ההתגוננות מפני מגפות נעשית ברמת המדינה. למדינה יש מנגנונים לרפואה מונעת, כמו חיסונים, וכן מנגנונים לזיהוי מגפות בשלבי התפרצותן הראשונים כמו סטטיסטיקת דיווחים מהדרג המטפל. המדינה עוסקת גם בהעלאת מודעות הציבור לצורך להתגונן מפני מגפות, וכן חוקרת את מוצאן (חקירה אפידמיולוגית של משרד הבריאות). במקרים מסוימים, היא אף נוקטת בענישה, למשל, כלפי מי שמפיץ מזון מזוהם. מדינות אף מיידעות אחת את השנייה על הסטטיסטיקה הרפואית הקשורה בהתפשטות מחלות עם פוטנציאל גבוה להפוך למגפות.
גורמים.
מגפה של מחלה מידבקת באוכלוסייה אנושית יכולה להיווצר במספר דרכים:
חסינות לאנטיביוטיקה.
מיקרואורגניזמים עמידים לאנטיביוטיקה, יכולים לתרום להתפרצות מחדש של מחלה שנמצאת כרגע תחת שליטה. למשל, מקרי שחפת עמידה לטיפול היעיל הרגיל בשחפת מהווים גורם דאגה גדול למומחים בבריאות. מדי שנה, כמעט חצי מיליון מקרי שחפת חדשים עמידים בפני מספר תרופות (Multidrug-resistant tuberculosis - MDR-TB) מדווחים מסביב לעולם. לסין והודו יש את השיעור הגבוה ביותר של שחפת העמיד בפני תרופות. ארגון הבריאות העולמי (WHO) דיווח על כמעט 50 מיליון איש בכל העולם שנדבקו ב-MDR-TB, כאשר כ-79% מהמקרים מדובר בחסינות לשלוש אנטיביוטיקות או יותר.
מלחמות ביולוגיות.
ב-1346, הגופות של הלוחמים המונגוליים שמתו ממגפה נזרקו מעל החומות של פאודוסיה. אחרי מצור ממושך, שבמהלכו הצבא המונגולי תחת ג'אני ביג סבל ממחלה, בעזרת בליסטראות הם יידו את הגופות של האנשים שנדבקו מעל החומות של העיר כדי להדביק את התושבים הנצורים. היו השערות שהמעשה הזה היה הסיבה להבאת המוות השחור לאירופה והתפשטותו בה.
האוכלוסייה האינדיאנית נהרסה בגלל המגע עם העולם הישן על ידי המגע עם מחלות פטאליות. לעומת זאת, ישנו רק מסמך אחד של מקרה של מלחמת חיידקים, שמערבת את הקצין הבריטי ג'פרי אמהרסט (Jeffrey Amherst) והקצין השווייצרי-בריטי הקולונל הנרי בוקה (Henry Bouquet), שהתגובה המשותפת שלהם הייתה שימוש ברעיון של מתן שמיכות המזוהמות בחיידק אבעבועות רוח לאינדיאנים כחלק מתאונה הידועה בשם המרד של פונטיאק (Pontiac's Rebellion), שהתרחשה במהלך המצור על פורט פייט (Fort Pitt) בשנת 1763, בתקופה מאוחרת של המלחמה האינדיאנית-צרפתית. עדיין לא ברור אם הניסיון שלהם הצליח או לא. אבעבועות רוח אחרי מרד פונטיאק הניבה 400,000–500,000 (יכול להיות אפילו עד 1.5 מיליון אינדיאנים).
במהלך המלחמה הסינית-יפנית (1937–1945), יחידה 731 בצבא הקיסרי היפני ביצעה ניסויים בבני אדם על אלפי אנשים, רובם סינים. במבצע הצבאי שלהם הצבא היפני השתמש בסוגים שונים של נשק ביולוגי על חיילים ואזרחים סיניים. פרעושי מגפה, בגדים מזוהמים, אספקה מזוהמת ששמו אותם בתוך טילים. כולרה, אנתרקס ודבר שנגרמו בעקבות מעשים אלו גבו את חייהם של כ-400,000 אזרחים סיניים.
מגפה ביהדות.
במקרא.
בספר במדבר (י״ז ו-טו) מסופר שפרצה מגפה בעם בעקבות תלונות לא מוצדקות של העם, שבה נהרגו כ-14 אלף איש. הפתרון היה לפזר קטורת בעם על ידי הכהן.
