הסד"גים הוחזקו ותופעלו על ידי בעליהן הדייגים, ועסקו בזמן שגרה בדיג ככל ספינת מכמורת אחרת. מבחנם הראשון של הסד"גים היה במבצע קדש. הספינות פטרלו כמשמר חופים ועסקו בהובלת חיילים ונשק. בשלהי המלחמה הייתה היחידה שותפה להעלאת יהודי פורט סעיד, מבצע שלובה אליאב היה אחד ממארגניו ושנשמר שנים בסוד. לצורך כך נצבעו מחדש הספינות של הקיבוצים סער ונווה ים ושמן הוסב לשמות איטלקיים. הספינות הפליגו לנמל פורט סעיד שהיה בשליטה צרפתית־בריטית, שם העלו על האוניות הקטנות כ-180 איש שהצטופפו על הסיפון ובחדר האוכל. הספינות הגיעו לחיפה בשלום לאחר 20 שעות הפלגה בים סוער.
שיא פעילות היחידה היה במלחמת ששת הימים שעה שהספינות עסקו בתפקידי נ"מ, שמירה על נמלי חיפה ואשדוד מפני צוללות, הובלת יחידות ושמירת חופים. הצורך בצי ספינות הדיג פחת אחרי המלחמה, כשחיל הים הישראלי עבר הצטיידות משמעותית ונרכשו ספינות הטילים וה"דבורים", אך חיל הים לא ויתר לגמרי על ה"סד"גים".
הדיג כיום.
סה"כ צריכת הדגים של מדינת ישראל בשנת 2004 הייתה כ-65,000 טון מהם 65% דגי ים מיובאים, כשרוב התוצרת המקומית מקורה בבריכות הדגים. כל הניסיונות שנעשו מקום המדינה להרחיב את הדיג הימי כשלו לאחר שפסקו הניסיונות לדוג במכמורת בים־סוף, חברות דיג האוקיינוסים פשטו את הרגל ומימי טורקיה ומצרים נחסמו לדיג. הדייגים הפרטיים כיום מעדיפים למכור את תוצרתם לסוחרי הדגים בשווקים במקום לתנובה כפי שהיה נהוג בעבר.
האגף לדיג ולחקלאות מים במשרד החקלאות מופקד על מתן רישיונות דיג ועל תוכניות לשיקום אוכלוסיות הדגים, פיתוח המדגה וניסיונות לשפר את הטכנולוגיה של הדיג על מנת להוריד את עלויות הדיג.
קיימים כיום כמה נמלי דיג:
דיג יתר.
מצב הדגה בים התיכון של ישראל מעורר דאגה רבה בקרב ביולוגים, עסקים שמשלח ידם תלוי בדגה ורבים אחרים. בשנת 2012 מבקר המדינה חשף כשלים חמורים באגף הדיג, מנהל האגף הודח מתפקידו, והוחלט על פירוק האגף. מדינת ישראל בהתקבלה לארגון המדינות המפותחות, במאי 2011, קיבלה על עצמה לממש את הפרוטוקול המפורט לניהול משק הדיג, אולם בפועל בדיקת מבקר המדינה מעלה כי יישום ניהול זה לקוי. על כל רצועת חוף הים התיכון בישראל פועלים כיום 2 פקחים בלבד כשהם מפיקים בממוצע דוח אחד בחודש.
בישראל, בניגוד למדינות המפותחות בעולם, אין מכסה על כמות הדגה אלא על כמות רישיונות הדיג בלבד. בישראל אין הגבלה על גודל העין ברשתות ולכן דייגים מסחריים משתמשים ברשתות עם גודל עין קטן מאוד. כתוצאה מכך עד כ-80% מהשלל הנתפס ברשתות אלו חסר ערך כלכלי וכל גוויות הדגים והיצורים הימיים הקטנים הנתפסים בהם מושלכים. בישראל פועלות כ־28 ספינות מכמורת, כמות המוערכת כגדולה מידי לשטח הימי שלה. לשם השוואה, שלל הדיג בישראל קטן בשישית מזה של טורקיה, וגודל הדגים קטן בחמישית עד עשירית מזה של טורקיה. מתוך 14 שמורות טבע ימיות רק אחת הוכרה על ידי אגף הדיג - שמורת ראש הנקרה. שמורות ימיות כחוף דור-הבונים נהנות מהגנה חלקית על ידי רשות הטבע והגנים, ושטחן של השמורות כ-10% מהגודל הנדרש לשמורה ימית.
