ב-18 בינואר 1943 גורשה קופר לאושוויץ-בירקנאו והמספר 29757 קועקע על זרועה. היא עבדה בפרך ביחד עם חברותיה פעלה לשימור הרוח היהודית במחנה, כשהתארגנה עם קבוצת אסירות בבלוק להדליק נרות שבת. שמירה על המסורת בתוך המחנה לא הייתה דבר של מה בכך: עם הזמן הצטרפו אסירות אחרות שהפעילות המשותפת עזרה להן להתמודד עם מציאות החיים הקשה. בעדותה במשפט אייכמן סיפרה: "לא היה לנו לחם, לפעמים לא היה מה לשתות, אבל את הנרות השגנו איכשהו". האחווה בין הנשים עזרה לה לשרוד גם כשחלתה בטיפוס ובדיזנטריה. לימים העידה: "יחד בקבוצה היה יותר קל. לאדם שהיה לו על מי להישען, היה סיכוי טוב יותר להמשיך ואולי גם לשרוד. [...] החזקנו מעמד הודות לתמיכה ההדדית".
באחד ממסדרי הבוקר השאירה את מנת הלחם שלה בתוך הבלוק, וכשחזרה לקחת אותה נשלחה לבלוק 25 אך הצליחה לעבור את הסלקציה של ד"ר יוזף מנגלה. באושוויץ שמעה על גורלו של בעלה.
בתחילת שנת 1944 הצטרפה להכנות להתקוממות במחנה. לאחר שהבריחה מכתב ובו מסר ממחנה הגברים, נתפסה ונענשה. בנובמבר 1944 גורשה לטרנספורט עבודה בגרמניה, משם הגיעה למחנה רייכנבאך ועבדה בבית חרושת לנורות חשמל "טלפונקן". בסוף ינואר 1945 השתתפה בצעדות המוות. בזכות עסקת ההצלה של הרוזן השוודי פולקה ברנדוט הועברה על ידי הצלב האדום לדנמרק.
פעילות חינוכית בשוודיה ועלייה לארץ.
מקופנהגן הועברה לעיר הלסינגבורג שבשוודיה, שם טופלה על ידי הצלב האדום וקיבלה מזון ותרופות. בקיץ 1945, בכנס תנועת החלוץ בשוודיה, פגשה את שלום קופר, ניצול השואה גם הוא. היא עבדה כמורה בבית הספר במסגרת עליית הנוער לכ-80 נערים ונערות ניצולי השואה שהגיעו לשוודיה: היא לימדה עברית והיסטוריה, והוא לימד תנ"ך.
בראשית 1946 קיבל קופר סרטיפיקט ועלתה לארץ ישראל בתפקיד מלווה קבוצת נוער משוודיה. חמישה חודשים לאחר מכן יצאה עם קבוצת נוער נוספת לבלגיה ומשם לצרפת והגיעה ארצה באוניית המעפילים "תאודור הרצל". כשהגיעו לחופי הארץ גורשו למחנה מעצר בקפריסין, שם עבדה כמזכירה של ארגון ההגנה ושותפה בסוד חפירת המנהרות בין המחנה לחוף. בליל 18 בינואר 1948 יצאה עם תשעה חברים לארץ ישראל.
היא הצטרפה לשלום קופר בקיבוץ דגניה ב' והם נישאו. בשנת 1950 עברו לגור בחיפה ועבדה כמזכירה בוועדת התרבות של מועצת פועלי חיפה. תשע שנים לאחר מכן נולד בנם היחיד, יוחי.
עדותה במשפט אייכמן.
רבקה קופר זומנה להעיד במשפטו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן. היא העידה בבית המשפט ב-3 במאי 1961 והייתה אחת מארבע הנשים שהעידו על התנגדות חמושה. אחריה העידה הלה רופאייזן-שיפר, גם היא לוחמת בגטו קרקוב. בעדותה סיפרה על חיי היהודים בקרקוב, הקמת הגטו, פעילות המחתרת, הפעולה בקפה "ציגנריה" ומותו של בעלה ליבסקינד. היא תיארה את גבורתה של לוחמת הגטו גוסטה דוידזון-דרנגר (יוסטינה), שכתבה יומן שתיעד את פעילות עקיבא בגטו קרקוב וסיפרה גם על פעילות להתנגדות רוחנית, בגטו קרקוב ובמחנה הנשים באושוויץ. עדותה רוממה את רוחו של הציבור הישראלי והרושם שעוררה היה גדול.
אחריתה.
