נחלקו הראשונים והאחרונים מנין הוא האיסור על אדם להזיק לאדם אחר. דעת הרבינו יונה באבות שהוא משום לאו ד"לא תגזול", ומאידך דעת המנ"ח מצווה י"א שהוא נלמד מהשבת אבדה וכן כתב הרש"ש בכתובות והקהלות יעקב בבבא קמא, ודעת היד רמה בבבא בתרא אות ק"ז שהאיסור הוא או משום "ואהבת לרעך כמוך", או משום "לפני עור לא תתן מכשול".
בנוגע למחייב תשלומי המזיק והניזק כתבו הראשונים שבשונה מסברת "ממוני גבך" המחייב את כל דיני התשלומים במשפט העברי הרי שמזיק הוא חידוש שחידשה התורה, שחייב בתשלומין אף על פי שלא עשה קנין בחפץ הניזוק, ולכן הוא נחשב כ"מלווה הכתובה בתורה" - חיוב שחידשה התורה והמתנה עליו נחשב כמתנה על מה שכתוב בתורה. במקום מסוים הגדירו חכמי התוספות את חיובי המזיק כ"עונש".
סוגי הנזיקין.
סוגי הנזיקין, נחלקים למספר חלקים: בעוד שהתורה חייבה ללא ספק אדם המזיק אדם אחר לשלם, ולא רק אם הזיק בגופו אלא אפילו אם ממונו הזיק חייב הוא לשלם, לפי התלמוד במסכת העסוקת בדיני ארבעה אבות נזיקין (בבא קמא) הרי שקיימים נזקים שאינם נגרמים באופן ישיר, אלא באופן עקיף. נזקים אלו נקראים "גרמי":
בדין, דינא דגרמי, נחלקו החכמים. רוב החכמים סבורים שאין חייבים לשלם על דיני דגרמי, אך למרות זאת נפסקה ההלכה כרבי מאיר שדן דיני דגרמי וסבור שהמזיק באופן של "גרמי" חייב לשלם.
ויש מזיק שאינו משלם ממון מדיני התשלומין של מזיק אלא מדין קנס ודוגמה לדבר תשלומי ד' וה'. וכל מקום שסכום הממון קצוב בתורה או שמשלם יותר ממה שהזיק הוא קנס. ויש כמה חלוקים בין תשלומים אלו. בבבל לא דנים דיני קנסות, המודה בקנס פטור ועוד תמצא כמה חילוקים.
מין אחר של נזקים הם "היזק שאינו ניכר". כדוגמה לנזקים אלו הובאו במשנה שלוש דוגמאות: המנסך - אדם ההופך את יין חבירו ליין נסך, המדמע - אדם המערב את פירות חבירו עם תבואה אחרת שהיא דמאי ובכך הוא אוסר אותם באכילה, המטמא - אדם הנוגע בפירות בידיים טמאות ובכך מטמא אותן בטומאת אוכלין. נחלקו רבי יוחנן ורבו חזקיה בגדר חיוב היזק שאינו ניכר, שעליו נפסק במשנה שבמשוגג פטור ובמזיד חייב. לפי חזקיה היזק שאינו ניכר נחשב להיזק מהתורה ופטרו את המנסך במקרה של שוגג די שיודיע לניזק ולא יכשל בשוגג בחטא, ואילו רבי יוחנן מסביר שהיזק שאינו ניכר אינו נחשב להיזק מהתורה, אלא שחכמים קנסו אותו אם עשה את הנזק במזיד, כעונש וכדי שלא יחזור על המעשה. ההלכה נפסקת כרבי יוחנן.
במחייב של דיני דגרמי נחלקו הראשונים. יש שסבורים שכל "דיני דגרמי" הם בעצם כמו "היזק שאינו ניכר", וכמו ש"היזק שאינו ניכר" נחשב להלכה כקנס, כך גם דיני דגרמי. אך הרמב"ן, רבי משה בן נחמן מחלק בין הנידונים, ומסביר שלפי רבי מאיר שדן דיני דגרמי, נזק שנעשה בעקיפין מיוחס למי שעשה אותו בצורה עקיפה זו, ועל ידי כך הוא נחשב כ"מזיק". לעומת זאת, "היזק שאינו ניכר" אינו נחשב להיזק כלל, ולכן גם אם נייחס אותו בצורה זו או אחרת למי שגרם אותו לא נוכל לחייב אותו מדין תורה אלא מדין קנס.
