במהלך השנים 1848 - 1849 חל גל של תהפוכות פוליטיות ברחבי אירופה אשר נותר עד היום גל התהפוכות הפוליטיות המשפיע ביותר בהיסטוריה של אירופה. המהפכות של אביב העמים היו דמוקרטיות וליברליות במהותם, והן נועדו להסיר את המבנים המלוכניים הישנים על מנת להקים מדינות לאום עצמאיות. מהפכות והתקוממויות אביב העמים החלו בצרפת ומשם התפשטו לאוסטרו-הונגריה של ההבסבורגים, פרוסיה ההונצולרנית, מדינות גרמניה ואיטליה שתחת שלטון ההבסבורגים. מהפכות והתקוממויות אביב העמים אירעו בכ-50 מדינות. חלק מהגורמים העיקריים למהפכות אביב העמים היו חוסר שביעות רצון מההנהגה הפוליטית, דרישות לנטילת חלק מהותי יותר בממשל ובדמוקרטיה, דרישות לקיום חופש עיתונות, דרישות שונות ממעמד העובדים, והתגברות של הלאומיות. ההתקוממות הובלה בעיקר על ידי רפורמיסטים, המעמד הבינוני והעובדים. עשרות אלפי בני אדם נהרגו בהתקוממיות. למהפכות אביב העמים הייתה ההשפעה הניכרת ביותר בצרפת, בהולנד, במדינות הקונפדרציה הגרמנית (שתהווה את האימפריה הגרמנית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20), באיטליה, ובאימפריה האוסטרית.
1840–1849
איה בן רון
איה בן רון (נולדה ב־1967) היא אמנית רב תחומית ישראלית. עבודותיה כוללות פרויקטים תלויי־מקום, מיצבים, עבודות וידאו וסרטים דוקומנטריים, ומתמקדות בייצוגים ויזואליים של העולם הרפואי. מכהנת כפרופסור בבית הספר לאמנויות אוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה.
בן רון נולדה בחיפה. בסוף שנות השמונים עברה לתל אביב ולמדה אמנות במדרשה לאמנות ברמת השרון. היא בעלת תואר שני מאוניברסיטת גולדסמית', לונדון. מכהנת כפרופסור בבית הספר לאמנויות באוניברסיטת חיפה, ובנוסף מרצה בחוג לתקשורת צילומית במכללה האקדמית הדסה ירושלים. מתגוררת ויוצרת בתל אביב.
עבודותיה.
עבודותיה של בן רון בוחנות ייצוגים ויזואליים של העולם הרפואי - מחלות, טראומה פיזית, טראומה רגשית ואתיקה רפואית בטכניקות דיגיטליות מגוונות כגון וידאו, איור ממוחשב ועוד.
בסדרת העבודות "עזרה ראשונה" (2003) או "עדיין בטיפול" (2005), לדוגמה, יצרה בן רון סצנות שמרכיביהן לקוחים מספרי רפואה, מחלות ועזרה ראשונה. סגנונן של הדמויות ותיאור הסביבה יוצרים מראה גרפי והרחקה רגשית של ההיבטים הפתולוגים של היצירה.
סגנונה של בן רון מתאפיין באוצר דימויים ייחודי באמצעות טכניקות עבודה מורכבות המשלבות ציור נגיפים שונים, עיבודי מחשב של סדרות שיניים, צילום איברי גוף מוכפלים במחשב למוטציה ביזארית וכו'. בכל אחת מהקבוצות האלו הופיעו דימויים שנלקחו ממקורות שונים, ובאמצעות העיבוד שלה איבדו את ההקשר הראשוני שלהם כאילוסטרציות רפואיות לרוב. אופן הטיפול בדימויים הוא מעין מקבילה חזותית להנכחת הגוף האנושי בעבודות כתוצר מורכב של טכנולוגיה חדשה. הגוף הוא המשטח שעליו פועלת הטכנולוגיה והוא שהופך אותה לנראית. במהלך זה הוא נעשה דינמי ומשתנה (מוכפל ומועתק).
