בשנת 1989 שנגליה שיחק בקבוצת יפ"ק הולמסונד מליגת המשנה של שוודיה; הוא הופיע במדיה ב-13 משחקים והבקיע שני שערים לזכותה; אחרי עונת כדורגל זו, הוא סיים את קריירת המשחק שלו.
בשנים 1992-1990 שנגליה היה מנהל מחלקת הנבחרות בהתאחדות הכדורגל הגאורגית; בשנים 1996-1993 הוא שימש כמנהלהּ של נבחרת גאורגיה.
בשנת 2004 שנגליה נקלע לתאונת דרכים בעת שחזר ברכבו מכותאיסי לטביליסי; הרופאים אבחנו אצלו המטומה תוך-גולגולתית; אחרי פגיעת ראש זו, הוא המעיט את הופעותיו במשחקי ותיקים, שבהם נהג להשתתף באופן סדיר.
רמז שנגליה מת מהתקף לב בשנת 2012; זה קרה בבית הנופש שלו בכפר צֵרוֹבַני, שממוקם 15 ק"מ מצפון-מערב לטביליסי; הוא נקבר בפנתאון סבורתלו שבטביליסי.
נכון לשנת 2014, שנגליה ניצב במקום ה-11 במועדון המבקיעים של גריגורי פדוטוב, עם 161 שערים (המועדון הלא-רשמי מהווה רשימת דירוג של כדורגלנים סובייטים ורוסים, שהבקיעו 100 שערים ויותר במשחקים רשמיים בכל המסגרות; אלכסנדר מוסטובוי הבקיע גם הוא 161 שערים, אך שנגליה עוקף אותו ברשימה בגלל אופן התחלקות השערים למפעלים השונים).
תארים ופרסים.
דינמו טביליסי
אישיים
אברהם שטרן (פירושונים)
מירופיל
מירופיל (באוקראינית: Миропіль) היא עיירה בנפת רומניב שבמחוז ז'יטומיר, אוקראינה. היא שוכנת על גדת נהר הסלוץ', וממוקמת 70 קילומטר ממערב לבירה המחוזית ז'יטומיר ו-200 קילומטר ממערב לקייב.
היסטוריה.
במאה ה-12 שכנה באזור עיר הגבול המבוצרת קמניץ ווהלין, מוצב של נסיכות ווהלין, שנזכרה ברשומות לראשונה ב-1196. היא נשרפה על ידי באטו חאן ב-1240 ובמקום שרד רק כפר קטן. ב-1585 הוא נזכר שוב במסמכי האיחוד הפולני-ליטאי כחלק מנחלות בית אוסטרוגסקי. בימי מרד חמלניצקי ב-1648 פעלו במקום מורדים קוזאקים, אך העיירה הושבה לפולין-ליטא בהסכם אנדרוסובו ב-1667. ב-1711 גירש צבאו של פיוטר הגדול את תושבי הגדה המערבית של הדנייפר כדי למנוע תמיכה מאיוואן מזפה, והכפר נותר שומם. בעשורים הבאים הוא יושב מחדש, בין היתר על ידי יהודים רבים. ב-1793, לאחר חלוקת פולין השנייה, נמצא האזור בשליטת האימפריה הרוסית. בתקופה זו היו במקום ארבעה יישובים: מירופול (מירופיל באוקראינית), מירופול ישן, מירופול חדש וקמינקא. ב-1897 נערך במקום מפקד אוכלוסין: נמנו 4,914 איש, מרביתם נוצרים אורתודוקסים; היו גם 1,912 יהודים. לאחר מהפכת פברואר סופח הפלך לרפובליקה העממית של אוקראינה, אך נכבש על ידי ברית המועצות ונכלל בשליטתה תחת תנאי הסכם ריגה. רבים מהמקומיים מתו ברעב הגדול של 1932–1933.
ב-6 ביולי 1941 נפל החבל לידי גרמניה הנאצית, וכמעט כל היהודים נרצחו בירי בימי השואה. ארבעת הכפרים שוחררו ב-6 בינואר 1944. ב-1957 הם אוחדו ליצירת עיירה אחת, מירופיל. מאז 1991 היא משתייכת לאוקראינה העצמאית.
בתולדות ישראל, היא ידועה כמקום משכנם של האדמו"רים מקמינקא-מיראפאל. ש. אנ-סקי ביקר בה ב-1912 וביסס את דמות הצדיק ממחזהו "הדיבוק" על סיפורים ששמע אודות האדמו"ר שמואל השני; אותה דמות מתגוררת בעיירה מירופול.
