אייל פרדי לבן-זנב
האייל הפרדי לבן-הזנב (שם מדעי: "Odocoileus virginianus"), ידוע גם בתור האייל הווירג'יני, או פשוט אייל לבן-זנב, הוא אייל בגודל בינוני נפוץ בארצות הברית, בדרום קנדה, במקסיקו, באמריקה המרכזית, ובקצה הצפוני של אמריקה הדרומית עד לאזור של פרו. כמו כן הוא הובא על ידי האדם גם לניו זילנד ולמספר מדינות באירופה כדוגמת פינלנד וצ'כיה.
מאפיינים.
בדומה לקרובו, האייל הפרדי שחור-הזנב, הוא קיבל את שמו מאוזניו הגדולות, הדומות לאוזני פרד. ההבדל הבולט בין שני מיני האיילים מסוג זה הוא בצבע הזנב והקרניים. פרוותו של האייל הפרדי חומה-אדמדמה באביב ובקיץ וחומה-אפרפרה בסתיו ובחורף. הוא מתאפיין כפי שמרמז שמו, בצבע הלבן שבתחתית זנבו, אשר בעת בריחה מסכנה מורם ומשמש כאות אזהרה. בניו יורק קיימת אוכלוסייה שלו אשר לבנה כולה (למעט אזורים כמו האף ואצבעות הרגליים) שאינם לבקנים. משקלו של אייל צפון אמריקאי זכר הוא בין 60 ל-130 ק"ג, אולם במספר מקרים אף תועדו זכרים שמשקלם עלה על 159 ק"ג. הנקבה שוקלת לרוב בין 40 ל-90 ק"ג. אורך גופם (כולל הזנב) נע בין 160 ל-220 ס"מ וגובה המותן בין 80 ל-100 ס"מ. באזור הטרופי האיילים לרוב קטנים יותר ומשקלם 35–50 ק"ג. להם ראייה דו כרומטית (של שני צבעים) והם אין רואים אדום וכתום.
קרניהם של הזכרים גדלות מחדש מדי שנה. לאחת מכל 10,000 נקבות יש קרניים. הקרניים מתחילות לגדול לקראת סוף האביב ומכוסות ברקמה מיוחדת עשירה בכלי דם שנקראת velvet. לאחר עונת הרבייה מסוף דצמבר ועד פברואר נושרות הקרניים.
עופר האיילים הקולנועי "במבי" משתייך לזן זה של איילים.
קארלסקרונה
שאול מורטירה
הרב שאול בן יוסף הלוי מורטירה (באיטלקית: Saul Levi Morteira; ונציה, ה'שנ"ו, 1596 - אמסטרדם, כ"ד בשבט ה'ת"כ,27 בינואר 1660), רב בקהילה הספרדית-פורטוגזית באמסטרדם, דרשן ומחבר. רבו של ברוך שפינוזה.
חייו.
רבי שאול נולד בוונציה בשנת ה'שנ"ו, למשפחה מצאצאי אנוסי ספרד. היה תלמידו של ר' יהודה אריה ממודינה ואחר כך של אליהו מונטאלטו. בשנת 1612 סייע בניסוח הטיעונים בוויכוח פדובה. בשנת ה'שע"ב בערך, בגיל 15, היגר לפריז, יחד עם הרופא אליהו מונטאלטו שלקחו עמו. כשנפטר הרופא בשנת ה'שע"ו עבר להולנד יחד עם גופתו של המנוח, קבר אותה בבית הקברות בית חיים ליד אמסטרדם ועבר לגור בעיר. עם בואו, בגיל 20, התמנה לרב ודרשן בקהילת הספרדים "קהלת יעקב". למד תורה אצל רבי יצחק עוזיאל מרבני אמסטרדם, שהגיע מפאס שבמרוקו. כעבור 22 שנים, אחרי שהקהילות הספרדיות התאחדו, נבחר מורטירה לאב"ד בבית הדין שהורכב מהחכמים מנשה בן ישראל, יצחק אבוהב דה-פונסיקה, ודוד בן יוסף פרדו.
באמסטרדם יסד מורטירה את ישיבת "עץ חיים" הספרדית (ישיבה נוספת בשם זה, אשכנזית, הוקמה מאוחר יותר באמסטרדם לצד הישיבה הספרדית הוותיקה). בישיבה זו למד אצל מורטירה הפילוסוף ברוך שפינוזה, שנטען כי עיקרי משנתו הפנתאיסטית כבר הושמעו על ידי רבו, מורטירה, שהסווה אותם בדרושים תורניים. בישיבה זו למדו גם תלמידיו רבי משה זכות ועוד.
במהלך השנים נפלו סכסוכים בין מורטירה לבין רבי מנשה בן ישראל.
