קשורה למחלוקת זו, אם כי לא זהה לה, היא המחלוקת על תוכנם של ספרי הלימוד ותוכניות הלימודים במערכת. ספרי לימוד שונים עמדו במרכזה של מחלוקת, עם דעות לכאן ולכאן, בנוגע לתכנים הנלמדים בהם. היו אף שרי חינוך שהתערבו באופן ישיר בהחלטה אילו ספרים ילמדו במערכת ומה יהיה תוכנם. המעורבות הזו חיזקה את הדיון בשאלה האם ההחלטות בנוגע להוראת המקצוע צריכות להתקבל על ידי אנשי המקצוע (היסטוריונים, מורים ומעצבי תוכניות לימודים) או על ידי אנשי הדרג הפוליטי.
היקף הוראת ההיסטוריה.
כל כיתות ו'-י"א בישראל מחויבות ללמוד היסטוריה. המקצוע אף נכלל בתעודת הבגרות בהיקף של שתי יחידות לימוד - כאשר הלימודים לרוב פרושים על פני שנתיים: כיתה י' וכיתה י"א והתלמידים ניגשים בסוף כל שנה ליחידת לימוד אחת.
במסגרת הרפורמה ללמידה משמעותית הוחלט כי החל משנת תשע"ו ייבחנו התלמידים בבחינה אחת, לרוב בכיתה יא', שתהווה 70% מציון הבגרות. במהלך כיתה י' או יא' מבצעים התלמידים עבודה פנים בית ספרית המהווה 30% מציון הבגרות. במשך כשנתיים העבודה נכתבה במסגרת הנושא "מלחמת העולם השנייה והשואה", ומשנת תשפ"א ייבחנו התלמידים על מלחמת העולם השנייה והשואה בבחינת הבגרות, ואילו על הנושאים "ערים וקהילות בימי הביניים" או "בית שני", שעד אז נכללו בבחינת הבגרות, תיכתב העבודה הפנימית. זאת ועוד, לראשונה יורשו התלמידים להשתמש בחומר פתוח בבואם לענות על פרק "מלחמת העולם השנייה והשואה" בבחינת הבגרות כאשר הם יקבלו שעה לצורך מענה על השאלות שבפרק הספציפי. בתום שעה יכניסו התלמידים את חומר העזר לתיקם ויקבלו את שאר פרקי הבחינה - "לאומיות וציונות", "המאבק על הקמת מדינת ישראל" ו"סוגיות נבחרות בתולדות מדינת ישראל". משך הבחינה על כל פרקיה, החל משנת תשפ"א - 3 שעות, כאשר עד אז עמד על שעתיים וחצי.
קישורים חיצוניים.
https://catalog.archives.gov.il/publication/cooperation-education-ministry-israel-state-archives/
אוניברסיטת פדריקו השני
שליחותו של הממונה על משאבי אנוש (סרט)
שליחותו של הממונה על משאבי אנוש הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של ערן ריקליס שיצא להקרנה בישראל באוקטובר 2010. הסרט עובד לתסריט קולנועי על ידי נח סטולמן על פי ספרו של א.ב יהושע, "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש".
הפקה והפצה.
המפיקים חיים ואסתי מקלברג יזמו את הפקת הסרט. הם רכשו את הזכויות מהסופר א.ב יהושע, בחרו את התסריטאי נח סטולמן ואת הבמאי ערן ריקליס, וגייסו תקציב של כ-10 מיליון שקלים. המשקיעים בסרט כללו את: קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב שהשקיעה 2 מיליון שקל, ערוץ 10 השקיע 800 אלף שקלים, המיזם לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים 600 אלף שקל. קרן רומנית לקולנוע 114 אלף אירו, משקיעים נוספים מצרפת וגרמניה, המפיץ הבינלאומי של הסרט, והלוואה בנקאית.
עוד לפני השלמת הסרט נחתמו הסכמי הפצה במהלך פסטיבל הקולנוע בקאן ואחר כך גם בפסטיבל טורונטו, עם מפיצים במדינות רבות בהם: איטליה, ספרד, אוסטרליה, ניו זילנד, ברזיל, אורוגוואי, פרגוואי וצ'ילה.
צילומי הסרט החלו באוקטובר 2009 ונמשכו כחודשיים בירושלים וברומניה, והשתתפו בו גם שחקנים מרומניה וצרפת. ברומניה צולמו מספר סצנות בימים מושלגים, והיה צורך לחכות למזג אוויר מתאים.
