תיאודורו אגונצ'ילו כתב כי ערעור הסמכות של בוניפסיו באגינלדו היווה סכנה למהפכה, שכן פיצול בכוחות המורדים היה מביא לתבוסה כמעט מוחלטת לאויב הספרדי המאוחד והמזוין . לעומת זאת, רנטו קונסטנטינו טוען כי בוניפסיו לא היווה סכנה למהפכה בכלל כי הוא עדיין תכנן להילחם בספרד, אבל היה בהחלט איום על מנהיגי הקאוויטים שרצו לשלוט במהפכה, ולכן הוא חוסל. קונסטנטינו התנגד לבוניפסיו משום שלא הייתה לו שום תוכנית לפשרה עם הספרדים, בניגוד לקבוצה של מנהיגי קוויט שרצו לעשות פשרה מה שהביא לחתימת הסכם ביאק-נא-באטו. זהו הסכם בין הספרדים והמורדים, שהביא להפסקת רוב הקרבות והמרד, והגליית המנהיגים. אגינלדו, שהוגלה להונג קונג, ובסופו של דבר היה בן ברית לא רשמי של ארצות הברית במלחמתה עם ספרד, וחזר להנהיג את המהפכה.
היסטוריונים דנו גם במניעים של ממשלת קוויט להחליף את בוניפסיו, והאם הייתה לה הזכות לעשות זאת. מועצת מחוז מג'דלו, שסייעה בהקמת הממשלה הרפובליקנית בראשות אחד משלהם, הייתה רק אחת מאותן מועצות רבות שהתכנסו תחת ממשלת קטיפונאן הקיימת. לכן, אגינלדו וסיעתו עשויים להחשב כמתנגדי הממשלה הקיימת, והפרת סמכותו של בוניפסיו שהיה ראש הממשלה המכהן. סמכותו של אגינלדו לא הוכרה מיד על ידי כל המורדים. אם בוניפסיו היה נמלט מקוויט, הייתה לו הזכות כמנהיג קטיפונאן להעמיד לדין את אגינלדו באשמת בגידה במקום המצב ההפוך. קונסטנטינו ווילאנובה טוען כי המאבק בין שני המנהיגים קשור להבדלים המעמדיים: אגינלדו היה שייך למעמד העליון שביקש לצבור כוח פוליטי על חשבון כוחו של בונפסיו שנתמך על ידי המעמד הבינוני והנמוך. ישנה טענה כי המאבק היה גם מאבק אתני-אזורי - בוניפסיו היה שייך לאזור אחר, ונתמך על ידי אזורים אחרים בפילפינים, ואילו מוקד הכוח של אגינלדו היה באזור קוויט, שם הוא תפס את בוניפסיו ואחיו.
ישנם תיאורים שונים על אופן ביצוע ההוצאות להורג של בוניפסיו. מפקד יחידת ההוצאה להורג, אמר כי בוניפסיו נורה למוות, ונקבר בקבר שטחי שסומן על ידי ענפים. גם לגבי דרך מותו ישנם חילוקי דעות, חלקן טוענות כי הוא ניסה לברוח ונורה, חלקן טוענות כי לאחר פציעתו הוא למעשה היה חלש לעמוד ומת מפצעיו. אין הסכמה על דרך מותו, ומטילים ספק אם אמנם התגלו עצמותיו לאחר שנים.
כמה היסטוריונים כמו מילאגרוס גררו, עמנואל אנקרנסיון, רמון וילגאס ומייקל צ'ארלסטון צ'ואה, מעלים את הטענה של ההכרה בבוניפסיו כנשיא הראשון של הפיליפינים, במקום אגינלדו, שהוכר רשמית. השקפה זו מבוססת על מעמדו כנשיא/סופרימו של הממשלה הקטיפונאנית בשנים 1896–1897. דעה זו גם מדגישה כי בונפסיו הקים ממשלה באמצעות ארגון הקטיפונאן לפני הממשלה שהוקמה בראשות אגינלדו שהוקמה בטיחורס.
חוסה ריזאל נחשב לגיבור הלאומי, גם בוניפסיו נחשב כמועמד ראוי לתואר על בסיס חלקו בבניית המהפכה הפיליפינית. תיאודורו אגונצ'ילו מציין, כי הגיבור הלאומי הפיליפיני, בניגוד למדינות אחרות, אינו "מנהיג כוחות השחרור". רנטו קונסטנטינו כותב כי ריזאל הוא "גיבור בחסות ארצות הברית" שקודם כגיבור פיליפיני הגדול ביותר בתקופה הקולוניאלית האמריקנית של הפיליפינים - לאחר שאגינלדו הפסיד במלחמה הפיליפינית-אמריקאית.
