התנועה הדמוקרטית המאוחדת "סולידריות" ברוסית:(ОДД Солидарность) היא תנועת האופוזיציה הפוליטית הגדולה ביותר ברוסיה המתיימרת לאחד את כל האנשים ברוסיה שחולקים את ערכי הדמוקרטיה, זכויות האדם, שלטון החוק וביקורתיות כלפי השלטונות.
התנועה נוסדה ב-2008 ובין חבריה הידועים: ולדימיר בוקובסקי, בוריס נמצוב, גארי קספרוב, איליה יאשין ואחרים. התנועה לא נרשמה רשמית כמפלגה, אך מפלגת חירות העם מהקואליציה משתתפת מטעמה בבחירות הפרלמנטריות ב-2011, כאשר במאי 2011 נרשמה במשרד המשפטים כמשתתפת בבחירות לפרלמנט וכמי שתציג מועמד מטעמה לבחירות לנשיאות ב-2012.
דרמסלה
תרומת הלשכה
תרומת הלשכה היא קופה כספית ורשות משפטית השייכת להקדש, שנתמכה על ידי התקציב השנתי של מחצית השקל, שכללה בפועל שלוש קופות שהיו בבית המקדש ואשר ממנה היו קונים את כל צורכי קרבנות הציבור.
צורכי המקדש.
מלבד הצרכים הבסיסיים של קרבנות הציבור, כמו הקטורת קרבנות התמיד שהוקרבו פעמיים ביום, שכרם של בית גרמו על עשיית לחם הפנים, שכרם של בית אבטינס על ייצור קטורת הסמים, תקציב קרבנות המוספין בכל שבת וחג, ועוד, היו קונים בכספי תרומת הלשכה גם צרכים פחות בסיסיים, אבל נחוצים, להקרבת הקרבנות. כך למשל, שכרם של האנשים שהיו ממונים לבדוק את הקרבנות ממומים, שולם מכספי תרומת הלשכה. אף תלמידי חכמים שלימדו את פרחי הכהונה הלכות השייכות לעבודת המקדש (כמו זריקת הדם, קמיצה, ושחיטה) קיבלו את שכרם מתרומת הלשכה..
אף בגדי הכהונה וקניית הפרה אדומה בוצע על ידי כספים מקופת תרומת הלשכה.
אורגי הפרוכת.
קיימת מחלוקת אודות הנשים שארגו את הפרוכות שהפרידו בין הקודש לקודש הקדשים, אם קיבלו את שכרן מתרומת הלשכה או מבדק הבית. רב נחמן מסר כי רב פסק שתשלומן של אלו הוא מתרומת הלשכה הוא אך עצמו חלק על פסקו וקבע כי שכרן של נשים אלו הוא מבדק הבית, משום שהפרוכת הייתה עשויה כחלק מבניין בית המקדש, וכתחליף לכותל שהפריד בין הקודש לקודש הקדשים בבית המקדש הראשון. על שאר הפרוכות, שהיו נגד הפתחים ולצורך צניעות, אחד בפתח ההיכל ואחד בפתח האולם, קיימת ברייתא מפורשת ששכר עשייתן נלקח מתרומת הלשכה.
מחלוקת אחרת היא על הנשים שגידלו את ילדיהן בטהרה ובמקום משומר, כדי שיוכלו - כאשר יגדילו - לעסוק בצרכי הפרה אדומה - שריפתה; מילוי מים חיים מהמעיין כדי להטביל בהם את האזוב ושני התולעת והצפור השחוטה; להזות במשך שבעה ימים לפני שריפתה על הכוהן שעתיד לשורפה. יש הסוברים שצורכיהן של הנשים מומנו בתרומת הלשכה, אך לפי שיטת אבא שאול היו נשים עשירות בירושלים שראו לעצמן זכות לפרנס את הנשים האלו, ומכספיהן היו מתפרנסות.
צורכי העיר.
לעיתים, באופן חריג, קבע בית הדין כי צרכים חיוניים ומיוחדים של הציבור יילקחו מתרומת הלשכה, למרות שזו אינה מיועדת לכך. רבה בר בר חנה מסר בשם רבו רבי יוחנן כי בית הדין קבעו כי מכיוון שקיימת חובה נחוצה להגיה ספרי קודש (ספרי תורה וספרי נביאים וכתובים) שלא יהיו בהם טעויות, והיו שהתעצלו בכך וגרמו לשיבושים בקרב הציבור, יממנו גבאי תרומת הלשכה מומחים שיגיהו את הספרים ללא תשלום לכל החפץ, ותשלומם יהיה מתרומת הלשכה.
מותר תרומת הלשכה.
כאשר הגיע ראש חודש ניסן, של השנה החדשה, התחילו להשתמש בכספי התרומה של השנה החדשה. הכסף שנשאר מתקציב השנה הישנה תלוי במחלוקת: לפי תנא קמא המותר שימש לייצור ריקועי זהב ששימשו כצפוי לבית קודש הקדשים, לפי רבי עקיבא מותר תרומת הלשכה שימש לקיץ המזבח - כאשר לא הוקרבו על המזבח נדרים ונדבות שהביאו הקהל, הקריבו מכספים אלו עולות, את הבשר הקריבו על המזבח והעורות הביאו לכוהנים, ולפי רבי ישמעאל ורבי חנינא סגן הכוהנים קנו במותר התרומה כלי שרת.
דינים נוספים.
במקרה שהציבור הרחב מסרבים לתרום מכספם לתרומת הלשכה, ההלכה קובעת כי אין לכופם לכך. אמנם במקרה שאיש יחיד מסרב, יש סמכות לבית דין להכריח את תרומתו
פסודובלה
פסודובלה (בספרדית: Pasodoble - צעד כפול; בעברית נקרא לא פעם "פסדובלה") הוא סגנון מוזיקה וריקוד זוגות ספרדי בקצב המארש.
הפסודובלה מבוסס על המוזיקה המנוגנת במלחמות שוורים, בזמן הכניסה או לפני אקט ההריגה. מקור הסגנון בדרום צרפת, אולם את עיקר פרסומו הוא קנה בספרד ובפורטוגל. מטאדורים מפורסמים זכו לקטעי פסודובלה שהולחנו לכבודם ונושאים את שמם.
Pseudomonas stutzeri
Pseudomonas stutzeri (תעתיק עברי: פסאודומונס סטוטזרי) הוא מין של חיידק גראם שלילי בצורת מתג, מסוג "Pseudomonas", שתואר לראשונה על ידי אלברט סטוטזר ורוברט בורי בשנת 1895.
אורכו 1-3 מיקרומטר ורוחבו 0.5 מיקרומטר, בעל יכולת תנועה (חד שוטון) בעל מטבוליזם נשימתי. חמצן משמש לו כקולט אלקטרונים סופי, אך החיידק מסוגל להשתמש גם בחנקן.
החיידק נמצא במקורות שונים כגון: קרקע, מים (מתוקים, ים) ודגימות קליניות כגון נוזל מוחי שדרתי. המושבות שלו הן בעלות מראה יבש ומקומט, חלקן בעלות גוון אדמדם. מראה המושבה משתנה (נעשית חלקה, רירית וחיוורת) לאחר העברות חוזרות.
אוקסידאז וקטאלאז חיובי, מחזר ניטרט, מפרק עמילן, חסר את האנזים ג'לטינאז. אינו מייצר פיגמנט פלואורסצנטי, תכונה זו מבדילה אותו משאר מיני "Pseudomonas".
טמפרטורת גידול אופטימלית היא 35 מעלות צלזיוס.
קלאוסטרופיליה
קְלָאוּסְטְרוֹפִילְיָה (claustrophilia) (מלטינית claustro – "חלל סגור", philia – "אהבה") היא תופעה נפשית בה נמשך האדם אל חללים סגורים וצרים. אדם קלאוסטרופיל אשר ישהה במקומות אלו ידווח על תחושת ביטחון ורגיעה, ועשוי לשהות בהם זמן רב. בחלק מהמקרים אף תהיה קיימת נטייה להתבדל מחברת בני אדם בעת השהייה בחלל הסגור.
קלסטרופיליה
פסאודומונס
פסאודומונס סטוטזרי
חנינא סגן הכהנים
רבי חנינא סגן הכוהנים
הלכות צניעות (אישות)
שלמה אטינגר
שלמה אטינגר (יידיש: עטינגער; 1802 – ד' בטבת ה'תרט"ז, 31 בדצמבר 1856) היה מחזאי, משורר וסופר ביידיש ובעברית. הוא כתב שירים ומשלים ומחזהו הסמלי סערקעלע נחשב כקלאסיקה בתיאטרון יידיש.
חייו.
אטינגר נולד בוורשה. בשל מות הוריו בגיל צעיר הוא גודל על ידי דודו, רב בלנטשנה (אזור לובלין) שידע גם גרמנית והתעניין בתחומי ידע שונים. הוא תיאר אותו כאדם פתוח וסובלני. לכן אין אצל אטינגר התנגדות לדת כפי שהיה למשכילים אחרים בני דורו. הוא לא ראה בהשכלה דבר חיובי מלכתחילה ואת הדת כשלילית מלכתחילה. כפי שהיה מקובל אז הוא נישא בשידוך בגיל 15 לבתו של הגביר של זמושץ' שם הוא היה מבאי ביתו של יוסף צדרבוים (אביו של אלכסנדר צדרבוים עורך המליץ) שהיה מרכז למשכילי העיר. אחרי מות חמיו הוא נסע לאודסה וניסה את מזלו במסחר אך לא הצליח בכך. קרוביו שבאודסה שכנעו אותו לנסוע ללמברג וללמוד שם על חשבונם. ואכן בשנת 1825 הוא נסע ללמוד רפואה באוניברסיטת למברג. בשנת 1830 סיים את הלימודים וחזר לזמושץ' שם הוא הוכר כדוקטור למרות שרשמית אסור היה לו לעסוק ברפואה לפני שנבחן באוניברסיטת ורשה משום שעל פי החוק הפולני אסור היה להעסיק רופא שלמד בחו"ל לפני שעבר בחינה בפולין. בזמן מגפת הכולרה שהייתה בפולין ב- 1831 נקרא אטינגר לעזור כרופא ועזרה זאת עזרה לו, לאחר מכן, לקבל עבודה כרופא בלי צורך במבחנים. עם זאת, הוא התכונן למבחנים. בשנת 1833 או 1834 נסע לוורשה כדי לעבור את המבחנים אך משום שחלה לא הצליח בהם ולא קיבל אישור לעבוד כרופא אלא כחובש. הוא ניסה שוב ב- 1840 באוניברסיטת חרקוב אך בשל בעיות ביורוקרטיות נאלץ לחזור כלעומת שבא. בשלב זה הוא נטש את הרפואה ועסק בה רק עוד פעם אחת כשפרצה מגפת כולרה ב- 1855 והוא נקרא לעזור על ידי השלטונות. כדי להתפרנס הוא קנה חלקת אדמה ועסק בחקלאות.
בשל חילוקי דעות עם הצנזורה הוא לא הצליח להוציא בדפוס את היצירות שכתב ובמקום להדפיסן העתיק אותן בעשרות עותקים ודקלם אותן בפני קהלים שונים.
אטינגר נפטר בפתאומיות באחוזה הקטנה שלו בז'דאנוב. בהלווייתו השתתפה כל העיר.
ארכיונו האישי הופקד בספרייה הלאומית בשנת 1936 על ידי נכדו של אטינגר.
יצירתו.
כבר בצעירותו כתב אטינגר לעצמו משלים ואפיגרמות. אטינגר עצמו מתאר את דרכו לכתיבת ספרות ביידיש בהקדמה שכתב למהדורה של כתביו שתכנן להוציא לאור ולא הצליח:
"לפני כמה שנים קיבלתי בלמברג שני ספרונים האחד נקרא "העולם שרומה" (די גענארטע וועלט, שהיה מחזה) והשני "אריה זקן" (אלטער לעב). שניהם תורגמו מגרמנית ליידיש. הראשון נקרא בגרמנית טארטיף (מחזה המבוסס על עלילת טארטיף של מולייר אבל הוא מחזה עצמאי) והשני "רובינזון קרוזו" (ראבינזאן). ראיתי שהספרונים מצאו מאוד חן בעיני אנשים רבים ... גם לכאלה שהם ידענים גדולים וגם לפשוטים. שיערתי שהראשונים אהבו אותם משום שראו בהם משהו אותו לא ראו עדיין בשפת יידיש והאחרונים משום שקראו ספור מעשיות. מייד ניסיתי גם אני לבדוק אם יש בכוחי לכתוב משהו דומה ובאותה שפה. בתחילה כתבתי משלים אחדים ודברי חידוד. ראיתי שהם מצאו חן בעיני קהל הקוראים. חטפו אצלי את הכל ... חשבתי והמצאתי עוד הרבה משלים ואפיגרמות ולבסוף מחזה שלם...".
מכאן אנחנו לומדים שאטינגר התחיל לכתוב בצורה רצינית יותר בלמברג. קרוב לוודאי שהכוונה במחזה היא לסערקעלע.
היצירות הראשונות אותן כתב היו, אם כן משלים ואפיגרמות. אטינגר כתב 67 משלים. המשלים של אטינגר הם מלאי פרטים וצבעוניים. מוסר ההשכל בהם ארוך ולא תמיד יש קשר בינו לבין סיפור המעשה במשל...". ווינער כותב שחלק גדול מן המשלים שלו הם יצירות מופת קטנות והן מן היפות ביותר בז'אנר הזה. הוא הושפע בכתיבה שלו ממחברים גרמנים כמו כריסטיאן גלרט, לסינג ומלפונטיין הייחוד במשלים שלו אינו בנושאים או ברעיונות המובעים בהם כי אם בלשון המבריקה שלו.