מאז שהושק בשנת 2002 כטורניר לגברים, היה הטורניר היה אחד מ-9 טורנירי המאסטרס 1000 בסבב ה-ATP. בתחילה, בין השנים 2002 ו-2008 נערך הטורניר באולם מדריד ארנה (Madrid Arena), והיה הראשון מבין שני טורנירי המאסטרס ששוחקו על משטח קשה באולם לקראת סוף עונת הטניס של ה-ATP. בשנת 2009, הורחב הטורניר וכלל גם טורניר פרמייר לנשים; כמו כן הוא הועבר לתקופה מוקדמת יותר בשנת הטניס, והפך לחלק מעונת החימר על חשבון אליפות המבורג הפתוחה, שנושלה ממעמדה כטורניר מאסטרס. בנוסף, הוא עבר למיקום חדש בפארק מנת'נרס (Park Manzanares), בו הוקם קומפלקס טניס חדש, הקאחה מחיקה (Caja Magica).
המעבר לחימר כחול ובחזרה לחימר אדום.
לקראת הטורניר של 2012, בחר ציריאק, הבעלים של הטורניר, להשתמש בצבע חדש של חימר - כחול, למשטחים של כל המגרשים. טענתו הייתה כי הצבע הכחול עדיף מבחינה ויזואלית, במיוחד עבור צופי הטלוויזיה (טורנירים אחרים המשוחקים על משטחים קשים ביצעו מעבר דומה לכחול). מארגני האליפות הבטיחו כי מלבד צבע, פני המשטח שמרו על אותם המאפיינים כמו חימר אדום מסורתי.
בנובמבר 2011 סיפר ציריאק כי משטח החימר הכחול אושר רשמית עבור הטורניר של 2012, הן על ידי ה-ATP והן על ידי ה-WTA.
עם זאת, לאחר שהסתיים הטורניר, איומים על חרמות עתידיות של מספר שחקנים, במיוחד רפאל נדאל ונובאק ג'וקוביץ' (שהפסידו בשלבים המוקדמים של הטורניר על המשטח הכחול), גרמו למנהלי הטורניר לחזור לחימר האדום המסורתי בעונת 2013.
אירועי מתקפות סייבר
המהפכה הפיליפינית
המהפכה הפיליפינית (באנגלית: The Philippine Revolution), המכונה גם מלחמת טאגאלוג, הייתה מהפכה ואחריה סכסוך בין המורדים באיי הפיליפינים ובין ממלכת ספרד והרשויות הקולוניאליות הספרדיות באיי הודו המזרחיים.
המהפכה הפיליפינית החלה באוגוסט 1896, כאשר הרשויות הספרדיות גילו את הקטיפונאן, ארגון אנטי קולוניאלי. הקטיפונאן, בראשות אנדרו בוניפסיו, הייתה תנועה ליברליסטית שמטרתה הייתה עצמאות מ-333 שנות השליטה הקולוניאלית הספרדית באמצעות מרד מזוין. הארגון החל להשפיע על מרבית הפיליפינים. במהלך כינוס המוני בקאלוקאן התארגנו ראשי הקטיפונאנים לממשלה מהפכנית והודיעה בגלוי על מהפכה ארצית. בוניפאסיו קרא להתקפה על עיר הבירה מנילה. התקפה זו נכשלה; עם זאת, המחוזות שמסביב החלו להתקומם, בראשות מריאנו אלווארז ואמיליו אגינלדו שהיו משני פלגים שונים. מאבק כוח בין המהפכנים הוביל למותו של בוניפאציו ב־1897, שביקש שאגוינאלדו, ינהיג את הממשלה המהפכנית החדשה. באותה שנה חתמו המהפכנים והספרדים על הסכם ביאק-נא-באטו, אשר הפחית זמנית את מעשי האיבה. אגוינאלדו וקצינים פיליפינים אחרים יצאו לגלות במושבה הבריטית של הונג קונג שבדרום מזרח סין. עם זאת, הלחימה לא פסקה לחלוטין.
ב-25 באפריל, הטילה ארצות הברית מצור ימי על האי קובה הספרדי, זו הייתה הפעולה הצבאית הראשונה במלחמת ספרד-אמריקה ב-1898. ב-1 במאי, הצי האסיאתי של חיל הים האמריקני, בפיקודו של הקומודור ג'ורג' דיואי, הביס את הצי הספרדי בקרב מנילה, ובכך השתלטה ארצות הברית על מנילה. ב־19 במאי חזר אגוינאלדו, כבעל ברית בלתי רשמי עם ארצות-הברית, לפיליפינים וחזר להתקפות נגד הספרדים. עד יוני השתלטו המורדים על כמעט כל הפיליפינים, למעט מנילה. ב-12 ביוני הוציא אגוינאלדו את הכרזת העצמאות הפיליפינית. אף שמדובר בתאריך הסיום של המהפכה, לא ספרד ולא ארצות הברית הכירו בעצמאותה של פיליפינים.