בגדר דיני דגרמי נחלקו הראשונים: הרמב"ן מגדיר את דיני דגרמי בנזק שברור בשעת המעשה שהוא יבוא ואינו תלוי בדעת אחרת. באופן דומה מגדיר זאת גם התוספות במסכת בבא בתרא. דוגמאות לכך: אדם המראה על קרקע חבירו למוכס העיר שמחפש אותה, המראה דינר למומחה כדי שיאמר לו אם כדאי לו לקחת אותו או לא ונתברר שהעצה הייתה מוטעית מיסודה וגרמה נזק, אדם שזרע זרעים ליד גפן חבירו ובכך הפך אותם לכלאיים, השורף שטרותיו של חבירו. לפי פרשנות אחרת, דיני דגרמי הם רק כאלו שהפעולה, שנעשית אמנם בעקיפין, נעשית על ידי האדם עצמו, אך פרשנות זו נדחית על ידי התוספות.
לעומת זאת "דינא דגרמא", שהעושה אותם פטור, הם נזקים שגם העושה אותם בעקיפין, לא עשה אותם בשלימות וחסר עדיין פעולה מסוימת שתשלים את ההיזק. דוגמאות לכך הם הזורק כלי מראש הגג כשמתחת לכלי הזכוכית יש כרים וכסתות שפטור (למרתו שלאחר כך, נלקחו משם הכסתות), המכניס פירות לחצר בעל הבית שלא ברשות ובא הבהמה של בעל הבית אכלה אותם וניזוקה, הנותן סם המוות לפני בהמה חבירו, הכופף את תבואת חבירו לפני הדליקה, העושה מלאכה במי חטאת, שיסוי כלב ונחש באדם אחר.
מין שונה של נזיקין, הם כאלו שנעשים ברשות הפרטית, אך חכמים גדרו את "דיני שכנים" בגדרים מדויקים, והחליטו מי הוא הנקרא מזיק ומי הוא העושה ברשות. חכמים קבעו עד היכן מותר לטעת עץ הנוטע ומשריש שורשים העלולים להזיק לבור של שכן, היכן מותר לחפור בור ולא לחשוש שהוא יערער את בור השכן או את כותלי ביתו של השכן, ומתי מותר לנטוע חרדל בשדה פרטית ולא לחשוש שהדבר יגרמו לדבורים השייכי לשכן לאכול את החרדל ובכך לגרום לעצמן לאכול את הדבש, דבר הגורם נזק לבעל הבית.
הרמב"ן בקונטרס דינא דגרמי מסביר כי ישנם סוגים שונים בנזקין:
לפי כללי דיני הנזיקין, מחייבת התורה בתשלומין את האדם לא רק אם הוא עצמו הזיק, אלא גם אם ממונו המוטל באחריותו הזיק אדם אחר או את חפציו. דינים אלו מסודרים במסכת בבא קמא תחת סדר ארבעה אבות נזיקין.
חמישה דברים.
על פי המשפט העברי אין להתחשב רק בנזק ממוני, ועל המזיק לשלם חמישה תשלומים שונים, המתחשבים בכל נזק אפשרי שרק נגרם:
רוצח השחמט
גבריאל פרייל
גבריאל פּרייל (באנגלית: Gabriel Preil; 18 באוגוסט 1911 - 5 ביוני 1993) היה משורר עברי שחי בארצות הברית. פרסם גם ספר שירה יחיד ביידיש ועסק גם בתרגום יצירות לאנגלית. חתן פרס ביאליק לספרות יפה לשנת 1992.
ביוגרפיה.
פרייל נולד בדורפאט שבאסטוניה וגדל בקרוקי שבליטא, שם למד בגימנסיה עברית. בהיותו בן עשר נפטר אביו וכעבור שנתיים היגר עם אמו לארצות הברית, שם התגורר סבו במדינת ניו יורק. פרייל התגורר ברובע הברונקס עם אמו ואביו החורג. הוא למד בסמינר המורים ובישיבת רבנו יצחק אלחנן (כיום בית המדרש לרבנים של ישיבה יוניברסיטי).
בארצות הברית הושפע משירת משוררי יידיש, ובמיוחד מתנועת האינזיך שהחלה לפעול באותם ימים וכן ממשוררים ישראלים צעירים. בנוסף הושפע ממשוררים אמריקאים כמו וולט ויטמן. שירו הראשון נכתב ביידיש בשנת 1936 ובאותה שנה הופיע ב"הדואר" שבעריכת מנחם ריבולוב שירו הראשון בעברית, "מזמור החיילים המתים". כל ספרי השירה של פרייל נכתבו בעברית, למעט אחד שנכתב ביידיש. כמו כן עסק בתרגום מעברית לאנגלית ולהפך, בין השאר תרגם את שירתם של קרל סנדברג, רוברט פרוסט ורובינזון ג'פרס.
