ארין ברוקוביץ' (ג'וליה רוברטס) היא אם חד-הורית המגדלת בגפה את שלושת ילדיה. היא מפסידה בתביעת נזיקין נגד רופא שפגע ברכבה ופצע אותה ברכבו, אף על פי שרואים בבירור שהיא נסעה כראוי והרמזור היה בצבע ירוק. מאחר שאיננה מצליחה למצוא עבודה היא מתעקשת שעורך דינה, אד מסרי (אלברט פיני), יאפשר לה לעבוד במשרדו, משום שהבטיח לה ניצחון במשפט וכשל. אד ממנה אותה לפקידה המארגנת תיקים משפטיים. באחד מתיקי הנדל"ן של חברת האנרגיה "PG&amp;E", היא מגלה שנוספו מסמכים רפואיים לתיק. בנוסף, היא מגלה ש"PG&amp;E" מנסים לרכוש בית בהנקלי, קליפורניה. ארין מבקשת מאד לאפשר לה לחקור את הנושא. הוא מאשר לה. היא חוקרת במשך שבוע וכאשר היא שבה למשרד, היא מגלה שפיטר אותה. הסרט מתאר מאבק עיקש של ארין להצלת תושבים המתגוררים באזור בית החרושת, רבים מהם חולים במחלות סרטניות ואחרות. היא אוגרת ידע עצום על כל אחת ואחד מכ-600 האנשים שמגישים בזכותה תובענה ייצוגית, כולל מספרי טלפון בעל-פה, של כולם. ארין מתמודדת מול איומים, בעיות עם בן-זוג ויחסים לא תקינים עם המזכירות האחרות במשרד. ואפילו אד, נוטה לעיתים להרים ידיים.
ארין משכנעת את אד להמשיך בבדיקות כדי להבין את התיק לעומקו. לכנס את כל האנשים ולשכנעם בדרכה. ארין חושפת ממצאים רבים המוכיחים ש"PG&amp;E" אחראיים להרעלת מי השתייה של תושבי הנקלי, ומוכיחה שרבים מהם חלו במספר מחלות, עקב כך. ארין מצליחה להשיג מסמך המקשר בין חברת "PG&amp;E" המקומית לבין חברת "PG&amp;E" הארצית וכך לנצח בתביעה.
ביקורות והכנסות.
הסרט זכה בעיקר לביקורות חיוביות עם ציון גבוה של 83% על פי מדד האתר "Rotten Tomatoes". בנוסף, ג'וליה רוברטס ואלברט פיני קיבלו ביקורות חיוביות על הופעתם בסרט.
הסרט נחשב כהצלחה כלכלית גדולה בהשוואה לתקציב 51 המיליון דולר שלו. הוא הכניס 125,595,205 דולר בארצות הברית ו-130,676,081 מחוץ לארצות הברית. בסיכום הכנסותיו, הסרט התברג בעשרים הסרטים המכניסים ביותר בארצות הברית לשנת 2000.
קישורים חיצוניים.
ביקורות
טפרברג 1870
קמניץ (בלארוס)
קמניץ (בבלארוסית: Камянец; בפולנית: Kamieniec Litewski; ברוסית: Ка́менец; ביידיש: קאמעניץ) היא עיירה במחוז ברסט שבמערב בלארוס, בסמוך לגבול פולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
קמניץ מצויה כ-40 ק"מ צפונית לעיר ברסט-ליטובסק, והיא מהווה את מרכזו של מחוז קמניץ. בשנת 2009 מנתה אוכלוסייתה כ-8,400 איש. את העיירה חוצה נהר לזנה-פראווה (Leśna Prawa).
העיירה נוסדה במהלך המאה ה-13 כמבצר גבול רוסי, אך במהלך המאה ה-14 עברה לליטא. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי קמניץ.
