ב-13 במאי הגיעו 32 הוריקנים נוספים. כל עשר טייסות ההוריקן המבוקשות פעלו בשלב זה על אדמת צרפת והם ספגו את מלוא עוצמת המתקפה הגרמנית. בימים הבאים סבלו טייסות ההוריקנים מאבדות כבדות: 27 מטוסים הופלו, מתוכם 22 על ידי מטוסי מסרשמיט, ו-15 טייסים נהרגו. באותו היום טענה טייסת מס' 3 להפלת 17 מטוסים, טייסות מס' 85 ו-87 טענו לארבע כל אחת וטייסת מס' 607 לתשע הפלות. במהלך שלושת הימים הבאים, אבדו לפחות 51 הוריקנים, בקרבות ובתאונות. עד ל-17 במאי, סוף השבוע הראשון ללחימה, שמרו על כוחם המבצעי רק שלוש טייסות. על אף אבדותיהם הכבדות הצליחו ההוריקנים להשמיד מספר כמעט כפול של מטוסים גרמניים. ב-18 במאי נמשכו קרבות האוויר כאשר טייסי ההוריקן טענו להפלת 57 מטוסים וככל הנראה עשרים נוספים (39 אבדו לפי רישומי הלופטוואפה). למחרת טענו טייסות מס' 1 ו-73 להפלת 11 מטוסים, אך במהלך יומיים אלה ספגו ההוריקנים אבדות כבדות יותר: 68 הופלו או נאלצו לנחות נחיתת אונס כתוצאה מנזקי הקרבות, 15 טייסים נהרגו, שמונה נשבו ו-11 נפצעו. שני שלישים מאבדות ההוריקנים נגרמו על ידי מטוסי המסרשמיט Bf 109 והמסרשמיט Bf 110. בשעות אחר-הצהריים של ה-20 במאי קיבלו טייסות ההוריקן פקודה לנטוש את בסיסיהם ביבשת ולחזור לבריטניה ובאותו היום ביקש מפקד טייסת מס' 1 להחזיר את טייסיו לבריטניה, זאת על אף שהטייסת פעלה בצורה המוצלחת ביותר בזמן המערכה: היא הפילה 63 מטוסים במהלך עשרה ימים וטייסיה היו היחידים שעוטרו בזמן המערכה בעשרה עיטורי צלב התעופה המצטיין ושלושה עיטורי מדליית התעופה המצטיין. חמישה טייסים אבדו: שניים נהרגו, אחד נשבה ושניים נפצעו ואושפזו. בערב ה-21 במאי, השתייכו ההוריקנים היחידים שנותרו על אדמת צרפת לכוח התקיפה הקדמי של חיל האוויר המלכותי (RAF Advanced Air Striking Force) שהועבר לבסיסים סביב טרואה והורכב מטייסות מס' 1, 73 ו-501. בין ה-10 ל-21 במאי הופלו, על פי טענות הטייסים, 499 מטוסים ו-123 נוספים שנפגעו אך לא נרשמו כהפלות. על פי דוחות הגרמנים, 299 מטוסים אבדו ו-65 ניזוקו קשות בידי חיל האוויר המלכותי. אחרוני מטוסי ההוריקן עזבו את צרפת ב-21 ביוני. מתוך 452 המטוסים שלחמו בזמן הבליצקריג חזרו לבריטניה רק 66, כאשר 178 ננטשו בשדות תעופה שונים בצפון צרפת.
מבצע דינמו.
בזמן מבצע דינמו, פינוי הכוחות הבריטיים, הצרפתיים והבלגיים שנותקו על ידי הצבא הגרמני במהלך קרב דנקרק, פעל ההוריקן מבסיסים על אדמת בריטניה. בין ה-26 במאי ל-3 ביוני 1940, הפילו 14 טייסות ההוריקנים שהשתתפו בלחימה 108 מטוסי אויב ו-27 טייסים הפכו לאלופי הפלות. האבדות כללו 22 טייסים שנהרגו ושלושה שנשבו. ב-27 במאי יירטו 13 הוריקנים מטייסת מס' 501 24 מפציצי היינקל He 111 בליווי 20 מטוסי Bf 110. ההוריקנים טענו שהפילו 11 מפציצים וגרמו נזק לאחרים כאשר להם נגרם נזק מועט. למחרת הפילו מטוסי קרב גרמניים שישה הוריקנים מול חוף אוסטנד ושישה ספיטפיירים מעל דנקרק. ב-29 במאי הופלו שמונה הוריקנים נוספים מעל דנקרק.