בשנת 1968 ביקר לראשונה בישראל כאורחו של נשיא המדינה זלמן שזר. בשנת 1972 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מההיברו יוניון קולג' בניו יורק.
פרייל נפטר בירושלים בשנת 1993 בעת ביקור לכבוד יציאת ספרו.
מספריו.
* Autumn music : selected poems of Gabriel Preil / edited by Howard Schwartz ; with an introduction by Yael Feldman ; translated by Laya Firestone ... [et al.] (St. Louis : Cauldron Press, 1979)
קישורים חיצוניים.
על יצירתו:
משיריו:
לין צ'דוויק
לין צ'דוויק (אנגלית: Lynn Chadwick; 24 בנובמבר 1914 - 25 באפריל 2003) היה אמן ופסל אנגלי. זכה להכרה בזכות פסליו העשויים מברזל וברונזה, אשר נחשבים כאקספרסיוניסטיים ופיגורטיביים ומוצגים במקומות רבים בעולם.
אודות.
צ'דוויק נולד בלונדון למשפחה מהמעמד הבינוני, הוריו היו לוורנר ראסל צ'דוויק ומרג'רי בראון לין. החל את הקריירה בתור שרטט במשרדי אדריכלים שונים בין השנים 1933 ל-1939. במלחמת העולם השנייה שירת כטייס בחיל האוויר האנגלי ולאחר מכן עסק בעיצוב רהיטים וטקסטיל. בשנת 1950 הציג לראשונה תערוכת יחיד ובשנות החמישים התגבש סגנונו הייחודי אשר משרטט בקווים כללים בני אדם וחיות. בשנת 1956, כשהיה בן 41, זכה בפרס הראשון בפיסול בביאנלה של ונציה.
עבודותיו מוצגות בין השאר במוזיאון תל אביב לאמנות ובמוזיאון ישראל.
היה חבר במסדר האימפריה הבריטית ובמסדר האמנויות והספרות.
היה נשוי שלוש פעמים ואב לארבעה ילדים.
אדוארדו צ'ילידה
אדוארדו צ'ילידה (ספרדית: Eduardo Chillida Juantegui; 10 בינואר 1924 - 19 באוגוסט 2002) היה פסל בסקי-ספרדי אשר נודע בזכות יצירותיו האבסטרקטיות והמונומנטליות.
חייו.
נולד בסן סבסטיאן שבחבל הבסקים שבצפון ספרד. בין השנים 1943–1947 למד ארכיטקטורה באוניברסיטת מדריד ולאחר מכן למד תקופה קצרה בבית ספר לאמנות. בשנת 1947 יצר את פיסלו הראשון. פסליו הראשונים היו פיגורטיביים ונעשו מחומרים כמו טיח וחימר, אולם במהרה זנח את הפיסול הפיגורטיבי בשביל פיסול אבסטרקטי ממתכת. תחילה הושפע מאוד מהפסל הספרדי חוליו גונזאלס. בשנת 1948 עזב את ספרד לטובת פריז, וחזר לספרד רק בשנת 1951. בשנת 1954 הוא יצר דלתות לבזיליקה של ארנזוזו (Arantzazu) שבאותה תקופה עברה תהליך בנייה מחדש. לפרוקיט זה הוזמנו יצירות מאמנים בסקים בולטים נוספים לרבות נסטור בסטרטשה, אגוסטין איברולה וחורחה אוטיזה.
זוכה פרס פרמיום אימפריאלה לפיסול לשנת 1991. זוכה פרס וולף לאמנות לשנת 1984–1985.
פיליפ מאטר
פיליפ מאטר (בערבית: فيليب مطر; נולד ב-1941 בירושלים) הוא היסטוריון פלסטיני-אמריקאי, שימש כמנהל המכון ללימודים פלסטינים בביירות בין השנים 1984 ל-2001.
היה עמית פולברייט. סיים דוקטורט בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק. הוא לימד באוניברסיטת ייל, אוניברסיטת ג'ורג'טאון ובסיטי קולג' של ניו יורק. משמש כנשיא המרכז המחקר הפלסטיני-אמריקאי (Palestinian American Research Center) ועורך משנה של כתב העת Journal of Palestine Studies.
יעל פלדמן
יעל פלדמן (נולדה ב-9 בינואר 1941) היא פרופסור לספרות עברית והשוואתית ולימודי יהדות באוניברסיטת ניו יורק המופקדת על הקתדרה על שם אברהם כ"ץ לחינוך ותרבות עברית.