קולנוע.
ב-1955 ליהקה את הסרט "גבעה 24 אינה עונה" שכתבו צבי קוליץ ופיטר פריי וביים תורולד דיקנסון. ב-1960 גילמה את יפה אריאל בסרט "איי לייק מייק" שכתבו פיטר פריי, עדנה שביט ויעקב שטיינר ע"פ ספרו של אהרן מגד וביים פיטר פריי. ב-1963 הייתה שותפה בכתיבת התסריט של הסרט "אשת הגיבור" ושיחקה בו. ב-2007 גילמה את פסיה בסרט "השרשרת של פסיה" שכתב דניאל הורוביץ וביים חורחה גורביץ'.
פרסים.
זכתה בפרס שחקנית השנה על תפקיד ירמה ב"ירמה" (1956/57), ובפרס המועדון הלאומי על שם קלוזנר על תפקידה במלאך האבן (1958)
משפחתה.
במחצית שנות ה-40 נישאה לנצט לנחום גרשונוביץ (גרשום), קצין בבריגדה היהודית ומאוחר יותר נמנה עם מפקדי "ההגנה" בירושלים. לשניים נולדה בת משותפת, ליאנה.
בתחילת שנות ה-50 נישאה בשנית לבמאי פיטר פריי. לשניים נולדה בת בשם מיכל, שחזרה גם היא בתשובה וחיה בשכונת מאה שערים בירושלים.
בראניק
בראניק (בבולגרית: Бранник - מגן) היה ארגון נוער לאומני, אנטישמי ופרו מלוכני, שפעל בבולגריה מ-1940 עד 1944 במתכונת ה"היטלר יוגנד", היה כפוף ישירות לראש הממשלה הבולגרי בוגדאן פילוב, תוקצב על ידי הממשלה הבולגרית ובמרץ 1943 נטלו חבריו חלק בניסיון הגירוש הכושל של יהודי "בולגריה הישנה" אל מחנות ההשמדה הנאצים.
רקע.
בראשית 1940 התפטר ראש ממשלת בולגריה גאורגי קיוסאיבנוב בלחץ המלך בוריס השלישי ובממלכה נערכו בחירות שתוצאותיהן העניקו רוב מוחלט למפלגת השלטון בפרלמנט. ב-15 בפברואר 1940 מונה בוגדאן פילוב לראש הממשלה. פילוב היה מלוכן, גרמנופיל, נחשב נאמנו של המלך בוריס ובהתאם לקו שהתווה המלך נקט צעדי התקרבות לגרמניה הנאצית ובכלל זה הגברת האנטישמיות הממוסדת בממלכה.
ב-29 בדצמבר 1940, עם אימוצו של החוק לארגון הנוער הבולגרי, הוקם בראניק. כאמור, הארגון היה כפוף ישירות לראש הממשלה הבולגרי בוגדאן פילוב וראשיו מונו על ידיו. מבנה הארגון היה חצי צבאי והועתק ממבנה ה"היטלר יוגנד" הנאצי. סטפן קלצ'קוב מונה לראש הארגון עם הקמתו, ב-1 בפברואר 1943 החליפו זכרי סטוילקוב וב-24 במרץ 1944 מונה פרופסור גאורגי קָרַיביאנוב לתפקיד. המועצה העליונה של הארגון הורכבה ממספר מחלקות, כגון חינוך, יחסי חוץ, ספורט וכספים. חברי הארגון לבשו מדים והצדיעו במועל יד.
פעילות הארגון.
עם הקמתו, החל הארגון בסדרת מצעדים בערי בולגריה השונות וכן ערך מבצעי התרמה שונים כדי להרחיב את תחומי פעילותו. דוגמה לכך הייתה במתן תמיכה כלכלית לשכבות נזקקות וקיום אירועי צדקה. הארגון הפיץ יומונים וכתבי עת נוספים שהופצו ללא תשלום בבתי הספר בבולגריה. לאחר פרסום החוק להגנת האומה, שדמה במתכונתו לחוקי נירנברג, נצטוו יהודי בולגריה בין השאר לענוד כוכב צהוב וחברי בראניק אכפו הנחיה זו. בפברואר 1941 התלונן ראש הכנסייה הבולגרית המטרופוליט סטפן בפני ראש המשטרה הבולגרית על כך שחברי בראניק מתפרעים ברחובות סופיה, תולשים מדש בגדם של יהודים את הכוכב הצהוב ואחר כך מכים אותם על הפרת הצו המורה לענוד אותו. בעקבות התערבותו הורתה המשטרה לחברי הארגון לחדול מפעילותם.
