בתקופת כהונתו של ז'אן התפתחו תחומי התעשייה והחקלאות, ולוקסמבורג הפכה למרכז תרבותי ומסחרי מודרני. בעיר לוקסמבורג נפתחו מספר סניפי בנקים, והוקמו בה כמה מהמוסדות של האיחוד האירופי. ב-1985 חנך את אנדרטת הזיכרון "גברת הזהב" המשוקמת בלוקסמבורג. בשנת 1989 חגגה לוקסמבורג 150 שנה לעצמאותה, ובמרץ 1998 נחגג יובל המאה לעלייתו לשלטון של בית נסאו-ויילבורג.
ז'אן התפטר מתפקידו ב-7 באוקטובר 2000, והוחלף על ידי בנו אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג. הוא מת ב-23 באפריל 2019.
משפחתו.
ב-9 באפריל 1953 התחתן ז'אן עם ז'וזפין שארלוט, נסיכת בלגיה, בתם של לאופולד השלישי, מלך הבלגים ואסטריד, נסיכת שוודיה, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
הדוכס הגדול ז'אן
ואיה דה לוס אינחניוס
ואיה דה לוס אינחניוס (ספרדית: Valle de los Ingenios, מילולית: עמק טחנות הסוכר) הוא סדרה של שלושה עמקים במרכז קובה, כ-12 ק"מ מטרינידד, שהיוו בעבר את מרכז תעשיית הסוכר של קובה.
גאוגרפיה.
שטחם הכולל של שלושת העמקים, סן לואיס (San Luis), סנטה רוסה (Santa Rosa) ומֶיֶיר (Meyer), כ-270 קמ"ר. בעמקים זורמים מספר נהרות, החשובים שבהם אָגָבָּאמָה, קָרָאקוּסֶיי, דֶה אָיי וטָיָיאבָּה.
היסטוריה.
הספרדים הם שהביאו את קני הסוכר לקובה ב-1512. האדמה ותנאי מזג האוויר באי היו אידיאליים לגידולם, והתשתית התעבורתית הטובה הקלה על ייצואו. בשיאה, מסוף המאה ה-18 ועד סוף המאה ה-19, הייתה קובה יצואנית הסוכר הגדולה בעולם, ותעשיית הסוכר הייתה התעשייה החשובה ביותר בה. במהלך המאה ה-19 פעלו בעמק 56 טחנות סוכר, שהעסיקו למעלה מ-11,000 עבדים, שהובאו על ידי בעלי המטעים מג'מייקה.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 נבנתה מסילת ברזל שקישרה את העמק עם טרינידד ועם הנמל בקאסילדה, מה שהקל עוד יותר על שינוע הסוכר. תקופה זו כבר הייתה שירת הברבור של תעשיית הסוכר בעמק. במהלך מלחמת העצמאות הקובנית נהרסו רבות מהטחנות, והתעשייה נדדה מערבה, למטאנסאס. בעמק עדיין מגדלים סוכר, אך בהיקף מצומצם.
בשנת 1988 הכריז אונסק"ו על העמק ועל העיר הסמוכה טרינידד כעל אתר מורשת עולמית.
תיירות.
אף שמרבית המבנים בעמק נהרסו במהלך השנים, כמה מהם משמשים כיום כאתרי תיירות. האתר הפופולרי ביותר הוא אחוזת מנאקה איסנאגה (Manaca Iznaga), שנבנתה ב-1750, ונרכשה בשנת 1795 בידי פדרו איסנאגה. באחוזה מגדל בגובה 44 מ', שנחנך ב-1835. בעל המטעים הקים אותו כדי להשקיף ולפקח על עבודת העבדים, והוא נועד גם להעיד על עוצמתו. בעבר היה במגדל פעמון שצלצולו סימן את תום יום העבודה. כיום משמש המגדל את המבקרים הבאים להשקיף על העמק. הפעמון מוצב בתחתיתו.
צלחת סינית
הצלחת הסינית היא אביזר להטוטנות שמקורו בסין.
אמני קרקס ולהטוטנים המשתמשים בצלחות סיניות נוהגים לסובבן על מקלות תוך הבאתם לאיזון מקסימלי במרכזן.
ניתן לראות להטוטנים המבצעים את הלהטוט עם מספר גבוה של צלחות במקביל. בעבר נהגו לסובב צלחות סיניות עשויות חרס, אך כיום קיימים מגוון תחליפים פחות שבירים בהם פח ופלסטיק.
