סנואו נכנסה לפוליטיקה והתמקצעה שם חיש מהר, ועבדה תחילה אצל חבר חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ולימים סנאטור ומזכיר ההגנה ויליאם כהן. ב-1973 נספה בעלה בתאונת דרכים. בעצת בני משפחה, חברים, שכנים ומנהיגים מקומיים, התמודדה סנואו למושב הריק שהותיר אחריו בעלה בבית הנבחרים של מיין ובגיל 26 נבחרה אליו לראשונה ב-1974. סנואו נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1978 וייצגה את מחוז הקונגרס השני של מיין בשנים 1979–1995. בשטח המחוז כלולים רוב שני השלישים הצפוניים של המדינה, כולל העיר באנגור והעיר בה גדלה - אובורן. היא כיהנה כחברה בוועדת התקציב בוועדת החוץ.
בפברואר 1989 נישאה סנואו בשנית לג'ון מקרנאן, שכיהן אז כמושל מיין. סנואו ומקרנאן כיהנו יחדיו בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1983–1986, כאשר מקרנאן היה נציג מחוז הקונגרס הראשון. ב-1994 מיאן מנהיג הרוב בסנאט, הסנאטור ג'ורג' מיטשל ממיין, להתמודד שוב לסנאט, וסנואו נבחרה למועמדת המפלגה הרפובליקנית לייצוג מיין בסנאט. בבחירות הכלליות שנערכו ב-1994 היא הביסה את מועמד המפלגה הדמוקרטית טום אנדרוז ברוב של 60%. בעוד סנואו הגברת הראשונה של מיין בין בשנים 1989–1995 הייתה חברה בבית הנבחרים האמריקאי ואף נכנסה לתפקידה כחברת הסנאט האמריקאי.
סנואו הייתה קול חשוב במהלך משפט ההדחה של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון בסנאט. היא והסנאטורית השנייה של מיין, סוזן קולינס, תמכו בהצעה שתאפשר לסנאט להצביע בנפרד על האישומים ועל הענישה. כאשר ההצעה עלתה בתוהו, סנואו וקולינס הצביעו נגד הרשעתו של קלינטון, בנימוק כי עדות השקר של קלינטון לא מצדיקה את הדחתו של קלינטון מהבית הלבן. הקונפליקטים התכופים שלה עם ממשל ג'ורג' ווקר בוש הובילו את עמיתיה השמרנים למפלגה לתקוף אותה: הארגונים השמרניים "המועדון לצמיחה" ו"נשים מודאגות עבור אמריקה" כינו אותה "רפובליקנית בשם בלבד" (RINO). סנו לא החמיצה אף אחת מ-657 ההצבעות שנערכו במליאת הסנאט במהלך הקונגרס ה-110 שכיהן בשנים 2009-2007. היא נמנתה בין שמונת הסנאטורים היחידים שלא החמיצו אף הצבעה במהלך מושב הקונגרס.
לעיתים נהגה סנואו להצביע עם המפלגה הדמוקרטית בסנאט. היא הצביעה בעד ביטול מדיניות אל תשאל, אל תספר ובעד חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה בוועדת הכספים של הסנאט. לסנואו מספר שיאים: היא האישה הרפובליקנית הצעירה ביותר שנבחרה אי-פעם לבית הנבחרים, האישה הראשונה ששרתה בשני בתי בית המחוקקים של מדינתה וגם בשני בתי הקונגרס האמריקאי וחברת הקונגרס הראשונה ממוצא יווני. עם נישואיה לג'ון מקרנאן ב-1989 היא נהפכה לחבר הקונגרס הראשון שכיהן כבן זוג של מושל מדינה תוך כדי כהונה בקונגרס. היא מעולם לא הפסידה בבחירות בהן התמודדה ב-35 שנות כהונתה כנבחרת ציבור. עם זאת, ביום שלישי, 27 בפברואר 2012, בגלל מפלגתיות-יתר וסביבה פוליטית מפרכת, הודיעה סנואו כי לא תתמודד מחדש לסנאט בנובמבר 2012.
מרט טרואן
מרט טרואן (בנורווגית: Merethe Trøan; נולדה ב-19 במאי 1970) היא זמרת נורווגית. נציגת נורווגיה לאירוויזיון 1992.
ביוגרפיה.
טרואן נולדה בטרונדהיים, בנעוריה הייתה חברה ביחד עם אחותה בהרכב המוזיקלי "Pastel".
