ארתור כהן גדל והתחנך בבזל, שם החל גם הוא בלימודי משפט בינלאומי. בצעירותו התמסר לעבודה עיתונאית. בין השאר עבד בתחנת הרדיו "Echo der Zeit" (גרמנית: "הד הזמן"). מאוחר יותר היה כתב של העיתון הישראלי הארץ בשווייץ. מכתיבה עיתונאית הוא הגיע לכתיבת תסריטים, ומשם להפקת סרטים. מתחילת שנות ה-60 ועד ימינו הוא הפיק קרוב לשלושים סרטים. הוא ידוע כמפיק שמעורב מאוד בסרטיו מן הכתיבה ועד לעריכה, והוא משקיע זמן רב בפיתוח תסריטיו לפני שהוא ניגש לצילומם.
ארתור כהן נשוי לנעמי לבית שפירא, בתו של חותם מגילת העצמאות משה חיים שפירא אשר שימש כשר בממשלות ישראל רבות. לזוג שלושה ילדים, שני הבנים שירתו בצה"ל. כהן הוא יהודי ציוני שומר מצוות שמחלק את זמנו בין בזל, לוס אנג'לס וירושלים. ארתור כהן זכה להוקרה "על עשורים של הישגים בהפקות קולנוע, הזדהותו עם העם היהודי ותשוקתו לקידום חברה צודקת השואבת השראה מערכים נעלים".
פעילותו הקולנועית.
ארתור כהן זכה עבור שישה מסרטיו בפרס האוסקר: שלושה בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר, ושלושה בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר. כמו כן הוא זכה בפרסים רבים נוספים. סרטיו הידועים ביותר הם "הגן של פינצי קונטיני" (1970), בבימויו של ויטוריו דה סיקה, על פי ספרו של ג'ורג'ו באסאני, על גורלה של משפחה יהודית חילונית בשואה באיטליה; "יום אחד בספטמבר" (1999), סרט תיעודי על רצח הספורטאים הישראלים באולימפיידת מינכן ב-1972, בבימויו של קווין מקדונלד; ו"כשהנערים שרים" (2004) של הבמאי כריסטוף בארטייה. ארתור כהן גם הפיק שני סרטים של הבמאי הברזילאי וולטר סאלס: "תחנה מרכזית ברזיל" (1998) ו"מאחורי השמש" (2001).
יבגני קיסין
יבגני איגורביץ' קיסין (ברוסית: Евге́ний И́горевич Ки́син, נולד ב-10 באוקטובר 1971 במוסקבה) הוא פסנתרן קונצרטים קלאסי יהודי-רוסי. קיסין התפרסם כפסנתרן כבר בילדותו, וכיום הוא ממשיך להיות אחד הפסנתרנים הקלאסיים הבולטים בעולם.
קורות חיים.
קיסין נולד בשנת 1971 למשפחה יהודית במוסקבה. אביו, איגור אוטמן, היה מהנדס, ואימו, אמיליה קיסינה, היא מורה לפסנתר. בגיל שנתיים החל לנגן משמיעה ולאלתר על הפסנתר. בגיל שש נרשם לבית-ספר מיוחד לילדים מחוננים, בית-הספר גנסין למוזיקה במוסקבה, שם למד אצל אנה פבלובנה קנטור שהייתה המורה היחידה שלו למוזיקה. בגיל עשר הופיע עם התזמורת הפילהרמונית מאוליינובסק בביצוע הקונצ'רטו העשרים של מוצרט (קכל 466) ושנה לאחר מכן (בגיל 11) נתן את הרסיטל הראשון שלו. בגיל 12 הגיע להכרה בינלאומית כאשר הקליט וניגן עם התזמורת הפילהרמונית של מוסקבה את שני הקונצ'רטי של שופן בניצוחו של דימטרי קיטאיינקו. בגיל 13 הופיע לראשונה מחוץ לרוסיה, בבריטניה, בניצוחו של ואלרי גרגייב והכנרים מקסים ונגרוב וודים רפין. בגיל 14 יצא לסבב הופעות ביפן, ובגיל 16 הופיע בביצוע הקונצ'רטו הראשון של צ'ייקובסקי בניצוחו של הרברט פון קאראיין והפילהרמונית של ברלין בקונצרט השנה החדשה. בגיל 18 הופיע בביצוע שני הקונצ'רטי של שופן בניצוחו של זובין מהטה והתזמורת הפילהרמונית של ניו יורק, אז גם הופיע לראשונה בקרנגי הול.
