בשנת 1928 עזבו האחים דופיירה את נשיונל והקימו יחד עם שני אחים נוספים, רוברט ולואי, את חברת "דוברו" (ראשי תיבות של "Dopyera brothers", האחים דופיירה, ומילה שמשמעותה "טוב" בסלובקית). המותג דוברו הפך שם נרדף לגיטרות רזונטור באשר הן, למרות שבדרך-כלל מיוחס הכינוי "גיטרה דוברו" לגיטרה שגופה עשוי עץ, עם דיסקית מהוד מתכתית יחידה שקועה.
הגיטרות זכו לפופולריות רבה בקרב נגני הזרמים המוזיקליים החדשים של התקופה כג'אז, דלתא בלוז, טקסס בלוז וקאנטרי. בהמשך, לאחר ההגברה החשמלית, המשיכו נגנים להשתמש בה רק בשל צלילה המיוחד.
בשנת 1932 רכשה "דוברו" את "נשיונל". ב-1967 יצרו אמיל ורודי דופיירה את חברת OMI (Original Musical Instrument Company) שהמותג שלה נקרא Hound Dog ומ-1970, לאחר דיוני משפטיים, חזרה לייצר גיטרות רזונטור תחת השם "דוברו". ב-1993 רכשה חברת גיבסון את המותג "דוברו", השייך לה עד היום.
סוגי גיטרות, פריטה וכיוון.
המהודים (רזונטורים) נחלקים לשלושה סוגים:
שלושת סוגי המהודים יכולים להופיע עם גופים עשויים עץ או מתכת (למרות שמהוד דוברו בגיטרת מתכת הוא שילוב נדיר).
הנגינה על גירת רזונטור מתבצעת כמעט תמיד עם "סלייד", לשם ניצול הצליל המיוחד שנוצר כיון שהגיטרה פחות רגישה ללחץ שנוצר מגיטרה רגילה. בגיטרות ממתכת נהוג לנגן כאשר הן מונחות על ברכי הנגן, בגיטרות אלה, הנקראות "סטיל גיטר", החלק האחורי של הצוואר הוא מרובע ולא מעוגל. בפריטה נעשה שימוש במפרטים ייעודיים או ללא מפרט.
כיוון הגיטרה הוא לרוב כיוון פתוח.
בנוסף לגיטרות בעלות 6 או 12 מיתרים יוצרו גם גיטרות בעלות מספר מיתרים לא-סטנדרטי כ-8 או 10 מיתרים. בנוסף יוצרו עם רזונטור גם כלי מיתר נוספים כגיטרה בס, מנדולינה ויוקללה.
נגנים בולטים.
בתחום הבלוז ניגנו בדוברו נגנים רבים מתקופת הדלתא בלוז והטקסס בלוז ובראשם סאן האוס ובוקה וייט, בתקופה המודרנית ניגן בגיטרת דוברו בבלוז אריק קלפטון כמו כן משתמש בה הזמר בק, להדגשת שורשיו במוזיקה האמריקאית. מארק נופלר מהדייר סטרייטס, ידוע כחובב גדול של הגיטרה.
בתחום הקאנטרי והבלוגראס ניתן למנות את ג'רי דאגלס, דוד ג'וש גראוויס וארל סקורגי בשנות הארבעים החמישים והשישים ופול פרנקלין, שהצטרף בשנות התשעים ללהקת הדייר סטרייטס.
טווידלדאם וטווידלדי
הליוויק
הליוויק (Halliwick) היא גישה להקניית הרגלי מים ושחיה לנכים. זוהי הגישה הנפוצה ביותר בעולם בטיפולי הידרותרפיה.
בשנת 1949, מהנדס קנדי בשם ג'יימס מקמילן שהתמחה בנושאי מכניקת הנוזלים החל להעביר שיעורי שחייה לילדות נכות בבית ספר בשם "בית הספר לילדות נכות ע"ש הליוויק" שנמצא בלונדון. מכאן נוצר השם לגישה- "הליוויק". שיעורי השחייה לאוכלוסיית הנכים התרחבו למועדוני שחייה רבים באנגליה. בשנות השישים המוקדמות, מקמילן הוזמן לשווייץ על מנת ללמד שם את שיטתו ללימוד שחייה לנכים ומאז היא מוכרת בכל רחבי העולם. בשנות השמונים, פיזיותרפיסט מהולנד בשם יוהאן למבק החליט כי ניתן לנצל את יתרונות שיטת ההליוויק ואת תכונות המים גם לאלמנטים טיפוליים והגדיר את ההליוויק כגישה טיפולית. מאז, שימש יוהאן למבק כיועץ המדעי של ארגון ההליוויק הבינלאומי.
