לאחר שקיטי ווולטרס מודיעים לנאן על כוונתם להינשא, נאן עוזבת למלון זול ומסתגרת בחדרה עד שכספה אוזל. היא מחליטה לצאת מחדרה כשהיא מתחזה לגבר. נאן משוטטת ברחובות לונדון ובמהרה מוצאת עצמה מתפרנסת מזנות לגברים, בעודה מתחזה לבחור. נאן מכירה את פלורנס, פעילה בארגון סוציאלי אך בוחרת שלא לחשוף בפניה את חייה. היא נשכרת על ידי אלמנה בשם דיאנה והופכת לאובייקט מיני לה ולחבריה. נאן מתגוררת באחוזה של דיאנה כשנה ולאחר אירוע אלים בביתה של דיאנה, נאן נזרקת לרחוב. היא משוטטת ללא רכוש ומחפשת עזרה. נאן מחפשת ומוצאת את פלורנס שמתגוררת עם אחיה ראלף. היא מתגוררת בביתם ועובדת כמנהלת משק הבית. נאן מוצאת את דרכה חזרה לתיאטרון ובמקביל עוזרת לראלף בנאומים לארגון סוציאלי. בהופעתה הראשונה נאן מגיעה להחלטה ובוחרת את פלורנס על פני קיטי.
עיבודים.
הספר עובד לסדרה טלוויזיונית שהוקרנה ב-2002 על ידי ה-BBC. ב-2009 הספר עובד להצגת תיאטרון ומוצג עד היום בתיאטרון ברידוול בלונדון.
דייוויד קרקאואר
דייוויד קרקאואר (באנגלית; David Krakauer; נולד ב-22 בספטמבר 1956) הוא נגן קלרינט יהודי אמריקאי, אחד מנגני הכליזמר הבולטים ביותר כיום. נוהג לשלב אלמנטים של מוזיקת כליזמר מסורתית עם סגנונות אוונגרדיים כגון רחבת ריקודים המקובלת במוזיקה הלטינית והאלקטרונית.
ילדות והשכלה.
קרקאואר נולד במנהטן, ניו יורק למשפחה יהודית מתבוללת, דור שני של מהגרים מפולין. אביו ויליאם היה פסיכיאטר, ואמו, ברברה, הייתה מורה לכינור. הוא גדל במנהטן, ובגיל 10 החל ללמוד נגינה בקלרינט. בגיל 14 החל ללמוד בבית הספר ג'וליארד אצל ליאון רוסיאנוף, ושם סיים את לימודיו לתואר שני. בהמשך למד במשך שנה בקונסרבטוריון בפריז. בשובו מפריז שימש כנגן הקלרינט הראשי בסימפונית ניו הייבן ובבלט של מרתה גרהאם, והשתתף כנגן גם באנסמבלים מוזיקליים חדשים אחדים בניו יורק. מתחילת שנות ה-90 לימד קרקאואר בשורה של בתי ספר, ביניהם בית הספר "בארד" (תולדות הג'אז), מכללת "ואסאר" ובית הספר מנהטן למוזיקה.
קריירה.
למרות ההכשרה הקלאסית שקיבל פנה קרקאואר בסוף שנות ה-80 למוזיקה הכלייזמרית המקצועית, לאחר שכבר הופיע בחתונות כנגן חובב. ב-1989 הצטרף להרכב האמריקאי המצליח "דה קלזמטיקס", והופיע בשני אלבומים של ההרכב: "Rhythm and Jews" ו"Jews With Horns", ובאלבום הכלייזמר הראשון של יצחק פרלמן שהוציא ההרכב: "In the Fiddler's House". בשנת 1995 עזב את הקבוצה כדי להקים הרכב חדש, "כליזמר מאדנס!". בהמשך הוציא מספר אלבומים במשותף עם מוזיקאים שונים, בהם שילב סגנון נגינה שמתאים לריקודים, עם מקצבים לא מסורתיים ובהם ג'אז, רוק, פאנק, בלוז, היפ הופ ותיפוף אפריקאי.
בשנת 1997 הוציא את התקליט "מחוות כליזמר לסידני בשה", לרגל יובל המאה להולדת נגן הקלרינט הנערץ עליו. הופיע והקליט עם המלחין והסקסופוניסט ג'ון זורן, ואחדים מתקליטיו ראו אור בחברת התקליטים "צדיק" שייסד זורן. כמו כן ניגן עם רביעיית קרונוס, עמה הקליט את "חלומותיו ותפילותיו של יצחק העיוור", יצירתו של המלחין הארגנטינאי אוסוולדו גוליחוב. במוזיקה קלאסית קונבנציונלית ניגן ושיתף פעולה עם מבצעים כחמישיית ובר, רביעיית טוקיו, רביעיית לארק ושלישיית ארואיקה.
