בעקבות פיגועי 11 בספטמבר הקתדרלה סומנה כמבנה בסכנה, שיכול לשמש כמטרה להתקפות טרור שכן מחבלים יכלו בקלות לנהוג רכב כבד אל תוך קומת הקרקע של המגדל. כדי לענות על חשש זה הציבה האוניברסיטה עמודי בולארד כדי מנוע מכלי רכב לנסוע אל תוך המבנה. האוניברסיטה מתכננת להמשיך במאמצים להתקנת מערכת מיזוג אוויר מרכזית בסוף העשור. כרגע פועלים בקתדרלה 200 מזגני חלונות.
חלל חיצון
מארק קלוויי
חזרזר
חזרזר (שם מדעי: "Ribes uva-crispa" או "Ribes Grossularia") הוא שיח קטן בעל פרחים מהסוג דומדמניתיים, אח לדומדמנית וענבי השועל. הוא צומח באירופה, צפון אפריקה ומערב אסיה.
הצמח סווג בעבר כסוג נפרד: Grossularia.
חזרזר הוא רק אחד מהשמות העבריים לצמח ה-"Ribes Grossularia"; שם נוסף הוא עכובית (אין קשר לעכובית הגלגל). קיים בלבול לגבי ייחוס השם ענבי שועל לחזרזר, היות שפרי השיח מזכיר במראהו ענבים; כיום, הייחוס של השם ענבי שועל הוא לשיח ה-"Ribes nigrum", השייך גם הוא לסוג דומדמניתיים, או לשיח הדומה לו במראה סולנום שחור, שנקרא בעברית לעיתים "ענבי שועל" או "ענבי נחש".
החזרזר הוא שיח נשרך, בגובה מטר עד שלושה. גבעוליו נוקשים, ולרוב צומחים בקבוצות קטנות. על הגבעול מתפתחים פרחים דמויי פעמון, בקבוצות של בודדים וזוגות. הפרי הוא ענבה עגולה, בגוון בהיר (ירוק-צהוב, עם נימים לבנים) או במקרים מועטים סגול. במרבית זני הבר, פרי החזרזר בעל פלומה; בזן אחד המגודל למאכל, הפרי חלק.
מוצא החזרזר ככל הנראה מאזור האלפים, והוא גודל באירופה לאורך מרבית ימי הביניים. אין עדויות ממשיות שהמין היה מוכר בתקופת האימפריה הרומית. כיום המין מגודל באסיה ובאירופה, באקלים קר וגשום ולרוב באדמות הרריות או גבוהות. בחלק מהמקרים גודל השיח למטרות חקלאיות (במיוחד בגרמניה וצרפת) אך במקומות מסוימים, כמו בריטניה, הפך המין לשיח נוי המגודל למטרות יופי ופרי. בישראל השיח גדל רק בצפון רמת הגולן, ככל הנראה בגלל דרישות אקלים.
החזרזר רגיש למזיקים שונים, בעיקר זחלי עשים מסוג "Abraxas grossulariala". מגדלי החזרזר נאלצים פעמים רבות לקטום את העלים הקרובים לקרקע כדי להפחית את הנגישות של השיח לזחלים, או לנקות את העלים ידנית. מזיק נוסף הם רימות זבובים, המתחפרים באדמה סביב שורשי השיח. על מנת להורגו, מזריקים החקלאים מי-זפת לאדמה במקומות חשודים. כמו כן, ריסוס עלי החזרזר באשלגן גופרתי על מנת להסיר שלל פטריות וכנימות, כגון טחב החזרזר ("American gooseberry mildew").
ממלכת גומה
גומה הייתה אחת מהממלכות ההיסטוריות באזור גיב שבדרום מערב אתיופיה, שהוקמה במשך המאה ה-18. גומה גבלה מצפונה בממלכת לימו-אנאראה, במערבה בממלכת גאמה, בדרומה בממלכת גארה ובמזרחה בממלכת ג'ימה. שטח הממלכה חופף את מה שהוא כיום שטחו של פלך גומה שבנפת ג'ימה שבמחוז אורומיה. בירתה הייתה האגגארו.
היסטוריה.
החוקר מוחמד חסן כתב שהמידע הכתוב על ההיסטוריה המוקדמת של גומה "מוגבל ומבלבל". על פי מחקרם של באקינהאם והאנטינגפורד, מייסד גומה הוא עושה נפלאות בשם נור חוסיין אשר הגיע ממוגדישו שבסומליה. קברו נמצא ליד נהר השאבאל, והוא מקום פולחן.
