כבר ב-1961, חמש שנים לפני מלחמת ששת הימים וכיבוש חצי האי סיני, החלה ממשלת ישראל בפיתוח חבל ארץ ממזרח לרצועת עזה, "חבל הבשור". כוונתה של הממשלה הייתה להקים בחבל זה עיר שתיקרא "עיר הבשור", אך הרעיון להקמת עיר הבשור נזנח עם מלחמת ששת הימים, הכיבוש של חבלי ארץ גדולים והגדלת שטחה של מדינת ישראל. לכן, במקום הקמה של עיר מרכזית אחת ויחידה, הוחלט למעשה להקים כארבעה אזורים שיכללו יישובים נפרדים ויהיו באזור הנגבי המערבי, אזור חבל אשכול (חבל הבשור), חבל עזה (גוש קטיף), חבל הבשור ואזור צפון סיני (פתחת רפיח), שאותו הוחלט ליישב משיקולים ביטחוניים ומדיניים.
תכנון העיר.
העיר ימית תוכננה במטרה ליצור מאחז בשטח שיחזק את הקשר בין סיני לבין ישראל, וכן לפצל את רצועת עזה מחצי האי סיני. ימית היא למעשה הצלע השלישית בתוכנית "עוטף עזה" שמטרתה הייתה להקיף את עזה בגושי התיישבות אשר ימנעו ממנה להתפשט. עוטף עזה כלל את אשקלון בצפון, באר שבע ועיירות הפיתוח ממזרח, וימית בדרום.
עקרונות התכנון שנקבעו לעיר שאפו ליצור עיר גדולה אשר תאכלס כרבע מיליון תושבים. ימית תוכננה כעיר החוף הגדולה השלישית של מדינת ישראל, אחרי תל אביב וחיפה. כמו כן העיר יועדה לקלוט את גלי העלייה העתידיים, אשר יועדו להיות מרכיב עיקרי מאוכלוסיית העיר. ענפי הכלכלה העיקריים של העיר יועדו להיות תיירות, תעשייה ומלאכה ותחבורה (נמל ימי, נמל אווירי ומרכז תחבורה יבשתי). כדי שלא לפגוע בנוף מכיוון בתי היישוב הוחלט, לראשונה בישראל, לשים את כבלי החשמל והטלפון בתעלות תת-קרקעיות ולא על גגות הבתים ומבני הציבור.
מלבד מבני התחבורה, המקום תוכנן כמרכז לוגיסטי וכלכלי לחצי האי סיני. היה תכנון להקים מתקן התפלה ואפילו כור גרעיני, שיוכל להפיק חשמל לכל דרום ישראל. גם קרן קיימת לישראל תכננה לשתול כ-10 מיליון עצים בסביבת העיר כדי למנוע סופות חול שעלולות להביא לכיסוי הבתים והגינות בחול.
היסטוריה.
ההחלטה הרשמית על הקמת העיר התקבלה בוועדת השרים להתיישבות בפברואר 1973 ביוזמת השר ישראל גלילי, ובתמיכת שר הביטחון משה דיין. גושפנקא של מפלגת העבודה להקמת העיר ניתנה ב־3 בספטמבר 1973 עת מזכירות מפלגת העבודה אישרה את מסמך גלילי, שקרא להתיישבות בפתחת רפיח, רמת הגולן, בקעת הירדן והרכסים מעליה בהתאם לתוכנית אלון, כחלק ממצעה של המפלגה לקראת הבחירות לכנסת השמינית. זאת הגם שבד בבד נערכו שיחות שלום בראשות מזכיר המדינה האמריקאי ויליאם רוג'רס (תוכנית רוג'רס), ואף הוצע שמדינת ישראל תחכור את פתחת רפיח במסגרת הסכם שלום.
כבר ב-1973 החלו העבודות המקדימות להקמת העיר והחלה גם סלילת כביש הגישה לימית, לאחר שנתיים ובעזרת השקעה של כ-100 מיליון לירות ישראליות. בכסף זה הוקמו כ-250 יחידות דיור, אולם תרבות, בריכת שחייה, בית ספר, מרפאה, בית כנסת ואף כמה מגרשי ספורט. מבנה מרכזי נוסף שהוקם בעיר, אם כי בשוליה היה "אנדרטת אוגדת הפלדה" שהורכבה מהרבה עמודי בטון ומגדל תצפית. בעיר גם ישבה "ישיבת ימית" בראשות הרב יעקב אריאל.
