היא ממוקם 1.37 קילומטרים צפונית לנקודת אסנציו; 145 מטרים דרומית - דרומית-מזרחי לאי אלקה; 2.6 קילומטרים דרומית - דרומית-מערבית לנקודת טיזוין; ו-180 מטרים צפונית-מערבית לאי ראלידה.
מיפוי האי.
האי מופה לראשונה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1978.
מקור השם.
האי נקרא על שם המכמורתן גלארוס של החברה הבולגרית Океански риболов – Бургас - מבורגס שבבולגריה, שספינות הדיג שלה דגו במי האי ג'ורג'יה הדרומית, איי קרגלן, איי אורקני הדרומיים, איי שטלנד הדרומיים וחצי האי האנטארקטי משנת 1970 ועד תחילת שנות התשעים. הדייגים הבולגרים היו חלוצי תעשיית הדיג באנטארקטיקה בתקופה המודרנית (לאחר תום העידן ההרואי של אנטארקטיקה).
מפרצון ריסס
מפרצון ריסס (באנגלית: Glarus Island; מילולית: מפרצון הגומחה) הוא מפרצון רחב בצד המזרחי של מפרצון שארלוט, בחוף המערבי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
רוחב פתחו של המפרצון 4.6 קילומטרים.
היסטוריה.
מיפוי המפרצון.
האי נסקר על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד באפריל 1956, וצולם מן האוויר על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בין השנים 1956–1957; המפרצון מופה לראשונה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1978.
מקור השם.
שם המפרצון ניתן לו על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשל היותו גומחה במפרץ שארלוט.
דוחות כספיים
מלכי הדרקון
מלכי הדרקון (סינית מפושטת: 龙王, סינית מסורתית: 龍王, פין-יין: Lóngwáng) תופסים מקום חשוב במיתולוגיה הסינית והיפנית כאחד, נחשבים בכירים בפנתיאון. שליטתם במזג האוויר ממקמת אותם בעמדה של מתווכים בין האדם לבין האלים. בדרך כלל הם ממוקמים בקרקעית הים.
בסין.
מלכי הדרקון במיתולוגיה הסינית הם שליטי ארבעת הימים המקיפים את היבשה המרכזית, כאשר החזק מביניהם הוא שליט הים המזרחי.
הם יכולים ללבוש צורה אנושית, והם מיוצגים בדמות של אדם בעל ראש דרקון או עוטה מצנפת דרקון. הייתה תקופה בה דמותם נטמעה במלכי הנאגה של הבודהיזם.
כל אחד ממלכי הדרקון חי בארמון תת-ימי שנודע בשם "ארמון בדולח", שעליו שומרים שלל יצורים ימיים, ביניהם דגים, תמנונים, צבים, חסילונים, צלופחים, לובסטרים ועוד, ולמרותו נתון צבא שמפקדיו הם סרטנים או יצורים אחרים. מלכי הדרקון ידועים כמי שמסוגלים להשקיט את הים, אולם גם להוריד גשמים שגורמים לשיטפונות, אם כי כוחם בנושאי גשמים מוגבל: רק לקיסר הג'ייד לבדו יש את הסמכות לצוות על הורדת גשמים או מניעתם במדינה נתונה, ואם הם יפרו את פקודתו ראשם ייערף מיידית.
מלכי הדרקון מופיעים לעיתים קרובות ביצירות ספרותיות, וידועים בין השאר מן הספרים "רשומות המסע למזרח" (东游记), "הרומן ההיסטורי של הענקת האלוהות" (בחלק על לידתו של נג'ה) ו"המסע למערב". ב"מסע למערב" אלו שמותיהם:
המלך הדרקון של הים המזרחי: אָוגוָאנְג (敖廣)
המלך הדרקון של הים הדרומי: אָוצִ'ין (敖欽)
המלך הדרקון של הים המערבי: אָוז'וּן (敖閏)
המלך הדרקון של הים הצפוני: אָושׁוּן (敖順)
לא מתקיים פולחן שוקק לארבעת מלכי הדרקון, על אף המקדשים הרבים שמוקדשים להם בסין. בדת העממית סוגדים למעשה למלכי דרקון מקומיים שמצויים בכל נתיב מים, ואפילו בכל באר. בצפון סין לכל באר יש מקדש זעיר ובו דמות של מלך דרקון בהופעתו כמנדרין בתלבושת מסורתית. הבעלים מגיש לו מנחה של שלושה מקלות קטורת בחמש עשרה בכל חודש. על פי הטקסט הדאואיסטי "קלאסיקת לחשי האל העמוק של המערה העליונה" (太上洞淵神咒經) ישנם 54 מלכי דרקון רגילים ו62 מלכי דרקון בכירים.
