בראש חודש חשוון שנת ה'ת"ד (1643) כתב אבי המשפחה צוואה, על פיה הוא מוריש את הבתים שקנה בירושלים לבניו, ובלבד שאלה יורישו את הבתים לבניהם ואלה יורישו את הבתים לבני בניהם ובלבד שלא ימכרו את הבתים ולא ימשכנו אותם עד קץ כל הדורות, עד ביאת המשיח, שכן ברצונו לחזור ולגור בבתים עם תחיית המתים. הבתים עברו בירושה מאב לבן, כאשר בני המשפחה מתגוררים בבתים ולא עוזבים אותם ולא עוזבים את וירושלים (למרות הגירה נמשכת של היהודים בירושלים מהלך אותה תקופה וזאת במקביל לגלי עלייה ניכרים לירושלים).
בתחילת המאה העשרים, כאשר היהודים המבוססים עזבו את העיר העתיקה בירושלים, עברו בני המשפחה לעיר החדשה ובנו בתים בה, תוך שהם ממשיכים ומשכירים הבתים. במלחמת העצמאות נפלה העיר העתיקה לידי ממשלת ירדן. במלחמת ששת הימים חזרו הבתים לידי שליטת ממשלת ישראל, אשר הפקיעה את כלל הבניינים ברובע היהודי, ותמורתם שילמה פיצויים בלבד. בני המשפחה בחרו שלא לקבל פיצויים על הפקעת הנכס, ובמקום זאת סיכמו על תליית שלט הנצחה על הבית (המצוי ברחוב המלאך בעיר העתיקה).
באחד מהסרטים על המשפחה הבטיח טדי קולק ראש עיריית ירושלים, כי ברוך מזרחי יוכל לקבל את חמשת בתיו עם ביאת המשיח. הבטחה שחודשה על ידי ראשי עיריית ירושלים הבאים, אורי לופוליאנסקי וניר ברקת.
בין הצאצאים של ברוך מזרחי: הרב ניסים חיים משה מזרחי (שהיה הראשון לציון בשנים 1745–1749), הנשיא החמישי יצחק נבון, מתורגמן ממשלת המנדט יצחק עבאדי, עו"ד גלעד שר, עו"ד שמואל שמיר שכתב רבות על המשפחה, עו"ד רפאל שמיר ובנו פרופ' רון שמיר ראש הקתדרה לביואינפורמטיקה באוניברסיטת ת"א, ועו"ד צבי שמיר.
צבי צמרת
צבי צמרת (נולד בנתניה בשנת 1945) הוא היסטוריון, איש חינוך ופעיל ציבורי, לשעבר מנכ"ל יד בן צבי והיה יו"ר המזכירות הפדגוגית במשרד החינוך בשנים 2010–2011.
קורות חייו.
נולד בנתניה כצבי בילינסקי ולמד בתיכון טשרניחובסקי. את פעילותו החינוכית החל כבר בנערותו, כמדריך צעיר בתנועת הנוער העובד. בגיל 20 הצטרף עם גרעין הגשמה לקיבוץ האון שממזרח לכנרת, בו היה חבר בין השנים 1964–1968. צמרת למד בחוגים לחינוך ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1971 החל לנהל את בית הספר התיכון המקיף במדרשת שדה בוקר, והיה למנהל בית הספר התיכון הצעיר ביותר בארץ. אחרי מלחמת יום הכיפורים הקים וניהל את המכונים לחינוך יהודי-ציוני (מלי"ץ). ב-1976 עמד בראש המאבק לשימור מחנה המעפילים בעתלית ובעקבותיו קבעה הכנסת את מפת שימור האתרים של מדינת ישראל.
בין השנים 1977-1983 ניהל את בית הספר התיכון המקיף "דנציגר" בקריית שמונה. בשנים אלה יזם את הקמת מפעל האלקטרוניקה "אלקטו-גליל" (יחד עם רפא"ל) ועמד בראש ועדה ציבורית שהביאה להקמת חדר מיון קדמי בעיר.
