עם פרישתו ממשחק, התמנה ואן ברונקהורסט לתפקיד עוזר המאמן של נבחרת הולנד הצעירה. לאחר שנה בתפקיד, ב-21 ביולי 2011, התמנה ואן ברונקהורסט לתפקיד עוזרו של רונאלד קומאן, מאמנה הנכנס של קבוצת נעוריו, פיינורד. הוא המשיך בתפקידו גם בעונת בה הוחלף קומאן בפרד רוטן. ב-23 במרץ 2015 הודיעה פיינורד כי ואן ברונקהורסט ישמש כמאמן הראשי של הקבוצה החל מסיום העונה, ויחליף בתפקיד את רוטן. בעונת 2016/2017 ואן ברונקהורסט זכה עם פיינורד באליפות ראשונה של המועדון מזה 18 שנים. בסוף עונת 2017/2018 הוא עזב את הקבוצה.
ב-3 בינואר 2020 ואן ברונקהורסט מונה למאמן גואנגג'ואו סיטי מליגת העל הסינית. בסיום העונה סיים את תפקידו בקבוצה.
ב-18 בנובמבר 2021 חזר לאחר 20 שנה לגלאזגו ריינג'רס ומונה למאמן הקבוצה במקומו של סטיבן ג'רארד. באותה העונה סיימה הקבוצה במקום השני בפרמיישיפ הסקוטי אחרי סלטיק. בליגה האירופית העפילה הקבוצה לגמר לראשונה מאז 2008, לאחר שגברה בשלב הנוקאוט הראשוני על בורוסיה דורטמונד, בשמינית הגמר על הכוכב האדום בלגרד, ברבע הגמר על ספורטינג בראגה ובחצי הגמר הדיחה את ר.ב לייפציג. בגמר פגשה ריינג'רס את איינטרכט פרנקפורט הגרמנית, לה הפסידה בתום דו-קרב פנדלים. מספר ימים לאחר מכן זכתה הקבוצה בגביע הסקוטי ה-34 שלה והראשון מאז 2009 לאחר שגברה במשחק הגמר על הארט אוף מידלות'יאן.
דאגה
דאגה היא רגש שבבסיסו חשש מפני מצב שלילי שעלול להתרחש והוא מיועד לגרום לפעולת הגנה מפני הסכנה.
הגדרה בסיסית.
דאגה היא ציפייה רגשית המתמקדת בעתיד האישי והרגשי ובהשפעתו עלינו. מצבים של אי ודאות או חוסר ביטחון מעוררים את הדאגה. הדאגה באה לידי ביטוי בצורות שונות, כמו דאגה לבריאות, או למצב העתידי, עד לחרדה קיומית, וכן, דאגה לארצנו או לשלום העולם. דאגה כוללת מרכיב רגשי, קוגניטיבי והתנהגותי, אשר מבטאת התייחסות ואכפתיות (CONCERN) ומשקפת תחושת אחריות, ולעיתים מתבטאת בפעולה מעשית של טיפול (CARE) ומניעת סיבת הדאגה.
דאגות הן הערכות לעתיד על בסיס ההתנסות מהעבר, אך חלקן מתבססות על חוסר ידיעה ועל השערות שלעיתים הן מדומינות, ולא על הערכות שהולמות מצב או אירוע בסביבה. כלומר, שאינן בהכרח מותאמות למציאות. למרות זאת יש להן השפעה מכריעה על אופן החוויה וההתנהגות. דאגות טבועות גם כפעילות כימית במוח. אנטוניו דמסיו מכנה זאת 'סמן סומטי' או תחושת בטן. זו מעין מערכת של כישורי חיזוי אוטומטיים המאתרים מצבי סכנה, ומשחררים קורטיזול, ואדרנלין המכינים אותנו לתגובה.. לדוגמה, כשאם שומעת את בכי תינוקה, שדה מתמלא חלב וזו מעין ציפייה להנקה.
אפשר להגדיר דאגה כ'הדגרה של איום', המשבשת ומעסיקה את החשיבה וגורמת לדיסוננס משום שהיא מעלה אלטרנטיבות דמיוניות מאיימות אך חסרות ודאות. דאגה היא ציפייה הפוכה לתקווה, ובשתיהן צופים עתיד ויוצרים סצנות, באחת הדמיון שלילי ובשנייה הוא חיובי.
זהירות ודאגה, הן חלק מהותי מאחריות, משום שהן כוללות חיזוי אירועים והגנה מפניהם. אף שדאגה נחשבת שלילית ולא נעימה, יש בה כוונה להזהיר ולהכין מפני איום, וגם למנוע את התרחשותו. למשל, אם לא דואגים מהתחשמלות ומכסים שקע חשמלי, ילד עשוי להכניס אליו סיכה.