ב-22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב בשם הממשלה הבולגרית, הסכם עם תיאודור דנקר נציג גרמניה הנאצית ובו הוסכם "לגרש לשטחים הגרמניים במזרח", 20,000 יהודים משטחי תראקיה היוונית ומקדוניה הווארדארית. במועד זה מצויים היו בשטחי מקדוניה ותראקיה 11,343 יהודים ומשרד הפנים הבולגרי הונחה להכין רשימת מגורשים ראשונית ובה נכללו 6,365 יהודים מבני "בולגריה הישנה", כדי להשלים את המכסה שסוכם עליה. ב-25 בפברואר הוטל עוצר בעיר דופניצה שבה הוכן מחנה מעצר למגורשי תראקיה. חברי בראניק הוצבו ברובע היהודי שבעיר כדי לאכוף את העוצר. הצעירים חברי הארגון הכו ילדים יהודים ופרצו לבתי בני הקהילה.
ב-10 במרץ נכשל ניסיון גירושם של יהודי "בולגריה הישנה" למחנות ההשמדה, בין השאר על רקע פעילותה של משלחת נכבדים מקיוסטנדיל שנסעה לסופיה וביחד עם סגן יושב ראש הפרלמנט הבולגרי דימיטר פשב פעלו מול שר הפנים פטר גברובסקי לביטול הגירוש. בהיוודע דבר ביטול הגירוש תקפו חברי בראניק מקיוסטנדיל את ביתם של אסן סויצ'מזוב ושל איוואן מומצ'ילוב, חברי המשלחת. הם השליכו אבנים גדולות, ניפצו שמשות וציירו כתובות נאצה על קירות הבתים. בבוקר ה-10 במרץ, עם ביטול העוצר בקיוסטנדיל, הגיעו מספר בעלי מלאכה מבני הקהילה היהודית ותיקנו בהתנדבות את הנזקים שנגרמו.
פירוק הארגון.
ב-9 בספטמבר 1944 כבש הצבא האדום את סופיה וברחבי בולגריה התחוללה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית. קימון גאורגייב התמנה לראש הממשלה, נאסרה פעילותם של ארגונים אנטישמיים וארגון בראניק פורק. פרטיזנים וקומוניסטים הוציאו להורג ללא משפט עשרות מחברי הארגונים ראטניק ובראניק. כ-150 מחברי בראניק שנמלטו מבולגריה, ביחד עם סטודנטים בולגרים חברי בראניק שלמדו בגרמניה, התנדבו לוואפן אס אס.
באוקטובר 1944 הקימה הממשלה הבולגרית בית דין מיוחד לשפיטת חברי מנגנון הממשל הקודם ומשתפי הפעולה עם הנאצים. כמה מחברי ארגון בראניק נעצרו וב-1 בפברואר 1945 הוצא להורג בידי כיתת יורים סטפן קלצ'קוב, מראשי הארגון.
ברניק
מרדכי בן דרור
מרדכי בן דרור (1 ביוני 1925 – 6 באוקטובר 2015) היה שופט וסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב בשנים 1975–1988, מנהל בתי המשפט ונשיא בית המשפט המחוזי בשנים 1988–1990 ושופט בפועל בבית המשפט העליון בשנת 1985.
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים.
נולד ב-1 ביוני 1925 באיסטנבול, למשפחה יוצאת דנייפרופטרובסק שבאוקראינה, שנמלטה לטורקיה מן הפרעות שהתחוללו שם. כשהיה בן שבועות ספורים, הגיעה המשפחה ארצה.
כילד גדל בשכונת מונטיפיורי שבתל אביב והתחנך בבית הספר היסודי כי"ח (אליאנס) ביפו, ולאחר מכן בגימנסיה "השכלה" בתל אביב בשיעורי ערב. כנער הצטרף לשורות ארגון ההגנה, במסגרת חי"ש תל אביב.
עריכת דין.
בשנת 1947 פנה ללימודי משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים, שהופסקו בשנת 1948 בעקבות גיוס כללי של הציבור לצה"ל. עם שחרורו מן הצבא, חזר ללמוד בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, וסיים את לימודיו בשנת 1953 במחזור הראשון של לימודי משפטים באוניברסיטה הזו.
