בסוף אוגוסט הגיעו חדשות לצ'ארלס טאון כי כלי השיט של בונט עוגנים בנהר קייפ פיאר. רוברט ג'ונסון, מושל דרום קרוליינה, אישר לקולונל ויליאם רט להוביל משלחת ימית נגד הפיראטים, אף על פי שהנהר היה בתחום שיפוטה של צפון קרוליינה . וילאם רט הגיע לפתחו של הנהר ב -26 בספטמבר עם שתי ספינות של שמונה תותחים, וכוח של 130 אנשי מיליציה. בונט טעה, שזיהה בהתחלה את השייטת בתור שיירת סוחרים ושלח שלוש סירות קאנו לתפוס אותם. לרוע מזלו של רט, ספינת הדגל שלו ״הנרי״ נתקעה בגדת הנהר, ואיפשרה לצוותי הקאנו של בונט להתקרב, לזהות שמדובר בכוח צבאי, ולחזור ללא פגיעות כדי להזהיר את בונט. בערב כשהגאות העלתה את ״הנרי״ מעל קרקעית הנהר, הם המשיכו.
הפיראטים היו מפוזרים בשלוש ספינות. במהלך הלילה הביא בונט את כולם אל סיפונה של אוניית הדגל שלו - ״רויאל ג'יימס״ ותכנן בבוקר להילחם, בדרכו החוצה לים. בונט כתב גם מכתב למושל ג'ונסון, בו איים לשרוף את כל הספינות בנמל צ'ארלס טאון. עם עלות השחר. ב־27 בספטמבר 1718, הפליג בונט לעבר כוחו של רט, ושלוש הספינות שלו פתחו באש, יזומה אל כוחות המיליציה. שתי הספינות של המיליציות התפצלו במאמץ לכתר על ה״רויאל ג'יימס״. בונט ניסה להימנע מהמלכודת על ידי שייט קרוב לחוף המערבי של הנהר, אך עלה על שרטון תוך כדי כך. הספינות הרודפות, של רט עלו גם הן על שרטון, והותירו רק את הספינה ״הנרי״ בטווח של ה״רויאל ג'יימס״.
הקרב היה סטטי אך התנהל בין הפיראטים וחיילי המיליציה. לאנשיו של בונט היה היתרון שהסיפון שלהם היה גבוה ונתן להם מחסה מספינות המיליציה. כוחו של בונט ספג שתים עשרה נפגעים בעת שהרג עשרה ופצע ארבעה-עשר מאנשי צוותו של רט. בונט עצמו סייר על הסיפון באקדח שלוף, ואיים להרוג כל פיראט שיעזוב את המערכה.
הקרב הוכרע בסופו של דבר כאשר הגאות חילצה את הספינה של רט מתוך השרטון, והשאירה זמנית תקועה את ספינת הפיראטים. בונט נותר חסר אונים, התבונן כיצד ספינות המיליציה סוגרות עליו והחיילים עלו על הסיפון של הספינה המשותקת שלו. מספרם של החיילים היה כמעט פי שלושה, אנשיו של בונט לא היו מסוגלים לנצח. בונט הורה לתותחן שלו, ג'ורג' רוס, לפוצץ את מחסן אבק השריפה של ״רויאל ג'יימס״ . רוס ככל הנראה ניסה זאת, אך הוחלט על ידי שאר הפיראטים להיכנע. רט עצר את הפיראטים וחזר לצ'ארלס טאון עם אסיריו ב־3 באוקטובר.
בריחה והוצאה להורג.
בצ'ארלס טאון הופרד בונט מרוב צוותו והוחזק במשך שלושה שבועות יחד עם קצינים אחרים שלו בביתו של מרשל העיירה נתנאל פרטרידג'. הפיראטים אדוארד רובינסון והצוות הנותר הוחזקו מחוץ לעיר צ'ארלס בבית השעון, בוויט פוינט. ב -24 באוקטובר ברחו בונט והריוט, אחד הקצינים שלו.
המושל ג'ונסון הקציב מיד פרס של 700 ליש"ט על ראשו של בונט ושלח צוותי חיפוש כדי לאתר אותו. בונט והריוט, בליווי אינדיאני, השיגו סירה ועשו דרכם לחוף הצפוני של נמל צ'ארלס טאון, אך רוחות חזקות וחוסר אספקה אילצו את ארבעתם לנחות באי סאליבן. המושל ג'ונסון שלח פלוגה בפיקודו רט לאי סאליבן לצוד את בונט.