ב-7 ביוני, גילה אלוף ההפלות הראשון של חיל האוויר המלכותי במלחמה, "קובר" קיין, שהוא עתיד לחזור לבריטניה ל"חופשת מנוחה" ביחידת אימונים. בזמן שעזב, הוא החליט לבצע תרגילים אווירובטיים מעל בסיסו ובמהלכם איבד שליטה על המטוס ונהרג.
העימותים הראשונים מול הלופטוואפה הראו שההוריקן מסוגל לבצע פניות חדות ולשמש פלטפורמת ירי יציבה אך היה ברור שהמדחף הדו-להבי תוצרת וואטס פגע בביצועי המטוס. לפחות טייס אחד התלונן שהיינקל HE 111 הצליח לנסוק ולברוח מפניו במהלך מרדף כאשר בשלב זה כבר נחשב המפציץ הגרמני כמיושן. בתחילת המלחמה פעל מנוע ההוריקן על דלק מסוג Avgas 87 אוקטן סטנדרטי. מתחילת 1940 הדלק בעל 100 אוקטן שיובא מארצות הברית נעשה זמין יותר. מפברואר 1940 הוריקנים בעלי מנועי מרלין II ו-III עברו התאמות שהביאו להגברת הדחף על ידי מגדש טורבו לחמש דקות פעולה (על אף שבמספר מקרים נעשה בו שימוש רצוף של 30 דקות). הדחף הנוסף הגדיל את ביצועי המנוע בכמעט 250 כ"ס, מהירות המטוס עלתה לבין 40 ל-56 קמ"ש מתחת לגובה של 4,600 מטר (15,000 רגל) וכמו כן השתפרה גם מהירות הטיפוס. אמצעי זה של כוח נוסף היווה פתרון חשוב בזמן המלחמה ואפשר להוריקן להתמודד בתנאים שווים יותר כנגד ה-Bf 109E ולהגדיל את יתרונו על ה-Bf 110C, בעיקר בגובה נמוך. בזכות "תוספת כוח בחירום" זו יכול היה מנוע מסוג מרלין III להפיק 1,310 כ"ס בגובה של 2,700 מטר.
הוריקנים שצוידו במדחף מהירות קבועה תלת-להבי תוצרת רוטול (Rotol) סופקו החל ממאי 1940, והייצור נמשך בכל זמן הקרב על בריטניה. המדחף החדש הפך את ביצועי המטוס מ"מאכזב" ל"בינוני-מתקבל על הדעת" והמטוסים המשופרים נעשו מבוקשים יותר על ידי הטייסות מאשר אלה המצוידים במדחף הישן יותר בעל שתי המהירויות.
הקרב על בריטניה.
בסוף יוני 1940, לאחר נפילת צרפת, מרביתן של 36 טייסות הקרב של חיל האוויר המלכותי היו מצוידות בהוריקן. רשמית, נמשך הקרב על בריטניה בין ה-10 ביולי ל-31 באוקטובר 1940 אך הקרבות הכבדים התקיימו בין ה-8 באוגוסט ל-21 בספטמבר. ההוריקן והספיטפייר התפרסמו בשל חלקם בהגנת בריטניה כנגד הלופטוואפה - בדרך כלל יירטו מטוסי הספיטפייר את מטוסי הקרב בעוד ההוריקנים התרכזו במפציצים. על אף איכותו ויכולותיו של הספיטפייר, היה זה ההוריקן ששימש כ"סוס העבודה" והשיגו את מספר ההפלות הגבוה ביותר, 1,593 מתוך 2,739 המטוסים שהופלו.
כמטוס קרב, היו להוריקן מספר חסרונות: הוא היה איטי מהספיטפייר וגם מהמסרשמיט Bf 109E, וכנפיו העבות פגעו ביכולתו להאיץ, אך הייתה לו יכולת פנייה טובה יותר משניהם. למרות נחיתותו מול ה-Bf 109, היה ההוריקן מסוגל להפילו, בעיקר בגובה נמוך. הטקטיקה הסטנדרטית של ה-Bf 109 הייתה לנסוק במהירות מעל מטוסי הקרב הבריטיים ואז לצלול עליהם מלמעלה. ההוריקן היה יכול להתמודד מול טקטיקה זו באמצעות פנייה להתקפה או על ידי כניסה לצלילת "חולץ פקקים" (corkscrew dive), כנגדה ל-Bf 109 היה קשה יותר להתמודד בשל יכולת פנייה נמוכה יותר. במרדף, היה ה-Bf 109 מסוגל לחמוק בקלות מההוריקן. בספטמבר 1940 נכנס לראשונה לשירות ההוריקן סימן II סדרה 1 בעל המנוע החזק יותר, אך עדיין במספרים קטנים. גרסה זו הגיעה למהירות מרבית של 550 קמ"ש.
