ישראל שובצה לבית עם המארחת צרפת ועם לוקסמבורג. במשחקה הראשון הפסידה ישראל לצרפת 3:0 (15:4, 15:6, 15:6) ובמשחקה השני ניצחה את לוקסמבורג 0:3 (8:15, 2:15, 3:15). ישראל סיימה המקום השני בבית ועברה לשחק במשחקי הדירוג על מקומות 11-20. במשחקי הדירוג, ישראל הפסידה לברזיל, פורטוגל, איטליה והולנד. לאחר מכן ניצחה את קוריאה הדרומית ואוסטריה. לאחר מכן הפסידה ישראל למזרח גרמניה ולסיום ניצחה את קובה ובלגיה. ישראל סיימה במקום ה-16 הכללי מתוך 24 נבחרות עם חמישה ניצחונות ושישה הפסדים.
בשנת 1962, נבחרת ישראל שבה להשתתף באליפות העולם לאחר שלא השתתפה באליפות בשנת 1960. האליפות נערכה במוסקבה בברית המועצות. בשלב הבתים הפסידה ישראל למונגוליה 3:1 וכן לצ'כוסלובקיה ובולגריה 3:0. בעקבות שלושת ההפסדים, סיימה ישראל אחרונה בבית ועברה למשחקי הדירוג על מקומות 11-21. במשחקי הדירוג ישראל הפסידה למזרח גרמניה, ניצחה את אלבניה ותוניסיה, הפסידה לצפון קוריאה, ניצחה את פינלנד, הפסידה להולנד וניצחה את אוסטריה ואיטליה. כמו כן, גררה הנבחרת למשחקי הדירוג את ההפסד למונגוליה משלב הבתים. בסך הכל סיימה הנבחרת במקום ה-15 מתוך 21 נבחרות עם חמישה ניצחונות ושישה הפסדים.
בשנת 1967, ישראל שבה להשתתף באליפות אירופה, שנערכה באיסטנבול, טורקיה. בשלב הבתים שובצה ישראל עם צ'כוסלובקיה, איטליה, פינלנד והמארחת טורקיה. ישראל פתחה בשני הפסדים לצ'כוסלובקיה 3:0 ולאיטליה 3:2, אך בהמשך ניצחה את פינלנד וטורקיה 0:3 וסיימה במקום השלישי בבית בעקבותיו עברה למשחקי הדירוג על מקומות 9-16, כשהיא גוררת איתה למשחקי הדירוג את הניצחון על טורקיה משלב הבתים. במשחקי הדירוג ישראל הפסידה לבולגריה, ניצחה את הולנד, הפסידה לצרפת וניצחה את בלגיה, שוודיה ואלבניה. ישראל סיימה במקום ה-11 מתוך 20 נבחרות עם שישה ניצחונות וארבעה הפסדים.
לאחר שלא השתתפה באליפות העולם של 1966, שבה ישראל להשתתף באליפות העולם שנערכה בסופיה, בולגריה בשנת 1970. בשלב הבתים שובצה ישראל עם בלגיה, איראן, יוגוסלביה, איטליה והמארחת בולגריה. ישראל פתחה בהפסד 3:0 לבלגיה ולאחר מכן ניצחה את איראן 0:3. ישראל הפסידה ביתר משחקיה ליוגוסלביה, איטליה ובולגריה 3:0 וסיימה במקום החמישי בבית. ישראל ירדה למשחקי הדירוג על מקומות 17-24 כשהיא גוררת איתה את הניצחון על איראן משלב הבתים. במשחקי הדירוג ישראל הפסידה לפינלנד, ניצחה את גינאה, הפסידה לארצות הברית ולצרפת, וניצחה את ונצואלה ותוניסיה. ישראל סיימה במקום ה-19 מתוך 24 נבחרות עם ארבעה ניצחונות ושבעה הפסדים.
בשנת 1971, ישראל השתתפה בפעם השנייה ברציפות באליפות אירופה אשר נערכה במילאנו, איטליה. בשלב הבתים שובצה ישראל עם טורקיה, צ'כוסלובקיה וסקוטלנד. ישראל ניצחה את טורקיה 0:3, הפסידה לצ'כוסלובקיה 3:0 וניצחה את סקוטלנד 0:3 וסיימה במקום השני בבית בעקבותיו עברה למשחקי הדירוג על מקומות 7-12. במשחקי הדירוג ישראל הפסידה לאיטליה, בולגריה ובלגיה, ניצחה את הולנד וסיימה בהפסד ליוגוסלביה. ישראל סיימה במקום ה-12 מתוך 22 נבחרות עם שלושה ניצחונות וחמישה הפסדים.