טקס הנחת אבן הפינה ליישוב נערך בדצמבר 1975, כשארבעים המשפחות הראשונות התיישבו במקום. הגרעין ההתיישבותי שהקים את העיר היה מורכב מעולים חדשים מברית המועצות אשר גרו שנתיים לפני אכלוסה של העיר במושב שדות (מרכז גושי). חברי הגרעין ירדו לפתחת רפיח לפני מלחמת יום הכיפורים, במהלכה ולאחריה.
ב-1977, בשנת המהפך בו נבחר לראשות הממשלה מנהיג הליכוד, מנחם בגין עדיין ניסו גורמים במשרד השיכון להביא תושבים פוטנציאליים לעיר.
עד 1980 תוכננו לקום 450 יחידות דיור נוספות, בשאיפה להגדיל את אוכלוסיית העיר ב-2,600 תושבים נוספים.
ההחלטה על פינוי העיר והריסתה.
ב-1980, אחרי חתימת הסכם השלום עם מצרים, התגוררו בעיר כ-625 משפחות, מתוכן כ-51 החליטו להתפנות מרצון מבלי להמתין ליום הפינוי עצמו שהתרחש ב-21 באפריל 1982. למחרת צוין ברחבי המדינה יום השואה (ההכנות האחרונות של הצבא לפינוי החלו ביום השואה עצמו). פירוק מרבית המבנים בוצע במהירות מאחר שאלו הורכבו מיחידות מתועשות. חלק ניכר מהבתים פוזרו ברחבי ישראל, בעיקר בהתנחלויות בצפון השומרון, לאחר שגם אלו פונו בתוכנית ההתנתקות הועברו חלק מהם לשבי שומרון.
בשנת 1982 פונתה העיר ונהרסה במסגרת הסכם השלום בין ישראל ומצרים. רוב תושבי המקום התפנו מרצון לפני הפינוי, אך בעקבות התבצרותם של פעילי ימין ובעיקר אנשי תנועת גוש אמונים בבתים, גלש הפינוי למאבק אלים בין המפנים למתבצרים. על מערך הפינוי פיקד אריאל שרון.
לאחר הפינוי.
הריסות העיר נותרו באזור שעליו עמדה פעם העיר. ההגעה לאזור הריסות ימית מלווה בקשיים רבים שמערימים השלטונות במצרים. למרות זאת, בשנת 2005 ביקר באזור ההריסות חבר הכנסת, צחי הנגבי. בתקופת הפינוי התבצר הנגבי, שהיה אז סטודנט ואחד ממובילי המאבק בנסיגה מסיני, באנדרטת ימית עם מתבצרים נוספים
לאחר הפינוי נחתכו קירות ורצפות הבתים בשלמותם והועברו למושב דקל, שבו הם נמצאים עד היום.
ישיבת ההסדר ימית שפונתה מהעיר הוקמה מחדש ביישוב נווה דקלים בגוש קטיף תחת שם חדש: ישיבת ההסדר נווה דקלים. עם ביצוע תוכנית ההתנתקות בשנת 2005 פונתה הישיבה בפעם השנייה והוקמה מחדש בעיר אשדוד. בישיבה שנבנית אמורים להיות מונצחים באנדרטאות מיוחדות הן העיר ימית הן היישוב נווה דקלים.
במושב דקל שבנגב המערבי, שבו התיישבו רבים מתושבי העיר, הוקם מוזאון לעיר וליישובי חבל ימית.
קונסטרוקטיביזם בחינוך
תוכנית מדגסקר
תוכנית מדגסקר הייתה תוכנית של הנאצים לטיהור אתני של אירופה מיהודיה על ידי גירושם לאי מדגסקר.
התהליך שנקרא בפי הנאצים "הפתרון הסופי" - השמדת יהודי אירופה כתוכנית כוללת, שמטרתה להכחיד כל יהודי באשר הוא, החל רק עם פתיחת מבצע ברברוסה - פלישת גרמניה לברית המועצות ביוני 1941.
היסטוריה.
ב-30 בינואר 1939 הכריז היטלר כי אם תפרוץ מלחמת עולם נוספת, התוצאה תהיה "השמדת הגזע היהודי באירופה". עם פרוץ המלחמה לא הייתה תוכנית ברורה להשמדה כוללת, אך המסגרת הארגונית לכך הייתה קיימת והיא המשרד הראשי לביטחון הרייך של האס אס ובו מדורו של אדולף אייכמן לענייני יהודים. עד שהחלו הנאצים בביצוע "הפתרון הסופי", הועלו מספר רעיונות למה שכינו "פתרון הבעיה היהודית". פתרון אחד, שנולד עם כיבוש פולין, היה גירושם של יהודי אירופה ל"שמורות יהודיות" (Judenreservat) במזרח כדוגמת תוכנית לובלין.
