ב-2 בינואר 1871 הושבע הדוכס אמדאו כמלך במדריד תוך התחייבות לשמור על החוקה. עוד לא הספיק אמדאו להגיע למדריד וכבר ב-27 בדצמבר 1870 התרחש אירוע מבשר רעות: בן בריתו העיקרי, הגנרל חואן פרים נרצח.
בימי מלכותו הקצרים נאלץ אמדאו להתמודד עם התנגדויות רבות ועם מצבים מורכבים. העם והאריסטרוקטיה היו ממורמרים בגלל שליטתו הלא טובה בספרדית. החיים הפוליטיים בספרד באותה תקופה היו בלתי יציבים, שופעים קנוניות רפובליקניות ואחרות, פרצה בזמנו המלחמה הקרליסטית השלישית (1872-1876) הרימה ראש הבדלנות בקובה ובפוארטו ריקו. גם המפלגות היו שסועות במחלוקות פנימיות, ממשלות התפטרו בזו אחר זו, ניסיונות לרציחות פוליטיות לא היו נדירות. וזאת כשבעיני ספרדים רבים המלך לא נחשב לגיטימי - לא בעיני האצילים, לא בעיני הליברלים ולא בעיני הרפובליקנים.
בין ההחלטות השנויות במחלוקת שערערו את התמיכה במלך מצד הימני של המפה הפוליטית היה ביטול העבדות בפוארטו ריקו והקיצוצים בתקציב המיועד לכנסייה. החוגים הכנסייתיים סלדו מהמלך גם מפני שזיהו אותו עם המדיניות נגד האפיפיור שניהל בהצלחה ויטוריו אמנואלה השני. חלק מהצבא נמנע מלהישבע אמונים למלך החדש, וחלק גדול מהמלוכנים ראו עצמם "מונרכיסטים ללא מלך".
מקור עיקרי לתמיכה הפיק המלך מהמפלגה הפרוגרסיבית שמנהיגיה הרכיבו ממשלות הודות לרוב בפרלמנט לזיופים בבחירות ולקשר שלה לחוגים הצבאיים. התפצלות הפרוגרסיבים לרדיקלים בהנהגתו של מנואל רואיס סורייה ול"קונסטיטוציונליסטים" ובראשם פראחדס מטאו סגסאטה, החמיר את המצב ובשנת 1872 התחילו הסכסוכים בין המחנות השונים במדינה להתדרדר אף להתנגשויות אלימות. המלך סירב לאשר הצעתו של הגנרל פרנסיסקו סראנו, אשר מול העלייה באלימות הפוליטית ברחובות ביקש לבטל את הערבויות החוקתיות ולאמץ סמכויות דיקטטוריות. בסופו של דבר השמרנים בהנהגתו של סראנו הסירו את תמיכתם מחצר המלך.
בקטלוניה ובארץ הבסקים פרצו מרידות קרליסטיות ולאחר מכן בכל הערים במדינה פרצו מהומות של חסידי הרפובליקה והאנרכיסטים. המלך אמדאו ויועציו שאפו להשכנת משטר המבוסס בעיקרו על שתי מפלגות גדולות - ליברלית ושמרנית, אך תהליך התפרקות הגוש הליברלי מהפכני מנע זאת.
בלילה של 18 ביולי 1872 הזוג המלכותי ניצל מניסיון התנקשות בחייו. המלכה מריה התחילה ללחוץ על בעלה לעזוב את ספרד. כאשר קציני חיל התותחנים הכריזו על מרד עקב מינויו של קצין בשם הידלגו ("פרשת הידלגו") כקפטן כללי של קטלוניה, הממשלה של סורייה ביקשה לבצע רפורמה בחיל ולהחליף את הקצונה המרדנית בקצינים זוטרים. אמדאו שלא היה שלם עם המדיניות הזאת נאלץ להוציא צו נגד קציני התותחנים אבל ניצל את ההזדמנות הזאת והתפטר מיד ב-10 בפברואר 1873. מאחר שלא היה מוכן למלוך יותר ללא תמיכה בציבור, באותו תאריך הודיע אמדאו בפני הקורטס הספרדים שהרים ידיים מול הקושי לשלוט על העם המפולג הזה. הרפורמות האחרונות של ממשלת סורייה בנוגע לביטול העבדות והענקת אוטונומיה למושבות ירדו מהפרק. המלך ויתר על הכתר הספרדי בשמו ובשם צאצאיו. בשעה 10 בלילה הוכרזה ספרד כרפובליקה ואסטניסלאו פיגראס נבחר לנשיא של הרפובליקה הספרדית הראשונה. המלך עזב את המדינה יחד עם אשתו ובני משפחתו וראש הממשלה סורייה.
