ב-1993 התמודד בבחירות לראשות העיר ב"ש על ידי סיעה עצמאית שהקים - "באר שבע שלנו". הסיעה זכתה לכ-30% מהקולות (ארבעה מנדטים) והכניסה אותו כחבר במועצת העיר, שם כיהן כחבר ועדת הכספים וועדת בניין הערים. ב-2003 נבחר שוב למועצת העיר מטעם רשימתו של יעקב טרנר.
פעילות התנדבותית.
כיהן כחבר בהנהלת הפועל באר שבע בכדורגל בשנים 1975–1986 ושימש במגוון תפקידים בקבוצה: יו"ר מחלקת הנוער והנערים, חבר בוועדת הכספים, הוועדה המקצועית וסגן יו"ר ההנהלה.
כמו כן, שירת כחבר בצוות ההתרמה להקמת בית יד לבנים בבאר שבע, והיה חבר בחוג ידידי יד שרה בב"ש ויו"ר ועדת הבניה בעמותה.
תפקידים נוספים.
במהלך השנים כיהן בר במגוון תפקידים נוספים במקביל או מכוח תפקידו. בין התפקידים ניתן למצוא:
חבר בוועדה לניהול משא ומתן עם תושבי הנגב עקב הסכם השלום בין ישראל למצרים (1979).
חבר ועדת ההיגוי לענייני הבדואים בנגב (1985).
חבר במועצת הנגב.
דירקטור בחברה הממשלתית שיכון ופיתוח (1990–1993).
יו"ר ועדת הפטור במינהל מקרקעי ישראל.
נציג משרד הפנים בשיחות ועידת אנאפוליס.
תארים ותעודות אקדמיים.
בוגר קורס שנתי ליחסי עבודה ונציבות שירות המדינה בטכניון (1971) וקורס דו שנתי למינהל ציבורי (1974) במדרשה למנהל בבאר שבע.
בעל תואר ראשון (1988) ותואר שני (1991) בגאוגרפיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
תוארי כבוד.
על פועלו ותרומתו למדינת ישראל והנגב בפרט במגוון תחומים, זכה בר למספר תארים הכוללים בין היתר את:
תעודות הצטיינות במשרד הבינוי והשיכון (1979, 1981).
תעודת הוקרה מנציבות שירות המדינה על הצעת ייעול.
אזרחות כבוד של המועצה האזורית עמק חפר (2006).
ב־2008 מונה בר על ידי הממשלה כחבר בוועדה של נציבות שירות המדינה לאישור מנכ"לים ומקביליהם בשירות המדינה.
יקיר העיר באר שבע (2011).
בשנת 2016 קיבל בר תעודת הוקרה מטעם ארגון הקבלנים והבונים בנגב על תרומתו לקידום התכנון והבנייה במדינת ישראל.
חיים אישיים.
בר מתגורר כיום בבאר שבע, נשוי ואב ל-3 ילדים.
אוטוביוגרפיה המגוללת את סיפור חייו ופועלו בשם "בשביל חיי" הוצאה בספר שיצא לאור על ידו.
סונצ'ינו
סונצ'ינו (באיטלקית: Soncino) היא עיר קטנה במחוז לומברדיה שבצפון איטליה, בעלת מספר מרשים של אתרים עתיקים.
אוכלוסיית העיר היא כ-8,000 נפש.
בעיר זו הודפס בשנת 1488 התנ"ך (היהודי) הראשון בעולם, על ידי גרשון נתן שונצינו.
בית משפחת שונצינו, מראשוני המדפיסים בעברית במאות ה-15 וה-16, הוא אתר תיירותי בעיר, נקרא "בית המדפיס", ובו מוזיאון לנושא הדפוס.
קוהורטה
קוֹהוֹרְטָה הייתה יחידה צבאית בצבא הרומאי.
הקוהורטה הופיעה לראשונה בזמן המלחמה הפונית השנייה כצירוף של שלושה מניפולים, אחד מכל סוג. לאחר מכן, התקיימה הקוהורטה כיחידת משנה נפרדת בת 480 חיילים, עם שש קנטוריות, בנות שמונים חיילים כל אחת. לאור השינוי שעבר על הצבא בעקבות התבוסות במלחמה הפונית השנייה, החלה הטקטיקה של הלגיון להתבסס על הקוהורטה, כתחליף למניפול.
