כאשר התפטר ג'ון ג'יי מתפקידו בבית המשפט ב-1795, היה על ג'ורג' וושינגטון למנות נשיא חדש לבית המשפט העליון. על אף שג'ון ראטלדג' היה בחירתו הראשונה, הסנאט סירב לאשר את מינויו. בשל כך, וושינגטון הציע ב-26 בינואר 1796 את ויליאם קושינג לתפקיד; יום לאחר ההצעה, הסנאט אישר פה אחד את המינוי, ונשיא ארצות הברית חתם על מסמכי מתן הסמכות. אולם, על אף שקושינג נכח כנראה באותם ימים בפילדלפיה (הבירה הזמנית), הוא לא היה מודע לכך שהוא עמד לשמש בתפקיד עד שוושינגטון הציג אותו בסעודה חגיגית בתואר שנושאים מחזיקי התפקיד - Chief Justice.
קושינג הסכים למינוי, וכנראה שימש בין 3 ל-4 בפברואר כנשיא ביהמ"ש בזמן ישיבותיו. ב-5 בפברואר שלח קושינג מכתב לוושינגטון, שבו ביקש לבטל את סמכותו כנשיא בית המשפט בשל ה"מצב הבריאותי הלקוי והמידרדר" שלו, ובמקומו מונה ג'ון ראטלדג'. רישומי היסטוריה של ביהמ"ש העליון האמריקני לא מציינים את תקופת כהונתו של קושינג, וכאשר יש בהם התייחסות אליו בהקשר של התפקיד, מצוין רק כי הוא דחה את המינוי.
יצחק דה פונסקה אבוהב
טוביה פרילינג
טוביה פְרִילִינְג (נולד ב-7 במאי 1953) הוא פרופסור מן המניין, עמית מחקר בכיר במכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, ומרצה במסלול ללימודי מדינת ישראל, כולם באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
חייו, פועלו וראשית המסלול האקדמי.
הוריו של טוביה פרילינג עלו לישראל מרומניה בשנת 1951 עם אחיו הבכור ושתי אחיותיו. ברומניה הם התגוררו בעיר ברלאד שעל אם הדרך בין בוקרשט ליאשי וחיו חיי משפחה יהודית אמידה. עם עלותם ארצה הם יושבו בבאר שבע, במעברת עולים. כעבור כשנה עברו לגור בדירה קטנה בשכונת העולים ג' שבחלק הנבנה של העיר. טוביה פרילינג נולד בבאר שבע כעבור שנתיים, סיים את בית הספר היסודי 'נטעים', ובסתיו 1967 החל ללמוד בפנימייה לתלמידים מחוננים על שם מיי בויאר בירושלים. התגייס לצה"ל ב-1971 לגדוד 890 בצנחנים. סיים מסלול הכשרת צנחן ושרת כמ"כ בגדוד. באוגוסט 1973 סיים קורס קציני חי"ר והוצב לשרת כמ"מ בבסיס האימונים של חטיבת גולני. במלחמת יום הכיפורים השתתף עם אנשי גולני בשני הקרבות לכיבוש החרמון ובלחימה באזורים אחרים ברמת הגולן. שירת כסמ"פ במלחמת ההתשה שלאחר מלחמת יום הכיפורים ועד שחרורו מן הצבא הסדיר עשה כסמ"פ בגולני. את מסלולו בשירות המילואים סיים בדרגת רב-סרן.
ב-1979 סיים בהצטיינות את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת בן-גוריון בהיסטוריה יהודית וכללית. בשנים 1983-1979 שימש כמורה להיסטוריה בתיכון המקיף ג' בבאר שבע וכמנחה להוראת ההיסטוריה ביחידה להכשרת מורים באוניברסיטת בן-גוריון.
את התארים השני והשלישי עשה במכון ליהדות זמננו שבאוניברסיטה העברית. את לימודי התואר השני סיים בשנת 1984 בהצטיינות. נושא עבודת הגמר היה "תפקידו של בן-גוריון בניסיונות הצלת הילדים ובפולמוס הקליטה". את לימודי הדוקטורט סיים ב-1991. נושא עבודתו היה "בן-גוריון ושואת יהודי אירופה 1945-1939". את שתי עבודות הגמר עשה בהנחייתו של פרופסור יהודה באואר.
פרסים בהם זכה.