ב-1985 השתתף ההרכב ב-Melodi Grand Prix, התחרות הנורווגית הבוחרת את נציג נורווגיה לאירוויזיון, עם השיר "Ring Ring Ring" והם סיימו במקום השלישי.
ב-1992 השתתפה בתחרות כזמרת סולו ונבחרה לייצג את נורווגיה באירוויזיון עם השיר "Visjoner", בתחרות במאלמה הייתה במקום ה-18.
שנה לאחר מכן ניסתה פעם נוספת לייצג את נורווגיה בתחרות אך לא זכתה, אך בשנה זו זכתה ב-"OGAE Second Chance Contest" תחרות המאורגנת על ידי מועדון מעריצי האירוויזיון בה לוקחים חלק משתתפים מהתחרויות המקדימות לאירוויזיון.
היא דיבבה את בל בדיבוב הנורווגי של היפה והחיה.
ב-1996 יצא האלבום הראשון שלה.
היא שימשה תקופה גם כמנחה בטלוויזיה.
אלן ויינשטיין
אלן ויינשטיין (באנגלית: Allen Weinstein; 1 בספטמבר 1937 – 18 ביוני 2015) היה היסטוריון אמריקאי, מחנך, ופקיד פדרלי ששירת במספר תפקידים. ב-1983, תחת ממשל רייגן, נמנה עם מייסדי הקרן הלאומית לדמוקרטיה. היה הגנז הראשי של ארצות הברית, מ-16 בפברואר 2005 עד התפטרותו ב-19 בדצמבר 2008. לאחר התפטרותו, חזר לקרן הבינלאומית למערכות בחירות כאסטרטג בכיר, והיה חבר סגל אורח באוניברסיטת מרילנד.
חיים אישיים.
ויינשטיין נולד בניו יורק בשנת 1937 לשמואל ויינשטיין ולשרה פופקוב, מהגרים יהודיים מרוסיה, הצעיר מבין שלושה ילדים. להוריו היו כמה מעדניות ברובע הברונקס ובקווינס. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון דוויט קלינטון ובסיטי קולג' של ניו יורק, ולאחר מכן קיבל דוקטורט בלימודים אמריקאיים מאוניברסיטת ייל.
קריירה.
פרופסור ועורך.
הוא לימד במכללת סמית בין השנים 1966–1981. בשנת 1981, שירת במערכת העריכה של "וושינגטון פוסט" והיה עורך בכיר של הרבעון בוושינגטון עד 1983.
בין השנים 1981–1984 עבר לאוניברסיטת ג'ורג'טאון, שם הוא היה פרופסור
בשנת 1982 הוא היה חבר המשלחת האמריקאית לוועידה העולמית של אונסק"ו למדיניות תרבותית, ובשנת 1983 הוא שירת במשלחת האמריקאית לתוכנית הבינלאומית לפיתוח תקשורת של אונסק"ו.
בשנים 1984 עד 1989 היה פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת בוסטון
בשנת 2009, לאחר שהתפטר מתפקיד הארכיוניסט של ארצות הברית, הוא לימד היסטוריה באוניברסיטת מרילנד.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 אלן ויינשטיין חקר פרשת אלג'ר היס ובסופו של דבר פרסם ספר על הנושא. בספר הוא ציין שבתחילה הוא האמין בכך שאלג'ר היס לא היה מרגל סובייטי, אך ככל שהעמיק בנושא השתכנע באשמתו ושינה את הדעה. הספר שפורסם גרר טענות שונות, אך חלק מהחוקרים לרבות דניאל אהרן תמכו במסקנות של ויינשטיין.
בחירות בינלאומיות.
בשנת 1985 ייסד וינשטיין את המרכז לדמוקרטיה, שם כיהן כנשיא עד אשר התמזג הארגון עם הקרן הבין-לאומית למערכות הבחירות (IFES) ב-2003. לבקשת הסנאטורים של ועדת החוץ קלייבורן פל וריצ'רד לוגר של הסנאט, המרכז לדמוקרטיה ארגנה קבוצה דו-מפלגתית של עורכי דין בבחירות שתפקידה לפקח על ההכנות לקראת הבחירות בפברואר 1986 בפיליפינים. לבקשתו של רונלד רייגן חזר ויינשטיין לפיליפינים כדי להמשיך לפקח על הליכי הבחירות. המרכז גיבש את הדו"ח הרשמי של משלחת המשקיפים האמריקנית, והמשיך לעבוד עם ממשלתו של הנשיא אקינו בנושאי הליכי הבחירות. בעת נשיאותו הוא ניהל את משימות התצפית של הארגון בפני אל סלבדור (1991), ניקרגואה (1989-1989, 1996), פנמה (1988-89) ורוסיה (1991, 1996, 2000). לאחר שהארגונים התמזגו, נשאר וינשטיין בצוות של "IFES" כיועץ הבכיר שלהם עד שנבחר כארכיביסט של ארצות הברית. הוא חזר ל-"IFES" בשנת 2009.
