בשנות התשעים המאוחרות, נוצר הסרט "ספייס ג'אם", שבו הלוני טונס השתתפו יחד עם שחקן הכדורסל הפופולרי מייקל ג'ורדן. בנוסף, נוספו לסרט דמויות חדשות כגון סווקאמר הרשע, ששולט על פארק שעשועים מטורף, ולולה באני, שעוזרת לבאגס באני ולחבריו.
בשנת 2003 נוצר הסרט "", שבו כל הדמויות של לוני טונס מוצגות בטכנולוגיה חדישה ובליווי כוכבים כגון סטיב מרטין, ברנדן פרייזר והת'ר לוקליר.
מוצרים נוספים.
במשך השנים יצאו קלטות וידאו ו-DVD הכוללים פרקים מתוך הסדרה. כמו כן, יצאו גם משחקי מחשב מצליחים, בין היתר המשחק "באגס באני ומכונת הזמן" ומשחק נוסף, בו מככב באגס באני לצידו של טאז וכן משחקים לקונסולות נוספות.
ניתן גם לרכוש דמויות ופסלונים של דמויות לוני טונס. החל מ-1998, דייוויד קרקוב הוא הפסל המורשה הבלעדי של אולפני וורנר ליצירת פסלים של הדמויות.
הדיבוב בישראל.
הסרטונים המצוירים הקצרים תוצרת ארצות הברית היו היחידים שיצאה להם יותר מגרסה מדובבת אחת בישראל, ו"לוני טונס" היו היחידים בארץ שלא רק ששודרו יותר מפעם אחת, אלא גם עברו גלגולי דיבוב רבים (כי בדיבוב של סרטוני דיסני הקצרים בהשתתפות מיקי מאוס וחבריו, למשל, המדבבים שליהקה שפרירה זכאי נשארו באותו תפקיד לאורך כל שנותיה כבמאית הדיבוב המרכזית של סרטי דיסני בישראל, ואוהד שחר נשאר בתפקידו כמיקי מאוס גם לאחר פרישתה).
לאורך השנים השתתפו בדיבובים הרבים של הלוני טונס בישראל שחקנים ואמני במה רבים, בהם אוהד שחר, גל יוסיפוב, אבי פניני, יוני חן, שמעון כהן, מיכה אוזין סליאן, איציק סיידוף, ציפי מור, סיון שביט, שרית וינו אלעד, יהויכין פרידלנדר, שמחה ברבירו, יורם יוספסברג, אורנה כץ, תומר שרון, דור צויגנבום ועמי מנדלמן.
הגעתם של הלוני טונס ארצה התרחשה בתחילת שנות התשעים, עם הפצת קלטת וידאו ביתית בשם "סרטים מצוירים קלאסיים". הקלטת כללה סרטים מתקופת מלחמת העולם השנייה ועוד לפניה, שהזכויות עליהם פגו. הדיבוב בקלטת זו, פרי מלאכתם של יעקב שם טוב ואולפני "זינקו" שבבעלותו, התאפיין ברמה ירודה. בשל מוגבלויות טכניות בדיבוב, כאשר הדמויות דיברו בעברית, צוות ההפקה החליש לחלוטין את הקולות, ולעיתים העדיף להשאיר את הקולות בשפת המקור שלהן.
במקביל, בערוץ הילדים עלו המערכונים היותר מוכרים (מסוף שנות הארבעים והלאה) בגרסה עברית, פרי מלאכתם של אולפני "אולפנטו" (שנרכשו לאחר מכן על ידי אולפני אלרום) ובייחוד אוהד שחר, יוני חן ושרון כהן, שהשתתפו גם בדיבוב הדמויות.
עם זאת, בשנת 1997 הופקדה מלאכת הדיבוב של הסרט "ספייס ג'אם", בידי אולפני נלס שבבעלות המוזיקאי עוזי פוקס. ברוכבו על הצלחת הסרט, הפיק פוקס קלטות וידאו מדובבות עם המערכונים הקלאסיים. דיבוב הקלטות היה מאופיין בשיבושי תסריט ובהוספת חומר "מקורי" ו"ישראלי", כמו צירוף שירים ישראליים לסרטון כלשהו או אזכרתם בו. בשנת 2001 הפיקו אולפני נלס את הגרסה העברית לסרט "טוויטי מסביב לעולם", ובזאת נסתיימה התקשרותם עם האחים וורנר.
בשנת 2003 הופקד דיבוב הסרט "" בידי אולפני וידאופילם אינטרנשיונל.
