המקדש ההינדי הקדוש והחשוב ביותר בנפאל (ראו תמונת הפתיחה בראש הערך) נמצא כ-3 ק"מ מצפון-מערב לקטמנדו ביישוב קטן בשם דאופטן. פאשופטי - אדון החיות, נחשב כיום לאחד מכינוייו של שיווה, לו מוקדש המקדש, אך יש חוקרים המאמינים כי מדובר באל מקומי קדום יותר. פאשופטי מוזכר בטקסטים מהמאות הראשונות, ועל פי האמונה הרווחת באזור המקדש נבנה כבר במאה השלישית, אם כי אין ממצאים התומכים בכך. המקדש נבנה ושופץ פעמים רבות במהלך השנים, כאשר מבנהו הנוכחי הוא משנת 1697.
על פי האגדות המופיעות בטקסטים מקומייםמספרת ששיווה נמלט למקום זה מאלים אחרים, מחופשׂ בדמות צבי. האלים, שזיהו אותו, תפסו אותו בקרנו שנשברה ונותרה במקום כסימנו של שיווה (לינגם). המקום מהווה מוקד עלייה לרגל למאמינים מרחבי המדינה, והכניסה למקדש עצמו מותרת להינדים בלבד. המקדש נמצא לגדת נהר הבגמטי (נהר), לו מיחסים ההינדים קדושה (בדומה לגנגס בהודו), ולמרגלותיו נמצא אתר שריפת הגופות המרכזי בעמק.
באזור מקדשים אחרים, ביניהם מקדש ואטסלה לאלה פרוואטי, הידוע בשל קורבנות האדם שהקורבו בו בעבר הרחוק. בסמוך נמצאת הסטופה של צ'באהיל, הנחשבת על פי המסורת לסטופה העתיקה בעמק יחד עם ארבע הסטופות המקיפות את פטן.
בודנאת.
זוהי הסטופה הגדולה ביותר בנפאל, ידועה גם בשם בַּאוּדהַה. מיתוס טיבטי מיחס את הקמתה לגורו רימפוצ'ה במאה השמינית. המבנה הנוכחי ככל הנראה נבנה על בסיס סטופה עתיקה ממאה החמישית לספירה. אך מאז עברה שינויים ושיפוצים רבים. כיום הסטופה מהווה בעיקר מוקד של בודהיזם טיבטי ובסביבתה הוקמו מנזרים בודהיסטים רבים.
צ'אנגו נראיאן.
מקדש צ'אנגו נראיאן ממוקם על ראש גבעה בולטת בשולי העמק. מיתוסים מספרים כי במקום זה שהה האל וישנו (נראיאן), ראשו נערף אך הוא חזר לחיים. הבודהיסטים מזהים את דמותו עם אוולוקיטשוורה. הסברה היא כי זוהי נקודת ההתיישבות הקדומה ביותר בעמק.
המקדש נבנה לראשונה במאה השלישית או הרביעית. מאז הוא נפגע פעמים רבות ברעידות אדמה ושריפות. כיום יש בו שרידים מכל התקופות, החל מתקופת הליקצ'בי. מבנה המקדש עצמו מעוטר בעיטורי נחושת ועץ מורכבים, והוא מוקף בפסלים מהעתיקים והמרשימים בעמק.
סוויאמבהונאת.
סוויאמבהונאת, הידוע גם כמקדש הקופים, הוא אתר מרכזי לבודהיסטים, ואחד האתרים החשובים לנווארים. המקום, הנמצא בראש גבעה המתנשאת לגובה של שלוש-מאות מטרים מתחתית העמק, מקודש כבר לפחות 1600 שנים. המקום הוא מקום מרכזי במיתוס הבודהיסטי על ייבוש האגם שבעמק (ראו בפרק המיתולוגיה).
המונומנט המרכזי הוא סטופה גדולה, ובסביבתה מתחם גדול של סטופות קטנות יותר ומקדשים וגם מוזיאון וספריה. הסמלים העיקריים בסטופה ובסביבתה הם סמלים שמקורם בוג'ריאנה. פגודה קטנה בסמוך מוקדשת להַריטי, שֶׁדה שנהפכה לבודהיסטית, ונחשבת לישות המגוננת מפני מגפת האבעבועות השחורות, מגפה שהפילה אלפי קורבנות באזור בהתפרצויותיה בימי הביניים.
מרבית הזמן האתר הומה מנזירים החיים באזור, עולים לרגל, תיירים וגם קופים רבים.
בעת רעידת האדמה בנפאל בשנת 2015, נחרבו כ-70% מהמקדש.
