המברשת מחליקה דרך פי הבקבוקון, לתוך הנוזל או החומר המשמש לטיפוח, כאשר למברשת המסקרה יש שערות דמויות ריסים משלה אשר נוגעות בריסי האדם ומורחות את החומר.
ישנם כמה סוגי מברשות למסקרה. עבות, דקות, צרות, וארוכות המאפשרות לכל משתמש דרך שונה לטיפוח ותוצאה שונה למראה הריסים.
מסקרה היא השלב האחרון באיפור העיניים; היא נמרחת לאחר השימוש בצללית ובאייליינר. לפני מריחת מסקרה, חשוב להוציא כמות קטנה של צבע ולהסיר את השאריות כך שתשאר כמות מינימלית של צבע על המברשת. יש לשים לב שהמסקרה לא מתפוררת ומשאירה לכלוך מסביב לעיניים. לפני המריחה ניתן להשתמש במעגל ריסים שיעזור בקבלת מראה מעוגל ופתוח יותר. חשוב למרוח עד שתי שכבות של מסקרה על מנת לא ליצור שכבה עבה מידי של צבע. לבעלי עין רגישה מומלץ למרוח מסקרה רק על הריסים העליונים ועל חלק החיצוני של הריסים.
הדגשת העיניים במסקרה תיעשה על ידי מריחת מסקרה על הריסים ומריחת מסקרה נוספת, בצבע העיניים, בקצות הריסים. איפור שכזה מדגיש ומבליט את העיניים.
סילביה מיילס
סילביה מיילס (באנגלית: Sylvia Miles; 9 בספטמבר 1924 - 12 ביוני 2019) הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית, מועמדת לשני פרסי אוסקר על הופעותיה בסרטים "קאובוי של חצות" ו"רצח, מתוקה שלי".
ביוגרפיה.
מיילס נולדה בניו יורק סיטי בשם סילביה ראובן לי, בתם של בל וראובן לי. מיילס ידועה בזכות הופעתה בשנת 1969 בדרמה "קאובוי של חצות", שבה גילמה את קאס, האישה העשירה שמזמינה אל ביתה את הכפרי הצעיר ג'ו בק (ג'ון וויט). על התפקיד זכתה למועמדות פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 1975 הייתה מועמדת לאוסקר בשנית, הפעם על הופעתה בתור ג'סי פלוריאן, האלכוהוליסטית במותחן הפשע "רצח, מתוקה שלי".
בשנות ה-80 הופיעה בדרמה הספרותית של גאי המילטון "רצח לאור השמש", בתור המפיקה מיירה גארדינר, ובקומדיות "אישה שטן" בדמותה של אמה של הסופרת מרי פישר (מריל סטריפ) ו"אהבה ממבט שלישי" בתור השדכנית חנה מנדלבאום. מיילס שיחקה בתפקיד קטן, כסוכנת נדל"ן בסרטיו של אוליבר סטון "וול סטריט" ו"". ב-1996 שיחקה בסרט "דניס על הקו".
מיילס נישאה והתגרשה שלוש פעמים במהלך חייה. נישאה לראשונה בגיל 16, בעלה השני היה שחקן התיאטרון ג'רלד פרייס שעודד אותה לפתח קריירת תיאטרון, נישואיה המפורסמים ביותר היו לשדר הרדיו טד בראון.
נפטרה במנהטן ב-12 ביוני 2019.
משקה טופח אינו חיבור לא לטומאה ולא לטהרה
משקה טוֹפֵחַ אינו חיבור לא לטומאה ולא לטהרה הוא כלל יסוד בהלכות טומאה וטהרה, ומשמעותו המילולית: טיפות משקה - נוזל לח, שמכונס בכמות שהוא "טופח" מרטיב את הנוגע בו (אך לא יותר), אין טיפות המשקה השוכנות זה ליד זה נחשבות כגוף אחד, לעניין שנגיעה בטיפה אחת תשפיע על הטיפה השנייה.
החידוש שבכלל זה הוא, למרות שכאשר מים מכונסים יחד במקווה, בשלולית או בכל מאסף מים ("אשבורן" בלשון המשנה) הם נחשבים כגוף אחד, הן לעניין טומאת משקין שהנוגע בטיפת מים אחת נטמאים כל הטיפות מים האחרות והן לעניין טהרה שכאשר מקצת מהמים מושקים למקווה נטהרים כל המים הן מטומאתם והן מפסול המים שאובים, הרי שכאשר המים מועטים כל כך עד שאין בהם אלא כדי שכבה אחת של מים שהיא "טופח" כדי להרטיב את הנוגע בה, לא ניתן להחשיב את טיפות המים שבצידם כמחוברים אליהם, כיוון שאין הם מכונסים יחד. כלל זה מופיע במסכת טהרות.