בשנת 1963 חזרה המשפחה לקיבוץ דגניה ב'. בשנים 1976–1978 שימשה כמזכירת הקיבוץ. ערכה את עלון הקיבוץ "דף השבוע" ולאחר שסיימה לימודי הספרנות ארגנה מחדש את הספרייה של הקיבוץ וניהלה אותה במשך שנים רבות.
קופר נפטרה בשנת 2007, בגיל 86, ונטמנה בבית העלמין בדגניה ב'.
קישורים חיצוניים.
עדויות ומאמרים:
על דולק ליבסקינד:
יוליה צ'פלובה
יוליה צ'פלובה (ברוסית: Юлия Чепалова; נולדה ב-23 בדצמבר 1976) היא ספורטאית סובייטית ורוסייה, בענף סקי למרחקים (קרוס קאנטרי). היא אלופה אולימפית ואלופת העולם. צ'פלובה בעלת 6 מדליות אולימפיות, מהן 3 זהב, וזכתה במספר מדליות באליפויות העולם. השתתפה בשלוש אולימפיאדות.
יוליה צ'פלובה נולדה בקומסומולסק על אמור. אביו היה מורה ספורט והילדה התמנה אצלו. בגיל 17 היא נשלחה לאליפות העולם לנוער וזכתה במדליית זהב. בשנים 1993–1995 היא זכתה 6 פעמים באליפות העולם לנוער.
החל משנת 1996 צ'פלובה החלה להשתתף בתחרויות בוגרים ובשנת 1998 נכללה בנבחרת שנשלחה לאולימפיאדת נאגנו
בשנת 2003 צ'פלובה עשתה הפסקה בתחרויות בעקבות לידת בת. בשנת 2004 היא חזרה להתאמן ובשנת 2005 בלטה באליפות העולם.
בשנת 2007 היא עשתה הפסקה שנייה, גם בעקבות לידה. לאחר מספר שנים צ'פלובה חזרה להתאמן ובכוונתה היה להגיע למשחקים בינלאומיים חשובים. אומנם בקיץ 2009 היא הואשמה בשימוש אריתרופויאטין המהווה חומרים ממריץ. האיגוד הרוסי לסקי לא תמך בה וצ'פלובה הודיעה על פרישה מתחרויות. לאחר הפרישה היא כתבה מכתב גלוי ליו"ר הוועד האולימפי הבינלאומי בו טענה שוועדה נגד שימוש בתמריצים מפריזה בעבודתה ואינה נותנת לספורטאים לעסוק בהכנה לתחרויות. כול הטענות שלה נותרו ללא מענה.
השתתפות באולימפיאדות.
באולימפיאדה הראשונה שלה, בנאגנו 1998, צ'פלובה השתתפה ב-3 תחרויות, אך רק במרוץ ל-30 זכתה במדליית זהב. ביתר התחרויות היא זכתה במקום השישי וה-13.
בתחרויות סולט לייק סיטי 2002 צ'פלובה הגיעה כאחד מכוכבי הנבחרת והוצבה ב-5 מרוצים. היא זכתה ב-3 מדליות. בתחרות מרדף ל-5 ק"מ היא זכתה במקום הרביעי ובמרוץ ל-30 ק"מ במקום ה-9 בלבד.
בטורינו 2006 צ'פלובה השתתפה ב-5 תחרויות כמו במשחקים הקודמים. היא זכתה בשני מדליות ומקום הרביעי במרדף.
נוקופטאו
נוקופטאו (בטובאלואנית: Nukufetau) הוא אטול במדינת האיים טובאלו. ארצות הברית תבעה את הריבונות על האי מתוקף חוק הגואנו החל מהמאה ה-19 ועד לשנת 1983. אוכלוסיית האטול עמדה בשנת 2002 על 586 תושבים, שכולם מתגוררים על האיון סבאבה (Savave).
האטול מורכב מ-33 איונים שהמרווחים ביניהם מאפשרים לספינות להיכנס ללגונה ולעגון בה.
היסטוריה.
על פי המסורת, התושבים הראשונים הגיעו לאטול מטונגה. כאשר הם נחתו, הם מצאו רק עץ שנקרא פטאו (Calophyllum inophyllum), לכן הם קראו למקום נוקופטאו – אי הפטאו. הם שתלו עצי קוקוס שהביאו איתם והתיישבו באי פאלה (Fale) שבצדו המערבי של האטול.
האירופאים הראשונים שהגיעו לאטול היו צוותה של בריגנית או פריבטיר בשם "רבקה" (Rebecca), שהפליגה תחת דגל בריטי ב-1819. ב-1820 הגיע לאטול ספינה רוסית בשם מירני וב-1841 הגיעה משלחת מחקר אמריקנית בראשותו של צ'ארלס וילקס.