סטרימונס
רידוואן
רידוואן (פרסית וערבית رضوان, תעתיק מדויק: רצ'ואן) הוא פסטיבל בן שנים עשר ימים בדת הבהאית המנציח את תחילת נבואתו של בהאא אללה. חג זה מציין את תחילתה של הדת הבהאית כדת עצמאית, והוא החג הבהאי הקדוש ביותר. משמעותה של המילה "רידוואן" בהקשר בהאי היא "גן עדן", והחג נקרא על שמו של גן רידוואן, השוכן על גדות החידקל מחוץ לבגדאד, ואשר בו שהה בהאא אללה במשך שנים עשר ימים לאחר שהוגלה מהעיר, ובטרם החל את מסעו לאיסטנבול. אין קשר ישיר בין החג לבין גן רידוואן בעכו.
היסטוריה.
לפני שבהאא אללה עזב את בגדאד לאיסטנבול, הוא עקר לגני נג'יביה ב-22 באפריל 1863, ושם קיבל את פניהם של המבקרים אשר באו להיפרד ממנו. יחד עם בניו ומספר בהאים אחרים הוא נותר בגן במשך שנים עשר ימים בסך הכל. ביום התשיעי הצטרפו אליו יתר בני משפחתו, שהיו מנועים מלעשות כן קודם לכן מפני שהחידקל עלה על גדותיו. ביום השנים עשר עזבה המשפחה את הגן בדרכה לאיסטנבול. בגן הכריז בהאא אללה לראשונה באוזני חמישה ממאמיניו על מעמדו המדויק כנביא, אך נוסח הכרזתו המדויקת אינו ידוע. עוד הכריז בהאא אללה שלוש הכרזות בגן: הוא ביטל את הלכת הג'יהאד המוסלמית, קבע כי לא תהיה התגלות נוספת של האל במשך אלף השנים הבאות, וכן הצהיר כי כל שמותיו של האל באים לידי ביטוי בכל הדברים. מאז נקרא הגן בפי הבהאים בשם "רידוואן". לפני מספר שנים הוא נהרס ובמקומו הוקם מרכז רפואי.
בספר אל-כתאב אל-אקדס שכתב בהאא אללה ב-1873, הוא קבע את הרידוואן ואת הכרזת הבאב כשני החגים של הדת הבהאית. עוד הוא קבע את קדושתם של הימים הראשון, התשיעי והאחרון של הרידוואן לאור הקונטקסט ההיסטורי שלהם, והשווה את מעברו מביתו אל הגן ועזיבתו את בגדאד, להג'רה של מחמד ממכה למדינה. הכרזתו של בהאא אללה התרחשה בשנה ה-19 לספירה הבהאית, שהחלה עם הכרזת הבאב ב-1844, דהיינו עם השלמת הואחִד הראשון. יומו הראשון של הרידוואן הוא בדרך כלל יום בחירתן השנתי של האסיפות הרוחניות המקומיות ובמהלך החג נבחרות האסיפות הרוחניות הלאומיות. חברי בית הצדק העולמי נבחרים גם הם במהלך הרידוואן, אחת לחמש שנים.
מנהגי החג.
הפסטיבל מתחיל ב-21 באפריל ונמשך עד 2 במאי. יומו הראשון, התשיעי (29 באפריל) והאחרון נמנים עם תשעת החגים הבהאים בהם שובתים המאמינים ממלאכה. מאחר שלפי לוח השנה הבהאי ובדומה ללוח העברי, היום מתחיל עם שקיעת השמש, נפתח החג כשעתיים לפני השקיעה ב-20 באפריל. בשעה זו לפי המסורת נכנס בהאא אללה אל הגן. שלושת הימים הקדושים של הרידוואן מצוינים בכינוס ובתפילה שלאחריה נערכת חגיגה.
בית (שירה)
בית (מכונה גם מחרוזת וסטרופה) הוא רצף של מספר משפטים בשיר.
לרוב, בשירה קלאסית המשקל נשמר לאורך הבית. פעמים רבות, יחידת הבית גם מוגדרת על ידי החריזה או מספר שורות קבוע (כמו במבנים השיריים, דיסטיכון/קופלט, טרצינה, מרובע/קטרן, חמשיר או ססטט). כך לדוגמה, הקומדיה האלוהית של דנטה אליגיירי כתובה בטרצינות ומתחרזת במבנה של אבא, בגב, גדג, דהד וכן הלאה, מה שיוצר רצף של בתים בני שלוש שורות כל אחד.
