ישנם פעמים שהחומרא מביאה לידי קולא, כגון אדם המקבל על עצמו חומרות בדיני כשרות, אך בעקבות כך מודיע להוריו שלא יאכל בביתם, תוך פגיעה בכבודם.
מצבי חומרות.
ישנם מספר מצבים בהם נפסק שיש לנקוט בגישה מחמירה או שהוגדר שטוב להחמיר:
ישנם גם מצבים בהם כתבו הפוסקים שאין ראוי להחמיר.
למשל במקום בו יש "הפסד ממון" לישראל אחר אין זו מידת חסידות להחמיר. (למעט ל"גדולי החכמים")
חומרות רשות.
בספרות ההלכה מופיעים לעיתים ביטויים בשבח החומרא, וחוזר בה הביטוי "המחמיר תבוא עליו הברכה". דברים בשבח החומרות נכתבו גם בספר כף החיים: גם בספר מסילת ישרים, המונה את השלבים בהתקדמות בעבודת ה', נכתב שבשלב הפרישות על האדם להחמיר בדינים ולחוש לדברי יחיד במחלוקת, אם דברי היחיד הגיוניים, אפילו כשההלכה נפסקת לא כמותו.
מנגד, יש מצבים שבהם נאסר להחמיר: רבן גמליאל ביקר את רבי טרפון כשהחמיר וקרא קריאת שמע בשכיבה כדברי בית שמאי, בנימוק "שמא יראו התלמידים ויקבעו הלכה לדורות". וכן יש דעה שאסור להחמיר ולא לאכול דבר שנתבטל בשישים "והוי כמו אפיקורסות". כך גם הרב אברהם יצחק קוק ציין שלא בכל החומרות טוב להחמיר וכתב כי הנטייה להחמיר במה שעל פי דרך התורה נפסק להקל אין זו מידת חסידות. גם הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק סייג את ההמלצה להחמיר בחומרות רשות, ואמר ש'חשש' לא נמנה בין החומרות אשר בהכרח טוב להחמיר בהן, אמנם אם אדם חושש לצד המחמיר של הספק עליו להחמיר אך רק בגלל האפשרות שכך הוא הדין.
כיום.
כיום ישנם בציבור החרדי שנוהגים להחמיר בעניינים שונים, כגון צניעות וכשרות ולעומת זאת במגזר הדתי לאומי המצב לא אחיד ובפלגים מסוימים החומרות נפוצות יותר ובאחרים פחות. הרב אורי שרקי טען כי הרצון להחמיר הפך לעיתים ל"נטייה כרונית חולנית".
פעמים שהפרעה טורדנית-כפייתית מביאה אנשים לידי חומרות קיצוניות שאינן נובעות מהקפדה הלכתית אלא מאובססיה.
משה בן מכיר
רבי משה בן מכיר (או משה בן יהודה המכירי) היה ממקובלי העיר צפת במאה ה-16, עמד בראש ישיבה בעין זיתון, מחבר הספר סדר היום.
הישיבה בעין זיתים.
ישיבתו של רבי משה בן מכיר שכנה בעין זיתון הסמוכה לצפת. על אופייה של הישיבה, תקנותיה ומנהגיה ניתן ללמוד מכמה איגרות שנשלחו לחוץ לארץ בבקשת סיוע כספי תוך שהן מתארות את סדרי הישיבה. מהאיגרות עולה שמבנה הישיבה היה אופייני לישיבות הספרדיות בתקופה זו. הישיבה הורכבה מתלמידי חכמים, "חברים מקשיבים", שהתכנסו ללמוד תורה יחד כאשר בראשם עומד "הראשון" או "החכם". האגרות שבידינו נשלחו בין השנים שנ"ח לשס"א (1601-1598).
על פי אזכורים שונים באיגרות ועל פי כתב יד המכיל את תקנות החבורה ניתן ללמוד שישיבתו של רבי משה בן מכיר פעלה באופן דומה לחבורות תלמידי חכמים אחרות, אשר הושפעו מהאווירה הרוחנית האינטנסיבית ומהמתח המשיחי ששרר באותה תקופה, ופעלו לקירוב הגאולה על ידי מעשי תשובה וסיגופים. הידועות שבין החבורות הן אלו של רבי שלמה אלקבץ, האר"י, רבי חיים ויטל ורבי אלעזר אזכרי; אולם בניגוד לחבורות אלו שעיקר עיסוקן היה בפעילות מיסטית של גילוי סודות ולימודם, חבורתו של רבי משה לקחה את צורת הלימוד המקובלת בישיבות הספרדיות והשתמשה בה כבסיס לפעילותה.
