למרות שהמחוז ה-9 של טנסי הוא מחוז דמוקרטי כבד, ג'ייק פורד נתפס כמתחרה רציני במרוץ משום שהשם שלו היה ידוע מאוד בקרב המצביעים השחורים של ממפיס. משפחת פורד היא כוח פוליטי חזק בקהילה השחורה בממפיס מאז ימיו של הדמות הפוליטית אדוארד הול "בוס" קראמפ. המרוץ האמיתי היה, למעשה, בין כהן לג'ייק פורד. וואיט לא נתפס כגורם רציני.
כהן נתמך על ידי ראש העיר של ממפיס, ווילי הרנטון וראש העיר של מחוז שלבי, איי.סי וורטון, אשר שניהם גם שחורים וגם חברים במפלגה הדמוקרטית. הוא גם נתמך על ידי פעילי מפלגה דמוקרטים מקומיים, שחשבו כי האח הבכור במשפחת פורד מתון מדי בדעותיו.
למרות זאת, הרבה מהערים בעלי השפעה של הכמרים השחורים סירבו לתמוך בכהן ואיגוד הכמרים השחורים המקומי הצביע באופן מכריע לתמוך במועמדותו של ג'ייק פורד. משפחת פורד עצמה הייתה מפולגת. בזמן שהאח הבכור, הרולד, נשאר נייטרלי, אף על פי שהתרוצצו שמועות על מזימה בין שני הקמפיינים של האחים, הבן דוד של הרולד, עורך דין בתעשיית הבידור, ג'ו פורד, הודיע על תמיכה בכהן בבחירות הכלליות, אחרי שהוא סיים במקום השלישי בפריימריס. הרולד פורד האב, הודיע על תמיכה בבנו הצעיר ג'ייק.
ב-8 באוקטובר 2006, כהן, פורד הצעיר וואייט השתתפו בעימות טלוויזיוני בממפיס. בין הנושאים בדיון היו הנושאים של עיראק, מריחואנה רפואית, חינוך והתיקון לחוקה בחוק ההגנה על הנישואים. פורד תקף את הרקורד של כהן בסנאט של טנסי, כולל ההתנגדות שלו לתיקון החוקה להגנת הנישואים, התמיכה שלו במריחואנה רפואית והרקורד שלו בנוכחות בהצבעות. כהן הגיב על ידי עמידה מאחורי הרקורד הציבורי שלו, כשהוא מצביע על כך שלפורד אין ניסיון במשרה ציבורית ומציין כי פורד ישב בכלא ונשר מבית ספר תיכון.
כהן ניצח בבחירות הכלליות בהפרש מכריע, עם 60% מהקולות, לעומת 22% של פורד הצעיר ו-18% של וואיט. מהקולות של כהן, 60% באו ממצביעים שחורים.
בבית הנבחרים של ארצות הברית.
כהן הוא היהודי הראשון שמייצג את טנסי בקונגרס, כמו גם הדמוקרט הלבן הראשון בתפקיד מרכזי מטעם ממפיס מאז שג'ורג' גריבר הובס בידי הרפובליקני דן קייקנדאל ב-1966. בנוסף, הוא גם היהודי הראשון המייצג מחוז עם רוב שחור, כמו גם בין חברי הקונגרס הלבנים המעטים שייצגו מחוז בעל רוב שחור. לפני שנבחר, סיפר כהן לכתבים כי הוא ישאף להפוך להיות החבר הלבן הראשון בשדולת חברי הקונגרס השחורים (CBC), אך מאוחר יותר נסוג מהחלטתו זו, לאחר שחברים בשדולת השחורים, שהושפעו מאחד ממיסדי השדולה, ויליאם לייסי קליי "סיניור", הודיעו כי הם לא יאפשרו חברות לבן אדם שאינו שחור. קליי הריץ מזכר בין חברי השדולה כי "זה קריטי לחלוטין" שחברות בשדולה תישמר כ"בלעדיות לאפריקאים אמריקאים". למרות שחוקי העזר של השדולה אינם מחייבים חברות רק לשחורים, עד אז כל החברים היו רק שחורים.
עם המהפך של הדמוקרטים, בבחירות אמצע הקדנציה של שנת 2006, יו"ר בית הנבחרים הטריה, ומנהיגת הרוב החדשה, ננסי פלוסי, מינתה את כהן לכהן בוועדת המשפטים, אשר הייתה העדפתו הראשונה של כהן כתפקיד בוועדה. פלוסי גם מינתה אותו לוועדת בית הנבחרים לתחבורה ותשתיות.
