כיוון שה"טייגר היל" נחכרה במאמצים רבים ותמורת ממון רב, ואובדנה לא רק שהיה מחייב פיצוי לבעליה אלא גם השגת אונייה חלופית לסבבי הפלגות נוספים, משימה קשה ביותר באותם ימים, תכננו המארגנים להוריד את המעפילים לספינה הקטנה מחוץ למים הטריטוריאליים של ארץ ישראל, ובכך לא להסתכן במעצרה.
בסוף חודש אוגוסט קרבה האונייה לחוף עתלית מחוץ למים הטריטוריאליים, שם המתינה להם הספינה "פוסידון". מעפילים רבים מ"טייגר היל" עברו אל "פוסידון", כנראה מעל ליכולת התפוסה של הספינה והיא איבדה את יציבותה. על כן, הוחזרו המעפילים אל "טייגר היל". אחר כך, החליט רב החובל היווני להפליג לנמל ביירות, כדי לטעון באונייה פחם. בביירות קבל פיקוד האונייה מברק לפיו אוניית מעפילים אחרת בשם "פרוסולה" ועל סיפונה כ-600 יהודים מצ'כיה, תקועה שוהה מול חופי העיר. מפקדי "טייגר היל" החליטו לחלץ גם אותם. רב החובל היווני סירב למלא את המשימה החדשה, ומהארץ נשלח להחליפו כתריאל יפה איש ההגנה ומחלוצי הימיה העברית. חברי "הקבוצה הבולגרית" תחת הנהגתו של שלמה שפי (שליח מארץ ישראל), העבירו באמצעות סירות הצלה במשך לילה שלם את כל נוסעי ה"פרוסולה" לאניה טייגר היל. לאחר העלאת נוסעי "פרוסולה" על ה"טייגר היל" הגיע מספר הנוסעים עליה לכ-1,400 נפש.
פעם נוספת ניסתה הספינה להוריד נוסעים מול חוף נבי יונס ונתקלה במארב של ספינת משמר בריטית. הבריטים קראו לספינה לעצור; הקברניט, כתריאל יפה, תמרן אותה לאחור בניסיון לחלץ אותה ללב ים. הבריטים פתחו באש. שניים מנוסעי האונייה: ד"ר רוברט שניידר וצבי בינדר נהרגו מהאש הבריטית, וארבעה עשר מעפילים נפצעו. מיד לאחר תקרית האש, שבה נהרג אחד העולים מצ'כיה, פרצה על הסיפון הפגנה של חבריו. חברי "הקבוצה הבולגרית" נאלצו להגן על מפקדי האוניה מזעם המפגינים.
העלאתה בחוף תל אביב.
מפקדת ההגנה החליטה לשים קץ לתלאותיה של ה"טייגר היל" ובצעד החלטי והפגנתי להעלותה על שרטון מול חופי תל אביב, כפי שנהגה אוניית מעפילים אחרת (שאורגנה על ידי פעילים של התנועה הרוויזיוניסטית) "פאריטה" - במסגרת עליית אף על פי, שבוע קודם לכן. כיוון שהעונש עליהם היה כבד אם יתפסו, מפקדי האניה הארץ ישראלים ירדו מהאניה כ 10 ק"מ מחופי תל אביב. האחריות על השטת האניה הועברה אל חברי "הקבוצה הבולגרית".
ב-1 בספטמבר, הועלתה "טייגר היל" על שרטון בחוף תל אביב מול שכונת מחלול א'.
כ-250 מהנוסעים הצליחו לרדת ממנה, לחמוק לחוף ולהתערב בקהל תושבים שירדו אל החוף מתל אביב ונאספו, בין השאר לשם כך. שאר המעפילים נתפסו בידי הצבא הבריטי ונכלאו במחנה צריפין. הם שוחררו לאחר מספר ימים.
אובדנה.
