לצד עבודתו במחקר ובהוראה שימש זלינגר מתאם המחקרים במדעי החיים וברפואה במסגרת המועצה הישראלית למחקר ופיתוח (1970–1977). הוא שהה כמדען אורח באוניברסיטת הרווארד ולמכון הלאומי לבריאות בארצות הברית. מחקריו, אשר הביאו לפתרון בעיות סבוכות באמצעות פעולות מעבדה פשוטות, זכו להוקרה בינלאומית. בשנת 1983 היה זלינגר חבר ועדת ההיגוי הגרמנית-ישראלית לביוכימיה ובשנת 1989 הוא נבחר לחבר בארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית.
זלינגר זכה בפרס לנדאו (1992), בפרס רוטשילד למדעי החיים (2001), בפרס מייסדי טבע (2004), בפרס א.מ.ת (2005) ובפרס ישראל לחקר הביולוגיה (2007).
על מחקרו.
זלינגר פענח את מנגנון הבקרה של העברת אותות בתא. פיענוח זה היווה פריצת דרך בתחום, שכן הוא הפריך תאוריות מקובלות קודמות. התובנות הנובעות מן המחקר של זלינגר הסבירו את האופי, את מנגנון הפעולה ואת אמצעי הבקרה הפועלים על קבוצת חלבוני הG. מנגנונים אלה הוגדרו כמתגים ביולוגיים, שאפשר ״לכבותם״ ״ולהדליקם״ באמצעות חומרים מתאימים והם פועלים על-פי שעון פנימי המובנה להם. הישגיו המדעיים והחשובים הקנו לזלינגר מעמד מוביל בעולם בתחום העברת אותות ביולוגיים ותקשורת בין-תאית.
מאמרם של זלינגר ותלמידו דני קסל בנושא זה, שפורסם ב-1977 והפריך את התאוריות המקובלות בנושא, עורר התנגדות עזה בתחילה; אך בשנת 1997 הקדיש כתב העת היוקרתי Molecular Biology of the Cell"" את שערו לציון 20 שנה למאמר ההיסטורי.
הפארק הלאומי אלכסנדר פון הומבולדט
ביזת רומא
העיר רומא נבזזה מספר פעמים במהלך ההיסטוריה.
מארק רות'קו
מכון שוקן למחקר היהדות
אלן רנה
אלן רנה (בצרפתית: Alain Resnais; 3 ביוני 1922 – 1 במרץ 2014) היה במאי קולנוע צרפתי. נודע בעיקר בזכות שלוש מיצירותיו המוקדמות: לילה וערפל (1955), הירושימה אהובתי (1959) ואשתקד במרינבד (1961).
ביוגרפיה.
ילדותו וצעירותו.
אלן-פייר-מארי-ז'אן-ז'ורז' רנה נולד בשנת 1922 בוואן (Vannes) שבמחוז מורביאן בחבל ברטאן שבצרפת. היה ילד יחיד להוריו. אביו, פייר רנה, וסבו מצד האב היו רוקחים. האב, שכיהן בשנים 1962-1934 גם כבראש מועצת היישוב טרפליאן היה פתוח לסוגים שונים של אמנות. בגלל התקפי אסתמה לא נשלח אלן לבית הספר אלא נאלץ ללמוד באופן פרטי בבית. הוא קרא בילדותו מגוון רחב של ספרים, מספרות קלאסית ומודרנית, לרבות ספריו של פרוסט ועד לקומיקס, כעבור שנים אחדות ריתקו אותו אמנים כמו הרי דיקסון, ונציגי הסוריאליזם ובראשם אנדרה ברטון. בגיל 10 הוקסם לראשונה על ידי הקולנוע. בגיל 12 קיבל מאביו ליום הולדתו מצלמת 8 מילימטר והחל בעזרתה ליצור סרטונים קצרים. בגיל 14 יצר יחד עם כמה חברים סרטון בשם "פנטומאס" באורך שלוש דקות. בהתחלה רצה עם זאת להיות שחקן. בשנת 1939 עבר לפריז ועבד כעוזר בלהקת התיאטרון של ז'ורז' פיטואף ב"תיאטר דה מטירן". בימי הכיבוש הנאצי בשנים 1942-1940 למד משחק בקורס של רנה סימון. הופיע באותה תקופה כניצב בסרט
Les Visiteurs du soir. בשנת 1943 נרשם רנה ללימודי עריכה בבית הספר IDHEC (מכון לימודים גבוהים בקולנוע Institut des hautes études cinématographiques) שהוקם לא מזמן בחסות המשטר וישי. אחד ממוריו שהשפיעו עליו במיוחד היה הבמאי ז'אן גרמיון.