על ספרו חץ בערפל: דוד בן-גוריון, הנהגת היישוב וניסיונות הצלה בשואה, זכה טוביה פרילינג בפרס מרדכי איש שלום, יד יצחק בן-צבי, 1999 ובפרס ראש הממשלה, הפרס הראשי של המועצה הציבורית הממלכתית להנצחת נשיאים וראשי ממשלה שהלכו לעולמם, 2001.
פרסים נוספים בהם זכה: יד בן-גוריון, פרס דוד טוביהו; יד ושם, פרס אסתר פרנס; האוניברסיטה העברית, פרס פרידן; המכון לענייני המזרח התיכון, פרס הלל קוק. זכה בעיטור כבוד מנשיא רומניה, טריאן בססקו, על תרומתו כאחד משלושת הסגנים של פרופ' אלי ויזל בוועדה הבינלאומית לחקר השואה ברומניה.
תפקידים אקדמיים.
פרילינג החל את עבודתו באוניברסיטת בן-גוריון כעוזר מחקר והוראה בשנת 1977 והוא מלמד בה מאותה שנה. בין השנים 1983 ל-1991 שימש כחוקר במכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות וכראש יחידת הארכיון בו. בשמונה השנים 2001-1993 כיהן כראש מכוני בן-גוריון בקריית האוניברסיטה אשר בשדה בוקר. בשנים בהן עשה שם, ובין השאר, יזם והקים יחד עם שותפיו במכון ובמערך המחשוב האוניברסיטאי את ארכיון בן-גוריון הממוחשב. ארכיון ומרכז מידע ממוחשב מהמשוכללים בעולם, המציע תיעוד היסטורי בשירות מקוּון ובשיטת איחזור ממוחשב של ה'טקסט המלא'.
פרילינג יזם והיה מן הראשונים בישראל בפיתוח מאגרי מידע ממוחשבים של תיעוד היסטורי בתפיסות אחזור מתקדמות, ומרכז המידע הממוחשב שהקים עם שותפיו במכון בן-גוריון בשדה בוקר הוא מתקדם ביותר בהזדמנויות המחקריות שהוא מציע בשרות מקוּון. כן פיתח פרילינג שיטות להוראת היסטוריה בשיטות חקר בסביבות ממוחשבות ומתוקשבות. תוכנית זאת עמדה ביסודן של עשרות השתלמויות מורים תחת השם: "המסע אל האי - סטוריה". על פועלו כראש מכוני בן-גוריון זכה בפרס ראש הממשלה להנצחת בן-גוריון לשנת 2001.
בשנים 2004-2001 כיהן כגנז המדינה. בשנות כהונתו יזם, והגיש את תוכנית האב לפיתוח מערך ארכיוני ישראל. בלב התוכנית הוצגו: בניית משכן קבע לגנזך המדינה במקום ראוי בירושלים, הקמת מערך אחסון מרכזי ומתקדם בנגב, מחשוב גנזך המדינה והעמדתו בלב רשת המחשוב של ארכיוני ישראל, הקמת התשתית והארגון לאצירת התיעוד הממוחשב של המדינה ולגלגולו מדור טכנולוגי אחד למשנהו, עדכון חוק הארכיונים וקיצור תקופת החיסיון, שינוי תקנות השמירה והביעור להרחבת היקף התיעוד הנשמר לצמיתות ולהעשרת מנעד סוגיו, והקמתה של הרשות הלאומית לארכיונים ולרשומות הציבוריות.
בשנים 2005-2004 שימש אחד משלושת סגניו של חתן פרס נובל, פרופסור אלי ויזל, בוועדה הבינלאומית לחקר השואה ברומניה.
טוביה פרילינג שימש כחוקר אורח במספר מכונים בארץ ובעולם: ב-1993-1992 במכון ללימודי היהדות באוניברסיטת מרילנד בקולג' פארק. ב-1996 במרכז ללימודי יהדות ביארנטון, אוקספורד. בשנים 2000-1999 במכון הבינלאומי לחקר השואה ביד ושם, ירושלים; ובמרכז רבין לחקר ישראל, בתל אביב; ב-2004-2002 היה עמית מחקר בכיר במרכז שלם בירושלים; ב-2007-2006 התארח במכון ללימודי שואה מתקדמים במוזיאון השואה האמריקאי בוושינגטון; ב-2008-2007 במכון ללימודי ישראל והיהדות באוניברסיטת מרילנד שבקולג' פארק, ארצות הברית.  וב-
2013\2014 במכון שוסטרמן ללימודי מדינת ישראל באוניברסיטת ברנדייס, וולטהם,
מסצ'וסטס.