בשנת 1954 הוסמך לעורך דין, לאחר שסיים את התמחותו במשרד עו"ד יהודה פרנקל ושמחה פרת. את כל תקופת עבודתו כעורך דין עשה במשרד עצמאי שהקים בתל אביב, למן יומו הראשון במקצוע ועד לשנת 1975, עת התמנה לשופט. עיקר עבודתו התמקדה בתחום האזרחי והמסחרי.
שפיטה.
בשנת 1975 התמנה לכהונת שופט בבית המשפט המחוזי של תל אביב יפו ושימש כשופט עד שנת 1990.
בשנת 1983 מונה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב יפו, תפקיד בו כיהן עד שנת 1990. במהלך שנים אלה, בשנת 1985, זומן לכהן במינוי זמני לשנה אחת כשופט בבית המשפט העליון. בשנת 1988 התמנה לתפקיד מנהל בתי המשפט בישראל וקודם לדרגת נשיא בית משפט המחוזי.
בשנת 1990 פרש משפיטה והמשיך בתפקידים ציבוריים אחרים, בעיקר כיושב ראש של מספר ועדות ציבוריות.
תפקידים נוספים.
במקביל לכס השיפוט עסק בתפקידים נלווים רבים:
ועדות.
במקביל לעבודתו כשופט וכן לאחר פרישתו משיפוט כיהן כיושב ראש של מספר רב של ועדות ציבוריות בארץ, שהעיקריות שבהן היו:
תפקידים נוספים לאחר הפרישה.
לאחר הפרישה מכס השיפוט שימש במגוון תפקידים נוספים, וביניהם:
משפחה.
בן דרור נישא בשנת 1950 לעליזה, ולהם בת (דורית) ושני בנים (יואב ורון). הזוג התגורר שנים רבות בשכונת אפקה בתל אביב ובשנים האחרונות עברו להתגורר בשכונת רמת אביב.
פרסומים.
ספר:
מאמרים נבחרים:
המוות הקטן
ישיבת תולדות אהרן
ישיבת תולדות אהרן היא הישיבה של חסידות תולדות אהרן. היא שוכנת במבנה המרכזי של החסידות במתחם בתי נייטין שבשכונת מאה שערים.
את הקמת הישיבה יזם הרב אברהם יצחק קאהן, האדמו"ר הראשון של חסידות תולדות אהרן. תחילה שכנה הישיבה בשכונת מאה שערים (כיום בית המדרש של תולדות אברהם יצחק) ולאחר פטירת רבי אברהם יצחק עברה למבנה הנוכחי.
המוות הקטן (סרט)
המוות הקטן (בצרפתית: La Petite Mort) הוא סרט קצר משנת 1995 בבימויו של פרנסואה אוזון.
עלילה.
פול (פרנסואה דלב (Delaive)) הוא אמן גאה, שהפרויקט הנוכחי שלו הוא צילום פניהם של גברים בעת שהם מגיעים לאורגזמה (אחד מכינויי האורגזמה בצרפתית הוא La petite mort - המוות הקטן). הוא חי ביחד עם מרסיאל (מרסיאל ז'אק), בן-זוגו.
קאמי אחותו, המנהלת את העסק המשפחתי, לוקחת את פול לבית-החולים, על מנת שיבקר את אביהם, אשר עומד למות ממחלת הסרטן. פול לא ראה את אביו מזה שש שנים, ואת כל חייו העביר עם האמונה כי אביו חושב שהוא מכוער, ואולי אף חושב שהילד לא שלו.
כאשר אביו חסר הכרה, חומק פול לחדרו, מפשיט אותו מכל בגדיו ומצלם אותו בעירום, עבור הפרויקט שלו. קאמי תופסת על חם את פול באמצע הצילומים, ומגרשת אותו מהחדר, בטענה שאין לו כבוד כלפיו אביו. פול טוען שהוא אינו צריך לבקש רשות לצלם את אביו כך, כשם שלא מבקשים רשות מתינוק.
כאשר פול מפתח את התמונות בחדר החושך שבביתו, הוא מתפלא לגלות צילום ובו עיניו של אביו פקוחות. לאחר מות האב, משוחח פול עם אחותו, ומבין ממנה שאביו שיתף איתו פעולה בעת הצילום, כאשר העמיד פנים שהוא ישן. קאמי מוסרת לידיו אוסף תמונות שהאב הוריש לו. בתוך אוסף התמונות מוצא פול תמונה של עצמו כתינוק, בזרועות אביו שמנשק אותו.
קרוק מאדאם
קרוק מסייה
לאה רוס