ההוריקן הוכיח את עמידותו כאשר מטוסים שנפגעו בצורה חמורה הצליחו לחזור לבסיסם. למרות זאת, מבנה ההוריקן הפך את הטיסה בו למסוכנת במקרה שאש אחזה בו מכיוון שמסגרת העץ וכיסוי הבד של גוף המטוס אפשרו לאש להתפשט בקלות. בנוסף, מכל הדלק הקדמי היה ממוקם לפני לוח המכשירים ללא כל הגנה על הטייס. כתוצאה מכך, טייסי הוריקן רבים נכוו קשות כאשר להבות שפרצו ממכל דלק פגוע עברו דרך לוח המכשירים. בתגובה הורה יו דאודינג על שיפוץ מכלי הדלק בכל המטוסים וציפויים בחומר חסין אש בשם לינאטקס (Linatex). מספר טייסי הוריקן גרסו שגורם הסיכון העיקרי להתלקחות המטוס הם דווקא מכלי הדלק שבכנפיים, שהיו פגיעים מאחור, על אף שצופו בלינאטקס.
אחד הלקחים שהופקו כתוצאה מהקרב על בריטניה היה שאפילו שימוש בשמונה מקלעים בקליבר של 7.62 מ"מ לא יבטיחו הפלה במהלך קרבות האוויר המהירים, אך למרות זאת, בין ה-10 ביולי ל-11 באוגוסט ירו מטוסי חיל האוויר המלכותי על 114 מפציצים והפילו 80, כ-70 אחוזי הצלחה. כנגד ה-Bf 109, 70 הותקפו ו-54 הופלו, כ-77 אחוזי הצלחה. ניתן לייחס חלק מההצלחה לשימוש בקליעים נפיצים.
כמו בספיטפייר, גם מנוע המרלין בהוריקן נטה לסבול מכשל בזמן טיסה כתוצאה מכוח ג'י שלילי, בעיה שלא נפתרה עד תחילת 1941.
צלב ויקטוריה היחיד במהלך הקרב על בריטניה, וגם היחיד שהוענק לטייס של פיקוד מטוסי הקרב, ניתן לסגן התעופה אריק ג'יימס ניקולסון (Eric James Nicolson) מטייסת מס' 249 על פעולתו ב-16 באוגוסט 1940, כאשר המבנה שלו הותקף מלמעלה על ידי מטוסי מסרשמיט Bf 110. כל שלושת ההוריקנים במבנה נפגעו בו זמנית וניקולסון נפצע ומטוסו החל לבעור. כשעמד לנטוש, הוא הבחין במסרשמיט שעבר אותו וטס היישר לפניו. ניקולסון חזר לתא הטייס, ובעודו אחוז להבות ירה במטוס וככל הנראה הצליח להפילו.
מטוס קרב לילי.
לאחר הקרב על בריטניה, הוסיף ההוריקן לשמש כמטוס הקרב הלילי החד-מנועי העיקרי במהלך הבליץ של 1941 במסגרת פיקוד מטוסי הקרב. סגן התעופה ריצ'רד סטיבנס (Richard Stevens) הפך לאלוף הפלות כשהפיל 14.5 מפציצים של הלופטוואפה במטוס הוריקן לילי בתקופה שבין ינואר לאוקטובר 1941.
ב-1942 נכנס לשירות ההוריקן סימן II החמוש בתותח ופעל כמטוס "פולש" בשעות הלילה מעל שדות תעופה של הלופטוואפה באירופה הכבושה. בהוריקן הותקנו מכלי דלק נוספים להגדלת זמן השהייה באוויר אך מכיוון שלא היה מצויד במכ"ם, בוצעו המשימות בלילות של ירח מלא בלבד. משימות אלו היו מסוכנות ביותר ודרשו מהטייס גם יכולת ניווט וגם ראיה מעולה. אלוף ההפלות ממוצא צ'כי, קארל קוטלוואשר (Karel Kuttelwascher), נחשב כטייס הטוב ביותר במשימות "פלישה" כאשר הפיל, ככל הנראה, 15 מפציצים גרמניים.
צפון אפריקה.