סקיצות מוקדמות של דניאל ברנהם מראות עיצוב עם לוח שעון מחוגים וכותרת מעוטרת עם שכלולים רבים יותר מזו של התכנון הנוכחי. למרות שבראהם שמר על שליטתו המוחלטת בעיצוב הבניין, הוא לא קשור באופן ישיר לפרטי הבניין שנבנה בפועל. היה זה המעצב, פרדריך פיליפ דינקלברג (Frederick Philip Dinkelberg), שנולד בפנסילבניה ועבד במשרדו של ברנהם. דינקלברג עבד לראשונה עם ברנהם בתערוכה העולמית של שיקגו בשנת 1893. הדמיות הבניין פורסמו בעת בנייתו במגזינים Architectural Record ו-American Architect.
בנייתו של גורד השחקים התאפשרה בזכות שינוי חוק התכנון והבנייה של 1892 בעיר ניו יורק, המבטל את הדרישות והשיקולים התכנוניים לשימוש בחומרים מעכבי בעירה. ביטול זה פתח את האפשרות לתכנון שלד פלדה לבניין. עם השימוש בפלדה - שסיפקה חברת American Bridge Company מפנסילבניה - הקמת הבניין נעשתה קלה ומהירה יותר באופן יחסי לשיטות המקובלות האחרות באותה תקופה. חברת פולר הכירה את טכניקת בנייה זו על בוריה. על כן, קצב התקדמות הבנייה היה מהיר בזכות שלד הפלדה שנבחר לבניין ובזכות החברה הקבלנית המיומנת. למעשה, השלד נבנה בקצב של קומה אחת בכל שבוע. בפברואר 1902, הושלמה בנייתו של שלד הבניין ובאמצע מאי של אותה שנה חצי בניין כוסה בחיפוי טרה קוטה. בנייתו הסתיימה ביוני 1902, שנה לאחר שהחלה.
רוחבו של קודקוד המבנה הוא שני מטרים בלבד ובמבט מלמעלה ניתן לראות שזווית הקודקוד היא כ-25 מעלות.
צורתו המיוחדת גרמה לחשש שהוא עלול לקרוס בכל רגע, ובנוסף גרמה גם לאפקט "מנהרת רוח" ברחובות הצמודים לו. מסופר כי בתחילת המאה ה-20 חיכו באזור הבניין גברים לפרצי רוח שירימו את שולי שמלתן של נשים עוברות, על מנת להציץ בקרסוליהן, מחזה נדיר באותה התקופה.
חזיתות הבניין שופצו בשנת 1991 על ידי חברת Hurley &amp; Farinella.
השפעה.
בניין פלאטאיירון הפך אייקוני בעיר ניו יורק בזכות אהדת הציבור כלפיו. אולם, לא כל הביקורות כלפיו היו אוהדות. מונטגומרי סשוילר (Montgomery Schuyler), עורך במגזין Architectural Record, כתב עליו:
"awkwardness [is] entirely undisguised, and without even an attempt to disguise them, if they have not even been aggravated by the treatment... The treatment of the tip is an additional and it seems wanton aggravation of the inherent awkwardness of the situation."
הוא שיבח חזיתותיו של הבניין ואת העיטורים, הפיתוחים והפרטים שעל חיפוי הטרה קוטה אך מתח ביקורת על הפרקטיות של הבניין ומספר החלונות הרב שבו:
"[The tenant] can, perhaps, find wall space within for one roll top desk without overlapping the windows, with light close in front of him and close behind him and close on one side of him. But suppose he needed a bookcase? Undoubtedly he has a highly eligible place from which to view processions. But for the transaction of business?"
עיתון הניו יורק טריביון (The New York Tribune) קרא לבניין באותה תקופה "A stingy piece of pie ... the greatest inanimate troublemaker in New York", ארגון האמנות של ניו יורק טען שהוא "אינו מתאים כדי להיות במרכזה של העיר" ועיתון הניו יורק טיימס קרא לו "מפלצתי".
אך, אחרים ראו אותו באור שונה. הוגה הדעות הרברט ג'ורג' ולס כתב עליו בשנת 1906 בספרו "The Future in America: A Search After Realities":
I found myself agape, admiring a sky-scraper the prow of the Flat-iron Building, to be particular, ploughing up through the traffic of Broadway and Fifth Avenue in the afternoon light.
