בשנת 1981 סיים לימודים אקדמיים בתחום מנהל עסקים באוניברסיטת מרמרה. היה פעיל פוליטית הן כסטודנט והן בתקופה שלאחר מכן. בימיו באוניברסיטה נפגש לראשונה עם המנהיג האסלאמיסטי נג'מטין ארבקאן, והפך לבן לווייתו. ההתמקחות הראשונה של ארדואן עם רשויות החוק הגיעה לאחר ההפיכה הצבאית השלישית ב-1980 (ראו ליל הגנרלים בטורקיה 1980), בזמן שעבד עבור רשות התחבורה של איסטנבול שהייתה עבודה זמנית שלו לצד לימודיו האקדמיים. האחראי על ארדואן, קולונל בדימוס, הורה לו לגלח את שפמו כסמל ליישור קו עם החילוניות הלאומית שהצבא פעל לשמר נגד סיעות מוסלמיות שמרניות ואחרות. ארדואן סירב ונאלץ לעזוב את העבודה.
תחילת הקריירה הפוליטית.
ב-1976 נבחר לראש הסניף הצעיר של מפלגת הישועה הלאומית. שם היה עוזרו של נג'מטין ארבקאן, ולימים היה ליד ימינו. ארבקאן הנהיג תנועה אסלאמיסטית שמרנית, אשר בשונה מתנועות אסלאמיסטיות ברחבי ארצות ערב, ניסתה להשתלב בתוך המערכת הפוליטית הדמוקרטית ולא להפיל את המערכת. בשנת 1978 נשא לאישה את אמינה, שהיא ממוצא ערבי. לימים יתייחס לנישואיו כדוגמה לשילוב בין-עדתי בטורקיה. לזוג נולדו שני בנים ושתי בנות. מפלגת הישועה הלאומית נשאה סממנים של פופוליזם, כאשר מנהיגה ארבקאן הנהיג מצע קיצוני וקרא לקדם השבה של השריעה לקוד החוקים, הוקיע נשים שסירבו ללבוש חג'אב, הוקיע נוצרים ויהודים, וקרא להוציא להורג להט"בים. ארבקאן גם תקף את הממשלה, על שערוריות כספים שהתרחשו בתוכה במשך שנים והוסתרו דרך הפריחה הכלכלית של טורקיה שנמשכה לתוך שנות התשעים המוקדמות.
לבסוף, העלייה החדה בחוב הלאומי של טורקיה במקביל לעליית ערך הלירה הטורקית ועליית השימוש בשערי חליפין, הובילו לכך שמשקיעים רבים איבדו את אמונם בכלכלת טורקיה ופרץ משבר פיננסי חריף ב-1994. הבנק הלאומי מיהר להתערב ואיבד מחצית מכספי שילום החובות שלו למשבר, בניסיון כושל לבלום את נפילת הערך החדשה של הלירה. לנוכח המשבר התפרסמו לבסוף שערוריות השחיתות השלטונית הרבות בממשלתה של טנסו צ'ילר ממפלגת הדרך הנכונה, מפלגת מרכז שמרנית וחילונית. המשבר הכלכלי תרם לעלייה חדה בתמיכה הציבורית בתנועה האסלאמיסטית של ארבקאן, וזה קידם את יד ימינו, ארדואן, כמועמד המפלגה בבחירות לראשות עיריית איסטנבול.
ראש עיריית איסטנבול.
הודות לתמיכת מגזר מהגרי העבודה מאזורי הספר, נבחר ארדואן במפתיע, נגד ציפיות רוב הסקרים וגורמי התקשורת, לראש עיר. ארדואן קידם רפורמה נגד השחיתות הרבה ששררה ברשת הבירוקרטיה של העיר, קידם תשתיות כגון בניית מערכת ביוב חדשה מתחת לשכונות העני הגדולות של העיר, מימון בתי ספר ציבוריים ומימון תשתיות התחבורה ובעיקר שרתי התחבורה הציבורית שכללו רכבות ואוטובוסים. כל אלו הובילו לכך שתומכיו ויריביו העריכו את יכולתו הניהולית וההערכה כמו גם ההכרה הציבורית אליו ברחבי המדינה גברה. ארדואן ביסס את הקריירה הפוליטית שלו ואת תדמיתו הציבורית על פעילותו בשעת כהונתו כראש עיריית איסטנבול.
