בעונת 1964/65 חל שיפור במעמדו של ורז'ס בהרכב. למעט שני משחקי ליגה, פתח ורז'ס בכל יתר 28 המשחקים, וברצלונה סיימה את הליגה במקום ה-6. ורז'ס גם שיחק בכל 7 משחקיה של ברצלונה בגביע ערי הירידים. ברצלונה הגיעה לשמינית גמר הטורניר בו פגשה את שטרסבורג. שני המשחקים הראשונים הסתיימו בתיקו, ולכן נערך משחק שלישי, שגם הוא הסתיים בתיקו. לכן הוחלט על הטלת מטבע, והתוצאה הייתה ששטרסבורג עלתה לרבע הגמר. בעונת 1965/66 המשיך ורז'ס לשחק ברוב משחקי הקבוצה. הוא פתח ב-20 משחקי ליגה והבקיע את שערו האחרון ב-28 בנובמבר 1965, במשחק בו ניצחה ברצלונה את סביליה 0–3. כמו כן היה ורז'ס שותף לזכייתה של ברצלונה בגביע ערי הירידים, עם שער אחד ב-6 הופעות, אם כי בחצי הגמר ובגמר לא השתתף. בסוף העונה פרש ורז'ס ממשחק. ב-12 באוקטובר 1966 נערך לכבודו ולכבוד סיגפריד גראסיה משחק פרידה מול בנפיקה ליסבון.
קריירת נבחרות.
ורז'ס ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת ספרד במשחק מוקדמות מונדיאל 1958 ב-8 במאי 1957, אז הפסידה ספרד ל 2–4. ורז'ס השתתף גם במשחק השני נגד סקוטלנד שבוע לאחר מכן, בו ניצחה ספרד 1–4. ספרד סיימה בביתה במקום ה-2, מאחורי סקוטלנד, ולא הצליחה להעפיל למונדיאל. ורז'ס השתתף עם הנבחרת במשחקי ידידות לאחר הדחתה ממוקדמות יורו 1960. ב-17 בדצמבר 1959 פתח במשחק הידידות נגד , הבקיע שער ועזר לנבחרתו לנצח 4-3. ב-13 במרץ 1960 כבש שער לאחר שנכנס כמחליף במשחק נגד , בו ניצחה ספרד 1–3. לאחר מכן העפילה ספרד למונדיאל 1962, מבלי שוורז'ס ישתתף באף משחק מוקדמות, אך ורז'ס זומן בכל זאת לסגל הנבחרת לטורניר עצמו. במונדיאל, שנערך בצ'ילה, פתח ורז'ס בשני משחקים בשלב הבתים, הראשון ניצחון 0–1 על והשני הפסד 1–2 ל. ספרד הודחה מהטורניר בשלב הבתים. היה זה משחקו האחרון במדי הנבחרת. בסך הכול השתתף ב-12 משחקי נבחרת ספרד, בהם כבש פעמיים.
יתר על כן, כקטלאני, שיחק ורז'ס במדי נבחרת קטלוניה, במדיה שיחק בשלושה משחקי ידידות והבקיע פעם אחת.
נפטר ב-17 בפברואר 2021.
מסע לואיס וקלארק
פלמ&quot;ס שריון
הדסה פרלמן-קלוורי-רוזנבליט
הדסה פרלמן-קלוורי-רוזנבליט (23 בפברואר 1891, קניגסברג, גרמניה – 31 באוגוסט 1945, ארץ ישראל המנדטורית) הייתה אשת חינוך, פעילת ציבור ויזמית ארצישראלית. פעלה רבות להנצחה של מסורת יהודי תימן וקידום ההשתלבות של עולות ועולים מתימן בארץ ישראל. מייסדת מפעל "שני" בירושלים לרקמה התימנית, שהפכה לפריט מרכזי בלבוש הלאומי בתקופת ההתיישבות הציונית. ניהלה, בשותפות עם בעלה הראשון ד"ר משה קלוורי, את בית הספר מאיר שפיה. בעלה השני היה פנחס רוזן, שר המשפטים הראשון של מדינת ישראל.
ילדות ונעורים.
