הספר כתוב בהומור שחור, בשנינות, באירוניה מפוכחת, אך גם מנקודת מבט אופטימית על בני האדם. הספר מכה בקולוניאליזם, בפאשיזם, בגזענות (של הגרמנים מצד אחד ושל האמריקאים בשחורים מצד שני), מרוץ החימוש והבדלנות האמריקאית באותה עת. ניתן להחשיב את צ'אפק כאחד החלוצים של המדע הבדיוני העוסק בחברות עתידיות בכדור הארץ והשפעת הטכנולוגיות החדישות עליהן. ניתן להשוות את צ'אפק עם כותבים אחרים ששילבו ביצירותיהם נושאים של מדע בדיוני ועתידנות, כמו ג'ורג' אורוול ואלדוס האקסלי, אף כי התחזיות של צ'אפק אינן כה פסימיות כשלהם.
הספר, שנכתב לפני מלחמת העולם השנייה, מושפע מהמצב הכלכלי הקשה ומהמצב הפוליטי הקשה של תקופתו. צ'אפק הסביר כי ניסה לענות על השאלה איך הייתה מתפתחת בעולם ציוויליזציה של בעלי חיים תבוניים זולת האדם, ואיך חברה זו הייתה מתנהגת אילו יכלה ליישב את העולם ולשלוט במערכות החיים. צ'אפק מתקומם על סיווג הספר כדיסטופי והסביר שלו חשובה המציאות וכי "ספרות שאיננה רוצה להגיב למציאות זו בכל הכוח שהמילה והמחשבה רק ניחנו בו, ספרות שכזו אינה משאת נפשי." את ההשראה לרעיון הסלמנדרות הכמו-אנושיות קיבל צ'אפק מהזיהוי השגוי של מאובן סלמנדרת שויכצרי כאדם.
הסלמנדרות היו יצורים החיים במים בעלי יכולת לימוד והתרבות מהירים. הם למדו לדבר בשפות אנוש, לעבוד, להשתמש בנשק ובכלים אחרים. הסלמנדרות הפכו לכוח עבודה מאורגן עולמי ומגיעות לעימות עם בני האדם כדי להרחיב את תחומי המחייה שלהן ולהתאימם לקצב הגידול הטבעי המהיר שלהן. הסלמנדרות של צ'אפק מסמלות את ההמון, את האדם הקטן ואת הבינוניות, ואלה טומנים בחובם פוטנציאל של איום מתמיד. בסיפור הסלמנדרות עולים נושאים כמו גזענות, לאומנות, שוביניזם וטיפשות, האופייניים לתקופה ולבני אדם. הסופר כמעט מובל בעל כורחו לסוף איום, אך מוצא פתרון יצירתי תוך כדי התלבטות בינו לבין עצמו בסוף הספר.
אחד הקטעים בספר יכול להחשב כתחזית מדויקת של הסכם מינכן שנחתם שנתיים לאחר פרסום הספר והביא לכיבוש צ'כוסלובקיה בידי הנאצים. כאשר מתחילות הסלמנדרות בהצפת שטחים יבשתיים נרחבים כדי להגדיל את תחומי המחיה שלהן, חותמות עימן מדינות אירופה הסכם המתיר לסלמנדרות להציף ולהחריב את סין, תוך התעלמות ממחאתו הנמרצת של נציג סין - וזאת בתקווה (הנכזבת עד מהירה) כי בתמורה ימנעו הסלמנדרות מלהציף ולהחריב גם את אירופה.
הספר תורגם לשפות רבות. תרגומו הראשון לעברית נעשה על ידי אפרים פרויד בשנת 1991. תרגום חדש מאת רות בונדי, עם אחרית דבר פרי עטה, ראה אור בשנת 2012.
ביצת פברז'ה
ביצי פָֿבֶּרְזֶ'ה הן 69 תכשיטים בצורת ביצה שנוצרו על ידי "בית פברז'ה" - בית המלאכה של התכשיטן פטר קארל פברז'ה, בסנקט פטרבורג, בשנים 1885–1917.
50 ביצים נוצרו על ידי פברז'ה עבור הצארים של רוסיה אלכסנדר השלישי וניקולאי השני. שתי ביצים נוספות, אשר הוכנו עבור הצאר ("צביר הכוכבים" ו"התרזה הקארליאנית") בשנת 1917, לא הועברו לו בשל מהפכת פברואר. שבע נוספות הוכנו עבור משפחת קלץ' (Kelch) ממוסקבה.
את הביצים יצרו ממתכות יקרות והן עוטרו באבנים יקרות ובאמייל. כיום "ביצת פברז'ה" הפך לשם נרדף לתכשיטי זהב איכותיים וגם למותרות.
היסטוריה.