בתקופות בצורת נהוג גם כן לפנות אל מלכי הדרקון. במוקדים המרכזיים מארגנים לכבודם תהלוכה ברחובות העיר הכוללת דמות דרקון מלווה בנגנים ורקדנים, בעוד בכפרים הקטנים מסתפקים בהקרבת קורבן גדול. אם לאחר כמה ימים התפילה לא נענית, דמות הדרקון ננטשת על הכביש באור השמש, דבר הנתפס כגורם סבל לדרקון, במטרה שיבקש מקיסר הג'ייד רשות להוריד גשם. אם הגשם לא מאחר לבוא, עורכים מסיבה גדולה לכבודו.
מקרה נוסף בו פונים למלך דרקון הוא אם הגשם חזק מדי ויש חשש לשיטפון. במקרה כזה מלך הדרקון נדרש להפסיק את הגשם.
בעבר מקדשים רבים היו מוקדשים למלכי הדרקון בסין. מקדשים שכאלו נבנו בעיקר בבייג'ינג בימי שושלת יואן, והם לפעמים משמשים לפולחן קיסרי לקיסר טאידזונג מטאנג והלאה. ב-1863 בשלטונו של הקיסר טונגג'ה יצא צו שקבע כי הפקיד האחראי על דרכי המים יקיים פולחן סדיר למלך הדרקון של התעלות.
יפן.
ביפן שמונת מלכי הדרקון (האצ'ידאיריואו, 八大龍) מקושרים לכיוונים העיקריים והמשניים. לפיכך יש הכרה בחשיבותם הגדולה, וכתוצאה מכך הם גם נחשבים בעלי דם מלכותי.
בדרך כלל מלכי הדרקון מיוצגים על ידי דמות אחת, דמותו של מלך הדרקונים נאנדה (ナンダ竜王), שמוזכר בספרים רבים, ביניהם סוטרת הלוטוס. ישנם כמה מקדשים ביפן שמוקדשים למלכי הדרקון, וכמה מוקדי עליה לרגל, כגון אלו שבהר איקומה ליד נארה.
אף על פי שהם חיים בקרקעית של אגמים, נהרות ומערות, ארמונם ממוקם בקרקעית האוקיינוס. על פי המסורת, כוחם מצוי באבן חן בצורת כדור שהם נושאים באחת מכפותיהם.
הם מיוצגים לעיתים בצורת הדרקון ולעיתים בצורת האדם שלהם, ולעיתים אף בצורה המשלבת בין השניים, כאשר גוף החיה עוטה לבוש הדור של מכובד אנושי. הוא אוחז בידו אחת סל מלא באלמוגים, המסמל את אוצרות הים, בעוד רגליו נחות על עלה לוטוס הפוך שבעצמו נמצא על סלע.
על פי כמה מסורות קיימת אלוהות דרקון אחת בלבד האחראית על הגשמים, חיה בארמון תת-ימי, וקרויה ריוג'ין (竜神, "אל הדרקון") או "קאמי נו ריו" (かみのりゅう).
בתרבות.
בסיפור "שמונת בני האלמוות שחצו את הים" (八仙過海), בוחר כל אחד משמונת בני האלמוות דרך מופלאה לחצות את הים, והדבר מרגיז את המלך הדרקון אָוגוָאנְג. הוא לוכד את לָאן צָאיְחֶה, אך שבעת בני האלמוות האחרים מתנגדים לו והורגים את בנו. אָוגוָאנְג קורא לעזרתו את מלכי הדרקון האחרים, ויוצא לקרב. לבסוף הבודהיסטווה גְווָאן-יִין (או בודהא ואירוקאנה) שמה סוף לסכסוך.
"הרומן ההיסטורי של הענקת האלוהות" מספר על לידתו של נֶגָ'ה, ובהשראתו נוצר גם הסרט "ניצחונו של הנסיך נג'ה על מלך-הדרקון" אשר נֶגָ'ה הוא הדמות הראשית בו. בסיפור נאבק נג'ה במלך-הדרקון, שחוטא לתפקידו, מדכא את העם וכופה את רצונו. בעיקר ידוע החלק בו נג'ה הורג את אָובִּינְג, בנו של אָוגוָאנְג.