עם עליית התמיכה במפלגת הישועה הלאומית של ארבקאן וארדואן, הוקמו סדרת קואליציות וממשלות שנועדו למנוע את עלייתם לשלטון בכל מחיר. קואליציות אלו כללו אף שיתוף פעולה בין חילוניים, שמרנים וקיצוניים מכל קצוות המפה הפוליטית. ב-1995 השיגה מפלגת הישועה הלאומית 158 מתוך 550 מושבים באספה הלאומית הגדולה של טורקיה וארבקאן התמנה לראש ממשלת טורקיה. המדיניות האסלאמיסטית הקיצונית שבה דגלה הממשלה החדשה הובילה למפלתה המהירה. ב-1997 התערב הצבא והזהיר כי אם הממשלה לא תפזר את עצמה, תבוצע הפיכה צבאית נוספת. הפיכה מלאה לא יצאה לפועל, מכיוון שהאיום הספיק להביא לפיזור הממשלה. הצבא קידם את מינויו של מסוט ילמאז ממפלגת המולדת השמרנית לראש הממשלה. ב-1998, בעקבות ההפיכה המלאכותית שביצע הצבא, נגזרו על ארדואן 10 חודשי מאסר לאחר שהקריא בפומבי שיר קיצוני הנוגד את עקרונות החילוניות של טורקיה לנוכח המשבר שהוביל לפיזור ממשלתו של ארבקאן. במילות השיר היה, בין השאר, המשפט "המסגדים הם בסיסינו, כיפותיהם קסדותינו, צריחיהם חרבותינו והמאמינים חיילינו". בפועל ריצה ארדואן ארבעה חודשים בכלא ואז שוחרר.
עלייה לשלטון.
לאחר שחרורו שב ארדואן למערך הפוליטי האסלאמיסטי, שהתארגן מחדש במסגרת "מפלגת העקרונות". המפלגה קידמה פרובוקציה פופוליסטית שהציגה את איסור לבישת החג'אב בציבור כחוק שפועל נגד נשים ומונע מהן להגיע לשוויון במעמדן לזה של גברים. הארגון המחודש של התנועה בדמות מפלגת העקרונות כלל גם קידום מצע ליברלי ופרוגרסיבי יותר, שנועד להפשיט את הגוש החילוני מייחוד המצע הליברלי שלו. מפלגת העקרונות קראה לקידום מגעים להסדר במאבק בכורדיסטן הטורקית, נרמול היחסים עם ארמניה ועוד. לאחר שבית המשפט קבע כי המפלגה נוגדת את עקרונות החילוניות ומכאן נוגדת את חוקת טורקיה, התנועה התארגנה מחדש בראשות ארדואן בדמות מפלגת הצדק והפיתוח.
המפלגות החילוניות פעלו להציג, בקמפיין פוליטי, את ארדואן בהיותו יליד אנטוליה חסר חינוך וערכים השקוע בעבר ובן לשכונת עוני. בפועל, מוצאו הצנוע תרם לו להשיג תמיכה אזרחית רבה עוד יותר. מכאן שב-2002, בבחירות לאספה הלאומית הגדולה, מפלגת הצדק והפיתוח השיגה רוב מוחץ של מעל לשני שלישים מכלל המושבים. המפלגה עלתה לשלטון תחת הנהגתו לכאורה של עבדוללה גול, מאחר שמנהיג המפלגה ארדואן לא היה כשיר לכהן בפרלמנט או כראש ממשלה לאחר הרשעתו ב-1998; תיקון חוקתי בסוף 2002 הסיר את אי הכשירות הזו. ארדואן ניצח במושב פרלמנטרי בתחילת 2003 והחליף את גול כראש ממשלה.
קדנציה ראשונה כראש ממשלה (2003–2007).
האיחוד האירופי.
ב-3 בנובמבר 2002 ניצחה בבחירות "מפלגת הצדק והפיתוח" האסלאמיסטית (AKP) בראשות ארדואן. הניצחון היה על רקע המשבר החברתי, קריסת הכלכלה במדינה ופיטורי מיליוני עובדים במשק הטורקי. ניצחון מפלגתו האסלאמית של ארדואן בבחירות נחשב למהפך דרמטי, לאחר עשרות שנים של שליטת המפלגות החילוניות במדינה. ארדואן, הדוגל במדיניות פרו-אסלאמית, חש תחילה בצורך להפיג את חששות הגנרלים בצבא, שבאופן מסורתי נמנו עם המחנה החילוני במדינה. הוא הבטיח עם מינויו למצוא קו פייסני המאחד בין האסלאם למודרניזציה, ואף הביע את רצונו בצירוף טורקיה לאיחוד האירופי. ערב מלחמת עיראק נקט עמדה מרוככת כלפי ארצות הברית (לעומת רוב המדינות במזרח התיכון, שהתנגדו נחרצות למלחמה) ונטה להיענות לבקשת האמריקנים להשתמש בשטחה של טורקיה לצורך המתקפה בעיראק. יוזמה זו שלו סוכלה על ידי הפרלמנט הטורקי. בסופו של דבר התנגד להצעה אמריקאית להשתתף במלחמה בעיראק משתי מטרות עיקריות, ראשית החשיבות של עיראק מבחינה כלכלית עבור טורקיה והעובדה שמשבר כלכלי כבר נגרם קודם לכן עקב מלחמת המפרץ, ושנית במטרה להתקרב לאיחוד האירופי. האיחוד, בהנהגתם של גרהרד שרדר בגרמניה וז'אק שיראק בצרפת, נטו לתמוך בכניסה טורקית לאיחוד האירופי.
