בעניין הרחקת נזיקין, ניתן ללמוד מחוק המקרקעין, כי כחלק מהתפישה של החיים בבית משותף, האחריות של כל דייר בבית היא על שטחו. בנוסף, ישנם שטחים המוגדרים כ"שטח משותף", אשר שייכים לכל דיירי הבית המשותף והאחריות עליהם מוטלת על כל דיירי הבית. חוק זה תקף גם לפי ההלכה, משום שהוא קובע את מנהג המדינה וכפי שפוסק הרמב"ם:"וזה עיקר גדול בכל דברי משא ומתן הולכין אחר לשון בני אדם באותו המקום ואחר המנהג."לחוק המקרקעין מעמד הלכתי גם מסיבה נוספת והיא קניינית: הרישום בטאבו כפוף לחוקי המקרקעין, והואיל והצדדים מעוניינים שהמכירה תהיה רשומה בטאבו, הם מקבלים עליהם את הוראות החוק.
בתי המשפט בישראל משבצים מעת לעת מקורות מהלכות נזקי שכנים בפסיקותיהם. כך לדוגמה, השופט קיסטר עסק בשתיקתו של הנפגע כמחילה על הנזק, תוך שימוש בדיני שכנים בפסק דינו בבג"ץ 182/75; השופט ח. כהן עסק בגרימת נזק בעקיפין וחובת הרחקת נזיקין בע"א 302/67; ועוד.
באד שולברג
סימור וילסון "באד" שולברג (באנגלית: Seymour Wilson Schulberg; 27 במרץ 1914, ניו יורק - 5 באוגוסט 2009, לונג איילנד) היה סופר ותסריטאי יהודי-אמריקאי. התפרסם בעיקר בזכות הרומן "מה מריץ את סמי?" משנת 1947, והתסריטים שכתב לסרטיו של איליה קאזאן, "חופי הכרך" ו"פנים בקהל".
קורות חייו.
שנותיו הראשונות.
שולברג נולד למשפחת "אצולה" הוליוודית; בנו של המפיק פרסיבל שולברג, שהפיק סרטים עם לואי ב. מאייר ועמד בראש אולפני סרטי פרמאונט, ושל אדלין יפה, סוכנת שחקנים ואחותו של המפיק סם יפה. למד בדארטמות' קולג' בניו המפשייר, ובסוף שנות ה-30 נטש את עולמו של אביו והחל לעסוק בכתיבה.
במלחמת העולם השנייה צורף ליחידת מודיעין של המשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS), שעבד יחד עם יחידת התיעוד של ג'ון פורד. שולברג היה בין החיילים האמריקנים הראשונים ששחררו את מחנות הריכוז מידי הנאצים, ובמהלך משפטי נירנברג פיקח יחד עם אחיו סטיוארט על איסוף קטעי ארכיון מצולמים שהכילו ראיות נגד פושעי מלחמה והוקרנו בבית המשפט. במסגרת תפקידו זה, יזם את מעצרה של לני ריפנשטאהל בביתה בקיצביהל שבאוסטריה, בטענה שביכולתה לזהות את פניהם של נאצים בחומר המצולם שנתפס בידי כוחות בעלות הברית. באד ואחיו יצרו שני סרטים שהוצגו בבית המשפט, "תוכניות הנאצים" ו"מחנות הריכוז", ועל בסיס שני הסרטים הללו יצרו השנים סרט בשם "נירנברג והלקח שלו" (Nürnberg und seine Lehre) שהוקרן ברחבי גרמניה בסוף שנות ה-40. כדי לא לפגוע בתוכנית מרשל נגנז הסרט ולא הוקרן בארצות הברית עד לשנת 2009, אז הוקרנה לראשונה בארצות הברית ובישראל גרסה אנגלית משוחזרת של הסרט בשם "נירנברג: שעור להיום".
קריירה.
בשנת 1941 פרסם את הרומן "מה מריץ את סמי?", המתאר את עלייתו ונפילתו של הנער היהודי סמי גליק. הספר תיאר את אילי הקולנוע בהוליווד כאישים חסרי מעצורים, מה שגרר ניסיונות רבים כולל מצד אביו של שולברג לעצור את פרסום הספר, אך הוא זכה להצלחה רבה ואף הוסרט לסרט טלוויזיה. בשנת 1950 פרסם את הרומן "דור האכזבה", שנסוב אודות תסריטאי צעיר הכותב תסריט במשותף עם סופר מפורסם שנמצא בשפל הקריירה. הסופר, שלפי הערכת המבקרים מהווה דיוקן מוסווה של סקוט פיצג'רלד שמת עשר שנים קודם לכן, מתואר כדמות טרגית ומלאת חסרונות, שהתסריטאי הצעיר מתאכזב ממנו. הרומן נכלל במקום העשירי ברשימת רבי המכר בארצות הברית באותה שנה, ועובד למחזה בברודוויי בשנת 1958, בכיכובו של ג'ייסון רוברטס (שזכה בפרס טוני על הופעתו) וג'ורג' גריזארד. בשנת 1958 כתב והפיק עם אחיו הצעיר סטיוארט את הסרט "רוח מעבר לאוורגליידס", שבויים על ידי ניקולאס ריי.
