לשון האדמה עליה ממוקם בפרוור נקראה בעבר "יאראנבי" על ידי התושבים האבוריג'ינים המקומיים. שמו המודרני של הפרוור נקרא על שמה של אליזבת' דרלינג, אשת המושל ראלף דרלינג. על שמה נקרא גם פרוור סמוך מדרום מערב, דרלינגהרסט.
תרבות.
הכנסייה האנגליקנית על שם מרקוס הקדוש (St. mark's) נבנתה בפרוור בשנת 1851, בעיצוב האדריכל אדמונד בלאקט, והיא נחשבת לאחד המבנים הבולטים בדרלינג פוינט. בין השאר, הכנסייה כיכבה כתפאורת חתונתה של מיוריאל, ואירחה את חתונתו של אלטון ג'ון לרעייתו הראשונה בשנות השמונים.
קרייגאנד (Craigend) הוא בית אחוזה שנבנה בשנת 1935 בסגנון אר דקו, וכולל שרידים של מסגד שהובאו מזנזיבר וגן יפני. הבית נקנה על ידי ממשלת ארצות הברית ושימש כמעונו הרשמי של קונסול ארצות הברית, ומאז חזר לשוק הפרטי. בשנת 1975 שימש הבית כתפאורת סרט אמנויות הלחימה "The Man from Hong Kong" בכיכובו של ג'ורג' לייזנבי.
בפרוור גן ציבורי אחד, פארק מק'קאל, הקרוב למזח המעבורת. הגן הוא ריאה ירוקה בודדת בין הרחובות הצפופים, ומפורסם בנוף פנורמי מרהיב הנשקף ממנו.
דגל המשמר הגדול
דגל המשמר הגדול (אנגלית: Great Garrison Flag) או הדגל זרוע הכוכבים (Star Spangled Banner Flag) היה דגל קרב גדול אשר הונף מעל מבצר מק-הנרי בפתחו של נמל בולטימור בעת הקרב שהתחולל שם במסגרת מלחמת 1812 בין ארצות הברית לממלכה המאוחדת. מראהו של הדגל שהונף מעל לחומות המבצר היווה השראה לעורך הדין והמשורר האמריקני פרנסיס סקוט קי לכתיבת השיר "הגנת מבצר מק-הנרי" עד שברבות הימים שונה שמו לשם "הדגל זרוע הכוכבים". בשנת 1931 אומץ הבית הראשון מתוך השיר כהמנון הלאומי של ארצות הברית.
עיצובו של הדגל.
הדגל נתפר משילוב של כותנה וצמר אנגלי צבוע ועוצב בצורת 15 פסים אדומים-לבנים אופקיים ומלבן כחול בקנטון ובתוכו 15 כוכבים לבנים. שני הפסים והכוכבים הנוספים נוספו בעקבות צירופן של ורמונט וקנטקי לאיחוד. 15 הכוכבים סודרו בחמש שורות אשר כל אחת מהן כללה שלושה כוכבים (ראו בתמונת השחזור הדיגיטלי של הדגל, בה הדגל מוצג אופקית). מידותיו של הדגל היו 12.80 מ' X 9.10 מ'.
סיפורו של הדגל.
במסגרת הכנתה של בולטימור לקראת מתקפת הבריטים הוכן מבצר מק-הנרי כבסיס להגנתו של הנמל. במסגרת ההכנות הללו, ביקש מיג'ור ג'ורג' ארמיסטד, מפקד המבצר אישור להנפת דגל אמריקאי גדול ממדים מעל חומת המבצר. ארמיסטד ביקש
ב-12 בספטמבר 1812 תקפו כוחות בריטים אשר כללו כ-5,000 חיילים ו-19 ספינות את בולטימור. בבוקרו של ה-14 בספטמבר 1812, לאחר כ-25 שעות של הפגזה מתמדת, נסוגו הכוחות הבריטים לאחר שלא הצליחו להבקיע את חומות המבצר ותוך כדי כך לפלוש לנמל בולטימור ואל תוך העיר. על ספינה בריטית אשר עגנה במרחק מה מהקרב שהה פרנסיס סקוט קי, עורך דין אמריקני ומשורר חובב והנציח את הקרב, ואת הדגל אשר הוסיף להתנופף במהלכו ולאחריו מעל חומות המבצר בפואמה בשם "הגנת מבצר מק-הנרי" אשר ברבות הימים שונה שמו לשם "הדגל זרוע הכוכבים", הבית הראשון מתוכו אומץ בשנת 1931 כהמנון הלאומי של ארצות הברית.
לאחר הקרב.
