הפרק השלישי של הסימפוניה בא לתאר את חיות היער (כפי שמתאר הכינוי שניתן לו על ידי מאהלר). הפרק כתוב בסולם דו מינור. בפרק השלישי מצוטטות שורות רבות משיר מתוך "קרן הפלא אשר לנער" שמאהלר הלחין שנים רבות לפני כן: "החלפת תפקידים בקיץ" ("Ablösung im Sommer") והוא שיווה לו מנגינה שמתארת את יצורי היער ובעיקר את חיי החיות המסתובבות על הארץ. הפרק הזה נגוע בלא מעט כלי נשיפה המחקים בעיקרון בתוך המלודיה והשבירות החרישיות והענוגות את רחשי היער, חיות הבר ועוד. הכינורות הראשונים והשניים מחולקים לשתי קבוצות. הפרק בנוי בצורת רונדו, כאשר בו יש נושא ראשי (רפרן) שחוזר ובכל פעם בין הופעותיו מפריד נושא חדש. נושא הפרק חינני ועדין. לאחר מכן מופיע נושא חדש (סימון 4) ומעט פראי יותר, במשקל שש שמיניות. לאחר מכן חוזר נושא הפרק (בסימון 6) עם מספר שינויים והרחבות, בעיקר בתזמור שנעשה "כבד" יותר ומגוון יותר. לאחר קטע מעבר עוצמתי מופיע נושא חדש (סימון 9) ועדין יותר. לאחריו חוזר הנושא הראשי (סימון 12), עוד הפעם עם שינויים והרחבות חדשים. לאחריו מנגן הפוסט הורן (קרן דואר) מאחורי הקלעים (סימון 14), בתרועה, שלאחריה מלודיה איטית ובעלת תחושת טבע חזקה. לאחר מכן חוזר הנושא הראשי (סימון 17) אשר מתפתח ומשתנה. לקראת הסוף נשמעים שוב קריאת קרן הדואר והנושא הראשי, ולאחריו נגמר הפרק בסולם דו מז'ור. נגינת הפרק אורכת בין 15 ל-20 דקות.
הפרקים הרביעי והחמישי.
שני הפרקים, הרביעי והחמישי, הם הפרקים היחידים בסימפוניה אשר נעשה בהם שימוש בקול האדם. הטקסט של סולו האלט מהפרק הרביעי לקוח מתוך היצירה הגדולה של פרידריך ניטשה: "כה אמר זרתוסטרא". השיר נקרא: "בחצות הלילה" והוא מתאר המתאר את חיי הלילה, הרחשים והקולות שמתעוררים דווקא בחשכה, בחצות הלילה. הפרק מאוד שליו ורגוע, והוא מצליח להעביר את קולות הלילה המנומנמים בפרק רך ונוגה, בעל אופי רצ'טטיבי, כמעין הקדמה לפרק החמישי. בפרק משולבים בעורמה גם מספר מוטיבים מן הנושא הראשון של הפרק הראשון בסימפוניה. הפרק הרביעי כתוב אומנם בסולם רה מז'ור, אך הפרק נגמר בסולם לא ברור, ולמעשה נדמה כאילו כלל אין לו סיום ושהוא ממשיך ישירות אל הפרק החמישי, העליז ממנו לאין שיעור. נגינת הפרק הרביעי נמשכת כעשר דקות.
בפרק החמישי נעשה השימוש במקהלת הילדים והנשים יחד עם סולו האלט. נהוג ששתי המקהלות שרות ממקום גבוהה יותר מבמת הקונצרט ורק סולו האלט עומד על הבימה. בפרק נעשה שימוש נרחב בפעמונה (גלונשקפיל) ובפעמונים, והמוזיקה נושאת אופי מאוד רך, עדין ועליז. מנגינת הפרק מבוססת פחות או יותר על שיר מתוך קובץ שירים אחר שמאלהר הלחין: "קרן הפלא של הנער", מחזור שירים שמאהלר שילב גם בסימפוניה השנייה ובסימפוניה הרביעית. השיר נקרא: "Es sungen drei Engel", כלומר: "פצחו בשיר ערב שלושה מלאכים". המוזיקה של הפרק מאוד נוגה ו"מלאכית". הפרק החמישי כתוב בסולם פה מז'ור. זהו הפרק הקצר ביותר בכל הסימפוניה, והוא נמשך בין ארבע לחמש דקות.
הפרק השישי.