מנואיל שכטמן
מנואיל (עמנואל) שכטמן, בן יוסף (גם מנחם-מנדל, מנואיל בן אוסיף 1900, ליפניקי, מחוז ווהלין, האימפריה הרוסית – 1941, בחוצות מוסקבה) היה גרפיקאי, צייר ומעצב תיאטרון. אחיה של המשוררת בת-חמה (מלכה שכטמן).
ביוגרפיה.
בילדותו גדל בבית סבו בעיר נורינסק, שם למד ב"חדר". במשפחה טיפחו אצל הילדים אהבה לספרות עברית.
בשנת 1913 התקבל למכללה לאמנות בקייב, אותה סיים בשנת 1920.
לאחר מהפכת אוקטובר חבר לקבוצת אנשי רוח שהייתה קשורה לאגף הימני של "פועלי ציון" ולפלגים קיצוניים בתנועת הנוער הציוני "צעירי ציון". עבור ספר שירים בעברית, "געש" (קייב, 1923) מאת אחד המשוררים של הקבוצה, מ. נובק, עיצב שכטמן את העטיפה תוך כדי שימוש בכתב עברי מסוגנן.
בשנים 1921-1919 שיתף פעולה עם סניף של ארגון "תרבות" בקייב, ואף עיצב מופעים ופורים שפילים בסטודיו התיאטרלי שלו, "אמנות".
בשנים 1926-1922 למד באקדמיה לאומנות בקייב, בכיתה של האידאולוג ומנהיגה של תנועת האמנות הלאומית האוקראינית, מ' בויצ'וק. בשנת 1928 היה חבר המשלחת של קבוצת בויצ'וק, יחד עימה לקח חלק בציור פרסקאות בבית נופש לאיכרים בעיר אודסה (הפרסקאות "שיעבוד" ו"חגיגת התבואה" לא נשתמרו).
בשנת 1926 הפך שכטמן לחבר בעמותת האמנות המהפכנית של אוקראינה והשתתף במספר תערוכות שהציגו אמני העמותה. עבודותיו אף הוצגו בתערוכות כלל-רוסיות ובינלאומיות (הביאנלה של ונציה, 1930, תערוכת האמנות הסובייטית, ציריך, 1931, טוקיו, 1932).
עד תחילת שנות ה-30 שכטמן לקח חלק פעיל בחיי מוסדות התרבות היהודיים. בשנים 1927-1925 לימד ציור בבית יתומים יהודי בקייב. אחדים מתלמידיו – י. זיסמן (נולד בשנת 1914), י. סימקין (2002-1915), ב. לוקומניק הפכו להיות ציירים מקצועיים.
משנת 1927 עד שנת 1934 היה חבר מזכירות של סניף הארגון הכלל-אוקראיני "גזלקולט" (הארגון לתרבות יהודית-פרולטרית), מטעמו משנת 1929 מילא תפקיד מנהל אמנותי במוזיאון לתרבות ע"ש מנדלי מוכר ספרים בעיר אודסה. שכטמן הגדיל באופן ניכר את האוסף האמנותי של המוזיאון, רכש ואף קיבל כתרומה עבודות רבות של ציירים יהודיים.
בשנת 1928 הוא מונה לאחראי על ההפקה בתיאטרון היהודי לנוער עובד "יוגראט" בקייב וביצע תפאורה לשורה של הצגות ("גולדשפינר" על-פי יצירותיו של שלום עליכם, 1929, "הערבה" על-פי מחזה של נ. לוריא, 1930 ועוד).
בשנת 1930 החלה להתנהל מערכה הרסנית נגד מ. בויצ'וק והסטודיו שלו, אליו השתייך גם שכטמן. הצייר הגיב ברגשנות רבה על החיסול הברוטאלי של מוסדות התרבות היהודיים, ובתגובה - הודח מכל תפקידיו.
בשנת 1934 נאלץ שכטמן לעבור למוסקבה, שם עבד במסגרת של קבוצה שעסקה בעיצוב תהלוכות חגיגיות וקישוט פארקים.
בשנת 1938 הוא ערך נסיעת היכרות לקולחוזים בקרים (אוקראינה), שם ביצע שורת סקיצות גרפיות וצייר סדרת תמונות ("הקולחוז היהודי בקרים", 1938, המוזיאון לאמנות האוקראינית בקייב, "המהגרים בהמתנה", אוסף מרק שכטמן, באר שבע).
