בשל ההיסטוריה של העיר, לא קיימת בה עיר עתיקה כמו בערים הקרובות ליידן ודלפט. כאשר הממשלה החלה לשחק תפקיד משמעותי יותר בחברה ההולנדית לאחר 1850, האג צמחה במהירות. החלקים הוותיקים יותר של העיר הם לפיכך ברובם מהמאה ה-19 או מתחילת המאה ה-20.
העיר נפגעה קשות במלחמת העולם השנייה. החומה האטלנטית נבנתה בתוך העיר עצמה, והביאה לכך ששכונות שלמות נהרסו על ידי הגרמנים. ב-3 במרץ 1945, חיל האוויר המלכותי הפציץ בטעות את רובע הבֶּזַאוּדֶנהָאוּט. המטרה הייתה משגר של רקטות V-2 בפארק הקרוב, אך בשל טעויות בניווט, הפגזים נפלו על חלק מאוכלס בצפיפות של העיר. מעל ל-500 אנשים מתו, ועדיין ניתן לראות בעיר שרידים ממתקפה זו.
לאחר המלחמה, האג הפכה לתקופת מה ל"אתר הבנייה הגדול ביותר באירופה". העיר גדלה בצורה מסיבית לכיון דרום מערב. האזורים שנהרסו גם הם נבנו מחדש במהירות. האוכלוסייה הגיע לשיא של 550,000 איש בסביבות 1970.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, עברו מעמדות הביניים לפרוורים כמו פוֹרְבּוּרְך, לֵיידְסֶנדאם, רייסווייק ובעיקר זוּטֶרמֵר. כתוצאה, התפתחו שכונות עוני בתוך העיר עצמה, לצד פרברים עשירים מחוצה לה. ניסיונות להכליל את הפרברים בהאג נתקלו בקשיים. בשנות ה-90, לאחר הסכמה של הפרלמנט ההולנדי, סיפחה האג חלקים גדולים מהעיירות הסמוכות, ושם נבנו, ועדיין נבנים, אזורי מגורים חדשים.
אפיון.
האג היא העיר ההולנדית הגדולה ביותר על הים הצפוני. היא כוללת שתי ערי חוף, נפרדות זו מזו. החלק העיקרי, סכוונינגן, מצוי לצד החוף הצפון מערבי של העיר, והוא אתר תיירות פופולרי, עם 10 מיליון מבקרים בשנה. מסיבה זו אנשים רבים, ואף הולנדים, חושבים כי סכוונינגן היא עיר עצמאית, ולא היא: סכוונינגן היא אחת משמונת המחוזות של האג. קייקדאון היא עיר החוף השנייה של ההאג, בדרום מערב, והיא הרבה יותר קטנה ומושכת בעיקר אוכלוסייה מקומית.
המושבה ההולנדית לשעבר, "איי הודו המזרחיים ההולנדיים", כיום אינדונזיה, הותירה את חותמה על האג. רחובות רבים קרויים על שם מקומות באינדונזיה ויש אוכלוסייה משמעותית ממוצא מעורב, אינדונזי-הולנדי.
החלקים העתיקים יותר בעיר מורכבים בדרך כלל מרחובות רחבים וארוכים. הבתים בדרך כלל נמוכים, לא יותר משלוש קומות, ואלגנטיים. העיר תוכננה כרחבה יותר מערים הולנדיות אחרות. לא נשארו תעלות רבות בהאג, שכן הן נוקזו בסוף המאה ה-19.
ניתן למצוא את השכונות העניות ביותר והעשירות ביותר בהולנד בהאג. האזורים העשירים יותר בדרך כלל נמצאים מערבית ללאן ואן מרדרפורט. החלקים העניים יותר נמצאים בחלקים המזרחיים והדרומיים של העיר. חלוקה זו משתקפת גם במבטא המקומי. התושבים העשירים יותר קרויים "האחֶנארס", ומדברים מה שקרוי "בקאקט" (מילה גסה במקצת בהולנדית), ואילו ה"הגנזן" מדברים "פלאט האחס". יש מעט מגע חברתי בין קבוצות אלה.
כלכלה.
העיר מאופיינת במספר גדול מאוד של עובדי ציבור. משרדי הממשלה וארגונים ציבוריים כמעט כולם ממוקמים בהאג. בנוסף, המשרדים הראשיים של מספר עסקים גדולים נמצאים בהאג:
מעולם לא היה מרכז תעשייתי גדול בהאג, פרט לנמל הדיג בסכוונינגן.
תחבורה.
