בשנת 2007 נבחר על ידי ועדה מייעצת של אנשי קולנוע ואישי ציבור, כחלק מפרויקט 'עבר הווה עתיד', המשותף לערוץ 8, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב וסינמטק ירושלים, ליצור סרט בשם "ג'אפה - סיפורו של מותג", שאמור היה לעקוב אחר סיפורם של תפוזי יפו. בטרם התכנסה הוועדה הציבורית האמורה לאשר את הבחירה, ואת המימון שבעקבותיה, יצאו גורמים רבים בציבוריות הישראלית, ובמיוחד העיתונאי בן דרור ימיני בקריאה להימנע מלממן את סרטו של סיון מכספי הציבור, במיוחד בהקשר של חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל. לגינוי הצטרפו גם השר יעקב אדרי וחבר הכנסת יואל חסון. להגנת סיון יצאו אישי ציבור כבמאי רם לוי. כן חתמו מאות אנשי קולנוע על עצומה לתמיכה בסיון. בסופו של דבר, לנוכח הוויכוח הציבורי, החליט סיון להודיע על כי הוא מושך את בקשתו לתמיכה מקרן רבינוביץ', וזאת לאחר שההנהלה הציבורית של הקרן החליטה שלא לתמוך בפרויקט, דבר שהביא לאיום בהתפטרות ראש הוועדה המייעצת לקרן, נחמן אינגבר. סיון טען כי באווירה שנוצרה אין ביכולתו ליצור קולנוע. העניין הגיע לדיון בוועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת ב-29 במאי 2007, שם התבטא סיון כי "אנשים מדברים על תסריט שלא קראו וסרטים שלא ראו! אני הוא זה שהוצאתי החוצה את הסרטים של משפט אייכמן! בשם הסבא והסבתא שלי, אני לא מוכן שישתמשו בזילות במושג אנטישמיות". בסופו של דבר הופק הסרט ללא תמיכת קרן רבינוביץ.
פרן אוליביה
פרנאנדו (פרן) אוליביה אי פונס (בקטלאנית: Fernando (Ferran) Olivella i Pons; נולד ב-22 ביוני 1936 בברצלונה שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק במשך כל הקריירה בברצלונה כמגן וכבלם. אוליביה היה חבר בסגל הקבוצה הבוגרת במשך 13 עונות, בין 1956 לבין 1969, וכן ערך 18 הופעות במדי נבחרת ספרד.
קריירה.
קריירה קבוצתית.
אוליביה הצטרף בנעוריו למחלקת הנוער של ברצלונה. ב-1954 החל לשחק בקבוצת המשנה של המועדון, אספנייה אינדוסטריאל. לאחר שתי עונות בקבוצת המשנה, עלה אוליביה לקבוצה הבוגרת. אוליביה השתלב היטב בקבוצה בעונתו הראשונה, בה הופיע ב-17 משחקי ליגה. תחילה אוליביה שיחק בעמדת המגן, אך עם הזמן עבר לתפקיד הבלם. בעונתו השנייה בברצלונה, עונת 1956/57, היה אוליביה שותף לזכייתה בגביע הגנרל, כשחקן קבוע בהרכבה.
תחת הדרכתו של הלניו הררה זכה פעמיים באליפות ספרד, בעונות 1958/59 ו-1959/60, בגביע הגנרל פעם נוספת ב-1958/59 ובגביע ערי הירידים פעמיים, ב-1958 וב-1960. במהלך עונת 1959/60, ב-14 בפברואר 1960, הבקיע אוליביה את שערו היחיד במדי ברצלונה, במשחק בו הביסה ברצלונה את לאס פאלמס 8-0. השנים הבאות היו קשות עבור אוליביה, שמיעט לשחק ושותף ב-19 משחקי ליגה בלבד בשלוש העונות הבאות. בתקופה זו זכתה ברצלונה בגביע הגנרל ב-1963, אך לאוליביה היה חלק מועט בזכייה זו והוא לא שותף במשחק הגמר מול ריאל סרגוסה. בהמשך, השתפר מצבו של אוליביה, ולאחר פרישתו של ז'ואן סגרה בסוף עונת 1963/64, התמנה אוליביה לקפטן הקבוצה. כקפטן הקבוצה זכה עם הקבוצה בגביע ערי הירידים בפעם השלישית בקריירה שלו, ב-1966. לאחר מכן, דעך מעמדו בקבוצה והוא מיעט לשחק. בעונת 1967/68 זכתה ברצלונה בגביע הגנרל, אך גם בזכייה זו חלקו היה קטן, ואת הגביע הניף הקפטן באותו משחק, חוסה אנטוניו סאלדואה. בעונת 1968/69 השתתף עם ברצלונה בגמר גביע מחזיקות הגביע, בו הפסידה ברצלונה 3-2 לסלובן ברטיסלאבה. בסוף העונה פרש סופית ממשחק, בגיל 32.
