דיימון כתב את התסריט כשלמד בשנה החמישית בהרווארד, כמטלה בקורס מחזאות, בו נדרש לכתוב הצגה של מערכה אחת. הוא כתב על דמויות המבוססות על עצמו ועל חבריו, ואף הכניס את דמותה של חברתו, סקיילר, שנותרה עד לסרט המוגמר. המטלה התארכה והוא הגיש לבסוף 40 עמודים.
החיבור בין אפלק לדיימון.
כשהסתיימו לימודיו, דיימון נסע באחד הימים ללוס אנג'לס כדי לשחק בסרט "ג'רונימו", אז לן אצל חברו בן אפלק, והביא עמו את הדפים. אפלק התעניין בתסריט, והשניים התלבטו איך לפתח אותו. במקור, התסריט עקב אחר מתמטיקאי גאון שהממשלה רודפת אחריו כדי לגייס אותו אליה, אך בכל פעם הוא וחבריו מבוסטון מצליחים לחמוק. דיימון ואפלק נהגו לשתות אלכוהול בערבים ולאחר מכן לאלתר ולהקליט בלילות את התסריט, כולל חיקוי של הדמויות והשחקנים שהתכוונו שיגלמו אותן. מהתסריט המקורי לא נשאר כמעט דבר, מלבד הסצנה בה פוגש האנטינג את דמותו של הפסיכולוג.
העבודה על פיתוח התסריט נמשכה חודשים, כאשר במקביל השניים ניסו לקבל עבודות כשחקנים.
שיווק התסריט.
כשכתיבת התסריט הושלמה, השניים פנו לחבר ילדות שלהם, המפיק כריס מור, והוא הסכים לקרוא את התסריט. הוא התרשם והחליט להצטרף אליהם. גם פטריק וויטסל, הסוכן של מאט דיימון באותה תקופה, התרשם מהתסריט, אך טען כי יהיה קשה לצלם סרט שנכתב על ידי שני שחקנים לא מספיק מוכרים שגם דורשים לככב בו (דבר שלא קרה כמעט בהוליווד, מאז שסילבסטר סטאלון כתב את "רוקי"). למרות זאת, בתוך ימים נודע בהוליווד על התסריט, ומספר אולפנים נלחמו עליו, עד שלבסוף חברת "Castle Rock" רכשה את הזכויות עליו, תמורת 600 אלף דולר.
בתקופה זו עדיין נדרשה עבודה רבה על התסריט. הבמאי רוב ריינר שעבד בחברה באותו זמן, טען שצריך יהיה להחליט איזה משני הסיפורים יהפוך לסיפור היחיד - הסיפור על צעירים מבוסטון שבורחים מהממשלה, או הסיפור על הגאון והפסיכולוג. דיימון ואפלק החליטו להותיר את התסריט של הגאון, ובחברת ההפקה היו מרוצים, אך כעסו כשדיימון ואפלק דרשו בנוסף גם לביים בעצמם את הסרט. בחברה דרשו שליטה מלאה על הסרט ועוד שכתובים של התסריט, אלא אם דיימון ואפלק ימצאו קונה אחר לתסריט. לפי סיפור ידוע בהוליווד, דיימון ואפלק ערכו מבחן קטן כדי לבדוק אם מישהו בחברה בכלל קורא את השכתובים, והכניסו סצנה של מין אוראלי בין הדמויות הראשיות, ואכן נראה היה שאיש לא קרא והתייחס לסצנה זו. לבסוף פנה אפלק לבמאי קווין סמית', שליהק אותו בעבר לסרטו "Mallrats", ובהמשך את השניים לסרט לרדוף אחרי איימי"; סמית' התרשם מהתסריט; הוא לא הסכים לביים אותו, אך שכנע את הארווי ויינסטיין מחברת "מירמקס" לקנות את התסריט במיליון דולר. ויינסטיין הסכים לקנות אותו בתנאי שיוסרו החלקים העוסקים במין אוראלי; דיימון ואפלק שמחו לפיכך שהוא אכן קרא את התסריט, והסירו את הקטע.
בימוי והפקה.
תחילה הציעה החברה את הבימוי למל גיבסון, שזכה באותה תקופה בפרס אוסקר על סרטו "לב אמיץ". אך גיבסון לא קידם דבר במשך חודשים, ולבסוף פרש מהבימוי. לאחר מכן, כך היה גם מול הבמאי גאס ואן סנט. לבסוף החל ויינסטיין לקדם במהירות רבה יותר את ההפקה, רק כאשר דיימון זכה בתפקיד הראשי בסרט "מוריד הגשם" של פרנסיס פורד קופולה, ועמד להפוך לכוכב גדול.
