בצוואתו כתב "... שמרו מכל משמר את שלום העם ושלום המדינה... האמת והשלום אהבו". כמו כן ציווה שלא יספידוהו, וביקש להיקבר בהר המנוחות.
הנצחה.
על שמו רחובות במספר ערים בישראל, וכן היישוב בית עוזיאל.
עזרא ברנע ייסד וועד להוצאת כתביו של הרב עוזיאל, ונכון לשנת 2016 הוצאו לאור 33 כרכים מעיזבונו של הרב, והופקו שני סרטים על חייו.
נבחר לשמש כדמות המופת של החינוך הממלכתי דתי בשנת תשע"ב.
פועלו ומשנתו.
כמו רבנים ספרדים אחרים בני דורו, הציג הרב עוזיאל עמדות מתונות בענייני דת וחברה, ובין השאר תמך, בניגוד לרב קוק, בזכות ההצבעה לנשים.
בכל כהונותיו פעל לשיפור מעמד וחינוך הספרדים. הוא פעל בזמן כהונתו לאיחוד נוסחי התפילה של יהודי אשכנז ויהודי ספרד לנוסח אחד ולהקמת שחיטה אחידה. כבר בילדותו נחשף הרב עוזיאל לתרבויות ולשפות רבות ומגוונות כגון: ערבית, טורקית, רוסית, צרפתית ועברית. חשיפה זו סייעה לו בתקשורת עם מנהיגים רבים ברחבי העולם.
בין יתר פסיקותיו המתונות, הוא פסק שניתן לקבל כגרים בני זוג נוכרים של יהודים חילונים אף אם ידוע שלא ישמרו על כל המצוות. הוא כתב בין היתר:
זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנים ה'תש"ג-ד.
משפחתו.
בצעירותו נשא לאישה את רוזה בת אברהם ברוך, נכדת הרב חיים נסים ברוך אב"ד ירושלים מצד אביה, ונכדת ה"ישא ברכה" מצד אמה. נולדו להם שני בנים ושלוש בנות. אשתו נפטרה בשנת ה'תרע"ה ובשנת ה'תרע"ח נשא את עליזה אלטרס.
אחיו נסים עוזיאל היה מנהל בנק "אנגלו פלשתינה" (לימים "בנק לאומי") ביפו ובדרום תל אביב, נשיא לשכת הבונים החופשיים "מוריה" בעיר, חבר ברוטרי ביפו ובהתאחדות בני היישוב בא"י.
נכדו הוא העיתונאי והסאטיריקן, מאיר עוזיאל.
מתלמידיו.
בין תלמידיו נמנו:
קישורים חיצוניים.
אתר לזכר הרב עוזיאל, שעל ידי הוועד להוצאת כתבי הרב עוזיאל
שועל-רקון מצוי
שועל רקון מצוי, שׁוּעַל רָקוּן, או טאנוקי (שם מדעי: "Nyctereutes procyonoides") הוא מין ממשפחת הכלביים השייך לסוג שועל-רקון. הוא נפוץ בצפון-מזרח אסיה עד איי יפן, מזרח סיביר ובצפון-מזרח אירופה. למרות הדמיון החיצוני לדביבון הוא איננו קרוב אליו אלא רק בעל כסות פנים דומה.
מין זה תואר ב-1834 בידי ג'ון אדוארד גריי ונחשב למין היחיד בסוגו. עם זאת שועל רקון יפני הופרד מדרגת תת-מין למין עצמאי לאחר מחקרים מורפולוגיים.
אנטומיה.
גופו של שועל הרקון מכוסה פרווה עבה וארוכה שצבעה חום-זהוב וקצותיה שחורים. ראשו רחב, חרטומו מוארך וחוטמו שחור. עיניו מוקפות בכתמים שחורים דמויי משקפיים. אוזניו מעוגלות ושוליהן מוקפות בפס שחור. זיפי שפמו ארוכים משני צידי פיו. זנבו שעיר מאוד ושמוט כלפי מטה. צבע רגליו החזקות חום כהה עד שחור ובקצות אצבעותיהן ישנם טפרים חדים. הוא מיטיב לרוץ ולשחות.
אורך הגוף: 50-80 ס"מ
אורך הזנב: 25 ס"מ
משקל: 5-7 ק"ג
תזונה והתנהגות.
