בשלב זה היו היחסים האישיים בן קר לבין ויטלם די מתוחים. קר לא היה שבע רצון מהרמיזות שהמועצה המייעצת למושל הכללי פעלה באופן בלתי ראוי במהלך פרשת ההלוואות, ויותר מכך, הוא חשד שאם ויטלם היה מעלה על דעתו שהוא שוקל לפטר את הממשלה, הוא (ויטלם) היה נוקט בצעד מנע ומייעץ למלכה לפטר תחת זאת את קר. ויטלם מצדו הניח, בביטחון האופייני לו, שקר יפעל כצפוי על פי גישתם של קודמיו בתפקיד מתוך סימפתיה לעמדתה של הממשלה ולא יעשה כל צעד כנגדה. לפיכך הוא לא עשה כל מאמץ כדי להשיג את הסכמתו של קר לגישתו ולא התייעץ איתו כראוי במהלך המשבר.
הפיטורין.
ב-6 בנובמבר קיים קר פגישה נוספת עם פרייזר (באישורו של ויטלם). בפגישה זו הגביר פרייזר את הלחץ על קר, הבהיר לו שהאופוזיציה לא תיסוג מעמדתה ולא תקבל שום פשרה והזהיר אותו שאם הוא לא ינקוט בשום צעד כלפי ויטלם, תחל האופוזיציה למתוח עליו ביקורת ישירה בפומבי על כישלונו במילוי תפקידו. פרייזר דחק בקר לגרום לעריכן של בחירות לפני סוף השנה. על פי הוראות חוק הבחירות, התאריך המוקדם ביותר שניתן היה להכריז על עריכת בחירות לפני סוף השנה היה ה-11 בנובמבר.
ב-9 בנובמבר נועץ קר בנשיא בית המשפט העליון, סר גרפילד ברוויק. קר ביקש ממנו לאשר לו אם בידו הסמכות החוקתית לפטר את ויטלם וברוויק אישר לו זאת בכתב. הוא גם אישר לקר שלפחות אחד משופטי בית המשפט העליון, סר אנתוני מסון, היה שותף לדעתו.
נראה היה שקר הגיע לידי החלטה לפטר את ויטלם כבר באותו יום. הוא חש שמין הראוי לא לחשוף את כוונתו זו בפני ויטלם או בפני שרי הממשלה בשל חששו שויטלם ייעץ למלכה להפעיל את סמכותה החוקתית לסיים את כהונתו של קר כמושל הכללי. בעשותו זאת, היה קר מודע לתקדים שנקבע ב-1932, כאשר מושל ניו סאות' ויילס, סר פיליפ גיים, פיטר את ממשלת המדינה בראשותו של ג'ק לאנג. גיים הזהיר את לאנג מראש על כוונתו לפטר אותו במידה והוא לא יענה על תנאים מסוימים שהוצבו בפניו על ידי גיים. במצב זה יכול היה לאנג להעז ולדרוש את פיטוריו של גיים, אך הוא לא עשה כן.
בבוקרו של ה-11 בנובמבר, התקשר ויטלם לקר בטלפון וקבע איתו פגישה לשעה 12:45 בצהריים, לאחר טקסי יום שביתת הנשק. במקביל, התבקש פרייזר להגיע לפגישה עם קר רבע שעה מאוחר יותר מבלי שנאמרה לו סיבת הפגישה. מאוחר יותר טען פרייזר שבשיחת טלפון שאל אותו המושל הכללי אם במידה והוא ימנה אותו כראש הממשלה, הוא יעביר את חוק התקציב, יבקש מידית פיזור של שני בתי הפרלמנט, לא יבצע מינויים חדשים, לא ייזום מדיניות חדשה כלשהי ולא יבצע שום חקירה בנוגע למעשיה של הממשלה הקודמת.
לימים דיווח פרייזר ששיחת טלפון כזאת אכן התקיימה ושהוא ענה בחיוב על כל התנאים שהוצגו בפניו על ידי קר. בזיכרונותיו, הכחיש קר מכל וכל את קיומה של שיחה זו.
