הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-24 בינואר 2019. זמן קצר לאחר מכן חברת ההפצה Sony Pictures Classics רכשה את זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית, וקבעה את מועד יציאתו לקראת 9 באוגוסט 2019.
תגובות.
תגובות המבקרים.
באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes אחוז הביקורות החיוביות הוא 47%, זאת על בסיס 88 ביקורות, והדירוג הממוצע שלו הוא 5.57 מתוך 10. בקונצנזוס הביקורתי של האתר נכתב, בין היתר: ""אחרי החתונה" נהנה מליהוק מוצק של צוות שחקנים יציב ומחומר מקורי חזק, אך בכל זאת מתקשה מאוד להצית רגש כלשהו."
באתר הסרטים Metacritic, קיבל הסרט ציון ממוצע משוקלל של 52 מתוך 100, בהתבסס על 30 ביקורות, מה שמרמז על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
תגובות המבקרים בישראל.
בעיתון הארץ כתב אורי קליין שהסרט מבוים באופן מגושם וגס אפילו ג'וליאן מור ומישל ויליאמס לא מצליחות להציל (...) וש"לעומת שרידן, שבגרסתו נצמד כמעט לחלוטין לעלילת סרטה של ביר, פרוינדליך, בגרסתו ל"אחרי החתונה" עושה בו מהפך מגדרי, שמעצים את מהותו המלודרמטית והסנטימנטלית".
ארז דבורה כתב על הסרט ב ynet כי עלילת הסרט (...) "היא פלטפורמה מבטיחה ללא מעט סצנות של "משחק" מהסוג המזוהה עם הופעותיה של מור, כלומר, מרכיב דרמטי המזמן התפרקות נפשית ובכי. מול מור מופיעה שחקנית מוערכת נוספת - מישל ויליאמס. במצב אופטימלי מפגש הפסגה הזה היה מאפשר להן לאתגר זו את זו ולהפוך את הסרט לצפיית חובה עבור קהל המחפש בידור לאנשים בוגרים בבתי הקולנוע. לא כך הם הדברים (...) התסריט והבימוי של פרוינדליך לא משכילים לנתב את שתי השחקניות המוכשרות להופעות משחק משמעותיות".
בוואלה מבקר הקולנוע אבנר שביט מתייחס לשינוי המגדרי: "הסרט מבוסס על דרמה דנית מופתית בשם זהה, פרי עטה של סוזן ביאר, שיצאה לאקרנים באמצע העשור הקודם והייתה מועמדת לאוסקר. היא עוסקת באדם אידיאליסט, שעזב את דנמרק כדי לנהל בית יתומים בהודו, וחוזר למולדתו כדי לגייס כספי צדקה מתורם עשיר. במהלך המפגש עימו, מציב הפילנתרופ תנאי מוזר, ודורש מן האורח שקפץ לבקר לנכוח בחתונת בתו. בהגיעו לשם, מתבררת הסיבה לבקשה, ומתחיל רצף של גילויים, קונפליקטים ושאלות מוסריות. העיבוד האמריקאי שומר פחות או יותר על העלילה המקורית, אבל עם כמה שינויים מהותיים: קודם כל, כמובן, הסיפור עובר מקופנהגן לניו יורק; חשוב מכך, יש גם שינוי מגדרי. הפעם, הדמויות הראשיות הן שתי נשים - את מנהלת בית היתומים מגלמת מישל וויליאמס, וג'וליאן מור היא בעלת ההון."
טיפי הדרן
נטלי קיי "טיפי" הדרן (באנגלית: Nathalie Kay "Tippi" Hedren; נולדה ב-19 בינואר 1930) היא שחקנית אמריקאית, פעילה למען זכויות בעלי חיים ודוגמנית אופנה לשעבר.
