ב-1965, לאחר שאריק קלפטון עזב את להקת היארדבירדס, הוצע התפקיד לפייג' אך הוא סירב: "סירבתי כי לא אהבתי את הדרך שבה הציעו לי...אילולא הייתי מכיר את אריק...אולי הייתי מצטרף...חיבבתי את אריק מאוד ולא רציתי שיחשוב שעשיתי משהו מאחורי גבו". פייג' הציע במקום זאת את חברו הטוב, ג'ף בק, לו נהג לעזור כספית בכך שסידר לו לנגן בהקלטות שבהן לא יכול היה לנגן בעצמו בגלל התחייבויות קודמות.
פייג' המשיך להקליט גם עבור אמנים מתחומים שונים מרוקנרול והגיע למצב שבימים מסוימים לא ידע עבור מי הוא אמור לנגן. המפיקים רצו אותו בסביבה למקרה שהכוכבים הגדולים, שלא מנוסים בהקלטות, "לא יספקו את הסחורה".
ב-1966, הקליט פייג', יחד עם ג'ף בק, קית' מון, ג'ון פול ג'ונס וניקי הופקינס את השיר "בק'ס בולרו", הקלטה זו גרמה לפייג' לעזוב את הקלטות האולפן ולהקים להקה.
מספר שבועות לאחר מכן, לאחר עזיבת הבסיסט של היארדבירדס החליט פייג' להצטרף ללהקה ולנגן בבס עליו לא ניגן קודם לכן. לאחר זמן מה עבר פייג' לנגן בגיטרה והיארדברידס הפכה ללהקה עם שני גיטריסטים מובילים, פייג' ובק. בק פרש מהלהקה לאחר משבר אישי ופייג' נותר גיטריסט יחידי, עד התפרקות הלהקה ב-1968.
פייג' ניגן גם בשיר הנושא המפורסם של האלבום הראשון של ג'ו קוקר, שיצא ב-1969, גרסת הכיסוי ל-"With a Little Help from my Friends" של הביטלס.
לד זפלין.
פייג', יחד עם מנהל היארדבירדס פיטר גראנט, החזיקו בזכויות לשם והחליטו להמשיך לפעול תחת השם ה"יארדבירדס החדשים" עד תום התחייבויותיהם. פייג' גייס ללהקה את ג'ון פול ג'ונס, שהכיר אותו מימי הקלטות האולפן, בתור בסיסט, ושני צעירים אלמוניים, רוברט פלאנט כזמר וג'ון בונהם כמתופף.
הלהקה שינתה שמה ללד זפלין וההצלחה מיהרה לבוא. פייג' שימש כמלחין, כנגן וכמפיק המוזיקלי של הלהקה ונחשב לגורם העיקרי להצלחתה. הסולו שלו לשיר "מדרגות לגן-עדן" ("Stairway to Heaven") נבחר לסולו הטוב ביותר בתולדות הרוק על ידי קוראי מגזין "Guitar World".
פייג' יצר את הסמל "זוסו" באלבום הרביעי חסר השם של לד זפלין, כיוון שזהו שילוב של "OSO" [כיתוב על הגיטרה] עם "Z" [צורת ידיים]. יש האומרים שזה גם מפני שהוא מזל גדי עם כוכב שבתאי השומר עליו, וזה הוא הסמל המייצג אותו.
ב-1976 החל פייג' להשתמש בהרואין וכתוצאה מכך נגינתו הדרדרה והוא לעיתים נעדר מהקלטות הלהקה, מה שגרם לעליית הדומיננטיות של ג'ונס ופלנט בכתיבת השירים.
אחרי לד זפלין.
לאחר מות ג'ון בונהם ב-1980, התפרקה לד זפלין, ופייג' לא ניגן במשך שנתיים, בהן נאבק בהתמכרותו בהרואין. ב-1982 הקליט את פסקול הסרט משאלת מוות 2, פייג' ניגן עבור להקתו החדשה של פלנט, ויחד עם פול רוג'רס בלהקה חדשה בשם "The Firm", שלא האריכה ימים.
ב-1985 התאחדה לד זפלין לכבוד הלייב אייד כשפיל קולינס על התופים במקום בונהם המנוח אך הופעה זו לא הייתה מוצלחת במיוחד. פייג' המשיך לשתף פעולה עם דייב קוברדייל, יריב של רוברט פלנט.