פרילינג שימש כחבר מזכירות המערכת של כתב העת עיונים בתקומת ישראל, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב וכחבר מערכת של "Shvut", המכון לחקר התפוצות, אוניברסיטת תל אביב ומכון בן-גוריון, אוניברסיטת בן-גוריון. פרילינג היה מיוזמי הקמתו של כתב העת המדעי Israel Studies, "The Ben Gurion research institute and Brandeis University" והוא משמש כחבר המערכת שלו מאז הקמתו. Israel Studies.
פרילינג משמש גם כחבר הנהלת המכון הבינלאומי לחקר השואה ביד ושם.
מחקריו.
מחקריו של טוביה פרילינג מתמקדים במקומה של המנהיגות הציונית בתהליכי בינוי האומה והחברה ביישוב ובמדינה. במנהיגותו של בן-גוריון בתקופה הזאת, במכלול ההחלטות והמהלכים האסטרטגיים שהוביל, ביישוב ובמדינה; עוד עסק פרילינג בהרחבה במעורבותה של הנהגת היישוב בניסיונות הצלה בשואה ובהקרנתה של הסוגיה הזאת על שאלות של הזהות הישראלית. פרילינג עסק גם בתופעה שהוגדרה כפוסט ציונות ובשורשיו של הפולמוס בין מי שכונו 'ההיסטוריונים החדשים והסוציולוגים הביקורתיים' לבין 'ההיסטוריונים והסוציולוגים הממוסדים'. מאמרו: " כמצעד הרשעות והאוולת של התנועה הציונית" התפרסם ב-1992 והיה מבין הראשונים שנגעו בסוגיה זאת בגל השני של הפולמוס בראשית שנות התשעים, כך עשה במאמרו עם פרופ' יהודה באואר: 'המליון השביעי - לא תום ולא שגב'. ובכך עסק באופן מקיף בספר שערך בשם 'תשובה לעמית פוסט ציוני' שהוא אסופת מאמרים פרי עטם של חוקרים שונים. כן עסק פרילינג בשורשיו ההיסטוריים והאידאולוגיים של הוויכוח על דרכה החברתית והכלכלית של ישראל בשנים האחרונות בשני ספרים, שהם אסופת מאמרים שערך יחד עם דני גוטווין ואבי בראלי בשם "חברה וכלכלה בישראל: מבט היסטורי ועכשווי".
מי אתה ליאון ברז'ה? סיפורו של קאפו באושוויץ: היסטוריה, פוליטיקה וזיכרון.
הספר ראה אור בהוצאת רסלינג בשנת 2009 והוא עוסק בנקודות ההשקה והחיתוך שבין היסטוריה, פוליטיקה וזיכרון כפי שהן עולות מסיפור חייו ותלאותיו של ליאון ברז'ה, אחד מבניו של יצחק גרינבוים, מנהיג ציוני ידוע, שהיה לימים שר הפנים בממשלת ישראל. ליאון ברז'ה (ברגר) היה שם הקרב (nom de guerre) שאימץ לעצמו אליעזר גרינבוים בתקופת מלחמת האזרחים בספרד בה לחם, מי שהיה קומוניסט ואנטי ציוני מובהק, שהתגלגל, לאסונו ולאסונה של משפחתו, גם להיות לקאפו באושוויץ, ומי שקנה לו כבר בשלהי המלחמה שם של אדם המוקצה מחמת מיאוס. סיפור המשתרע על כארבעים שנות היסטוריה סוערות ועל פני שש ארצות: פולין, צרפת, ספרד, גרמניה, צרפת וישראל, המציג מעין רשומון של ארבעה נרטיבים מרכזיים: הקומוניסטי, החרדי, הציוני והמשפחתי, את המאבק ביניהם על ההגמוניה, ואת השימושים הנפתלים שנעשו בסיפורו ובסמל שהוא – ולהוותו ולהוות משפחתו - התגלגל להיות. מצרף זהויות של מי שהיה גם קאפו יהודי וגם קומוניסט, גם אנטי ציוני וגם חילוני מוחצן – גם שנון, חד לשון, מתנשא ואמיץ - וגם בנו של מנהיג ציוני מובהק וחשוב. דמות של יאנוס רבת פנים וחומר ביד היוצר למניפולציות ולהבניות של מציאויות ושל זיכרון מכל טעם.