כמו גם, הוטל על האולפנים להפיק את הגרסה העברית ל"אוסף הזהב", מיזם השימור של סרטי לוני טונס הקלאסיים. האולפנים הפקידו את עמי מנדלמן, שכבר ביים את הסרט "טוויטי מסביב לעולם" בנלס והשתתף בדיבוב הסרטים "ספייס ג'אם" ו"חוזרים לאקשן", על בימוי סרטי "אוסף הזהב". הדיבוב הופק מ-2003 עד תחילת 2006, ולאחר שנחל כישלון חרוץ וגרר תגובות נזעמות מצד חובבי הסדרה הוותיקים בארץ, חדל מלהיות מופק, וכך נותרו עשרות סרטים שלא דובבו לעברית. ככל הנראה, כישלון ה-DVD נבע מכיוון שהדיבוב הושקע בקושי, בדיחות רבות בשפת המקור נהרסו כמעט לחלוטין, והשירים לא תורגמו לעברית, דבר שנגרם ככל הנראה מבעיות בתקציב של צוות המתרגמים.
ב-2008, דובבו פרקים נוספים. הדיבוב הופקד שוב פעם בידי וידאופילם אינטרנשיונל ובוים על ידי מנדלמן, שגם גילם כמעט את כל הדמויות לבדו, כמחווה למל בלאנק. הפרקים האלה דובבו לערוץ ג'וניור ושודרו כלקטים תחת השמות "באגס באני", "דאפי דאק", "רוד ראנר" וכדומה.
גלגול הדיבוב הנוכחי של הלוני טונס החל ביולי 2012, כאשר בערוץ הילדים שודר "המופע של הלוני טונס" (ראו לעיל) בדיבוב לעברית בערוץ הילדים. את הסדרה ביימה ותרגמה הפעם אפי בן ישראל ואת הדמויות גילמו שחקנים/מדובבים חדשים, כגון צביקה פורמן, סער בדישי, יובל סגל ורונית בקרמן. מרבית השחקנים הללו המשיכו ועבדו גם בסדרה "בייבי לוני טונס", שהופקה 10 שנים קודם לכן בארצות הברית, עם אותו הצוות ואותה המתרגמת בספטמבר 2012, גם כן בערוץ הילדים.
ערוץ - עשר
ערוץ שתיים
קבוע פלנק
שרונאס יאסיקביצ'וס
מערך ההגנה האווירית
מערך ההגנה האווירית (בראשי תיבות: מערך ההגנ"א ובשמו הקודם: מערך הנ"מ) הוא הגוף המאגד את יחידות הקרקע של ההגנה האווירית של צבא הגנה לישראל. המערך, אשר כפוף לחיל האוויר, אחראי על הגנת המרחב האווירי של המדינה לצד כלי הטיס של החיל. דוקטרינת הגנת המרחב האווירי הישראלי קובעת כי חיל האוויר נסמך בעיקר על מטוסי יירוט ככלי להשגת עליונות אווירית ואל מול זאת מערך ההגנה האווירית מהווה את קו ההגנה האחרון מפני איומים אוויריים הכוללים כלי טיס וקו ההגנה הראשון כנגד איומים אוויריים הכוללים טילים בליסטיים, טילי קרקע־קרקע ורקטות ארטילריות.
מבנה ארגוני.
מערך ההגנה האווירית הישראלי מורכב מיחידות טילי קרקע־אוויר, יחידות טילים נגד טילים, יחידות לניסויי טילים ויחידות טקטיות. בראש מערך ההגנה האווירית עומד קצין בדרגת תת־אלוף, הכפוף ישירות למפקד חיל האוויר; הקצין, וכן מִפְקֶדֶת המערך, היו קרויים מכהנ"מ – מפקד (או מִפְקֶדֶת) כוחות הנ"מ ומ־2011 מפקד המערך נקרא מהגנ"א (מפקד מערך ההגנה האווירית). מפקד מערך ההגנה האווירית הנוכחי הוא תא"ל גלעד בירן.
כחלק מהשינוי שעבר המערך ב־2011 השתנה גם המבנה הארגוני שהיה נהוג מתקופת שיוכו לחיל התותחנים. היחידה הבסיסית ביותר היא הפלגה – צוות הגנה אווירית בסיסי. מספר פלגות מאוגדות בסוללה (פלוגה). הסוללות מאורגנות ביחידות שהיו בעבר גדודים, ואגדי הנ"מ לשעבר עברו להיקרא כנף, כמקובל בחיל, וחולקו לכנף הגנת שמיים וכנף ההגנה האקטיבית. ב־2016 נערך שינוי ארגוני נוסף, הכנפות פורקו והיחידות המבצעיות עברו לשליטה ישירה של מפקד המערך.
בית הספר להגנה אווירית ממוקם בצפון הנגב המערבי בסמוך לקיבוץ משאבי שדה. בעבר שכן במרכז הארץ, סמוך לשדה התעופה הרצליה, בקרקע שהתפנתה הוקם ב־31 באוגוסט שנת 1993 המרכז הבינתחומי הרצליה. בית הספר לנ"מ הועבר לנגב כחלק ממדיניות צה"ל ומחסור בשטחי אש לאימונים.
