הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של ריטה אורה ב-31 במרץ 2014. הקליפ בוים על ידי פרנצ’סקו קרוציני וצולם בלוס אנג'לס. לאורכו של הקליפ, ניתן לראות את אורה רוקדת לצלילי השיר ביחד עם רקדני ליווי.
נכון לדצמבר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-160 מיליון צפיות.
לינוטייפ
לינוֹטַייפּ (באנגלית: Linotype) היא מכונה הממכנת סְדָר דפוס, ומבצעת באופן אוטומטי חלק מהפעולות הכרוכות בסְדָר, שמאז יוהאן גוטנברג ועד להצגתה ב-1886, נעשו ידנית. "לינוטייפ" הוא גם שמה, או חלק משמה של חברה בגלגוליה השונים, שנוסדה ב-1886, ופיתחה וייצרה את המכונות הללו.
הופעתה של מכונת לינוטייפ הביאה לייעול פעולת סדר הדפוס באופן משמעותי ביותר – דבר שהשפיע על כל תעשיית הדפוס, ובייחוד על הדפסת עיתונים: לפני הלינוטייפ לא היה עיתון יומי שארכו עלה על שמונה עמודים; בעזרתה של המכונה לא הוגבל עוד אורך העיתון על ידי פעולת הסדר, וכך עיתונים רבים התארכו לעשרות עמודים ועד למעלה ממאה בגיליון סוף השבוע. הלינוטייפ גם קיצרה את הזמן בין כתיבת המאמרים להופעתם בדפוס מיום או ימים, לשעות ספורות – עד כדי כך שעיתונים מסוימים יכלו לצאת ב"מהדורת צהריים", שהכילה מאמרים שנכתבו אחרי שמהדורת הבוקר נסגרה. בעזרת הלינוטייפ יכולים מספר קטן יחסית של עובדים מיומנים לסדר מספר רב של עמודים מדי יום ביומו; ההערכה המקובלת היא שסדר דפוס מיומן שמפעיל מכונת לינוטייפ יכול להחליף כשישה סדרים שמשתמשים בשיטה הידנית.
בשיא הצלחתה, כמעט כל העיתונים הודפסו בעזרת מכונות לינוטייפ, כשהגדולים בהם משתמשים בעשרות מכונות: כשעיתון "הניו יורק טיימס" הוציא את מכונות הלינוטייפ משימוש ב-1978, פעלו בו יותר מ-60 מכונות.
גופנים רבים נוצרו עבור לינוטייפ, על ידי מעצבים שהועסקו על ידי החברה, ועל ידי מעצבים עצמאיים, בהם גופנים רבים שעדיין נמצאים בשימוש נרחב, כמו Helvetica.
החל בשנות ה-50 של המאה ה-20, טכנולוגיות חדשות יותר החליפו בהדרגה את טכנולוגיית הלינוטייפ בת ה-70, ויחד אתה את טכנולוגיית דפוס הבֶּלֶט בת ה-500, שהלינוטייפ מייצגת במידה רבה את שיאה. בתחילה טכנולוגיות צילומיות (סדר אופטי, או פוטו-טייפסטינג ) בסדר, וטכנולוגיית אוֹפסֶט בדפוס, ובעקבותיהן, לקראת סוף המאה, טכנולוגיות דיגיטליות כמו הוצאה לאור שולחנית.
חברת מֶרגֶנתלר לינוטייפ (Mergenthaler Linotype Company ) עצמה נשארה פעילה בתחום סדר הדפוס גם עם הטכנולוגיות החדשות, והייתה אחד היצרנים הידועים בתחום הסדר גם בעידן הקצר של הסדר האופטי. בעידן הדיגיטלי החברה התמקדה בקניין הרוחני שייצגה ספריית הגופנים העשירה שגדלה והתפתחה בהתמדה כל השנים. החברה נקנתה ב-1997 על ידי חברת היידלברגר מכונות דפוס הגרמנית, שהמשיכה להשתמש במותג "לינוטייפ" לצרכים שונים, ומאוחר יותר מכרה אותה לחברת האם של "מונוטייפ אימג'ינג" (Monotype Imaging), גלגול של מונוטייפ, מתחרתה של לינוטייפ בין 1890 ל-1970.
סדר הדפוס טרם מיכונו, וניסיונות ראשונים למיכון.
מלאכת סדר הדפוס, מאז יוהאן גוטנברג, התמסדה, אך למעשה נשארה כמעט ללא שינוי עד לקראת סוף המאה ה-19.
