מסגד נוטרדאם (ברוסית: Мечеть Парижской Богоматери) הוא רומן עתידנתי-פוליטי שזכה להצלחה רבה ברוסיה ופורסם גם בצרפת ב-2009. הספר שנכתב בידי הסופרת הצרפתית הלנה צ'ודינובה, עוסק באסלאמיזציה של צרפת בשנת 2048.
רקע.
הספר הוא פרי יצירתה של הסופרת הלנה צ'ודינובה, בתו של הגאולוג ופלנטאולוג פיטר צ'ודינוב, אשר כתבה מספר ספרים ביניהם ספר ילדים על ההיסטוריה של אנגליה וטרילוגיה בדיונית במוטיב מלחמת האזרחים הרוסית.
הרומן הדיסטופי, "המסגד של נוטרדאם בפריז", עורר התעניינות ציבורית רבה. הרומן יצא לאור בסרביה, טורקיה, צרפת, פולין ובולגריה והוא תורגם לאנגלית ונורווגית. ב-2005 קיבל את פרס הרוסי "בסטקון". הרומן היה מוקד לביקורת על ידי מוסלמים ותנועת המרכז-שמאל בצרפת.
הספר נכתב במקור ברוסית והוא נאסר לפרסום במדינות רבות, ביניהן מדינות דמוקרטיות.
תקציר.
בתחילת המחצית השנייה של המאה ה-21, 20 שנה לאחר ניצחון המהפכה האסלאמית באירופה. בארצות הברית מתחוללת מלחמת אזרחים. המעצמות שנותרו חופשיות ולא אסלאמיסטיות: סין, יפן, ישראל, רוסיה, אוסטרליה והודו, נתונות במלחמה לשמור על עצמן מהח'ליפות האסלאמית העולמית. על צרפתים שסירבו להמיר את דתם לאסלאם נכפה לחיות תחת תנאים קשים בגטאות בפריז. "ההתנגדות הצרפתית החדשה" מוצאת מידע אודות החלטת החליפות והתשובה הסופית לשאלת הצרפתים. ההתנגדות הצרפתית החדשה פונה נואשות לפעולות גרילה בניסיון להגן על אנשיה ממוות בטוח.
ברמיזה לספרו של ג'ורג' אורוול "1984", מתאר הספר את שנת 2048. הקתדרלה המפורסמת היא כעת מסגד "אל-פרנקוני". קתולים צריכים לחגוג את המיסה בחשאיות בקטקומבות מתחת לאדמת פריז והמדינה נתונה לשלטון חוק השריעה האיסלמי. לא רק צרפת נתונה לשלטון מוסלמי אלא כל אירופה למעט רוסיה, המדינה החופשית היחידה שנותרה באזור. אלו בצרפת שדמם אירופאי חיים במחבוא או תחת תנאים מחפירים בגטאות. אחת הסצנות שפותחות את הספר מתארות סקילה למוות של לא-מוסלמי שנתפס מכין יין.
2015 בטלוויזיה בישראל
ניבוי עתידות
ניבוי עתידות או חיזוי עתידות היא פעילות, המבוססת על יכולת מיסטית, שמטרתה לגלות מה צפוי להתרחש בעתיד.
שיטות.
כבר בעת העתיקה התקיימו שיטות שונות לחיזוי העתיד. בין השיטות הידועות כיום:
היחס לניבוי עתידות ביהדות.
ההלכה אוסרת כשפים לניבוי עתידות, בהתאם לנאמר בספר דברים: הרמב"ם מפרש את איסור קֹסֵם קְסָמִים כניבוי עתידות לאחר ריכוז באמצעות מעשים שונים:
יִדְּעֹנִי הוא מעין שילוב של בעל אוב ושל קוסם; כבעל אוב גם הוא עושה מעשי פולחן, וכקוסם – מטרתו היא ניבוי עתידות. וכך מפרש הרמב"ם:
איסור יידעוני כולל שני איסורים:
יחס החוק לניבוי עתידות.
במדינות שונות יש חוקים האוסרים על ניבוי עתידות. למשל, מדינת ניו יורק אוסרת על ניבוי עתידות, ומדינת מסצ'וסטס קובעת שהוצאת כסף במצג שווא של חיזוי עתידות היא עבירה פלילית. עם זאת, בית משפט לערעורים של ארצות הברית קבע שהזכות לעסוק בניבוי עתידות מוגנת על ידי התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית ועל כן חוק האוסר על עיסוק בניבוי עתידות בלינקולן, בטל. החלטה דומה ניתנה ב-1985 על ידי בית המשפט העליון של קליפורניה.
