הוא מימן שיפוצים בם בשני מנזרים שעל הר אתוס, הילנדר הסרבי והמנזר פנטלימון הקדוש הרוסי.
בשנת 1379 הרחיב לזר את תחום שליטתו עד לדנובה באמצעות כיבוש קוצ'בו וברניצ'בו על חשבון ראדיץ' ברנקוביץ' רסטיסלאליץ', בן חסות של הונגריה. המלך לאיוש לבית אנז'ו הבטיח ללזר את אזור מצ'ווה או לפחות חלק ממנו, כנראה ברגע שקיבל הנסיך את חסות ההונגרים. לפי אחת ההשערות, כיבושיו האחרונים של לזר היו סימן כי הוא מרד הפעם במלך הונגריה. ואכן ב-1378 ארגן מלך הונגריה מסע צבאי נגד סרביה. עם זאת אין ודאות נגד איזה שליט סרבי הוא קם. ייתכן כי זה לא היה נגד לזר, אלא להפך, נגד ראדיץ' ברנקוביץ' רסטיסלאליץ' ואז מתקפתו של לזר הייתה באישור המלך לאיוש.
מדינתו של לזר, הידועה בספרות כ"סרביה המוראבית" הייתה גדולה יותר מהאדמות של השועים האחרים שבשטחי האימפריה הסרבית של פעם. הייתה לה ממשל וצבא מאורגנים היטב. המדינה כללה את אגני הנהרות מוראבה הגדולה, מוראבה המערבית ומוראבה הדרומית והתפשטה מן המקורות של מוראבה הדרומית צפונה אל הנהרות דנובה וסאווה.
גבולה הצפון-מערבי נמשך לאורך הנהר דרינה. פרט לעיר הבירה קרושבץ כללה הנסיכות את הערים החשובות ניש ואוז'יצה, וכן את נובו ברדו ורודניק, שתי ערי הכורים העשירות ביותר של סרביה בימי הביניים. מכל הישויות המדיניות הסרביות, המדינה של לזר שכנה במרחק הרב ביותר מן המרכזים העות'מאנים והייתה פחות חשופה לזוועות של הפשיטות הטורקיות.
נסיבות אלה משכו אליה פליטים מן האזורים שעמדו מול האיום המידי של הטורקים. אלו בנו כפרים ויישובים חדשים על אדמות שהיו פחות מיושבות ופחות מעובות של סרביה המוראבית.
בין מהגרים אלה נמצאו גם אנשי רוח שזירזו את תחיית המרכזים הכנסייתיים הישנים ואת הקמתם של מרכזים רוחניים חדשים בממלכה. העמדות האסטרטגיות של אגני מוראבה תרמו ליוקרתו ולהשפעתו הפוליטית של לזר בבלקן מול מתקפות הטורקים הצפויות.
בצ'ארטרים שלו בשנים 1379–1388 השליט קרא לעצמו "סטפאן לזר". את השם "סטפאן" נשאו כל השליטים מבית נמאניץ' והוא קיבל משמעות של תואר מלכותי. גם טוורטקו הוסיף "סטפאן" לשמו כשהוכתר למלך הסרבים ושל בוסניה. מנקודת מבט לשונית, השתמשו הצ'ארטרים של לזר בניב קרוב לניב קוסובו-רסאווה של השפה הסרבית. במסמכים אלה התייחס לזר אל עצמו כאל "אוטוקראטור" - (בסרבית "סאמודרז'אץ") של כל ארץ סרביה או אוטוקרט של כל הסרבים. "אוטוקרטור", "שליט-עצמי" ביוונית, הייתה תואר ששימש את הקיסרים הביזנטים. המלכים מבית נמאניץ' אמצו אותו ויישמו אותו הלכה למעשה במובן המילולי של עצמאות כלפי קונסטנטינופול, בד בבד עם ההכרה הפורמלית בחסות העליונה של הביזנטים.
בזמן הנסיך לזר חוותה המדינה הסרבית את אובדן חלק מאדמותיה, את חלוקתן בין הפאודלים המקומיים, את סופו של בית נמאניץ' ואת מתקפות הטורקים. בנסיבות האלה הועלה סימן שאלה לגבי המשכיות המדינה הסרבית. תשובת השליט בולטת בתארים שהוא בחר לעצמו בצ'ארטרים שהוציא. שאיפתו הייתה האיחוד מחדש של המדינה הסרבית תחת הנהגתו כצאצא ישיר של בני נמאניץ'.