בחודש הראשון שלו בקונגרס, כהן הצביע בעד כל מרכיבי "תוכנית מאה השעות" של המפלגה הדמוקרטית, התוכנית של פלוסי ומפלגת הרוב הטרייה בקונגרס. זה כלל גם את העלאת שכר המינימום הפדרלי-ארצי, דרישה משר הבריאות ושירותי האנוש לנהל משא ומתן להורדת מחירי התרופות והפחתת הריבית להלוואות סטודנטים. כהן היה גם מבין היוזמים של חוק בית הנבחרים 23, חוק ברמה הצהרתית אשר מביע את "תחושת הקונגרס שהנשיא לא צריך להורות על הסלמה [במלחמת עיראק ] [על ידי העלאת] במספר הכולל של הכוחות המזוינים המשרתים בעיראק", כמה שנודע כ"תוכנית תיגבור הכוחות" של הנשיא בוש.
ב-27 בפברואר 2007, כהן יזם הצעת חוק בבית הנבחרים שמתנצל בפני האפריקאים האמריקאים על העבדות ועל חוקי מערכת ג'ו קראו, חוקי ההפרדה בין לבנים ושחורים במוסדות ציבוריים ושנמשך כ-100 שנה אחרי ביטל העבדות. כהן ציין כי שום נשיא לא התנצל באופן רשמי על היתר העבדות. הצעת החוק הצליחה למשוך שלושים ושישה מחוקקים נוספים עד סוף אותו יום.
כהן עשה מסע לעיראק בין ה-4 ל-7 באוקטובר 2007, במסגרת משלחת הקונגרס ל"בחינת העובדות". כהן ציין שההתרשמות שלו הייתה שהמדינה הייתה "לא במצב טוב" ושהכלכלה שלה "נהרסה". כהן נפגש עם חיילים שהתלוננו שהשיבוצים הארוכים שלהם גורמים לגירושין. כשכהן העלה את דאגתו זו מול הגנרל דייוויד פטריאס, פטריאס אמר לכהן שהחיילים מגזימים בטיעונים. אחרי שנפגש עם ראש הממשלה, נורי אל מליכי, כהן תיאר אותו כ"אופטימי מדי", כשהוא מציין את ההצהרה ה"מוזרה" שלו שמלחמת הדתות בעיראק נגמרה.
למרות ההצלחה הניכרת שלו בקרב הקהילה השחורה בבחירות, רבים מהפעילים הפוליטיים השחורים חשים אכזבה להיות מיוצגים על ידו. מלבד התחושה כי המחוז ה-9 צריך להיות מיוצג בידי דמוקרט שחור, דעותיו הליברליות מבחינה חברתית גם היו לו למכשול. לדוגמה, התמיכה שלו בהצעת החוק לפשעי שנאה משכה התנגדות חזקה במיוחד, בגלל שכללה סעיף על נטייה מינית. כהן טוען כי שכל אחד מהחברים בשדולת הקונגרס של השחורים הצביע בעד הצעת החוק ושהאח הבכור במשפחת פורד, הרולד, הצביע בעד הצעת החוק במושב הקונגרס הקודם. למרות זאת, רבים מהכמרים השחורים מנסים להתאחד מאחורי מועמד שחור מוסכם שיתמודד מול כהן בפריימריס הדמוקרטיים הבאים.
עמדות פוליטית ואידאולוגיה.
כהן הוא בעל עמדות פוליטית ליברליות שמאלניות בנושאים רבים, כולל תמיכה חזקה לנושא של הגנת הסביבה, התנגדות לממשל בוש בנושא מלחמת עיראק ותמיכה בזכותה של האישה להפלה. כתומך בהרחבת המימון למחק ופיתוח במקורות אנרגיה חלופית, הוא תומך בהטלת מס על רווחי היתר של חברות הנפט. כהן צוטט בעבר כאומר כי הוא מאמין ביטוח רפואי ראוי היא "זכות בסיסית" לכל האזרחים. כהן תומך בשוויון המינים, הפרדת הדת מהמדינה, מס פרוגרסיבי, שימוש במריחואנה לצורכי רפואה, זכות נשיאת נשק אישי ועונש המוות. הוא אחד מהנציגים הבודדים מאזור הדרום השמרני שתומך בנישואי הומוסקסואלים.
Jaguar xjs
פשיזם קלריקלי
פשיזם קלריקלי (באיטלקית: Fascismo clericale) הוא אידאולוגיה המשלבת עקרונות פוליטיים וכלכליים הלקוחים מהפשיזם עם מסורת ופילוסופיה דתית. נעשה שימוש במונח זה כדי לתאר ארגונים ותנועות המשלבים אלמנטים דתיים ופשיסטיים, וכדי לתאר תמיכה של ארגוניים דתיים בפשיזם, או משטרים פשיסטיים בהם לאנשי דת תפקיד מרכזי.
