רבי אברהם יהושע העשיל מאפטא נולד בשנת תקט"ו (1755) לרבי שמואל. היה חתנו של רבי יעקב מטורטשין היה מגדולי תלמידיו של רבי אלימלך מליז'נסק. כיהן כרב ואדמו"ר בקולבסוף בגאליציה, באפטא הפולנית, ביאסי שבמולדביה ובמז'יבוז' שבפודוליה (אוקראינה). בשנותיו האחרונות היה זקן האדמו"רים בדורו ודעתו הייתה נחשבת בקרב כל החסידים. נפטר בה' בניסן תקפ"ה (1825). מלבד בנו רבי יצחק מאיר היו ילדיו: בנו רבי יוסף משה ממז'יבוז' וחתניו רבי דן יונגרלייב בנו של רבי יצחק מראדוויל (בנו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב), רבי ישראל מליטשניץ ורבי מרדכי.
הדור השני.
בנו, רבי יצחק מאיר מזינקוב. נולד בשנת תקל"ה. עבר ממז'יבוז' לזינקוב הסמוכה שם שימש כאדמו"ר לאלפי חסידים. נפטר בא' באדר תרט"ו. מלבד בנו רבי משולם זוסיא היו ילדיו: בנו רבי מנחם מנדל חתן רבי ישראל מרוז'ין וחתנו רבי שמואל אשכנזי צאצאו של החכם צבי.
הדור השלישי.
בנו של רבי יצחק מאיר היה רבי משולם זוסיא מזינקוב חתן רבי ישראל, חתנו של רבי משה צבי מסאווראן. נולד בשנת תקע"ד. הוציא את ספרו של סבו 'אוהב ישראל'. כאביו היה אדמו"ר לאלפים. נפטר בג' באלול תרכ"ו. חתניו היו רבי יצחק יואל מקנטקוזבה, רבי יוסף משיטאווא ורבי משה מסלאוויטא בנו של רבי פנחס מקוריץ.
הדור הרביעי.
בניו של רבי משולם זוסיא כיהנו אחריו כאדמו"רים:
הדור החמישי.
בדור זה כיהנו בניהם של רבי אברהם יהושע העשיל ממז'יבוז' ושל רבי חיים מנחם מזינקוב.
בניו של רבי אברהם יהושע העשיל היו:
בניו של רבי חיים מנחם היו (מאשתו השנייה):
הדור השישי.
בדור זה כיהנו בניו של רבי ישראל שלום יוסף ממז'יבוז'.
מירי סגל
מירי סגל (נולדה ב-1965 בחיפה) היא אמנית ישראלית בסוגת אמנות מדיה חדשה, זוכת פרס גוטסדינר לשנת 2001, בעלת תואר דוקטור במתמטיקה.
ביוגרפיה.
סגל נולדה בחיפה לאב מהנדס יליד רומניה ולאם מנהלת חשבונות ילידת ישראל. בתקופת התיכון סבלה מבעיות ריכוז ונאלצה להשלים מחדש את בחינת הבגרות במתמטיקה. את שירותה הצבאי עשתה בחיל האוויר בתור מדריכת סימולטור טיסה. בעלת תואר ראשון שני ודוקטורט (1998) במתמטיקה מטעם האוניברסיטה העברית. במקביל ללימודי הדוקטורט, למדה במכון לאמנות של סן-פרנסיסקו. בשנת 1998, כתרגיל יחסי ציבור, ארגנה לעצמה סגל "תערוכה פיקטיבית" במוזיאון לאמנות מודרנית של סן-פרנסיסקו שבה הפיצה הזמנות לתערוכה על שמה שלא יועדה להתקיים כך שהמוצג היחיד בה בפועל היה האמנית עצמה לובשת את תמונתה שלה על גב שמלתה. ב-1999 קיימה את תערוכתה הראשונה בגלריה דביר בתל אביב. לאור החשיפה זומנה להציג במוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון ישראל ובמספר תערוכות בינלאומיות ובהן ה-PS1 בניו-יורק בתערוכת יחיד. כמו כן הוצגו תערוכות שלה ברחבי אירופה - לוצרן, מינכן ובגלריה ליסון שבלונדון. בשנת 2001 זכתה בפרס קרן גוטסדינר ונסעה לעבוד במרכז לאמנות ע"ש אקול דה-בוזאר בניס שבצרפת לתקופה של חמישה חודשים. בשנת 2002 זכתה בפרס משרד התרבות והספורט. באותה תקופה החלה לשמש כחברת סגל באקדמיית בצלאל לעיצוב.
