המחקר המדעי של הארמית הבבלית התפתח מאוד בדורות האחרונים. התפתחות זו נזקפת לזכותם של שני גורמים: האחד, הכרה באיכותם של כתבי יד מימי הביניים של התלמוד הבבלי, אשר משמרים את הניב בצורה קרובה יותר למקור מאשר המהדורות המודפסות; והשני, הכרה באיכות מסורת ההגייה התימנית של התלמוד הבבלי, המשקפת במידה רבה את הגיית הארמית הבבלית בזמן התלמוד.
עם החוקרים המובהקים של הארמית הבבלית נמנים: פרופ' יעקב נחום אפשטיין, שכתב מאמרים רבים לפירושן של מילים סתומות בניב זה, והרים תרומה נכבדת לחקר דקדוקו באמצעות ספרו "דקדוק ארמית בבלית"; וכן פרופ' שלמה מורג, שחקר את תורת ההגה והפועל על פי מסורת ההגייה התימנית. פרופ' עזרא ציון מלמד חיבר מילון מנוקד לתלמוד הבבלי, נוח לשימוש וחביב על הלומדים.
בין החיבורים המדעיים העיקריים שנכתבו בתחום (ראו פרטיהם הביבליוגרפיים המלאים בפסקת לקריאה נוספת):
ארמית בבלית בתרבות.
בתרבות היהודית.
הארמית הבבלית הטביעה את חותמה על התרבות היהודית לא רק בשל היותה לשון התלמוד הבבלי, אלא גם בשל חיבורים ותפילות שמקורם בתקופת חיותו של ניב זה, כגון פסקת "הא לחמא עניא" שבהגדה של פסח, תפילת הקדיש, תפילת כל נדרי, תפילת יקום פורקן, ועוד.
אולם היוקרה שלה זכה התלמוד הבבלי בכל תפוצות ישראל הביאה לכך שיהודים השתמשו בניב גם לאחר תום הדיבור הטבעי בו, בעיקר בחיבורים הלכתיים, וזאת לצד העברית. התוצאה היא שפה בלולה, שבה אחת משתי השפות משמשת כשפה עיקרית (בדרך כלל הייתה זו העברית, אם כי לעיתים הייתה זו דווקא הארמית - כגון בספר יד רמה), ובתוכה שזורות מילים מן השפה האחרת. שפה בלולה זו מאפיינת את רוב החיבורים ההלכתיים שנכתבו באלף השנים האחרונות, מאז תקופת הראשונים ועד ימינו, ויש המכנים אותה בשם "עברית רבנית".
דוגמה מובהקת ללשון בלולה זו היא פירושו של רש"י לתלמוד הבבלי, כפי שניתן ללמוד מהציטוט הבא (מתוך תחילת מסכת בבא מציעא, "שניים אוחזין בטלית, זה אומר כולה שלי, וזה אומר כולה שלי" וכו'. המילים הארמיות מופיעות בצבע חום ותרגומן בסוגריים):
שנים אוחזין בטלית - דוקא אוחזין, דשניהם (ששניהם) מוחזקים בה ואין לזה כח בה יותר מזה, שאילו היתה ביד אחד לבדו, הוי אידך (היה האחר) המוציא מחבירו, ועליו להביא ראיה בעדים שהיא שלו, ואינו נאמן זה ליטול בשבועה.
זה אומר כולה שלי - בגמרא מפרש, למאי תנא תרתי (למה חזר פעמיים).
זה ישבע - מפרש בגמרא שבועה זו למה.
שאין לו פחות מחציה - בגמרא מפרש אמאי תקון כי האי לישנא בהך שבועה (על מה תיקנו כלשון הזו בשבועה ההיא).
הארמית הבבלית המלאכותית השפיעה גם על לשון התפילה: החל מאמצע ימי הביניים ניצלו יהודי אירופה את ידיעותיהם בארמית בבלית בפיוטיהם, שחלקם שולבו עם הזמן בתפילה. עם זאת, בפיוטים רבים אין הקפדה על טהרת הניב הארמי של התלמוד הבבלי, וניתן למצוא בהם ערב רב של מילים וצורות דקדוקיות מניבים ארמיים שונים. דוגמה לכך היא פיוט האקדמות הנאמר בקהילות אשכנזיות לפני קריאת התורה בשבועות, ופיוט חד גדיא הנאמר בליל הסדר.
