כשהיא דוחפת קדימה עוד 40 קילומטרים, המאמץ העיקרי של החזית האוקראינית הראשונה פרץ את ההתנגדות הגרמנית בהרי האורה והתקרב למרחק של 70–80 קילומטרים מפראג. התקדמותה של ארמיית המשמר המשוריינת הרביעית הגיעה למפקדת קבוצת ארמיות מרכז, לכדה או הרגה את אנשי המפקדה, אך לא את שרנר, שעזב את מפקדתו עשה את דרכו לפודבוראני, שם טס למחרת בלבוש אזרחי לבוואריה (תשעה ימים לאחר מכן הוא נעצר באוסטריה על ידי חיילים גרמנים שהעבירו אותו לידי האמריקאים).
בערב ה-8 במאי, דרזדן נפלה לארמיית המשמר המשוריינת השלישית וארמיית המשמר החמישית. באותו יום דחקה החזית האוקראינית הרביעית את הגרמנים מאולומואוץ. הסובייטים שידרו דרישה שהכוחות הגרמנים הנותרים בשטח אמורים להניח את נשקם עד השעה 23:00 באותו יום. לא התקבלה תשובה. ללא מפקדת קבוצת ארמיות מתפקדת וללא מפקדים, הארמיות המרכיבים את קבוצת הארמיות מרכז הושארו לנפשם. למרות תוכניותיו של שרנר לנסיגה מסודרת, עיקר החיילים של קבוצת ארמיות מרכז היו מיועדים להילכד על ידי הצבא הסובייטי.
המועצה הלאומית הצ'כית (ČNR), חסרת אספקה משמעותית לתמיכה במרד, עם חשש להרס רחב היקף של פראג, ובעקבות הכניעה הגרמנית הכוללת, הגיעה להסכם עם הגרמנים שבו יעזבו החיילים הגרמנים את פראג בתנאים של הפסקת אש. עם זאת, חלק מיחידות האס אס המשיכו בהתקפותיהן נגד המורדים הצ'כים בפראג. דיוויזיית KONR הראשונה, אשר יחסיה עם ה-ČNR נותקו והבינה שלא ניתן לצפות לרחמים מהכוחות הסובייטיים, הצטרפה לאס אס ולכוחות גרמנים אחרים בברית נוחות זהירה והחלה לנוע מערבה. הדיוויזיה השנייה של KONR כבר יצרה קשר עם האמריקאים והחלה בצעדה מערבה.
9 במאי.
במהלך הלילה של 8/9 במאי, יחידות שריון של ארמיות המשמר המשוריינות ה-3 וה-4 דחפו דרומה כ-80 קילומטרים, ונכנסו לפראג עם עלות השחר. אחרי כוחות החלוץ המשוריינים הגיעו תוך זמן קצר גורמים מהארמייה ה-13 ומארמיית המשמר ה-3. בעזרת האוכלוסייה הצ'כית שוחררה פראג מכוחות גרמניה בסביבות השעה 10:00. לכוחות הצבא האדום היו רק עשרה הרוגים, במה שתואר כ"ניצחונם הקל ביותר" במלחמה. בכל מקרה, חיילים גרמנים בפראג וסביבתה היו להוטים לברוח מערבה, אם כי טורים סובייטים, פרטיזנים צ'כים ואוכלוסייה צ'כית זועמת הפכו את המסע לקווים האמריקאים למאוד לא בטוח.
בשעות המאוחרות של היום (אחרי חצות) הגיעו לפראג גם יחידות מהחזית האוקראינית הרביעית והשנייה, כולל חטיבת השריון של הקורפוס הצ'כוסלובקי. הגעתם של החזיתות האחרות פירושה שחלק הארי של קבוצת ארמיות מרכז נותק וכותר בכיס ממזרח, צפון-מזרח ומדרום לפראג.
10–11 במאי.
עם יחידות סובייטיות בפראג והתקדמות נוספת מערבה ודרומה לתוך בוהמיה, הושגו המטרות הצבאיות הסובייטיות של המתקפה. עיקר החיילים הגרמנים בקבוצת ארמיות מרכז נלקחו בשבי על ידי הסובייטים ביומיים שלאחר שחרור פראג, בעוד גורמים בחזית האוקראינית הראשונה והשנייה דחפו מערבה לקו התיחום קמניץ-קרלובי וארי-פלזן עם הכוחות האמריקאים.
