היצירות של ורגיליוס היו נכסי צאן וברזל בתרבות הרומאית, נדבך מהחינוך הלטיני, ומקור השראה למשוררים רומאים כגון סיליוס איטליקוס. גם לאחר נפילת העולם הרומאי, ליצירות ורגיליוס נותר מקום מרכזי בחינוך הלטיני, ובעולם הרומאי-נוצרי ה"אינאיס" נחשב לטקסט קנוני. לדוגמה, אוגוסטינס סיפר שבכה לאחר הקריאה על מות דידו. גרגוריוס מטור קרא את ורגיליוס וכמה משוררים לטיניים אחרים, אך הזהיר ש"אל לנו להתייחס לאגדות המשקרות שלהם, פן נדון למוות נצחי".
בנאפולי, עוד מתקופה קדומה, ורגיליוס נחשב למעין פטרון של העיר וזוהה עם חירותה הפוליטית. בימי הביניים עדיין העריצו את יצירתו, כך כתביו נמסרו בשלמות לדורות הבאים.
דנטה אליגיירי, גדול משוררי איטליה, החשיב את ורגיליוס לרבו בשירה, כינהו "המשורר"', וה"אינאיס" שימש עבורו מקור השראה לחיבור שירה נעלה. ביצירתו "הקומדיה האלוהית" ורגיליוס משמש כמדריכו של דנטה בתופת (inferno) ובכור המצרף (purgatorio). אם דנטה מצא בורגיליוס גדולה מוסרית; הרי שפטרארקה מצא בו מתיקות ועידון, מחשבות ורגשות נאצלים, ושלמות סגנונית. אצל ההומאניסטים ורגיליוס היה הסופר האהוב ביותר לצד קיקרו. במאה ה-16 מרקו ג'ירלמו וידה נתן לורגיליוס מקום מרכזי בספרו המשפיע "על אמנות השירה". באיטליה ה"איניאס" שימש כמודל עבור טאסו בחברו את האפוס "ירושלים המשוחררת"; ובפורטוגל עבור קמואש בחברו את האפוס "הלוזיאדות". כן שירת ורגיליוס השפיעה על המשוררים האיטלקים פוליציאנו, סנאזרו, אריוסטו, ואחרים.
לוורגיליוס הייתה השפעה גדולה על השירה האנגלית הקדומה ועל רוב המשוררים האנגלים הגדולים: צ'וסר, ספנסר, מילטון, דריידן, תומפסון, וורדסוורת', טניסון. דריידן כינה את ה"גאורגיקה": "השיר הטוב ביותר של המשורר הטוב ביותר", וג'וזף אדיסון כינהו "היצירה הכי שלמה, מושקעת ומלוטשת של ימי קדם". תרגום "אינאיס" של דריידן נחשב לקלאסיקה אנגלית. המלחין האנגלי הנרי פרסל חיבר מוזיקה לאופרה המפורסמת "דידו ואניאס" (1689) בהשראת הספר השישי של האינאס, ואת הליברטו חיבר נחום טייט.
בצרפת וולטר חיבר את האפוס "אנריאד" בהשראת ה"אנאיס", וויקטור הוגו החשיב את עצמו לתלמיד של ורגיליוס. בגרמניה שילר תרגם חלקים מה"אינאיס". המשורר העברי מיכ"ל תרגם את ורגיליוס, על פי התרגום הגרמני של שילר, בלשון נשגבת ונעימה, תרגום שבזמנו מצא חן בעיני חכמי ישראל שבמערב ונודע לתהילה.
מדיה-ויקי
מדיה-ויקי (באנגלית: MediaWiki) היא מערכת ניהול תוכן חינמית המופצת תחת הרישיון הציבורי הכללי של גנו ומשמשת במידה רבה לבניית אתרי אינטרנט בגישת ויקי.
התוכנה, שנכתבה במקור בעבור ויקיפדיה והמיזמים האחרים של קרן ויקימדיה, נמצאת כיום בשימוש נפוץ וניתן להורידה בחינם.
ליבת התוכנה כתובה בשפת PHP, בסיסי הנתונים שלה משתמשים ב-MySQL. מדיה-ויקי כוללת תחביר ייחודי המפשט את פיתוח התוכן וניתן לשלב בתוכה תוכנות אחרות, כמו TeX, בקלות יחסית. בנוסף, היא כוללת מערכת הרחבות ו-Hooks, כך שמשתמשים יכולים להרחיבה בקלות לשימושיהם.
היסטוריה.