רצונו להצטרף לאיחוד האירופי עורר חילוקי דעות בינו לבין האירופים, שטענו שטורקיה מפרה זכויות אדם ועקרונות שוויון. נטען שהיא אינה בשלה להצטרף לאיחוד האירופי, בין היתר בעטיה של חקיקה שהוביל ארדואן, שהגדירה את ניאוף האישה כעבירה פלילית, וכן התנגדות ארדואן לביטול חוק המגביל את חופש הביטוי במדינה ואוסר לפרסם תכנים הפוגעים בלאומיות הטורקית. בשנת 2006 התהפכו היוצרות ביחסים בין טורקיה לאיחוד האירופי כאשר ההנהגה האירופית התחלפה: בבחירת אנגלה מרקל בגרמניה וניקולא סרקוזי בצרפת, שני המנהיגים הביעו קו אחיד של התנגדות להצטרפות טורקית לשורות האיחוד. ההנהגה של האיחוד האירופי הציגה עמדה לפיה ללא הסדר של המאבק בקפריסין טורקיה לא תתקבל לשורות האיחוד.
העולם המוסלמי.
ארדואן פעל החל מכהונתו הראשונה כראש ממשלה לחזק את יחסיה של טורקיה עם מדינות העולם המוסלמי בכלל ומדינות עולם שלישי בקצוות העולם המוסלמי, כגון סומליה וסנגל, בפרט. המטרה היא להרחיב את תחום ההשפעה הכלכלי של טורקיה דרך השקעות והאצה של שיתוף הפעולה ותוך כדי כך לחזק את מעמדה הגאופוליטי של המדינה. טורקיה בהנהגת ארדואן גם פועלת, החל מהפלת שלטון סדאם חוסיין, לקידום שיתוף פעולה כלכלי עם עיראק, ואף הכרה בכורדיסטן העיראקית כספקית לייבוא אנרגיה.
בשנת 2004, לאחר שנים רבות של קיפאון ביחסי טורקיה–סוריה, במיוחד לאור התמיכה של חאפז אל-אסד בבדלנים הכורדים בטורקיה, ארדואן הזמין ואירח את נשיא סוריה, בשאר אל-אסד, באנקרה. באותה העת הייתה סוריה מבודדת מבחינה בינלאומית והצעד של ארדואן לקידום היחסים עמה היה יוצא דופן. בשנת 2006 בוצע צעד יוצא דופן נוסף לעבר גישור ביחסיה של טורקיה עם ארצות ערב, כאשר עבדאללה, מלך ערב הסעודית, קיים ביקור ממלכתי בטורקיה.
ארדואן גם המשיך בקידום המדיניות של קודמיו בתחום חיזוק קשריה הכלכליים והדיפלומטיים של טורקיה עם הארצות הטורקיות במרכז אסיה, מטרה שבמסגרתה טורקיה מתחרה על השפעה באזור מול הודו, שגם כן מחפשת לקדם אינטרסים במרכז אסיה.
מדיניות פנים והסדרים.
ארדואן פעל לקדם הסדר מדיני במשבר בן עשרות השנים בין טורקיה לבדלנים הכורדים. התקוממות עממית של כורדים שדורשים את עצמאותם בחבל כורדיסטן הטורקית הובילו להקמת מיליציות בעלות מאפיינים של ארגוני טרור כגון מפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK). ממשלת ארדואן הראשונה הצליחה להגיע להסדר מדיני חלקי עם המיליציות לפיו הממשלה התירה חינוך בשפה הכורדית בבתי ספר, ורשת השידור הלאומית החלה לשדר ערוץ כורדי ממלכתי: KurdTV.