במשך זמן קצר ניהל בית ספר יהודי בדרום אמסטרדם, ובגיל 26 קיבל מלגה והשתלם באוניברסיטאות בגרמניה. לאחר כמה חודשים, בתרפ"ט (בסוף 1928), נישא לאיזה לבית פרנק, וזמן לא רב לאחר מכן בכ"ד בטבת תרפ"ט (ינואר 1929) מונה לרבה של לייוורדן, בירת מחוז פריסלנד, והחליף במשרה זו את הרב אהרן יששכר דוידס. הוא עסק באותה תקופה בחינוך בבית הספר, העביר הרצאות רבות ליהודים וגויים ופרסם מאמרים רבים, וכתב מחקר על חיי הרבנים שכיהנו באזור. כן היה פעיל בתנועת המזרחי, ובייחוד באספות ובהרצאות במחנות הקיץ של הנוער.
בי"ב באדר ב' תרצ"ב הוכתר לרבה של חרונינגן, בירת מחוז חרונינגן, והחשובה בערי צפון הולנד, הסמוכה לגבול עם גרמניה. בתקופת כהונתו זו העביר שיעורים לזוגות צעירים, עודד תלמידים מצטיינים והרצה לרבנים זוטרים.
היה פעיל בולט בוועדה לעזרת הפליטים שבאו מגרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון, וכן יעץ לרבנים מעבר לגבול שקראו לעזרה.
בחורף תרצ"ח (1938) ביקר בארץ ישראל כשבראש מעייניו החינוך בבתי הספר. לאחר חזרתו מהביקור בארץ כתב ספר על צניעות וטהרת המשפחה, שיצא לאור חודש לאחר המלחמה והוקדש לזכרו.
בימי השואה.
בכ"ד בתמוז ת"ש (30 ביולי 1940), כחודש וחצי לאחר הכיבוש הנאצי, נפגש בגיבוי הנהלת איגוד הקהילות האשכנזיות עם אחד ממנהיגי "האיחוד ההולנדי", תנועה פוליטית שקמה לאחר פלישת הנאצים להולנד, במטרה ליצור שיתוף פעולה בהתמודדות עם מה שהנאצים עלולים לעשות. לא היה המשך לקשר הזה.
בתחילת כסלו תש"ב (סוף נובמבר 1941) נבחר לעמוד בראש סניף המועצה היהודית של האזור שייצגה את היהודים כלפי הגרמנים. בכל התקופה הזו בלט במנהיגותו הרוחנית והפוליטית. דאג לפתור בעיות הלכתיות שונות ועודד את בני קהילתו. בתחילת המלחמה פרסם בשנתון היהודי "מנורה" שיצא לאור בהוצאת ההסתדרות הציונית בגיליון שיצא בחנוכה מאמר על קידוש השם. במאמר כתב בין השאר: "ההד של קידוש השם הוא קול הגאולה שבא אלינו ולעולם כולו מארצנו הנבנית, וזה מעודד אותנו ומחזק את אמונתו בימים הקשים". בתשרי תש"ב הוציא לאור חוברת על חגי החודש שבה כתב: "התפילות מנחמות אותנו להמשיך קדימה אל העתיד היהודי. ממרחקים אנו דורשים בשלום ארצנו הישנה החדשה". כן ביקר אצל יהודים שפוטרו מעבודתם וארגן להם שיעורים תורניים. נשא דרשות שהלהיבו את שומעיהן ובהן קרא לשוב בתשובה שלמה ולהיות מוכנים לסבול בעבור האמונה הדתית המקודשת. מבין העניינים ההלכתיים, עסק בייחוד בנושא השחיטה. בכ"ז באב ת"ש (31 באוגוסט 1940) נאסרה השחיטה היהודית, והרב דסברג נשאל לדעתו לגבי שחיטת בהמה לאחר הימום חשמלי. הרב חקר את הנושא לעומק, והתיר להשתמש במכשיר שהוזמן ושוכלל בידי חברת החשמל העירונית. החלטתו אושרה בידי הרבנים הראשיים של הולנד. תשובתו המקיפה אבדה בשואה.
בתחילה האמין הרב שבאמסטרדם בטוח יותר והפקיד שם ספרי תורה של משפחת אורי פרנק מהארלם שנורה למוות, אך גם שם הובלו היהודים להשמדה. באמצע תש"ג (תחילת 1943) מונה למשרת רבה של אמסטרדם, לאחר שרבניה נשלחו להשמדה. הוא דאג לארגון בתי הכנסת, וכן ליווה את היהודים בדרך לרכבות הגירוש ועודד את רוחם. סידר תפקידים בעבור רבנים פליטים מגרמניה, כדי להשיב את כבודם הרבני ככל האפשר. היה מרבני הולנד שסידרו גטין על תנאי כדי למנוע עגינות. לקראת פסח תש"ג (26-20 באפריל 1943) פרסם הנחיות מיוחדות.
