הצוק הימי הגבוה ביותר (610 מטרים) שוכן בכפר קאלאופאפה באי מולוקאי שבהוואי. למרגלותיהם של הצוקים נמצא האוקיינוס השקט.
חיים רוזן
חיים ברוך רוזן (Haiim B. Rosén; ד' באדר תרפ"ב, 4 במרץ 1922 – כ"ב בתשרי תש"ס, 2 באוקטובר 1999) היה פרופסור לבלשנות כללית ולבלשנות הודו-אירופית באוניברסיטה העברית, חתן פרס ישראל לבלשנות בשנת 1978 וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ביוגרפיה.
חיים רוזן נולד בווינה בירת אוסטריה ב-1922. עלה לארץ ישראל ב-1938, ערב מלחמת העולם השנייה. למד לימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית וקיבל תואר דוקטור בשנת 1948. המורה שהשפיע עליו יותר מכול היה יוחנן לוי. בשנים 1951–1952 שהה בצרפת לשם בתר-דוקטורט. הקים ביחד עם יעקב פולוצקי את החוג לבלשנות באוניברסיטה העברית. היה ממחברי הערכים בנושא בלשנות באנציקלופדיה העברית.
ב-1981 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. ב-1992 זכה בפרס הומבולדט. כיהן כסגן נשיא החברה הלינגוויסטית האמריקנית (LSA).
תחומי מחקריו של רוזן היו הלשונות ההודו-אירופיות והבלשנות הכללית המשווה. בנוסף פרסם מספר מאמרים וספרים על לשונות שמיות, ובעיקר על העברית הישראלית. ספרו החשוב "העברית שלנו: דמותה באור שיטות הבלשנות" ראה אור ב-1955 בהוצאת עם עובד ותיאר את תהליך גיבושה של העברית המודרנית כשפה שמית עתיקה בשילוב השפעות מערביות מודרניות. גולת הכותרת של פועלו הייתה התקנת מהדורה מדעית של כתבי הרודוטוס שיצאה לאור בהוצאת טובנר בשנת 1987.
רוזן (ביחד עם חיים בלנק) היה מן הבלשנים הראשונים שראו בעברית החדשה שפה מגובשת הראויה למחקר. עד זמנו שלטה הגישה שהעברית החדשה היא מעין אוסף לא מגובש של יסודות משכבות לשון קודמות ומשפות זרות, ושתופעות הלשון המתגלות בה הן שיבושים ושגיאות שאין למחקר עניין בהם. בספריו "העברית שלנו", "עברית טובה" ו-"A Textbook of Israeli Hebrew" ("ספר לימוד לעברית ישראלית"; באנגלית) הראה רוזן כי העברית הישראלית מקיימת מערכת לשונית יציבה דיה שמאפייניה והתהליכים המתרחשים בה דומים לאלה הקיימים בכל שפה מדוברת. כשהציג רוזן לראשונה את עמדותיו בשנות החמישים של המאה העשרים נמתחה עליו ביקורת נוקבת והחל פולמוס נרחב בקרב חוקרי העברית ומתקני הלשון, אולם לקראת סוף המאה ה-20 גישתו של רוזן הייתה לזרם המרכזי בקרב חוקרי הלשון העברית.
לכבודו יצאה אסופת מאמרים בשלושה כרכים בשם "מזרח ומערב".
אשתו חנה רוזן היא בלשנית העוסקת ביוונית ולטינית ובשפות קלטיות, פרופסור אמריטה באוניברסיטה העברית בירושלים.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
מיזנטרופ
סירופ גלוקוז
סירופ גלוקוזה
סירופ תירס עשיר בפרוקטוזה
בנשי (כטב&quot;ם)
בנשי (Banshee) הוא כלי טיס בלתי מאויש המיועד לשמש כמטרה אווירית לצורך אימון טייסי קרב ולוחמי נ"מ מתוצרת חברת מגיט הבריטית. מעל ל-5,000 כטב"מים מסוג זה יוצרו ונכנסו לשימוש בלמעלה מ-40 מדינות.
הבנשי עשוי ברובו מפלסטיק. הוא בעל כנפי דלתה ומונע על ידי מנוע רוטורי יחיד עם מדחף דוחף.
את הבנשי ניתן לשגר באמצעות מעוט. הוא יכול לנחות בעזרת שילוב של כריות-אוויר ומצנח וכן לצוף על פני המים.
