משווה את מדיניות התגובה לטרור של ישראל לזו שהייתה נקוטה בידי ארצות הברית עד התקפות הטרור של ה-11 בספטמבר 2001. בעוד שישראל התייחסה לטרור כאל מלחמה, ראתה בו ארצות הברית בעיה של עברה על החוק והעדיפה לטפל בו באמצעות הליכים משפטיים ולא בפעולות צבאיות.
במוקד המאמר עומדת שאלת הרתעת הטרור ויעילותם של חיסול פעילי טרור ושל פעולות תגמול נגד בסיסי ארגוני מחבלים ונגד יעדים של מדינות התומכות בטרור. לדעת המחבר, חיסול פעילי טרור שיבש את פעילות הארגונים במידה מסוימת אך לא הייתה לו השפעה מרתיעה. הדוגמה של המאבק נגד הטרור של אש"ף משטח לבנון בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 מראה גם, כי פעולות תגמול נגד בסיסי מחבלים לא הוו הרתעה. ארגוני הטרור פעלו הרבה מתחת לרמת יכולתם, אך זאת לא בגלל פעולות התגמול המוגבלות, אלא משום חששם ממתקפה קרקעית נרחבת של צה"ל, שתשלול מהם את המאחז הטריטוריאלי שלהם בלבנון, מה שאמנם התרחש ב-1982. גם הניסיון להרתיע, באמצעות פעולות תגמול מוגבלות, מדינות שהפעילו משטחן טרור נגד ישראל לא צלח אלא הביא להסלמה למלחמה. עם זאת, תרמו פעולות הגמול להעלאת המוראל של הציבור הישראלי.
פעולות תגמול גורמות לרגשות של פחד ושנאה בעת ובעונה אחת. כדי שההרתעה תצליח צריך שהפחד יהיה חזק מהשנאה; אם השנאה למרתיע גוברת, הרי שפעולות התגמול יגרמו להסלמה במקום להרתעה.
אם התגמול נמשך, הוא עשוי לשנות את התנהגותו של היריב, אולם הוא אינו יכול לשנות את האינטרסים, האידאולוגיה ונורמות המוסר שלו. מכאן ששינוי ההתנהגות הוא מלאכותי וקצר טווח. סוריה למשל מנעה פעולות נגד ישראל משטחה, אולם תמכה בארגונים הפועלים נגד ישראל ממדינות אחרות.
ניסיונות ההרתעה עד היום נכשלו מכיוון שהם לא הטילו עונשים מספיק קשים על קבוצות הטרור והמדינות התומכות בהן ולא נתפשו אמינים מכיוון שההתנהגות האסורה לא הוגדרה באופן בהיר. ארגוני הטרור והמדינות התומכות בהם סברו שהם יכולים לחיות עם פעולות הענישה. כדי להרתיע, העונש על פעולות טרור חייב לאיים על אינטרסים קיומיים של הארגונים או מדינות הטרור, ולהיות מוצג בצורה ברורה וחד משמעית.
טרור כאסטרטגיה של התקוממות.
המאמר
פותח בבדיקת ההגדרות השונות למונח "טרור". הוא מתאר את הטרור כצורת מאבק ובודק את מאפייניו הייחודיים, על ידי השוואת שיטותיו לאופנים אחרים של מאבק, בהם: גרילה, מלחמה קונבנציונלית והתנגדות לא-אלימה. הוא מדגיש את תפקיד הטרור כאסטרטגיה ומתאר את הרעיונות האסטרטגיים העיקריים שבאמצעותם הטרוריסטים מקווים להשיג את מטרותיהם הפוליטיות. המאמר מעריך את הצלחותיהם של הטרוריסטים בהשגת יעדיהם הפוליטיים והתנאים שמשפיעים על יכולותיהם להגשים את יעדיהם.
כת הטמאים
שאול וואהל
מרכז שהייה חולות
פורונקל
משחקי בריחה מהחדר מציאותיים
מרי ויגמן
מרי ויגמן (בגרמנית: Mary Wigman; 13 בנובמבר 1886, הנובר, האימפריה הגרמנית – 18 בספטמבר 1973, מערב ברלין, גרמניה המערבית) הייתה רקדנית וכוריאוגרפית גרמנייה, שהייתה חלוצת המחול האקספרסיוניסטי, הריפוי דרך מחול ואימון בתנועה ללא נעלי בלט. היא דמות בולטת במחול מודרני ולימים נחשבה אחת הדמויות הסמליות ביותר של תרבות רפובליקת ויימאר.
