שלפוחיות סינפטיות אוגרות מולקולות מוליכים עצביים בקרבת קרום התא. הגעת דחף עצבי לקצה האקסון מביאה לפתיחת תעלות סידן ממותגות-מתח, המאפשרות ליוני סידן לחדור אל תוך התא. העלייה בריכוז הסידן התוך-תאי מביאה להפעלת מגוון חלבונים ייעודיים המובילים את השלפוחיות הסינפטיות אל קרום התא, שם הן משחררות את תכולתן. המוליכים העצביים נפלטים באופן זה אל המרווח הבין תאי - הקרוי הסדק הסינפטי. המוליך העצבי עובר בדיפוזיה אל עבר התא או התאים הבתר-סינפטיים שם הוא יכול לגרום לשינויים שונים בהתאם למוליך העצבי הספציפי ולקולטנים המצויים בתא הבתר-סינפטי.
לדוגמה, המוליך העצבי גלוטמט (המוליך העצבי המעורר הנפוץ ביותר במערכת העצבים המרכזית בבעלי חוליות) יכול להיקשר לקולטן אינוטרופי ולגרום לפוטנציאל בתר סינפטי מעורר. ההיפותזה השלטת כיום היא כי שמירה ואפנון של מידע במערכת העצבים מתבצע על ידי שינוי בכמות המוליכים העצביים ואופי ו/או כמות הקולטנים הבתר-סינפטיים.
כל אקסון של תא עצב במוח יכול להיות מחובר לעשרות אלפי נוירונים אחרים בעוצמות קשר שונות.
בתהליך של למידה וזיכרון לטווח ארוך, אקסונים יוצרים קשרים חדשים.
יצירת סינפסות.
בשלבים הראשונים של החיים אצל תינוק אנושי, נוצרות כ-50 מיליארד סינפסות חדשות, גם לאחר מכן בתהליך למידה כל שהוא נוצרות סינפסות חדשות.
כאשר נוצרות סינפסות חדשות, האקסונים של התאים מנווטים את דרכם במעבי המוח ובוחרים ליצור סינפסות חדשות עם תאי מוח אחרים. מנגנון זה עדיין נחקר, כיצד בוחר כל אקסון לנווט את דרכו, עם איזה נוירונים ליצור קשרים, וכיצד הוא נמנע מליצור קשרים "מקצרים".
היסטוריה.
מודל הודג'קין-הקסלי מתאר את התגובה החשמלית של תאי עצב ומסביר את אופן היווצרותם של דחפים עצביים, עליהם מתבססת התקשורת העצבית. המודל פורסם בשנת 1952 על ידי אלן הודג'קין ואנדרו הקסלי, על יסוד מחקר שביצעו על תכונותיהם החשמליות של סיבים עצביים בדיונונים. עבודה זו, הנחשבת לגולת הכותרת של תקופת הביופיזיקה הקלאסית, זיכתה את השניים בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1963.
בסוף המאה ה-18 זיהה גלווני לראשונה את האופי החשמלי של דחפים עצביים. בשנת 1872 זיהה לודימר הרמן () כי פעימת המתח החשמלי לאורך הסיב העצבי מלווה במעבר זרם חשמלי דרך הרקמה שתיוודע לימים בשם קרום הסיב. בשנת 1905 הציע הרמן כי הדחף העצבי מתקדם בסיב באופן סביל, כמו אות טלגרף בכבל חשמל תת-ימי. 'תורת הכבל' של הרמן, המנתחת את אופן התפשטותו של אות חשמלי בסיב המבודד חשמלית על ידי ציפויו, עדיין נמצאת בשימוש בימינו. עם זאת, עד שנות ה-30 של המאה ה-20 נתקלה הצעתו בספקנות מצד פיזיולוגים עמיתים, שהציעו מנגנונים אחרים להולכת הדחף העצבי ואף ראו בזרמים החשמליים תוצא לוואי של התפשטות כימיקלים הנושאים את המידע העצבי. למעשה, היו שחלקו על עצם קיומו של קרום התא, שהוצע על ידי יוליוס ברנשטיין (Julius Bernstein) בשנת 1901.
בשנת 1923 החל הביופיזיקאי האמריקני קנת' ס. קול () לנתח את התכונות החשמליות של קרום התא, על ידי מדידת העכבה החשמלית של תאים בודדים. התאים הושמו בין שני הדקיו של גשר ויטסטון והעכבות שנמדדו שימשו לבניית מעגל תמורה חשמלי המורכב מנגדים וקבלים, המייצגים את הקרום והתמיסות התוך-תאית והחוץ-תאית. עבודתו של קול שימשה בסיס למחקרם של הודג'קין והקסלי.