נראה שהמונח פשיזם קלריקלי הופיע לראשונה בסביבות שנת 1920 באיטליה והתייחס ספציפית לחלק מהמפלגה הקתולית שתמך בבניטו מוסוליני ובמשטרו. המונח הומצא כביכול על ידי לואיג'י סטורצו (Luigi
Sturzo) אחד ממנהיגי המפלגה הקתולית, כומר איטלקי, אשר בחר להתנגד למוסוליני, ועל כן הוגלה ב-1924.
אולם ההיסטוריון האמריקאי זאב וולטר לאקוויר מצא שהמונח פשיזם קלריקלי הוזכר
אף לפני המצעד על רומא של מוסוליני, בהתייחסות לקבוצה של מאמינים קתולים בצפון איטליה שדגלו בשילוב קתוליות עם פשיזם.
סטורצו עשה הבחנה בין איטלקים קתולים שתמכו בפשיזם ועזבו את המפלגה הקתולית מוקדם, בשנים 1921-1922 ובין אלו שנשארו במפלגה גם לאחר המצעד על רומא וקראו לשיתוף פעולה עם הממשלה הפשיסטית. בסופו של דבר שתי הקבוצות תמכו במוסוליני.
דוגמאות לדיקטטורות ותנועות פוליטיות, שכללו אלמנטים או רעיונות של הפשיזם הקלריקלי, הן התנועה הלאומנית הקרואטית "אוסטאשה", מפלגת חזית המולדת בהנהגת אנגלברט דולפוס באוסטריה, ותנועותיהם של יוזף טיסו בסלובקיה, פרנסיסקו פרנקו בספרד, ז'טוליו ורגאס בברזיל, הרקסיזם בבלגיה וממשלת צרפת של וישי. סממן בולט שיש לכל התנועות היא העובדה שכולן קתוליות או בעלות רוב קתולי.
אין הסכמה מוחלטת בין חוקרים המקבלים את המונח פשיזם קלריקלי בנוגע לדוגמאות אלו, אולם האוסטאשה היא המוסכמת ביותר לפשיזם קלריקלי.
המונח פשיזם קלריקלי אינו מקובל על כל החוקרים. חלקם סבורים שמונח זה אף מתאים לתיאור של תנועות בנות ימינו כגון התנועה הגזענית זהות נוצרית ותנועות מוסלמיות רבות. מנגד, חוקרים רבים מסרבים לקבל מונח זה וטוענים שמשטר פשיסטי לא נעשה 'קלריקלי' אם אנשי דת מסוימים תומכים בו. גם בקרב חוקרים המקבלים מונח זה, חלקם סבורים שאין לו מקום לאחר סוף מלחמת העולם השנייה.
ראו גם.
קלריקליזם
קוליפון
קוליפון היא חברת תקליטים, אולפן הקלטות וחנות לתקליטים ופטיפונים בכיכר השעון ביפו.
החברה היא עסק משפחתי, שפעל מחוץ לזרם המרכזי של התרבות בישראל, החל משנות החמישים המוקדמות ועד שנות השמונים. קוליפון הייתה החלוצה בתחום "מוזיקת הקסטות" (בתקליטים) בישראל וגם מרכז להפצת תרבות ישראלית אלטרנטיבית. היום נקרא העסק בשם "האחים אזולאי".
חברת קוליפון הייתה אבן דרך בהתפתחות המוזיקה המזרחית והים תיכונית בישראל, הכתובת הראשונה אליה פנו אמנים מתחילים בעיקר מתחום הזמר המזרחי. החברה הפיצה מוזיקה ערבית, תימנית, מרוקאית, יוונית וישראלית. בין האמנים הראשונים בשנות החמישים שהוקלטו על גבי תקליטים במהירות 78 סיבובים לדקה היו ג'ו עמאר, פילפל אל-מסרי ושלמה דחיאני.
החברה בבעלותם של האחים מאיר, יצחק (זאקי) ודוד אזולאי פעלה כמעט במחתרת, באמצעים ביתיים ובכלים בסיסיים ומיידיים, דבר שהוזיל את ההוצאות על התקליטים הראשונים שהיו בעיקר תקליטוני סינגל.
בשנות ה-50 הופקו תקליטונים רבים תחת המותג Zakiphon.
בשנות השישים הוקלטו בחברה זוהרה אלפסיה, ריימונד אבקסיס, אריס סאן, טריפונס, לויטרוס, נינו ניקולאידיס, סטלוס, סמיר שוקרי, בני אלבז, להקת צלילי העוד ואחרים.
Dreamtale