לזר ותוכניתו הפוליטית זכו למלוא התמיכה של הכנסייה הסרבית. אולם, שועים אזוריים בעלי עוצמה - כדוגמת בני באלשיץ' בזטה, ווק ברנקוביץ' בקוסובו, המלך מרקו, קונסטנטין דראגש ורדוסלב הלאפן במקדוניה - הנהיגו את ישויותיהן המדיניות באופן עצמאי ביחס ללזר. בנוסף לכך, אחרי קרב מריצה שלושת המנהיגים במקדוניה הפכו לבני חסות של הטורקים. זה מה שקרה גם לביזנטיון ולאימפריה הבולגרית השנייה. ב-1388 החסות העות'מאנית התקבלה גם על ידי ג'וראג' סטרצימירוביץ' באלשיץ', שליט זטה.
מסע פשיטות טורקי עבר בשנת 1381, ללא מעצור, דרך שטחי בני החסות העות'מאנים, והגיע אל סרביה המוראבית. הוא נתקל בהתנגדותם של צרפ (Crep) ווקוסלאביץ' וויטומיר, מקציניו של לזר בקרב דוברבניצה, על יד העיר פאראצ'ין. ב-1386 עמד הסולטן מוראט הראשון עצמו בראשם של כחות גדולים בהרבה וכבש את ניש מידיו של לזר.
לא ברור עם ההתנגשות של צבאות לזר ומוראט בפלוצ'ניק התרחשה זמן קצר לפני או אחרי נפילתה של ניש. לזר הדף בפלוצ'ניק את מוראט. אחרי מותו של מלך הונגריה, לאיוש הגדול, בשנת 1382 בממלכת הונגריה פרצה מלחמת אזרחים. יש רושם כי לזר השתתף בה כאחד ממתנגדיו של הנסיך זיגיסמונד לבית לוקסמבורג. כנראה לזר שלח כוחות שלחמו באזורי בלגרד וסרם. כשאיום העות'מאנים התעצם ועלתה בהונגריה התמיכה בזיגיסמונד, לזר התפייס איתו. זיגיסמונד הוכתר כמלך הונגריה במרץ 1387. חתימת הסכם השלום ביניהם התלוותה בנישואי בתו של לזר, תאודורה, עם מיקלוש השני גאראי, מהחזקים שבאצילי הונגריה, שבחר לתמוך בזיגיסמונד. בערך באותה שנה בת אחרת של לזר, ילנה, נישאה לג'וראג' סטרצימירוביץ' באלשיץ'. כשנה קודם לכן בת נוספת של לזר, דראגאנה התחתנה עם אלכסנדר, הבן של איוואן שישמן, צאר בולגריה.
קרב קוסובו.
מאז העימות בפלוצ'ניק ב-1386 היה ברור ללזר כי קרב מכריע עם העות'מאנים יהיה בלתי נמנע. אחרי שחתם על שלום עם זיגיסמונד כדי למנוע אי סדרים בגבולות הצפוניים, הבטיח לעצמו לזר תמיכה צבאית מווק ברנקוביץ' ומהמלך טוורטקו. האחרון, מלך הסרבים ושל בוסניה, ציפה גם הוא למתקפה עות'מאנית גדולה כתגמול אחרי שצבאו בפיקוד ולאטקו ווקוביץ' גרם ב-1388 לתבוסה קשה לכוח פשיטה טורקי בקרב בילצ'ה.
צבא עות'מאני גדול בהנהגת הסולטן מוראט, שמספרו הוערך ל בין 27,000-30,000 לוחמים, חצה את השטח שבשליטת קונסטנטין דראגאש וביוני 1389 הגיע לשדה קוסובו ("שדה הקכלי" בסרבית) על יד פרישטינה, בשטח שהיה שייך לווק ברנקוביץ'. הצבא העות'מאני נתקל בכוחות בפיקודו של הנסיך לזר, שמנו בין 30,000 -12,000 חיילים, וכללו את צבאו של הנסיך, כוחות של ווק ברנקוביץ' ויחידה שנשלחה על ידי המלך טוויטקו, בפיקודו של ולאטקו ווקיץ'. קרב קוסובו, הקרב המפורסם ביותר בהיסטוריה של סרביה הימיביניימית התנהל ביום של ויטוס הקדוש ב-15 ביוני 1389. בלחימה האכזרית נחלו שני הצבאות אבדות כבדות ושני המנהיגים, הסולטן מוראט והנסיך לזר קיפחו את חייהם.