חטא בעל פעור: בהמשך ספר במדבר (פרק כה) מסופר שבעקבות פיתויין של בנות מואב את בני ישראל לחטוא עמהן בפולחן לבעל פעור, פרצה מגפה בעם שהמיתה 24,000 איש.
המגפה בימי דוד: ב מסופר שפרצה מגפת דבר בעקבות המפקד שערך דוד בעם. במגפה זו נהרגו 70 אלף איש. המגפה נעצרה בגורן ארונה היבוסי. וכדי לעצור את המגפה דוד הקים באותו מקום מזבח והקריב קורבנות.
ב, הרץ מבשר לעלי על תוצאות המלחמה "ויען המבשר ויאמר נס ישראל לפני פלשתים וגם מגפה גדולה פרצה בעם וגם שני בניך מתו חפני ופנחס וארון האלוהים נלקחה". במקרה זה הכוונה היא להרג המוני, מכת מוות.
בספר מלכים ב' (יט לה) מסופר שכאשר סנחריב צר על ירושלים, היה מוות המוני במחנהו. דבר שגרם לו לסגת לארצו מבלי שהצליח לכבוש את ירושלים. על פי המקרא הדבר התרחש בשל התייהרותו של סנחריב על אלוהי ישראל ותפילתו של המלך חזקיה לאל. המוות הפתאומי והמהיר הזה היה ככל הנראה מגפה, אם כי במקרא הוא מיוחס למלאך ה', ולא נאמר כמו במקומות אחרים שמדובר במגפה או בדבר.
בהלכה.
בתלמוד נאמר כי הגדרת דבר (מגפה שמתים בה, והיו קובעים בגינה יום תרועה ותענית) אם ישנם בעיר 500 איש ומתו בדבר שלושה מתים במשך שלושה ימים.
רבי יוסף קארו כתב בשולחן ערוך:
הנחיות להישמר בזמן מגפה.
בתלמוד ובספרי ההלכה ישנה התייחסות לזהירות מיוחדת שנדרשת בזמן התפרצות של מחלה, כך למשל נאמר בתלמוד דבר בעיר - כנס רגליך (-הישאר בביתך).
רבי משה איסרליש כתב בהגהות הרמ"א בשם תשובת מהרי"ל:
רבי אברהם אבלי הלוי גומבינר כתב בחיבורו "מגן אברהם": "כשאבעבועות פורחים בתינוקות ומתים יש לגזור תענית, וכבר חיבר הגאון מוהר"ר משה סליחה על זה, ובשל"ה כתב דכל אחד יבריח בניו מן העיר בעת הזאת ואם לא עשו זאת חייבים בנפשם".
ויליאם תומאס קוסגרייב
ויליאם תומאס קוסגרייב (באנגלית: William Thomas Cosgrave; 6 ביוני 1880 - 16 בנובמבר 1965) מדינאי אירי שימש כנשיא הראשון של המועצה המבצעת של מדינת אירלנד החופשית, בין 1922 ובין 1932. תואר זה מקביל לתואר "ראש ממשלה".
חייו.
ו.ט. קוסגרייב, כפי שהיה מכונה בפי כל, נולד בדבלין. הוא הצטרף ל"מתנדבים האירים" בשנת 1913. בשנה זו עמד להתקבל חוק "שלטון הבית" לאירלנד, בניגוד לדעתם של אנשי הצפון הפרוטסטנטים. אלו הקימו גדודים ואיימו לעלות על דבלין. בתגובה לכך הוקמו גדודי מתנדבים קתולים אשר נקראו "המתנדבים האירים". גדודים אלו היוו את עיקר כוח האדם למורדי מרידת חג הפסחא, בדבלין בשנת 1916 נגד השלטון הבריטי במדינה.
במרידת חג הפסחא השתתף קוסגרייב כלוחם, ואף נעצר ונדון למוות. עונשו הומתק למאסר. בעודו בכלא נבחר לשמש כחבר הפרלמנט הבריטי מטעם מפלגת שין פיין, בבחירות המשנה שהתקיימו בשנת 1917, ולאחר מכן שמר על כיסאו בבחירות 1918. בתקופה זו היו הפרלמנטים של אנגליה ושל אירלנד מאוחדים, ושין פיין נלחמה למען עצמאות אירית ולמען הפרדת הפרלמנטים. בבחירות אלו זכתה שין פיין ב 73 מתוך 105 המושבים השמורים לנציגי אירלנד בפרלמנט.