במלחמת העולם השנייה הוקמה באטול נקודת תצפית שדיווחה על התקדמותם של הכוחות היפנים. ב-1943 הקימו האמריקנים שדה תעופה ורציף באי מוטולאלו (Motulalo) שהוא האי הגדול באטול. לאחר המלחמה פורק הבסיס ואדמתו הוחזרה לבעליה.
חאן רמת ישי
חאן רמת ישי הוא מבנה בולט בשולי כביש 75 (מחיפה לנצרת), בתחום היישוב רמת ישי. הבניין נבנה בתחילת המאה ה-20 על קרקע שהייתה שייכת למשפחת סורסוק הלבנונית להלנת אריסי המשפחה. המקום נקנה על ידי גואלי קרקעות העמק ושימש למגורים זמניים של תושבי היישוב וקבוצות חלוציות שונות. המבנה מוגדר כאתר מורשת ומשמש כסמלה של רמת ישי.
ההיסטוריה של המקום.
החאן נבנה בין השנים 1896–1902 על ידי משפחת סורסוק מלבנון כחלק מהכפר ג'ידה (אולם יש עדויות שהמבנה היה כבר קיים בתקופת הגעתו של נפוליאון לארץ ב-1799). המבנה יועד לפועלים שעיבדו את אדמות המשפחה בעמק יזרעאל.
בשנים 1920–1923 רכשה קהילת ציון אמריקאית את אדמות הכפר ואת החאן. לאחר הרכישה שימש המקום למגורי אנשי גדוד העבודה מהעלייה השלישית שעסקו בסלילת כביש חיפה - נצרת, בייבוש ביצות העמק ובהכשרת קרקע. בהמשך גרו במקום אנשי השומר הצעיר שהגיעו מביתניה עילית ועברו בהמשך לבית אלפא.
עם ייסוד רמת ישי ב-1925 שימש המקום למגורי המשפחות הראשונות שהתיישבו במקום עד להקמת בתי הקבע. בהמשך הוקם בחאן מפעל אריגה "נול".
בתקופת המאורעות (1936-1939) שימש המקום כתחנת נוטרים והתושבים ביצרו את המקום על מנת שישמש כעמדת מגן. 2 נוטרים נפלו במקום (מרדכי פלדמן מיגור וצבי לוין תושב המקום).
המבנה.
מבנה בן 3 קומות עשוי מאבני כורכר. שימש במשך זמן רב חלק ממתחם משחטת "עוף העמק" (משרדים). ניכר שהקומה השלישית וחלק מהאגף המזרחי הן תוספות מאוחרות יותר (או שאלו תיקונים נרחבים של קירות שנפגעו מירי או משיני הזמן). כמו כן ניכר שהתוספות/תיקונים נעשו מתוך כוונה לשמר את אופי המבנה. הבניה מאופיינת בקשתות (גם של הדלתות והחלונות וגם של חלק מהחדרים הפנימיים). הבניין מיועד לשימור.
ננומאה
ננומאה (בטובאלואנית: Nanumea) הוא אטול השוכן בקצה הצפון-מערבי של מדינת האיים טובאלו. האטול משתרע על פני 640 ק"מ במרחק קצר מדרום לקו המשווה ומערבה מקו התאריך הבינלאומי ושטחו הוא 4 קמ"ר. אוכלוסייתו של ננומאה מנתה 664 תושבים בשנת 2002.
גאוגרפיה.
ננומאה ממוקם בקצהו של מה שקרוי "המשולש הפולינזי", מדרום לאיי גילברט. ננומאה הוא אטול קלאסי, סדרה של איונים הניצבים על שונית אלמוגים ומקיפים לגונה. אורכו הכללי של האטול הוא 12 ק"מ, רוחבו הוא 2.5 ק"מ ושטח אדמתו הוא 4 קמ"ר. 2 קמ"ר משטח הלגונה יחד עם שני איונים מהווים שמורת טבע ימית.
רוב רובה של אוכלוסיית האטול מתגוררת בכפר באיון הגדול ביותר שבקצהו הצפון-מערבי.
היסטוריה.
על פי המסורת המקומית, ראשוני התושבים בננומאה הגיעו מטונגה או מסמואה. האירופאים הראשונים שהגיעו לאטול היו ספרדים שגילו אותו בשנת 1781 וקראו לו סן אגוסטין (San Augustin).
במלחמת העולם השנייה בנו האמריקנים שדה תעופה באטול
פרספיים