המאה ה-21.
בשנת 2010 מונה זוהר בר-נצר למאמן הנבחרת. בשנת 2012, השתתפה ישראל לראשונה בליגה האירופאית בכדורעף (שהוקמה ב-2004) אחרי 4 עשורים שחונים בהם לא הצליחה להעפיל לאף טורניר. היא שובצה לבית עם ספרד, סלובקיה, דנמרק ויוון, כאשר שתי הראשונות מעפילות לפיינל פור באנקרה, טורקיה. ישראל סיימה במקום השלישי בבית ודורגה במקום השישי הכללי מתוך עשר נבחרות עם חמישה ניצחונות ושבעה הפסדים.
בשנת 2013, ישראל השתתפה בפעם השנייה ברציפות בליגה האירופאית. היא שובצה לבית עם קרואטיה, בלארוס וטורקיה וסיימה אחרונה בבית ובמקום העשירי הכללי מתוך 12 נבחרות עם ארבעה ניצחונות ושמונה הפסדים.
בקיץ 2014 הנהלת איגוד הכדורעף בחרה את אביטל זלינגר, בנו של המאמן אריה זלינגר, לתפקיד מאמן נבחרת ישראל.
ישראל, שלא השתתפה בליגה האירופאית בשנת 2014, חזרה להשתתף בה ב-2015. היא שובצה לבית עם אסטוניה, מקדוניה, פולין, דנמרק ואוסטריה וסיימה במקום האחרון בבית ובמקום ה-11 הכללי, יחד עם רומניה, מתוך 12 נבחרות עם ניצחון אחד ותשעה הפסדים. בהמשך הודיע זלינגר על סיום דרכו כמאמן הנבחרת לאחר שמונה למאמנה של קבוצת הנשים השווייצרית וולרו ציריך.
בתחילת חודש אפריל 2016 אישרה הנהלת איגוד הכדורעף את מינויו של הפולני ג'גוש ריש למאמן נבחרת ישראל. בשנת 2017, חזרה נבחרת ישראל לליגה האירופאית לאחר שנעדרה מהתחרות שנה קודם לכן. היא שובצה לבית עם נבחרות דנמרק, הונגריה ואוקראינה וסיימה במקום האחרון בבית ובמקום ה-7 הכללי מתוך 8 נבחרות עם ניצחון אחד וחמישה הפסדים.
במוקדמות יורו 2019 (כדורעף) (אותו נקבעו לארח צרפת, סלובניה, בלגיה והולנד), שגדל מ-16 ל-24 נבחרות בהשוואה לטורנירים הקודמים, שובצה ישראל לבית משולש עם לטביה ועם אסטוניה, ופגשה כל אחת מהן למשחק בית ולמשחק חוץ. במוקדמות שובצה ישראל לבית משולש עם לטביה ועם אסטוניה, ופגשה כל אחת מהן למשחק בית ולמשחק חוץ. לאחר שאסטוניה הבטיחה את ראשות הבית תלתה ישראל תקווה בעליה לטורניר כאחת מהסגניות בעלות המאזן הטוב ביותר, אך הפסד חוץ 3:1 לנבחרת לטביה במשחק האחרון בקמפיין מנע ממנה זאת, והיא סיימה אותו ללא הכרטיס ליורו. מיד לאחר מכן סיים המאמן הפולני ג'גוש ריש את תפקידו כמאמן הנבחרת, ובמקומו מונה נעם כץ ב-2020.
Commentary
רסטורציית קנמו
רסטורציית קנמו (או קמו; ביפנית: 建武の新政) הייתה תקופה בהיסטוריה של יפן בשנים 1331 עד 1336, בין תקופת קאמאקורה ותקופת מורומאצ'י, אשר נקראת על שם הפעילות הפוליטית שאירעה בה – ניסיון הקיסר גו-דאיגו להשיב את השליטה ביפן לחצר הקיסרית ולאצולה, ובכך להחזיר למדינה את השלטון האזרחי לאחר מאה וחצי של שלטון צבאי. ניסיון הרסטורציה נכשל בסופו של דבר ואת השלטון נטל הגנרל אשיקאגה טאקאוג'י. זו הייתה הפעם האחרונה שהקיסר החזיק בכוח בסמכות כלשהי עד רסטורציית מייג'י ב-1868.
רקע.