את ביצת פברז'ה הראשונה, ה"תרנגולת", יצר קרל פברז'ה בשנת 1885 בהזמנת הצאר אלכסנדר השלישי. אלכסנדר רצה להפתיע את רעייתו, הצארינה מריה פיודורובנה, במתנה לכבוד חג הפסחא. המתנה שנבחרה הייתה תכשיט בצורת ביצת פסחא מעוטרת. הביצה הייתה עשויה זהב ומצופה אמייל, אולם ניתן היה לפתוח אותה, בדומה לבובת מטריושקה, ובתוכה היה חלמון מוזהב, שבתוכו תרנגולת עשויה זהב, ובתוכה כתר עשוי אבני אודם.
הצארינה כה התלהבה מהמתנה עד כי הצאר אלכסנדר מינה את פברז'ה לתכשיטן המלכותי והורה לו ליצור ביצת פסחא חדשה מדי שנה, ובלבד שבתוך כל ביצה תהיה הפתעה. בנו של אלכסנדר, הצאר ניקולאי השני, המשיך מנהג זה. החל מעלייתו לשלטון הזמין שתי ביצי פסחא בכל שנה, אחת עבור אמו האלמנה ואחת עבור אשתו, אלכסנדרה פיודורובנה.
נוסף על הביצים שנוצרו מדי שנה עבור המשפחה הקיסרית, נוצרו 15 ביצים למשפחות עשירות, ובהן 7 ביצים עבור התעשיין העשיר אלכסנדר קלץ' .
מיקומן של ביצי פברז'ה.
מתוך 69 ביצי הפברז'ה שנוצרו, ידוע מיקומן של 61 ביצים. מרבית הביצים מוצגות במוזיאונים ואוספים הפתוחים לציבור - מרביתן, 30, ברוסיה. מתוך 54 ביצים שהוזמנו על ידי הצאר ידוע מקומם של 46 ביצים. מבין שמונה הביצים האבודות, ישנן תמונות של שתי ביצים בלבד - "הדני המלכותי" משנת 1903 והנצחת אלכסנדר השלישי משנת 1909.
מבין הביצים הקיסריות, רק הביצה משנת 1916 - מסדר ג'ורג' הקדוש הוצאה מרוסיה על ידי הבעלים של הביצה - הקיסרית האלמנה מריה פיודורובנה. יתר הביצים נותרו בסנקט פטרבורג.
בעקבות מהפכת אוקטובר, הולאמו הביצים על ידי השלטון הבולשביקי, והועברו בהוראת ולדימיר לנין לנשקיית הקרמלין. משפחת פברז'ה נמלטה לשווייץ שם נפטר פטר קארל פברז'ה בשנת 1920.
בשל מחסור במטבע זר, מכר יוסיף סטלין 14 מהביצים בין השנים 1930–1933.
האוסף הגדול ביותר של ביצי פברז'ה מחוץ לקרמלין נאסף על ידי מלקולם פורבס והוצג בניו יורק. אוסף זה כלל 9 ביצים ו-180 יצירות אחרות של פברז'ה. האוסף נמכר על ידי בית המכירות סותבי'ס בשנת 2004, ונרכש בשלמותו על ידי האוליגרך הרוסי ויקטור וקסלברג במחיר של למעלה מ-90 מיליון דולרים.
בנובמבר 2007 נמכרה הביצה המכונה "רוטשילד" במכירה פומבית בשווי של 8.9 מיליון ליש"ט.
בית הספר להנדסאים
צי סוחר
צי סוחר הוא צבר כלי שיט למטרות מסחר ותעבורה בדרך הים.
צי סוחר יכול שיהיה בבעלות ארגונית שאינה בהכרח ישות כמדינה, מה שמבדילו מצי ימי לאבטחת אינטרסים של מדינה ריבונית בימים.
המונח 'צי סוחר' מגדיר צי כלי שיט אזרחיים לצורכי הפעלת מסחר. מבדיל ומפריד צי זה ומטרותיו האזרחיות, מצי ימי למטרות ביטחון כמו אבטחה, הגנה ולחימה.
צי מצריך כח אדם מקצועי, מיומן ומנוסה, הרואה בעיסוקו דרך חיים. עליו להיות בעל נתינות מתאימה. לשם כך, דרושה מערכת הכשרה מקצועית ענפה וקרבה אל מקור כח אדם ולוגיסטיקה. הפעלת צי סוחר מאפשרת עצמאות והתפתחות כלכלית של מדינה. קיומו של צי סוחר מפותח ומתפתח, מצריך חוקים ותקנות מיסוי המתאימות לצרכיו המשתנים, כשמקור הוצאותיו מצוי במחירי דלק ומתכת לצד טכנולוגיות מתפתחות בתחום ההנע, האלקטרוניקה, המיחשוב והתוכנה. האקלים גורם מכריע. לחות ומליחות גורמים לקורוזיה, לבלאי גבוה.