סגל משלבת וידאו, חפצים טכנולוגיים, צילומים עצמיים ערוכים וסרטים ערוכים מתוך סביבת מציאות מדומה בעבודותיה.
בשנת 2013 נבחרה לעמוד בראש התוכנית ללימודי ההמשך של הפקולטה לאמנויות – המדרשה במכללה האקדמית בית ברל.
פעילותה האמנותית.
אף על פי שרבות מעבודותיה עושות שימוש במדיום של הקרנת ווידאו- בכל פעם ההקרנה מבוימת בצורה שונה. סגל אומרת כי אינה רואה עצמה כאמנית ווידאו, ושרק הנסיבות הביאו אותה להשתמש בווידאו ליצירת עבודותיה. סגל היא אחת מאותם אמנים שעוסקים בהיגיון הייחודי של המדיום במובן העמוק ביותר, ובכך מאפשרים לו לבוא לידי ביטוי. (2)לוק כתב על עבודותיה של סגל: הן חושניות, נגישות, מבדרות, ובו בזמן גם תובעניות מבחינה תאורטית. הן אינן קשורות זו לזו בתווי דמיון סגנוניים; משהו אחר מחבר ביניהן: כל אחת מבנה מחדש, בדרכה שלה, את המרחב החזותי של הייצוג שקושר יחד סובייקט ודימוי. (1)יגאל צלמונה כתב אודות עבודתה העוסקת במחוזות הבריחה והפנטזיה. עולמות חלופיים, מדומיינים או ממשיים. בשנת 2000 בתערוכתה "ממשקים" תיאר את עבודותיה (2)מוטי עומר, מישורים דמיוניים ומישורים קונקרטיים, דברים וצלם של דברים, דימויים והשתקפות של דימויים, מתחברים בעבודותיה של מירי סגל ויוצרים, על פי ניסוחה, "מערכת של התאבכות מושגית (הגברה וטשטוש), שבה המהות של הרוח מועצמת על ידי הדימוי שלה ולחלופין מוחלשת על ידו" דימוייה של סגל – מעלים עולם שכולו מאגיה, הוויה שזרימתה מרתקת את הצופה וגוררת אותו אל דבר-מה שאינו אלא "למעלה מזה", אל הרפתקה של גלוי ונסתר. מערכים שונים של יחסי גומלין בין האובייקט והמדיום של הדימוי ממסגרים את המרחב האשלייתי של הייצוג. הם ממקמים את הדימוי בתוך המרחב הממשי של הצופה ויוצרים נוכחות-כלאיים של הממשי והמדומה. יצירותיה של סגל עוסקות באופן שבו נתפשת עבודת האמנות וביחס שבינה לבין הצופה. ברבות מעבודותיה משתמשת סגל באשליות אופטיות, שתפקידן לעורר בצופה משמעויות מטאפוריות. בשנת 2002 נבחרה על ידי מגזין "ארט ניוז" כאחת מ-"עשרת האמנים הצעירים בעולם שכדאי לשים לב אליהם".
מבחר עבודות.
מעגל סגור (כשאני נוגעת בעצמי אני מרגישה משני הצדדים), 2000.
דימויי וידאו של אישה צעירה מוקרנים של שני צדדיו של לוח זכוכית חלבית. האישה שבדימויים היא מירי סגל עצמה, שעמדה בין שתיי מצלמות ווידאו שצילמו אותה משני הכיוונים בו-זמנית. הדימויים, המוקרנים בסינכרוניזציה, מראים אותה בגודל טבעי, מבפנים ומאחור, נעה באטיות ארוטית כשהבעה מהורהרת על פניה וזרועותיה חובקות את גופה ומלטפות אותו. מאחר שהדימויים, שגודלם זהה, מוקרנים על אותה נקודה משני צידי הזכוכית השקופה למחצה, הם מתערבלים זה לתוך זה. מוזיקה שהלחין יונתן בר-גיורא מלווה את ההקרנה ותומכת בה, כשמדי פעם קוטע אותה המשפט "כשאני נוגעת בעצמי אני מרגישה משני הצדדים". במשפט זה ובאמצעותו מנוסחת תפיסה של הגוף, גופה של האמנית, כמה שהוא בעת ובעונה אחת סובייקט ואובייקט של מגע. בעבודתו של מוריס מרלו-פונטי, היחס הרפלקסיבי הזה של אדם לגופו-שלו מטרים את קשריו של הסובייקט עם הדברים בעולם, את יחסי ה"היות-עם דברים". כותב מרלו-פונטי: "הוא (הגוף) רואה את עצמו רואה, הוא נוגע בעצמו נוגע, הוא נראה ומוחש לעצמו. אין זה עצמי מבעד לשקיפות כמו המחשבה, שחושבת את מושאה רק תוך הטמעתו במחשבה, כינונו כמחשבה, הפיכתו למחשבה – אלא עצמי מבעד לאנדרלמוסיה, נרקיסיזם, טביעותו של הרואה במה שהוא רואה, של החישה במוחש – עצמי, אי לכך, הלכוד בדברים, שיש לו פנים ואחור, עבר ועתיד". בין שתי המצלמות המצלמות אותה מפנים ומאחור, מירי סגל עוטה את דמותו של אותו סובייקט נוגע וננגע כאחד, גוף המובנה כעצמי, שיחסו לעצמו הוא תנאי מוקדם ליחסו לדברים שמחוצה לו.
