השיר נעשה אהוד מאוד ביישוב העברי בארץ ישראל, ובהמשך נודע גם בארצות הגולה, שם הוחלפה המילה "פה" למילה "שם" (כך לדוגמה שונה המשפט הראשון בשיר מ-"פה בארץ חמדת אבות" ל-"שם בארץ חמדת אבות").
ברבות הזמן הפך השיר לסמל ציוני מובהק והוא מושר בכינוסים ציוניים שונים, ובכללם מדי שנה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל בערב יום העצמאות.
שם בארץ חמדת אבות
בלייטון
ג'ון סאליבן
ג'ון לורנס סאליבן (באנגלית John Lawrence Sullivan, 12 באוקטובר 1858 - 2 בפברואר 1918), המכונה גם "הנער החזק מבוסטון", היה, בשנים 1881 עד 1892, אחרון אלופי העולם באיגרוף במשקל כבד בעידן התחרויות באגרוף חשוף, ואלוף העולם הראשון באיגרוף במשקל כבד בעידן עטוי הכפפות. סאליבן נחשב לראשון הספורטאים-כוכבים בתרבות האמריקנית ולספורטאי הראשון שהרוויח יותר ממיליון דולר בקריירה הספורטיבית שלו.
חייו.
סאליבן נולד למשפחת מהגרים אירית בפרוור של בוסטון, מסצ'וסטס. בצעירותו הרבה להסתבך עם החוק ונעצר מספר פעמים בידי המשטרה באשמת השתתפות בקטטות תמורת תשלום, במהלך סיורי הופעות שערך בירידים פתוחים לקהל. בשנים 1883–1884 ערך סאליבן מסע תחרויות ברחבי ארצות הברית עם חמישה מתאגרפים נוספים, אשר במהלכו הזמין מתמודדים מן הקהל להילחם נגדו תמורת תשלום. בתקופה זו של 238 ימים ערך סאליבן 195 קרבות איגרוף ב-136 ערים שונות במדינה.
בשנת 1887 הוענקה לו בבוסטון חגורת "אלוף האלופים" לאחר שהשיג בשנת 1882 ניצחונות על אלוף העולם המכהן פדי ראיין (Paddy Ryan) ואחרים. בשנת 1888 השיג ניצחון גם על המתאגרף הבריטי צ'ארלי מיצ'ל (Charley Mitchell) בקרב שנערך בצרפת בניגוד לחוק המקומי.
ב-1889 ערך סאליבן את הקרב האחרון בהיסטוריה באגרופים חשופים מול ג'ק קילראין (Jake Kilrain) אשר בו ניצח בנוק אאוט לאחר 75 סיבובים. הייתה זו ככל הנראה תחרות הספורט הראשונה בהיסטוריה אשר זכתה לכיסוי עיתונאי מאסיבי בתפוצה ארצית. העיתונות ערכה מסע של קידום מכירות לפני הקרב, כולל כתבות רקע וחישובי הסתברויות לסיכויי הניצחון של המתמודדים.
סיום הקריירה ופרישה.
לאחר קרב זה לא התמודד סאליבן בתחרויות אגרוף במשך ארבע השנים הבאות. בשנת 1892 קיים קרב הגנה על התואר מול ג'ים קורבט (Jim Corbett) הצעיר. קורבט ניצח לאחר 21 סיבובים לאחר שהפגין כושר גופני וטכניקה עדיפה על זו של סאליבן, והוכתר כאלוף העולם באיגרוף במשקל כבד.
במשך 12 השנים הבאות המשיך סאליבן להתאגרף תמורת תשלום באירועים ציבוריים שונים. הקרב האחרון שלו התקיים בשנת 1905 מול ג'ים מק'קורמיק (Jim McCormick). בשנים שלאחר פרישתו מאיגרוף הופיע כשחקן, נואם, ופרשן ספורט.
במהלך הקריירה המקצוענית שלו ערך סאליבן 41 קרבות והשיג 38 ניצחונות מהם 32 בנוק אאוט, קרב אחד הסתיים בתיקו, ובקרב אחד, שהיה האחרון שלו כמקצוען, נחל הפסד.
בסך הכל קיים סאליבן בחייו מאות רבות של קרבות איגרוף ובהם השיג יותר מ-450 ניצחונות.
סאליבן נפטר בגיל 59 כאשר גופו שמן ורצוץ משנים רבות של מאמץ גופני אינטנסיבי ושתייה מרובה, ובכיסו 10 דולרים בלבד.
