סבו של אלכס נזכר שהיה חלק מקהילה זו בעברו. הסב רואה בדמיונו כיצד החיילים דרכו את הנשק לעברו ולעבר יתר הגברים שעמדו לצידו וירו מספר צרורות. אחד מהכדורים פגע במצחו, והירייה הותירה צלקת גדולה שליוותה אותו לשארית חייו. היה זה נס שהוא לא נהרג, ושהוא קם לאחר מספר שעות מגיא ההריגה. אותה קשישה הייתה שם כשהוא התעורר, והיא אספה חפצים שונים של הנרצחים. מבטיהם הצטלבו לזמן מה, אבל אז הוא קרע מעליו את הטלאי הצהוב, ברח מהעיירה והתכחש ליהדות בשארית חייו. החבורה מגיעה לביתה של הקשישה ובו היא מראה להם מחסן גדול ובו משקפיים, שעוני יד, שערות, מעילים, כובעים ועוד חפצים אישיים של הנרצחים. ג'ונתן מציג לה תמונה של סבו בצעירותו, והיא מספרת לו שהוא עזב את העיירה שבועות ספורים לפני הטבח הנאצי. בתמונה רואים את הסב מחבק עלמה יפה והזקנה מספרת שזאת אחותה. היא ניגשת לאחת הקופסאות שבמחסן ומוציאה ממנה צנצנת ובה שמורות הטבעות שסבו של ג'ונתן קנה לה. ג'ונתן מנסה לשלם לה כסף לאות הוקרה על איסוף חפצי הנרצחים אך היא מסרבת. הם נפרדים ממנה, לנים בבית מלון ובלילה סבו של אלכס מתאבד במקלחת. אלכס אמר שהוא לא מבין למה סבו עשה זאת, אבל לאחר מכן רואים שהוא נקבר לפי מנהגי היהדות, ושכל משפחתו מתחילה לנהל אורח חיים יהודי.
אלכס וג'ונתן נפרדים, וכשג'ונתן נוחת בנמל התעופה הוא רואה את האנשים שראה במסע. החלק הזה של הסרט בא להראות שכל האנשים בכל מקום בעולם מעוניינים באותו הדבר: כולם רוצים שיזכרו אותם ולא להישכח.
מוזיקה.
פסקול הסרט הולחן על ידי המוזיקאי פול קנטלון (Paul Cantelon). בפסקול נכלל השיר "Start Wearing Purpul" של הלהקה האמריקנית-אוקראינית "גוגול בורדלו". סולן הלהקה, יוג'ין הוץ הוא שמגלם את דמותו של אלכס בסרט. כמו כן נכלל בפסקול יצירות סקא פאנק של הלהקה הרוסית "לנינגרד" שנכתבו על ידי סרגיי שנורוב.
צמחים וסקולאריים
מת מצווה
מת מצווה על פי ההלכה הוא אדם שמת ואין מי שמופקד על קבורתו. כל הנתקל במת מצווה חייב לקוברו, גם אם כתוצאה מכך ייגרם לו הפסד מרובה או יתבטל ממצווה חשובה (אפילו כזו שדינה כרת, כגון קרבן פסח). קבורתו נחשבת לחובה משום כבוד הבריות.
דיני מת מצווה.
לגבי מת מצווה יש דינים מיוחדים. לדוגמה: אפילו לנזיר ולכהן גדול, שאסור להם להיטמא למתים (ואפילו לאביו ואמו), מותר להתעסק בקבורת מת מצווה.
אחת מהתקנות המיוחסות ליהושע בן נון היא ש"מת מצווה קונה מקומו". כלומר, ניתן לקבור אותו במקום בו הוא נמצא, גם אם זהו שטח פרטי.
המונח בהשאלה.
בהשאלה מקובל להשתמש במונח "מת מצווה" לתיאור נושאים תורניים שונים שכמעט ואין עוסקים בהם, כדוגמת לימוד מסכתות מסוימות (בעיקר מסדר קודשים וסדר טהרות) או קיום מצוות לא שכיחות, כדוגמת פדיון פטר חמור או ראשית הגז. כך נכתב בספר חסידים:
אתמולים
אתמולים הוא ספרו של חוקר ארץ ישראל צבי אילן העוסק במחקרים ותגליות בעברה של הארץ. בפרקי הספר מתוארת עבודת הארכאולוג לשלביה השונים: מאיתור המקורות למיניהם: ארכיונים - כולל אלה שבחו"ל, גנזכים, מוזאונים, ספרות זכרונות ועדויות בעל-פה - בישראל ומחוצה לה, ועד לבדיקת שטח החפירה הארכאולוגית בהתחשב בסקרים שבוצעו בה בעבר. הספר מביא את הספורים העומדים מאחורי התגליות - כולל הציפיות של יוזמי החפירה, הקשיים בעת החפירה והסיפוק בסיומה. בעמוד הראשון של הספר מבטא המחבר את הרעיון העומד בבסיס החפירה לאיתור העתיקות - השגת מידע על עברה של הארץ ואם אפשר גם על הקשר בין העבר לבין בניין הארץ בהווה.
