הגורם המיידי להצתת רוב השרפות היו מכות ברק. לדוגמה, השרפה הגדולה ביותר ניצתה ב-26 באוקטובר 2019, בפארק הלאומי וולמי בעקבות פגיעת ברק בהר גוספרס, צפון מערבית לסידני. סופת ברקים שעברה בניו סאות' ויילס באותו היום שחררה יותר מ-19,000 ברקים. אחד הברקים פגע בעץ והצית אותו. האזור היה יבש באופן בלתי רגיל ורוחות חזקות שנשבו במהירות 80 קמ"ש פיזרו את האש במהירות. בימים הבאים השרפה נעה באיטיות יחסית ו-11 ימים לאחר מכן היא כמעט כבתה, אך שינוי של מזג האוויר הצית אותה מחדש וגרם לה להתפשט במהירות.
גורם נוסף להצתה הוא הצתות בזדון. אולם, הצתות על ידי בני אדם גרמו לפחות מ-1% מהשרפות, ובדרך כלל שרפות אלה היו קטנות ממדים יחסית. שרפות שניצתו בעקבות פגיעות ברק פגעו באזורים מבודדים יותר, מלאים יותר בחומר דליק, וקשים יותר לכיבוי.
תנאים מקדימים.
מדד הסיכון לשרפות יער באוסטרליה (McArthur Forest Fire Danger Index) היה הגבוה ביותר שידעה היבשת מאז שהחל השימוש בו ב-1950. מדד זה מבוסס על מדידות של משקעי גשם, טמפרטורה, לחות, ומהירות הרוח.
2019 הייתה השנה החמה ביותר מאז שהחלו מדידות טמפרטורה באוסטרליה, עם טמפרטורה ממוצעת של C° 1.52 מעל הממוצע, וטמפרטורת מקסימום ממוצעת של C° 2.09 מעל הממוצע. ב-18 בדצמבר 2019 נמדדה טמפרטורה ממוצעת של 41.9 מעלות צלזיוס באוסטרליה - היום החם ביותר המתועד עד אז. נתונים אלה הם חלק ממגמה הקשורה בהתחממות העולמית שנגרמת בגלל פליטת גזי חממה. במסגרת מגמה זו, מספר הימים שמוגדרים כחלק מגל חום גדל, גלי חום מתרחשים בתדירות גבוהה יותר, הם ממושכים יותר, מתחילים מוקדם יותר בשנה, והימים החמים ביותר בגל החום נהיים חמים יותר. גלי החום תורמים לאידוי ולהתייבשות של החומרים הדליקים, ובמהלכם מתקרבים חומרי הדלק לטמפרטורת הבעירה.
2019 הייתה השנה היבשה ביותר מאז שהחלו המדידות, עם כמות משקעים נמוכה ב-40 אחוז מהממוצע. בחלק מהאזורים בניו סאות' ויילס כמות הגשם שירדה הייתה נמוכה ב-70–80 אחוז מהממוצע. יובש זה היה חלק מבצורת שהחלה כבר בתחילת 2017 - הבצורת הקשה ביותר מאז שהחלו המדידות. הבצורת גורמת לייבוש הצמחייה ולמוות של עצים, וכך מכינה את הקרקע לשרפות ענק, ובפרט בדרום-מזרח היבשת.
מדענים מאמינים שהבצורת הקיצונית נגרמה על ידי שילוב של גורמים טבעיים ושינויי אקלים אנתרופוגנים. ההתחממות העולמית גורמת להתחממות של הרכס הסובטרופי ביבשת וכתוצאה מכך פחות ענני גשם מגיעים לדרום אוסטרליה. תופעה זו יכולה להסביר כשני שלישים מהירידה בכמות המשקעים. תופעת דיפול האוקיינוס ההודי המחזורית מתרחשת כאשר החלק המזרחי של האוקיינוס ההודי מתקרר לעומת חלקו המערבי, וגורמת להפחתת המשקעים בדרום-מזרח אוסטרליה. בנוסף, המערבולת הפולארית סביב לאנטארקטיקה נעה צפונה ומונעת מאוויר לח לחדור ליבשת.
מהלך השרפות.
גל השרפות החל מוקדם מהרגיל, כאשר בסוף יוני כבר דווח על שרפות קשות לשליטה. מנהל מערך כיבוי האש בקווינסלנד אמר ב-26 ביוני, ש"בקווינסלנד עונת השרפות מתחילה באופן רגיל באוגוסט, אבל החודש כבר ראינו מספר שרפות לא יציבות". ב-5 בספטמבר החלה שרפה גדולה בצפון ניו סאות' ויילס ודרום קווינסלנד, אשר גרמה נזקים לרכוש. באמצע ספטמבר, עדיין מוקדם ביחס לעונת השרפות הרגילה, כ-140 שרפות היו פעילות באזור.
