גן הילדים הראשון בארץ ישראל נוסד ב-1898 בראשון לציון על ידי המורה לעברית דוד יודילוביץ, והוא הפקיד עליו כגננת את תלמידתו אסתר שפירא גינזבורג.
בשנת 1995 נכתבה תוכנית המסגרת להוראת המדעים בגני הילדים. הוצבו בה מטרות ופירוט של תכנים בתחומי המדע והטכנולוגיה. הניסיון העשיר שהצטבר בעקבות זאת יצר את הבסיס לתוכנית הלימודים אשר פורסמה בשנת 2009.
בבסיס תוכנית לימודים זו עומדת ההנחה שאפשר להתחיל את העיסוק במדע ובטכנולוגיה כבר בגיל הרך.
בנוסף לתפקידים הרבים המקבלים בעולם, גן הילדים בישראל ממלא תפקיד לאומי חשוב בקליטת עולים חדשים. זאת משום שילדי העולים לומדים בו את השפה העברית, מושגי יסוד על ההיסטוריה והדת היהודית, נושאים הקשורים לחברה בישראל וכיצד להשתלב בה.
חוק לימוד חובה מחייב את הורי הילד לשלוח ילד מגיל 5 לגן ילדים (גן חובה).
גן חובה.
גני הילדים בישראל כפופים למשרד החינוך.
בגן חובה לומד הילד במשך שנה, בדרך כלל, קודם כניסתו לבית הספר היסודי. הלימודים בגן חובה, בדומה ללימודים בבית הספר היסודי, ניתנים חינם. בשנת הלימודים תשע"א יושם חוק חינוך חינם לגילאי 3–4 (במקום רק מגיל 5) המרחיב את אוכלוסיית הילדים הזכאית למסגרת חינוכית ממלכתית ללא עלות. החל משנת הלימודים תשע"ו נכנס לתוקפו חוק חינוך חובה מגיל 3 (במקום רק מגיל 5) וההורים חויבו לרשום את ילדיהם לגני ילדים המוכרים על ידי משרד החינוך, החוק בעצם ביטל את המושג "גן טרום חובה" שהיה נהוג לפני כן לגבי הגנים לגילאי 3–4, ולמעשה כלל הגנים הפכו לגני חובה.
חמור חדש
חמור חדש הוא משחק ילדים.
במהלך המשחק אחד הילדים עומד כפוף, ברכיו ישרות, וידיו נתמכות על ירכיו להשגת יציבות. מטרתו להוות מכשול למעבר יתר המשתתפים. יתר הילדים מנסים לעבור את המכשול על ידי ריצה, זינוק מקו מסומן, הנחת שתי כפות הידיים על גבו של המכשול, ופישוק הרגליים משני עבריו. אופן מעבר המכשול דומה לטכניקה המשמשת בהתעמלות לצורך מעבר חמור הקפיצות. לאחר שכל הקבוצה סיימה לעבור את המכשול, מתרחק החמור מקו הזינוק מעט. כאשר אחד מחברי הקבוצה נכשל במעבר המכשול, הוא מחליף את החמור.
המשחק אינו מתאים לקבוצות מעורבות-גודל, בגלל המעמסה הפיזית המוטלת על ילד קטן המשמש כחמור חדש. כמו כן, הוא אינו מתאים לקבוצה בה יכולותיו הגופניות של אחד המשתתפים פחותות משמעותית משל חבריו, מכיוון שאותו משתתף ימצא עצמו בדרך כלל בתפקיד המכשול, ולא ישפר את יכולותיו.
משחק זה מהווה יחידה בסיסית של המשחק סוס ארוך מבחינה אתלטית. מן הבחינה החברתית, במשחק זה משחק כל יחיד נגד הקבוצה, בעוד שבמשחק סוס ארוך משחקות שתי קבוצות זו נגד זו. יחסים כאלה בין משחקים קיימים בין משחקים נוספים, למשל בין גרסאות משחקי המחניים.
שמות אחרים של המשחק: חמור קצר, סוס קצר, אסומניה אבודניה. המשחק מוזכר ב"שיר השכונה" של חיים חפר בביצועה של להקת התרנגולים בכינוי אָסוּמָנְיָה אָבּוּדָנְיָה.
בירושלים מכונה המשחק סְמֶל, (כנראה שיבוש של "השמאל") ואז גם קוראים המשתתפים "סמל" בעת מעבר המכשול, שכן בתום כל סיבוב מתרחק החמור צעד אחד מנקודת הקפיצה, כדי להקשות את המעבר. המשחק מוזכר בשם זה בשירו של יוסי בנאי, "אני וסימון ומואיז הקטן".
