להידרוצפלוס טיפול כירורגי, הכולל החדרת צינורית עשויה סיליקון ובה שסתום חד כיווני, לתוך חלל המוח על מנת לעקוף את החסימה ב-Arachnoid granulation ולנקז את עודפי ה-CSF אל אזורים אחרים בגוף. רוב הצינוריות (שנט) מנקזות את הנוזל לחלל הבטן, אך ישנן חלופות אחרות, התלויות לפעמים במבנה האנטומי של החולה. כאשר צינורית השאנט פועלת כראוי, מתאפשר לחולה לנהל אורח חיים תקין ומלא בלי הפרעות לתפקוד יומיומי. נדרשת עירנות לסימני חסימה, שעלולים להצביע על צורך בשחזור השאנט (repair).
טיפול חלופי, שאינו כרוך בהחדרת גוף זר, הוא פיום רצפת החדר השלישי. בניתוח פיום (המבוצע דרך החלק העליון של הראש) יוצרים פתח מלאכותי ברצפת החדר השלישי, דרכו מתנקזים עודפי ה-CSF.
קיים גם טיפול תרופתי שיכול להקל על התסמינים לטווח קצר אך אינו מהווה תחליף לטיפולים האחרים.
פרנסיסקו לרגו קביירו
פרנסיסקו לרגו קביירו (בספרדית: Francisco Largo Caballero; 15 באוקטובר 1869 - 23 במרץ 1946) היה ממנהיגי המפלגה הסוציאליסטית הספרדית ואיגוד העובדים הסוציאליסטי (UGT) בספרד.
חייו.
לרגו נולד במדריד ועבד כטייח. הוא הצטרף לאיגוד הפועלים הסוציאליסטי, ה-UGT, בשנת 1890, ובשנת 1905 היה לחבר מועצת האיגוד במדריד. בשנת 1908 הוא נהיה חבר המועצה הלאומית של האיגוד, והיה מנאמניו של פבלו איגלסיס. בשנת 1916 הוא ניהל את המשא ומתן עם ה-CNT האנרכיסטי על שיתוף פעולה, שהביא להסכם סרגוסה. בשנת 1918 הוא נבחר למזכיר הכללי של האיגוד וייצג את הארגון בכנס האינטרנציונל הבינלאומי בפברואר 1919 בברן. לרגו התנגד להשתתפות הסוציאליסטים הספרדים באינטרנציונל ה-3 שזוהה עם הקומוניסטים, מכיוון שלא תלה תקוות במהפכה הקומוניסטית ברוסיה וסבר שהתנאים בספרד שונים לגמרי מאשר ברוסיה, והפועלים בספרד אינם מוכנים עדיין למהפכה. עם זאת, לרגו, בניגוד לאינדיקיו פרייטו, תמך במהפכה סוציאליסטית וראה בהקמת רפובליקה רק כלי לקידום המהפכה הסוציאליסטית. בימי שלטונו של מיגל פרימו דה ריברה הוא תמך בשיתף פעולה עם הממשלה, דבר שאיפשר את המשך קיומו החוקי של הארגון. לעומתו, אינדיקיו פרייטו שלל כל שיתוף פעולה עם הממשלה הרודנית, בראותו ברפובליקה ערך בפני עצמו. בימי פרימו דה ריברה כיהן לרגו במועצה המייעצת של המדינה (Council of state).
בשנת 1925 נבחר לרגו למנהיג המפלגה הסוציאליסטית, ה-PSOE.
הוא כיהן כשר העבודה בשנים 1931-1933 בממשלות של אלקלה סאמורה ומנואל אסאניה. כשר עבודה הוא הקים מועצות בוררות לסכסוכים בין עובדים למעבידים שהיו להם סמכויות רחבות יותר מאשר בימי פרימו דה ריברה והעביר חוק האוסר על בעלי אדמות להעסיק עובדים ממחוץ למחוז שלהם כאשר יש מובטלים מהמחוז. ב-1 ביולי 1931 הוצא צו הקובע יום עבודה של שמונה שעות. חוק נוסף מנע מבעלי אדמות להפסיק לעבד את האדמות שלהם.