בכתב היד מופיעות עשר תקנות. אחת התקנות המרכזיות הייתה קביעת משמרות של לומדים יום ולילה ללא הפסקה. תקנה זו אף הוזכרה באיגרות השונות. הלימודים כללו לימוד רצוף בלשון הקודש של משניות, זוהר, גמרא, מקרא, וכתבי רי"ף ורמב"ם. הלימוד נעשה בכוונה "לשם סוכת דוד הנופלת ולשם כל ישראל ושתיכון העטרה בירושלים". בנוסף נקבעו תקנות שונות בענייני תפילה וברכות. התקנה האחרונה עוסקת בעלייה שבועית קבועה לקברו של התנא רבי יהודה בר אלעאי הסמוך לעין זיתים כדי להתפלל "בעד כל ישראל".
ישיבתו של רבי משה בן מכיר התקיימה בעין זיתים כנראה משנת ה'שמ"ב. בעקבות שוד של "אורחת ישמעלים" שעבר עליהם הם ברחו לצפת והישיבה עברה לצפת בשנת ה'שס"א (1601).
סדר היום.
סדר היום הוא ספר הלכתי-קבלי המתאר על פי ההקדמה, את "הסדר שיעשה האדם בימיו ובלילותיו, בשבתות ובמועדים, סדר כל השנה בשבתו בבית ובלכתו בדרך, בשכבו ובקומו". הספר הודפס לראשונה בשנת שנ"ט (1599) על ידו חתנו של המחבר, רבי שלמה מור דוד, בעת ששהה בוונציה בשליחות לגיוס כספים עבור ישיבת חותנו, ושוב בשנת שס"ה (1605), גם כן בוונציה. הספר זכה למהדורות נוספות, והוא מהווה מקור למנהגים ולנוסחים שונים, בהם תפילת מודה אני שהוזכרה לראשונה בספר זה. בסוף הספר נדפס פירושו למשנת "בן חמש שנים למקרא" וביאור לספר קהלת.
לספר פירוש הלכתי, בשם "אמרי ישראל" מאת הרב ישראל מאיר ברנר שיצא בשנת תשנ"ה ומביא השוואות בין ההנהגות המובאות בסדר היום לבין פוסקים שונים.
משה אבן מכיר
משה ן' מכיר
סדר היום
האנדרטה לזכר גיבורי גטו ורשה
האימפריה הע'זנוית
ליאונטין
האנדרטה לזכר גיבורי הגטו
שכרות נח
פרשת שכרותו של נח היא אחד מסיפורי המקרא בספר בראשית. הסיפור כולל את קללת חם - שיהיה "עבד עבדים" לאחיו.
הסיפור המקראי.
לאחר שניצל נח מן המבול, נטע כרם, הפיק ממנו יין, ושתה ממנו לשוכרה. חם, בנו של נח, הבחין בנח שוכב באוהלו, כשהוא שיכור, מעורטל וערוותו חשופה. הוא סיפר על כך לשם וליפת אחיו. שם ויפת נכנסו לאוהל בהליכה אחורנית, כדי לכסות את ערוותו של נח השיכור מבלי לראות את ערוות אביהם. לאחר שהתפכח נח משכרותו, ונודע לו על שהתרחש, הטיל קללה על כנען בנו של חם, וברך את שם ויפת. קללתו של כנען היא שיהיה "עבד עבדים".
פרשנות הסיפור.
החטא שבעקבותיו הוטלה הקללה לא ברור לגמרי מתוך הכתוב, והפרשנים התחבטו בעניין. הרלב"ג כתב, שחם חטא בחוסר צניעות בכך שהסתכל על ערוות אביו. הרמב"ן כתב, שחטאו של חם היה שלא דאג לכבודו של אביו, ופעל בניגוד למצופה ממנו: לכסות בעצמו את ערוות אביו, ובוודאי שלא לספר על כך לאחרים. בחז"ל מופיעות פרשנויות חופשיות יותר לחטאו של חם, לפיהן בראותו את ערוות אביו השיכור, הוא סירס אותו או אנס אותו.
