לא כל הגולאגים היו מגודרים ושמורים, למעשה חלק מהגולאגים בסיביר סומנו בעמודים ושלטים בלבד. היה די בתנאי מזג האוויר הקיצוניים וכלבי הגישוש לסכל כל ניסיון בריחה אפשרי. בשנות ה-20 וה-30 הסתייעו הבורחים מהגולאגים באנשי שבטים מקומיים, אך לאחר שהאחרונים נוצלו בידי הבורחים ובעידוד פרסים כספיים ניכרים - החלו המקומיים לסייע לשלטונות בהסגרת הבורחים. גם לשומרי הגולאגים הייתה מוטיבציה חזקה למנוע בריחות, שכן שומר שבמשמרתו נמלט אסיר היה מופשט ממדיו והופך לאסיר באותו גולאג. בכמה מקרים הושארה קבוצת אסירים באתר חדש עם משאבים מוגבלים והיה עליהם לשרוד ולהקים מחנה או למות. לא אחת אירע שנדרשו כמה ניסיונות אכזריים מעין אלו עד שהאסירים ניצחו את כוחות הטבע. האזור שלאורך נהר האינדיגירקה נודע כ"גולאג בתוך גולאג".
השפעה.
תרבות.
הגולאג התקיים כארבעה עשורים בברית המועצות. מיליוני אנשים עברו בו והשפעתו הייתה עצומה על החיים בברית המועצות. ספרו של אלכסנדר סולז'ניצין, "ארכיפלג גולאג" לא היה הספר הראשון שעסק במחנות עבודת הכפייה בברית המועצות, אך בספר זה הוצג לראשונה הגולאג כמכשיר של דיכוי בקנה מידה נרחב שהופעל על ידי השלטון הסובייטי כנגד אזרחיו. הגולאגים השפיעו רבות גם על התרבות, החשיבה והפולקלור המודרניים של ברית המועצות. שירים רבים של זמרים (המכונים "בארדים") כולדימיר ויסוצקי תיארו את החיים בגולאג (אמנם לא ממקור ראשון). ספרי זיכרונותיהם של סולז'ניצין, וארלאם שאלאמוב, יבגניה גינזבורג ואחרים מתקופת מאסרם בגולאג, הפכו לסמל של גבורה בחברה הסובייטית. ספרים אלו, ובייחוד פרי עטו של סולז'ניצין, מתחו ביקורת חריפה על העם הסובייטי בשל אדישותם וסבילותם לקיום הגולאגים, ונתנו קול לאומץ ותושייה של שורדיהם
החיים לאחר תקופת מאסר בגולאג.
אנשים שריצו את עונשם בגולאג או בכלא היו מנועים מלעסוק במגוון רחב של עבודות, והסתרת עברו של האסיר הייתה בפני עצמה עבירה פלילית. אסירים שהיו כלואים בעבר בשל סיבות פוליטיות היו נתונים תדיר להטרדות של "המחלקה הראשונה" (נציגי המשטרה החשאית במוסדות ומפעלים), שכן היו בחזקת חשודים תמידיים. כמו כן, בדרך כלל נמנעה מהמשוחררים מהגולאגים הישיבה בערים הגדולות ובקרבתן ("חוק 101 הקילומטרים"). רבים מבין האסירים לשעבר בחרו להישאר בסביבת הגולאגים כמתיישבים חופשיים, שכן שנות המאסר הארוכות גרמו להם לאובדן כישוריהם המקצועיים וקשריהם החברתיים. המגבלות החמורות שהוטלו עליהם לאחר השחרור עודדו מגמה זו, שכן ממילא נאסר עליהם להתגורר בערים גדולות או בקרבתן.
התפתחויות אחרונות.
בנובמבר 1991, הועברה בפרלמנט הרוסי, "הצהרת חירויות וזכויות הפרט" אשר מעגנת, בין היתר, את החירות שלא להסכים עם מדיניות המשטר.
בשנת 2009, נשיא רוסיה השלישי, דמיטרי מדבדב דרש ממשרד הפנים הרוסי שלא לעצור עבריינים שביצעו פשעים כלכליים. דרישתו הפכה לחוק שלפיו ביצוע פשעים כלכליים אינו מוביל למעצר, אלא לקנס גבוה. זאת חלק מניסיונות לצמצם את מספר האסורים בבתי הכלא הרוסיים, לאחר שראשי שירות הכליאה הפדרלי הרוסי הודו שבשנת 2000 היו ברוסיה מעל מיליון כלואים במתקני המעצר ברחבי הפדרציה הרוסית.
