בין 1995 ל-1998 כיהן שירמר כמנצח הראשי של התזמורת הסימפונית הלאומית של דנמרק. תקופת כהונתו כמנצח נחלה הצלחה ניכרת, והצליל העשיר שהיניב ניצוחו על התזמורת משך כמה מנצחים רוסים, כמו גנאדי רוז'דסטוונסקי ודמיטרי קיטאיינקו אל קופנהגן, שם ניצחו על יצירות מאת צ'ייקובסקי ושוסטקוביץ'. שירמר ניצח על אופרות אחדות בתקופתו בדנמרק, בעיקר מאת קרל נילסן, שכלפיו חש "קרבה מיוחדת". "המדריך הגולמי לאופרה" אמר, שבניצוחו על "שאול ודוד" "מביא שירמר עליצות פלסטאפית לפרטיטורה הססגונית של נילסן".
ניצוחו של שירמר קיבל ביקורות מנוגדות. גרמופון האשים אותו ב-2005 בחוסר אמפתיה וב"תחושה כמו-אופראית" באחת מן האופרות שלו, זאת בניגוד למאמר משנת 1999 באותו כתב-עת שקבע, כי שירמר הגיש "ביצוע אידיומטי חמים". בדויטשה אופר ברלין ניצח מאז 1985 על ההפקה הבימתית הראשונה של "תמונות מחיי הקדושה יוהנה" מאת ואלטר בראונפלס, על "לולו" של אלבן ברג, "סאלומה", "אראבלה" ו"האשה ללא צל" של ריכרד שטראוס וטנהויזר של וגנר. בשנת 1999 ניצח על ביצוע הבכורה של האופרה "מוות ושטן" של גרד קיר באופרה של גראץ. בקונצרטים, ניצח על הפילהרמונית של וינה, הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הסימפונית של במברג, התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן ותזמורת שווייץ המערבית.
שירמר התמנה לפרופסור בבית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בהמבורג בשנת 2000, שם הורה אנליזה מוזיקלית ודרמטורגיה מוזיקלית. בין השנים 2006–2017, הוא שימש כמנצח ראשי של תזמורת הרדיו של מינכן.
מאז 2009 שירמר מכהן כמנהל מוזיקלי כללי של האופרה של לייפציג. ב-23 במרץ 2011 נבחר אולף שירמר למנהל האופרה של לייפציג, למשך חמש שנים החל באוגוסט 2011. כאן הכין וניצח על "הנזל וגרטל" של אנגלברט הומפרדינק, חליל הקסם של מוצרט, "לה בוהם" של פוצ'יני, "אלקטרה" של ריכרד שטראוס, מקבת' של ורדי, "לוהנגרין", "טבעת הניבלונגים, "הוולקירות" ו"זיגפריד" של וגנר, ו"עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני" מאת קורט וייל. במאמר ביקורת על "לוהנגרין" נכתב:
בשנת 2013, שנת המאתיים לריכרד וגנר, השתתף שירמר בחגיגות שנת וגנר 2013, שיתוף פעולה בין עיר הולדתו של המלחין, לייפציג לביירוית, עיר הפסטיבל שלו. במיזם שכונה "מלייפציג לביירוית", "לציון נקודת ההתחלה ונקודת השיא במסלול התפתחותו האמנותית של וגנר", ביצעו האופרה של לייפציג, תזמורת הגוונדהאוס ופסטיבל ביירוית את יצירות הבמה המוקדמות של וגנר. שירמר ניצח על האופרה המוקדמת של וגנר "הפיות" ב-16 בפברואר 2013 בלייפציג. האופרה בוצעה לראשונה בפסטיבל ביירוית בגרסה התזמורתית.
אדמירל ולדיווסטוק
מועדון ההוקי אדמירל (ברוסית: "Хоккейный клуб Адмирал"; מוכר בשם "אדמירל ולדיווסטוק" ברוסית:"Адмирал Владивосток") היא קבוצת הוקי קרח מהעיר ולדיווסטוק שבמחוז פרימוריה, רוסיה. הקבוצה הוקמה בשנת 2013 כקבוצת התרחבות בליגה, והיא הייתה אחת משתי הקבוצות היחידות בליגת KHL מהמזרח הרחוק הרוסי.
היסטוריה.