מדיה-ויקי נכתבה לראשונה עבור ויקיפדיה על ידי הסטודנט הגרמני מגנוס מנסקה. לפני כן, עשה האתר שימוש בתוכנת UseModWiki, שהייתה כתובה בשפת Perl. המעבר לגרסת ה-PHP בוצע ב-25 בינואר 2002, שידוע בקרב קהילת ויקיפדיה כ"יום מגנוס מנסקה".
באמצע שנת 2002, התוכנה שוכתבה ושוכללה על ידי לי דניאל קרוקר, ומאז היא מפותחת יותר ויותר על בסיס קוד זה. החל מאמצע 2003, התוכנה חסרת-השם החלה להקרא "מדיה-ויקי", ומאז אפשר היה להורידה לכל צורך, ולא רק לשימוש פנים-ויקיפדי. התוכנה יצאה לאור לראשונה בשם זה ב-29 באוגוסט 2003, ושם ההפצה היה MediaWiki-stable 20030829.
השם "מדיה-ויקי" נבחר על ידי דניאל מאייר כמשחק מילים עם "ויקימדיה" - מתוך קרן ויקימדיה, ארגון-האב שנוסד בערך באותו הזמן.
גרסאות.
ב-20 במרץ 2005 יצאה גרסה 1.4 של מדיה-ויקי. בריון ויבר הפך למפתח הראשי וזכה ליום על שמו, שמצוין ב־1 ביוני. בגרסה זו נכללו שיפורי קוד המקצרים את זמן העיבוד הדרוש לתהליכים מסוימים בכמחצית. תכונה נוספת הייתה אפשרות של המשתמש לשנות את שפת הממשק, כך שניתן יהיה לגלוש בפרויקט בשפה אחרת ועדיין להבין את הכיתוב. גרסה 1.4 עשתה שימוש ב-Gzip, החוסך כ-15% משטח האחסון, כדי לדחוס את הטקסטים המאוחסנים. היא תמכה גם בדחיסת גרסאות משולבת, המשלבת את גרסאות הדפים לפני דחיסתם, ובכך חוסכת מקום אחסון.
בגרסה 1.10 שיצאה ב 2007 כבר נתמכו תמונות SVG, שחזור קבצים "מחוקים", תמיכה במסד PostgreSQL, הפורמט הגרפי DjVu וכן תמיכה ב-IPv6.
מאפיינים.
מדיה-ויקי מספקת מנוע בעל יכולות עשירות, ובין היתר כלולים בה התכונות הבאות:
מיזמי הוויקי של קרן ויקימדיה.
להלן רשימת המיזמים שהוקמו על ידי קרן ויקימדיה, והם פועלים באמצעות תוכנת מדיה־ויקי.
רשימה מפורטת ומעודכנת יותר ניתן למצוא .
פלאטוניזם
פלאטוניזם או אידיאליזם אפלטוני היא תפיסה פילוסופית שיצר הפילוסוף אפלטון, לפיה המציאות אותה אנו תופסים בחושינו משקפת מציאות אידיאלית־אובייקטיבית נעלה יותר.
תפיסתו של אפלטון.
אפלטון משתמש ב"פוליטיאה" בשלושה דימויים ומשלים כדי לבאר את תפיסתו. תחילה (ספר שישי, 508ד) הוא מדמה את הנשמה לעיניים, הרואות רק דברים המוארים באורה של השמש וגורס (מפי סוקרטס, המדבר כאן בשמו של אפלטון):
לתפישתו של אפלטון, כאשר הנשמה פונה אל האור, שהוא האמת, היא מבינה את הדברים על בוריים, אך הבנה כזו אינה אפשרית ב"עולם הדברים המתהווים וחולפים" אלא רק בעולם האוניברסלים – המהויות הנצחיות והבלתי משתנות.
מעט מאוחר יותר, בתחילת החלק השביעי של "פוליטיאה" מביא אפלטון את "משל המערה" המפורסם:
העולם הממשי, גורס אפלטון, הוא אשליה – צל על קיר המערה. תפיסה אמיתית של העולם תיתכן רק כאשר נשמת האדם תשתחרר מכבליה, ובכוח המחשבה תתעלה ותוכל לראות את הדברים כפי שהם באמת.
מעט מוקדם יותר, בסוף החלק השישי של "פוליטיאה" (החל ב־509ג-ד) מציג אפלטון את המשל המפורסם מכולם, משל הקו המחולק:
אפלטון מדמה כאן את העולם הנראה להשתקפות, קירוב משוער של הדבר האמיתי, ואילו עולם האידאות, אותו ניתן לתפוש באמצעות המחשבה, הוא הדבר האמיתי. הריבוע שאותו אנו מציירים מתייחס לריבוע האידיאלי באותו אופן שבו העולם הנראה מתייחס לעולם הנתפש, עולם האידאות.