במהלך הגל פרצו מאות שרפות שפגעו באזורים נרחבים במדינת ניו סאות' ויילס, בפרט באזורים של החוף הצפוני של ניו סאות' ויילס, החוף הצפוני, אזור ההאנטר, העיר גובקשברי, וולונדילי, פרברי סידני, ההרים הכחולים, אילווארה, החוף הדרומי ואחרים. השרפה הנרחבת ביותר פרצה ב-26 באוקטובר בעקבות פגיעת ברק בעץ שעמד על הר גוספרס. השרפה, שבערה במשך 79 ימים, כילתה שטח של יותר מ-10,000 קמ"ר. ב-17 בנובמבר, ולאחר מכן ב-21 בדצמבר, הוכרז מצב חירום "קטסטרופי" כיוון שנראה היה שהשרפה עשויה להגיע למטרופולין של סידני. הכנות נעשו לפינוי אלפי אזרחים מהעיר. ב-15 בדצמבר, ניסיון להכיל את השרפה באמצעות שרפה מתוכננת בהר וילסון ובהר אירבין יצא משליטה, וגרם להרחבת השרפה על פני שטח של כ-3,500 קמ"ר. השרפה שהחלה בגוספרס נעצרה בסופו של דבר לפני שהגיעה לסידני, אך היא הספיקה לשרוף מאות בתים בפרברים. היא הייתה אחת מעשר השרפות הנרחבות ביותר הידועות בהיסטוריה של העולם כולו. ב-12 בינואר הכריזו שירותי הכיבוי שהשרפה תחת שליטה. ב-10 בפברואר החלו שיטפונות שכיבו את השרפה.
ליד קטאי (Cattai), פרבר היסטורי של סידני, פרצה ב-28 באוקטובר שרפה על פני שטח של 120 קמ"ר ואדם אחד נהרג. גם בפארק הלאומי ליין קוב (Lane Cove National Park), שנמצא בתוך המטרופולין של סידני, פרצה שרפה ב-12 בנובמבר.
בניו סאות' ויילס לבדה, השרפות כילו, לפי הערכות, יותר מ-80% משטח ההרים הכחולים המוגדרים אתר מורשת עולמית, 42% מהיערות המוגנים על ידי המדינה (state forests), 37% משטחי הפארקים הלאומיים, ו-54% משטחי הבתה (heathlands).
בהרים המושלגים שמהווים חלק מהאלפים האוסטרלים בדרום ניו סאות' ויילס פרצה שרפה, ככל הנראה כתוצאה ממכת ברק, בסוף דצמבר. השרפה בערה במשך חודשים וכילתה אלפי קילומטרים רבועים של שטח מיוער. ב-23 בינואר התרסק מטוס כיבוי סופר טאנקר מדגם C-130 הרקולס, שהשתתף בניסיונות לכבות את השרפה, ושלושה אזרחים אמריקאים נהרגו.
השרפות הגיעו גם לאזורים שלא פגיעים בדרך כלל לשרפות. דוגמה בולטת היא יערות הגשם גונדוואנה, שלפחות 50% מהם נשרפו. זו הייתה הפעם הראשונה מזה למעלה מאלף שנים שבה פרצה שרפה בקנה מידה גדול ביערות הגשם.
בוויקטוריה עלו באש אזורים נרחבים - לפי הערכות יותר מ-15,000 קמ"ר - והוכרז בה "מצב אסון". במזרח גיפסלנד, פגיעת ברק גרמה לשרפת ענק, שבערה במשך יותר משלושה חודשים וכילתה יותר מ-3,200 קמ"ר.
לפחות במקרה אחד השרפות בוויקטוריה היו כה עוצמתיות שהן יצרו סערת ברקים ושינו את תנאי מזג האוויר המקומיים (אירוע פירוקומולונימבוס ). החום מהשרפה יצר ענן קומולונימבוס שיכול, מצד אחד, להוריד גשם, ומצד שני, לפתח לסופת ברקים ולהחמיר את השרפות.
ליד קנברה בערו שרפות במשך שבועות. בינואר, מדד איכות האוויר בקנברה הגיע לרמת הזיהום הגבוהה ביותר מאז שהתחילו המדידות, ותושבים הונחו להישאר בבתיהם.
