ברוסיה משכו גולדפאדן ולהקתו קהלים גדולים, והיו פופולריים באופן יחסי בקרב יהודים אינטלקטואלים. עם זאת, עם הזמן הם הסתבכו גם עם ממשלת הצאר וגם עם גורמים שמרניים בקהילה היהודית. גולדפאדן קרא לשינוי בעולם היהודי:
קריאה כזו עלולה הייתה להיתפס כקריאה מעורפלת, אך היא עוררה התנגדות מצד אלו שהיו בעד שמירת המצב הקיים. תיאטרון היידיש נאסר ברוסיה החל מ-14 בספטמבר 1883, כחלק מהריאקציה האנטי-יהודית שהתקיימה אחרי הירצחו של הצאר אלכסנדר השני. שהותם של גולדפאדן ולהקתו בסנקט פטרבורג הייתה לשהוּת ללא מטרה, וכך הם פנו לכיוונים שונים. חלקם פנו לאנגליה, חלק לניו יורק, חלק לפולין ואחרים לרומניה.
באותה זמן (1880) כתב גולדפאדן את המחזה דער פאנאטיק, אדער די ביידע קוני לעמל הקנאי, או שני הקוני למל), שהתפרסם מאוחר יותר בשם די צוויי קוני לעמל (שני קוני למל). המחזה התבסס במקורו על ספרון גרמני בשם "נתן שלומיאל". אותו ספרון היווה גם את הבסיס למחזהו של יוסף לטיינר די צוויי שמואל שמעלקעס (שני שמואל שמלקה). תחילה עלה המחזה תחת השם דער פאנאטיק, אבל מאוחר יותר נודע רק כ"שני קוני למל".
ורשה והנסיעה הראשונה לניו יורק.
בעת שתיאטרון היידיש המשיך להצליח במקומות שונים, התערערו יחסיהם של גולדפאדן ומוגולסקו. הם רבו והתפייסו כמה פעמים, כשריביהם נובעים משאלת הזכויות למחזות. מוגולסקו ושותפו משה פינקל שלטו באותה עת בתיאטרון היידיש ברומניה. באותו זמן פעלו עוד עשר להקות יידיש, מצליחות פחות, שהתחרו על הקהל. מוגולסקו בלט מעל כולם בתיאטרון בבוקרשט. השבחים שזכה להם דמו לאלה שקיבלו השחקנים החברים בתיאטרון הלאומי. הוא שיחק ברומנית וביידיש, כשהוא מושך קהל שתחומיו התרחבו הרבה מעבר לקהילה היהודית.
נראה שגולדפאדן איבד את התלהבותו מתיאטרון באותה תקופה. ייתכן שהגורם לכך היה האיסור להציג תיאטרון יידיש ברוסיה. בכל מקום בו שהה כתב מחזה שנגע בחיי המקום, אך אין אף מחזה שנכתב על ורשה. בשנת 1886 הקים להקת תיאטרון בוורשה, שלא זכתה להצלחה מיוחדת.
ב-1887 נסע לניו יורק (כמו שעשה גם מוגולסקו באופן עצמאי). כשהגיע לשם קיבלו אותו השחקנים שכבר היו בארצות הברית – קסלר, מוגולסקו ואחרים – בכבוד רב והזמינו אותו לראות את מחזהו "בר כוכבא" בתיאטרון "רומעניע אפערע הויז" (בית האופרה הרומני), אך התנאי שלו, על פי דוד קסלר, היה שהוא יהיה מנהל התיאטרון. לדבריו, "לתיאטרון זר לא אכנס". הדבר עורר התנגדות בקרב השחקנים, אבל גולדפאדן ניהל משא ומתן אינטנסיבי עם מנהלי תיאטרון בניהולם של לוי וגולדשטיין, שהסכימו לקבל אותו. דוד קסלר סיפר שהשחקנים חששו לגורלם כשגולדפאדן העמיד תנאי שהוא יהיה מנהל התיאטרון, והם החליטו לא לשתף איתו פעולה. הם הכריזו על שביתה שבה השתתפו בין היתר קסלר, מוגולסקו, פינק ולעאון פיינמאן. רק השחקניות פינקל וקרפ שברו את השביתה. דרכו של גולדפאדן בתיאטרון זה הסתיימה אחרי כישלון ההצגה הראשונה שהציגו – אין גיהנום און גן עדן ('בגיהנום ובגן עדן'). מנהלי התיאטרון הרחיקו את גולדפאדן אחרי הכישלון הזה. אותו מחזה זכה להצלחה גדולה מאוד שנים אחרי כן בשם לא תחמוד, אדער, דאס צענטע געבאָט ('לא תחמוד, או, הדיבר העשירי'). מאוחר יותר גולדפאדן ניסה, ללא הצלחה, לייסד בית ספר לתיאטרון.
