הפסטיבל הראשון, שבמקור נקרא פסטיבל הסרטים השחור אקפולקו, או ABFF, עד שהשם שונה ב-2002, התקיים בחודש יוני 1997. מטרת מייסדיה, ג'ף פריידיי, וורינגטון הדלין וביירון אי לואיס, הייתה ליצור מקום שבו חברי "הוליווד השחורה" יכולים להיפגש, להתחבר, לשתף פעולה, ולחגוג קולנוע שחור. בראיון אמר פריידיי שאחד המניעים העיקריים לפסטיבל היה ש"כל המיעוטים מודרים  מתוך המסיבה הפרטית לה קוראים הוליווד. מכניסים אותנו אחד אחד, והמידע לא מגיע להמונים, או שלא מקבלים גישה לתהליך קבלת החלטות, או שאנחנו לא בעמדה לתת אור ירוק לפרויקט. התוכנית שלנו היא להמשיך במה שהתחלנו, וזה הפצת יותר מידע, ייצור רשת הזדמנויות רחבה יותר, ולקידום המשימה שלנו לספק למיעוטים ואנשים של צבע סיכוי הוגן לפריצה לתוך המערכת ההוליוודית."
לואיס, מנכ"ל קבוצת UniWorld, ופריידי, שהיה בזמנו ראש מחלקת הקולנוע של הקבוצה, נפגשו עם הדלין, נשיא קרן הקולנוענים השחורים, כדי לדבר על קריאותו של ג'סי ג'קסון להחרים את טקסי האוסקר בשל היעדר מועמדים שחורים באותה השנה. שנה זו לא הייתה היחידה: לפרסי האוסקר, מבחינה היסטורית,  היה מוניטין כמדירי קולנוענים שחורים; עד 1980, רק שני אפרו-אמריקאים זכו בפרסי אוסקר למשחק. המייסדים של ABFF החליטו, עם זאת, שבמקום להשקיע זמן ואנרגיה בתמיכה בחרם, הם יקיימו אירוע משלהם כדי לקדם קולנוע שחור ולחגוג את הישגיו, וכך נולד הפסטיבל.
פסטיבל הקולנוע השחור אקפולקו: 1997-2001.
בשנים הראשונות, הפסטיבל נערך באקפולקו, מקסיקו. בפסטיבל הראשון השתתפו כ-600 אורחים. במהלך חמישה ימים, הוקרנו תשעה סרטים עצמאיים והוענקו שבעה פרסים, בהכרה ב"הישג אמנותי" (גבר ואישה), "השחקן הטוב ביותר", "השחקנית הטובה ביותר", "הבמאי הטוב ביותר", "סרט השנה" ו"הפסקול של השנה".
בשנת 1998, חברת הכבלים והתוכן HBO יסדה את פרס HBO לסרט הקצר הטוב ביותר, אשר יוענק בטקסי ABFF ליוצר בתחום סרטים קצרים. HBO בכך הפך לשותף ותומך מרכזי של ABFF, יחד עם UniWorld וקרן הקולנוענים השחורים.
ב-1999 העניק הפסטיבל את פרס החלוציות הראשון על תרומה משמעותית לתקשורת המסך. הפרס היה חלק בפסטיבל עד 2002.
בשנת 2000, נוסד פרס גביע לינקולן. הפרס  היה אחד משני פרסים בלבד, יחד עם פרס HBO לסרט הקצר, אשר שרדו את מעבר הפסטיבל לפלורידה ב-2002.
בנוסף להקרנות ופרסים, בשנותיו הראשונות כלל הפסטיבל גם סמינרים, מפגשים וסדנאות. כל אלה נועדו לחזק את הנטוורקינג בין אנשי המקצוע של בקהילת הקולנוענים השחורה.
מאז 2002.
בשנת 2002 הפסטיבל עבר שינויים משמעותיים. ג'ף פריידיי, אשר שנה קודם לכן קנה את UniWorld (ושינה את שמה ל- Film Life), לקח על עצמו את ארגון הפסטיבל, ושינה את שמו לפסטיבל האמריקאי לסרטים שחורים (עדיין מקוצר ל-ABFF). מאז השינוי, משך הפסטיבל חוסים תאגידיים חדשים (ביניהם גריי גוס, פורד, NBC, CBS, וניקלודיאון) והגדיל באופן משמעותי את מספר המשתתפים.