בסוף שנות ה-1940 שירת בצבא הצרפתי כששובץ בלהקת תיאטרון צבאית בניהולו של אנדרה ואזן.
ב-1946 עבד כעוזר במאי ועור עורך בהפקת הסרט "פריז 1900". אולם תתחיל דרכו כבמאי היה סרט התעודה הקצר "ואן גוג" (1947). למשך עזור יצר מספר סרטי תעודה, אחד מהם על בית החרושת פשינה.
המשך פעילותו.
בתום לימודיו הוא יצר כמה סרטים קצרים כגון "גרניקה" (1950) בהשראת ציורו של פיקאסו באותו שם והעיר והקרב אשר היוו השראה לו. סרטו הבולט מאותה תקופה הוא לילה וערפל (1955) אשר היה אחד הסרטים הדוקומנטריים הראשונים אודות השואה. רנה בחר לגשת לנושא בצורה עקיפה כי חשב שתמונות זוועה יגרמו לשואה להצטייר כבדיונית ובלתי ניתנת לתפישה אצל הצופים. הוא בחר לצלם מחנות ריכוז ריקים כפי שנראו בשנות החמישים והשתמש בחומר גלם שצולם בתקופת השואה רק ממש בסוף הסרט. צורת עריכה זו הייתה מהפכנית לתקופתה וזכתה לחיקויים רבים מאז.
רנה השתמש בסרטיו בטכניקות שונות כדי לתור אחר הסובייקטיביות של הזיכרון בבואו להתמודד עם זוועות ואלימות בעבר. הוא סיים את העבודה על סרטו הירושימה אהובתי, המבוסס על ספרה של מרגרט דיראס, בשנת 1959. זוהי דרמה רומנטית אודות שחקנית צרפתייה צעירה המשחקת בסרט אנטי-מלחמתי המצולם בהריסות העיר הירושימה ובבנייתה מחדש. עד מהרה היא פוצחת בפרשיית אהבים הפכפכה עם ארכיטקט יפני. הרומן חושף את המתחים הפוליטיים והתרבותיים אשר רוחשים אפילו מתחת לחוויותיהם האישיות וזכרונותיהם. הסרט כלל שימוש פורץ דרך בטכניקה של פלאשבקים כדי לתור בזכרונותיה של השחקנית אודות מאהב גרמני שנהרג במלחמת העולם השנייה וההשפלה שעברה מצד משפחתה. סרט זה זכה להצלחה רבה וקיבע את מעמדו של רנה בהיסטוריה של הקולנוע הצרפתי.
בשנת 1960 יצר רנה קלאסיקה נוספת משלו: אשתקד במרינבד יחד עם הסופר/קולנוען אלן רוב-גרייה הסרט עוסק באדם, המוכר רק בשם X, אשר פוגש באישה בשם A באתר נופש אירופי ומנסה לשכנע אותה כי הם נפגשו שם בעבר כזוג אוהבים. בסרט זה מתח עוד יותר רנה את השימוש שעשה בחקירת הזיכרון הסובייקטיבי למחוזות ניסיוניים, ויצר מציאות לא-יציבה אשר זורמת עם התפישה של הדמויות. בעת ש-X מנסה להעביר ל-A את זכרונותיו מפגישתם הקודמת, הנוף משתנה כל הזמן מצילום לצילום בעת שהזיכרונות שהוא מתאר זורמים לרגע הנוכחי. סצנות דומות משוחקות בגרסאות רבות-משמעות שונות, והצופה אינו יכול להכריע אם X הוא נבל אשר אנס את A או גיבור/מאהב אשר מסייע לה להימלט מאתר הנופש הדיסטופי הכולא אותה.
רנה היה בן זמנו של הגל החדש הצרפתי - קבוצה של מבקרים שהפכו ליוצרי סרטים הכוללת את פרנסואה טריפו וז'אן-לוק גודאר - אך לא חבר מלא בקבוצה. הוא מזוהה יותר עם קהילת יוצרי הסרטים והסופרים של הגדה השמאלית, אשר כללה את אניס ורדה, ז'ק דמי ואחרים, אשר היו מחויבים למודרניזם ולא לקולנוע האמריקאי.
הוא המשיך ליצור באופן סדיר בשנות השישים והשבעים. בשנות השמונים נחל אכזבה כשסרטיו כשלו אצל המבקרים ובקופות.
