במשך עשרות שנים, נשים לא קודמו לתפקידי ניהול בקיבוצים ובפוליטיקה, ובשל כך גם לא לניהול בארגונים בין קיבוציים שבהם התרכזה עיקר האליטה הקיבוצית, למעט מספר מקרים של שילוב אשה אחת בין גברים רבים במפלגות הפועלים, בקרב פעילי התנועות הקיבוציות ובמנהיגויות המקומיות בקיבוצים. עד שנות ה-70 רק נשים בודדות שימשו בתפקידי ניהול בקיבוציהן ומתוכן התקדמו מעטות לתפקידי ניהול בתנועות, במפלגות או בארגונים האזוריים וגם זה תחת סמכות מנהיגויות שהיו מורכבות מגברים בלבד ששימשו כשרי ממשלה, ח"כים ובכירים בסוכנות היהודית ובהסתדרות הכללית. השינוי שהחל בשנות ה-70 הביא לכך שיותר נשים השתלבו בתפקידים ניהוליים בקיבוצים ובראשם תפקיד מזכיר/ת הקיבוץ. אך זה לא היה מתוך רצון לקידום השוויון, אלא מתוך שקרנם של תפקידים אלה ירדה בעיני הגברים והם רצו בהם פחות. לעומת זאת הם נמשכו יותר לתפקידים הכלכליים בקיבוץ ובארגונים הקיבוציים שמעמדם עלה והתחזק: ב-300 המפעלים של התעשייה הקיבוצית, אז, היו פחות מחמש נשים מנהלות; ב-110 המפעלים האזוריים של הקיבוצים הייתה מנהלת במפעל אחד. בשנות ה-2000 המצב לא שונה בהרבה, כאשר רק 3.5% ממרכזי המשק הן נשים, רק 5.5% ממפעלי התעשייה הקיבוצית מנוהלים על ידי נשים ו-17% מהגזברים בקיבוצים הן נשים וגם זה משום שמעמד תפקיד הגזבר ירד והפך למעט יותר טכני ופחות קובע מדיניות.
משפחתיות.
במרבית הקיבוצים הייתה נהוגה "לינה משותפת", כלומר, הילדים היו לנים בבית הילדים ולא אצל הוריהם. הדבר נועד לשחרר את הנשים לעבודה ופעילות ציבורית בקיבוץ, שהייתה מתחילה אחרי השכבת הילדים. אולם ניתן לראות במחקר, איך צומצמו האופקים של הנשים בקיבוץ ועקב כך נוצרו בקרב הנשים אכזבות ותסכול. משום כך ומשום שהרגישו חסרות כוח ומעמד בכל תחומי החיים בקיבוץ חוץ מאשר בבית ובמשפחה, הן הרחיבו וחיזקו תחום זה על ידי הגברת הילודה והמאבק על מעבר ללינה משפחתית, שהחזיר את הילדים לבית ההורים. בתחילה התנגדו הגברים למהלך, אבל לאחר שזיהו כי מרבית העזיבה בקיבוצים היא עזיבה של נשים, או ביוזמתן, הבינו שיש בעיה וצריך ללכת לקראת הנשים בדרישה שלהן לחיזוק מעמד המשפחה. חיזוק מעמד התא משפחתי, נתן לנשים אפשרות להיות בעמדת מנהיגות בביתן ומתוך הכוח הזה להשפיע על הכלל בקיבוץ ועל מעמדן החברתי בקיבוץ בכלל.
מעמד האשה ב"קיבוץ המתחדש".
