בארמון פיו, שמרכז העיר, שוכן בקומת הקרקע מוזיאון לזכר המגורשים על רקע גזעי או פוליטי. בכפר פוסולי ליד העיר היה מחנה הריכוז פוסולי. בעיר עצמה הייתה קהילה יהודית קטנה. ארון הקודש שהיה בבית הכנסת של הקהילה הועבר לבית ספר עיינות. יש תוכנית להקים במבנה בית הכנסת, המצוי במרכז העיר, מוזיאון יהודי.
לעיר ניתנה מדליית כסף על ההתנגדות שגילתה בשנות מלחמת העולם השנייה לכיבוש הגרמני.
זוהר שטראוס
השושלת הרסולית
השושלת הרסולית הייתה שושלת מוסלמית סונית ששלטה בתימן, בחצרמוות, מ-1228/1229 עד 1454/1455.
הרסולים ייחסו את עצמם למוחמד בן הארון, הידוע בכינוי "רסול" ("שליח" בערבית). רסול היה מנהיג ממוצא אוע'וזי-טורקמני שהגיע לתימן בסביבות שנת 1180, שם שימש כשליח של הח'ליף העבאסי. בנו של רסול, עלי, היה מושל מכה, ונכדו, עומר בן עלי, היה הסולטאן הראשון של השושלת הרסולית. לשושלת זו השתייכו 13 שליטים בסך הכל.
הרסולים תפסו את מקומה של השושלת האיובית המצרית, לאחר שזו נסוגה ממעוזיה בדרום חצי האי ערב, והעניקה להם את ברכתה. למרות מקורם הטורקי, טענו הרסולים למוצא מקומי. הם שלטו במדינה מהעיר זביד ולאחר מכן מתעיז. בתחילה שלטו הרסולים גם בחג'אז שמדרום למכה, אך באמצע המאה ה-14, בעקבות מאבקים בינם לבין הממלוכים על השליטה במכה ובאל-מדינה, נאלצו לסגת מאזור זה.
תקופתם התאפיינה במאבקי שליטה פנימיים בינם לבין שבטי הזיידים השיעים. עם זאת, המאה ה-13 והמאה ה-14 נחשבות לתקופת פריחה בתולדות תימן, והמדינה נהנתה מקשרי מסחר ענפים וממיקומה על דרך הבשמים. במהלך תקופת תוהו במחצית הראשונה של המאה ה-15 הצטצמם שטח שליטתם של הרסולים והוגבל לדרום תימן.
ב-1454/5 תפסה השושלת הטאהרית את מקומם.
אחמד אבן רוסתה
אחמד אבן רוסתה אספהאני (בפרסית: احمد ابن رسته اصفهانی) היה גאוגרף ומגלה ארצות פרסי בן המאה ה-10. הוא נולד ברוסתה שליד אספהאן, עיר עליה הרבה לכתוב. הוא תיאר את עשרים הרבעים סביב אספהאן בהרחבה, ואודות העיר עצמה ציין כי הייתה עגולה בצורתה, ובחומתה קבועים מאה מגדלים וארבעה שערים.
בנוסף כתב אבן רוסתה אודות העמים הטורקים ועמים לא-מוסלמים באסיה ובאירופה, ואף על האיים הבריטים. במסעותיו פקד את נובגורוד ואת הקווקז, ודיווח מכלי שני על המדיארים, הסלאבים, הבולגרים, והכוזרים. עוד הירבה אבן-רוסתה לנסוע לחצי האי ערב והגיע עד לעיר צנעא בדרומו.
אפרים ריינר
אפריים ריינר (16 בינואר 1924 – 8 בנובמבר 2009) היה ממנהיגי הדור השני בשומר הצעיר ובמפ"ם, מנכ"ל ויושב ראש בנק הפועלים בין השנים 1977 ל-1985, כלכלן ופובליציסט שבמשך שנים רבות היה בעל טור דעה בעיתון הארץ.
ביוגרפיה.
ריינר, יליד ירושלים, בנו של פרופסור מרכוס ריינר, חתן פרס ישראל. היה בוגר המוסד החינוכי של השומר הצעיר במשמר העמק, בעל תואר ראשון בכלכלה ובסוציולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. במלחמת העצמאות שירת בחטיבת גולני. במשך שנים רבות שירת במילואים, הגיע לדרגת סא"ל, כסגן מפקד חטיבה. חקר את פעילות פיקוד הצפון במהלך מלחמת ששת הימים, במסגרת שירות קבע מיוחד בענף היסטוריה בצה"ל, לאחר המלחמה.
