כדי להקים את התחנה הניסיונית החקלאית, עליה היה אחראי מנהלה של אנה, נדרשה אנה למצוא בין אסירות המחנה היודעות גרמנית, כוחות עבודה מתאימים. בתקופת עבודתה זו, בחרה אנה להעסיק נשים שלמעשה לא היה צורך בהם על מנת להצילן. בעבודה תחת אנה, התנאים היו פחות קשים ממקומות אחרים.
אנה לא הסתפקה בפעולות ייעוץ ובניחומן של הנשים הסובלות. היא עזרה לאסירות לשכוח מעט את סבלן והשפלתן ונתנה להן כוח ותקווה. בנוסף, ארגנה אנה הרצאות, דיונים קבוצתיים ושיעורים פרטיים בשפות שונות לכל הנשים היהודיות. כך נהפכה אנה בינדר למקור השראה ובהתנהגותה השפיעה גם על הנשים האריות האחרות ששוכנו יחד עם היהודיות.
בסתיו 1942, כאשר הועבר מחנה הנשים מאושוויץ לבירקנאו, החליטה הנהלת המחנה, שיש להחזיר לאושוויץ את כל האסירות העובדות במשרדים, מתוך חשש שהן עלולות להדביק את אנשי הס.ס. במחלות ובמגיפות שפקדו את מחנה בירקנאו. בהשפעתה של אנה בינדר שוכנו כל האסירות, אריות ויהודיות, יחדיו במרתף המבנה שנקרא "שטבסגבוידה" באושוויץ.
בסתיו 1943 נאסרה יהודיה צעירה מסלובקיה, מעובדות המחלקה הפוליטית, באשמת התכתבות עם אסיר פולני. אנה ביקשה ממנהלה, יואכים צזאר, שיתערב לטובת היהודיה ויעזור לה. צזאר יעץ לאנה שתחדל להגן על היהודיות. לאחר מקרה זה, מעמדה של אנה בינדר פחת. אנשי הס.ס. לא אהבו את יחסיה של אנה עם האסירות היהודיות. בתחילת ינואר 1944, הוכנסה לצינוק למשך שבעה ימים, בגלל מצית שנמצא ברשותה.
לאחר צאתה מהצינוק הכינה אנה מכתבים ומתנות לחבריה היהודים, אך המכתבים נמצאו. החשש שחבריה ייענשו הניע אותה לבקש ממנהל משרדה לא לדווח לממונים עליו על גילוי המכתבים שכתבה, בתמורה להסכמתה לעבור למחנה הריכוז וההשמדה בירקנאו. אנה בינדר אורבנובה נשלחה לפלוגת העונשין ועבדה בסלילת כבישים בסביבות בירקנאו. בעקבות עבודה זו, חלתה ונשלחה לבית חולים במחנה. בעזרת ידידות הצליחה להבריא ולעבור לעבודת לבלרות במקום פלוגת העונשין. ב-1 באוגוסט 1944 נשלחה למחנה ראוונסבריק. כעבור חדשים מספר, נשלחה למחנה גרליץ שברפובליקה הצ'כית. אנה הצליחה לברוח מהמחנה וחזרה לפראג.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה, המשיכה בלימודיה האקדמיים, ונהפכה למרצה לפילוסופיה ולפילולוגיה מודרנית באוניברסיטת פראג. נישאה לד"ר הנרי אפשטיין ונולדו לה 3 ילדים.
הכרה והנצחה.
ב-18 ביולי 1967, יד ושם הכיר בד"ר אנה בינדר-אורבנובה כחסידת אומות העולם. שמה נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם ואף ניטע לכבודה עץ.
פאבל גוידיץ'
פאבל פיטר גוידיץ' (בלטינית: Pavel Peter Gojdič; 17 ביולי 1888- 17 ביולי 1960) היה כומר רוסיני, שהשתייך לנצרות הקתוליות היוונית ובישוף של מחוז פרשוב, בסלובקיה, מחסידי אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה כ-1,500 יהודים ממוות בידי הנאצים.
רקע ביוגרפי.