המידע על מהלכו ועל תוצאתו של הקרב איננו מושלם במקורות ההיסטוריים. המסקנה הייתה שמבחינה טקטית, נגמר הקרב בתיקו. עם זאת, היותן של האבדות כבדות לשני הצדדים הייתה עובדה הרסנית במיוחד בשביל הצד הסרבי, ששלח לקרב כמעט את כל כוחו הלוחם. אף על פי שסרביה והנסיך לזר שגשגו מבחינה כלכלית וארגון המדינה היה מסודר, אי אפשר להשוותם לאימפריה העות'מאנית מבחינת גודל השטח, האוכלוסייה והעוצמה הכלכלית. אחרי מותו של לזר, עלה על כס הממלכה בנו הבכור סטפאן לזרביץ'. מכיוון שהיה קטין, בראש המדינה עמדה אמו מיליצה, כעוצרת. כעבור 5 חדשים הותקפה סרביה המוראבית מן הצפון על ידי צבאו של מלך הונגריה החדש, זיסימונד, בהונגרית ז'יגמונד. כשכוחות טורקים שנעו בכיוון הונגריה, הגיעו לגבולות סרביה המוראבית בקיץ 1390, העדיפה מיליצה לקבל את החסות העות'מאנית.
היא שלחה את בתה הצעירה, אוליברה, אל הרמון הסולטן באיזיט הראשון. באותו זמן ווק ברנקוביץ' קיבל את חסות העות'מאנית ב-1392. מן הרגע הזה כל האדמות הסרביות להוציא זחומליה שבשליטת טוורטקו, נמצאו בחסות עות'מאנית.
צאצאיו.
ללזר ולמיליצה נולדו לפחות שבעה ילדים:
פולחנו של לזר.
בימי השליטים הסרבים.
אחרי קרב קוסובו נטמן הנסיך לזר בכנסיית העלייה לשמיים בפרישטינה, בירתו של ווק ברנקוביץ'. אחרי שנה או שנתיים, ב-1390 או 1391 הועברו שאריות גופתו למנזר ראוואניצה, שנבנה על ידי לזר ושנועד לאחסן את קברו. העברת הגופה אורגנה על ידי הכנסייה הסרבית ועל ידי משפחתו של לזר. בטקס הקבורה בראוואניצה השתתפו גדולי הכמרים של הכנסייה הסרבית בראשות הפטריארך דנילו השלישי. ההשערה הסבירה ביותר היא שלזר הוכרז כקדוש באותו מעמד, אם כי לא קיים שום דיווח על הקאנוניזציה שלו.
הוא הפך לאחד הקדושים המעונים של הנצרות האורתודוקסית וחג שמו נחגג ב-15 ביוני. לפי כתביהם של הפטריארך דנילו ושל מחברים אחרים בני זמנו, לזר נפל בשבי הטורקים וראשו נערף. נסיבות אלה יכלו להשתוות אם כך למותם של הקדושים המעונים הנוצרים שנרצחו על ידי פגאנים.
במדינה הסרבית המוראבית, כמו ברבות ממדינות ימי הביניים שבהן הקשר בין הכנסייה למדינה היה חזק במיוחד, הקאנוניזציה הייתה לא רק מעשה כנסייתי. הייתה לה גם משמעות חברתית.
אחרי מאתיים שלטון השושלת נמאניץ', שרבים מנציגיה עברו קאנוניזציה, לזר היה הדמות הלא דתית הראשונה שהוכרה כקדוש. בעת חייו הוא זכה ליוקרה רבה כשליט העיקרי במרחב הדובר סרבית, שהשתייך בעבר לאימפריה הסרבית. הכנסייה ראתה בו את השליט היחיד הראוי והמסוגל לרשת את המלכים מבית נמאניץ' ולשחזר את ממלכתם. מותו הפך לציון דרך בהיסטוריה הסרבית.
קרב קוסובו הורגש כשבר כמעט ידית, על אף שלטווח ארוך, יותר משמעותית הייתה תבוסתם של האחים מרניאבצ'יביץ' בקרב מריצה, 18 שנה קודם לכן, שפתחה בפני הטורקים את הדרך לבלקן.
דמותו של לזר כקדוש של הכנסייה וכקדוש מעונה עומד במרכזם של עשרת ספרי דת שנכתבו בסרביה בתקופה שבין 1420 ל-1389. תשעה מהם נכתבו ככל הנראה קרוב יותר ל-1420. כתבים אלה היו האמצעי העיקרי להפצת פולחנו של הנסיך הסרבי, ורובם משמשים לליטרוגיה ביום החג שלו. מבחינה ספרותית ל"אנקומיום של הנסיך לזר" מאת הנזירה יפימיה הערך הרב ביותר מכל עשרת הטקסטים.
הנזירה יפימיה (ששמה החילוני היה ילניה) הייתה קרובת משפחה של הנסיכה מיליצה והייתה אלמנתו של יובן אוגליישה מריאבצ'ביץ'.