תפקידים במועצת המנהלים והייעוץ.
ב-1985 היה ויינשטיין חבר מייסד של מועצת המנהלים של מכון השלום של ארצות הברית ויו"ר ועדת החינוך וההכשרה שלו, שהוא דירקטור עד 2001, וכעת מכהן במועצה המייעצת של היושב ראש.
מ־1989 עד 2001 היה קצין מייסד של המכון הבינלאומי לדמוקרטיה של שטרסבורג.
בין השנים 1995 ל-2003 הוא ניהל את חבר השופטים בפרס הספרות הבינלאומי השנתי של אימפ"ק דבלין.
כיהן במועצה המייעצת של בית הספר לעניינים ציבוריים של אוניברסיטת טקסס-אוסטין (LBJ).
בשנים 1993 ל-1998 היה יו"ר המועצה המייעצת של ספריית הנשיאות של וודרו וילסון והיה יו"ר "גלובל פאנל" השנתי בהולנד.
בשנים 1982–1991 הוא היה חבר במועצה המייעצת של אגף מדיניות החוץ.
מותו.
וינשטיין מת מדלקת ריאות ב-18 ביוני 2015, בגיל 77, בבית אבות בגיתרסבורג מרילנד, לאחר שסבל ממחלת פרקינסון.
הטענות על תקיפה מינית.
ב-2018 התברר כי התפטרותו של ויינשטיין מן הארכיון הלאומי נכפתה עליו. חקירה של משרד המפקח הכללי קבלה כמהימנות תלונות של שש נשים על הטרדה מינית ותקיפה מינית בשנים 2005–2007. ויינשטיין התגונן בטענה שהתרופה שנטל נגד מחלת פרקינסון גרמה לכך. למרות התנגדות של משרד היועץ המשפטי של הבית הלבן, הוא הסכים בסופו של דבר להתפטר, אבל הסיבה לא נחשפה לציבור עד הגשת בקשות לפי חוק חופש המידע בשנים 2017–2018. על פי מקורות אנונימיים שצוטטו במאמר ב"דיילי ביסט", במהלך כהונתו של ויינשטיין כפרופסור באוניברסיטת מרילנד, ב-2010, נטען שהוא תקף מינית סטודנטית לתואר מתקדם. הסיבה האמיתית לעזיבתו, שבועיים מאוחר יותר, הייתה פיטורים בעקבות התלונה, ולא מנסיבות רפואיות.
ג'קלין וודסון
ג'קלין וודסון (באנגלית: Jacqueline Woodson; נולדה ב-12 בפברואר 1963) היא סופרת אפרו-אמריקאית עטורת פרסים של ספרי ילדים ונוער. היא כתבה מעל 30 ספרים, בהם שני רומנים, ספרי ילדים וספרי נוער. ספרה "ילדי הפלא" קיבל ב-2012 עיבוד למיני-סדרה לטלוויזיה. היא תפקדה כשגרירה הלאומית לספרות לאנשים צעירים לשנת 2018–2019 מטעם ספריית הקונגרס.
השתתפה באנתולוגיה "חמישים", לציון חמישים שנות כיבוש הגדה המערבית, שראתה אור במקביל באנגלית, בעברית ובערבית ב-2017.
קורות חיים.
וודסון נולדה בקולומבוס, אוהיו וגרה בנלסונוויל עד שמשפחתה עברה דרומה. בשנים הראשונות לחייה התגוררה בגרינוויל שבדרום קרוליינה, לפני שעברה לברוקלין בגיל שבע בערך. היא תארה את מקומות מגוריה באוטוביוגרפיה שהוציאה לאור ב-2014 בשם "ילדה חומה חולמת" (באנגלית: ""Brown Girl Dreaming")" .
בין השנים 1968- 1973, וודסון חילקה את זמנה בין דרום קרוליינה וברוקלין, עד שסבתה עברה לגור בברוקלין.