הקיבוץ, על אף היותו סוציאליסטי, היה מכוון לייצר הכנסה לצורך קיומו ולכן, מלכתחילה, נתפסו עבודות הייצור, המביאות הכנסה כבעלות סטטוס גבוה ואילו עבודות השירותים המייצרות הוצאות, כבעלות סטטוס נמוך. מכיוון שהגברים עבדו בייצור (חקלאות, מלאכה ותעשייה) הם זכו להערכה והוקרה גבוהות וסטטוס חברתי גבוה יותר מהנשים שעבדו בשירותים, ברובן. הדבר גרם בהמשך להפחתה במעורבותן של הנשים בזירה הציבורית מתוקף כך שרוב הדיונים הציבוריים נסבו על נושאי כלכלה ומשק, בהם הן לא היו מעורבות. פערי הסטטוס היו כה טבועים בחברה הקיבוצית שנשים שנאבקו להשתלב בתחומי הייצור, עדיין לא זכו לאותו מעמד להם זכו הגברים שעבדו איתן. תהליכי השינויים שהתקיימו בקיבוצים רבים בעקבות "משבר הקיבוצים", כללו תהליכי התייעלות, הפרטה, הנהגת שכר דיפרנציאלי ושיוך נכסים. קיבוץ שעבר את השינויים הללו נקרא "קיבוץ מתחדש". במסגרת השינויים נוצרו ציפיות לצד חרדות הקשורות במעמדה של האשה וביכולתה הכלכלית. עלתה דרישה גוברת מנשים למצוא עבודה מפרנסת, באותה עת שמקומות העבודה המסורתיים שלהן, במערכת השירותים, נדרשו להתייעל וחלקם נסגרו. כתוצאה מסגירת חלק מהשירותים – חזרו לאחריות המשפחה חלק ממטלות משק הבית. שבוע העבודה התקצר לחמישה ימים וימי העבודה התארכו ובכל משפחה הורה אחד/ת צריך/ה לעבוד בעבודה המאפשרת את הטיפול בילדים לאחר שמסגרות החינוך נסגרות. מאחר ששכר הגברים, שעבדו ברובם בעבודות היצרניות היה גבוה יותר בדרך כלל, בחירתן של מרבית המשפחות הייתה להטיל את האחריות לטיפול בילדים וכן, במטלות הבית, על הנשים. מצד שני נפתחו הזדמנויות לנשים לשפר את הכנסתן, את מקומות עבודתן ואת השכלתן, ככל שהמסגרת המשפחתית אפשרה זאת .
היחידה לקידום נשים, בתנועה הקיבוצית.
המדור הבין קיבוצי לקידום שוויון המינים, הוקם ב-1982, כשיתוף פעולה בין מחלקות החברה של תנועות הקיבוץ הארצי השומר הצעיר (הקבה"א) והתנועה הקיבוצית המאוחדת (תק"מ). המדור פעל במשך 10 שנים וסיים ב-1992, בשל הקיצוצים בתקציב, שהגיעו בעקבות משבר הקיבוצים והסדר הקיבוצים. שמונה שנים לאחר מכן, באוקטובר 2000, התאחדו תנועת הקבה"א והתק"מ לתנועה אחת וקראו לה "התנועה הקיבוצית" (התק"צ). בוועידה משותפת זו, בקיבוץ כנרת, הוקמה גם "היחידה לקידום נשים". היחידה קיבלה בתחילת הדרך הקצאה של משרה שלמה, שהצטמצמה כעבור מספר שנים ל-60% בשל צמצומים בתקציב. אך היחידה קיימת גם היום ומחזקת את השפעתה בתק"צ וקיבוציה, כאשר באחריותה הטיפול והקידום של נושאים הקשורים למעמד האשה בקיבוצים, כמו: קידום נשים לתפקידי מנהיגות; העלאת המודעות בחברה הקיבוצית למעמד האשה, "Gender Mainstreaming" (הטמעת מדיניות המבחינה במגדר), הרחבת הידע והתאמת התקנונים, יצירת מסגרת לטיפול במניעת פגיעות מיניות בקיבוצים ועוד. היחידה עורכת ימי עיון והכשרות וכן מייצרת שיתופי פעולה עם מחלקות אחרות בהתנועה הקיבוצית ועם גופים מחוץ להתנועה הקיבוצית כמו מועצות אזוריות וארגוני נשים.
בניין אמריקן רדיאטור
בניין אמריקן רדיאטור (באנגלית: American Radiator Building) הוא גורד שחקים השוכן ברחוב 40 במידטאון מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית. הבניין מתנשא לגובה של 103 מטרים והוא בעל 23 קומות מעל הקרקע ועוד קומת מרתף אחת. הוא תוכנן בשנת 1924 על ידי האדריכלים ריימונד הוד ואנדרה פוילהוקס בסגנון אר דקו נאו-גותי עבור חברת אמריקן רדיאטור.
היסטוריה.
בניין אמריקן רדיאטור תוכנן ועוצב בהשראת הצעתו של האדריכל הפיני אליאל סארינן למגדל שיקגו טריביון.
תכנון הבניין שילב סגנון נאו-גותי ואר דקו. הלבנים השחורות בחזיתותיו (המסמלות פחם) נבחרו כדי להקנות לו אופי מסיבי ומוצק. חלקי החזיתות מלבנים מוזהבות (המסמלות אש) מעוטרות בשיש. על הקישוטיות והפסלים אחראי רנה פאול צ'מבלן (Rene Paul Chambellan).
