לצד המתיישבים היהודים בבקעה, התושבים הבדואים התקשו במעט בהתיישבות. הבדואים שהורשו לצאת מאזור הסייג בשנת 1966 התחילו לנדוד ולהתיישב באדמות רחבות בכל הנגב ואף מעבר. ההתיישבות הבלתי מוסדרת והבלתי חוקית של הבדואים גרמה למדינה לא להכיר בעשרות הכפרים הבדואיים שהוקמו ברחבי הנגב. מעבדת ועד בית קמה הוקמו אין ספור התנחלויות בדואיות והתנחלויות אלו לא זכו לקבל שום תשתיות של חשמל, מים וביוב מהמדינה. לאחר ניסיון של המדינה להסדיר את ההתיישבות הבדואית שנערכה בין השאר גם בבקעה הוצאה לאור תוכנית להקמת שבע ערים בדואיות, תוכנית שיושמה אך נתקלה בזעם מצד הבדואים. בעקבות תוכנית זאת הוקמו בבקעה שני יישובים בדואיים, תל שבע ממזרח לבאר שבע ליד תל שבע (האתר הארכאולוגי) ב-1968 והיישוב שגב שלום מדרום מזרח לבאר שבע ב-1979. אף על פי שרבים מהבדואים רוכזו בשבע הערים החדשות (לקייה, רהט, כסייפה, תל שבע, שגב שלום, ערערה בנגב וחורה) עדיין נשאר מספר גדול מאוד של כפרים בדואים בלתי חוקיים שרבים מהם נמצאים בבקעת באר שבע. תוכנית נוספת להסדרת היישובים הבדואים היא הקמת המועצה האזורית אבו בסמה בנגב בשנת 2003 שכללה בתוכה 11 יישובים בדואיים וביניהם שני היישובים א-סייד ואום בטין שנמצאים בבקעה. נכון לשנת 2012 ביישובים הבדואים המוכרים בבקעה (המונים 4) גרים 30,830 תושבים, כל השאר בכפרים לא מוכרים אלה: אבו רוקייק, אבו סריחן, אום סבית, תראבין אל צאנע עמרה, א-סייד שבט, אל אעס א-נבארי, אל-וכילי אבו טראש, אבו זקיקה, ביר אבו אל-חמאם ואל-עת'אמין. תוכנית נוספת שנוסחה על מנת להסדיר את ההתיישבות הבדואית בנגב היא תוכנית פראוור שאושרה ב-11 בספטמבר 2011 ונועדה להעניק לבדואים רבים בעלות על אדמות ובנוסף להעניק לכל בדואי פיצוי בנפרד. בתוכנית גם תוכננו הקמת שכונות חדשות בערים בדואיות קיימות. התוכנית התקבלה בהפגנות זעם אלימות מצד הבדואים ובגינויים מצד האו"ם מחשש לאפליה ובשל כך התוכנית נפסלה ונגנזה.
בסוף שנות השמונים החלה האצת בנייה בעיר באר שבע אם בניית שכונות ורמות. החל משנת 1991 עלו כמיליון יהודים לארץ ישראל מברית המועצות לשעבר ובאר שבע אכלסה רבים מהם. על מנת לאכלסם הוקמו שכונות רבות וחדשות כמו: , , החדשה ונחל עשן. העיר המשיכה להתפתח בשנות האלפיים עם בניית ובהמשך הבנייה בשכונות רמות ונחל עשן. בשנת 2008 נבחר רוביק דנילוביץ' לראשות העיר באר שבע ולקח על עצמו להפריח את בקעת באר שבע ולפתח אותה. אחד מהפרויקטים הרבים אותם יזם הוא פרויקט פארק נחל באר שבע, פארק עם אגם בסמוך לגדת נחל באר שבע, הפארק הגדול ביותר שמשתרע ברציפות בתוך שטח עירוני. בימיו של רוביק דנילוביץ' העיר באר שבע נהפכה למטרופולין ומרכז בין תחומי לנגב כולו. באר שבע נהפכה לעיר השנייה בגודלה בכל הארץ והעיר השביעית באוכלוסייתה. לאחר כשישים שנה בקעת באר שבע נכנסה שוב לחזית המלחמה כאשר משנת 2008 נורו אל עבר העיר מאות רקטות מכיוון רצועת עזה.
