ב-18 במאי נהרגו בקרב עם מחבלי החזבאללה שני חיילים ממפלוגת ה"עורב" החטיבתית, וב-24 במאי התרחש אירוע "ירי ידידותי" בין שני כוחות של צנחנים, במהלך מארב באזור כבריחא. באירוע זה נהרגו ארבעה צנחנים מגדוד 101. המתיחות עלתה שוב במהלך חודש יולי: ב-8 ביולי נהרגו שני חיילים מחטיבת גבעתי בעיישיה, ולמחרת נהרגו ארבעה חיילי יחידת "עורב" של חטיבת הצנחנים מירי טיל סאגר ומירי מרגמות על מוצב סוג'וד, בגבול הצפוני של רצועת הביטחון.
ב-20 ביולי ירה חזבאללה קטיושות ליישובי הצפון; יומיים לאחר מכן נהרג חובש של יחידת נ"מ במהלך פעולה מבצעית בדרום לבנון. בימים שלאחר מכן ירה חזבאללה מספר פעמים טילים על יישובי הצפון. בעקבות רצף האירועים הורתה הממשלה, בראשות ראש הממשלה ושר הביטחון דאז, יצחק רבין, לרמטכ"ל אהוד ברק לצאת למבצע.
מהלך המבצע.
את חזית הלחימה ניהל אלוף פיקוד הצפון יצחק מרדכי, כאשר תחתיו פעלו מפקדי האוגדות גבי אופיר, מפקד עוצבת הגליל, וגבי אשכנזי, מפקד יחידת הקישור ללבנון. בתחילתו של המבצע פשט כוח של שייטת 13 בפיקודו של ארז צוקרמן על בסיס מחבלים בטריפולי והרג שישה מחבלים. במהלך המבצע הותקפו כפרים רבים בדרום לבנון, המזוהים עם חזבאללה, בידי תותחים, טנקים ומטוסי חיל האוויר ואלה זרעו בהם הרס. מטוסי חיל האוויר ביצעו קרוב לאלף גיחות הפצצה נקודתיות. כתוצאה מהפגזות צה"ל ומשידורי רדיו שדחקו באזרחים לעזוב את מקום מגוריהם, עזבו כ-300 אלף תושבים שיעים מדרום לבנון את בתיהם ונמלטו לביירות ואזורים אחרים. כוחות מיוחדים של צה"ל, ובהם יחידת מגלן, עליה פיקד טל רוסו, וסיירת צנחנים, בפיקוד חגי מרדכי, פעלו במהלך המבצע בעומק לבנון למטרות איסוף מודיעין והכוונת אש מדויקת מן האוויר ומן הים על יעדי חזבאללה. בעיצומו של המבצע התגלתה מחלוקת בין הרמטכ"ל, אהוד ברק, אשר רצה להרחיב את המבצע ולתקוף יעדים בביירות, לראש אמ"ן, אורי שגיא, אשר טען כנגדו כי המבצע השיג את יעדיו ויש לסיימו. השניים העלו את הסוגיה בפני ראש הממשלה, יצחק רבין, אשר הכריע בעד עמדתו של שגיא וקבע כי יש לסיים את המבצע.
תוצאות המבצע.
במהלך המבצע נהרגו 118 אזרחים לבנונים, מתוכם כ 50 מחבלי חזבאללה ו 40 נפצעו. בצד הישראלי נהרג חייל אחד ושני אזרחים. המבצע גרם לנזק רב בלבנון, בין השאר לגשרים ולתחנות כוח, וספג ביקורת חריפה בישראל ובעולם. ב-31 ביולי לאחר שבוע של הפגזות הדדיות, נחתם הסכם הפסקת האש, בו שני הצדדים התחייבו להימנע מלפגוע במטרות אזרחיות, כלומר שחזבאללה ימנע מירי קטיושות לצפון ישראל וישראל לא תירה לתוך כפרים לבנונים. ההסכם התיר לחזבאללה וישראל לנהל מלחמה בתוך רצועת הביטחון כל עוד אזרחים לא יפגעו. הבנות "דין וחשבון" שנחתמו עם סיום המבצע דיברו על מניעת פגיעה באזרחים. קצינים בצה"ל כמו ראש להק מודיעין של חיל האוויר, העריכו שהארגון ספג פגיעה מורלית שהשפיעה על המוטיבציה והארגון שלו בעתיד, אולם קצינים בפיקוד הצפון, ובהם משה תמיר, העריכו כי למעשה חזבאללה הוא המרוויח האמיתי מהבנות מבצע דין וחשבון, משום שכך זכה ללגיטימציה לפעולותיו ולא חל פיחות במוטיבציה שלו לבצע פעולות כנגד חיילי צה"ל ויישובי הצפון.