מערכת התחבורה הציבורית בהאג כוללת מספר גדול של קווי חשמלית ואוטובוס, המופעלים על ידי HTM. תוכניות לבניית רכבת תחתית נגנזו בשנות השבעים, אולם מאז 2004 ישנה מנהרה עם שתי תחנות חשמלית במרכז העיר. כמו כן, ישנה מערכת של רכבת קלה בבנייה המחברת את האג, רוטרדם, זוטרמר והפרברים. קיימות שתי תחנות רכבת עיקריות. התחנה המרכזית מחברת את האג לכל עיר מרכזית בהולנד, בדרך כלל בחיבור ישיר. הרכבת מפריז לאמסטרדם עוצרת בתחנת הולנדספור (Hollandsspoor).
שדה התעופה הקרוב הוא שדה רוטרדם, אולם מכיוון שיש ארבע רכבות בשעה המגיעות לשדה התעופה סכיפהול (Schiphol) של אמסטרדם, רוב הנוסעים עוברים בשדה זה.
תרבות.
להאג אין מוניטין של מקום בעל חיי לילה תוססים. חיי הלילה סובבים במרכזים סביב לקולנוע פּאתֵה באוטנהוף. תבנית דומה של חיי לילה סביב לקולנוע נמצא גם בסכוונינגן. עם זאת, יש בהאג כמה מוסדות תרבות ומוזיאונים.
חיי העיר מרוכזים בעיקר סביב ההופווייבר והביננהוף, שם ממוקם הפרלמנט.
יהדות האג.
היהודים הראשונים הגיעו לעיר במהלך המאה ה-17 עם קהילת יהדות ספרד. בשנת 1698 נבנה בית כנסת ראשון ותוך מספר שנים משפחת דה-פינטו הקימה בית כנסת שלה. בית כנסת גדול, על פי מתכונת של בית הכנסת באמסטרדם נפתח בשנת 1726. בהמשך הגיעו לעיר יהודים אשכנזים. במהלך המאה ה-18 הקהילה שגשגה. הספרים הראשונים הודפסו על ידי הקהילה כבר בשנת 1739.
בשנת 1939 היו בעיר 17,400 יהודים הולנדים וכ-2,000 פליטים מגרמניה. לאחר הכיבוש הנאצי הוקם בעיר ועד יהודי. על ביצוע פעולות נגד יהודים הופקד פראנץ פישר, מפקד משטרת הביטחון הגרמנית. בקיץ 1942 החלו משלוחים למחנות, ותוך שנה אחת נעשתה האג "נקיה מיהודים". הרב הראשי באותה תקופה היה יצחק מהרשן שסירב להסתתר וביחד עם יהודים רבים הועבר למחנה ריכוז וסטרבורק. תפקיד מוזר באותה תקופה מילא פ' ויינרב, כלכלן ואיש אגודת ישראל. מפעם לפעם הציג בפני המשטרה הגרמנית רשימות דמיוניות של יהודים עשירים בהאג, שעומדים להגר לעולם החופשי, וזאת כדי לדחות בכך את שילוחם למחנות. לבסוף נכלא ויינרב על-ידי הגרמנים, שוחרר וחי במחתרת עד סוף המלחמה. בית-דין הולנדי קבע ששיתף פעולה עם הגרמנים, אולם דעת-הקהל הייתה חלוקה עוד שנים רבות באשר לאישיותו ולפעולותיו. בשנת 1945 היו בעיר 1283 יהודים.
לאחר מלחמת העולם השנייה החיים היהודיים בעיר חודשו, אך הקהילה לא הגיע לממדים שהיו לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
החוקה האזרחית של הכמורה
אנדרטת מלחמת וייטנאם
אנדרטת הלוחמים במלחמת וייטנאם (באנגלית: Vietnam Veterans Memorial) היא אתר הנצחה הממוקם במול בעיר וושינגטון בארצות הברית, לזכרם של חיילי ארצות הברית שנלחמו ונפלו במלחמת וייטנאם. האנדרטה הוקמה בשנת 1982 באזור של המול שנקרא גני החוקה, צפונית לאנדרטת לינקולן.
היסטוריה.
בשנת 1979 הקימה קבוצה של יוצאי מלחמת וייטנאם את קרן הזיכרון ללוחמי מלחמת וייטנאם (Vietnam Veterans Memorial Fund) שמטרתה להקים אתר הנצחה לנופלי המלחמה, תוך התאמה לאתרי ההנצחה האחרים הקיימים בוושינגטון.
ב-1 ביולי 1980 הורה קונגרס ארצות הברית על בחירת אתר בגן החוקה, בסמוך לאנדרטת לינקולן, בו תוקם האנדרטה לחללי וייטנאם.
