המשחק יצא במרץ 2007, והוא ספין אוף לסדרה הראשית. הוא המשחק היחידי של SCS software שיצא גם ל-iOS. המשחק מתרחש בעיר אמריקאית דמיונית, אך מספר תחנות אוטובוס בעיר זו קרויות על שם תחנות במטרופולין של לונדון.
כמו ב"18 גלגלי הפלדה", על הנהג/ת לציית לחוקי התנועה, אך בנוסף להימנע מבלימה פתאומית ומתאונות, ולהקפיד לאסוף נוסעים שמחכים בתחנת האוטובוס ולפתוח את הדלתות לאלו המבקשים לרדת.
בסך הכל ישנן 6 רמות וכ-36 מסלולי נסיעה. כדי לעלות לרמה הבאה יש להצליח לפחות ב -4 מסלולים. עם העלייה ברמה הדרכים נעשות יותר ארוכות ומונוטוניות, ויש לקבל ציון חיובי על מנת להצליח בנסיעה.
במשחק ישנם כ-17 דגמי אוטובוסים, רובם של חברות ידועות. דוגמאות לאחדים מן הדגמים הללו: פורד סדרה B , נובה בוס , סטרה , רנו אגורה , וולוו B7TL , ג'ימיני 3 ותמזה .
Euro Truck Simulator.
המשחק יצא באוגוסט 2008 ומאפשר לשחקנים לנסוע במדינות מערב אירופה וב-20 ערים (רובן ערי בירה), כאשר ניתן לבצע עבודות במסגרת חברת הובלות או כנהג עצמאי.
זאת ועוד, הוספו מספר מדדים ופיצ'רים חדשים בתא הנהג ובנסיעה עצמה: מד דלק, מד טמפרטורה ואורות אזהרה. גם מספר סוגי המטען עלה בצורה משמעותית ליותר מ-60.
בפעם הראשונה בתולדות הסדרה, נכנסו ארבעה דגמי משאיות הקיימים במציאות (אך עם שמות שונים בשל זכויות יוצרים) - מרצדס אקטורז , רנו מגנום , סקאניה סדרה R ו-וולוו FH16 .
למשחק יצאו ארבעה משחקי ספין-אוף: משחק אחד המדמה נהיגה בגרמניה, השני בבריטניה, השלישי באתגרי נסיעה והרביעי בנהיגה במשאית מחברת סקניה.
Euro Truck Simulator 2.
נקרא גם בקיצור ETS 2. המשחק יצא באוקטובר 2012, והוא למעשה המשחק המצליח ביותר בתולדות הסדרה, עם יותר מ-7 מיליון כותרים שנמכרו. המשחק נתמך גם באוקולוס ריפט.
כמו Euro Truck Simulator הראשון, גם פה מדובר בסימולטור הובלות במרכז-מערב אירופה, עם כ-12 מדינות ו-71 ערים, אך עם שינויים מהותיים באופן ההתנהלות של המשחק, ביחס למשחקים הקודמים.
American Truck Simulator.
נקרא גם בקיצור ATS. המשחק יצא בפברואר 2016, ומתאר סימלטור הובלות בארצות הברית, כאשר רוב מאפייני המשחק הם זהים לאלו של Euro Truck Simulator 2.
המשחק יצא עם שתי מדינות בלבד: קליפורניה עם 22 ערים, ונבדה עם 10 ערים. בהתחלה היחס בין המשחק למציאות היה של 1:35, אך השתנה אחרי מספר חודשים ל 1:20.
JCS הפקות
ריטקרפט סקוטקר
ריטקרפט סקוטקר (באנגלית: Rytecraft Scootacar) היא מכונית מיקרו פתוחה, מתוצרת British Motorboat Manufacturing Company אשר יוצרה בבריטניה בין השנים 1934–1940.
יוצרו כ-1,000 יחידות.
גרסה ראשונית (1934).
בגרסה הראשונית של הדגם לא נבנתה דוושת בלם, הנהג היה מרים את הרגל מעל דוושת התאוצה (דוושת הגז) כדי להאט או לעצור, והמכונית הגיבה באמצעות בלם מכני גולמי שפעל על גלגל אחורי אחד.
ההילוכים היו בעלי מהירות אחת, לפני מצמד צנטריפוגלי. זה נתן ​​מהירות קדימה בלבד. לא היה הילוך אחורי. הנהג היה צריך להרים את המכונית ולהפוך אותה לכיוון האחר.
תאורה חיצונית לא הורכבה בדגם.
מחיר הדגמים הראשונים עמד על 70 שטרלינג.
