בשנת 1951 נישא לתהילה קריתי והזוג הקים את ביתו המשפחתי בפלמחים, שם התחנכו שלוש בנותיהם ובנם – אדוה לויד, ענבל עובד, רננה ברק ורז עובד. בשנים 1954–1959 עבד בחקלאות בקיבוצו, ובשנים 1959–1961 למד במחזור השני בקורס הדו-שנתי הגבוה של הקיבוץ המאוחד בסמינר אפעל. הוא החל בהוראה ובחינוך בבית הספר בקיבוצו, ובשנת 1967 יצא לשליחות קצרה בארגנטינה. בהזדמנות זו עִברת את שם משפחתו לעובד.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 פרסם מאמרים בנושאי אמריקה הלטינית בעיתון "למרחב". במאמר על קובה בשנת 1958 העריך כי קבוצתו של פידל קסטרו (Castro) עתידה להפיל את הדיקטטור פולחנסיו בטיסטה (Batista). משהתממשה תחזיתו וכי זו מהפכה סוציאליסטית, הצטרף לליגה לידידות ישראל– קובה, ובשנת 1964 יצא במשלחת של הליגה לקובה. במהלך הביקור עמד על כמה צדדים של המשטר שלא הזדהה איתם, ולאחר הביקור ניתק את קשריו עם קובה.
בשנים 1959–1961 למד במחזור השני של הקורס הגבוה למדעי החברה של הקיבוץ המאוחד בסמינר אפעל. היה מורה ומחנך של כיתות בית הספר התיכון בקיבוץ פלמחים. בשנת 1969 יצא ללימודי התואר הראשון בחוגים להיסטוריה כללית ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב והשלים את לימודיו בהצטיינות יתרה. בשנת 1971 נשלח על ידי החוג להיסטוריה לכתיבת דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד (University of Oxford). נושא הדוקטורט היה ״האנרכיזם בתנועת הפועלים בארגנטינה בראשית המאה ה-20״, והמחקר נערך בהנחיית פרופסור מיכאל קונפינו מאוניברסיטת תל אביב ופרופסור אזאקיאל גאז'ו (Ezequiel Gallo) מאוניברסיטת בואנוס איירס.
עם אישור הדוקטורט בשנת 1975 התקבל עובד לסגל המרצים בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב, ובה בעת הצטרף כעמית מחקר ביד טבנקין, המכון לחקר ותיעוד של התנועה הקיבוצית. במכון זה החל לחקור את תולדות הקומונות בעולם. בנסיעה לצורכי מחקר על קומונות בארצות הברית השתתף בשנת 1978 בכנס של 'האגודה לחקר הקומונות האמריקאיות' (Communal Studies Association), ובפגישה עם נשיא האגודה, פרופ' דונלד פיצר (Donald E. Pitzer), העלה יוזמה לערוך כנס בינלאומי של חוקרי קומונות וקיבוצים. היוזמה התממשה בחסות יד טבנקין, בשנת 1985 התקיים כנס בינלאומי ראשון ביד טבנקין שבו הוקמה האגודה הבינלאומית לחקר הקומונות (International Communal Studies Association), ופרופסור עובד נבחר למנהלה הכללי. פרופ' עובד שימש בתפקיד מנכ"ל האגודה במשך 20 שנותיה הראשונות (עד שנת 2004).
בשנת 1994 התמנה יעקב עובד כפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב ובשנת 1998 פרש לגמלאות. בשנים הבאות התמסר לפעילות במדור הקומונות ביד טבנקין. במסגרת פעילות זו יצר וטיפח קשרים עם חוקרי קומונות ברחבי העולם וכן עם קהילות שיתופיות רבות, ובהן: קומונות הברודהוף () בארצות הברית, פינדהורן () בסקוטלנד, דמנור (Damanur) באיטליה, זאג () בגרמניה, ריברסייד (Riverside) בניו זילנד, טווין אוקס (Twin Oaks) בארצות הברית ועוד. קשרים אלה העמיקו את הקשרים בין התנועה הקיבוצית לבין קומונות בעולם. פרופסור עובד שקד על הרחבת הספרייה המחקרית בנושא הקומונות ביד טבנקין, שזוכה למוניטין בקרב החוקרים. מתחילת ימי האגודה היה מעורב בארגון כנסים של האגודה שהתקיימו מדי שלוש שנים באוניברסיטאות שונות ברחבי תבל ובאתרי קומונות. מאז ייסודה קיימה האגודה 11 כנסים בינלאומיים באתרי קומונות ובאוניברסיטאות שונות בעולם. יעקב עובד שימש כיושב ראש בפועל של האגודה.