בחלק ממדינות ארצות הברית יש חוקים הדורשים רישיון לעסוק בניבוי עתידות. רישיונות כאלו דרושים, למשל באנאפוליס ובמדינת מסצ'וסטס, בה הרישיונות ניתנים בידי הרשויות המקומיות ויש צורך בהודעה לצורך התנגדויות לכל בית ספר, כנסייה ובית חולים במרחק של עד כ-150 מטר ממקום העסק לניבוי עתידות.
חיזוי עתידות
הגדת עתידות
קסבייה בטל
ז'אן ד'ארק בתרבות ובאמנות
ז'אן ד'ארק (בצרפתית: Jeanne d'Arc; 6 בינואר 1412 – 30 במאי 1431) הייתה גיבורה צרפתייה אשר מילאה תפקיד מפתח בתהליך שחרור צרפת מהכיבוש האנגלי בזמן מלחמת מאה השנים במאה ה-15. בין הישגיה הצבאיים היה שחרור אורליאן מהמצור האנגלי, מכאן כינוייה הבתולה מאורליאן והעלמה מאורליאן. היא נשפטה בידי האינקוויזיציה בעוון כישוף, קשרים עם השטן ופשעים נוספים, והועלתה על המוקד בעיר רואן. ז'אן ד'ארק נחשבת לגיבורה לאומית של צרפת ובמאה ה-20 אף הוכרה כקדושה של הכנסייה הקתולית.
ז'אן ד'ארק מהווה מיתוס מכונן בתרבות הצרפתית. דמותה היוותה השראה ליוצרים רבים, לא רק צרפתים, מדובר באלפי יצירות בתחומי אמנות מגוונים: במחזאות, בספרות, במוזיקה, בקולנוע ובאמנות הפלסטית. למרות העניין המחקרי הרב בנושא לא קיים ריכוז של כל היצירות. ואפילו לא ריכוז כל היצירות בתחום ספציפי. אמנם נעשו ניסיונות להכין רשימות כאלו. כבר ב-1894 הכין אמיל אואט (Émile Huet) רשימה של מעל 400 מחזות ויצירות מוזיקליות. ב-1979 הספרייה העירונית בעיר רואן הציגה תערוכה שכללה מעל 500 תמונות ומוצגים אחרים הקשורים לז'אן ד'ארק.
היצירות המובאות ברשימות שבהמשך הן אלה שהן בעלות הערך ההיסטורי-אמנותי הרב ביותר.
ציור.
ידוע שדיוקן של ז'אן ד'ארק, שלא שרד, צויר כבר במהלך חייה. אבל קיימים ציורים של דמותה כבר מהמחצית השנייה של המאה ה-15.
פיסול.
בפריז - פסל מוזהב של ז'אן ד'ארק ניצב ברחוב ריבולי, מול הקצה הפתוח של ארמון הלובר. פסלו של פרנסואה רוד ניצב במוזיאון לוקסמבורג בפריז,
באורליאן - הפסל "הבתולה מאורליאן" בכיכר המרכזית.
בקומפיין - פסל ז'אן רוכבת על סוס, במקום בו נפלה בשבי, ופסל מול בית העירייה של קומפיין. על הבסיס חקוק משפט שלה: "אלך לקומפיין, להציל את חבריי הטובים"
בעיירת הולדתה, דומרמי לה פוסל, חבל לורן - בחזית הבזיליקה
בניו יורק - פסלה של אנה הנטינגטון בריבר סייד פארק .
שלישיית שריד
שלישיית שריד הייתה להקת זמר עברי שהורכבה משלושה אנשי קיבוץ שריד: שלמה ורבנר, נתן מילוא ומנחם ראובני. השלישייה פעלה בין השנים 1960 ו-1965 וזכתה להצלחה רבה. בין להיטיה: "טוב ללכת בדרכים", "ביתי אל מול גולן", "פנה הגשם" ועוד. שלישיית שריד הייתה לחלק מלהקות הייצוג של התנועה הקיבוצית אשר שיקפו בשיריהן, בין היתר, את אורח החיים הקיבוצי.
חברי הלהקה.
"שלישיית שריד" כללה שלושה נערים מקבוץ שריד:
שלושתם למדו ועבדו במוסד החינוכי בקיבוץ ובשעות הפנאי שרו במקהלת בית הספר, עליה ניצחה המורה למוזיקה בבית הספר, צפירה יונתן, אשתו של המשורר נתן יונתן. בתחילת שנות ה-50 התגייסו השלושה לצה"ל ועם שחרורם הם חזרו לשריד, שם שובצו בעבודות המשק. במקביל, בשעות הפנאי נהגו להיפגש ולשיר במקהלת הקיבוץ.
תולדות הלהקה.