שם לטיני
הערים הפדרליות של רוסיה
הפדרציה הרוסית מחולקת ל-85 סובייקטים פדרליים ומתוכם שלושה סובייקטים מוגדרים על פי חוקת הפדרציה הרוסית כערים פדרליות: מוסקבה, סנקט פטרבורג, וסבסטופול. מוסקבה היא הבירה הרשמית של רוסיה ובה מוסדות הממשל הפדרלי; סנקט פטרבורג היא המרכז התרבותי ובה גם מוסדות הניהול של מערכת המשפט של רוסיה וכן מפקדת הצי הרוסי.
לאחר סיפוח חצי האי קרים לרוסיה, העיר השנייה בגודלה בחצי האי, סבסטופול, הפכה לעיר הפדרלית השלישית ברוסיה. סבסטופול נחשבת לעיר בעלת חשיבות אסטרטגית, ובסמיכות לה שוכן בסיס צי הים השחור.
הרי קירניה
הרי קירניה (בטורקית Beşparmak Dağları; ביוונית Πενταδάκτυλος - בשתי השפות "(הרי) חמש האצבעות") הוא רכס הרים בתחומה של קפריסין הצפונית בצפונו של האי קפריסין. "חמש האצבעות" הוא שמו של החלק המערבי של הרכס, והוא ניתן לו על-שום צורתה של אחת הפסגות הסמוכה לעיר הנמל קירניה שלמרגלותיו, אולם שם זה נוהג בדרך כלל לרכס כולו. הרכס נמשך מחופו הצפוני של מפרץ גוזליורט/מפרץ מורפו (Güzelyurt Körfezi/Κολπος Μορφου), מגיע לשיאו בחלקו המערבי, ומשתפל בהדרגה מזרחה אל חצי האי קרפאז בו הוא הופך לגבעי.
הרכס הוא אחד משני רכסי הרים באי (האחר הוא רכס הרי הטרואודוס), והוא נמתח ממזרח למערב סמוך ובמקביל לחופו הצפוני של האי. אורכו של הרכס הוא 160 קילומטר ורוחבו אינו עולה על עשרה קילומטרים לכל היותר. הוא עשוי אבן גיר ושיש, ומגיע לשיאו בסווילי טפה/קיפריסווונוס (Selvili Tepe/Κυπαρισσόβουνος) שגובהו 1,024 מטרים מעל פני הים. הרי קירניה חוצצים בין חופו הצפוני הצר והתלול של האי לבין המישור שמרכזו - המסאוריה (Μεσαορία/Mesarya Ovası).
דולי (תנועת מצלמה)
עירוני באר שבע
קרפאז
קרפאז או קירפאשה (ביוונית Καρπασία - "קרפסיה", בטורקית Karpaz או Kırpaşa) הוא חצי אי ארוך וצר בצפון-מזרחו של האי קפריסין, השוכן בתחומה של קפריסין הצפונית. חצי האי שלוח מקפריסין לכיוון צפון-מזרח, לעבר מפרץ איסכנדרון שבטורקיה, והוא משווה לקפריסין את צורתה האופיינית המזכירה אגרוף השולח אצבע מורה. אורכו של חצי האי הוא כ-80 ק"מ ורוחבו המרבי הוא 15 ק"מ. רכס הרי קירניה נכנס אליו ממערב והופך בתחומו לגבעי. חצי האי מסתיים בכף זאפר (Zafer Burnu - "כף הניצחון")/כף אפוסטולוס אנדראס (Ακρωτήριο Αποστόλου Ανδρέα - "כף השליח אנדראס"), וסמוך לו שוכנים מספר איים קטנים בלתי-נושבים. מפרץ מאוסה/מפרץ אמוכוסטוס (Mağusa Körfezi/Κόλπος της Αμμόχωστου) שוכן מדרום לו.
אופיו של חצי האי הוא חקלאי והיישוב הגדול ביותר השוכן בתחומו הוא דירקרפאז/ריזוקרפאסו (Dipkarpaz/Ριζοκάρπασο) ובו כ-6,000 תושבים.
עבד רבו מנסור האדי
עבד רבו מנסור האדי (בערבית: عبد ربه منصور هادي, תעתיק מדויק מערבית: עבד רבה מנצור האדי; נולד ב-1 בספטמבר 1945) הוא איש צבא ופוליטיקאי תימני, כיהן כנשיא תימן בשנים 2012–2022. קודם לכן כיהן כסגנו של נשיא תימן עלי עבדאללה סאלח מאז 3 באוקטובר 1994. הוא מונה לנשיא תימן בפועל ב-4 ביוני 2011 במהלך ההפגנות בתימן, לאחר שהנשיא עלי עבדאללה סאלח נפצע בפיצוץ בארמונו והובל לטיפול רפואי בערב הסעודית. הנשיא סאלח חזר מערב הסעודית לאחר כשלושה חודשים, אך ההפגנות נגדו המשיכו ולכן סאלח העביר את הנשיאות לסגנו האדי.
