עץ הטנרה.
"עץ הטנרה" (Arbre du Ténéré) היה עץ שיטה שניצב בבדידותו ברדיוס של כ-400 ק"מ ונחשב לעץ המרוחק והמבודד בעולם. העץ זכה לפרסום בקרב האוכלוסייה המקומית, ואף הופיע במפורש במפות רבות, לעיתים בקנה מידה גדול ביותר. הוא נחשב כציין דרך בנתיב השיירות שחצו את הטנרה ושרד משך עשרות שנים. באר שנחפרה בסמוך לו בשנים 1938-1939 גילתה כי שורשיו הגיעו עד לעומק של יותר מ-30 מטר. ב-8 בנובמבר 1973 הופל העץ על ידי נהג משאית לובי, ככל הנראה שיכור, ובמקומו הוקם פסל מתכת. העץ המקורי הועבר למוזיאון הלאומי של ניז'ר והוצב בביתן נפרד.
אתר מורשת עולמית.
חלקו המערבי של הטנרה מוסדר מאז שנת 1988 כשמורת טבע ומאז שנת 1991 הוא מוכרז יחד עם שמורת הטבע של אייר שממערב לה כאתר מורשת עולמית. שטחו של האזור המוכרז משתרע על פני 77,360 קמ"ר, והוא אזור השימור הגדול באפריקה. רוב שטח השמורה נמצא בתחומי הטנרה וכ-40% ממנו שוכן בהרי אייר. בתחומו של האזור המוכרז משתרעת שמורת טבע בדרגת הגנה גבוהה יותר בשטח של 12,805 קמ"ר הידועה בשם "מקלט הדישונים" (Sanctuaire des Addax).
כ-40 מיני יונקים, 165 מיני עופות - כמחציתן נודדות, 18 זוחלים ומין בודד של דו-חיים נצפו בשטח המוכרז. בתור הקרבון שכן האזור בקרקעיתו של הים, וכשזה נסוג השתרע במקום יער גשם טרופי. בחלקה המערבי של השמורה נתגלו מאובני דינוזאורים, שהידוע שבהם כולל פריט כמעט שלם של תנין על (Sarcosuchus imperator). הטנרה חף כמעט לחלוטין מצמחייה, ורק צמחים ארעיים, כמו גומא או מספר מיני עשבים, מופיעים על פני הקרקע באופן זמני לאחר ירידת משקעים.
אוכלוסייה.
הטנרה יושב לפני עשרות אלפי שנים, ותושבים אלה הותירו אחריהם כלי אבן, כמו ראשי חיצים או גרזנים, בהם עשו שימוש לצייד וכן אבנים ששימשו כאבני ריחיים ולבניית תנורים. בתקופת האבן החדשה, לפני כ-10,000 שנים, ציירו תושבי האזור ציורי סלע, בעיקר של בעלי חיים. הציורים המוקדמים יותר מתארים בעלי חיים ששוב אינם חיים באזור בשל השינויים באקלים, כמו פילים וג'ירפות, ומאוחר יותר החלו מתארים את עולם החי המוכר כיום (דישונים, צבאים או יענים). לפני כ-2,500 שנים קיבל הסהרה את אופיו המדברי והאוכלוסייה התדלדלה.
כיום מתגוררים באזור בני טוארג הנימנים על שני שבטים שונים. שלוש פדרציות של בני הטוארג שלטו בטנרה ובדרך הסחר שחצתה אותו עד הכיבוש הצרפתי שהחל ב-1898, והושלם במלואו בשנות ה-20 של המאה ה-20. קבוצות אתניות נוספות בטנרה הן שבט האוסה, הסונגאי, הוודאבה, המורים והטובו. רוב התושבים מנהלים אורח חיים נוודי ומגדלים עיזים וגמלים, ובמידה פחותה מכך גם חמורים, בקר וכבשים. במקומות בהם מפלס מי התהום גבוה מספיק קיימים יישובי קבע שתושביהם עוסקים בחקלאות ומגדלים חיטה, פירות, ירקות ותמרים.
הרי אייר
הרי אייר (צרפתית Massif de l'Aïr) הם מסיב הררי במרכזו של מדבר סהרה בצפונה של ניז'ר.
גאוגרפיה ואקלים.