המוזיקליות של קיסין, הפרשנות העמוקה, הפיוטית והנבונה שלו מבליטים אותו כאחד הפסנתרנים הבולטים והמצטיינים כיום. הוא מופיע בסיורי קונצרטים באירופה, אסיה ואמריקה ומופיע עם מוזיקאים ומנצחים מהדרג הראשון. יבגני קיסין הופיע גם בישראל בחגיגות השבעים לתזמורת הפילהרמונית הישראלית ברסיטל חגיגי שבו ניגן את הסונאטה במי במול מז'ור של שוברט, 32 וריאציות של בטהובן ויצירות של ברהמס ושופן. כמו כן, הופיע עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בביצוע הקונצ'רטו של רוברט שומאן.
בשנת 2013 הוא ביקש וקיבל אזרחות ישראלית, והצהיר שבתור יהודי זאת המדינה שאותה הוא רוצה לייצג בהופעותיו. בנוסף, קיסין הוא בעל אזרחות רוסית ובריטית.
בשנת 2018 קיסין הוציא לאור אוטוביוגרפיה שלו. בנוסף למוזיקה, קיסין גם עוסק בשירה ביידיש וברוסית. ב-2019 קיסין הוציא את ספרו "אַ ייִדישער שייגעץ", אוסף שירים וסיפורים קצרים ביידיש.
איאן פרומן
איאן פרומן (נולד ב-6 במאי 1937) הוא טניסאי ישראלי, יוזם הקמת המרכז לטניס בישראל.
ביוגרפיה.
פרומן נולד ביוהנסבורג שבדרום אפריקה. הוא למד רפואת שיניים ועסק בתחום בדרום אפריקה ולאחר עלייתו לישראל, בשנת 1964. כתחביב הוא שיחק טניס והשתתף במהלך השנים, החל משנת 1950, במשחקי המכביה וכשחקן בטניס זוגות השתתף במשחקי גביע דייוויס. לאחר עלייתו ארצה היה חבר נבחרת ישראל בטניס והחל לאמן את נבחרות הנוער והנבחרות הבוגרות.
הקמת מרכז הטניס בישראל.
בשנת 1976 יזם פרומן, לצד חמישה תורמים מארצות הברית, את רעיון הקמתו של מרכז טניס בישראל. ראש עיריית רמת השרון פסח בלקין נענה לפנייתו והמרכז הוקם בעיר והיווה את הבסיס להקמת 13 מרכזים דומים ברחבי הארץ.
תפקידים ציבוריים.
פרומן כיהן כיו"ר מרכזי הטניס במשך 21 שנים ותרם להקמתם והתפתחותם. לאחר פרישתו מהמרכז הוא מונה בו לנשיא כבוד.
בשנים 2004–2005 היה פרומן יו"ר איגוד הטניס הישראלי.
מכון טיהור שפכי גוש דן
תה&quot;ל
תכנון המים לישראל בע"מ, המוכרת בראשי תיבות שמה: תה"ל או תהל, היא חברה שתכננה את מרבית מפעלי המים בישראל וכן מפעלים נוספים בעולם. החברה החלה דרכה כחברה ממשלתית, ולאחר הפרטתה היא חלק מהקונצרן קבוצת תהל.
היסטוריה.
החברה נוסדה ב-1 באפריל 1952 (ו' בניסן תשי"ב) כחברה ממשלתית (הממשלה - 52%, הסוכנות - 24% והקרן הקיימת - 24%). החברה נוסדה ביוזמתו של שמחה בלאס (שהיה מנהלה הכללי הראשון, לאחר סיום עבודתו כמנהל אגף המים במשרד החקלאות). בעת הקמתה, הייתה תה"ל החברה הממשלתית היחידה בישראל שעסקה במשק המים. בראשית ימיה עסקה החברה הן בתכנון (בעיקר תכנון המוביל הארצי) והן בביצוע השלבים הראשונים של המוביל. בשנת 1956 פרש מנכ"ל החברה מתפקידו עקב חילוקי דעות בעניין תחום הפעולה של החברה. מאותה שנה נקבע שתה"ל לא תעסוק בביצוע ותתמקד בתכנון כולל של משק המים הארצי במטרה לפתור את אחת הבעיות החמורות ביותר של מדינת ישראל – המחסור במים. חטיבת הביצוע של תה"ל הועברה למקורות (שהייתה אז חברה הסתדרותית שסיפקה כרבע מכמות המים בישראל ומאוחר יותר הפכה לחברה ממשלתית החולשת על רוב מי המדינה) אשר הופקדה על ביצוע וניהול מפעל המים הארצי.
