החמושים של גוגאייב תוקפים את האאול ומתחיל מרדף, אבל הקבוצה בורחת על רפסודה מאולתרת ותופסת עמדות הגנה במגדל של מבצר ישן. בעזרת טלפון לווייני שנלקח אסלן, מדבדב מבקש את תמיכת חיל האוויר. מסוקים רוסיים מגיעים, מנתבים את המיליטנטים ומעבירים את מדבדב והחבורה לבסיס צבאי. ג'ון נותן לאיוואן את הכסף שהבטיח והלה נותן לרוסלן אלף פאונד. את הכסף הנותר איוואן נותן לאחר מכן לקפטן מדבדב לצורך טיפול רפואי.
הסרט מסתיים בהערותיו הקצרות של איוואן. מרגרט לא התחתנה עם ג'ון. ג'ון, לאחר שצילם כל הזמן במסע, הוציא סרט וספר בשם "חיי ברוסיה". לאחר שחרורו של הסרט הועמד איוואן לדין בגין רצח "אזרחים שלווים של הפדרציה הרוסית". רוסלן, שעבר למוסקבה, העיד נגד איוואן ואף אחד לא מצדד בו. היחיד שתומך וניצב לצדו של איוואן הוא קפטן מדבדב.
הפקה.
אלכסיי בלבאנוב כתב את התרחיש לסרט בשנת 1998 לאחר שראה בטלוויזיה ראשים כרותים של מומחים בריטים שעבדו בצ'צ'ניה (בשנת 1998 ארבעה בריטים, פיטר קנדי, דארן היקי, רודי פטצ'י וסטן שו היו עובדי חברת גריינג'ר טלקום הבריטית שזכתה במכרז של חברת צ'צ'נטלקום בעלות 183 מיליון ליש"ט להתקנת קווי טלפון, קשרי לוויין ומערכת טלפון סלולרי, העבודה הופסקה לאחר שהארבעה נחטפו ובהמשך נרצחו על ידי המחתרת הצ'צ'נית)
אלכסיי בלבאנוב שאף להפוך את הסרט למציאותי מאוד, עד כדי נטורליזם. לפני הצילומים הוא שוחח עם שבויים לשעבר ממלחמת צ'צ'ניה הראשונה, נסע לכפרי קברדינו-בלקריה, נפגש עם הגנרל ויקטור קזנצב, מפקד הכוחות הרוסיים בצ'צ'ניה וצפה בקלטות וידאו המתעדות את הזוועות של צ'צ'ניה. כמה מהקלטות הללו הוא הקרין לשחקן האנגלי איאן קלי. לדברי בלבאנוב, במהלך הצפייה קלי רעד והיה בהלם מהמחזות המזוויעים, שהשפיעו גם על הבמאי ושאר אנשי הצוות שצפו במראות.
הסרט צולם בקברדינו-בלקריה, צפון אוסטיה, צ'צ'ניה, מוסקבה, סנקט פטרבורג, טובולסק ולונדון.
בשביל להשיג ריאליזם גדול יותר, רבים מהצ'צ'נים בסרט גולמו על ידי צ'צ'נים אמיתיים והחיילים הרוסיים גולמו על ידי חיילים אמיתיים, טייסי מסוקים, סיירים וקבלנים. בשל המלחמה, הסרט צולם רק בחלקו על אדמת צ'צ'ניה, במיוחד במחסום בכניסה לעיר גרוזני. הסרט נעשה בתנאים כמעט דומים למלחמה, עם זאת, יש לציין שהצילומים בוצעו באזורים שקטים שהיו בשליטת הממשלה והצוות אובטח על ידי קציני SOBR .
כדי לצלם את סצנות השבויים בכלא, בור אמיתי נחפר. השחקנים שכבו בבור הרטוב והמזוהם במשך כמה שעות, משום שבלבאנוב רצה שהכל יהיה ריאליסטי ככל האפשר. הסצנה עם השחקנית אינגבורגה דאפוקנייטה שבה היא צפה בעירום במהירות בקור צולמה ללא שימוש בכפילה.
יותר מכל אחד אחר, הצילומים הפחידו את השחקן האנגלי איאן קלי, שלא הבין את השפה הרוסית. הוא לא ידע רוסית ודאפוקנייטה חיה בעבר באנגליה והוא כל הזמן רץ אליה להתלונן שהוא מאולץ לשבת בבור ולטפס לתוך נהר ואיך שכמעט טבע שם ושהבמאי אמר עליו שהוא שחקן גרוע. לדברי סרגיי בודרוב הבן (שגילם את קפטן מדבדב), בשביל המערביים זו דרך התקשרות בלתי מתקבלת על הדעת ואינגה הסבירה שהרוסים תמיד עובדים ככה ושהרוסים תמיד צועקים ואם הצילומים יתחילו הם ישתמשו רק בתקשורת חיה וזה רגיל אצל הרוסים לתבוע כדי באמת להציל את עצמם.