טופח על מנת להטפיח.
ככלל, ההלכה מבדילה בין שתי דרגות של רטיבות מועטת: "טופח על מנת להטפיח", שהם מים שהנוגע בהם יכול לחזור ולהרטיב דבר אחר, ו"טופח" רגיל, שהמים מסוגלים להרטיב את הנוגע בהם, אך היד הנוגעת לא מסוגלת להרטיב חפץ אחר.
בתלמוד הסתפקו בקשר לכלל זה ש"הטופח אינו חיבור לא לטומאה ולא לטהרה" האם מדובר גם בטופח על מנת להטפיח או רק בטופח רגיל. אך ברור שלעניין מקוואות, טופח על מנת להטפיח חיבור, כלומר כאשר ישנן שני מאגרי מים שבאף אחת מהם אין ארבעים סאה שהוא השיעור הראוי לעשות ממנו מקווה, ובין שני מאגרי המים, ישנם טיפות מים מועטות בשיעור של "טופח על מנת להטפיח", ניתן להחשיב את שני מאגרי המים כמאגר אחד שיש בו ארבעים סאה ונחשב מהתורה ל"מקווה".
יש מהאחרונים שמסבירים, כי לעניין טומאה וטהרה אנו זקוקים שהמים יחשבו כגוף מחובר אחד, ועל כך טופח אינו מועיל להחשב כמחובר, מכיוון שאינו מכונס במקום אחד, אך כדי לחבר שני מקוואות די בכך שישנם ארבעים סאה במקום אחד.
נהר הקונגו
קעקועים בע&quot;מ
קעקועים בע"מ (אנגלית: Miami Ink) היא תוכנית מציאות אמריקנית העוקבת אחר הנעשה במכון קעקועים הנמצא בחוף מיאמי בפלורידה. לסדרה יש כמה סדרות בת. לפני תחילת התוכנית מכון הקעקועים נקרא "305 דיו" (305 הוא אזור החיוג של מיאמי), ומאוחר יותר שינה את שמו ל"קעקועי אהבה-שנאה".
המכון בבעלות משותפת של עמי ג'יימס וכריס נונייז.
ניצוק
ניצוק הוא כינוי הלכתי למצב בו נוזלים נוגעים זה בזה על ידי שפיכה ("יציקה"), החיבור נחשב כזמני בלבד, ולא ניתן להחשיב את הזרם כמחבר המשקה שבכלי העליון אל המשקים התחתונים או להפך.
במשנה.
הדין מופיע כמקביל לדין אשבורן שלפיה, כאשר מים מכונסים יחד בכל מאסף מים (כגון מקווה או שלולית) הם כן נחשבים כגוף אחד. לפי הכלל של "אשבורן", משקה טמא שנגע בטיפת מים אחת נטמאים כל טיפות המים האחרות. לאידך, בעניין טהרה, כאשר מקצת מהמים מושקים למקווה טהורה, נטהרים מקצת המים מטומאתם.. בהקשר זה קובעת המשנה כי "ניצוק אינו חיבור לא לטומאה ולא לטהרה", ונגיעה בטיפה אחת אינה משפיעה על שאר הטיפות.
ניצוק חם.
כלל זה נידון במשנה, והיא מחלקת בין שני מיני ניצוק, ובין מידות החום של היוצק והניצק:
בדיני איסור והיתר.
על פי זה חידש הרב מרדכי בן הלל וכן פסק הרמ"א בשולחן ערוך, כי .
ובטעם הדבר ביארו הש"ך והט"ז טעמים שונים: הט"ז כתב שהסיבה לכך היא על פי הכלל של , וכיון שהנר חם מחמת האש הדולקת בו, ותוכנו של הנר אסור באכילה, הוא יאסור את העליון הניצוק לתוכו. אבל הש"ך כתב טעם אחר - משום שההבל עולה מהנר כלפי מעלה ואוסר את השומן הכשר הנשאר בכלי העליון.
טעמים אלו הם גם טעמיהם של מפרשי המשנה במסכת מכשירין שם; הר"ש פירש , ואילו הרמב"ם בפירושו למשנה כתב: . דעה זו היא כדעת הש"ך, משום החיבור הנעשה על ידי האדים וההבל.