שיתופי הפעולה שלה עם בתי חולים ומוסדות רפואיים בישראל ומחוצה לה כוללים את עבודתה עם הוולקאם טראסט לונדון, מוזיאון ברלין להיסטוריה של הרפואה בשאריטה, ברלין, המרכז הרפואי מקסימה באינדהובן ועוד.
עבודותיה הוצגו בין היתר בביאנלה של פוסאן, דרום קוריאה; מוזיאון ישראל, ירושלים; המוזיאון לאמנות מודרנית בוורשה, פולין; המבורגר באנהוף, גרמניה; המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית, חולון, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית ומוזיאון ארץ ישראל. ב-2015, היא השיקה את Front, פלטפורמה אינטרנטית.
בית חולים שדה X בביאנלה בוונציה.
בן רון ייצגה את ישראל בביתן הישראלי בביאנלה ה-58 בוונציה, 2019, שם הציגה את עבודתה "בית חולים שדה X" אותה אצר אבי לובין. זהו מיצג (אף על פי שבן רון מעידה עליו שהוא "לא אינסטליישן ולא פרפורמנס") המדמה בית חולים שדה שמכוון לטפל ב"רעות החולות" של החברה. המסלול לקבלת הטיפול כולל שהייה בבית חולים מתוכנן היטב. במקום קטלוג מקבלים המטופלים "ערכות טיפול", המתבססות על ארבעה סרטים קצרים שיצרו אמנים שונים (בהם בן רון עצמה) וכל אחד מוקדש לרעה חולה אחרת.
המבקר התחיל את דרכו במיצג בהמתנה, בדומה להמתנה בחדר מיון. בן רון הבהירה כי ערך השוויון עומד בבסיסו של הפרויקט, והמשמעות היא שלאף אחד אין עדיפות בתור, גם לא לתורמים או לאנשים שהם חלק מהפרויקט. בעת ההמתנה יכול המבקר לבחון עלוני מידע על ערכות הטיפול השונות, או לצפות בסרט ההדרכה שהוכן לאירוע ומפרט את השלבים השונים בעזרת ה"פרזנטורית" הרשמית של בית החולים, אמנית הקול ויקטוריה חנה. לבית החולים יש גם הנהלה של ממש, הכוללת את בן רון, האוצר אבי לובין והמפיק מיקי גוב. לפי בן רון, בית החולים מחייב את הצופה לשנות קצב. אי אפשר להציץ בתערוכה וללכת, אלא כדי לחוות את העבודה צריך להמתין, והרבה, במעברים בין התחנות השונות.
רעיון התערוכה נבנה וגובש סביב הסרט No Body של בן רון משנת 2017, שהוא גם אחד מארבעת הסרטים שהוצגו ב"בית החולים". הסרט עוסק בהתעללות במשפחה דרך סיפורה האישי של בן רון, וזוהי גם אחת מהרעות החולות בחברה, לה מוצע טיפול. לצד סרט זה הוצגו עוד 3 סרטים, או "ערכות טיפול": Institutional Abduction של עידית אברהמי העוסק בחטיפת ילדי תימן, HABIT של אמן פלסטיני אנונימי שעוסק בכיבוש, ו-Block of Clay של רועי ויקטוריה חפץ וזוהר מלינק עזרא, על סיפורה של חפץ, אישה טרנסג'דרית.
כשמגיע תורו של המבקר במתחם הקבלה עליו לבחור במסלול אחד, וכל מסלול מוביל אותו לטיפול אחד בלבד. לפני הצפייה בסרט עוצר המבקר בתחנה, "היחידה הבטוחה", בה הוא נמצא לבד בחדר אטום לרעש ומאזין להדרכה קולית של ויקטוריה חנה כיצד משחררים "צעקה שמכילה את עצמה", כלומר איך להפעיל את מיתרי הקול בצורה אפקטיבית שאינה מאמצת אותם, ומונעת צרידות. המבקר מוזמן להתנסות בעצמו ולצעוק. לאחר הצפייה בסרט מתאפשר לצופה לצפות גם ב"דעה שנייה", תיעוד של צופים אחרים בסרט, ותגובתם הספונטנית. המטרה המוצהרת של בן רון היא "כדי שכשנצא משם, ונוכל להתחיל לדבר".
