ב-1999 הוביל ויסמן את המהלך לרכישת השליטה בחברת הדלק דור אנרגיה, אותה מיזג עם "אלון" והחברה הממוזגת הפכה ל"דור אלון". המהלך הביא להכפלת מספר תחנות הדלק בבעלות אלון וכן נתן לה דריסת רגל משמעותית בתחום הגפ"מ, זאת באמצעות חברת הבת דורגז. נכון לסוף 2010, עומד נתח השוק של דור אלון על 16.7 אחוזים משוק הדלק. בנוסף, מהווה אלון חלק מחברת דרך ארץ, שהחזיקה בזיכיון לבנייתו וסלילתו של כביש חוצה ישראל, ומחזיקה כיום בשליטה בחברת התפעול של הכביש. קבוצת אלון אף מחזיקה בארבעה אחוזים מהזכויות בקידוח הגז הטבעי תמר, באמצעות חברת אלון גז.
ב-2003 רכשה קבוצת אלון בשיתוף אנשי העסקים מתיו ברונפמן ושולם פישר 78% ממניות רשת קו אופ הריבוע הכחול תמורת 1.368 מיליארד שקלים. כשנתיים מאוחר יותר השלים ויסמן את ההשתלטות על הרשת, כשרכש כמחצית מחלקם של ברונפמן ופישר בשותפות. בכך הפכה קבוצת אלון לבעלת השליטה בקבוצת קמעונאות הכוללת את הרשתות מגה, זול בשפע (לשעבר שפע שוק), עדן טבע מרקט, כפר השעשועים, ששת, ורדינון, נעמן והכל בדולר. ב-2010 מוזגו פעילויות הדלק והקמעונאות של הקבוצה.
ב-2006 רכשה קבוצת אלון את ב-143 מיליון ש"ח. לאחר הרכישה הורה ויסמן להפסיק מכירת מזון לא כשר בסניפי הרשת, אך סניפיה נותרו פתוחים בשבת ובשל כך נאלץ ויסמן להתמודד עם מאבק חרדי על עסקיו, ובהם רשת "שפע שוק" הפונה למגזר החרדי. בסופו של דבר נאלץ ויסמן לסגור את רשת "שפע שוק" ובמקומה הוא פתח את רשת "זול בשפע", אך גם היא נחלה כישלון והציבור החרדי הדיר את רגליו מהרשת.
רשת "זול בשפע" פעלה במגזר החרדי תחת הפסדים גדולים, אך ויסמן התעקש להחזיק את הרשת להראות שאינו מתקפל אל מול הציבור החרדי.
ב-2000 רכשה הקבוצה את חברת טוטאל פינה האמריקאית והקימה את חברת "אלון USA" לניהול פעולתה בארצות הברית. החברה מפעילה בתי זיקוק בדרום ארצות הברית וכן חנויות רשת סבן אילבן בטקסס ובניו מקסיקו.
בשנת 2005 בחר גלובס את ויסמן ל"איש השנה" בישראל. ויסמן קיבל את אות יזם השנה של ארנסט אנד יאנג בדרום מערב ארצות הברית והיה מהמועמדים הסופיים לפרס הבינלאומי, על הישגיה של "אלון USA".
בשנת 2014 הודח ויסמן מניהול קבוצת אלון על ידי שותפו ובעל השליטה העיקרי בקבוצה, שרגא בירן, בעקבות סכסוך שפרץ ביניהם. ויסמן הגיש את התפטרותו מתפקידיו בקבוצת אלון - מנכ"ל אלון רבוע כחול ישראל ויו"ר מגה קמעונאות, והתפטר גם מדירקטוריון אלון רבוע כחול ישראל.
בנוסף לעסקיו עוסק ויסמן בפעילות פילנתרופית ובפרויקטים חינוכיים בישראל ובארצות הברית, בין היתר בסיוע למרכז הרפואי רבין.
ויסמן הוא הבעלים (50%) של יקב טוליפ הממוקם בכפר תקווה, כפר חינוכי המהווה מקום מגורים קבוע ומרחב תומך עבור בוגרים עם צרכים מיוחדים במגוון התחומים ההתפתחותיים והנפשיים.
באפריל 2016 עמד בראש קבוצה שרכשה את חברת הדלק "סונול" מקבוצת עזריאלי.
במקביל, בשיתוף עם שלי שטיין מארצות הברית הקימו את גפן קפיטל- קרן משקיעים אמריקאיים להשקעות בחברות טכנולוגיה בישראל.
ויסמן נשוי לברוריה ואב לשלושה ילדים, מתגורר באבן יהודה.
