שיטה נוספת, היא לבחון את שרידים שנשארו על העצמות עצמן. אחת הדרכים היא לבחון את מסת השלד בעצם חיית המשק, שכן היא מותנת בפעילות המטאבולית של הסידן בגוף. בתקופת ההריון וההנקה ישנו קושי באיזון כמות הסידן, לכן ישנו איבוד משמעותי של מסת העצם בשל ספיגת העצם הקורטיקאלית (אנגלית: ). הפתרון הוא תזונה נכונה, אולם הנקה ממושכת מביאה לספיגה רבה ומאזן שלילי. בשל כך, הוחלט להשוות את עצמות הגפיים מן התקופה הנאוליתית, הכלקוליתית ותקופת הברונזה הקדומה. מבחינה סטטיסטית, ניתן לראות כי בין התקופה הכלקוליתית לתקופת הברונזה, חלה הפחתה משמעותית בעובי העצם הקורטיקאלית. זאת כתוצאה של חליבת יתר, אשר התגברה לקראת תקופת הברונזה הקדומה. כמו כן, בדיקות איזוטופיות של החנקן בשיני הבקר הנאולית, מעידות על כך שהעגלים נגמלו מחלב האם כבר בשלבים מוקדמים, מה שאפשר לאדם לנצל את החלב שנשאר.
עדויות איזוטופיות בכלי חרס.
שרידי שומנים של בעלי חיים הם השאריות האורגניות השכיחות ביותר שניתן לצפות בקרמיקה, שמזוהות על ידי שפע של חומצות שומן רוויות, בעיקר חומצות פלמיטיות (C16:0) וסטאריות (C18:0). מדגימה אשר נעשו על כלי חרס מהמזרח הקרוב ומדרום-מזרח אירופה, ביניהם גם אנטוליה ודרום הלבנט (תל סבי אבייד, שער הגולן ושקמים שבאזור הנגב, המתוארכים לתקופה הנאוליתית והכלקוליתית. התוצאות מציגות כי גם לפני 6500 שנים לפנה"ס, היה עיבוד של חלב, מה שאפשר אחסון של מוצרי החלב. נראה כי באזורים שונים, הבחירה בחליבה ועיבוד החלב החל בתקופות שונות, ככל הנראה כתגובה לתנאים הסביבתיים המשתנים, וגם כחלק מבחירות תרבותיות של החקלאים הקדומים.
בתקופה הכלקוליתית של דרום הלבנט, מופיעות המחבצות אשר מיוצרות, ככל הנראה, החל מהאלף החמישי לפנה"ס. היא מאפיינת את תקופה זו, בעיקר את התרבות הע'סולית. לגוף הכלי צורת חבית או ביצה. אחד מהקצוות מעוגל, ואילו השני משוטח. לשני הצדדים מופיעות ידיות אוזן, אליהן ככל הנראה נקשר חבל. לכיוון מרכז, הכלי מתרחב, במרכזו מסננת בעלת צוואר רחב. כלי זה מופיע במקביל למהפכת המוצרים המשניים, ובעל דמיון רב למכלי העור אשר שימשו חברות מסורתיות ליצירת מוצרי חלב. לכן, חלק מהחוקרים מפרשים אותם ככלים אשר שימשו לחיבוץ החמאה. עם זאת, נטען גם כי מדובר דווקא בכלי אגירה של מים. הבדיקות שנעשו על ידי גז כרומטוגרפי או ספקטרומטר מסה הראו נוכחות של חומצות שומן, הדומות לשומן החלב.
מבצע פסטוריוס
מבצע פסטוריוס (Operation Pastorius) היה מבצע כושל של המודיעין הגרמני במלחמת העולם השנייה של פעולות חבלה בתוך ארצות הברית.
רקע היסטורי.
הרעיון של תקיפת ארצות הברית מבית היה של אדולף היטלר. לפי אלברט שפר תמך היטלר ברעיון של "מפלתה של ניו יורק במגדלים של להבות".
לאחר שהכריז מלחמה על ארצות הברית ב-7 בדצמבר 1941 הוא הורה לראש האבווהר האדמירל וילהלם קנריס לתכנן התקפות חבלה נרחבות על מטרות אזרחיות בתוך ארצות הברית כמו מסילות רכבת, גשרים, תחנת כוח הידרואלקטרית במפלי ניאגרה ועוד, כדי לגרום לדמורליזציה של האוכלוסייה האזרחית ולפגוע בכלכלתה.
קנריס קרא למבצע על שם פרנסציס דניאל פסטוריוס שייסד את היישוב הגרמני הראשון בפנסילבניה. הוא הטיל את יישום המבצע על גנרלמיור ארווין פון לאהוסן שהיה ראש מנגנון החבלה הגרמני באבווהר.