על התערוכה כתבו ליאת סידס וקציעה עלון בכתב העת "ערב רב": "בית חולים שדה X עלול להתפרש בקונסטלציה הנוכחית של הבינאלה ה-58 של ונציה, המונחית על-פי המחשבה הרוגופית, כדימוי פשטני ומובן מאליו - מתקן רפואי-קליני כהצעה לטיפול אפשרי וריפוי של חברה מדממת וחולה. הפרדיגמות המרכזיות עליהן נשען הביתן מבחינה רעיונית ידועות לכל: האומנות כרפואה חברתית, האמן כמרפא הגדול, כשאמן המייצר בכוח אישיותו, אמונתו ופעולותיו מזור מחודש, יוצר שינוי חברתי ומחולל תהליכי החלמה, הבראה, שיקום, סליחה ופיוס של יחידים עם עצמם ועם העולם. אולם החשד שמא נקלענו אל אזורי הבנאליות, המובן מאליו והצפוי, מתפוגג עם לקיחת המספר וההמתנה הממושכת באולם הקבלה שבקומת הכניסה של בית החולים. שם מצפה למבקר וידאו ערוך ומוקפד המוקרן משני מסכי טלוויזיה - אסתטיקה שכיחה ומוכרת במסגרות שונות ובמוסדות בריאות בישראל ומחוצה לה. הווידאו המתעתע הוא מעין סרט הסברה למבקר-צופה-חולה, שהשליך עצמו אל החיים, החוויות והמהמורות של המרחב הזמני של הביאנלה, ושהגיע לביתן הישראלי בתקווה למצוא מזור לחוליו ולהיגאל מייסוריו המודעים יותר או פחות".
בפברואר 2022 הוצגה התערוכה במוזיאון ארץ ישראל. אוצר: אבי לובין.
קיה ריי
קיה ריי (באנגלית: Kia Ray, ביפנית: キア・レイ) היא מכונית עירונית המוגדרת כמכונית סופרמיני, 5 דלתות הצ'בק, מתוצרת יצרנית הרכב קיה המיוצרת בקוריאה הדרומית משנת 2011 (מודל 2012) ועד היום.
הדיוויזיה ה-326 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-326 (בגרמנית: 326. Infanterie-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
הדיוויזיה ה-326.
הדיוויזיה הוקמה ב-9 בנובמבר 1942, והועמדה תחת פיקוד מקס דנרליין. הדיוויזיה השתתפה בכיבוש דרום צרפת, ובפברואר 1944 נשלחה לצפון צרפת. במהלך המערכה בנורמנדי לחמה הדיוויזיה כחלק מקורפוס הצנחנים ה-2, ובאוגוסט 1944 הושמדה הדיוויזיה בקרב פאלז.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-326.
ב-4 בספטמבר 1944 הוקמה הדיוויזיה מחדש בהונגריה כדיוויזיית פולקסגרנדיר, על בסיס דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-579 שהוקמה ב-25 באוגוסט 1944 על בסיס שרידי הדיוויזיה ה-326. ב-21 בנובמבר 1944 הועברה הדיוויזיה לחזית המערבית, ובמהלך הקרב על הבליטה היא לחמה כחלק מהקורפוס ה-67 במסגרת ארמיית הפאנצר השישית. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות בגרמניה, וב-12 באפריל 1945 היא הושמדה בכיס הרוהר.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-326 (ורמאכט)
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-579 (ורמאכט)
מוזיאון הכישוף
מוזיאון הכישוף והקסמים (באנגלית: Museum of Witchcraft and Magic), לשעבר מוזיאון הכישוף (Museum of Witchcraft), הוא מוזיאון המוקדש למכשפות ולכישוף אירופאיים השוכן בכפר בוסקאסל במחוז קורנוול שבדרום-מערב אנגליה בבריטניה. המוזיאון כולל מוצגים המוקדשים לכישוף עממי, כישוף טקסי, הבונים החופשיים וויקה, כשהאוסף של חפצים אלו תואר כגדול בעולם.