כדי להבין אם מישהו מבין את משמעותן של מילים בשפה, ניתן לבדוק את התנהגותו ביחס אליה. אם מישהו מתנהג כאילו הוא מבין שפה שאף אחד אחר לא מבין, ניתן לומר כי הוא מבין שפה פרטית. לא מספיק ששפה זו היא שפה שעדיין לא תורגמה כדי שהיא תחשב כשפה פרטית נוסח ויטגנשטיין, עליה גם להיות בלתי ניתנת לתרגום עקרונית לשום שפה מובנת, כמו התפישה שתחושותיו הפנימיות שלאדם אחד אינן נגישות עקרונית לתחושותיו של אדם אחר. השפה הפרטית היא כזו שלא רק שרק אדם אחד עובדתית מבין אותה, אלא כזו שבעיקרון רק אדם אחד יכול להבין אותה. הדובר האחרון של שפה נכחדת הוא לא דובר של שפה פרטית, משום שעקרונית, השפה עדיין ניתנת ללמידה על ידי אחרים. השפה הפרטית אינה ניתנת ללמידה ואינה ניתנת לתרגום, ולמרות זאת הדובר אותה יכול להפיק ממנה משמעות.
התחושה S.
ויטגנשטיין מציע ניסוי מחשבתי שבו אדם מחליט לעקוב אחרי תחושה חוזרת ונשנית באמצעות כתיבת הסימן S ביומנו בכל פעם שמופיעה התחושה. זוהי דוגמה לשפה פרטית במובנו של ויטגנשטיין. הניסוי מניח כי לא ניתן לתאר את התחושה S באמצעות משפט כמו "התחושה המתקבלת בכל פעם שהמחוג במנומטר עולה", משום שאז הסימן S מקבל משמעות בשפה המשותפת שלנו.
אם כך, הניסיון לתאר את S ייתכן ויתאפשר רק דרך מתן דוגמאות לתחושה S. ויטגנשטיין תוקף את התועלת של הגדרה דרך מתן דוגמאות בחלק אחר של חקירות פילוסופיות. אם אדם מראה לאדם אחר שני אגוזים כדי להסביר לאדם אחר את המילה "שתיים", אין דרך למנוע מההבנה של "שתיים" בתור השם של סוג האגוזים או של צבעם. המסקנה היא שהגדרה דרך מתן דוגמאות מניחה הבנה מוקדמת משותפת, או הקשר ברור בין הדוברים כדי שתהיה בעלת משמעות. אם מורה מרימה שני אגוזים ואומרת "צוואי" במהלך שיעור גרמנית שנושאו הוא מספרים, אזי יש לדוגמה משמעות דרך ההקשר. ללא הקשר, הגדרה דרך מתן דוגמאות יכולה לקבל אינספור משמעויות.
השימוש ב-S בתור שפה פרטית מוביל לשתי פרשנויות של ספקנות: אחת היא ספקנות של זיכרון, שבה האדם לעולם לא יוכל לדעת אם הוא זוכר נכון את התחושה S, ייתכן וזיכרונו מטעה אותו והוא עושה שימוש לא נכון בסימן שלו. השנייה היא ספקנות של משמעות, שבה אדם לעולם לא יוכל לדעת בוודאות אם הוא הבין כראוי
את S.
החיפושית שבקופסה.
החיפושית שבקופסה הוא ניסוי מחשבתי נוסף שהציע ויטגנשטיין בנוגע לחקירה פילוסופית על כאב.
לחקירת הכאב ישנה חשיבות מיוחדת בפילוסופיה של הנפש. תחושת הכאב אינה מתיישבת עם ההבחנה בין המציאות למראית העין שעומדת בבסיס תאוריות פילוסופיות. אם אדם רואה אובייקט כאדום ייתכן כי תפיסתו שגויה והאובייקט אינו אדום במציאות (אלא, לדוגמה, רק מואר בפנס אדום). אבל אם אדם חש כאב הכאב חייב להיות אמיתי, ואין פה מקום לכאב לכאורה. מנגד, אדם מסוגל לחוות רק את הכאב שלו, אינו מסוגל להרגיש כאב של אדם אחר, ועליו להסיק את הכאב של האחר באמצעות התנהגות או שפה. מכאן, ניתן לדבוק בגישה דואליסטית ולהגיע לסוליפסיזם בנוגע לתחושות כאב, (אני היחידי בעולם שבאמת חווה כאב). כמו כן, ניתן גם לדבוק בתאוריה מטריאליסטית ולתאר את תחושת הכאב באופן פיזיולוגי טהור.
