אירוע זה היה תחילת שילובם של שחורים בליגות הספורט המקצועניות בארצות הברית ואירוע מכונן בהיסטוריה האמריקאית מבחינת זכויות אדם. רובינסון היה שחקן בעל יכולות גבוהות, היה מועמד לשחקן רוקי השנה, פרס שכיום קרוי על שמו. הנכונות של הדודג'רס לשלב שחקנים שחורים בזמן שמרבית הקבוצות האחרות סירבו, היוותה תפקיד מרכזי בהצלחת הקבוצה בין השנים 1947-1956. רובינסון עצמו היה השחקן האפרו-אמריקאי הראשון שנבחר להיכל התהילה של הבייסבול בשנת 1962.
בשנת 2013 יצא הסרט 42 המבוסס על סיפורו של ג'קי רובינסון.
"חכו עד שנה הבאה".
אחרי תקופת המדבר בשנות ה-20 וה-30 של המאה הקודמת, הדודג'רס נבנו להתמודדות על התואר על ידי הג'נרל מנג'ר לארי מקפאייל והבא אחריו בראנץ' ריקי. הדודג'רס הצליחו בשנות להגיע לסדרת הגמר בשנים 1941, 1947, 1949, 1952 ו-1953 כאשר בכולן הן הפסידו לניו יורק יאנקיס. ההפסד בכל אותן שנים במהלך סדרת הגמר גרם לאכזבה בקרב אוהדי הקבוצה שטבעו את הביטוי שישמש כסלוגן הלא-רשמי של הדודג'רס: "חכו עד שנה הבאה!" ("Wait ’til next year!").
על אף שבאותה תקופה הדודג'רס נהנו מהצלחה חלקית, בשנת 1951 הם נפלו לאחת מן ההתמוטטויות הגדולות ביותר בהיסטוריית הבייסבול. ב-11 באוגוסט 1951 הובילו הברוקלין את הנשיונל ליג בהפרש עצום של ½13 משחקים על פני יריביהם הג'ייאנטס. בעוד הדודג'רס הלכו למאזן של 26-22 מאותה תאריך עד לסוף העונה, הצליחו הג'ייאנטס לנצח 37 מתוך 44 המשחקים שנותרו להם כולל ניצחון רצוף של שבעת המשחקים האחרונים בעונה. בסיום העונה ניצבו הג'ייאנטס והדודג'רס בתיקו צמוד על המקום הראשון, דבר שאילץ סדרה של הטוב משלוש בין הקבוצות על מנת להכריע. הג'ייאנטס ניצחו במשחק הראשון בתוצאה 3-1. במשחק השני הביסו הדודג'רס בתוצאה של 10-0. במשחק השלישי והמכריע נראה שהברוקלין בדרך לניצחון בעת שהובילו 4-2 בתחילת הסיבוב התשיעי, עם זאת הצליח שחקן הג'ייאנטס, בובי ת'ומסון לחבוט הום-ראן שהביאה שלושה רצים של הג'ייאנטס הביתה ועל ידי כך לזכייה של הג'ייאנטס באליפות הנשיונל ליג. חבטת ההום-ראן של בובי ת'ומסון זכתה לכינוי ה"יריה שנשמעה מסביב לעולם" ("Shot Heard 'Round The World").
בשנת 1955 ביטוי "חכו לשנה הבאה!" זכה לשימוש מעשי. הברוקלין דודג'רס ניצחו בסדרת הגמר את הניו יורק יאנקיס בשבעה משחקים. בעיקר זכור מהסדרה היא נקודת הניצחון שנעשתה במשחק השביעי. הנקודה נעשתה על ידי פסילה כפולה באמצעות תפיסה מרהיבה של הכדור על ידי סנדי אמורוס (שרף את החובט יוגי ברה) וזריקת הכדור לעבר התחנה הראשונה שם נשרף שחקן היאנקיס גיל מקדונלנד. המהלך שמר על הובלת הדודג'רס בתוצאה 2-0. בשנה שלאחר מכן הפסידו הדודג'רס את האליפות ליאנקיס גם כן בסדרה של שבעה משחקים.
המעבר לקליפורניה.
בשנת 1950 נהפך איש העסקים והנדל"ן וולטר אומאלי לבעל הרוב מבין הנהלת הדודג'רס לאחר שקנה את החלק בבעלות המשותפת של בראנץ' ריקי ואת העזבון של ג'ון ל. סמית' המנוח. במשך תקופה ארוכה עמל אומאלי על הניסיון של קניית חלקת אדמה חדשה בברוקלין בה יוקם אצטדיון חדיש יותר מן Ebbets Field שהיה ישן ולא התאים עבור אירוח משחקים יותר. רכז הבנייה של ניו יורק סיטי, רוברט מוזס, ביקש לכפות על אומאלי לקנות אדמה באזור פארק פלאשינג מדוז (האזור בו הוקם לבסוף אצטדיון שיי) ושהאצטדיון יהיה בבעלות העירייה ולא בבעלות פרטית של אומאלי. לאחר שאומאלי הבין שהוא לא יוכל לקנות חלקת אדמה באזור ברוקלין עבור האצטדיון, הוא התחיל לשקול העתקה של מיקום של הקבוצה.