דאגה לזולת.
דאגה לאחר היא אחת מההיבטים של דאגה. היא מתעוררת מתוך חשש למצבו של האחר, והיא כוללת אכפתיות ונכונות לטיפול במושא הדאגה.
פראנס דה ואל טוען בספר "טובים מטבעם""" שהיכולת להזדהות עם האחר והדאגה לו, בלא איבוד הזהות העצמית היא מקור הסימפתיה האנושית, משום שהיא דורשת אני מפותח וראיית דברים מנקודת מבטו של הזולת. דה ואל סבור שגם אצל הקופים קיימת דאגה ואמפתיה כזו. הוא טוען שפרימטים מפתחים נטיות לסייע לזולת בגיל צעיר מאוד, וזה סותר טענה שילדים הם אגואיסטים הדואגים רק לעצמם. דה-ואל מביא דוגמאות רבות לנטייה זו, שאינה דורשת מודעות והיא טבעית ומוּלדת. הוא מכנה נטייה זו אלטרואיזם הדדי. מכאן שדאגה לזולת אינה רק תכונה אנושית נרכשת אלא תכונה הטבועה בנו, כפי שטוען עמנואל לוינס ביחס לאחריות. תורתו של לוינס על אחריות ומוסר נסובה כולה על אחריות ודאגה לזולת ולא לעצמי. הדאגה לאחר מאפילה על הדאגה לעצמי. הוא כותב: "אין דבר קומי או טרגי יותר מן הדאגה לעצמה של הוויה מיועדת להשמדה"..
מרווח הדאגה הוא תלוי תרבות. בתרבות שלנו האדם הפרטי אינו מסוגל עוד לשאת לבד בנטל האחריות לקרובים אליו, והחברה משתפת עמו פעולה בדאגה לבני משפחתו, החל ממעונות ובתי ספר, דרך מוסדות לחריגים, ועד לבתי חולים ולבתי אבות.
דאגה הורית.
בכל תפקיד שאנו ממלאים כרוכה אחריות שלפעמים איננו מודעים לה, וכאשר אנו מבינים את מלוא משמעותה, סביר שנתמלא דאגה וחרדה לנוכח התפקיד שאנו ממלאים. כך, אדם שהופך להורה ומבין את כובד האחריות הבלעדית על ילדו, מרגיש דאגה.
ג'ין לידלוף טוענת, שלמרבה הצער התרבות המערבית מעניקה את השליטה בחינוך לשכל במקום לרגש, ושאין לצפות מהשכל שיידע מהם צורכי הפעוט. לרגשות של האם יש יכולת לזהות את הצרכים ואת המצוקה של הילד, ולהגיב אליהם בהתאם. כמו רבים אחרים, גם לידלוף טוענת שתינוק שגדל עם חסך במגע ובדאגה ימשיך לחפשו כל ימי חייו.
קרול גיליגן בספרה "בקול שונה""" טוענת שעלינו להכיר בעמדה רגשית מוסרית שהיא על פי רוב נשית יותר. הקול השונה הוא קול הקִרבה ודאגה למערכת היחסים, זהו קול שונה בעולם שעסוק ביצירת גבולות בין בני אדם. ההכרה בתקפות העמדה הנשית להתפתחות מוסרית היא הכרה בחשיבות הקשר שבין העצמי לאחר, ובאוניברסליות של הצורך בחמלה ובדאגה.
חן למפרט טוען בספרו "חינוך אמפתי כביקורת הנאו-קפיטליזם," שבית הספר בימינו הוא מוסד חסר חמלה הדוגל ברציונליות ובתחרותיות, המושגת על ידי קהות רגשית מכוונת. קיימת בו דרישה להתעלמות מרגשותיו של התלמיד ואף מרגשותיו של המורה עצמו. הדאגה לשלום הילדים חייבת להיות הבסיס העיקרי של בית הספר, ועליו לשמש שמרטף עוד לפני שהוא מלמד ומעביר מידע. מבחינת למפרט, חינוך פירושו שליחות המונעת על ידי אמפתיה וחמלה רדיקלית בחברה נאו-קפיטליסטית המוחקת את אישיות התלמיד. לרוב, בזאת מתמצות המחויבות והאחריות של המבוגרים כלפי הילדים והדאגה לשלום הילד נדחקת בדרך כלל הצדה.