שועל הרקון המצוי הוא טורף לילי יחידאי, השוכן ביערות ובמקומות של צמחייה סבוכה הסמוכים למקווי מים. בשעות היום הוא מצוי במאורתו הכוללת פתח כניסה, מקום לאחסון מזון, מדור לשינה ומספר יציאות מילוט. חושי הראייה והריח שלו חדים מאוד. ביוצאו לאתר את מזונו, הוא מסתתר בסבך הצמחייה ואורב לטרף.
הוא ניזון ממכרסמים, מדגים, מסרטנים, מחרקים, מביצים, מציפורים, מפירות ומגרגרי יער. את הדגים הוא לוכד בעומדו בתוך המים, כאשר הוא ממתין שיתקרבו לגדה. מזונו מצוי בשפע בעיקר בקיץ ובסתיו, בטרם קופאים המים, והשלג מכסה את היערות. הוא גם חודר לחצרות כדי לתפוס תרנגולות ולכן אינו אהוד בעיני החקלאים.
אין לו אויבים טבעיים ואויבו הגדול ביותר הוא האדם, אשר צד אותו בכמויות גדולות בשל פרוותו הצמרית היקרה מאוד. במזרח אירופה לשם הובא לפני 80 שנים הוא מין פולש ובשוודיה מנסים להשמיד אותו כליל.
רבייה.
עונת הרבייה מתקיימת בשלהי החורף והנקבה ממליטה רק פעם בשנה. הגורים נולדים עיוורים וחסרי ישע, אך התפתחות גדילתם מהירה. הם מסוגלים למצוא מזון באופן עצמאי כבר בגיל שלושה חודשים בלבד. אורך חייו מגיע ל-3–4 שנים בטבע ואילו בשבי אורך חייו הוא עד 11 שנה.
משך ההיריון: 9 שבועות
מספר ולדות: 6-8
האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטזיה
בן ציון עוזיאל
תפילת שחרית
תפילת שחרית היא התפילה הנערכת בבוקר, הארוכה מבין תפילות היום. ניתן להתחיל בתפילת שחרית החל מהנץ החמה, ובדיעבד מעלות השחר. נאסר לעסוק במלאכה, לאכול, או ליזום שיחה, עד סיום תפילת העמידה.
שני חלקיה הקדומים של תפילת שחרית הם קריאת שמע ותפילת העמידה, ועם הזמן צורפו אליה ברכות ותפילות נוספות. בימים שני וחמישי, וכן בשבתות ובחגים ובראש חודש נוספת לתפילת שחרית קריאת התורה.
מקור התפילה.
חלק מהדעות בגמרא בברכות מייחסות את תיקון תפילת שחרית לאברהם אבינו, על פי הפסוק "וַיַּשְׁכֵּם אַבְרָהָם בַּבֹּקֶר אֶל-הַמָּקוֹם אֲשֶׁר-עָמַד שָׁם אֶת-פְּנֵי ה'" (בראשית יט, כז). דעות אחרות סוברות כי עיקר יסוד התפילה הוא במקביל לקורבן התמיד של שחר, שהיה קרב בבוקר. למסקנת הגמרא, את התפילה תיקן אברהם אבינו וחכמים הסמיכו אותה כנגד הקורבן. ().
זמן התפילה.
תחילת זמנה של תפילת שחרית הוא מהנץ החמה (זמן התפילה הוא זמן אמירת תפילת שמונה עשרה). זמן הזריחה נחשב לזמן הטוב ביותר להתפלל תפילת שחרית, על פי הפסוק "יִירָאוּךָ עִם שָׁמֶשׁ..." () - תפילה בעת הזו נקראת תפילת ותיקין ().
לגבי סוף זמן תפילת שחרית נחלקו תנאים במשנה "תפלת השחר עד חצות; ר' יהודה אומר: עד ארבע שעות" (). להלכה נפסק כדעת רבי יהודה שסוף זמן התפילה הוא בארבע שעות, אבל בדיעבד ניתן להתפלל שחרית עד חצות.
מאחר שהשעות המדוברות אינן השעות הרגילות, אלא שעות זמניות, נחלקו הפוסקים בחישוב הזמן הזה: לפי שיטת ה"מגן אברהם" מונים את הזמן שמעלות השחר עד צאת הכוכבים ומחלקים אותו ל-12 חלקים, כשכל חלק הוא שעה. וכן הוא מנהג יוצאי תימן ויוצאי עדות המזרח. (שיטה זו היא גם דעת הבן איש חי ושאר המקובלים מבית אל הדוגלים בתפילת ותיקין ככל המקובלים.) לפי שיטת הגר"א מונים את הזמן שמהנץ החמה עד שקיעתה. שיטה זו מובאת לראשונה ברמב"ם, ואחרי כן בכתבי הגר"א, שעל שמו היא קרויה. כך מנהג רוב יוצאי אשכנז. ואולם למרות זאת, רבים מיוצאי אשכנז מחמירים ומקדימים להתפלל כשיטת המגן אברהם.