הרפורמה בענף הדיג בעקבות דיג היתר.
בעקבות דוח מבקר המדינה בנושא ענף הדיג בישראל, בוצעה שורת מהלכים, ששיאם בשנים 2015-2018, בהן בוצעה מהפכה בניהול הדיג בים התיכון: עוגנה סמכותו של פקיד הדיג להטיל מגבלות על הדיג במסגרת רישיונות הדיג השנתיים, אושרו תקנות דיג חדשות שקבעו בשנת 2016 ולראשונה מִמְשָק דיג בר קיימה בישראל, אוגמו כ-20 מיליון ש"ח לצורך צמצום כמחצית מצי המכמורת בישראל, והוקמה יחידת אכיפה ימית ייעודית לאכיפת מגבלות הדיג, הפועלת ברשות הטבע והגנים. מהלכים אלה באו על רקע כישלון ניהולי של משאב הדגה והסביבה הימית, שתוצאותיו פגיעה קשה בסביבה הימית, במשאב הדגה, ובענפים הנסמכים עליו ובראשם הדיג. דיג לא מבוקר לאורך שנים מביא לדיג יתר, ואכן הים התיכון זכה לתואר המפוקפק הים במצב דיג היתר החמור ביותר בעולם. תופעה זו לא פסחה על ישראל, וקיימות עדויות ברורות לדיג יתר של מינים מסחריים, מינים רגישים (כמו דקרים) ופגיעה נרחבת במינים מוגנים ובבית הגידול של המצע הרך הימי. האתגרים המוצבים בפני ענף הדיג שלובים במהותם במצב המערכת האקולוגית. הירידה הניכרת בכמות ובאיכות שלל הדיג בים התיכון וכן גם בישראל, היא תוצאה של הידלדלות הדגה ולא של ירידה במאמץ הדיג. מחקרים מהים התיכון כולו ומישראל מראים באופן מובהק ירידה בשלל ליחידת מאמץ של כל ענפי הדיג המסחריים. פירוש הדבר הוא שהדייגים עובדים יותר קשה ומקבלים פחות תמורה. מגמה זו רק הולכת ומחמירה לאורך השנים ולכן נצפית גם ירידה מתמדת במספר הדייגים המסחריים הפעילים. הפגיעה במערכת האקולוגית כתוצאה מדיג יתר באה לידי ביטוי גם בפגיעה ביונקים ימיים, טורפי על, צבי ים וכן בדעיכה מתמדת של בתי גידול כגון עשב ים ויערות אצות. כל אלו הם מרכיבים הכרחיים במערכת האקולוגית, ופגיעה בהם גורמת לירידה משמעותית בתפקוד המערכת. בעוד לניהול כושל של הדגה יש נזק כלכלי וסביבתי גדול מאד, לרפורמות המאוששות את הדגה יש תועלות כלכליות וחברתיות משמעותיות. מעבר לעלייה ברווחיות לדייגים הצפויה כתוצאה מניהול נכון של המשאב, צפויה תועלת כלכלית משמעותית לצרכנים כתוצאה מעליה באיכות הדגה הנמכרת בשוק, וכן כתוצאה מפיתוח של עסקים המתפרנסים מתיווך חווית הטבע הים תיכוני לציבור כגון: פעילות צלילה, שנרקול, ספורט ימי וחינוך. באמצעות רפורמת דיג מיטבית, ניתן לעבור ממצב בו כולם מפסידים למצב בו כולם מרוויחים. אולם, שיקום מוצלח של משאב הדגה ושל ענף הדיג הוא תהליך המחייב הטלת מגבלות משמעותיות על מאמץ הדיג, והתמדה במגבלות אלה לאורך זמן. מקרי בוחן רבים בעולם, של כישלונות רבים ושל הצלחות לא מעטות, מלמדים כי ישנם מספר מפתחות הצלחה לתהליך שיקום, ובהם: קביעת יעדים ברורים, הפחתה משמעותית של מאמץ הדיג (גודל הצי), צמצום מרחב הדיג באמצעות איסורי דיג אזוריים, והשבתות דיג עונתיות, שינויים בציוד הדיג לצורך הגדלת הסלקטיביות שלו, ומגבלות נוספות. הניסיון מלמד שיש להתמיד בהגבלות באופן עקבי למשך שנים עד להשלמת השיקום - בדרך כלל תקופה שבין 10-30 שנים. בתקופה זו, ובעיקר בראשיתה, יש לוודא שלא מבוצעת נסיגה בקיום המגבלות, שמאמץ הדיג נשאר נמוך, ושהדייגים המסחריים הפעילים מקבלים רשת ביטחון כלכלית שתסייע להם לצלוח את תקופת הביניים, עד שפירות השיקום יתבטאו בשורת הרווח שלהם. עוד חשוב לבסס את ניהול הדיג על מיטב הידע המדעי והנתונים העדכניים. רפורמת הדיג בישראל החלה להיות מיושמת בשנת 2017 באופן חלקי, ועד היום לא מומשו במלואם כל מרכיביה. לכן, למרות סימנים ראשוניים לשיפור במצב הסביבה הימית, נדרשת תוכנית פעולה הנסמכת על לקחי העבר בישראל ובעולם, אשר תנחה את מימושה המלא של הרפורמה על ענף הדיג בהקדם האפשרי. החברה להגנת הטבע, במסגרת פעילות החצי הכחול הגישה תוכנית פעולה המורכבת משלושה צירים הכרחיים וישימים: הגבלות דיג, רשת ביטחון כלכלית לדייגים וקבלת החלטות מבוססות ידע.