בשנת 1951 נקלע למסע האנטי קומוניסטי בארצות הברית, ואף זומן להעיד בפני הוועדה לפעילות אנטי אמריקאית לאחר שהתסריטאי ריצ'רד קולינס העיד שהיה חבר במפלגה הקומוניסטית. שולברג העיד שחברי המפלגה ניסו להשפיע על תוכן ספרו "מה מריץ את סמי?", וציין שמות של עמיתים, שצורפו לאחר מכן ל"רשימה השחורה של הוליווד". שנים אחדות מאוחר יותר החל לעבוד עם הבמאי איליה קאזאן, ששמו עלה אף הוא ב'רשימה השחורה' כעד, וכתב את התסריט זוכה פרס האוסקר עבור חופי הכרך שביים קאזאן. בשנת 1957 כתב סרט נוסף עבור קאזאן, "פנים בקהל".
תחומי כתיבתו של שולברג היו מגוונים, ובהם התאגרפות, ארכאולוגיה מקסיקנית, תנועת האומנות השחורה, דברי ימיה של הוליווד ומאמרי ביקורת. הוא שימש ככתב ראשי לאיגרוף במגזין ספורטס אילוסטרייטד, ובשנת 2002 הוכנס ל"היכל התהילה הבינלאומי של האיגרוף" עבור תרומתו בתחום. בנוסף חיבר סיפורים קצרים, כתבות ומאמרים שהתפרסמו בין הית בעיתונים כגון האסקוויר, סאטרדיי רוויו, הניו יורקר ופלייבוי.
חיים אישיים.
בשנת 1978 נישא לבטסי לאנגמן ממנה נולדו לו שני ילדים. לשולברג שלשה ילדים נוספים מ-3 נישואיו הקודמים; בשנת 1964 נישא לשחקנית ג'רלדין ברוקס עמה חי עד מותה בשנת 1977. לאורך חייו התגורר חליפות בלוס אנג'לס ומקסיקו סיטי. שולברג מת בביתו בניו יורק, בגיל 95.
חממות
תמביין
תמביין (געז: ተምቤን) מחוז היסטורי בחבל תיגראי שבצפון אתיופיה. גבולותיו נהר ווראי עם עדווה בצפון, במערבו בנהר התכזה, בדרומו בנהר הגבגרב ובמזרחו באנדרתה.
על פי המסורת המקומית אנשי תמביין הם צאצאי שבט לוי. בעברו מחוז תמביין היה חלק מממלכת אקסום ולו תפקיד חשוב בהיסטוריה הנוצרית של אתיופיה. במאות ה-18 וה-19 היה למחוז חשוב בתוך האימפריה האתיופית ולאזור שבו נולד וצמח הקיסר יוהנס הרביעי.
בחלוקה המנהלית של שנות ה-40 של המאה ה-20 המחוז היה לנפה בתוך מחוז תיגראי. כיום שטחו של המחוז מחולק בין הנפות תמביין עלית, תמביין תחתית ואברגלה כחלק ממדינת תיגראי.
טמביין
אגאוומדיר
ג'ון לית'גאו
ג'יה ג'נג
אדם רייס
רצח העם הבנגלי
רצח העם הבנגלי היה רצח עם בשנת 1971 שקורבנותיו היו בני העם הבנגלי ונוהל בעיקרו על ידי ממשלת פקיסטן על רקע התנגדותה לשאיפות העצמאות של מזרח פקיסטן שבאו לידי ביטוי במלחמת העצמאות של בנגלדש. על פי גרסתה הרשמית של הודו, שהייתה צד לסכסוך ופלשה לשטח פקיסטן המזרחית כדי להגן על אוכלוסייתה, מספר הקרבנות ברצח העם עומד על 3 מיליון נפש. עם זאת, פקידים הודיים שהיו מעורבים בסכסוך, נקבו ב-1991 במספר של 300–500 אלף קרבנות. קיימת גם טענה כי חלק גדול מהקרבנות נרצחו על ידי הכוחות והמיליציות שנלחמו לשחרור בנגלדש; אם בשל התנגדותם לפרישה מפקיסטן ואם בשל השתייכותם למיעוטים אתניים שונים.