לצי דרושים נמלי ים נוחים עם שטחי פריקה אחסנה וטעינה מתאימים ומערך עגורנים ברציף. הפעלת נמל מצריכה צירי תובלה יבשתית כמו מסילות ברזל וכבישים אליו וממנו, ומערך תדלוק קרוב, וצי שרות מיומן של סירות וספינות שרות, כמו גוררות, ספינות מנוף ימי, כיבוי אש, אספקה וכדומה.
צי הסוחר הישראלי
צי הסוחר הישראלי החל עוד בתקופת היישוב בארץ ישראל והתחדש ונשא דגל עם הכרזת הקמתה של מדינת ישראל ביום ה' באייר ה'תש"ח, 14 במאי 1948.
היסטוריה.
הקמת צי הסוחר.
במהלך מלחמת העצמאות ספינותיהן של חברות ספנות בינלאומיות רבות הפסיקו לפקוד את נמלי ישראל. ועם הקמת המדינה הוחלט להקים "צי הסוחר הישראלי", בו הספינות בבעלות ישראלית והימאים ישראלים. זאת כדי להבטיח את הסחר ותנועת הנוסעים לישראל (באותן השנים ענף התעופה היה קטן ורוב מוחלט של תנועת הנוסעים הייתה באוניות). חברת "צים" הוקמה כבר בשנת 1945 על ידי הסוכנות היהודית, שהחזיקה ב-45% מהון המניות, ההסתדרות – ב-45%, והחבל הימי לישראל – ב-10%. אך עם הקמת המדינה הייתה בבעלות "צים" רק ספינה נוסעים אחת - "קדמה". בין קיץ 1948 למרץ 1949, רכשה "צים" במהירות ספינות נוספות, חלקם בשותפות עם חברות אחרות בבעלות פרטית של בעלי הון יהודים מבריטניה וארצות הברית. בנוסף הוקמה חברה נוספת, "קווי ישראל-אמריקה", שהייתה בבעלות משותפת עם משפחת רקנאטי. בשלב זה היו בצי הסוחר הישראלי 15 ספינות והוקמה חברת ניהול משותפת בשם "שוהם".
ל"צי סוחר ישראלי", גייסו צעירים מ"מיטב הנוער", חלקם יוצאי ההגנה, הפלמ"ח ופעילי ספינות המעפילים, שהיו חדורי להט פטריוטי ואידאולוגי, שעברו הכשרה במהירות, מתוך מטרה שרוב הימאים בצי יהיו ישראלים, שיחליפו עובדים זרים שהועסקו בצי. עד יולי 1950 כבר הוכשרו 1,000 ימאים ישראלים.
הצי נבנה על מסד רעוע של ספינות מיושנות כגרוטאות שנקנו מכל הבא ליד, להצלת שארית הפליטה וחילוצם מאירופה אחרי מלחמת העולם השנייה. לפני הקמת המדינה נקרא צי כלי השיט הקיימים ביישוב צי עברי.
החברה לשירות ימי עתיד הפעילה מספר אוניות בקווי הים התיכון ומערב אירופה. אוניות צי הצללים שמצבן היה סביר, הושמשו על ידי חברת "אוניות וספינות" למטרות הקמת 'זרוע ימית' ושילובה בצבא ההגנה לישראל (צה"ל) בימיו הראשונים והקמת חיל הים ו'משמר החופים הישראלי'. חלקן שימש שנים רבות בחיל הים וכשנמכרו היו בשימוש אזרחי. אחרי מלחמת העולם השנייה, לא נותר בעולם מגוון סביר של כלי שיט תקינים. הטכנולוגיה שפותחה בשנות המלחמה, הפכה את הגרוטאות הישנות מראשית המאה, לחסרות ערך ממשי, ואלה שימשו בעיקר לשירותי נמל וחוף.
פיתוח והרחבה.
הסכם השילומים עם ממשלת גרמניה אפשר הזרמת כספים לאספקת אוניות ולמימון הקמת הצי הישראלי. בתחילה, נוצרו בעיות הנובעות מהעסקת מאות ואף אלפי יהודים מארצות דוברות שפות שונות, תחת פיקודם של קציני ים דוברי שפות שונות שבאו מאסכולות אקדמיות ימיות שונות. כל אלה, יצרו כור היתוך מהיר שאפשר משאבי אנוש לצמיחת צי סוחר. הימאים, קציני-ים וחובלים בכל הרמות, שירתו כמילואים על כלי שיט שהוסבו לצבאיים עבור חיל הים הצעיר.