צבעי הדגל של המערך הם כחול כהה ושחור והמוטו שלו הוא "טכנולוגיה קרבית", "השמיים הם הגבול" ו"אנשים עם מטרה".
מערכות הנשק.
מערך ההגנה האווירית מפעיל חמש מערכות נשק עיקריות אל מול האיום של ירי תלול מסלול: ה־MIM-104 פטריוט ומערכת ההגנה הרב־שכבתית הנחלקת לחמש מערכות נפרדות המגבות האחת את השנייה.
מערך הגנה רב־שכבתית.
כאמור מערך ההגנה הרב־שכבתית בנוי מ־5 שכבות הגנה המשלימות ולרוב מגבות אחת את השנייה. מערכת משלימה היא מערכת אחרת המסוגלת לתת מענה לאיום הנמצא מתחת לטווח היירוט של המערכת הקודמת ובכך משלימה אותה בשכבת הגנה נמוכה יותר במתחם האווירי המוגן. מערכת מגבה מיועדת למקרה שזו שמעליה נכשלה ביירוט.
מערכות הגנה היסטוריות.
בעבר היו בשירות המערך מקלעים בקוטר 0.5 אינץ' (12.7x99 מ"מ נאט"ו) ותותחים בקוטר 20 מ"מ, 23 מ"מ, 37 מ"מ ו־40 מ"מ. כמו כן שירתו במערך מערכות טילי קרקע־אוויר ניידות מסוג MIM-72 צ'פרל ("דרקון"), FIM-43 רד־איי ("בזק"), ו"מחבט" וולקן M163, מערכת המכ"ם "רמית", מערכת טילי כתף מונחית תת־אדום לטווחים קצרים בעיקר להפלת מסוקים מסוג FIM-92 סטינגר (ברקן) ומערכת נייחת לשיגור טילי קרקע־אוויר מונחי מכ"ם תוצרת חברת ריית'און מסוג MIM-23 הוק.
היסטוריה.
מערך הנ"מ החל דרכו בחיל התותחנים הישראלי. במלחמת העצמאות הגיעו לארץ תותחי הנ"מ הראשונים בקוטר 20 מ"מ מתוצרת "היספנו־סוויזה" שיועדו להצבה הן במטוסים והן על הקרקע. כבר במלחמת העצמאות הפילו תותחני נ"מ חמושים במקלעים נגד מטוסים מטוסי ספיטפייר מצריים.
פיקוד הנ"מ הוקם ב־1951 ובמסגרתו שתי יחידות, אחת האחראית לצפון הארץ והשנייה למרכז ולדרום. ב־1953 הוקמה יחידה שלישית שקלטה תותחי 3.7 אינץ מונחי מכ"ם. במלחמת סיני הוכפף לראשונה מערך הנ"מ לחיל האוויר הישראלי.
בשנות השישים קלט חיל התותחנים מערכת של תותחי נ"מ 40 מ"מ מונחי מכ"ם מדגם בופורס L-70 קליבר 40 מ"מ מונחי מכ"ם. כאשר הגיעו המערכות של טילי ה"הוק" בשנת 1965, הן נקלטו ביחידות טילי קרקע אוויר (יטק"א) בחיל האוויר. אחר כך, התמזג מערך הנ"מ כולו בחיל האוויר, בפברואר 1971. המערך כלל אז גם את מערכות תותחי נ"מ L-70, צריחי נ"מ עם ארבעה מקלעים קליבר 0.5 (12.7 מ"מ) לצריח, וצריחי נ"מ עם זוג תותחים "היספנו־סוויזה" בקליבר 20 מ"מ.
במלחמת ששת הימים השתתף תותח נ"מ L-70 בהפלת מפציץ עיראקי מדגם טופולב 16, בעת שניסה להפציץ את שדה התעופה מגידו (ראו: תקיפת מטוס טופולב עיראקי בישראל).
במלחמת ההתשה רשמו כוחות הנ"מ הפלה של מטוס מיג 17 ושל מיג 21 מצריים. במלחמת יום הכיפורים הופלו על ידי המערך 46 מטוסים מצריים ו־7 מטוסים סורים. במהלך המלחמה הגיעו ברכבת האווירית האמריקאית ראשוני טילי ה־MIM-72 צ'פרל.
במבצע חומת מגן התנדבו לוחמי ה"מחבט" (M163 וולקן משופר) לסייע ללוחמת הקרקע, באמצעות כוח האש הגדול של תותח ה־M61A1 וולקן. הם סייעו בשיתוק אש עוינת וטיהור גגות מצלפי אויב.