חיבור חשוב נוסף שארמית בבלית משמשת בו, לצד ניבים ארמיים נוספים, הוא ספר הזוהר. בחיבור זה (וליתר דיוק - בחיבורים אלו) ניתן למצוא קווי לשון מובהקים של הארמית הבבלית, כגון צורת הפועל להוי (יהיה), כינוי הגוף איהו (הוא), ואיהי (היא), ותחילית ק- לפני צורות בינוני. לצד צורות אלו אנו מוצאים גם קווי לשון מובהקים של ניבים אחרים: ארמית המקרא, הארמית של התרגומים, והארמית של המדרשים והתלמוד הירושלמי. מטעם זה רווחת הדעה בקרב החוקרים שלא ניתן לייחס את ספר הזוהר לתקופת התנאים.
בתרבות הישראלית.
לשון התלמוד הבבלי השפיעה רבות על הלשון העברית בת ימינו: משוררים וסופרים שאבו מהתלמוד ביטויים הן בעברית והן בארמית, ושילבו אותם ביצירותיהם; שופטים ועורכי דין נזקקו להם בטיעונים משפטיים; מחדשי השפה השתמשו באוצר הלשוני כדי לחדש מונחים מדעיים, וגם אנשים שאינם משכילים במיוחד (ובעיקר במגזרים הדתיים) משתמשים בהם בחיי היום יום.
דוגמאות לביטויים וניבים שחדרו לשפת ימינו מהתלמוד הבבלי: איפכא מסתברא (ההפך מסתבר), שחדר עד לתוך ענף המודיעין הישראלי, איסתרא בלגינא קיש קיש קריא (כד ריק ובו אבן אחת עושה רעש, ובהשאלה: אדם טיפש וריקני מחולל מהומה), בוקי סריקי (דברים בטלים ושגויים), בסייעתא דשמיא (בעזרת השם), לכל מאן דבעי (לכל המעוניין), חוכא ואטלולא (לעג וקלס), כהאי לישנא (כדברים האלו), רחמנא ליצלן (אלוהים ישמור ויציל), גירסא דינקותא (לימוד הילדוּת), ועוד רבים.
מילים ארמיות בבליות רבות חדרו לשפה העברית והוטמעו בה: אדרבה (להפך), אסמכתא (סימוכין), בדיעבד (לאחר מעשה), ועוד רבות.
השפעה מיוחדת יש ללשון התלמוד על לשון המשפט, וזאת משום שחלק ניכר משופטי מדינת ישראל בראשיתה היו אמונים, לפחות בחלקם, על התלמוד הבבלי, ונזקקו ללשונו בעת שכתבו את פסקי הדין שלהם. בין היתר ניתן לציין את המילים מוֹתב (מושב של בית המשפט), מכללא (מתוך הכלל), השופט קמא (השופט בערכאה הראשונה), רישא וסיפא (תחילה וסוף של סעיפים), אליבא דכולי עלמא (לדעת כל העולם), לית מאן דפליג (אין מי שחולק), מאי נפקא מינה (מה יוצא מזה), פשיטא (הרי זה פשוט) ועוד.
העברית הישראלית ירשה מהעברית הרבנית מספר מילים שמינן זכר, ואשר נתפסו כמילים עבריות שמינן נקבה בשל סיומת היידוע הארמית a־ שלהן. דוגמאות לכך הן קושיה, סוגיה, עובדה, גרסה - כולן ממין זכר בארמית (במקור: קושיא, סוגיא, עובדא, גרסא) אבל ממין נקבה בעברית. חלק מן המילים הארמיות חדרו לעברית החדשה בתיווך היידיש, כגון "דווקא" .
סלמאן אליהו
הרב סלמאן אליהו (ה'תרל"ב, 1872 – ב' בתשרי ה'תש"א, 4 באוקטובר 1940) היה מקובל יהודי עיראקי, מתלמידי ה"בן איש חי". עלה לירושלים ולמד קבלה מהרב חיים שאול דוויק הכהן. מחבר הספר "כרם שלמה" על "עץ חיים" של רבי חיים ויטאל. אביו של הרב מרדכי אליהו.
קורות חיים.
נולד בבגדאד שבעיראק למשפחה יהודית אמידה וקיבל חינוך תורני מצומצם. מסופר כי בשל כשרונותיו ייעדה אותו משפחתו ללמוד באוניברסיטת אוקספורד, והוא כבר התקבל לשם, אולם עוד קודם שנסע נכנס פעם במקרה לבית המדרש בית זילכה והחליט שהוא מעדיף ללמוד תורה, בניגוד לרצון משפחתו.