א. פאר
גנדר
גנדר (באנגלית: Gander) היא עיירה בפרובינציית ניופאונדלנד ולברדור בקנדה. גנדר נמצאת בצפון האי ניופאונדלנד, על הגדה הצפונית של אגם גנדר. בעיירה מתגוררים 11,054 תושבים (נכון ל-2011).
העיירה מפורסמת בעיקר בזכות נמל התעופה הבינלאומי גנדר, שהיה בעבר נקודת עצירה חשובה ביותר לטיסות טרנס-אטלנטיות.
היסטוריה.
ב-1935 הוחלט להקים נמל תעופה באזור גנדר בעקבות מקומו האסטרטגי הקרוב לקצה המזרחי של יבשת צפון אמריקה. בניית הנמל החלה ב-1936 ובערך באותו זמן החלה להתפתח העיירה בקרבתו. ב-11 בינואר 1938 נחתה הטיסה הראשונה בנמל.
במהלך מלחמת העולם השנייה ישבו בגנדר כ-10,000 אנשי צבא קנדים, בריטים ואמריקאים. העיירה ונמל התעופה שלה הפכו לבסיס של פיקוד ההעברה האווירית של חיל האוויר המלכותי (RAF Ferry Command) ובמסגרת כך עברו בגנדר כ-20,000 מטוסי קרב ומפציצים שיוצרו בקנדה וארצות הברית בדרכם לאירופה.
לאחר המלחמה הנמל חזר לפעילותו האזרחית ובשנות ה-50 העיירה הוזזה כדי לשמור מרחק בטיחותי מהנמל. במקביל הנמל הפך לתחנת תדלוק חשובה ביותר לטיסות טרנס-אטלנטיות, עד שהפך לאחד מנמלי התעופה החשובים בזמנו. כעבור מספר עשורים החל הייצור של מטוסים ארוכי-טווח שלא היו זקוקים לעצירת תדלוק והנמל החל לרדת מחשיבותו.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר ב-2001 רשות התעופה הפדרלית סגרה את המרחב האווירי של ארצות הברית. המטוסים שהיו מיועדים להגיע לארצות הברית הופנו עקב כך לנמלי תעופה בקנדה במסגרת מבצע סרט צהוב (Operation Yellow Ribbon). לנמל התעופה של גנדר הופנו 38 מטוסים, כמות שנייה רק למספר המטוסים שהופנו לנמל התעופה הבינלאומי הליפקס סטנפילד בהליפקס. המטוסים הביאו אתם למעלה מ-6,600 נוסעים ואנשי צוות, כמות השווה לשני שלישים מאוכלוסיית גנדר באותו זמן, אשר נאלצו לשהות בגנדר מספר ימים עד לפתיחת המרחב האווירי וחידוש הטיסות. תושבי העיירה כולה התגייסו ועזרו באירוחם, האכלתם והנעמת זמנם של אלפי הנוסעים עד שעזבו.
תחבורה.
אף על פי שנמל התעופה של גנדר ירד מגדולתו, הוא עדיין פעיל ומציע טיסות למספר יעדים, בעיקר בחלקה המזרחי של קנדה.
מנחם בלונדהיים
מנחם בלונדהיים (נולד ב- 12 במאי 1954 בירושלים) הוא היסטוריון וחוקר תקשורת, ממייסדי המחקר בממשק שבין תקשורת להיסטוריה. מלמד באוניברסיטה העברית בה הוא משמש כראש התוכנית ללימודים אמריקניים וכמנהל אקדמי בבי"ס רוטברג לתלמידים מחו"ל. בעבר שימש כראש המחלקה לתקשורת, כראש מכון סמארט וכראש מכון טרומן.
ביוגרפיה.