במהלך הצילומים בקברדינו-בלקריה, מסוק ששימש את הסרט ירה קליעים תרמיים ואחד מהם נכנס בטעות לבית קברות עתיק של בלקר וכתוצאה מכך עלה באש וקברים רבים נהרסו. בשל כך, כמעט שהתפתח סכסוך אתני בין צוות הצילום לתושבים המקומיים. מבין קציני ה-SOBR ששמרו על הקבוצה היה קפטן צ'צ'ני לשעבר, שהצליח להרגיע את הקהל הזועם. על הסט, כולם מלבד בודרוב ודאפוקנייטה התגוררו בבתיהם של התושבים המקומיים. בלבאנוב חי בבית של אישה שקברי אבותיה נהרסו בבית הקברות שנהרס.
פסקול.
פסקול הסרט הולחן על ידי ויאצ'סלב בוטוסוב וטימור מוצוראייב וכולל גם שירי פופ שונים. להלן רשימת רצועות ההשמעה:
מוזיקה שהופיעה בסרט, אבל לא כלולה בפסקול:
גיפוזאורוס
גיפוזאורוס (שם מדעי: "Gyposaurus"; משמעות השם: "לטאת נשר") הוא סוג של דינוזאור מקבוצת הפרוזאורופודים שהיה קרוב לאנצ'יזאורוס. הוא חי באזור דרום אפריקה במשך תור היורה הקדום, לפני 196.5-189.6 מיליון שנה. מאובן נוסף תואר ב-1940 ממצאים ביונאן שבסין.
הגיפוזאורוס קיבל את שמו עקב דמיונו של ראשו וצווארו לאלה של נשר. הוא קיבל את שמו מהחוקר הסקוטי רוברט בראון ב-1911. המאובנים התגלו בתצורות אליוט (Elliot Formation) שבמדינת אורנג' החופשית, דרום אפריקה והכילו שלד חלקי. מראה השלד דמה לזה של האנצ'יזאורוס מאמריקה הצפונית. מאובנים נוספים ששויכו לסוג ממין חדש בשם "Gyposaurus sinensis", הועברו בהמשך לסוג הקרוב לופנגוזאורוס ובהמשך לאנצ'יזאורוס.
לזאורופוד זה היה ראש וצוואר קצרים וגוף קצר באורך שני מטרים, אם כי ייתכן שמדובר בפרטים צעירים בעוד בוגרים הגיעו לאורך ארבעה מטרים. ייתכן שנעו על שתי רגליים ולא רק על ארבע בדומה לזאורופודים הגדולים יותר. מבנה השיניים של הגיפוזאורוס לא הותאם במיוחד ללעיסת עלים, ובשל כך שמשערים שהיה אוכל-כול.
אנצ'יזאוריים
אנצ'יזאוריים (שם מדעי: Anchisauridae) היא משפחה של דינוזאורים פרימיטיביים מקבוצת הפרוזאורופודים שהיו מאבות הזאורופודים הקרובים ביותר. הם חיו בתור היורה, לפני כ-174.1 עד 200 מיליון שנה. משפחה זו לא מוכרת על כל החוקרים ורבים מבני סוגיה משויכים לסוגים אחרים ומוטלים בספק.
בני המשפחה היו קטנים ביחס לזאורופודים אך יותר גדולים ממרבית הפרוזאורופודים, באורך של 2–4 מטרים בממוצע. בניגוד לרוב הפרוזאורופודים הם חיו בתור היורה ולא בטריאס. הם היו בעל שיניים חדות שלא הותאמו לחלוטין ללעיסת עלים והיו דו-רגליים.
יעקב מוטס
יעקב מוֹטֶס (אפריל 1918 – 19 באוגוסט 2013) היה אגרונום, מהנדס קרקע וממציא בתחום החקלאות. היה הראשון שפרסם את שיטת ההשקיה בטפטוף, בירחון "השדה" בשנת 1962, והראשון שניסה את השיטה בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20.
ביוגרפיה.
יעקב מוטס נולד בשכונת מאה שערים בירושלים, הצעיר מבין חמישה אחים. כבן למשפחה דתית למד ב"חדר" בהיותו ילד. אביו ניהל חנות מעדנים בעיר העתיקה, שהייתה בבעלות המשפחה.
