בילט נהג לדבר על סוגיות מדיניות חברתית. אחת מהן הייתה פיתוחן של שירותי הבריאות. סוגיה אחרת נגעה להשכלה הלקויה שנתנה לנשים. "זוהי עובדה מבוססת", הוא הכריז בנאום שנשא ב-1859, "שפיתוחה של אומתנו תלוי בחינוכן של הנשים".
הוא היה תומך נלהב בחוק שינוי שיטת בבחירות של לואיס ירד דה יר שחוקק ב-1863 ובהנהגת זכות בחירה כללית. בילט היה נואם מוכשר שהכיר בטיעונים הלגיטימיים כנגד הרפורמה. הוא שאף ליצור קונצנזוס והתנגד לפוליטיקה מפלגת. בסופו של דבר, בתמיכתן של שתים מתוך ארבע אספות הריקסדאג ובתמיכה ציבורית רחבה, הוא התגבר על התנגדותם של חברי בית האצולה להחלטה על פיזורו. על בסיס התמיכה הציבורית לרפורמה, הוא החזיק, בתוקף תפקידו כמושל סטוקהולם, כוחות צבאיים כדי לשמור על הסדר בבירה, במקרה שהצעת החוק תידחה. אך המתח הפך לצהלה כאשר החוק התקבל ובסופו של דבר קיבל את ההסכמה המלכותית מידי המלך קרל החמישה עשר ב-22 בינואר 1866. בית המחוקקים החד-בתי, שייצג את ארבע האספות, הוחלף בפרלמנט דו-בתי, שכלל את הבית העליון (Första kammaren) שחבריו היו ממונים ואת הבית התחתון (Andra kammaren) הגדול יותר במספר חבריו, שנבחרו בבחירות. להגדרת נוהלי העבודה של הריקסדאג החדש הוקמה ועדה ובילט נבחר לכהן בוועדה זו עם מספר קולות רב יותר ממועמדים אחרים.
בילט היה גם פעיל בריקסדאג החדש החל משנת 1867. בוועדת הביטחון ובמליאה הוא פעל לשמור על האיזון ההכרחי ועל מוכנותם של יחידות הצבא. בילט גם המשיך בעבודתו למען צדק חברתי, ותמך במתן אזרחות למי שלא נמנה עם קהל המאמינים של הכנסייה השוודית ולמתן זכויות משפטיות לנשים נשואות בענייניהן האישיים.
בשנים 1874 – 1886 כיהן בילט כשגריר שוודיה בברלין. לאחר סיום תפקידו זה הוא מונה להיות "מרשל הממלכה" (Riksmarskalken).
בחירתו מחדש ב-1887 לבית העליון על ידי הנציגים הפרוטקציוניסטים של מועצת העיר סטוקהולם הייתה בניגוד לרצונו של המלך אוסקר השני. המלך לא רצה שידיד קרוב של משפחת המלוכה יהיה מעורב בפוליטיקה מפלגתית ויהווה אופוזיציה לממשלה שכיהנה אז ותמכה במדיניות הסחר החופשי. בילט הבטיח למלך לא לייצג אף מפלגה פוליטית ונותר שמרן עצמאי. עם זאת, הוא כן השתתף בפגישות של קבוצת הפרוטקציוניסטים של הבית. בילט עצמו היה פרוטקציוניסט מתון.
שגריר.
כמי שכיהן כשגריר בגרמניה בין השנים 1874 – 1886, חיזק בילט את הקשרים בין שוודיה לבין הקיסרות הגרמנית שהוקמה אז וניהל משא ומתן על הסכמים דו-צדדיים בסוגיות כמו דואר, טלגרף, הסכמי הסגרה וספנים.
בעת שהותו בגרמניה היה בילט עד להנהגתה של המערכת הפרוטקציוניסטית החקלאית על ידי אוטו פון ביסמרק. באותה תקופה הוקמה בשוודיה המפלגה הפרוטקציוניסטית שצברה את כוחה בשנים 1885 – 1886 עקב הלחץ להורדת מחירי היבולים בשוודיה, במיוחד שעורה. לדרישות להטלת מכסים על ייבוא יבולים כדי להטיב עם החקלאים השוודים הייתה התנגדות מצדו של ראש הממשלה חסיד מדיניות הסחר החופשי, רוברט תמפטנדר. האירועים קיבלו תפנית מכוון בלתי צפוי. פסילתם של 22 הנציגים חסידי מדיניות הסחר החופשי של מחוז הבחירה של סטוקהולם שנבחרו באופן דמוקרטי לבית התחתון על רקע שיקולים טכניים (אחד מחברי הסיעה (אחד מהנציגים לא שילם מיסים בסכום של 11.58 קרונות כמה שנים קודם לכן) והמינוי במקומם של 22 תומכי הפרוטקציוניזם, היטו את מאזן הכוחות והובילו להתפטרותו של תמפטנדר. כך נסללה דרכו של בילט לראשות הממשלה.