לאחר שקיבל את התואר שוגון מהקיסר ב-1192, נטל מינאמוטו נו יוריטומו את השליטה ביפן והקים את ממשלתו בקאמאקורה. לקראת סוף תקופת קאמאקורה התגלע ויכוח בחצר הקיסרית באשר לזהות היורש לכס, שהוביל לפיצול במשפחה הקיסרית. בתיווך השוגון החליטו שני ענפי המשפחה למנות קיסר לסירוגין מכל ענף, אולם הפתרון החזיק מעמד מספר חילופים, עד שהקיסר גו-דאיגו החליט להכתיר את בנו ליורש, ובכך קרא תיגר במפגיע על השוגונות. בתגובה, הגלה השוגון את גו-דאיגו ב-1331, אך קבוצה של נאמנים, בראשותו של מסשיגה קוסונוקי, יצאו להגנתו של הקיסר. בשלב מאוחר יותר הצטרף אליהם טאקאוג'י אשיקאגה, שנשלח לבירה קיוטו בפקודת השוגון על מנת לדכא את המרד. בכוחות משותפים עלו המורדים על הבירה הצבאית קאמאקורה, וכבשו אותה ב-1333, ובכך הכניעו את השוגונות.
מטרות הרסטורציה.
כשעלה גו-דאיגו לכס הקיסרות ב-1318, הצהיר מיד על כוונותיו לשלוט בעצמו, ללא התערבות הצבא בקאמאקורה. הבעיה הגדולה ביותר שניצבה בפניו, מלבד האיום שעדיין היוותה השוגונות, הייתה שאלת בעלי הנחלות השונים ברחבי המדינה. לבעלי הנחלות הייתה מידה מסוימת של עצמאות פוליטית, והפטורים שקיבלו מתשלום מסים הותירו את אוצר הממשלה בחיפוש מתמיד אחר מקורות הכנסה, דבר שערער את הסמכות המרכזית. עם זאת, הקיסר לא התכוון לבטל שיטה זו, שכן הוא חב את שיבתו לכס לצבאות הסמוראים של אותם בעלי נחלות ממערב יפן, שהכניעו את השוגונות בקאמאקורה.
גו-דאיגו השיב לעצמו מספר נחלות שהיו בשליטת משפחתו בעבר ואת חלקן העביר למקדשים בודהיסטיים שונים בתקווה לזכות בתמיכתם, אך רווחתם של תושבי הנחלה נזנחה והתלונות החלו להיערם במקדשים. הקיסר לא הבין את חשיבות המעמד הלוחם ליציבות שלטונו, ובמקום זאת העדיף לתגמל את מקורביו. לאחר שתגמל מוסדות דתיים, התפנה הקיסר לחלק את אדמות שבט הוג'ו, וסמוראים רבים דרשו את ליטרת הבשר שלהם. מנהיגי הצבאות שהכניעו את השוגונות כאשיקאגה קיבלו את חלק הארי של אדמות אלה, ובכך בעצם שבה השליטה בנחלות למצביאים חזקים שלא היו כפופים לקיסר. הטעות הגדולה יותר של הקיסר הייתה בכך שלא חילק מספיק אדמות לסמוראים מהמעמד הנמוך יותר שתמכו בו, ולא זו בלבד, הוא גבה מיסים ממעמד זה על מנת שיוכל לבנות לעצמו ארמון. עד שנת 1335 איבדו הקיסר והאצולה את תמיכת המעמד הלוחם.
בהמשך שלח הקיסר את בנו בן השש לפרובינציית מוצו (כיום החלק המזרחי של אזור טוהוקו), ושם ניסה למנותו למושל המחוז. בנוסף, הוא העניק לשניים מבניו, הנסיכים מורינאגה ונורינאגה, את התואר שוגון. הדבר הכעיס את אשיקאגה, שהאמין שלממסד הצבאי הזכות לשלוט במדינה, ושלא ראה עצמו כחוטף שלטון אלא כשליט החוקי מתוקף היותו נצר לשבט מינאמוטו. לאחר הכנעת צבא הוג'ו ב-1333 בקאמאקורה, מילא אשיקאגה את משרדי השלטון המקומיים באנשיו והמשיך את הפעילות הבירוקרטית בה עסקו קודמיו. עמידתו זו, כנציג המעמד הלוחם, מול השלטון המרכזי של הקיסר בקיוטו הפכה אותו לסמל המעמד שממנו בא, והסמוראים הממורמרים החלו להיאסף סביבו.