קינן החל את שירותו הצבאי כנהג טנק בגדוד 53. עבר קורס מפקדי טנקים, שימש מדריך בקורס, סיים קורס קצינים, שימש מפקד פלוגה בקורס מפקדי טנקים ומפקד פלוגה מבצעית בחטיבה 7. ב-1973 מונה לסגן מפקד גדוד 77. הוא לחם עם כוחות הגדוד בחזית רמת הגולן במלחמת יום הכיפורים, על פועלו עוטר בעיטור המופת. לקראת סוף הלחימה נפצע בידו מפליטת כדור. לאחר שחרורו מבית החולים בתום המלחמה מונה למפקד גדוד 77 במקומו של אביגדור קהלני. במרץ 1981 מונה למפקד חטיבה 7 ופיקד עליה במהלך מלחמת לבנון הראשונה. בהמשך שירותו שימש סגן מפקד עוצבת סיני ומפקד עוצבת אתגר, אוגדה משוריינת בפיקוד הצפון. ב-1989 השתחרר משירות הקבע.
לאחר שחרורו עבד בחטיבת הרק"ם ובחטיבת האלקטרואופטיקה בחברת אלביט, שימש סמנכ"ל חברת אל-אופ ומנכ"ל חברת יעיל-נוע 1995.
קינן בעל תואר ראשון בכלכלה ובפסיכולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר הנדסאי בניין.
איתן קאולי
דוראנד סקוט
דוראנד כריסטופר סקוט (באנגלית: Durand Christopher Scott; נולד ב-22 באפריל 1990 בניו יורק) הוא כדורסלן אמריקאי-ג'מייקני, המשחק במכבי אשדוד ובנבחרת ג'מייקה. גובהו 1.96 מ' והוא משחק בעמדת הקלע.
קריירה.
סקוט נולד ברובע הברונקס ניו יורק, ושיחק כדורסל בנבחרת תיכון רייס בהארלם, לצדו של קמבה ווקר. ב-2009 נבחר לכדורסלן התיכונים של השנה בניו יורק, לאחר שגבר על לאנס סטיבנסון. בין 2009 ל-2013 שיחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת מיאמי, מיאמי הוריקנס. בעונתו האחרונה במדי הקבוצה נבחר לשחקן ההגנה של האזור האטלנטי בליגת המכללות ולחמישייה השלישית של ליגת המכללות בארצות הברית כולה.
עם סיום לימודיו שיחק במדי סן אנטוניו ספרס בליגת הקיץ של ה-NBA, אך לא הצליח להיבחר בדראפט ה-NBA. בעונת שיחק במדי אוברדוירו בליגת העל הספרדית. בסיום העונה שוחרר, והצטרף להפועל תל אביב, בליגת העל הישראלית. בפתיחת העונה סבל מפציעה, אך בהמשך היה לאחד השחקנים הבולטים בשורותיה.
ב-2015 עבר לניו באסקט ברינדיזי האיטלקית. אחרי שעזב, ב-2017 ניסה להתקבל לממפיס גריזליס, אך נשלח לקבוצת הפיתוח שלה, ממפיס האסל, וגם שם לא הצליח להשאיר חותם ושוחרר.
ב-2018 עבר לשחק בשורות אולדנבורג הגרמנית, ובאותה שנה הספיק לעבור גם לפריז לבלואה הצרפתית.
חמש שנים מאז הפעם האחרונה בה שיחק בישראל, חתם סקוט בהפועל גלבוע גליל.
ב-2020 חתם במכבי אשדוד מהליגה הלאומית.
נבחרת ג'מייקה.
סקוט שיחק במדי נבחרת ג'מייקה באליפות אמריקה בכדורסל שנערכה ב-2013 בוונצואלה. הנבחרת סיימה במקום השמיני בטורניר, וסקוט היה בין הקלעים הבולטים בשורותיה, עם 10.5 נקודות בממוצע למשחק.
ססאר סנצ'ס
חרמן סנצ'ס
סרגיו רוסי
חיוך של מונה ליזה
חיוך של מונה ליזה (באנגלית: Mona Lisa Smile) הוא סרט דרמה משנת 2003.
במאי הסרט הוא מייק ניואל, ומככבות: ג'וליה רוברטס בתפקיד הראשי, וכן קירסטן דנסט, ג'וליה סטיילס, מגי ג'ילנהול, ג'יניפר גודווין, דומיניק ווסט, מרשה גיי הארדן וג'ולייט סטיבנסון.