פדופיליה
פֶּדוֹפִילְיָה (באנגלית: Pedophilia), מחלה בהגדרתה הרפואית-פסיכולוגית, היא פאראפיליה (הפרעה בעוררות מינית) אצל מבוגרים ובני נוער, המתאפיינת במשיכה מינית עיקרית או בלעדית לילדים (גילאי 13 ומטה). פדופיליה מוגדרת כהפרעה נפשית על ידי הספרות האבחונית (DSM IV וה-ICD-10). אדם בעל משיכה כזאת נקרא "פדופיל".
החוק בישראל, בדומה למדינות אחרות, אינו עוסק במושג "פדופיליה", אלא מטיל עונש על קיום פעולה מינית עם קטין מתחת לגיל ההסכמה.
מאפייני הגדרה.
מקור המילה ביוונית: (παιδοφιλία (paidophilia): (παις (pais, "ילד") ו-φιλία (philia, "אהבה, חברות"). המילה נטבעה על ידי משוררים יוונים כמילה נרדפת לפדרסטיה,(paiderastia\pederasty) – מערכת יחסים מינית בין גברים לנערים. המילה נטבעה שנית ב-1886 על ידי הפסיכיאטר והסקסולוג ריכארד פון קראפט-אבינג (von Krafft-Ebing) מהארגון הפסיכולוגי בווינה בספרו "פסיכופתיה סקסואלית" ("Psychopathia Sexualis"), שבו נתן את המאפיינים הבאים:
מכיוון שהגדרה זו טומנת בחובה הרבה מאוד מתבגרים וילדים מתחת לגיל ההתבגרות, שכן משיכה מינית לילדים ונוער שכיחה הרבה יותר בגיל הילדות והנערות, יש להבחין ולומר שההגדרה תחול בדרך כלל על אדם בגיל 16 ומעלה הנמשך לילד הקטן ממנו בחמש שנים לפחות.
מבוגרים הנמשכים לילדים חולקו על ידי קראפט לשלוש קטגוריות:
חוקרים אחרים פירשו את החלוקה בצורה מעט שונה:
המודל התלת-פאזי הזה, כמו גם השוני המהותי המנטלי והתנהגותי בין שלושת הטיפוסים השונים נחקר אמפירית (בין היתר) על ידי:
Kinsey; Howells 1981; Abel, Mittleman &amp; Becker 1985; Knight et al. 1985; Brongersma 1990; McConaghy 1993; Ward et al. 1995; Hoffmann 1996; Seikowski 1999
. הפניות בהתאמה:).
השימוש במונח "פדופיל" נפוץ כיום כדי לכלול בתוכו את כל סוגי עברייני המין כלפי ילדים, אף על פי שהדבר אינו עולה בקנה אחד ואף סותר לעיתים את ההגדרה האבחונית הרפואית-פסיכולוגית. יש החולקים על השימוש הנרחב מדי בהגדרה. מכל מקום, כמה חוקרים, כמו האוורד א' ברבארי (Barbaree) אישרו את השימוש בפעולות כקריטריון יחיד לאבחון פדופיליה (כלומר – המעשה בפועל הוא שקובע האם האדם עונה להגדרה פדופיל או לא) כאמצעי של פישוט טקסונומי, ונזפו באגודה האמריקנית לפסיכולוגיה (APA) על הסטנדרטים ה"לא מספקים" שלה. ניצול מיני של ילדים, בין אם המנצל הוא פדופיל על פי ההגדרה הפסיכולוגית או לא, נחשב ללא חוקי ברוב אזורי השיפוט.
מספר פסיכולוגים, בהם ד"ר פרד ס' ברלין (מייסד המרפאה להפרעות מיניות בבית החולים ג'ונס הופקינס), טענו כי משיכה מינית לילדים היא אוריינטציה מינית בפני עצמה. באחד ממאמריו טוען ברלין כי "סביר כי אף אחד לא יבחר מרצון להמשך מינית לילדים; אנשים בעלי משיכה שכזאת לא בחרו בכך כפי שאף אחד מאיתנו לא בחר להיות הטרוסקסואל או הומוסקסואל כשהיה ילד". ברלין גם כן מגן על סיווג פדופיליה כמחלת נפש, עם זאת, בקבעו כי "בחברתנו, להיות בעל העדפה מינית פדופילית עלול לגרום לקשיים פסיכולוגיים וגם לליקויים".