ארצות הברית קידמה את דמותו של ריזאל, כמייצג את הרעיון של מתינות, במקום דמויות רדיקליות יותר שרעיונותיהם יכלו לעורר התנגדות נגד השלטון האמריקאי. באופן ספציפי, ריזאל נבחר על פני בוניפסיו אשר נתפס "רדיקלי מדי" בעיני האמריקאים.
מתקיים ויכוח בין ההיסטוריונים האם שני האישים האלה - ריזאל ובניפסיו ראויים לתואר גיבורים לאומיים. הם דמויות מוכרות על ידי המוני הפיליפינים, וישנם ימים בשנה שבהם הם נזכרים, בהכרזה רשמית עליהם כגיבורי הפיליפינים - כל אחד מציין דרך שונה שהמהפיכה הייתה צריכה ללכת - בונפסיו דגל במרד גלוי, וריזאל דגל בהמתנה ובאיסוף כוח צבאי גדול יותר. שניהם הוצאו להורג על דעותיהם הפוליטיות בהקשר לעתיד הפיליפינים.
כלא מונטלופיך
כלא מונטלופיך (בפולנית: Więzienie Montelupich) הוא שמו של בית סוהר בקרקוב, פולין. בית הסוהר שימש בשנות מלחמת העולם השנייה כבית הסוהר של הגסטפו בקרקוב. בשנת 1947 הוצאו להורג בכלא זה אנשי אס אס רבים, לאחר שנמצאו אשמים במשפט אושוויץ הראשון שהתקיים בעיר.
תולדות המבנה.
המבנה במקורו לא נבנה לשם בית סוהר. המבנה נבנה ועוצב בסגנון רנסאנס איטלקי בשנת 1556 על ידי משפחת מונטלופי האיטלקית שהציעה את שירותי הדואר הראשונים בפולין עבור המלך זיגמונט השלישי ואזה.
לאחר חלוקת פולין האוסטרים ששלטו בעיר הפכו את המבנה לבית כלא צבאי. גם לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם הקמת הרפובליקה הפולנית השנייה, המשיך המבנה לשמש לאותה התכלית. הרחוב נקרא על שם המשפחה ומכאן שמו של הכלא.
מלחמת העולם השנייה.
עם כיבוש קרקוב, במהלך פלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939, הפך המבנה לבית סוהר של הגסטפו ופעל במתכונת זו עד ליומיים לפני שחרור העיר, ב-16 בינואר 1945. במבנה נכלאו אסירים בלבד והאסירות נכלאו במבנה סמוך, ברחוב הלצלוב (Helzlow), ששימש לפני כן כמנזר. הכלואים היו אסירים פוליטיים, פושעים מקרב אנשי אס דה ואס אס, מרגלים סובייטים ובריטים, פושעים כלכליים ובהם ילדים, וכן עריקים מיחידות ואפן אס אס. הכלא היה יכול להכיל כ-1,000 אסירים וכ-300 אסירות, ובמשך המלחמה עברו דרכו כ-20,000 אסירים ואסירות.
האסירים היהודים.
האסירים הפוליטיים היהודים שהגיעו למונטלופיך סבלו יותר מאשר שאר האסירים. הן בתנאי המגורים, הן בכמות המזון, ובעיקר מעינויים קשים. הם שהו במונטלפיך שבועות ואף חודשים, ומשם היו שהוצאו להורג בפלאשוב וחלקם נשלחו לאושוויץ ולגרוס-רוזן.
עם דיכוי מרד גטו קרקוב, נשלחו מנהיגי המרד שנתפסו חיים אל מונטלופיך. ב-29 באפריל 1943, בעת העברתם לפלאשוב לשם הוצאתם להורג, תקפו קבוצת אסירים, חברי הארגון היהודי הלוחם בקרקוב, את שומריהם הגרמנים וניסו לברוח. רובם נורו במקום וחלקם הצליחו לברוח ולהמשיך בפעילות מחתרת.
לאחר המלחמה.
משפט אושוויץ הראשון.
במהלך שנת 1947 התקיים בקרקוב משפט אושוויץ הראשון בו הועמדו לדין על ידי שלטונות פולין 40 אנשי אס אס שתפסו עמדות בכירות במחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ. 24 מהנאשמים נדונו למוות והוצאו להורג במונטלופיך. בין המוצאים להורג:
כיום.
