ב-9 בפברואר 2011 אחמדוב הושאל לאנז'י מחצ'קלה עם אופציה לרכישה. ב-1 במרץ 2011 אחמדוב ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2–3 נגד זניט סנקט פטרבורג במסגרת הגביע הרוסי. ב-9 בספטמבר אנז'י רכשה את כרטיס השחקן של אחמדוב תמורת 1.7 מיליון אירו. ב-29 בדצמבר 2011 נבחר לכדורגלן השנה של הקבוצה ועקף שחקנים בכירים בקבוצה דוגמת סמואל אטו ויורי ז'ירקוב.
ביוני אחמדוב חתם בקרסנודאר. ב-1 באוגוסט 2014 אחמדוב הבקיע את שער הבכורה בקבוצה בניצחון 1–5 נגד דיושג'ר במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. בסיום עונת אחמדוב נבחר לכדורגלן העונה על ידי אוהדי הקבוצה.
ב-30 בדצמבר 2016 אחמדוב חתם בשאנגחאי SIPG מליגת העל הסינית. ב-7 בפברואר 2017 אחמדוב ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד סוקוטאי במסגרת פלייאוף מוקדמות ליגת האלופות האסיאתית.
ב-7 בספטמבר 2020, אחמדוב חתם בטיינג'ין טדה.
ב-8 באפריל 2021, חתם בצ'אנז'ו מיית'י ליונס.
קריירה בינלאומית.
ב-13 באוקטובר 2007 אחמדוב ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוזבקיסטן בניצחון 0–9 נגד . ב-6 בפברואר 2008 אחמדוב הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד .
אחמדוב השתתף עם הנבחרת שלוש פעמים בגביע אסיה בכדורגל (2011, 2015 ו-2019).
מיאולניים
מיאולניים (שם מדעי: Meiolaniidae) היא משפחה של זוחלים דמויי-צבים נכחדים אשר חיו בעידן הקנוזואיקון בין האאוקן עד ההולוקן, לפני 48–0.03 מיליון שנה. המאובנים שלהם נמצאו באמריקה הדרומית וברחבי אוסטרליה ואוקיאניה באיים שונים כמו אי הלורד האו, ניו זילנד וקלדוניה החדשה. הידוע ביותר מביניהם הוא המיאולניה האוסטרלי אשר חי מהמיוקן עד לעת החדשה, אז נכחד בידי הפולינזים שהגיעו לאוסטרליה.
כמה חוקרים סוברים שהם לא היו צבים אמיתיים אלא השתייכו לקבוצה טסטודינטה ("Testudinata"), אשר התפתחה בעידן המזוזואיקון וחלק ממיניה הפכו לצבים אמיתיים. חוקרים אחרים אכן רואים במשפחה קבוצה של צבים.
בני קבוצה עתיקה זו גדולים מאוד והיו בעלי מבנה שריון נמוך ומכוסה גבשושיות. הם היו צמחוניים ועל ראשם, עורפם וזנבם בלטו קוצים ארוכים ששימשו להגנה. במראם המגושם הם הזכירו את הגליפטודוניים והאנקילוזאוריים.
עליונות המחוקק
עליונות המחוקק (או עליונות הפרלמנט) הוא עיקרון חוקתי הנוהג בחלק מן הדמוקרטיות הפרלמנטריות. על פי עיקרון זה הגוף המחוקק במדינה הוא הריבון וככזה הוא נישא מעל מוסדות השלטון האחרים, לרבות הרשות המבצעת והרשות השופטת. כפועל יוצא של העיקרון, רשאית הרשות המחוקקת לשנות או לבטל כל חקיקה קודמת, ולפיכך אין היא כבולה לחוקים הכתובים (ובמקרים מסוימים, אפילו לחוקה) או על ידי תקדים.
בחלק מהמדינות מצוי עקרון עליונות המחוקק במתח עם עקרון הפרדת רשויות, אשר מגבילה את היקף הסמכות של המחוקק לחקיקה כללית, ולפרקטיקה של ביקורת שיפוטית, שבה ניתן לבטל חוקים שחוקקו על ידי המחוקק בנסיבות מסוימות. הפולמוס סביב סוגיית הביקורת השיפוטית על הרשות המחוקקת קשור בהנגדה העדינה בין עקרונות אלה.
במדינות רבות יש מסורת של עליונות המחוקק במשטר, בהן ישראל, בריטניה, פינלנד, הולנד, ניו זילנד, שוודיה, נורווגיה, דנמרק, איסלנד, ברבדוס, ג'מייקה, פפואה גינאה החדשה ואיי שלמה.
