לאחר זמן לא ידוע, מוצאת שיירת סוחרים את יוסף בבור. הם מכרו אותו למצרי, האומר לאשתו, גבירתו של יוסף, שאולי הוא יועיל להם, ועל כן כדאי להם להשקיע בו. הגבירה חושקת ביוסף, אך הוא מסרב לחטוא עמה. כאשר שניהם רצים את הדלת, היא קורעת מאחוריו את כתנתו. היא פוגשת בבעלה ומבקשת שיוסף יושם במאסר. איש משפחה אחר אומר שאם כתנתו קרועה מקדימה, יוסף הוא שחשק בגבירה, ואם מאחור, המשמעות היא שהגבירה חשקה ביוסף. האדון המצרי גוער באשתו ומרגיע את יוסף. נשות העיר לועגות לגבירה על שחשקה ביוסף, והגבירה מזמינה אותן לאכול עמה. היא נותנת לכל אחת סכין, ומזמינה את יוסף להראות לנשות העיר את יופיו. נשות העיר מהוממות מיופיו, וחותכות את ידיהן במקום את לחמן (מאחר שהסתכלו על יוסף). הגבירה אומרת שאם לא יעשה את שהיא מבקשת ממנו, היא תשים אותו במאסר. יוסף פונה לאללה ואומר שעדיף לו מאסר מפיתויי הגבירה, וכן שאם אללה לא יצילהו, הוא ישמע בקול גבירתו. אדונו המצרי ועבדיו שמים אותו במאסר, מחשש שאכן הוא ייכנע לפיתויי הגבירה.
במאסר (פס' ל"ו-נ"ג).
יוסף נכלא עם שניים מעבדי מלך מצרים, והם מספרים לו את חלומותיהם. אחד מספר שהוא שוחט ענבים בחלומו, והשני מספר שבחלומו ציפור אוכלת מלחם שעל ראשו. הם מבקשים מיוסף לפתור את החלום. יוסף פותח את דבריו בהתנגדות לפוליתאיזם ובשבח האמונה באל אחד, ולאחר מכן מפרש: האחד ישקה את המלך יין, והשני ייתלה על עץ וציפורים יאכלו את בשרו מראשו. יוסף מבקש מזה שיחיה, שיזכירו לפני אדונו לאחר שחרורו מהמאסר, אולם הוא שוכח מיוסף ויוסף יושב במאסר עוד שנים ארוכות.
לאחר שנים, המלך חולם על שבע פרות שמנות שנבלעות על-ידי שבע פרות דקות, וכן שבע שיבולים לחות ושבע שיבולים דקות, ומבקש מנגידי עמו לפתור את החלום, אך לשווא. האיש שיוסף פרש את חלומו במאסר נזכר ביוסף, והוא הולך לספר לו את החלום ולבקש פתרון. יוסף מפרש ששבע שנים המצרים יצטרכו לחסוך, ולאחר מכן תבואנה שבע שנות בצורת, בהן יאכלו את חסכונותיהם, ולאחר מכן תבוא שנה פורייה. המלך מבקש לראות את יוסף, ויוסף מבקש שתיוודע חפותו (בעניין פיתויי הגבירה) ברבים לפני שישוחרר. הכל מודים בצדקתו, ואף הגבירה מודה באשמתה.
יוסף משנה למלך ולא ידוע לאחיו (פס' נ"ד-פ"ו).
המלך שם את יוסף להיות איש שלומו. לאחר מכן, אחי יוסף באו למצרים; יוסף זיהה אותם, אך הם לא זיהו אותו. יוסף נותן להם את מחסורם, ומבקש לראות את אחיהם הקטן. האחים אומרים שילכו לבקש זאת מאביהם, ויוסף אומר לעבדיו לשים את סחרם בשקיהם בלי שידעו, כדי שיגלו זאת רק לאחר שיגיעו לבתיהם ויחזרו למצרים. האחים מגיעים ומספרים לאביהם שנמנע מהם האוכל, ולכן מבקשים לקחת את אחיהם הקטן, ומבטיחים שישמרו עליו. יעקב שוב מביע חששו על גורל בנו, אך מתרצה באמרו כי אללה ישמור עליו. יעקב משביע את האחים שישמרו על האח הקטן, ומוסיף שעליהם להיכנס משערים שונים של העיר - אך זה לא יועיל להם אם אללה לא יהיה איתם. האחים שומעים לאביהם, אך אללה אכן לא איתם.