פלאנט ופייג' חזרו להופיע ביחד ב-1994. מסע הופעות זה כלל ליווי של אנסמבל מצרי, נגנים ממרקש ותזמורת המטרופוליטן של לונדון. האלבום וה-DVD שהוקלטו במרוקו, ווילס ולונדון זכו להצלחה רבה והאלבום אף הגיע למקום הרביעי במצעד מכירות האלבומים של הבילבורד. הבולט מבין שירי האלבום הוא הביצוע ל"קשמיר", שזכה לעיבוד בסגנון מזרחי מלא. ארבעה שירים מזרחיים הוקלטו על ידי השניים, וכן מספר משירי לד זפלין בגרסאות מזרחיות.
השניים המשיכו את שיתוף הפעולה והוציאו אלבום עם חומר מקורי ב-1998, לאחר מכן נפרדה שוב דרכם של השניים. פייג' הופיע ביחד עם שון "פי דידי" קומבס בפסקול הסרט "גודזילה" בשיר שמנגינתו נדגמה מהשיר "קשמיר" של לד זפלין. לאחר מכן פייג' הופיע יחד עם להקת ה"Black Crowes" ("העורבים השחורים") אך פרש במהלך סיבוב ההופעות בשל פציעה בגב.
בשנים האחרונות מקדיש פייג' את מירב זמנו בקרן לסיוע לילדים נזקקים מברזיל ביחד עם אשתו הברזילאית, עבור תרומה זו קיבל פייג' ב-2005 את תואר ה-OBE (Order of the British Empire) המכובד מאליזבת השנייה מלכת בריטניה.
ב-10 בדצמבר 2007 פייג' השתתף בהופעת האיחוד של לד זפלין בלונדון.
ב-2008 הופיע פייג' באולימפיאדה בבייג'ינג (לצד שחקן הכדורגל דייוויד בקהאם) בטקס הקבלה של האולימפיאדה הבאה בלונדון, עיר הולדתו.
נבי סבלאן
מקאם נבי סבלאן (ערבית: مقام النّبيّ سبلان, בתעתיק מדויק: מקאם אלנבי סבלאן) הוא המקום השני בחשיבותו לדרוזים בישראל, אחרי קבר נבי שועייב (הנביא יתרו) בקרני חיטין. מקובל לזהות את נבי סבלאן עם זבולון בן יעקב, אולם אמאם אלבדר מבית הדין השרעי הדרוזי בחיפה סתר טענה זאת. המקום נמצא בראש הר זבול בגובה 814 מטר. כביש מוביל ממרכז חורפיש לאזור הקבר.
לפי מסורת זו אימץ סבלאן חיי צנע וסגפנות והקדיש את חייו לעבודת האל. הוא יצא ממצרים לחברון כדי לשכנע את עובדי האלילים לקבל את דת האל היחיד, וכתוצאה מהתנגדותם ברח לגליל והתיישב במערה על הר זבול, שם הקדיש את זמנו ללימוד כתבי הקודש תוך שהוא חי חיי סגפנות. החברונים עלו על עקבותיו אך בדרכם היה עליהם לחצות את נחל כזיב המקיף את ההר. אז אירע נס - מי הנחל גאו וחסמו את דרכם. מאז נקרא חלק זה של נחל כזיב בשם "ואדי חאביס" (חאביס - בערבית: מתבודד).
לפי המסורת בנה סבלאן במו ידיו חדר מעל המערה ובו התגורר והמשיך בלימוד הדת ובהפצתה. בערוב ימיו עבר לכפר בחא בהר הדרוזים שם נפטר.
הדרוזים בנו על ההר מתחם גדול. המצבה נמצאת בחדר קטן במרכז המבנה. במקום גם אולמות לקבלות פנים, בית תפילה ובית ספר ללימודי דת (מדרסה). פעם בשנה, ב-10 בספטמבר, נערכת חגיגה גדולה בהשתתפות אלפי דרוזים.
יש שזיהו במקום את היישוב המקראי זבולון (יהושע י"ט כ"ז) המוזכר גם בכתבי יוסף בן מתתיהו. המסורת היהודית אינה מזהה את נבי סבלאן עם זבולון, והיא מראה את קברו של זבולון בעיר צידון בלבנון.