ב-1996 חזר אי-השקט לגבול הצפוני, וישראל יצאה למבצע ענבי זעם.
המבצע נחשב לאחד ממבצעי הדגל של חיל התותחנים הישראלי. כמו כן, השתתפו במבצע גם חיל האוויר, חיל השריון וחיל הים.
המצב ברצועת הביטחון לאחר מבצע דין וחשבון.
ב-19 באוגוסט, פחות משלושה שבועות לאחר הסכם הפסקת האש, נהרגו תשעה חיילי צה"ל שנפגעו ממטעני צד שהטמינו מחבלי חזבאללה. כוח של חטיבת גולני, מגדוד 12 ששב מביצוע מארב בגזרה המערבית נתקל במטען חבלה, ממנו נהרגו שבעה חיילים. שני חיילים מחיל ההנדסה הקרבית נהרגו כאשר ניסו לחלץ את הכוח של גולני. ישראל הגיבה בהתקפה על מספר מוצבי חזבאללה ליד הגבול הסורי.
כשנה לאחר תום המבצע ב-2 ביוני 1994 תקפו מטוסי חיל האוויר בסיס אימונים של חזבאללה ליד עין דרדרה שבו התקיים טקס סיום של מחזור קצונה בארגון. במחזור הזה היו בנים רבים של בכירים בחזבאללה כ-40 מצוערי חזבאללה נהרגו בתקיפה. ב-18 ביולי התרחש הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה.
מודול (מתמטיקה)
חוג (אלגברה)
מקלות אכילה
מקלות אכילה, מקלות סיניים או צ'ופסטיקס (מאנגלית: Chopsticks), הם כלי אכילה הנהוגים במזרח אסיה. הם מורכבים משני מקלות ארוכים בהם משתמשים להרים את המזון לפה, אם כי יש להם שימושים נוספים במטבח ובשולחן האוכל.
מקלות האכילה הראשונים היו עשויים מעץ ומקורם בסין. עם הפיכתה של סין לכוח תרבותי דומיננטי באזור מקלות האכילה נדדו למדינות שכנות ביחד עם אלמנטים תרבותיים סינים נוספים, כדוגמת הכתב והלבוש הסיניים. בעבר נהוג היה להכינם בפשטות מזרדים שנתלשו מעצים ולאכול באמצעותם . כיום המקלות מיוצרים באופן תעשייתי, ובמדינות שונות עשויים מחומרים שונים. ברובה של אסיה נהוג לייצר מקלות אכילה מחזרן, מעץ או מפלסטיק, אך בקוריאה נהוג לייצרם ממתכת בדומה לסכו"ם מערבי.בעקבות הגירה ממזרח אסיה למערב ולעליית הפופולריות של המטבח הסיני והיפני רבים החלו להשתמש במקלות אלו במהלך ארוחות בסגנון אסייתי.
שימוש.
מקלות אכילה משמשות בעיקר לאכילה. מקל אחד מוחזק ללא תנועה באמצעות בסיס האגודל והקמיצה, והמקל השני מוחזק בדומה לעפרון בין האצבע המורה, האמה והאגודל. אך יש לו גם שימושים אחרים, בסין לדוגמה זוג מקלות נוסף משמש להגשה בארוחה בסגנון משפחתי, דבר שנחשב היגייני יותר משימוש במקלות האכילה האישיים.
נהוג גם להשתמש בזוג ארוך במיוחד (כ- 30 ס"מ ויותר) לבישול. זוג זה ארוך מדי מכדי לאכול איתו בנוחות, אבל הוא מאפשר למבשל לערבב ולהוציא מאכלים מתוך סיר בישול חם מבלי להסתכן בכוויה. מקלות כאלה נהוגים בעיקר ביפן, שם הם נקראים סאיבּאשי (רומאג'י: "Saibashi," קאנג'י: 菜箸) ווייטנאם, שם הם נקראים דוּאה קא (וייטנאמית: "đũa cả)" ועשויים גם הם מחזרן. ביפן נהוגים גם מקלות עשויים מתכת לבישול על אש גלויה, כך נהוג גם בסעודת הברביקיו הקוראיני והברביקיו היפני, בהם נהוג שהסועדים מבשלים נתחי בשר וירק דקים על מנגל משותף.
נימוסי שולחן בשימוש במקלות אכילה.
מקלות אכילה משמשים במדינות רבות בעולם, רובן ככולן ממזרח ודרום-מזרח אסיה. בעוד עקרונות הנימוס דומים במדינות אלו, ישנן דקויות המבדילות בין מנהגי השולחן בתרבויות השונות.