באותה תקופה החלה התפתחות התעופה האזרחית לאחר מלחמת העולם השנייה, דבר שגרם לכך שמיקום הקבוצות לא הוגבל יותר על פי מסלולי מסילות הרכבת ואיפשר לקבוצות להתמקם במקומות רחוקים יותר כגון מערב קליפורניה תוך כדי שמירה על זמני לוח המשחקים הצפוף. כאשר השתתפו פקידי לוס-אנג'לס בסדרת הגמר ב-1956 תוך כדי חיפוש קבוצה שתעבור לעיר המלאכים, הם אפילו לא היו בכיוון של פנייה לדודג'רס. המהלך המתוכנן שלהם היה לפנות לקבוצת Washington Senators (אשר לבסוף בשנת 1961 עברה לבלומינגטון, מינסוטה ונהפכה לקבוצת מינסוטה טווינס). באותו זמן חיפש אומאלי פתרון לבעיית קניית האדמה באזור ברוקלין תוך כדי שהוא מזמין את הפקידים מלוס אנג'לס לשיחה על אפשרות מעבר קבוצה. לוס אנג'לס הציעה לו את מה שניו יורק התנגדה לו: סיכוי לקניית אדמה והקמת אצטדיון בבעלות פרטית תוך כדי שכל בקרת הכספים תהיה תחת פיקוחו.
כמו הדודג'רס, בעלי הג'איינטס, הוראס סטונהאם, נתקל בקושי דומה במציאת מיקום לבניית אצטדיון חדש שיחליף את האצטדיון הישן של הקבוצה - Polo Grounds. סטונהאם שקל בהתחלה להעביר את הג'איינט למיניאפוליס אולם שוכנע לבסוף להעתיק את מיקום הקבוצה לסן פרנסיסקו דבר ששמר על היריבות בין הקבוצות לאחר מעבר הקבוצות מן מדינת ניו יורק. הברוקלין דודג'רס ערכו את משחקם האחרון ב-Ebbets Field בתאריך ה-24 בספטמבר 1957, במשחק עצמו גברה הדודג'רס בתוצאה 0-2 על פיטסבורג פיירטס.
ב-18 באפריל 1958, התקיים במשחק הראשון של הלוס אנג'לס דודג'רס בלוס אנג'לס כאשר הם מנצחים בתוצאה 5-6 את הג'ייאנסט שעברו מניו יורק לסן פרנסיסקו והנפכו לסן פרנסיסקו ג'איינטס. המשחק נערך בלוס אנג'לס ממוריאל קוליסיאום אל מול קהל שהכיל 78,672 אוהדים. בשנת 2007 יצא הסרט הדוקומנטרי "Brooklyn Dodgers: Ghosts of Flatbush, "הסרט מתאר את ההיסטוריה של הדודג'רס מן הימים המוקדמים ועד המעבר ללוס אנג'לס. בסרט עצמו נטען שאומאלי עצמו היה כה שנוא על ידי אוהדי הדודג'רס לאחר המעבר לקליפורניה כך שנאמר: "אם תשאל אוהד ברוקלין דודג'רס, יש לך אקדח רק עם שני כדורים ואתה באותו חדר עם היטלר, סטלין ואומאלי במי תירה? התשובה: באומאלי פעמיים!
בתרבות.
הסרט 42 שיצא לאקרנים בשנת 2013 מתאר את חייו של ג'קי רובינסון.
הסרט הדוקומנטרי "Brooklyn Dodgers: Ghosts of Flatbush, "שיצא בשנת 2007 מתאר את ההיסטוריה של הדודג'רס מן הימים המוקדמים ועד המעבר ללוס אנג'לס.
הספר The Boys of Summer שנכתב על ידי רוג'ר קאהן ופורסם בשנת 1972 מתאר את קבוצת הברוקלין דודג'רס מן השנים המוקדמות ועד הזכייה ההיסטורית באליפות בשנת 1955.
פרחיה של אידה
פרחיה של אידה (בדנית: Idas blomst) ידוע לעיתים גם כפרחיה של אידה הקטנה. הוא סיפור ילדים שנכתב בידי הסופר הדני הנס כריסטיאן אנדרסן.