הדרן הייתה דוגמנית אופנה מצליחה משנות העשרים לחייה, שהופיעה בין היתר על שערי המגזינים "לייף וגלמור". היא הפכה לשחקנית לאחר שהתגלתה על ידי הבמאי אלפרד היצ'קוק כשהופיעה בפרסומת טלוויזיה בשנת 1961. היא קיבלה הכרה עולמית על עבודתה בשניים מסרטיה, המותחן הציפורים בשנת 1963, עבורה זכתה בפרס גלובוס הזהב, והדרמה הפסיכולוגית מארני בשנת 1964. הדרן הופיעה ביותר משמונים סרטים ותוכניות טלוויזיה כולל סרט הגמר של צ'ארלי צ'פלין, " רוזנת " מהונג קונג (1967), הסאטירה הפוליטית של אלכסנדר פיין האזרח רות (1996) והקומדיה הקיומית של דייוויד או ראסל I Heart Huckabees (2004). תרומתה לקולנוע העולמי זיכתה אותה בפרס ז'ול ורן ובכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
המחויבות החזקה שלה להצלת בעלי חיים החלה בשנת 1969 בזמן שהיא צילמה שני סרטים באפריקה והתוודעה למצוקת האריות האפריקאים. בניסיון להעלות את המודעות לחיות הבר, היא בילתה כמעט אחת עשרה שנים בהעלאת הרעם (1981) למסך. בשנת 1983 הקימה את העמותה שלה, קרן שאגה, כדי לתמוך בבית גידול לחיות בר "שמבלה" של 80 דונם (32 דונם), המאפשר לה להמשיך בעבודתה בטיפול ובשימור אריות ונמרים. הדרן טיילה גם ברחבי העולם כדי להקים תוכניות סיוע בעקבות רעידות אדמה, הוריקנים, רעב ומלחמה.
ראשית חייה.
הדרן נולדה ב-19 בינואר 1930, בניו-אולם, מינסוטה, לברנארד קארל הדרן ודורות'יאה הנרייטה הדרן לבית מאיק הדרן. במשך חלק ניכר מהקריירה שלה, דווח על שנת לידתה של הדרן כשנת 1935. בשנת 2004 היא הכירה בכך שהיא נולדה למעשה בשנת 1930 (בהתאם לרישומי הלידה בחברה ההיסטורית של מינסוטה). הסבא והסבתא מצד אביה היו מהגרים משוודיה, בעוד השושלת מצד אמה היא גרמנית ונורווגית. אביה ניהל חנות כללית קטנה בעיירה לאפייט שבמינסוטה, והעניק לה את הכינוי "טיפי" מהמילה "tupsa" בשוודית כינוי חיבה שמשמעו "מתוקה שלי". כשהייתה בת ארבע עברה עם הוריה למיניאפוליס.
כנערה השתתפה הדרן בתצוגות אופנה של חנויות כלבו. הוריה עברו להתגורר בקליפורניה בזמן שהייתה תלמידה בתיכון. עם הגיעה ליום הולדתה העשרים קנתה כרטיס לעיר ניו יורק שם הצטרפה לסוכנות פורד מודלס. בתוך שנה עשתה את הופעת הבכורה הקולנועית הלא רשמית שלה בתפקיד משני כניצבת בקומדיה המוזיקלית "הילדה הקטנה". עם זאת בראיונות עמה התייחסה ל"ציפורים" כאל סרטה הראשון. במהלך אותה תקופה הדרן דחתה מספר הצעות להופיע בסרטים, משום שסברה שקשה מאוד להצליח בתחום המשחק. הייתה לה קריירת דוגמנות מצליחה במיוחד בשנות החמישים ובתחילת שנות השישים, והיא כיכבה בעמודי השער של המגזינים לייף, גלמור, The Saturday Evening Post וMcCall's. בשנת 1961, לאחר שבע שנות נישואין לשחקן פיטר גריפית', התגרשה הדרן חזרה לקליפורניה עם בתה, מלאני גריפית', ושכרה בית יוקרתי בשרמן אוקס, לוס אנג'לס. מאוחר יותר סיפרהː "חשבתי שאוכל להמשיך בקריירה שלי כמו שהיה בניו יורק. חשבתי שהכל יהיה בסדר וזה לא היה. אז חשבתי, טוב, אני לא יודעת להקליד, מה אני אעשה?"
קריירה.
שיתופי פעולה עם אלפרד היצ'קוק (1961–1964).
גילוי (1961).
ב־13 באוקטובר 1961 היא קיבלה שיחה מגורם שאמר לה כי המפיק מעוניין לעבוד איתה. לאחר שנאמר לה שמדובר באלפרד היצ'קוק שבזמן שהוא צפה בתוכנית "Today" ראה אותה בפרסומת למשקה דיאטתי בשם סגו, היא הסכימה לחתום על חוזה לשבע שנים. במהלך הפגישה הראשונה שלהם, השניים דיברו על הכל חוץ מהתפקיד המיועד. הדרן הייתה משוכנעת במשך כמה שבועות שהתפקיד היה עבור סדרת הטלוויזיה שלו, אלפרד היצ'קוק מציג. מאוחר יותר אמר היצ'קוק, "לא עסקתי בעיקר באיך שהיא נראית באופן אישי. הכי חשוב היה המראה שלה על המסך, ומיד אהבתי את זה. יש לה סגנון ואיכויות של ליידי, שבעבר הוצגה היטב על המסך בסרטים של שחקניות כמו אירן דאן, גרייס קלי, קלודט קולברט ואחרים, אבל זה די נדיר."