הם גילו את בונט לאחר חיפוש נרחב, ופתחו באש, שהרגה את הריוט ופצעה את שני האינדיאנים. בונט נכנע והוחזר לצ'ארלס טאון. בזמן שהמתין למשפט התרחשה התקוממות אזרחית בעיר. מאוחר יותר, היא תוארה כאירוע שכמעט והביא לשריפת העיר והפלת הממשלה. בונט אולי המתין להוצאתו להורג בחצר המשמר - בית המיליציות בעיר, בה ניצבת כעת הבורסה .
ב־10 בנובמבר 1718 הובא בונט לדין בפני סר ניקולאס טרוט, כשהוא ישב בתפקידו כשופט אדמירליות. טרוט כבר נתן פסק הדין על שאר הצוות של בונט וגזר על מרביתם תליה . בונט הואשם רשמית רק על שני מעשי פיראטיות, נגד הספינות ״פרנסיס״ ו״פורצ'ן״. בונט טען שהוא לא אשם וניהל את הגנתו ללא סיוע של בא-כוח. טרוט כתב סיכום מחמיר של הראיות וחבר המושבעים גזר פסק דין אשם. יומיים לאחר מכן, גזר טרוט על בונט עונש מוות.
בזמן שהמתין להוצאתו להורג, כתב בונט למושל ג'ונסון, כשהוא מבקש חנינה והבטיח לקצץ את זרועותיו ורגליו כך שלעולם לא יבצע שוב מעשי פיראטיות. צ'ארלס ג'ונסון כתב שמוחו המעוות בעליל של בונט הניע רחמים קרוליינים רבים, במיוחד האוכלוסייה הנשית, וכתבי לונדון דיווחו אחר כך כי המושל עיכב את הוצאתו להורג שבע פעמים. בונט בסופו של דבר נתלה בצ'ארלס טאון, ב -10 בדצמבר 1718.
דמויי פטרספידים
דמויי פטרספידים (שם מדעי: Pteraspidomorphi) היא מחלקה נכחדת של דגים חסרי לסתות, אשר היו מהחולייתנים הראשונים בעולם. הם התקיימו החל מתקופת האורדוביק עד לסוף הדבון, אז הם פינו את מקומם לדגים מפותחים יותר.
דגים אלה היו חסרי לסתות ופיות ובמקום זה היו בעלי פתח שאיבה, בדומה לפתח הפה של הצמדים, המיקסינות ושל יצורים פרימיטיביים יותר כמו האצטלניים, כך שהם ניזונו רק מסחופת או מיצורי פלנקטון זעירים. הם היו בעלי זימים וגופם היה נוקשה, מכוסה בלוחיות שריון להגנה. הם היו חסרי סנפירים כמו דגים מודרניים ונראה שנעו לאט במים, אם כי היו בעלי זנב מתפקד. חלקם חיו במים מתוקים ואחרים במי הים, אך בקרבה רבה לחוף.
דמויי צפלספיסים
דמויי צפלספיסים (שם מדעי: Pteraspidomorphi) היא קבוצה נכחדת של דגים חסרי לסתות עתיקים, מקרובי הצמדאים והמיקסינות, אשר חיו בעידן הפלאוזואיקון בתקופות הסילור והדבון. בעבר שייכו לקבוצה את הצמדאים, אך כיום מעריכים שהם התפתחו מהמחלקה Hyperoartia. בקבוצה פוליפילטית זו היו 3 מחלקות: Osteostraci ,Galeaspida ו-Pituriaspida.
דגים אלה הם המתקדמים ביותר מבין חסרי הלסתות ואולי הם התפתחו לחולייתנים הלסתניים. הם היו שטוחים ובעלי זנב ארוך וראשם וצידי הזימים שלהם עטו "קסדה" משוריינת להגנה. הפה שלהם כלל שפתיים משתרבבות, איתה יכלו לינוק טרף אך לא יכלו ללעוס כלל. התנועה העיקרית שלהם התבצעה באמצעות זנבם, אף שהיו להם סנפירי חזה בשרניים מתחת ל"קסדה". לא ברור אם היה להם שלד, אך לא היה עשוי מסחוס כמו של כרישים. אורך המינים הגיע ל-5 עד 6 סנטימטרים.
הם חיו כנראה על קרקעית הים ושאבו טרף קטן לפיהם או סיננו אצות או שיריים מהקרקעית בדומה לכמה מיני שפמנונאים או חריתאים מודרניים.
מנחם דברן
מנחם דברן (7 ביולי 1903 – 14 בספטמבר 1987) היה אדריכל ישראלי שפעל בעיקר בחיפה.
