המוצרים הראשונים שפיתחה היו ציוד חומרה לאבחון ובדיקת רשתות WAN ,LAN ו-ATM. מוצרים המשמשים בשלבי פיתוח ציוד הרשת, התקנתו ותחזוקתו השוטפת ומאפשרים איתור תקלות ברכיבי הרשת השונים. תחום המוצרים השני אליו נכנסה היה מוצרים לניהול איכות העברת הקול ברשת האינטרנט ושירותי ערך מוסף אחרים.
בעשור השני של המאה -21 החלה רדקום לספק פתרונות בתחום של וירטואליזציה של רשתות תקשורת (NFV - Network Functions Virtualization) , כלומר מעבר לפתרונות תוכנה בענן, וזניחת ציוד התקשורת בבעלות עצמאית של ספק התקשורת.
טאראקו בתקופת האימפריה הרומית
שנות ה-30 של המאה ה-1
שנות ה-30 של המאה ה-1 היו העשור הרביעי של המאה ה-1, החלו ב-1 בינואר 30 והסתיימו ב-31 בדצמבר 39.
30–39
שנות ה-40 של המאה ה-1
שנות ה-40 של המאה ה-1 היו העשור החמישי של המאה ה-1, החלו ב-1 בינואר 40 והסתיימו ב-31 בדצמבר 49.
40–49
ג'ואל קנטור
ג'ואל (יואל) קנטור (באנגלית: Joel Kantor; נולד ב-26 באוקטובר 1948 במונטריאול) הוא צלם ואמן וידאו ארט ישראלי ממוצא קנדי. על יצירתו זכה בשנת 1986 בפרס ז'ראר לוי של מוזיאון ישראל.
ביוגרפיה.
קנטור נולד בשנת 1948 במונטריאול שבקנדה. למד לימודי אמנות ומשפטים באוניברסיטת מקגיל. בשנת 1976 עלה לישראל והתגורר בקיבוץ כפר מנחם. בין השנים 1980-1982 למד צילום במכללה אקדמית הדסה ירושלים. במהלך השנים שימש קנטור כמורה לצילום בבצלאל, מוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר, המרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה ובית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. קנטור מתגורר היום בשכונת קטמון בירושלים.
ב-1986 הציג קנטור תערוכת יחיד במוזיאון ישראל בשם "צילומים מישראל", התערוכה עוררה מחלוקת ודיון ציבורי כיוון שהציגה תיאור ראשון מצולם של גילויי אלימות ישראלית כלפי פלסטינים.
קנטור זכה בפרס ז'ראר לוי מטעם מוזיאון ישראל (1986), במקום הראשון בתחרות הבינלאומית לצילום של "בני ברית" (1991)
ובמענק "קרן ארטור גולדרייך" מטעם "בצלאל" (1999). ב-2009 זכה בפרס מפעל הפיס לאמנים מצוינים. השתתף בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה.
התמודדות נשים בבחירות מוניציפליות בישראל
אנקנתובטיים
אנקנתובטיים (שם מדעי: Anacanthobatidae) היא משפחה של דגי סחוס שטוחים מסדרת התריסנאים. הם חיים בכל האוקיינוסים הטרופיים והסובטרופיים והם מרחפים מעל הקרקעית בעזרת סנפיריהם המעוגלים. ברובם הגדול הם שוכני מים עמוקים וחיים בתהומות, קצת מעל 1,000 מטרים. בעבר הם היו חלק ממשפחת התריסניתיים אך הופרדו ועם זאת הם מזכירים אותם מאוד.
בני המשפחה קטנים יחסית באורך של 20-60 סנטימטר, הם בעלי חוטם ארוך ולסתות עם שיניים מחודדות. מאפיינם העיקרי הוא מחסורם בקשקשים גלדיים על עורם הרירי. בדומה לשאר הבטאים הם בעלי 5 חריצי זימים וכולם משריצים צאצאים חיים. הם אוכלי דגים וחסרי חוליות ימיים.
פפושדו
יוגוסלביה באירוויזיון לרוקדים צעירים
יוגוסלביה נטלה חלק באירוויזיון לרוקדים צעירים 3 פעמים, ב-1987, ב-1989 וב-1991.