בסך הכול שותף אוליביה ב-500 משחקים רשמיים ולא רשמיים בשורות ברצלונה, ובכך הוא אחד השחקנים עם מספר ההופעות הגדול ביותר בשורותיה.
קריירת נבחרות.
אוליביה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד ב-31 במרץ 1957, בניצחון נבחרתו 5-0 על נבחרת בלגיה. מאז הופיע ב-17 משחקים נוספים של נבחרת ספרד, ואף שימש קפטן הנבחרת שזכתה ביורו 1964. את הופעתו האחרונה בנבחרת ערך ב-8 בדצמבר 1965 במשחק מול נבחרת אנגליה. הוא נמנה בסגל הנבחרת במונדיאל 1966 שנערך באנגליה, על אף שלא שותף באף משחק.
לאחר הפרישה.
אוליביה היה חבר בהנהלת מועדון הכדורגל ברצלונה בין 1989 לבין 1993, בעת נשיאותו של ז'וזפ ליואיס נונייז.
פט ביוקנן
פטריק ג'וזף "פט" ביוקנן (באנגלית: Patrick Joseph "Pat" Buchanan; נולד ב-2 בנובמבר 1938) הוא פוליטיקאי ועיתונאי אמריקאי מהזרם השמרני. ביוקנן התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית בשנים 1992 ו-1996, ובבחירות הכלליות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000 כמועמד מפלגת הרפורמה. דעותיו של ביוקנן הן בדלניות, והוא מוגדר על ידי מספר מנהיגים וארגונים יהודיים כאנטישמי.
ביוגרפיה.
ביוקנן נולד למשפחה קתולית בוושינגטון הבירה. הוא למד בבתי ספר קתוליים ולאחר מכן באוניברסיטת ג'ורג'טאון, החל לעבוד כעיתונאי ועד מהרה נודע כפרשן פוליטי שמרן. ביוקנן היה יועצו של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון ועסק בין השאר בכתיבת נאומים. הביטוי "הרוב הדומם" מיוחס לו. לאחר התפטרותו של ניקסון חזר ביוקנן לעיתונות והחל להגיש תוכנית רדיו ברשת NBC בה התעמת עם העיתונאי הליברלי טום בריידן. תוכנית זו שימשה השראה לתוכניות הטלוויזיה "אש צולבת" (Crossfire) ו"חבורת מק'לוכלן" (The McLaughlin Group) בהן הופיע.
ביוקנן שב לעבוד לבית הלבן בימי הנשיא רונלד רייגן ושימש כראש צוות התקשורת בשנים 1985 עד 1987. הוא ריכז את המאמץ התקשורתי לערער את מעמד הממשלה הסנדיניסטית בניקרגואה. באותה תקופה ביקר רייגן בגרמניה והניח זר פרחים בבית קברות בביטבורג בו קבורים גם חללי אס אס, למרות מחאות רבות של ארגונים יהודיים ואחרים. לדברי אלי ויזל, ביוקנן היה היחיד בסגל הנשיא שתמך במסע, ואמר שלא ניתן להציג את הנשיא כנכנע לקבוצות לחץ יהודיות.
הוא שב לעבודתו העיתונאית לאחר שעזב את התפקיד ובשנת 1992 התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית מול הנשיא המכהן ג'ורג' בוש האב. בבחירות במדינת ניו המפשייר הוא הפתיע את בוש והשיג 37% מהקולות (לעומת %53 לבוש). התוצאה הצביעה על חוסר שביעות הרצון מהנשיא, ותרמה להפסדו של בוש בבחירות הכלליות לביל קלינטון. הוא התמודד גם בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית בשנת 1996 וניצח במספר מדינות בתחילה, בהן ניו המפשייר. בסופו של דבר ניצח בוב דול.