בשנת 1960 פנה רכז התרבות של הקבוץ, עמינדב, אל השלושה וביקש שיכינו שלושה שירים בליווי גיטרה עבור חג הסוכות. לקראת אירוע זה עבדו השלושה רבות והכינו את השירים: "תרנגול בן גבר", "אתן במדבר" ו"ימין ושמאל".
לקראת פסטיבל הזמר והפזמון השני, במאי 1961, הלחין שלמה ורבנר את השיר "ברושים" עם מילים מאת חיים גורי. השיר זכה להשתתף בפסטיבל וזכה במקום השישי בעקבות זאת, הקים ורבנר את השלישייה. השלושה הופיעו וזכו לתגובות חיוביות. שמם יצא גם אל מחוץ לקיבוץ והם החלו להיות מוזמנים למופעים ואירועים הן בקיבוצים והן על במות ברחבי הארץ. שירים שביצעו הושמעו תדיר ברדיו.
איש המוזיקה של קול ישראל, מאיר הרניק, שהיה גם צייד של כישרונות צעירים וחיפש יוצרים חדשים, הגיע ב-1963 לשריד לראות את השלישייה והתלהב מסגנונה הייחודי: שילוב הרמוני מרענן של שלושה בריטונים. הרניק החליט לשבצם בתוכניתו "מועדון הזמר" ואף קבע להם תאריכי הופעות. דבר שחשף את השלישייה לקהל מאזינים רחב.
בחורף של 1965 פנתה לשלישייה חברת התקליטים הד ארצי והוציאה עבורה את תקליטה הראשון - "טוב ללכת בדרכים".
בחירת השירים לתקליט הושפעה בעיקר מהווי הקיבוץ והעמק ונכללו בו בעיקר שירים שהיו אהובים על השלישייה. שלושה מהשירים - "דוגית נוסעת", "ערפילים", ו"טוב ללכת בדרכים", נכתבו על ידי נתן יונתן ללחנים רוסיים אותם ליקטה ורשמה צפירה אשתו.
ב-1964 השתתפה השלישייה בפסטיבל הזמר והפזמון, בו ביצעה שלושה שירים: "אני ושירי", "הרחק בלילה", ו"שעה ברוכה".
בשנת 1965 יצאה שלישיית שריד לסיבוב הופעות באירופה בהזמנת הסוכנות היהודית והשומר הצעיר לכבוד חגיגות יום העצמאות. ביולי 1965 נפרדו דרכיהם והשלישייה התפרקה. שלמה ורבנר עזב את הקיבוץ ועבד שנים רבות כטכנאי בגלי צה"ל.
בשנת 2003 התארחו השלושה בתוכנית מיוחדת שערך אברהם זיגמן ברשת ג'. השידור עורר פניות רבות לשחזור ימי הזוהר של השלישייה. וכך, בשנת 2005, התאחדה השלישייה והביאה אתה גל אוהד של תגובות חמות. בינואר 2015 התאחדה השלישייה למופע "קאמבק היסטורי חד פעמי" נוסף, שנערך בחדר האוכל של קיבוץ שריד ובו השמיעו השלושה כמה מלהיטיהם.
תעלה (פירושונים)
הקומה השביעית
הקומה השביעית (בספרדית: Séptimo - "שביעי") הוא מותחן ארגנטינאי משנת 2013 בבימויו של פאצ'י אמצוקה הספרדי בכיכובם של ריקרדו דרין, בלן רואדה, לואיס זימברובסקי, אוסוולדו סנטורו, גיז'רמו ארנגו וחורחה ד'אליה. הסרט מגולל התרחשות של יום אחד בבניין בן שבע קומות כשחייו של עורך דין מצליח עוברים טלטלה של ממש כאשר שני ילדיו נעלמים בבניין. הסרט עלה להקרנת בכורה בספטמבר 2013.
עלילה.
הסרט מתרחש בשכונת פאלרמו בבואנוס איירס, בבניין בן 7 קומות, כאשר סבסטיאן, עורך דין מצליח, יוצא מדירת אשתו בנפרד, דליה, בקומה השביעית, כדי לקחת את ילדיו לבית הספר. הם משחקים משחק תחרותי כשהוא יורד במעלית והילדים במדרגות אלא שבהגיעו לקומת הקרקע, הוא מגלה כי הילדים נעלמו.
סבסטיאן מתחיל בחיפוש אחר ילדיו הנעלמים ומנסה לגלות האם זה אחד השכנים שחטף אותם, או מישהו מבחוץ. עד מהרה הוא נחרד לחשוב שאולי זו תחבולה של איש העולם התחתון המנסה לסחוט את סבסטיאן, המשמש כעורך דין בתביעה נגדו.
הפקה.