דגל המשמר הגדול נותר למשמרת בידי רב-סרן ארמיסטד (לימים סגן-אלוף) ובמשך השנים חולקו מתוך הדגל חלקים קטנים כמתנות ומזכרות בידי בני המשפחה. בשנת 1912 נתרם הדגל למכון סמית'סוניאן והוא מוצג במוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקנית אשר שוכן בוושינגטון הבירה.
גזל הגר
גזל הגר הוא רכוש שנגזל מגר צדק ולאחר פטירתו אין לו יורשים להשיב להם את הגזילה. בדרך כלל רכושו של גר כזה הוא הפקר, אבל במקרה של גזלה, קובעת התורה שהגזלן לא יזכה מן ההפקר ברכושו של הגר הנמצא בידו, אלא הרכוש הגזול ימסר למשמרת הכהונה שעבודתה נקבעת שבוע שבו מת הגר. בכך שגזל הגר נחשב כאחת מהעשרים וארבע מתנות הכהונה.
המקור בתורה.
נאמר בתורה ():
המילה "אֲשָׁמוֹ" ו" הָאָשָׁם" בפסוקים אלה איננה קורבן אשם (המוזכר בסיפא של הפסוק: "מלבד איל הכיפורים"), אלא תשלום דמי הגזילה, ועל כך אומרת התורה שבהיעדר "גואל" (קרוב משפחה היורש) -הכסף יועבר "לַה' לַכֹּהֵן". זאת, מלבד קורבן אשם גזלות
במדרש ההלכה 'ספרי' (במדבר פיסקא ד) מוסבר הפסוק:
מאחר שהגר שנתגייר נחשב כמי שנותקו קשרי משפחתו הקודמת, ואינם יורשים אותו, הרי שהוא האיש ש"אין לו גואל" -אם נפטר ללא ילדים שנולדו אחרי גירותו.
במדרש ובפרשנות המקרא.
במדרש רבה (במדבר פרשה ח ב) למדו מכאן על חביבותם של הגרים:
הרמב"ן מסביר את הקשר הדברים במקרא: הפרקים הקודמים בספר במדבר (א-ד) עוסקים בארגון מחנה בני ישראל היוצאים ממצרים, ובמהלכו הובדל מושבם של בני ישראל מזה של הערב רב. לפיכך באה התורה ללמד שיש להקפיד גם על גזילת רכושו של גר.
החזקוני מסביר את טעם הנתינה לכהנים: הקב"ה עצמו הוא כאביהם של הגרים, וכביכול הוא היורש את הגזלה במות הגר, ומעביר את הכסף לכהנים, משרתי בית מקדשו.
תנאי החיוב.
החובה להביא את הכסף לכהנים היא רק במקרה בו הגזלן התחייב גם בקורבן אשם גזלות: כאשר לאחר הגזלה הנגזל תבע את הגזלן לדין, והלה כפר בפני בית הדין בגזלה ואף נשבע לשקר על כך, ולבסוף הודה שאכן גזל ושיקר. אלמלא כן, אלא גזל סתם - גם אם הגר היה בחיים היה די בכך שישיב לו את הגזלה, בלי תוספת חומש וקורבן, ולפיכך במותו יכול הוא לזכות מן ההפקר בגזלה שבידו, ואינו צריך להביאה לכהנים.
אין הבדל בין הגוזל גר או גיורת.
על הגזלן לוודא תחילה שאכן לגר שמת לא היו ילדים שיירשו את נכסיו. רק במקרה שהגר היה קטן מגיל שלוש עשרה - ניתן לקבוע בוודאות שאין לו ילדים, ולהביא את הגזלה לכהנים ללא בדיקה נוספת.
הדמיון לקורבן.
הבאת הגזל לכהנים היא חלק מכפרתו של הגזלן, ושקולה במובנים מסוימים כהבאת קורבן:
בזמן הזה.
לפי דעת התלמוד, גזל הגר נחשב כאחת מעשר המתנות הנוהגות בגבולין. וככך, יש תוקף לסוברים שחלק המתן לכהנים נוהג בזמן הזה; ולדעת בעל העמק שאלה, אין לעכב את המתן מן הכהנים מפני שכהני ימינו אינם מכירים את המשמרות שלהם.
אולם, דעת הטור והשולחן ערוךבהיעדר אפשרות להביא את חלק הקורבן, יש לתת את הכסף לצדקה, ולא לכהנים. טעם הדבר, שזכיית הכהנים היא כעין קבלת חלק מבשר הקורבן, "משולחן גבוה", וכשאין מקדש וקורבנות - יחסר אף לכהנים את חלקם מן המקדש.
