ההשערה כי ההונים והשְׂיוֹנְגנוּ חד הם, נתמכה על ידי אסכולת מלומדים גרמנים, בעיקר בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה - בהיעדר כל מחקר ארכאולוגי שניתן היה לייחס להונים או לשיונגנו, היא נסמכה על מחקר בלשני וניתוח של מקורות סיניים בני התקופה, בניסיון לדלות מהם ראיות לגבי מוצא ההונים. על פי מחקר מודרני, המניע שהוביל את הגישה של החוקרים הגרמניים של תחילת המאה ה-20 נבע מתפיסת עולם שציירה את ההיסטוריה של אירופה כבסיס של התנגשות מתמדת בין תרבויות. דהיינו, מאבק אירופי לשימור הציוויליזציה מול איום מתמיד מצד הברברים ממזרח. על פי תפיסה זו, ההונים היו תזכורת מתמדת, על בסיס הזהות עם שבטים סינים והמאבק כנגד הרומאים, למעגל החוזר של הקונפליקטים בין מזרח ומערב. תאוריה זו מקובלת על חוקרים אחדים גם בתחילה המאה ה-21, אף על פי שהיא נחשבת לספקולציה.
ניסיון לבסס את הקשר בין ההונים לשיונגנו על בסיס ממצאים ארכאולוגיים, הניב גם הוא חילוקי דעות, על פי ראיות וממצאים שהחלו להיחשף החל מסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 ובעיקרן פרסומים של ממצאים ארכאולוגיים וחפצי ברונזה של השְׂיוֹנְגנוּ מחפירות וסקרים ברמת אוֹרְדוֹס, הידועה גם כ"מדבר אורדוס" השוכן על רמה בדרום האזור האוטונומי של מונגוליה הפנימית. ממצאים אלה מצביעים על הבדלים משמעותיים בין תרבות השְׂיוֹנְגנוּ לתרבות ההונית כפי שבאה לידי ביטוי בממצאים שנאספו במזרח אירופה. ממצאים ארכאולוגיים שנחשפו החל מסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, מטילים צל נוסף של ספק על הקשר בין ההונים לשְׂיוֹנְגנוּ. ארכאולוגים סובייטים חשפו באזור עבר הבאיקל בסמוך לגבול רוסיה עם מונגוליה בסמוך לעיר אולן-אודה, מספר אתרים מימי השיא של אימפריית השיונגנו ומתוארכים למאה הראשונה לספירה עד למאה השנייה, המעידים כי התרבות האורבאנית של תושבי המקום הייתה מפותחת מאוד. במקום נמצאו שרידים ברורים לחקלאות מאורגנת, גידול בקר וטכנולוגיית עיבוד מתכות שכללה מאפיינים שלא היו קיימים אצל ההונים.
היסטוריונים וארכאולוגים החוקרים את התקופה ואת תרבות הנוודים של הערבות, התרחקו מהקביעה החד משמעית. ההיסטוריון היון גין קים מסכם את המחקר והממצאים וקובע נחרצות כי "להתייחס לקשרים בין ההונים לשיונגנו במונחים המתאימים לתאוריות גזע או אפילו במונחים של שיוך אתני, מציג באור מגוחך את האמת ההיסטורית של האימפריות המורכבות, רב לאומיות, רב לשוניות של הערבות." אך הוא קובע את ההקשר ההיסטורי באומרו כי "האבות הקדומים של שבטי המקור ההונים... היו חלק מהאימפריה של השיונגנו והכילו אלמנט משמעותי מתרבות זו, האליטה ההונית השלטת ראתה עצמה כצאצא של התרבות הפוליטית של ישות אימפריאלית זו". ההיסטוריון פיטר הת'ר שם את הנושא בפרספקטיבה ההיסטורית אירופאית וקובע: "גם אם נצליח לקשר באופן כלשהו בין ההונים של המאה הרביעית והשיונגנו של המאה הראשונה, הרבה מים חלפו מתחת להרבה גשרים במהלך 300 שנות ההיסטוריה האבודה [בין תקופות אלו]".