בעקבות ניצחון הימין בבחירות בשנת 1933, החל לרגו קביירו לדבר על מהפכה סוציאליסטית, ונהיה מנהיג הפלג השמאלי של המפלגה הסוציאליסטית. באוקטובר 1934 הוא היה בין המובילים של ההתקוממות ברחבי ספרד שכללה את המרד באסטוריאס. הוא הועמד לדין על חלקו במרד אך הכחיש כל קשר למרד וזוכה.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית, הרפובליקה הספרדית השנייה התרסקה ומועצות פועלים ברחבי המדינה לקחו את השליטה במקומותיהם, מפקיעים רכוש ומארגנים פעילות משותפת של הפועלים. לתקופה קצרה באוגוסט 1936 סבר לרגו קביירו שיש להביא להסכם בין שני ארגוני הפועלים הגדולים, ה-UGT הסוציאליסטי וה-CNT האנרכיסטי, שיקימו ממשלה משותפת. אולם ב-4 בספטמבר 1936, הסכים לרגו קביירו לקחת את תפקיד ראש הממשלה ושר הביטחון והקים ממשלה בה היו שישה סוציאליסטים כולל אותו, שני קומוניסטים ארבעה רפובליקנים, נציג לקטלנים ונציג לבסקים. בהתאם לעצות שקיבל מהקומוניסטים, הוא נאבק נגד הפקעת רכוש על ידי הפועלים ועשה כל מאמץ להרגיע את הרפובליקנים השמאלנים מהחוג של הנשיא מנואל אסאניה, כדי למנוע תמיכה של צרפת ובריטניה בפרנסיסקו פרנקו. אולם לרגו לא הסכים לגישה הקומוניסטית שיש להתרכז אך ורק בניצחון במלחמה ולדכא התארגנויות עצמאיות של הפועלים. הוא סייע לקומונות אנרכסטיות של פועלים והכיר במועצה הסוציאליסטית של אראגון. ב-4 בנובמבר 1936 הצטרפו גם האנרכיסטים לממשלתו, לתקופה קצרה, למרות התנגדותם לרעיון הממשלה.
ב-17 במאי 1937, נאלץ לרגו להתפטר בלחץ המפלגה הקומוניסטית הספרדית, אשר הובילה להחלפתו בחואן נגרין. עם התמוטטות הרפובליקה הוא ברח לצרפת. ב-1943 נעצר על ידי הנאצים ששלטו בצרפת והוא שהה במחנה ריכוז עד סוף המלחמה. בסוף 1945 הוא שב לפעילות בקרב הרפובליקנים הספרדים הגולים בצרפת.
בשנת 1978 עצמותיו הובאו לקבורה במדריד.
ונרה
מכבי ראשון לציון בדמינטון
מכבי ראשון לציון בדמינטון הוא מועדון הבדמינטון של אגודת אשר הוקם בשנת 1977 והוא אחד ממועדוני הבדמינטון הגדולים בישראל הכולל מעל ל-50 ספורטאים פעילים. המועדון כולל קבוצות ליגה מקצועיות, קבוצות חובבים וקבוצת ילדים ונוער.
היסטוריה.
הקמה.
בראשית שנות ה-70 היו מספר שחקני בדמינטון בראשון לציון, רובם יוצאי הודו שהתאמנו במגרש מאולתר ברחבת בית הספר היסודי "עין הקורא". את התמונה שינה ויקטור יוסים, אשר סיים את לימודיו בטכניון חיפה בשנת 1977 ועבר להתגורר בעיר. ויקטור, שהיה שחקן פעיל בלטביה, ארץ הולדתו, רצה לחדש את פעילותו וחיפש שותפים למשחק. אולם בית הספר היסודי "הראל" היה המגרש הראשון שהוקצה לקבוצת השחקנים הקטנה על ידי מחלקת הספורט של העירייה. כך על המגרש הבודד שבאולם הקטן הוקם הבסיס לקבוצה שהיה מורכב משחקנים ותיקים ומצעירים בני העיר אשר הוזמנו לשחק על ידי יוסים. בין השחקנים היו עזרא עינטבי, בני פרי ודוד גורפינקל אשר עד היום משחק בקבוצת נעוריו.
באותם ימים הענף שהיה עוד בחיתוליו החל לצבור תנופה ויחד עם עוד מספר קבוצות מאשדוד (בראשותו של ג'ף גפן מחלוצי הענף בישראל), לוד, קריית אונו ופרדס חנה (בראשותו של ד"ר מיכאל שניידמן) הוקמה לראשונה ליגה לאומית בה התחרו הקבוצות זו נגד זו. את הליגה הובילה קבוצת מכבי אשדוד והקבוצה מראשון לציון זכתה בדרך כלל במקום השני או השלישי. מלבד הפעילות בליגה התקיימו בישראל מספר תחרויות לנוער ובוגרים וגם בהם קצרו השחקנים הצעירים של המועדון הישגים נאים אך רוב רובם נאלצו להפסיק את פעילותם בשל השירות הצבאי.