שם ולוגו הקבוצה נבחרו על ידי הציבור בסקר שנערך בקרב תושבי מחוז פרימוריה. השם הנבחר - "אדמירל" - זכה ב-72.2 אחוזים מתוך יותר מ-30,000 הצבעות. בעונתה הראשונה בליגה, הצליחה אדמירל להעפיל לפלייאוף אך הפסידה בסיבוב הראשון 4:1 לאלופה שבדרך, מטאלורג מגניטוגורסק.
בשנת 2020 הודיעה הקבוצה כי לא תתמודד בליגת KHL בעונת 2020/2021 בעקבות החלטת משרד הספורט של פרימוריה להפנות את הכספים המיועדים למועדוני ספורט לטיפול בהתפרצות נגיף הקורונה ברוסיה.
בעונת 2021/2022 חזרה לליגה הקונטיננטלית.
סטטיסטיקה.
מקרא: מש' = משחקים, נצ' = ניצחונות, נצה' = ניצחונות בהארכה, הפ' = הפסדים, הפה' = הפסדים בהארכה, נק' = נקודות, יחס = יחס שערים.
רשאידה
שבט רשאידה או בני רשיד (בערבית: الرشايدة, بني رشيد) הוא שבט ממוצא ערבי המאכלס את אריתריאה, צפון-מזרח סודאן וחצי האי ערב.
היסטוריה ותרבות.
בשנת 1846 עזבו רבים מבני הרשאידה את אזור החג'אז בערב הסעודית בשל מלחמות שבטיות שפרצו שם והיגרו לאריתריאה ולסודאן. בני הרשאידה בסודאן ובאריתריאה חיים בסמוך לבני שבט הבג'ה.
בני הרשאידה שמרו על תרבותם ועל מנהגיהם, כמו גם על לבושם המסורתי ועל זני הגמלים שלהם, אשר נחשבים למעולים ברחבי סודאן וחצי האי ערב ונמכרים במחירים גבוהים. דתם של בני הרשאידה היא אסלאם סוני והם מדברים ערבית חג'אזית. בנוסף, לשבט רשאידה קרבה לשבט בנו עבס.
מעורבות בהברחות.
לפושעים משבט רשאידה הייתה מעורבות עמוקה בהברחת אריתראים לישראל. מאז הקמת גדר הגבול ישראל-מצרים ב-2012, פושעים משבט רשאידה משתפים פעולה עם בדואים מחצי האי סיני, אשר מחזיקים באריתריאים כבני ערובה ודורשים כופר תמורתם.
שבט רשאידה במדבר יהודה.
במדבר יהודה חי שבט קטן מבני רשאידה, משני עברי הירדן.
בשנת 1954 יצאו לטייל באזור עין גדי שושנה הר-ציון, אחותו של מאיר הר-ציון, ועודד וגמיסטר. הם נרצחו בשטח שבו התגוררו בני שבט רשאידה. לאחר מכן יצא מאיר הר-ציון למסע נקמת דם, בה הוא וחבריו רצחו חמישה בדואים. הם נעצרו לחקירה, ואחרי זמן קצר שוחררו וחזרו לשרת בצה"ל.
חלק מבני רשאידה התיישב באזור תוקוע לאחר מלחמת ששת הימים, בהסכמת ממשלת ישראל. השבט מנה כ-700 איש בשנת 2001, מהם כ-400 התגוררו בתחום מדבר יהודה וספר המדבר, והאחרים ביריחו ובעבר הירדן המזרחי. תחום המרעה של השבט משתרע ברצועה שבין תקוע לשמורת עין גדי. בראשית המאה ה-20 הפעילו בני השבט את טחנת הקמח העתיקה במעיין עין גדי. עיקר פרנסתם היה מרעה והברחות. מרכז השבט הוא בשכונה בח'רבת אלמניה המונה כ-100 בתים, וכן מרפאה, בית ספר ומסגד.
השבט הוא אחד משישה שבטי בדואים עיקריים במדבר יהודה, לצד תעאמרה, כעאבנה, סואחרה, עבידיה וג'האלין. השבטים חילקו ביניהם את שטח המדבר במעין רצועות רוחב כשלכל שבט טריטוריה משלו על בסיס אחד הנחלים הראשיים החוצים את המדבר. השבטים האחרים מחשיבים את בני הרשאידה כשבט "נחות" במעמדו החברתי. השבטים האחרים נמנעים מקשרי נישואין עם בני ובנות השבט. בספר משנת 1975 על הבדואים בישראל נכתב: "זה אולי השבט הפרא ביותר בכל מדבר יהודה. שבט שקשה מאד היה להטיל עליו רסן, כמעט עד התקופה החדשה. אזור הנדידה שלו היה, בהשוואה לגודלו, אחד מאזורי הנדידה הרחבים ביותר בכל אזור מדבר יהודה, והוא שלט שלטון מוחלט על הכפרים בגב ההר ממערבו."