ההיסטוריה של ההונים.
עד לעליית אטילה.
התגבשותם של ההונים.
ההונים הותירו אחריהם שרידים מועטים, הכוללים בעיקר כלים וכלי נשק שנשתמרו כמנחות קבורה. הם לא הותירו כל מסמך כתוב ולא תיעדו את ההיסטוריה של עצמם. כתוצאה מכך, כל מעשיהם ופועלם נראים דרך העיניים והפריזמה של הכתבים הרומאיים, העוינים לכל השבטים הברבריים בכלל ולהונים בפרט. המקור העיקרי המתייחס לשבטים ההונים בטרם התגבשות האימפריה של אטילה ההוני, הם כתביו של ההיסטוריון הרומאי אמיאנוס מַרְקֶלִינוּס, שכתב את הפסקאות בספרו המתייחסות להונים בסוף שנות השמונים של המאה הרביעית לספירה, כעשרים שנה לאחר שההונים יצאו מהערבות האסיאתיות אל מעבר לשטחים שממערב לים השחור.
הפסקאות כתובות בלשון ציורית ומלאת חיות ומכילות תיאור מפורט על חיי ההונים ומנהגיהם. עם זאת, תיעוד זה לוקה בבסיסו. ספק אם מַרְקֶלִינוּס בא במגע עם ההונים או חקר את אורחותיהם והמידע עליהם לא נאסף על ידי עדי ראייה שפגשו בהם. עיקר הטקסט הוא שימוש מושכל במושגים ורעיונות מקובלים בחברה הרומית, תוך שהוא נסמך ומתייחס לכתבים של היסטוריונים רומאיים קודמים וקדומים בהתייחס למערכות של האימפריה הרומית עם השבטים הברבריים. על פי תפיסת העולם הרומאית, האימפריה הייתה מוקפת בברברים שלא נשמעים לחוק, ומעבר לגבולות חיו פראים פרימיטיביים ופרועים חסרי מוסר וללא שלטון או משמעת. הכותבים הביזנטיים, שתרבותם הייתה קשורה בתרבות יוון הקלאסית, נהגו להשוות או לזהות את ההונים עם עמים שבמקור מופיעים בכתבי ההיסטוריון היווני הרודוטוס (המאה ה-5 לפנה"ס), כגון הסקיתים או הגטים - עמים שנעלמו ונכחדו לפני הופעת ההונים על במת ההיסטוריה.
החל מהמחצית השנייה של המאה הרביעית לספירה התגבר הלחץ על גבולות האימפריה הרומית לאורך נהר הדנובה ונהר הריין. מהלומות אלו היו כתוצאה מהתקדמות פולשים הונים ממזרח לכוון מערב, שדחקו את דרי האזור לעבר הגבול הרומאי. התהליך היה איטי ואין כל עדות לכוח מונוליתי או חזית התקדמות אחידה של הפולשים ההונים, אך כתוצאה של הלחץ ההוני, נדחפו גלים של פליטים ועימם לוחמים גותים ושבטים גרמאניים אחרים אל שטחי האימפריה. ההונים נכנסו אל תוך אירופה באיטיות ובשלבים, תוך שהם מבססים את אחיזתם על שטחים נרחבים על ידי פשיטות מהירות ודחיקת תושבים מקוריים של האזור. ניתן לשחזר את התקדמות ההונים אל תוך אירופה מהאירועים על גדות נהר הדנובה, אליו התנקזו הפליטים, ומהשתקפות האירועים בהיסטוריה הרומית. תחילה הופיעו הגותים בשנות ה-70 וה-80 של המאה הרביעית על גדות הדנובה וחצו את הנהר אל תוך שטח האימפריה, בתחילת המאה החמישית ניכר כי ההונים קנו אחיזה בגדה הצפונית מזרחית של הנהר. אירועים אלו נבעו מתנועת ההונים במשך 40 שנה לאורך כ-1,200 ק"מ מנהר הדון לדניסטר ולמרכז הדנובה, כלומר מאוקראינה לרומניה ולבסוף אל תוך הונגריה המודרניות.
