כחלק נכבד מעיסוקו השוטף, קיים עזאם נסיעות רבות מחוץ לאפגניסטן, שנועדו בעיקר לגייס מתנדבים ל"ג'יהאד". הוא ביקר, בין השאר, גם בארצות הברית. ב-1986 פתח עזאם את הסניף הראשון של הארגון שלו לגיוס מתנדבים אסלאמיים בעיר טוסון שבמדינת אריזונה; השתתף בכינוס אסלאמי שהתקיים ב-1988 באוקלהומה סיטי; קיים ביקור במוסד לגיוס מתנדבים לג'יהאד, שהוקם בברוקלין שבעיר ניו יורק, ביוזמת פעילים אסלאמיים מקומיים. מוסד זה פעל במשך כעשור.
עם הנסיגה הסובייטית וניצחון הג'יהאד באמצע שנת 1989, החלו מאבקי כוח קשים בין פלגים שונים של המוג'אהדין על השאלה מי ישלוט בארגון. בראש שתי הקואליציות הגדולות עמדו אחמד שאה מסעוד מצד אחד וגולבדין חכּמתיאר מצד שני. עזאם ניסה להשכין שלום ביניהם ואף הוציא פתווה (פסק הלכה מוסלמי) שאוסרת על הלוחמים הערבים ליטול צד במאבק הכוחות על השליטה. תלמידו ושותפו, בין לאדן, צידד יותר ויותר בחכמתיאר. הקשר של בן לאדן לתכנון ההתנקשות במסעוד, העכיר מאוד את היחסים בין עזאם לבין בן לאדן.
עזאם נהרג ב-24 בנובמבר 1989 בפשאוור כשהמכונית בה נסע עם שני בניו התפוצצה. ספקולציות שונות הועלו בקשר למותו. יש הטוענים שהיה זה המודיעין הסובייטי שהתנקש בחייו. ויש הטוענים כי האמריקנים עשו זאת, מנגד, חוקרים רבים מאמינים כי איימן א-זוואהירי, ממנהיגי אל-קאעידה, הוא העומד מאחורי ההתנקשות בפקודתו של אוסאמה בן לאדן, וזאת לאור חילוקי הדעות בין השניים בנושאים רבים, בהם: מידת המעורבות של לוחמים ערביים בקרבות השליטה הפנימיים באפגניסטן, שאלת השימוש בכספים ובתחמושת למטרות אחרות מחוץ לאפגניסטן והמשך דרכה של תנועת הג'יהאד בכלל. ויש חוקרים הטוענים כי בן לאדן עמד מאחורי ההתנקשות והמניע היה חילוקי דעות יחסים עכורים והרצון לרשת אותו. בן לאדן עצמו טען שזאת הייתה מלאכת ידיו של המוסד הישראלי. אחרים טוענים שהיו אלה שליחיו של שירות המודיעין הפקיסטני, ה-CIA או מפקדים אפגניים יריבים. בפיצוץ נהרגו גם שניים מבניו. לאחר מותו הפך בן לאדן לראש תנועת אל-קאעידה.
ארגון הטרור הקרוי על שמו - גדודי עבדאללה עזאם בסוריה ובמצרים ביצע בשארם א-שייח' סדרת פיגועי טרור ב־23 ביולי 2005.
כתבים.
במשך חייו עבדאללה עזאם כתב ספרים רבים על נושא הג'יהאד, בין הבולטים שבהם אפשר לציין את:
לורקה (עיר)
לוֹרקה (ספרדית: Lorca) היא עיר בדרום-מזרח ספרד, בקהילה האוטונומית של מורסיה, כ-70 קילומטר דרומית-מערבית לעיר מורסיה. בשנת 2007 היו בה כ-89,000 תושבים. היא העיר השלישית בגודלה במחוז, לאחר מורסיה וקרטחנה.
היה במקום יישוב איברי, ומאוחר יותר רומאי (Luarca או Eliocroca) ומוסלמי (לוּרקה). אלפונסו, בנו של פרננדו השלישי ("הקדוש"), שמאוחר יותר נקרא אלפונסו העשירי ("החכם"), כבש את העיר בשנת 1243.
בעיר עובר נהר גוודלנטין (Guadalentín).
בעיר יש מספר כנסיות בסגנון הבארוק ומצודה מהתקופה המוסלמית. כן נערכות בה תהלוכות מפורסמות בזמן השבוע הקדוש (Semana Santa).