הדיבור על אודות תחושות כאב עונה על הקריטריונים של שפה פרטית. איך, אם כן, ניתן לדבר על כאב?
בניסוי המחשבה ישנה קהילה שבה כל פרט מסתובב עם קופסה עם "חיפושית". לפי חוקי הקהילה, אסור להסתכל בקופסה של הזולת, כך שכל אחד יודע מה היא חיפושית דרך התבוננות בחיפושית שלו. המילה חיפושית בשפה של אנשי הקהילה זו אינה יכולה להיות שם של משהו, כי סביר להניח כי לכל אחד היה משהו אחר בתוך הקופסה, וייתכן גם כי חלק מהקופסאות בכלל ריקות. תוכן הקופסה אינו רלוונטי לכל שימוש שהשפה עושה במילה חיפושית.
באנלוגיה, אין זה משנה שבני אדם אינם יכולים לחוות חוויות סובייקטיביות של חבריהם. הדיבור על חוויות סובייקטיביות נלמד דרך השפה המשותפת (ולא דרך הפרטית), לכן תחושת הכאב הסובייקטיבית של האחר אינה רלוונטית, כך גם הרעיון של שפה פרטית של תחושות אינו רלוונטי.
גריגורה אלכסנדרו גיקה
גריגורה אלכסנדרו גיקה, לפעמים קרוי בהיסטוריוגרפיה הרומנית גריגורה החמישי גיקה (ברומנית: Grigore Alexandru Ghica או Grigore al Cincilea Ghica בצרפתית
Grégoire Aléxandre Ghyka, 27 באוגוסט 1807 או 25 באוגוסט 1804
בוטושאן - 24 באוגוסט 1857 פריז) היה שליט ("דומן" או "דומניטור") נסיכות מולדובה בין השנים 1849–1853 ובין 1854–1856. היה בן למשפחת הבויארים גיקה (גיקאס), שמוצאה בדרום אלבניה, אז באימפריה העות'מאנית. מנהיג בעל השקפות נאורות, ברוח "אביב העמים", שאף ועשה צעדים למודרניזציה של ארצו.
רקע משפחתי.
נציג של משפחת האצולה גיקה, שהייתה מעורבת בתולדות רומניה החל מהמאה ה-17, גריגורה אלכסנדרו גיקה נולד מתישהו בין 1800 ו-1810 בעיר בוטושאן כבן של אלכסנדרו גיקה (1768-1850) שמילא תפקידים של לוגופט גדול (Mare Logofăt) - רב יועצים של שליטי מולדובה, ושל אלנה סטורדזה.
אביו היה מצאציו של מאטיי גיקה, אח של השליט גריגורה השלישי גיקה (שהוצא להורג בשנת 1777).
עלייתו לשלטון.
בחזרתו למולדת אחרי לימודים בווינה ובפריז גיקה מילא תפקידים בכירים בממשל של דודו מצד אמו, מיכאיל סטורדזה. הטמאן (1826), מזכיר מדינה (שר החוץ) בשנת 1842 ואחר כך שר האוצר בשנים 1843–1844, הצטיין בניהול נבון ונקיון כפיים.
בהמשך השתתף באופוזיציה של המחנה ה"לאומי" (Partida nationala) נגד סטורדזה, שהיה שמרן יותר ובן ברית של רוסיה.
בעקבות התנועה המהפכנית של "אביב העמים" במולדובה ב-1848 התערבו במדינה זו כוחות צבאיים מרוסיה וטורקיה.
בהסכם באלטה לימאן בין שתי מעצמות אלה, ב-1 במאי 1849, הוחלט למנות בנסיכויות הרומניות שליטים חדשים לתקופה של 7 שנים, לפזר את האסיפות הנבחרות ולהחליפן ב"דיוואנים" שיהיו ממונים על ידי השליטים החדשים.
עקב הדחתו של מיכאיל סטורדזה, גריגורה אלכסנדרו נבחר על ידי שתי המעצמות לעלות לשלטון במקומו ב-14 באוקטובר 1849. הווזיר הגדול ראשיד פאשה התרשם מהליברליות המתונה שלו ומכישורים שיכלו להבטיח יציבות שלטונית.
בדומה לעמיתו הוולאכי, בארבו שטירביי, גיקה התייצב בקושטא על מנת לקבל מידי הטורקים את סמלי השלטון.
