לאחר סירובו של לואיש, כס המלוכה הספרדי נמסר לאמדאו הראשון, מלך ספרד החדש מבית סבויה האיטלקי. בתקופת שלטונו של לואיש, כתוצאה מיצירת מס הצריכה הכללי; מס חדש שהתקבל בזעם והתמרמרות מצד האוכלוסייה הכללית, פרצו מהומות ז'נרינהא בסוף 1867. נוסף על כך, ב-19 במאי 1870, פרץ מרד צבאי, אשר הופנה נגד ראש הממשלה, מרשל ז'ואאו קרלוס דה סלדנהא אוליביירה אה דאון. למרד ב-19 במאי הגיב המלך ב-29 באוגוסט, כאשר פיטר את ראש הממשלה סלדנהא. בספטמבר 1871 מינה לואיש לראשות הממשלה את פונטס פריירה דה מלו (Fontes Pereira de Melo), שארגן הסדר מס מחודש, שנשאר עד 1877. הדוכס מאבילה המשיך את דה מלו בראשות הממשלה. דה מלו לא יכול היה להחזיק מעמד זמן רב מכיוון שחסר לו רוב בפרלמנט. לאחר העימות הפרלמנטרי שפרץ בשנת 1878, נקרא פונטס שוב להקים פעם נוספת ממשלה חדשה. כתוצאה מכך, גורמים מטעמה של המפלגה הפרוגרסיבית תקפו את המלך והאשימו אותו בכך שהוא מגבה באופן שערורייתי את מפלגת ההתחדשות של דה מלו. משבר פוליטי זה היווה תמריץ להתפתחות התנועות הרפובליקניות בפורטוגל. בשנת 1879 קרא המלך לואיש להנהגה הפרוגרסיבית להקים ממשלה חדשה.
עם מזג רגוע ופייסני בבחינה פוליטית, המלך לואיש פיתח וקידם מוניטין של מודל עבור מונרכיה חוקתית, בהיותו ריבון עם כבוד קפדני לחירויות הציבור. בתקופת שלטונו, החלו התשתיות על חידוש נמלי ליסבון ולייקואס (Leixões), הרחבת רשת הכבישים ומסילות הברזל, בניית ארמון הגביש בפורטו, ביטול עונש המוות על פשעים אזרחיים, ביטול השימוש בעבדות בתוך המושבות הקולוניאליות של פורטוגל, ופרסום הקוד האזרחי הראשון בתולדות המדינה. בשנת 1884 התקיימה ועידת ברלין, וכתוצאה מכך נוצרה המפה הוורודה, שהגדירה את חלוקת אפריקה בין המעצמות הקולוניאליות הגדולות: הקיסרות הגרמנית, ממלכת בלגיה, הרפובליקה הצרפתית השלישית, האימפריה הבריטית וממלכת פורטוגל.
בתקופת שלטונו של המלך לואיש הראשון נוסדו כמה מהמפלגות הפוליטיות הפורטוגזיות של תקופת הממלכה המאוחרת: המפלגה הרפורמית (1865), שעלתה לשלטון בשנת 1868, המפלגה הסוציאליסטית הפורטוגזית (1875), עם השם פועלים סוציאליסטים שהמפלגה נועדה לייצג, והמפלגה הפרוגרסיבית המחודשת (1876), שעלתה לשלטון בשנת 1879. בשנת 1883 התקיים הקונגרס של הוועדה המארגנת של המפלגה הרפובליקנית. בתום שלטונו, המפלגה הרפובליקנית כבר הציגה את עצמה ככוח פוליטי מובנה לחלוטין אשר פעל לאיים על מעמדה של המלוכה. לואיש היה בעיקרו איש מדעים, בעל תשוקה לאוקיינוגרפיה. הוא השקיע חלק גדול מהונו במימון פרויקטים מדעיים ותכנון משלחות מחקר אוקיינוגרפים, שנסעו ברחבי האוקיינוסים בחיפוש אחר דגימות חקר. כמו כן נהנה המלך לואיש מעיסוק אישי בצילום.
לואיס הלך בעקבות אמו - המלכה מריה השנייה, והורה לבנות ולהקים אגודות תרבותיות. ב-1 ביוני 1871 שהה לואיש בסקסאל (עיירה שנוסדה בהוראת אמו ויועדה להיות מרכז תרבותי), כדי לחזות ביסודה של החברה הפילהרמונית של איחוד סקסאל (Sociedade Filarmónica União Seixalense). הוא מת, לאחר סבל ממושך מחולי, במצודת קשקאיש, ב-19 באוקטובר 1889, ימים ספורים בלבד לקראת יום הולדתו ה-51. יורשו היה בנו הבכור, קרלוש, מלך פורטוגל. קברו של לואיש ממוקם בפנתאון המלכותי של שושלת ברגנזה, במנזר סאו ויסנטה דה פורה, בליסבון.
