ב-1930 במאמר "על בעיה של לוגיקה פורמלית" רמזי ניסח משפט שנודע מאוחר יותר כמשפט רמזי. אף על פי שזוהי אולי עבודתו הידועה ביותר, הוא למעשה רק הוכיח את המשפט כלמה בדרכו לפתרון חלקי של בעיית ההכרעה של הילברט לשפה מסדר ראשון (מציאת אלגוריתם המכריע את הנכונות של כל טענה; המקרה הכללי הוכח מאוחר יותר כבלתי פתיר). הוכחה זו הובילה לפיתוח תחום שלם במתמטיקה הקרוי על שמו, תורת רמזי - תחום בקומבינטוריקה העוסק בשאלה כמה גדול צריך להיות מבנה מתמטי כדי להבטיח שהוא מקיים תכונה מסוימת.
קיינס והכלכלן ארתור פיגו עודדו את רמזי לעבוד על כלכלה החל מגיל 16. בתגובה לכך רמזי כתב שלושה מאמרים בתאוריה כלכלית אשר לכל אחד מהם הייתה השפעה מכריעה בכלכלה. המאמרים של רמזי עסקו בהסתברות בייסיאנית ותועלת (1926), מיסוי אופטימלי (1927) וצמיחה אופטימלית של מגזר יחיד (1928).
עבודתו עם ויטגנשטיין.
רמזי תרגם את ספרו של הפילוסוף האוסטרי לודוויג ויטגנשטיין "טרקטט לוגי-פילוסופי" (1921) מגרמנית לאנגלית. הוא עשה זאת בגיל 19 לאחר שלמד, לפי גרסה מסוימת, גרמנית בתוך פחות משבוע. רמזי העריך את עבודתו של ויטגנשטיין ולאחר שהשלים את לימודי המתמטיקה ב-1923, ערך מסע לאוסטריה כדי לפגוש את ויטגנשטיין בזמן שלימד מתמטיקה בבית ספר יסודי בקהילה קטנה. במשך שבועיים הם דנו בקשיים שרמזי נתקל בהם בטרקטטוס, ובעקבות כך ויטגנשטיין ערך מספר תיקונים בתרגום לאנגלית וכמה שינויים בטקסט המקורי. שינויים אלו הופיעו במהדורה השנייה של הטרקטטוס ב-1933.
רמזי וקיינס פעלו יחד כדי להחזיר את ויטגנשטיין לקיימברידג' (ויטגנשטיין היה סטודנט של המתמטיקאי והפילוסוף ברטרנד ראסל לפני מלחמת העולם הראשונה). כאשר ויטגנשטיין חזר לקיימברידג', רמזי הפך למנחה שלו. ויטגנשטיין הגיש את ספרו "מאמר לוגי-פילוסופי" כדיסרטציה של הדוקטורט. הפילוסופים ג.א. מור וברטרנד ראסל בחנו את ויטגנשטיין בהגנה על הדיסרטציה ועל פי המסופר הוא ניחם אותם לאחר שנכשלו בהבנה של ספרו. לאחר מכן שלושתם סידרו תמיכה כספית לוויטגנשטיין על מנת לעזור לו להמשיך בעבודת המחקר שלו. ב-1929 רמזי שיתף פעולה עם ויטגנשטיין והכלכלן האיטלקי פיירו סרפה בעבודות מתמטיות ופילוסופיות. תרומות אלו הוזכרו מאוחר יותר בעבודותיהם.
נקודת מבט
אלכסנדר גולד
אלכסנדר ג'רום גוּלד (באנגלית: Alexander Jerome Gould; נולד ב-4 במאי 1994) הוא שחקן טלוויזיה ומדבב יהודי אמריקאי. גולד מוכר בעיקר בשל תפקידו כשיין בוטווין בסדרה "העשב של השכן" של רשת שואוטיים, ובעבור דיבוב קולו של נמו בסרט "מוצאים את נמו".
ביוגרפיה.
גולד נולד וגדל בלוס אנג'לס, קליפורניה לוואלרי וטום גולד. גולד פעיל בתנועת הנוער היהודית USY (United Synagogue Youth) ובקהילה היהודית בכלל. לגולד שתי אחיות - אמה וקלי, שחקניות גם כן. הוא התחיל את קריירת המשחק שלו בגיל שנתיים, בסדרה נקודת המבט של ביילי קיפר.
קריירה.