הספר כולל שני שערים:
הזמן הקדום.
שער זה מתחיל בתיאור מסעו של פרעה סתי הראשון לארץ ישראל בשנים 1301-1309 לפנה"ס, באמצעותו מובא תיאור של דרך פלשתים המקראית. אילן מציג תבליט הנמצא במצרים ובו תיאור שובו של פרעה סתי מארץ כנען כאשר הוא מוביל שלל ושבויים. הוא מביע את ההשערה לגבי הזמן שהיה דרוש לעבור את דרך ארץ פלשתים, לאור תיאורן בתבליט של עשר תחנות בדרך ממצרים לארץ ישראל, כאשר בין כל שתי תחנות סמוכות מרחק 25 ק"מ, שהוא מהלך יום של שיירה. מכך מסיק אילן שאת מדבר סיני אפשר היה לעבור בעשרה ימים.
הוא מוצא בתבליט קשר עם ישיבת בני ישראל בפיתום ורעמסס. שתי הערים זוהו בבטחה ב"תל-מסחותה" וב"קנאטיר" שבמזרח לדלתה של הנילוס, סמוך ל"ואדי תומילאת" שרואים בו את ארץ גושן.
סיפור נוסף שמביא אילן הוא על אחד הזיופים הארכאולוגיים של קרמיקה מואבית ושל חלק מספר דברים אשר נעשו על ידי מוזס וילהלם שפירא והוצגו בשנת 1883. שפירא היה אספן וסוחר עתיקות שחי ופעל בירושלים העות'מאנית. הוא התפרסם כזייפן עתיקות בינלאומי שעמד במרכזן של שתי פרשות זיוף עתיקות אשר הסעירו את עולם הארכאולוגיה וחקר המקרא בבריטניה, צרפת וגרמניה.
בשערורייה הראשונה שהסתבך בה, התברר כי אוסף חרסים מואבי בן אלפי פריטים שמכר למוזיאון בברלין אינו אלא עבודת זיוף זולה של קדרים בני תקופתנו. עשור לאחר מכן, מששיקם את המוניטין שלו כסוחר עתיקות מומחה, הסתבך בשנית כשניסה להציע למכירה למוזיאונים אחדים באירופה אוסף מגילות ובהן קטעים מספר דברים שנתגלו, לכאורה, במערות באזור ים המלח. כאשר שפירא עמד על סף סגירת עסקה עם המוזיאון הבריטי בלונדון, נקבע בידי מומחים שהמגילות מזויפות. חוות הדעת שהביאה לכישלון העסקה הביאה לאובדן המגילות ולמותו של שפירא.
אילן מספר כי אפילו ראש ממשלת בריטניה ויליאם גלאדסטון התפנה מעיסוקיו וברר עם שפירא פרטים על המגילות שכללו קטעים מספר דברים. החוקר קלרמום גאנו הצרפתי נסע למקום שבו נמצאו המגילות ומצא כי הבדואים הוליכו שולל את שפירא ואת המשלחת הגרמנית שבדקה את אמיתות הממצאים.
בעמק בית שאן.
התיאור של מהלך החפירות בשרידי בית כנסת העתיק במעוז חיים בעמק בית שאן, הוא אחד הסיפורים המעניינים בספר. אילן היה רועה צאן בקיבוץ. בזמן המרעה מצא חרסים, מטבעות ושברי זכוכית. הוא הציג את הממצאים בפני מורתו "אראלה יבנאלי-טל, שממנה למדתי כיצד להסתכל, היכן ומה לקרוא". ואכן ב"גבעת הגמדים" ליד הקיבוץ, היכן שרעה את צאנו, התגלו שרידי בית כנסת. הוא מתאר כי באחד הימים עבד מחפרון במקום, הכף פגעה ברצפת פסיפס ולאחר ניקוי המקום התגלה על הרצפה ציור של מנורה. ואכן בחפירות שנערכו במקום נחשפו שרידי בית כנסת עתיק עם רצפת פסיפס (שעיטוריה כוללים מנורת שבעת קנים), שהיה קיים מסוף המאה ה-5 ועד לאמצע המאה ה-7.