הסוכנים.
לפעולה גויסו שמונה סוכנים על ידי האבווהר. שניים היו אזרחי ארצות הברית והשאר עבדו תקופות שונות בארצות הברית ודברו אנגלית שוטפת. הם רוכזו בבית לידי אגם קוון (Quenzsee) שם עברו קורס מרוכז לשימוש בנפצי השהייה, חמרי נפץ ורימוני יד. הם נדרשו לדבר רק אנגלית ולקרא כתבי עת אמריקאיים.
הם צוידו בתעודות מזויפות כמו תעודות לידה, ביטוח סוציאלי, רישיונות נהיגה וכן 175,000 דולר. הם חולקו לשתי קבוצות שעתידות לנחות בחוף לונג איילנד ופלורידה בעזרת שתי צוללות.
הפעולה.
בשעות הלילה הקטנות של ה-13 ביוני 1942 הצליחה הצוללת הגרמנית U-202 להנחית ארבעה סוכנים בחוף אמגנסט בלונג איילנד. הם היו עמוסים בחומר נפץ ובציוד נוסף שהוטמן בחול. מפקדם, גיאורג דש, התרחק מהם ונתקל בשומר משמר החופים בשם ג'ון קאלן. לשאלתו של קאלן ענה כי הוא דייג. קאלן לא השתכנע ודש דחף לו סכום של 260 דולר כדי שישתוק והתרחק בריצה.
הסוכנים עלו על רכבת, הגיעו למנהטן ושכרו חדרים במלון.
השומר קאלן הזעיק את משמר החופים ובחיפוש הם מצאו את חומר הנפץ ומדים גרמניים. המקרה דווח לנשיא פרנקלין רוזוולט והוא הורה ל-FBI לפתוח במצוד אחרי הגרמנים.
הקבוצה השנייה נחתה בחוף פונטה ורדה ליד ג'קסונוויל בפלורידה בעזרת הצוללת U-584, ב-16 ביוני 1942. הם עלו על רכבת לסינסינטי שם עמדו להיפגש עם הקבוצה השנייה ב-4 ביולי 1942 ולתכנן את המשך הפעולות.
הבגידה והמשפט.
דש יצא לבדו לוושינגטון כדי לאתר מטרות אך במקום זאת החליט להסגיר את עצמו ל-FBI. בתחילה לא האמינו לו אבל לאחר שהציג לפניהם את תקציב המשימה בסך 84,000 דולר הם התחילו להתייחס אליו ברצינות. גם חברו ארנסט בורגר הסגיר את עצמו. תוך זמן קצר נאסרו הסוכנים בניו יורק ובפלורידה.
רוזוולט חשש שבית דין אזרחי יהיה רך מידי ולכן העמיד אותם בפני בית דין צבאי. צוות השופטים הורכב משבעה קצינים בכירים.
הגרמנים הואשמו בהפרת דיני מלחמה וקשירת קשר לביצוע פעולות חבלה. כולם נמצאו אשמים וב-3 באוגוסט 1942 נגזר עליהם עונש מוות. רוזוולט המתיק את גזר דינו של דש ל-30 שנה ושל בורגר למאסר עולם לאחר שהם הסגירו את עצמם ושיתפו פעולה. ששת האחרים הוצאו להורג בכסא חשמלי בבית הסוהר של מחוז קולומביה ב-8 באוגוסט 1942.
ב-1948 העניק הנשיא הארי טרומן חנינה לדש ובורגר בתאי שיגורשו לאזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה. הם חיו שם את שארית חייהם והגרמנים התייחסו אליהם כבוגדים.
יוהאן גאורג הראשון, דוכס סקסוניה-אייזנך
יוהאן גאורג הראשון, דוכס סקסוניה-אייזנך (בגרמנית: Johan George I Herzog von Sachsen-Eisenach; 12 ביולי 1634 – 19 בספטמבר 1686), היה דוכס סקסוניה-מרקזהל בין השנים 1662–1686, ודוכס סקסוניה-אייזנך בין השנים 1671–1686.
ביוגרפיה.
יוהאן גאורג נולד ב-12 ביולי 1634 בויימאר שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-ויימאר, לוילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר, ולאלאונורה דורותיאה מאנהלט-דסאו, בתם של יוהאן גאורג הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ודורותיאה, רוזנת פפאלץ-זימרן.
