ב-17 בספטמבר 1781 הוא נבחר לסנאט של מרילנד וב-2 בדצמבר 1784 כנציג לקונגרס. לאחר מסע בחירות שנוי במחלוקת הוא נבחר ב-10 באוקטובר 1788 לבית המחוקקים של מרילנד. שנתיים לאחר מכן הוא פרש מהחיים הציבוריים ובילה שנה בעסקי מסחר. ב-15 בנובמבר 1791 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה של חמש שנים בסנאט של מרילנד. לוושינגטון היו קשיים ניכרים בתקופת כהונתו השנייה, שכן חברי הקבינט שלו, אלכסנדר המילטון והנרי נוקס, התפטרו. בנוסף, לאחר שמינה את טימות'י פיקרינג למזכיר המדינה, נותר תפקיד מזכיר המלחמה, פנוי. לאחר שכמה אישים שוושינגטון ראה כראויים למינוי דחו את הצעתו, עלה שמו של ידידו, ג'יימס מקהנרי.
ב-1796 מינה וושינגטון את מקהנרי למזכיר המלחמה ומיד הטיל עליו את המשימה לאפשר את העברתם של עמדות הגבול המערביות משליטתה של בריטניה לשליטת של ארצות הברית, על פי תנאי "הסכם ג'יי" .
מקהנרי ייעץ לוועדה של הסנאט להימנע מצמצום כוחות הצבא. הוא סייע לארגון מחדש של צבא ארצות הברית לארבעה רגימנטים של חיל רגלים, מחלקת דרגונים וסוללת תותחנים. לזכותו נזקפת הקמתה במרץ 1798 של מחלקת הצי של ארצות הברית, בהתבסס על המלצתו ש"מחלקת המלחמה צריכה לקבל סיוע מנציב לענייני הימיה".
בתקופת ממשלו של הנשיא ג'ון אדמס בשנים 1797 – 1801, הוא המשיך את כהונתו כמזכיר המלחמה, שכן אדמס החליט להשאיר את הקבינט הנשיאותי שאך הוקם כפי שאויש מלכתחילה. לא היה תקדים לממשלה החוקתית החדשה. אדמס הבין בהדרגה ששלושה חברים בקבינט הביעו שוב ושוב את התנגדותם כלפיו: מקהנרי, פיקרינג (מזכיר המדינה) ואוליבר וולקוט, הבן (מזכיר האוצר). הם נטו להקשיב לדבריו של אלכסנדר המילטון יותר מאשר לנשיא ובאופן ציבורי הביעו אי הסכמה עם מדיניות החוץ של אדמס, בעיקר ככל שנגע העניין לצרפת. במקום להתפטר מתפקידיהם הם בחרו להישאר בקבינט ולפעול כנגד מדיניותו הרשמית של הנשיא. לא ידוע אם אדמס ידע על חוסר נאמנותם. אף על פי שרבים חיבבו את מקהנרי באופן אישי, וושינגטון, המילטון וולקוט הלינו כנגד חוסר כישרונו.
מקהנרי תרם לבעיותיו של אדמס כראש הרשות המבצעת בשל היעדרויותיו הארוכות והתכופות של הנשיא מהבירה, כאשר הוא משאיר את ענייני המדינה בידיהם של מזכיריו, שקיבלו את האחריות לניהולם מבלי לקבל את הסמכות המתאימה. לאחר ישיבת קבינט סוערת שהתקיימה במאי 1800 ביקש אדמס ממקהנרי להגיש את התפטרותו וב-13 במאי הוא עשה כן. בתחילה שקל אדמס להחליף את מקהנרי בג'ון מרשל, אך כאשר עזיבתו של פיקרינג את מחלקת המדינה השאירה חלל ריק, מינה אותו אדמס לתפקיד זה. כיורשו של מקהנרי נקב אדמס בשמו של סמואל דקסטר. כאשר סירב פיקרינג להתפטר, פיטר אותו אדמס בעצמו. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1800 דרבן מקהנרי את המילטון להטיח את האשמותיו כנגד הנשיא, ולהטיל ספק בנאמנותו ובפטריוטיות של אדמס, וכך לעורר ויכוחים ציבוריים בין המועמדים לנשיאות ובסופו של דבר לסלול את דרכו של תומאס ג'פרסון לבחירה כנשיא הבא.
שנותיו האחרונות.
