במרץ 2017 נתניהו הודיע כי הוא חוזר לקדם את סגירת תאגיד השידור הישראלי, שעל הקמתו הוחלט בקדנציה הקודמת שלו כראש ממשלה, בנימוקים של בזבוז כספי ושל הטיה פוליטית של ראשי התאגיד. למהלך התנגד בתוקף שר האוצר, משה כחלון. לאחר משבר פוליטי והצהרות על הקדמת הבחירות, הוסכם ביניהם שהתאגיד יקום ללא חטיבת החדשות, וזו תוקם כגוף נפרד על בסיס עובדי החדשות של רשות השידור.
פטריק רותפס
דוד חכמי
דוד חכמי (2 בספטמבר 1919–1991) היה איש עסקים ישראלי, מייסדה של חברת הביטוח הפניקס.
קורות חיים.
אביו, יוסף חכמי (חכמישוילי), היה מדמויות המפתח בעולם הבנקאות בארץ ישראל בתקופת היישוב. נצר למשפחת חכמישוילי, מגואלי אדמת ירושלים, שהגיעו לישראל מגאורגיה במחצית המאה ה-19. אמו, ונציה בת שמואל בכר, בת למשפחה ממגורשי ספרד שהתגוררה בירושלים מספר דורות.
חכמי היה הצעיר בין ארבעה ילדים ולו שני אחים ואחות. אחותו עליזה נישאה למשה מזרחי ואחיו מנשה היה נשוי ללאה מוגרבי, שאביה הקים, בין היתר, את קולנוע מוגרבי בתל אביב.
דוד חכמי נולד בשכונת זיכרון משה שבירושלים ולמד בגימנסיה העברית רחביה. את לימודיו התיכוניים סיים באנגליה ב-Harrogate Panel Ash college.
בשנת 1940 נשא לאישה את בלה קרסו בת משה ופלומבה קרסו, שהייתה אחותה של מרים קרסו אשת אחיו אפרים.
את לימודיו המשפטים סיים בשנת 1944 בבית הספר הירושלמי שהיה בזמנו במגרש הרוסים.
שירת כחבר ההגנה בשנות הארבעים.
בשנת 1943 ייסד סוכנות ביטוח ומונה לסוכן בארץ ישראל, ירדן וקפריסין של חברת הביטוח הבריטית פניקס (לונדון), "יוניון מארין אנד ג'נראל" ו"לונדון גאראנטי ואקסידענט". בשנת 1945 יסד ביחד עם אחיו מנשה את חברת "חכמי בע"מ", ששמשה כסוכנות ליבוא תרופות ויצגה בישראל מספר יצרניות תרופות מהגדולות בעולם.
בשנת 1949 ייסד את הפניקס הישראלי חברה לביטוח, בשותפות עם חברת הפניקס מלונדון ובנק דיסקונט לישראל, בהון רשום של מאה אלף לירות ישראליות. חברת הפניקס מלונדון היא חברת הביטוח הבריטית הראשונה שקיבלה אישור מהאוצר הבריטי ובנק אנגליה להשקיע בישראל.
חכמי שימש כיו"ר הפניקס הישראלי חברה לביטוח בע"מ, אבנר – תאגיד חברות הביטוח לביטוח חובה של רכב והדר חברה לביטוח בע"מ. הוא קיבל את הזיכיון לפתוח בארץ את חברת כרטיסי האשראי דיינרס קלאב, כרטיס האשראי הראשון בארץ, בה היה שותף בנק דיסקונט לישראל.
הוא ישב במועצות המנהלים של תריסר חברות: הפניקס, הדר, מהדרין, פז חיפושי נפט, סוכנויות ארץ-ישראליות לבטוח, סוכנות ישראלית למסחר, נדיב חברה להשקעות, שקל חברה להשקעות, חפץ חברה לפתוח ולבנין, סורדם, דיינרס קלוב (ישראל) ודיינרס וורלד טרבל. נמנה עם חבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים ואוניברסיטת תל אביב, להן הרבתה משפחתו לתרום.
