"28 יום אחרי" נחל הצלחה רבה בקופות וזכה בסביבות 82,700,000 $ ברחבי העולם.
הביקורות על הסרט היו מאוד חיוביות. בהתבסס על 215 ביקורות שנאספו על ידי אתר הביקורות Rotten Tomatoes, 87% ממבקרים נתנו ביקורת חיובית. באתר Metacritic, הסרט קיבל דירוג של 73 (מתוך 100) בהתבסס על 39 ביקורות.
בשנת 2007, המגזין Stylus דירג את הסרט כ"הסרט הזומבים השני הטוב ביותר בכל הזמנים".
באוקטובר 2016 דרג כתב העת "רולינג סטון" את הסרט במקום הראשון ברשימת 50 סרטי האימה הטובים ביותר במאה ה-21. העורך טים גרירסון כתב שמדובר בעבודת צילום מעוררת התפעלות ובעריכה מותחת. גרירסון ציין שלאור הטרגדיה של פיגועי 11 בספטמבר, זה היה סרט שראה את הנולד ודיבר אל החרדות הלא-מודעות "בעולם שבו מתחים מבעבעים ופרנויה גועשת הופכים להיות הנורמלי החדש והנורא".
פסקול.
פסקול הסרט הולחן על ידי ג'ון מרפי והופץ באלבום אוסף בשנת 2003.
גרסה ערוכה בכבדות של השיר "East Hastings" של להקת הפוסט-רוק Godspeed You! Black Emperor מופיע בסרט, אבל השיר לא נכלל באלבום הפסקול, כיוון שבויל לא הצליח להשיג את הזכויות להשתמש בו בסרט.
סרט המשך.
סרט ההמשך, "28 שבועות אחרי", הופץ ב -11 במאי 2007. דני בויל ואלכס גארלנד לקחו חלק בהפקה לצד אנדרו מקדונלד. העלילה סובבת סביב הגעתם של חיילים אמריקאים כשבעה חודשים לאחר האירועים בסרט המקורי, בניסיון להחיות את בריטניה הכמעט שוממת. בצוות שחקני סרט ההמשך מופיעים רוברט קרלייל, רוז בירן, ג'רמי רנר, אימוג'ן פוטס, הארולד פארינאו, קתרין מקורמק, מקינטוש מאגלטון, ואידריס אלבה.
במרץ 2007, דני בויל מסר כי הוא מעוניין ביצירת סרט שלישי בסדרה, בשם "28 חודשים מאוחר יותר".
אליפות צרפת בטניס 1948
אליפות צרפת 1948 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי חימר באצטדיון רולאן גארוס בפריז. התחרויות התחילו ב-19 במאי והסתיימו ב-29 במאי. זו הייתה האליפות ה-47 מאז ייסודה.
התחרות.
תחרות הגברים.
בתחרות זו השתתפו 92 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
מנצח תחרות של שנת 1947 יוז'ף אשבות () הודח בסיבוב השני. בגמר התחרות פרנק פרקר () נפגש עם ירוסלב דרובני () וניצח ב-4 מערכות.
תחרות הנשים.
בתחרות הנשים השתתפו 50 טניסאיות שחולקו ל-4 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
מנצחת תחרות 1947 פטריסיה טוד () הודחה בחצי הגמר. במשחק הגמר נלי לנדרי () נפגשה עם שירלי פריי () וניצחה ב-3 מערכות.
תחרות זוגות גברים.
בתחרות השתתפו מספר זוגות. במשחק הגמר לנרט בריילין () וירוסלב דרובני () נפגשו עם הארי הופמן ופרנק סג'מן () וניצחו אותם ב-3 מערכות.
תחרות זוגות נשים.
בתחרות השתתפו 22 זוגות. מזוג מנצחות תחרויות 1946-47 רק לואיז ברוף השתתפה השנה. במשחק הגמר דוריס הארט ופטריסיה טוד () ניצחו את שירלי פריי ומרי פרנטיס () בשתי מערכות.
תחרות זוגות מעורבים.
בתחרות השתתפו 46 זוגות. מנצחי תחרות 1947 שיילה סאמרס ואריק סטארגס ( דרום אפריקה) לא השתתפו השנה. במשחק הגמר פטריסיה טוד () וירוסלב דרובני () נפגשו עם דוריס הארט () ופרנק סג'מן () וניצחו בשתי מערכות.
