בתוך עיר האזמרגד, הכול צבוע בירוק (חוץ מהסוס שמשנה צבעים). הארבעה מקבלים טיפול יופי וריענון- לדחליל שמים קש חדש, לאיש הפח ממרקים את הפח שעל גופו, לדורותי גורמים שיהיה לה חיוך שמח והיא מבקשת שיהפכו את עיניה לצבע השמלה ולאריה משייפים את הטפרים ומסלסלים לו את השיער, כל זאת על מנת לפגוש את הקוסם. אך לפני שהם מספיקים מופיעה בשמים המכשפה הרעה וכותבת עם המטאטא שלה על השמים את המילים: "היכנעי, דורותי". תושבי המקום חוששים מהתפתחות חדשה זו, ושומרו של הקוסם שולח את כולם לביתם ומרגיע אותם. הוא שולח גם את דורותי וחבריה, אך לאחר עימות עם הדחליל, שבו מגלה השומר כי זוהי "דורותי של המכשפה", מסכים השומר להכניס אותם.
כשהם נכנסים לקוסם, הוא מתגלה כראש מפחיד ומרחף באוויר, מוקף בעשן ואש. הוא אומר להם שהוא יוכל לעזור להם רק אחרי שיביאו לפניו את המטאטא של המכשפה. בדרכם לטירת המכשפה לוכדים הקופים המכונפים ששלחה המכשפה את דורותי וטוטו, והם נלקחים לטירה.
בסרט אמורה לבוא כאן סצנה שנחתכה לבסוף. המכשפה רומזת על הסצנה הזו כשהיא שולחת את הקופים: "הם (דורותי וחבריה) לא יעשו לך צרות; אני מבטיחה. שלחתי כבר חרק קטן שיעייף אותם". חרק זה, ה"ג'יטרבאג", הוא חרק פיקטיבי שעוקץ את דורותי וחבריה וגורם להם לשיר ולרקוד ללא הפסקה ובאותו מקום, עד בואם של הקופים.
כשדורותי מגיעה לטירה דורשת ממנה המכשפה את הנעליים האדומות. דורותי מסרבת, והמכשפה מורה למשרתיה הקופים לחסל את טוטו. כשהמכשפה מנסה להוריד את הנעליים מדורותי, היא נתקלת בפרץ של ניצוצות שמונע ממנה לעשות כן. היא מבינה שכל עוד שדורותי בחיים, אי-אפשר יהיה להוריד את הנעליים. בזמן שהמכשפה חושבת איך להרוג את דורותי, טוטו בורח, מוצא את הדחליל, איש הפח והאריה ומביא אותם לטירה להציל את דורותי.
בינתיים, דורותי נעולה בתוך חדר שבו כדור בדולח ושעון חול. כשיאזל החול בשעון, דורותי תמות. בכדור הבדולח מופיעה דמותה של הדודה אם, שתוהה היכן נמצאת אחייניתה דורותי. דורותי צועקת אל דודתה, אך דמותה נעלמת ודמות המכשפה מופיעה בכדור הבדולח, צוחקת על דורותי ברשעות ומפחידה אותה.
הדחליל, איש הפח והאריה מגיעים לטירה ונעצרים בידי שלושה משומרי המכשפה. הם מתחפשים לשומרי הטירה כדי שיוכלו להיכנס, מוצאים את דורותי ומנסים להציל אותה, אך המכשפה מגלה אותם ומציתה באש את הדחליל. דורותי מוצאת דלי מלא מים ושופכת את תוכנו על הדחליל. המים פוגעים גם במכשפה, ממיסים אותה, ומותירים רק את הכובע השחור שלה, את שמלתה, את המטאטא שלה וקצת עשן. השומרים מזכים את דורותי במטאטא של המכשפה, ושולחים אותה לדרכה כשהם מריעים: "המכשפה הרשעה מתה!"
הארבעה חוזרים אל הקוסם, ומביאים את המטאטא לקוסם ההמום שלא ציפה לשובם. "לכו וחזרו מחר", מפטיר לעברם הקוסם, ודורותי וחבריה, שזה עתה הרגו את המכשפה, מרגישים מרומים. דורותי נוזפת בקוסם על שלא קיים את הבטחתו, אך הארבעה מגלים מיד, בעזרת חיפושיו של טוטו, שהקוסם אינו אלא איש מבעד לווילון שמפעיל את הראש המרחף, ואינו קוסם כלל. דורותי וחבריה זועמים, אך הקוסם פותר את בעיותיהם באופן פסיכולוגי: הוא מעניק לדחליל דיפלומה, לאיש הפח - שעון מתקתק בצורת לב, ולאריה - אות גבורה.
