חברת SCO העלתה טענה שיש לה זכויות שונות בלינוקס ולכן צריכים לשלם לה רישיון שימוש. בפועל הועלו תביעות רק לגבי זכויות יוצרים, כלומר טענה שקוד של יוניקס מצא את דרכו ללינוקס. בהמשך היא העלתה גם את הטענה ש־IBM גרמה בזדון להורדת ערכם של מוצרי היוניקס של SCO (slander of title).
הטענות לגבי מעבר קוד התגלו בדיעבד כחסרות בסיס. אנשי SCO טענו שיש להם מקרים רבים, אולם כאשר הם הדגימו כמה מהם לעיתונאים, התברר עד מהרה שאין להם בסיס: מדובר היה על הצהרה זהה על ממשקים סטנדרטיים, קוד שהגיע מ־BSD, או דברים דומים. בדיעבד התברר שגם שאר הדוגמאות היו חסרות בסיס באותה מידה.
אולם הטענות על זכויות יוצרים לא הספיקו לעמוד מעולם במבחן בית משפט, מכיוון שהתברר של־SCO אין בעצם זכויות יוצרים מלאות לקוד של יוניקס אלא רק רישיון להשתמש בו. זכויות היוצרים נשארו של נובל ולא הועברו בעת מכירת UnixWARE. העובדה המפתיעה הזו התבררה רק במאי 2003. בהמשך אותה שנה רכשה נובל את חברות הלינוקס Ximian ו־סוזה לינוקס והפכה לבעלת עניין כלכלי בתביעה.
נובל ו־SCO נשארו חלוקות על הפירוש המדויק של הסכם המכירה, והנושא הוכרע רק בבית משפט בשנת 2007.
ההליכים המשפטיים המשיכו להסתבך. בתגובה להודעתה של SCO על שלילת רישיונה של IBM למערכת AIX שלה ותביעת ענק בסכום מיליארד, ואחר כך שלושה מיליארד דולרים, תבעה IBM תביעת נגד. IBM העלתה טענות שונות, ובהן גם הפרת שימוש בפטנטים. גם חברת רד האט תבעה את SCO בטענה כי הצהרות השווא של SCO פוגעות בה. במרץ 2004 SCO המשיכה ותבעה שניים מלקוחותיה לשעבר, Autozone ודיימלר-קרייזלר בטענות להפרת זכויות יוצרים.
אחת התוצאות הייתה זינוק במחיר מניות החברה מתוך תקווה שהיא תנצח במשפט. מנהלים שונים בחברה ניצלו את המחיר הגבוה על מנת לממש רווחים, והועלו טענות שהם יודעים שהמשפט חסר סיכוי. בפועל החברה הצליחה לקבל סכומים של כמה עשרות מיליוני דולרים מרישיונות (רובם מ־סאן מיקרוסיסטמס ומיקרוסופט) אולם לא הצליחה למכור כמעט לאף אחד "רישיונות לשימוש בלינוקס". ההליכים המשפטיים הרבים של החברה גרמו להוצאות רבות, ובסופו של דבר, לאחר כישלון ההליכים המשפטיים, החברה הכריזה על פשיטת רגל ונכנסה להליך כינוס נכסים.
בשנת 2011 הודיעה חברת UnXis על רכישת עסקי היוניקס של SCO.
באוגוסט 2012 הגישה החברה בקשה לפשיטת רגל ופירוק.
אלימלך רם
אלימלך רם (12 בפברואר 1929 – 26 בינואר 2015) היה עיתונאי ישראלי, מילא שורה של תפקידים ברשות השידור, בהם קריין חדשות, כתב מדיני, כתב בכנסת, שליח לארצות הברית וראש מחלקת החדשות.
ביוגרפיה.
רם נולד ליהודית וברוך הוכברג בתל אביב. למד בבית הספר היסודי "תל-נורדוי" ובתיכון גימנסיה "שלווה". רם היה חבר בהשומר הצעיר. הוא היה חבר בארגון ההגנה במחוז תל אביב ועם פרוץ מלחמת העצמאות הצטרף לחטיבת הנגב של הפלמ"ח, ושירת בגדוד השביעי של חטיבת הנגב כסמל קשר, ולחם במספר קרבות.
לאחר שהשתחרר בשנת 1949 מהצבא החל לשחק בתיאטרון הקאמרי, ושיחק בין השאר בהם יגיעו מחר ובעל עכברים ואנשים. בשנת 1953 הוא הצטרף לתיאטרון העממי של זיגמונט טורקוב ושיחק בהצגה "אני הנאשם" של יהושע בר יוסף.