הפרק השישי והאחרון הוא גם, במפתיע, הפרק האיטי ביותר בסימפוניה (פרק סיום דומה בטמפו איטי חריג הוא פרק הסיום של הסימפוניה האחרונה של מאהלר, הסימפוניה התשיעית). הוא כתוב בסולם רה מז'ור. נושאו הראשי של הפרק השישי מזכיר במקצת את נושא ההקדמה הקצרה שנוגנה בקרנות היער, בתחילת הפרק הראשון של הסימפוניה. תחילה מופיע הנושא השקט והאמוציונאלי רק בתזמורת מיתרים מצומצמת. הפעם ישנה חלוקה לא רק בכינורות הראשונים והשניים, אלא גם בויולות ובצ'לים. עם התקדמותו של הפרק לאט לאט נוספים כלים חדשים ושונים, שמעצימים את מלודיית הפרק הלירי, עד אשר לבסוף מנוגן הנושא ברוב חגיגיות בכל התזמורת כולה, עד לסיום האופטימי באקורד רה מז'ור רם, על רקע נקישות עוצמתיות מהטימפאני.
נגינת הפרק אורכת בין 25 דקות לחצי שעה, ומכאן שהוא הפרק השני באורכו בסימפוניה.
בעיית האדם באמצע
שלום הציבור (להקה)
שלום הציבור היא להקה ישראלית שפעלה בשנים 1984 עד 1985. היא הוקמה על ידי יובל בנאי, הגיטריסט אורן אליעזרי ואיגי דיין, שהיו חברים קודם לכן בלהקה "משינה".
היסטוריה.
לאחר שהתגלעו מחלוקות בין בנאי לבין שלומי ברכה, גם הוא חבר "משינה", התפרקה הלהקה במרץ 1984, לאחר הופעה אחרונה בקולנוע "דן", בטרם הוציאה תקליט שדרים ראשון. לאחר הפירוק התפצלו דרכיהם של חברי הלהקה, ויוצאיה בנאי, אליעזרי ודיין הקימו את "שלום הציבור", בעת שברכה ומייקל בנסון הקימו את להקת "החזית העממית". הלהקה ניגנה במועדונים שונים בתל אביב, למשל בפאב "שבלול", אך הופעותיה לא זכו להצלחה רבה.
במסגרת "שלום הציבור" מצא בנאי ביטוי כרומנטיקן עדין, לעומת אפיונו כסולן סוער במשינה. אורן אליעזרי ניגן בסינתיסייזר, גיטרות ובס ואיגי דיין בתופים אלקטרוניים ובכלי הקשה. ללהקה הצטרפו גם יוצאי להקת "לאופרד" אוהד ורסנו ומרק רזניק, שניגנו בבס ובגיטרה בהתאמה, ובהקלטות ניגן גם רונן בן-טל, בעל האולפן שבו הקליטו, בסינתיסייזר. בנאי שר ותיכנת Oberheim DMX (מכונת תופים שיוצרה על ידי חברת Oberheim Electronics).
במסגרת הלהקה זנחו חבריה את השירים באנגלית, ששרו במשינה, וניסו לפנות אל הקהל הרחב. הלהקה הוציאה שני תקליטי שדרים לתחנות הרדיו, שאת שניהם כתב בנאי והלחין אליעזרי: "נובמבר אחד" (או באיות "נובמבר 1") ו"ינשוף על ענף גבוה". השירים זכו להצלחה מסוימת ברדיו, אך הלהקה לא הצליחה לחתום על חוזה בחברת תקליטים.
אבי מורגנשטרן כתב על הלהקה:
על שירם "נובמבר אחד" כתב:
יאיר לפיד תיאר את "נובמבר אחד" כשיר "חביב, קליט ולא שום דבר יותר מזה".
ב-1985 התפרקה "שלום הציבור". לאחר פגישה מקרית של בנאי, ברכה ובנסון, הם החליטו על חידוש הפעילות של משינה. יובל בנאי העיד בראיון כי "לא נוצרה כימיה בהרכב הזה", והעיתונאי יוסי חרסונסקי העיר בעת חידוש פעילותה של משינה כי "הטקסטים הכבדים של הלהקה [של 'שלום הציבור'] לא נקלטו במועדוני תל אביב".
באוקטובר 2018 עלתה גרסת רמיקס של "ינשוף על עץ גבוה" לספוטיפיי.