הצילומים נמשכו תשעה שבועות. עלות ההפקה הייתה רק 10 מיליון דולר. הסרט הפך ללהיט כשיצא בשנת 1997, והכניס למעלה מ-225 מיליון דולר ברחבי העולם. אפלק ודיימון זכו על עבודתם בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר. בתקופה זו אף נפוצו בהוליווד שמועות על כך שהשניים, שנתפסו כצעירים מאוד (בני 25 ו-27) לא כתבו בעצמם את התסריט, אלא שטד טלי, התסריטאי של "שתיקת הכבשים", הוא התסריטאי המקורי; אך בריאיון ל"וראייטי" הזים טלי את השמועה.
המשך הקריירה הקולנועית של אפלק ודיימון.
בעקבות הסרט והזכייה, הפך אפלק לאחד השחקנים המצליחים בעיר, ובהמשך עבר גם לכיסא הבמאי, הסרט "ארגו" בבימויו ובכיכובו זכה בפרס אוסקר כסרט הטוב ביותר. אפלק קיבל פרס אוסקר כמפיק הסרט עקב כך. גם דיימון הפך לאחד השחקנים המבוקשים ביותר בעיר, וכיכב בסדרת סרטי "ג'ייסון בורן". עם זאת, בראיונות שניהם מתארים את "סיפורו של ויל האנטינג" כחלק המשמעותי בחייהם.
קרן גרנק
קרן גרנק (נולדה ב-1973) היא מעצבת תאורה ישראלית.
קורות חיים.
קרן גרנק נולדה בתל אביב וגדלה בבת-ים, למדה במגמה ספרותית בתיכון העיוני "חשמונאים" בבת-ים. בצבא שירתה כמש"קית ת"ש בקריה. מייד לאחר סיום שירותה הצבאי החלה ללמוד במגמה לעיצוב תיאטרון בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב (1997-1993). בתום לימודיה הייתה העוזרת של מעצב התאורה אבי יונה בואנו במבי בהפקות תיאטרון ואופרה, ובמקביל התחילה לעצב תאורה בבתי ספר למשחק ובתיאטרוני פרינג'. במהלך השנים היא השתלבה יותר ויותר בתיאטרון הרפרטוארי.
גרנק מעצבת תאורה לתיאטרון ולמופעי מחול. היא עיצבה תאורה להצגות ולמופעים בתיאטראות הקאמרי, הבימה, באר שבע, בית ליסין, החאן, האופרה הישראלית, תיאטרון רמת-גן, תיאטרון הספרייה, אנסמבל עיתים, צוותא, תיאטרון תמונע, תיאטרון אנסמבל הרצליה, המעבדה, תיאטרון מדיטק, מרכז סוזן דלל ובבית האופרה של אנטוורפן.
ב-1999 זכתה בפרס פסטיבל עכו על עיצוב תאורה להצגה "פריילופ".
ב-2005 זכתה בפרס התיאטרון הישראלי למעצב התאורה של ההצגה "המלט" בתיאטרון הקאמרי.
ב-2014 זכתה בפרס התיאטרון הישראלי למעצב התאורה של ההצגה "מקבת'" בתיאטרון הקאמרי.
זיקית תימנית
זיקית תימנית (שם מדעי: "Chamaeleo calyptratus") היא מין במשפחת הזיקיתיים.
הזיקית התימנית חיה, כפי שמרמז שמה, בהרי תימן, איחוד האמירויות הערביות וערב הסעודית. הזיקית חיה באזורי מחיה שונים, לעיתים אזורים בעלי כמות משקעים רבה ולפעמים במדבר צחיח. הזיקית התימנית מותאמת במיוחד לעצים - יש לה גוף שמתאים בדיוק לאחיזה נוחה בענפים. הזיקית חיה כמין פולש גם באזורי פלורידה ואיי הוואי בהיקפים מצומצמים. לזכרים יש מעין דורבנות על גבם, אך אין לנקבות. הדורבנות אינם נמצאים על גבן של זיקיות צעירות ומתפתחים עם התבגרותן. צבעו הטבעי של הזכר הוא ירוק ומשתנה במצב של לחץ.
