עגלה 34 היא עגלה שנשאה ציוד לפינוי מוקשים בחיל השריון הישראלי, בדרך כלל מוקשים נגד טנקים. הפעלת המערכת יצרה נתיב בטוח למעבר רכב קרבי משוריין באורך של 100 מטר וברוחב של כ-12 מטר.
העגלה נגררה על ידי טנק, בדרך כלל טנק עם מגוב או מגוב נוכרי לפילוס מוקשים בשדה מוקשים. בתוך העגלה היה שרשור של מטענים בצורת שרוול בד שבתוכו מטעני חנ"ם המחוברים זה לזה או טורפדו בנגלור עוצמתיים יותר המיועדים לפיצוץ מוקשים נגד טנקים. הטנק היה מפלס את דרכו בשדה המוקשים והמטענים נפרסו מאחורי העגלה. אחרי שהמטענים נפרסו לאורך שדה המוקשים, המפעיל היה מנתק את השרשרת מהעגלה בעזרת כפתור ולאחר מכן מפוצץ את שרשרת המטענים. הפיצוץ היה פותח נתיב מעבר נקי ממוקשים בשדה המוקשים, רחב דיו למעבר טנקים. עקרון הפעולה היה דומה מאוד לצפע שריון רק שבמקום שרשרת מוקשים הנורה על ידי טיל השרשרת הייתה נגררת על ידי טנק.
פאלו אלטו נטוורקס
פאלו אלטו נטוורקס (Palo Alto Networks) היא חברת אבטחת מידע אמריקאית, השוכנת בסנטה קלרה שבקליפורניה. החברה עוסקת בייצור פלטפורמות אבטחת מידע לעסקים הכוללות מוצרי אבטחת רשתות, וכחלק מכך קו מוצרי Firewall (חומת אש) מתקדמים, מוצרי אבטחה מבוססי טכנולוגיות ענן ומוצרי הגנה על עמדות קצה וכן מגוון של מוצרים נוספים.
היסטוריה.
פאלו אלטו נטוורקס הוקמה בשנת 2005 על ידי היזם הישראלי ניר צוק, המכהן עד היום כ-CTO של החברה, ומספר שותפים מתוכם מוכר ביותר רג'יב בטרה.
לפני הקמת החברה, היה צוק מנהל הפיתוח של מוצר ה-Firewall הראשון בחברת צ'ק פוינט, ובנוסף ניהל את פיתוח מוצר ה-IPS הראשון בין השנים 1994–1997. צוק הציב לעצמו מטרה להקים חברה מתחרה אשר תעקוף במוצריה את צ'ק פוינט. כשנשאל מדוע בחר להקים את פאלו אלטו נטוורקס, השיב צוק כי מטרתו היא לפתור את בעיית אבטחת הרשת העומדת בפני חברות גדולות כיום: חוסר היכולת לאפשר לעובדים להשתמש באפליקציות מודרניות, אשר מחייבת פיתוח Firewall אשר מסוגל לזהות ולספק בקרה מעמיקה על תעבורת האפליקציות השונות.
החברה ייצרה והפיצה את מוצר ה-Firewall הראשון שלה בשנת 2007. ב-20 ביולי 2012 הונפקה בבורסה לניירות ערך בניו יורק בשווי של 2.8 מיליארד דולר.
בשנת 2017, עקפה פאלו אלטו נטוורקס את חברת צ'ק פוינט מבחינת היקף המכירות, עם הכנסות שנתיות של 1.8 מיליארד דולר לעומת 1.7 מיליארד דולר לצ'ק פוינט, עם זאת הציגה שיעורי רווחיות נמוכים יותר של 14% בלבד, לעומת כ-45% לצ'ק פוינט.
בשנת 2018, פאלו אלטו נטוורקס נרשמה במקום השמיני ב- Forbes Digital 100. החברה המשיכה לצמוח, גם בדרך של מיזוגים ורכישות, ובאוגוסט 2021 הגיע שווי השוק שלה ל-53 מיליארד דולר.
רכישות בישראל והסניף הישראלי.
רכישות בישראל.
בשנת 2014 רכשה פאלו אלטו נטוורקס את הסטארט-אפ הישראלי Cyvera ובכך נכנסה לראשונה לשוק ההגנה על עמדות הקצה עם פתרון חדשני להגנה מאקספלוייטים (exploits) ונוזקות.
בשנת 2017 רכשה החברה סטארט-אפ ישראלי נוסף, LightCyber ורכשה יכולת נוספת - ניטור אנומליות ברשת, זיהוי ופענוח התנהגות משתמשים ובידוד מחשבים נגועים.