יהודים נזכרים בעיירה מראשית המאה ה-16. במהלך המאה ה-18 הופצו נגד יהודי היישוב מספר עלילות דם. מהעיירה יצאו מספר יהודים נודעים, ובהם מנחם מנדל מקאמיניץ, המלונאי הראשון בארץ ישראל שעלה ארצה בשנת 1833, ואשר פתח בירושלים את מלון "קמניץ", ישראל אשכנזי, ממייסדי יסוד המעלה, והרב חיים זונדיל, שכונה "המגיד מקמניץ". בשנת 1897 נמנו בעיירה 2,722 יהודים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה סבלו יהודי העיירה ממעשי התעללות ושוד מצד החיילים הרוסים, ומהתעמרות מצד החיילים הגרמנים שכבשו אותה. כמו כן, סבלו יהודי העיירה מרעב וממגיפות. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,900 יהודים, כ-80% מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
ישיבת כנסת בית יצחק.
ישיבת כנסת בית יצחק שנוסדה בסלובודקה בשנת 1897, עברה לקמניץ ב-1926 ונודעה בשם ישיבת קמניץ. הישיבה התקיימה בעיר עד 1939 שאז העיר נכבשה בידי הסובייטים. תקופת קמניץ הייתה הפורייה ביותר בתולדות הישיבה, ובראשה עמד הרב ברוך דב ליבוביץ. בשנות הארבעים הוקמה בירושלים ישיבת קמניץ על ידי הרב משה ברנשטיין והרב יעקב משה ליבוביץ.
בשואה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נכבשה העיר בידי הגרמנים בפעם הראשונה ב-16 בספטמבר 1939 (ערב ראש השנה). הם הפחידו ורצחו יהודים, ובזזו רכוש רב, בטרם עזבו ב-25 בספטמבר (ערב יום כיפור), ופינו את העיר לכניסת הצבא האדום במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
ב-22 ביוני 1941, היום הראשון למבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בשנית בידי הגרמנים, ואלו החלו בחטיפת יהודיה לעבודות כפייה ובמעשי שוד שלהם. תוך ימים אחדים רצחו הגרמנים כ-100 מיהודי העיירה, ובהמשך, חייבו את יהודי העיירה בענידת טלאי צהוב. בסוף 1941 הועברו כשליש מיהודי העיירה לגטו שהוקם בפרוז'ני הסמוכה.
ב-1 בינואר 1942 רוכזו היהודים שנותרו בעיירה בגטו שהוקם בה, אשר באפריל ננעלו שעריו. עם הבאת יהודים נוספים לגטו מיישובי הסביבה, הגיע מספר יושביו לכ-450 משפחות. ב-9 בנובמבר 1942 שולחו כל יושבי הגטו שבעיירה בקרונות משא למחנה ההשמדה טרבלינקה. מכ-1,900 יהודי העיירה שרדו את השואה 3 אנשים.
מייקל ורטאן
כת המענה
קלאו עקוד
קלאו עקוד (שם מדעי: "Anthracoceros coronatus") הוא מין במשפחת הקלאוניים. הוא נפוץ בהודו, סרי לנקה ובורנאו. אזורי המחיה שלו הם יערות, לעיתים ליד מגורי אדם.
מאפיינים.
הקלאו העקוד גדול יחסית, ואורכו כ-65 סנטימטר. גופו וצווארו שחורים. על הצוואר יש כתם לבן. המקור צהוב, והקסדה בצבעים צהוב ושחור. הבטן לבנה.
הקלאו ניזון בעיקר מפירות, דגים ויונקים, ובמיוחד מתאנים. בחודשים מאי-פברואר התאנים מהוות כ-60% מהתזונה שלהם ובעונת הקינון הם מהוות אף 75% בתזונה של הקלאו. הקלאויים העקודים אוכלים אף פירות הנחשבים רעילים לאדם.
הנקבה מטילה 2-3 ביצים בקן. הנקבה חוסמת את עצמה בעזרת הלשלשת שלה ושאריות אוכל. יש רק פתח קטן המאפשר העברת אוכל ומנוסה לגוזלים במקרה של התקפה. כשהגוזלים גדולים מכדי לעבור בפתח הנקבה פורצת את המחסום ובונה אותו מחדש על פי הדרישות.
גולגולתו של הקלאו העקוד היא סמל של עושר אצל השבטים במרכז הודו, ולכן שימשו מקור לציד.
מרדכי לבנון (עיתונאי)
מרדכי (מוטק'ה) לבנון (1936 – מרץ 2011) היה עיתונאי, עורך, מחזאי ופזמונאי ישראלי. במשך שנים היה אחד ממובילי העיתונות המקומית בחיפה.