תוכן הסיפור.
ילדה קטנה בשם אידה מספרת לידידה שפרחיה נבלו. הידיד מסביר לה שאין זה נכון והם רק עייפים משום שרקדו בלילה בטירת המלך. הוא מספר לאידה המרותקת שבכל לילה כמעט עורכים הפרחים מסיבות ריקודים, ואין איש יודע. אידה מאמינה לסיפור, ולכן מפנה את מיטתה של בובתה ומניחה את הפרחים בתוכה כדי שיוכלו לנוח. את הבובה היא מניחה במגירה עם שאר הצעצועים.
בלילה היא מתעוררת כאשר היא שומעת נגינת פסנתר מן החדר הסמוך. להפתעתה היא מגלה שם את כל הפרחים רוקדים. וגם הפרחים הנובלים שלה והצעצועים מצטרפים לריקוד. הפרחים הנובלים מודים לבובה על שפינתה את מיטתה עבורם, ומבקשים ממנה להגיד לאידה לקבור אותם למחרת באדמה, כיוון שזהו היום האחרון שנותר להם לחיות. אם יקברו באדמה - הם יפרחו שוב באביב. אידה שומעת כל זאת, ולמחרת תובעת מהבובה להגיד לה מה אמרו הפרחים למסור לה. הבובה לא עונה דבר. אידה מניחה את הפרחים בתוך ארון מתים מאולתר, ובעזרת בני דודיה מנורווגיה קוברת אותם באדמה.
אליעזר פפר
אליעזר פָּפֶּר (12 באוקטובר 1861 נהר טוב אוקראינה - 9 ביוני 1926 תל אביב) - מורה לעברית ומנהל בית ספר. מאנשי העלייה השנייה. מורה בבית חינוך בנות בתל אביב. ממייסדי הסתדרות המורים.
ביוגרפיה.
אליעזר פפר (Paper) נולד ב-1861 במושבה החקלאית היהודית נהר טוב שבפלך חרסון להוריו דוד יהודה וחיה פפר. אליעזר גדל במסגרת החינוך התורני אולם בהמשך הרחיב את תחומי לימודיו החילוניים והשתלם בשפה הרוסית, בספרות הרוסית ובהשכלה כללית. ב-1880 נבחן והוסמך על ידי המדינה כמורה לבית ספר עממי והחל ללמד עברית בבית הספר העברי בעיירה גולאיה פריסטאן שבעיר קרים ובהמשך מונה למנהל אותו בית ספר. ב-1896 מונה למנהל כללי של תלמוד התורה בחרסון. גישתו של אליעזר ללימוד העברית הייתה "ללמד עברית בעברית".
ב-1880 נישא אליעזר לשרה בת נחום סברדלוב ולזוג נולדו 6 ילדים.
הצלחתו של אליעזר בהוראת השפה העברית בחרסון התפרסמה ברחבי העולם היהודי והוא הוזמן על ידי הועד האודיסאי של חובבי ציון ללמד בבית הספר לבנות שיסד הוועד ביפו.
ב-1904 עלה אליעזר ארצה יחד עם הוריו, אשתו וילדיו. בהגיעם ארצה הצטרף אליעזר לאגודת אחוזת בית ובנה את בית המשפחה בתל אביב. אליעזר החל ללמד חשבון ומוזיקה בבית הספר וכמורה היה שותף להקמת הסתדרות המורים ועסק רבות בהכנת חומרי לימוד וחוברות הדרכה (בשיתוף אברהם אברונין).
בנוסף לעיסוקו בהוראה נמשכו אליעזר ובני משפחתו לעיסוקים תרבותיים וכבר בשנת עלייתו (1904) שיחק יחד עם ילדיו, שלמה ורבקה, בהצגות הראשונות של חובבי הבמה הדרמטית ביפו. ב-1906 נמנה עם מייסדי אגודת חובבי הבמה העברית, .
ב-1917 בתקופת מלחמת העולם הראשונה ערכו הטורקים את גירוש תל אביב ואליעזר ובני משפחתו נדדו צפונה. תחילה ישבו בסג'רה, אחר עברו לטבריה שם שהתה המשפחה במשך שנה כשבמהלכה ניהל אליעזר בית הספר עממי לילדי הגולים (בשיתוף עם ישראל יהודה אדלר). בסופו של דבר השתקעה המשפחה בצפת שם שימש אליעזר, במשך שלוש שנים, כמורה וכמנהל בית ספר כשבנוסף עסק גם בפעילות ציבורית-תרבותית. אליעזר ומשפחתו נשארו בצפת עד שנת 1925 ואז חזרו לתל אביב ואליעזר חזר למשרתו בבית הספר לבנות.