ריינר, שהיה חבר קיבוץ משמר העמק (ובהמשך עבר לגן שמואל, לאחר שנישא לבת הקיבוץ), היה פעיל במפ"ם, היה חבר מזכירות המפלגה, חבר מרכז המפלגה ויושב ראש החטיבה הצעירה. בין השאר היה פעיל במאבק לביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל.
ריינר מונה ביוני 1968 למנהל "תיעוש אזורי פיתוח" - קונצרן בבעלות "חברת העובדים", שכלל מפעלים אחדים באזורי פיתוח. תחת ניהלו הגיע "תיעוש" לרווחיות לאחר שנים שפעלה בהפסדים. בעקבות התפקיד עזב את הקיבוץ, בהמשך מונה לתפקיד מזכ"ל "חברת העובדים". במקביל מילה תפקידים ציבוריים, בין היתר, יושב ראש ועדת־הבחירות המרכזית של ההסתדרות בקיץ 1973, וב-1974 עמד בראש ועדה ציבורית, שמינה שר-התחכורה אהרון יריב, שכמטרתה הייתה לבחון את תעריפי התחבורה ובדיקת המצב הכספי של הקואופרטיבים לתחבורה ציבורית.
בשנת 1977 מונה למנכ"ל וממלא מקום יושב ראש בנק הפועלים. אחר־כך היה ליו"ר הדירקטוריון של הבנק, שמש גם כיו"ר מועצת המנהלים של "אמפל - אמריקן ישראל קורפוריישן" (שהייתה חברת־בת של בנק־הפועלים) והיה יושב ראש משותף של קונצרן "כלל" יחד עם ישראל פולק. ריינר נאלץ לפרוש מתפקידו בסוף 1985, בעקבות דו"ח ועדת בייסקי על משבר מניות הבנקים. שנה אחר כך נאלץ לפרוש גם מתפקידו כיושב ראש "אמפל", ומתפקיד יו"ר משותף של "כלל", אך נשאר בתפקיד דירקטור.
לאחר 1985, ובמקביל לכהונה במועצות המנהלים של חברות עסקיות שונות, הגביר את פעילותו הציבורית, ובין היתר היה חבר בהנהלת האגודה לזכויות האזרח ונמנה עם חבר הנאמנים של המרכז הבינתחומי. במקביל, ובמשך למעלה מעשור, היה בעל טור כלכלי-חברתי בעיתון "הארץ". ב-1992 הוצב במקום ה-106 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת השלוש עשרה.
בשנת 2005 התפרסם ספרו "המניפסט הדמוקרטי", הכולל אסופה ממאמריו, שברבים מהם עשה ריינר ניסיון להציע חלופה לתאוריה הכלכלית הדומיננטית. לפי הצעתו של ריינר, תוחלף האמונה ביד הנעלמה בדמוקרטיזציה של החברה, שתאפשר לכלל האזרחים להשפיע על מבנה הכלכלה. מעין מיזוג, או דרך ביניים, בין עקרונות הסוציאליזם לבין הליברליזם כלכלי.
נפטר ב-8 בנובמבר 2009 בגיל 85.
קישורים חיצוניים.
ממאמריו:
בן עמי (פירושונים)
פוג'י (אוניית מערכה)
פוג'י (יפנית: 富士) הייתה אוניית מערכה הראשונה באוניות המערכה מסדרת פוג'י מסוג פרה-דרדנוט, ששרתה בצי הקיסרי היפני. האונייה קרויה על שמו של הר פוג'י, ההר מקודש והגבוה ביותר ביפן.
יחד עם אוניות המערכה הנוספות שיקישימה, יאשימה, הצוסה, הסאי ומיקאסה היוותה את עמוד התווך של הצי היפני במלחמת רוסיה–יפן בשנים 1904-1905.
היסטוריה.
פוג'י ושאר חמש אוניות המערכה נבנו עבור יפן בממלכה המאוחדת כאשר ליפנים עדיין לא הייתה היכולת לבנות בעצמם אוניות מערכה. פוג'י הוזמנה במספנות התמזה בשנת 1894, מהלך הבנייה לווה על ידי 240 מהנדסים וקציני צי יפניים אשר למדו את מלאכת הבנייה.
פוג'י הועברה ליפן לאחר שהשתתפה בחגיגות ימיות לכבוד יום הולדת 60 למלכה ויקטוריה. היא הפליגה דרך תעלת סואץ, הגיעה ליפן בשנת 1897 ולא הספיקה להשתתף במלחמת סין–יפן הראשונה.
פוג'י הייתה אוניית מערכה מודרנית ודגם משופר של אוניות מערכה בריטיות שהמאפיין העיקרי שלהן היה מגן משוריין מוארך של עמדות התותחים אשר חייב החזרת התותחים למיקום התחלתי לצורך טעינה. המגרעת העיקרית של אוניות המערכה מסדרת פוג'י הייתה שרק 4 מתוך 10 תותחי ה-152 מ"מ הותקנו בתוך צריח משוריין.