צופיות (חינוך)
צופן דה-וינצ'י
בוואריה
המדינה החופשית של בוואריה (בגרמנית: Freistaat Bayern, ) היא אחת מ-16 מדינות הרפובליקה הפדרלית של גרמניה. זו המדינה הגדולה בשטחה בגרמניה (70,549 קמ"ר), והיא מהווה כחמישית מכלל שטחה של גרמניה. עם מעל 13 מיליון תושבים (דצמבר 2019), נמצאת בוואריה במקום השני לאחר נורדריין-וסטפאליה, על פי גודל האוכלוסייה. בוואריה התקיימה במשך רוב שנותיה כממלכה עצמאית. התמורות הפוליטיות שבאו בעקבות הניצחון הגרמני במלחמת צרפת–פרוסיה, במקביל למותו הפתאומי של לודוויג השני, מלך בוואריה, הביאו לאיחודה תחת דגל גרמניה המאוחדת בשנת 1871.
תושבי המדינה דוברים ברובם בווארית (ניב של גרמנית) כשפת אם, נוסף על "גרמנית גבוהה" (Hochdeutsch), הגרמנית הכללית והרשמית המדוברת בכל גרמניה (הבווארית היא גם הניב הנפוץ ביותר באוסטריה, הגובלת בבוואריה). בנוסף לבווארית מדוברים במדינה ניבים נוספים, בעיקר פרנקונית (Fränkisch, מדוברת בפי כ-3 מיליון מתושבי המדינה באזור הגבול הצפוני והמערבי) ואָלֵמָנית (Alemannisch) או שְוואבּית (Schwäbisch), חלק מקבוצת ניבים המדוברים במדינה הגרמנית הסמוכה לבוואריה, באדן-וירטמברג, וכן בשווייץ. בבוואריה מספר הדוברים הוא כ-2 מיליון).
בוואריה היא מהמדינות העשירות ביותר בגרמניה, עם שכר לנפש גבוה מהממוצע בגרמניה ושיעור אבטלה נמוך (כ-5% בתחילת 2007). גם יוקר המחיה במדינה בהתאם: שכר הדירה הממוצע במינכן, למשל, כפול מזה שבברלין.
בוואריה נחשבת למעוז של שמרנות בגרמניה. שני שלישים מתושביה קתולים ורק כרבע פרוטסטנטים. המפלגה הנוצרית-סוציאלית (CSU), שהיא מפלגת אחות של המפלגה הנוצרית דמוקרטית הגרמנית (CDU), שולטת במדינה ברוב מוחלט מאז 1965; מפלגת הירוקים הגרמנית זוכה לתמיכה מועטה בבוואריה, יחסית לשאר גרמניה. ראש ממשלת בוואריה משנת 1993 עד לשנת 2007 היה אדמונד שטויבר (Edmund Stoiber), לאחר התפטרותו גונטר בקשטיין ירש את מקומו, כיום ראש ממשלת בוואריה הוא מרקוס זדר (מנהיג המפלגה הנוצרית-סוציאלית) שהחליף את הורסט זיהופר בתפקידו. מינכן נחשבת ליוצאת דופן מבחינה פוליטית, ורוב תושביה תומכים במפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ה-SPD.
תושבי בוואריה תמיד נטו לבדלנות במידה רבה יותר מתושבי שאר מדינות גרמניה, ועד היום קיימות במדינה תנועות הקוראות לעצמאות והתנתקות מגרמניה.
בוואריה מהווה אחד ממוקדי התיירות החשובים בגרמניה. רוב פסגות האלפים הגרמניים נמצאות בשטח המדינה, לאורך הגבול עם אוסטריה, כולל ההר הגבוה בגרמניה, הצוגשפיצה. באזור אתרי סקי רבים. נהר הדנובה חוצה את בוואריה לרוחבה, ומספק נופים רומנטיים רבים לאורכו. מינכן היא אחת הערים המתוירות ביותר באירופה.
ערים בבוואריה.
בירת המדינה והעיר הגדולה בה (והשלישית בגודלה בגרמניה) היא מינכן. כעשירית מהבווארים מתגוררים בעיר זו. שאר עריה של בוואריה קטנות יחסית; ברשימת 50 הערים הגדולות בגרמניה מייצגות את בוואריה ארבע ערים בלבד.
צבעיה הרשמיים של בוואריה הם תכלת ולבן; ניתן לראות זאת בשני דגליה הרשמיים של המדינה.
להלן רשימת עשר הערים הגדולות בבוואריה:
השכלה גבוהה.
במינכן בירת בוואריה שתי אוניברסיטאות המדורגות מזה שנים רבות כאוניברסיטאות הטובות ביותר בגרמניה:
בבוואריה שבע אוניברסיטאות נוספות מחוץ לעיר הבירה:
בנוסף לתשע האוניברסיטאות הרגילות קיימות בבוואריה שתי אוניברסיטאות מיוחדות:
תצוף
ברנהרד רימן