לעומת זאת, פרשנים אחרים הצביעו על כך שנח לא קילל את חם עצמו אלא את בנו כנען. לפי פרשנים אלו, חם אכן לא חטא, וכנען הוא זה שפגע בנח. פרשנים אלו הציעו שכנען היה זה שהפשיט את נח וחשף את ערוותו, או שהוא סירס אותו, או שפרסם ברבים את קלונו, או שביצע בו מעשה מגונה כלשהו.
הרב יעקב מדן טען שחם בא על אמו אשת נח, וממנה נולד כנען.
הפרשנים שפירשו שחם הוא שחטא, התחבטו בשאלה מדוע הוטלה הקללה לא על חם עצמו אלא על בנו, כנען.
לפי הרמב"ן כנען היה בנו הבכור של חם, והפרשיה אירעה לפני שנולדו לו בנים נוספים, ועל כן קילל נח את כנען כדי שהקללה תחול על זרעו של חם.
לעומת זאת על פי התלמוד כנען היה דווקא בנו הרביעי של חם, ולכן הקללה הוטלה עליו משום שחם סירס את נח ומנע ממנו להוליד בן רביעי מעבר לשלושת הבנים שכבר היו לו.
לפי ספר היובלים, המעשה אירע 12 שנים אחרי המבול, באחד בחודש הראשון, שהוא תחילת שנה חדשה בלוח השנה במגילות קומראן.
שכרותו של נח
קללת חם
לז אולי
ספק ברכות
נלסון אבורה
נלסון אבורה (בפורטוגזית: Nelson Évora; נולד ב-20 באפריל 1984) הוא אתלט פורטוגלי. הוא אלוף אולימפי (בייג'ינג 2008), אלוף עולם (ברלין 2009) ואלוף אירופה (ברלין 2018) בקפיצה משולשת.
ביוגרפיה.
אבורה נולד בחוף השנהב שם התגוררו הוריו לאחר שעברו מכף ורדה. הוא קיבל אזרחות של כף ורדה ובגיל חמש עבר לגור בפורטוגל, בעיר אודיבלס. בשנת 2002 קיבל אזרחות פורטוגלית ומאז הוא מייצג את פורטוגל בתחרויות בינלאומיות.
אבורה הוא בן לדת הבהאית.
מהלך הקריירה.
בשנת 2003 זכה אבורה בשתי מדליות זהב באליפות אירופה באתלטיקה לנוער לאחר שזכה בקפיצה לרוחק עם תוצאה של 7.83 מטר ובקפיצה משולשת עם תוצאה של 16.43 מטר. בשנת 2004 השתתף באולימפיאדת אתונה, אך לא הצליח להעפיל לגמר. בשנת 2005 הוא זכה במדליית ארד בקפיצה משולשת באליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 23. באליפות העולם באולם שנערכה בשנת 2006 הוא סיים במקום השישי, ובאותה שנה סיים רביעי באליפות אירופה באתלטיקה לאחר שקבע במהלך המוקדמות 17.23 מטר ובכך שבר את השיא הפורטוגלי בקפיצה משולשת.
אלוף עולם.
שנת 2007 הייתה שנת הפריצה של אבורה, כשזכה באליפות העולם באתלטיקה באוסקה, יפן במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא אישי חדש של 17.74 מטר, לפני ג'אדל גרגוריו מברזיל (17.59 מטר) וולטר דייוויס מארצות הברית (17.33 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בולנסיה, ספרד בשנת 2008 זכה אבורה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.27 מטר, אחרי פיליפס אידוו מבריטניה (17.75 מטר) וארני דויד גירלט מקובה (17.47 מטר)
אלוף אולימפי.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה אבורה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.67 מטר, לפני פיליפס אידוו (17.62 מטר) וליוואן סנדס מאיי בהאמה (17.59 מטר).
באוניברסיאדה שנערכה בבלגרד, סרביה בשנת 2009 זכה אבורה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.22 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 זכה אבורה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.55 מטר, אחרי פיליפס אידוו (17.73 מטר) ולפני אלקסי קופיו מקובה (17.36 מטר).
באוניברסיאדה שנערכה בשנג'ן, סין בשנת 2011 זכה אבורה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.31 מטר.
בינואר 2012 עבר אבורה ניתוח ברגלו הימנית, אשר השבית אותו מפעילות למשך מספר חודשים, ועל כן נאלץ להיעדר מאולימפיאדת לונדון (2012).