מ-1983 עד ינואר 2010 כיהן כמנכ"ל יד בן צבי. בתקופת כהונתו יצאו לאור כ-700 ספרים וכתבי-עת (ביניהם: 'קתדרה' - כתב עת לתולדות ארץ-ישראל ויישובה, 'פעמים' - רבעון בין-תחומי לחקר קהילות ישראל במזרח, ו'עת־מול' - דו-ירחון לתולדות עם-ישראל וארץ-ישראל), נערכו אלפי סמינרים בירושלים בהם השתתפו כ-100,000 איש בשנה (תלמידים, חיילים, סטודנטים, מורים ועוד), נערכו פסטיבלים כגון פסטיבל התנ"ך, פסטיבל הלשון העברית, ימי עגנון ועוד. וכן בוצעו עשרות פרויקטים של תערוכות, ציורי קיר בירושלים, סרטים, תוכניות רדיו ועוד.
ב-1987 נשלח מטעם "נתיב" לברית המועצות ומאז ביקר בה פעמים רבות והיה פעיל בנושא שחרור אסירי ציון והעלייה מברית המועצות לשעבר.
ב-1996 עמד בראש "ועדת צמרת", לבדיקת סדרי הנסיעה בשבת ברחוב בר-אילן בירושלים, אשר הצעותיה התקבלו על ידי בית המשפט העליון וסיימו סכסוך רב שנים - מ-1983 עד 1996 - בירושלים.
צמרת היה מבין מנסחי אמנת כנרת השואפת ליצור מכנה משותף לזרמים והמחנות השונים ציבור היהודי (ימין-שמאל, דתיים-חילוניים וכו') ואף חתם עליה ביחד עם שורה של אנשי ציבור מהימין והשמאל.
מינואר 2010 עד דצמבר 2011 כיהן כיו"ר המזכירות הפדגוגית במשרד החינוך. במסגרת תפקידו היה אחראי על התכנים ותוכניות הלימודים של מערכת החינוך מגן הילדים ועד סוף התיכון. כיו"ר המזכירות הפדגוגית הוביל נושאים שונים ביניהם: אחריות על שנת השפה העברית, שינויים בלימודי האזרחות, תוכניות לימודים חדשות בתנ"ך ובספרות, לימוד נושא השואה במגזר הערבי, ביטול המיקוד בכמה מקצועות, שינויים בבונוסים השונים לבחינות בגרות, שינויים במבנה הארגוני של המזכירות הפדגוגית ומינוי ראשי אשכולות לתחומים השונים (מדעים, מורשת, מדעי-הרוח, מדעי-החברה, שפות ואומנויות) ועוד.
צמרת מלמד עשרות שנים במוסדות להשכלה גבוהה, ובין היתר לימד בחוג לחינוך באוניברסיטה העברית ותלמידי M.A ודוקטורט בחוג ליהדות זמננו באוניברסיטת בר-אילן.
החל משנת 2012 הוא מלמד במכללת הרצוג באלון שבות ובמכללת שערי משפט. בעבר לימד גם במרכז הבינתחומי בהרצליה.
משנת 2013 מעביר צמרת שיעורים בנושאי חברה ומדינה בישיבת ההסדר 'אהבת ישראל' בנתיבות.
צמרת פעיל בהתנדבות במסגרות שונות וביניהן: "טק-קריירה", יהודים-אתיופים להייטק בקיבוץ נחשון, "קבוצת ירוחם", המכללה החרדית בירושלים ועוד.
במהלך חייו נשלח 6 פעמים לברית המועצות בשליחות המוסד בכדי לשמר קשר עם הקהילות היהודיות המקומיות.
פרסים.
ב-1995, זכה בפרס אבי חי בישראל לשנת ה'תשנ"ה, על "תרומתו החינוכית החברתית והתרבותית הייחודית רבת השנים להתקרבות בין יהודים ברוח ערכי המסורת, להעמקת החינוך היהודי-ציוני ולחלוציות בשדה החינוך היהודי בערי השדה".
ב-1998 זכה בתואר יקיר יח"ד, על "מפעליו הברוכים בתחום החינוכי, הציבורי והאקדמי לגישור על הפערים בחברה בין דתיים וחילונים".