בשנת 1998, נמכר הבניין לפיליפ פילבסקי (Philip Pilevsky) תמורת 150 מיליון דולר אמריקאי. שלוש שנים לאחר מכן, שונה שמו של הבניין מאמריקן רדיאטור למלון פארק בריאנט (באנגלית: The Bryant Park Hotel). המלון בעל 130 חדרים ותיאטרון בקומת הכניסה.
מאחר שהבניין בעל מעמד היסטורי האוסר על שינויים חיצוניים, נדחתה בקשת בעלי המלון להגדיל את חלונות חדרי האירוח.
הבניין מתואר בציורה של ג'ורג'יה אוקיף Radiator Building - Night, New York.
התע&quot;א
שיעה
יריב בן עזרא
יריב בן עזרא (נולד בשנת 1975) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש נספח צה"ל בדרום קוריאה. קודם לכן שימש מדריך בפו"ם, מפקד מפקדת כוחות אוויר מיוחדים. מפקד חטיבת יהודה, מפקד יחידת דובדבן ומפקד גדוד 50.
ביוגרפיה.
בן עזרא גדל במושב בית זית. התגייס לצה"ל באוגוסט 1993, והתנדב ליחידת דובדבן. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב ליחידת דובדבן ומונה למפקד צוות, ולקח חלק במבצעים מיוחדים ובלחימה כנגד הטרור הפלסטיני בשטחי יהודה ושומרון. בהמשך שימש כמפקד פלגה ביחידה. לאחר מכן שימש כקצין אג"ם של היחידה. בשנת 2001 עבר ליחידת שלדג, ושימש במספר תפקידי פיקוד, ובהם, קצין מבצעים מיוחדים, ומפקד בית הספר להכשרות ביחידה. בהמשך עבר לחטיבת הנח"ל ומונה לסגן מפקד גדוד 50. לאחר מכן יצא לשנת לימודים ולאחריה ללימודים בפו"ם.
בשנת 2009 הועלה לדרגת סא"ל ומונה לראש ענף גדס"ר במא"ש במל"י, ושימש בתפקיד עד שנת 2010. בשנת 2010 מונה למפקד גדוד 50, ופיקד עליו בין היתר בפעילות מבצעית ברצועת עזה, בתפקיד זה שימש עד שנת 2012. בספטמבר 2012 מונה למפקד יחידת דובדבן, ובשלהי כהונתו, ב-7 במאי 2014 פיקד על פעולת היחידה ללכידת המחבל שאחראי לרציחת נצ"מ ברוך מזרחי. ב-28 במאי 2014 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת יהודה, ושימש בתפקיד בין היתר במבצע שובו אחים, ב-5 ביולי 2016 סיים את תפקידו. בשנת 2016 מונה למפקד מפקדת כוחות אוויר מיוחדים, ושימש בתפקיד עד שנת 2019, במקביל היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ו (2019-2018). בשנת 2019 מונה למדריך בפו"ם. בשנת 2020 מונה לנספח צה"ל בדרום קוריאה.
חיים אישיים.
בן עזרא מתגורר בנגבה, נשוי לאלכס ואב לשלושה.
קורט בלומה
קורט בלומה (בגרמנית: Kurt Blome; 31 בינואר 1894, בילפלד - 10 באוקטובר 1969) היה רופא נאצי רם-דרג בטרם מלחמת העולם השנייה ובמהלכה. שימש כסגן ראש השירות הרפואי של הרייך (Reichsgesundheitsführer) ונציג המחקר בסרטן במועצה המדעית של הרייך. בספרו האוטוביוגרפי "Arzt im Kampf" (בגרמנית: "רופא במאבק") הוא השווה בין כוחה של הרפואה לכוח הצבאי במאבקם לחיים ולמוות.
בלומה התוודה רק על כך שניתנה לו הוראה לבצע ניסויי חיסון בשנת 1943 על אסירי מחנות ריכוז. הוא הועמד לדין במשפט הרופאים בגרמניה בשנת 1947, והואשם בביצוע המתות חסד וניסויים רפואיים בבני אדם. בפועל, החל משנת 1943 הוא "נשא באחריות לכל המחקר שנעשה בתחום הלוחמה הביולוגית אשר מומן על ידי הוורמאכט והאס אס". למרות שזוכה מאשמה בפשעי מלחמה במסגרת משפטי נירנברג, תפקידיו בזמן המלחמה ידועים, וקיימת הסכמה כללית שהוא אכן השתתף בניסויים בלוחמה כימית וביולוגית שנערכו על אסירי מחנות ריכוז.
ביוגרפיה.