מאז הצגת תורת האבולוציה על ידי צ'ארלס דרווין, היא עוררה התנגדויות רבות, במיוחד מצד דתיים. התנגדויות אלו הולידו מספר תורות מתחרות פסאודו מדעיות. הבריאתנות היא האמונה הדתית הגורסת שכל הקיים ביקום נברא על ידי סיבה ראשונית שהיא אלוהים. בעקבות ההכרזה בארצות הברית על הבריאתנות בתור תפיסה דתית שאיננה מדעית, נאסר על לימוד הבריאתנות בבתי ספר ציבוריים. מאוחר יותר תומכי הבריאתנות פיתחו תאוריה הקרויה תכנון תבוני, לפיה האבולוציה לא הייתה אקראית אלא מונחית. תורת התכנון התבוני מבוססת במידה רבה על טיעון המורכבות הרבה מדי שלפיו צורות החיים מורכבות מכדי להיווצר משורת מוטציות אקראיות. תומכי התכנון התבוני מדגימים את טענתם על בסיס מבנים ביולוגיים שונים ומציגים אותה כתאוריה מדעית, ועד למשפט הפנדה של דובר היו בארצות הברית בתי ספר ציבוריים בהם שולבה בתוכנית הלימודים בביולוגיה. תוצר לוואי נוסף של תורת האבולוציה של דרווין (שמסתמך עליה באופן פסבדו-מדעי) היא תורת הדרוויניזם החברתי ותורת הגזע, הקובעות שישנם גזעים בין בני האדם והיררכיה ביניהם. תורות אלו היוו חלק מתפישת העולם הנאצית.
טרנסמוטציות ביולוגיות היא השערתו של קורנטין לואיס קרברן כי יצורים יכולים להמיר אלמנטים כימיים, לדוגמה, נחושת לברזל.
לבסוף, ישנן תורות מיסטיות שונות כגון אסטרולוגיה, נומרולוגיה, קרטומנסיה (קריאה בקלפים), קריאה בכף היד, קריאה בקפה ותקשור המאפשרות כביכול פרוש המציאות וניבוי העתיד, ונחשבות לאמונות טפלות בקרב הקהילה המדעית. מבין העוסקים בשיטות הללו יש הטוענים שלשיטות הללו קיים ביסוס מדעי, וטענות אלו נחשבות על ידי הקהילה המדעית כפסאודו מדע.
תחומי ידע אחדים במדעי החברה עונים אף הם לקריטריונים של פסאודו מדע. שיטות פסיכולוגיות פרוידיאניות ובראשן הפסיכואנליזה, למשל, נטולות יכולת הפרכה או ניסויים עצמאיים בני שחזור, ולא ניתן להציב אמות מידה ברורות להצלחה או כישלון שמשמעו הפרכת התורה. יתרה מזאת, הפסיכואנליזה היא מערכת שלמה שכל ביקורת עליה מקבלת פשר פנימי שמבטל את ערכה הביקורתי. לדוגמה, פרויד האמין שלמטופלים ולמבקרים שלו ישנו רצון לא מודע לפסול את התיאוריה הפסיכואנליטית, כדי שהלא מודע שלהם לא ייחשף. קרל פופר, טען כי הפסיכואנליזה היא פסאודו-מדעית; הפסיכולוג ההתנהגותי פרדריק סקינר כינה את התחום מיסטיקה. סקינר טען כי הפסיכואנליזה עוסקת בהשערות שלא יכולות להיות לעולם בנות בדיקה, ולכן הפסיכואנליזה אינה מדע. הטענה העיקרית של פופר ביחס לפסיכואנליזה לא הייתה שהיא אינה ניתנת להפרכה, אלא שהיא נבדקה ונכשלה בבדיקה. עם זאת, בניגוד לבריאתנות, אסטרולוגיה, הכחשת השואה ועוד, קיים חוסר הסכמה לגבי המעמד של פסיכואנליזה פרוידיאנית כפסאודו-מדע.
תרבות פופולרית.
תאוריות פסאודו-מדעיות זוכות לעיתים קרובות לבמה בסדרות טלוויזיה ובספרות, בעיקר אלו העוסקות במדע בדיוני. כך לדוגמה גישות פסאודו מדעיות כגון תאוריית חייזרים קדומים (שגדול תומכיה הוא אריך פון דניקן) הטוענות שהאלים הם למעשה חייזרים בעלי טכנולוגיות מתקדמות אשר ביקרו בכדור-הארץ בימי קדם, היוותה את ההשראה לסרט סטארגייט ולסדרה שבאה בעקבותיו.