פאבל גויידיץ' נולד ב-17 ביולי 1888 בכפר רוסקה פקלני שבמחוז פרשוב, אוסטרו-הונגריה. בנם השלישי של הכומר הקתולי סטפן גויידיץ' ואנה גרבריובה, בני העם הרוסיני. היה איש דת ושימש ככומר.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
החל משנת 1927 היה גויידיץ' המנהל האפוסטולי של הנציגות הקתולית היוונית של מחוז פרשוב, ומאמיניו היו שייכים ל-4 לאומים שונים. גויידיץ' עשה כל מאמץ אפשרי לאחד ביניהם ולצמצם את השוני ביניהם, אולם נסיונותיו נקטעו על ידי הלאומנים הסלובקיים, אשר הובילו לאוטונומיה סלובקית באוקטובר 1938 ומאוחר יותר לעצמאות סלובקיה במרץ 1939. התנועה הנציונלית השפיעה גם על אנשי הדת הסלובקים בדיוקסיה שלו, והמדינה הפשיסטית לא ראתה את פעולותיו של גויידיץ' בעין יפה.
גוידיץ' דיבר בגלוי לטובת היהודים כבר מתחילת רדיפתם בסלובקיה. ב-25 לינואר 1939, כאשר הממשלה הפשיסטית של סלובקיה, בראשות הכומר הקתולי טיסו, הרכיבה ועדה מיוחדת לצורך "פתרון השאלה היהודית", כתב הבישוף גוידיץ' מכתב הממוען לכל המחוזות בדיוקסיה שלו. במכתב זה הזהיר מפני התוצאות הרות האסון של מדיניות האפליה נגד יהודים. הוא הזכיר למאמיניו את עקרונות אמונתם, והדגיש שכל בני האדם שווים בפני האל. הוא גם הזהיר מפני התוצאות של הגזענות והאידאולוגיה הנאצית.
קריאתו של גוידיץ' במכתב זה עוררה סערה בקרב אנשי הכמורה הסלובקית, שמרביתה הייתה שייכת לזרם הלאומני של הכנסייה הקתולית. בקיץ 1939 הם כתבו איגרת, בה הביעו חוסר שביעות רצון ממעשיו של גוידיץ', ולכן נאלץ להתפטר מתפקידיו בנובמבר אותה השנה. הכס הקדוש קיבל את התפטרותו מתפקיד המנהל האפוסטולי, אך מינה אותו במקום זאת לתפקיד הבישוף של דיוקסיית פרשוב. מינוי זה רק החריף את המתחים בין גוידיץ' לבין הממשלה הסלובקית. לאחר שהפרלמנט הסלובקי אישר חוק מיוחד שאיפשר את גירושם של יהודי סלובקיה, כתב גוידיץ' מכתב מחאה חריף נגד הגירושים האכזריים של היהודים, בו הוא ביקש מהותיקן להתערב ולשים קץ למעשים אלו. הוא אף ביקש מהכס הקדוש שיפעל להתפטרותו של טיסו, כדי שהכנסייה הקתולית תוכל להפריד את עצמה מהפעילויות הפליליות שטיסו קידם.
סלובקיה המשיכה במדיניות גירוש היהודים. גוידיץ' ניסה להציל יהודים על ידי המרתם באופן המוני לנצרות. המרות הדת היו פיקטיביות, והיהודים המשיכו לדבוק בדתם (בידיעתו המלאה של הבישוף). על פי דו"ח של שירות הביטחון הנאצי, האס. דה, מה-26 באוקטובר 1942, גוידיץ' קיים טקס המרה המוני מסוג זה בעיירה מיכלובצ'ה. במהלך הטקס, נישק גוידיץ' את מצחם של היהודים ה"מומרים" קבל עם ועדה. בתגובה למעשה זה של גוידיץ' חברים ותיקים רבים בכנסייה הקתולית החליטו לעזוב את הכנסייה.
הדו"ח מציין כי במקרים רבים רק חבר משפחה אחד מהמשפחות היהודיות המיר את דתו במטרה להגן על כל משפחתו. מתוך 249 משפחות יהודיות, רק 533 יהודים המירו את דתם לנצרות הקתולית יוונית או האורתודוקסיה הרוסית, במטרה להציל 1500 חברי משפחה יהודים אחרים אשר לא המירו את דתם. רוב המומרים המשיכו לקיים את המצוות באופן פעיל בידיעת הבישוף, בין אם בגלוי ובין אם לאו.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה, חלק מהיהודים שניצלו על ידי גוידיץ' סברו שהשלטון הקומוניסטי לא יטה לו חסד והציעו לעזור לו להגר מערבה. למרות זאת, גוידיץ' סירב לעזוב את משרתו כבישוף. ב־1951 הוא נשפט ונידון למאסר עולם בכלא. היהודים ניסו לעזור לו והעידו לטובתו, ושלחו מכתב לנשיא צ'כוסלובקיה, אנטונין זפוטוקי, ב-15 למאי 1956, אך ללא הועיל.