לואיס אלברטו גוטיירז
ג'נט וינטרסון
ג'נט וינטרסון, OBE (באנגלית: Jeanette Winterson; נולדה ב-27 באוגוסט 1959 במנצ'סטר, הממלכה המאוחדת) היא סופרת, שדרנית, ואקטיביסטית בריטית.
ראשית דרכה.
וינטרסון נולדה במנצ'סטר באוגוסט 1959, ואומצה בידי קונסטנס וג'ון ויליאם וינטרסון ב-21 בינואר 1960. היא גדלה באקרינגטון, לנקשייר, וחונכה במסגרת זרם פרוטסטנטי בשם Elim Pentecostal Church. היא החלה לכתוב ולהעביר דרשות בגיל שש, מתוך כוונה להפוך להיות מיסיונרית פנטקוסטלית.
בגיל 16 החלה וינטרסון להזדהות כלסבית, ועזבה את בית הוריה המאמצים. היא למדה במכללה המקומית וקיימה את עצמה בעבודות מזדמנות, והמשיכה ללימודים במכללת קת'רין הקדושה באוניברסיטת אוקספורד.
קריירה.
וינטרסון עברה ללונדון ובשנת 1985 פרסמה רומן ראשון, תפוזים הם לא הפרי היחיד ("Oranges Are Not the Only Fruit", יצא בעברית בשנת 1998 בתרגום עופר שור בהוצאת בבל). הספר זכה בשנת צאתו בפרס וויטברד לרומן בכורה, ובשנת 1990 עובד לסדרת טלוויזיה בידי וינטרסון עצמה. עיבוד זה זכה ב-פרס BAFTA לדרמה המוצלחת ביותר. בהמשך, זכתה בפרס ג'ון לוולין ריס עבור הספר "The Passion", רומן שמתרחש באירופה בימי נפוליאון בונפרטה.
הרומנים הבאים של וינטרסון בוחנים את גבולות הגוף והדמיון, קוטבי מגדר, וזהויות מיניות, וזכו בפרסים שונים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 רכשה וינטרסון בית מדורג בספיטלפילדס במזרח לונדון, שיפצה אותו, והפכה אותו לדירת מגורים עם חנות מזון אורגני מתחתיה.
בשנת 2009 תרמה את הסיפור הקצר "Dog Days" למיזם גיוס תרומות של ארגון אוקספם, והוא פורסם בכרך ה"אש" בסדרה. כמו כן, תמכה בחנוכה מחדש של תיאטרון בוש בשכונת שפרדס בוש בלונדון, בכך שתרמה וביצעה יצירה במסגרת מיזם "66 הספרים", שכלל יצירות בעקבות תנ"ך המלך ג'יימס. עוד השתתפו במיזם הסופרים והמשוררים פול מלדון, קרול אן דאפי, אן מייקלס, וקת'רין טייט.
בשנת 2012, במלאת 400 שנה למשפטי המכשפות בפנדל, פרסמה וינטרסון נובלה בשם "The Daylight Gate", שהתבססה על אותם אירועים. הדמות הראשית בנובלה, אליס נאטר, מבוססת על אשה היסטורית באותו שם. ברשימת ביקורת בגרדיאן, כתבה שרה הול:
בשנת 2012 החלה לכהן כפרופסור לכתיבה יוצרת באוניברסיטת מנצ'סטר. קודמה בתפקיד היה הסופר קולם טובין.
הוקרה.
בראשית שנת 2006 צורפה וינטרסון למסדר האימפריה הבריטית, "עבור שירות לספרות". היא זכתה פעמיים בפרס למדא לספרות: בשנת 1994 על כתוב על הגוף (יצא בעברית בשנת 1998, בתרגום מיכל רוזנטל, בהוצאת בבל) בקטגוריה "סיפורת לסבית", ובשנת 2013 על "Why Be Happy When You Could Be Normal?" בקטגוריה "ספר זכרונות או ביוגרפיה לסביים". ספרה של וינטרסון מעשה הדובדבן (יצא בעברית בשנת 2005 בתרגום ורד דור בהוצאת ינשוף) זכה בפרס א"מ פורסטר.
חיים אישיים.