טיסת הבכורה של הבנשי נערכה בינואר 1983.
סירופ גלוקוזה עשיר בפרוקטוזה
מיזנטרופיה
כינוי רומז
מיזנתרופ
הטחנה על הנהר פלוס
הטחנה על הנהר פלוס (באנגלית: The Mill on the Floss) הוא רומן מאת ג'ורג' אליוט (מרי אן אוונס), אשר התפרסם לראשונה בשלושה חלקים בשנת 1860.
עלילת הספר.
הספר מתמקד בחייהם של מגי וטום טוליבר, אחות ואח אשר גרים ליד טחנה על הנהר פלוס, סמוך לכפר סנט אוגס. הרומן נמתח על גבי 10–15 שנים, מילדותם של מגי וטום ועד למותם במבול בנהר פלוס. הרומן בדיוני ובחלקו אוטוביוגרפי. הוא מתייחס לחרפה שג'ורג' אליוט המיטה על עצמה כאשר קיימה מערכת יחסים עם גבר נשוי, ג'ורג' הנרי לואס.
מגי טוליבר היא הדמות הראשית בספר. העלילה המרכזית מתמקדת ביחסיה עם אחיה הבכור טום, ויחסיה הרומנטיים עם חברה מילדות פיליפ ווקהם, גיבן רגיש ואינטלקטואל. בחלק האחרון של הספר העלילה מתמקדת גם ביחסיה הרומנטיים עם סטיבן גסט, סוציאליסט צעיר ושופע חיים, אשר מאורס לבת דודתה האהובה.
למגי וטום יש קשר קרוב, אך מסובך, הנמשך לאורך כל הספר. האופי המעשי והמאופק של טום מתנגש עם הלהיטות ואופיה האידיאליסטי של מגי. משברים משפחתיים שונים, כמו פשיטת רגל, יחסי הטינה בין מר טוליבר ואביו של פיליפ ווקהם, אשר גורמים לאובדן הטחנה, ומותו של מר טוליבר, מעצימים בסופו של דבר את ההבדלים בין שני האחים. על מנת לעזור לאביו להחזיר את חובותיו, עוזב טום את בית הספר ופונה לעסקים. הוא מוצא, בסופו של דבר, אמצעי להצלחה ומחזיר את המשפחה לעמדתה הקודמת. בינתיים מגי סובלת בבית טוליבר המרושש, וכושרה השכלי מתבזבז במצבה החברתי המבודד. היא עוברת תקופה של שינוי רוחני רדיקלי, שבמהלכה היא מתנכרת לעולם שסביבה.
הסתגרותה של מגי בעולמה הרוחני נבחנת בעקבות התחדשות היחסים עם פיליפ ווקהם, אשר עמו היא יצרה יחסי קרבה בזמן שהוא למד עם טום בבית הספר. היא מתעלמת מבקשותיהם של אביה ואחיה, אשר בזים למשפחת ווקהם, ונפגשת בסודיות עם פיליפ. הקשרים שנרקמים ביניהם מבוססים בחלקם על הרחמים של מגי כלפיו, אך דרך הקשר היא מוצאת גם מענה לתשוקותיה האינטלקטואליות. פיליפ מצליח לגרום למגי להצהיר על אהבתה כלפיו. כשטום מגלה שמגי חידשה את יחסיה עם פיליפ, הוא מחייב אותה להפסיק את קשריה עמו ולוותר גם על התקווה שהוא מייצג להרחבת עולמה והתרבותי והאינטלקטואלי.
כמה שנים נוספות חולפות. במשך השנים האלה מר טוליבר נפטר. לוסי דין, בת דודתה של מגי, מזמינה אותה לביתה. החיים בביתה של לוסי כוללים שעות ארוכות של שיחה ושמיעת מוזיקה עם מחזרה של לוסי, סטיבן גסט, דייר קבוע בסנט אוגס. סטיבן ומגי, נגד השיפוט הרציונלי שלהם, נמשכים אחד לשני. המצב מסתבך יותר כאשר מגי מגלה כי סטיבן ולוסי מיודדים עם פיליפ ווקהם. פיליפ ומגי מחדשים את היכרותם, ואהבתו של פיליפ ניצתת מחדש בזמן שמגי, אשר אינה מבודדת יותר, נהנית מתשומת הלב החשאית של סטיבן גסט. היחסים בין מגי וסטיבן גורמים לפיליפ לתהות האם הצהרת האהבה של מגי עדיין תקפה. אף על פי שמגי וסטיבן מנסים להימנע מכך, הם מרשים לעצמם לברוח - כמעט בטעות. לוסי מנסה לקרב את פיליפ ומגי, ולשם כך היא מתכננת טיול שיט קצר של שניהם בנהר פלוס. אולם, פיליפ חולה וסטיבן גסט לוקח את מקומו.
