ממרץ 2015 דאו כיהנה כשרה במספר משרדי ממשלה. מאז יוני 2018 היא מכהנת כשרת לשיתופי פעולה בינלאומיים.
יוניס ניוטון פוט
יוניס ניוטון פוט (באנגלית: Eunice Newton Foote; 17 ביולי 1819 – 30 בספטמבר 1888) הייתה מדענית, פיזיקאית, ממציאה, ופעילה למען זכויות נשים מסנקה פולס, שבניו יורק. היא הייתה המדענית הראשונה שגרסה כי שינוי חלקו היחסי של הפחמן הדו-חמצני באטמוספירה ישנה את הטמפרטורה שלה, בהרצאה שנשאה בכנס האיגוד האמריקני לקידום המדע בשנת 1856. מכיוון שלא היה מקובל אז שנשים יציגו עבודות בפני ה-AAAS, פרופסור ג'וזף הנרי ממכון סמיתסוניאן מסר את המאמר שזיהה את המחקר כעבודתה. אף על פי שהניסויים שלה לא הבחינו בבירור בין ההשפעה של קרינת שמש מקרית לזו של גלי אינפרא אדום ארוכים, פוט זיהתה את הגורם הבסיסי למה שאנו מכנים כיום אפקט החממה.
קורות חייה.
יוניס ניוטון נולדה בשנת 1819 בגושן, קונטיקט, אך גדלה בטרוי, ניו יורק. אמה הייתה תרזה ניוטון, ואביה היה אייזק ניוטון הבן, במקור מגושן, קונטיקט ואחר כך חקלאי במזרח בלומפילד, ניו יורק. היו לה שש אחיות וחמישה אחים.
יוניס למדה בסמינר לנשים בטרוי, שלימים נקרא בית הספר ע"ש "אמה וילארד", בשנים 1836–1838. סטודנטיות בסמינר הורשו להשתתף במכללה למדעים הסמוכה, ושם למדה פוט כימיה בסיסית וביולוגיה. שם היא הושפעה מספרי הלימוד של אלמירה הארט לינקולן פלפס, אחותה של אמה וילארד, שהייתה חלוצה במדע, מומחית בבוטניקה, והחברה השלישית ב- AAAS.
ב-12 באוגוסט 1841 התחתנה עם אלישע פוט, שופט, סטטיסטיקאי וממציא ממזרח בלומפילד. אלישע ויוניס התגוררו בסנקה פולס, ובהמשך הם עברו לסרטוגה, ניו יורק. יוניס תוארה כ"ציירת טובה של דיוקנאות וציורי נוף". לשניים היו שתי בנות: מרי פוט (1842–1931), אמנית וסופרת, ואוגסטה ניוטון פוט (1844–1904), סופרת ואוצרת בברנרד קולג'.
יוניס פוט קבורה בבית העלמין גרינווד בברוקלין, ניו יורק.
קריירה.
כחברת ועד בוועידת סנקה פולס בשנת 1848, ועידת זכויות הנשים הראשונה, פוט הייתה אחת החותמות על הצהרת הזכויות של הכנס. גם בעלה אלישע חתם על ההכרזה. היא הייתה אחת מחמש הנשים שהכינו את הליכי הוועידה לפרסום. פוט הייתה שכנה וחברה של הסופרת אליזבת קיידי סטנטון.
מחקר.
פוט ערכה סדרת ניסויים שהדגימו את האינטראקציות של קרני השמש בגזים שונים. היא השתמשה במשאבת אוויר, ארבעה מדחומים ושני גלילי זכוכית. תחילה הציבה שני מדחומים בכל צילינדר, ואז באמצעות משאבת האוויר היא פינתה את האוויר מצילינדר אחד ודחסה אותו בשני. כאשר שני הצילינדרים הגיעו לאותה טמפרטורה, היא הניחה אותם באור השמש כדי למדוד את ההבדלים בטמפרטורה לאחר החימום ובתנאי לחות שונים. היא ביצעה ניסוי זה בפחמן דו-חמצני, אוויר רגיל, ומימן. מבין הגזים שבדקה, פוט הגיעה למסקנה כי חומצה פחמתית ( CO2 ) לכדה הכי הרבה חום, והגיעה לטמפרטורה של 52 מעלות צלזיוס.