במרץ 2018 רכשה החברה סטארט-אפ ישראלי, CyberCubes במיליוני דולרים. החברה פיתחה מנוע מתקדם להגנה על נקודות קצה עם גישה חדשנית לגילוי ומניעת תוכנות זדוניות. בבסיסה, החברה הפעילה מנוע אוטומטי מבוסס ניתוח התנהגות כדי ליירט תוכנות זדוניות וטכניקות תקיפה מסוג file-less attack.
באפריל 2018 רכשה החברה סטארט-אפ ישראלי, Secdo בכ-100 מיליון דולר, החברה פיתחה פלטפורמה לזיהוי מתקפות סייבר תוך צמצום התראות שווא מהתקני אבטחה אחרים.
במרץ 2019 רכשה החברה תמורת 560 מיליון דולר את הסטארט-אפ הישראלי-אמריקאי דמיסטו (Demisto) אשר מפתח מוצר בתחום הSOAR - Security Orchestration, Automation and Response.
במאי 2019 רכשה החברה שתי חברות ישראליות: טוויסטלוק (Twistlock), העוסקת בסייבר במחשוב ענן, ופיורסק (PureSec), העוסקת באבטחה לארכיטקטורות נטולות שרת בענן.
בפברואר 2021 רכשה את הסטארט-אפ ישראלי ברידג'קרו (Bridgecrew) שפיתח פלטפורמה שמאפשרת לארגונים לתקן בעיות אבטחת מידע בלחיצת כפתור, ובכך לחסוך שני משאבים חשובים: כסף וזמן, אשר נדרשים במידה לא מבוטלת כדי לטפל באותן בעיות.
הסניף הישראלי.
הסניף הישראלי, בו עובדים בשנת 2021 כ-700 עובדים, נפתח בשנת 2012. מרכז המחקר והפיתוח הישראלי, היחיד של פאלו אלטו נטוורקס מחוץ לארצות הברית, נוסד כתוצאה מרכישת Cyvera ושימש במקור לפיתוח קו מוצרי ההגנה על עמדות קצה הידוע בשם הקוד Traps. משנת 2017 ורכישת LightCyber הסניף עוסק גם בתחום ניטור האנומליות ברשת.
הסניף היה ממקום במגדל בנק דיסקונט ברחוב יהודה הלוי בתל אביב. בשנת 2017, שכרה פאלו אלטו נטוורקס 4 קומות בשטח של 6,000 מ"ר במגדלי אלון.
לאה גרונדיג
לאה גרוּנדיג (בגרמנית: Lea Grundig; שם נעוריה: לנגר (Langer); 23 במרץ 1906 – 10 באוקטובר 1977) הייתה אמנית רישום ותחריט יהודייה גרמנייה קומוניסטית, שחייתה ופעלה מרבית שנותיה בגרמניה בין שתי מלחמות העולם ובגרמניה המזרחית בתקופת השלטון הקומוניסטי עד מותה.
בתחילת דרכה האמנותית תארה בעבודותיה את חיי הפועלים ופשוטי העם. בסוף העשור השני של המאה העשרים שימשו לה פועלים ומחוסרי עבודה נושא לציור דיוקנאות אותם הכינה בגיר שחור ובפחם.
יצירותיה כקומוניסטית פציפיסטית תחת המשטר הנאצי בין השנים 1933–1939 משקפות את הסבל והיאוש של היהודים והקומוניסטים נרדפי השלטון בתקופת הרייך השלישי לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בין השנים 1940 ו-1949 שהתה גרונדיג בארץ ישראל בה ציירה את נופיה, חיי היום יום בארץ ויצירות המתארות את השואה. גולת הכותרת של עבודותיה העוסקות בשואה היא סדרת רישומים הנקראת "בגיא ההריגה". כמו כן איירה ספרי ילדים רבים שיצאו לאור בארץ ישראל.
יצירותיה לאחר ששבה לגרמניה המזרחית ב-1949 משקפות את סבלו של מעמד הפועלים תחת עול המשטר הקומוניסטי.
תולדות חייה.
ילדות ונעורים.
לאה גרונדיג נולדה ב-1906 בדרזדן, סקסוניה שבגרמניה למשפחה יהודיית אורתודוקסית אמידה, בתו של סוחר. אביה עסק בייצור רהיטים ואמה בתפירת בגדים.
