במשך כארבעה עשורים של שלטון האפרטהייד היו התארגנויות של ארגונים שונים למאבק על הזכויות המקופחות של הרוב השחור. המאבק הוגבל בתחילה לאמצעים פוליטיים ותקשורתיים והטיף לאי-אלימות, אך החל משנות ה-60, בהשפעת אירועי טבח שארפוויל, הפך מיליטנטי יותר והרחיב את דרכי פעולתו גם לחבלה וטרור. השלטונות, בתגובה, הוציאו את ארגוני ההתנגדות מחוץ לחוק ועסקו באופן נמרץ בציד מנהיגיהם ופעיליהם. כוחות הביטחון במדינה גויסו לטובת המאבק בארגוני ההתנגדות, ופעולותיהם של גורמי השלטון ואכיפת החוק רמסו, במקרים רבים, את זכויות האדם ברגל גסה. פעילי התנגדות נעצרו במעצרים מנהליים ארוכים ללא משפט, חשודים נחקרו באלימות ובעינויים, וחלקם מצאו את מותם בחקירה. טיוח ובידוי ראיות היו לדבר שבשיגרה בידי כוחות החוק והביטחון.
גם בקרב פעילי תנועות ההתנגדות נעשו הפרות בוטות של זכויות אדם במאבקם, תוך שימוש באמצעים של רצח, איומים, טרור, והוצאה להורג של חשודים בשיתוף פעולה. חילוקי דעות בין ארגונים שונים שנאבקו לחופש הביאו לתופעות של אלימות קשה וזוועות בין השחורים לבין עצמם.
עם ביטולו של משטר האפרטהייד וכינון ממשלה בראשותו של המנהיג השחור נלסון מנדלה, עלה הצורך להתמודד עם כלל האירועים מתקופת האפרטהייד ולגבש יחס ראוי כלפי מבצעי הפעולות משני הצדדים.
עבודת הוועדה.
הוועדה הוקמה בשנת 1995 ברוח משנתו הפייסנית של הנשיא נלסון מנדלה, מכוח "החוק לקידום איחוד לאומי ופיוס", וניתנו לה סמכויות שיפוטיות. בין היתר ניתנה לה הסמכות להעניק חנינה למבצעי פשעים, בתנאי שיתקיימו התנאים הבאים: מבקש החנינה מסר את האמת במלואה, והפשעים בוצעו במסגרת אידאולוגיה פוליטית. לאף אחד לא הייתה חסינות מפני עמידה ל"משפט" בפני הוועדה: אזרחים פרטיים, אישי השלטון הקודם, אנשי משטרה ואפילו פעילי הקונגרס הלאומי האפריקאי של מנדלה – מפלגת השלטון בזמן עבודת הוועדה – שחלקם היו מעורבים בפעילות טרור ורצח בתקופת מלחמתם במשטר האפרטהייד.
בראש הוועדה עמד הארכיבישוף דזמונד טוטו, חתן פרס נובל לשלום (1984). על חשיבות עבודתה של הוועדה אמר דזמונד טוטו: "ללא מחילה אין עתיד, אך ללא הודאה לא תיתכן סליחה".
עבודת הוועדה התחלקה בין שלוש ועדות משנה:
הוועדה פעלה כך שאיפשרה לקורבנות לספר את סיפוריהם ולמבצעי הפשעים להודות על אשמתם, עם אפשרות חנינה לאלו שיודו הודאה מלאה. אלה שבחרו שלא להתייצב בפני הוועדה היו צפויים לכתב אישום פלילי, אם גובש די חומר ראיות כנגדם. אבל אף שחיילים, שוטרים ואזרחים רבים התוודו על פשעיהם, רק חלק קטן מפושעי זכויות האדם שנתנו את הפקודות ופיקדו על המשטרה התייצבו. פיטר וילם בותה, נשיא המדינה על פני העשור האחרון של שלטון האפרטהייד, הוא אחד מהמקרים הידועים של אישים שלא הופיעו בפני הוועדה, והוכח כי קשה לגבש חומר ראיות נגדם. הוועדה שמעה אלפי עדויות ודנה ב-7112 בקשות לחנינה, מתוכן הוענקו 849 חנינות. כ-20,000 אזרחים נמצאו זכאים לפיצוי כספי, בסכום פיצויים כולל של כ-40 מיליון דולר.
את הקהילה היהודית ייצג בפני הוועדה, הרב הראשי של התאחדות בתי הכנסת האורתודוקסים של דרום אפריקה סיריל האריס. סיריל אמר בהופעתו בפני הוועדה:.