יונה אבן ג'נאח
רבי יונה אבן ג'נאח (או בקיצור: ריב"ג) הנקרא בערבית אבו אלוליד או מרואן בן ג'נאח או בשמו הלטיני מרינוס, לפי דבריו של הראב"ע הוא חי ופעל בקורדובה שבספרד במפנה המאות ה-10 וה-11, מחשובי המדקדקים העבריים בימי הביניים.
תולדותיו.
שנת לידתו ומותו אינן ידועות בוודאות. הוא חי בתחילת תור הזהב של יהדות ספרד, ופעל על רקע עולם השירה שהצמיחה יהדות זו. על פי הערות אוטוביוגרפיות המצויות בספריו מתברר כי בצעירותו רצה להיות משורר, ואף למד שירה אצל המשורר רבי יצחק אבן מר שאול בעיר אליסאנה. אולם אמנות השירה לא עלתה יפה בידו, ולימים אף העיד על עצמו כי "השיר אינו ממלאכתי והפיוט איננו מעסקי, ואינני מתייחס אליו...אך אמרתי בימי הבחרות חרוזים, הם נמצאים אצלי ונודעים לי". לאחר ניסיונות הבוסר שלו בחיבור שירים פנה לעסוק בדקדוק ובמילון של השפה העברית, ועד מהרה הוכר כסמכות בלתי מעורערת בתחום זה.
בתורת הדקדוק המשיך את דרכו של רבי יהודה חיוג', ואחז בשיטתו בעניין השורש השלָשי, בניגוד לתפיסה ששלטה בדקדוק העברי עד חיוג', שלפיה מספר העיצורים בשורש איננו קבוע ויכול לנוע מאחד ועד שבעה. הוא אף קיבל את כשרותם של השורשים התנייניים (כמו שורש "תר"מ" שמקורו בגזירה משנית מן המילה "תרומה ששורשה רו"ם"), ובכך הצדיק את השימוש שעושה בהם לשון חז"ל.
עם הזמן הפך לפוסק החשוב ביותר בענייני "צחות הלשון" בשירה, וקבע כללים שבהם רשאי המשורר לחרוג מכללי הדקדוק המקראי המקובל בגלל אילוצי "דוחק השיר". ככל הנראה ניסיונו המוקדם כמשורר תרם לנטייה שלו להקל על המשוררים ולהתיר חריגות דקדוקיות מסוימות שלא היו מקובלות על כל המדקדקים בתקופתו.
ספרו הראשון, ספר ההשגה, עסק בהשלמות ותיקונים לתורתו של ר"י חיוג' רבו. ספרו המפורסם והחשוב ביותר הוא מחברת הדקדוק, ובו שני חלקים: ספר השורשים (כתאב אלאצול), שהוא מילון מלא של השורשים שבמקרא, וספר הרקמה (כתאב אללמע), שהוא תיאור מקיף של הדקדוק המקראי לפי תפיסתו. בספר הרקמה הוא גם מעיר מפעם לפעם על טעויות דקדוקיות וסגנוניות של פייטנים ומשוררים, בהם דונש בן לברט, יצחק אבן מר שאול ואחרים. הספרים נכתבו במקור ערבית יהודית, ותורגמו לעברית בידי רבי יהודה אבן תיבון. מכיוון שנכתבו ערבית, לא יכול היה רש"י, שחי אחרי אבן ג'נאח, לקרוא את הספרים, ולכן ביסס את פירושו לתורה על שיטת הדקדוק המיושנת של דונש ומנחם בן סרוק. על חיבוריו מסתמכים כל חכמי ימי הביניים שעסקו בדקדוק ובפרשנות המקרא אחריו, ובראשם רבי אברהם אבן עזרא (שמכנה אותו "רבי מרינוס"), והוא אף מוזכר בספר מורה נבוכים של הרמב"ם, ובספר חובות הלבבות של רבנו בחיי.
לפי הערות שיש בספריו עולה כי בראשית ימיו חי בקורדובה, עד גירוש קורדובה בשנת 1012. לאחר הגירוש עבר לעיר סרגוסה. לפרנסתו עסק ברפואה וכנראה אף פרסם ספרי רפואה, שלא שרדו.
מדבריו.