מחשש לטיפולם בידי המקומיים או כוחות הצבא הסובייטי, שרידי הרכבים של מרכז קבוצות הצבא המשיכו בהתנגדותם עד 10/11 במאי, ובמקרים של כמה יחידות קטנות, מאוחר יותר למאי 1945. האגף השמאלי של החזית האוקראינית השנייה נפגשה עם חיילים של הארמייה השלישית האמריקאית בפיקודו של ג'ורג' פטון באזורי צ'סקה בודייוביצה ופיסק. מאוחר יותר, החזית האוקראינית הראשונה והשנייה נפגשו עם אמריקאים באזורים של קרלובי וארי וקלטובי. עם תנועות יחידות אלו, מתקפת פראג הסתיימה שלושה ימים לאחר יום הניצחון באירופה.
חיילים גרמנים, אזרחים גרמנים אתניים ומשתפי פעולה צ'כיים אתניים שנמלטו מפראג הופתעו מהסובייטים המתקדמים וכותרו לחלוטין. הפרטיזנים הצ'כים חידשו את פעולות האיבה נגד החיילים הגרמנים הנמלטים ללא קשר לכוונותיהם או ללאום שלהם, במה שזכרו ותיקי דיוויזיית הוואפן גרנדיר אס אס ה-20 (האסטונית ה-1) שהניחו את נשקם במאי 1945 כגיהנום הצ'כי.
היריות האחרונות נורו סמוך לכפר סלביצה, 4 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר Příbram.
לאחר הקרב.
תוצאות צבאיות ופוליטיות.
מתקפת פראג השמידה את קבוצת ארמיות מרכז וחלקים מקבוצת ארמיות אוסטמארק. קבוצות ארמיות אלו היו היחידות הצבאיות הגדולות האחרונות של גרמניה, ובעקבות המתקפה, כל החיילים הגרמנים ששרדו הפכו לשבויי מלחמה או נמלטים.
מספר השבויים הגרמנים שנלקחו על ידי ברית המועצות הגיע לכמעט 900,000 וחיילי מדינות הציר האחרים, שמספרם מנה לפחות עשרות אלפים, נכנעו לכוחות ארצות הברית במערב צ'כוסלובקיה ובאוסטריה, אם כי רבים מהם הועברו מאוחר יותר לידי ברית המועצות.
צ'כוסלובקיה הייתה חופשית ממשטר הכיבוש הגרמני לראשונה מאז סוף 1938. עם זאת, גבולותיה של המדינה מלפני המלחמה לא שוחזרו לחלוטין מאחר שהסובייטים סיפחו את רותניה הקרפטית לברית המועצות ביולי 1945.
מערב צ'כוסלובקיה פוצלה על ידי גבול צבאי של המעצמות, שמצדו האחד היה הצבא הסובייטי ומצדו השני צבא ארצות הברית. אף על פי ששני הצבאות עזבו את צ'כוסלובקיה עד סוף 1945, סטלין השיג את מטרתו להבטיח נוכחות צבאית סובייטית חזקה בפראג בזמן כניעת הכוחות הגרמניים בצ'כוסלובקיה.
ההשפעה הקומוניסטית בצבא ובממשלה הצ'כוסלובקית לאחר המלחמה גברה. חיילים צ'כים שלחמו עם בעלות הברית המערביות מצאו את עצמם יותר ויותר בצד, והמדינה עצמה נאלצה להפוך למדינת לוויין סובייטית ב-1948 בהפיכה קומוניסטית.
גורלם של דמויות בולטות.
לאחר הקרב נעצרו ראשי המשטר הנאצי בצ'כיה. אמיל האכה, נשיא הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, נעצר ונכלא ב-14 במאי ומת בכלאו ב-26 ביוני 1945. קרל הרמן פרנק נתלה בעוון פשעי מלחמה ב-22 במאי 1946. קורט דליגה, ששימש בפועל מנהיג הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, נשבה בידי האמריקאים במאי 1945, הוסגר לידי הצ'כים ואלו תלו אותו ב-24 באוקטובר 1946.
אבדות.
גרמניה.