השלטון הספרדי של הפיליפינים הסתיים באופן רשמי עם הסכם פריז משנת 1898, שבו הסתיימה מלחמת ספרד-אמריקה. באמנה, ספרד ויתרה על השליטה בפיליפינים ובשטחים אחרים לארצות הברית. היה שקט מתוח סביב מנילה, כשהכוחות האמריקאים שולטים בעיר ובכוחות הפיליפינים החלשים שמקיפים אותם.
ב־4 בפברואר 1899, בקרב מנילה, פרצו הקרבות בין הכוחות הפיליפינים לכוחות האמריקאיים, החלה המלחמה הפיליפינית-אמריקאית. אגינלדו הורה מיד ל"שבור את מצב השלום ואת היחסים הידידותיים עם האמריקנים ולהתייחס אליהם כאל אויבים". ביוני 1899 הכריזה רשמית הרפובליקה הפיליפינית הראשונה על מלחמה נגד ארצות הברית.
הפיליפינים לא יהפכו למדינה עצמאית מוכרת בעולם עד שנת 1946.
רקע.
המהפכה הפיליפינית הייתה הצטברות רעיונות שהובעו בקהילה הבינלאומית, שהובילה לתחילת השאיפות הלאומניות. עליית הלאומיות הפיליפינית הייתה איטית, אך בלתי נמנעת. התעללות מצד הממשל הספרדי, הצבא והכמורה במשך שלוש מאות שנות שלטון קולוניאלי, וחשיפתם על ידי "אילוסטרדו" בסוף המאה ה-19, סללה את הדרך לגיבוש עם פיליפיני מאוחד. עם זאת, הצמיחה של הלאומיות הייתה איטית בגלל הקושי ביחסים חברתיים וכלכליים בקרב הפיליפינים.
הסחר העולמי.
לפני פתיחתה של מנילה לסחר חוץ, הרשויות הספרדיות אסרו על סוחרים זרים להתגורר במושבה ולפתוח עסקים. הצו המלכותי מ-2 בפברואר 1800 אסר על זרים לחיות בפיליפינים צווים נוספים באותה רוח נחתמו בספרד עד המחצית השנייה של המאה ה-19.מאוחר יותר ספרד ריככה את מדיניות הסחר שלה.
הכיבוש הבריטי של מנילה בשנים 1762–1764 גרם לספרד להבין את התנגדות בריטניה לבידוד המושבה במנילה מהמסגרת ומהמסחר העולמי. בשנת 1789 ניתנה אפשרות לכלי שיט זרים להעביר סחורות אסיאניות לנמל מנילה. עוד לפני 1780, ספינות זרות רבות, ביקרו במנילה ללא קשר לתקנות נגד זרים. בשנת 1790 המליץ המושל הכללי פליקס ברנגואר דה מרקינה כי מלך ספרד יפתח את מנילה למסחר עולמי. יתר על כן, פשיטת רגל של החברה המלכותית של הפיליפינים הכריחה את המלך הספרדי לפתוח את מנילה לסחר העולמי. בצו מלכותי שהוצא ב־6 בספטמבר 1834 בוטלו זכויות היתר של החברה ונמל מנילה נפתח למסחר.
פתיחת הנמלים.
זמן קצר לאחר פתיחתה של מנילה לסחר העולמי, החלו הסוחרים הספרדים לאבד את העליונות המסחרית שלהם בפיליפינים. בשנת 1834, הגבלות על סוחרים זרים היו מעטות כאשר מנילה הפכה לנמל פתוח. בסוף 1859 היו במנילה 15 חברות זרות. שבעה מהן היו בריטיות, שלוש אמריקאיות, שתיים היו צרפתיות, שתיים היו שווייצריות ואחת גרמנית.
בשנת 1834 התיישבו כמה סוחרים אמריקאים במנילה והשקיעו רבות בעסקים. שתי חברות עסקיות אמריקניות הוקמו - ראסל, סטרג'יס &amp; קומפני והפיגל, האבל &amp; קומפני. אלה הפכו לשתי חברות עסקיות מובילות. בתחילה היה לאמריקאים יתרון על המתחרים הבריטים, משום שהם הציעו מחירים טובים ליצוא פיליפיני כמו סוכר וטבק.