מגי וסטיבן מוצאים את עצמם שטים לבד בנהר. הם שטים רחוק מהמתוכנן, וסטיהן מציע שהם יעלו על אניית קיטור, אשר עוצרת בעיר מודפורט, ויתחתנו. מגי מתווכחת עמו, אך הוא מנצל חולשתה והם שטים למודפורט כפי שתכנן. במהלך השיט על אונית הקיטור מגי נאבקת בין אהבתה לסטיבן וחובותיה לפיליפ ולוסי. כשהם מגיעים למודפורט היא דוחה את סטיבן המתוסכל, ונוסעת לסנט אוגס. במשך תקופה קצרה היא חיה בסנט אוגס, אך החברה מנדה אותה, וכך גם טום. סטיבן נוסע לאירופה. לוסי ופיליפ סולחים לה, הוא במכתב רהוט והיא במפגש מרגש.
הגלות של מגי מבית משפחתה מסתיימת כאשר הנהר מוצף. היא נאבקת במים הסוערים בעזרת סירה על מנת למצוא את טום בטחנה של משפחתם. אחרי שהם מתאחדים, הם פונים להציל את לוסי דין ומשפחתה. ברגע מרגש, האח והאחות משלימים ושמים מאחוריהם את כל חילוקי הדעות. כאשר הסירה מתהפכת השניים טובעים מחובקים, ובספר מצוטט פסוק מהתנ"ך: "ובמותם לא נפרדו".
כמו רומנים אחרים של ג'ורג' אליוט, "הטחנה על הנהר פלוס" מתייחס למתיחות בין נסיבות לאנרגיות הרוחניות של הפרט אשר נאבק כנגד אותן נסיבות. במהלך הרומן יש דטרמיניזם מסוים, החל מהגסות החצופה של מר טוליבר, אשר לא יכול למנוע מעצמו לפנות לחוק, וכך מאבד את רכושו ופושט את הרגל ועד לסדרה של אירועים אשר גורמים למגי וסטיבן לברוח יחד. הפרט, כמו למשל מר טוליבר, מוצגים כאנשים אשר לא יכולים להחליט על מהלך משלהם בצורה רציונלית, וכוחות, כמו הסחף של הנהר או כוח השיטפון, מוצגים כגורמים אשר קובעים את המהלכים של הפרט. מצד שני הבחירה של מגי לא להתחתן עם סטיבן וכתוצאה מכך לסבול את נידוי החברה ומחסור אהבתו, זהו ניצחון של הרצון החופשי.
עיבודים לטלוויזיה.
בשנת 1965 עובד הרומן לסדרת טלוויזיה, בכיכובה של ג'יין אשר בתפקיד מגי טוליבר. עיבוד נוסף לטלוויזיה יצא בשנת 1997, בכיכובה של אמילי ווטסון.
תרגומים לעברית.
לרומן יצאו שני תרגומים לעברית:
שמיכה חשמלית ושמה משה
שמיכה חשמלית ושמה משה הוא סרט קולנוע ישראלי שעלה לאקרנים ביולי 1994. את הסרט כתב וביים אסי דיין. הסרט הוא קומדיה שחורה אקזיסטנציאליסטית, ומהווה את חלקה השני של טרילוגיית הסרטים של דיין משנות התשעים, שכוללת גם את: "החיים על פי אגפא" (1992) ו"מר באום" (1997). שלושת גיבורי "שמיכה חשמלית ושמה משה": הסרסור לוי (שמיל בן ארי), שומר הראש שלו משה (אורי קלאוזנר) והזונה מלכה (רבקה נוימן), דמויות תל אביביות משולי החברה הישראלית, נלקחו מעלילת "החיים על פי אגפא". הסרט מתאר את שגרת חייהן של שלוש הדמויות בשילוב סצנות סוריאליסטיות המציגות את החלומות וההזיות שלהן. הסרט זיכה את אסי דיין ושמיל בן ארי בפרסי אופיר לתסריט הטוב ביותר ולשחקן הראשי הטוב ביותר, בהתאמה.
עלילה.