פתרון אחר, שנולד עם נפילת צרפת, היה להעלות מחדש את "תוכנית מדגסקר", תוכנית שהגה לראשונה בשנת 1885 הסופר הגרמני האנטישמי פאול דה לגארד. תוכניתו הייתה לרכז את כל יהודי אירופה באי מדגסקר. בשנות ה-20 הועלתה התוכנית שוב על יד האנטישמים הבריטים הנרי המילטון בימיש , ארנולד ליס ואחרים. בפולין שבין מלחמות העולם אומצה התוכנית על ידי אחד מארגוני הימין הקיצוני בסיסמה "יהודים למדגסקר" (Żydzi na Madagaskar).
בשנת 1937 החלו פולין וצרפת לשאת ולתת על דרכים ואמצעים מעשיים לביצוע העברת אוכלוסייה יהודית למדגסקר. ממשלת צרפת הסכימה שפולין תשלח אל האי ועדת חקירה של 3 חברים, שניים מהם יהודים. בשובם ממנו, הגישו היהודים דוח פסימי על כושר הקליטה של מדגסקר, אבל ממשלת פולין קיבלה דווקא את דעתו החיובית של יושב ראש הוועדה הפולני, מצ'יסלב לפצקי, והמשא ומתן עם הצרפתים נמשך.
ב-9 בדצמבר 1937, כשהתברר שסיכויי הביצוע של התוכנית קלושים, כתב העיתון הגרמני "וסטדויטשר ביאובכטר": "מדגסקר הייתה יכולה ליהפך ל'ארץ המובטחת' של היהודים שמהם ביקשה פולין להיפטר, רק אם הם [היהודים] היו יכולים לנהל שם חיי אדונים, בלי כל מאמץ מצדם, ועל חשבון אחרים. על כן יש ספק אם ההזמנה ליציאת בני ישראל אל מדגסקר תשחרר בקרוב את פולין מחלק ניכר מן הטפילים האלה".
מנהיגי גרמניה הנאצית והיטלר עצמו דנו בתוכנית כבר בשנת 1938. ב-5 במרץ שלח אחד מאנשיו של ריינהרד היידריך פקודה לאדולף אייכמן, לאסוף חומר כדי לחפש "פתרון" לשאלה היהודית "באמצעות מדיניות חוץ, כמו המשא ומתן שכבר מתנהל בין פולין לצרפת".
ב-1940, עם נפילת צרפת וחלוקתה בין שטח כיבוש גרמני לבין הישות שנקראה צרפת של וישי, צץ מחדש הרעיון של תוכנית מדגסקר וקודם בפרט על ידי ריינהרד היידריך. האי מדגסקר, שהיה מושבה צרפתית נשאר תחת שלטונה של וישי וככזה נראה לנאצים כמתאים למטרותיהם. המשימה הוטלה על משרד החוץ. התוכנית הייתה לבודד את היהודים במקום נידח זה, בו יופרדו מעמי אירופה.
בפועל, התוכנית לא הייתה מעשית, הן מבחינה לוגיסטית והן מבחינה צבאית. המסלול הימי למדגסקר עבר דרך הים התיכון ותעלת סואץ שבשליטה בריטית. המסלול העוקף את אפריקה, מן האוקיינוס האטלנטי במערב לאוקיינוס ההודי במזרח, היה ארוך מדי ועבר מול חופי דרום אפריקה, שהייתה דומיניון בריטי. למרות זאת נשקלה התוכנית ברצינות, ובסוף שנת 1940 הגלו הנאצים חלק מיהודי מערב גרמניה לצרפת, כהכנה לשילוחם למדגסקר; אך בראשית שנת 1941, עם ההכנות למבצע ברברוסה, נזנחה התוכנית ובמקומה באה תוכנית ההשמדה הכוללת, בראשיתה באמצעות האיינזצגרופן - 6 עוצבות מבצע שנלוו לצבא הכובש והשמידו בירי מאות אלפי יהודים בברית המועצות, ולאחר מכן בדרך של המתה בגז במחנות ההשמדה.
קרב בית זכריה
קרב בית זכריה הוא הקרב החמישי בסדרת הקרבות של מרד החשמונאים, שהתחולל ככל הנראה בשנת 162 לפנה"ס בקרבת היישוב בית זכריה בין כוחות המורדים בראשות יהודה המכבי, לבין צבא סלאוקי בפיקוד ליסיאס. עילת הקרב היה המצור של יהודה על מצודת החקרא. הקרב שהסתיים בתבוסת המורדים, היה הקרב הראשון אליו הגיעו הסלאוקים עם צבא גדול, שכלל את מיטב היחידות המלכותיות, בהן גם פילים.