בתחילת 2006 מונה למנהלו של המרכז הרפואי רמב"ם, אותו הנהיג תחת אש במלחמת לבנון השנייה. הוא חזה ויישם את תוכנית הפיתוח של הקריה הרפואית, "חזון אדם", אשר נהגתה יחד עם איתן ורטהיימר, ובמסגרתה הוקמו בית חולים תת-קרקעי ממוגן ל-2000 חולים ע"ש סמי עופר, המתקן היחיד מסוגו בעולם, נחנך חדר מיון ממוגן עם יחידת טראומה, בית חולים לילדים ע"ש רות רפפורט, בית חולים אונקולוגי ע"ש יוסף פישמן ובית חולים למחלות לב ע"ש אייל עופר. במרכז החזון הוקם מגדל תגליות הבריאות ע"ש הלמסלי - מרכז למחקר יישומי בשיתוף הטכניון ואוניברסיטת חיפה ובשילוב התעשייה. למימושם של מיזמים אלה גייס ביאר סכום של למעלה מ-500 מיליון דולר. כמנהל רמב"ם עסק בפיתוח היזמות והקים ב-2014 את חברת היישום רמב"ם מד-טק וב-2017 את חממת מיינד-אפ בשיתוף מדטרוניק, IBM, פיטנגו ואימפקט פירסט. עד 2020 הקימה החממה 12 חברות הזנק.
בפברואר 2019 סיים כהונתו כמנהל המרכז הרפואי ולאחר שבתון בג'ונס הופקינס התמנה לנשיא אגודות הידידים הבינלאומיות של רמב"ם והמשיך לסייע בתחומי המחקר. הוא הוחלף על ידי ד"ר מיכאל הלברטל.
בשנת 2019 הוענק לביאר התואר ד"ר לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
נשוי לדליה ביאר, עובדת סוציאלית במקצועה, ולהם ארבעה ילדים, בתו היא הזמרת חגית ביאר שהתחרתה בתוכנית הריאליטי "גריז".
תחומי מחקריו.
תחומי העניין במחקריו של ביאר הם המערכת הקרדיווסקולרית, זרימת דם כלילית, טיפול בתותבים, בחסימות עורקיות, קרדיולוגיה פולשנית, הדמיה ואנליזה תלת ממדית של הלב ורובוטיקה בצנתורים. ביאר פרסם למעלה מ-230 מאמרים מדעיים ו-15 ספרים בתחום חקר הלב וברשותו מספר רב של פטנטים.. ביאר היה המייסד והעורך הראשי של ה-International Journal of Cardiovascular Interventions ובהמשך שינה את ייעודו ל-Acute Cardiac Care. כמו כן מכהן כחבר מערכת ומבקר בעיתונים מדעיים בתחום הקרדיולוגיה וההנדסה הרפואית. ייסד בשנת 1995 סדרה של כינוסים בינלאומיים שנושאם "חידושים בקרדיולוגיה פולשנית". כינוסים אלו העמידו את הקהילה המדעית הישראלית בשורה הראשונה בתחום הקרדיולוגיה ותרמו באופן ניכר לפרסום הבינלאומי של הפעילות האקדמית-רפואית בישראל. הכינוסים בתחום החדשנות הרפואית שמתקיימים מדי שנה מחזקים את המוניטין של ישראל בתחום הסטרט-אפים בקרדיולוגיה. אף שהוא אוחז בתפקידים ניהוליים ואקדמיים רבים ממשיך ביאר בצנתורי הלב, עם פעילות רציפה בחדר הצנתורים, ובפרט בצנתורים אבחנתיים וטיפוליים במחלה כלילית מורכבת וטיפול בסטנטים בעורקי הצוואר.
בשנת 2002 הקים את חברת "קורינדוס" , שפיתחה זרוע רובוטית לביצוע צנתור בלי שהרופא ימצא בחדר הצנתור.