דוגמה לקשר בין הדברים הכתובים במקורות לבין ממצאים ארכאולוגיים הוא מביא מחפירות בשרידי בית כנסת בבית שאן. בתלמוד ירושלמי מסכת ברכות כתוב: "תני אין מעבירין לפני התיבה לא חיפנין ולא בישנין ולא טיבעונין מפני שהן עושין היהין חיתין ועיינין" (פרק ב' הלכה ד' גמרא). פירושו של דבר, אין מתירין לבני חיפה, בית שאן וטבעון לשמש כשליחי ציבור, שכן בני מקומות אלה רגילים להחליף בדיבור ובכתיבה: אות "ה" באות "ח" ואות "ע" באות "א". ואכן בחפירות נתגלתה כתובת ארמית ובה מופיעות שגיאות כאלה: המילה "חדה" במקום "הדה" שפירושה "זה" ו"אבידתה", שפרושה "עבודה" במקום "עבידתה".
לחקלאות הקדומה בנגב.
בפרק זה מדגים אילן את הקשר בין תצפיות שטח לבין לימוד העבר. יש בנגב שרידים חקלאות על פני רבבות דונם - להערכתו כ-20 אלף דונם. השאלה היא מניין הגיעו המים להשקיה. בחורבת חלוקים ליד היישוב מרחב עם הוא מגלה תעלות המאספות מים ממרחקים גדולים. עם המים הגיעה גם אדמת סחף פורייה. כאשר הוקמו סכרים באזור נאספו מים לאגירה. בנגב נמצאו תלוליות, המסודרות שורות שורות וביניהן תעלות. הערבים מכנים אותן "תולילאת אל-ענאב" - כלומר תלוליות הענבים. התאוריה הייתה שכל תלולית ריכזה טל ובמרכזה הייתה גפן שניזונה מהמים. פרופסור מיכאל אבן ארי העוסק בנושא הקים בעבדת חווה שפעלה לפי העקרונות מימי קדם. הוא מסכם, שכשם שראשוני רביבים יכלו ללמוד משיטות החקלאות בימי קדם, גם המתיישבים בימינו יכולים ללמוד מהם.
בית הכנסת במרות.
בית הכנסת של קהילת מרות היה מוקד החפירה הבולטת של אילן. האתר נחשף על ידי צוות החוקרים צבי אילן ועמנואל דמתי בחפירות שנערכו מטעם רשות העתיקות. שרידי בית כנסת ולידו בית מדרש נמצאו בחורבות הכפר הערבי "מארוס", 4 ק"מ מזרחית מתל חצור, לפי הדמיון בשמות מניחים כי מדובר במֵרות עליה סיפר יוסף בן מתתיהו כי הייתה הנקודה הצפונית בגליל שבוצרה על ידו.
ממצאים נוספים.
פרקים נוספים עוסקים באתרים הבאים:
שלושת המאמרים האחרונים בשער זה עוסקים ב"קופות ציבור בימי קדם", "קמיעות עתיקים: בשם האל נעשה ונצליח" וב"גאוגרפיה של צדיקים".
בעת החדשה.
שער זה מתחיל בתיאור אוסף של איגרות שנה טובה שמצא אילן בארכיונים ובספריות בלונדון. מסתבר כי אגרות ברכה מארץ ישראל נשלחו לנדבנים בבריטניה. באגרות הברכה, לצד איחולי שנה טובה, נוספה מישאלה או בקשה. הברכות נשלחו בראש וראשונה מירושלים אך גם מערי הקודש האחרות: טבריה, צפת וחברון. אילן מצא חמישה טיפוסים של איגרות:
על האוצר שלא נמצא.
בשנת 1815 נערכה באשקלון חפירה ארכאולוגית מיוחדת במינה. ליידי הסטר סטנהופ האנגליה מצאה מגילה ולפיה קיימים בארץ ישראל אוצרות שטמנו הצלבנים בעת כיבוש הארץ על ידי הערבים. האוצרות טמונים במקומות הבאים: במסגד באשקלון, ליד מעיינות ראש העין וגם ב"עוג'ה" - או בבקעת הירדן או בעוג'ה אל-חפיר שבנגב. המטמון באשקלון נאמד בשלושה מיליון מטבעות זהב. הסולטאן הטורקי הסכים לשותפות תמורת מחצית המטמון, מוחמד אגא א-שאמי הצטרף לתוכנית וכך החלו חפירות ליד שריד מסגד עתיק. בסוף הגיעו לארבע מיכלי אבן גדולים, אשר נמצאו ריקים. המבנה שנחפר זוהה כבית המועצה - בולהטריון - של אשקלון הרומית - ביזנטית.
השודד השחור מחברון.