משפחתו.
בשנת 1862 התחתן לואיש עם מריה פיה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה ואדלהייד מאוסטריה, ממנה נולדו לו שני ילדים:
לודוויג הראשון, מלך בוואריה
לודוויג הראשון, מלך בוואריה (בגרמנית: Ludwig I von Bayern; 25 באוגוסט 1786 - 29 בפברואר 1868), היה מלך בוואריה בשנים 1825–1848.
ביוגרפיה.
לודוויג הראשון נולד ב-25 באוגוסט 1786 למקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה ואוגוסטה וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטדט, בתו של גאורג וילהלם, רוזן הסן-דרמשטדט ומריה לואיזה אלברטינה, רוזנת ליינינגן-דאכסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים. בשנת 1810 התחתן לודוויג עם תרזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן (1792-1854), בתו של פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ושרלוטה גאורגינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ, וחתונתם היוותה את האירוע הראשון של האוקטוברפסט (שבועיים של פסטיבל בירה).
בשנת 1825 מת מקסימיליאן הראשון, ולודוויג עלה לשלטון במקומו. בשנת 1826 העביר לודוויג את אוניברסיטת לודוויג-מקסימיליאן מלנדסהוט למינכן.
שמו הוכפש לאחר השערורייה בה הוא התחבר עם אחת הפילגשים שלו, לולה מונטז, וב-20 במרץ 1848 התפטר לודוויג, והוריש את המלוכה לבנו מקסימיליאן השני.
משפחתו.
ללודוויג הראשון ואשתו תרזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, היו 9 ילדים:
הוועדה לאנרגיה אטומית
הוועדה לאנרגיה אטומית (בראשי תיבות: הוא"א) אחראית על פעילותה של מדינת ישראל בתחום הגרעין.
היסטוריה.
הוועדה לאנרגיה אטומית הוקמה ב־13 ביוני 1952 על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון בראשות פרופ' ארנסט דוד ברגמן. עם חבריה נמנו ד"ר ישראל דוסטרובסקי ממכון ויצמן למדע, רא"ל (מיל') יעקב דורי, מנהל אגף המדע במשרד ראש הממשלה, ד"ר ש' כהן, פרופ' שמואל סמבורסקי מהאוניברסיטה העברית בירושלים, פרופ' יואל רקח מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ופרופ' פרנץ אולנדורף מהטכניון.
בתחילה ישבה הוועדה במבנים ארעיים ליד רחובות. בשנת 1958 הוחל בהקמת המרכז למחקר גרעיני - שורק (ממ"ג). בסוף שנת 1959 הוחל בהקמת הקריה למחקר גרעיני - נגב (קמ"ג).
משרדי הוועדה שכנו ברחוב חיים לבנון ברמת אביב, וכעת שוכנים בסמוך לממ"ג.
במדינת ישראל אין חוק ספציפי שמסדיר את פעילותה של הוועדה לאנרגיה אטומית. בג"ץ דחה עתירה לחייב לחוקק חוק כזה, בנימוק שאין זה בסמכותו.
תחומי אחריות.
הוועדה לאנרגיה אטומית אחראית על הפעילות הגרעינית של מדינת ישראל, המתבצעת, כאמור, בשני מרכזים - המרכז למחקר גרעיני בנחל שורק והקריה למחקר גרעיני ליד דימונה. הוועדה מייעצת לממשלה בנושאים הקשורים למחקר ופיתוח גרעיני ומבצעת את מדיניות הממשלה בתחום זה. הוועדה גם מייצגת את מדינת ישראל בתחום הגרעין במוסדות בינלאומיים כגון הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית בווינה.
בשנת 1966 לקח על עצמו ראש הממשלה לוי אשכול את התפקיד, מידי דוד ארנסט ברגמן. בראש מליאת הוועדה עומד ראש הממשלה, שהוא יו"ר הוועדה לאנרגיה אטומית, והוא הממנה את חברי הוועדה. בתחילת שנות ה-80 מנחם בגין מינה את יובל נאמן ליו"ר הוועדה.