עלילה.
בשנת 1953, בארצות הברית של אחרי מלחמת העולם השנייה, קתרין אן ווטסון (ג'וליה רוברטס) מקבלת משרת הוראה כמורה לאמנות בקולג' הנשים וולסלי. היא מביאה עימה רעיונות מודרניים על מקומה של האישה ומוסד הנישואים, היא מגיעה כדי להיות חלק מאוניברסיטה מתקדמת המקדמת נשים, אולם היא מגלה מוסד מיושן, בעל נורמות ישנות ופרימיטיביות בנוגע לנשים ולחינוכן.
מיד עם הגעתה היא מתוודעת לשתי עמיתות, מורות באוניברסיטה, איתן תחלוק את מגוריה. השתיים מציגות את העולם הישן אל מול העולם החדש, האחת, ננסי (מרשה גיי הארדן), מלמדת הליכות ונימוסים, מקפידה על גינונים ושמרנות ביתית, והשנייה, אמנדה (ג'ולייט סטיבנסון) מגחכת על הטפרים ששמורים היטב תחת הכפפות הלבנות של תלמידותיה, אשר בעבר חלקה מערכת יחסים עם אישה שלימדה באוניברסיטה, ובעתיד תסולק ממשרתה בעקבות שמועות על סיוע שהגישה לסטודנטיות במתן אמצעי מניעה.
קתרין מעוניינת לחנך את בנות הדור הצעיר לדעתנות, אמביציוזיות והצלחה ועושה זאת באמצעות לימוד אמנות מודרנית, למורת רוחם של חברי הנהלת האוניברסיטה וכן חלק מהסטודנטיות השמרניות יותר שלומדות אצלה.
הסטודנטיות מציגות את עצמן בפני קתרין בשיעור הראשון כאתגר לא קטן, כאשר הן מדקלמות את ספר הלימוד ועונות במקומה את פרטי היצירות שהיא מציגה בפניהן, משאירות אותה המומה וחסרת מילים, כאשר היא מגלה שאין עוד יצירות להציג בפניהן באותו השיעור, והן משחררות את עצמן באופן מופגן מהכיתה.
בשיעור השני של קתרין, היא נענית לאתגר שהסטודנטיות הציגו בפניה, ומציגה בפניהן יצירות שלא ראו בעבר, אמנות מודרנית ולצידן השאלה ״האם זו אמנות״ ומי קובע, וזאת כדי לגרום להן לחשוב בעצמן בלי שספר הלימוד יגדיר להן מה נכון ומה לא.
הסרט מסתיים כאשר קתרין נוסעת במונית מחוץ לשערי האוניברסיטה, במטרה שלא לחזור, ובמקום זאת לטוס לאירופה. הסטודנטיות אותן לימדה נוסעות אחריה באופניים ומלוות אותה הלאה. בטי היא האחרונה שעוד רוכבת לצד המונית במאמץ לומר שלום ולהוכיח במאמציה את הכרת התודה שלה על השינוי שהיא הביאה לחייה.
ביקורת.
הסרט זכה בעיקר לביקורת מעורבות. למרות הופעות של שחקניות טובות וסיפורי משנה בעלי מעוף, הסרט נחשב לסתמי. קלאודיה פליג מ-USA Today כותבת שזאת המקבילה הנשית ללכת שבי אחריו ללא הרגש והעוצמה.
ביקורת פמיניסטית.
הסרט מעביר מסרים פרו-פמיניסטים, בדמויות הנשיות המוצגות בסרט, סיפורן ובחירותיהן:
חוסה אנריקה סנצ'ס
ג'ון באלנס
ג'ון באלנס (באנגלית: John Ballance; 27 במרץ 1839 – 27 באפריל 1893) היה ראש ממשלת ניו זילנד ה-14 במהלך ראשית העשור האחרון של המאה ה-19 ומייסד המפלגה הליברלית של ניו זילנד, המפלגה הפוליטית המאורגנת הראשונה בניו זילנד.
ראשית חייו.