הפסטיבל הראשון במתכונת החדשה נערך בסאות ביץ', שבמיאמי, פלורידה ב-26 ביוני 2002. הפסטיבל נשאר בפלורידה עד שנת 2007, אז הוא עבר ללוס אנג'לס, קליפורניה, במאמץ למשוך יותר משתתפים מפורסמים, ולייצר יותר עניין כללי בפסטיבל. בעוד שבתחילה השינוי היה מוצלח, בסופו של דבר המעבר גרם לירידה בפועל בהשתתפות חברי קהילת הקולנוע השחורה. הפסטיבל אז חזר לפלורידה בשנת 2010.
תוכני הפסטיבל.
אירועים.
במהלך הפסטיבל, מתקיימים מספר רב של אירועים במקומות שונים. בדרך בנוסף לטקס פתיחה מרכזי, עם מארחת או מארח בעלי שם, יש הקרנות, סימפוזיונים, סדנאות, ועוד. הפסטיבל מסתיים בטקס מרכזי להענקת פרסים.
יוזמות.
לפסטיבל יש חמש מטרות מרכזיות, אשר כוללות:
זוכים.
פרסים וזוכים 1997–2001.
רשימת זוכי הפרסים בטקסים באקפולקו:
פרסים וזוכים 2002-2010.
רשימת זוכי הפסטיבל במתכונת החדשה:
טרנזיט (פירושונים)
מרכז-ההצלה
אריך צייזל
אריך צייזל (בגרמנית: Erich Zeisl 18 במאי 1905 -18 בפברואר 1959) היה מלחין יהודי-אמריקאי ממוצא אוסטרי.
חייו.
לימודים וראשית קריירה.
צייזל נולד למשפחה יהודית מן המעמד הבינוני בווינה, בן לקמילה (פייטלר) וזיגמונד צייזל. הכישרון המוזיקלי שגילה בגיל צעיר איפשר לו להתקבל לאקדמיה למוזיקה של וינה (בניגוד לרצון הוריו) בגיל 14, אז התפרסם שירו הראשון. בשנותיו באקדמיה למד אצל ריכרד שטהר, יוזף מרקס והוגו קאודר. הוא זכה בפרס ממשלתי על מוזיקה לרקוויאם בשנת 1934, אבל מוצאו היהודי הקשה עליו להשיג עבודה ולהוציא את יצירותיו לאור. לאחר האנשלוס ב-1938 נמלט, תחילה לפריז, שם החל לעבוד על אופרה המבוססת על "איוב", ספרו של יוזף רות, ומשם לניו יורק.
קריירה בארצות הברית.
בהמשך עבר להוליווד, שם עסק בכתיבת מוזיקה לסרטים, אך חש מבודד וסלד מדרישות מעסיקיו. בין הסרטים שלהם כתב מוזיקה "הדוור מצלצל פעמיים" (1946), ו"אבוט וקוסטלו פוגשים את האיש הבלתי-נראה" (1951).
סגנונו של צייזל היה טונאלי בעיקרו ושמרני בהשוואה לבני-זמנו כמו ארנולד שנברג, וכיון שכך לא סתר לגמרי את ציפיות ההלחנה לסרטים, אבל הוא שאף למשהו אחר. בשלב אחד הוזמן לערוך את המוזיקה להצגת במה, שחרגה מאוד מן הדיוק, על חייו של צ'ייקובסקי, "שיר ללא מילים". מצוקתו לנוכח העיבוד שנדרש לבצע למוזיקה כזאת (יחד עם התלאות שמלחינים מהגרים באמריקה היו קורבנות להן באותו זמן) ניכרת בבירור במכתב שכתב לחבר בשנת 1945"
מכל מקום, במשך הזמן הצליח צייזל למצוא משרות אקדמיות ופנאי להלחנה בסגנונו הוא. יצירותיו אלה כוללות מגוון מוזיקה קאמרית, קונצ'רטו לפסנתר, קונצ'רטו לצ'לו שנכתב בשביל גרגור פיאטיגורסקי, ומוזיקה למקהלה, סולנים ותזמורת למזמור תהילים צ"ב בעברית, שאותו הכתיר בשם Requiem Ebraico ("רקוויאם עברי"), שנכתב בשנת 1944–1945, לזכר אביו. וריאציות לתזמורת המבוססות על שיר חג המולד It Came Upon A Midnight Clear. האופרה שלו "איוב" לא הושלמה.