הזיקית התימנית היא אוכלת כל - למרות שרוב מזונה מורכב מחרקים, היא ניזונה גם מעלים, פירות ופרחים של צמחים שונים, במיוחד בעת בצורת. נקבת הזיקית יכולה להטיל עד כשלוש פעמים בשנה, כאשר כל תטולה יכולה לכלול 20 עד 70 ביצים.
גופה של הזיקית מותאם במיוחד לטיפוס ומחייה על העצים - גופה דומה לעלה, ורגליה מותאמות במיוחד לטיפוס על זלזלים.
שישה מיליון ואחד
שישה מיליון ואחד (באנגלית: Six Million and One) הוא סרט תיעודי ישראלי של חברת פישר פיצ'רס בע"מ, שנכתב, בוים והופק על ידי דוד פישר בשנת 2011. הסרט הוא השלישי והאחרון בטרילוגיית המשפחה של פישר, אחרי הסרטים "רשימת אהבה" (משנת 2000) ו"מוסטאר הלוך ושוב" (מ-2011).
עלילה.
היומן הסודי של יוסף פישר שתיאר את הישרדותו במחנות הנאצים התגלה רק לאחר מותו. ילדיו סירבו להתמודד עם הקריאה הכואבת, למעט דוד, במאי הסרט, שראה ביומן שליחות להוביל את אחיו למנהרות הכפייה בהרי אוסטריה ולחוות ביחד את כוח הרצון הבלתי נתפס של אביהם להישאר בחיים. שמונה ק"מ במעבה האדמה החשוכה, בלב האופל של מה שהיה מחנה הכפייה גוזן, לאור פנסי-כיס, האחים פישר מחפשים משמעות להיסטוריה המשפחתית והאישית כאחת. ככל שמקורות הכאב נחשפים, האחים מוצאים את עצמם בוכים וצוחקים, בסצנות מרירות-מתוקות, המעניקות ליצירה האישית אינטימיות נדירה.
כדי להשלים את מה שאביו לא הצליח לספר על השבועות האחרונים לפני השחרור ממחנה הריכוז גונסקירכן, פישר יוצא לארצות הברית ומאתר את חיילי יחידת הרגלים ה-71 של צבא ארצות הברית ששחררו את המחנה. ומוצא שהזיכרונות הטראומטיים מיום השחרור עדיין רודפים אותם.
הפקת הסרט.
הסרט הופק עבור yes דוקו ועבור ZDF/ARTE בגרמניה, בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, ועידת התביעות, משרד התרבות של אוסטריה עילית, קרן העתיד והקרן הלאומית באוסטריה. הסרט צולם בHD ויצא לקולנוע בגרסת DCP, בגרסת HDCAM ובגרסת DVD לצפייה ביתית.
הסרט הופץ להקרנות מסחריות בישראל בבתי הקולנוע לב, באוסטריה על ידי חברת Thimfilm ובארצות הברית על ידי חברת Nancy Fishman Film Releasing עם בכורה בבית הקולנוע לינקולן פלזה בניו יורק
. הסרט שודר ברחבי אירופה ברשת ARTE ובאנגליה בערוץ 4 BBC.
המשתתפים הראשיים בסרט:
אנשי צוות הפקה נוספים:
אירועים מיוחדים.
הסרט מוקרן באירועים מיוחדים בהקשר ליומני שואה, עיסוק בזיכרון ובבני הדור השני לניצולי השואה:
במסגרת השתלמויות של יד ושם (למורים ומשלחות משטרת ישראל למצעד החיים בפולין), בבית התפוצות, ביישובי הפריפריה במסגרת "תרבות לישראל" ובמערכת החינוך באמצעות "סל תרבות".
רשימת הקרנות חלקית:
בכנס Memory, Identity and Boundaries of Jewishness באוניברסיטת קנט, אנגליה.
בכנס השנתי של אגודת הפסיכיאטרים האמריקאית בניו-יורק (16 ינואר 2014).
במשלחת האו"ם בווינה (יום השואה הבינלאומי, 27 ינואר 2014).
במוזיאון לאמנות מודרנית בקליבלנד, ארצות הברית (מרץ 2014).
במצעד החיים בגוזן, אוסטריה (5 אפריל 2014).
בכנס השנתי הבינלאומי ה-167 של American Psychoanalytic Association בניו-יורק (4 מאי 2014).
פסטיבלים ופרסים.
נימוקי השופטים:
הסרט זכה בפרס ליצירה בתחום הציונות של משרד התרבות והספורט
והיה מועמד בחמישייה הסופית לפרס אופיר בשנת 2012 מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר.
תיאטרונטו