חגור
חֲגוֹר הוא מושב השוכן בין ראש העין לכפר סבא, שנוסד בשנת 1949. בעבר היה מושב שיתופי וכיום הוא מושב עובדים.
מייסדי המושב היו יוצאי גדוד 9 של הפלמ"ח, עולים מתפוצות שונות, רובם יוצאי בולגריה ופרס. המושב משתייך למועצה אזורית דרום השרון.
מקור השם בפסוק (), וכן בשל העובדה שאת המושב מקיפה חגורת הרים.
בעבר תחום העיסוק המרכזי היה חקלאות.
במושב ישנו מועדון נוער, מועדון חוגים, בית עם, בית כנסת, צרכניה, גן ילדים, קופת חולים, ספרייה, בריכת שחייה ומגרשי טניס.
ילדי המושב לומדים במספר בתי ספר שונים באזור השרון ("מתן", "צופית" שעבר לבית ברל). תלמידי חטיבת הביניים ותלמידי התיכון לומדים ב"ירקון" אשר נמצאת ליד מושב נווה ירק במתחם המועצה האזורית דרום השרון.
במושב הוקם מרכז מחזור לצורך הגברת המודעות לשמירה על איכות הסביבה בקרב הילדים והנוער.
ממושב זה יצאו קצינים רבים, הבולטים שבהם הם שני הרמטכ"לים לשעבר, גבי אשכנזי ודני חלוץ.
היסטוריה.
הגרעין המייסד של המושב כלל יוצאי בולגריה, אנשי מח"ל, שקבלו הכשרה בנהלל.
המושב נוסד בנובמבר 1949. הקמת המושב תוארה במאי 1951:
במסגרת תנועת מן העיר אל הכפר פעלה תנועת המושבים בסוף 1952 להביא למושב עוד 30 משפחות. בשנת 1954 קבעה ועדת השמות הממשלתית את השם חגור למושב.
דמוקריטוס
דֵמוֹקְרִיטוּס (ביוונית Δημόκριτος; 460 לפנה"ס לערך - 370 לפנה"ס) היה פילוסוף יווני קדם-סוקרטי.
דמוקריטוס נולד בעיר אבדרה שבתראקיה, והיה תלמידו של לוקיפוס ופיתח את תורת האטומים שלו. דמוקריטוס כונה "הפילוסוף הצוחק" (בהנגדה להרקליטוס, שכונה "הפילוסוף הבוכה") והוא מתואר לרוב באמנות כשחיוך על פניו. המסורת מספרת שעיוור את עיני עצמו במכוון, על-מנת שמראית עיניו לא תסיח את דעתו מהגותו, אבל דבר זה אינו מתקבל על הדעת, במיוחד לאור העובדה שעסק בכתיבת ספרים ובביצוע ניסויים, מה שהיה קשה עליו לעשות ללא מאור עיניו.
האסכולה האטומיסטית.
דמוקריטוס היה מהוגי הרעיון שכל חומר מורכב מיסודות בלתי נראים שלהם קרא "אטומים". הוא אמר שכל תחושותינו מקורן באטומים המהווים את החומר שממנו עשוי היקום. היקום מורכב מחלל ריק ומאטומים המתאחדים עם אטומים דומים ויוצרים את כוכבי הלכת ואת כל הכוכבים האחרים. אטומים אלה נבדלים בצורתם, גודלם ומשקלם. אין בנמצא כל כוח עליון המכוון את האטומים. כמות החומר שבטבע איננה משתנה. שום חומר לא נוצר ולא נעלם, אלא רק משנה צורה על ידי שינוי הרכבם של האטומים.
דמוקריטוס היה גם חלוץ של מתמטיקה בכלל וגאומטריה בפרט. זאת אנו לומדים רק על פי ציטוט עבודותיו בכתבים אחרים, מפני ששיירי עבודותיו של דמוקריטוס לא שרדו את ימי הביניים. אריסטו טוען שתורתו בקשר לחומר, הנקראת בדרך כלל אטומיזם, היא תגובה לפרמנידס, שהתכחש לקיום של תנועה, שינוי וריק. פרמנידס טען שקיומו של דבר מתחייב שהוא אינו "יורש ישות", מפני ש"שום דבר לא נולד משום דבר". לכן, טען פרמנידס, התנועה אינה קיימת כי חלק ממנה חייב להיות מעבר אל "הריק" ו"הריק" אינו קיים - לכן אי אפשר לנוע לתוכו.