"התעניינות, דאגה, תשומת לב ומעורבות בחיי ילדנו הם גורמים חיוניים לא רק לשמירת הקשר איתם אלא גם למניעת מגוון רחב של בעיות רגשיות ושל בעיות התנהגות: הילד לומד כי הוא מלווה תמיד (פיזית או מנטלית) במבוגר אחראי ודואג, באופן שמייצר תחושת ביטחון ומאפשר לו לשמור על עצמו ולהימנע מהתנהגויות שאינן תואמות את ערכי ההורה. יחד עם זאת, מעורבות יתר בחייו הפיזיים והרגשיים של הילד מונעים תהליך משמעותי לא פחות של התפתחות נפרדות מההורה, עצמאות, ביטחון עצמי ביכולות האישיות ופנייה לעבר קשרים חברתיים עם קבוצת בני הגיל."
"הרצון שלנו להגן על הילדים פוגע לעיתים בביטחונם וביכולת התפתחותם. לעיתים הם לומדים להסתיר בשל כך מאורעות שעשויים להדאיג אותנו ונעשים פחות גלויי לב כדי שלא נתערב בחייהם עם דאגתנו המופרזת. כך דאגה הורית עלולה להזיק לא רק לדואג אלא לכל מערכת היחסים עם הילדים. המונח המקובל ליחסים כאלו הוא "הגנת יתר" overprotection.
דאגנות היא מצב של חרדה ודאגת- יתר לשלומו של הילד, והיא אינה מעניקה פתרון למצוקה אמיתית. דאגות עלולות להשתלט על המחשבה ועלולה להוות מסווה לרגש הרכושנות, "זו הסיבה שגברים מעדיפים נשים ביישניות ופחדניות, שעל ידי הגנה עליהן הן נהפכות לקניין." כך טען ברטנרד ראסל "בספרו "כיבוש האושר"." דאגה יתרה הופכת לתכונת אופי, שמיושמת גם כלפי עצמנו וגם כלפי הזולת.אנשים זהירים יתר על המידה, המוּנעים על ידי דאגה עזה, נמנעים מלחיות חיים מלאים ומונעים מקרוביהם לחיות חיים מלאים.
קרלוס ארויו
קרלוס אלברטו ארויו ברמודס (בספרדית: Carlos Alberto Arroyo Bermudez; נולד ב-30 ביולי 1979 בפאחרדו, פוארטו ריקו) הוא כדורסלן עבר פוארטו ריקני, אשר היה פעיל בין השנים 1996–2019. גובהו 1.88 מטר. לאחר פרישתו מכדורסל התפרסם בתור זמר רגאטון.
קריירה קבוצתית.
ארויו החל לשחק בקבוצת עיר הולדתו פאחרדו, ולאחר מכן בקבוצת סאנטורסה מהליגה הפוארטו ריקנית, בה היה שותף לזכייה בחמש אליפויות בשש עונות בין 1998 ל-2003. במקביל שיחק בין השנים 1998 ל-2001 עבור נבחרת אוניברסיטת פלורידה אינטרנשיונל במסגרת הדיווז'ן 1 של ה-NCAA.
ארויו לא נבחר בדראפט ה-NBA, וב-2001 חתם כשחקן חופשי בקבוצת טורונטו ראפטורס. הוא שוחרר לאחר 17 משחקים בהם לא פתח ושיחק דקות מעטות בלבד. שיחק במשך תקופה קצרה בליגת העל הספרדית במדי טאו ויטוריה, בטרם הצטרף במרץ 2002 לדנוור נאגטס בה שותף ב-20 משחקים.
בעונה לאחר מכן חתם ביוטה ג'אז, בה שימש כמחליף במשך עונתו הראשונה במועדון, אך בעונה השנייה, 2003-04, כבר פתח בכל המשחקים בהם היה כשיר, ורשם ממוצע של 12.6 נקודות ו-5 אסיסטים. במשחק השיא שלו קלע 30 נקודות נגד מינסוטה. בעונתו השלישית ביוטה קלע 8.2 נקודות במשחק וחילק 5.1 אסיסטים. לאחר סכסוך עם מאמנו בג'אז, ג'רי סלואן, הועבר ארויו לדטרויט פיסטונס בה שימש כרכז מחליף לצ'אנסי בילאפס. סך הכל שיחק בדטרויט במשך 90 משחקים על פני שתי עונות ורשם ממוצע של 17.7 דקות, 5.4 נקודות ו-3.2 אסיסטים למשחק.
בפברואר 2006 עבר בעסקה לאורלנדו מג'יק, בה שיחק 161 משחקים בשלוש עונות (8 נקודות ו-3.1 אסיסטים למשחק), כשבעונתו האחרונה רשם ממוצעים של 6.9 נקודות ו-3.5 אסיסטים ב-20.5 דקות למשחק כולל שיא קריירה של 14 אסיסטים נגד סיאטל.