נולדה בקניגסברג שבגרמניה למקס ושרה פרלמן, השלישית מבין עשרה ילדיה של משפחה יהודית, בת ראשונה לאחר שני בנים. אביה היה מעשירי העיר. מאחר שנולדה בשושן פורים נקראה בשם אסתר. ביום הולדתה ה-22 החליפה את שמה להדסה (שמה העברי של אסתר המקראית), במטרה להדגיש את זהותה היהודית ואת הברית שכרתה עם ארץ ישראל. בילדותה חונכה על ברכי המסורת היהודית, תוך הקפדה על קיום מצוות ועל ערכי עזרה לנזקקים והסתפקות במועט. למדה בפנימייה דתית לבנות בפרנקפורט ורכשה השכלה רבה בתחומים מגוונים, כגון מוזיקה קלאסית, אמנות, פילוסופיה ומיתולוגיה יוונית. כרבים מבני דורה, הושפעה מהלכי הרוח הליברליים שהחלו לנשב באותם ימים. במקביל, דבק ברבים מחבריה היהודים וגם בה הרעיון הציוני, והיא החליטה לעלות לארץ ישראל.
פועלה החינוכי והציבורי.
במהלך חייה עלתה לארץ-ישראל פעמיים. עלייתה הראשונה הייתה בשנת 1910, בגיל 19, בטענה שברצונה לסעוד את סבה וסבתה שעלו ארצה בזקנתם במטרה למות ולהיקבר בארץ הקודש. הרגל זה היה מקובל מזה ארבעה דורות במשפחת אמה, והודות לו הסכים אביה שתגיע לפלשתינה. אולם הסיבה העיקרית, הנסתרת, הייתה תקוותה כי אהובה, אברהם-ארתור לוינהרץ, שאביה לא קיבלו בשל חילוניותו, יעלה אחריה; אך תקוותה נכזבה. בארץ התיישבה בבית סבה וסבתה בצפת. אביה סירב שתעבוד, מתוך תפיסה שנשים לא צריכות לעבוד, ואסר עליה לעזוב את העיר. חייה בצפת היו קשים והיא סבלה מעוני ובדידות. המעבר מאירופה למזרח התיכון דמה עבורה למסע בזמן, מאה שנה לאחור.
מנהלת בית ספר לתחרה.
בפגישה שקיימה בשנת 1911 עם יו"ר אגודת "נשים עבריות לעבודה בפלשתינה", בטי לישינסקי, הועלתה האפשרות שנערות מצפת יעסקו במלאכת הרקמה כמקור פרנסה, בדומה לסדנאות דומות שנפתחו עד אז ביפו, ירושלים וטבריה, בניהולה של שרה טהון, נציגת האגודה בארץ. במטרה להשתלב בפרויקט, החלה ללמוד את מלאכת התפירה והרקמה ובמקביל התנדבה בבית החולים הסקוטי בטבריה. בשנת 1912 מונתה למורה ומנהלת ב"בית הספר לתחרים" בצפת. בנוסף להכשרתן המקצועית של הנערות, דאגה להעשיר את השכלתן בתחומי הרוח ואהבת הארץ. במכתב שכתבה לאביה ב-21 בנובמבר 1912 כתבה:
בשנת 1914 עברה לנהל את כלל בתי הספר לתחרה בפלשתינה-א"י למעט בית הספר שבירושלים. שלושה חודשים לאחר מינויה פרצה מלחמת העולם הראשונה ובתי הספר נסגרו. בעקבות זאת החליטה לחזור זמנית לגור בעיר הולדתה, קניגסברג, שם התנדבה בבית חולים לפצועי מלחמה. בנוסף, הייתה פעילה בתנועת הנוער "בלאו וייס". בתנועה הכירה את ד"ר משה קלוורי, מראשי התנועה, שהיה מבוגר ממנה בחמש עשרה שנה. השניים נישאו בשנת 1917. גם לנישואים אלו התנגד אביה, מכיוון שקלוורי היה חילוני. ב-1919 נולד בנם גדעון.
פועלה למען עולות ועולים מתימן.
ניהול בית היתומות "מאיר שפיה".
בשנת 1922 עלתה לארץ ישראל בשנית. העלייה התאפשרה בעקבות מינויו של בעלה לנהל את הגימנסיה העברית רחביה בירושלים, ניהול שנמשך שנה אחת בלבד. בשנת 1923 הוזמנה לנהל ביחד איתו את כפר הנוער מאיר שפיה, ששימש בית לבנות מירושלים ומצפת, בו התחנכו בעיקר יתומות בנות העלייה מתימן. שניהם היו חסידי רעיונות חינוכיים שנתפסו כמודרניים – פיתוח אישיות, משמעת מתוך רצון ולא בכפייה והרחבת אופקים. רעיונות אלה עוררו מחלוקות בינם לבין סגל המורים, שהתקשה לקבל את חידושיהם הפדגוגיים.