סדר ידני - תיאור.
הטכנולוגיה של הדפסה בעזרת גופנים יצוקים במתכת הובאה לאירופה על ידי יוהאן גוטנברג במאה ה-15. שיטת ההדפסה עברה שכלולים רבים עד המאה ה-19, אבל מלאכת הסדר נשארה באופן עקרוני דומה: בשלב ראשון יוצקים אותיות מנתך מתכתי המבוסס בעיקרו על עופרת, בתוספת בדיל ואנטימון. התבנית המשמשת ליציקת האותיות נקראת בעברית אִמָּה, או "אִמָּת דפוס" (ברבים, אִמּוׂת) ובשפות אחרות "מטריצה" (מילה שמקורה במילה הלטינית לאם). את גופני העופרת היצוקים מסדרים בתיבת הסדר, שהיא מעין מגירה מרובת תאים, כך שכל הגופנים של אות מסוימת נמצאים בתא הקבוע לאותה אות בתיבה (בדומה אולי למקלדת, בה יש לכל אות מיקום קבוע). הסדר קורא את שורת הטקסט שעליו לסדר, ואז נוטל אות אחרי אות מן המגירה (בדומה לקלדן המקיש על אות אחרי אות במקלדת), ומסדרן בשורות, בדרך כלל על ידי שרשורן או השחלתן על מתקן דמוי מקל המכונה מְשׁוּרָה, או "מקל סדרים". כאשר השורה גמורה, כלומר כאשר אין בה מספיק מקום למילה הבאה, על הסדר "ליישר" אותה, פעולה שנעשית על ידי הוספת כפיסי רווח נוספים לרווחים בשורה, ובאופן כזה הרחבת הרווחים בשורה, עד שקצה השורה השמאלי (או הימני, בשפות שנכתבות משמאל לימין) ממלא במהודק את המקום המוקצה לו על מקל הסדרים, וכך מיישר קו עם סופי כל השורות האחרות, כך שכל השורות ממלאות את רוחב הטור שהוקצה, פרט, אולי, לשורה האחרונה בפסקה.
את השורות הגמורות מעבירים ממקל הסדרים למסגרת הסדר (Chase), ומעגנים אותה במקום הרצוי בעזרת אבזרים העשויים לדבר כמו כפיסים, ויתדות נעילה (quoins). מסגרת הסדר משמשת להדפסה במכבש דפוס, או שמייצרים בעזרתו גלופה שנייה שתשמש להדפסה, בתהליך סטראוטיפ. בסיום ההדפסה (או אחרי יצירת הסטראוטיפים), מפרקים את המסגרת, וממיינים את האותיות היצוקות, כל אות למגירה המתאימה בתיבת הסדר.
מקצוע סדר הדפוס.
הסדרים היו בדרך כלל מאוגדים באיגוד מקצועי חזק. באמצע המאה ה-19, משכורתו של סדר הייתה גבוהה יחסית לעובדי צווארון כחול אחרים, ורמת המיומנות הנדרשת עבור המלאכה הייתה גבוהה. בדרך כלל שכר העבודה היה לפי ההספק, שנמדד ב"אֵם" (רוחב האות הלטינית M), בחטיבות של "1,000 אֵם". לצד המשכורת הגבוהה יחסית לְפועל, תנאי העבודה היו קשים: יום עבודה של 10 שעות, שהייה בסביבת אבק עופרת, תאורה עמומה וצפיפות הביאו לתפוצת מחלת השחפת ומחלות אחרות. מקורות מסוימים מציינים כי תוחלת החיים של סדרי דפוס עמדה על 28 שנה. בדרך כלל הסדר התייצב במקום עבודתו שעה או שעתיים לפני תחילת העבודה הרשמית, למיין למגירת הסדר את הגופנים שהוסרו מגלופות שסיימו את עבודתן. על פעולה זו לא קיבל תשלום, והיא נחשבה חלק מהעבודה של סידור הדפים החדשים.
מלאכת הסדר והמיון שאחריו הייתה עתירת עבודה ואטית. הספק של סדר מיומן היה בממוצע 700 אֵם בשעה (מקביל לכ-20 שורות בטור בעיתון, או קצת פחות מחצי עמוד בספר), ונערכו תחרויות שבהן סדרים – שזכו למעמד כמו זה של כוכבי ספורט – הפגינו סידור בקצב של 1,000 ואפילו 2,000 אֵם לשעה.
ניסיונות למיכון הסדר.