פרדריק קגן
פרדריק קגן (באנגלית: Frederick Walter Kagan; נולד ב-26 במרץ 1970) הוא סופר והיסטוריון צבאי יהודי-אמריקאי, נאו-קונסרבטיבי, המשמש כיום חוקר בכיר ב"מכון היוזמה האמריקאית לחקר מדיניות ציבורית" – AEI, וכיהן כמרצה בווסט פוינט עד 2005.
קורות חיים.
קגן סיים ב-1991 תואר ראשון בלימודים סובייטים ומזרח אירופה באוניברסיטת ייל וב-1995 דוקטורט באותה אוניברסיטה בהיסטוריה צבאית סובייטית ורוסית. בשנים 1995 - 2005 היה מרצה להיסטוריה צבאית באקדמיה הצבאית האמריקאית "ווסט פוינט" - Associate Professor, 2001-2005; Assistant Professor, 1995-2001; כיום הוא חוקר בכיר ב"מכון היוזמה האמריקאית לחקר מדיניות ציבורית" – AEI, שהוא אחד מגופי החשיבה השמרנים הוותיקים ביותר בארצות הברית (נוסד ב-1943).
בן לדונלד קגן, מהידועים בהיסטוריונים של העת העתיקה; אח לרוברט קגן, אנליסט פוליטי במכון ברוקינגס; ובעלה של קימברלי קגן, נשיאת ומייסדת המכון לחקר המלחמות (ISW) – כולן דמויות נאו-קונסרבטיביות ידועות. גיסתו, אשת אחיו רוברט קגן, היא ויקטוריה נולנד כיום דוברת משרד החוץ האמריקאי ולשעבר שגרירת ארצות הברית לנאט"ו.
כתיבתו.
ספרו הראשון של קגן, "הרפורמות הצבאיות של ניקולאי הראשון: ראשיתו של הצבא הרוסי המודרני" - "The Military Reforms of Nicholas I: The Origins of the Modern Russian Army", יצא לאור ב-1999.
לאחר מכן הוא כתב יחד עם אביו דונלד קגן את אחד מספריו הידועים ביותר – "בשעה שאמריקה ישנה" - "While America Sleeps: Self-Delusion, Military Weakness, and the Threat to Peace Today", שיצא לאור בספטמבר 2000 (הוצאת סיינט מרטין), ערב בחירת ג'ורג' בוש (הבן) לנשיאות ארצות הברית. שמו של הספר מבוסס על ספרו של צ'רצ'יל "בשעה שאנגליה ישנה", שנכתב ב-1938 ערב מלחמת העולם השנייה. כמו צ'רצ'יל, טען קגן כי המעצמה הרלוונטית, במקרה של קגן ארצות הברית, נתונה לאשליה עצמית שיש לה כוח, בעוד שבעצם הוא לא קיים, ממש כמו שהיה מצבה של אנגליה בעקבות מלחמת העולם הראשונה. קגן ואביו קראו בספר זה להתעוררותה של ארצות הברית, חיזוק הגנתה וחידוש נכונותה לפעול גם בכוח הזרוע, משום שחולשתה הצבאית היא האיום האמיתי על השלום. הספר נחשב ומוערך, משום שיש הטוענים שניבא בדיוק את שהתרחש שנה לאחר מכן, בספטמבר 2001 – הפיגוע במגדלי התאומים, והוא אכן השפיע על מדיניות ממשל בוש (הבן).
בינואר 2007 כתב קגן במסגרת ה-AEI דו"ח על מלחמת עיראק, הנקרא "לבחור בניצחון: תוכנית להצלחה בעיראק". הדו"ח נחשב לרב השפעה ביותר וככזה נטען ששינה את כיוון פני המלחמה בעיראק ב-2007. הדו"ח נכתב כתגובה לדו"ח שהגישו בדצמבר 2006 ג'יימס בייקר, שר החוץ וראש מטה הבית הלבן לשעבר, וחבר הקונגרס הדמוקרטי מאינדיאנה לי המילטון, באותו נושא, ואשר טען שארצות הברית איננה יכולה לנצח בעיראק בכוח הזרוע, אלא נדרשת גישה פוליטית במקום הגישה הכוחנית. דו"ח בייקר-המילטון המליץ להוציא בהדרגה את הכוחות האמריקאים בעיראק מכלל פעילות צבאית שם ולהעביר את נטל הלחימה בטרור לכוחות המקומיים. בניגוד להם המליץ דו"ח קגן דווקא להכניס עוד כוחות אמריקאים לעיראק ולהגביר את הלחימה הצבאית הישירה של האמריקאים שם.