מנחם בלונדהיים נולד בירושלים. אביו, פרופ' שלמה הלל בלונדהיים, היה רופא בבית החולים הדסה וחוקר בתחום המטבוליזם. אמו, ד"ר סירל בלונדהיים, הייתה חוקרת בתחום האנטומולוגיה באוניברסיטה העברית. למד בבית הספר מעלה, בישיבת נתיב מאיר והיה ממקימי ישיבת הגולן, בשנת 1972. היה הקצין הראשון במסגרת ישיבות ההסדר, והגיע לדרגת רב-סרן במילואים בחיל השריון. לאחר שחרורו נמנה עם הקבוצה המייסדת של מכון שלום הרטמן, ולמד היסטוריה ופסיכולוגיה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית. במקביל הוא לימד משנה ותלמוד בשלוחה הישראלית של הסמינר התאולוגי של ניו יורק (JTS), וגם ערך והגיש תוכניות בטלוויזיה הכללית ובטלוויזיה הלימודית. לאחר תום לימודיו לתואר ראשון המשיך בלונדהיים ללימודי תואר שני ושלישי באוניברסיטת הרווארד, בהדרכתם של דייוויד הרברט דונלד מהחוג להיסטוריה ואלפרד ד' צ'נדלר מבית הספר למנהל עסקים. עם סיום לימודיו החל ללמד בחוג ללימודים אמריקניים באוניברסיטה העברית.
ב-1993 היה שותף, יחד עם שלמה צימרמן, בהקמת חברת ההיי-טק "ממדים", שהייתה חלוצה בפיתוח טכנולוגיות להעברת נתונים בקצב גבוה על תשתיות רחבות פס (broadband), בשיתוף פעולה עם אינטל העולמית. ממדים נבלעה לבסוף בחברת NDS של News Corp, וב-1997 חזר בלונדהיים לאוניברסיטה העברית כחבר בחוגים לתקשורת וללימודים אמריקניים.
דרכו האקדמית.
גישתו של בלונדהיים למפגש שבין חקר התקשורת למחקר ההיסטוריה היא דו-קוטבית: הוא בוחן את מקומה של התקשורת כגורם מפתח בתהליכים היסטוריים ומשתמש בבסיס הידע ההיסטורי לגזירה ולתיקוף של תאוריה בתחום התקשורת, בדגש על התפתחותן של טכנולוגיות התקשורת מן הכתב ועד לעידן הדיגיטלי. השדות ההיסטוריים העיקריים בהם חקר הם ארצות הברית בתקופה הלאומית והיסטוריה יהודית למן העת העתיקה.
באוניברסיטה שימש גם כראש לימודי התואר הראשון בבית הספר לתלמידים מחו"ל וכראש המכון לקומוניקציה ע"ש סמארט. בשנת 2000 היה עמית של הקרן הלאומית למדעי הרוח בארצות הברית (NEH) ועמית מחקר בספרית הקונגרס בוושינגטון. ב-2005 עמד בראש קבוצה בינלאומית לחקר התקשורת בגולה היהודית במכון ללימודים מתקדמים, וב-2006 היה עמית במרכז ללימודי היהדות ומרצה בבי"ס אננברג לתקשורת באוניברסיטת פנסילבניה. הוא היה פרופ' אורח גם באוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטת ניו יורק, באוניברסיטת Ca Foscari בוונציה ובאוניברסיטאות Spaienza ו-LUMSA ברומא.
עבודותיו הבולטות מתמקדות בחקר התקשורת בהיסטוריה האמריקנית ובהיסטוריה יהודית, ובתקשורת בת זמננו בישראל ובארצות הברית. בספרו "News over the Wires" תיעד את הופעת הטלגרף וסוכנויות הידיעות בארצות הברית ומקומן בפיתוח סביבת אינפורמציה לאומית. בניגוד להנחה האינטואיטיבית שתקשורת הדוקה מקדמת הבנה ופיוס, בלונדהיים טען שיצירתה של תקשורת חדשות לאומית מהירה ונגישה העצימה את השסעים והמתחים בחברה האמריקנית. לטענתו, החמרת הסכסוך בין הצפון לדרום ומלחמת האזרחים קשורה להופעת הטלגרף ב-1844 וה-AP ב-1846 כמדיום לאומי.
בספרו "Copperhead Gore" (בהוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, 2006) התמקד בממשק של היסטוריה, ספרות ותקשורת, ובאמצעותו בחן את המשמעות הפוליטית, החברתית והתרבותית של הקשרים בין הצפון לדרום במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
בעבודות אחרות חקר את מדיניות התקשורת של הצפון במלחמת האזרחים ואת לידת הרגולציה של התקשורת בארצות הברית של המאה התשע עשרה. בעבודות המתייחסות לעת האחרונה בדק, עם תמר ליבס, את המשמעות התקשורתית של פיגועי 11 בספטמבר, עם לימור שיפמן היבטים של התקשורת הדיגיטלית, ועם אלעד שגב את השינויים במעמדה הבינלאומי של ארצות הברית על פי חדשות מקוונות מן השנים האחרונות.