האבדות בלוחמים משתי קבוצות הארמיות שנפלו בשבי על ידי הסובייטים הסתכמו בכ-860,000 איש. הסובייטים טענו שלכדו 9,500 תותחים ומרגמות, 1,800 כלי רכב משוריינים ו-1,100 מטוסים במהלך המבצע.
ניר קלינגר
ניר קלינגר (נולד ב-25 במאי 1966) הוא כדורגלן עבר ישראלי וכיום מאמנה של הפועל חיפה.
קלינגר שיחק בעמדות הקשר אחורי והבלם, ובשנות ה-90 שימש כקפטן מכבי תל אביב ונבחרת ישראל, במדיה ערך 83 הופעות.
קריירה ככדורגלן.
קלינגר גדל במחלקת הנוער של מכבי חיפה ובתחילת הקריירה שיחק כחלוץ. קלינגר שיחק שש שנים בקבוצה הבוגרת של המועדון, עמה זכה בשתי אליפויות, ובעונת 1988/1989 זכה בתואר כדורגלן העונה בישראל. בשנת 1990 עבר קלינגר לקבוצת מכבי תל אביב ושיחק שם שמונה שנים. בשנת 2012 סיפר קלינגר שהסיבה שבגללה עזב את מכבי חיפה הייתה מותו של חברו לקבוצה אבי רן.
במדי מכבי תל אביב זכה קלינגר בשלוש אליפויות ובשני גביעי מדינה. פעמיים ברציפות הוא בישל את השער שהכריע את גורל האליפות: בעונת 1994/1995 בישל את שערו של אלון ברומר בניצחון 1–0 מול הפועל באר שבע במחזור ה-30, ובעונת 1995/1996 בישל את שערו של אבי נמני בניצחון 1–0 מול בית"ר ירושלים במחזור ה-29. בעונת 1997/1998 פרש ממשחק פעיל עקב פציעה.
בנבחרת ישראל רשם קלינגר 83 הופעות, בהן כבש שני שערים, בין השנים 1987–1997, ואף שימש קפטן הנבחרת מאוגוסט 1992 ועד לפרישתו. קלינגר מדורג במקום השישי בטבלת שיאני ההופעות של הנבחרת בכל הזמנים, לצידו של מרדכי שפיגלר.
קריירה כמאמן.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל התמנה לתפקיד עוזר מאמן מכבי תל אביב למשך שנתיים, תחת אברהם גרנט, והיה שותף לזכייה בגביע הטוטו. בעונת 2000/2001 עבר לאמן את קבוצת בית"ר באר שבע מהליגה הלאומית עד שבעונת 2002/2003 עבר לאמן את קבוצת מכבי תל אביב וזכה עמה באליפות בעונתו הראשונה כמאמן ראשי בליגת העל, אחרי שבע שנים בהן לא זכתה הקבוצה בתואר זה. בעונה זו התגלעו מחלוקות בין כוכבי הקבוצה, אבי נמני וטל בנין לבין קלינגר, שהחליט להושיב את השניים על הספסל, ובתום העונה אף לשחררם מהקבוצה.
את עונת 2003/2004 סיימה מכבי תל אביב במקום השני אשר הוביל באותה עונה לשלב המוקדמות בליגת האלופות. הקבוצה, תחת הדרכתו של קלינגר העפילה בעונה שלאחר מכן למפעל, והייתה לקבוצה הישראלית השנייה, אחרי מכבי חיפה, שמשתתפת בטורניר זה. באותה עונה (2004/2005) זכתה הקבוצה בגביע המדינה.
בעונת 2005/2006 ביצעה מכבי תל אביב בהדרכתו של קלינגר רכש משמעותי. לקבוצה הוחזר אבי נמני, והוחתמו בה בין היתר אייל ברקוביץ' וג'ובאני רוסו. הקבוצה מכרה לקראת העונה כ-10,000 מנויים, ונחשבה להבטחה גדולה. התקשורת כינתה את הקבוצה "גלאקטיקוס" (בדומה לכינוי של קבוצת הכדורגל הספרדית ריאל מדריד, על שלל כוכביה). עונה זו נסתיימה בכישלון, ועוד במהלכה, ב-5 בדצמבר 2005 הודיע קלינגר לבעלים לוני הרציקוביץ' על התפטרותו.