ניוטון נהיה בעל ברית של ויליאם וילברפורס, מנהיג המסע הפרלמנטרי לביטול סחר העבדים. הוא הספיק בחייו לראות את העברת החוק "החוק נגד סחר העבדים 1807". (Slave Trade Act 1807 ) שהועבר בפרלמנט של בריטניה ב-25 במרץ 1807.
כותב מזמורים.
בשנת 1767 ויליאם קופר (William Cowper), המשורר, עבר לאולניי. הוא היה מאמין מסור ופעיל בכנסייה, ושיתף פעולה עם ניוטון בכתיבת מזמורים, אשר יצאו לאור בשנת 1779 כמזמורי אולניי. לפרסום זה הייתה השפעה גדולה על התפתחות המזמורים באנגלית. ניוטון כתב מזמורים רבים שנחשבים לנכסי צאן ברזל בתרבות הפרוטסטנטית האנגלו-סקסונית, כאשר החשוב והמוכר ביניהם הוא "Amazing Grace".
Amazing Grace.
"Amazing Grace" נכתב עבור דרשת ראש השנה של שנת 1773. לא ידוע אם הצגתו הראשונית לוותה במוזיקה, וייתכן שחברי הקהילה שרו אותו ללא מוזיקה . לאחר שהוצא לאור בשנת 1779 ב"מזמורי אולניי", שקע המזמור באנגליה לאלמוניות יחסית. לעומת זאת, בארצות הברית, היה השיר "חסד מופלא" בשימוש נרחב במהלך תחילת המאה ה-19 יחד עם "ההתעוררות הגדולה השנייה" (Second Great Awakening). המזמור בוצע עם יותר מ-20 מנגינות שונות, אבל בשנת 1835 הוא עובד למנגינה בשם "ניו בריטניה" (New Britain). מנגינה זו היא הידועה ביותר לשיר זה.
למזמור הייתה השפעה רבה על מוזיקת הפולק והגוספל וזכה לפופולריות רבה בקרב האפרו-אמריקאים, שם הפך להמנון של תקווה ומלחמה בדיכויי. המסר האוניברסלי של גאולה וחזרה בתשובה היה גורם משמעותי בהצלחתו ובמעברו המוצלח לתוך המוזיקה החילונית. "Amazing Grace" ראה התעוררות מחודשת בפופולריות בארצות הברית במהלך 1960 והוקלט אלפי פעמים במהלך המאה ה–20 ואף הופיע מספר פעמים במצעדי הפזמונים.
דקימוס סיוס סנקה
דקימוס סיוס סנקה (בלטינית: Decimus Seius Seneca) היה מצביא רומאי שחי ופעל במהלך המאה ה-2. כיהן כקונסול בשנת 151 או בשנת 152 לספירה, ומושל פרובינקיית סוריה פלשתינה בשנים 157-155.
תולדות חייו.
סנקה היה קונסול בשנת 151 או בשנת 152 לספירה. בשנת 1993 פורסם על ידי בורל כתובת הקדשה מקיסריה של מושל הפרובינקיה סוריה פלשתינה ד. סיוס סנקה, הוא תארך את הכתובת לשנים 135-212.
בשנת 1997 פרסם פטר וויס תעודת שחרור משנת 157 לספירה מהפרובינקיה סוריה פלשתינה, תחת פיקודו של ד. סיוס סנקה.
קישורים חיצוניים.
Caesarea Columns, 135-305 CE, COJS.org
יהדות פלובדיב
יהדות פלובדיב היא קהילה יהודית בת מספר קהלים, שהתקיימה בעיר פלובדיב שבבולגריה, מהמאה ה-2 ועד המאה ה-6 או ה-7 ומתקיימת מהמאה ה-12 ועד ימינו. פלובדיב הייתה ערש התנועה הציונית בבולגריה וראשי קהילתה כיהנו במשך שנים ארוכות גם כראשי הקהילה היהודית במדינה. ב-1930 הגיעה הקהילה לשיא גודלה, מנתה 6,675 נפשות, והייתה השנייה בגודלה מבין קהילות יהדות בולגריה לאחר הבירה סופיה.