לפי חסן, המלך הראשון היה אבבה בוקה, אך לפי באקינאם והאנטינגפורד, בנו, אבבה מאנו, הוא שהיה המלך הראשון. אבבה בוקה הצליח להביא תחת שליטתו את כל ממלכת גומה, בין האזורים יאככי ודוגאי, חוץ מאזור קאטו. אבבה מאנו סיפח לגומה את קאטו, וקידם את האסלאם על ידי מינוי של מורים דת אסלאמיים, וקידום הקאדריה. שושלת זו המשיכה לשלוט בגומה גם בהמשך: אבבה באגיבו, אבבה ראבו, אבבה דאלה, אבבה ג'יפאר ואבבה בוקה.
ב-1886 נכבשה גומה על ידי באשה אבוה שנשלח מטעם הקיסר מנליק השני.
מאפיינים.
גומה הייתה המדינה הראשונה באזור גיב שהמירה את דתה לאסלאם.
גומה, ביחד עם ממלכת גאמה, היו הממלכות הפחות מוצלחות מבחינה כלכלית. עם זאת, תושבי הממלכות עסקו בחקלאות, ונחשבו לציוויליזציה ברמה גבוהה.
שתי גבעות בממלכה, סינקה ובאמבה, היו מקודשים לאורומו הפגנים. שם נוסף לגבעה השנייה היה לקאלה אגדא בייה, "שער השגחת האדמה". הגבעות היו מיושבות על ידי נביאים שחיו עם נחשים גדולים. האורומו מקריבים בירה ודם עיזים לצאצאיהם של הנחשים האלו על מנת להחלים ממחלות שונות.
אהרן חורין
הרב אהרן חורין (בכתיב מיושן: "חארין" וגם "חארינער"; כ"ח באב ה'תקכ"ו, 3 באוגוסט 1766 – ט' באלול ה'תר"ד, 24 באוגוסט 1844) היה רבה של אראד. חורין היה אחד הרבנים הבודדים בדורו שהחזיק בגלוי בעמדות משכיליות ורדיקליות וקרא לשינויים רחבי-היקף בהלכה הנוהגת. הוא התפרסם בשורה של פסיקות גמישות במיוחד שהוציא בניגוד לדעת עמיתיו, דבר שהביא אותו לעימותים קשים עמם ובפרט עם החת"ם סופר. נחשב לאחד ממבשרי היהדות הרפורמית.
ביוגרפיה.
שנים מוקדמות.
חורין נולד בכפר הְרַאנִיצֶה (Hranice) שבמוראביה לקלמן ושיינדעל לבית דונאט. אביו היה סוחר זעיר שלא חסך עלויות על חינוך בנו: בנוסף לתלמוד, למד הצעיר גם דקדוק עברי מ"צהר התיבה" לשלמה זלמן הנאו. ב-1780 עברה המשפחה לדויטשקרויץ ("צעהלים") שבבורגנלנד, והנער עבר לישיבתו של הרב ירמיהו רוזנבוים במטרסדורף הסמוכה. באותה תקופה רכש גם את השפה הגרמנית. באביב 1782 נסע לפראג ללמוד תחת רב העיר הרב יחזקאל לנדא, "הנודע ביהודה", ממנו קיבל היתר הוראה כעבור שנה, בגיל שבע-עשרה. במהלך שהותו בבירה הבוהמית, התאכסן כנראה בביתה של משפחה שנטתה בסתר לשבתאות, טענה שקושרה על ידי ביוגרפים כמו לאופולד לעף לפועלו מאוחר יותר. כמו כן, סביר שפגש במקובל הפרנקפורטאי הרב נתן אדלר ובתלמידו הצעיר משה שרייבר כשאלה ביקרו בעיר אצל הנודע ביהודה. האחרון הפך כעבור שנים לאויבו הראשי.
חורין לא התכוון להתפרנס מתורה, ובסוף 1783 שב לביתו בדויטשקרויץ כדי לישא אשה. ב-26 בדצמבר התחתן עם רבקה, ולימים נולדו להם שלושה בנים וארבע בנות. הוא שלח ידו במסחר, אך לא הצליח בכך.
לבסוף ויתר על הסתייגויותיו, ובהמלצת רבו ירמיה ממטרסדורף התקבל ב-13 בספטמבר 1789 לרבנות בקהילה הקטנה של אראד, שכללה כ-150 נפש. ב-1793 שלח כתב-יד שלו בענייני גיטין לרב הראשי למוראביה, הרב מרדכי בנט. בתשובתו הרב בנט שיבח את חורין כ"אור ישראל, עמוד הימיני". כעבור שנה השניים הסתכסכו לראשונה, כשחורין תמך במינץ נגד בנט בסוגיית התרת תפילין שאינן עשויות מעור אחד, ושיגר איגרת תוכחה לרב מניקלשבורג, ולא קיבל תשובה. בפרשה זו הוא חלק גם על הרב יצחק גריסהאבר מפקש, שהצטרף לאוסרים.