הקטאיוס איש אבדרה
הקָטָאיוֹס איש אבְּדֵרה (Hecataeus, ביוונית Ἑκαταῖος, נולד במאה ה-4 לפנה"ס) היה היסטוריון, פילוסוף סקפטי ומדקדק יווני מאבדרה או טאוס , שפעל סביב שנת 300 לפנה"ס.
ביוגרפיה.
הסודא, האנציקלופדיה הביזנטית מהמאה ה-10, מספרת שהקטאיוס חי בתקופת יורשיו של אלכסנדר הגדול. יוסף בן מתתיהו מספר שהתפרסם כבר בתקופת אלכסנדר הגדול ולאחר מכן אף היה מקורב למלך מצרים תלמי הראשון, ושהיה "פילוסוף וגדול בכשרון המעשה יחד".
דיוגנס לארטיוס מספר שהקטאיוס, יחד עם טימון מפליוס ואחרים, היה תלמידו של פירון מאליס וכולל אותו בין ה"פירונים".
דיודורוס סיקולוס מספר שהקטאיוס ביקר בתבאי בזמנו של תלמי הראשון וכתב חיבור היסטורי על מצרים. חיבור זה שימש כמקור העיקרי לתיאור מצרים בספר הראשון של דיודורוס, שמוסיף כי היו יוונים נוספים שנסעו למצרים וכתבו עליה באותה תקופה.
הקטאיוס פתח עידן חדש בתחום האתנוגרפיה, כשם שתוקידידס לפניו עשה זאת בהיסטוריוגרפיה. הוא חתר לסנן או לפחות להרחיק עצמו מפיסות מידע שנראו לו בלתי אמינות ובהתאם לכך נזף באופן בוטה בהרודוטוס על חוסר סלקטיביות וביקורת מצדו.
הסודא מספרת, שהיה פילוסוף ומשום שלמד דקדוק כונה גם "מדקדק ביקורתי".
חיבוריו.
יצירות שלמות של הקטאיוס לא שרדו עד זמננו. גם רשימת חיבוריו בסודא לא שרדה, והמידע שיש בידינו על כתביו קיים רק בקטעים שנמצאים בחיבוריהם של סופרים יוונים ולטיניים מהעת העתיקה, ובראשם דיודורוס, שהאתנוגרפיה שלו על מצרים (ביבליותקה היסטוריקה, ספר 1) כולל את רובם המוחלט. דיודורוס לרוב רק מתייחס לדבריו של הקטאיוס ואינו מצטט אותו ישירות.
הקטאיוס כתב את החיבור "אגיפטיאקה" (Aegyptiaca) או "על המצרים" (כשמו של חיבורו המאוחר יותר של מנתון), שהוא תיאור המנהגים, האמונות והגאוגרפיה של מצרים.
הוא חיבר אתנוגרפיה זו בין השנים 305–302 לפנה"ס.
הקטע הגדול ביותר מתוך חיבור אבוד זה הוא כנראה תיאורו של דיודורוס את הרעמסאום, מקדש הנצחה לרעמסס השני.
חיבור נוסף של הקטאיוס, "על ההיפרבוריאים", נזכר על ידי דיודורוס, אפולוניוס מרודוס ופליניוס הזקן.
על אף שלא ידוע לנו שום שם של חיבור פילוסופי מאת הקטאיוס, על פי הסודא, הוא כתב ספר על שירתם של הומרוס והסיודוס, אך דבר מהם לא שרד.
הקטאיוס על היהודים.
התייחסות של הקטאיוס ליהודים ניתן למצוא בשני מקומות שונים אצל דיודורוס סיקולוס. ניתן להסיק שהראשונה מביניהן קיימת בסקירתו את הגירת המצרים לארצות זרות, אולם תיאור מפורט הרבה יותר של יהודים, שהקטאיוס הוא מקורו באופן מפורש, הגיע לידינו בספר 40 של דיודורוס דרך הביבליותקה של פוטיוס (פטריארך קונסטנטינופול מהמאה ה-9). בשל טעות מעתיק, הדברים מיוחסים שם להקטאיוס איש מילטוס (סביב 500 לפנה"ס), אבי הז'אנר האתנוגרפי, אולם יש הסכמה אחידה שצריך לתקן ל"הקטאיוס מאבדרה". הקטע הזה מופיע לאחר קטע אחר מאת דיודורוס עצמו ובו האשמות קשות נגד היהודים (ובכללן עלילת המצורעים ועלילת פולחן החמור בבית המקדש). שני הקטעים מצוטטים על ידי פוטיוס כדי להוכיח את טענתו שדיודורוס פיזר שקרים על העם היהודי.