במדינות אחרות, ובהן ארצות הברית, כפוף המחוקק לחוקה שנקבעה בידי מחוקקים בעבר ולא קל לשנותה. חוקים המנוגדים לחוקה נפסלים על ידי בית המשפט.
ישראל.
לכנסת, הרשות המחוקקת של ישראל, יש את הסמכות לחוקק ולבטל כל חוק, כולל חוק יסוד. היא מהווה "דה-יורה" מחוקק עליון, ובכוחה להעביר כל חוק ברוב פשוט, כולל כזה שעלול להתנגש עם חוק יסוד, אלא אם כן כלולים בו תנאים ספציפיים לשינויו. הכנסת אף יכולה לאמץ ולשנות את חוקי היסוד של ישראל, סמכות הנתונה לה, בפרשנות המשפטית המקובלת, בתפקידה כרשות מכוננת, בעקבות החלטת הררי. הכנסת גם מפקחת על פעולות הממשלה באמצעות ועדותיה, ממנה את הממשלה (בהבעת אמון), בוחרת את נשיא המדינה וממליצה על מבקר המדינה. יש בכוחה להפיל את הממשלה (בהצבעת אי-אמון), להעביר את הנשיא או מבקר המדינה מתפקידהם, לבטל את חסינות חבריה, ולפזר את עצמה כדי להקדים את הבחירות.
יחסי המחוקק והרשות השופטת.
תקופת העליונות המוחלטת של הכנסת.
עקרון עליונות המחוקק היה מקובל ללא עוררין בראשית ימיה של מדינת ישראל. מוסכמה זו בוטאה על ידי שופטי בית המשפט העליון בפסקי דין שונים, בהם הובהר שחוקי הכנסת עומדים מעל לסמכות בית המשפט:
בתקופה זו פיתח בית המשפט העליון דוקטרינות להגנה על זכויות האדם מפני שרירותו של השלטון, אך קיבל כהנחה יסודית את העובדה שלא תיתכן ביקורת שיפוטית על חוקי הכנסת.
חריג מסוים לגישה זו ניתן לראות בפסק הדין בעניין ברגמן, בו פסל בית המשפט העליון תיקון חקיקה שנגע למימון המפלגות, כשהגיע למסקנה כי החוק סותר את הסעיף המשוריין ב, המבטיח את עקרון השוויון בבחירות וששינויו מותנה ברוב מיוחד, בעוד התיקון לחוק מימון מפלגות לא התקבל ברוב כזה. בפסק הדין הדגישו השופטים כי הם אינם מכריעים בשאלה העקרונית האם תוקפם של מעשי חקיקה יכול להיות נדון בבית המשפט, והם עושים זאת בהתבסס על הסכמתו של היועץ המשפטי לממשלה שלא לעורר את השאלה העקרונית הזו.
ערעור מפורש על עקרון עליונות המחוקק בישראל העלה לראשונה השופט אהרן ברק בפסק הדין בעניין לאו"ר:
ברק סייג את דבריו וציין כי אפשרות זו היא תאורטית בלבד. לדבריו, לאחר שבארבעים שנות קיומו לא נטל בית המשפט העליון לעצמו סמכות כזו, אין זה ראוי שיעשה זאת כעת ללא הסמכה מפורשת של המחוקק.
עמיתו להרכב, השופט מנחם אלון, הסתייג מדברי ברק וכתב כי:
המהפכה החוקתית - חוקי היסוד עליונים על חקיקה רגילה.
הצמצום העיקרי של עקרון עליונות המחוקק בישראל נעשה במהפכה החוקתית. בפסק דין בנק המזרחי קבע בית המשפט לראשונה במפורש כי בכוחו לבטל חקיקה של הכנסת המנוגדת לחוקי היסוד, כולל חוקי היסוד שאינם משוריינים. קביעה זו הורחבה בהמשך בפסיקות נוספות, והביאה גם לפסילה מעשית של חוקים ב-18 מקרים.
נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, הדגיש כי המהפכה החוקתית נובעת מהחלטתה של הכנסת לחוקק חוקי יסוד, וכי ביכולתה לבטל את חוקי היסוד באמצעות החלטה דומה. ברק הבהיר כי מבחינה עקרונית נותרה הכנסת הסמכות העליונה, בכובעה של הרשות המכוננת:
בעקבות תחילתו של דיון בבג"ץ בעתירות רבות שהוגשו נגד כתב יושב ראש הכנסת, יריב לוין, לנשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, כי "עצם הדיון בבית המשפט העליון הנכבד בעניינים של חוקי יסוד, מהווה קריאת תיגר על העקרונות הדמוקרטיים הבסיסיים ביותר של ריבונות העם, הפרדת הרשויות ושלטון החוק". לעומתו פרופ' סוזי נבות וד"ר יניב רוזנאי חיוו דעתם ש"שאלת הסמכות לביקורת שיפוטית של חוקי-יסוד ותיקונים חייבת להיות מושפעת, למצער במידה מסוימת, בקושי או בקלות היחסית של הליך התיקון של אותה חוקה ובזהות השחקנים המעורבים בהליך השינוי החוקתי."
בית המשפט הגבוה לצדק פסל שוב ושוב חוקים שהכנסת חוקקה נגד מסתננים מבקשי מקלט, בנימוק שהחוקים סתרו את . בספטמבר 2014 בג"ץ גבריסלאסי נגד הכנסת ואחרים אסר כליאת מבקשי מקלט במתקן חולות לתקופות ארוכות. באפריל 2020 פסל בית המשפט הגבוה לצדק חלקית את "חוק הפיקדון", שחייב מבקשי מקלט להפקיד 20% משכרם בחשבון בבנק המזרחי, שיוחזרו להם רק כשיעזבו את הארץ. בג"ץ נימק את ההחלטה בכך שהחוק סותר את זכות הקניין הנתונה לכל אדם לפי חוק יסוד כבוד האדם וחירותו.
הצעות להוספת פסקת התגברות, שתאפשר חקיקה הסותרת חוק יסוד, לא התממשו. בין המתנגדים להצעה היה היועץ המשפטי לממשלה.
יחסי המחוקק והרשות המבצעת.
ממשלה חדשה המוקמת בישראל מתחילה את כהונתה רק לאחר שזכתה לאמון הכנסת. בכוח הכנסת להביא להפלת הממשלה, בהצבעת אי-אמון ובהחלטה על הקדמת הבחירות. ראש הממשלה רשאי, בהסכמת נשיא המדינה, להוציא צו לפיזור הכנסת, שבעקבותיו רואים את הממשלה כאילו התפטרה. גם כאשר הממשלה נמנעת מלהגיש את חוק התקציב לאישור הכנסת עד המועד שנקבע ב ל, או שהכנסת אינה מאשרת את חוק התקציב עד מועד זה, נחשב הדבר כאילו הכנסת החליטה להתפזר טרם סיום כהונתה.
הרשות המבצעת, כלומר ממשלת ישראל, כפופה אף היא להוראות החוק. כלים עיקריים לאכיפת עליונות המחוקק על הרשות המבצעת הם פנייה ליועץ המשפטי לממשלה, שהוא "הפרשן המוסמך של החוק כלפי רשויות המנהל, וחוות דעתו מחייבת אותן – כל עוד לא פסק בית המשפט אחרת", ועתירה לבית המשפט הגבוה לצדק (בג"ץ), על מנת שזה יורה לממשלה לפעול לפי החוק, ויפסול הוראות ומעשים המנוגדים לחוק. כגוף המפעיל ביקורת שיפוטית על פעולתה של הממשלה, מעורר לעיתים בג"ץ ביקורת בחוגים פוליטיים ומשפטיים, המבקשים להגבילו. ביטוי לכך נתן ראש הממשלה, יצחק רבין, כאשר אמר ב-1 במרץ 1994: "המשטרה הפלסטינית תילחם בחמאס בלי בצלם, בלי בג"ץ ובלי אמהות נגד שתיקה".
דוגמה לפעולה של שר בחוסר סמכות היא החלטתו של השר לביטחון הפנים, אמיר אוחנה, לעכב את חיסונם של אסירים מפני נגיף הקורונה, בניגוד לעמדת משרד הבריאות, שהוא בעל הסמכות בנושא זה. בדיון בבג"ץ בעתירות שהוגשו נגד החלטה זו, שלושת שופטי בג"ץ מתחו ביקורת על אוחנה. דוגמה לכך הם דברי השופט מני מזוז: "המשיב לא הוסמך בחוק לשלול או לעכב טיפול רפואי לו נזקק אסיר. הנחייתו כאמור להימנע מחיסון אסירים עד לקבלת אישורו, ניתנה בחוסר סמכות מובהק ובניגוד לדין. ... עצם העובדה שהמשיב הוא נבחר ציבור אין בה כדי להקנות לו סמכות לנהוג כרצונו, בניגוד לחוק, לפגוע בזכויות אדם, ולהורות לגורמי שב"ס לפעול שלא כדין.".