אסטרונומיה.
דמוקריטוס ידוע גם כמי שהבין לראשונה, שמה שאנו מכנים שביל החלב, הוא האור שאנו רואים מהכוכבים הרחוקים בשמי הלילה. פילוסופים אחרים, כמו אריסטו, יצאו נגד טענה זו. דמוקריטוס היה בין הראשונים, שהציעו שהיקום כולל עולמות רבים, חלקם מיושבים:
תאוריה זו נשכחה והוצעה מחדש רק כעבור כ-2000 שנה על ידי ג'ורדנו ברונו.
תורת המוסר של דמוקריטוס.
דמוקריטוס חשב שגם נפש האדם מורכבת מאטומים. אטומים אלה מהווים את החלק האציל והנפלא ביותר שבגוף האדם. מטרת האדם הוא האושר שפירושו להשתחרר מן הפחד, הדאגות והדעות הקדומות. הדגש הוא על אושר רוחני ולא על הנאה חושנית, שכן תענוגות אלה הם תענוגות חולפים. האושר אינו נובע מטובין חיצוניים. "אדם חייב למצוא בתוך עצמו את מקורות הנאתו". שלוות הנפש מפצה את האדם על מכאובי הגוף כי החוכמה היא לנפש כמו רפואה לגוף. החיות יודעות תמיד את צרכיהן במזון, בהנאה ואפילו ביחסי מין; האדם אינו יודע. מי שנפשו מסודרת היטב - חייו מסודרים. תורת המוסר של דמוקריטוס בישרה את זו של אפיקורוס בראותה בשלוות הנפש ערך עליון.
קטע מדבריו של דמוקריטוס על שלוות הנפש והאושר ממחיש את תורת המוסר שלו:
חוק ליטל
חוק ליטְל (Little's law) הוא חוק יסודי בתורת התורים הסטטיסטית, הקובע שבמערכת יציבה, המספר הממוצע של הלקוחות formula_1, שווה לקצב ההגעה הממוצע שלהם formula_2, כשהוא מוכפל בזמן הממוצע שהלקוחות מבלים במערכת formula_3, דהיינו:
formula_4
בפרט, גורמים אחרים אינם יכולים להשפיע על המערכת.
את החוק, הידוע גם כמשפט ליטל, או התוצאה של ליטל, הוכיח ג'ון ליטל בשנת 1961.
אינטואיטיבית סביר לצפות שזמן ההמתנה במערכת יהיה תלוי בקצב ההגעה של הלקוחות ובזמן הטיפול בכל אחד מהם; אבל עקרונית, לא ברור שזמן ההמתנה הממוצע תלוי רק בקצב הממוצע ובזמן הטיפול הממוצע, ולא בהתפלגויות המעורבות. בפרט, החוק מראה שאין שום דרך לשפר את זמן ההמתנה על ידי ניווט מושכל של הלקוחות, או על ידי שינויים בדרכי הטיפול שאינם מורידים את הזמן הממוצע.
החוק מתאים לכל מערכת, ואף למערכות בתוך מערכות אחרות. בבנק, לדוגמה, התור יכול להחשב כתת-מערכת אחת, וכל כספר כתת-מערכת נוספת, אך למרות זאת ניתן להפעיל את חוק ליטל על כל אחד מהם בנפרד או על כל המערכת המורכבת יחד. הדרישה היחידה היא שהמערכת יציבה - היא אינה במצב מעבר כמו אתחול או הפסקת פעולתה.
דוגמה.
בחנות קטנה יש אזור מדפים לעיון במוצרים, ודלפק מכירה שיש בו מקום לאדם אחד בלבד. כל לקוח עובר את אותו מסלול:
בעלי החנות ירצו מן הסתם להגדיל ככל האפשר את קצב מעבר הלקוחות בחנות (הנמדד במספר לקוחות בשעה). כדי לנתח את זמן השהות בחנות כזו, יש למדוד את הזמן הממוצע לאדם בדלפק, ניצולת הדלפק (שעור הזמן בו הקופאי אכן משרת לקוח), וקצב מעבר הלקוחות במערכת. בעלי החנות שואפים להביא למקסימום את הקצב הנ"ל.