בנוגע להיסטוריה של כדור הארץ, סברה פוט כי "אטמוספירה של הגז הזה תיתן לאדמה שלנו טמפרטורה גבוהה; ואם, כפי שיש כאלה המניחים, בתקופה אחת בהיסטוריה שלה, האוויר יתערבב בה במידה גדולה יותר מאשר במצב הנוכחי, זה בוודאי יביא לטמפרטורה גבוהה יותר..."
פוט המחישה את ממצאיה במאמר שכותרתו, "נסיבות המשפיעות על חום קרני השמש", שהתקבל באספה השנתית השלישית לקידום המדע ב-23 באוגוסט 1856. לא ברור מדוע פוט לא הציגה את עבודתה שלה בכנס, מכיוון שבעיקרון נשים כבר הורשו אז לדבר; במקום זאת, פרופ' ג'ון הנרי ממוסד סמיתסוניאן הציג את ממצאי עבודתה. לפני שהציג את מחקרה של פוט, הנרי הציג את הממצאים באומרו כי "למדע אין מדינה ואין מין. תחום האישה מכיל לא רק את היפה והשימושי, אלא גם את האמת".
המאמר של פוט פורסם מאוחר יותר באותה שנה בשמה בכתב "העת האמריקאי לאמנויות ומדע".
ככל הנראה מבלי שהיה מודע לפרסום המחקר של פוט בשנת 1856 ב-AAAS, שלוש שנים לאחר מכן, דיווח ג'ון טינדל על תוצאותיו ובחן כיצד גזים שונים לכדו קרינה תרמית אינפרא אדום. מאמרו ציין: "איננו יודעים דבר על ההשפעה אפילו של אוויר על חום המוקרן ממקורות יבשתיים... ביחס לפעולה של גזים אחרים על חום, אין ברשותנו, עד כמה שידוע לי, אפילו ניסוי אחד". באופן שגוי, טינדל זכה לרוב בקרדיט עבור ביצוע העבודה הבסיסית על אפקט החממה ועל מדע שינוי האקלים.
פוט עבדה גם על עירור חשמלי של גזים. באוגוסט 1857, עבודותיה פורסמו שוב "ב"רשומות ההתאחדות האמריקאית לקידום המדע"". בשנת 1860 היא רשמה פטנט על "מילוי לסוליות מגפיים ונעליים".
הכרה.
בשנת 2010, גאולוג הנפט בדימוס ריי סורנסון נתקל בעבודתה של פוט בגיליון 1857 של כתב העת Annual Scientific Discovery. הוא הבין מיד שפוט הייתה הראשונה לקשר בין פחמן דו-חמצני לשינויי אקלים וכי עבודתה לא זכתה להכרה.
בינואר 2011 פרסם סורנסון את ממצאיו בקשר לפוט ב-AAPG Search and Discovery, שזכו ל"יותר תגובה מכל אחת מהעבודות האחרות שלו". בשנת 2018, סימפוזיון באוניברסיטת קליפורניה, סנטה ברברה הכירה בתרומתה של פוט למדעי האקלים ובמחדל של השמטתה מההיסטוריה של התחום.
מאז שמחקריה של פוט נכנסו לתודעה המחקרית הציבורית, התנהל ויכוח ממושך בשאלה האם טינדל השתמש בכוונה בעבודותיה של פוט ללא קרדיט ראוי או שמא מדובר רק בתזמון מקרי.
סובארו R2
סובארו R2 (ביפנית: スバル・R2, באנגלית: Subaru R2) היא מכונית סופרמיני, שהוגדרה בקטגוריית כלי הרכב ביפן "Kei car" מתוצרת יצרן הרכב היפני סובארו אשר יוצרה בין השנים 2003–2010.
מגדל המים (שכונת אגרובנק)
מגדל המים בשכונת אגרובנק הוא מגדל מים גבוה, יצוק בטון, שנבנה בשנת 1935 כחלק מהקמת מערכת המים של שכונת אגרובנק בחולון. שימש את אנשי הביטחון של היישוב כעמדת תצפית ואיתות במהלך המרד הערבי הגדול ובמהלך מלחמת העצמאות. המגדל ניצב כיום בגן ציבורי קטן המקשר בין רחוב אז"ר במערב ורחוב אליהו קראוזה במזרח.
הרקע להקמת מגדל המים.
בסוף שנת 1934 החלה להיבנות שכונת אגרובנק, השכונה השלישית שתרכיב לימים את העיר חולון. השכונה הוקמה ביוזמתו של אריה שנקר, במטרה לבנות בה את בית החרושת לטקסטיל לודז'יה וליישב בה את פועלי בית החרושת.