בשנת 2014 פורסם כי ממשלת ישראל מתכוונת להעביר את בני שבט הרשאידה לצפון יריחו. בני השבט התנגדו לתוכנית כפי שהוכנה, מכיוון שאינה מתחשבת בצרכיהם, וביקשו להכין תוכנית חלופית. בתוכנית המקורית היו פגמים רבים, כמו בית שתוכנן על מעגל תנועה, או בית בגבול שבין שתי חלקות
מדינת ישראל החלה בתהליכי הקמת יישובי קבע לבדואים במדבר יהודה, אך לא עשתה זאת באופן אחיד על פני כל המרחב. הראשונים שיושבו היו חלק מבני שבט רשאידה. הם התיישבו במקום שיועד להם, אך חזרו למקום מושבם הראשון לאחר קונפליקטים עם פלאחים ועם בדווים אחרים. האדמות באזור נועיימן שיועדו ליישוב קבע של שבט הרשאידה עמדו ריקות בשנת 2018.
בני רשיד
ביקורת המקרא
ביקורת המקרא היא תחום המחקר האקדמי של המקרא: התנ"ך, הספרים החיצוניים והברית החדשה. בשונה מפרשנות המקרא המסורתית, ביקורת המקרא מתעלמת ממעמדו הדתי של הטקסט, ומבקשת לחקור אותו בכלים פילולוגיים ככל טקסט עתיק אחר. לפיכך השאלות המרכזיות שעולות בתחום זה הן: מתי, היכן, מדוע ובאילו נסיבות נכתב טקסט מסוים, אילו השפעות תרמו לעיצובו ומהם המקורות מהם נגזר, כגון השערת התעודות ותאוריית שני המקורות.
בהבדלים קלים, הביקורת ממוקדת בתנ"ך העברי, בברית הישנה, באיגרות הברית החדשה ובבשורות. היא שימשה בשחזור ובעריכה-מחדש של נוסח הברית החדשה במאה ה-20, לאחר דחיית סמכות הטקסטוס רצפטוס, וממלאת תפקיד חשוב בחיפוש אחר ישו ההיסטורי. ביקורת המקרא עוסקת גם בעברית מקראית, בארמית עתיקה וביוונית קוינה, השפות בהן חובר הטקסט, לרבות משמעות הביטויים בהקשרם, שימור הנוסחים והשינויים שחלו בהם; תת־תחום זה נקרא ביקורת נוסח המקרא.
ביקורת המקרא נסמכת על מגוון תחומים אקדמיים ובהם ארכאולוגיה, אנתרופולוגיה, פולקלור, בלשנות, היסטוריה ולימודי דתות.
צמיחת תחום המחקר.
ביקורת המקרא צמחה מהתפתחות הרציונליזם במהלך המאות ה-17 וה-18. ברוך שפינוזה הניח בספרו מאמר תאולוגי-מדיני, שהתפרסם בשנת 1670, את היסודות לביקורת המקרא המודרנית. הוא קרא לפתח שיטה מדעית לחקר המקרא כנהוג במדעי הטבע, באמצעות איסוף נתונים, השוואתם והסקת מסקנות: "הכרח הוא גם לשם הפירוש של המקרא לערוך היסטוריה אמיתית של המקרא, וממנה... להסיק במסקנות נכונות את כוונתם של מחברי המקרא." שפינוזה היה הראשון לכתוב כי "החומש לא נתחבר בידי משה, כי אם בידי איש אחר שחי דורות רבים אחרי משה", וכן לטעון שספרי הנביאים הראשונים נכתבו "אחרי גלות בבל", כנראה בידי עזרא הסופר "שחיבר חיבור אחד מספר בראשית עד מלכים ב".
במאה ה-19 ביקורת המקרא נחלקה לשני ענפים נפרדים: הביקורת הגבוהה, שעסקה בניסיון לזהות את המקורות הספרותיים מהם התפתח הטקסט המקראי, והביקורת הנמוכה, שעניינה בשיבושים ובשינויים שחלו לכאורה בטקסט המקראי במהלך העתקתו לאחר גיבושו הסופי. מונחים אלו לא נמצאים בשימוש בימינו. כיום מקובל להבחין בין שני תחומים: