פרויקט חן|דג'מילה הוצב בתערוכה "שפת אם" שהתקיימה במשכן לאמנות עין חרוד (אוצרת: ד"ר טל בן צבי) ובגלריה Wigmore Fine Art, לונדון. הנה דברים שכתבה האוצרת בקטלוג התערוכה: "תחילת הפרויקט ב-1999, בנסיעה ללונדון. חן התגוררה אז בשכונת מהגרים ערבים והציגה את עצמה כדג’אמילה מתוניס. היא "אספה" מפגשים אקראיים עם בני דור שני של גולים מארצות ערב. חלקם התאהבו בה, העבירו לה תמונות, כתבו לה מכתבים. בשנת 2002 היא נסעה בשנית, ללונדון ולפאריס. הפעם תיעדה את נסיעתה. היא הכריזה על מותה של דג’אמילה, "בתאומים" (9/11), אולם נאלצה לחזור ולהתמודד עם בת דמותה הערבית בעקבות מפגשים מקריים עם אנשים ונשים הפונים אליה בערבית. את זהותה במרחב שנפער בנסיעות, וביניהן, הרכיבה שיש כמיצב. גלויות, חפצים, ניירות, קולאז’ ומדבקות מספקים סיפור של פירוק והבניה של זהות. יחד הם יוצרים זהות נשית-מזרחית בעלת עוצמה. גלויות של גיבורי הקולנוע המצרי אותם רכשה בחנות מכון העולם הערבי בפאריס, נחתכות ונבנות מחדש. באחד המצרפים ניתן לזהות את דמותו של מוחמד עבד אל-והאב יושב על רגלי אישה מרוקאית שרגליה מכוסות בחינה. ניירות אחרים מבוססים על תמונות שצולמו בספרייה של מרכז פומפידו בפאריס. שיש צילמה מתוך ספרי אמנות, עליהם כתבה בעברית: "כוסית מתוניס" ובצרפתית: "תוניסאית", "תוניס". התצלומים חסרי טקסט המעיד על מקוריותם, חסרי כותרת או "שם האמן". ההיסטוריה של תולדות האמנות מופקעת לצורך יצירת נרטיב אישי".
ציור, רישום, שחור: מפגש עם הגרניוזי.
בין עבודותיה של שיש ניתן למצוא סדרה של ציורים גדולי-מידות המשתרעים על כעשרה מטרים ויותר המאופיינים בצבעם השחור. עבודות אלו תוארו כמחוות מונומנטליות לאמנות האקפרסיוניסטית. העבודות שחלקן גולשות על רצפת המוזיאון, מעידות לכאורה על האופק הבלתי נגמר שלהן והן משקפות עשייה נדירה ורבת תעוזה בשדה האמנות. הצבע השחור ממלא בהן תפקיד מפתח שדרכו יש להתבונן בעבודותיה, להימשך אחריהן ואף להישאב אל תוכן. הנה דברים שכתבה האוצרת נעמי אביב על חן שיש, בקטלוג התערוכה "במרחק השחור" (עם לאה ניקל) שהתקיימה במוזיאון אשדוד: "אצל חן שיש השחור הוא ברירת מחדל, נתון. כמו השימוש בעט לצורך כתיבה. עם השנים נעשה השחור מזוהה עם הציור שלה, כשהוא מתחלף מדי פעם בוורוד עמום ועליו דימויים ספונטניים בשחור. גם כאשר באחרונה החלה משתמשת בירוק, כחול או סגול עמוקים וכהים, הם מתקבלים כהרחבה של משפחת השחור - שמתוכו נולד גם השימוש הנרחב בזהב, שלא פעם מחליף את לובן המשטח".
קולאז'.
עבודות הקולאז' של שיש - העשויות קרטון, ניירות עיתון, מדבקות, חותמות, פיסות דבק דו–צדדי, עלי זהב, תמונות של גיבורי תרבות או תצלומים מנשיונל ג'יאוגרפיק של לבה מתפרצת או הר געש ושימוש בחומרים פשוטים וזמינים – משמשות את שיש כדי ליצור ארכאולוגיה אוטוביוגרפית. באחת מעבודותיה של שיש אנו עדים לעקירות העין. היא נעשית על גבי תצלומי זירוקס המודבקים על דיוקנאות האמנית. את תצלומי הזירוקס בשחור–לבן מדביקה האמנית באמצעות מסקנטייפ על גבי מסכי טלוויזיה, וקורעת מהם את האישונים. הטלוויזיה פועלת במצבה הבסיסי ביותר: מסך כחול מרצד, נטול תמונה. כשהעיניים קרועות, הכחול של המסך מבצבץ מבעדן. זהו כחול של שמים, כחול בוהק של ויטראז'ים גותיים, ובה בעת, הכחול הסינתטי והטכנולוגי ביותר, כחול של בהייה, מנוכר ולא אישי. האילמות של הטלוויזיה משלימה את סירוסן של העיניים ואת הסִנוור החלול של המסך הכחול.
"עצבים שרים".
"עצבים שרים" הוא מיצב שהוצג בגלריה אלון שגב בתל אביב ב-2008, אוצרת: ד'ר קציעה עלון. הנה דברים שכתבה האוצרת: "חן שיש חתכה את חלל הגלריה באמצעות ציורים גדולי-ממדים, מחיצה עשויה קרשי בניין וקופסאות קרטון פרושות במיצב המורכב משולחן עבודה ומ"סירה", שהיא שולחן הפוך. בצלים, נייר עיתון ובקבוקים ריקים בארכיטקטורה של דמעות ומסקנטייפ, מתחברים זה לזה במילון הסמלים המוכר של שיש. זהו מילון ציורי-רישומי פואטי, שכמו מבקש תמיד לסוכך על עצבים חשופים. באמצעות אסתטיקה "דוקרת", מציגה שיש מופעים מרוגשים של "תיאטרון האכזריות". פניה נשחתות ועיניה נעקרות, גופה הופך שלדי, הצלחות נצבעות בשחור, הסירות שוקעות, חבלי תלייה מתנפנפים, ומן המלאכים נותרות רק כנפיים... הנוף הגלוי שמציעה התערוכה אינו אלא חלק מחפציות שהוטל בה מום, חפציות המועמדת להטענה במצבור של משמעויות חדשות".
כלה תוניסאית, ים של דמעות או: הכלה העולה בלהבות.
תערוכה שהוצגה בגלריה גורדון בתל אביב ב-2015, במאמרה של טלי תמיר על התערוכה היא כותבת:
הכלה התוניסאית של חן שיש, בדומה לכלה במחזה הנודע של נסים אלוני, מצטרפת למסדר עתיק של כלות שלבשו את שמלות החופה ההדורות שלהן וכשההינומה מתנפנפת מעל לראשן - ברחו מחופתן אל העולם המיתי של הכלה הארכיטיפית. הכלה שמככבת בציורים הוורודים-שחורים-מוזהבים של חן שיש, ומייצגת אותה–עצמה, נשטפת בים של דמעות, עולה בלהבות כקדושה מעונה, אך בו בזמן צומחת לממדים מונומנטליים, מקושטת כמלכה ביזנטית ומצמיחה צבתות של עקרב או כנפיים של טווס. חן מסרבת לחינניות: דמות הכלה הפכה אצלה להיבריד פולחני של אדם/חיה, כלה/ציפור טרף, שמנקרת (אולי) את כבדו של חתנה. המרחב הוורוד הראשוני בציוריה, מתקתק ושופע לבבות, מתכסה עד חנק במטר של דמעות שחורות ובלהק של נשרים חדי מקור. הדמעות מקבלות כאן העצמה דרמטית: אצל שיש הדמעות גזורות מקרטון עבה ומודבקות אל תוך המארג הציורי, צוברות נוכחות מוחשית ותלת ממדית. הלב מתייצב במקום של הראש והדמעות מסתחררות לריקוד מעגלי-בכחנליה.
במהלך העבודה על הסדרה "כלה תוניסאית" התכתבה חן שיש במודע עם הכלה המרוקאית בציורו של אויז'ן דלקרואה "חתונה יהודית", שצויר ב-1839. מסוחררת מחדוות יצירה, ניצבת הכלה התוניסאית של חן שיש, שחורת עיניים ויפת מבט, עולה בלהבות הלהט שלה-עצמה אל מרחב הציור והדמיון.
אחיגזר
אחיגזר הוא סוג צמחים ממשפחת הסוככיים.
האחיגזר הם צמחים עשבוניים בעלי פרחים לבנים. בארץ ישראל גדל בר מין אחד של אחיגזר, אחיגזר ההרים, "Orlaya daucoides".
אחילוטוס
אחילוטוס (שם מדעי: "Dorycnium") הוא סוג צמחים ממשפחת הקטניות, בעל 12 מינים שרובם ממוצא ים-תיכוני.
מיני האחילוטוס הם בני-שיח בעלי עלים תלתניים ופרחים הערוכים בקרקפת.