בפברואר 2011 עודכן מבנה הוועדה לאנרגיה אטומית, אושררה אחריותו של ראש הממשלה בנושא הגרעין, לרבות היותו הממונה הישיר על הוועדה לאנרגיה אטומית, עודכנו תפקידי הוועדה והוסדרו הממשקים בין הוועדה לבין משרדי ממשלה אחרים.
מנכ"לי הוועדה לאנרגיה אטומית.
עם הקמת הוועדה לאנרגיה אטומית הועמד בראשה הפרופ' דוד ארנסט ברגמן, שכיהן בתפקידו עד שנת 1966. מאז הנוהג הוא שבראש הוועדה עומד ראש הממשלה, ובכפוף לו מתמנה על ידי הממשלה מנכ"ל הוועדה. להלן רשימת מנכ"לי הוועדה מאז שנת 1966:
לודוויג השני, מלך בוואריה
לודוויג השני, ידוע גם כלודוויג פרידריך וילהלם או לודוויג המשוגע (25 באוגוסט 1845 – 13 ביוני 1886), היה מלך בוואריה החל משנת 1864 ועד למותו.
ביוגרפיה.
לודוויג נולד ב-25 באוגוסט 1845 בארמון נימפנבורג (כיום חלק מהעיר מינכן) למקסימיליאן, נסיך הכתר הבווארי ולנסיכה מריה מפרוסיה, ובשנת 1848 הוכתר אביו למלך בוואריה. הוא גדל כילד מפונק בחצר הוריו, וספג במשך תקופה ארוכה את עובדת היותו בעל עוצמה רבה כשליט הבא של בוואריה. תקופה זו הניחה את היסודות להתנהגותו בהיותו אדם בוגר, התנהגות המוגדרת לרוב כ"משונה". סניגוריו המודרניים של המלך תולים את אשמת היותו אדם מוזר, מתנזר ומתבודד בחינוכו המלכותי הקפדני, בדומה לבני משפחת המלוכה הבריטית של ימינו. רוב ילדותו עברה עליו בחברת חבר קרוב יחיד, יחדיו האזינו ליצירותיו של ריכרד וגנר אשר היה נערץ על שניהם. את שאר זמנו בילה הנסיך עם בת דודתו הנסיכה סיסי.
בהיותו בן 19 מת אביו ולודוויג הוכתר למלך בוואריה. צדודיתו הנאה וגילו הצעיר הקנו לו פופולריות רבה בתחומי מלכותו ומחוצה לה. אחת ההחלטות הראשונות של לודוויג כמלך הייתה הכרזה על היותו פטרון רשמי למושא הערצתו ווגנר. מיד עם המלכתו החל לקדם את עמדתו לפיוס בקרב מדינות גרמניה השונות.
תקופת תחילת כהונתו של המלך הצעיר נסובה סביב הבאתו לעולם של יורש למלכות ובחינת מהות היחסים של ממלכתו עם פרוסיה המיליטנטית. שתי מטרות אלו עמדו מאחורי אירוסיו לסופי דוכסית בוואריה, אשר הייתה בת דודתו ואחותה של חברת ילדותו הנסיכה האוסטרית סיסי. האירוסים לבת אצולה אוסטרית העידו על תמיכתו באוסטריה במאבקה הפוליטי מול פרוסיה. אירוסיהם של השניים הוכרזו בפומבי ב-22 בינואר 1867, אך לאחר מספר דחיות של תאריך החתונה, ביטל לבסוף המלך את כוונת הנישואים שלו באוקטובר של אותה השנה, על רקע חוסר נאמנות של אשתו לעתיד. בהמשך חייו לא התחתן ולא היה בקשר רומנטי עם אשה.
על אף צידודו באוסטריה בעת מלחמתה בפרוסיה, הוא החליף צדדים בזריזות ועבר, בשנת 1867, לתמוך בפרוסים לאחר תבוסתה של אוסטריה במלחמה, והמשיך לעמוד לצד הפרוסים גם בעת מלחמת פרוסיה צרפת.
בשנת 1869 החל לודוויג לחבר יומן בו תיאר את צערו הרב שנבע מהשתוקקות מינית הומוסקסואלית עזה שעמדה בסתירה מוחלטת לאמונתו הקתולית. לבקשתו של מנהיג פרוסיה, אוטו פון ביסמרק, הוא אישר בשנת 1870 איגרת אשר קראה ליצירת אימפריה גרמנית. בתמורה להסכמתו להפוך לחלק מאימפריה שכזו נערכו מספר שינויים קטנים בשטחה של ממלכתו, שינויים אשר סתרו את שאיפתו להתפשטות טריטוריאלית רחבת היקף.