לאופולד לינדטברג הכיר את שחקן הקאמרי יוסף ידין, כאשר הגיע לישראל וביים בחודש אוקטובר 1949 את המחזה "הצל", שהצגת הבכורה שלו הייתה ב-1 בנובמבר של אותה שנה. ידין מילא באותו מחזה תפקיד של פונדקאי.
בשנת 1951 ביים לינדטברג את הסרט השווייצרי דובר האנגלית "ארבעה בג'יפ", המתאר את השלטון המשותף של ארבע המעצמות המנצחות, בווינה בירת אוסטריה, בתקופה הראשונה שלאחר סיום מלחמת העולם השנייה, שניתן לו ביטוי מוחשי בשטח בפטרולים משותפים על גבי ג'יפים, שבכל אחד מהם היו ארבעה שוטרים צבאיים, אמריקני, רוסי, בריטי וצרפתי.
כשהחלו ההכנות להסרטת הסרט עלה בדעתו של לינדטברג הרעיון כי שחקן שטרם נודע בעולם הרחב ימלא בסרט את תפקיד השוטר הצבאי הרוסי. הוא שלח את ההצעה לידין, וכאשר ידין שלח לו בתשובה את צילומיו, הקלטות מקולו וקטע בהשתתפותו שהוסרט במיוחד לצורך כך, הגיעה כעבור זמן קצר התשובה כי עליו להתייצב במקום ההסרטה. נסיעתו של ידין לחו"ל, כדי להשתתף בסרט זר, הייתה בגדר אירוע תרבותי וחדשותי בישראל של ראשית שנות החמישים. מסעו לאירופה תועד בכתבות רבות מלוות בצילומים מן הסרט ומתהליך ההסרטה שהופיעו בעיתונות העברית.
מאז שנות החמישים ועד לסוף שנות השבעים המשיך לינדטברג לביים סרטי קולנוע וטלוויזיה בשווייץ. היה חבר בחבר השופטים של פסטיבל קאן בשנת 1955. סרטו האחרון היה בשנת 1977.
לינדטברג נישא ב-1941 לפסנתרנית ולסקה הירש. לשניים נולדו שתי בנות - סוזנה ובטינה.
לאופולד לינדטברג נפטר בשווייץ בשנת 1984 והוא בן 82.
מנפרד אשנר
מנפרד אשנר (21 במאי 1901–1989) היה מיקרוביולוג ואנטומולוג. חתן פרס ישראל למדעי החיים. היה פרופסור מן המניין בפקולטה להנדסת ביוטכנולוגיה ומזון, הטכניון.
קורות חיים.
אשנר נולד בשנת 1901 ברטיבור, אז בגרמניה. בשנת 1923 הוא למד בבית הספר הגבוה לחקלאות בברלין (Landwirtschaftliche Hochschule Berlin) שהיה מסונף לאוניברסיטת הומבולדט. בשנת 1924 עלה לארץ ישראל ועבד כחלוץ. במהלך עבודתו פגש את פרופסור תאודור שהזמין אותו להצטרף ליחידת מחקר של המלריה בחיפה.
בשנת 1926 הוזמן אשנר על ידי פרופסור ישראל קליגלר לאוניברסיטה העברית ועסק בחקר מחלות המועברות על ידי חרקים. כעבור ארבע שנים הוא הוסמך לדוקטור על ידי אוניברסיטת ברסלאו בגרמניה, על דוקטורט שעסק ביחסי סמביונט-מאכסן בין חיידקים וזבובים מקבוצת Puppipara. לאחר מכן הצטרף למחלקה להיגיינה ולבקטריולוגיה באוניברסיטה העברית והתגורר במושבה נווה יעקב.
בזמן שביתת הנשק של מלחמת העצמאות, התנדב אשנר לחיל המדע "חמ"ד" ועסק עם עוד מספר מדענים בהכנת חיסונים נגד טיפוס. בתקופה זו התגורר עם משפחתו בתל אביב לרגל עבודתו ולאור פינויה של נווה יעקב. בשנת 1950 שב אשנר לירושלים ועבד כמרצה בבית הספר לרפואה. עם הקמת הפקולטה להנדסת מזון ולביוטכנולוגיה בטכניון, בשנת 1956, הצטרף פרופ' אשנר לסגל הפקולטה ועבר לחיפה. באתה שנה זכה על תרומתו לחקר מדעי החיים בפרס ישראל לשנת תשט"ז. מפאת סלידתו מטקסים לא הגיע לטקס וביקש לתרום את הפרס לקרן המגן.