זהו התיאור העתיק ביותר של מוצא היהודים (אם כי לא האזכור הראשון שלהם) בספרות היוונית. דיודורוס אינו מציין באיזה מחיבוריו של הקטאיוס הוא השתמש או באיזה הקשר הוא מצא את החומר הנוגע ליהודים, אך תיאור זה, שהוא הגרסה הקדומה ביותר הידועה לנו של הסיפור המצרי-יווני האלטרנטיבי על מוצא היהודים ומסורת יציאת מצרים, הופיע ככל הנראה ב"אגיפטיאקה" של הקטאיוס סביב שנת 300 לפנה"ס.
דבריו אצל דיודורוס סיקולוס.
"כאשר בימי־קדם התרגשה ובאה מגפה קטלנית על מצרים, ייחסו פשוטי העם את צרותיהם ליד אלוהית; שהרי עם שלל זרים מכל סוג ומין שחיו בקרבם וקיימו פולחנים שונים של דת והעלאת קרבנות, יצאו הטקסים המסורתיים שלהם עצמם לכבוד האלים מכלל שימוש. ילידי הארץ הניחו לפיכך שאלא אם כן יסלקו את הזרים, צרותיהם לעולם לא תבואנה על פתרונן. לפיכך, גורשו הזרים באחת מן הארץ, והבולטים והפעילים שביניהם חברו יחד, ולגרסת אחדים נחתו בחופי יוון ובכמה אזורים אחרים; מנהיגיהם היו אנשים דגולים, ומתוכם בלטו דנאוס וקדמוס. לעומתם, הקבוצה הגדולה יותר גורשה לחבל ארץ הקרוי כיום יהודה, שאינו רחוק ממצרים והיה בזמנו ריק מאדם. בראש ההתיישבות עמד מנהיג המכוּנה בשם משה, שהצטיין ביותר הן בתבונתו הן בגבורתו. משנטל לרשותו את הארץ יסד כמה ערים, וגם את המצוינת ביותר ביניהן בזמן הזה – זו המכונה בשם 'ירושלים'. הוא הקים גם את בית המקדש המכובד ביותר, יצר את דרכי הקדושה והטהרה לאל וגם קבע בצורת חוקים והוראות את העניינים הנוגעים למשטרם המדיני. את העם חילק לשנים־עשר שבטים, כי מספר זה נחשב למושלם ביותר ויש בו התאמה למספר החודשים, שמהם מורכבת השנה."
אולם "הוא לא רצה שייעשה להם ולו צלם אחד של האלים, מאחר שסבור היה שאלוהים אינו בן דמות אנוש; אלא שהרקיע העוטף את הארץ רק הוא אלוהי ומושל ביקום. סדרי הקרבנות שהוא ייסד שונים מאלה של עמים אחרים, וכך גם אורח חייהם (של היהודים), מאחר שכתוצאה מגירושם הם ממצרים הוא הנהיג אורח חיים שהיה במידת־מה בלתי חברותי ועוין כלפי זרים".
"הוא בחר את המחוננים ביותר בין האנשים המוכשרים על הצד הטוב ביותר לעמוד בראש העם, ומינה אותם כוהנים. הוא קבע, שזמנם יהיה קודש לעבודת בית־המקדש ולמעשים של יראת אלהים והקרבת קרבנות. אותם מינה שופטים לכל דבר גדול ומסר לרשותם את הפיקוח על החוקים והמנהגים. משום כך לא היה ליהודים מעולם מלך, והעמידה בראש העם נמסרה במשך כל הזמן למי שנחשב מצטיין בתבונתו ובשלמותו בין כל הכוהנים. היהודים מכנים אותו בשם כוהן גדול והוא נחשב בעיניהם שליח למסירת הפקודות של האלוהים." באספות־עם ובשאר הכינוסים, מוציא הכוהן הגדול את "ספרי פקודות האלוהים" והיהודים מגלים מידה כזו של מסירות, "שהם נופלים מיד על הארץ ומשתחווים לכוהן הגדול המפרש להם את תורתם". בסוף חוקיהם כתוב כי "משה, לאחר ששמע מאת ה', אמר כדברים האלה ליהודים".