תיאטרון הסימטה – "האורחת", "כולם נגד כולם", "התכווצות שרירים"
תיאטרון הספרייה – "יורדים העירה", "מר סליק"
התיאטרון היידי – "הכתובה". 1995-2002
כתיבה.
1997: הספר "ילדת מפתח" לילדים ונוער - הוצאת "עם עובד"
2004: כתבה לסדרה אהבה בשלכת – הערוץ הראשון
2004: מחזה "הספסל"
בימוי והפקה.
בימוי וייעוץ מוזיקלי מחוץ לישראל.
1995: תיאטרון ה"דום" (דיסלדורף, גרמניה), "בו ג'סט" – ג'יימס שרמן
1997: תיאטרון "אן-דר-קה" (דיסלדורף, גרמניה), "ג'סט אה סקנד" – ג'יימס שרמן
מנהלת ובמאית תיאטרון "הספסל".
(2004–2016) תיאטרון מקצועי לשחקנים חובבים, ראש העין.
כתיבה ובימוי: הצגת "הספסל" ו"הספסל" בעיבוד חדש
עיבוד ובימוי: "תמונות מחיי נישואין", "מקווה", "צחוק של עכברוש" , "ילד משלי", "זוגיות", "המושבעים", "קוויאר ועדשים", "משפחה חמה", "מסאלח עד אזולאי" – מחווה לאפרים קישון, "8 נשים", "נשים מאחורי הסורגים", "דו רה מווו", ערבי אימפרוביזציות, ערבי מונולוגים בכתיבה אישית.
פרסים ומלגות.
1995: פרס הצגת הבכורה הטובה ביותר בפסטיבל הצגות הילדים בחיפה, להצגת היחיד "ילדת מפתח"
2001: מלגת "קרן התרבות אמריקה-ישראל" לתסריט "כביסה על גג"
2002: ציון לשבח "קרן הקולנוע הישראלי" לטריטמנט "לצייר את השמיים"
2002: מלגת "קרן התרבות אמריקה-ישראל" לתסריט "לצייר את השמיים"
הויכע שול
המהר&quot;ם שיף
שו-נינואה
שו-נינואה היה מלכה ה-54 של אשור לפי רשימת המלכים האשורית. הוא שלט באשור בשנים 1615-1602 לפנה"ס. שו-נינואה היה בנו של בזאיה, הוא תפס את השלטון מידי לוליה והחזיר את שליטת השושלת האדאסית על אשור.
ביאטריס ווד
ביאטריס ווד (באנגלית: Beatrice Wood; 3 במרץ 1893 – 12 במרץ 1998) הייתה אמנית וקדרית אמריקאית מתנועת האוונגרד בארצות הברית; היא ייסדה את מגזין "האיש העיוור" ("The Blind Man") בניו יורק בשנת 1917 יחד עם האמן הצרפתי מרסל דושאן והסופר אנרי-פייר רושה. היא למדה אמנות ותיאטרון בפריז, ועבדה בתור שחקנית בניו יורק. ווד הייתה מוכרת בשם "המאמא של הדאדא".
ווד היוותה השראה לדמותה של רוז דוויט בוקייטר מהסרט "טיטניק" של ג'יימס קמרון. היא נפטרה בגיל 105.
ילדות.
ביאטריס ווד נולדה בסן פרנסיסקו, קליפורניה, להורים עמידים. משפחתה עברה לניו יורק לאחר רעידת האדמה בסן פרנסיסקו של 1906. למרות התנגדות הוריה, בחרה  ווד בקריירה באמנות, ובסופו של דבר הם הרשו לה ללמוד ציור. מכיוון שהיא הייתה דוברת צרפתית, הם שלחו אותה לפריז שם למדה משחק בתיאטרון קומדי פראנסז ואמנות באקדמיה ז'וליאן היוקרתית.
ווד נאלצה לחזור לארצות הברית עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה. היא המשיכה לשחק בניו-יורק עם חברת תיאטרון בעלת רפרטואר צרפתי, וביצעה מעל לשישים תפקידים בתוך שנתיים.
דאדא והאוונגרד.