וינטרסון יצאה מהארון בגיל 16, ומאז ניהלה מספר מערכות יחסים. הרומן "The Passion" (1987; לא יצא בעברית) נכתב בעקבות מערכת יחסים שלה עם הסוכנת הספרותית שלה, פאט קאוונה. בין השנים 1990 ו-2002 קיימה וינטרסון מערכת זוגית עם שדרנית ה-BBC פגי רנולדס. מאז סיום הקשר שלהן, היו לווינטרסון מערכות זוגיוּת עם במאית התיאטרון דברה וורנר ועם הפסיכואנליטיקאית, המטפלת, והמבקרת סוזי אורבך.
תלוליות הענבים בנגב
תלוליות הענבים בנגב (ידוע גם כ"תלילאת אל עינב") היא תופעה של תלוליות הבולטות סביב אתרים נבטיים בנגב. התלוליות הן שרידים לחקלאות עתיקה בנגב, הנראים עד היום סביב שש הערים הנבטיות: שבטה, ניצנה, חלוצה, רחובות בנגב, עבדת וממשית. שרידים אלה באים לידי ביטוי כמדרונות הבנויים מאלפי גלי אבנים שנערמים באופן מסודר. פירוש המילים "תלילאת אל עינב" הוא תלוליות הענבים (מערבית). שם אחר: רג'אם אל כרום.
מראה.
התלוליות נראות כגלי אבנים הדומים לעציצים הפוכים, הנערמים במערך מסודר על מדרונות הגבעות. קוטר של תלולית אופיינית הוא כמטר אחד וגובהה כחצי מטר. המרחק בין תלולית אחת לשנייה הוא כ-2–3 מטרים. בנוסף לתלוליות עצמן, במקרים מסוימים נערמים פסי חצץ ארוכים על גבי המדרונות. חוץ מפסי החצץ, ישנן אבנים הנאספות על התלוליות, והן יוצרות פני שטח נוחים לזרימת מים על גבי המדרונות. האבנים שנאספו הן אבנים שהיו על פני השטח ונערמו שם בגלים, ללא כל פינוי.
תולדות המחקר.
בשנת 1870 סיירו בנגב המזרחן אדוארד הנרי פאלמר והזואולוג ובוטנאי ריצ'רד דרייק במטרה למפות את הנגב, לתעד את החי והצומח ולמפות אתרים ארכאולוגים. בהיותם ליד ניצנה שהיתתה ידועה אז בשם "עוג'ה אלחפיר" הם שמו לב לשורות שורות של ערמות אבנים קטנות שהיו מפוזרות על פני מדרונות החמרה. הם הבינו שהשורות הן מעשה ידי אדם אבל לא הצליחו להבין את המטרה לה נוצרו. הבדואיים במקום אמרו להם ששמן של התלויות הן "תולילות – אל – ענב". מכאן הניחו פלמר ודרייק שהמטרה של התלוליות הייתה לדליית גפנים. בספרו כתב
מסקנותיו של פלמר ודרייק היו מקובלות בקהילה המדעית ונושא זה לא נחקר עד שנות ה-50 של המאה ה-20, אז החל מחקר ארכאולוגי וגאומורפולוגי על חקלאות עתיקה בנגב. בשטח לא נמצאו כל שרידים הקשורים בגפן או בענבים. פרופסור יהודה קידר החל לחקור את הנושא. בין השנים 1961–1964 כתב את הספר המקיף "החקלאות הקדומה בהרי הנגב", שכולל סקר יסודי, של כל שרידי החקלאות הקדומה בהר הנגב שיצא בשנת 1967. במחקרו הגיע למסקנה שהמקום לא מתאים לגידול גפנים בגלל מיעוט מי גשמים. במחקרו הוא הגיע למסקנה שמטרת שורות התלוליות הייתה לגרום לגידול בסחיפת קרקע הלס מהמדרון לוואדי, שם התקיימה חקלאות. מי השיטפונות שירדו במורד בין שורות האבנים והקרקע שנסחפה יצרו בתחתית הואדי תשתית טובה של קרקע לגידול חקלאי ומים להרוות את השדות. במחקרים נוספים שנעשו על ידי פרופסור מיכאל אבן-ארי הוא הגיע למסקנות דומות. פרופסור משה שחק שיער שהמטרה של התלוליות הייתה להגדיל את כמות מי הנגר שירדו במדרון וכך להעלות את פוריותו עבור צמחיית בר שתשמש למרעה העדרים. הגאומורפולוג פרופסור חנוך לביא הגיע למסקנה דומה.
רומולה