Why i didn't report
השולטים בעתיד (ספר)
השולטים בעתיד : הון-שלטון, טכנולוגיה, תקווה הוא ספרו של העתידן רועי צזנה, חוקר במרכז למחקר סייבר בינתחומי ע"ש בלווטניק באוניברסיטת תל אביב. הספר מתאר מגמות עומק של הפעילות האנושית בהווה ובהן הטיפול בזכויות יוצרים, התפתחות התאגידים הרב-לאומיים ואתגרי הדמוקרטיה הייצוגית ועיקרו - הצגת הסדרים חברתיים פורצי דרך וטכנולוגיות חדשניות כגון כלכלה משתפת, בלוקצ'יין והאופן שאלו יעצבו בעתיד את המבנה החברתי, צורות הממשל ואופי הכלכלה.
תוכן הספר.
להלן רשימת חלקי הספר:
חלק ראשון : הכוחות המניעים הטכנולוגיים.
מזעור, קישוריות, בינה מלאכותית, אנרגיה ועתיד האנרגיה הסולארית, חיישנים, האינטרנט של הדברים
חלק שני : עולם ללא פרטיות - עולם בשליטת הלווייתן.
עולם ללא פרטיות, מחשוב לביש, חוק הפטריוט, תעמולת בחירות במדינות המערב וניתוח תעמולת הבחירות של הליכוד בבחירות 2015, הסוכנות של ארצות הברית לביטחון לאומי, טרור של זאב בודד, לוחמה ביולוגית
חלק שלישי : הכרישים שמנסים להפוך לכרישי-לווייתן.
אלגוריתמי החיפוש של פייסבוק וגוגל, מיזוגים ורכישות, Airbnb, אובר, רובוטים שמחליפים בני אדם בעולם העבודה, פלוטונומיה, תאוריית קונספירציה
חלק רביעי : הכוח שעובר לסרדינים.
פיצוץ אוכלוסין, חוזים חכמים, ארגוני דאו ולהקות מבוזרות, אחסון משותף של מידע, שיתוף ציבור, מדינות ענן, ויקיפדיה
המכון האמריקאי לרפואה
האקדמיה האמריקאית לרפואה
מיצר (קיבוץ)
מיצר (יישוב)
אינגריד סינקלייר
אינגריד סינקלייר היא במאית קולנוע, תסריטאית וסופרת בריטית-זימבבואית,  הידוע בתור יוצרת קולנוע חשובה של "הרנסאנס האפריקאי". היא זכתה בהכרה בינלאומית עבור סרטה משנת 1996, "Flame", דרמה על מלחמת השחרור של זימבבואה, וכן בשל סרטיה הדוקומנטריים על זימבבואה. "Flame "נבחר להקרנה בפסטיבל הקולנוע בקאן במהלך "שבועיים של במאים", וזכה בפרס נסטור אלמנדרוס בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של Human Rights Watch בניו יורק.
ביוגרפיה.
אינגריד סינקלייר נולדה ברודזיה ב-1948. היא גדלה בבריטניה שם למדה רפואה וספרות. סינקלייר עברה לזימבבואה ב-1985, לאחר שהתחתנה עם הבמאי והמפיק סיימון ברייט. סינקלייר וברייט היו פעילים בתנועת השחרור של זימבבואה, ומאוחר יותר הפכו לאזרחי המדינה העצמאית. סינקלייר כתבה וביימה מגוון רחב של סרטים קצרים וסרטי תעודה בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים, בהם חקרה נושאים של שוויון, תרבות, היסטוריה, והנוף של זימבבואה. היא נחשבת כבמאית של הרנסאנס האפריקאי.
המצב הפוליטי בזימבבואה השתנה באופן דרמטי ב-2001 עם תוכנית רפורמת הקרקעות. במהלך פרק זמן זה, נוצרו מתחים בין-גזעיים קשים - חוואים לבנים נושלו מאדמתם, ודמויות מובילות לבנות אחרות גם הוגלו מהמדינה.
ב-2003, סינקלייר וברייט עזבו את זימבבואה ועברו לבריסטול, שם הקימו את פסטיבל הסרטים Afrika Eye והמשיכו לעבוד בהפקה קולנועית.
פילמוגרפיה נבחרת.
Flame (1996).