הסרט הוקרן לראשונה בבכורה עולמית בפסטיבל לוקרנו בשווייץ, ביולי 2010, וזכה בפרס "חביב הקהל". בספטמבר הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ובאוקטובר 2010 השתתף בפסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה. בנובמבר הסרט נרכש להפצה בארצות הברית
הסרט זכה בחמישה פרסי אופיר, בהם בפרס "הסרט הטוב ביותר", ועל כן נשלח לייצג את ישראל בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר" בטקס פרסי האוסקר, אולם לבסוף לא העפיל למועמדות בקטגוריה.
עלילה.
יוליה, עובדת זרה ממזרח אירופה שבאה לעבוד בישראל, נהרגת בפיגוע בירושלים. גופתה נותרה ללא דורש בחדר המתים. לפי חפציה התברר שעבדה במאפייה ירושלמית (מאפיית ברמן), ועיתונאי של מקומון ירושלמי (גורי אלפי) מאשים את המאפייה באדישות לגורלה. בעלת המאפייה (גילה אלמגור), הידועה בכינוי "האלמנה", מורה לממונה על משאבי אנוש (מארק איווניר) להביא את המנוחה לקבורה במולדתה.
הסרט עוקב אחר מסעו של הממונה על משאבי אנוש מירושלים אל כפר הולדתה של המנוחה, עד להבאתה לקבורה. אליו נלווה העיתונאי, בארץ היעד (רומניה) מצטרפים אליהם סגן קונסול ישראל במקום (ג'וליאן נגולסקו), הנשוי לקונסולית (רוזינה קמבוס) ובנה הקטין של יוליה (נואה סילבר).
עלילת הסרט משחזרת בנאמנות גבוהה את עלילת הספר. ההבדל המשמעותי העיקרי בין השניים הוא, שבספר הבעלים של המאפיה הוא גבר, "הזקן", ואילו בסרט זו אישה, "האלמנה".
קישורים חיצוניים.
ביקורות
נמל התעופה מינכן פרנץ יוזף שטראוס
נמל התעופה מינכן פרנץ יוזף שטראוס (בגרמנית: Flughafen München-Franz Josef Strauß) הוא נמל תעופה בינלאומי הממוקם כ-28.5 ק"מ צפונית-מזרחית למינכן שבגרמניה. הנמל נקרא על שם פרנץ יוזף שטראוס (פוליטיקאי שהיה ראש ממשלת מדינת בוואריה, בה שוכן שדה התעופה), והוא משמש כבסיס לחברת התעופה הגרמנית הלאומית לופטהנזה וכן לחברות קונדור איירליינס ו-TUI איירליינס. בנמל שני מסלולי טיסה מקבילים ושני טרמינלים.
על פי סקר שנערך ב-2020, נבחר נמל התעופה, לחמישי הכי טוב בעולם, ולנמל הטוב ביותר באירופה על פי הדירוג של SKYTRAX
היסטוריה.
נמל התעופה נפתח לתנועה בחצות בין 16 ל-17 במאי 1992, בצמוד לסגירת נמל התעופה הקודם בעיר, נמל התעופה מינכן רים, ששכן ברובע רים במזרחה של העיר. בניית הנמל החלה בשנת 1980 בשטחו של הכפר פרנץ, ש-500 מבתיו נהרסו על מנת לפנות לו מקום. בשנת 2003 יוחד טרמינל 2 לשימושם של הנוסעים בטיסות סטאר אלייאנס בלבד. בשל גידול התנועה בנמל, מתוכננת כיום סלילת מסלול שלישי.
בין השנים 1995–2006 הוכפל מספר הנוסעים בנמל, מפחות מ-15 מיליון לכ-30 מיליון נוסעים בשנה. הנמל הוא השני בגרמניה בהיקף התנועה העוברת בו, לאחר נמל התעופה הבינלאומי של פרנקפורט, והוא מדורג במקום ה-14 בעולם בהיקף התנועה הבינלאומית החולפת דרכו. מדי שנה עוברים בנמל כ-35 מיליון נוסעים. בשנת 2009 דורג הנמל במקום השני באירופה מבחינת איכות שירותיו.
טרמינלים ומתקנים בנמל.