חכמי היה ממייסדי תעשיית הביטוח בישראל ונבחר לתפקיד יושב האיגוד שש פעמים. הוא ייצג את ענף הביטוח בוועדת ברנזון שהנהיגה את ביטוח החובה על הרכב, במטרה להפחית את העומס המוטל על בתי המשפט. כמו כן, היה חבר פעיל במשך השנים במועצה למניעת תאונות דרכים.
חכמי ייסד ב-1977 את חברת אבנר – איגוד לביטוח נפגעי רכב
וכיהן כיושב ראש החברה עד מותו בשנת 1991. רכש את החברות לה נסיונל והדר, והקים את דולב.
כיהן כיו"ר המכללה לביטוח.
יזם ותרם להקמת בית הביטוח בשדרות רוטשילד הנקרא על שמו.
ב-1997 נקרא על שמו רחוב דוד חכמי (לשעבר החרושת), בשכונת הרכבת בתל אביב.
לדוד חכמי בן ובת, יוסי וניצה. אשתו בלה לבית קרסו נפטרה בשנת 1981.
אות המציל היהודי
אות המציל היהודי מוענק ליהודים שהצילו יהודים אחרים בשואה תוך סיכון חייהם. האות מוענק ליהודים שחיו תחת משטר פאשיסטי או נאצי, במדינות כבושות או באזורים שבהם יהודים חיו תחת סכנה של גירוש למחנות השמדה ועבודה. נכון למאי 2018, הוענק האות ליותר מ-300 יהודים. בראש הוועדה עומד מאז 2020 אריה ברנע.
האות מוענק בשיתוף המרכז העולמי של בני ברית והוועדה להוקרת גבורתם של המצילים היהודים בשואה (JRJ). האות נוסד בשנת 2011, מתוך תחושה שיש צורך לתקן עיוות הקיים בהיסטוריוגרפיה של השואה, להעניק כבוד לאלפי יהודים שהיו פעילים במאמצי ההצלה ברחבי אירופה ולהנחיל את מורשתם לדורות הבאים.
ייסוד האות.
משנת 2000 מתקיים מדי שנה ביום הזיכרון לשואה ולגבורה טקס להוקרת פועלם ולהנחלת מורשתם של יהודים שהצילו יהודים אחרים במהלך השואה. הטקס נערך ביער הקדושים, ברחבת מגילת האש, בשיתוף המרכז העולמי של בני ברית וקרן קיימת לישראל, ומ-2011, בטקס זה מוענק "אות המציל היהודי". עדכנית ליולי 2018, האות הוענק ל-209 מצילים שפעלו בצרפת, בהונגריה, ביוון, בגרמניה, בסלובקיה, ברוסיה, ביוגוסלביה, בליטא, בפולין ובהולנד. בין המצילים ניתן למצוא כאלו שפעלו כיחידים וכאלו שפעלו במסגרת מחתרות ותנועות נוער. הענקת האות מלווה בהענקת תעודה, ללא הטבות נלוות.
האות מוענק על ידי הוועדה למען הוקרתם של המצילים היהודים בשואה (JRJ: Jewish Rescuing Jewish during Holocaust), הפועלת מאז סוף שנת 2000 מתוך המרכז העולמי של בני ברית. הוועדה מבצעת פעילות ציבורית רחבה בישראל ומחוצה לה על מנת להביא להכרת פועלם של המצילים היהודיים בשואה, ולהוקרת המסירות, התעוזה והגבורה שלהם. מטרת הוועדה היא גם להנחיל את מורשתם של המצילים היהודיים במערכות החינוך, בקהילות ישראל ובמוסדותיהן, בארגונים העוסקים בהנצחת זכר השואה, במוסדות מחקר ובמוזיאונים לתולדות או לזכר השואה.
הרקע לייסוד האות.