באוסטרליה הדרומית פרצו מספר שרפות, כולל שרפה באי קנגורו, שפרצה ב-9 בינואר וגבתה את חייהם של שני אנשים ו-25,000 קואלות, חצי מאוכלוסיית הקואלות באי. בחצי האי יורק פרצה שרפה שאיימה על הערים יורקטאון ואדינבורג והרסה 11 בתים.
באוסטרליה המערבית, מכת ברק הציתה שרפה שכילתה כ-400 קמ"ר בפארק הלאומי רכס סטרלינג.
שרפות פרצו בנוסף גם בטסמניה.
השפעת השרפות.
שטח השרפות.
רשות החירום וכיבוי האש האוסטרלית מסרה בטוויטר שגודל השטח שנשרף גדול מ-170,000 קמ"ר. מחקר של הקרן העולמית לשימור חיות הבר קבע שגודל השטח שנשרף במהלך גל השרפות הוא 114,600 קמ"ר (כחמש פעמים שטחה של ישראל). רוב שטח זה נמצא בדרום מזרח ודרום מערב אוסטרליה, בנוסף ל-1,200 קמ"ר של יערות גשם בצפון היבשת. שטח זה לא כולל את הסוואנה, אזורים עם צמחייה נמוכה, בצפון אוסטרליה, ששרפות מתרחשות בו באופן רגיל. מחקר אחר, שהתפרסם בכתב העת "Nature Ecology and Evolution" העריך את גודל השטח שנפגע בכ-97,000 קמ"ר. מחקר אחר, שהתפרסם ב-"Trends in Ecology &amp; Evolution" העריך שהשרפות פגעו בכמעט 126,000 קמ"ר, "שטח כמעט בגודל של אנגליה".
פגיעה במערכות אקולוגיות.
לפי דוח הקרן העולמית לשימור חיות הבר, כמעט שלושה מיליארד בעלי חיים מתו או נעקרו מסביבת מחייתם במהלך השרפה. מספר זה כולל 143 מיליון יונקים, 2.46 מיליארד זוחלים, 180 מיליון ציפורים ו-51 מיליון צפרדעים. חלק מבעלי החיים שהצליחו לשרוד את השרפות נתקלו לאחר מכן בתנאים קשים, של רעב, צמא, וחשיפה מוגברת לטורפים. הארגון הגדיר את השרפות כ"אחד מאסונות הטבע הנוראים ביותר בהיסטוריה המודרנית".
מחקר שהתפרסם ב-22 ביולי 2020 העריך שסביבת המחיה של יותר מ-70 מינים של בעלי חיים נפגעה באופן משמעותי מהשרפות, כאשר פגיעה משמעותית מוגדרת כפגיעה ביותר מ-30% מהסביבה. 21 ממינים אלה כבר היו מוגדרים כמינים בסכנת הכחדה לפני השרפות. במקרים מסוימים, כגון דונרט אי הקנגורו והקנגורו החולדתי ארך הרגל, יותר מ-80% מסביבת המחיה של המין נפגעה. המחקר העריך שלפחות חלק מ-49 המינים שסביבת מחייתם נפגעה באופן משמעותי ואשר לא היו בסכנה לפני גל השרפות, יהיו בסכנה אחריו. אם יימצא שכל המינים האלה נמצאים בסכנה, מספר המינים האוסטרלים שנמצאים בסכנה (לא כולל מינים שחיים במים מלוחים) יגדל ב-14%.
וינטל ואחרים ציינו במחקרם שלרוב שרפות משאירות אחריהן פיסות של אזורי מחיה שבהן השרפה לא פוגעת. פיסות אלה מהוות אזורי מקלט לבעלי חיים באזור, ומאפשרות להם להתאושש אחרי השרפה. אולם, "נראה שהשרפות ב-2019–2020 היו יסודיות באופן יוצא מהכלל" ופגעו גם באזורים, כמו ודיות עמוקים, שבדרך כלל ניצלים. כתוצאה מכך, ההתאוששות של מינים שאזורי המחיה שלהם נפגעו עשויה להיות קשה במיוחד.
מדענים הביעו דאגה למיני הצמחים ובעלי החיים ביערות הגשם גונדוואנה, משום שאזור זה לא רגיל לפגיעה של שרפות ולכן המינים שנמצאים בו לא רגילים לשקם את עצמם לאחר שרפה. חלק מהעצים ביערות הגשם הם בני 500–1000 שנים, כך ששיקום מלא ומהיר אינו אפשרי. ייתכן שגם מיני צמחים שרגילים לשרפות ותלויים בהן לצורך התחדשותם ייפגעו מהעלייה בתדירות השרפות, שכן פרק הזמן בין שרפות מתקצר ועשוי שלא לאפשר התחדשות.
פגיעה ברכוש ובנפש.