כשפרצה מלחמת רוסיה–יפן שרתה פוג'י בדיוויזיה הקרבית הראשונה של הצי הראשון של יפן עליה פיקד קפטן מצ'ומוטו קזו. פוג'י השתתפה בהפגזות על פורט ארתור ב-9 בפברואר 1904 וספגה שתי פגיעות שגרמו נזק קל בלבד. ב-22 במרץ 1904 היא נפגעה על ידי פגז 305 מ"מ שנורה מאוניית מלחמה רוסית שעגנה בנמל פורט ארתור ובעקבות זאת נשלחה לתיקונים בססבו.
בהמשך, השתתפה פוג'י בקרב הים הצהוב ובקרב צושימה שם הטביעה את אוניית המערכה הרוסית בורודינו. ב-1910 הועברה לתפקיד של אונייה להגנת חופים וב-1922 בהתאם לאמנת וושינגטון פורקה מחימוש וקורקעה. בשני העשורים הבאים היא שימשה כאוניית אימונים ביוקוהמה וב-1948 נגרטה.
מוחמד אבן אידריס א-שאפעי
אבו עבדאללה מוחמד אבן אידריס א-שאפעי (בערבית ابو عبد الله محمد بن إدريس الشافعي; 765 - 20 בינואר 820) היה משפטן והוגה דעות ערבי. דעותיו התגבשו לאחר מותו והובילו להיווצרות האסכולה השאפעית, הקרויה על שמו.
ביוגרפיה.
תולדות חייו תועדו לראשונה בשנת 939, אך אלה נחשבות לחסרות אמינות היסטורית ואינן מפורטות. מידע רב אודות חייו ופועלו נכתב בשנת 1066, אך גם הוא עמוס גוזמאות. עם זאת נראה כי בדומה לנביא מוחמד ולעבאסים, השתייך א-שאפעי לשבט קורייש. הוא נולד בעזה או באשקלון בשנת 765 ועקר עם משפחתו למכה כאשר היה בן שנתיים. בהיותו בן עשר החל ללמוד פיקה ועסק בכך במשך שלוש שנים. בשנת 785 עקר לאל-מדינה והמשיך בלימודיו, אך שב לאחר מכן למכה. בשנת 799 נאסר והובא לבגדאד באשמת שווא של בגידה. הח'ליף הארון א-רשיד הורה לשחררו, והוא נותר בבגדאד משך שלוש שנים, ושם פיתח את המד'הב הראשון, שכונה "המד'הב העתיק של האסכולה השאפעית".
לאחר מכן שב למכה, ובשנת 814 עקר למצרים. בשנות חייו האחרונות במצרים כתב למעלה ממאה כתבים שהשתמרו, והידוע שבהם הוא ספר ההלכות "כיתאב אל-אום". דעותיו כי החדית' הוא המקור היחיד לפירוש המסורת היו שנויות במחלוקת בתקופתו, אך דעות אלה הפכו למקובלות בקרב רבים לאחר מותו. הוא מת בשנת 820, ונקבר בפוסטאט שבקהיר.
טארה ריד
טארה דונה ריד (באנגלית: Tara Donna Reid; נולדה ב-8 בנובמבר 1975) היא שחקנית אמריקאית.
ביוגרפיה.
ריד נולדה וגדלה בווייקוף, ניו ג'רזי שבארצות הברית, הוריה הם דונה וטום ריד, ושניהם היו מורים ובעלי מעון לטיפול באנשים או ילדים הזקוקים להשגחה במשך היום. היא למדה בבית הספר הקתולי סנט אליזבת, בחטיבת הביניים דווייט אייזנהאואר, בתיכון רמפו, בתיכון ג'ון קנדי בגרנדה הילס וסיימה את לימודיה באקדמיית בארנסטבל, תיכון אלטרנטיבי. היא גם למדה בבית ספר מקצועי לילדים במנהטן, יחד עם כמה שחקנים כמו כריסטינה ריצ'י, ג'רי אוקונל, שרה מישל גלר ומקולי קאלקין. לריד יש אחים תאומים צעירים (קולין ופטריק) ואח נוסף בשם טום.
קריירה.
ריד החלה לשחק בגיל תשע בשעשועון "משחק ילדים", והופיעה בלמעלה מ-100 פרסומות כולל "Jell-O", "מקדונלד'ס", "Crayola" ומילטון בראדלי. כנערה, היא הופיעה ב"הצלצול הגואל: הכיתה החדשה", "כל ילדיי".