שטחם של ההרים הוא כ-70,000 קמ"ר וצורתם כשל משולש. הם משתרעים לאורך של 350 ק"מ מצפון לדרום ולרוחב של 200 ק"מ ממזרח למערב, ומתחלקים בתורם לתשעה מסיבים משניים. ההרים נראים כרמה גדולה שגובהה נע בדרך כלל בין 500 ל-900 מטר, ופסגות גבוהות יותר מפוזרות בה. הנקודה הגבוהה ביותר במסיב הוא הר אידוקאל-נ-טאגס הנישא לגובה של 2,022 מטר.
האקלים באזור צחיח וכמות המשקעים השנתית הממוצעת נעה בין 50 ל-100 מ"מ, אך בפועל, גורם הסלע החשוף לזרימת נגר עילי בוואדיות ולהיקוותו בבריכות זמניות, וסביב אלה צומחת צמחייה סבוכה. הוואדיות מנקזים את מי הגשמים לכל הכיוונים, ושלוש מערכות הידרוגרפיות גדולות מובילות אל הטנרה המדברי שממערב להרים. הגשמים אינם סדירים ואינם צפויים. השנה מחולקת לשלוש עונות - "העונה הקרה" מנובמבר עד פברואר, "העונה החמה" ממרץ עד יוני ו"העונה הגשומה" מיולי עד אוקטובר.
היסטוריה.
ההרים מיושבים מזה 30,000 שנים לפחות וברחביהם אתרים ארכאולוגיים מתקופת האבן הקדומה ומתקופת האבן החדשה. התושבים הקדומים אולצו לעזוב את המקום כאשר האקלים הפך ליבש מידי ושוב לא הניב שטחי מרעה. לאחריהם הגיע גל של מהגרים מהדרום שניהלו אורח חיים נוודי למחצה, ואלה נדחקו לאחר מכן על ידי השבטים הברברים שהגיעו מהצפון בשלושה גלי הגירה. שבטים אלה הם אבותיהם של בני הטוארג המתגוררים באזור כיום.
ברחבי ההרים מספר כפרים הרוסים שננטשו, בעיקר במהלך מאתיים השנים האחרונות, ובהם בתים שהעתיקים שבהם מתוארכים לתקופה שבין המאה ה-11 עד המאה ה-14, תקופת גל ההגירה הברברי השלישי והאחרון. במאה ה-14 הוקמה העיר הראשית בערים, אגאדז, שהפכה עד מהרה לעיר הטוארג החשובה ביותר. בני הטוארג שלטו בהרים ובדרכי המסחר החוצות אותם עד הכיבוש הצרפתי שהחל ב-1898 והושלם במלואו בשנות ה-20 של המאה ה-20 לאחר מרד הטוארג שפרץ ב-1916. מתקופת המאבק שרדו במסיב מספר מצודות.
אתר מורשת עולמית.
חלקו המזרחי של המסיב מוסדר מאז שנת 1988 כשמורת טבע ומאז שנת 1991 הוא מוכרז יחד עם שמורת הטבע של טנרה שממזרח לו כאתר מורשת עולמית. שטחו של האזור המוכרז משתרע על פני 77,360 קמ"ר, והוא אזור השימור הגדול באפריקה. רוב שטח השמורה נמצא בתחומי הטנרה וכ-40% ממנו שוכן בהרי אייר.
הרי אייר הם למעשה חלק מהסאהל המוקף על ידי הסהרה, והצמחייה היא סאהלית אופיינית. באזורים המוגנים בגבהים של מעל ל-1,000 מטר מתאפיינים ההרים גם במאפיינים פיטוגאוגרפיים של האזור הסודאני כמו עצי פיקוס ושל האזור הים-תיכוני כמו עצי זית. עוד שכיחים בהרים הדורה והדוחן. כ-40 מיני יונקים, 165 מיני עופות - כמחציתן נודדות, 18 זוחלים ומין בודד של דו-חיים נצפו בשטח המוכרז.
הרי אייר ידועים באומנות הסלע שבהם המתוארכת לתקופה שבין שנת 6000 לערך לפנה"ס ועד לסוף האלף הראשון. הציורים נעשו בעיקר בדרך של חריטה בסלע בעזרת סלעים קשיחים יותר, ויכול שגם בעצמים ממתכת החל מסוף האלף השני לפנה"ס. הציורים המוקדמים יותר מתארים בעלי חיים ששוב אינם חיים באזור בשל השינויים באקלים, כמו פילים וג'ירפות, ומאוחר יותר החלו מתארים את עולם החי המוכר כיום (דישונים, צבאים או יענים). עוד הותירו אחריהם תושבי האזור כלי אבן, כמו ראשי חיצים או גרזנים, בהם עשו שימוש לצייד וכן אבנים ששימשו כאבני ריחיים ולבניית תנורים.