תחומי המחקר של פרופ' אשנר נגעו לתחומים שונים במיקרוביולוגיה, בהם אקולוגיה מיקרוביאלית ותהליכים ביוכימיים. יחד עם פרופ' קרל רייך ואחרים הוא גילה בשנת 1946 מין אצה חדש (Prymnesium parvum) וזיהה אותה כגורם לתמותה בבריכות דגים. יחד עם שותפיו למחקר מצא אשנר דרך להגבלת הגידול של האצה.
בשנת 1973 הוא פרש ממחקר פעיל כדי לטפל באשתו החולה.
יוסי אחימאיר
יוסף (יוסי) אחימאיר (נולד ב-י"ד באייר ה'תש"ג, 19 במאי 1943 בירושלים) הוא עיתונאי ויועץ תקשורת, יו"ר הנהלת מכון ז'בוטינסקי בישראל, עורך רבעון "האומה", וחבר הכנסת מטעם הליכוד בכנסת ה-13. ב-2015 נבחר ל"יקיר העיר רמת גן".
ביוגרפיה.
ידלות ונעורים.
אחימאיר הוא בנם הצעיר של סוניה ואב"א אחימאיר ואחיהם של יעקב אחימאיר וזאבה זבידוב. נקרא על שמו של יוסף כצנלסון, שהיה חברו הקרוב של אביו ו"שר ההעפלה" של עליית אף על פי בשנות השלושים.
הוא בוגר גימנסיה "אהל שם" ברמת גן (1961) וחניך בשבט צופי רמת גן. בשירותו בצה"ל סיים קורס מ"כים של הנח"ל במחנה שבטה וקורס צניחה ושירת בחיל האוויר כמדריך אימוני קרקע לפרחי טיס בבסיס תל נוף. למד שנה גאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים (1966-1965), וסיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב, במדע המדינה ובהיסטוריה של המזרח-התיכון (1971). הוא ערך את ביטאון תא הסטודנטים של גח"ל באוניברסיטת תל אביב - "חד וחלק".
אחימאיר היה חבר מערכת יומון גח"ל "היום" במשך שלוש שנים (1969-1966) וחבר מערכת "מעריב" במשך 15 שנה (1984-1969), וכתב מאות מאמרים. שימש כעורך חדשות ראשי, עורך מדור "שיחות" ובעל הטור "מי ומה" על מושגים ושמות מענייני היום. מאמרו הראשון "בכוח הזכות" (1966) עסק בזכות על הגדה המערבית (הביטוי שהיה מקובל באותה עת) ועל אפשרות כיבושה אם תפתח ממלכת ירדן במלחמה נגד ישראל. כך אמנם אירע במלחמת ששת הימים, כעבור שנה.
ב-1980 ערך את ספר השנה של העיתונאים תש"ם, שהיה מוקדש להסכם השלום עם מצרים, ובו ראיין את ראש הממשלה דאז מנחם בגין. כן השתתף בעריכה ובכתיבה בירחון גח"ל "בארץ-ישראל" וערך כמה גיליונות של "הד בית"ר". בספטמבר 1983 זכה ב"פרס שלמה מרץ" לעיתונות מטעם מסדר ז'בוטינסקי, על הכתבה "ברית הבריונים נגד הרייך השלישי" וכהוקרה על מיכלול פעולתו העיתונאית.
פעילות פוליטית.
מפברואר 1984 שימש כעוזרו ויועצו הפוליטי של יצחק שמיר כאשר שמיר כיהן כראש-הממשלה ושר החוץ בשנים 1984–1988 ומנהל לשכתו ומרכז תחום הדוברות הפוליטית של שמיר כראש-הממשלה בשנים 1988–1992. אחימאיר הפתיע את יצחק שמיר ביום הולדתו ה-75 בספר נאומיו "נאום ראש הממשלה", שאותו ערך יחד עם שלמה אוקון ויוסף כרוסט (בהוצאת "בית יאיר"). במערכות הבחירות היה אחימאיר יד ימינו של שמיר, השתתף במסעותיו של שמיר בעולם ובפגישותיו עם מנהיגי העולם והיה יועץ במשלחת ישראל לועידת השלום במדריד (1991). הוא כתב רבים מנאומיו וממכתביו של יצחק שמיר.