דודי וייסמן
אליאנה רוס-לטינן
בואינג 757-200
בואינג 757-300
יצחק שולזינגר
הרב יצחק הלוי שולזינגר (ו' באדר ה'תרס"ד, 22 בפברואר 1904 – ט"ז בטבת ה'תשי"ז, 20 בדצמבר 1956) היה רב ושוחט בכפר גנים (היום שכונה בפתח תקווה) ולאחר מכן ראש השוחטים והפוסק בענייני שחיטה בחיפה. כיהן כרב בית הכנסת "יוסף" בשכונת יל"ג בהדר הכרמל.
תולדות חייו.
נולד לרב אליהו דוד הלוי שולזינגר ולחוה בת הרב משה יהודה ליב הכהן. אביו היה תלמיד חכם, ועל שמו רחוב בפתח תקווה.
למד בישיבת ראדין בראשות הרב נפתלי טרופ (הגרנ"ט). בתרפ"ד עלה לארץ עם משפחתו ולמד כעשר שנים בישיבת מרכז הרב בראשות הרב הרב קוק. קיבל הסמכה לרבנות מהרב קוק בא' באלול תרפ"ט ולמד שחיטה אצל השו"ב הירושלמי הידוע מנחם מנדל פרוש.
בתרצ"ג מונה כרב ושוחט בכפר גנים. בהמשך כיהן כראש השוחטים והפוסק של בית המטבחיים בחיפה. היה מרבני המזרחי, כיהן כרב בית הכנסת "יוסף" ששכן בבית הספר נצח ישראל ומסר שיעורים בבית הכנסת המרכזי בעיר.
הרב שולזינגר נפטר בפתאומיות בבוקר יום ט"ז בטבת ה'תשי"ז.
משפחתו.
בשנת תרצ"ד נשא לאישה את סימה, בתו של אברהם חיים צ'יצ'יק שהיה שמשו של הראי"ה קוק.
בניו:
אלפבית טורקי
האלפבית הטורקי הוא אלף-בית לטיני המשמש לכתיבת השפה הטורקית. אלפבית זה נכנס לשימוש בטורקיה בשנת 1928, לאחר הרפורמה של מוסטפא כמאל אטאטורק, חלק מהמהפכה הכמאליסטית. מטרות הרפורמה של השפה הטורקית היו לחסל את המאפיינים הדקדוקיים הערבים והפרסים ואלפי מילים שאולות משפות אלה שהיו חלק מהשפה. מטרה נוספת הייתה לשבור את הקשרים של טורקיה עם המזרח האסלאמי ולאפשר תקשורת בטורקיה עצמה ומול העולם המערבי.
הרקע לשינוי האלפבית בטורקיה.
הטורקית העות'מאנית הייתה מדוברת במשך כ-850 שנים, ונכתבה באלפבית ערבי, אליו נוספו מספר אותיות, כפי שנהגה גם השפה הפרסית. בתחילת המאה ה-20, הגיעה השפה בטורקיה למצב שבו אין מוסכמות על מילה אחת למשמעות מסוימת. למשל, כדי להביע את התעתיק בכתב הערבי למילה "עולמי", יש שישתמשו בהיגוי küllî, אחרים ב–tümel, או ב-universal ויש שיעדיפו את המילה genel, או אפילו evrensel.
נטען כי למעט צורתן היפה של האותיות, אין לאלפבית הערבי-פרסי יתרון כאמצעי לכתיבת טורקית. חלק מהאותיות מייצגות צלילים שלא קיימים בטורקית, ואחרות מייצגות מספר צלילים בטורקית (ك – כ' - יכלה להיות בטורקית אחת מהאותיות g,k,n,y). האותיות ا, و, ي (א', ו', י') ביטאו בטורקית שמונה אפשרויות (בעוד שבערבית\פרסית הן מייצגות רק שלוש אפשרויות): a/e, o/ö/u/ü, i/ay/ey. לכן, מילים רבות קיבלו כפל משמעות, מה שהקשה מאוד על ההבנה. למשל, اولو (אולו) יכל להיות: ulu (גדול), ulu (מערבית, בעלים של דבר), ölü (מת), evli (נשוי), avlu (חצר), avlı, כבצירוף bol avlı bir yıl (שנה ברוכת ציד). במצב זה, רק ההקשר הרחב וידיעה מקיפה של ערבית, פרסית וטורקית יכולה להבהיר איזו מהמשמעויות היא זו שמופיעה במשפט מסוים. בטקסטים שבהם המעתיקים לא הקפידו על העתקה מדויקת, משמעות המילים השתנתה (למשל, بوسنة יכול להיות השנה, بو سنة, או בוסניה).
כתוצאה ממצב זה, טורקים השתדלו להשתמש ככל האפשר במילים נרדפות בערבית, שלגביהן אין ספק כיצד יש לקרוא אותן.