העליונות המסחרית האמריקנית לא נמשכה זמן רב. לנוכח התחרות הבריטית הנוקשה, הם איבדו בהדרגה את השליטה בעסקים בפיליפינים. ירידה זו נבעה מחוסר תמיכה מצד ממשלת ארצות הברית וחוסר בסיסים מסחריים של ארצות הברית במזרח. בשנת 1875, חברת ראסל, סטורגיס נכנסה לפשיטת רגל, ואחריה חברה אמריקאית נוספת בשנת 1887. זמן קצר לאחר מכן, סוחרים בריטים, כולל ג'יימס אדם סמית, לורנס ה' בל ורוברט פווד, שלטו על הפעילות הפיננסית במנילה.
לנוכח שליטתם של הבריטים והאמריקאים בכלכלת מנילה, שלחה ממשלת ספרד את סיניבלדו דה מאס, דיפלומט ספרדי, לפיליפינים כדי לערוך סקר כלכלי של הפיליפינים ולהגיש המלצות בשנת 1842. לאחר חקירה אינטנסיבית של המצב הקולוניאלי בפיליפינים, הגיש מאס את הדו"ח הרשמי שלו לכתר הספרדי. הדו"ח, פורסם במדריד בשנת 1843. מאס המליץ על פתיחת נמל נוסף לקידום סחר חוץ, עידוד ההגירה הסינית לפיתוח החקלאי וביטול מונופול הטבק.
בתגובה להמלצותיו של סיניבלדו דה מאס, נפתחו ברבע השלישי של המאה ה-19, יותר נמלים בפילפינים על ידי ספרד לסחר עולמי.
השכלה - אילוסטרדו.
לפני תחילת המהפכה בפיליפינים, החברה הפיליפינית רובדה במבנה חברתי המבוסס על מעמדו הכלכלי של האדם. היו שני מעמדות עיקריים במערכת זו. האנשים במעמד גבוה יותר בסולם החברתי היו העילית, ובמעמד השני הנמוך היו ההמונים. העיליתה כללה בעלי בתים, מורים, פקידים מקומיים ופקידים לשעבר. בני המעמד הגבוה היו האריסטוקרטיה החברתית של עיר.
מתיישבים ממוצא ספרדי השתייכו למעמד הגבוה, והם נחלקו לשתי קבוצות: הספרדים והקראולים. הראשונים היו ילידי ספרד, שחיו בפיליפינים. הקראולים, היו ספרדים שנולדו במושבות. אף על פי ששתי הקבוצות נהנו מאותה עוצמה חברתית, מאחר ששתיהן היו שייכות לעיליתה, הספרדים ראו עצמם כנעלים מבחינה חברתית על הקריאולים.
במעמד הנמוך ביותר היו ההמונים, או אינדיוס. הקבוצה הזאת כללה את כל העניים, האיכרים והפועלים. בניגוד למעמד העיליתה, שבו נהנו אנשיה ממשרות ציבוריות והמלצות גבוהות ממלך ספרד, ההמונים נהנו רק מכמה זכויות אזרח וזכויות יתר. המשרה הפוליטי הגבוהה ביותר שיכלו להגיע במעמד זה הייתה הגוברנדורצ'ילו, או פקיד עירוני. חברי קטיפונאן, הארגון הסודי שחולל את המהפכה, כלל בעיקר את ההמונים.
שגשוג חומרי בתחילת המאה ה-19 יצר מעמד בינוני נאור בפיליפינים, המורכב מאנשים אמידים, מורים, עורכי דין, רופאים, סופרים ועובדי ממשלה. רבים מהם היו מסוגלים לקנות ולקרוא ספרים בשונה מהמעמד פיליפיני הנמוך. הם דנו בבעיות פוליטיות וחיפשו רפורמות ממשלתיות, ובסופו של דבר הצליחו לשלוח את ילדיהם למכללות ולאוניברסיטאות במנילה ובשאר העולם, במיוחד למדריד. ההתקדמות החומרית נבעה בעיקר מפתיחת נמל מנילה לסחר העולמי.
האינטלקטואלים המובילים של המדינה באו מהמעמד הבינוני הנאור. מאוחר יותר הם קראו לעצמם "אילוסטראדוס", שפירושו "מלומדים". הם גם ראו עצמם כאינטליגנציה של החברה הפיליפינית. מהאילוסטראדוס עלו חברים בולטים בתעמולה, אשר עוררה את להבות המהפכה.
לאומיות.