כשבאו ליוסף, הוא אמר לבנימין "אני אחיך", ואומר לו שלא להתעצב על מעשי אחיהם, אך שאר האחים עוד לא גילו את זהותו. אחרי שהאחים סיימו לאכול, הוא שם גביע בתיקו של בנימין, ואחרי ששבו האחים לדרכם יצא אחריהם כרוז שקרא כי גנבים הם. האחים שאלו אותו מה אבד, והוא אמר שגביע המלך אבד, ומוצאו יקבל דגן כמשקל גמל. האחים נשבעים שלא גנבו, ומבטיחים שהגנב יהיה עבד. הכרוז מגלה את הגביע בתיק בנימין. האחים רועשים "הן גנב, גם אחיו גנב!", כלומר הם האשימו גם את יוסף בגניבה כלשהי. יוסף שתק, אך כעס עליהם בלבו. על אף השתלחותם בבנימין, האחים מבקשים מיוסף לקחת את אחד האחים האחרים כעבד, אך יוסף מסרב. האח הגדול אמר שמאחר שנשבעו לשמור על בנימין, הוא לא יחזור עד שיעקב יאשר להם לבוא בלי בנימין או שאללה יצילו. הוא אומר לשאר האחים לחזור לאביהם ולספר לו שבנימין גנב. אביהם בכל זאת לא האמין להם, אך מביע את תקוותו שאללה ישיב לו את כל בניו. הוא מתאבל על יוסף ועיניו חושכות מכעס ועצב. הבנים מבקשים ממנו למתן את יגונו על יוסף. יעקב עונה כי הוא יודע מאללה מה שהאחים אינם יודעים. הוא אומר לבניו שישובו וישאלו מה היה ליוסף ואחיו.
יוסף מתגלה לאחיו (פס' פ"ז-ק"א).
האחים יורדים שוב מצרימה ומבקשים מיוסף מעט אוכל היות שהם עניים. יוסף שואל אותם אם הם יודעים מה הם עשו ליוסף ולאחיו, והם שואלים אותו אם הוא יוסף. יוסף עונה "אני יוסף וזה אחי!". האחים מבינים ומודים בחטאם, ויוסף מרגיעם כי אללה יכפר בעדו היום. הוא אומר להם לקחת כתנת ולתת אותה לאביו כדי שתאורנה עיניו, ולאחר מכן לשוב אליו עם משפחתם. כשקרבה האורחה ליעקב, הוא אומר כי הוא מריח את יוסף. כאשר מראים ליעקב את כתנת יוסף, אורו עיניו, והוא שואל "הלא אמרתי לכם כי אני יודע מאת אללה את אשר אינכם יודעים‏?". האחים מתנצלים, ויעקב אומר שאללה סולח להם.
כאשר באה המשפחה מצרימה, יוסף יוצא לקראתם בשמחה וקורא להם לשבת בשלווה במצרים. לאחר שהשתחוו לו הוריו, הוא הושיב אותם על כיסא רם והסביר כי זה הוא פתרון חלומו: אללה חנן אותו מהמאסר והשלים בין האחים שרבו עם יוסף בגלל מעשי השטן. יוסף מברך את אללה ומבקש שיושיבו בין חסידיו, וכאן הקוראן מסיים לספר על יוסף ועובר לדברי סיכום של ג'יבריל למוחמד.
אזכורים נוספים בקוראן.
בסורת הבהמה, יוסף מוזכר בין דמויות מקראיות רבות שניתן להן שכר מאללה על מעשיהן הטובים. בסורת ע'אפר מצוין כי יוסף הביא אותות מובנים (כדי שיאמינו רק באללה), אך הטילו בדבריו ספק, ולאחר מותו אמרו כי אללה לא ישלח אחריו שליח.
יוסף במסורת המוסלמית.
כאשר הנביא מוחמד נשאל אודות יוסף, הוא אמר "הוא הנדיב, בנו של הנדיב, בנו של הנדיב", כלומר בנו של יעקב, שהוא בנו של יצחק, שהוא בנו של אברהם.
אלפרד לוי
אלפרד לוי (בגרמנית: Alfred Loewy; 20 ביולי 1873 - 25 בינואר 1935) היה מתמטיקאי יהודי גרמני, שעסק בתורת ההצגות. טבעת לוי, אורך לוי, פירוק לוי וסדרת לוי קרויים על שמו.
לוי פרסם כ-90 מאמרים מדעיים בכתבי עת וכ-14 ספרים.
ביוגרפיה.
לוי נולד ב-20 ביולי 1873 בראביץ' להרמן לוי וללינה לבית לוונטל. משפחתו חינכה אותו בגישה יהודית-אורתודוקסית. לוי נולד שנתיים לאחר איחוד גרמניה שטמן בחובו אמנציפציה ליהודים. על אף האמנציפציה, האנטישמיות בגרמניה הפכה לתנועה מאורגנת, עם מפלגות משלה. בתקופה זו גאתה האפליה כנגד היהודים, והייתה לה השפעה על מהלך חייו של לוי.