גולד ידוע בעיקר כשיין בוטווין בסדרת הטלוויזיה האמריקאית ברשת שואוטיים "העשב של השכן" לצד מרי-לואיז פרקר. בנוסף, הוא תרם את קולו לסרט האנימציה משנת 2003 של אולפני פיקסאר "מוצאים את נמו" כנמו. כמו כן הוא שיחק בסדרות פופולריות רבות בתפקידי אורח כמו מלקולם באמצע, אלי מקביל, מחשבות פליליות, , החיים על פי נד, על טבעי ועוד. בשנת 2004 אף כיכב כדייוויד קולינס בהפקה מחודשת של רשת The WB של אופרת הסבון משנות ה-60 וה-70 צללים אפלים (Dark Shadows). הפיילוט נדחה על ידי The WB ומעולם לא שודר.
בשנת 2016 שב לדבב סרט ההמשך "מוצאים את דורי".
גולד זכה בשלושה פרסי אמן צעיר (Young Artist Award)- בשנת 2003 בעבור דיבובו בסרט "מוצאים את נמו", בשנת 2005 בעבור תפקידו בסדרה "העשב של השכן" ובשנת 2006 בעבור תפקידו בסרט "איך לאכול תולעים מטוגנות".
קייטי ג'רוויס
קייטי ג'רוויס (באנגלית: Katie Jarvis; נולדה ב-22 ביוני 1991) היא שחקנית אנגלייה, מוכרת בזכות הופעתה בתור הנערה מיה בדרמה העצמאית "מחוץ למים".
ביוגרפיה.
ג'רוויס נולדה בעיירה טילבארי שבמחוז אסקס, מזרח אנגליה.
במאית הסרטים העצמאיים המוערכת אנדראה ארנולד בחרה אותה לתפקיד הראשי לסרט "מחוץ למים" לאחר המלצה שקיבלה ממלהק שלה.
ג'רוויס קיבלה את הפנייה לשחק בסרט בגיל 17 לאחר שנצפתה רבה עם חבר שלה בתחנת הרכבת שבעיירה טילבארי. בתחילה סירבה להאמין שאכן מדובר באודישן לתפקיד וסירבה לתת את מספר הפלאפון שלה, אולם היא לקחה בעצמה את המספר של הסוכנות וביררה לגבי ההצעה.
בזמן הצילומים לסרט נשרה ג'רוויס מבית ספרה.
ג'רוויס שלא הייתה בעלת כל ניסיון משחק מוקדם ערכה אודישן מוצלח שכלל ריקוד וקיבלה את התפקיד הראשי, נערת המצוקה הבעייתית מיה ויליאמס שלא מתעניינת בדבר מלבד ריקודי רחוב.
ג'רוויס זכתה לביקורות אוהדות מצד מבקרי הקולנוע וקיבלה את פרס איגוד הסרטים הבריטים העצמיים לשחקנית הצעירה הטובה ביותר.
לאור ההצלחה חתמה על חוזה משחק מקצועני עם חברה מארצות הברית.
באמצע 2009 ילדה ג'רוויס את בתה הבכורה.
ערוץ 2 הניסיוני
ערוץ 2 הניסיוני הוא שמו המקובל של ערוץ 2 בתקופת שידורי הניסיון שהחלו ב-7 באוקטובר 1986 ונמשכו עד 3 בנובמבר 1993. שידורי הניסיון היו אמורים לפעול זמן קצר, עד לבחירת הזכיינים להפעלת הערוץ באופן מסחרי. אך הליכי החקיקה נמשכו שנים ארוכות, והערוץ הרחיב בהדרגה את היקף שידוריו, עדיין תחת שידורי הניסיון.
תולדות הערוץ.
ניסיונות ראשוניים להקמת ערוץ שני.