לאחר שלחץ משפחתו גבר, יעץ לו רבי יוסף חיים לעלות ארצה. ואכן, כמה שנים לאחר פטירת הבן איש חי, עלה ארצה, בחנוכה של שנת תרע"ח (1919). כאשר עלה ארצה התמנה לזמן קצר למזכירו היהודי של הנציב העליון סר הרברט סמואל, וזאת בשל העובדה ששלט היטב באנגלית.
בירושלים למד בישיבת המקובלים ישיבת רחובות הנהר שבשכונת הבוכרים. הרב סלמאן אליהו נמנה עם בחירי תלמידיו של ראש הישיבה רבי חיים שאול הכהן דוויק, וזה העיד עליו לפני מותו שהסמכות הגבוהה בהוראת תורת הנסתר בישיבה מעתה ואילך, תהיה בידיו. הרב כתב את הספר בן ששה הכרכים כרם שלמה - המפרש את העץ חיים של הרב חיים ויטאל.
רבי יעקב חיים סופר למד עם רבי סלמאן בישיבת המקובלים רחובות הנהר, תחת הנהגתו של רבי חיים שאול הכהן דוויק, ולאחר פטירתו החליפו בהנהגת הישיבה. בין תלמידיו היה רבי יצחק כדורי.
נישא למזל, אחותו של רבי יהודה צדקה. הוא אביהם של הראשון לציון והרב הראשי לישראל הרב מרדכי אליהו, הרב שמעון בן אליהו והרב נעים בן אליהו, רב שכונת הבוכרים וראש ישיבה בירושלים.
פרידריך וילהלם השלישי
אליזבת הרלי
אליזבת ג'יין "ליז" הרלי (באנגלית: Elizabeth Jane "Liz" Hurley; נולדה ב-10 ביוני 1965) היא שחקנית, דוגמנית ומעצבת אופנה אנגלייה.
ביוגרפיה.
הרלי נולדה בבייסינגסטוק, המפשייר שבאנגליה. הייתה הבת האמצעית במשפחה בת שלושה ילדים. אביה היה איש צבא ואמה מורה לגיל הרך. אחותה הבכורה דבי היא מוציאה לאור ואחיה מייקל מהנדס.
הרלי למדה בבית הספר קמפשוט בבייסינגסטוק ובבית הספר הטכנולוגי על שם הארייט קוסטלו. לאחר מכן למדה שנה אחת ב-Queen Mary's College בבייסינגסטוק ובמכללת הטכנולוגיה של בייסינגסטוק. בגיל ההתבגרות נחשבה לנערה פרועה. בין היתר, צבעה את שיערה בוורוד, עשתה פירסינג באפה, וחברה לקבוצת נוודים ששכנה סמוך למקום מגוריה.
בילדותה למדה בלט ובבגרותה זכתה במלגה ל-London Studio Centre, בית ספר למחול ומשחק.
קריירה.
שנים ראשונות.
בתחילת שנות השמונים זכתה הרלי בתחרות "הפנים של השנה" שערך עיתון מקומי בווינצ'סטר. הדבר הבטיח לה חוזה דוגמנות עם חברה לונדונית יוקרתית. בשנת 1987 השתתפה לראשונה בסרט קולנוע, הסרט "אריה". באותה שנה, במהלך הפקת סרט ספרדי בשם Remando Al Viento פגשה את יו גרנט, ומערכת היחסים הרומנטית שנרקמה ביניהם נמשכה שנים רבות. בשלהי שנות השמונים השתתפה בדרמה הטלוויזיונית בארבעה-פרקים "כריסטאבל" (מאת דניס פוטר).
הרלי השתתפה בסרטים בריטים ואמריקאים דלי תקציב, לרבות הסרט נוסע 57 (בו שיחקה דיילת).
כמו כן השתתפה במספר סדרות טלוויזיה - באנגליה ("ראמפול") ובארצות הברית ("אינדיאנה ג'ונס הצעיר" של ג'ורג' לוקאס).
בשנת 1994 זכה סרטו של גרנט "ארבע חתונות ולוויה אחת" להצלחה רבה. גרנט זכה לסיקור תקשורתי נרחב, וכאשר הגיע עם הרלי להקרנת הבכורה של הסרט בלונדון ניצבה אף היא תחת אור הזרקורים. הופעתה באירוע בשמלת ורסצ'ה ייחודית זיכתה אותה בתשומת לב מיידית ולכדה את עיני חברת הקוסמטיקה אסתי לאודר.
דוגמנות.