בבסיס הענקת האות עומדת הדעה שחוסר החשיפה של פועלם של המצילים היהודים גרם לעיוות בהיסטוריוגרפיה של השואה ועשה להם עוול. ההערכה היא שתופעת ההצלה היהודית לא מצאה ביטוי נאות בהיסטוריוגרפיה של השואה, אף על פי שלפי הערכת המומחים, יהודים היו מעורבים בהצלתם של כ-100,000 יהודים. עניין זה בולט במיוחד בהשוואה למקום הנרחב שניתן לתופעה של חסידי אומות עולם נגד הגרמנים ועוזריהם. מספר היסטוריונים (ביניהם: פרופ‘ יהודה באואר, ד“ר נחמה טק, וד"ר בלה גוטרמן) תמכו בפומבי בדעה זו, ואף הלינו על עצמם על התעלמותם מהיבט זה של תולדות השואה.
קריטריונים לקבלת האות.
הוועדה של JRJ מעניקה את האות לפי הקריטריונים הבאים:
1.      בעת פעילות ההצלה ראה את עצמו המועמד כשייך לעם היהודי.
2.      המועמד פעל להצלת יהודים בין 1933 ל-1945 בגרמניה הנאצית (בין במדינה זו לפי שטחה המקורי ובין בכלל הרייך השלישי), בשטחי בעלות בריתה של גרמניה שרדפו יהודים בתקופה שבה היו בעלות-ברית כאמור או בארצות כיבושיה של גרמניה.
3.      המועמד סיכן את חייו ביודעין לשם ההצלה מעבר לסכנה שבה היה נתון ממילא בהיותו יהודי אשר חי תחת שלטון הנאצים או בעלות בריתם.
4.      לחלופין: המועמד פעל לפדיון ילדים יהודים לאחר השואה, עד סוף 1946. לשם כך קיבל על עצמו סיכון של פגיעה מידי גורמים אנטישמיים.
5.      המועמד לא דרש ולא קיבל תמורה כתנאי להצלה.
6.      ייחוסם של מעשי ההצלה הנדונים למועמד נתמך בעדויות של ניצולים, במחקרים מהימנים או בחומר ארכיוני.
7.      פעולת ההצלה נעשתה גם לטובת יהודים שלא היו באותה עת קרובי משפחה של המציל.
8.      אות המציל יינתן בין אם פעולת ההצלה הצליחה ובין אם לא.
9.      פעולת ההצלה נעשתה לגבי יהודים רבים. עם זאת תהיה הוועדה מוסמכת, במקרים חריגים שינומקו, לאשר את הענקת האות גם למצילים שסייעו כאמור ליהודים בודדים.
חברי הוועדה.
הוועדה הקימה מועצה אקדמית שהיו חברים בה בין היתר פרופ' חוי דרייפוס (אוניברסיטת תל אביב); פרופ' בוב מור (אוניברסיטת שפילד); ד"ר בלה גוטרמן (יד ושם); פרופ' פטריק הנרי (ויטמן קולג'); פרופ' יהודה באואר (האוניברסיטה העברית); פרופ' נחמה טק (אוניברסיטת קונטיקט); יעל נידם-אורביטו (האוניברסיטה העברית); ד"ר צילה הרשקו (אוניברסיטת בר-אילן); ד"ר מרדכי פלדיאל (ישיבה קולג' וקווין קולג'); מרטין גולדמן (הקרן ללימודים יהודיים); ד"ר לאונר ויצמן (אוניברסיטת קליפורניה); ד"ר ג'ואנה מישליק (אוניברסיטת בריסטול) ופרופ' אמריטוס ארט שוסטק (אוניברסיטת דרקסל).
הדיון הציבורי סביב נושא ההוקרה של מצילים יהודים.
ארגון בני ברית, המעניק את האות, פועל במקביל כדי להעלות את הנושא לסדר היום הציבורי ולהוביל להכרה הרשמית של ממשלת ישראל בחשיבות הנושא. בעקבות בקשה הוועדה, בית הספר המרכזי ללימודי השואה הוציא לפני כמה שנים חוברת מיוחדת לנושא בשם "מציל אחי אנוכי", וכן הקדיש לנושא מהדורה של העלון האינטרנטי שלו "זיקה" המיועד למורים ומורות המלמדים על השואה. בנוסף, הארגון פעל במטרה לתקן את חוק זיכרון השואה והגבורה – יד ושם ולהוסיף, לצד ההוקרה לחסידי אומות העולם, את החובה להוקיר את המצילים היהודים.