ביוגרפיה.
דברן נולד בקרקוב, פולין לשמעון וחנה. היה מדריך בתנועת השומר הצעיר ובגיל 16 עלה לארץ ישראל שם פגש את אחיו ואחותו.
היה בין מייסדי קיבוץ תל יוסף בעמק יזרעאל, חבר בגדוד העבודה ובאגודת השומר. עם עלייתו עסק בסיתות אבנים ובניית כבישים.
ב-1921 הגיעה ארצה בעקבותיו חברתו לספסל הלימודים מגיל 12, איטה (חוה) לנגרמן. גם היא ילידת קרקוב. הם נישאו ועזבו את הקיבוץ לחיפה.
תחילה עבד כסתת ובהיותו שמאלי, היה לו סיתות מיוחד בעל ביקוש רב. סיתת מספר בנינים ברחוב ירושלים בחיפה, סיתת חלק מאבני קשתות בניין הטכניון הישן בהדר ועזר כנראה בסיתות התבליטים על בנק אנגלו-פלשתינה ברחוב נתנזון 1. מתכנן מבנה הטכניון, אדריכל אלכסנדר ברוולד הבחין בכישוריו והציע לו מלגת לימודים בברלין.
בשנת 1927 נולד בנו יוסף ומיד לאחר מכן נסעה המשפחה לברלין, שם למד מנחם אדריכלות והנדסה.
ב-1933 שבה המשפחה לחיפה ודברן פתח משרד אדריכלים עצמאי שהתמחה בתכנון בתי דירות. ב-1935 נולד בנו יורם.
דברן תכנן כ-200 בתים, בעיקר בחיפה. בסגנונו ניכרה השפעת הבאוהאוס כפי שלמד בברלין. היה פסל וצייר חובב בעל כשרון רב. הוא תכנן גם בתים בעמק יזרעאל והיה מעורב בתכנון מבנים בתעלת סואץ.
בשנת 1973 בגיל 70 פרש מנחם לגמלאות והמשרד נסגר.
ב-14 בספטמבר 1987 נפטר בגיל 84 ונקבר בבית הקברות שדה יהושע בחיפה.
חיים אישיים.
נישא לאיטה (חוה) לנגרמן ונולדו להם שני בנים: יוסף בשנת 1927 ויורם בשנת 1935.
מנחם נפטר בשנת 1987 לאחר 63 שנות נישואין. אשתו נפטרה בשנת 1988.
אינזה
אינזה (ברוסית: Инза) היא עיר ברוסיה, במחוז אוליאנובסק.
היסטוריה.
אינזה נוסדה בשנת 1897 כתחנת רכבת, באותו שם, על המסילה אשר חיברה בין מוסקבה לבין קאזאן. כשנה לאחר מכן הושלמה בנייה של התחנה אשר הייתה בנויה מלבנים. בצמוד לתחנה החל להתפתח כפר בשם קיטובסקי.
בשנת 1913 בתחנת אינזה היו 8 בתי אב, בהם התגוררו 48 תושבים, כמו כן היו תחנת דואר-טלגרף ומפעל לעיבוד עץ. בכפר קיטובסקי היו 67 בתי אב ובהם 542 תושבים.
בשנת 1919 אינזה וקיטובסקי אוחדו לכדי ישות מוניציפלית אחת. ב-1920 נבנתה תחנת כוח וב-1925 נבנתה תחנת כוח נוספת. בימיה של מלחמת העולם השנייה באינזה טופלו חיילים סובייטים פצועים.
בשנת 1946 הוכרזה אינזה כעיר.
אוכלוסייה.
אוכלוסיית אינזה לפי שנים:
דומיניק אנגר
טבע האדם
צ'אפורדיאנושפה
צ'אפורדיאנושפה (בהונגרית: Csáfordjánosfa) הוא כפר קטן במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בדומוסלו מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1880 היו 423 תושבים בכפר, בשנת 1990 היו 301 תושבים ובשנת 2021 רק 251 תושבים.
יהודי צ'אפורדיאנושפה.
בצ'אפורדיאנושפה חיו יהודים בתקופות זמן שונות וכמה יהודים מהכפר נרצחו בשואת יהודי הונגריה
קאם רדיש
קמרון אלייז'ה "קאם" רדיש (באנגלית: Cameron Elijah "Cam" Reddish; נולד ב-1 בספטמבר 1999) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת ניו יורק ניקס מליגת ה-NBA, בעמדת הסמול פורוורד.
קריירת תיכונים ונבחרת ארצות הברית.