בהמשך נבנתה גרסת 98 סמ"ק שכללה פדלים (דוושות) קונבנציונליים ותמסורת 3 מהירויות + הילוך אחורי.
בית הכנסת בבורגס
בית הכנסת בבורגס היה בית כנסת אשר פעל בעיר בורגס בבולגריה מ-1909 ועד 1949.
היסטוריה.
ייסוד הקהילה.
תיעוד ראשון בכתב לקהילה יהודית בבורגס מצוי מ-1828. ב-1900 נכללה קהילת בורגס ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות הבולגרית ומנתה 800 נפשות. בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 מנתה הקהילה היהודית בעיר כ-3,000 נפשות. במהלך מלחמת העולם השנייה גורשו מקצת מיהודי בורגס אל מחוץ לבולגריה בשל היותם "נתינים זרים", וכן לערי שדה ברחבי בולגריה. לאחר המלחמה נמנו בבורגס 1,100 יהודים, רובם המוחלט עלו לישראל לאחר הקמתה. ב-1949 נמנו בעיר 175 יהודים. בראשית המאה ה-21 התגוררו בבורגס כמה עשרות יהודים.
המבנה.
בית הכנסת נבנה בין השנים 1905–1909 ובנייתו מומנה על ידי הנדבן יצחק פְּרֶזֶנְטִי, בן הקהילה, שאף רכש את חלקת הקרקע עליו נבנה בית הכנסת. חזית המבנה נבנתה בסגנון אדריכלי מורי, ובתוכו אולם תפילה גדול, אשר משני צידיו מרפסות פנימיות. מאחר שהתוכניות האדריכליות המקוריות אבדו, קיימת מחלוקת בין חוקרים לגבי זהות האדריכל שתכנן את המבנה. מרבית החוקרים, ובעיקר חוקרים בני זמננו, סבורים שמדובר בפרידריך גרינאנגר, ומקצתם סוברים שמדובר באדריכל ריקרדו טוסקאני , אשר תכנן מבני ציבור רבים בבורגס. בשלט הנצחה בעברית על קיר המבנה מצוין שהוא תוכנן על ידי טוסקאני. ב-1949, לאחר העלייה ההמונית לישראל, נזנח המבנה והפך למחסן. בהמשך, באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, שוכנה בו גלריה לאמנות, והמבנה עבר שיקום וחידוש. ב-2000 בוצעו במקום עבודות שיפוץ, ובמסגרתן נוקה הטיח מן הקירות ומתקרת המבנה, ונתגלו כתובות בעברית וסמלי יודאיקה כגון מגן דוד ומנורת שבעת הקנים, והוחלט לשמרם ולחדשם.
ביוקו
ביוקו (באנגלית: Bioko) הוא אי המרוחק כ-32 קילומטרים מחופי מערב אפריקה והוא חלקה הצפוני ביותר של גינאה המשוונית. אוכלוסיית האי מונה כ-334,463 תושבים (נכון לשנת 2015) ושטחו כ-2,017 קמ"ר. האי ממוקם לחופיה של קמרון במפרץ ביאפרה - חלק של מפרץ גינאה. ביוקו הוא אי גבוה והררי שמקורו געשי - פסגתו הגבוהה ביותר היא פיקו באסילה המיתמר לגובה של 3,012 מטרים. האי דומה במאפייניו לאיים השכנים סאו טומה ופרינסיפה, אך בניגוד להם, היה בעבר ביוקו מחובר ליבשת אפריקה - עם עליית גובה פני הים בתום עידן הקרח האחרון, לפני 10,000 שנים לערך, הוא הופרד ממנה. האי מכוסה ברובו ביער גשם טרופי. מלאבו, בירת גינאה המשוונית, ממוקמת על האי.
תושביה הילידים המקוריים של ביוקו נקראים בובי, עם בנטו, המהווה כ-58% מאוכלוסיית האי. קבוצות אתניות נוספות כוללות את הפאנג, פרננדינו ואיגבו, כמו גם מהגרים אפריקאים ואירופאיים. בשפת הבובי, שמו של האי הוא "אטולה". בין 1973 ל-1979, שמו של האי שונה ל"מסיאס נגוומה" על שמו של פרנסיסקו מסיאס נגוומה, נשיא גינאה המשוונית באותה התקופה. בשנת 1979, שמו שונה ל"ביוקו", על שם הפוליטיקאי כריסטינו סריצ'ה ביוקו.
היסטוריה.