אחרי כישלונות אלה נסע לפריז, כשהוא דחוק בכסף. הוא כתב שם שירה, עבד על מחזה מבלי לסיימו והקים להקת תיאטרון שמעולם לא הגיעה לידי ביצוע מחזה כלשהו, כיוון שהקופאי ברח עם כל הכסף שאספה.
באוקטובר 1889 הצליח לאסוף די כסף ונסע מזרחה ללבוב, שם בא לעזרתו פרסומו כמשורר.
לבוב.
בלבוב נתקל גולדפאדן בהתייחסות מזלזלת כלפי תיאטרון היידיש. ליאון דרייקורס תיאר קהל המביא ארוחות לתיאטרון, ניירות מרשרשים והתייחסות לתיאטרון כאל גן בו מוכרים בירה. הוא מצטט את יעקב שצקי: "בסך הכול הסביבה החברתית הגליצאית לא הייתה בעד תיאטרון יידיש. האינטלקטואלים היו מתבוללים וההמונים היו דתיים פנאטיים והם הסתכלו על הליצנים היהודים בבוז".
למרות זאת, יעקב בר גימפל, שהיה בעלים של תיאטרון יידיש בלבוב, שמח שאישיות בשיעור קומתו של גולדפאדן נמצאת בקרבו. גולדפאדן השלים את המחזה שהחל לכתוב בפריז, רבי יאזעלמאן, אדער, די גזירות פון עלזאס (רבי יוזֶלמן, או, הגזירות באלזאס), אופרטה היסטורית בחמש מערכות ו-23 תמונות, המבוססת על חייו של רבי יוסלמן. באותו זמן הוא גם כתב את האופרטה ראָטשילד. המחזה האחרון שכתב והעלה בלבוב היה משיחס צייטן ('ימות המשיח'), שעלה ב-15 בדצמבר 1891. מחזה זה הציג תמונה לא אופטימית של אמריקה, והיו בו יסודות אוטוביוגרפיים.
קלמן יובֶליר (יאָװעליר), שהיה שחקן בלהקתו של גימפל, שיבח את שהותו הקצרה של גולדפאדן בלבוב, וראה בה תרומה חשובה לשיפור איכותו של הביצוע התיאטרלי בלבוב, בזכות עבודתו האישית של גולדפאדן עם כל שחקן, לשם הבנת תפקידו, והקפדתו כי מחזותיו יתעלו מעבר לאוסף של שירים ואפקטים.
חזרה לבוקרשט.
מעודד מההצלחה שנחל בלבוב, שב גולדפאדן לבוקרשט ב-1892 כמנהל תיאטרון ז'יגניצה. בלהקתו החדשה נכלל שוב לאזאר צוקרמן. שחקנים אחרים היו מרדכי סגלסקו, ומאוחר יותר יעקב קאליש, קרול שראמק, מלווינה טרייטלר-לבל ואביה ה' גולדנברס. עם מחזותיו הידועים מהתקופה נמנו דאָס צענטע געבאָט, אָדער, לא תחמוד ("הדיבר העשירי, או לא תחמוד"), יהודה המכבי ויהודית און הולפרנס ("יהודית והולופרנס") וכן תרגום של ברון הצוענים ("דער ציגיינער באַראָן") מאת יוהאן שטראוס. אולם, לא היה זה עיתוי מתאים לחזור לרומניה: תיאטרון היידיש פעל כעת כעסק לכל דבר: פרסומות שולבו בהופעות, נערכו להצגות מסעות הופעות בערים מרובות והתנהלה, למעשה, תחרות מסיבית בין העוסקים בתחום. כך, למשל, צפה אדם בשם ברנפלד בכמה הופעות של ההצגה עקדת יצחק מאת גולדפאדן, למד בעל פה את כולה, לרבות השירים, ופנה לקלמן יובליר, שהעלה את ההצגה ללא אישור, בהפקה משלו, ביאשי. גנבה ספרותית ברורה שכזו התאפשרה באותה עת, שכן למן העת שיון גיקה עזב את התיאטרון הלאומי ופנה לקריירה מדינית ודיפלומטית, התיאטרון הלאומי הרומני, שאמור היה להתערב ולפסוק בסוגיות כמו העלאת הצגה ללא אישור מתאים, לא הקדיש תשומת לב מרובה לתיאטרון היידיש. (בסופו של דבר הגיעו יובליר וגולדפאדן לפשרה בנושא).