ראש ממשלה.
ב-6 בפברואר 1888 מונה גיליס בילט לתפקיד ראש ממשלת שוודיה על ידי המלך אוסקר השני. עקב היכרותו עם המערכת האגררית הפרוטקציוניסטית החדשה של גרמניה ועקב אהדתו לגישה הפרוטקציוניסטית הוא נחשב כיורש מועדף לתפקיד. הארכיבישוף אנטון ניקלס סנדברג, לשעבר יושב הראש של שני בתי הריקסדאג, קיבל ככל הנראה הצעה לכהן בתפקיד, אך הוא דחה אותה.
כעת, כאשר היה לפרוטקציוניסטים שליטה בבית התחתון ורוב בכלל המושבים בשני הבתים, היה הכיוון הפוליטי של שוודיה ברור. לטובת שלום בית הטיל המלך על בילט את המשימה להובלת שינוי הדרגתי ממדיניות הליברליזם הכלכלי של לואיס ירד דה יר אל השיטה הפרוטקציוניסטית שנעשתה בהדרגה אהודה יותר בכל רחבי אירופה.
הקבינט של בילט היה מזיגה של שרים מהמחנה שדגל בסחר החופשי עם כאלו שהיו חסידי הפרוטקציוניזם. שינויים באיוש הקבינט שבוצעו לאחר מכן העבירו את נקודת האיזון לטובתם של הפרוטקציוניסטים. בעוד שמשמעות המיסים החדשים הייתה שהאזרחים ישלמו יותר עבור מזונותיהם, השתפר מצבה הכלכלי של שוודיה, כמו במקומות אחרים באירופה. בשוודיה שימשו כספים אלו להפחתת הגרעון התקציבי, לבנות מסילות ברזל ולשפר את הגנתה הצבאית של המדינה.
הישגיו של בילט בראשית כהונתו כראש הממשלה בלטו יותר מאלו שבתקופות מאוחרות יותר. לאחר שנים רבות מחוץ לגבולות שוודיה, נחשב בילט המבוגר כמי שמנותק מהמומנטום הפוליטי של אותה תקופה. ב-12 באוקטובר 1889, אחרי 20 חודשים כראש הממשלה, התפטר בילט מתפקידו. הסיבות להתפטרותו היו ככל הנראה שתיים. הסיבה הראשונה הייתה שהמערכת הפרוטקציונטסטית כבר קרמה עור וגידים והסיבה השנייה הייתה שהוא התקשה יותר ויותר להגשים את מטרתו, שהוצגה בנאומו בפתיחת הפרלמנט על "חברה החיה בנוח עם עצמה".
גיליס בילט מת ב-22 באוקטובר 1894 בארמון המלכותי שבסטוקהולם בגיל 74. את תואר האצולה שלו ירש בנו הבכור קרל.
האימפריה הרומית הקדושה במלחמת שלושים השנה
מלחמת שלושים השנים נערכה בין השנים 1618–1648, בעיקר על אדמתה של האימפריה הרומית הקדושה שבמרכז אירופה, הגם שרוב המעצמות האירופיות בנות אותו הזמן נטלו בה חלק.
תוצאות המלחמה היו הרסניות מבחינת חיי אדם ואף יצור, גידול וצמיחה של הכלכלה באימפריה.
השלכה מהחלון של נציגי בית הבסבורג.