בשנת 2000 התמודד לנשיאות מטעם המפלגה הרפורמיסטית האמריקאית שנוסדה על ידי רוס פרו (הלה סירב לתמוך במועמדות ביוקנן). הוא זכה ב-0.4 אחוז מהקולות. יחד עם זאת ייתכן שלמועמדותו הייתה השפעה מכרעת: במחוז פאלם ביץ' שבפלורידה טעו רבים והצביעו עבורו עקב עיצוב מבלבל של פתקי הבחירות (Butterfly Ballots) והדבר מנע את ניצחון אל גור.
דעותיו.
ביוקנן הוא שמרן ומתנגד לזרם ה"ניאו שמרני" (לעיתים מוגדרת האידאולוגיה שלו כ"פלאו שמרנות"). הוא בדלן ומתנגד בחריפות למעורבות אמריקאית בארצות שמעבר לים. הוא בעד הגבלה דרסטית בהגירה לארצות הברית ובעיקר מגבול מקסיקו, מתנגד לסחר חופשי ותומך בפרוטקציוניזם. בין היתר התנגד להסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה (NAFTA) ודרש לשנות את המדיניות מול סין. בעת מועמדותו כנציג מפלגת הרפורמה בשנת 2000 קרא לעזיבת ארצות הברית את האו"ם ולגירוש המוסד מאדמתה. הוא ביקורתי ביחס לישראל ומדבר לעיתים תכופות נגד השפעת היהודים על מדיניות ארצות הברית. הוא ידוע במספר אמירות פרובוקטיביות בהקשר זה.
ביוקנן הוא קתולי המשתייך לזרם המסורתי, דהיינו אלה המתנגדים לרפורמות של ועידת הוותיקן השנייה מ-1961. הוא מתנגד להפלות ולהכרה בזכויות ההומוסקסואלים. הוא קרא לביטול מצעד הגאווה בניו יורק ואמר כי הוא מתייחס לפוליטיקאים קתולים שאינם חולקים עמו דעות אלה ככופרים. הוא הגן על האפיפיור פיוס ה-12 שכיהן בזמן מלחמת העולם השנייה וטען כי ההאשמות כי שיתף פעולה עם השמדת היהודים בשתיקתו הן דיבה שהיא "היטלרית בממדיה".
בספריו ובמאמריו הוא מרבה לטעון ששקיעתה של ארצות הברית בלתי נמנעת, מחד עקב פיזור התחייבויות להתערבות צבאית ברחבי העולם באזורים שאין לה כל אינטרס צבאי בהם ושעשויות להצטרך להיפרע יום אחד, ומאידך בשל שחיקה מבית בגלל פריון גבוה לאוכלוסייה הלא-לבנה, היחלשות הבסיס התעשייתי (בעיקר בשל מעבר לסין) עקב עידוד סחר חופשי, ליברליזם ותרבות של תקינות פוליטית, שמשנים את האופי הלבן והנוצרי של המדינה.
The Verve
The Verve היא להקת רוק בריטית, שנוסדה בעיר ויגן שבמחוז מנצ'סטר, בשנת 1990.
היסטוריה.
הלהקה נוסדה בוינסטנלי סיקס פורם קולג', על ידי סולן הלהקה ריצ'רד אשקרופט, הגיטריסט ניק מקייב, הבסיסט סיימון ג'ונס והמתופף פטר סולסברי. סיימון טונג הצטרף ללהקה בשלב מאוחר יותר.
בתחילת דרכה, הלהקה הושפעה רבות מזרם הרוק הפסיכדלי, זרמי הספייס-רוק והשוגייז. הלהקה הוציאה מספר תקליטי שדרים באמצע שנת 1990, וכן שני תקליטים אשר זכו לביקורות אוהדות ביותר. הלהקה התמודדה בהמשך הדרך עם שינוי שמה ותחלופת אנשי הצוות, פרידות, בעיות בריאות של חלק מחבריה, שימוש בסמים ואף מספר תביעות משפטיות, וכן התפרקה לתקופה קצרה לאחר אלבומם השני. ההצלחה המסחרית של הלהקה הגיעה ב-1997 עם צאת אלבומה השלישי "Urban Hymns" והסינגל הראשון מאלבום זה, "Bitter Sweet Symphony", אשר הפך ללהיט עולמי. מתוך האלבום יצאו גם הסינגלים "The Drugs Don't Work" (אשר היה לשירם הראשון שהגיע למקום הראשון במצעדים בבריטניה), "Lucky Man" ו-"Sonnet".