בשנת 1952 הצטרף לקול ישראל והגיש תוכנית שבועית של השמעת שירים לבקשת המאזינים, הגיש תוכניות שירים של עמים שונים וערך והגיש את תוכנית הבידור "תיבת נח". בנוסף הוא הגיש בשנים 1957–1961 ירחון חודשי לענייני קליטת עלייה, בשם "מדרום ומים" ובשנים 1957–1958 ערך רם תוכנית בשם "אנשי גבורות" בה רואיינו אנשים בגיל הגבורות.
במהלך מבצע קדש שימש ככתב צבאי, ואחר כך המשיך ככתב, עורך ומנהל חטיבת החדשות של "קול ישראל". כמו כן הוא היה קריין ביומני גבע. ערך גם את תוכנית "מישוב ליישוב, נוף ואדם על מפת הארץ". ב-1956 הופיע בסרטו של נתן אקסלרוד, דן וסעדיה.
באוגוסט 1963 יצא רם ללונדון להשתלם בשידורי טלוויזיה. במלחמת ששת הימים הוא נלווה אל הצנחנים שכבשו את העיר העתיקה של ירושלים.
באמצע שנות ה-60 ניהל את המחלקה להסברה, חינוך ומדע בקול ישראל. בנובמבר 1968 נוסף לו גם תפקיד אחראי למערכת החדשות וענייני היום של "קול־ישראל" בתל אביב. בשנת 1969 נתמנה למנהל בפועל של מחלקת הרפורטז'ה וענייני היום בחטיבת חחדשות של הרדיו, ועזב את המחלקה להסברה, חינוך ומדע.
בשנת 1971 יצא מטעם הסוכנות היהודית לארצות הברית כדי לכהן כשליח עלייה מרכזי בוושינגטון. לאחר חזרתו לישראל בשנת 1974 הוא הצטרף לחטיבת החדשות בערוץ הראשון ושימש ככתב מדיני, כתב בכנסת ועורך "מבט לחדשות". טדי פרויס כתב על רם בדבר שהוא שואל שאלות ארוכות ותופס חלק גדול יחסית מזמן הראיון. לאחר מספר שנים שיבח אותו וכתב שהוא "נהיה למנחה מעולה".
בשנת 1977 זכה בפרס סביסלוצקי על כתיבה על נושאים פרלמנטריים. בין השנים 1982 ל-1986 שימש כשליח הרשות בארצות הברית. באוקטובר 1989 נבחר למנהל חטיבת החדשות של הערוץ הראשון בגוברו על המתמודד העיקרי מולו, ניסים משעל. רם סיקר את הסכמי אוסלו ואת תהליך השלום עם ירדן בארצות הברית.
יצא לגמלאות בשנת 1994 אולם המשיך לשמש ככתב בכנסת בערוץ 33 עד לשנת 1996. לאחר עזיבתו הצטרף למשרד הלובינג "פוליסי" ושימש כסגן נשיא של המשרד וכאחראי על הפעילות בכנסת. זכה בתואר יקיר העיר תל אביב יפו לשנת 2009.
אלימלך רם נפטר ב-26 בינואר 2015. רם הותיר אחריו אישה, ציפורה ושני בנים, פרופסור צבי רם, נוירוכירורג, ופרופסור חגי רם, מרצה למזרח התיכון באוניברסיטת בן-גוריון.
עזריה רפופורט
עזריה רפופורט (13 במאי 1924 – 27 בינואר 1997) היה שחקן, עיתונאי, כתב וקריין בקול ישראל.
ביוגרפיה.
עזריה רפופורט נולד בתל אביב הקטנה, בנם של אליהו רפופורט, ויוכבד בת הרב צבי לרינמן. הוריו היו ציונים ילדי העיר ביאליסטוק בפולין שעלו לארץ ישראל בשנת 1919 והיו פעילים בתנועת הציונים הכלליים. את שמו הציע המשורר יהודה קרני (שהיה דודהּ של אמו - אחי אמהּ). הוא למד בבית הספר אחד העם ובגימנסיה "בלפור" בתל אביב. כנער למד בסטודיו למשחק של צבי פרידלנד. היה חבר בהגנה וב-1942 התגייס לצבא הבריטי, בו שירת בפלוגה מס' 20 בבאפס במצרים ובלוב.