פעילות מחקרית.
הדוקטורט של יעקב עובד על האנרכיזם בתנועת הפועלים בארגנטינה בתחילת המאה ה-20 התפרסם בשנת 1978 כספר בספרדית בהוצאת Siglo XXI, ויצא במהדורה שנייה מורחבת בשנת 2013 בהוצאת Imago Mundi בבואנס-איירס.
בשנת 1986 פִרסם יעקב עובד את ספרו המקיף מאתיים שנות קומונה בארצות הברית, ולאחר מכן ספרים נוספים על קומונות בנות זמננו. נוסף על ספריו על הקומונות פִרסם פרופ' עובד ספרים ומאמרים על אנרכיזם, על הגות אוטופית אנרכו-קומוניסטית וכן על קומונות אנרכיסטיות במלחמת האזרחים בספרד.
בשנת 2014 פרסם מאמר ייחודי על ההשכלה הגבוהה הקיבוצית העצמאית הסוקר את תולדות הקורס למדעי החברה בסמינר אפעל, שבו היה פרופ' יעקב עובד תלמיד ומורה.
פרסים מחקריים.
"האגודה האמריקאית לחקר הקומונות" (Communal Studies Association, USA) העניקה לפרופסור יעקב עובד בשנים 2000 ו-2004 פרסי הצטיינות על מחקריו ועל תרומתו לקידום הקשרים הבינלאומיים:
"האגודה האירופית לחקר האוטופיה" (Utopian Studies Society) העניקה בשנת 2009 אות הוקרה לפרופסור עובד על תרומתו לייסודה: Founding Membership Award
"האגודה הבינלאומית לחקר הקומונות" העניקה בשנת 2010 עיטור הוקרה לפרופסור עובד על מפעל חייו המדעי: Founding Member Award
שיטת אכרה-באזזי
במדעי המחשב, שיטת אכרה-באזזי היא שיטה המשמשת לניתוח ההתנהגות האסימפטוטית של יחס נסיגה (רקורסיה), אשר מופיע באנליזה של אלגוריתמי הפרד ומשול שבהם תתי-הבעיות הן בגדלים שונים בצורה משמעותית. השיטה מהווה הרחבה משמעותית של שיטת האב, אשר מניחה שתתי-הבעיות של הבעיה הנתונה הן בגדלים זהים.
שיטת אכרה-באזזי תקפה לנוסחאות חוזרות של הצורה:
התנאים לשימוש הם:
ההתנהגות האסימפטוטית של (T(x נמצאת כאשר קובעים את הערך של p כאשר formula_9 ומכניסים את הערך למשוואה:
באופן אינטואיטיבי, formula_11 מסמלת הפרעה באינדקס של T. כאשר מסמנים ש-formula_12 וformula_13 תמיד בין 0 ל-1, formula_11 יכול לשמש כדי להתעלם מפונקציית הערך השלם באינדקס. בדומה לכך, משוואה דומה יכולה לשמש כדי להתעלם מההפרעה בפונקציית התקרה. לדוגמה, formula_15 ו-formula_16, יהיו בעלי אותה התנהגות אסימפטוטית לפי שיטת אכרה-באזזי.
השיטה קרויה על שם מפתחיה: מוחמד אכרה ולואי באזזי, שניהם מכהנים כמרצים לאלקטרוניקה והנדסת מחשבים באוניברסיטה האמריקנית בביירות.
רוחות
גופת כבול
גופת כָּבוּל (מכונות לעיתים גופת בִּיצה) הוא כינוי לגופות אדם שנחנטו באופן טבעי בתוך ביצת כבול. המשותף לכל הגופות הללו הן שהן נמצאו באזורי ביצת כבול והשתמרו בצורה חלקית. עם זאת, רמת ההשתמרות של הגופות אינה אחידה - לעיתים השתמרו באופן מלא חלקים שלמים של הגופה, ובמקרים אחרים נשארו רק חלקי שלד. לגופות כאלה תפוצה גאוגרפית וכרונולוגית רחבה. הממצאים מתוארכים בין 10,000 שנה לפני זמננו ועד מלחמת העולם השנייה.