ב-11 במאי 2011 הוכתה העיר ברעידת אדמה בגודל של 5.2 בסולם ריכטר. 50 אנשים נפצעו, לפחות 10 אנשים נהרגו, ואלפים נותרו ללא קורת גג ברעידה
הקהילה היהודית.
בעיר העתיקה הנמצאת על גבעה גבוהה שצופה על העיר המודרנית התקיימה התיישבות יהודית שהתחילה כ- 100 שנה לפני גירוש ספרד. במקום בית כנסת משוחזר אשר נשמר בצורה מרשימה. בית הכנסת מפורסם בכך שהשקיעו בו רבות באהילי זכוכית שהוכנו ביישוב עצמו. בבית הכנסת קיימת בימה באתרה, כיסא של אליהו באתרו, כיור לטהרה, ארון הקודש ועוד. בסמוך נמצא מוזיאון בו ניתן לראות במקום את הממצאים שנמצאו בחפירות. בין הממצאים נמצאו גם שני נרות שהיו כנראה חלק מחנוכיה. החפירות בוצעו לפני כ- 15 שנה בעקבות בניית בית מלון על הגבעה, בשל כך בניית המלון התעכבה.
במאה ה-15 היה שיא הפאר של הקהילה היהודית שהתאפיינה במגוון בתים גדולים על גבי שטחים נרחבים: סלון, מטבח, מחסנים ושטחים נוספים עם ספסלים בקירות, כדי חרס, ארונות ועוד. נרות חנוכה והחנוכיות הם דברי הערך המשמעותיים ויוצאי הדופן שנמצאו.
בית הכנסת הוא הבניין הכי מייצג והכי שמור ברובע היהודי של לורקה. במאה ה-15 המרכז התרבותי ברובע היהודי היה מואר במנורות זכוכית תלויות לאורך חדר התפילה.
החלק הפנימי, המקום בו שמו את ספרי התורה (היכל) נשמר אף הוא. ההיכל היה מעוצב מגבס בסגנון גוטי ועמודים מיוחדים- שם הייתה הבימה ועליה הפודיום היכן שקראו בתורה בשעת תפילה.
שיקום המקום לצד שאר הממצאים הארכאולוגיים שנמצאו בחפירות גורם למבקר בלורקה להרגיש איך חיו היהודים בעיר ואיך עזבו אותה כשנאלצו. הסיבה שהממצאים כל כך מדויקים ושמורים היא שבית הכנסת הזה מעולם לא הומר למקדש נוצרי. למעשה, זהו בית הכנסת היחיד בספרד כולה שנשמר כפי שהוא ולא נעשה בו שימוש לדת אחרת כפי שידוע שנעשה בבתי כנסת אחרים בספרד לאחר גירוש יהודי ספרד מהמדינה.
כלכלה.
הכלכלה בלורקה מתבססת על חקלאות וגידול חזירים, וכן על כריית מחצבים, כגון מלח. כמו כן משמשת לורקה כמרכז מסחרי ותעשייתי של הסביבה.
סגורה
נהר סגורה (בספרדית: Segura), באורך 345 קילומטר, הוא השני באורכו מבין הנהרות בספרד שנשפכים לים התיכון. הוא זורם בפרובינציות של חָאֶן (אנדלוסיה), אלבסטה (קסטיליה-לה מנצ'ה), מורסיה ואליקנטה (ולנסיה).
בין יובליו: נהר מונדו (Mundo), מולה (Mula) וגוודלנטין (Guadalentín).
נהר סגורה עובר באזורים יבשים ויוצר בהם נאות מדבר. הוא גורם מדי פעם בפעם לשיטפונות. נהר זה שהיה פעם מזוהם ולחוץ מים באגן הצפוף ביותר של אירופה, הפך מביוב חשוף לנהר בריא ותוסס, ביתם של לוטרות, ציפורים נודדות, צומח ובעלי חיים אחרים, ושימוש חוזר במי השקיה איפשר גידול חקלאי, פעילויות פנאי ופנאי. במהלך השנים הקשות ביותר של זיהום מים, דעת הקהל דרשה פתרון שהממשלה לא הציעה עד לאותו רגע. אך עם זאת ניתן היה לראות את התוצאות החיוביות, האנשים החלו להצטרף לפעילויות ואסוציאציות כדי ליהנות מהמערכת האקולוגית המוחזרת ולהגן עליה. מעורבותם של שכנים וחקלאים על שפת הנהר הייתה גם היא המפתח להבטיח את אחזקת השיפורים.
בייקר (אי)
האי בייקר (באנגלית: Baker Island) הוא אטול בלתי מיושב, צפונית לקו המשווה באוקיינוס השקט, 3,100 ק"מ דרומית מערבית להונולולו.