בשנת 1939 עיצב שכטמן עבור התיאטרון היהודי הממלכתי תפאורה להצגה "הרשל'ה מאוסטרופולי" על-פי מחזה מאת מ. הרשנזון (הבמאי – בנימין זוסקין). ביסודן של הגישה הפדגוגית והקונספציה האמנותית של שכטמן עמד הרעיון ליצור צורה אמנותית לאומית מודרנית המבוססת על ראייה חדשה של אמנות הרנסאנס המוקדמת האיטלקית והביזנטית והאמנות האוקראינית העממית מהמאות ה-18-16 כהמשכה הטבעי.
רגישותו של מורו, מ. בויצ'וק, לבעיות של לאומיות, שמצאה את ביטויה באמנות, וכן משיכתו הטבעית לפלסטיקת המזרח העתיק עוררו אצל שכטמן הזדהות עם שייכותו הלאומית ליהדות. כבר בעבודותיו העצמאיות הראשונות (עבודת גמר – תמונת "דינה", דיוקנה של אשת הצייר, 1926, אוסף מרק שכטמן, באר שבע) הוא הצליח ליצור סימביוזה מקורית של שיטות אמנותיות, אשר אופייניות רק לחברי האסכולה של בו'יצוק (העבודה באמצעות הטמפרה, הסטאטואריות והמונומנטליות של הצורה, הצבע הלוקאלי החשוף), עם היהדות. כך, לדוגמה, הצגת פוגרום יהודי ברקע של "דיוקנה של האם" (1927-1926, המוזיאון לאמנות האוקראינית בקייב) מהווה בתמונתו של שכטמן ציטוט מתוך התמונה האוקראינית העממית הידועה "הקוזאק מאמאי".
היהדות הפכה לנושא המרכזי ביצירותיו של שכטמן. בעיקר היה זה הביטוי האמנותי לרגעים הטראגיים מתוך ההיסטוריה הלאומית הלא רחוקה – הפוגרומים. לנושא זה הוקדשו יצירותיו החשובות ביותר מן התקופה ההיא – "קורבנות הפוגרום" (1926) ו"המהגרים" (1929), שתי תמונות שנמצאות במוזיאון לאמנות האוקראינית בקייב. את חשיבותו של הנושא הדגיש הצייר בעצמו, כאשר איחד את היצירות האלה לסדרה בשם "קורות חיי" וצירף אליה תמונות על נושאים מתוך ילדותו ("עגים בצק", 1927, אוסף מרק שכטמן, באר שבע).
בשנת 1939, על-פי הזמנת המוזיאון הממלכתי להיסטוריה דתית, צייר מנואיל שכטמן את התמונה "ליל ברתולומאוס הקדוש", אשר בה ניתן לראות חזרה מיוחדת במינה על נושא הפוגרומים. נבואת הלב הטראגית של השואה המתקרבת מצאה את ביטויה בסדרתו הגרפית "הגירוש", אותה סיים ערב מלחמת העולם השנייה (1941-1939). על-פי זיכרונותיו של ב. לוקומניק לפני רבים אחרים הבין שכטמן את הסכנה לעם היהודי הטמונה בנאציזם, והבנה זו השפיעה על החלטתו להתנדב אל הצבא האדום עם פרוץ המלחמה. בנובמבר 1941 הוא נהרג אי שם בחוצות מוסקבה.
להטוט
פרויקט GNU
לה מדלנה
לה מדלנה (באיטלקית: La Maddalena; בגלורזה: A Madalena) היא עיר השוכנת באי בעל שם זהה, צפונית לסרדיניה, המהווה חלק מפרובינציית אולביה טמפיו.
העיר היא הגדולה שביישובי הארכיפלג איי מדלנה. היא שוכנת במרחק של 2 ק"מ מהחוף הצפוני של סרדיניה, לחופו של מצר בוניפאצ'יו המפריד בין סרדיניה לבין קורסיקה. שירות מעבורות מקשר בתכיפות גבוהה בין העיר פלאו שבסרדיניה לבין האי.
מרכז חיי העיר הוא בככר אומברטו, הקרויה על ידי תושבי העיר הוותיקים פיאצה רוסה. הרחוב הראשי של העיר הוא רחוב גריבלדי המוליך לאורך חוף הים והנמל. פרנסת תושבי העיר היא ברובה מתיירות. האי מפורסם בחופי הרחצה שלו.
היסטוריה.
באי נמצאו ממצאים מהתקופה הפרהיסטורית, אך עיקרם מהתקופה הרומית. בתקופה זו נקרא במספר שמות ובהם אילוָוה, פוּסָה ובּוּצִ'ינָה. בימי הביניים נאבקו על השליטה בו הערים ג'נובה ופיזה. באותה העת נקרא ביצ'ינארה, ומאה ה-16 שונה שוב לסנטה מריה מגדלנה, מקור שמו הנוכחי.