ביוגרפיה.
קרולינה סופי מארי ויגמן נולדה בהאנובר, האימפריה הגרמנית. היא החלה לרקוד בגיל מאוחר יחסית, לאחר שראתה שלושה תלמידים של אמיל ז'אק-דלקרוז, אשר לימד מוזיקה דרך שלושה עקרונות: סולפג', אלתור, יוריתמיקה. עוד חוויה שקירבה אותה למחול הייתה קונצרט יחיד של גרטה ויזנטל.
בשנת 1913, הכירה את רודולף פון לאבאן, ובהנחייתו פיתחה טכניקת תנועה שהתבססה על ניגודים: מתיחה וכיווץ, משיכה ודחיפה. במהלך מלחמת העולם הראשונה עבדה כעוזרת של פון לאבאן בלייפציג. בשנת 1918 עברה התמוטטות עצבים.
בשנת 1920, הקימה ויגמן בדרזדן בית ספר למחול שזכה לכינוי "בית הספר המרכזי בדרזדן" או פשוט "בית הספר של מרי ויגמן", שהפך מרכז למחול אקספרסיוניסטי. התקיימה יריבות ותחרות בינו לבין בתי הספר הוותיקים למחול בדרזדן, ובמיוחד מול בית הספר של גרט פאלוקה.
היא לימדה או שיתפה פעולה עם רקדנים וכוריאוגרפים ידועים, בהם איבון גאורגי, האניה הולם, האראלד קרויצברג, מקס טרפיס, אירנה לין, אליזבט וינר, סוניה רביד, מרגרטה ואלמן, אינגה וייס, אורסולה קיין ומטה וידמר.
ויגמן ערכה מסע הופעות עם להקת הרקדנים שלה בארצות הברית בשנת 1930. תלמידים שלה יסדו בית ספר למחול בניו יורק בשנת 1931. להקות מחול קומוניסטיות בניו יורק בשנות השלושים הושפעו מהכוריאוגרפיה שלה.
בית הספר של מרי ויגמן התקיים משנת 1920 עד 1942, והמשיך לפעול תחת השלטון הנאצי, ובהתאם להנחיות הממשלה פיטרה את הרקדנים והרקדניות היהודים שעבדו עבורה.
לאחר מלחמת העולם השנייה חודשה פעילות בית הספר בהנהלת דורה הויר.
מונהגים למוות
מונהגים למוות – היבטים פסיכולוגיים וחברתיים של טרור מתאבדים
(באנגלית: Driven to Death: Psychological and Social Aspects of Suicide Terrorism) הוא ספרו של אריאל מררי, שראה אור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד בשנת 2010. מררי הוא פרופסור בדימוס לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, לימד כפרופסור אורח באוניברסיטאות הרווארד וברקלי בארצות הברית ובמרכז הבינתחומי הרצליה. הוא חוקר את הטרור העולמי כארבעים שנה; בשנת 1975 הקים את צוות ניהול המשא ומתן עם המחבלים וניהול המשברים בצה"ל, בראשו עמד עד 1997.
תקציר הספר.
הפרק הראשון מהווה הקדמה וכולל את הגדרתו של המחבר לטרור התאבדותי.
מררי מגדיר את התקפת הטרוריסט המתאבד כ"מצב שבו אדם הורג את עצמו בכוונה תחילה במטרה להרוג אחרים, כדי לשרת מטרה פוליטית או אידאולוגית".
המרכיב המרכזי הוא לא רק ודאות המוות, אלא הרג המתאבד בידי עצמו; כמעט כל פיגועי ההתאבדות בעולם התקיימו כיוזמה של ארגון ובמסגרתו. הארגון מגייס מתאבדים, מתכנן את הפיגוע ומכין את מטען החבלה. ברוב המקרים, המחויבות של המתאבד לארגון מונעת ממנו להתחרט.