תהל ליוותה את מרבית פרויקטי המים שהוקמו בישראל, ובהם:
בשנת 1970 הקימה החברה, יחד עם חברת קונטרול דאטה, את בית התוכנה "קונתהל", שלימים היה לאחד ממרכיביה של חברת "נס טכנולוגיות".
החברה כיום.
בהמשך פנתה תה"ל לשוק הבינלאומי, וכיום לאחר שהופרטה, היא חלק מהקונצרן קבוצת תהל הפועל בכל רחבי העולם וממותג כחברת ההנדסה הבינלאומית הגדולה ביותר בישראל המדורגת בין 100 החברות המובילות בתחום זה בעולם. החל משנת 1995 קבוצת תהל היא חברה פרטית בבעלותה הכמעט מלאה של חברת ההחזקות קרדן ישראל ומכילה מתחתיה מספר חברות בת בנושא תכנון הנדסי וביצוע בנושא מים חקלאות וסביבה. בראש הדירקטוריון עמד מ-2001 ועד פטירתו אמנון ליפקין-שחק. לאחרונה עברה הקבוצה למשכנה החדש באור יהודה.
תכנון המים לישראל
תוכנית אלפא
תוכנית "אלפא" הוא שמה של תוכנית להסדרת הסכסוך הישראלי-ערבי שיזמו שני פקידים בכירים מבריטניה ומארצות הברית ב-1955.
ביסוד התוכנית עמד האינטרס הבריטי לקיים גשר יבשתי בין הממלכה הירדנית שהייתה בשליטתה לבין תעלת סואץ. זאת לנוכח "הסכם בסיס התעלה", שנחתם ב־1954 בין מצרים ובריטניה לפיו האחרונה תסיג את כוחותיה ותפנה את בסיסיה ממצרים עד ל-18 ביוני 1956.
עיקרי התוכנית.
עיקרי התוכנית כללו נסיגה ישראלית מחלק משטחי הנגב מכיס פלוג'ה (קו קריית גת) ועד אילת, לקבל חלק מן הפליטים הפלסטינים חזרה לתחומה, ולשלם פיצויים לכל היתר; בתמורה לביטול החרם הערבי והכרת מדינות ערב בישראל. השטחים מהם נדרשה ישראל לסגת כללו שני משולשים גדולים בנגב (האחד מכיוון סיני, והשני מכיוון ירדן). שני המשולשים נפגשו בקודקוד משותף, שם תוכנן להיות מעבר ישראלי לנגב הדרומי ולאילת, כך שיתאפשר לה לשמור מעבר בין השטחים. בבריטניה אף נהגתה תוכנית לכפות את ההסדר על ישראל בכוח צבאי.
התגובות לתוכנית.
התוכנית שהוצעה לישראל ולכמה ארצות ערביות נדחתה בסופו של דבר על ידי הצדדים:
ראש הממשלה משה שרת דחה את התוכנית בתוקף בסרבו לכל שינוי בסטטוס קוו של גבולות המדינה. אך הלחץ הבריטי-אמריקאי והתקווה להסדרת הסכסוך עם מדינות ערב, הניעו אתו להסכים לשקול להביא את התוכנית לדיון בממשלה, ובתנאי שישראל תתקבל לנאט"ו. דרישתו נדחתה על הסף. ב־3 בנובמבר 1955 הוא סיים את תפקידו כראש ממשלה, שב למשרד החוץ והוחלף בידי דוד בן-גוריון.
שבוע לאחר מכן, ב-10 בנובמבר 1955, נשא ראש ממשלת בריטניה אנטוני אידן את נאום גילדהול שקרא להסכם שלום בין ישראל למדינות ערב המבוסס על פשרת תוכנית אלפא. הוא הבטיח ערבויות לשני הצדדים אם יושג הסכם ואיים שהצד שיתנגד לו יאבד את אהדת בריטניה. ראש הממשלה דוד בן-גוריון ושר החוץ משה שרת שללו כל דרישה לנסיגה ישראלית ובריטניה ניסתה להשיג הסכמה בינלאומית למתווה שהוצע בנאום. הנאום זכה לאהדה בצד הערבי אך נדחה בידי נשיא מצרים - גמאל עבד אל נאצר. הוא לגלג על התוכנית באמרו: 'מה נעשה אם מישהו ישתין מהשטח המצרי לישראלי או להפך? זה יגרום לתקרית'.