קרקאואר בלט גם כנגן ג'אז, והצטרף לחברת התקליטים הצרפתית היוקרתית בתחום הג'אז "Label Bleu Records". בתחילת שנות ה-2000 החל לשתף פעולה עם אמן הדי ג'יי הקנדי ג'וש דולגין, המוכר בכינויו "סוֹ-קוֹלְד" (Socalled). השניים הוציאו את הדיסקים "חי בקרקוב" (2003), ו"בובע מעיישעס (Bubbemeises), שקרים שסיפרה לי סבתי", וכן הקימו את הפרויקט "Abraham Inc" יחד עם נגן הטרומבון הנודע פרד ווסלי. במסגרת הפרויקט יצא בשנת 2009 האלבום "Tweet Tweet".
לאורך השנים ניגן בקונצרטים והופעות כליזמר רבים ברחבי העולם, כולל במזרח אירופה, שם זכתה מוזיקת הכלייזמר לעדנה מחודשת מסוף שנות ה-80, בייחוד לאחר נפילת חומת ברלין. בשנת 2001 ניגן בפסטיבל הפרומס בלונדון. מאז תחילת שנות ה-2000 הפך לאחד מסמלי תחיית מוזיקת הכליזמר. קרקאואר רואה חשיבות בתפקידו כ"משמר צורת אמנות מסורתית", אך בד בבד מבטאים ניסוייו המוזיקליים חוצי התרבות את רצונו "לא לשמר את המוזיקה הזו במוזיאון". הוא נמשך לכליזמר בהחלטה ספונטנית: "זה דרש מעט חוצפה, אך כשהתחלתי לנגן חשבתי: זה נשמע כאילו סבתא שלי מדברת. זה הרגיש כל כך קל, כל כך טבעי"!
קרקאואר הלחין מוזיקה לסרטים, ובכלל זה לדרמת הקומדיה "לקחת את וודסטוק" משנת 2009, והדרמה "The Tango Lesson" משנת 1997.
האלימינציה של גאוס
עפרה ישועה-ליית
עֹפְרָה ישוּעה-לָיית (נולדה בינואר 1950) היא עיתונאית, מתרגמת ואשת תקשורת ישראלית, חברת מערכת "מעריב" לשעבר.
ביוגרפיה.
ישועה-ליית, ילידת תל אביב, שירתה בדובר צה"ל ועם שחרורה ב-1972 החלה לשמש כעורכת חדשות בעיתון על המשמר ובשנה העוקבת עברה ל"מעריב". לאורך 17 שנה שבהן עבדה ב"מעריב", עסקה במגוון תפקידי כתיבה, עריכת מדורים וביקורת תרבות, ולזמן קצר שימשה כעורכת המגזין "סופשבוע". בין 1986-1983 דיווחה מבון בירת גרמניה, כשליחת "מעריב" באירופה ובהמשך מוושינגטון ככתבת בכירה של העיתון בארצות הברית, תפקיד שממנו שבה לישראל ב-1989.
ב-1990 פנתה לעולם העסקים והייתה לדוברת הבנק הבינלאומי הראשון. כעבור שש שנים הקימה משרד יחסי ציבור, שבשנת 2000 התמזג למשרד שבו היא שותפה עד היום. ספר פרי עטה ראה אור בשנת 2004 תחת השם "ארץ, ברית".
היא שבה ל"מעריב" כבעלת טור פובליציסטי שהתפרסם אחת לשבועיים במדור הדעות של העיתון לאורך כמה חודשים ב-2008, ורשימותיה המשיכו להופיע ב-nrg עוד כברת זמן אחרי כן. בנוסף כתבה מאמרי אקטואליה גם עבור יתר היומונים הארציים כמו גם באתרי אינטרנט בעל אופי שמאלני בולטים, וב"האפינגטון פוסט".
ישועה-ליית שלחה ידה גם בתרגום ספרות מאנגלית ומצרפתית כשבראש רשימת עבודותיה "משפחתי וחיות אחרות" מאת ג'רלד דארל (1977), "חיות, ציפורים וקרובים" מאת דארל (1979) ו"סיפורים" מאת ג'ון צ'יוור (1981) – כולם עבור ספריית פועלים; וכן המסה "היסטוריה יהודית, דת יהודית: משא של 3,000 שנה" מאת ישראל שחק, שיצאה ב-2011 בהוצאת ידידי פרופסור ישראל שחק.