ב-2008 זכה בפרס בן-גוריון לשנת תשס"ט על "פעולות רבות-ערך כחלוץ ביוזמות חינוכיות וניהולן כחוקר, מורה ואיש ציבור; על שילוב מופלא של חינוך, אהבת הארץ...; על הקשר עם קהילות ישראל בתפוצות המשתקפים בדרכו ובמעשיו, בם תרם להגשמת חזון בן-גוריון והפיכתו למציאות."
ב-2013 זכה בפרס מוסקוביץ' לציונות לשנת תשע"ג "על חינוך דורות של ישראלים להכרת המורשת וידיעת הארץ; על פעילותו לטובת עם ישראל בעיירות פיתוח בגליל ובנגב; על תרומתו לקליטת העלייה מכל קצות תבל".
ספרים שערך.
כמו כן כתב עשרות מאמרים שפורסמו בכתבי עת אקדמיים שונים (קתדרה, עיונים בתקומת ישראל, הציונות ועוד) ובבמות ציבוריות (פתחים, שדמות, ארץ אחרת, 2000 ועוד).
לייפת כיסתית
מזכירת הממשלה
דוד אוסישקין
דוד אוסישקין (נולד בשנת 1935) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום באוניברסיטת תל אביב.
חייו ופועלו.
דוד אוסישקין נולד לאלזה ושמואל אוסישקין, והוא נכדו של מנחם אוסישקין, מראשי התנועה הציונית. נולד וגדל בשכונת רחביה בירושלים, למד בגימנסיה העברית ברחביה. בין השנים 1953–1955 שירת בצה"ל, בחטיבת גבעתי.
את לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1962 סיים את לימודי התואר השני בארכאולוגיה ובהיסטוריה של עם ישראל. עבודת הדוקטור שלו על "המונומנטים הנאו-חיתיים, זמנם וסגנונם" נעשתה בהדרכתו של פרופסור יגאל ידין, ונסתיימה בשנת 1966.
החל משנת 1966 ועד צאתו לגמלאות בשנת 2004 לימד אוסישקין ארכאולוגיה של ארץ-ישראל ואומנות חיתית באוניברסיטת תל אביב. בין השנים 1976 -1978 כיהן כראש החוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום, ובין השנים 1980–1984 כיהן כראש המכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה. בין השנים 1974–2004 היה עורך "תל אביב", כתב-העת של המכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב.
חפירות ומחקרים.
עוד בתקופת לימודיו השתתף אוסישקין במספר רב של חפירות, ובהן באר שבע הכלקוליתית (האלף הרביעי לפני סה"נ), ומערת הקבורה הכלקוליתית באזור, בהנהלת ז'אן פרו, חצור ומגידו בהנהלת יגאל ידין, וכלטפה שבטורקיה בהנהלת תחסין אוזגוץ'. בשנים 1960–1961 היה עוזרו הראשי של יגאל ידין בחפירות במערת האגרות בנחל חבר שבמדבר יהודה, שם נמצאו תעודות מימי מרד בר כוכבא, ביניהם מכתבים שנשלחו ממפקדתו של בר כוכבא. בשנים 1961–1962 השתתף בחפירות עין-גדי בהנהלת בנימין מזר. אוסישקין פקח על החפירה ב, ולאחר מכן פרסם את דו"ח החפירה. זהו מקדש מיוחד במינו; לא נמצא כאן יישוב בן התקופה, ודומה שהמקדש שימש את שבטי הנודדים במדבר. המקדש נמצא ריק מממצאים, ולדעת אוסישקין שאוסף כלי הפולחן מתקופה זו, שנתגלה במחבוא במערה בנחל משמר הסמוך, כנראה הובא למערה מהמקדש בעין-גדי. בין השנים 1964–1965 השתתף בחפירות מצדה בהנהלת יגאל ידין.
בנוסף לחפירות הרבה אוסישקין לחקור ולכתוב בכמה תחומים, ובראש וראשונה סוגיות של סטרטיגרפיה (השתכבות) באתרים שונים בני תקופת המקרא, הקשר בין הנתונים הארכאולוגיים לנתונים ההיסטוריים, ואומנות חיתית מונומנטלית.
החפירות העיקריות בהן עסק:
כפר השילוח.