נפטר בשנת 1660 ונקבר בבית הקברות "בית חיים" ליד אמשטרדם.
מעמדו כאיש הגות לא פגם במעמדו כאיש הלכה, והתנצחות הלכתית שלו עם רבי יעקב ששפורטש נשמרה.
לפי עדותם של מדפיסי ספרו "גבעת שאול" במהדורתו השנייה, הוכנס ציור דמותו בתוך כרך של מהדורתו הראשונה של הספר, והם הדפיסו אותו. המקור הראשוני של הציור הודפס לראשונה על ידי יוהאן כריסטוף וגנזייל ב-Sota שלו, אלטדורף 1674, ליד עמ' 407. בשל כך, ובשל העובדה שהתפילין שבתמונה אינן מונחות במקומן הנדרש על פי ההלכה, נטען כי אין מדובר בציור אותנטי.
חיבוריו.
חלק מדרשותיו של מורטירה, כונסו לספר בשם "גבעת שאול". הספר הודפס תחילה על ידי תלמידיו של מורטירה בשנת ה'ת"ה באמסטרדם, וכולל 50 דרשות.
בנוסף הודפס הספר בוורשה בשתי מהדורות. במהדורתו הראשונה של הספר ישנו מאמר בן שבעה פרקים מאת המו"ל, יוסף שיין איש הומל, המספר את תולדות המחבר ובני זמנו, ומתייחס גם לתלמידו של מורטירה, שפינוזה. ההתייחסות לשפינוזה חיובית: המו"ל כתב שרעיונותיו של שפינוזה נבעו במידת מה מרעיונותיו של רבו שסבר אף הוא כמוהו, אלא שהסתיר את הדברים בסגנון דרשני תורני, ואף השמועה לפיה ר' שאול השתתף בהחרמת שפינוזה שמועת שקר היא, ובניו של רבי יצחק אבוהב הם שהפיצו את השמועה הזו.
אך כבר בדפוס הראשון הודבק על עמוד זה עמוד אחר, ובו מתוארים הדברים בצורה שונה לגמרי: שמו של שפינוזה מוזכר רק בראשי תיבות; השקפותיו של ר' שאול היו רגילות, ושפינוזה הוא זה שהקדיח את תבשילו; ומשעה שהקדיח את תבשילו אחז אף מורטירה במידת האמת בידו והשתתף גם הוא בהחרמתו של שפינוזה. החוקר החב"די חיים ליברמן כותב על כך כי שתי הגרסאות גם יחד אין להם על מה להסתמך מבחינת מסמכים היסטוריים, ואינם אלא מהרהורי לבם של הכותבים, הראשון מהרהורי המו"ל, והשינוי מהרהורי אנשים אחרים שכפו את דעתם עליו כנראה. הוא משער שאולי האחראי לכך הוא ר' חיים סולובייצ'יק, שכתב הסכמה על הספר בו ניכר שהערכתו את ר' שאול שונה לגמרי מהערכת המו"ל. במהדורה השנייה של הספר שיצאה עשר שנים אחר כך, הושמטו כבר תולדות המחבר לגמרי. בנוסף, הושמטו מהספר שני מאמרים מטעמי צנזורה הרוסית, ונדפסו בנפרד תחת השם "קצה הגבעה", ורשה ה'תרע"ג.
דרשותיו מתאפיינות בעומק מחשבתי, כאשר כל דרשה מיוחדת לליבון נושא הגותי אחד מכל היבטיו. הוא מרבה גם לעודד את האנוסים, ומדבר בשבחם. הוא מתמרמר על הרודפים אחרי הממון, ותולה את הייסורים שנפלו בחלקם של אנוסי ספרד, ברדיפתם אחר העושר. הוא מזהיר את הצעירים מפני השתמדות.
בנוסף חיבר ספר בספרדית ובו טענות והשגות נגד הדת הנוצרית, בשם "Tractado de la Verdad de la Ley". כמו כן הודפסו בשנת ה'תי"ב דברי הספד שנשא על תלמידו, משה מירקאדו.
פולמוס הגותי התעורר בין מורטירה לבין רעו, רבי יצחק אבוהב דה-פונסיקה, בדבר השאלה האם בן ישראל עתיד להגיע לתיקון בסופם של תהליכי זיכוך שונים, ובכל מקרה יזכה לעולם הבא, או שמא יכול יהודי להרשיע עד שיאבד את חלקו לעולם הבא לגמרי. מורטירה סבר שחלקו יכול לאבד, ודה-פונסיקה חלק עליו. הוויכוחים בשאלה זו, שעניינה רבות את האנוסים וקהילותיהם, באו בדפוס בספר "כתבי רבינו יצחק אבוהב (דה פונסקה)- חכמי רסיפי ואמשטרדם", בהוצאת "מכון ירושלים", ירושלים ה'תשס"ז.
