הקיבוץ הוקם בשנת 1949 במובלעת משמר הירדן שעל פי החלטת החלוקה נועדה להיות בגבולות המדינה היהודית אך נכבשה על ידי הצבא הסורי במלחמת העצמאות. בעקבות הסכם שביתת הנשק בין ישראל לסוריה נסוג הצבא הסורי מהמובלעת, אך נקבע בהסכם שהמקום ייחשב שטח מפורז. על פי סימן 5 של ההסכם, מטרת ההסכם הייתה להביא לשיבה הדרגתית לחיים אזרחיים נורמליים במובלעת וליו"ר ועדת שביתת הנשק ישראל-סוריה הייתה סמכות לאשר חזרת אזרחים לכפרים ויישובים במובלעת. לפי הפרשנות הסורית, שטח המובלעת היה שטח הפקר בו היה מותר להתגורר רק לאזרחים שהתגוררו במקום לפני המלחמה. לעומת זאת, לפי הפרשנות הישראלית היה זה שטח ריבוני ישראלי שאסור להחזיק בו צבא. הבדלי פרשנות אלה ורצונה של ישראל לבטא את ריבונותה בשטח היו אחד הגורמים העיקריים להקמת גדות (כמו גם משמר הירדן הסמוך).
הקיבוץ הוקם בידי גרעין נח"ל מתנועת הנוער הנוער העובד ועולים פליטי שואה מאירופה. שמו המקורי היה "הגוברים" והשם שונה באופן רשמי ל-"גדות" רק בשנת 1954. לכן בכמה רשומות רשמיות שנת ההקמה של היישוב היא 1954. הוא הוקם על אדמות המושבה ההרוסה משמר הירדן.
בשנת 1953, בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד, הצטרפה אליו קבוצת יוצאי פלמ"ח, אשר התפלגו מקיבוץ יפתח.
הקיבוץ מאוכלס בעיקר בבוגרי גרעיני נח"ל מתנועות הנוער - מ"הצופים" ובעיקר מ"המחנות העולים", וכן מבני קיבוצים ותיקים אשר באו לסיוע והשתקעו במקום. קיימת גם קבוצה של חברים ילידי צפון אירופה וארצות הברית.
בשנות ה-50 וה-60 סבל הקיבוץ מהתנכלויות קשות של הצבא הסורי ונפגע מספר פעמים בהפגזות כבדות.
ב-7 באפריל 1967, בתקרית בה הופלו 6 מטוסי מיג סוריים, ספג הקיבוץ הפגזה כבדה בה נפגעו כמעט כל בתי היישוב.
חודשיים לאחר מכן, בימים הראשונים של מלחמת ששת הימים, טרם פעל צה"ל כנגד הצבא הסורי, הפגיזו הסורים קשות את יישובי עמק החולה. רוב המבנים בגדות נפגעו או נהרסו כליל. מצב הקיבוץ בזמן ההפגזות על הקיבוץ והשינוי שהביא איתו הניצחון במלחמה, מונצחים בשירם של יובב כץ ודוד קריבושי "בתי את בוכה או צוחקת".
במלחמת יום הכיפורים נפגע הקיבוץ פעם נוספת מהפגזה.
בשנת 2009 הפך הקיבוץ להיות "קיבוץ מתחדש" המשלם שכר על עבודת החברים.
אדגר אתלינג
אדגר אתלינג (אנגלו סקסונית: Edgar Ætheling; 1052–1126) היה המלך הבלתי-מוכתר של אנגליה בשנת 1066.
חייו.
אדגר נולד בהונגריה, בשנת 1052 לאדוארד אתלינג (אדוארד הגולה), בנו הגולה של אדמונד השני, מלך אנגליה (משמעות השם האנגלו-סקסוני אתלינג היא "בן-מלך"), ולאגתה, שמוצאה איננו ברור.
סבו של אדגר, המלך אדמונד השני, מת ב-1016 ובנו אדוארד, שטרם מלאה לו שנה, הוגלה באותה שנה על ידי המלך קאנוט הגדול, שהשתלט על אנגליה. קאנוט, שהעדיף שלא להיות מעורב בפועל בהרג אדוארד, תכנן לשלוח אותו לרוסיה, שם יהרגוהו הדוכסים הויקינגים של נובגורוד. במקום זאת, הועבר אדוארד להונגריה, לחסותו של המלך סטפן הראשון. מנישואיו של אדוארד לבתו של סטפן נולד אדגר, וכן אחיותיו מרגרט וכריסטינה. אדוארד שהה בהונגריה שנים רבות, עד שב-1054 נודע למלך אדוארד המודה על היותו בחיים, והוא הזמינו לשוב לאנגליה.