במאי 1985 היה אורח משרד החוץ האמריקני, יחד עם עוד כ-30 מנהיגים פוליטיים צעירים מרחבי העולם, אשר סיירו במוקדי השלטון בוושינגטון וברחבי ארצות הברית. בעיר ליטל-רוק קיבל תעודת שגריר של מדינת ארקנסו, חתומה בידי המושל ולימים נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון.
לאחר פטירתו של יצחק שמיר ביוני 2012, ניהל יוסי אחימאיר את טקס הלווייתו הממלכתית בהר הרצל בירושלים. מאז הוא עוסק בהנצחתו של שמיר, בין השאר במאמרים שהוא מפרסם על תקופתו, ובדף הפייסבוק שהוא מנהל: יצחק שמיר שלנו.
מאה ימים לפני הבחירות לכנסת ה-13 (מרץ 1992) פרש אחימאיר מתפקידו בלשכת ראש הממשלה כדי להתמודד על מקומו ברשימת הליכוד. במערכת הבחירות כיהן כדובר מטה הבחירות של הליכוד. הוא הושבע כחבר-הכנסת רק אחרי פטירתו של ח"כ חיים קופמן (אוגוסט 1995) וכיהן עד סוף הקדנציה של הכנסת ה-13. הוא נשא כשלושים נאומים בתקופת כהונתו במליאה ובוועדת העלייה והקליטה שבה היה חבר. בתקופת כהונתו נרצח ראש הממשלה יצחק רבין ז"ל, ואחימאיר חבש כיפה לראשו במשך שבוע ימים לאחר מכן לאות אבל.
ב לקביעת רשימת הליכוד לכנסת ה-14 (1996) הגיע למקום ה-20 עם יותר מ-40,000 קולות אך בגלל הבטחות ייצוג לתנועותיהם של דוד לוי ורפאל איתן (7 מקומות לכל אחת), לסקטורים ולמגזרים, שובץ במקום לא ריאלי ברשימת הליכוד. לקראת הבחירות לכנסת ה-15, בפברואר 1999, עתר לבית הדין של התנועה לבטל את השריונים למועמדי המחוזות. לקראת הבחירות לכנסת ה-16 התמודד שוב בפרימרייז, אך שובץ במקום לא ריאלי ברשימת הליכוד.
בבחירות לכנסת ה-21, ה-22 וה-23 שובץ במקום כבוד, 118, ברשימות המועמדים של הליכוד.
פעילות ציבורית אחרת.
בשנים 1992–1993 כיהן כמנהל קרן רמת גן לחינוך ולתרבות. לאחר מכן הקים חברה לייעוץ תקשורתי (א.ש.ש. תקשורת בע"מ) והיה דוברם של מספר ארגונים - בהם הבונדס, התאחדות הוצאות ספרים בישראל, מועצת תנועות הנוער, מרכז מורשת מנחם בגין, מועצת הנשיאים של הארגונים היהודיים בארצות הברית, פסטיבל המוזיקה "קלאסי בים האדום", מועצת הצמחים של משרד החקלאות (ועורך ביטאונה "נקודת צמיחה"). היה במשך שנתיים חבר המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות שליד משרד התרבות.
אחימאיר כיהן שנים רבות כחבר הנהלת מכון ז'בוטינסקי בישראל, ומאז אפריל 2005 שימש כמנכ"ל מכון ז'בוטינסקי כ-12 שנה ועורך ביטאונו - "חדשות המכון".
בשנת 2012 יזם פרויקט לתרגום חדש לעברית של כל כתבי זאב ז'בוטינסקי.
בפברואר 2017 נבחר פה אחד ליו"ר הנהלת המכון ועמותת חברי המכון. הוא הפיק בשנת 2000 את עשרות אירועי שנת ה-120 להולדתו של ז'בוטינסקי ו-60 שנה לפטירתו, ויזם את הוצאת הקובץ "איש בסער - מחקרים ומסות על זאב ז'בוטינסקי" בעקבות שנת ז'בוטינסקי. בתפקידו כמנכ"ל, הוא הפיק והינחה את ערבי העיון של המכון וניהל את פרויקט ההרחבה של מכון ז'בוטינסקי. ביולי 2017, יום ז'בוטינסקי תשע"ז, הוא הופיע לפני הממשלה והסביר את חשיבות הקמת מוזיאון ז'בוטינסקי הגדול, ואכן הממשלה אישרה את המיזם. כעבור שנה, ב-8 ביולי 2018, שוב הופיע לפני הממשלה, כשהעלתה את זכרו של זאב ז'בוטינסקי במלאת 78 שנה לפטירתו, והעלה על נס את מורשתו.