ג'ון באלנס נולד בכפר גלנאבי שבמחוז אנטרים שבצפון אירלנד, כבנם של סמואל באלנס, חוואי ושל מארי מקניס. לאחר סיום לימודיו בבית הספר הוא התקבל להיות שוליה של סוחר כלי מתכת בבלפסט. מאוחר יותר הוא היה לפקיד בבית מסחר סיטונאי לברזל בברמינגהאם, שם הוא נשא לאישה את פני טיילור. באלנס גילה עניין רב בספרות, והוא בילה זמן רב בקריאת ספרים. הוא התעניין בפוליטיקה, בעיקר בהשפעת הוריו. אביו היה פעיל בחוגים השמרניים, בעוד שאמו הייתה ליברלית וממנה הוא קיבל את הרעיונות שמאוחר יותר הוא קידם. בהיותו עד למהומות על רקע דתי בבלפסט, הוא נעשה מחויב להשקפת עולם חילונית.
ב-1866 היגרו ג'ון ופאני באלנס לניו זילנד, מתוך כוונה לפתוח עסק לתכשיטים. יחד עם זאת, לאחר שהתיישב בוונגנאווי, הוא ניצל את ההזדמנות לייסד עיתון, The Wanganui Herald. הוא היה עורכו של העיתון ועד למותו הוא היה בעליו העיקריים. במהלך הלחימה נגד הצ'יף המאורי, טיטוקווארו ב-1867, היה באלנס מעורב בהקמתו של כוח פרשים מתנדב. מאוחר יותר הוא מתח ביקורת מעל דפי עיתונו על אופן ניהול הלחימה.
בעקבות המערכה הצבאית הזו, עלה מעמדו של באלנס בוונגנאווי. הוא זכה לכבוד על הדרך בה ניהל את עיתונו, במיוחד בשל גישתו ההחלטית והישירה. הוא נעשה מעורב בענייני העיר והקים מספר חברות ואגודות. בין השאר הוא הקים את מועדון השח מט המקומי והיה שחקן מיומן. ב-1868 מתה אשתו פאני ממחלה בהיותה בת 24. שנתיים מאוחר יותר הוא נשא לאישה את אלן אנדרסון, בתו של אדריכל מולינגטון.
חבר הפרלמנט.
ב-1875 נבחר באלנס בבחירות ביניים כחבר הפרלמנט של ניו זילנד. מסע הבחירות שלו התמקד בשני נושאים: ביטול המחוזות והנהגתו של חינוך חינם. ב-1877 הוא היה לשר בממשלתו של ג'ורג' גריי, מושל ניו זילנד לשעבר ואז ראש הממשלה. מדיניותו של גריי לא עמדה עין בעין עם זו של באלנס, אך באלנס האמין שהוא יוכל להגשים כמה משאיפותיו. הוא מונה להיות שר המכס, שר החינוך ומאוחר יותר שר האוצר. שיתוף הפעולה שלו עם גריי הסתיים בעקבות ויכוח כואב וידוע לשמצה של השניים. באלנס סבר שגריי הוא שתלטן וסמכותני יתר על המידה.
ב-1881 הוא הפסיד בבחירות על חודן של ארבע קולות. שבעה מתומכיו החמיצו את שעת ההצבעה בשל העובדה שהמרכבה בה נסעו נתקעה בדרך. ב-1884 הוא שב לפרלמנט. באותה שנה הוא מונה להיות שר בממשלתו של רוברט סטאוט, שהיה ליברל כמוהו. הוא מונה להיות שר הקרקעות וההגירה, שר ההגנה ושר לענייני המאורים. בתפקידו כשר הקרקעות הוא עודד התיישבות אינטנסיבית באזורים כפריים, מתוך אמונה שפיתוח החקלאות תקדם את עצמאותה הכלכלית של ניו זילנד. שיטתו כללה החכרת קרקעות על ידי הכתר והלוואת כספים למתיישבים לצורך בניית בתים ועיבוד הקרקע והיא נחלה הצלחה. למרות רצונו להגדיל את היקף ההתיישבות, הוא תמך בזכויות הקרקע של המאורים בניגוד לפוליטיקאים רבים בני זמנו שגרסו שרכישת הקרקעות המאוריות חיונית להמשך פיתוח ההתיישבות. הוא צמצם את היקף הנוכחות הצבאית באזורים בהם הייתה מתיחות עם המאורים וניסה לרכוש ידע בשפה ובתרבות המאורית. ב-1887 איבדה ממשלת סטאוט את השלטון לאחר הפסד בבחירות, אך באלנס המשיך לזכות לאהדה ציבורית. מצבו הבריאותי מנע ממנו את המשך פעילותו הפוליטית באופן מלא, אך בעקבות החלמתו ביולי 1889, הוא נבחר להיות מנהיג האופוזיציה הראשון של ניו זילנד.
ראש ממשלת ניו זילנד.