מלכותו הראשונה. יוזם רפורמות מתונות.
בהגיעו לשלטון גיקה, לא רק שאישר לחלק משמעותי מעמיתיו המהפכנים לחזור לביתם אלא אף קידם אותם במשרות רמות ממשלו: למשל, את מיכאיל קוגלניצ'אנו, וסילה אלכסנדרי, אלכסנדרו יואן קוזה (שהתמנה מנהל במשרד הפנים ופרקלאב) ויון יונסקו דה לה בראד.
עוד לפני נסיגת הכוחות הזרים, התחיל גיקה במספר רפורמות שנראו לו דחופות.
הקים משרד לעבודות צבוריות, הקים שרות דליז'אנסים, ולקח אמצעים מיועדים למגר את המגיפות שאיימו על אוכלוסיית הצאן של הנסיכות. ב-3 באפריל 1850 הקים את גוף המשטרתי של ה ז'נדארמריה.
בתחום הכלכלי, החל משנת 1850 העלה את המסים על הסחורות המיובאות מ 3 ל 5 % והוריד את המכס על היצוא מ 12% ל 5 %. הצליח בהתחלה להוריד את גירעון התקציב ואת החובות של הנסיכות.
בזמן מלכותו התחילו ההכנות לכתיבת אוספי החוקים המודרניים בדיני אזרחות, משפט פלילי ומסחרי במולדובה.
בשנת 1851 הנהיג הסדרים חדשים ביחסים בין בעלי האחוזות ובין האיכרים, תוך הגבלת ימי העבודה, איסור ניצול האיכרים בעבודות מחוץ לתחום החקלאות, ביטול מס ה"דיז'מה" (מס "מעשר" שדרכו חלק מהתפוקה של החלקה האישית האיכרים היה מועבר על ידי האיכר לבעל האחוזה), הגדלות שטחי המרעה, הקלות להעברה המגורים ומקום.
נשא נתן עם גורמים בנקאים מפרוסיה ומאוסטריה בנושא הקמת בנק לאומי של מולדובה אבל, בגלל הנסיבות הגאו-פוליטיות, כולל לחצים של השלטונות רוסיים והאוסטריים, משטרי הכיבוש הזר, תוכניותיו לא יצאו לפועל. הבנק הוקם לבסוף אחרי סיום תפקידו, בשנת 1857.
בתחום החינוך, בשנת 1851 מינה את המשכיל הפטריוט הרומני מטרנסילבניה, אוגוסט טרבוניו לאוריאן, למקפח על בתי הספר בנסיכות.
הנהיג שלוש דרגאות הוראה, כולן ברומנית כשפת הוראה, כמו כן הוסיף ל"אקדמיה המיכאיליאנה" שבבירה יאש- ששינתה את שמה ל"אדקמיה וסיליאנה" - פקולטה למשפטים ופקולטה לפילוסופיה. הסמינרים ללימודי דת
הוסדרו לפי דגם של פקולטות לתאולוגיה. הוקם בית ספר למיילדות, בית ספר לכירורגיה,
(1850) שהיו אמורים להיות גרעין לפקולטה עתידית לרפואה. בשנת 1852 ויתר לטובת המדינה על ארמונו שברחוב גוליה (כיום קוזה וודה) ביאש, והקים בו "אורפנוטריון" או "המכון הגרגוריאני" - מוסד ליתומים ולילדים חסר בית.
גיקה הקים גם מוסדות פילנתרופיים נוספים, בין השאר מוסד לנכים בגאלאטה.
הקלותיו בתחום הצנזורה (1856) עודדו הפצה חופשית יותר של המחשבות. העיתונים "רומניה ליטררה" (רומניה ספרותית) שבעריכתו של אלכסנדרי ו"סטיאווה דונרי" ("הכוכב של הדנובה") שבעריכת קוגלניצ'אנו יכלו לחדש את הופעתם. חלה התעצמות בפעילות הספרותית.
השליט עצמו סייע להדפסת את הכרוניקה של גאורגה שינקאי מהאסכולה הטרנסילבנית (1853) ואת ההוצאה לאור של כרוניקת ארץ מולדובה (לטופיסצול צארי מולדובי) בעריכתו של קוגלניצ'אנו. הזמן מלכותו הונהג בארצו השרות הטלגרפי.
מלכותו השנייה וסיום שלטונו.