הקוהורטה נערכה לקרב עם שלוש קנטוריות מלפנים ושלוש מאחור. היא הייתה יכולה לבצע תפניות בקלות, ולהתגונן מפני התקפות מאחור ומהאגף. הלגיון כולו כבר לא היה כבול לתוכנית הקרב המוכתבת ממערך בן שלושה קווים, עם סוג חיילים שונה בכל קו. בזכות היחידה ההומוגנית החדשה, יכול היה הלגיון להיערך במספר קווים משתנה (לרוב בין אחד לשלושה), בהתאם לתנאי הקרקע ותוכנית הקרב. הלגיון כולו היה מורכב מ-10 קוהורטות ובסך הכל מנה כ-5,000 חיילים. טריבון צבאי פקד על כל קוהורטה.
חילות העזר היו מאורגנים במבנה של קוהורטה, כאשר היו שלושה סוגים של חילות עזר: חיל רגלים, חיל פרשים ויחידות מעורבות שכללו גם חיל רגלים וגם פרשים, השירות כפרש נחשב ליוקרתי ביותר. הקוהורטה הייתה בגודל של קוויגנרי (כ-480 חיילים) שחולק לשש קנטוריות או בגודל מיליארי (כ-800 חיילים) שחולקו לשמונה קנטוריות. קוהורטת פרשים קוויגנרי מנתה 512 חיילים שחולקו ל-16 תת-יחידות, ומיליארי מנתה 768 חיילים שחולקו ל-32 תת-יחידות. הקוהורטה המעורבת כללה מספר חיילים כמו קוהורטת חיל הרגלים בתוספת 120 או 240 פרשים בהתאם לגודלה. מפקד הקוהורטה היה בן למעמד הפרשים.
איל ארד
איל ארד (נולד ב-22 ביולי 1958) הוא איש יחסי ציבור ויועץ אסטרטגי-תקשורתי ישראלי, נשיא "ארד תקשורת".
ביוגרפיה.
בשנת 1985 קיבל שגריר ישראל באו"ם, בנימין נתניהו, את ארד לתפקיד דובר משלחת ישראל לאו"ם, תפקיד בו כיהן בין השנים 1988-1985. לאחר מכן הוא חזר עם נתניהו ארצה ומונה לעוזרו בעת שכיהן כסגן שר החוץ וממונה על ההסברה בין השנים 1989 ו-1992.
בין השנים 1992 ל-1993 שימש כמנכ"ל חוקה לישראל. מאז 1993 הוא עוסק ביחסי ציבור וייעוץ תקשורתי ואסטרטגי, לחברות עסקיות כמו גם לפוליטיקאים ומפלגות פוליטיות, ונחשב לאחר הבולטים בתחומו בישראל. בבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה הריץ, לצד ארתור פינקלשטיין ומוטי מורל את בנימין נתניהו. לאחר הבחירות הסתכסך עם בנימין נתניהו, והיחסים בין השניים עלו על שרטון. לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה בשנת 1999 היה אחראי למירוץ של מפלגת המרכז בראשות איציק מרדכי, ובעקבות אכזבתו מהתוצאה (6 מנדטים) ויתר על רוב שכרו. ב-2001 ו-2003 הריץ את אריאל שרון, וב-2006 את אהוד אולמרט. הוא נמנה עם "פורום החווה" של אריאל שרון יחד עם ראובן אדלר וליאור חורב.
ב-2004 נשכר ארד לנהל את קמפיין הבחירות לנשיאות רומניה של קורנליו ואדים טודור, מועמד מפלגת הימין רומניה מארה ("רומניה הגדולה"), שנודע בהתבטאויות אנטישמיות ובהכחשת השואה. טודור הכריז מספר חודשים לפני הבחירות שחזר בו מעמדותיו האנטישמיות, אך נכונותו של ארד להירתם לשירותו עוררה מחאות מצד משרד החוץ הישראלי, התאחדות יוצאי רומניה בישראל והליגה נגד השמצה, אשר חששו שחרטתו של טודור אינה כנה וששכר את ארד כדי לנקות את תדמיתו כלפי חוץ. ארגון יד ושם ביטל את התקשרותו עם "ארד תקשורת", במחאה על קשריו של ארד עם טודור. טודור הובס בבחירות, שבהן זכה רק ל-11% מן הקולות.
בשנת 2006, בתקופת מערכת הבחירות לכנסת השבע עשרה, ניהל ארד קמפיין נגד בנימין נתניהו. הוא עמד במרכז סרטה של ענת גורן "כל אנשי הקמפיין", שחשף את התפקיד המרכזי שלו במערכת הבחירות. קטע מהסרט, שבו ארד מתנסח בבוטות נגד נתניהו, זכה לאזכורים רבים בכלי התקשורת וברשתות החברתיות. בקטע זה אומר ארד: "אני רוצה להוריד אותו לגמרי, הוא מדמם במים, נשים לו את הרגל פה ונלחץ, זה הופך להיות הספורט הלאומי עכשיו, יש פה הזדמנות לפרק לו את האמ-אמא של האמא שלו".