האנייה ההרוסה עמדה מספר שנים על חוף תל אביב ולבסוף פורקה באמצעות פיצוץ ושבריה פונו מהחוף כדי לאפשר את הקמת המרינה בתל אביב.
הנצחת האונייה.
"טייגר היל" הונצחה בשני אתרים בחוף תל אביב. האתר האחד, מול האתר בו הועלתה הספינה על שרטון, בסמוך לשכונת מחלול א, בו ניצב כיום מלון "הרודס"; למרגלות כותלו הפונה אל החוף הוצבה אנדרטת מתכת לזכר האנייה ועלייתה על החוף. האתר השני, הוא השביל היורד מרחוב הירקון לרציף הרברט סמואל בתחומי גן ההעפלה שבכיכר לונדון נקרא על שמה: "מורד טייגר היל".
פרשת האונייה אוזכרה ביצירה העברית בסוגה ספרותית ואוטוביוגרפית. הספר המפלט האחרון, של רות קליגר-עליאב, מתעד את פרשת רכישת האונייה, עלילותיה בים התיכון וההכרעה שנקבלה להעלותה על החוף, מנקודת מבטה של אשת המוסד לעלייה ב' שלקחה חלק מרכזי במבצע. "טייגר היל" נמצאת ברומן ההיסטורי הים שמעלינו של אמנון רובינשטיין. תיאור מסעה של "טייגר היל" ועגינתה בחוף תל אביב שימש רקע היסטורי לספר נוילנד של אשכול נבו.
מוצב אלוף
מוצב אלוף או "תצפית האלוף" היה מוצב של צה"ל על שפת הים התיכון בין הגבול של רצועת עזה לבין מצרים.
מטרת המוצב.
מטרת המוצב הייתה לאפשר הגנה וחסימה של מעבר כלי שיט ואמל"ח (השלשה) דרך הים בין מצרים לשטחי רצועת עזה וכן מניעת העברת מחבלים דרך הים. בצמוד למוצב מצידו הצפוני היה הכפר השוודי, כפר של פליטים פלסטינים שהוקם ב-1965, בסיוע של גדוד שוודי מכוחות האו"ם ששירתו בגזרה ומכאן בא שמו.
היסטוריה.
המוצב הוקם בשנת 1982 עם השלמת פינוי חצי האי סיני והעברתו לידי מצרים בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים.
המוצב הוקם בנקודה הצפונית של גבול ישראל-מצרים בין תחומי השליטה שנקבעו וסומנו בהסכם בין האימפריה העות'מאנית לאימפריה הבריטית בשנת 1906 (ידוע גם כקו עקבה רפיח). מנקודה זו יצא גם ציר פילדלפי, גדר המערכת והכביש אשר נסלל במקביל לגבול.
שם המוצב נקרא על שמו של אלוף משה בר כוכבא.
בשנת 1990 הורחבה גדר המערכת סמוך למוצב מציר פילדלפי לאורך החוף ועד לתוך הים.
בשנת 1996 התרחשה במוצב "תקרית השחיין" בה ניסו שני שחיינים לחדור למוצב דרך מצרים מהים ונבלמו על ידי לוחמי חיל הים שירו לעברם מעמדות המא"ג המערביות. החל משנת 1997 חיל הים שילב במוצב כח מיוחד של לוחמים שעברו הכשרה בקומנדו הימי כדי לאפשר השגת מודיעין וביצוע פעולות מעבר לגבול באזור רפיח המצרית ועד לשטח מעגנת דיר אל בלח. המוצב שילב באופן קבוע ארבעה לוחמים מיוחדים של חיל הים ומש"ק בדרגת סמ"ר, לצד ארבעה לוחמים של לוחמי חי"ר (נח"ל וגבעתי לסירוגין).בשנת 2000 הכיר חיל הים באופן רשמי בפעילות הייחודית של הלוחמים במוצב זה והעניק להם סיכה ייחודית עבורם.