אדוארד שב לאנגליה עם משפחתו ב-1057, אך מת ימים ספורים לאחר מכן. דודו, המלך גידל במקומו את ילדי אחיינו, והכריז על אדגר הצעיר כיורשו. עם זאת, אדגר היה בן 14 בלבד עם מותו של אדוארד ב-1066, והויטנגמוט בחר בהרולד גודווינסון להיות למלך כדי שיוכל להדוף את פלישות הנורמנים.
לאחר קרב הייסטינגס, שבו נהרג הרולד השני, נבחר אדגר אתלינג בידי הוויטנגמוט להיות למלך אנגליה, אך מעולם לא הוכתר באופן רשמי. הוא שם את מבטחו באדווין רוזן מרסיה ובמורקאר רוזן נורת'מבריה שיסייעו לו להישאר בשלטון, אך מספר שבועות לאחר מכן נכנע לויליאם דוכס נורמנדיה, שהשתלט על אנגליה.
ויליאם התייחס לאדגר בכבוד, וביודעו על היתרון הפוליטי שבכך שמר עליו תחת פיקוח ולבסוף לקח אותו לנורמנדיה. עם זאת, הצטרף אדגר ב-1068 למרד שהנהיגו אדווין ומורקאר נגד ויליאם, וכשזה כשל, נמלט תחת חסותו של מלקולם השלישי מלך סקוטלנד. שנה לאחר מכן נשא מלקולם לאישה את מרגרט, אחותו של אדגר, והסכים לתמוך בטענתו לכתר האנגלי.
אדגר כרת ברית עם סוויין אסטרידסון מלך דנמרק, שהיה אחיינו של קאנוט הגדול, ורצה את הכתר האנגלי לעצמו. כוחותיהם פלשו לאנגליה ב-1069 וכבשו את יורק, אך ויליאם שילם לדנים תמורת עזיבתם, ואדגר ברח לסקוטלנד בשנית. ב-1072 כרת ויליאם עם המלך מלקולם ברית, שאחד מתנאיה היה הגלייתו של אדגר. שנתיים לאחר מכן כרת אדגר ברית עם ויליאם, אך מעולם לא ויתר לחלוטין על שאיפותיו להשיב לעצמו את הכתר האנגלי. ב-1091 תמך אדגר ברוברט קורת'וז דוכס נורמנדיה במלחמתו נגד ויליאם השני, ונמלט לסקוטלנד פעם נוספת. בנוסף, תמך באחיינו אדגר במאבקו על הכתר הסקוטי כנגד דונלד השלישי.
ב-1098 היגר אדגר לקונסטנטינופול, שם הצטרף למשמר הואריאנגים של האימפריה הביזנטית.
אשור-אובליט הראשון
אַשוּר-אֻבַּלִיט הראשון (1356 לפנה"ס/1354 לפנה"ס – 1321 לפנה"ס/1318 לפנה"ס?) היה מלך אשור, בן אֵרִיבָּ-אַדַד'. אשור-אבליט החל את מגמת ההתפשטות האשורית לאחר שנים של כניעה למיתני. מאבק זה הביא להתערערות היחסים בין הממלכה האשורית לאימפריה החתית.
בימים הראשונים של מלכותו היה אשור-אבליט ואסל לתושרתה מלך מיתני, אולם לקראת 1340 לפנה"ס מרד בו. המרידה תוזמנה היטב, שכן בו בזמן פלשו החתים בראשות מלכם, שופילוליומש הראשון, לאזור. מיתני קרסה תחת הלחץ ואשור השתחררה משלטונה, ואף כבשה חלקים מהממלכה.
לאחר אירוע זה החל אשור-אבליט לכנות עצמו "מלך המלכים" ו"אחי הפרעה". לפי התכתבויות שערך עם השושלת הפרעונית ניתן להסיק שכינויו לא היו רחוקים מן האמת. הוא שינה את שם ממלכתו מסוּבָּארטוּ לאשור (על שם האל שעמד בראש הפנתיאון של עמו), היות שלשם הישן נתלוותה משמעות מבזה.
מלך בבל בּוּרנַבּוּריָאש השני מהשושלת הכשית נשא את בתו של אשור-אבליט לאשה. כרה-הרדאש בנו שהיה גם נכדו של אשור-אובליט ירש אותו בשנת 1333. בעקבות כך פרץ מרד בבבל בשל התנגדות למלך ממוצא אשורי. במהלך המרד נרצח המלך. אשור-אבליט פלש לבבל, הדיח את המלך נזי-בוגאש והכתיר את כּוּרִיגַלזוּ השני, שהיה, ככל הנראה, בנו של בורנבוריאש השני מלך בבל.