מעט אחרי תשע בבוקר ביום רביעי ה-23 במאי וילם סלוואטה הושלך מן החלון של טירת הראדשין (Hardschin) בתחומיה של העיר פראג. סלוואטה היה איל הון המקושר לבית הבסבורג, דבר שהעצים מאוד את מעמדו וחשיבותו באימפריה הרומית הקדושה של אותם הימים. קודם לכן הושלך יארוסלב בורטיה פון מרטיניץ מהחלון אולם הוא החזיק בקצה החלון עד שפגעו בו המתנקשים בידיו בניצב החרב, ובעקבות כך הוא נפל למטה, אולם הוא לא נפל לחפיר שהקיף את הטירה, 17 מטרים מתחת לחלון, אלא נפל לאדן חלון אחר, תוך שהוא שובר את ראשו. אל שני אלו נוסף המזכיר של סלוואטה - פיליפ פאבריציוס (Philipp Fabricius), אשר נחת בדרך נס נחת על הרגליים לאחר הנפילה מגובה 17 המטרים, והגיע לבסוף לווינה. לאחר השלכת סלוואטה ומרטיניץ נורו לעברם יריות, והם החלו לברוח עד שהגיעו לארמון לובקוביץ, שם עזרה להם להתחבא אשתו של בעל הארמון. למחרת ברח מרטיניץ לבוואריה, ואילו סלוואטה התחבא ככל שיכול באזור ולא ברח איתו עקב הפציעה. בינתיים פאבריציוס שניצל התריע על כך בפני הקיסר, ובכך נפתחה אחת מהמלחמות הגדולות והארוכות שידעה האנושות, והיא מלחמת שלושים השנים.
האימפריה הרומית הקדושה תחת מתיאס.
בזמן כהונתו של מתיאס, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ידועות פעולותיו למען בחירתו של פרדיננד משטיריה לכס המלכות הבוהמי על ידי הפעלת לחץ על אנשי הממשל הבוהמיים. הוא צידד בזאת בתקווה שדבר זה יעזור למגר את התרחבות הפרוטסטנטיות בבוהמיה שהרי פרדיננד היה לקתולי בעל שם. מרד היה בבוהמיה אותה התקופה ולאחר בחירתו של פרדיננד הצליחו המורדים להדיחו ובעזרת עזרה מבחוץ מינו את פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ לתפקיד מלך בוהמיה (שהיה לקלוויניסט). תומכים נוספים במרד בבוהמיה היה דוכס סבויה (אשר שלח 2000 שכירי חרב לטובת המרד בראשות ארנסט פון מאנספלד ואף גאבור בתלן שהיה למנהיג מרד נוסף באימפריה שהיה גם כאן, כנגד השלטון ההבסבורגי באימפריה שלקח מקום בטרנסילבניה. שנת 1618 הייתה חשובה בשביל המרד כאשר הצליחו כוחותיו של הדוכס מסבויה לכבוש את פלזן. באותו הזמן פעל גם כן גאבור בתלן והחל להוביל את כוחותיו אל עבר וינה ולהחל במצור. בסופו של דבר נבחר פרדיננד לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, אך דבר זה לא החזיק זמן רב כאשר ספרד צידדה במתיאס ושלחה צבא אשר כבש את שטחיו של פרידריך בפפלאץ (ומאידך נחלש עד מאוד פרידריך). בשנת 1619 נחתמה אמנת מינכן אשר הייתה לביסוס חשוב ואשר הובילה מספר מדינות (שהיו לחלק מהליגה הקתולית) להתערב לצד מתיאס. כך גם בשנת 1620, אחרי אמנת אולם, התחייבו המדינות הלותרניות החשובות ביותר (וביניהן סקסוניה) לא לעזור לבוהמיה והתמורה לכך לא יפגעו וביטחונן ישמר.
אחרי המלחמה.
תוצאות המלחמה היו כה הרסניות מבחינת חיי אדם ואף יצור, גידול וצמיחה של הכלכלה עד שבהחלט אפשר להשוות בינם לבין תוצאות המוות השחור באימפריה. אזורים באימפריה נחרבו ונפגעו באופן משמעותי ביותר דוגמת ברדנבורג, מקלנבורג, פומרניה ואף שטחים בין לייפציג לבין מגדבורג. עם זאת באזורים מסוימים פסחה המלחמה פחות או יותר (דוגמת שלזוויג-הולשטיין, חלקים ממסקסוניה הדרומית) הם היו מעטים. המלחמה השפיעה רבות (אך פחות מהראשונים) על אזורים כגון בוהמיה, בוואריה, חלקים מאזור חבל הריין ווסטאפליה, שלזיה עילית, סקסוניה ואף צפון הסן.