כניסה לאירופה ועימות עם הגותים.
היסטוריונים יוונים ורומאים תיעדו את קיומם של שבטים נוודים בערבה האירואסייתית עוד במהלך המאה השנייה. באותה תקופה, ככל הנראה, חיו ההונים עם שבטים סרמטים וייתכן שעמדו בראשם. הלכה למעשה, הרומאים הגיעו לכדי הכרה בקיום ההונים, כאשר הפלישה ההונית אל שטחי הערבות הסמוכות לים השחור ולים הכספי בשנת 376 באה לידיעתם. בדרכם אל תוך אירופה מהערבות של אירואסיה, עברו ההונים דרך שטחי המחיה של השבטים האלאנים - עם נודד ממוצא פרסי, ששכן בצפון הקווקז באזור הים הכספי. כתוצאה מהעימות עם ההונים, התפצלו האלאנים לשתי קבוצות. קבוצה אחת נותרה בקווקז, כחלק ממערכת השבטים ההונים, ובכתבים של התקופה המתארים את ההיסטוריה של סוף המאה הרביעית, מוזכרים ההונים והאלנים כבני ברית. חלק מהאלאנים שבחרו שלא לחבור אל ההונים, נעו מערבה כפליטים.
בשלב ההתפשטות הבא, תקפו ההונים ובעלי בריתם האלאנים את הגותים. המגע הראשון בין ההונים לגותים התרחש ככל הנראה באזור הים השחור בין נהר הדון ונהר הדניסטר, שם התעמתו ההונים עם קבוצת השבטים הידועה לרומאים בשם הגותים המזרחיים (Greuthungi), או האוסטרוגותים, ועם קבוצת השבטים הגותיים המערביים, הטרווינגים (Tervingi), ששטחי מחייתם היו בין הדניסטר לנהר הדנובה, שהיה הגבול של האימפריה הרומית. בשנת 375 התחולל עימות בין ברית רופפת של השבטים הגותיים ובין ההונים. הגותים לא הצליחו לעצור את ההתקדמות ההונית אל מעבר לנהר הדניסטר והברית התפרקה, כאשר שבטים גותיים נפוצו לכל עבר והפושטים ההונים זנבו בהם. שיתוף הפעולה בין ההונים לקבוצות גדולות של אלאנים, הוא שאפשר את המחץ וההצלחה של ההתקפה על הגותים. המחקר ההיסטורי יוצא מנקודת ההנחה כי בברית זו שמרו האלאנים על מידה רבה על עצמאות והיא נמשכה כשלושים שנה.
הסיבה להתקפה ההונית על השבטים השכנים לא ידועה. תאוריות הקושרות את האירוע לשינוי באקלים בערבות או לעימותים בין השבטים הנוודים בערבות, נדחו על ידי היסטוריונים. המחקר ההיסטורי העדכני מעלה תמונה לפיה ההונים פעלו כקבוצה של לוחמים, במצב לוחמה תמידי של פשיטות שוד וביזה. במסגרת פשיטות אלו, צירפו ההונים אל שורותיהם לוחמים וקבוצות פשיטה שהגדילו את שורת ההונים. כך, כל תקיפה הייתה גדולה מקודמתה וכל תקיפה הביאה לתקיפות נוספות ככל שגדל מספר ההונים. בתקופה זו פעילות ההונים עשויה להראות כסדרת התקפות מתוכננות ומבט במפה עשוי להצביע על מהלכים בעלי הקשרים אסטרטגיים, אך האמת היא שההונים של המאה הרביעית פעלו ללא הנהגה או מנהיג מרכזי, אלא כקבוצות נפרדות בעלות הנהגה רופפת, מונעים על ידי הזדמנויות, לעיתים יריב חלש או מוחלש ולעיתים מערכת פוליטית רעועה שאפשרה להונים לנצל את חולשת הצד השני. ובכל מקרה הקבוצות ההוניות לא פעלו לביסוס כוחם אלא להשגת שלל וביזה או כוח אדם.
קרב אדריאנופול והשפעתו.