במכתבי אל-עמארנה נמצאו שני מכתבים שהוא כתב לאמנחותפ הרביעי, מכתבים א"ע 15 ו-16.
את אשור-אבליט ירש בנו, בל-ניררי (לעיתים אנליל-ניררי), שנאבק אף הוא בבבלים.
הפירמידות של גוימאר
הפירמידות של גוימאר נמצאות בכפר גוימאר (Güímar) שעל החוף המזרחי של האי טנריפה השייך לקבוצת האיים הקנריים בספרד.
מדובר בסדרה של פירמידות שבסיסן מלבני והבנויות מחמש מדרגות ושיש להן דמיון מוחשי לפירמידות של המאיה והאצטקים במקסיקו.
היסטוריית המחקר.
אדמתם של האיים הקנריים טרשית וזרועה סלעי לבה, במשך שנים איכרים מקומיים סיקלו אבנים וערמו אותן בקצות שדותיהם. תהליך זה היה מנהג נפוץ באיים הקנריים. דיווחים של המקומיים ותמונות ישנות מראים כי היו פירמידות כאלו במקומות רבים על האי, אך רובן נהרסו משום שהיו חסרות תועלת ובאבן נעשה שימוש כחומר בניין זול. בגוימאר עצמו היו תשע פירמידות שמתוכן נותרו רק שש.
ב-1991 בדק החוקר הנורווגי הנודע תור היירדאל את הפירמידות וגילה כי לא ייתכן שמדובר בערמת אבנים אקראית. כך למשל על האבנים שבצלעות הפירמידה יש סימנים ברורים של סיתות, האדמה שעליה נבנתה הפירמידה עברה לפני כן יישור, ומקורן של האבנים מהן בנויה הפירמידה הוא בסלעי לבה ולא מהשדות הסמוכים. היירדאל גם גילה כי לכיוון שבו בנויות הפירמידות יש משמעות אסטרונומית. ביום של נקודת ההיפוך של הקיץ (היום הארוך ביותר) ניתן לראות שקיעה כפולה מפסגת הפירמידה הגדולה ביותר – השמש שוקעת מאחורי פסגת הר גבוה, עוברת אותה, מופיעה שנית ושוקעת מאחורי הר נוסף פעם שנייה. לכל הפירמידות יש מדרגות בצדן המערבי. בקצה המדרגות ניתן לראות את זריחת השמש בבוקר של נקודת ההיפוך של החורף.
במשך שנים רבות החזיק היירדאל בתאוריה כי היה קשר בין מצריים הקדומה לבין תרבויות דרום אמריקה, בניית פירמדות המשותפת לשתי התרביות היו אחת ההוכחות המרכזיות לדעתו לתיאוריה זו.
ב-1970 היירדאל הראה כי ניתן לשוט מצפון אפריקה לאיים הקריביים בספינה העשויה קני גומא שנבנתה לפי ציורים מצריים קדומים ובשיטות הספנות הקדומות, כשהפליג ממרוקו לברבדוס על ספינת הפפירוס "רע 2".
היירדאל פיתח תאוריה לפיה היו האיים הקנריים בסיסים למסחר קדום בין אמריקה לים התיכון. ואכן הנתיב המהיר ביותר בין שני העולמות עובר דרך האיים הקנריים, ואף כריסטופר קולומבוס עשה בו שימוש והפרמידות של גוימאר שימשו תימוכין לתאוריה זו.
עם זאת, היירדאל לא הצליח לגלות את גילן של הפירמידות או לענות על השאלה מי בנה אותן.
הגואנצ'ים (Guanches) – התושבים המקוריים של האיים הקנריים – חיו במערה מתחת לאחת הפירמידות, מה משעיד שהפירמידות נבנו אחרי תקופתם. הגואנצים עצמם חסרו כלי מתכת ולא נראה שהיו יכולים לסתת את אבני הלבה הקשות.
כמו כן, עד לכיבוש הספרדי במאה ה-15 גוימאר היה משכנו של אחד מעשרת ה"מנסיס" (menceys מלכים) של טנריפה.
לפי דיווחו של פליניוס הזקן, האיים הקנריים היו בלתי מיושבים בזמנו של חנון הספן (בערך 600 לפני הספירה)' אך היו בהם הריסות של מבנים גדולים ולכן ניתן לייחס את בניית הפרמידות לתקופה קדומה יותר, כלומר הפיניקים או הפרעונים עצמם.
המעבר מחוף היבשת הקרוב ביותר, דרום מרוקו, קשה למדי בשל זרמי הים, ונוח יותר להגיע מאירופה ומאזור הים התיכון.