החזית העממית (צרפת)
החזית העממית (בצרפתית: Front populaire) הייתה איחוד של מפלגות השמאל ואיגודי העובדים בצרפת שהתקיים מ-1936 ועד 1938. החזית נוצרה על מצע של מאבק משותף בפשיזם של תנועות הימין הקיצוני. החזית זכתה להצלחה בבחירות 1936 וזכתה לרוב בפרלמנט בזכותו הרכיבה, בין יוני 1936 ליוני 1937, את ממשלת צרפת בראשותו של לאון בלום, אחת הממשלות היציבות בתולדות הרפובליקה הצרפתית השלישית. החזית התפרקה עקב חילוקי דעות פנימיים בין הגופים שהרכיבו אותה ביחס לשאלה באלו גופים לתמוך, אם בכלל, במלחמת האזרחים בספרד ולאור סירובם של הקומוניסטים להצביע בעד הסכם מינכן, שנתמך על ידי חברות אחרות בחזית.
הרקע להקמת החזית.
פרשת סטביסקי הייתה פרשיית שחיתות שלטונית שהתפוצצה בראשית 1934 וגרמה לאי-אמון ציבורי בממשלת המפלגה הרדיקלית של קאמי שוטאן (Camille Chautemps), ומחליפו (לאחר שאולץ להתפטר), אדואר דאלאדיה. העיתונות הימנית דיווחה כי מטרתו של ממשל דאלאדיה היא לקדם "דיקטטורה של השמאל" וב-6 בפברואר פרצה בכיכר הקונקורד בפריז הפגנת ענק של איחוד כל כוחות הימין הפרלמנטרי והחוץ-פרלמנטרי בהן אקסיון פראנסז, הפטריוטים הצעירים (Jeunesses Patriotes) וצלב האש הפשיסטים כמו גם חוגים מלוכניים. המפגינים ביקשו לחצות את נהר הסן ולצעוד לעבר ארמון בורבון, משכן האספה הלאומית. כוחות המשטרה שהגנו על הגישה לארמון, ירו לעבר המון המפגינים ופיזרו אותם, חלק מהמפגינים הנסוגים החלו בפרעות אלימות ברחובות המובילים לארמון האליזה, שם התנגשו עם פלוגות של המפלגה הקומוניסטית של צרפת וניהלו קרבות רחוב. בסוף היום נמנו 16 הרוגים וכ-2,000 פצועים. ב-9 בפברואר התפטר דאלאדיה ובמקומו התגבשה ממשלת הצלה לאומית שמרנית בראשותו של גסטון דומרג (Gaston Doumergue) שמטרתה המוצהרת הייתה הרגעת הרוחות ומניעת התדרדרות למלחמת אזרחים. בתגובה להקמת ממשלת מרכז-ימין זו, פרצו הפגנות מצד השמאל, שהביע חשש של השתלטות ימנית-פשיסטית אנטי-רפובליקנית על צרפת בחסות הממשלה החדשה.
הסכנה מפני מהפכה פשיסטית אנטי-רפובליקאית והתבססותם של משטרים סמכותניים באירופה (כגון מוסוליני באיטליה והיטלר בגרמניה) הובילה את ראשי המפלגה הקומוניסטית (PCF) ו"הסקציה הצרפתית של אינטרנציונל העובדים" (SFIO; לימים המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית) לזנוח את המאבק שלהם כנגד הסוציאל-דמוקרטיה ולחפש שיתוף פעולה עם המפלגה הרדיקלית המרכזית יותר. מוריס תורז, ראש המפלגה הקומוניסטית קרא ליצירת חזית משותפת כנגד "הסכנה החומה" כבר ב-1934 במאמר בל'הומניטה. אולם באותה עת ביקשה המפלגה הרדיקלית, שנהנתה עדיין מרוב בפרלמנט ליצור ברית עם הימין המתון בדמות הברית הרפובליקאית הדמוקרטית (Alliance républicaine démocratique; ARD) עמה ישבה בקואליציה משותפת של "ממשלת פיוס" בין נובמבר 1934 למאי 1935. המצב השתנה לקראת הבחירות ב-1936, בו התברר כי מנהיג הברית הרפובליקאית דמוקרטית, פייר אטיין פלנדן, אינו מעוניין עוד בברית עם הרדיקלים, דבר שפתח את האפשרות לחיבור הרדיקלים לסוציאליסטים ולקומוניסטים, יחד עם תמיכה של גופים חוץ-פרלמנטריים בהם בעיקר האיגודים המקצועיים והליגה לזכויות האדם ( Ligue des droits de l'homme).