ב-21 בינואר 1919 התכנסו חברי הפרלמנט מטעם שין פיין אשר לא היו במעצר, והכריזו על עצמם כפרלמנט האירי העצמאי, או ה"דאל הראשון". קתאל ברויה נבחר כנשיא הפרלמנט, ובאפריל התפטר לטובת איימון דה ואלירה, אשר נמלט מן הכלא.
אנשי הדאל טענו כי הם הפרלמנט של "הרפובליקה האירית", וכי זכותם לשלוט באי כולו. הכרזת העצמאות של הדאל לא הוכרה על ידי אף מדינה בעולם פרט לברית המועצות בהנהגתו של לנין.
אף על פי שהיה בין הפוליטיקאים המנוסים מטעם חברי הפרלמנט, קוסגרייב לא נמנה עם הנהגת המפלגה. למרות זאת, צירף אותו דה ואלירה לממשלתו כ"שר לעניינים מקומיים", בשל היותם ידידים.
דרכיהם הפוליטיות של קוסגרייב ודה ואלירה נפרדו בשל יחסם השונה לאמנה האנגלו-אירית משנת 1921. דה ואלירה, ועמו מיעוט של חברי הפרלמנט סברו כי ההסכם, אשר העניק ל-26 המחוזות הדרומיים של אירלנד מעמד עצמאי כמדינה בשם "המדינה האירית החופשית", אך שמר על מסגרת המונרכיה האנגלית, אשר שלטה בענייני החוץ של המדינה החדשה (במסגרת הידועה כ"דומיניון", על פי הנוסח המוכר מקנדה ומאוסטרליה), הוא בגידה בעקרונות הרפובליקניים לפיהם הוקמה שין פיין. רוב חברי הדאל ראו בכינונה של רפובליקה על פני האי כולו מטרה בלתי ניתנת להשגה. מעמד הדומיניון העניק לאירים, במילותיו של מייקל קולינס "את החירות להשיג את חירותם". קוסגרייב הסכים עם קולינס, ועם מייסדה של שין פיין, ארתור גריפית', (אשר היו ראשי המשלחת האירית לשיחות בהן הושג ההסכם). דה ואלירה התפטר ממשרתו (שעתה הקבילה לתפקיד הנשיא), וגריפית' החליפו בתפקיד זה. קולינס, האיש החזק ברפובליקה, הקים ממשלה זמנית בהתאם לתנאי ההסכם. דה ואלירה והפורשים פתחו במלחמת אזרחים.
באוגוסט 1922 מתו גריפית' וקולינס בזה אחר זה. גריפית' מת באופן טבעי, כתוצאה מן המאמץ והלחץ של אירועי הזמן. קולינס נרצח ממארב מתוכנן של תומכי דה ואלירה. כאשר גריפית' וקולינס בין המתים, ודה ואלירה מנהיג את חבורת הפורשים, איבדה המדינה הצעירה את שלוש הדמויות החזקות שהובילו אותה מאז מרידת חג הפסחא. הנהגת הכוחות התומכים בהסכם האנגלו-אירי נפלה עתה לידי קוסגרייב, בשל העבר שלו כפוליטיקאי מנוסה.
בשלב זה "שלטו" שלוש ממשלות באירלנד. "ממשלת" הפורשים של דה ואלירה, "הדאל השני" בראשו עמד גריפית', והממשלה הזמנית שהוקמה על פי האמנה האנגלו-אירית בראשה עמד קולינס. קוסגרייב קיבל לידיו את הנהגת הדאל, ואת ראשות הממשלה הזמנית. כאשר, על פי הוראות ההסכם, קמה המדינה האירית החופשית באופן רשמי בשנת 1922 היה קוסגרייב לראש ממשלתה הראשון, תפקיד שכונה "נשיא המועצה המבצעת".
קוסגרייב היה איש ביצוע יעיל, יותר משהיה מנהיג כריזמטי. הוא הוביל את המדינה הצעירה בתקופה קשה בהיסטוריה שלה, וקידם את החקיקה הדרושה לייצוב מוסדות ממשל עצמאיים ובני קיימא. ממשלתו של קוסגרייב שיחקה תפקיד חשוב בהפיכת האימפריה הבריטית לחבר העמים הבריטי, כאשר בהנהגתו חלו שינויים מקיפים בתפקידו של הכתר הבריטי, המשנה למלך והממשלה הבריטית, בענייניהן של המדינות הכפופות להם.