להלכה סובר הפרי מגדים שודאי לא חלוקים שני הטעמים ואדרבה - הם משלימים זה את זה, שהסיבה שאנו מתייחסים להבל התחתון העולה לעליון כדבר האוסר, - הוא בגלל הכלל של תתאה גבר ולכן נחשב הנצוק כמחובר, . אבל מדברי המהרש"א שם משמע שיש חילוק להלכה בין שני הטעמים, וכתב שייתכן שלפי הטעם שהוא משום שהמשקה חשוב כחיבור, הרי שבנר שעשנו עולה למעלה ואין בו משקה לא שייך לומר טעם זה.
הצדוקים סברו שגם ניצוק נחשב לחיבור, וזו הייתה אחת מנקודות המחלוקת בהם התגרו עם הפרושים.
יין נסך.
במיוחד נידון כלל זה בהלכות איסור והיתר. בתלמוד נידונת שאלה זו בעיקר אודות יהודי המוזג יין כשר לכוס של גוי שיש בה קצת יין אשר נחשב ממילא ליין נסך, והשאלה היא האם נחשב היין הניצוק למחובר ומעורב עם היין נסך, כך שגם הוא ייאסר כמותו. במובן זה, הגדרת ניצוק היא עמוד הקילוח שמקשר בין הבקבוק והכוס. הריטב"א מדגיש שהשאלה אינה שהיין יאסור את היין האחר בנגיעה, מכיוון שדווקא טומאה עוברת בנגיעה, ועיקר השאלה היא מדין חיבור ותערובת: .
בתלמוד מובאות דעות שונות בעניין, כך למשל מובאת דעתו של רב הונא שלמרות שניצוק אינו חיבור לטומאה ולטהרה, הוא נחשב חיבור לעניין יין נסך.
להלכה נחלקו הראשונים: דעתו של רש"י היא שלהלכה נפסק שניצוק הוא חיבור, כשיטת זו פוסקים רוב הגאונים, רבינו חננאל, הרי"ף וחכמי אשכנז עד תקופת רבינו תם. אך רבינו תם עצמו פוסק שניצוק אינו חיבור, ומורה כי יש לסמוך על דבריו במקום הפסד גדול. כך גם פוסק בעל המאור, וכך פוסק הרא"ה (על פי עדותו של הריטב"א).
כך פוסק להלכה השולחן ערוך:
"המערה יין לתוך כלי של עובד כוכבים שלא , ואין בו משקה טופח, את שעירה בו אסור בשתייה, ואת שעירה ממנו מותר אפי' בשתייה. הגה: ואם יש בו כדי להטפיח, אסור בנצוק. מיהו אינו אוסר יותר מאילו היה מעורב בו, ואם הוא סתם יינם בטל בשישים".
הטופח אינו חיבור לא לטומאה ולא לטהרה
פסקה
פִסקה היא רצף של מספר משפטים. הפסקה משמשת להצגתו ולפיתוחו של רעיון מצומצם אחד, שהקורא מסוגל לקולטו בזמן קצר.
לפסקה אין כותרת, אך היא מתחילה בשורה חדשה, ולכן מופרדת היטב, מבחינה ויזואלית, מהפסקה הקודמת. ההפרדה הוויזואלית בין פסקה לפסקה מודיעה לקורא על התחלתו של עניין חדש, ומספקת לו תמונה ראשונית של היקף הקטע שעליו לקרוא עד להשלמת קליטתו של הרעיון המובע בפסקה. גם לכותב מסייעת ההפרדה להבחין שמדובר ברעיון נפרד, שאותו עליו לפתח.
גודל הפסקה.
פסקה כוללת משפטים ספורים. גודל מקובל לפסקה נע בין 50 ל-150 מילים. פסקה קצרה מדי עשויה להעיד על רעיון בוסר שלא זכה לפיתוח, ובמצב זה יש לשקול את השמטתה או הרחבתה. פסקה ארוכה מדי עשויה להכביד על הקורא, ולכן יש לשקול את פיצולה. את הפיצול יש לבצע בצורה שלא תראה מלאכותית. פיצול הפסקה אין פירושו חצייה שרירותית של פסקה גדולה. יש להבחין כיצד לפצל את הנושא הנידון בפסקה לשני נושאי משנה, וליצור מהפסקה הגדולה שתי פסקאות שכל אחת מהן עומדת בפני עצמה.
הרכבה של הפסקה.
המשפט הפותח את הפסקה משמש לאחת משתי מטרות: להצגת הרעיון המפותח בפסקה, או לקישור הפסקה לזו שקדמה לה. משפט שאלה מסקרן, ואפילו משפט שאלה שגרתי, שהפסקה הבאה בעקבותיו עונה עליו, הוא דרך טובה לפתיחת פסקה, אם כי אין להפריז בשימוש בדרך זו.