בשעה 12:55 הופסקו דיוני הפרלמנט להפסקת צהרים. ויטלם הגיע למעון המושל בשעה 13:00, באיחור של רבע שעה. פרייזר הגיע לשם כבר מוקדם יותר והתבקש להמתין בחדר אחר. ויטלם וקר נפגשו ביחידות בחדר העבודה. קר ידע שבכוונתו של ויטלם לבקש עריכת בחירות לסנאט, צעד שהתבקש עקב אי אישור חוק התקציב. לאחר שהיה ברור לקר מעל לכל ספק שויטלם מתכוון להמשיך לכהן בלי תקציב מאושר, הוא הגיש לו את מכתב ההתפטרות. מאוחר יותר טען קר שויטלם רצה לטלפן באותו רגע לארמון בקינגהאם ולהמליץ למלכה על פיטוריו של קר, אך ויטלם הכחיש זאת. במסיבת העיתונאים שהתקיימה באותו יום הוא אמר: "המושל הכללי מנע ממני ליצור קשר עם המלכה על ידי פיטורי". במאמר שפורסם ב-2005 על ידי המזכיר הרשמי של קר, דייוויד סמית, נטען שויטלם היה מודע לכוונותיו של קר, שכוונתה של המלכה לא להתערב בעניין הייתה ידועה הן לקר והן לויטלם ושקר הציע את האפשרות של פיזור כפול של הפרלמנט כדי להיות הוגן עם שני המועמדים, מתוך אמונה כנה שויטלם יצליח להשיג רוב בשני בתי הפרלמנט ולהמשיך לכהן כראש הממשלה.
לאחר שויטלם יצא ממעון המושל, קרא קר לפרייזר שהמתין בחדר סמוך ושאל אותו את השאלות שפרייזר טען שנשאל כבר באותו בוקר. כאשר השיב פרייזר בחיוב, מינה אותו קר לתפקיד ראש הממשלה.
מאוחר יותר הסביר קר את המניעים לצעדו בחמישה סעיפים:
לאחר הפיטורין.
החדשות על פיטוריו של ויטלם נפוצו ברחבי אוסטרליה במהלך אחר הצהריים וכתוצאה מכך התקיימו הפגנות מחאה נזעמות של תומכיו של ויטלם. מכאן ועד לבחירות שנקבעו ל-13 בדצמבר 1975, השמיצו ויטלם ותומכי מפלגת הלייבור בעוצמה ובהתמדה את קר, כשלא היה ספק בליבם שציבור הבוחרים ירחש אהדה לממשלה המפוטרת. במערכת הבחירות התמקדה מפלגת הלייבור בעיקר בחוסר הלגיטימיות של הפיטורין, כשסיסמתם הייתה "בושה פרייזר, בושה" (Shame Fraser, Shame), בעוד שהקואליציה התמקדה בביקורת על כישלון המדיניות הכלכלית של הלייבור. רבים ציפו למעבר של קולות מפרייזר לויטלם, שבמעמד השקת מערכת הבחירות שלו הוא קרא לתומכיו "לכבוש את זעמם" ושהתבסס על סקרי דעת קהל מאוקטובר ומראשית נובמבר שהצביעו על אי שביעות רצון מהתכסיסים של פרייזר. אבל משעה שהוכרזו הבחירות, רוב ציבור הבוחרים התמקד בנושאים הכלכליים והגיב לסיסמת הליברלים "הדליקו את האורות" (Turn on the lights). למרות התלהבותם של תומכי הלייבור, שזעמו על מה שהם ראו כמזימה להפיל את הממשלה, נחלה המפלגה את התבוסה הגדולה בתולדותיה כשהיא מאבדת 7.4% מהקולות בהשוואה לבחירות של 1974. הקואליציה בראשות המפלגה הליברלית המשיכה למשול עד 1983.
תומכי הלייבור המשיכו להפגין נגד קר. הוא נפגע קשות מההתקפות האישיות עליו ועל אשתו, שאותה האשימו ויטלם ואחרים בבחישה מאחורי הקלעים של מהלך הפיטורין. עד תום תקופת כהונתו כמושל הכללי, לא היה קר מסוגל כמעט להופיע בציבור מבלי להיתקל בהפגנות זועמות. בהזדמנות אחת היה חשש אפילו לחייו כאשר הוא לא היה יכול לצאת מפגישה במלבורן, אלא רק על ידי מעבר של רכבו דרך המון זועם. חברי הפרלמנט מטעם הלייבור, ברמה הארצית וברמה המדינתית, סירבו להכיר בלגיטימיות שלו כמושל הכללי, ונעדרו בהפגנתיות מאירועים בהם הוא נכח. לקראת סוף כהונתו, בטקס הענקת גביע מלבורן (מרוץ סוסים מרכזי באוסטרליה) ב-1977, היה קר שתוי.
התפטרותו.