שלא כמו רוב שרידי האדם העתיקים, גופות כבול שימרו את עורן ואת איבריהן הפנימיים בשל התנאים החריגים של האזור בו נקברו: מים חומציים ביותר, טמפרטורה נמוכה וכן חוסר בחמצן שעזרו לשימור הגופות, וגם גרמו לשיזוף כבד של עורם. אף שהעור השתמר היטב, העצמות בדרך כלל השתמרו בצורה טובה פחות - רמות החומצה הגבוהות בביצות הכבול גרמו להתפרקות הסידן זרחה של העצם.
גופת הכבול העתיקה ביותר שנמצאה הוא השלד של האישה מקולביירג מדנמרק, שתוארכה לתקופה המזוליתית, 10,000 שנה לפני זמננו. גופת הכבול העתיקה ביותר שנמצאו עליה גם בשר ולא רק עצמות היא של איש קאשל, שמתוארכת כ-4,000 שנה לפני זמננו, לתקופת הברונזה. רובן המכריע של גופות ביצה, ביניהם גופות מפורסמות כמו האיש מטולון, האיש מגראבל, והאיש מלינדו - מתועדות לתקופת הברזל ונמצאו במדינות בצפון אירופה, בהן דנמרק, גרמניה, הולנד, בריטניה ואירלנד. בין הגופות מהאזורים הללו ישנם מספר קווי דמיון: מוות אלים והיעדר בגדים, מה שמוביל ארכאולוגים להאמין כי הם נהרגו והופקרו בביצות כחלק ממסורת תרבותית נרחבת של קרבנות אדם או כעונש על ביצוע פשעים מסוגים שונים. גופות הביצה החדשות ביותר שייכות לחיילים שנהרגו בביצות ברוסיה במהלך מלחמת העולם השנייה.
המדען הגרמני אלפרד דיק פרסם קטלוג של למעלה מ-1,850 גופות כבול שנמצאו בין השנים 1939 ל-1986, אולם רובן לא אומתו על ידי תיעוד או ממצאים ארכאולוגיים; ניתוח של עבודתו של דיק משנת 2002 הסיק כי עבודתו לא אמינה.
כימיה של ביצות הכבול.
שימור גופות בביצות כבול היא תופעה טבעית, ולא תוצאה של תהליכי חניטה על ידי האדם. היא מתרחשת כתוצאה מההרכב הפיזי והביוכימי הייחודי של סוג ביצה זה. סוגים שונים של ביצות יכולים להשפיע על תהליך החניטה בצורה שונה: ביצות כבול גבוהות (Raised Bog) הם הטובות ביותר לשימור הרקמות הרכות של הגוף, ואילו ביצות מי תהום (fens bogs) נוטות לשמר את השלד ללא הרקמות הרכות.
קיים מספר מוגבל של ביצות שיש בהן תנאים נאותים כדי לשמר רקמות של יונקים. רוב הביצות נמצאות באקלימים קרים ובקרבה לגופים של מים מלוחים. לדוגמה, באזור של דנמרק שבו נמצאה אשת הרלדסקר, נושב אוויר מלוח מהים הצפוני על פני ביצות יוטלנד ומספק סביבה אידיאלית לצמיחת כבול. כבול חדש מחליף את הכבול הישן, החומר הישן שנקבר משחרר חומצה הומית. חומצה זו, יחד עם רמות PH חומציות, משמרת את גופות האדם באותו אופן בהם צמחים משומרים על ידי כבישה. בנוסף, ביצות כבול נמצאות באזורים חסרי ניקוז, ולפיכך מאופיינות בתנאים חסרי חמצן כמעט לחלוטין. סביבה זו, חומצית מאוד ונטולת חמצן, מונעת מיצורים אירוביים מתחת לפני הקרקע ליזום תהליכים שגורמים לריקבון. חוקרים גילו כי כאשר שמים גופה בביצת בחורף או בתחילת האביב כאשר טמפרטורת המים קרה, כלומר, פחות מ-4 מעלות צלזיוס, חומצות הביצה מספיקות להרוות את הרקמות לפני שהריקבון מתחיל. חיידקים אינם מסוגלים לגדול בקצב מהיר מספיק לפירוק בטמפרטורות מתחת ל-4 מעלות צלזיוס.