בעל המאור מביא בהקדמת חיבורו (ביחס למחלוקותיו שלו עם הרי"ף) מדברי אבן ג'נאח במחלוקתו עם רבי יהודה חיוג':
ים המוות (ספר)
ים המוות (בפורטוגזית: Mar Morto) הוא רומן מאת הסופר הברזילאי ז'ורז' אמאדו, המתרחש על רקע חיי הספנים והדייגים בסלבדור (בָּאִייָה בפי תושביה), עיר הבירה של מדינת באהיה שבברזיל.
הספר ותרגומיו.
ז'ורז' אמאדו כתב את הספר לאחר שהשתחרר ממאסר בן חודשיים עקב פעילותו הפוליטית במסגרת המפלגה הקומוניסטית, כשהוא חסר פרוטה. לכן נענה בחיוב להצעה שקיבל ממו"ל לכתוב רומן בתמורה לשכר סופרים לא מבוטל. אמאדו החל לכתוב את הספר "ים המוות" ברובע גמבואה דה סימה הצופה על הים בסלבדור והשלים אותו תוך חמישה עשר יום (או יותר נכון 15 לילות) ביוני 1936 בריו דה ז'ניירו.
הספר זכה להצלחה, וההוצאה הראשונה של הרומן זכתה ב-1936 בפרס Graça Aranha. הספר הצליח גם מחוץ לברזיל ותורגם לשש עשרה שפות. הספר תורגם לעברית לראשונה בידי מנשה לוין ויצא לאור בהוצאת הקיבוץ הארצי (1951). הספר תורגם שוב בידי אראלה לרר, הוצאת זמורה ביתן (2003).
בהוצאה האחרונה של הספר בעברית נכתב כי אמאדו עצמו אמר לא אחת ש"ים המוות" הוא היצירה האהובה עליו ביותר מבין אלה שכתב.
עלילה.
כל הציטוטים המובאים בערך זה מתוך תרגומה של אראלה לרר.
עלילת הרומן מתרחשת בשנות ה-30 של המאה ה-20 בעיר הנמל סלבדור (בָּאִייָה בפי תושביה), עיר הבירה של מדינת באהיה. העיר הבנויה על צלע הר נחלקת בין העיר העילית בה גרים מרבית התושבים והעיר התחתית (בה מתרחש הסיפור), שם מתגוררות משפחות הספנים והדייגים שפרנסתם על הים. באייה היא גם מרכז הפולחן הפגני האפרו-אמריקני, הקנדומבלה, ודתם של גיבורי הסיפור היא שילוב בין הדת הקתולית והקנדומבלה.
אמאדו פורש את עולמם הקשה של הגברים שגורלם נחרץ מראש למות בים. גורל שהם מקבלים בהשלמה משום שהם מאמינים כי ביום שימותו תבוא האלה יֶמאנְזָ'ה, אדונית הימים האוספת אליה את הטובים ביותר, על מנת להוליכם לארצות איוקה הרחוקות. מנגד נפרש בפני הקורא הגורל הנגזר על הנשים - לחכות בחשש לשוב יקיריהן מהים. כשמגיע הבלתי נמנע ובן הזוג אינו חוזר, הן נאלצות לחפש עבודה בבתי־החרושת או למכור את גופן לזנות אם הן עדיין צעירות. את העוני שהוא מנת חלקם, משכיחים הגברים בשתיית קשאסה בבר המקומי "מגדלור הכוכבים".
יחד עם המציאות העגומה מוצגים רגעי החסד: החגיגות, כדוגמת טקס המקומבה (פולחן שמוצאו אפריקני) בחגה של ימאנז'ה או היריד "אָגוּאָה דוֹז מְנִינוֹס" (מֵי הילדים), יחסי החברות בין הספנים והקוד החברתי המקובל ביניהם של תמיכה בזולת בכסף, או בהושטת סיוע אחר.
בתוך המארג החברתי של ספנים בני ספנים קשי יום, משתלבים לעיתים גם אנשים מבחוץ. דונה דולסה, המורה שמחנכת דור אחרי דור של בני ספנים רק כדי לראותם נושרים מבית הספר כשאבותיהם זקוקים להם על הספינות. היא נמצאת שם כאשר חלק מהילדים שהפכו לגברים אינו חוזר מההפלגה, והיא מחכה יום-יום לנס. דמות נוספת היא של ד"ר רודריגו שעושה מלאכתו מתוך אהבת הבריות, אינו דורש כסף ממי שאין לו, מלווה למי שנזקק ושומר על שתיקה כשמובאים לפניו פצועי ירי או דקירה. ד"ר רודריגו גם עוזר לנשים כשקורה הריון בלתי רצוי "להפוך עוּבּרים למלאכים".