שנות השמונים – מכבי והמעבר לגימנסיה.
בשנת 1980, לאחר שלוש שנים של פעילות בעיר, נקלטה הקבוצה כמחלקה באגודת מכבי ראשון לציון, דבר שתרם מאוד לפיתוח הקבוצה. הקבוצה המשיכה את פעילותה, הגדילה את מספר חבריה וקיימה מספר תחרויות לאומיות באולם "מכבי" הישן ואף אירחה קבוצת נוער מגרמניה.
בשנת 1983, לאחר מאמצים רבים, קיבלה הקבוצה מקום באולם הספורט של בית הספר התיכון הוותיק בעיר, "הגימנסיה הריאלית". המעבר לאולם, שכלל שלושה מגרשים, יחד עם הקרבה למרכז העיר ולבתי הספר, הביא לפתיחתה של קבוצת נוער גדולה שכללה מעל ל-15 שחקנים. הקבוצה התפתחה גם במסגרת הליגה עם צרופה של עליזה מוזס שהייתה אלופת ישראל ושיחקה לפני כן במכבי אשדוד. שחקן בולט נוסף מאשדוד ששיחק בקבוצה היה איציק סרויה, שהיה לדעת הרבים אחד הכישרונות הגדולים בענף הבדמינטון בישראל.
בשנת 1987 הצטרפו לקבוצה האחים לבית מוזס, ראובן ואמיר ובהמשך גם אחותם סיגלית. חיזוק נוסף הגיע לקבוצה בדמותו של מנשה מיכאלי מאשקלון והקבוצה החזקה זכתה באליפות המדינה במשך חמש שנים רצופות.
שנות התשעים – נוער עולה.
בשנות התשעים, יחד עם גל העלייה הגדול מרוסיה, המשיך המועדון להתפתח ובקבוצת הנוער של המועדון נראו פנים חדשות אשר הגיעו להישגים הגדולים ביותר בתולדות המועדון. בין השחקנים היו אירה סרברינסקי, ליאור (בוריס) קרויטר, ברק מי-און וניר יוסים (בנו הבכור של ויקטור). מלבד שחקני הנוער החדשים, אל הקבוצה הגיעו שחקנים זרים רבים אשר רובם היו סטודנטים וחוקרים במכון ויצמן למדע. אחד מהם הוא ד"ר מרטין זיבר (Ziber) מגרמניה, ששיחק במועדון במשך ארבע שנים.
בשנת 1992, עם עזיבתם של האחים מוזס (שחזרו למועדון מכבי אשדוד), החלה הקבוצה להתבסס על שחקני הנוער אשר באותה תקופה זכו במקומות הראשונים בתחרויות הנוער. במקביל לשינויים שחלו במועדון גדל מספר השחקנים המקומיים ואיתם גם מספר הפעילים שעזרו בניהול וקידום ענף הבדמינטון בעיר ראשון לציון ובישראל. בשנת 1998, לאחר מספר שנים בהן הגיעה הקבוצה למקום השני בלבד, השחקנים הצעירים החזירו את גביע האליפות לעיר.
בנוסף לפעילות השוטפת ערך המועדון שתי תחרויות בינלאומיות בשנים 1998 ו-1999 בהן השתתפו שחקנים מובילים מבולגריה, צרפת, קפריסין, הולנד, הונגריה, ליטא ועוד.
שנות ה-2000 – "נשרים" רואים עולם ומקבלים בית חדש.
לאחר הסיום המוצלח בעשור הקודם המשיכה הקבוצה במאבקי האליפות בהן זכתה בשנים 2000, 2003, 2004, 2007, 2009.
עם התפתחותם המקצועית של השחקנים, השתתפה הקבוצה הראשונה של המועדון, "הנשרים", פעמיים בגביע אירופה לאלופות ובמספר תחרויות בינלאומיות כמו אליפות יוון ואיטליה. ההישג הטוב ביותר של שחקני ראשון לציון בחו"ל הוא זכייתה של לינה גרידנברג באליפות איטליה בזוגות מעורבים.
שחקני הקבוצה גם זכו להתאמן ולהתחרות בליגות בכירות בחו"ל וזכו שם להישגים רבים וכמו כן העלו את רמת המשחק והידע. ניר יוסים שיחק בליגה ההולנדית בקבוצת דאנוויק (Duinwijck) בעונת 1999–2000 וברק מי-און התאמן בדנמרק בשנת 2003.