הנחת תפילין בתפילת שחרית.
זמני הנחת התפילין הם כל היום, אך המנהג הנפוץ בדורות האחרונים הוא להניח תפילין בתפילת שחרית בלבד. מדובר רק על תפילת שחרית בימות החול שהרי אין מניחים תפילין בשבת ובחג, מפני שהתפילין הם אות והמועדים הם אות, והנחת התפילין בשבת היא זלזול באות של השבת.
דברים שנאסר לעשותם לפני התפילה.
אכילה ושתייה.
קיים איסור לאכול ולשתות (לגבי שתיית מים, ראו בהמשך) לפני תפילת שחרית, שנלמד מהפסוק לא תאכלו על הדם. לדעת הרא"ה האיסור הוא מהתורה, דבר זה מוסבר לדעתו בכך שחיוב התפילה הוא מדאורייתא, וגם האיסור הנלמד מפסוק זה הוא מהתורה. לעומת זאת לדעת רבנו יונה האיסור הוא מדרבנן, והדרשה מהפסוק היא אסמכתא. השולחן ערוך מסתמך על דעת הראבי"ה ומתיר שתיית מים לפני התפילה. בניגוד לכך, לדעת ספר מעשה רקח יש לדייק מדברי הרמב"ם שהתיר את השתייה לצמא לפני התפילה, שיש לאסור גם שתיית מים. שתיית תה או קפה ללא סוכר מותרת לדעת המתירים שתיית מים, לפי המובא במשנה ברורה מותר גם לשים מעט סוכר בפיו בזמן השתייה, אך ערבוב הסוכר בתוך המשקה אסור, ולדעת ערוך השולחן מותרת גם שתיית משקאות ממותקים שערבו בהם סוכר.
בשולחן ערוך הרב נפסק כי הצמא והרעב הם בכלל החולים שמותר להם לאכול לפני התפילה ("ואפילו עכשיו, שאין מכוונים כל-כך בתפילה, אם רוצה לאכול ולשתות כדי לכוון – הרשות בידו"). בדורות האחרונים, עקב חלישות הדורות, הורו בחסידויות מסוימות (כגון בחסידות חב"ד) שאין להחמיר יותר מפסק זה של השולחן ערוך, היות שזהו דבר הגורם להקל בתפילה עצמה, אלא מוטב לאכול די הצורך לפני התפילה, בצורה שיוכל להשקיע את כל המחשבה והכוחות שלו בתפילה עצמה. ובפרט בשבת, בה מנהג החסידים להאריך בתפילה.
מקור ההיתר לאכילה ושתייה קודם התפילה כדי להתפלל בצורה בריאה ונכונה הגיע מאדמו"רה השלישי של חב"ד אדמו"ר הצמח צדק, שמסופר שכלתו, הרבנית רבקה שניאורסון, כשהייתה בגיל 18 חלתה והרופא ציווה עליה שתאכל תיכף ומיד עם קומה בבוקר משנתה. הרבנית, שלא רצתה לטעום קודם התפילה, החליטה להתפלל מוקדם מהרגיל, ואחר התפילה הייתה אוכלת. כשנודע הדבר לחותנה, אמר לה: "יהודי צריך להיות בריא ובעל כוח. על מצוות נאמר "וחי בהם", הפירוש של "וחי בהם": 'יש להחדיר חיות במצוות. בכדי שיוכלו לעשות זאת חייבים להיות בעל כוח ולהיות בשמחה'". וסיים: "אינך צריכה להיות על בטן ריקה. עדיף לאכול כדי להתפלל, מאשר להתפלל כדי לאכול".
בנוסף, הרבי מלובביץ' ידוע בהקפדתו לאכול לפני התפילה דבר מאכל ואף מסופר שהורה לחסיד שהקפיד שלא לאכול לפני התפילה: "מעתה תתחיל לאכול בכל יום קודם התפילה, וכתיקון על מה שעד היום לא אכלת - תשפיע על כל חבריך שיתחילו גם הם לאכול קודם התפילה".
הכוונה באכילה זו היא לא "לפתוח סעודה", אלא לאכול מספיק כדי שיהיה כוח להתפלל בכוונה מבלי שיציק הרעב או החשיבה על האוכל שיהיה לאחר התפילה.
אמירת שלום.