ביוני 1939 יצאה המלכה אליזבת ביחד עם המלך ג'ורג' השישי לביקור בקנדה וארצות הברית. היה זה ביקור ראשון של המלך של קנדה, מתוקף היותה של קנדה אחת מממלכות חבר העמים הבריטי, בממלכתו זו. במסעם תרו אליזבת והמלך בקנדה מחוף לחוף ובחזרה, בליווי גיחה קצרה לארצות הברית וביקור אצל הנשיא רוזוולט ורעייתו בבית הלבן ובבית מגוריהם. קבלת הפנים לה זכו בקנדה ובארצות הברית הייתה נלהבת והפיגה את חששם שמא נתפסו בציבור כמלך ומלכה "מחליפים". בדבריה לראש ממשלת קנדה, מקנזי קינג, אמרה אליזבת כי סיור זה "בנה אותם".
בקנדה לוותה תדמיתה לאורך השנים בתשובתה לשאלת אזרח קנדי עם הגעתם למדינה בשנת 1939. שאלתו של האזרח "האם הנך סקוטית או אנגלייה?" זכתה לתגובתה המיידית של המלכה "אני קנדית!"
מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היו המלך והמלכה לסמל של ההתנגדות הלאומית. זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה הגתה המלכה את רעיון הוצאתו לאור של "ספר הצלב האדום", אשר רווחי מכירתו הופנו לארגון הצלב האדום. חמישים סופרים ואמנים תרמו מיצירותיהם לספר אשר על עטיפתו הופיע פורטרט המלכה. במהלך הבליץ, אליזבת סירבה לעזוב את לונדון או לשלוח את בנותיה לקנדה, על אף בקשתם של שרי הממשלה לעשות כן. על כך אמרה: "הילדים לא ילכו בלעדיי. אני לא אעזוב ללא המלך, והמלך לעולם לא יעזוב."
לעיתים תכופות ערכה המלכה ביקורים באזורים בלונדון שנפגעו בהפצצות, בעיקר בצדה המזרחי של העיר בסמוך למזחים. ביקוריה הראשונים עוררו עוינות וגררו קריאות מחאה וזריקת חפצים לעברה, בעיקר עקב לבושה היוקרתי. היא הגיבה באומרה שהציבור המגיע לראותה מתלבש לכבודה בבגדיו הטובים ביותר, ועל כן עליה לנהוג במידה שווה בהופיעה בציבור. בגדיה עוצבו תמיד בצבעים רכים ומעולם לא כללו לבוש שחור, כדי להביע תקווה. כאשר ספג ארמון בקינגהאם פגיעות בשטחו אמרה: "אני שמחה שהופצצנו. אני מרגישה שכעת אוכל להביט בפניהם של תושבי השכונות המזרחיות".
בשל השפעתה הניכרת על מורל האזרחים הבריטיים כינה אותה אדולף היטלר "האישה המסוכנת ביותר באירופה". קודם למלחמה תמכו אליזבת ובעלה, בדומה לרוב בפרלמנט ובקרב הציבור, במדיניות הפיוס שהנהיג ראש הממשלה נוויל צ'מברלין כלפי היטלר. לאחר התפטרותו של צ'מברלין הטיל המלך את הרכבת הממשלה על וינסטון צ'רצ'יל, אם כי בית המלוכה לא הראה תמיכה ניכרת בתוכניותיו ורק במהלך כהונתו נרקמה הערכתם לאומץ לבו ולסולידריות שהפגין בשנות המלחמה.
על אף שאליזבת והמלך העבירו את שעות היום בארמון בקינגהאם, מסיבות ביטחוניות ומשפחתיות הם לנו עם בנותיהם בטירת וינדזור.
המלכה האם (1952 - 2002).
ב-6 בפברואר 1952 נפטר המלך ג'ורג' השישי ממחלת סרטן הריאות. לאחר מותו שונה תוארה של אליזבת ל"הוד מעלתה המלכה אליזבת, המלכה האם". תואר זה אומץ כיוון שייתכן והתואר הנהוג לאלמנת המלך, המלכה אליזבת, היה גורם לבלבול עם בתה הבכורה, כעת "המלכה אליזבת השנייה". בפי הציבור הרחב היא נקראה בפשטות "המלכה האם".