באותה שנה ייסד ארד יחד עם אנשי חינוך, אישי ציבור, אנשי עסקים ואנשי אקדמיה את המכון למנהיגות העתיד.
בבחירות 2009 היה חבר הצוות של ציפי לבני ומפלגת קדימה.
בשנת 2010 נקשר שמו של ארד עם פרשת מסמך הרפז, לאחר שלוגו המשרד של ארד הופיע מעל המסמך המדובר. ארד הכחיש את מעורבותו בפרשה והגיש תלונה במשטרה. ברקע לקשירתו לאירועים אלו מצויה ככל הנראה היכרות עמוקה שלו עם המועמד לרמטכ"לות דאז, יואב גלנט, במסגרת פורום החווה.
ביקורת.
בעקבות פעילותו הפוליטית הפך ארד, יחד עם שותפיו לפורום החווה, לדמות שנויה במחלוקת, וזאת לאחר שנטען נגדו כי אינו בוחל בשום דרך להגשמת יעדיו, וכן שהוא אשם בהחדרת "תרבות הספין" לתוך המרחב הציבורי. כמו כן נטען נגדו כי אינו מסתפק בשיווק עמדות נתמכיו, אלא הוא שותף לקביעת מדיניותם. כך האשים משה יעלון את ארד שיזם את ההתנתקות במטרה לשפר את דימויו הציבורי של אריאל שרון לאור חקירותיו. דברים דומים נאמרו בספר "בומרנג" שנכתב במשותף על ידי רביב דרוקר ועופר שלח.
בעקבות הסרט "כל אנשי הקמפיין" נמתחה על ארד ביקורת חריפה על סגנון דיבורו ועל התנהלות שתוארה כ"ברוטלית" ו"נקמנית" כלפי נתניהו וכלפי כתבת הארץ.
חיים אישיים.
ארד הוא בנם של העיתונאי אריה ארד, איש "דבר" והפסיכולוגית ד"ר עפרה אילון. הוא אחיו הבכור של עו"ד דרור ארד-אילון, ואחיה מצד האב של הג'ודוקא יעל ארד. אחים נוספים הם יובל ארד, שהיה שותף עמו במשרד ארד תקשורת וכיום הוא ראש המועצה המקומית כוכב יאיר צור יגאל, ד"ר מיכל ארד, וביבי סיסו-איילון.
ארד הוא אב לחמישה ילדים, בהם שניים מנישואיו הראשונים.
השכלה.
ארד בעל תואר ראשון במקרא ובפילוסופיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובעל תואר שני בתאולוגיה מטעם בית המדרש לרבנים באמריקה.
סמנאן
סמנאן (בפרסית: سمنان) היא עיר באיראן, בירת הפרובינציה סמנאן, בצפון איראן. אומדן אוכלוסיית העיר הוא כ-119,778 תושבים (2005).
סמנאן נמצאת בגובה של 1,130 מטר מעל פני הים בחלק הדרומי של הר אלבורז.
העיר שימשה באופן מסורתי תחנה חשובה בנתיבי המסחר בין טהראן (220 ק"מ) ומשהד (685 ק"מ), והיא מקושרת היום עם שתי הערים על ידי רכבת וכביש.
יהודה צבי ברנדוויין
הגיון
גלריה דביר
גלריה דביר היא גלריה לאמנות שהוקמה בשנת 1982 במבנה "מעונות עובדים" ח' בתל אביב-יפו. בשנות ה-2000 פתחה הגלריה חללים נוספים ביפו ובנמל יפו. החל משנת בשנת 2013 עברה הגלריה למבנה אחד בדרום תל אביב.
הגלריה מתאפיינת בהצגת אמנים ישראלים ובינלאומיים, כגון אלי פטל, נלי אגסי, מירי סגל ואורנה ברומברג, אשר לעיתים קרובות מוזמנים ליצור עבודות ופרויקטים ייחודיים לשטח הגלריה. עבודות של רבים מאמנים אלו מאופיינות בגישה וברוח מינימליסטית ומושגית.
הזמנת האמנים הזרים לשהות בארץ בזמן העבודה על תערוכותיהם מאפשרת היכרות בלתי אמצעית ודיאלוג בין עולם האמנות המקומי לבינלאומי.