ווד החלה להיות מעורבת בתנועת האוונגרד לאחר שהכירה בשנת 1916 בניו יורק את מרסל דושאן ואת חברו אנרי-פייר רושה, שהיה מבוגר ממנה ב-14 שנה. שלושתם הקימו את "האיש העיוור" ("The Blind Man") מגזין שהיווה את אחד מביטוייה הראשונים של תנועת הדאדא בארצות הברית. המגזין יצא במקור כדי להגן על ה"מזרקה" של דושאן, משתנה מחרסינה שדושאן הגיש בשם "ר. מאט" לתערוכה הראשונה של החברה לאמנים עצמאיים באפריל 1917. ווד כתבה במגזין טור אישי אנונימי, וההצהרה שלה אודות היצירה צוטטה רבות: "לגבי אינסטלציה, זה מגוחך. היצירות היחידות שאמריקה נתנה לנו הן האינסטלציה שלה וגשריה."
רושה, דושאן ו"ז'יל וג'ים".
אף על פי שווד הייתה מעורבת יותר עם רושה, הם נהגו להיפגש גם עם דושאן, מה שיצר ביניהם משולש אהבה. ביוגרפיות שנכתבו על ווד בסוף המאה ה-20 קישרו בין הרומן של רושה מ-1956 "ז'יל וג'ים "(והגרסה הקולנועית מ-1962) למערכת היחסים שהייתה לה עמו ועם דושאן. מקורות אחרים קישרו בין משולש האהבה שלהם לרומן הלא גמור של רושה "ויקטור."
באוטוביוגרפיה שלה מ-1985, "אני בהלם עצמי (I Shock Myself)", הכחישה ווד כל קשר בין משולש האהבה שלה עם רושה ודושאן לבין דמויות הרומן "ז'יל וג'ים":רושה חי בזמנו עם אשתו דניס בפריז, וכבר סיים לכתוב את ז'יל וג'ים ... מכיוון שהסיפור עוסק בשני גברים צעירים שנהפכו לחברים קרובים של אישה שאוהבת את שניהם, אנשים תהו האם זה מבוסס על רושה, מרסל ועלי. קשה לי להגיד איזה זכרונות או מאורעות השפיעו על רושה, אבל יש לדמויות רק דמיון קטן אלינו בחיים האמיתיים!"ז'יל וג'ים" נקשר בסופו של דבר למשולש האהבה בין רושה, הסופר הגרמני פרנץ האסל והלן גרונד, שהייתה נשואה להסל.
הזוג ארנסברג והחוגים החברתיים שלהם.
ווד הכירה את הפטרונים וולטר ולואיז ארנסברג, והם נהפכו לחברים לחיים. הם ערכו מפגשים קבועים בדירתם ב-33 ווסט רחוב 67 במנהטן בין השנים 1915–1920. אמנים, סופרים ומשוררים הוזמנו לשם וערכו דיונים אינטלקטואליים. מלבד דושאן, רושה וווד, הקבוצה כללה אמנים רבים מתנועת האוונגרד כגון אדגר וארז, צ'ארלס שילר, ג'וזף סטלה, מאן ריי ופרנסיס פיקבייה. בזכות מערכת היחסים של ווד עימם ועם יוצרים נוספים מתנועת האוונגרד של תחילת המאה ה-20, ווד זכתה לכינוי "המאמא של הדאדא".
אמנות.
ציור.
מרסל דושאן עודד את ווד לצייר ונתן לה להשתמש בסטודיו שלו. בהמשך הקריירה היא איירה את האוטוביוגרפיה שלה "אני בהלם עצמי". היא חתמה על ציוריה המוקדמים עם שמה בצרפתית "באה" (Bea), אך לאחר שהחלה לעסוק בקדרות היא חתמה על רוב עבודותיה עם כינויה "באטו" (Beato). סדרת ציורים שלה הוצגה ב-2014 כחלק מהאוסף הקבוע של המוזיאון לאמנות בסנטה ברברה, קליפורניה
פיסול.
ווד נהגה לפסל בעיקר פיגורות בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-20, אך היא עסקה גם בצורות פיסול נוספות לאורך הקריירה שלה. אף על פי שכישוריה גדלו, ווד שמרה באופן מודע על סגנון נאיבי ואיורי שעזר לה להביע את הפרשנות שלה לגבי החיים והאהבה. הגישה שלה הדגישה את חיבתה לפולק ואמנות פרמיטיבית שנעשתה מחוץ לעולם המערבי.
קרמיקה.