יפן.
ביפן נהוגים כללים דומים לאלו הנהוגים בסין. הבדל ניכר אחד הוא שנהוג לאכול מזונות רבים בידיים ללא שימוש במקלות אכילה, לדוגמה סושי.
קוריאה.
בקוריאה, נהוג להגיש לצד המזון מקלות אכילה עשויים מתכת ובנוסף להם כף. סט כלי אכילה זה נקרא סוּגֵ'אוֹ (수저).
תאילנד.
בעקבות השפעת הקולוניאליזם המערבי בתאילנד, כיום נהוג לאכול שם בכף ומזלג ולעיתים בידיים. ישנן מספר מנות ספציפיות שמוגשות עם מקלות אכילה, כמעט כולן מנות מרק אטריות שמקורן במטבח הסיני. מסיבה זו הכללים הנהוגים שם דומים לאלו הנהוגים בסין, אך אכילת אורז במקלות נחשבת לא מנומסת בכל מצב. אורז רגיל יאכל לרוב בכף ומזלג, ואורז תאילנדי דביק יאכל בידיים, באמצעות כדרור האורז בכף יד שמאל וטבילתו ברטבים ותבשילים שונים.
פדריקו צוקרי
פדריקו צוקרי (איטלקית: Federico Zuccari; 1539–20 ביולי 1609), היה אמן איטלקי, אחיו של הצייר טדאו צוקרי.
פדריקו צוקרי השלים בפירנצה, בשנים 1574–1579, פרסקאות, שבציורם התחיל ג'ורג'ו וזארי, בכיפת הקתדרלה סנטה מריה דל פיורה. הוא גם עיטר בציורי פרסקו את ארמון הדוכס בוונציה. אחד מהציורים בארמונו של הדוכס מוונציה, הוא ציור המתאר את פרידריך ברברוסה ואת האפיפיור אלכסנדר השלישי. כמו כן, כאשר שהה צוקרי במדריד (בשנים 1585–1589), הוא צייר מספר ציורי מזבח באסקוריל.
פדריקו צוקרי היה תאורטיקן חשוב של המאנייריזם, ואת עקרונותיו הוא סיכם בספרו - "L'idea de' pittori, scultori e architetti" (בעברית: "רעיון הציירים, הפסלים והאדריכלים"). את ספרו זה הוא כתב בשנת 1607.
צוקרי בנה ארמון בשביל עצמו ברומא.
הוא הקים וניהל את האקדמיה של סן לוקא משנת 1593 ועד מותו.
טדאו צוקרי
טדאו צוקרי (באיטלקית: Taddeo Zuccari;) צייר איטלקי מאסכולת המנייריזם באיטליה. טדאו צוקרי היה אחיו של האומן פדריקו צוקרי.
טדאו עבד בעיקר ברומא, וצייר ציורי פרסקו בווילה ג'וליה. באחד מציוריו שם הוא מתאר סצנות מיתולוגיות. בשנים 1559-1566 צייר ציורי פרסקו בארמון משפחת פארנזה המכובדת והמפורסמת.
ביוגרפיה של טדאו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
ימת צ'אד
ימת צ'אד היא הימה הרביעית בגודלה בכל אפריקה. ימת צ'אד שוכנת על גבול ארבע מדינות: צ'אד (הקרויה על שם הימה ולה שייך יותר ממחצית שטחה), קמרון, ניגריה וניז'ר. מקור שם הימה הוא ככל הנראה במילה tsade שמשמעותה בשפת בקאנורי המקומית הוא "אגם".
ימת צ'אד בנויה משני אגנים, אשר בין שניהם מפריד רכס, שדרכו עוברת תעלה.
שטחה של ימת צ'אד נע בין 1,300 קמ"ר ל-25,700 קמ"ר, ומשתנה מדי שנה. ימת צ'אד שוכנת בתוך אגן צ'אד בגובה של 281 מטרים מעל פני הים, באזור של דיונות בין המדבר בצפון והסוואנה מדרום.
הימה נחשבת רדודה אך למרות שאין לה מוצא אל הים ועל אף שההתאדות בה גבוהה, מימיה אינם מלוחים.
ימת צ'אד היא שריד לימה עתיקה, שכיסתה את שטח אגן צ'אד, וכבר בתקופה קדומה מאוד, היו ממדיה פי שלושה מאשר היום. הימה מתמלאת על ידי מי הנהרות שארי ולוגון. שטחה ועמקה תלויים בכמות המשקעים היורדת במקום. הימה מאבדת כמות רבה ממימיה בגלל חלחול והתאדות, וגם בסחף נהרות.