כשהגיע לגיל 16 החליט לעזוב את ביתו ואת הדת. למד חשמלאות ועבד במקצוע הזה לפרנסתו. כעבור שנים התקבל לעבודה בתור איש תפעול ומסריט בשירות תאגיד בתי הקולנוע של הצבא הבריטי.
תוך כדי עבודתו הצטרף לשירות בארגון "ההגנה" בירושלים. כשפרצה מלחמת השחרור בשנת 1948 הצטרף ליחידת החי"ש ונפצע בקרב בשכונת שייח' ג'ראח ליד בית הספר לשוטרים. אחרי שהשתקם מהפציעה נותר נכה, אולם המשיך להתנדב והצטרף בתור אלחוטן ומטילן על מפציץ B-17 והשתתף בקרב נגד בכיסי ההתנגדות של הצבא המצרי בדרום הארץ.
כשהסתיימה המלחמה החל בלימודי הנדסת קרקע ומים והתקבל לעבודה בשירות משרד החקלאות בתחילת שנות החמישים. השתלב בעבודה שוטפת בשירות השדה של משרד החקלאות.
המצאותיו.
במהלך שנת 1953, בעת היותו בקורס לייעול השימוש במים במכון הלאומי לחקר הקרקע והמים (לימים מכון וולקני), הדגים לפרופ' דן גולדברג ולשאר המשתתפים מכשיר לבדיקת כושר חלחול של הקרקע.
בין הדברים שהמציא ופיתח היה שכלול של מקדח ללקיחת דוגמאות קרקע. מוטס קיבל על כך פרס עידוד ממנהלת המים במשרד החקלאות בשנת 1957.
בפברואר 1962 פרסם את המאמר הראשון העוסק בהשקיה בטפטוף בירחון "השדה". כיום ההמצאה מיוחסת לשמחה בלאס ולאחרים. שמחה בלאס הגיב על טענות שההמצאה אינה שלו: "לא שמעתי על שמותיהם של ה"ה מוטס או עורב. אין כאן עניין של זכות יוצרים, למי שיש פטנט יש גם זכות יוצרים, וכאן אין פטנט. ידוע לי על האגרונום מר לוז שערך ניסויים בשיטה הזאת. כאן המדובר בטכניקת עשיית הדבר, ובני הצליח בכך. זה עניין מיוחד. אינני מופיע כממציא. אני מבצע ניסויים [...] כדי לשכנע את הנוגעים בדבר כי אפשר לחסוך בשיטה זו מים רבים."
במהלך שנות השישים חבר מוטס לחוקרים בתחום הקרקע והמים בעבודות מחקר וניסוי. הדבר גם בא לידי ביטוי בפרסום אחת מעבודותיו במגזין המדעי האמריקאי Soil Science בשנת 1966, בנושא אפקט העיכוב בפלטות לחץ, שיטת ההרטבה, ו"התיישנות" שימור לחות הקרקע.
בתחילת שנות השבעים עבר יעקב מוטס מאגף שירות השדה במשרד החקלאות שעסק בקרקע ומים למחלקת הפרחים, בתור יועץ ארצי בנושאי השקיה ודישון. הוא הכניס לעבודה מכשירים מיוחדים שיכולים לקרוא את צריכת המים של הצמח לאורך כל תקופת הגידול, שנקראים טנסיומטרים. הוא שכלל מכשיר קיים והמציא במקומו מכשיר חדש, טנסיומטר עם ברומטר כספית, שהיה מדויק ואמין יותר, ושתרם רבות להצלחת הגידולים השונים, תוך כדי חיסכון גדול ומשמעותי בשימוש במים. הוא קיבל רשות ממשרד החקלאות שבו עבד לפתח בעצמו את המכשיר ולרשום אותו כפטנט על שמו. הפטנט אושר לו על סמך העיקרון של ברומטר כספית מובנה בתוך צינור עם חרס נקבובי בתחתיתו, בגוף של טנסיומטר.
הוא פיתח המצאות נוספות, ביניהן המצאת מתז מיוחד להשקיה שגם הוא נרשם על ידו כפטנט באישור משרד החקלאות, ומכשיר למיצוי תמיסת הקרקע לצורך בדיקה ובקרת הדישון, שהומצא ופותח על ידו בשנת 1975. המכשיר משמש עד היום חקלאים ואנשי מחקר. המכשיר הזה מאפשר קבלת תמיסה לניטור יעיל של רמת המוליכות החשמלית של תמיסת הקרקע וריכוז הדשן בהתאם ובאמצעותו ניתן להפחית את כמות המלחים המוספים לקרקע והעלולים להגיע למי התהום.