דיונים על הפעלת ערוץ שני החלו כשלוש שנים לאחר הקמת הטלוויזיה הישראלית בשנת 1968, תחילה במסגרת רשות השידור. זאת עם הרחבת שעות השידור של הטלוויזיה הישראלית, (בשנתיים הראשונות הערוץ שידר רק ארבעה ימים בשבוע, שעות ספורות), והעובדה שהערוץ היחיד היה משותף ל בשעות הבוקר ואחר הצהריים, ושידורי הטלוויזיה בערבית לפנות ערב. במרץ 1971, הורה שר החינוך והתרבות יגאל אלון (שהיה השר הממונה על רשות השידור) להחיש את ההכנות להפעלת ערוץ שני, במטרה להפעיל את הטלוויזיה הלימודית בנפרד מ"הטלוויזיה הכללית" (כפי שכונה הערוץ הראשון באותן השנים), אך ראש הממשלה גולדה מאיר דחתה את ההצעה. בדצמבר 1972, הציע יו"ר הוועד המנהל של רשות השידור, ולטר איתן, שהערוץ השני ימומן מפרסומות. עם זאת, בשלב זה היה מדובר בתוכנית לטווח ארוך, מאחר שהיו אז רק 5 שעות שידור ביום. רעיון שידורי הפרסומות העלה התנגדות על כך שיביא לעידוד צריכה מיותרת. גם בעלי העיתונים בישראל התנגדו מחשש לפגיעה בהכנסות שלהם.
ביוני 1973, יו גרין , שהיה מנכ"ל תאגיד השידור הבריטי, ה-BBC, והוזמן לישראל להכין דו"ח על מבנה ותפקוד רשות השידור, המליץ להקים ערוץ שני ממומן מפרסום. ביוני 1974, מנכ"ל רשות השידור יצחק לבני הכריז שיש צורך בערוץ שני בטלוויזיה, שישדר בצבע (השידורים בישראל אז היו בשחור לבן) ושיכללו שידורי פרסומת. אך השר הממונה אהרן ידלין דחה את הרעיון.
נושא הקמת ערוץ שני קיבל תנופה לאחר המהפך הפוליטי ב ועליית הליכוד לשלטון ב-1977. גורמים שונים החלו ללחוץ על הממשלה לאשר הקמת ערוץ שני על ידי המגזר הפרטי, למרות התנגדות השר הממונה זבולון המר. ביולי 1978 הקימה הממשלה ועדה לבדיקת הסוגיה בראשות חיים קוברסקי. בהקמת ערוץ שני ציבורי תמכה הנהלת רשות השידור, ואילו איגוד המפרסמים תמך בהקמת ערוץ שני מסחרי. בעלי בתי הקולנוע בישראל התנגדו להקמת ערוץ נוסף הוועדה המליצה להקים ערוץ נוסף שיפעל מחוץ למסגרת רשות השידור, בפיקוח רשות נפרדת, וימומן משידור פרסומות. ההמלצות נגנזו עקב התנגדות המפד"ל, שהייתה אז מרכיב חשוב בקואליציה, לשידורים מסחריים.
הקמת הערוץ.
בסוף שנת 1984 החליט שר התקשורת אמנון רובינשטיין, זמן קצר לאחר שמונה לתפקיד, שוב לקדם את הקמתו של ערוץ שני. הוא ייסד מינהלת הקמה לערוץ בראשות אברהם פורז ואורן טוקטלי, שעסקה בניסוח הצעת חוק להקמת הערוץ לפי המודל הבריטי של ערוץ ITV, בשיטה של זיכיונות לימי שידור. בסוף 1985 הצעת החוק הייתה מוכנה, והחל הליך החקיקה. בקיץ 1986 החלו שבע קבוצות להתארגן להתמודד על זיכיונות השידור. בספטמבר אישרה הממשלה את טיוטת החוק, והעבירה אותו לאישור הכנסת, למרות התנגדות מנכ"ל רשות השידור אורי פורת. החוק עבר בקריאה ראשונה בכנסת ב-1 בדצמבר.
ב-7 באוקטובר 1986, החלה מינהלת הערוץ השני בשידורי ניסיון, שכללו שידורי שקופיות באפיק השידור המיועד לערוץ - UHF 22. במקביל פרצה שביתה בערוץ הראשון, שהפסיק את שידוריו ליומים. ההסבר הרשמי של משרד התקשורת לשידור היה שמדובר בבדיקת הקליטה של השידורים, ובתגובות הציבור באזורים השונים של המדינה. את השידור ביצע חברת "בזק" בשביל משרד התקשורת, באמצעות המשדר הקיים לשידורי טלוויזיה באיתנים שבהרי ירושלים. שידור בפועל של תוכניות בערוץ 2 הניסיוני החלו ב-18 בדצמבר 1986. בחודשים הראשונים נמשכו השידורים שעתיים מדי ערב, בין 7 ל-9, וכללו קליפים וקטעי מעבר שהסבירו איך לקלוט את השידורים. בפברואר 1987 השידור הוארך עד השעה 10 בערב.