רבייה.
בביולוגיה, רבייה היא תהליך בו יצורים חיים מעמידים צאצאים. בזכות תהליך זה החיים ממשיכים להתקיים על פני כדור הארץ לאורך זמן, כיוון שאף יצור לא חי חיי נצח.
אצל הדגים והדו-חיים, בניגוד לרוב בעלי החיים, הרבייה מתרחשת מחוץ לגוף האם. הנקבה מפרישה מאות תאי ביצה למים, והזכר מפריש עליהם את הזרע. ההפריה מסוג זה יכולה להתרחש בכמה דרכים:
אפיון ביולוגיית הרבייה של דגים מתבצע על ידי שימוש בנתונים שונים כגון הערכת גודל הדג בהגיעו לראשונה לבגרות מינית, מדידת עוצמת הפוריות ותיארוך עונת הרבייה.
המדד האחרון מהווה מרכיב חשוב בשרידות האוכלוסייה המתרבה ומושפע בעיקר מתנודות הורמונליות, זמינות מזון ותנאים סביבתיים שונים כגון אורך יום/לילה, גאות ושפל וטמפרטורת המים .
גלריית תמונות.
דייגים עבריים, מאוסף הצילומים של זולטן קלוגר, 1937 - 1938
איש הפיל
ג'וזף מריק
ג'וזף קארי מריק (באנגלית: Joseph Carey Merrick; 5 באוגוסט 1862 – 11 באפריל 1890), הידוע בכינויו "איש הפיל", זכה לאהדתה של בריטניה הוויקטוריאנית בשל עיוותו המורפולוגי.
תולדות חייו.
מריק נולד בלסטר, ובגיל חמש החלו לגדל עיוותים משמעותיים על פניו וגופו. הוא הלך לבית ספר בערך עד גיל 11, אז מתה אמו. אביו התחתן בשנית ואמו החורגת דחתה אותו. במשך שנתיים הוא עבד בייצור סיגרים, אולם התקשה בעבודה בגלל עיוותו. מאז התקשה למצוא עבודה. אביו ניסה לסייע לו לעבוד כרוכל, אולם אנשים נרתעו ממנו ולא קנו אצלו. הוא הופיע במופע שוליים בקרקס. בהמשך חייו הפך מריק לידוען בחברה הוויקטוריאנית הגבוהה, ולבסוף הפך לחביבה של המלכה ויקטוריה עצמה. עם זאת, פעם אחת עלה החשד כי הוא "ג'ק המרטש", דבר שהופרך תוך זמן קצר.
מריק מצא נחמה בכתיבה של פרוזה ושירה ואף כתב על עצמו אוטוביוגרפיה קצרה. מריק התיידד עם ד"ר פרדריק טרבס, רופא בבית חולים לונדון. הוא טופל והתגורר במקום זה עד מותו. בריאותו של מריק התערערה בעיקר משום שהעיוות בו לקה הקשה עליו לישון במאוזן. בסופו של דבר הוא נפטר משום שנחנק בשינה כתוצאה מהתנוחה בה הונח ראשו, בשל משקל פניו. מאמינים כי זו הייתה תאונה, שנבעה מניסיונו של מריק לחקות חיים רגילים. טרם התאונה הוא ישן בישיבה.
יצירות עליו.