בית הכלא היה המקום הממשלתי האחרון בו בוצע עונש מוות בפולין ב-21 באפריל 1988.
נכון ל-2019 הבניין משמש כבית מעצר זמני לגברים ונשים ויש בו 153 תאים שבהם ניתן לשכן 621 עצירים, ובית חולים לעצירים ובו מקום ל-76 חולים.
אלפונסו גרסיה רובלס
אלפונסו גארסיה רובלס (בספרדית: Alfonso García Robles; 20 במרץ 1911 – 2 בספטמבר 1991) היה דיפלומט מקסיקני. זכה בפרס נובל לשלום לשנת 1982, יחד עם אלווה מירדאל משוודיה. הישגו הבולט ביותר הייתה החתימה על הסכם טלטלולקו בדבר אי-הפצת נשק גרעיני והשתתפותו במשא ומתן המיוחד להתפרקות מנשק בעצרת הכללית של האו"ם ב-1978 וב-1982.
ביוגרפיה.
אלפונסו גרסיה רובלס, נולד בזאמורה, מיצ'ואקאן, מקסיקו ב-20 במארס 1911.
הוא למד משפטים, סיים את לימודיו באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו, והמשיך ללימודי תואר שני במכון ללימודים בינלאומיים בשנת 1936, וכן למד באקדמיה למשפט בינלאומי בהאג ב-1938. הוא הצטרף לשירות החוץ של ארצו ב-1939 כמזכיר השלישי של שגרירות מקסיקו בשוודיה. הוא הועבר למקסיקו ב-1941 כדי להצטרף למשרד החוץ (SRE), שם שהה במשך חמש שנים כסגן מנהל לעניינים פוליטיים בשירות הדיפלומטי.
הוא השתתף בוועידת האומות המאוחדות של הארגון הבינלאומי בסן פרנסיסקו ב-1945 ושימש כמזכיר לעניינים בינלאומיים של הוועדה הארצית לתכנון שלום.
משנת 1971 עד 1975 הוא היה שגריר מקסיקו באו"ם וראש קבוצת 77.
ב־1976 הוא היה מזכיר החוץ המקסיקני.
מאז 1977 הוא היה הנציג הקבוע של מקסיקו בוועדה לפירוק נשק של האו"ם בז'נבה.
בשנת 1978 הוא היה נשיא המשלחת המקסיקנית בישיבה המיוחדת הראשונה על פירוק נשק של העצרת הכללית של האו"ם והיה אחד האחראים לאימוץ "המסמך הסופי".
בשנת 1981 מינה אותו נשיא הרפובליקה לשגריר אמריטוס.
בספטמבר 1982 הוא זכה בפרס שירות החוץ של מקסיקו.
באוקטובר 1982 הוא זכה בפרס נובל לשלום על "העבודה המפוארת שלו במשא והמתן לפירוק הנשק של האו"ם" בשיתוף עם הדיפלומט שוודי אלווה מירדאל.
פרס נובל.
רובלס קיבל את פרס השלום ככוח המניע מאחורי אמנת טלאטלקו, הקמת אזור ללא נשק גרעיני באמריקה הלטינית והקריביים.
ההסכם נחתם ב-1967 על ידי רוב המדינות באזור, אם כי חלק מהמדינות לקח קצת זמן לאשר את ההסכם.
הרעיון היה כי איסור על נשק גרעיני יבטיח שחלק זה של העולם לא יהיה מעורב בשום סכסוך בין מעצמות גדולות יריבות. המשא ומתן נערך על ידי גארסיה רובלס.
הסכם זה הושלם בהצלחה לאחר מספר שנים של משא ומתן. עם זאת, עדיין יש להגיע אל המטרה הסופית, שכן מדינות כמו ברזיל וארגנטינה חתמו על ההסכם אך טרם מימשו אותו.
מותו.
רובלס נפטר ב-2 בספטמבר 1991 במקסיקו סיטי. הוא נקבר בפנתיאון הספרדי, מיגל הידלגו.
הארכיון האישי של גארסיה רובלס וספרייתו 1100 כרכים נתרמו על ידי אלמנתו לאוניברסיטת וירג'יניה בארצות הברית בשנת 1998.
אלמנתו נפטרה בשנת 2005 בגיל 83.
פגוניה ערבית