בפברואר 1946 השתחרר, נרשם ללימודים בבאוניברסיטה העברית בירושלים והחל לשדר שיחות וחדשות ב"קול ירושלים" ולכתוב בעיתון "הארץ". בזמן המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות גויס על ידי בני מהרשק לפלמ"ח. לאחר שהיה חוזר מפעולה, היה יושב וכותב ידיעות ל"הארץ", בספטמבר 1948 מונה באופן רשמי לכתב צבאי באזור ירושלים. רפופורט נסע לארצות־הברית עם משלחת צה״ל לציון יום השנה הראשון למדינת ישראל, שם פגש את הבמאי איליה קאזאן, וקיבל רשות לשבת בחזרות ב׳אקטורס סטודיו׳, שם קאזאן ביים את ההפקה הראשונה של המחזה "מותו של סוכן" מאת ארתור מילר.
קריירת משחק.
לאחר שחזר מהביקור בארצות הברית התקבל לתיאטרון ההבימה ושיחק במחזות: "אותלו", "אילוף הסוררת", "אמא קוראז' וילדיה", "בקץ הימים", "ברברה בלומברג", "מותו של סוכן" ו"שועלים קטנים". ב-1953 עזב את הבימה, שיחק ב"אהל" במחזה "אדם מספר 15".
כן שיחק במספר בסרטים: בשנת 1952 שיחק בתפקיד יוחנן המטביל בסרט "שלומית", בשנת 1955 שיחק ב"גבעה 24 אינה עונה" כקצין נאצי לשעבר המשרת בצבא המצרי, בשנת 1956 בסרט "מעשה במונית", ב-1989 שיחק בסרטו של יהודה ג'אד נאמן "רחובות האתמול", ב-1995 שיחק בסרט "זכרון דברים" בבימויו של עמוס גיתאי.
ב-1958 השתתף במופע לכבוד עשור לישראל בתוכנית הטלוויזיה של אד סאליבן, ואחר כך יצאה עם המופע לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית.
ב-1964 הופיע בתפקיד ראשי במחזה בואינג בואינג ב"".
קריירת תקשורתית.
לאחר שעזב את תיאטרון הבימה ב-1953 החל לעבוד בעיתון "מעריב" כמבקר תיאטרון, מבקר קולנוע, עורך ובעל טור (גם בחתימת "ר. עזריה"). כמו כן היה כתב בשבועון "העולם הזה".
בשנות השישים שימש מנחה, מפיק ועורך בקול ישראל ואחר כך גם ב. באותה תקופה גם קריין את הסדרה "אנציקלופדיה לתולדות המוזיקה", שיצאה לאור בהוצאת "מסביב לעולם".
שימש גם כמנחה בטקסים ובפסטיבלים, בהם "המכבים", "הזמריה" וימי חגיגות העצמאות ובחנוכת משכן הכנסת החדש.
בשנים 1973-1977 שירת רפפורט כנספח תרבות בקונסוליה הישראלית בניו יורק. עבד בצמוד לשגריר ישראל באו"ם חיים הרצוג ולקונסול ישראל בניו יורק אורי בן ארי.
בתחילת שנות השמונים שימש עוזר ראש עיריית רמת גן להסברה ולתקשורת.
ב-1987 הנחה את טקס הענקת פרסי ישראל יחד עם גילה אלמגור.
חיים אישיים.
בשנת 1952 נישא לרותי זקהיים, שחקנית בהבימה, ולבני הזוג נולדו שלושה ילדים: חנני, יעל והעיתונאית טלי ליפקין-שחק. רותי ועזריה רפופורט הם דודיה של הזמרת עדנה לב.
סוארש
קודקס גיגס
הקודֶקס גיגָס (בלטינית: Codex Gigas, בעברית: "ספר ענק") הוא כתב היד הגדול ביותר בעולם שנכתב בימי הביניים. הקודקס מוכר גם בשם התנ"ך של השטן, בשל ציור גדול של השטן שנמצא בתוך הספר, ובגלל האגדה שאופפת את יצירת הקודקס. הקודקס נוצר במאה ה-13 במנזר הבנדיקטי פודלאז'יצה בבוהמיה (בימינו חראסט שבצ'כיה). הקודקס מכיל את הוולגטה, בנוסף למספר רב של מסמכים היסטוריים, הכתובים כולם בלטינית. ב-1648, במהלך מלחמת שלושים השנים, נלקח כל האוסף, כולל הקודקס, בידי הצבא של שוודיה, כשלל מלחמה. כיום שמור הקודקס גיגס בספרייה המלכותית של שוודיה בסטוקהולם.
מראה.