בארץ ישראל נפוצים אחילוטוס זקוף (Dorycnium rectum) המצוי על שפות-נחלים ואחילוטוס שעיר (Dorycnium hirsutum) המצוי בשומרון.
אושוינצ'ים
סבא (פירושונים)
תומס ג'יימס וילקין
אזובית
אֲזוֹבִית (שם מדעי: ."Origanum Tourn. ex L") הוא סוג של בני-שיח ועשבים רב-שנתיים ריחניים דו-ביתיים המונה כ-57 מינים ו-9 תת-מינים במשפחת השפתניים. תפוצת הסוג משתרעת ממקרונזיה, ואגן הים התיכון (מלבד מצרים) וכל אירופה, בואכה אל המזרח התיכון ועד למרכז סין. מקור השם הלטיני של הצמח, אוריגנום, הוא ביוונית. המילה "אורוס" ביוונית פירושה הוא הר ו"גנוס" פירושה שמחה, כלומר "שמחת ההר".
אזובית היא דו-מינית אך ייתכן שפרחים נקביים מצויים על צמח אחד ופרחים דו-מיניים על צמח אחר. תופעה זו מכונה גינודיואציות (Gynodioecy).
מאפיינים.
מיני האזובית הם בני שיח או עשבים רב-שנתיים, שעירים או מקריחים או קירחים, מלבינים או מאפירים וריחניים מאוד. בעלי שערות בלוטיות יושבות שצבען אדום או צהוב.
הגבעולים רבועים.
העלים נגדיים פשוטים, דמוי-ביצה עד מוארכים-סגלגלים, תמימים עד משוננים קלות.
התפרחות גליליות עד מוארכות, לפעמים מוארכים כשהם נושאות פרי. התפרחות הם דורים מרובי פרחים שמקובצים במעין שיבולים קטנות וזקופות או במכבדים ענפים דמויי סוכך בראשי הגבעולים. החפים המלווים את התפרחות קטנים. החפים והחפיות ירוקים או סגולים-אדומים, מאורכים-סגלגלים עד אזמליים.
הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, דו-שפתניים, מאוחי עלים, צבעם לבן ארגמן-ורדרד.
הגביע דמוי פעמון, דו-שפתני מאוחה עלים חלקית, בעל כ-13 עורקים, שפת הגביע עם 5 שיניים כמעט שוות וכמעט משולשות שקוקודן חד או קהה. לוע הגביע עם טבעת שעירה או שהוא שסוע מלפנים עד לבסיסו לשני חצאים (אזובית מצויה).
הכותרת לבנה או ורדה עד סגולה, פעמונית, צינור הכותרת בולט מן הגביע; הכותרת דו-שפתנית, מאוחה עלים, שתי השפתיים ברורות למדי, שתיהן נראות יפה מבחוץ. השפה העליונה זקופה, שטוחה ומפורצת. השפה התחתונה פרושה, עם 3 אונות, האונה אמצעית גדולה יותר מאונות צדדיות.
האבקנים 4, מעורים אל צינור הכותרת, מפושקים וערוכים בשני זוגות בלתי שווים באורכם. בפרחים דו-מיניים הם חבויים מתחת לשפה העליונה או מעט בולטים ממנה. בפרחים נקביים הם חבויים בה. הזרים של האבקנים קירחים. המאבקים סגלגלים ובנויים מ-2 לשכות שמופרדים על ידי קונקטיב (רקמה חיבורית) דמוי משולש.
השחלה עילית, בעלת 4 מגורות ובכל מגורה ביצית אחת זקופה ועמוד העלי יוצא מבין המגורות, מבסיס השחלה ומתפצל בראשו לשתי זרועות. שתי הצלקות פחוסות, דמויי ביצה ומחוברות ביניהן.
עמוד עלי אחד בולט שקודקודו שסוע ל-2 זרועות בלתי שווים.
הפרי מסוג מַפְרֶדֶת (schizocarp) שעשוי 4 פרודות (זרעים, אגוזיות יבשות) ועטופות בגביע משתייר.
הזרעים סגלגלים, מעט מצולעים, יבשים, קירחים ובעלי עובר ישר.
מינים הנפוצים בארץ-ישראל.
בישראל גדלים שלושה מיני בר: אזובית רמון, אזובית המדבר ואזוב מצוי (אזובית מצויה) ועוד 4 מיני בר מחוץ לישראל: אזובית סיני במערב סיני, אזובית ירדנית, אזובית פטרה ואזובית פונון בממלכת ירדן.
מינים הגדלים בתרבות.