ההבחנה המרכזית בין עולם החושים לעולם האידאות, היא בין הדבר המסוים לאידאה שאינה קשורה בו וקיימת במנותק ממנו. המסוים, הפרטיקולרי, או המושג הנבנה על בסיס מספר רב של דוגמאות מסוימות כמו "כיסא" או "שולחן" הוא תמיד נמוך יותר ומעוות במידה כזו שאין לו קשר לדבר האמיתי. האידאי, הנשגב והנעלה, אינו קשור בהכרח לדבר במציאות, הוא רעיון או תפישת הדבר.
התפתחות הפלאטוניזם.
התפישה הפלאטוניסטית הפכה לזרם המרכזי בפילוסופיה של המתמטיקה, אך מחוצה לה הייתה שנויה לאורך כל השנים במחלוקת עזה. בניגוד למתמטיקה, העוסקת בהפשטות ולעולם לא בדברים קונקרטיים ופרטיקולריים, בהתייחס לעולם הממשי התגלע עימות בין שתי תפישות מרכזיות והופכיות: התפישה האפלטונית והתפישה האריסטוטלית.
הגישה הנאו־פלאטוניסטית.
ממשיכיו של אפלטון בפלאטוניזם התיכון (בערך משנת 150 לפנה"ס עד שנת 200 לספירה והנאופלטוניזם (משנת 300 ובעליות וירידות שונות עד היום) הוסיפו לרעיונותיו של אפלטון שכבות נוספות שנלקחו מדתות שונות (יהדות, נצרות, זורואסטריות), מהשקפות מיסטיות רווחות, ומרעיונות האסכולה הסטואית.
הפיתוחים לתורת אפלטון טענו את ההבחנה שלו בין עולם האידאות הנעלה והעולם הנראה הנחות ממנו במשמעות מוסרית. תפישה נוצרית רווחת גרסה כי על האדם להתכחש לעולם החומר, האשלייתי והבזוי, להתעלם מגופו ומצרכיו ולהפוך ליצור רוחני בלבד. הקישור עם עולם האידאות והבנתם, שאצל אפלטון מושג באמצעות התעמקות מחשבתית, הומר פעמים רבות בהתעלות באמצעות התגלות האל, אקסטזה (או היסטריה) דתית, או רוח נבואית שנחה על האדם.
במאה השמונה עשרה נדחו הרעיונות הנאו־פלאטוניסטיים על ידי רבים מהוגי עידן הנאורות, אך אומצו מחדש ביתר שאת על ידי האסכולה ההיסטורית הגרמנית, שביניהם בלטו במיוחד הגל וממשיכו מרקס. הפילוסוף עמנואל קאנט טען כי אידאות מסוימות מצויות בנו אפריורית – היינו, עוד לפני שאנו למדים דבר על העולם.
רעיון זה אומץ על ידי הגל, שהוסיף תאוריה שגרסה כי ידיעת האמת המוחלטת אפשרית, אך רק באמצעות סוג מיוחד של אנשים שלהם היא נגלית, ובהם הוא עצמו. מרקס הוסיף ופיתח את הרעיון בטענו כי לא רק שהאמת והמציאות הממשית נגלתה לו, ההתפתחות הדיאלקטית של ההיסטוריה (זאת על־פי תפישתו של הגל), תביא לכך שמציאות זו תחשף לעיני כל. רעיון זה היה חידוש משמעותי, כיוון שהניח כי האידאות אינן מציאות נשגבת, נתפשת בלבד, המנותקת מהמציאות הנראית, אלא שהן טמונות בתוך המציאות הנגלית.
לפי מרקס, התפתחות התודעה תאפשר לאדם להשתחרר מן התודעה הכוזבת שלו, הגורמת לו לחשוב שבניין העל הוא המציאות, והוא יצליח לראות את המציאות כהווייתה. במילים אחרות, תהליך החשיבה וההגות לא יחשוף בפני ההוגה את האידאות שמעבר למציאות, אלא יאפשר לו להפסיק לראות צללים על קיר המערה ולהבין את המציאות כהווייתה. יתר על־כן, הבנה זו לא תהיה מיוחדת לקומץ יחידי סגולה בעלי כישורי חשיבה מפותחים, אלא תוענק לכל אדם ברגע שישתחרר מהתודעה הכוזבת.