ב-29 באוקטובר 1998 הגישה הוועדה את מסקנותיה, שכללו גינוי חריף לשני הצדדים על ביצוע זוועות בתקופת האפרטהייד. הקמתה, עבודתה ומסקנותיה היוו נדבך חשוב בהעברה השקטה של השלטון מהמיעוט הלבן לרוב השחור, ללא שאיפות נקם מצד השחורים ובקבלה גאה של השלטון החדש מצד הלבנים.
בנובמבר 2001 סיימה הוועדה את עבודתה, לאחר ששמעה את עדויותיהם של יותר מעשרים אלף קורבנות ומבצעים של פשעי האפרטהייד, העניקה או דחתה אלפי חנינות ופרסמה חמישה כרכים של עדויות.
ביקורת.
בצד השבחים להם זכתה עבודת הוועדה, נשמעו גם דעות ביקורתיות.
דישון
דתיים
אבקת אפיה
גיר
גיר הוא חומר המשמש לשם סימון על משטחים קשים, מכיוון שהוא מתפורר בקלות ומותיר חלקיקים הנצמדים באופן רופף למשטח. בדרך כלל הוא עשוי מקירטון או מגבס.
שימושים.
בעבר הגיר היה האמצעי העיקרי לרישום על גבי לוח, בין השאר לצורך הוראה במסגרת בתי ספר אוניברסיטאות וכו'. עם זאת, כיום הלוחות המיועדים לגיר (בלקבורד) הולכים ויוצאים משימוש, ומוחלפים בלוחות לבנים למצבעים (טושים), משום שחלקיקי האבק שנפלטים מהגיר בעת כתיבה או מחיקה נישאים באוויר, ועלולים לחדור למערכת הנשימה ולגרום לזיהום או למחלות נשימה ואלרגיות.
הגיר משמש גם עבור אמני ציור בגיר, למשל ברישומים וציורים על גבי מדרכות רחוב. ציור בגיר על מדרכות הוא אמצעי שעשוע לילדים בשעות הפנאי. כמו כן הגיר משמש ילדים המשחקים קלאס לציור לוח המשחק. בדרך כלל גירים ללוח דקים יותר מגירים למדרכות.
חומרים.
גיר ללוח, המסופק בדרך כלל בגלילים באורך 10 ס"מ, אינו עשוי מסלע הגיר, אלא מסידן גופרתי, שנוסחתו (s)CaSO4. זהו בדיוק אותו החומר הקרוי אנהידריט.
סלעי גיר (אבן גיר) מורכבים ממינרל הקלציט, סוג של סידן פחמתי, שנוסחתו (s)CaCO3.
גיר הסימון המשמש בתפירה עשוי ממגנזיום צורן חמצני (מגנזיום סיליקטי). גם חומר זה מצוי בשתי צורות, צורתו השנייה היא טלק.
הגיר הבסיסי לבן. באמצעות תוספת של חומרים שונים לגיר ניתן לייצר גירים צבעוניים.
דוב הנמלים
מירון
דמה סטויאי
דֶמֶה סטויאי (Döme Sztójay; נולד בשם דמטר או דימיטריה סטויאקוביץ' , Demeter Sztojakovics,
5 בינואר 1883 – 22 באוגוסט 1946) היה איש מודיעין, דיפלומט ופוליטיקאי ימני קיצוני הונגרי, ממוצא סרבי-גרמני, ראש ממשלתה של הונגריה ושר החוץ שלה בין 22 במרץ 1944 ל-29 באוגוסט 1944. ידוע כנאמן וקרוב בדעותיו למדיניותו של אדולף היטלר. הוא נכפה על מיקלוש הורטי כראש ממשלה לאחר פלישת הצבא הגרמני להונגריה ב-19 במרץ 1944. בזמן ממשלתו אורגנה ההחרפה ללא תקדים של הרדיפות נגד היהודים ההונגרים, יושמה המדיניות של נישול, ריכוז בגטאות ואחר כך הגירושים ההמוניים למחנות ההשמדה בפולין שהביאו לשיא של שואת יהודי הונגריה.
אחרי תום המלחמה נשפט בגין פשעיו על ידי בית משפט עממי הונגרי והוצא להורג.
תחילת דרכו - ממייסדי חיל המודיעין ההונגרי.