מתוך דאגה לבריאותו החליט קר לסיים את כהונתו כמושל הכללי בדצמבר 1977, זמן רב לפני תום חמש השנים המקובלות. למעשה, הרעיון שקר יתפטר עלה כבר במרץ אותה שנה, במהלך ביקורה של המלכה באוסטרליה. פרייזר כינה את אלו שהלעיזו על קר "מיעוט עוין ומריר", שאין להצדיק את מעשיהם. לקר הוצע להיות שגריר אוסטרליה לאונסק"ו, תפקיד שהוא חש שהוא לא יהיה מסוגל לקבל בשל המתקפות עליו בפרלמנט ומחוצה לו. ביל היידן, מנהיג הלייבור החדש ומנהיג האופוזיציה, היה אחד מהמבקרים הראשיים נגד מינוי זה. בדיון בפרלמנט הוא אמר: "מינויו של סר ג'ון קר כשגריר... הוא לא רק תרגיל מגונה של ציניות מובהקת. הוא בכל מובן עלבון למדינה".
לדברי ההיסטוריון, פיליפ נייטלי, "שנותיו האחרונות של סר ג'ון קר היו אומללות. הוא היה נתון להטרדות בלתי פוסקות בכל פעם כשהוא הופיע בציבור". לפיכך הוא עבר להתגורר בלונדון, "שם הוא היה יכול להראות בציבור, לבוש בדרך כלל באופן לא הולם במיוחד, במועדון גברים זה או אחר".
סר ג'ון קר מת בסידני ב-1991. הוא הותיר אחריו את שלושת ילדיו ואת אשתו השנייה. המשפחה השהתה את ההודעה על מותו עד לאחר הקבורה. בכך הובטח שממשלת הלייבור שכיהנה אז לא תעמוד בפני ההחלטה לערוך לו הלוויה ממלכתית, כבוד שניתן באופן אוטומטי לכל מושל כללי לשעבר. אשתו השנייה של קר מתה ב-1997.
באס דוסט
באס דוסט (בהולנדית: Bas Dost; נולד ב-31 במאי 1989) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת החלוץ באוטרכט.
קריירה.
קריירה מוקדמת.
דוסט החל את הקריירה שלו בגרמניקוס, בה שיחק בגיל נוער וכעבור מספר עונות הצטרף לאקדמיה של אמן מהליגה השנייה בהולנד.
דוסט הציג יכולת טובה ופוטנציאל גבוה במדי אמן ולפני תחילת עונת 2007/08, הוצע לו חוזה מקצועני בקבוצה. דוסט החל לשחק בקבוצה במעמד של שחקן מחליף, ולאחר מכן קיבל דקות משחק רבות יותר. ב-8 בפברואר 2008 כבש דוסט את שער הבכורה שלו במדי אמן במשחק מול פורטונה סיטארד. בהמשך כבש דוסט שערים חשובים נוספים עבור הקבוצה.
בקיץ 2008, עבר דוסט לשחק במדי הראקלס אלמלו ששילמה עבורו יותר מ-300 אלף יורו. דוסט הציג כישרון רב במדי הקבוצה, ונחשב לאחד הכישרונות הגדולים של ליגת העל ההולנדית. לאחר עונה מוצלחת שמועות קשרו את שמו של דוסט כמועמד לאלופה אייאקס אך לבסוף עבר להירנביין.
ב-18 במאי 2010 נחתמה עסקת העברתו באופן סופי והחלוץ בן ה-20 חתם לחמש עונות במועדון ששילם עבורו לאלמלו 3,200,000 יורו. את עונתו הראשונה בקבוצה, סיים דוסט כמלך השערים של המועדון עם 13 כיבושים. ב-10 בדצמבר 2010 כבש דוסט את כל חמשת השערים בניצחון של הירנביין בתוצאה 0-5 על אקסלסיור רוטרדם. את העונה ההיא סיים כמלך השערים של הליגה ההולנדית עם 32 שערי ליגה ב-34 משחקים.
ב-1 ביוני 2012 הודיעה וולפסבורג על החתמתו של באסט דוסט בקבוצה. ב-25 באוגוסט 2012 ערך דוסט את הופעת הבכורה שלו במדי וולפסבורג, ואף כבש את שער הניצחון 0-1 של קבוצתו על שטוטגרט. בהמשך העונה כבש דוסט עוד שערים חשובים עבור הקבוצה בליגה. ב-8 בדצמבר 2013, כבש דוסט את שער הניצחון של קבוצתו בניצחון 2-3 על האלופה בורוסיה דורטמונד.