UnUn (too easy to ease) 2000.
על קיר מרוחק רואים דימוי וידאו קטן של גלים בים. מפעם לפעם הדימוי גדל במהירות, נפתח אל הצופה בתנועה אלימה ומגיע עד לרגליו, תוך שהוא חורג ממקומו על הקיר האחורי וכמו מציף את הרצפה ואת הקירות הצדדיים של החדר. באותם רגעים מהדהד בחדר פרץ צחוק מתגלגל. תוך כמה שניות הכל חוזר לקדמותו, כאילו היה בהתרחבותו של הדימוי ובהתכווצות שבאה בעקבותיה משום תרגום לתנודות הגלים. טאוטולוגיה רגעית המזהה את המדיום עם האובייקט המיוצג. הדימוי עצמו נכנס לפעולה, עוטה את ממדי האדריכלות שאת תוויה הפרספקטיביים הוא מרחיב אל גבולות הצופה, ובכך שולל מן הצופה את אופציית המבט מבעד לחלון-התמונה הממוסגר. הצחוק הבלתי צפוי, המתפרץ ברגע שהדימוי מסתער אל הצופה, לא רק מכפיל את יסוד ההפתעה אלא מדגיש את אופייה הלא-חזותי של העבודה: הפלישה אל המרחב הפיזי של הצופה היא התקפה החורגת מיכולותיו החזותיות של הדימוי.
תרבות חבשית
1001 סיפורי באגס באני
1001 סיפורי באגס באני (Bugs Bunny's 3rd Movie: 1001 Rabbit Tales) הוא סרט לוני טונס משנת 1982. זהו לקט של סרטונים קלאסיים של לוני טונס מבית היוצר של האחים וורנר. הסרט מורכב מסרטונים קצרים שמשולבים עם קטעי קישור ויוצרים עלילה, והם בכיכובו של באגס באני.
עלילה.
באגס באני ויריבו דאפי דאק עובדים בהוצאת הספרים "רמלינג". השניים יוצאים ומנסים, כל אחד בדרך שלו, למכור ספרים לאנשים. באגס באני נוסע לחוף פיזמו ודאפי לטרמופוליס. בדרך, עם זאת, השניים חווים במשותף דברים מטורפים רבים, ולאחר שהם לא מגיעים ליעדים הרצויים הם מוצאים אחד את השני באמצע הדרך וממשיכים ביחד, עד שהם מגיעים למערה שמלאה בכסף. הזהב מכה בדאפי באור סנוורים, וזה דוחף את באגס בחזרה לאדמה ומתחיל לערום את האוצרות. באגס עובר במדבר המערבי על פני ארמון הסולטאן, שמסתבר שהוא אינו אחר מיוסמיטי סם. ליוסמיטי בן בשם הנסיך אבאדאבה, אשר מתנהג בצורה מפונקת ורוצה שיקריאו לו סיפור, ולכן יוסמיטי, בעצלנותו, מחפש מי שיעשה את זה במקומו. כאשר באגס פוגש לראשונה את הבן הזאטוט, הוא לועג לו ומסרב שהוא יהיה מספר הסיפורים שלו. אך עם זאת, הנסיך מקבל חשק פתאומי לספר סיפורים לאחר שאביו מאיים לטבול אותו בשמן רותח, דהיינו להרתיחו למוות.