כעבור שלוש שנים חורין נקלע לסערה גדולה בהרבה. ב-1782 הרב הירש סג"ל, מטמשבורג הסמוכה, שלח שני דגי שטירל לרב לנדא בפראג כדי שיכריע אם הם כשרים. מין מקומי זה, שקשקשיו היו קשים ביותר לקילוף, הוחזק כמותר על ידי הספרדים אך לא על ידי האשכנזים. לאחר שהרב לנדא הצליח להסיר את המעטה החיצוני מבלי לגרום נזק לבשר, הוא קבע כי השטירל כשר ללא ספק. בתשובתו לסג"ל כתב בדרך אגב, כי הוא רואה בקביעת הרמב"ן שיש חובה שהקשקשים יהיו ניתנים להסרה, חומרה שאין לה בסיס בתלמוד, אך בגלל מעמדו יש לקבלה. ההיתר התקבל בטמשבורג, וחורין אימץ אותו באראד מיד עם התמנותו ב-1793.
"אמרי נועם".
ב-1797 הדפיס את ספרו הראשון, "אמרי נעם". משה פלאי מצא בהקדמה סימנים לנטיותיו המשכיליות ולשאיפתו לחדשנות:
בין היתר, פרסם שם כי הן השטירל והן מין דומה בשם 'טיק' היו כשרים, בהסתמך על לנדא. גריסהאבר שיגר לחורין מכתב בבקשה שימשוך את ההצהרה, שכן לדעתו הדג אסור. חורין סירב והשיב לו לגבי מכתבו של הנודע ביהודה, תוך הזכרת דברי הרמב"ן. גריסהאבר סירב להאמין שלנדא כתב כך, והתרה בו שלא לפרסם את האיגרת. חורין לא שעה לדבריו. גריסהאבר פרסם כי יגייס "מאה רבנים" (לבסוף נרתמו כשלושים) לסתור את דברי חורין. גריסהאבר קרא לעזרתו את בנט, שהגיח זה עתה מהפולמוס סביב "בשמים ראש" עם דריכות יתרה כלפי כל איום אפשרי על סמכות הפוסקים. הלה כתב בהסכמתו כי השטירל הוחזק לטמא מאז ומתמיד, וכי אף לגדול הדור (מבלי לנקוב בשמו של הנודע ביהודה במפורש) אסור לשנות מנהגים. גריסהאבר הדפיס את טיעוניו בקובץ בשם "מקל נועם", בו הצביע על כך שלנדא לא ציין את שם המין וכתב "דג" ולא "דגים". לכן התעקש שחורין זייף את הסכמת הנודע ביהודה לגבי שני המינים; מניתוח הסימנים שמנה לנדא, קבע גם כי לא ייתכן שמדובר באותו סוג. בהמשך הודיע גריסהאבר שהוא עצמו קיבל מהנודע איגרת בנדון, אך היא אבדה לו. האשמות אלה קוממו את דייני פראג, אלעזר פלקלס ושמואל לנדא, שמצאו את העותק המקורי של תשובת הנודע ביהודה בכתב ידו. הם תבעו מגריסהאבר שיחזור בו, וגיבו את חורין נגד בנט וגריסהאבר. כך עשה גם הרב מינץ. חורין פרסם קובץ נוסף להגנתו, "שרין קשקשים." לעף קבע בביוגרפיה שלו כי בעניין זה, הפולמוס גווע לאטו בסוף 1800.
באביב 1802 נסע חורין למחוז שומוג', שם האמין כי יוכל להתמנות לרב מחוזי. באותה תקופה נחשב למשכיל ביותר מבין רבני הארץ. הוא נשא דרשות בפני הקהל באזור, שזכו לאהדה. אחד מעשירי נג'קניז'ה, משה לנקבכר, היה מתומכיו. לנקבכר נסע לדיאט המלכותי בפרשבורג באותה שנה. שם נתקל בעוינותם לחורין של פרנסי הקהילה המקומית, בראשות החת"ם סופר. הרב הצעיר נחשב כבר אז למרדן בעיניהם. לנקבכר חזר בו, והמינוי סוכל.
"עמק השוה".