מרבית המתקנים בנמל ממוקמים בין שני מסלולי הטיסה. כבישי הגישה ומסילות הרכבת אל הנמל מחלקים את חלקו המערבי לאזור מטען תחזוקה מדרום, ולמשרדים, חניון לטווח ארוך ומרכז המבקרים מצפון.
טרמינל 1.
טרמינל 1, שנבנה בשנת 1992, הוא הטרמינל הוותיק יותר. לטרמינל קיבולת של 25 מיליון נוסעים בשנה והא מחולק לחמישה אזורים עצמאיים (A עד E). אזור F הוא אזור מבודד בין שני הטרמינלים, והוא משמש טיסות המצריכות אבטחה מוגברת, בהן כל הטיסות לישראל. טרמינל 1 מטפל כיום בטיסות של כל חברות התעופה חוץ מהחברות שחברות בסטאר אלייאנס. עם זאת, בשל היקף הפעילות של החברות בברית, משתמשות לופטהנזה, ג'רמנווינגס וקונדור איירליינס באזור D.
טרמינל 2.
טרמינל 2 החל לפעול ב-29 ביוני 2003, וגם לו קיבולת של 25 מיליון נוסעים בשנה. מכיוון שבטרמינל זה פועלות רק החברות החברות בסטאר אלייאנס, למעט טורקיש איירלינס הוא אינו מחולק לאזורים וכל המתקנים מרוכזים סביב הכיכר המרכזית. בעקבות חקיקת כללי הביטחון החדשים על ידי האיחוד האירופי, צויד הטרמינל באמצעי בטיחות חדשים וניתנו הוראות ליישמם לנוסעים שבאו ממדינות המוגדרות כלא-בטוחות. בטרמינל אין אזורים נפרדים לנוסעים נכנסים ויוצאים.
Munich Airport Centre.
Munich Airport Centre הוא אזור קניות ובילוי חדש שמחבר בין שני הטרמינלים. הוא בנוי כאוהל שקוף למחצה, ולידו בית מלון של רשת קמפינסקי.
עת שערי רצון להפתח
עֵת שַׁעֲרֵי רָצוֹן לְהִפָּתֵחַ הוא פיוט הנאמר על ידי עדות המזרח בתפילת ראש השנה, לפני תקיעות השופר שבין תפילת שחרית לתפילת המוסף. בנוסח איטליה הוא נכלל בסליחות בתפילת נעילה של יום הכיפורים. יש אף קהילות הנוהגות לאמרו עבור יולדת במהלך הלידה. הפיוט חובר על ידי המשורר הספרדי ר' יהודה בן-שמואל אבן-עבאס במאה ה-12.
מבנה הפיוט.
הפיוט פותח בשורות המבטאות את הרעיון המרכזי בפיוט, הזכרת עקידת יצחק ביום הדין, הוא ראש השנה, ממש לפני תקיעת השופר, כאירוע מלמד זכות:
הפזמון החוזר (רפרן) בפיוט הוא המילים המזכירות את שלושת השותפים בעקדה:
השיר מסתיים במשפט האופטימי, שעליו חוזר הקהל לאחר החזן:
האותיות הראשונות בכל בית בפיוט יוצרות אקרוסטיכון של שם המחבר: "עבאס יהודה שמואל".
תוכן הפיוט.
תוכן הפיוט הוא סיפור עקידת יצחק. הפיוט מרחיב את המסופר במקרא (בספר בראשית ) ומביא את נקודת המבט של כמה גיבורים בסיפור העקידה: אברהם אבינו (העוקד), יצחק אבינו (הנעקד), המזבח, שהוא כעין דמות רקע פסיבית, אך דרמטית ושרה אימנו, אשר יצחק דואג לה לכשתשמע את הבשורה.
סיפור העקדה שבפיוט מלווה בדברי תפילה. ייעודו, כפיוט לראש השנה, מביא את הפייטן לנצלו לבקשת רחמים וסליחה בזכותם של העוקד והנעקד, ולכן הפיוט מביא את הקהל לרגשות עזים.
יש המבארים את הרגש המיוחד שבפיוט הזה בעקבות הטרגדיה שעבר המחבר (בנו סמואל אלמוגרבי התאסלם באדריביג'אן בשנת 1163). אולי צערו של האב משוקע בתוך הפיוט, הרווי כאב, הוא הריגוש האמיתי שחשים בפיוט זה.
שירת הפיוט בשעת הלידה.