מיספור הקופצים.
חברי הקבוצה הקופצים מעל לחמור בדרך כלל ממוספרים. הקופץ הראשון הוא "מספר אחת", הקופץ השני הצמוד אליו בטור העורפי "מספר שתיים" וכו'. כאשר אחד הקופצים נכשל במעבר החמור הוא מחליף את החמור, והחמור עצמו הופך להיות הקופץ האחרון. שאר הקופצים שהיו מאחורי הקופץ שנכשל מתקדמים במיקום אחד בטור. "מספר אחת" הוא הקופץ שרשאי לקבוע סיבוב קפיצה מיוחד שבו על הקופצים מוטלת מטלה נוספת מלבד מעבר המכשול. שמות הסיבובים ש"מספר אחת" יכול לקבוע:
אלימות במשחק.
המשחק מלווה ברמת כאב מסוימת ל"חמור", אך יש המוסיפים על כך התעללויות מכוונות, שאינן קשורות לפעילות האתלטית במשחק.
בחלק מהגרסאות ישנו "עונש" על פרישה של החמור מהמשחק: למשל "יום הולדת" שבו שאר המשתתפים מכים את החמור לרקע שירת פזמון.
לֵר (Leer) היא עיר במחוז לר בצפון מערב גרמניה, במדינת סקסוניה התחתונה, על הגבול עם הולנד. העיר ממוקמת ליד הנהר אמס (Ems). האוכלוסייה מונה כ-35,000 תושבים.
מאז ייסוד לר, שלטון העיר מובל על ידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD).
הקהילה היהודית.
יהודים התיישבו בלר במאה ה-16; תוך זמן קצר הקימו מסגרת של קהילה וכמה ממוסדותיה המקובלים. בשנת 1855 נחנך בית כנסת.
תקופת השואה - ב"ליל הבדולח" (9 בנובמבר 1938) הועלה בית הכנסת באש. כמה מיהודי לר הצליחו להגר לארצות אחרות ואילו שנשארו אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה (ספטמבר 1939) נספו בשואה. הקהילה היהודית של לר חדלה להתקיים בשנת 1940.
ערים תאומות.
ללר שתי ערים תאומות:
פרידריך פרבל
פרידריך וילהלם אוגוסט פְרֶבֶּל (בגרמנית: Friedrich Wilhelm August Fröbel) (1782–1852) היה מחנך גרמני שייסד את גן הילדים הראשון בשנת 1837.
אחד מהכלים חינוכיים שהמציא הוא "קוביות פרבל" - צורות גאומטריות אותן ניתן להרכיב בצורות שונות וליצור מבנים תלת ממדיים. האדריכל האמריקאי פרנק לויד רייט הודה שהושפע רבות מהמשחק בקוביות פרבל.
נולד בגרמניה התיכונה והתייתם מאימו בגיל שנה, אביו שהיה כומר ונתון לענייני עבודתו התנכר לו רוב ימיו. בגיל 10 עבר לבית דודו ורק אז החל ללמוד באופן סדיר בבית ספר. כשהיה בן 14 יצא פרבל לתורינגיה שבגרמניה המרכזית ולמד שנתיים יערנות ומדידת קרקע. בימי בדידותו ביער, החל להרהר בבעיות חינוך ומתוך כך לביקורת דרכי מוריו שלדעתו לא הצליחו להפעיל את הטמון בתוכו.
כעבור זמן מה עבר פרבל לאיבארדון שבשווייץ, שם שהה שנתיים במחיצת יוהאן היינריך פסטלוצי שהיה הוגה דעות ובהשפעתו החל לעסוק בהוראה, ובפעם הראשונה הרגיש שנתגלה לו ייעודו ולימים נעשה חסידו הנלהב של פסטלוצי. הזדהותו עם שיטת פסטאלוצי לא מנעה ממנו לעמוד על ליקוייה ובעקבות התבוננותו הביקורתית, נתעורר בו הרצון לגבש לו את דרכו העיונית בחינוך. בשנת 1826 פרסם פרבל את ספרו העיקרי "חינוך האדם" שבו סיכם את השקפותיו על החיים והחינוך, והציע מתודה חינוכית משלו. פרבל, שגדל ללא דמות אם, בחר דווקא להתמקד בבעיות חינוך בגיל הרך, ובשנת 1837 הקים מוסד לילדים קטנים ולימים טבע את השם גן ילדים. פרבל פעל להפצת תורתו, והחל לעסוק בהכשרת אימהות ונשים בכלל בענייני חינוך. אף על פי שהייתה הרבה התנגדות לשיטת החינוך של פרובל, עד 1859 כבר קמו הרבה גנים במולדתו. וב-1874 התאגדו כל גני הילדים הללן ל 'חברת פרובל הגרמנית' וממשלת פרוסיה אישרה להוסיף חינוך לגננות לבתי ספר לבנות מקומיים שבהם השלטון המקומי בקש זאת.