מותו הפתאומי של המלך הותיר את אליזבת באבל כבד. תחילה פרשה מפעילותה ושהתה תקופה בסקוטלנד, אך בעקבות שיחתה עם ראש הממשלה צ'רצ'יל שבה לפעילות ציבורית. עיסוקיה הרבים לא הותירו אבחנה בין ימיה כמלכת הממלכה לבין תפקידה הזוטר כאם המלכה. ביולי 1953 נשלחה לראשונה מאז מות המלך בשליחות מחוץ לגבולות אנגליה והניחה את אבן הפינה של אוניברסיטת רודזיה וניאזאלנד (כיום אוניברסיטת זימבבואה).
המלכה פיקחה על עבודות השיפוץ והשימור של טירת מיי בסקוטלנד, בה נהגה לשהות מדי שנה למשך שלושה שבועות באוגוסט ועשרה ימים בחודש אוקטובר, כדי "להתרחק מהכול".
בהערצתה כלפי רוכב הסוסים לורד מילדמאי, המלכה פיתחה עניין מתמשך בתחום מרוצי הסוסים ובמהלך השנים רכשה כ-500 סוסי מרוץ מנצחים. עם זאת לא הימרה (בניגוד לשמועות), אך תוצאות המרוצים נשלחו ישירות לדירת מגוריה בבית קלארנס בלונדון.
למלכה האם הייתה אהבה גדולה לאמנות והיא רכשה יצירות של קלוד מונה, אוגוסטוס ג'ון, פטר פברז'ה, ואחרים. מכלול היצירות בבעלותה הועבר לאחר מותה לאוסף התמונות המלכותי.
בטרם נישא נכדה, הנסיך צ'ארלס, לדיאנה, הייתה המלכה האם לבת משפחת המלוכה הפופולרית ביותר, ולאחר מותה של דיאנה חזרה למעמדה זה.
שנות חייה המאוחרות.
יום הולדתה המאה נחגג במצעד חגיגי לציון אירועים נבחרים מחייה.
בדצמבר 2001 נפלה ושברה את האגן. למרות פציעתה התעקשה אליזבת לעמוד בעת השמעת ההמנון הלאומי בטקס האזכרה לבעלה ב-6 בפברואר. כעבור שלושה ימים נפטרה בתה הצעירה, הנסיכה מרגרט.
ב-13 בפברואר נפלה המלכה האם בבית סאנדרינגהאם ונחתכה בזרועה. על אף מצבה הגופני ביקשה אליזבת להשתתף בהלווית בתה בקפלת ג'ורג' הקדוש. בתה המלכה ובני משפחתה הביעו את חששם לבריאותה בעת מסע הלוויה, אך המלכה האם התעקשה על השתתפותה וביקשה לגונן עליה מפני צלמי העיתונות כדי שלא תצולם ישובה בכסא גלגלים.
פטירתה.
המלכה האם נפטרה בשנתה ב-30 במרץ 2002, בנוכחות בתה המלכה לצד מיטתה. במותה, בגיל 101, הייתה המלכה האם המבוגרת ביותר במשפחת המלוכה הבריטית לאורך ההיסטוריה (מאוחר יותר "עקפה" אותה גיסתה, הנסיכה אליס, דוכסית גלוסטר, שנפטרה ב-2004 בגיל 102).
בכל מעונותיה גידלה המלכה האם פרחי קמליה. זר פרחים מגנה הפרטי הונח על גבי ארונה עטוף הדגל בעת העמדתו למשמר כבוד ומעבר הקהל בפניו. בשלושת הימים האלו עברו על פני הארון כ-200,000 איש והופקדו על משמרתו חיילי משמר המלכה. בהתאם לרצונם עמדו ארבעת נכדיה של המלכה האם (הנסיך צ'ארלס, הנסיך אנדרו, הנסיך אדוארד והרוזן לינלי, בנה של מרגרט) למשמר על ארונה.
ביום הלווייתה, 9 באפריל, יותר ממיליון איש עמדו בצדי הדרך בה עברה שיירת ארון הקבורה. טקס הקבורה נערך בכנסיית סנט ג'ורג' בטירת וינדזור. היא נטמנה לצד קבר בעלה, המלך ג'ורג' השישי, וקבר בתה הצעירה, הנסיכה מרגרט. על פי בקשתה המוקדמת של המלכה האם, זר הפרחים מארונה הונח על גבי קבר החייל האלמוני, כפי שנהגה ביום נישואיה.
מעמדה ואישיותה בעיני הציבור.