מטרתה העיקרית של גישה זו היא לאפשר למטופל למצוא את יכולותיו במים לעומת המוגבלות ביבשה, מתוך הנחה כי ההצלחה במים תתרום להעלאת הדימוי העצמי, הביטחון והמוטיבציה שלו. שיטת ההליוויק מבוססת על חוקי ההידרודינמיקה והמכניזם של הגוף. היא בטוחה לכל אדם ובכל טווח הגילאים וכן לאנשים עם נכויות רבות.
בשיטה זו הטיפול מתחלק לטיפול קבוצתי ולטיפול יחידני: הקבוצה מורכבת מ5-8 מטופלים כאשר לכל מטופל יש מטפל אישי הצמוד אליו. היתרונות שבטיפול הקבוצתי- במים יש גירוי תחושתי רב המקנה למטופל רצון להיות בתנועה מתמדת הגורמת להפרעות בשיווי משקל. דבר זה עלול לגרום לעייפות ולחרדה. לעומת זאת, כאשר נעים בתוך קבוצה, מופחתת השפעת המים על היחיד וכך יורדות חששותיו. היתרונות שבטיפול היחידני - עבודה ממוקדת על הקשיים של המטופל.
בשיטת ההליוויק משולבת עבודה על שיווי משקל, שליטת ראש, תבניות תנועה ועוד, בנוסף להרגלי המים והשחייה באמצעות משחקים ופעילויות. במהלך הטיפול, המטופל נעשה מודע לתכונות המים ועל ידי תמיכה נכונה של המטפל מתאפשרת לו התנסות בתנועות שאינן מוכרות לו ביבשה. מטופלים רבים שמחוץ למים מרותקים לכיסאות גלגלים ואינם מסוגלים לעמוד או ללכת, מצליחים במהלך הטיפול להתהלך במים בכוחות עצמם.
בטיפול בשיטת ההליוויק אין שימוש באביזרי ציפה. אביזרי ציפה משנים את שיווי המשקל של האדם ועל ידי כך מביאים לתחושה של שיווי משקל פסיבי ואילו מטרת השיטה היא להביא לכך שהמטופל יעבוד ויהיה מסוגל לעצמאות במים מבלי להשתמש באביזרי עזר כפי שהוא רגיל ביבשה.
מתים להתפרסם
מתים להתפרסם (באנגלית: Dead Famous) הוא ספר סאטירי מז'אנר מי-עשה-זאת שנכתב על ידי בן אלטון. עלילת הספר נסובה סביב תוכנית מציאות הדומה מאוד ל'האח הגדול' בה הרייטינג מרקיע שחקים לאחר שאחד המשתתפים נרצח. להבדיל מספרי מי-עשה-זאת אופייניים, זהות הקורבן אינה ידועה עד אמצע הספר.
עלילה.
הספר מתאר רצח אשר התרחש במהלך תוכנית מציאות הנקראת "מעצר בית", ואת מאמציהם של שלושה שוטרים בכירים לזהות את הרוצח באמצעות צפייה בכל קלטות הווידאו של עשרת המתמודדים מתחילת התוכנית, בעוד הדיירים הנותרים ממשיכים בתוכנית המציאות. העלילה נעה קדימה ואחורה בזמן, ומתארת הן את חקירת המשטרה והן את האירועים שקדמו לרצח כפי שהם מוצגים בהקלטות עד ליום ה-27 לתחילת התוכנית, שבו בוצע הרצח.
התוכנית "מעצר בית" מופקת על ידי חברת "פיפינג טום", והיא משודרת 24 שעות באינטרנט וכן משודרת בטלוויזיה רצועה יומית באורך חצי שעה ואחת לשבוע משודרת תוכנית הדחה בשידור חי. בתוכנית משתתפים עשרה מתמודדים, המנסים להיות לא מאיימים על חברי הקבוצה (כדי להימנע מהדחה), ועם זאת להיות מספיק מעניינים בעיני קהל הצופים (למקרה ואכן יועמדו להדחה).
