שערוריית נישואיה הכושלים ופירודה מבעלה דעכה לבסוף ומרת סיבר חזרה ללונדון לנהל קריירה מצליחה כשחקנית טרגדיה בתיאטרון דרורי ליין, בניהולו של חמיה, שם הופיעה עם דייוויד גאריק, אך בסופו של דבר הסתכסכה עמו, עזבה את דרורי ליין, ועברה לבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן. "עמה מתה גם הטרגדיה", אמר גאריק על פי השמועה כששמע על דבר מותה. היא בין השחקניות הספורות שנקברו בכנסיית וסטמינסטר.
אליזבת שארלוט ד'אורליאן
נבחרת גביע דייוויס של צ'כיה
נבחרת גביע דייוויס של צ'כיה היא נבחרת הטניס של צ'כיה. הקבוצה משחקת בבית העליון של גביע דייוויס השנתי העולמי. הנבחרת מורכבת משחקני הטניס הבכירים בצ'כיה.
צ'כיה משחקת בגביע דייוויס משנת 1993 והיא ממשיכה את פעילותה של נבחרת הדייוויס של צ'כוסלובקיה שהשתתפה מטורניר מ-1921 וזכתה בו ב-1980. צ'כיה זכתה פעמיים רצופות בגביע בשנים 2012 ו-2013. נכון למאי 2016 שיחקה צ'כיה (כולל תקופת צ'כוסלובקיה) מאז תחילת השתתפותה בגביע דייוויס 205 מפגשים בינלאומיים, מהם ניצחה ב-127, כאשר יאן קודש הוא השחקן בעל מספר המשחקים הגדול ביותר, 94 בסך הכל. הוא גם השחקן בעל שיא הניצחונות במשחקים, 60 במספרם.
צ'כיה משחקת בצבעים כחול ואדום.
פראטי
הממלכה הירדנית ההאשמית
פארק רבין
אליפות אירופה
המצור על סירקוסאי
המצור על סִירָקוּסַאי (214 או 213 לפנה"ס
-212 לפנה"ס) הוא מן הנודעים באירועי המלחמה הפונית השנייה שניטשה בין הרומאים לקרתגים. סירקוסאי (סירקוזה), החשובה והחזקה בערי סיקיליה (סיציליה) ובעלת בריתה של רומא מאז 263 לפנה"ס, עברה ב-215 לפנה"ס לצד הקרתגים. החשש מפני השתלטותה מחדש של קרתגו על האי כולו, שחשיבותו לניהול המלחמה בחניבעל הייתה מכרעת, הוביל את הרומאים להקצות כוחות ניכרים להכנעתה של סירקוסאי. הקונסול מרקוס קלאודיוס מרקלוס ניסה להכריעה במצור מן היבשה והים כאחד, אך ללא הועיל. את עיקר פרסומו חב אירוע זה לארכימדס, מגדולי אנשי המדע בעת העתיקה ואיש סירקוסאי בעצמו, שנטל חלק בהגנה על העיר בעת המצור ובו נהרג.
המצור.
העיר הייתה מבוצרת היטב והוכנה במשך חודשים להתגוננות בפני כל התקפה רומאית. בהבינם את הקושי הצפוי הביא מרקלוס מתקני פריצה כולל מגדל מצור צף (Sambuca) שנבנה על ספינות שחוברו יחדיו וכלל גשר פריצה וסולמות שניתן להציב באמצעות גלגלות מהספינה לחומות העיר.
מול ההתקפה הרומאית תכנן ארכימדס מכונות משלו שכללו את המנוף הענק שכונה "טלף ארכימדס" בו נעשה שימוש לאחוז, להרים ולשמוט לים את האוניות הרומיות. למרות שטיבו של המתקן לא ברור לחלוטין נראה שהמדובר היה בעגורן המצויד בקרס שיכול היה למשות חלקית את הספינה כך שתתהפך או תישבר בנפילה מהמנוף.
מסופר גם שארכימדס הפעיל מראות שמיקדו את קרני השמש באוניות הרומאיות וגרמו להן להתלקח.
כיבוש העיר.