באי מצויה "שמורת הטבע האי בייקר" ששטחה 1.64 קמ"ר, וכוללת את כל שטח האי וכן 123 קמ"ר שטחי ים המקיפים את האי. האי הוא טריטוריה של ארצות הברית, ומהיותו שמורת טבע, מנוהל על ידי שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית.
היסטוריה.
בשנת 1825 ראה סמל אובד סטארבאק מספינת הלווייתנים האמריקנית לופר את האי. בשנת 1832 ראה אותו ימאי אמריקני אחר, סמל מייקל בייקר. ארצות הברית השתלטה על האי במסגרת חוק איי הגואנו בשנת 1856 מתוך מטרה לכרות את מחצבי הגואנו.
הגידול בהתעניינות בתעופה הטרנס אטלנטית בשנות ה-30 של המאה העשרים גרם לארצות הברית לחזק את טענתה לזכות להתיישב באי בהסתמך על סמל בייקר. בשנת 1935 נעשה ניסיון כושל להתיישב באי, אולם במלחמת העולם השנייה נטשו המתיישבים את האי בשנת 1942 בשל ההפצצות של חיל האוויר היפני.
במהלך מלחמת העולם השנייה השתמשו באי כוחות צבאיים. מאז תום המלחמה נאסרה הכניסה לאי, והיא מותרת רק ברישיון מיוחד מאת שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית.
גאוגרפיה.
האי ממוקם בצפון האוקיינוס השקט. שטחו של האי 1.64 קמ"ר, ואורך חופיו 4.8 ק"מ.
האקלים באי משווני, עם מעט גשמים ורוחות בלתי פוסקות.
הנקודה הגבוהה באי - גובהה 8 מטרים מעל פני הים.
אין מקורות מים מתוקים באי, ואין בו עצים. באי צומחים עשבים ושיחים נמוכים.
האי משמש אתר קינון לציפורי ים רבות.
ארצות הברית טוענת לשטח כלכלי טריטוריאלי של 370 ק"מ סביב האי.
האי נמצא באזור זמן של UTC -12 שעות.
תחבורה.
באי אין נמלים. ישנו מעגן סירות אחד בחוף המערבי של האי, וכן שדה תעופה נטוש (עם מסלול נחיתה באורך 1,665 מטרים) שנבנה בתקופת מלחמת העולם השנייה, שכיום מכוסה צמחייה ואינו בשימוש.
יחידת החילוץ והפינוי בהיטס 669
שנדור קושצ'יש
עקרון ברנולי
הפיגוע במסעדת מקסים
הפיגוע במסעדת מקסים היה פיגוע התאבדות שביצע הג'יהאד האסלאמי ביום שבת, 4 באוקטובר 2003, ב"מסעדת מקסים" בחיפה. בפיגוע נרצחו 21 אנשים.
רקע.
המסעדה.
מסעדת מקסים נמצאת במבואות הדרומיים של חיפה, ליד חוף הים. המסעדה, בבעלות משותפת של יהודים וערבים-נוצרים, מגישה תפריט ים-תיכוני הכולל בשר ודגים. למסעדה יש קהל סועדים קבועים נרחב, והיא מלאה בעיקר בימי שבת.
אינתיפאדת אל-אקצא וקריסת ההודנה.
במרץ 2003 מינה ערפאת את אבו מאזן לראש ממשלת הרשות הפלסטינית. אבו מאזן פעל להשגת הודנה, שהוסכמה לבסוף ב־26 ביוני 2003 (לאחר ועידת עקבה). בתקופת ההודנה חלה ירידה גדולה בכמות הפיגועים, אך עדיין בוצעו מספר פיגועי התאבדות קטלניים. ישראל בתגובה המשיכה לפעול נגד מחבלים, שלטענתה היו בגדר "פצצות מתקתקות". ההודנה קרסה באופן מעשי ב־19 באוגוסט. שני הצדדים האשימו זה את זה בהפרת ההודנה - ישראל ציינה את הפיגוע בקו 2 בירושלים באותו יום (23 הרוגים, ביניהם 7 ילדים, ו-130 פצועים) ואילו הפלסטינים את חיסולם של מוחמד סידר ב־15 באוגוסט ושל אסמאעיל אבו שנב ב-20 באוגוסט. בעקבות קריסת ההודנה חידשה ישראל את מדיניות הסיכולים הממוקדים והחלה בסדרת פעולות ממושכת (אוגוסט-נובמבר) בחברון.
הפיגוע.