בחירות מאי 1936 וממשלת לאון בלום.
ב-3 במאי 1936 התקיימו בצרפת בחירות כלליות בהן זכתה החזית ל-386 מושבים מתוך 608. לראשונה היו לסוציאליסטים יותר מושבים מאשר לרדיקלים. לאון בלום הפך לראש ממשלת צרפת והיה הסוציאליסט הראשון שכיהן בתפקיד והיהודי הראשון בתפקיד, דבר שהפך את התבטאויות האופוזיציה לנגועות באנטישמיות מוצהרת. הקואליציה שתמכה בממשלה הייתה רחבה והקיפה את הקומוניסטים, הסוציאליסטים, הרדיקלים ומפלגות קטנות נוספות כגון תנועת "האיחוד הסוציאליסטי-רפובליקאי" של פול רמדיה, "המפלגה הפרולטרית", הקתולים השמאלים (" Jeune République") ועוד שהתאחדו תחת גוש "השמאל העצמאי" ("Gauche indépendante").
זמן קצר לאחר הקמת הממשלה, ב-24 במאי 1936, היא ביקשה להוקיר את נרצחי דיכוי הקומונה הפריזאית ב-1871. במצעד שהתקיים אל "קיר לוחמי הקומונה" (Mur des Fédérés) בבית הקברות פר לשז השתתפו כ-600,000 משתתפים. בראש המצעד צעדו לאון בלום ומוריס תורז. התהלוכה ביטאה תחושה חזקה של התנגדות לפאשיזם ולנאציזם שעלו אז במדינות אירופיות שונות.
ממשלת בלום, שזכתה ברוב יציב ורחב, פתחה במסע חקיקה רחב (133 חוקים ב-73 ימים), שנגע בעיקר להסדרת זכויות עובדים ונתמך בשורת הסכמים בין איגודי המעסיקים לאיגודי העובדים. בין היתר כוננו חוקי העבודה של ממשלת בלום את זכות השביתה, הזכות למשא ומתן קיבוצי וחתימת הסכמים קיבוציים, מתון מינימום של 12 ימי חופשה שנתית לכל עובד כחוק (כך, למעשה כונן מוסד הוואקאנס, החופשה השנתית הצרפתית), הגבלת שבוע העבודה ל-40 שעות, העלאה מיידית של המשכורת באופן מדרגי (15% לבעלי המשכורות הנמוכות ו-7% לבעלי המשכורות הגבוהות), נקיטת צעדים למניעת התנהגות נקמנית של מעסיקים כנגד מובילי שביתות או נציגי עובדים, פיתוח הרפואה התעסוקתית, ביטוח תאונות עבודה וביטוח לאומי. חקיקת החבילה הראשונה של חוקי העבודה הושלמה כבר ביוני 1936.
צעדים נוספים של הממשלה נועדו לחילוצה של צרפת מן המשבר הכלכלי העולמי ומניעת שחיתות שלטונית. כך למשל הוחלט שכל בעל מניות בבנק יהיה רשאי להשתתף בישיבות ולקבל דין וחשון שקוף על ההחלטות ושונתה שיטת המינויים לתפקידים ציבוריים בכירים. הוקם משרד לענייני תבואה ("Office du blé") שנועד להסדיר תמורה נאותה לחקלאים וסיוע בשיווק תוצרת חקלאית. הוקמה תוכנית למתן הלוואות בערבות ממשלתית לפיתוח עסקים קטנים ובינוניים. כן החלה הממשלה לפתח פרויקטים גדולים של עבודות ציבוריות, בפרט בתחום שיקום ותחזוקה של תשתיות, על מנת לספק מקורות תעסוקה ולהילחם באבטלה. גם אירוח התערוכה העולמית של פריז (1937) פתח פתח למקומות תעסוקה רבים.
ממשלת לאון בלום דאגה גם לפיתוח החינוך והתרבות, כך למשל הרחיבה את חינוך החובה לגיל 14 וביטלה את שכר הלימוד להשכלה תיכונית שהפך לחינם ופתחה אפשרויות לימודים לנוער עובד, כן יסדה הממשלה משרד ממשלתי ייעודי לפיתוח הספורט והקיט.