עוד בילדותה התמרדה נגד המסורת האורתודוקסית שנשמרה בבית הוריה. בגיל 14 הצטרפה לתנועת הנוער הציונית "בלאו וייס". "התלהבתי", כתבה לימים באוטוביוגרפיה שלה (בגרמנית): "כאן הוצבה מטרה, כאן ניתנו תשובות לשאלות וכאן מצאתי דרך נעימה לפגוש אנשים, למצוא חברים וידידים. יצאתי מהצרוּת והמוגבלות של משפחתי. שאפנו להגיע לפַּלֶשְׂתִינָה, לבנות את הארץ, להיות לחקלאים או לפועלים". כפי שהעידה לימים, התקופה הקצרה בתנועת הנוער הייתה מהשנים היפות והמאושרות של חייה.
לימודי אמנות והצטרפות למפלגה הקומוניסטית.
לדברי גרונדיג, אביה אילץ אותה ללמוד בבית ספר למסחר "כדי שתביא תועלת", אך שאיפתה הייתה להיות ציירת. בסופו של דבר נכנע אביה להפצרותיה, וב-1922 שלח אותה לבית הספר המקצועי לאמנויות בדרזדן. משם המשיכה את לימודיה בבית הספר לאמנות "דֶר וֶג" (Der Weg, הדרך). מ-1924 עד 1926 למדה גרונדיג באקדמיה לאמנויות ומלאכות (Kunstgewerbeakademie) בדרזדן והשתתפה בכתת אמן של אוטו גוסמן, שם התחברה אל הציירים אוטו דיקס, וילהלם לכניט, אוטו גריבל והאנס גרונדיג , שעתיד היה להיות בעלה. ב-1926 הצטרפה ביחד עם האנס גרונדיג וסטודנטים נוספים מהאקדמיה למפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD). מאוחר יותר, בשנת 1929 (לאחר נישואיהם), נמנו האנס ולאה עם מייסדיה ופעיליה הפוליטיים של התאחדות האמנים החזותיים המהפכנים של גרמניה (Asso, בראשי תיבות: ARBKD) בדרזדן. הארגון עסק בהכנת והפצת חומרי תעלומה גרפית כגון כרוזים, עלונים ומודעות עבור המפלגה הקומוניסטית.
נישואין להאנס גרונדיג.
לאה והאנס רצו להינשא, אך אביה התנגד בתוקף לקשר מאחר שהאנס לא היה יהודי, וכמו כן היה סטודנט עני לציור בעל דעות שמאלניות. בעקבות הצטרפותה של גרונדיג ב-1926 לשלוחת הסטודנטים של המפלגה הקומוניסטית החליט האב לשלוח אותה לסנטוריום לחולי עצבים בהיידלברג. שם, באמצעות טיפול פסיכואנליטי, ציפה שתבריא מאהבתה להאנס ומרעיונותיה המרדניים. על אודות תקופה זו כתבה גרונדיג באוטוביוגרפיה שלה:
למרות ההתנגדות מצד משפחתה, נישאה גרונדיג להאנס ב-1928. בני הזוג שכרו דירה קטנה וזולה ברובע מגורי פועלים של דרזדן, נוישטט (Neustadt). שם החלה עבודתם האמנותית המשותפת והעשירה.
הם התגוררו בבית אחורי, קומה רביעית מתחת לגג. אותו בית דירות ברחוב מלנכתון (Melanchtonstrasse), ביחד עם שני הבתים האחוריים, שקק ילדים; אלה הפכו עתה למודלים שלהם לציור. גרונדיג ציירה אותם בדיו ובמכחול, והאנס לעומתה צייר בעיקר בצבעי שמן. עד מהרה הפך בעלה לאחד מהציירים המשמעותיים של "האובייקטיביות החדשה" (Neue Sachlichkeit, ) בדרזדן. גם עבודותיה של גרונדיג צוירו בסגנון זה.
האנס כתב אודות תקופה זו " היינו עניים מרודים, קצבתנו השבועית כ 12 מארק. לעיתים, במשך חודשים, לא היה באפשרותנו לשלם שכר דירה. לא פעם היינו קרובים להיזרק לרחוב. למרות זאת עבדנו במרץ רב והיינו מאושרים”.
בשנת 1930 עבר הזוג גרונדיג להתגורר באזור אחר של דרזדן, רחוב אוסטבאהן (Ostbahnstrasse; נהרס במלחמת העולם השנייה ואינו קיים עוד). נוף של רציפים ומסילות ברזל בחזית המזרחית של בתי הרחוב שימש לסדנאות עבודה לציירים, ועל כן כונה הרחוב "רחוב הציירים".
רדיפה, מאסרים וגירוש מגרמניה.