בראש השנה תש"ד (30 בספטמבר-1 באוקטובר 1943) נעצר עם משפחתו ונשלח עימה למחנה המעבר וסטרבורק בהולנד. היה המנהיג והרב של אסירי המחנה, והמשיך ללמד תלמוד ואף לערוך חופות. באביב תש"ד (1944) הועברה משפחת דסברג לברגן-בלזן, כשחשבו שהם עוברים משם לארץ ישראל תמורת גרמנים שנאסרו בארץ. שם המשיך לשמש כרב בפועל של היהודים במחנה.
לא הסתיר את זהותו כרב והתעקש ללכת בלבושו הרבני. דבר זה גרר השפלות ואף הוכרח לגלח את זקנו. הוא אולץ לעבוד בניקוי ביב השופכין בברגן-בלזן. ההנהלה היהודית דאגה לסדר לו תפקיד של מדריך רוחני בצריף הזקנים. באותו תקופה למד תורה מספרי-קודש שהשיג בדרכים שונות ובהם משניות, גמרות, וספר העיקרים (שחיבר רבי יוסף אלבו). בליל הושענא רבה תש"ה העביר שיעור עיון במסכת ראש השנה.
הוא עבד 12 שעות ביום בניסור עצים, ובשבת סירב להשתמט מהעבודה כיוון שחשש שאחרים עלולים לעבוד יותר אם יעשה כן.
במהלך המפקדים בברגן-בלזן הספיק לכתוב רשימות ובהם שירים ששרדו שכתבם בדרך אקרוסטיכון. באחד השירים שכתב בטבת תש"ד ויוצר בראשי שורותיו את המילה עתיד, הביע תקווה לבניין קרוב שיצא מתוך החורבן:
הרב דסברג הבריח למחנה ספר תורה זעיר ועימו ערך באחד הלילות באמצע תש"ד (תחילת 1944) טקס עלייה לתורה וקריאת התורה וההפטרה לחתן הבר מצווה יהויכין יוסף בצריפו של הנער, כמה ימים לפני מלאת לו 13 שנים. אמו של יהויכין שהייתה במחנה אחר ולא היה ידוע היכן היא הגיעה גם היא לטקס, לאחר שהרב עלה על עקבותיה בעזרת שליחים שהבריחו אותה ממחנה למחנה עד שהובאה לברגן-בלזן למקום שבו התקיים טקס הבר-מצווה. הרב דסברג העניק במתנה ליהויכין את ספר התורה הזעיר תוך שהוא מבקש ממנו לספר את מה שראה במחנה.
הרב נחלש יותר ויותר עד שנפטר בשבת זכור תש"ה (1945).
משפחתו.
היו לו ארבעה אחים ושתי אחיות: נתן (הביא לכפר בתיה שאותו ניהל כמה שנים את ריהוט בית הכנסת בלייוורדן שבה כיהן אחיו), יצחק, מנחם, אליעזר, יטה ורוזט.
רעייתו ילדה לו שני בנים ושתי בנות:
אחיינו, בנו של נתן דסברג, הוא הרב אורי דסברג.
טירת זוננשטיין
טירת זוננשטיין (גרמנית: Schloss Sonnenstein) היא טירה הממוקמת בעיר פירנה, ליד הנהר אלבה מדרום מזרח לדרזדן, גרמניה. משנת 1811 היה בטירה בית חולים פסיכיאטרי, שפעל עד תום מלחמת העולם השנייה, ב-1945. במהלך המלחמה היה בית החולים מרכז של תוכנית T4 - אותנסיה. בית החולים נפתח מחדש ב-1970.
היסטוריה.
הטירה נבנתה אחרי שנת 1460, על חורבותיו של מבצר מתקופת ימי הביניים. החל משנת 1811 פעל בטירה בית חולים לחולי נפש. המוסד הנהיג שיטות טיפול מתקדמות והיה בעל שם עולמי ודגם למוסדות אחרים.
מלחמת העולם השנייה.
מתחילת 1940 ועד סוף יוני 1942 הוסב חלק מן הטירה לשמש כמרכז הרג כחלק מתוכנית T4. במרתף של סנטוריום הגברים הותקנו תא גזים ומשרפה (קרמטוריום). לצורך הסוואה, הוקמה חומת לבנים, ועליה לוחות מודעות. בתוך החומה היו ארבעה מבנים, ששימשו למשרדים ולמגורי הצוות, אם כי הצוות שעסק בשריפת הגופות התגורר בחלק אחר של המבנים. ייתכן שחדרים נוספים שימשו גם הם למטרות אחרות של התוכנית.