בשנת 1662 מת אביו וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר, ונחלתו חולקה בין ארבעת בניו; יוהאן ארנסט השני, דוכס סקסוניה-ויימאר, אדולף וילהלם, דוכס סקסוניה-אייזנך, ברנהרד, דוכס סקסוניה-ינה ויוהאן גאורג, דוכס סקסוניה-מרקזהל. בשנת 1668 מת אחיו אדולף וילהלם, ויוהאן גאורג מונה לעוצר במקום אחיינו וילהלם אוגוסט, דוכס סקסוניה-אייזנך, ולאחר מותו של וילהלם אוגוסט בשנת 1671 ירש יוהאן גאורג את נחלותיו. בשנת 1672 מת קרובו פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, ויוהאן גאורג ואחיו ברנהרד ירשו את חלק מנחלותיו של פרידריך.
ב-19 בספטמבר 1686 מת יוהאן גאורג בתאונת ציד במרקזהל, ובנו יוהאן גאורג השני, דוכס סקסוניה-אייזנך עלה לשלטון במקומו.
משפחתו.
ב-23 במאי 1625 התחתן יוהאן גאורג עם יוהאנטה, נסיכת זיין-ויטגנשטיין, בתם של ארנסט, רוזן זיין-ויטגנשטיין ולואיזה יוליאנה, רוזנת ארבאך, ממנה היו לו 8 ילדים:
בית תנורא
בית תנורא (נקרא גם: באר תנורא) היא כפר יהודי לשעבר ואשורי בהווה הממוקם במחוז ברווארי באזור מנהלי דוהוק בכורדיסטן העיראקית.
שם היישוב.
השם "בית תנורא" מקושר לתנורים החפורים באדמה שאפיינו את הכפר. יש מקורות בהם השם נכתב "בי תנורא". מרדכי סיידוף בן הכפר טוען כי השם צריך להיות "ביתא נורא", שמשמעו "בית האש".
היסטוריה.
היישוב היה מיושב ביהודים שטענו שאבותיהם ייסדו אותו לאחר שיבתם מבבל, ולפי טענה אחרת מהקווקז, אם כי מסמכים רבים מראים שהכפר התקיים בתקופה הקדם-יהודית ככפר אשורי פאגאני. היהדות כנראה הפכה לדתו של הכפר במאות הראשונות לפני הספירה או לאחריה.
על פי אגדה שהייתה מוכרת בכפר, כאשר הגיעו ראשוני הכפר למקום נגלה אליהם אליהו הנביא ובדרכי נס הקים את בית הכנסת של הכפר. לאחר מכן עלה במרכבת אש השמימה.
מבחינה כלכלית, הכפריים פרנסו את עצמם בעבודת כפיים ובחקלאות. ב-1893 נבזזה הקהילה בידי כורדים מן ההרים, אשר הרגו שני יהודים ופצעו אחרים. הנותרים ברחו לכפרים שכנים ולא העזו לחזור לבתיהם עד שהובטחה להם הגנתו של הואלי של מוסול, אותה שיריינו בעזרת מכתב ממשה הלוי, הרב הראשי של טורקיה.
האוכלוסייה של בית תנורא הידלדלה ואפילו במאה העשרים עדיין הייתה קטנה מזו שהייתה שם במאות קודמות, בשל מקרי טבח שהובילו הכורדים כנגד האוכלוסייה. אולם לאחר רצח העם האשורי גדלה אוכלוסיית הכפר, כאשר טיארי-אשורים מהרי הקארי צפונית לטורקיה התיישבו בכפר. האוכלוסייה האשורית הייתה כמעט שווה במספרה לאוכלוסייה היהודית, אולם האוכלוסייה היהודית נותרה הרוב, וגם רוב האדמות החקלאיות נותרו תחת בעלות יהודית. כך עד 1953, כאשר 17 המשפחות היהודיות שנותרו עזבו בעזיבה המונית לישראל. לאחר "יציאת מצריים" של יהודי עיראק הפך בית תנורא לכפר נוצרי עד מסע התעמולה של סדאם נגד הכורדים שהוביל להגירה של אשורים רבים החוצה משם. הצבא העיראקי הרס את הכפר ב-1971, והרס גם את הבתים העתיקים שנבנו ברובם על ידי האוכלוסייה היהודית המקורית.
בית תנורא נותר בהריסות עד ש בנתה שם ארבעה בתים, וב-2012 הכפר אוכלס בחמישה עשר נוצרים חברי הכנסייה האשורית המזרחית.
בני הכפר בישראל.
לאחר שעלו לארץ קיבץ אותם מרדכי סיידוף, וביחד הקימו את המושב נס הרים, בו המשיכו לדבר בארמית של בית תנורא, שנקראת בפיהם "לישאנא דני".