החל משנת 1998 לוחמי חיל הים החלו לעסוק בעבודה מסווגת של מודיעין והכנת הגזרה הדרומית ליציאה של צה"ל מאזור רצועת עזה, שפונתה בשנת 2005 בתוכנית ההתנתקות.
המוצב פונה בספטמבר 2005.
עמי מנדלמן
עמיקם (עמי) מנדלמן (נולד ב-24 באוגוסט 1950) הוא זמר, שחקן, קריין, במאי ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה.
מנדלמן יליד שכונת הדר הכרמל שבחיפה, שם עוצבה ילדותו עד גיל 14 עת עברה משפחתו לגור במרכז הכרמל.
אמו אסתר (לבית בורמן אחות בכורה לחיה ואריה) נולדה בסטולין שבפולין בשנת 1925. עלתה בגיל 12 לארץ עם משפחתה בעליה לגאלית של תנועת גורדוניה בשנת 1936.
אביו מאיר מנדלמן נולד בשנת 1921 בסטופניצה שבפולין. אביו עלה ללא משפחתו כנער בן 14 (שרובה נספתה בשואה) בעליה בלתי לגאלית של תנועת בית"ר באניית פאריטה שיצאה מנמל קונסטנצה ב- 1939 ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה והתגייס לאצ״ל ובהמשך לחטיבת גבעתי בצה״ל שנלחמה בגזרת הדרום במלחמת העצמאות.
הוריו הכירו ונישאו בחיפה ועברו בשלום את קרבות שחרור העיר חיפה למעט קליע שנורה מכיוון שכונת ואדי ניסנאס ונשאר תקוע בקיר הסלון כמורשת לדור הבא שנולד היישר לתקופת הצנע של שנות החמישים.
הוריו של עמי שהפרוטה לא הייתה מצויה בכיסם אהבו מוזיקה ושלחו אותו בגיל 10 ללמוד נגינה באקורדיון אצל מורה פרטי.
לקראת גיל 13 נחשף עמי למהפכה המוזיקלית שהובילו להקות בריטיות בהובלת הביטלס בעולם והחל ללמוד ולנגן בגיטרה.
בגילאי 15-18 הקים יחד עם אחיו ינקי מנדלמן להקת קצב שנקראה ״העטלפים״ שהופיעה בכרמל בפני סטודנטים ומרכזי נוער.
בשנת 1968 עבר בהצלחה את הבחינות למדור ההפקות של הלהקות הצבאיות ולאחר שרות של שנה במלחמת ההתשה בסיני ביחידת טילי הוק התקבל ללהקת התותחנים, שם הכיר את יובל דור וקיקי רוטשטיין ובמהלך הופעותיהם במסגרת המופע "לה בומבה: (עם הלהיט "פרחים בקנה") יצרו את שלישית "אף אוזן גרון" השלישייה הוציאה תקליט יחיד ומתוכו הצליחו שלושה שירים במצעדי הפזמונים, "שלא יגמר לי הלילה" (מילים: יהודה שביט לחן: מתי כספי) "עושים היסטוריה" (מילים: יובל דור לחן: עמי מנדלמן) "שמש אחת" (מילים: יובל דור לחן: גילי דור) שזהו גם שם התקליט.
השלישייה הופיעה בטרם שיחרורה מהצבא בכמה הופעות אזרחיות עם יוני רכטר על הפסנתר, רמי בלאופרב על הבס, גילי דור על הגיטרה ורפי מנדלמן על התופים (שהופיע בהמשך גם עם להקת "הכל עובר חביבי"). בשנת 1975 המפיק אמנון ברנזון חיבר אותם ביחד עם הזמרת שלומית אהרון למופע נוסטלגי בשם "הכל עובר חביבי" שמאוחר יותר נהפכה ללהקה מצליחה.
מנדלמן זכה לכינוי העממי "ההוא עם השפם" בזכות שפמו שהפך למעין סמל שלו.
מנדלמן נשוי ואב לשלושה: דניאל, יונתן ורועי העוסקים גם הם בדיבוב.
דיבוב.