קטקטים
רוסטוב
רוסטוב (ברוסית: Росто́в, בנורדית עתיקה: Rostofa) היא אחת הערים העתיקות ביותר ברוסיה ומרכז תיירות חשוב בערי "טבעת הזהב של רוסיה". היא שוכנת לחופי אגם נרו במחוז ירוסלבל. אוכלוסייתה מונה 31,792 נפש.
היסטוריה.
העיר מוזכרת לראשונה בכתובים בשנת 862 כמקום יישוב חשוב, ובמאה ה-13 הפכה לבירת אחת הנסיכויות החשובות. בשנת 1474 היא צורפה לנסיכות מוסקבה. גם לאחר שאיבדה את עצמאותה, המשיכה העיר להיות מרכז דתי חשוב. משנת 988 היא הייתה מקום מושבה של הבישופות הרוסית הראשונה. במאה ה-14 הפכו הבישופים של רוסטוב לארכיבישופים, ובסוף המאה ה-16 למטרופוליט. אחד מאותם , יונה סייסואביץ' (1607–1690 לערך), אחראי למבנה הבולט של העיר: הקרמלין, אשר נחשב ליפה ביותר מחוץ למוסקבה.
העיר נבזזה על ידי המונגולים במאות ה-13 וה-14, והפולנים בשנת 1608. כס המטרופוליט עבר ממנה לירוסלבל בסוף המאה ה-18.
נוסף על ההיסטוריה שלה, ידועה העיר גם בזכות עבודות האמייל שלה.
מוניקה בלוצ'י
מוניקה אנה מריה בלוצ'י (באיטלקית: Monica Anna Maria Bellucci; נולדה ב-30 בספטמבר 1964) היא שחקנית ודוגמנית עבר איטלקייה.
ביוגרפיה.
בלוצ'י נולדה בצ'יטה די קסטלו שבאומבריה, איטליה, הוריה הם ציירת בשם מריה גוסטינלי, ובעל חברת הובלות בשם לואיג'י בלוצ'י.
קיבלה חינוך קתולי, אם כי ברבות השנים התרחקה מן הדת והפכה, לדבריה, לאגנוסטית המכבדת את כל הדתות.
בגיל 16 החלה לדגמן בעודה בבית ספר תיכון. לאחר מכן נרשמה ללימודי משפטים באוניברסיטת פרוג'ה והתכוונה לדגמן לצורך מימון שכר הלימוד. בעקבות הצלחתה הגדולה הפסיקה את לימודי המשפטים. היא דוברת באופן שוטף בשלוש שפות - איטלקית, צרפתית ואנגלית (ומעט בספרדית) - והשתתפה בסרטים שנעשו בשפות איטלקית, צרפתית ואנגלית ואף בסרט שנעשה בשפה הארמית.
הייתה מאורסת לשחקן ניקולא פארון מ-1989 עד 1995, אך מעולם לא נישאה לו. בשנת 1999 נישאה לשחקן הצרפתי ונסן קאסל (בנו של השחקן הידוע ז'אן פייר קאסל), אותו פגשה במהלך צילומי הסרט הצרפתי בסרט "הדירה" (L'apartement).
בני הזוג בלוצ'י וקאסל הופיעו יחד גם בסרטים נוספים, ביניהם גם Le Pacte des Loups. לזוג שתי בנות (דווה שנולדה ב-- 2004 ולילי שנולדה ב-2010). בעודה בהריון דיגמנה בלוצ'י בעירום לגרסה האיטלקית של כתב העת ואניטי פייר במחאה כנגד החוק המאפשר אך ורק לזוגות נשואים לקבל הפריה חוץ גופית ולהשתמש בתרומת זרע. בשנת 2013, אחרי 14 שנות נישואים, התגרשו בלוצ'י וקאסל ומאז היא מחלקת את חייה בין הבתים שלה ברומא, פריז ולונדון.
קריירה.
דוגמנות.
בשנת 1988 בלוצ'י עברה למילאנו, ממרכזי האופנה של אירופה, שם חתמה על הסכם עם סוכנות הדוגמנות עלית והפכה לדוגמנית מבוקשת. בפריז ובניו יורק דיגמנה, בין היתר, עבור דולצ'ה וגבאנה ועבור הגרסה הצרפתית של המגזין Elle. את סרטון הפרסומת עבור דולצ'ה וגבאנה ביים ג'וזפה טורנאטורה ("סינמה פרדיסו") שליהק אותה לתפקיד הראשי בסרטו מאלנה. בפברואר 2001 הופיעה על השער ובמאמר מרכזי של המגזין אסקווייר. בשנת 2003 הופיעה במגזין מקסים.