דן מרקוסן (Dan Markussen), דובר האיחוד הפדופילי הדני (Danish Pedophile Association) גרס כי "אוריינטציה מינית מוגדרת כמשיכה לכל החיים, ופדופיליה היא אכן כזאת".
גורמים.
הגורם או הגורמים לפדופיליה אינם מובנים דיים. הפסיכולוג הגרמני מיכאל גריזמר (Michael Griesemer) פיתח תאוריה שלפיה פדופילים החסירו את מעבר העניין המיני מבני זוג טרום-בוגרים לבוגרים מינית (sex-dimorphic maturation of the frontal brain), המתרחש בדרך כלל בתחילת ההתבגרות המינית. הסקסולוג האמריקאי הידוע ג'ון מוני (John Money) הבחין בין פדופיליה חיבתית לסדיסטית. הוא האמין שפדופיליה חיבתית נגרמה מאהבה הורית עודפת שהפכה לארוטית.
יש סימנים המצביעים כי קיימת העברה משפחתית, אולם לא ברור אם הגורם המעורב הוא גנטי או נרכש. אין הוכחות שגורמים אחרים כמו אי-תקינות בהורמוני המין הזכריים או הנוירוטרנסמיטר סרוטונין מהווים גורם בהתפתחות פאראפיליות כמו פדופיליה. היסטוריה של התעללות מינית בילדות היא גורם אפשרי נוסף בהתפתחות פדופיליה, אך גם כיוון זה לא הוכח.
תדירות התופעה.
תדירות התופעה איננה ידועה במדויק; יש הגורסים כי כרבע מכל הגברים חשים משיכה מינית ברמה כזו או אחרת בהקשר של ילדים או ילדות. מחקר אחד מצא שאנשי מקצוע לא דיווחו על כ-40% מכלל מקרי הניצול המיני של ילדים שבהם נתקלו. לאורך ההיסטוריה, קשרים מיניים בין ילדים בגילאי טרום-בגרות ומבוגרים היו יחסית רווחים ומקובלים במקומות רבים, כולל בארצות הברית ובבריטניה, שם גיל ההסכמה על-פי החוק נע באופן טיפוסי מגיל שבע עד 12 שנים עד סוף המאה ה-19.
למרות הדעה הרווחת כי מספר הנשים המתעללות הוא נמוך מאוד, ממחקר שנערך במכון "לוסי פיית'פול" שבבריטניה עלה כי כ-20% מהפדופילים בממלכה הם נשים; במאגר הנתונים שמאגד את עברייני המין בילדים בבריטניה יש 32 אלף שמות, אולם החוקרים טוענים שמספר הפדופילים האמיתי, ובהתאמה מספר הפדופיליות, גדול פי עשרה. אחת הסיבות לקושי בחשיפתן של נשים פדופיליות הוא מיעוט התלונות של בנים קטינים על תקיפות מיניות של נשים יחסית לגישה הגבוהה שלהן לבנים אלו במסגרות החברתיות המקובלות (למשל מורות בבתי ספר), והנטייה החברתית להקל בהשלכותיהם השליליות של יחסי מין בין נשים לבין בנים קטינים.
שכיחות בקרב עברייני מין.
עבריין מין כלפי ילד/ה נתפס לרוב כפדופיל, אולם ייתכנו גם גורמים אחרים שהובילו לפשע (כמו מתח, בעיות בנישואים, או אי-זמינות של אובייקט בוגר), כפי שאונס בקרב אנשים בוגרים יכול להתקיים ללא גורם או דחף מיניים. פגיעה מינית בילדים כשלעצמה אינה יכולה להצביע בבירור על כך שהתוקף הוא פדופיל; אולם ללא קשר לכוונת העבריין, כל פעולה מינית עם ילדים, מכל סוג שהיא, עונה על ההגדרה של פדופיל על ידי ה-DSM, בתנאי והיא מתקיימת באופן תדיר למשך תקופה של חצי שנה ויותר.
מחקרים מראים כי רוב עברייני המין כלפי ילדים לא חושקים מינית בילדים כהעדפה מינית עיקרית. בשני מחקרים שונים שנועדו לבחון העדפה מינית נמצא כי "30% מעברייני המין (כלפי ילדים) לא הראו העדפה מינית כלפי ילדים במידה שניתן להתייחס אליה".