הצלחת ההגנה גרמה ביטחון יתר בקרב תושבי סירקוסאי, בשנת 212 קיבלו הרומאים מידע לפיו יחגגו בעיר את חגה של האלה ארטמיס. קבוצה קטנה של חיילים התקרבו לעיר בחסות החשיכה והצליחו לפרוץ לעיר ולכבוש אותה פרט למצודה שנותרה בידי המגינים. בפריצה זו לעיר נהרג ארכימדס בידי חייל רומאי, מסופר שמרקלוס ביקש שיביאו אליו את ארכימדס אך החייל הרומאי מצא אותו שקוע בבעיה מתמטית כשאינו מודע כלל לנפילת העיר. כשדרש ממנו החייל להתלוות אליו סירב ארכימדס ללכת לפני שיסיים את פתרון הבעיה המתמטית בה עסק והחייל הזועם הרג אותו במקום.
המצודה עמדה במצור ממושך ונכנעה רק לאחר שמואריקוס, שכיר-חרב שהופקד על הגנת אחת מחומותיה, הסגירה לרומאים.
בית הנסן
בית הנסן הוא מרכז לעיצוב, מדיה וטכנולוגיה הממוקם בשכונת טלביה בירושלים, ברחוב גדליהו אלון 14, במבנה שהיה בעברו בית החולים הממשלתי ע"ש הַנסֶן - מרכז טיפולי לחולים במחלת הנסן (צרעת). בית החולים הוקם בשלהי המאה ה-19 בשם בית החולים למצורעים עזרת ישו כדי לשמש לאשפוז מבודד של חולי מחלת הנסן (צרעת). עד שנת 2002 פעל במתכונת של מרפאת חוץ, ושיכן את המרכז הארצי למחלת הנסן של משרד הבריאות.
מבנה בית החולים והמגרש בן 40 הדונם עליו הוא ניצב, נחשבים כבעלי ערך היסטורי ואדריכלי, ומוגדרים כמבנה לשימור. בשנים 2011–2013 עבר המתחם עבודות שימור לקראת הסבתו לייעודו החדש על ידי הרשות לפיתוח ירושלים בניהול ותכנון של משרד רן וולף. בעשור השני של המאה ה-21, פועלים במרכז לימודי התארים המתקדמים של האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, קבוצות עשייה, מפגש, מחקר ותצוגה בתחום האמנות העכשווית, קבוצות מחקר בתחומי העיצוב והטכנולוגיה, המיזם לקולנוע וטלוויזיה של הרשות לפיתוח ירושלים וכן מוזיאון המציג תערוכה על ההיסטוריה של בית החולים ועל ההיסטוריה של בתי החולים בירושלים.
היסטוריה.
התקופה העות'מאנית.
בשנת 1865 ביקרה בירושלים אצילה גרמניה בשם אוגוסטה פון קפנברינק־אשרדן והזדעזעה למראה בקתות המצורעים שנמצאו בצידו הפנימי של שער ציון, בו התגודדו יחדיו מצורעים בני כל הדתות וקיבצו נדבות. מוקד מצורעים נוסף בעיר היה ליד ביר איוב (עין רוגל) בנחל קדרון. היא נתנה לבישוף סמואל גובאט כסף עבור בניית בית מחסה לחולים שהוקם ב-1866 במבנה מול בריכת ממילא (במקום בו הוקם אחר כך, מנזר הלזריסטים ברחוב אגרון) ששימש כמקום לסעוד את החולים. בבית היו 8 חדרים – שלשה לגברים, אחד לנשים וחדרי מטבח, חדר אוכל ושירותים. היה זה המבנה הראשון בסביבה. המקום היה אז רחוק משטח מיושב ומאוכלס, ועל כן התאים למוסד כזה, אלא שעד מהרה נבנו עוד בתים בסביבה. בינתיים גדל גם מספר המצורעים שאושפזו במוסד. בפרוטוקול ישיבת ההנהלה בנובמבר 1870 נאמר, שמאז פתיחת המוסד נתקבלו בו 50 חולים. באותה ישיבה גם נידונה הקמת בניין חדש למוסד, במגרש שנקנה מצפון למושבה הגרמנית, באזור מבודד. קונרד שיק נתבקש להגיש הצעת תוכנית. ב-9 במאי 1885 נורתה אבן הפינה, ב-1887 נסתיימה הבנייה ובשנה זו אף הועברו החולים למעונם החדש
בעת הקמתו נקרא בית החולים בשם "עזרת ישו" (בגרמנית: "Jesus Hilfe"), ושמו של המבנה, שתוכנן על ידי קונרד שיק ותיאודור זנדל נכתב מעל שער הכניסה למבנה. באותה עת עבר המבנה לניהול מסדר האחיות הדיאקוניסות הגרמניות, אשר טיפל בחולים, והוא תופעל באמצעות תרומות מגרמניה של הכנסייה המוראבית (). המתרפאים בו היו בני כל הדתות. עם זאת, מרבית אוכלוסיית המטופלים הייתה מוסלמית, ורק בודדים היו נוצרים או יהודים.