שנות ה-90 של המאה ה-19 היו שנים קשות לכלכלה הרומנית, ובהן התגברה תופעת האנטישמיות, שהקשתה אף יותר על מצבם של היהודים. רבע מן הקהילה היהודית היגר מרומניה, כשהאינטלקטואלים היו הראשונים להגר. האינטלקטואלים שנותרו בה התעניינו יותר בפוליטיקה מאשר בתיאטרון. הייתה זו תקופה של תסיסה חברתית, והסוציאליסטים היהודים ביאשי ייסדו את כתב העת דער וועקער ("המעורר"). גולדפאדן עזב את רומניה ב-1896. להקתו של יוביליר נשארה להקת התיאטרון ביידיש היחידה ברומניה, ולהקות זרות הפסיקו כמעט לגמרי להופיע בה.
גולדפאדן החל שוב לנדוד באירופה, כמשורר ועיתונאי. מחזותיו הוסיפו לעלות באירופה ובאמריקה, אך הוא זכה לקבלת תמלוגים, אם בכלל, לעיתים רחוקות מאוד. מצבו הבריאותי התדרדר. במכתב לשמ"ר מ-1890 כתב שהוא חולה באסתמה וכי הוא יורק דם. הוא אף התלונן שכספו הולך ואוזל. ב-1903 כתב מפריז מכתב ליעקב דינזון, שבו ביקש ממנו למכור את שארית נכסיו ברומניה, לרבות בגדים. כך קיבל די כסף על מנת לנסוע שוב לניו יורק, ב-1904.
ניו יורק.
בשהותו זו בארצות הברית גולדפאדן כמעט שלא התעסק בתיאטרון יידיש. עם זאת, הוא כתב באותה עת מחזה בעברית, לאחר שפגש בקבוצת צעירים ציונים דוברי עברית, שהקימו מועדון בשם "ד"ר הרצל ציון קלובּ", על שמו של תאודור הרצל; מהם הוא בחר בכמה שבהם זיהה כישרון בימתי, וכתב את המחזה העברי דוד במלחמה, אותו העלה במרץ 1906, בכיכובם. יש הרואים בגולדפאדן, בשל כך, גם את אבי התיאטרון בעברית. המחזה אמנם משך קהל רב, אך לא יצר המשכיות ומסורת של תיאטרון עברי.
בסוף ימיו מיתן גולדפאדן את דעותיו ה'משכיליות' ומצא נקודות אור דווקא ביהדות המסורתית. הוא ביכה על כך שתנועת ההשכלה הביאה לבלבול, תלישות וניכור בקרב יהודים רבים. בחיבורו דור הולך ודור בא הוא קורא לחזרה לחינוך יהודי מסורתי, בתוספת ללימודים כלליים, במוסדות חינוך מיוחדים שיוקמו לשם כך הרחק מהמולת הכרך.
מצבו הכלכלי אז היה רע מאוד. "בשנות חייו האחרונות הוא ממש סבל מרעב. הוא חי בדוחק כה גדול עד שהסכים לכתוב עבור ד"ר לאנדס (שכתב ספרים פופולריים על מין) המלצה לספריו, שפורסמה כהקדמה בספרוני המין שלו".
באותה עת כתב את מחזהו האחרון בן עמי, המבוסס בחלקו על הרומן "דניאל דרונדה" ("Daniel Deronda") מאת ג'ורג' אליוט. גולדפאדן חש שזהו המחזה האחרון שלו, ולכן הציב תנאים להפקתו: הוא דרש שיוצג ללא מוזיקת רקע, ושיומחז כדרמה ולא כאופרטה. אולם, בוריס טומשבסקי שרכש את הזכויות למחזה, העלה אותו כאופרטה. ההצגה הועלתה ב-25 בדצמבר 1907.
גולדפאדן נפטר בניו יורק ב-1908. בהלווייתו, שיצאה מתיאטרון העם ברחוב באורי (Bowery), השתתפו כ-75,000 איש.
בנובמבר 2009 היה גולדפאדן נושאהּ של סדרת בולים, שהוציאו במשותף ישראל ורומניה.
השפעתו והערכה של יצירתו.
אברהם גולדפאדן הוכר כבר בחייו כאבי תיאטרון היידיש. י"ל פרץ אמר בראיון שערך עמו אלתר קציזנה: "הם חושבים, הטיפשים (המבקרים) שהרבי שלי היה מנדלי, זה שקר. אברהם גולדפאדן הוא הרבי שלי".