בזמן שנסעה לשמוע הרצאה של ג'. קרישנמורטי בהולנד, ווד קנתה צמד של צלחות בארוק בעלות זיגוג מבריק. היא חיפשה קנקנן תה מתאים, וכשלא מצאה אותו החליטה ליצור אחד בעצמה ונרשמה לחוג לקרמיקה בתיכון הוליווד. למרות הקריירה הארוכה שלה בתחום הקרמיקה, ווד מעולם לא יצרה בסופו של דבר את קנקן התה, אך התחביב שלה נהפך לתשוקה שהעסיקה אותה מעל לשישים שנה, בהן למדה ווד אצל קדרים מובילים כולל הזוג גרטרוד ואוטו נאצלר. בסופו של דבר, ווד פיתחה סימן הכר משלה שכלל זיגוג מבריק ומקיף שגרם למלחים מתכתיים לצאת לפני השטח של הציפוי על ידי צמצום החמצן בכבשן.
אוהיי ואריכות ימים.
ב-1947 הרגישה ביאטריס ווד שהקריירה שלה כבר מבוססת דיו בשביל לבנות לעצמה בית. היא התמקמה באוהיי, קליפורניה ב-1948 כד להיות בקרבת הפילוסוף ההודי ג'. קרישנמורטי. ווד הצטרפה לחברה התאוסופית – אדייאר (Adyar) שהושפעה רבות מהפילוסופיה האמנותית שלה. היא גם חיה ולימדה בשטח בית הספר האפי ואלי (Happy Valley), שידוע היום בתור בית הספר בסאנט היל (Besant Hill).
בגיל 90 נהייתה ווד לסופרת לאחר שקיבלה עידוד מחברתה והסופרת הצרפתייה אנאיס נין. ספרה הכי מוכר הוא האוטוביוגרפיה "אני בהלם עצמי" (1985). כשנשאלה לגבי סוד אריכות ימיה, ווד הגיבה כי "הכל בזכות שוקולד וגברים צעירים".
סרטים בהשראת ווד.
"הפרק הראשון מתאר כמעט מילה במילה את הדמות שכבר כתבתי עבור 'רוז המבוגרת'...כשפגשתי אותה [ביאטריס ווד] היא הייתה מקסימה, יצירתית והורסת מצחוק...כמובן, דמותה של רוז בסרט ייצגה רק חלק מביאטריס, בשילוב עם אלמנטים בדיוניים רבים."לפי ההספד של ווד "בחדשות עמק אוהיי", שישה ימים לפני מותה היא העניקה לקמרון את "פרס ביאטריס ווד לקולנוע החמישי".
יומנים.
ביאטריס ווד כתבה יומנים במשך 85 שנים. נכון למרץ 2010, פרנסיס נאומן, היסטוריון מוביל של דאדא וחבר קרוב של האמנית, עבד על מהדורה מבוארת של יומניה.
הפיגוע ברכבת התחתית של סנקט פטרבורג
הפיגוע ברכבת התחתית של סנקט פטרבורג היה פיגוע תופת שהתרחש ב-3 באפריל 2017, ברציף שבין תחנות כיכר סנאיה ותחנת המכון הטכנולוגי של הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג שברוסיה. על פי נתוני משרד הבריאות של רוסיה 14 בני אדם נהרגו ועוד 49 נפצעו, לאחר מכן עקב מות אחד הפצועים עלה המניין ל-15 הרוגים.
זהו הפיגוע הראשון בתולדות הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג שנהרגו בו אנשים (אומנם בשנת 1996 אירע פיגוע בין התחנות "ככר לנין" ו"ויבורגסקאיה", אך אז לא היו הרוגים ואדם אחד נפצע).
הפיגוע.
ב-3 באפריל 2017, בשעה 14:40 שעון מקומי התפוצץ מטען חבלה, עמוס רסס כדוגמת מסמרים, בקרון השלישי של הרכבת התחתית ברציף שבין תחנת הרכבת ככר סנאיה ותחנת המכון הטכנולוגי ברכבת התחתית של סנקט פטרבורג, שבצפון רוסיה. לפי נתוני משרד הבריאות של רוסיה לפחות 10 בני אדם נהרגו בפיצוצים ו-47 נפצעו, בהם מספר באורח קשה. בין ההרוגים היו ילדים קטנים.
בתמונות שהגיעו מזירת הפיגוע נראים פצועים שרועים על הרצפה ודלתות רכבת שבורות ומעוכות.
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, שנכח בעיר באותה עת, עודכן בפרטי האירוע. בדיווחים שונים לתקשורת דווח שהתרחש פיצוץ נוסף, אך לבסוף התברר כי למעשה בשעה 14:29 נמצאה פצצה נוספת בתחנת הרכבת "ככר המרי" (פלושצ'אד ווסטאניה) שנוטרלה על ידי חבלני שירות הביטחון הפדרלי