הקמת שכונת אגרובנק נעשתה באופן מסודר, תוך דאגה לכל הפרטים הנדרשים על מנת לקיים את היישוב היהודי המבודד. פרטי התכנון והבנייה כללו בנייה מרוכזת של בתי השכונה, סלילה של כבישים ומדרכות, ויצירת מערכת מסודרת לאספקת מים. מפעל המים היה בבעלות אגרובנק ותושבי השכונה נדרשו לשלם 4 גרוש לחדר עבור אספקת המים. כחלק ממערכת האגירה והחלוקה של המים הוקם בשנת 1935 בנקודה הגבוהה בשכונה מגדל מים גבוה יצוק בטון, ששימש כמאגר מי השתייה של היישוב. בקומת הקרקע של המגדל הוצבו מנועי המשאבות שהעלו את המים לבריכת האגירה שבמרומי המגדל.
מגדל המים נבנה מבטון מזוין על מנת שיוכל לשמש גם כעמדת הגנה בשעת הצורך. סביב שולי גג המגדל נבנה מעקה גבוה יצוק בטון, והמדרגות שהובילו אל ראש המגדל נבנו כשהן מוסתרות בתוך גליל בטון, כך שגם תחת אש יוכלו הלוחמים המגינים על היישוב להגיע לעמדות שבראש המגדל כשהם מוגנים מאש האויב.
במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
ב-19 באפריל 1936, עם פרוץ אירועי המרד הערבי, נאלצו תושבי שכונת אגרובנק לנטוש את היישוב ולעבור להתגורר במקוה ישראל. כעבור יומיים, ב-21 באפריל, הגיעו מתל אביב כ-40 חברי הגנה במטרה להגן על השכונה ועל השכונות הסמוכות. לקבוצת חברי ההגנה הצטרפו תושבים מן השכונה, כולל נערים ונערות שקיבלו על עצמם לסייע בהגנת היישוב בתפקידים שונים דוגמת עזרה ראשונה וקשר.
על פעילותה של יחידת הקשר ביישוב, ועל האופן בו עשתה שימוש במגדל המים העידה חדווה (קריצמן) קדרון, אחת מבנות היחידה:
מגדל המים שבשכונת אגרובנק שימשה כתחנת ממסר להעברת ידיעות בין מגדל המים ברחוב מזא"ה בתל אביב ובין אנשי ההגנה בראשון לציון.
במלחמת העצמאות.
עם פרוץ מלחמת העצמאות השתדל ארגון ההגנה לבסס את הקשר בין המפקדות השונות ובין המפקדות והעמדות על קשר אלחוטי וקשר טלפוני. בחודש פברואר 1948 נסללו קווים של טלפון שדה למקוה ישראל, חולון ובת ים, ומרבית התקשורת בוצעה באמצעות קווים אלו. עם זאת, מערך האיתות לא בוטל, ומעת לעת נדרשו לעשות בו שימוש במקרים של תקלות או ניתוק קשר. גם מגדל המים של שכונת אגרובנק נותר חלק מרשת הקשר של ההגנה, למרות שכמעט ולא היה בשימוש.
המאבק על שימור מגדל המים.
החל מתחילת שנות ה-40, זמן קצר לאחר הקמת המועצה המקומית חולון, החלה חברת "מקורות" לפעול ביישוב ולרכוש את הבעלות על מפעלי המים שהוקמו בשכונות השונות. בשלב ראשון רכשה חברת מקורות 50% ממפעל המים של שכונת אגרובנק, ובשנת 1947 נרכשו יתר מניות החברה ומפעל המים השכונתי, כולל מגדל המים, עבר לבעלות מלאה של חברת "מקורות". בשנים שלאחר מכן נבנו בתי קומות סביב המגדל, וגובהו לא התאים עוד להזרמת מים לאותם מבנים. בשנת 1976, לאחר שהוא הפסיק לשמש את מערכת המים המקומית, המגדל הוזנח ועם השנים הוא החל להתפורר. בשנת 1990 החלו לנשור גושי בטון מן המגדל, ועל מנת למנוע פגיעה בנפש גודר האזור שסביב המגדל על ידי אנשי חברת מקורות שמשרדיה שכנו בקומת הקרקע שלו. בשלב זה לא נעשה דבר על מנת לשפץ את המגדל. בשנת 1995 הודיעה חברת מקורות על כוונתה לפרק את המגדל, כיוון שאין ביכולתם לתחזק אותו.