לאחר מכן.
הרפובליקה הספרדית הראשונה לא החזיקה מעמד זמן רב, וב-29 בדצמבר 1874 אירעה הפיכה צבאית נוספת (pronunciamento) בהנהגת הגנרל ארסניו מרטינס-קמפוס אנטון בסגונטה, אשר הכריזה על אלפונסו השנים עשר מבית בורבון כמלך ספרד.
ממלכת ספרד (1810–1873)
המעמד הגבוה
דהול סרדינאי
דהול סרדינאי (שם מדעי: Cynotherium sardous) הוא מין של כלב נכחד אשר חי בתקופת הפליסטוקן, בערך לפני 11,300 שנים מהיום, באיים סרדיניה וקורסיקה (בתחומי איטליה וצרפת של ימינו, בהתאמה) שבים התיכון. הוא קרוב מאוד לדול המודרני אך היה קטן ממנו, ככל הנראה כתוצאה של גמדות איים. המשמעות של שמו: "כלב הבהמה של סרדיניה".
דהול זה היה קטן יחסית לכלב והיה קרוב לסוג או תת-הסוג הנכחד "Xenocyon", ממנו, ככל הנראה, התפתח. אפשרויות נוספות הם שהוא קשור למין הכלב הנכחד "Canis arnensis" או לזאב הטלוא, אך לא ברור אם קרוב לדהול החי. הוא הגיע למשקל ממוצע של 10 ק"ג והיה בעל גפיים קצרות, צוואר קצר וחוטם וראש מוארכים מעט, התאמה למעקב חרישי אחרי טרף. הוא התפתח על האיים שם ניזון מטרף קטן יחסית של מכרסמים וארנבות עליהם זינק בהפתעה כמו שועל.
הדהול נכחד לאחר הגעת בני האדם הראשונים לאיים, לפני כ-11,000 מזמננו, ככל הנראה כתוצאה מציד או מהבאת מינים פולשים מתחרים.
ברברה (אי, אנטארקטיקה)
האי ברברה (באנגלית: Barbara Island) הוא הגדול והצפוני מבין איי דבנהאם, שבחוף המערבי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
היסטוריה.
גילוי האי.
האי התגלה על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1937–1934 בפיקודו של ג'ון ריימיל.
מקור השם.
ריימיל קרא לאי על שמה של ברברה, בתו של פרנק דבנהאם, חבר הוועדה המייעצת של משלחת החקר הבריטית אל ארץ גרהאם.
בוריהאינה
בוריהאינה (שם מדעי: Borhyaena; מילולית: "צבוע מחוזק") הוא סוג נכחד יונק כיס נכחדים ממשפחת הבוריהאיניים שבסדרת הספרסודונטה, אשר חי בתחילת תקופת המיוקן לפני 17.5-15.5 מיליון שנה באמריקה הדרומית. מאובניו התגלו במספר תצורות בפטגוניה שבארגנטינה וצ'ילה ותוארו לראשונה ב-1887.
הבוריהאינה היה טורף-ראשי באמריקה הדרומית הקדומה, עקב מבנה לסתותיו החזקות ושרירי הראש והצוואר הגדולים שדמו לאלה של צבוע נקוד. הוא הגיע לגובה 50 ס"מ ולמשקל משוער של 23-65 ק"ג וכנראה יכל לנוע במהירות במישורים, אך קצת פחות טוב מזאבים והיה בעל טפרים חצי-נשלפים וזנב ארוך מאחוריו. ייתכן שהוא הסתמך על ציד ממארב או שניזון בעיקר מנבלות.
יצור זה כנראה צד לבד או בקבוצות קטנות טרף אשר חי במישורים הקדומים כמו דלשינאים שונים, דמויי קביה ומינים קטנים של מרידיונגולטיים. כל אלה נכחדו לאחר ההחלפה האמריקאית הגדולה.