היצ'קוק ערך להדרן מבחן בד שנמשך יומיים ועלה 25,000 $, בו נתבקשה לבצע סצינות מסרטיו הקודמים, כגון רבקה, Notorious ולתפוס גנב עם השחקן מרטין בלסם. לטענת בלסם, הדרן הייתה עצבנית מאוד אך למדה כל שורה, עשתה כל מהלך שהתבקשה וניסתה לעשות הכל נכון. היצ'קוק ביקש ממעצב התלבושות אדית ראש לעצב בגדים לחיים הפרטיים של הדרן והוא יעץ לה באופן אישי על יין ואוכל. הוא גם התעקש לצורכי פרסום כי יש להדפיס את שמה רק בציטוטים של כינויה בלבד, 'טיפי'. העיתונות התעלמה ברובה מהנחיה זו של הבמאי, שחש שהשם "טיפי" הוסיף ייחודיות ומסתורין לשמה. היצ'קוק התרשם מהדרן. כפי שהסביר מעצב ההפקה רוברט פ. בויל, "היץ' תמיד אהב נשים עם איכויות של ליידי. טיפי יצרה את האיכות הזו."
לאחר מכן, הדרן הוזמנה לארוחת צהריים עם היצ'קוק, אשתו, עלמה, ולו וסרמן, ראש יוניברסל, באחת המסעדות האהובות של היצ'קוק, Chasen. שם הוצגה לה סיכה מוזהבת של שלוש ציפורים בתעופה, מעוטרת בשלוש פניני זרע קטנטנות, והתבקשה על ידי היצ'קוק לשחק את התפקיד הראשי בסרטו הקרוב "הציפורים". "הייתי כל כך המומה. מעולם לא עלה בדעתי שיוכל לתת לי תפקיד מוביל בסרט קולנוע גדול. היו לי דמעות גדולות בעיניים", נזכרה הדרן מאוחר יותר.
"הציפורים" (1963).
"הציפורים" (1963) היה הופעת הבכורה של הדרן על גבי מסכי הקולנוע. היצ'קוק הפך למאמן הדרמה שלה, והעניק לה השכלה בעשיית קולנוע כשהיא משתתפת ברבים ממפגשי ההפקה, כגון תסריט, מוזיקה או כנסי צילום. הדרן אמרה, "כנראה שלמדתי בשלוש שנים מה שהיה לוקח לי 15 שנה ללמוד אחרת." היא למדה כיצד לפרק תסריט, להפוך לדמות אחרת ולחקור את הקשר בין דמויות שונות. הדרן הציגה את תפקידה כמלאני דניאלס כפי שביקשה היצ'קוק. היא אמרה, "הוא נותן לשחקנים שלו מרחב קטן מאוד. הוא יקשיב, אבל יש לו תוכנית מאוד מוגדרת כיצד הוא רוצה שהדמויות שלו יפעלו. איתי זה היה מובן, כי לא הייתי שחקנית בעלת שיעור קומה. בירכתי על הנחייתו."
במהלך ששת החודשים של הצילום הראשי לוח הזמנים של הדרן היה הדוק, מכיוון שניתן לה רק אחר צהריים חופשי אחד בשבוע. בהתחלה, היא תיארה את הצילומים כ"נפלאים". היצ'קוק אמר לכתב, אחרי כמה שבועות של צילומים, שהיא הייתה מדהימה, ומשחקת היטב את רגעי האימה בסרט. עם זאת, הדרן נזכרה בשבוע בו עשתה את סצנת התקיפות הציפורים בחדר השינה בקומה השנייה כגרועה בחייה. לפני שצילמה את הסצנה, שאלה את היצ'קוק על המוטיבציות של הדמות שלה לעלות למעלה, והתגובה שלו הייתה "כי אני אומר לך." אז הובטח לה שהצוות ישתמש בציפורים מכניות.