הפלאטאיירון משך גם את תשומת הלב של מספר אמנים. הוא היה הנושא המרכזי באחת מתמונותיו, שצולמה ביום חורפי של שנת 1904, של הצלם אדוארד סטייכן. כמו כן בתמונתו של הצלם אלפרד סטיגליץ, שצולמה בשנת 1903. סטיגליץ אף ציין שפלאטאיירון לניו יורק הוא כמו הפרתנון לאתונה.
גם עשורים לאחר השלמת בנייתו, יש מי שאינם יכולים להשלים עם קיומו. הפסל ויליהאם אורדוויי פרטרידג' (William Ordway Partridge) ציין שהוא "חרפה לעיר שלנו, זעם לתחושת האמנותית שלנו, וסכנה לחייו".
פלטאיירון
היפרפנילאלנינמיה
קליינפלטר
ניקולאס קייג'
השדרה השישית
השדרה השישית (באנגלית: Sixth Avenue), הקרויה באופן רשמי שדרת האמריקות (באנגלית: Avenue of the Americas), היא שדרה מרכזית במנהטן אשר כיוון התנועה בה נע מדרום לצפון.
השדרה השישית מתחילה בדרום מנהטן במפגש עם רחוב צ'רץ', דרומית לרחוב קאנאל ומסתיימת ברחוב 59 במרכז מנהטן עם הכניסה לסנטרל פארק. מעבר לרחוב 110 בו הסנטרל פארק מסתיים, היא נקראת שדרת לנוקס. השימוש בשם שדרת האמריקות שגור בדרך כלל אצל תיירים ואילו תושבי ניו יורק אינם משתמשים בשם שדרת האמריקות בחיי היום-יום אלא בשם לפי מיקומה במערך השדרות של מנהטן, השדרה השישית.
המארסיליז
סקוטיש פלוד
סיברי
שכונות מנהטן
סמל אוזבקיסטן
סמל אוזבקיסטן הנוכחי אומץ ב-2 ביולי 1992. הסמל דומה לסמל של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית, ומורכב ממספר מאפיינים שהתבססו על הסמל הישן יחד עם שינויים שאפיינו את המדינה.
הסמל מוקף בחיטה מצד ימין וכותנה מצד שמאל, המבליטים את היבולים הפופולריים ביותר במדינה. והם עטופים ברצועה בעלת שלושה צבעים: כחול, לבן וירוק - צבעי דגל אוזבקיסטן.
במרכז הסמל - הציפור הלאומית של המדינה ה"הומא" (באוזבקית: Humo, בפרסית: هما) - ציפור מהמיתולוגיה הפרסית, אשר מסמלת שמחה, אהבה וחופש. מאחורי הציפור נמצאת השמש הנצחית שמאירה תמיד את המדינה, ההרים הגדולים של המדינה והשדות הגדולים המסמלים את החקלאות הענפה.
בראש הסמל ישנו הכוכב המתומן הכחול בעל שמונה צלעות, ובתוכו חצי סהר וכוכב, המסמלים את האסלאם - הדת השולטת במדינה. הכוכב המתומן הכחול החליף את הכוכב הסובייטי האדום בעל חמש הצלעות.
בתחתית ישנה כרזה ועליה רשום שמה של המדינה בשפה האוזבקית. בגרסאות מוקדמות יותר של הסמל על הכרזה כתוב שם המדינה בכתב קירילי - Ўзбекистон, אך בגרסאות מאוחרות יותר של הסמל על הכרזה כתוב שם המדינה בכתב לטיני - O‘zbekiston.
קאטו
גינוסר
גינוסר (גִּנּוֹסַר) הוא קיבוץ של התנועה הקיבוצית, השוכן לחופה המערבי של הכנרת, 7 ק"מ מצפון לטבריה, על כביש מס' 90. שייך למועצה אזורית עמק הירדן.
תולדות הקבוצה.
העלייה לקרקע.