עדויות ארכאולוגיות להתיישבות יהודים בעיר מתוארכות לשלהי המאה ה-2 והן מן הקדומות בבולגריה. הייתה זו קהילה רומניוטית ולה בית כנסת וככל הנראה חרבה בין המאה ה-5 למאה ה-7. החל מראשית המאה ה-13, תקופת האימפריה הבולגרית השנייה, שוב מתועדת קהילה יהודית רומניוטית בעיר. בשלהי המאה ה-14, לאחר הכיבוש העות'מאני הגיעו לעיר מגורשים מהונגריה ובהמשך מגורשים מצרפת ומבוואריה אשר הקימו בעיר קהלים נפרדים. ב-1494 הגיעו לפלובדיב מגורשי ספרד ובמספרם הגדול החלו לשנות את אופי הקהילה, תוך ששאר הקהלים נטמעים בהדרגה לתוך הקהילה הספרדית. פלובדיב הייתה צומת מסחר חשובה, משום מיקומה על אם הדרך בין סופיה לאדירנה וסלוניקי ובני הקהילה התבלטו כסוחרים. במהלך המאה ה-17 נבנתה השכונה היהודית של העיר שנקראה אורטה מיזאר.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1878-1877) הפכה פלובדיב לבירת רומליה המזרחית מתוקף סיכומי קונגרס ברלין ולעיר הגיעו מאות פליטים מרחבי בולגריה. בתקופה זו היגרו לעיר יהודים מאזורי מולדובה, פולין ואוקראינה אשר חידשו את הקהילה האשכנזית בעיר. העיר הייתה ערש התנועה הציונית בבולגריה וב-29 בדצמבר 1898 נערכה בפלובדיב ועידת היסוד של ההסתדרות הציונית בבולגריה ונציגי הקהילה מילאו חלק חשוב בהנהגת התנועה. באופן הדרגתי, איבדה פלובדיב את בכירותה כמרכז הפוליטי של יהדות בולגריה לטובת עיר הבירה סופיה והתהליך הואץ לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם ההגירה הפנימית הגדולה לסופיה. עשר השנים שבין 1939 ל-1949 היו המכריעות בתולדותיה. ב-1939 גורשו כשישית מבני הקהילה אל מחוץ לגבולות הממלכה במסגרת "המסע לגירוש נתינים זרים". ב-10 במרץ 1943 ניצלו יהודי פלובדיב משילוח למחנות ההשמדה, לאחר שכבר בוצעה אקציה בעיר ומאות רבות מבני הקהילה נעצרו ורוכזו בשטח בית הספר היהודי.
ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה ברחבי בולגריה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית וזכתה לחסות הצבא האדום אשר כוחותיו הגיעו לסופיה, והממשל הפרו-מלוכני סולק. במקביל השתלטו בכוחניות חברי "חזית המולדת היהודית", רובם חברי המפלגה הקומוניסטית על מוסדות הקהילה. פעילות התנועות הציוניות ותנועות הנוער התחדשה תוך עימותים מול הקומוניסטים היהודים ובהדרגה החל תהליך העלייה לישראל, אשר התעצם לאחר הקמת המדינה ובמסגרתו עלו כ-5,000 מיהודי העיר. עליית יהודים מפלובדיב נמשכה עד 1952 וגם לאחריה המשיכה הקהילה הקטנה שנותרה להתבלט בפעילות קהילתית בעלת סממנים יהודיים לאומיים, עניין שלא היה לרוח ממשלו של וולקו צ'רבנקוב. בהשראת צ'רבנקוב, בוצע במרץ 1953 "טיהור" בקהילה בשל "סטיות לאומניות" ובמסגרתו נעצרו וסולקו מתפקידם, מורים גננות וחלק מראשי הקהילה. לאורך שנות השלטון הקומוניסטי התמעטו חיי הקהילה וגברה ההתבוללות, אך יהודי העיר המשיכו לטול חלק בחיים הציבוריים בבולגריה. לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי, עלו מקצת מיהודי העיר לישראל ובמקביל חודשה הפעילות הקהילתית. בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21 מנתה הקהילה היהודית בפלובדיב 500 נפשות.
היסטוריה.