כך למשל, בשנת 1984 יצא לאקרנים סרטו "אהבה עד מוות". זה היה סרט ניסיוני נוסף המתאר בני זוג שנפגשו רק כמה חודשים לפני שסימון מת באופן פתאומי והתעורר לחיים כמה דקות מאוחר יותר. החוויה מעוררת שאלות של חוויות הזיכרון, שאלות שבני הזוג מעדיפים להדחיק. אהבה בצילו של המוות היא התימה שמובילה את הסרט.
בשנת 1993 זכה שוב בתהילה עם הסרט 'מעשנת/לא מעשנת' על פי מחזהו של הבריטי אלן אייקבורן. בשנת 2006 יצא לאקרנים סרטו "לבבות", גם הוא על פי מחזה של אייקבורן. ב-2012, בגיל 90, ביים את הסרט "עוד לא ראיתם כלום".
רבים מסרטיו הופקו על ידי אנטול דאומן וסרטי ארגוס, אשר הפיקו סרטים של אנשי הגדה השמאלית אחרים כגון כריס מרקר. רנה גם נודע בשיתופי הפעולה שלו עם סופרים ומחזאים כאלאן רוב-גרייה, אלן אייקבורן ומרגרט דיראס.
רנה, אדם פרטי ביותר, (שכמעט ולא העניק ראיונות) היה נשוי לפלוראנס, בתו היחידה של הסופר והדיפלומט הנודע אנדרה מאלרו ושל אשתו היהודיה קלרה מלרו. את 20 השנים האחרונות הוא חלק עם השחקנית סבין אזאמה, המופיעה ברבים מסרטיו.
רנה זכה בפרס ז'אן ויגו בשנים 1954 ו-1956. הוא זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה בשנת 1960 על הסרט 'אשתקד במרינבד' ובאריה הכסף בשנת 2006 על הסרט 'לבבות'. ב-2004 זכב בפרס לומייר לבמאי הטוב ביותר על סרטו "Pas sur la bouche".
סטניסלאב לשצ'ינסקי
קלאודיים
הקלאודיים (לטינית: Claudii) הוא השם (נומן גנטיליקיום) של אחד ממשפחת פטריקים ברומא העתיקה, שענפים שונים בו היו משפחות אצולה חשובות ומשפיעות בחברה הרומית.
לפי המסורת הרומאית הקלאודיים היו משפחה סאבינית מהעיר רגילום שהיגרה לרומא, על מועד הגירתם הדעות חלוקות: טיטוס ליוויוס קובע את מועד הגירתם לשנת 504 לפנה"ס כתוצאה מהשתייכות המשפחה לסיעה סאבינית שהתנגדה למלחמה כנגד רומא.(ליוויוס, מאז ייסוד העיר, ספר שני, טז') סווטוניוס לעומת זאת, מתארך את זמן הגירתם לעיר לזמן קצר לאחר ייסודה בעידן מלכותו של רומולוס וגורס שהם היגרו כתוצאה מהשפעתו של טיטוס טאטיוס ששימש כמלך-שותף לצדו של רומולוס. (סווטוניוס, טיבריוס, 1)
מייסד בית האב ברומא היה אפיוס קלאודיוס, לאחר שהיגר לעיר הוא קיבל אזרחות, חלקת אדמה באזור שמעבר לאניו וחלקת קבורה לבני משפחתו למרגלות גבעת הקפיטולין. עד מהרה קלאודיוס נהפך לפטריקי והתקבל כחבר בסנאט שבו הפך להיות אחד מהחברים הנכבדים ביותר. במשך הזמן המשפחה התפצלה לכמה בתי אב, חלקם פטריקים, שנשאו את הקוגנומן נירון, קאודקס, פולכר וקנטו וחלקם פלבאים, שנשאו את הקוגנומן מרקלוס, אסלוס, קנינה, פלאמן וקנטומלוס.
הענף הפטריקי של המשפחה העמיד בזמן הרפובליקה 28 קונסולים, חמישה דיקטטורים, שבעה קנסורים, כמו כן הם חגגו טריומף שש פעמים. הענף הפטריקי נודע בשחצנותו וגאוותנותו ועד ימיו של הקיסר קלאודיוס נמנעו מלאמץ למשפחתם בני בתי אב אחרים. (סווטוניוס, קלאודיוס האלוהי, 39)
המשפחה המפורסמת ביותר של הענף הפלבאי הייתה משפחת מרקלוס שבניה הגיעו למגיסטראטורות הבכירות ביותר. המפורסם שמבניה היה מרקוס קלאודיוס מרקלוס, שקנה את תהילתו בשירותו כמצביא בזמן המלחמה הפונית השנייה, ונבחר למשרת הקונסול חמש פעמים.