הפרק השני עורך סקירה היסטורית. כטקטיקה מתוכננת, טרור המתאבדים המודרני החל בראשית שנות השמונים בלבנון בהתקפות על יעדים אמריקניים ואחר כך בעיקר על צה"ל וצד"ל. "נמרי השחרור של טאמיל אילם" (LTTE) בסרי לנקה השתמשו אף הם בפיגועי התאבדות נגד הממשלה הסינהאלזית של המדינה, שמבצעיהם כללו גם מספר גדול של נשים מתאבדות. בישראל בוצעו פיגועי התאבדות בעיקר על ידי החמאס והג'יהאד האיסלאמי. ובמהלך האינתיפאדה השנייה גם על ידי הפת"ח והחזית העממית לשחרור פלסטין. כיום, קבוצות אסלאמיות קיצוניות כמו אל-קאעידה והטליבאן הם המבצעים העיקריים של טרור מתאבדים.
לדעת המחבר טייסי הקמיקזה היפניים בזמן מלחמת העולם השנייה לא נופלים בקטגוריית המחבלים המתאבדים, מכיוון שהם פעלו במסגרת מלחמה קונבנציונלית, כחלק מיחידותיהם ולא יצאו למשימה כפרטים.
בפרק השני מררי מביא נתונים מספריים על מחבלים מתאבדים – 2,622 התקפות התאבדות (2,937 מחבלים) בין השנים 1981 ל-2008
ומציג את חלוקת הנתונים לפי הארצות השונות
רובם הגדול של פיגועי ההתאבדות התרחשו בארצות שבהן היה סכסוך חריף באותו זמן. בפרק מתוארים פיגועי התאבדות בארצות שהיוו ציון דרך בהתפתחות התופעה: לבנון, ישראל, עיראק ואפגניסטן.
בפרק השלישי מררי מציג מאפיינים דמוגרפיים של המחבלים – 95% מהם היו גברים, 89% מתחת לגיל שלושים ו-69% מתחת לגיל 25; 82% רווקים ו-91% מוסלמים.
בפרק הרביעי מוצגים ראיונות עם שלושים ושש משפחות של מפגעי התאבדות פלסטינים. הפרק מביא את מאפייני המתאבדים כפי שתוארו בידי בני משפחתם. כל המשפחות הביעו צער על מות ילדיהן שיצאו למשימות התאבדות, ובעת ובעונה אחת הביעו גאווה על כך. כמעט כולן ציינו שאילו ידעו על כוונת הבן לבצע פיגוע התאבדות היו עושות הכל כדי לעצור בעדו.
הפרק החמישי מביא ראיונות עומק ומבחנים פסיכולוגיים שנערכו עם חמישה עשר פלסטינים שניסו להתאבד, אולם נכשלו בכך, בהשוואה לקבוצת ביקורת של תריסר טרוריסטים כלואים בשל עבירות שאינן קשורות לטרור ההתאבדות. שתי הקבוצות עברו מבחנים פסיכולוגיים וראיונות עם פסיכולוגים קליניים דוברי ערבית שוטפת. התוצאות מצביעות על הבדלים ניכרים בין שתי הקבוצות. המתאבדים הפוטנציאליים סבלו מבעיות אישיות – אישיות תלותית-הימנעותית (60% בקבוצת המתאבדים לעומת 16.7% בקבוצת הביקורת), נטיות אובדניות (40% בקרב המתאבדים לעומת שום סימפטומים בקרב קבוצת הביקורת), סימפטומים של דיכאון (53% לעומת 8% בקבוצת הביקורת). לעומת זאת פחות מחבלים מתאבדים הפגינו נטיות פסיכופתיות (0% לעומת 25% בקבוצת הביקורת) ופחות מתאבדים גילו נטיות להתנהגות אימפולסיבית וחוסר יציבות (26.7% לעומת 60% בקבוצת הביקורת).
רוב המתאבדים היו ביישנים, לא מקובלים חברתית ומתבודדים, טיפוסים נגררים ולא מובילים, עם היסטוריה של כישלון בבית הספר, נתונים בתחושה שאיכזבו את הוריהם.
הנתונים מסתמכים על מחקר שנערך מטעם המטה לביטחון לאומי בישראל בשנים 2008-2002, שמררי היה המנהל המדעי שלו.