ביוגרפיה.
לבנון נולד ברומניה בבית ציוני. למד עברית בילדותו, אז החל בכתיבה בעיתונות. במלחמת העולם השנייה ברח עם משפחתו למסירט לדורורוי ברומניה בגיל 14 עלה לישראל והתגורר בשער העלייה. בשירותו הצבאי שימש כמפקד להקת פיקוד צפון. עם שחרורו מונה לבנון לדובר מועצת פועלי חיפה ולכתב ביטאון המועצה. באמצע שנות השבעים החל לשמש כעורך המקומון החיפאי, כלבו ואחר כך עבר ל"קול חיפה" (לימים "כותרת"), המקומון של ידיעות אחרונות, ועזר בהקמת עיתון ידיעות חיפה וערך אותו בתחילת שנות התשעים.
תקופה קצרה הוציא עיתון יומי בחיפה בשם "כל בוקר" יחד עם עמוס כרמלי, אולם העיתון נסגר כמה חודשים לאחר מכן בעקבות מלחמת יום הכיפורים. לבנון כתב שירים ומחזות, בהם שיר כרמלית והמחזות "חיפה חיפה", "שער העלייה" ו"קרקס עירוני" לתיאטרון חיפה, וכן הצגת הילדים "מרתף המסכות", עם סלים דאו. שירו המפורסם ביותר הוא "שיר הליצן", ששר בני ברמן. שיר נוסף שלו שהלחין ושר בני ברמן הוא "אוצר הירדן".
לבנון היה נשוי פעמיים. מאשתו הראשונה כרמלה, שממנה התגרש בשנת 1981 היה אב לשני ילדים: אורלי סיוון וארז לבנון, שנרצח בפעולת איבה. בשנת 1989 נישא בשנית, לחנה קמין. שנה לאחר מכן לקה באירוע מוחי.
בשנת 2005 קיבל לבנון את אות "יקיר העיר חיפה", כפועל לתרומתו רבת השנים ופעילותו הענפה למען העיר חיפה ותושביה.
בשנת 2011, לאחר מותו קיבל פרס מפעל חיים לתקשורת מקומית על שם מארק ביאנו.
מוטק'ה לבנון
מוטי לבנון
סייטסוואפ
סייטסוואפ (באנגלית: Siteswap) היא שיטה להבנה ולתיאור תבניות ג'אגלינג המתארת את קצב הזריקה והמסלול של חפצים באוויר. בדומה לתווים בעולם המוזיקה, השיטה ביססה את מעמדה כשפה באמצעותה ניתן לתקשר ולהבין רצף של זריקות המתאפשרות לביצוע על ידי להטוטן אחד או רבים. כך על ידי מיספור של זריקות לפי גובהן היחסי ולפי מערכת חוקים מתמטית, ניתן לכתוב סדרת מספרים שמתארת תבניות ג'אגלינג.
אפשר ליישם את השיטה לכל מספר של חפצים וידיים. היא אינה מתייחסת לצורת הזריקה (לדוגמה, מאחורי הגב או מתחת לרגל) ואינה מבדילה בין חפצים שונים איתם אפשר ללהטט (לדוגמה כדורים, טבעות, אלות)
מאז המצאת השיטה בשנות ה-80 המוקדמות, הרחיב השימוש בסייטסוואפ את עולם הג'אגלינג לאין שיעור, בהוספה של זן חדש של תבניות למאגר הידע הקולקטיבי ובביסוס הידע אודות התבניות האפשריות לביצוע ואילו שאינן אפשריות. השיטה פותחה במקביל ובאופן עצמאי על ידי 3 קבוצות של מתמטיקאים, שתיים מהן בקליפורניה בשנים 1982 וב-1985, והשלישית בקיימברידג' באותה השנה.
הבסיס: סייטסוואפ א-סינכרוני.
סייטסוואפ א-סינכרוני (ידועה גם כ"ונילה סייטסוואפ") היא השיטה הפשוטה והבסיסית ביותר של סייטסוואפ, השיטה מתארת מצב שבו כל יד זורקת בנפרד.
הנחות יסוד.