בעקבות המהפכה התעשייתית, לקראת סוף המאה ה-19, רוב התעשיות במערב היו ממוכנות, ובכלל זה הדפוס. המיכון הביא כושר ייצור כמעט בלתי מוגבל, יחד עם הוזלת המחיר. לעומת ההתקדמות בדפוס, הרי שהסדר, שנשאר כמעט ללא שינוי מהמאה ה-15, והפך ל"צוואר הבקבוק" (החלק עתיר העבודה והיקר ביותר), וברוח התקופה, נעשו עשרות ניסיונות למכנו. חלק מהניסיונות אכן הצליחו במשימת מיכון פעולת הסדר, וחלק פחות, אך אף אחת מהמכונות הללו לא הגיעה לתפוצה נרחבת, ורוב דברי הדפוס עדיין סודרו בסדר ידני.
היסטוריה.
אחד הממציאים שעבדו על מיכון הסדר היה מהגר גרמני בארצות הברית בשם אוֹטמַר מֶרגֶנתָלֶר . למרגנתלר הייתה השכלה כמכונאי ושען, והוא החל ללמוד גם חשמל. בשנת 1872, כנראה משום שעמד להיות מגויס לצבא הפרוסי, הוא היגר לארצות הברית והצטרף לבן דודו כשותף בסדנה המכנית שלו, בבולטימור שבמדינת מרילנד.
ב-1876 פנה למרגנתלר קצרן בשם ג'יימס קלֶפֶיין (James O. Clephane), שיחד עם ממציא בשם צ'ארלס מור (Charles T. Moore) עבדו על המצאה שמטרתה להדפיס מספר עותקים מפרוטוקולים שנרשמו בקצרנות, כדי לחסוך את הזמן הנחוץ להעתקתם במספר העותקים הדרוש. מרגנתלר סייע לקלפיין ומור לשפר את המצאתם, אבל סבר שהכיוון שבחרו בו לא היה פורה. עקב עיסוקו בנושא, הוא התוודע להזדמנות שלפניו – לנחיצות הרבה של מערכת או מכונה שתפתור את בעיית מיכון הסדר – ופתח בסדרת המצאות בניסיון לפתור את הבעיה.
חלק מהממציאים שעבוד על מיכון הסדר ניסו לסדר באופן מכני עמוד שלם; אחד הניסיונות הידועים יותר היה הסדר של פייג' , שמומן ברובו על ידי הסופר מארק טוויין, שאיבד במיזם הזה כמעט את כל הונו.
מרגנתלר פנה לפתור בעיה צנועה יותר: במקום סידור הדף כולו – סידור שורה אחת שלמה, כשמספר שורות כאלו משמשות להדפסת עמוד שלם. המכונה השנייה או השלישית שבנה, לסידור שורה אחת, הייתה מבוססת על סדרה של מוטות שטוחים מאונכים, שכל אחד מהם מכיל תבליט של כל אותיות האלפבית, אחת מעל השנייה. בעזרת מקלדת, כל מוט כזה מונמך במידה שונה, באופן שהשורה שיש לסדר מופיעה: אם למשל האות הראשונה היא J, המוט הראשון מונמך כך שהאות J הטבועה עליו תתייצב בגובה מסוים, המוט השני מונמך כך שהאות השנייה בשורה מתייצבת באותו גובה, וכן הלאה. כשהשורה כולה מסודרת, רצועה של עיסת נייר נלחצת אל המוטות, ונוצרים בה שקעים בדמות האותיות, בתהליך הידוע כסטראוטיפ. רצועת עיסת הנייר מוסרת מהמכונה, ובמכונה שנייה משמשת הרצועה ליציקת שורת עופרת, שמשמשת לדפוס. מכונה זו (למעשה זוג מכונות) לא מילאה את הציפיות, ומרגנתלר בנה מכונה נוספת: הפעם, הוא מצא דרך לבצע את היציקה ישירות מול סדרת המוטות עם האותיות. לשם כך, במכונה זו האותיות שקועות ולא בולטות. מכונה זו למעשה פעלה, וניתן היה בעזרתה לצקת שורות עופרת שישמשו בדפוס, אבל היה לה חיסרון חשוב: מאחר שכל פס הכיל את כל האותיות, הכתב היה לא פרופורציוני: כל אות בשורה המודפסת תפסה את אותו הרוחב, בדומה למכונת כתיבה. וכך, אף על פי שהמכונה עבדה, ההיא לא התאימה לדפוס, שבו היו מקובלים סטנדרטים טיפוגרפיים גבוהים יותר, שדרשו כתב פרופורציוני.