לאחר מספר שנים קצב הנשיא זפוטוקי את עונשו וקיצר אותו ל-25 שנות מאסר. גוידיץ' היה כבר בשנות ה-60 המאוחרות לחייו ובריאותו הלכה והתדרדרה, אך למרות כל הבקשות לא ניתנה לו חנינה, והוא הועבר מכלא לכלא. כאשר שהה בכלא רוזין שבפראג קיבל הצעה לחזור לפרשוב בתנאי שיהיה פטריארך של הכנסייה האורתודוקסית של צ'כוסלובקיה. הוא דחה את ההצעה בטענה לחוסר נאמנות כלפי האפיפיור והאמונה הקתולית ונשאר בכלא. גוידיץ' נפטר ממחלת הסרטן בבית החולים של כלא לאופולדוב בשנת 1960, ביום הולדתו ה-72, ונקבר בקבר אלמוני.
הכרה והנצחה.
ג'ון פול השני הכריז על הבישוף גוידיץ' כקדוש ב-4 בנובמבר 2001, כהוקרה על מפעלו ומעשיו לאורך חייו. הוא הכריז שאפילו ברגעים מכריעים וקשים בחייו, הוא נשאר נאמן לעקרונות הכנסייה הקתולית היוונית והכס האפוסטולי שברומא.
הוכר על ידי ארגון יד ושם כחסיד אומות העולם בטקס שנערך בברטיסלבה, בירת סלובקיה, בשנת 2007.
אלזי מוד טילני
אלזי מוד טילני (באנגלית: Elsie Maude Tilney; 1893–1974) הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות עולם, לאחר שעזרה להציל יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה.
קורות חיים.
אלזי טילני נולדה בנוריץ' בשנת 1893. אביה היה אלברט ג'וזף טילני (1866–1929) ואמה הייתה חנה רייצ'ל צ'פמן (1866–1916). לאלזי הייתה אחות אחת- אדית' רייצ'ל טילני (נולדה בשנת 1891), ושלושה אחים- אלברט ג'ורג' טילני (1891-197), פרידריך ויליאם טילני (1897–1977) ווילפרד ארנסט טילני (1900–1971).
טילני ומשפחתה התגוררו בשנת 1903 ברחוב יואנדן (Hughenden) מס' 23, נוריץ'.
טילני הצטרפה לקפלת סארי בפברואר 1903 בעודה בת עשר. בשנת 1920, היא יצאה למשימה באלג'יריה ותוניסיה, שם עבדה במשך יותר מעשור. בתקופת שהותה בצפון אפריקה כתבה טילני על כך שביקרה בבתי יהודים, ועל נסיונותיה לקרב אותם אל ישו.
בשנות ה-30, היא החליטה להשקיע את מאמציה ברווחתם של יהודים, בכך שהצטרפה למשלחת המבוססת היטב Mildmay. היא התגוררה בג'רבה שבתוניסיה עד לאביב 1934, בו עברה לפריז על מנת "לעבוד יחד עם יהודים בפריז". ב - 1936, היא עברה לגור בבית המשימה הצפון אפריקאית שבפריז.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
ביולי 1939 נסעה טילני לתחנת הרכבת ווסטבנהוף שבוינה, אוסטריה, במטרה לאסוף ילדה קטנה. שם, היא פגשה אישה יהודייה בשם ריטה, אשר מסרה לידיה את ילדתה בת השנה, רות בוכהולץ. בנה של רות, פיליפ סנדס , ערך מחקר אודות המשפחה וחשף את מעשה ההצלה של טילני.
עד לכיבוש פריז על ידי גרמניה הנאצית ביוני 1940, טילני המשיכה לעבוד בעיר, בשיתוף פעולה עם המשימה הצפון אפריקאית. במהלך שהותה שם, היא שמרה על קשר עם בני חסותה היהודים, ואף נפגשה עם חלקם כאשר עמדו להגר לארצות הברית.