מארק רקיטה
מארק סמנוביץ' רקיטה (ברוסית: Марк Семенович Ракита; 22 ביולי 1938) הוא סייף עבר סובייטי-יהודי. אלוף אולימפי בעל 4 מדליות מהן 2 זהב בחרב ואלוף עולם בעל 10 מדליות מהן 6 זהב.
ביוגרפיה.
רקיטה נולד במוסקבה. הוא החל להתאמן בסייף בגיל 14. הוא התאמן כל יום במשך 3–6 שעות ביום בהדרכתו של דוד טישלר.
מדליית זהב אולימפית.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה רקיטה במדליית זהב בתחרות בחרב קבוצתי. במדליית כסף זכתה איטליה ובמדליית ארד זכתה פולין. שותף לזכייה היה הסייף היהודי יעקב רילסקי. נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי בתחרות בחרב אישי. בסיבוב השלישי הוא הפסיד לטיבור פז'ה מהונגריה (6 - 10) שלבסוף זכה במדליית הזהב.
אלוף עולם.
באליפות העולם בסיף שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 1967 זכה רקיטה בשתי מדליות זהב בתחרות בחרב אישי ובתחרות בחרב קבוצתי.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה רקיטה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בתחרות בחרב קבוצתי. במדליית כסף זכתה איטליה ובמדליית ארד זכתה הונגריה. שותף לזכייה היה הסייף היהודי אדוארד וינוקורוב. מדליית כסף בתחרות חרב אישי. במדליית זהב זכה יז'י פבלובסקי מפולין ובמדליית ארד זכה האלוף היוצא טיבור פז'ה.
באליפות העולם בסיף שנערכה באנקרה, טורקיה בשנת 1970 זכה רקיטה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בתחרות בחרב קבוצתי ומדליית כסף בתחרות בחרב אישי.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה רקיטה במדליית כסף בתחרות בחרב קבוצתי. במדליית זהב זכתה איטליה ובמדליית ארד זכתה הונגריה. שותף למדליה היה וינוקורוב.
לאחר שפרש מספורט תחרותי עבד רקיטה כמאמן סייף במשך 17 שנים. 4 מחניכיו זכו במדליות אולימפיות.
תארים והישגים.
ב-1988 הונצח רקיטה ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
מארק רקיטה היה גם מאמן מוצלח. בהדרכתו זכה ויקטור קרובופוסקוב ב-4 מדליות זהב אולימפיות.
מכוש
מכוש הוא כלי עבודה עם ראש קשיח המחובר בניצב לידית.
המכוש משמש לשבירת משטחים סלעיים או משטחים קשים אחרים כמו בטון או אדמה קשה. התנע הגבוה של המכוש הכבד, בשילוב עם אזור מגע קטן עם המשטח הופך אותו ליעיל מאוד למטרה זו.
ראשו של המכוש יכול להיות מחודד משני צידיו, או שטוח בצידו השני. ראש המכוש עשוי בדרך כלל ממתכת, והידית עשויה לרוב מעץ, מתכת, או פיברגלס. חודו של המכוש מעוגל מעט, ולעיתים קרובות הוא בעל משקל מנוגד כדי לשפר את השימוש בו. ככל שחודו של המכוש חזק יותר, כך הוא יכול לחדור את המשטח בצורה יעילה יותר. קצהו השטוח, אם קיים, יכול לשמש כאזמל או למטרות שונות כגון חיתוך שורשים.
המכוש שימש במקור ככלי חקלאי בתרבויות פרהיסטוריות למגוון משימות מכרייה ועד לוחמה. משם המכוש התפתח גם לכלים אחרים כגון מעדר ומחרשה.
המכוש יכול לשמש גם ככלי נשק ומספר נשקי מוט עוצבו עם ראש קרב דמוי מכוש.
מהפכת הצבעונים
מהפכת הצבעונים היא הפיכה בקירגיזסטן שפרצה במרץ 2005 והביאה לסילוקו של נשיא הרפובליקה, אסקר אקייב והחלפתו בראש האופוזיציה, קורמאנבק באקייב.
רקע.