הקיבוץ הוקם על ידי קבוצת נערים בוגרי שני המחזורים הראשונים של בית החינוך לילדי עובדים בתל אביב. הנערים התיישבו במחנה ארעי במושבה מגדל בשנת 1934. מאוחר יותר הצטרפו אליהם קבוצות הכשרה של הנוער העובד מעין חרוד, גבעת-ברנר ותל יוסף. לאחר העלייה לקרקע בשנת 1936 הצטרפו ליישוב בוגרי מחזור א' של בית הספר החקלאי כדורי, ובהם יגאל אלון וארנן עזריהו.
בשהותם במגדל התפרנסו חברי הקבוצה מעבודה שכירה בפרדסים ובמטעים של איכרי מגדל, אך גם מעבודה שכירה במקומות מרוחקים. עשרה מחברי הקבוצה נשלחו לעבודה בסדום ואחרים עסקו בהקמת גדר הצפון. חברי הקבוצה ביקשו להתיישב באדמות פיק"א בבקעת גינוסר, אולם חברת פיק"א התנגדה להתיישבות קיבוצית ולטענת חברי הקיבוץ ביקשה להקים באתר שכונת וילות לבעלי ממון.
התנהלות מול חברת פיק"א.
בשנת 1936, בעקבות פרוץ המרד הערבי הגדול, הסכימה פיק"א להחכיר לחברי הקבוצה 1500 מתוך 4000 דונם של אדמות פיק"א בבקעת גינוסר כדי למנוע מהערבים שעבדו עד אז את האדמות כאריסים להיאחז באדמותיה. בעקבות דבריהם של חברי הקבוצה שלא יוכלו לשמור על המקום ללא שהייה במקום, הסכימה פיק"א שחברי הקבוצה יתגוררו במקום באוהלים. בראשית שנת תרצ"ז עלו חברי הקבוצה להתיישב במקום באוהלים, אולם הקימו מסביב לאוהלים חומה והקימו מגדל ובכך היו ליישוב חומה ומגדל אשר בשונה מהיישובים האחרים שביקשו להערים על שלטונות המנדט הבריטי ביקשו להערים על אגודת פיק"א. פיק"א דרשה מהמתיישבים לפנות את השטח בתום הקציר כפי שסוכם, כדי למנוע מהם להשתלט על האדמות, אולם חברי הקבוצה נמנעו מלפנות את השטח ונהלו משא ומתן עם פיק"א במטרה לקבל רשות להמשיך להיאחז במקום, לטענתם כדי למנוע פינוי שיתפרש על ידי הערבים כניצחון. עם התגברות התנכלויות הערבים בנו חברי הקבוצה במקום בתי קבע, אך נמנעו מהשקעת כספים רבים מידי במקום מחשש שיידרשו להתפנות.
בנובמבר 1940 נתגלע סכסוך בין חברי קבוצת גינוסר לבין תושבי מגדל על חלקה של 250 דונם שתושבי מגדל חכרו מפיק"א. תושבי מגדל טענו שמדובר בחלקה שהם חוכרים זה שנים, עוד לפני הקמת קבוצת גינוסר, בעוד חברי גינוסר טוענים שהחכירה נעשתה לאחר המאורעות במסגרת ניסיון של פיק"א להיעזר באנשי מגדל כדי לסלק את קבוצת גינוסר מאדמותיה. בפברואר 1941 נדונו שניים מחברי גינוסר לעשרה ימי מאסר או תשלום קנס על השחתת יבול של תושב מגדל. רק לאחר משא ומתן של כ-10 שנים, הושג הסדר בין פיק"א לחברי הקבוצה, על פיו יוחכרו להם כ-1000 דונם, אולם הם לא יקבלו הקצבות מפיק"א. עם זאת, השגת ההסכם פתחה פתח לקבלת תקציבים מהסוכנות היהודית. בדצמבר 1947 פרסמו חברי הקיבוץ מודעת התנצלות בפני אגודת פיק"א על השימוש בקרקע שיועדה למתיישבים אחרים ועל פרסומים בלתי מדויקים. בשנת 1951 הופשרו היחסים עם פיק"א אשר הלוותה לקיבוץ 10,000 לירות לפיתוח המשק.
התרחבות הקיבוץ.