הקוסם מסביר את נוכחותו בארץ עוץ כטעות; גם הוא יליד קנזס והגיע לארץ עוץ בכדור פורח. הוא מבטיח לדורותי שייקח אותה הביתה באותו כדור פורח שהביא אותו לכאן. הוא מודיע לתושבי אמרלד סיטי שהוא משאיר את הדחליל, איש הפח והאריה אחראים במקומו, ודורותי והוא מתכוננים לצאת. רגע לפני ההמראה בכדור הפורח, טוטו חומק החוצה כדי לרדוף אחרי חתולה. דורותי רודפת אחריו, אך הקוסם כבר יצא לדרך.
דורותי חושבת שתישאר בארץ עוץ כל חייה, אך אז מופיעה גלינדה ואומרת לדורותי שהיא וטוטו יכולים לחזור בעזרת הנעליים האדומות. דורותי וטוטו נפרדים מחבריהם, וגלינדה מדריכה את דורותי להקיש בעקבים שלוש פעמים ולומר: "אין מקום כמו הבית" ("There is no place like home", משפט שמזוהה עם הסרט). דורותי מופיעה שוב במיטתה שבביתה בקנזס (הסרט חוזר להיות בשחור-לבן), מוקפת במשפחה וחברים. היא מספרת להם על חוויותיה, אך הם אומרים שמדובר בחלום, על אף שדורותי מתעקשת על אמיתות חוויותיה. הסרט מסתיים כשדורותי מחבקת את טוטו, וחוזרת: "אין מקום כמו הבית".
היסטוריה.
הספר.
ליימן פרנק באום (1856–1919) הוציא בשנת 1900 את ספר הילדים הקוסם המופלא מארץ עוץ. במשך השנים נמכר הספר במיליוני עותקים, ובאום הוציא עוד שלושה עשר ספרים בסדרה עד מותו ב-1919.
הסרט.
בינואר 1938, קנתה חברת ההפקות מטרו גולדווין מאייר (הידועה בשם MGM) את זכויות הספר. התסריט עובד מהספר בידי התסריטאים נואל לנגלי, פלורנס ריירסון ואדגר-אלן וולף. במאי הסרט היה ויקטור פלמינג, ושלושה במאים נוספים שלא צוינו בכתוביות הסיום. המילים והלחנים היו בידי הרולד ארלן ויפ הרבורג, שזכו בשני פרסי אוסקר: אחד על המוזיקה שבסרט, ואחד על השיר "אי-שם מעבר לקשת". הצילומים החלו באוקטובר 1938 והסתיימו במרץ 1939.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-15 באוגוסט 1939 בהוליווד, ואחרי יומיים בניו יורק. הסרט עלה לאקרנים בהפצה ארצית ב-25 באוגוסט. בארץ ישראל הוקרן הסרט לראשונה במוצאי שבת, 20 באפריל 1940, בקולנוע אופיר בתל אביב.
ליהוק.
ליהוק הסרט היה בעייתי בהתחלה, בשל החלפת השחקנים החוזרת ונשנית. בעיה אחת הייתה ליהוק איש הפח: ריי בולג'ר היה אמור לשחק את איש הפח, ובאדי אבסן היה אמור לשחק את הדחליל. בולג'ר לא היה מרוצה מהתפקיד, ושכנע את מפיק הסרט מרווין לרוי לתת לו את תפקיד הדחליל. אבסן ויתר על תפקיד הדחליל עבור בולג'ר והפך לאיש הפח. בתחילה לא התנגד, ואפילו התחיל בחזרות ובצילומים, אך תשעה ימים אחרי תחילת הצילומים, הוא שאף לריאותיו את אבקת האלומיניום שכיסתה את פניו כחלק מהאיפור של איש הפח, ונזקק לאשפוז ולשיקום בבית החולים. MGM לא פרסמו את סיבת עזיבתו של אבסן ואפילו מחליפו בתפקיד, ג'ק היילי, לא ידע את הסיבה. לא פורסמו שום סרטונים של אבסן בתור איש הפח, רק תמונות משלב החזרות וכן הקלטות של השירים בקולו של אבסן.