שיטת החינוך שלו נפוצה גם לארצות אחרות ב-1860 הוקם הגן הראשון בליידן, הולנד וכך שלא במתכוון התחיל רפורמה חינוכית בהולנד. ב-1875 היו בהולנד 705 גני ילדים ציבוריים ופרטיים שבהם עבדו 2,222 מורים [39 גברים ו-2183 נשים] ולמדו בהם 73,018 תלמידים. מלבד גני הילדים של הכנסייה הקתולית כל הגנים בכל רחבי המדינה לימדו בשיטת ה'מתנות'.
יחד עם בלגיה ואוסטריה איטליה הייתה אחת המדינות ששילבה גני ילדים לתוך מערכת החינוך הציבורית שלה כבר בתחילת שנות ה-1860 וב-1871, כבר היו 130.000 תלמידים ביותר מ-1000 בתי מחסה לילדים [asili infantili] השימוש בשם בית מחסה נראה מוזר, מוסדות אלה היו יותר מעין 'טרום בתי ספר' והם התפתחו מפני שהממשלות באירופה הבינו שיש לדאוג לילדים בעולם שבו המהפכה התעשייתית הופכת את החיים ליותר מורכבים.
שיטת גני הילדים נפוצה לארצות הברית ויפן. לעומת זאת בגרמניה השלטון שהתנגד לכל מיני רפורמות ותיקונים ליברלים, ראה ברעיון של פרבל כפירה וסגר את מוסדו. ב-1860 הופסק שם מימון ממשלתי לגנים.
פרובל השפיע לא רק בשינוי הגישה החינוכית לילדים קטנים, אלא שיטות החינוך והמתנותהחינוכיות שלו השפיעו על התפתחות האמנות והארכיטקטורה החל מהמאה ה-19 . מבין תלמידי גני הילדים שלו אפשר למצוא את וסילי קנדינסקי, ג'ורג' בראק, פלורה כריסטי, פיט מונדריאן, פאול קליי ואוגוסט קוהן. רבים מראשוני הבאוהאוס כגון ולטר גרופיוס, יוזף אלברס, מיס ואן דר רוהה, פרנק לויד רייט.
בשנת 1860 לינה מורגנשטרן פרסמה ספר הדרכה על שיטת פרבל.
20 המתנות.
אחד מיסודות החינוך של פרובל היו 20 'מתנות' חינוכיות, אותן העניקו לתלמידים, כל מתנה באה עם דף מאויר שמראה מה אפשר לעשות עם המתנה. המתנות נועדו לפתח בילדים תובנות חדשות, מותאמות לגילם, על העולם החיצוני בעוד המטלות -צורת העיסוק מבסס את תרגול של כושרים מסוימים. בכל 'המתנות' השתמשו לא רק לביצוע הפעולות המוצעות בדף המאויר, אלא גם ציירו אותן בציורים. רקמו אותם על קרטון.
- המתנה ה-1 : כדור מחומר רך, שאליו מחובר חוט, באחד מששת צבעי הקשת.
- המתנה ה-2 :כדור, גליל וקוביה מעץ, שיש בהם נקב המאפשר השחלת חוט.
- המתנה ה-3,ה-4,ה-5 וה-6 : קוביות.
- המתנה ה-7 : לוחיות עץ שטוחות צבעוניות בצורות עיגולים מרובעים משולשים, מלבנים בתוך קופסה.
- המתנה ה-8,ה-9. ה-15, ה-16 וה-17: מקלות, טבעות, לוחיות עץ דקות ושזירה.
- המתנה ה-10: ציור.
- המתנה ה-11: דיקור מצע.
- המתנה ה-12: תפירה.
- המתנה ה-13, ה-14 וה-18: חיתוך, אריגה וקיפול.
- המתנה ה-19: יצירה באפונים.
- המתנה ה-20 : פלסטלינה.
פרידריך פרובל
הרכבת התחתית של אמסטרדם
הרכבת התחתית של אמסטרדם (בהולנדית: Amsterdamse metro) מורכבת מארבעה קווים:
קו 51 משתמש למעשה במסילות של הקווים האחרים, וממשיך מעל האדמה כרכבת קלה.