מלבד המבנים השיריים, גם סכמות חריזה מגדירות בתים. כך חריזה חובקת, מסורגת או זו של מרובע מגדירות יחידות בנות ארבע שורות, כלומר, בתים בני ארבעה טורים. מצד שני, החריזה הצמודה, דווקא מפרידה בין שני חלקי הבית ובכך יוצרת מעין שתי יחידות נפרדות בתוך הבית, כמעט שני בתים נפרדים. לדוגמה, בשירו של דורי מנור, פרימה, בתים שונים חרוזים בסכמות חריזה שונות, כדי להבהיר רעיון מסוים, במקרה זה רעיון הפרימה שבשיר.
בשירה מודרנית, בתי שיר יכולים להיות ממוקמים באופן שרירותי על פני הדף המודפס, זאת הודות למוסכמות דפוס, אשר משלבות אפשרויות, כמו שטח לבן, פיסוק או הדגשה.
התגלמות פחות ברורה מאיליה של השבירה לבתים, ניתן למצוא בסונטות של ויליאם שייקספיר, אשר מודפסות כיחידה אחת, כבית אחד גדול בן 14 שורות, אך יכולות להישבר לשלושה בתים בני 4 שורות המוגדרים על ידי סכמת החריזה המסורגת שלהם וקופלט אחד מסכם, שפעמים רבות מוזח שמאלה משאר השיר.
שבעת העמקים
שבעת העמקים (פרסית: هفت وادی - "הַפְת ואדי") הוא ספר שנכתב בפרסית על ידי בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית. הספר ארבעת העמקים נכתב גם הוא על ידי בהאא אללה, ושני הספרים ביחד מפורסמים תחת השם שבעת העמקים וארבעת העמקים. עם זאת, שני הספרים שונים זה מזה ואין ביניהם קשר ישיר.
שבעת העמקים.
הספר נכתב בשנת 1860 בקירוב בבגדאד, לאחר שבהאא אללה חזר מאזור העיר סולימאניה שבכורדיסטן. הספר נכתב בתגובה לשאלות שהופנו אל בהאא אללה על ידי שייח' מוחי א-דין, שהיה שופט שהשתייך לקאדריה הסופית. במקביל לתקופה שבה הוא כתב לבהאא אללה, התפטר השופט מתפקידו, ועשה את שארית חייו במסעות ברחבי כורדיסטן העיראקית.
יצירה זו כונתה על ידי שוגי אפנדי כ"חיבורו המיסטי הגדול ביותר" של בהאא אללה, ובעולם המערבי הספר היה לאחד מכתביו הראשונים שפורסמו, עת הוא תורגם לצרפתית ב-1905, ושנה לאחר מכן לאנגלית.
סגנון הספר נחשב לפואטי, למרות שהוא לא נכתב בסגנון החרוז הלבן. כמעט בכל שורה בטקסט יש חרוז ומשחקי מילים העשויים לאבד ממשמעותם בתהליך התרגום. כיוון שהספר נכתב עבור מוחי א-דין הסופי, עשה בהאא אללה שימוש בדקויות היסטוריות ודתיות שבחלק מהמקרים התבססו על מילים בודדות כדי להתייחס לחריזה בקוראן, במסורות ובפואמות מפורסמות. בתרגומים לאנגלית נעשה שימוש רב בהערות שוליים על מנת לספק הקשר לטקסט.
הספר מתאר את מסעה הרוחני של הנשמה דרך שלבים שונים, החל מהעולם הזה ועד לממלכות אחרות הקרובות יותר לאלוהים, כפי שתואר לראשונה על ידי המשורר הסופי פריד א-דין עטאר (فریدالدین عطار) במאה ה-12 בספרו "הרצאת הציפורים". בספר הסביר בהאא אללה את המשמעות והחשיבות של כל אחד משבעת השלבים. בהקדמה הוא כתב כי "חלק קראו לזה שבעת העמקים, ואחרים קראו לזה שבע הערים". הדרישות בשלבים השונים מתמלאות בסדר מסוים, ומטרת המסע היא ללכת בעקבות "הנתיב הנכון", "לנטוש את טיפות החיים ולבוא אל הים של מעניקי החיים", וכן "להביט על האהובים". בסיום הספר הוא כותב:
בהקדמה לספר התייחס בהאא אללה לעידן חדש המתחיל ב"כול-י שאי" ("כל דבר"), והוא עושה שימוש במטפורות של אחרית הימים מההינדואיזם ובתיאור של ציפייה לעידן זהב המתרומם מתוך עידן של חשיכה: היצירה של כל הדברים בעידן שחור והרסני זה. בקטע זה נעשה שימוש גם בצוואת הבאב ובהקשרים באביים אחרים.
כיסא מפלט
ישראל באולימפיאדת הלסינקי (1952)