פרדיננד פוש את התואר "מרשל צרפת". מדינות ההסכמה אמנם איבדו בקרב כ-130,000 חיילים, אך הגרמנים איבדו כ-165,000 חיילים וכ-30,000 חיילים גרמנים נלקחו בשבי. לודנדורף דחה את ההתקפה המתוכננת בפלנדריה, ולבסוף ביטל אותה.
תמונת המצב לאחר המתקפה.
לאחר תקופה ארוכה של קיפאון בחזית המערבית, סדרת המתקפות הגרמניות הניבה השגים טריטוריאליים לגרמנים. עם זאת, הצבא הגרמני נחלש ואגפיו נחשפו למתקפות של בעלות הברית. ההתקדמות הגרמנית בצורת בליטות גרמה להארכת קו החזית עליו נאלצו הגרמנים להגן כאשר בעלות הברית פתחו במתקפתם. כוח האדם הגרמני ירד מ-5.1 מיליון איש ל-4.2. בנוסף כמיליון חיילים גרמנים עדיין נשארו במזרח אירופה כדי לקדם את המטרות הפוליטיות של גרמניה (תמיכה בבעלי ברית וכן המלכת מלכים גרמנים על עמים שונים במזרח היבשת). מדינות ההסכמה איבדו כ-850,000 חיילים אך היה להם קל יחסית לחדש את כוחותיהם בעזרת כוחות אמריקאים רעננים. גרמניה איבדה כ-688,000 חיילים, וצבאה העייף נשחק מאוד. חלק ניכר מהאבדות היה בפלוגות הסער אותם היה קשה לגרמנים לשקם.