חייו.
האדי נולד ב-1 בספטמבר 1945 בכפר ד'כין שבמחוז אביאן שבדרום תימן שהייתה אז מושבה בריטית (עדן). בשנת 1964 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית בעדן, עדיין תחת שלטון החסות הבריטית בארצו, בימי "הפדרציה של דרום ערב".
בשנת 1966 סיים השתלמות צבאית עם מלגה בבריטניה.
אחרי שארצו זכתה בעצמאות בשנת 1967, בשנת 1970 קיבל מלגה צבאית ללמודי טנקים במצרים למשך שש שנים.
לאחר מכן כקצין בצבא של דרום תימן המקורבת למחנה המדינות הקומוניסטיות, בילה האדי ארבע השנים בברית המועצות במכללה לפיקוד צבאי.
הוא עלה בהיררכיה בצבא של בדרום תימן עד 1986, כשנמלט לצפון תימן יחד עם הנשיא דאז, עלי מוחמד נאצר, נשיא דרום תימן. לאחר שהמפלגה הסוציאליסטית התימנית איבדה את השלטון במלחמת אזרחים בשנת 1986.
אחרי איחוד תימן תחת הנהגתו של הנשיא עלי עבדאללה סאלח, האדי קודם לדרגת מייג'ור-גנרל בשנת 1990.
במהלך המהומות בתימן בשנת 1994, האדי התמנה לזמן קצר על ידי הנשיא עלי עבדאללה סאלח לתפקיד שר הביטחון. בהמשך, בתור נציג של אוכלוסיית הדרום התמנה לסגן נשיא של תימן ב-3 באוקטובר 1994.
קריירה פוליטית.
ב-3 באוקטובר 1994, הוא מונה לסגן נשיא תימן על ידי הנשיא עלי עבדאללה סאלח לאחר התפטרותו של עלי סלים אל-בייד ותבוסת המרד נגד הממשלה בצנעא.
בימי "האביב הערבי" התחילה גם בתימן התקוממות נגד השלטון הסמכותני. הנשיא סאלח נפצע ב-3 ביוני 2011 מירי רקטות על ארמונו. בעקבות פציעתו הוטס סאלח לערב הסעודית על מנת לקבל שם טיפול רפואי. אל האדי, סגנו, החליף אותו כנשיא בפועל עד שסאלח שב לתימן ב-23 בספטמבר. ב-23 בנובמבר חתם סאלח בטקס שנערך בערב הסעודית בחסות בית המלוכה הסעודי ובנוכחות מנהיגי האופוזיציה בתימן על הסכם העברת סמכויות לסגנו האדי. ההסכם נוסח במסגרת תיווך של מדינות המפרץ וקבע כי סאלח ישמור זמנית על תוארו, אך יעביר את סמכויותיו במהלך החודש הקרוב לסגנו. תוך שלושה חודשים עמדו להתקיים בחירות בתימן לתפקיד הנשיא, שבהן סאלח נמנע מלהתמודד. בתמורה להסכמתו להסכם הוענקה לו ולמקורביו חסינות מפני העמדה לדין. נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, אמר באותם הימים: "ארצות הברית מברכת על החלטת הנשיא להעביר מיד את סמכויותיו לסגנו. זה צעד חשוב לעם התימני, שמגיעה לו ההזדמנות לקבוע את עתידו".
ב-25 בפברואר 2012 הושבע האדי לנשיא תימן.
עם היבחרו הוביל האדי, בסיוע מערבי, מתקפה רחבה נגד כוחות אל-קאעידה, שתפסו אחיזה חזקה בתימן.
ב-22 בינואר 2015, לאחר נפילת ארמון הנשיאות בצנעא בידי החות'ים, הגיש האדי את התפטרותו לפרלמנט. ב-8 בפברואר הודיע האדי כי התפטרותו סופית. אולם ב-21 בפברואר, בנאום בעדן, הציג עצמו שוב כנשיא.
ב-25 במרץ 2015 נודע כי לאחר שהתבצר בעדן בפני מתקפת החותים, נמלט האדי לערב הסעודית, בספינה, דרך הים. ערב הסעודית ועוד תשע ארצות ערב בנות בריתה התחילו אז מתקפה אווירית נגד החותים שתפסו את השלטון בתימן. במקביל האדי המשיך להנהיג את תימן ממקום מערב הסעודית, בה הקים ממשלה גולה.