על אף ששהו בכפר הילדים שנה אחת בלבד, היא הטביעה חותם עמוק בנפשן של הילדות, שהגדירו אותה "מלכת ילדותנו". שתיים מהן, שאת כישרונותיהן גילתה וטיפחה, זכו לימים לפרסום ולהכרה רחבה: היו אלה הזמרת ברכה צפירה, הזמרת התימנייה הראשונה בארץ, והרקדנית והכוריאוגרפית שרה לוי-תנאי, מייסדת להקת ענבל וממניחי אבני היסוד של הריקוד התימני בארץ.
הקמת מפעל "שני".
בשנת 1925 עברה להתגורר בשכונת שמעון הצדיק בירושלים, שרבים מתושביה סבלו מעוני ודלות. בניסיונה לחלץ את הצעירות בשכונה ממצבן הכלכלי הקשה, יזמה בעבורן, יחד עם שתיים מחברות "אגודת נשים ציוניות", מסגרת שבה למדו מלאכה. בהמשך הפכה המסגרת הזו למפעל "שני", שמטרתו לשמר את הרקמה המזרחית ולהפיצה. היא ראתה ברקמה התימנית הצבעונית המשך ישיר למורשת העבר של היהודים שחיו בארץ ישראל לפני כאלפיים שנה.
עד מהרה הגיעו למפעל עובדים רבים יוצאי תימן, שנודעו במסורת עבודות הרקמה של ארץ מוצאם. העבודות של מפעל "שני" זכו להצלחה באירופה, למרות המשברים הכלכליים שעברו על היבשת לאחר מלחמת העולם הראשונה. עבודות הרקמה של "שני" הפכו למוצר מבוקש ומחיריהן עלו. הצלחת עבודת הרקמה הרחיבה את שורות המפעל ובשלב מסוים עבדו בו למעלה מ-100 עובדים. ההצלחה נמשכה זמן רב, ובשנות ה-30 ובה-40 של המאה העשרים הפכה החולצה התימנית לפופולרית בארץ. הרקמה התימנית הייתה לרקמה לאומית ייצוגית, וזמרות, שחקניות ושליחות של היישוב היהודי בחוץ לארץ התהדרו בה. לאור זאת, היה לרקמה התימנית חלק בהיסטוריה של ההתיישבות הציונית.
בספרה על פנחס רוזן כתבה עליה רות בונדי: "הדסה מלאת הגוף, נשית מאוד, בעלת מרץ, תושייה ואישיות חזקה [...] ביקשה לאחד ב'שני' כמה יעדים, למצוא את מחייתה בעיסוק קרוב ללבה, לשמר את הפולקלור של עדות המזרח, ולספק עבודה לנשים משכבות העוני שלא ידעו לפרנס את עצמן. בית המלאכה הירושלמי העסיק עד שמונים נשים יוצאות עיראק, כורדיסטן, אפגניסטן ותימן".
בשנת 1935, עם נישואיה לפליקס רוזנבליט (פנחס רוזן), מסרה את ניהול המפעל לידי ארגון ויצו בירושלים. שלושה חודשים אחרי נישואיהם נולדה הבת רבק'לה יעל, והיא ביקשה להקדיש את כל זמנה לטיפול בה ועל כן החליטה לוותר על ניהול "שני". לימים נודעה אופנת "שני" כאופנת ויצו, והבגדים הרקומים שלה נכנסו לתולדות אופנת הארץ כרקמות ויצו, ותרומתה החלוצית לאמנות התימנית, על הקמת המפעל וניהולו, נשכחה. לימים לבשה אופנת החולצה התימנית, שהייתה לחולצה של ויצו, דמות חדשה במפעל משכית של רות דיין.
המאבק למען העולים מתימן.
בשנים שלאחר מכן המשיכה לפעול למען עולי תימן. היא התריעה בפני אליעזר פרלסון, חבר מועצת העיר תל אביב, על בעיות בקליטת העולים ובטיפול בהם, ביניהן בעיות תברואה. גם כאשר חלתה המשיכה לפעול נמרצות כדי לשפר את תנאי המגורים שלהם בארץ, ואף נאבקה למען הקמת שיכון חדש בעבורם, של אומנים ובעלי מלאכה, בראשון לציון. השכונה נקראה "עזרה ובצרון", והיא משתייכת לרובע נווה אליהו בעיר.
משפחתה.
בשנת 1924 נפרדה מבעלה משה קלוורי, ובתחילת 1925 התגרשו. מעשה זה, בו אישה מבקשת להיפרד מבעלה, היה חריג באותם ימים. בפברואר 1935, לאחר היכרות וידידות ארוכת שנים עוד מימי התנועה בלאו וייס, נישאה לפליכס רוזנבליט (פנחס רוזן). לשניים נולדה בת, רבקה'לה יעל. בדצמבר 1942 נפטרה בתה מסרטן, והיא כבת 7.