בשנת 2022 תרגמה מחדש את הספר ננה שנכתב על ידי אמיל זולא.
מתגוררת בתל אביב, גרושה ואם לבת.
הזירה הפוליטית.
ישועה-ליית היא מהעיתונאים הבולטים בתמיכתם ב"פתרון מדינה אחת" ופעילה למען הפרדת הדת מהמדינה. היא כורכת את שאלת יחסי דת–מדינה בתוך ישראל עם הפולמוס הפוליטי-לאומי של ישראל-פלסטין, ונמנית עם ותיקי הקוראים לביטול זהותה של ישראל כמדינה יהודית לטובת קיום יהודי-ערבי חילוני משותף ושוויוני. היא כיהנה כדוברת עמותות: "הל"ל" (האגודה ליוצאים לשאלה) ב-1998 ו"סיכוי" בין 2003 ל-2005 (פרו בונו), ומילאה תפקידים אחדים ב"פרופיל חדש" מ-2007 עד 2010 - כשבין היתר יצאה מטעם הארגון לקליפורניה, לסיבוב הרצאות שסוכל בחלקו בשל זעם הקהילות היהודיות והתנגדות מרצים ישראלים באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז. בקיץ 2010 הייתה, לצד אילנה המרמן, בין מקימות קבוצת "לא מצייתות" שהחברות בה מבריחות במכוניותיהן פלסטיניות מיהודה ושומרון לתוך הקו הירוק תוך הפרת חוק הכניסה לישראל, פעילות שבעקבותיה היא זומנה לחקירה פלילית. היא חברה ב"וועד למען מדינה חילונית דמוקרטית בכל פלסטין" כמו גם בוועד תנועת "אני ישראלי" מייסודו של עוזי אורנן, העותרת להכרה ב"לאום ישראלי" בצד דחיית ההגדרה הלאומית היהודית – עתירה שבאוקטובר 2013 נדחתה על ידי בית המשפט העליון בפסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים. ב-2008 וב-2010 היא נטלה חלק פעיל ב"וועידת חיפה למען זכות השיבה והמדינה החילונית הדמוקרטית בפלסטין".
ארץ, ברית.
ספר הביכורים של ישועה-ליית, "ארץ, ברית: איך ניגפה הציונות המדינית בפני הדת היהודית", יצא בשנת 2004 בהוצאת נמרוד. החיבור החצי-אוטוביוגרפי, שמבקש להעלות את הסתירות שמוצאת המחברת במבנה הנוכחי של ישראל (אותן היא מכנה "הכשל הציוני"), זכה אמנם למחמאות מאישים כסמי מיכאל, יוסי שריד ונועם חומסקי אולם לא הצית דיון בקנה מידה גדול. המהדורה השנייה, המורחבת, הופיעה ב-2011 בספריית מעריב תחת הכותרת "ארץ, ברית: מדוע אין לישראלים מדינה דמוקרטית חילונית", ונענתה ברשמי ביקורת אוהדים בעיתונות. בחוגי התקשורת היו מי שהתייחסו לעובדה שמאמרו של אהרן אמיר מ-2005 הדן בספר, נכתב במקור בהזמנת הארץ אולם נגנז בידי מערכת העיתון.
עפרה ישועה
עופרה ישועה-ליית
רמו
חיים שמרלינג
דרייזר
אייזק אייזקס
סר אייזק אלפרד אייזקס (באנגלית: Isaac Alfred Isaacs; 6 באוגוסט 1855 – 11 בפברואר 1948) היה משפטן ומדינאי יהודי אוסטרלי, חבר הפרלמנט של מדינת ויקטוריה, חבר האספה המכוננת של אוסטרליה, חבר הפרלמנט האוסטרלי הראשון, התובע הכללי של אוסטרליה, נשיא בית המשפט העליון של אוסטרליה (2 באפריל 1930 – 21 בינואר 1931) ולאחר מכן המושל הכללי של אוסטרליה במשך חמש שנים (21 בינואר 1931 – 23 בינואר 1936); היהודי הראשון וגם יליד אוסטרליה הראשון, בשני התפקידים האחרונים.
שנים מעצבות וקריירה מוקדמת.