רופא בית החולים היה ד"ר אדלברט איינסלר, עד למותו בשנת 1919. איינסלר שימש במקביל כרופא הראשי של בית החולים ביקור חולים.
בתקופת המנדט הבריטי.
עם תחילת המנדט הבריטי הושם בית החולים תחת פיקוח משרד הבריאות של ממשלת המנדט, והוא אף קיבל תקציב ממשלתי. הוא גם עבר לאחריות הסניף הבריטי של הכנסייה המוראבית.
משנת 1919 עד 1948 רופא בית החולים היה הרופא הערבי-נוצרי תאופיק כנעאן, שהגיע למקום יום בשבוע. צוות בית החולים כלל מספר אחיות נזירות מהמסדר. בתקופת מלחמת העולם השנייה בית החולים המשיך לפעול כאשר הוא מנוהל בסיוע ארגון הדסה. במהלך מלחמת השחרור נותרו בו חולים ערבים, וחלק מהם נשארו גם לאחר שירושלים חולקה. שינוי בולט חל בהרכבה של אוכלוסיית המטופלים במוסד. ב־1949 היא הפכה, לראשונה בתולדותיו, ליהודית ברובה. היפוך זה בהרכב האוכלוסייה בבית המצורעים כמעט שלא נדון במחקר. באפריל 1952 נותרו במוסד שני מטופלים ערבים בלבד.
לאחר הקמת מדינת ישראל.
עם קום המדינה עזבו ד"ר כנעאן וחלק מהמתרפאים הערבים את בית החולים ועברו לבית המצורעים שבכפר סילוואן במזרח ירושלים (מאוחר יותר הקים כנעאן בית חולים למצורעים מצפון לרמאללה). מכל מקום, בשנת 1959 בעיתון הכנסייתי כתבה האחות הראשית של המיסיון למצורעים בסילוואן כי "הכנסייה המוראבית נאלצה לוותר על 'עזרת ישוע' ]...[ לטובת ניהול יהודי לאחר קום מדינת ישראל החדשה. המצורעים הערבים הועברו מעבר לגבול לממלכת ירדן"
באוקטובר 1950, נרכש בית החולים והקרקע סביבו בשטח של 70 דונם מהמסדר. על פי התוכנית הראשונית היה אמור המתחם לעבור לרשות האוניברסיטה העברית במטרה לבנות במקום קמפוס חדש במקום הקמפוס בהר הצופים. בית החולים עבר לרשות מדינת ישראל באופן רשמי באפריל 1951, ומספר חולים ערבים ומנהלת בית החולים האחות אוקולינה עברו לירדן. האחות אוקולינה הייתה נזירה דנית שעבדה בבית החולים במשך 53 שנים. הוא הפך לבית חולים ממשלתי, ונקרא על שם גרהארד ארמור הנסן (שגילה בשנת 1879 את החיידק הגורם למחלת הנסן). את בית החולים הממשלתי ניהלו בין היתר אריה דוסטרובסקי ולאחר מכן בשנת 1949 חתנו, פליקס זגהר. שלוש נזירות נשארו לעבוד בו, וטיפלו בכ-40 חולים, רובם עולים חדשים.
בעקבות ניסויים שנערכו בבית החולים בשנת 1964, גילה ד"ר יעקב שסקין, רופא בבית-החולים, את השפעתה החיובית של תרופת התלידומיד על החולים במחלת הנסן. לגילוי זה הייתה חשיבות בקנה מידה עולמי והשימוש בתלידומיד למחלת הנסן נמשך עד היום במדינות עולם שלישי.