ההשמדה עצמה החלה בסוף יוני 1940. הקורבנות הוכנסו למתקן דרך שער ומתקן שמירה. לאחר שצוות האתר הפריד בין הגברים לנשים, הוכנס כל קרבן לחדר שבו היו שני רופאים. אלה אימתו את זהותו והחליטו איזו סיבה מפוברקת תינתן למותו. לאחר מכן הובלו הקרבנות בקבוצות של 20 עד 30 איש לתוך המרתף, בתואנה שהם מובלים למקלחות. תא הגזים עצמו הוסווה כתא מקלחות.
לאחר המתת הקרבנות הוצאו הגופות מן התא ונשרפו בזוגות בתנורים. לפני השריפה הוצאו מפיות הקרבנות שיני זהב. האפר משריפת הגופות הושלך במזבלה של הסנטוריום או שנשפך ישירות לנהר האלבה. המשרד בזוננשטיין שלח לקרובי המשפחה של הנרצחים הודעת פטירה רשמית, ובה סיבת הפטירה המפוברקת עליה הוחלט מראש, וכן מכתב תנחומים סטנדרטי.
בזוננשטיין נרצחו אנשים מכל הגילאים, ביניהם כ-700 ילדים ובני נוער. הקרבנות שנשלחו לטירה באו מסקסוניה, תורינגיה, פרנקוניה, חבל הסודטים, שלזיה, ופרוסיה. בסך הכל נרצחו בטירה 13,720 איש ואשה, שסבלו מהפרעות נפשיות, פיגור שכלי, ונכויות שונות. בין הנרצחים היו גם אמנים שהוגדרו כנציגים של "אמנות מנוונת" כמו אלפרידה לוזה-וכטלר צוות ההשמדה מנה כ-100 איש; שליש מתוכם הועברו לאחר מכן למחנות השמדה בפולין הכבושה, כדי לנצל את ניסיונם בהסוואה, רצח והשמדה.
בקיץ 1941 נרצחו בזוננשטיין גם כאלף אסירים ממחנות ריכוז, בעיקר מבוכנוואלד, זקסנהאוזן ואושוויץ. במחנות אלה טרם נבנו תאי גזים, לפיכך נשלחו האסירים לזוננשטיין. מספרם המדויק של האסירים שנשלחו להשמדה אינו ידוע; רובם היו אסירים חולים, בעיקר אסירים פוליטיים ויהודים.
ב-24 באוגוסט 1941 הורה אדולף היטלר על הפסקה מיידית של תוכנית T4, בעיקר בשל חששותיו מדעת הקהל הגרמנית. מרכז ההשמדה בטירת זוננשטיין פורק. הבניינים שבהם היה מרכז ההשמדה הפכו לבית חולים צבאי.
אחרי המלחמה.
בקיץ 1947 נשפטו כמה מאנשי סגל תוכנית T4 בזוננשטיין בדרזדן, במה שנקרא "משפט הרופאים בגרמניה" (Ärzteprozess). פרופסור פול ניטשה ושני אחים נידונו למוות. למרות זאת, עברו כ-40 שנה עד להכרה הציבורית בתפקיד שמילאה הטירה בתוכנית T4, ורק בשנת 1989 נערך בטירה טקס זיכרון לנרצחים. ב-9 ביוני 2000 הוקם בטירה אתר זיכרון.
הטירה נסגרה עד 1970, ואז נפתחה מחדש כמעון לאנשים בעלי מוגבלויות. במקום הוקם מרכז שיקום, וסדנה לאנשים מוגבלים. הטירה נמצאה בתהליך שיפוץ, שהסתיים ב-2011.
ראו גם.
תוכנית T4
Red (סרט)
ספקות בהלכה
בנדר עבאס
בַּנְדַר עַבָּאס () היא בירת מחוז הורמוזגאן בדרום-מזרח איראן ועיר הנמל החשובה שלה, העיר שוכנת על שפת מצר הורמוז שבמפרץ הפרסי כ-1,052 ק"מ דרום-מזרחית לבירה טהראן. ע"פ מפקד האוכלוסין האחרון של איראן משנת 2016 התגוררו בעיר 526,648 בני אדם.
היסטוריה.
העיר נוסדה בתקופת שלטונו של דריווש הראשון, (בין 586 ו-522 לפני הספירה). לאחר שכבש אלכסנדר הגדול את העיר מהממלכה האחמנית ב-334 לפנה"ס, העיר נקראה "הורמירזד" (Hormirzad).