סטויאי נולד בעיר ורשאץ בחלק הסרבי של חבל באנאט, אז חלק מאוסטריה-הונגריה, למשפחה מעורבת ממוצא סרבי-גרמני. אביו נקרא כמוהו דמטריה סטויאקוביץ' ואמו – לודמילה קיסטל (Küstel). הוא התחיל בהדרגה קריירה כאיש מודיעין בצבא האוסטרי-הונגרי. אחרי מלחמת העולם הראשונה המשיך לשרת כקצין בחיל המודיעין המתהווה של המדינה ההונגרית החדשה תחת ממשלו של הרוזן מיהאי קארואי. כנושא דרגת מאיור (רב-סרן) פיקד על מחלק המודיעין מס' 1. המשיך בעבודתו גם בעת שלטון רפובליקת המועצות ההונגרית של בלה קון ובהמשך עבר לשורות הצבא הלאומי האנטי-מהפכני בהנהגת מיקלוש הורטי כראש אחד מחלקי המודיעין בדרגת קולונל. מאוחר יותר הועלה לדרגת גנרל ובשנת 1925 התמנה לנספח צבאי בברלין ושירת שם בתפקיד זה עד שנת 1933. בינתיים בשנת 1927 שינה את שם משפחתו לשם ההונגרי "סטויאי". לאחר מכן שירת במשרד ההגנה ההונגרי עד לשנת 1935, ואז מונה לשגריר בברלין, תפקיד שהחזיק בו עד למינויו לראש ממשלת הונגריה.
כשגריר דגל בצייתנות בקו המדיני של הרייך השלישי, ולכן בשנת 1941 ראש ממשלת הונגריה, הרוזן פאל טלקי, כינה אותו "נאצי".
ראש ממשלה נאמן להיטלר.
הונגריה תמכה בצד של גרמניה במלחמת העולם השנייה ואף השתתפה באופן פעיל בלחימה כנגד ברית המועצות, אך משהתהפך הגלגל, בשנת 1943 לאחר קרב סטלינגרד וקרב קורסק היה ברור למנהיגי הונגריה, ובראשם העוצר ההונגרי מיקלוש הורטי כי עליהם להתנתק מן הברית עם משטרו של היטלר. מאות אלפי חיילים הונגרים נהרגו בשדות הקרב בברית המועצות, והם הבינו כי האינטרס ההונגרי מחייב הצטרפות לצידן של בעלות הברית. הורטי וראש ממשלתו מיקלוש קאלאי החלו במגעים עם בעלות הברית, כאשר במקביל הלכו כוחות ברית המועצות והתקרבו לגבולותיה של הונגריה.
ב-19 במרץ 1944 החליט היטלר לשים סוף להיסוסיה של הונגריה. הוא הודיע להורטי על כיבושה של ארצו. חיילים גרמנים נכנסו לשטחה של הונגריה, וקאלאי הוחלף בסטויאי שנחשב על ידי הגרמנים כנאמן למטרותיהם.
בהתחלה גרמניה תמכה במועמדותו של פרו-נאצי אחר, בלה אימרדי, אך הורטי העדיף על פניו את סטויאי, מתוך תקווה שכאיש צבא יתחשב יותר באינטרסים של הונגריה.
הורטי איבד את כל סמכויותיו בפועל, אם כי המשיך להחזיק בתפקידיו באופן רשמי. סטויאי היה חופשי לנהל את המדיניות לפי ראות עיניו. בפועל ניהל את הונגריה מיופה הכח הגרמני, ד"ר אדמונד וזנמאייר.
ממשלתו של סטויאי, שכללה גם פרו-נאצים נוספים, לרבות אימרדי ואנדור יארוש, החזירה את הונגריה לנאמנות המוחלטת לגרמניה, גייסה חיילים לסיוע לגרמנים במלחמתם בברית המועצות, התירה את פעילותה של מפלגת צלב החץ הימנית קיצונית של פרנץ סלשי, אסרה על פעילות האיגודים המקצועיים, ודיכאה את מפלגות השמאל הדמוקרטי. עיקר חשיבותה ההיסטורית של ממשלת סטויאי נובעת מהיותה הכלי שאיפשר את שואת יהדות הונגריה. תחת שלטון ממשלה זו, ולפי הוראות הגרמנים, נשלחו בין אפריל 1944 ליולי 1944 יהודי ערי הונגריה (פרט לבודפשט) לגטאות ונשלחו לאושוויץ להשמדה. כ-450,000 יהודים גורשו, ורובם נרצחו באושוויץ.
תחת לחצים של גורמים בינלאומיים הורה הורטי בתחילת יולי 1944 על סיום הגירושים. ב-29 באוגוסט 1944 התפטר סטויאי מתפקידו מסיבות בריאות. ב-15 באוקטובר 1944 הדיחו הגרמנים את הורטי, אך לא מינו במקומו את סטויאי, כי אם את פרנץ סלשי, מנהיג מפלגת צלב החץ. לאחר התבוסה הנאצית נתפס סטויאי, והועמד לדין על פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות. הוא הוצא להורג ב-1946.