ב-1792 רכש מקהנרי שטח אדמה של 95 אקרים ברידג'לי דילייט שבבולטימור וקרא לו "פאייטוויל", על שמו של ידידו המרקיז דה לה פאייט, שם הוא בילה את שנותיו האחרונות. באותה תקופה המשיך מקהנרי בתכתובת ענפה עם ידידיו ועם עמיתיו לתקופת כהונתו בממשלה, במיוחד טימות'י פיקרינג ובנג'מין טלמג', שאיתם הוא החזיק ברעיונות הפדרליסטיים ועקב אחר התקדמות מלחמת 1812.
התקף שיתוק שלקה בו ב-1814 הותיר את מקהנרי עם כאבים קשים ועם חוסר יכולת מוחלט לעשות שימוש ברגליו. שנתיים מאוחר יותר נפטר ג'יימס מקהנרי. עם מותו כתבה עליו רעייתו, פגי לבית קולדוול, שאותה נשא לאישה ב-8 בינואר 1784, את הדברים הבאים:
תודה (שיר)
תודה (פירושונים)
ורוניקה אסקובר
ורוניקה אסקובר (באנגלית: Veronica Escobar; נולדה ב-15 בספטמבר 1969) היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישה עשר של מדינת טקסס מאז 2019. טרם היבחרה לבית הנבחרים כיהנה אסקובר כנציבת מחוז אל פאסו בשנים 2007–2011 וכשופטת המחוז בשנים 2011–2017.
ביוגרפיה.
אסקובר נולדה ב-1969 באל פאסו, מהגדולות שבערי טקסס. היא גדלה בסמוך לרפת של משפחתה עם הוריה וארבעה אחייה. אסקובר למדה בתיכון הקתולי "אקדמיית לורטו" ואחר כך בתיכון בורגס, לפני שקיבלה תואר ראשון מאוניברסיטת טקסס באל פאסו (UTEP) ותואר שני מאוניברסיטת ניו יורק. אסקובר עבדה בסגל של ריימונד קבאלרו, אז ראש עיריית אל פאסו. כאשר קבאלרו לא הצליח להיבחר מחדש לתפקידו, החלה אסקובר את דרכה בשירות הציבורי. היא נבחרה לנציבת מחוז אל פאסו ב-2006 וב-2010 נבחרה לשופטת המחוז.
באוגוסט 2017 התפטרה אסקובר מתפקידה במטרה להתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית לקראת בחירות 2018. אסקובר התמודדה למושבו של בטו או'רורק, שייצג את מחוז הקונגרס ה-16 של טקסס. מכיוון שהמחוז נחשב מעוז המפלגה הדמוקרטית ומתגוררים בו מספר רב של היספנים, מועמד המפלגה הדמוקרטית שיזכה בפריימריז במפלגתו צפוי יהיה לזכות בבחירות הכלליות. אסקובר ניצחה בבחירות המקדימות שנערכו במפלגתה עם 61% מהקולות, כשהיא גוברת על חמשת עמיתיה.
ביוני 2018 הובילה אסקובר ביחד עם או'רורק הפגנות בטורנילו שבטקסס, כמחאה על מדיניות הפרדת המשפחות של ממשל דונלד טראמפ והמחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית שכללה הפרדת ילדים מהוריהם שהיגרו אל ארצות הברית. העיר שוכנת קילומטרים בודדים מריו גראנדה, נהר המהווה את גבול ארצות הברית עם מקסיקו במדינת טקסס. ממשל טראמפ הקים "עיר אוהלים" בטורנילו, בה הוחזקו ילדים שהופרדו מהוריהם.
אסקובר זכתה בבחירות הכלליות ב-6 בנובמבר, וגברה על ריק זייברגר, מועמד המפלגה הרפובליקנית. בכך נהפכה לאישה הראשונה לייצג את מחוז הקונגרס ה-16 של טקסס בקונגרס האמריקאי. עם ניצחונה, אסקובר וסילביה גרסיה הפכו לנשים הלטיניות הראשונות בבית הנבחרים מטעם טקסס.