באוקטובר 1980 הוכרז על תחרות אדריכלית להקמת האנדרטה. לוועדה מטעם הקרן הוצעו 1,421 הצעות שונות. בתחרות זכה, פה אחד, קיר הזיכרון שתוכנן על ידי מאיה יינג לין, סטודנטית לארכיטקטורה בת 21 מאוניברסיטת ייל, וב-11 במרץ 1982 אושרו תוכניות הבנייה של האנדרטה, שכונתה אז "החומה".
ב-26 במרץ 1982 החלו עבודות הבנייה, ואלה הסתיימו באוקטובר 1982.האנדרטה נחנכה ב-13 בנובמבר 1982. ב-11 בנובמבר 1984 נערך טקס בו קיבל נשיא ארצות הברית במתנה את האנדרטה מהקרן שהקימה אותה עבור האומה האמריקאית, והאחריות לשמור על האנדרטה הועבר לרשות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
האנדרטה הדגישה את המחיר של המלחמה ונעדרה מרכיבים הרואיים שמאפיינים את רוב אנדרטאות המלחמה. באנדרטה לא היו פסלי לוחמים, אלא רשימה שמית ארוכה של הנופלים. בשל הוויכוח שפרץ בין תומכים ומתנגדים שנשזרו בו נימות פוליטיות הוחלט על הוספת פסל שלושת החיילים ב-1984. האדריכלית לין שעיצבה את חומת הזיכרון הביעה את התנגדותה לתוספת לתכנון המקורי.
ב-28 באוקטובר 1992, הוחלט, במסגרת פרויקט ההנצחה, לפתוח תערוכה ציבורית במוזיאון הסמית'סוניאן בה יוצגו מוצגים הקשורים למלחמה וללוחמים בה. בשל הצלחת התצוגה הזמנית (בה ביקרו במשך שישה חודשים כ-100,000 מבקרים), הוחלט להפוך אותה לקבועה, וכיום בתערוכה כ-50,000 מוצגים.
בשנת 2007 בחרה אגודת האדריכלים האמריקנית באנדרטה במקום העשירי במשאל על יצירות האדריכלות המוערכות ביותר בארצות הברית.
מתחם האנדרטה.
מתחם האנדרטה מכיל מספר מרכיבים:
החומה מורכבת משתי חומות נפרדות שאורך כל אחת מהן 75 מטרים. החומות עשויות אבן גרניט שחורה ועליהם חקוקים 58,325 שמות של חללי המלחמה. לצד כל חומה עובר שביל ישר שבקצהו של כל אחד מהם נמצאת אנדרטה לאומית חשובה אחרת: אנדרטת וושינגטון ואנדרטת לינקולן. תכנון האנדרטה נועד להדגיש את הקשר שבין מלחמת העצמאות האמריקאית, מלחמת האזרחים האמריקנית ומלחמת וייטנאם. בהליכה לאורך השביל נראה המונומנט מרחוק ומשתקף בחומת הזיכרון המבריקה.
חומת הזיכרון.
החומות שקועות אל תוך הקרקע וגובהן משתנה - מ-20 ס"מ בקצה, ועד שלושה מטרים במקום מפגש החומות.
לאורך החומות ישנו מעבר המאפשר למבקרים לקרוא את השמות.
על החומה, לפני השמות רשום:
פסל שלושת החיילים.
פסל שלושת החיילים, המהווה חלק מהאנדרטה, מתאר שלושה חיילים לבושים במדים שהיו נהוגים בתקופת מלחמת וייטנאם. הפסל תוכנן על ידי פרדריק הארט בשנת 1984. הארט השתתף בתחרות המקורית לתכנון האנדרטה וזכה במקום השלישי.
אנדרטת הלוחמות.
אנדרטת הלוחמות בווייטנאם מוקדשת לנשים שלחמו במלחמת וייטנאם - רובן בתפקיד של אחיות וצוות רפואי. האנדרטה ניצבת כ-100 מטרים מאנדרטת וייטנאם. היא תוכננה על ידי גלנה גודאקר.
יעילות פארטו
יעילות פָּארֶטוֹ (Pareto) היא מרכיב מרכזי בתורת המשחקים, עם יישומים נרחבים בכלכלה, בהנדסה ובסוציולוגיה. המושג קרוי על שמו של הכלכלן האיטלקי וילפרדו פארטו. מצב יעיל פארטו בהגדרתו הוא מצב של הקצאת משאבים שמהם אי אפשר להקצות מחדש כדי להיטיב עם פרט אחד או עם העדפה אחת מבלי לשנות לרעה את מצבו של לפחות פרט אחד או העדפה אחת.
דוגמאות.