האופוזיציה הקירגיזית מעולם לא הייתה מאורגנת והורכבה מקבוצות ומנהיגים פוליטיים שונים, שהפסידו במערכות הבחירות השונות מאז 1990. בבחירות הפרלמנטריות זכתה מפלגת השלטון בתמיכת הנשיא אסקר אקייב ואנשי האופוזיציה טענו לזיופים. חוסר הודאתו של השלטון בזיופים הביאו לקריאות חוזרות ונשנות של האופוזיציה שדרשה בחירות חוזרות והמפגינים יצאו לרחובות.
ב-24 במרץ 2005 הסתערו מפגינים על ארמון הנשיאות בעיר הבירה בישקק והשתלטו עליו. לאחר התנגשות עם היחידה לפיזור מהומות של המשטרה קירגיזית ושירות הביטחון הלאומי במהלך הפגנות גדולות של האופוזיציה בהן הועלו טענות על מרמה בבחירות.
תומכי האופוזיציה השתלטו אף על ערי מפתח בדרום הארץ, ודרשו את התפטרותו המיידית של הנשיא אקייב, בטענה כי זייף את תוצאות הבחירות בצורה בוטה.
באותו היום עזב אקייב את הארץ עם משפחתו במסוק, לקזחסטן. הפרלמנט מינה את מנהיג האופוזיציה אישנבאי קאדירבקוב לממלא מקום נשיא המדינה. מקזחסטן הגיע אקייב לרוסיה, ונשיא רוסיה ולדימיר פוטין העניק לו מקלט ברוסיה. ב-4 באפריל 2005 נפגש אקייב ברוסיה עם מנהיגי הפרלמנט הקירגיזי, ומסר להם את התפטרותו. כעבור זמן קצר מונה ראש האופוזיציה קורמנבק בקייב לנשיא המדינה.
השטן לובשת פראדה (ספר)
השטן לובשת פראדה (באנגלית: The Devil Wears Prada), הוא רומן משנת 2003 מאת הסופרת האמריקאית-יהודייה לורן וייסברגר, מבוסס באופן חופשי על דמותה של אנה וינטור, עורכת מגזין "ווג" העולמי, ומגולל את סיפורה של המחברת מחוויות שצברה בתקופת הסטאז´ שלה, עת שימשה כעוזרת האישית של וינטור. הספר כיכב במשך שישה חודשים ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
בשנת 2006 יצא לשווקים עיבוד קולנועי לספר בכיכובן של מריל סטריפ ואן האת'וויי.
רקע לכתיבת הספר.
בראשית המאה ה-21 שימשה כותבת הספר, לורן וייסברגר, כעוזרתה האישית של עורכת מגזין האופנה היוקרתי "ווג", אנה וינטור.
וייסברגר עזבה את "ווג", ועברה לעבוד ככותבת במגזין Departures, לצדו של ריצ'רד סטורי, ותחת חסותו החלה בכתיבת רומן הביכורים שלה "השטן לובשת פראדה".
אף על פי שמבקרי ספרות טוענים כי ההווי בעיתון הדמיוני "ראן-ווי" ואישיותה של העורכת הראשית מירנדה פריסלי המתוארים בספר, התבססו על "ווג" ועל אנה וינטור, טענה וייסברגר בראיון שהעניקה לבית ההוצאה לאור רנדום האוס, כי היא הסתמכה לא רק על חוויותיה שלה, אלא גם על אלו של חבריה:
אולם ללא ספק קיימים קווי דמיון רבים בין וינטור ודמותה הספרותית מירנדה פריסלי: היא בריטית, יש לה שני ילדים, ומשמשת כדירקטורית בחבר המנהלים של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
בספר עצמו מופיע שמה של אנה וינטור כמתחרה של מירנדה פריסלי. "העיתונות אהבה להשוות בין תעלוליהן של אנה ומירנדה, אולם אני נוכחתי לדעת שבלתי אפשרי שמישהו יוכל להיות בלתי נסבל כמו הבוסית שלי... הן מעולם לא חיבבו זו את זו במיוחד."
הסיפור.