ב"מסע למערב" נידון לונְגְוָאנְג סָאנְג'וּ'ן, בנו של אָוז'וּן, למוות בשל נזקים שגרם לארמון אביו. הבודהיסאטווה גְווָאן-יִין עזר לו לצאת ולשמש התלמיד השני של הנזיר סָאנְדְזָאנְג, בדמות של סוס-דרקון.
חדר האוכל בתל יוסף
חדר האוכל בתל יוסף הוא בניין היסטורי במרכז קיבוץ תל יוסף, אשר נחנך בשנת 1935 על פי תכנונו של האדריכל לאופולד קרקואר. חדר האוכל מהווה דוגמה לאחד המבנים בסגנון הבינלאומי הבולטים שנבנו בארץ.
היסטוריה.
חדר האוכל תוכנן מספר שנים לאחר העלייה אל הקרקע בקיבוץ תל יוסף, קיבוץ הנוסד בשנת 1921 בעמק חרוד. תחילה, התכנון לחדר האוכל נוצר על ידי האדריכל ריכרד קאופמן, אך בקיבוץ דחו את ההצעה וקאופמן הגיש הצעה נוספת, שגם היא נדחתה. לאחר מכן, הוחלט לתת לאדריכל לאופולד קרקואר, שהושפע מאדריכלות נאו-קלאסית, לתכנן את המבנה. בשנת 1933 החלה הבנייה של חדר האוכל, ולאחר שנתיים, בשנת 1935, חדר האוכל נחנך.
התכנון של קרקואר כלל מבנה דו קומתי המשתרע על שטח של 16 על 16 מטרים מפלס עליון. הכניסה לחדר האוכל נעשתה מהמדשאה המרכזית תוך עלייה במדרגות, כמו כן, הרעיון של קרקואר כלל מבנה שמורכב מגושים ריבועיים המשתלבים זה בזה. כדי לאפשר אולם רחב ללא עמודים, תכנן קרקואר גג מרובע עליון הנשען בזווית של 45 מעלות, גג זה אפשר פתיחת חלונות לאוורור ולתאורה טבעית. כמו בעבודות אחרות של קרקואר, כל המבנה של חדר האוכל נוצק מבטון וטויח בלבן, ובכך השתלב באדריכלות הבינלאומית של התקופה.
חדר האוכל שימש כמקום מפגש בחגים, בנוסף נעשו בו מסיבות, אסיפות, מפגשים וטקסים.
במדשאה שלמרגלות הבניין הוקמה בריכת נוי מלבנית, אשר בשנת 1941 הוצבו לצדה פסלי דמויות שפסל דוד פולוס. פסל אחד שעיצב פולוס הוא זוג הורים הלובשים בגדי ים, ופסל שני שעיצב הוא שני ילדים שאחד מהם אוחז עוף מים שבפיו מזרקה. לאחר מספר שנים, בריכת הנוי נאטמה באדמה וכוסתה בדשא. הפסלים נשארו במקומם, אך הוזנחו עד שנת 2011, בה עברו שיפוץ.
כדי שבחגים יהיה ניתן לארח בחדר האוכל 600 עד 700 איש, הוחלט בשנת 1966 להרחיב את חדר האוכל. כדי לעשות זאת, חברי הקיבוץ פנו למחלקה הטכנית של איחוד הקבוצות והקיבוצים, משרד אדריכלים ומהנדסים שסיפק עבודות תכנון לקיבוצי התנועה. המחלקה הציעה להם להקים חדר אוכל חדש, אך חברי הקיבוץ דחו את ההצעה והתעקשו להרחיב את הקיים. לבסוף הוחלט שחדר האוכל ישופץ על ידי אריך ראש, שתכנן את הרחבת המבנה תוך שמירה על אופי הבניין המקורי.
בשנת 2000, התחיל תהליך של צמצום הפעילות בחדר האוכל עד לסגירתו הסופית לאחר שנים אחדות. כיום מוגדר הבניין כאתר מורשת בישראל, אך הוא אינו משמש עוד לייעודו המקורי. אולם האוכל משמש לאירועי הקהילה המקומית, כאשר חלק משטח המטבח הוסב למחסן וחלקו האחר למפעל פסטה.
חדר האוכל מוזכר כמעט בכל סקירה היסטורית של אדריכלות ישראלית. בשנת 1990, עוצב בול דואר בהשראת חדר האוכל על ידי אד ואן אויין. הבול עוצב במסגרת הסדרה "אדריכלות בישראל", ומופיעה בו פרספקטיבה של הבניין ותצלום ישן.
תאי בץ