לוי למד באוניברסיטאות ברסלאו, מינכן, ברלין וגטינגן בין השנים 1891–1895. בשנת 1894 הוענק לו דוקטורט מאוניברסיטת מינכן. את עבודת הדוקטור שלו הנחו פרדיננד לינדמן וגוסטב באואר, והיא עסקה בטרנספורמציה של תבנית ריבועית בתוך עצמה, עם יישומים באלגברה ליניארית ובגאומטריה ספירית.
בשנת 1897 החל לוי ללמד באוניברסיטת פרייבורג. עבודתו באותה תקופה עסקה בתאוריה של החלפות ליניאריות והוא פרסם שני מאמרים בנושא בשנים 1896 ו-1897.
בשנת 1902 הוא מונה לפרופסור שלא מן המניין באוניברסיטת פרייבורג. מינוי זה העניק לו ביטחון פיננסי מספיק, ובאותה שנה נישא לתרזה לבית נויברגר.
בשנת 1916 מונה לוי לפרופסור רגיל לשם כבוד בפרייבורג.
בשנת 1919 מונה לפרופסור מן המניין. הוא שימש כמנחה עבור מספר סטודנטים, בהם וולפגנג קרול ופרידריך קארל שמידט.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה החלה האנטישמיות בגרמניה לגבור. האנטישמים התאחדו עם לאומנים אחרים בניסיון להאשים את היהודים בתבוסת גרמניה. הגברת האפליה לא הייתה המקור היחיד לקושי בחייו של לוי. בשנת 1916 החל לאבד את הראיה בעין אחת, וראייתו הידרדרה עד שבשנת 1920 התעוור לחלוטין בעין זו. בשנת 1928 עבר ניתוח כושל אשר פגע גם בעינו השנייה. לוי התמודד בהצלחה עם ההידרדרות הבריאותית ועם עליית האנטישמיות מהן סבל עד עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933.
ב-7 באפריל 1933, לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון, נחקק חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי אשר הורה לכל היהודים במקצועות ההוראה, ובכללם פרופסורים באוניברסיטאות, להתפטר מתפקידם. בשל כך, בספטמבר 1933 התפטר לוי מתפקידו כפרופסור באוניברסיטת פרייבורג.
בשנותיו האחרונות כתב 11 ביוגרפיות על גדולי עולם שהיו עיוורים, הספר ראה אור לאחר מותו.
ב-25 בינואר 1935 הלך לוי לעולמו בגיל 61 לאחר ניתוח. הוא נקבר בבית הקברות היהודי בפרייבורג. אשתו, תרזה, התאבדה ב-22 באוקטובר 1940 בשל מאורעות השואה.
לוי היה קרוב משפחה של אברהם הלוי פרנקל, והייתה לו השפעה רבה על הקריירה של פרנקל בשלביה הראשונים. לוי היה זה ששכנע את פרנקל לנסוע ללמוד במרבורג, ועזר לפרנקל לפרסם את עבודתו המוקדמת.
באפריל 2003 הציב האמן גונטר דמניג אבני נגף לזכר לוי ואשתו מחוץ לביתם ברייכסגרפנשטראסה 14 בפרייבורג.
הקונגרס ה-117 של ארצות הברית
הקונגרס ה-117 של ארצות הברית התכנס בוושינגטון ב-3 בינואר 2021. הוא עתיד לסיים את כהונתו עם כינוס הקונגרס ה-118 ב-3 בינואר 2023.
כהונת הקונגרס ה-117 תהיה חופפת לשנתיים הראשונות בכהונתו של נשיא ארצות הברית הנבחר, ג'ו ביידן.
הרכב הקונגרס ה-117.
לרשימת חברי הקונגרס ראו
הקונגרס כולל:
דיר-לה-דה
דיר-לה-דה הוא שיר עם, שמקורו באי היווני קלימנוס.
מקור.
השיר דיר-לה-דה היה פופולרי בקרב הימאים ושולי הספוגים באי קלימנוס. מילות השיר הכילו דברי עידוד לצוללנים שעלו מן הים, והוא נועד להשאיר אותם ערים כדי שלא ייפגעו ממחלת הצוללנים.
אחת הגרסאות המוקדמות של השיר הוקלטה בשנת 1965 על ידי פאנדליס גיניס, אחד משולי הספוגים באי קלימנוס.