האמן הבריטי, סיר יו קאסון, תיאר את המלכה אליזבת כך: "(היא כמו) גל המתנפץ על הסלעים, כיוון שלמרות היותה מתוקה ויפה ומקסימה, יש בה גם קווים בסיסיים של קשיחות ועקשנות...כאשר גל מתנפץ על סלע הוא מתיז ומרטיב את סביבתו בקצף ובטיפות מים, אך בבסיסו הוא פוגע בסלע הקשה והמוצק, וממוזג במקרה שלה בקווים מנחים חזקים, כוח סיבולת ותחושת שליחות".
השחקן פיטר יוסטינוב תיאר את המלכה בעת הפגנת סטודנטים בשנת 1968. בהפגנה זו החזיקו הסטודנטים גלילי נייר טואלט ופיזרו את הגליל ברוח, בעודם אוחזים בקצהו. המלכה האם עצרה והרימה את גלילי הנייר במטרה להשיבם לסטודנטים האוחזים בקצוותיהם. מעשיותה וחוסר התרשמותה ממעשה המחאה השתיקה באופן מיידי את ההמון. באופן דומה נהגה במקרים אחרים, תוך הבנה כיצד לנהוג כלפי הצד השני וללא התרעמות.
על אף היותה פופולרית במיוחד בקרב בני משפחת המלוכה ותפקידה המרכזי בייצוב האהדה כלפי המלוכה, המלכה האם הייתה נתונה לביקורת פעמים ספורות במהלך חייה. הביקורת החריפה ביותר הועברה על יחסם של אליזבת וג'ורג' השישי למדיניות הפייסנות שהנהיג ראש הממשלה נוויל צ'מברלין בשנות השלושים. עם חזרתו של צ'מברלין ממינכן בשנת 1938 הוא הוזמן אל הארמון ויחד עמם עמד על מרפסת הארמון לקול תרועות הקהל. הזדהות המלוכה עם מעשיו, שהיו שנויים במחלוקת, אם כי זכו לתמיכה גדולה, תוארה על ידי היסטוריונים כמעשה בלתי חוקתי". עם זאת, מנגד נטען כי המלך מחויב לשמוע להחלטות ממשלתו, ובשנת 1945 הוזמן צ'רצ'יל אל הארמון וזכה ליחס דומה בגין מדיניותו השונה.
בשנים 1939 ו-1948 נפגשה אליזבת עם אלינור רוזוולט, רעייתו של הנשיא האמריקני רוזוולט. לאחר פגישותיהן הביעה רוזוולט את התרשמותה שמשפחת המלוכה מנותקת מחיי העם. העיתונאית קיטי קלי טענה שהמלכה לא עמדה בתקנות התזונה שהונהגו בתקופת מלחמת העולם השנייה. טענה זו אינה נתמכת על ידי מסמכים רשמיים, ואף נשללה על ידי אלינור רוזוולט שביקרה באותה עת בארמון וציינה את הגבלות המזון והמים שחלו גם עליה.
קיטי קלי התריסה גם כלפי עמדותיה הגזעניות של המלכה אליזבת כלפי "שחורים". טענה זו נדחתה על ידי קצין בכיר הנשוי למזכירה בארמון, בת למשפחה מעורבת שעוררה טענות כנגד אפליה במשרדיו של הנסיך צ'ארלס. המלכה אליזבת לא העירה הערות גזעניות בפומבי, ובשיחות פרטיות אף צוין כי טענה שתושבי המושבות הבריטיות חביבים עליה במיוחד. עם זאת, אליזבת הביעה את סלידתה מהעם הגרמני ואף אמרה לפוליטיקאי בריטי "לעולם לא לסמוך עליהם". אם כי ייתכן והחזיקה בעמדה זו, נטען שדעות אלו היו נפוצות בקרב בני דורה שחוו את שתי מלחמות העולם והיו מצויים בלחימה כנגד הצבא הגרמני.
דעותיה הפוליטיות מעולם לא הובעו בפומבי, אם כי מכתב שכתבה בשנת 1947 תיאר את תוכניות הסוציאליסטיות של ראש הממשלה אטלי כחסרות סיכוי. בשיחה עם הדוכסית מגרפטון הביעה את אהבתה לקומוניסטים. לפרשן תקשורת בתחום הפוליטי הביעה את אהדתה למפלגת הלייבור "הישנה והטובה".
בכל הופעותיה הציבוריות שמרה אליזבת על הבעת פנים שלווה, מלבד פעם יחידה בעת סיור שערכה בדרום אפריקה בשנת 1947. במקרה זה הכתה עם מטרייתה תומך שהסתובב בסמוך לכרכרה בה ישבה והפגין סימנים נלהבים שפורשו על ידה כעוינות.