מספר ימים לפני היום ה-27 קיבלו הדיירים משימה לבנות בחדר השינה של הבנים תא הזעה - גרסה אינדיאנית לסאונה, הכוללת יריעות ניילון חצי שקופות - בו הם אמורים לבלות ארבע שעות בעירום מלא, כאשר חדר השינה חשוך לחלוטין. כשתא ההזעה היה גמור, קיבלו הדיירים משקאות חריפים ואביזרים על מנת שייכנסו לאווירה, אך למרות שחלקם מסתובבים בבית בתחתונים, הם עדיין מתביישים לחשוף את גופם. לבסוף נכנסו הדיירים אל התא, שם החלו להשתובב. זמן מה לאחר מכן יצאה אחת הבחורות מן התא ורצה עירומה לחדר השירותים, תוך שהיא מצולמת באמצעות מצלמה מאוישת. כשהבחורה הגיעה לחדר השירותים היא נראתה יושבת על האסלה, מצולמת על ידי מצלמה בשלט רחוק הנמצאת מעל הדלת. צוות העריכה נבוכו לצפות בה יושבת בשירותים, אך כשהם הביטו בשידור מתא ההזעה היו את הקולות עמומים מכדי לעורר עניין כך שהם המשיכו בשידור המתרחש בשירותים עד אשר ראו דמות השולחת את ידה מחוץ לתא ולוקחת את אחד הסדינים המונחים בחדר ויוצאת עטופה בסדין אל עבר המטבח, שם הדמות לוקחת סכין גדולה והולכת אל עבר חדר השירותים. לפני שצוות ההפקה שחושדים שמדובר במתיחה הספיקו לעצור בעדה - פותחת הדמות את דלת חדר השירותים, מרימה את הסכין בשתי ידיה תוך שהסדין מסתיר את שניהם מהמצלמה, ומורידה אותו במהירות ואף חוזרת על כך שנית. לאחר מכן נראית הדמות מכסה את הבחורה בסדין נוסף, הולכת מחדר השירותים החשוך חזרה אל תא ההזעה בעוד הסדין שעל גופה של הבחורה מתכסה בכתם כהה.
רגע לאחר מכן רצה המפיקה יחד עם שלושה אנשים במנהרת השירות אל עבר המסדרון שבו נמצאות המצלמות, תוך שהם מפתיעים את הצלם שצופה אל עבר דלת חדר השירותים, ולאחר שנכנסו אל הבית - מודעים לרגע לכך שכעת הם מופיעים לעיני המצלמות - נכנסים המפיקה והעורכים אל חדר השירותים, והיא מורידה מהבחורה את הסדין, חושפת אותה יושבת על האסלה עם פצע דקירה בצווארה, וסכין תקועה בגולגולתה, כדמות גרוטסקית של טלטאבי. המפיקה, מתוחה מכדי לצלצל בטלפון סלולרי, מישירה מבט אל עבר המצלמה ומבקשת הן מצוות העריכה והן מהצופים בשידור החי באינטרנט, לצלצל למשטרה. כששניים מהדיירים יוצאים עטופים בסדינים לראות מה קרה, מצווה עליהם המפיקה לחזור לחדר השינה בעוד היא והצוות חוזרים למסדרון השירות. זמן קצר לאחר מכן מישהו בחדר העריכה מפעיל את האורות בבית, והדיירים העירומים נחשפים במלוא מבוכתם.
מספר שעות לאחר שהדיירים וצוות ההפקה נלקחו לחקירה במשטרה אשר לא העלתה את זהות הרוצח, הודיע צוות ההפקה כי הדיירים מתכוונים לחזור אל הבית ולהמשיך בצילומים כמתוכנן, דבר אשר עורר עניין רב בציבור, ולמחרת משודרת תוכנית חגיגית שבה המפיקה טוענת שההחלטה להמשיך את הצילומים התקבלה ממניעים אלטרואיסטיים כדוגמת מתן האפשרות לצופים להתאבל על הנרצחת - כשבפועל שכנעה המפיקה את המשתתפים לחזור אל הבית כדי שיוכלו להתפרסם - או ליתר דיוק, להעלות את העניין בתוכנית. ככל שחולף הזמן הולך המתח ומתגבר עת הדיירים מתנהלים בבית מתוך חשד שאחד מהם ביצע את הרצח, אך בכל פעם שהדיירים מבקשים לעזוב, משכנעת אותם המפיקה להישאר בכך שהיא מבטיחה לכל אחד מהם פרס כספי, נוסף על הפרס אשר יקבל המנצח.