לתפקיד דורותי לוהקה ב-1938, השחקנית ג'ודי גרלנד. לצוות הצטרפו בהמשך מרגרט המילטון בתפקיד המכשפה הרעה, פרנק מורגן בתפקיד הקוסם, והליצן ההוליוודי ברט לאהר בתפקיד האריה הפחדן.
מוזיקה.
השירים הוקלטו באולפן לפני הצילומים. בשיר "יצאנו לראות את הקוסם מארץ עוץ" ("We're off to see the Wizard") שנמצא בסרט עדיין ניתן לשמוע את קולו של באדי אבסן, שהוחלף בידי ג'ק היילי.
השיר המפורסם ביותר בסרט הוא "מעבר לקשת בענן" ("Somewhere over the Rainbow") בביצועה של ג'ודי גרלנד.
מנגינה מפורסמת נוספת היא הנעימה של המכשפה המרשעת מן המערב, שזכתה לגרסאות שונות, כולל פעמיים ב"משפחת סימפסון".
בימוי.
הצילומים החלו ב-13 באוקטובר 1938, בבימויו של ריצ'רד תורפ. תורפ פוטר מספר ימים לאחר תחילת הצילומים, ובמקומו נכנס ג'ורג' קיוקור, ששינה משמעותית את האיפור והתלבושות של מרגרט המילטון (המכשפה) וג'ודי גרלנד, דבר שגרר צילום מחדש של כל הסצנות שצולמו עד אז. קיוקור עזב את הסרט בשל התחייבות קודמת לבימוי "חלף עם הרוח", והוחלף בוויקטור פלמינג בנובמבר 1938.
בפברואר 1939 נאלץ פלמינג לעזוב, כדי להחליף את ג'ורג' קיוקור בסרט "חלף עם הרוח", והבמאי קינג וידור החליף אותו כדי לסיים את הסרט (בעיקר הצילומים בחווה בקנזס). הצילומים הסתיימו במרץ 1939, והסרט הושלם ביוני 1939. התחושה הכללית הייתה שהסרט ארוך מדי, והסצנות עם המכשפה מפחידות מדי לילדים. הסצנות שנחתכו היו הריקוד של הדחליל, שבו מנצל ריי בולג'ר את יכולות הריקוד שלו, הקטע "The Jitterbug", קטע שירה וריקוד, וקטע הניצחון של דורותי כשהיא חוזרת לאמרלד סיטי, עירו של הקוסם מארץ עוץ, לאחר מות המכשפה הרעה.
הצלחה.
הפופולריות של הסרט נובעת בעיקר מהפעמים הרבות שבהן שודר הסרט בטלוויזיה (בשנות ה-60 וה-70 שודר הסרט פעם בשנה בטלוויזיה, ובהיעדר מכשירי וידאו, השידור השנתי של הסרט היה מאורע). רוב הצופים בסרט חזו בו במסגרת טלוויזיונית ולא בקולנוע.
"הקוסם מארץ עוץ" ליקט סביבו שמועות רבות, שחלקן הפכו לאגדות. אגדה שכיחה שמסרבת לגווע טוענת שאחד מהעובדים בצוות ההפקה התאבד בתלייה על הסט, ואפשר לראות אותו בסצנה של היער המכושף. אין לשמועה זו יסוד: מדובר בציפור גדולה שמנופפת בכנפיה כחלק מתפאורת היער. התעלומה נפתרה בשנות ה-90, כאשר הסרט יצא מחדש לקולנוע וניתן היה לראות, בזכות המסך הגדול, שמדובר בציפור ולא באיש תלוי.
על פי סיפור אחר, שהתברר כאמיתי, המעיל שהשחקן פרנק מורגן לובש כשהוא משחק את פרופסור מרוול הוא מעיל יד-שנייה שהיה שייך פעם למחבר ספרי "הקוסם מארץ עוץ", ל. פרנק באום. שמו של באום נמצא בכיס הפנימי. אחרי צאת הסרט הובא המעיל לאלמנתו של באום, והיא אישרה שהמעיל היה שייך לבעלה המנוח.
מדי פעם הועלו הצעות לצלם סרט המשך עם צוות השחקנים המקורי, אך ההצעות לא מומשו מעולם. לפי גרסה אחת, הכוונה הייתה לברוא מחדש את דמות המכשפה שמשחקת מרגרט המילטון. המילטון, שהייתה אישה עדינה ואדיבה, סירבה להחיות מחדש את הדמות מחשש שילדים יפחדו מאוד לגלות שהמכשפה הרשעה שנוצחה ומתה, קמה לתחייה מחדש.