האי יושב במחצית האלף הראשון לפני הספירה על ידי שבטי בנטו שהגיעו מאפריקה, אשר צאצאיהם מהווים את הקבוצה האתנית העיקרית באי, הבובי. כך, בניגוד לאיים אחרים באזור, באי ישנה אוכלוסייה אפריקאית ילידית. האירופאים הראשונים להגיע אל האי היו הפורטוגזים, בשנת 1472, אשר הגיעו במשלחת בראשותו של מגלה הארצות פרנאו דה פו. דה פו כינה את האי "פורמוזה פלורה" (בעברית: הפרח היפה) ובשנת 1494, כשהחל יישוב האי על ידי הפורטוגזים, שם האי שונה ל"פרננדו פו", על שם מגלהו. הפורטוגזים פיתחו באי תעשיית קני סוכר, ועל אף שאיכותה נחשבה לנמוכה, בשל הכמויות שיוצרו באי, תעשייה זו החלה להשתלט על השוק האירופאי.
ב-1642, חברת הודו המזרחית ההולנדית הקימה באי עמדות סחר, ללא אישורם של הפורטוגזים, ולתקופה קצרה היא אף ריכזה מהאי את תעשיית סחר העבדים שלה ממפרץ גינאה. הפורטוגזים גירשו את ההולנדים מהאי בשנת 1648 והשתלטו על עמדותיהם, כולל מוסד סחר העבדים מהאי. כמו כן, הם השתלטו על האי השכן, קוריסקו. במקביל למאבקים בין הפורטוגזים להולנדים, החלו שבטי הבובי באי להתארגן להקמתה של ממלכה חדשה. כשהביקוש לעבדים הלך וגדל, הפורטוגזים החלו לקחת את תושבי האי עצמם לעבדות - כתוצאה מכך, התושבים המקומיים החלו בתהליך של מעבר מאזור החופים לפנים האי.
בשנת 1778, במסגרת הסכם אל פארדו, פורטוגל מסרה לספרד את פרננדו פו, אנובון ואת ריו מוני - שלושתם מהווים למעשה את גינאה המשוונית המודרנית. ההסכם נחתם בין מריה הראשונה, מלכת פורטוגל וקרלוס השלישי, מלך ספרד בתמורה לשטחים ביבשת אמריקה. לאחר שסחר העבדים בוטל על ידי האימפריה הבריטית, הם חיפשו אתר באפריקה להוצאת סיורים כנגד סחר עבדים בלתי חוקי. הם חכרו מספרד את פרננדו פו, והקימו בו את פורט קלרנס (נקרא על שם דוכס קלרנס, ויליאם הנרי), כיום בירת גינאה המשוונית, מלאבו. הבריטים חכרו את האי בין 1827 ל-1843 והם העבירו מפריטאון אל האי את בית המשפט לשחרור עבדים. במהלך תקופתם באי, הבריטים שחררו כ-20 ספינות ובתוכן כ-2,500 עבדים. כמו כן, שחררו מעבדות בצורות אחרות עוד אלפים.
בשנת 1843, החלו הספרדים לשוב אל האי והשפעת הבריטים החלה לדעוך, ובשנת 1855 מלך ספרד ביטל לחלוטין את הזכויות הבריטיות על האי. הספרדים הגלו אל האי מספר מאות של אפרו-קובנים, בנוסף לעשרות מלומדים ופוליטיקאים ספרדים שנחשבו עוינים לשלטון. בנוסף, ספרד הגלתה אל האי כ-218 מורדים מהמהפכה הפיליפינית, מתוכם שרדו באי רק כ-94. בשנים 1923–1930, חבר הלאומים חקר את העברתם של מהגרי עבודה בין ליבריה למושבה הספרדית בפרננדו פו. על אף שחבר הלאומים התרכז במארגני ההעברה שבליבריה, בחינה מדוקדקת גילתה כי המעסיקים בפרננדו פו יצרו בפועל עבודת כפייה. בשלהי המאה ה-19, חקלאים באי משבט הקריו (קבוצה אתנית מסיירה לאון), חדלו בייצור שמן דקלים והחלו בייצור קקאו. התלות שלהם במהגרי עבודה והתחרות העולה מהשוק האירופאי גרמו למשבר כלכלי בתחילת המאה ה-20. החקלאים אמנם עצרו את עבודתם, אך לא הצליחו לשלם את משכורתם של מהגרי העבודה, מה שיצר בפועל מצב של עבדות. בעקבות הפרשה, ליבריה אסרה על תושביה להגר לצורכי עבודה. במהלך מלחמת ביאפרה, ארגוני זכויות אדם השתמשו באי כבסיס למשלחות הומניטריות לביאפרה.
שפות.