פתיחה קטלנית
האי ברברה
פול לפארג
פול לפארג (בצרפתית: Paul Lafargue; 15 בינואר 1842 - 25 בנובמבר 1911) היה רופא, עיתונאי, מבקר ספרות ופעיל פוליטי סוציאליסטי. לפארג היה חתנו של קרל מרקס (היה נשוי לבתו השנייה, לאורה). היצירה הידועה ביותר שלו היא הספר הזכות לעצלות שפורסמה בשנת 1880. יליד קובה להורים צרפתיים וקריאולים, בילה את רוב חייו בצרפת, עם תקופות באנגליה ובספרד. בגיל 69, הוא ואשתו לאורה התאבדו.
ביוגרפיה.
לפארג נולד בסנטיאגו דה קובה (העיר השנייה בגודלה בקובה). אביו היה הבעלים של מטעי קפה בקובה, העושר המשפחתי איפשר לו ללמוד בסנטיאגו ולאחר מכן בצרפת. ארבעת הסבים שלו היו נוצרי צרפתי, אינדיאני מג'מייקה, פליט מולטי מהאיטי, יהודי צרפתי. לפרג ציין כי הוא בעל "דם בינלאומי" וכי "דם של שלושה גזעים מדוכאים זורם בעורקי".
בשנת 1851, חזרה משפחת לפארג לעיר הולדתה בורדו. ב-1861 עבר לפריז ללמוד רפואה, ושם החל את הקריירה האינטלקטואלית והפוליטית שלו, אימץ את הפילוסופיה הפוזיטיביסטית, ויצר קשר עם קבוצות רפובליקניות שהתנגדו לנפוליאון השלישי. נראה שעבודתו של פייר-ז'וזף פרודון השפיעה עליו במיוחד בשלב זה. כאנרכיסט, הצטרף לשלוחה הצרפתית של "איגוד הפועלים הבינלאומי" (האינטרנציונל הראשון). ובמהרה הוא החל לתקשר עם שניים מהמהפכנים הבולטים: מרקס ולואי אוגוסט בלאנקי, שהשפעתם במידה רבה הביאה לסיומן של המגמות האנרכיסטיות של לפארג הצעיר.
בשנת 1865, לאחר שהשתתף בקונגרס הסטודנטים הבינלאומי בליאז', נאסר על לפארג להיכנס לכל האוניברסיטאות בצרפת, והוא נאלץ לעזוב ללונדון. הוא נבחר כחבר במועצה הכללית של האינטרנציונל הראשון, ולאחר מכן מונה למתאם הקשרים של הארגון עם ספרד, אם כי נראה שהוא לא הצליח ליצור קשר רציני עם קבוצות פועלים במדינה זו.
בלונדון הוא נהיה מבקר קבוע בביתו של מרקס, ופגש את בתו השנייה לורה, אותה נשא בשנת 1868, ולאחר שסיים את לימודי הרפואה, הזוג עוקר לצרפת. נוסף על עבודתו כרופא, לפארג מפרסם מאמרים בעיתונים "לה מרסֵיֶיז" ו"המחשבה החופשית", בהם הוא מבקר את הממסד הדתי ותומך בשחרור האישה.
בשנת 1871, לאחר הדיכוי הפוליטי בצרפת בעקבות ההתקפה על הקומונה הפריזאית בה לקח חלק, עבר למדריד בספרד. שם הוא יצר קשר עם כמה חברים מקומיים של "האינטרנציונל". שלא כמו בחלקים אחרים של אירופה, שם היה למרקסיזם חלק דומיננטי, המהפכנים הספרדים היו בעיקר חסידי הסיעה האנרכיסטית של האינטרנציונל. לפארג היה מעורב בהפצת הרעיון המרקסיסטי, פעולה שכוונה בעיקר על ידי פרידריך אנגלס. המשימה שניתנה ללפארג כללה בעיקר איסוף מנהיגות מרקסיסטית במדריד, תוך הפעלת השפעה אידאולוגית באמצעות מאמרים לא חתומים בעיתון "לה אמנסיפציון" (שם הגן על הצורך ליצור מפלגה פוליטית של מעמד הפועלים, אחד הנושאים המרכזיים שהתנגדו לה האנרכיסטים). במקביל, לקח לפארג יוזמה בכמה מאמרים שלו, להביע את הרעיונות שלו על הפחתה קיצונית של יום העבודה. פעילותו האחרונה של לפארג כפעיל בספרד הייתה לייצג את קבוצת המיעוט המרקסיסטית בקונגרס של האג ב-1872, שסימנה את קץ האינטרנציונל הראשון כקבוצה מאוחדת של כל הקומוניסטים.