הפלישה היפנית לתאילנד
הפלישה לתאילנד התרחשה כאשר כוחות צבא של האימפריה היפנית פלשו לתאילנד, ב-8 בדצמבר 1941. על אף הלחימה הקשה שהתנהלה בין הצדדים במהלך הפשיטה, החזיקה ההתנגדות מעמד מספר שעות בלבד. הפלישה התאפשרה בשל העובדה ששנה קודם לכן פלשה יפן להודו-סין, והחזיקה שם בסיסים.
רקע.
על מנת לפלוש למלאיה ולבורמה, נדרשו היפנים להשתמש בנמלים, מסילות ברזל ושדות תעופה בתאילנד. אולם, התאים שאפו לשמור על עצמאותם, שכן הם התגאו בעובדה שמדינתם לא נכבשה על ידי אירופאים במהלך עידן הקולוניאליזם, וגם בשל העובדה כי לא מכבר ניצחו את צרפת של וישי במלחמה הפרנקו-תאית. בנוסף, הצבא התאי לא היה חסר יכולת, וחייליו היו במצב מוכנות לקרב. בשל כך רצו היפנים להגיע להסכם עם התאים, בטרם ינחתו בחופי המדינה, ובכך יחסכו את חייהם של חיילים יפנים רבים.
על מנת להשיג מטרה זו, פתחו היפנים בשיחות חשאיות עם הממשלה התאית. באותו זמן, נראה כי מדינות הציר עומדות לנצח באירופה, ובאוקטובר 1940, הביע הדיקטטור התאי פּלַייק פיבולסונגראם (או פיבון) הסכמה בעל פה כי יתמוך בפלישה יפנית למלאיה. בתמורה תקבל תאילנד אזורים ממלאיה אשר נלקחו ממנה על ידי הבריטים ב-1909 ואת מדינת שאן בבורמה.
ב-1941, פנה פיבון לבריטניה ולארצות הברית בבקשה כי יבטיחו לו סיוע במקרה שהיפנים יפלשו לארצו. אף אחת מהמדינות לא יכולה הייתה להבטיח סיוע, אך ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל תמך במתן הצהרה לפיה אם תפלוש יפן לממלכה הדרום-מזרח אסייתית ייחשב הדבר כהכרזת מלחמה על שתי המדינות. מהלך זה שיבש את התוכניות היפניות לנחיתה שקטה בתאילנד, ולהשגת נקודת מוצא נוחה לפלישה למלאיה. בסופו של דבר, הורה פילדמרשל היסאיצ'י טראוצ'י לצי הפלישה להפליג לכיוון תאילנד ולפלוש אליה, גם ללא הסכמת ממשלתה.
הפלישה.
בטאמבאנג.
עם שחר, חצתה הארמייה ה-15 את הגבול לתוך תאילנד, בפרובינציית בטאמבאנג. היפנים לא נתקלו בכל התנגדות, והמשיכו עד העיר ארניָאפראטט (Aranyaprathet), שם עברה מסילת ברזל חשובה.
צ'ומפון.
גדוד הרגלים הראשון של רגימנט הרגלים ה-143 נחת בעיר צ'ומפון (Chumphon), השוכנת במרכז איסטמוס קרה (Kra), בבוקר ה-8 בדצמבר. היפנים הצליחו להקים ראש חוף באתר הנחיתה, אך רותקו בשל התנגדות נחושה של יחידת האימונים של ארמיית הנוער ה-52 וגדוד הרגלים ה-38 של משטרת צ'ומפון. הלחימה נמשכה עד שעות אחר הצהריים, עד אשר קיבלו הכוחות התאים הוראה לעצור את הלחימה.
נאקון סי טמרט.
בליל ה-7 בדצמבר, עגנו מול חופי נאקון סי טמרט שלוש אוניות יפניות להובלת חיילים. האוניות נשאו על סיפוניהן את גדוד הרגלים השלישי מרגימנט הרגלים ה-143, את רגימנט האווירי ה-18, את גדוד הנ"מ ה-32 ואת פלוגת הבינוי השישית. מעט לאחר חצות, החלו הכוחות לעלות על החוף. נקודת ההחפה הייתה בקרבת מחנה של צבא תאילנד, והחיילים במחנה, שקיבלו דיווחים על נחיתות יפניות ברחבי המדינה, היו ערוכים לקרב. הקרב שהתפתח נמשך עד צהרי היום, עת קיבלו החיילים התאים פקודה מראש הממשלה להניח את נשקם.
פאטאני.