יסוד הקהילה וחורבנה.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 נחשפו בפלובדיב שרידי בית כנסת עתיק, שחלקו התחתון, הקדום יותר, תוארך לסוף המאה ה-2 או ראשית המאה ה-3 וחלקו העליון לסוף המאה ה-4 או ראשית המאה ה-5. עוד נמצאו כתובות ביוונית ביזנטית ותבליט מנורת שבעת הקנים המעידים על היותו של האתר בית תפילה יהודי. ביחד עם שרידי בית הכנסת בגיגן, מהווה ממצא זה את העדות הקדומה ביותר להתיישבות יהודים רומניוטים בבולגריה, עת נשלט האזור על ידי האימפריה הרומית. מעבר לשרידים אלו, המעידים על קיום הקהילה, אין ממצאים המעידים על גודלה או פעילותה והמחקרים בנושא מועטים. במהלך המאה ה-5 ידע האזור פלישות של שבטים הונים וגותים, וקיימת סברה שהקהילה חרבה במהלך פלישות אלו. סברה נוספת גורסת שבראשית המאה ה-7, תקופת שלטונו של הקיסר הביזנטי פוקאס, אולצו היהודים להתנצר.
ימי הביניים-חידוש הקהילה.
עדויות לחידוש הקהילה בפלובדיב מצויות מתקופת האימפריה הבולגרית השנייה. בראשית המאה ה-13, במהלך מסע הצלב הרביעי, נכבשה העיר בידי כוחות הצלבנים וקיים תיעוד על טבח בנתינים הבולגרים ובכלל זה רציחתם של כמה עשרות יהודים. ב-1205 עלה בידי הצאר הבולגרי קאלויאן לכבוש מחדש את העיר. המסורת היהודית מספרת שכנקמה על רצח נתיניו היהודים הנאמנים הורה קאלויאן להוציא להורג את כל ראשי הכנסייה וראשי היישוב שמינו הכובשים. היסטוריונים מציינים שיש באירועים אלו כדי להעיד שקהילה יהודית התקיימה בעיר עוד משלהי המאה ה-12. הרב יונה אשכנזי מקושטא כתב באחד מספריו, שקהילה יהודית רומניוטית נתקיימה בפלובדיב ב-1364, סמוך מאוד לכיבושה על ידי צבאותיו של מוראט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית.
התקופה העות'מאנית.
קהילה מרובת קהלים.
ב-1374 הגיעו לפלובדיב יהודים מהונגריה, שגורשו על יד לאיוש הראשון, מלך הונגריה. בהמשך הגיעו לעיר יהודים שגורשו מצרפת בצו המלך שארל השביעי, וב-1471 הגיעו לעיר יהודים שגורשו מבוואריה על ידי לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה. הוקמו שני קהלים נפרדים בעיר, קהל אשכנזים, שכלל את הבווארים והצרפתים, וקהל הונגרים שכינו את רבם וראש קהילתם חָכְמוֹש.
בספרי שאלות ותשובות קיים תיעוד להקמת בית הכנסת "אראגונה" של מגורשי ספרד ב-1494. תיעוד זה מציין את מועד הגעת מגורשי ספרד לפלובדיב. המגורשים הוזמנו לשטחי האימפריה העות'מאנית על ידי הסולטאן באיזיט השני, שהנחה באמצעות פירמן מיוחד את מושלי המחוזות לסייע ליהודים להתיישב בשטחי האימפריה. יהודי ספרד, שהיו אוריינים, בעלי מקצוע וחלקם הגדול רב-לשוניים, נקלטו באימפריה ושגשגו בה. במספרם הרב עיצבו מחדש את פני הקהילה של פלובדיב, שהחלה בהדרגה לקבל צביון ספרדי.
לקראת מחצית המאה ה-16, בתקופת שלטונו של סולימאן הראשון, נכבשה ממלכת הונגריה ויהודים רבים היגרו לשטחי בולגריה וחלקם הגיעו גם לעיר פלובדיב. במחצית השנייה של המאה ה-16, בתקופתו של הסולטאן סלים השני, הגיעו לפלובדיב יהודים שגורשו מאיטליה על ידי האפיפיור פיוס החמישי והצטרפו לקהילה הספרדית שבעיר. ב-1578 עבר נוסע בעיר ותיעד שלושה בתי כנסת, שהעידו על קיומם של שלושה קהלים: ספרדים, אשכנזים והונגרים. הרומניוטים, שכונו בפי בני הקהל הספרדי גְרֶיגוֹס (יוונים), נטמעו לתוך הקהילה הספרדית הגדולה ופסק התיעוד לגביהם. שמות משפחה מסוימים ששרדו, כמו רומאנו או פאפו (פאפוס), שנגזרו מהתייחסות הספרדים למוצאן של המשפחות הרומניוטיות, מעידים על קיומה של הקהילה.