רקע.
בשנת 1947 יצאה בריטניה מתת-היבשת ההודית, והשאירה את השטח מחולק בין מדינת הודו והמדינה המוסלמית פקיסטן. שטחה של פקיסטן כלל את "מערב פקיסטן", צפונית-מערבית להודו (פקיסטן של ימינו), ואת "מזרח פקיסטן" או "מזרח בנגל" (כיום בנגלדש). רוב האוכלוסיה התגוררה בחלק המזרחי, כ- 42 מליון במזרח וכ- 34 מליון במערב. את השלטון על המדינה הצעירה נטלו האליטות הצבאיות המוסלמיות של מערב פקיסטן (רובם בני האוכלוסיות האתניות של הפנג'אבים והפתאנים) שכוננו דיקטטורה, מנעו את עריכת הבחירות ב-1951 ואף פיזרו את הפרלמנט ב-1971. המשטר הצבאי המערב-פקיסטני ראה במוסלמים הבנגליים ממזרח המדינה מושפעים מתרבות ההינדו (הינדים היוו כ-13% מאוכלוסיית בנגל, כ-10 מיליון איש) ו"פחות מוסלמים". המשטר הצבאי השליט עצמו גם על מזרח המדינה כשהוא מציב לעצמו כיעד את טיהור האוכלוסייה המזרח-בנגלית מהשפעות הינדיות, ואסרו שימוש בשפה ההינדית. יצוין כי בראשית שנות ה- 70 התגוררו במזרח פקיסטן (בנגלדש של ימינו) כ- 75 מליון איש, ואילו במערב פקיסטן (פקיסטן של ימינו) כ- 55 מליון איש.
בשנת 1969 הופל שלטונו הצבאי של איוב ח'אן במערב פקיסטן, ובבחירות דמוקרטיות נבחרה מפלגת "הליגה האוומית" שתמכה בהתנתקות של מערב פקיסטן ממזרחה. ראש הצבא הגנרל יחיא ח'אן (Yahya Khan) ביצע הפיכה נוספת ועל מנת למנוע הישנות עליית הכוחות הקוראים להפרדת המדינות החליט לבצע טיהור נרחב במזרח.
רצח העם.
ב-22 בפברואר 1971 הורה יחיא חאן לגנרלים שלו "להרוג 3 מיליון מהם (אזרחי מזרח המדינה), והשאר יאכלו ישר מידנו". מושל צבאי חדש מונה למזרח בנגל - הגנרל טיקה חאן (Tikka Khan) אשר הכריז על כוונתו לחסל 4 מיליון אזרחים תוך 48 שעות, ולהוציא אל הפועל "פתרון סופי" לבעיה הבנגלית. ההרג הממשי החל ב-21 במרץ 1971, במבצע שכונה "מבצע זרקור". הצבא הפקיסטני החל במסע טיהורים בערים כנגד אינטלקטואלים וסטודנטים, תומכי המפלגת "הליגה האוואמית" ופועלים עירוניים. פעילות הצבא בערים גרמה למותם של אלפים נוספים ויצרה גל של כ-30 מיליון פליטים שנהרו מן הערים אל הכפר, ועוד כ-10 מיליון שברחו להודו. הפעולה עוררה גלי התנגדות בקרב הצבא, אולם מעשי הרצח נמשכו.
ב-14 במאי שלח הקונסול האמריקאי ארצ'ר בלאד מברק לוושינגטון בדבר "הטבח בהינדים" ובו פירט כי: "הדפוס הקבוע של פעולות הצבא הוא להכניס חיילים לכפרים, לתשאל את האזרחים היכן חיים ההינדים ולהוציא להורג את הזכרים". בלאד העריך מחיר דמים של אלפים בשבעת השבועות מאז ה-25 במרץ. ב-19 במאי הוא העביר מברק נוסף ודווח ש"קצין מערב-פקיסטני צעיר (טייס קרב בתפקידו) הודה שהצבא הוא המבצע את ההרג השיטתי בהינדים". הקצין טען כי הטבח הוא "מלחמת ג'יהאד", וכי "ההינדים הם אויבים וצריך לטהר את מזרח פקיסטן". בלאד דיווח גם שבשיחות נוספות עם חיילים פקיסטניים הם ציינו כי הגיעו למזרח בנגל "להרוג הינדים".