הצעות וקריאות קודמות לשינוי האלפבית.
הרעיון לשינוי האלפבית הערבי-פרסי הוצע כבר בשנת 1851 על ידי אהמט ג'וודט (Ahmet Cevdet) והיו אחריו אחרים שגם ניסו לפתור את הבעיה. בשנת 1862, אנטפלי מוניף פאשה (Antepli Münif Paşa) הציע לכתוב בניקוד מלא (כמו זה של הערבית) או להפסיק לחבר את האותיות ולכתוב אותן אחת אחת, בנפרד. בשנת 1863, המדען הפוליטי והמחזאי האזרביג'אני פתח עלי אהונדזדה (Fath Ali Ahundzade) הגיש לאיסטנבול הצעה להוסיף כמה אותיות חדשות שיבטאו תנועות. ההצעה נפסלה בשל קשיי יישום. בתקופה החוקתית, בשנים 1908–1918, האינטלקטואלים שראו בשינוי דבר חיוני הסכימו שצריך לפחות לכתוב את האותיות בנפרד, כדי לחסוך את לימוד שלוש או ארבע הצורות של כל אות.
התוכנית היחידה שאכן נוסתה הייתה זו של אנוור פאשה (Enver Paşa) משנת 1913 ואילך, והיא להשתמש רק בצורות הסופיות של האותיות, בלי חיבורי אותיות. מערכת זו נועדה לפשט את עבודת מפעילי הטלגרף הצבאיים. אינונו היה עד לבעיות ששיטה זו גרמה במהלך המלחמה. במקביל לנסיונותיו של אנוור להפיץ את האלפבית שלו, כמה עיתונאים ואנשי ספר קראו לאימוץ האותיות הלטיניות. עניין זה היה נושא לשיחה בקרב קצינים עות'מאנים במלחמת גליפולי. רעיון זה לא היה חדש: אהונדזדה הציע אותו לאחר שהרעיון הקודם שלו נדחה.
בשלהי ינואר 1910, הוסיין ג'אהיט (), עורך העיתון "Tanin", פרסם כתבה ובה שיבח את הרעיון האלבני להחלפת האותיות ללטיניות וליווניות והכריז שכדאי לטורקים לאמץ את הרעיון גם כן. עם זאת, כשקבוצת אלבנים ביקשו פתווה, התגובה הייתה שלימוד האותיות הלטיניות בבתי ספר מוסלמיים מול קריאת הקוראן בערבית יהיה מנוגד לחוק הקדוש.
הקריאה לשפה חדשה ושינוי אוצר המילים החלה בשנת 1911, בכתב העת "", שקרא לסופרים צעירים להירתם לשירות המדינה וליצור ספרות לאומית חדשה ושפה חדשה (yeni lisan):
באביב 1914, חמש כתבות אנונימיות הופיעו בשבועון שפרסם Kılıçzade Hakkı, וקראו לאימוץ הדרגתי של האותיות הלטיניות, בהדגישם ששינוי זה מיועד להתרחש. ייתכן שבעקבות כתבות אלה השבועון נסגר.
תרומתו של אטאטורק לשינוי האלפבית הטורקי.
נושא האלפבית עניין את מוסטפא כמאל מזה זמן מה. בהיותו בסוריה בשנים 1905–1907 זה היה אחד מעיסוקיו, ובשנת 1922 שוחח על אפשרות אימוץ האלפבית הלטיני עם האלידה אדיפ אדיוואר. בהיותו בסופיה לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התכתב עם ידידתו מאדאם קורין (Madame Corinne) באיסטנבול בטורקית באותיות צרפתיות.
תרומתו של אטאטורק התבטאה לא רק בהחלפת האותיות, אלא גם במאמציו לפשט את השפה הכתובה באמצעות שימוש בטורקית פשוטה, חדשנותו במונחים טכניים, במיוחד במתמטיקה, ונסיונותיו ליצור מילים חדשות באוצר המילים הכללי.
בפגישה עם נציגי העיתונות של איסטנבול בשנת 1922, אטאטורק נשאל על ידי הוסיין ג'אהיט: "מדוע איננו מאמצים את האלפבית הלטיני?" ונענה: "טרם הגיע הזמן". זו הייתה תקופת האספה הלאומית הגדולה של טורקיה, בה היו אנשי דת רבים.
לטענת איתמר בן אב"י באוטוביוגרפיה שלו, הוא שהציע לאטאטורק ללטן את הטורקית בעת פגישה עימו בירושלים בשנת 1911. אם כי טענה זו מוטלת בספק רב כיוון שאטאטורק שהיה קצין אז, הוצב בכלל בלוב ולא סביר שביקר בירושלים.