אוכלוסייה.
תושבי ההרים הם בעיקר בני הטוארג. חלקם נוודים העוסקים במרעה ומגדלים עיזים וגמלים, ורובם יושבי קבע בכפרים ובעיר הראשית במסיב, אגאדז, שאוכלוסייתה מנתה 88,569 איש בשנת 2005. אגאדז משגשגת כעיר שוק וכמרכז מסחרי אזורי, וכן משמשת כנקודת מעבר לאוראניום הנכרה בסביבתה. היא ידועה במוצרי הכסף והעור המיוצרים בה, ובשנים האחרונות החלה להתפתח בה גם התיירות, ובקרבתה שוכן שדה תעופה. תושבי הכפרים עוסקים בעיקר בחקלאות ומגדלים פירות וירקות, תירס וחיטה.
הפארק הלאומי קנאימה
הפארק הלאומי קנאימה (בספרדית: Parque Nacional Canaima) הוא פארק לאומי בוונצואלה, המשתרע על שטח של 30,000 קמ"ר בדרום-מזרח המדינה, בגבול ברזיל וגיאנה. הפארק נמצא במדינת בוליבר, ושטחו הוא בערך כשטח אזור גראן סאבאנה.
היסטוריה.
הפארק הוקם ב-12 ביוני 1962, ושטחו הוכפל ב-1975. זהו הפארק השני בגודלו במדינה; גודלו כגודלה של בלגיה, או כגודלה של מרילנד, ארצות הברית. הפארק הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1994.
אחד ממאפייניו הייחודיים של הפארק הוא הרי הטפויי (tepuis), הרי שולחן המאפיינים אזור זה. הר הטפויי המפורסם ביותר הוא הר רוריימה (Roraima), ההר הגבוה מכולם וגם ההר הקל ביותר לטיפוס. בשמורה גם מפלי מים רבים, שהמפורסם בהם נופל מהר איואנטפוי (Auyantepui): זהו מפל אנחל, מפל המים הגבוה ביותר בעולם שגובהו 979 מטרים, כאשר 807 מתוכם הם נפילה חופשית. בשמורת קנאימה נמצאים סלעים מעידן הפרקמבריון, לפני 1.7 מיליארד שנים, מהעתיקים ביותר שנמצאו על פני כדור הארץ. מעליהם נמצאות שכבות אחרות, מעידנים מאוחרים יותר. התצורות הגאולוגיות שבפארק קנאימה מצביעות על כך שאמריקה ואפריקה היו חלק מיבשת על קדומה.
הפארק הוא מקורו של הנהר קארוני (Caroni), המזין את הנהר גורי (Guri), מהנהרות החשובים בוונצואלה.
השמורה מתייחדת במינים אנדמיים רבים. מעבר לצמחים ולבעלי חיים, השמורה היא ביתם של בני השבט האינדיאני פמון (Pemon), ילידי המקום. תרבותם של בני השבט מושרשת עמוק באזור, והם מאמינים שהרי הטפויי הם ביתם של רוחות ה"מאווארי" (Mawari).
הפארק עצמו נמצא באזור נידח למדי, ובו כבישים בודדים, וגם רובם של אלה הם דרכי עפר. בשמורה שני כפרים בלבד ועוד שלוש תחנות מיסיון של המסדר הקאפוצ'יני. התעבורה בתוך הפארק נעשית בעיקר על ידי מטוסים קלים.
ארגון אונסק"ו ציין ארבעה גורמים להכרזתו על המקום כאתר מורשת עולמית:
אבן פלקירה
שם טוב אבן פלקירא
עם אחד שיר אחד
עם אחד שיר אחד הוא פזמון ישראלי משנת 1985 אשר נכתב על ידי אלון אבידר, הולחן על ידי דוד קריבושי ובוצע על ידי זמרים ישראלים שהיו פופולריים באותה התקופה.
הפקה.
השיר נכתב כשיר צדקה אשר נועד לאסוף תרומות ממכירת התקליט ומתמלוגים למען נכים ומוגבלים, והוקלט באולפני סינטרון, ברמת גן ב-9 באוגוסט 1985. התקליט יצא כסינגל חודש אחר כך, והיה חלק ממבצע התרמה שהובילה לאה רבין, עבור 7 ארגונים שונים הפועלים למען נכים ומוגבלים. עם זאת מספר זמרים שפנו אליהם סירבו או לא יכלו להשתתף, ביניהם, יהודה פוליקר, שלום חנוך, נורית גלרון ואריק איינשטיין.