מבצע אור ירוק
מבצע אור ירוק היה מבצע מתוכנן של צה"ל להנחתת אוגדת שריון בגדה המערבית של מפרץ סואץ. התוכנית כללה איגוף ימי על ידי הנחתת כוחות משוריינים בהיקף של אוגדה בחוף המערבי של מפרץ סואץ באמצעות נחתות חיל הים הישראלי. לשם כך יזם חיל הים את כוח הנחיתה ובוצעו תרגולים רבים. מטרת המבצע הייתה אחת מהשתיים: לחדור לעומק מצרים דרך ואדי ספגה, לאגוף את הצבא המצרי הפרוס לאורך תעלת סואץ ולתקוף אותו מעורפו ("אור ירוק" גדול) או לכבוש את הגדה המערבית של מפרץ סואץ ולתפוש את שדות הנפט מורגן ובלעים בצפון המפרץ ("אור ירוק" קטן) כדי שישמשו נושא למשא ומתן.
המבצע המתוכנן, שצה"ל תירגל אותו ובזמן מלחמת יום הכיפורים אף החל במימושו, לא יצא אל הפועל.
תוכנית המבצע.
מבצע רביב, שנערך ב-8 בספטמבר 1969 במסגרת מלחמת ההתשה, היה מבצע נחיתה קטן היקף: השתתפו בו רק שלוש נחתות טנקים (נט"קים), שהובילו כוחות משוריינים בסבב אחד בלבד מראס סודר לראס אבו דרג'. למרות היקפו המצומצם של המבצע הופקו מפשיטת השריון המונחתת הזו לא מעט לקחים, ואלה יושמו בתוכניות הפעולה הבאות. בשנים שקדמו למלחמת יום הכיפורים גובשו במטכ"ל צה"ל תוכניות להנחתת כוחות משוריינים בהיקף של אוגדה בחוף המערבי של מפרץ סואץ.
הנחיתה הייתה המשימה העיקרית שתוכננה לחיל הים לעת מלחמה בגזרת ים סוף. חיל הים ערך בים סוף כוח תובלה והנחתה למטרת איגוף ימי, שכלל שבע נחתות בגדלים שונים וצה"ל תירגל בהן הנחתה של כוחות משוריינים. תוכניות הנחיתה כונו מבצע "אור אדום" ו"מבצע אור ירוק". מגמת המבצע הייתה להגיע לעורפם של המערכים העיקריים המצריים ובכך להוציאם מאיזון.
בשנים 1972–1973 תוכנן לראשונה מבצע נחיתה בהיקף של אוגדה, מבצע "אור ירוק" (שבשלבי התכנון הראשונים נקרא מבצע "אור אדום"). התכנונים כללו את הגיבוש העקרוני והמעשי של תורת הנחיתה, את שיטת הפעולה, את הרכבי הכוח, את עקרונות שיתוף הפעולה בין הכוחות, את חלוקת הפיקוד ואת השליטה במבצע. בתוכנית המבצע פורטו: הארגון וההפעלה של חוף ההעמסה (החוף שבו מתכנסים ומועמסים כלי הרק"ם על הנט"קים), אופן ההובלה של הגייסות ושל הרק"ם בים, נתיבי התנועה ודרך אבטחתם של הגייסות ושל הרק"ם בים, שיטת התפיסה והאבטחה של ראש החוף. בתוכנית פורטו גם הפעולות שנדרשו להכנת שטח הנחיתה ולהיערכות הנחתות לנחיתה, סדר הנחיתה ואופן הוצאת הגייסות והרק"ם מהספינות אל החוף. בגלל המספר המוגבל של כלי הנחיתה וההיקף הגדול של הכוח המונחת צריך היה לציין במדויק את נתיבי התנועה ואת מספר הסבבים בין השטח הישראלי (חוף ההעמסה) לבין נקודת הנחיתה בשטח מצרים ולוודא שהתנועה אל היעד תהיה חשאית (שכן אפשר היה לסכל ללא קושי רב את הנחיתה בכל נקודה על מסלול התנועה לאתר ההנחתה, ובמיוחד בנקודת ההחפה). תוכנית המבצע גם כללה את אופן הסיוע (האווירי והימי) המוקצה לאבטחה ולבידוד אזור הפעולה וכן את פעולות ההונאה וההטעיה ואת הפעולות לשמירה על ביטחון המידע. בנוסף פותחה ותורגלה נחיתת נט"קים על ריפי אלמוגים כדי להתחמק מטילי ים-ים ועל מנת להכין נקודות נחיתה אלטרנטיביות למבצע אור ירוק. שיטה זו הוצגה לסגל המטכ"ל חודשיים לפני המלחמה.
תרגול המבצע.
ב-21–24 בנובמבר 1972 ערך צה"ל את תרגיל "הרף עין", שבו תורגלה במפרץ סואץ הנחתה של חטיבת צנחנים.