המבנה הוקם בשנת 15 לפנה"ס בדנדור (שנקראה בעבר טוטזיס – כ-80 ק"מ דרומית לאסואן) בהוראת אוגוסטוס ושימש מקדש מצרי עד הפיכתו, בשנת 577 לכנסייה קופטית. כתובת המנציחה את הקדשת המבנה ככנסייה מופיעה על חזית המבנה.
במהלך המאה ה-19 הותירו תיירים אירופים שביקרו במבנה כתובות גרפיטי על קירותיו.
בשנת 1963 בשל בניית סכר אסואן היה המבנה צפוי להיות מוצף במי האגם שדרומית לסכר, ולכן הוחלט להעביר את המקדש ממקומו. לאות תודה על המימון והעזרה שנתנה ארצות הברית לממשלת מצרים להעתקת מקדשים ואנדרטאות מצריות ממקומם ולהצילם מהצפה, החליטה ממשלת מצרים בשנת 1965 לתת את המקדש במתנה לארצות הברית. המבנה פורק, אבניו במשקל כולל של 800 טונות סומנו (הגדולות שבהן שקלו 6.5 טונות כל אחת), ונשלחו לארצות הברית באונייה קונדורדיה סטאר. בארצות הברית נערך מכרז בין 661 מוסדות שונים אשר רצו להציג את המקדש. כמו כן נשקלו הצעות להקים את המקדש על גדת נהר הפוטומק בוושינגטון הבירה או על גדת נהר צ'ארלס בבוסטון, אולם בשל חשש מפגיעת מזג האוויר באבן החול של המקדש הוחלט כי המבנה יינתן למי שיוכל לבנותו בתוך מבנה המסוגל לשמר אותו בתנאים אקלימיים מתאימים. ב-27 באפריל 1967 הוחלט להעניק את המבנה למוזיאון המטרופוליטן לאמנות. המקדש נבנה מחדש בתוך אגף סאקלר של המוזיאון בשנת 1978 באולם שתוכנן על ידי משרד האדריכלים קווין רוש, ג'ון דינקלו ושות'. באולם נבנתה בריכת השתקפות וקיר מוטה מאחורי המקדש מסמלים יחד את מיקום המקדש ביחס לנילוס ולצוקים שניצבו מאחורי המקדש במקומו המקורי. קירות הזכוכית של האולם נועדו להראות את המקדש בתאורה טבעית.
תיאור המקדש.
המקדש בנוי אבן חול, אורכו 25 מטרים משער המקדש ועד חלקו האחורי (קודש הקודשים), וגובהו 8 מטרים בנקודה הגבוהה ביותר. המקדש מעוטר בכתב חרטומים ובתחריטים אשר היו צבועים (כיום הצבע דהה ואינו נראה). בין התחריטים המופיעים על קירות המקדש ניתן לראות גומא הפפירוס ופרחי לוטוס. על שער המקדש הראשי ושער הכניסה למבנה הראשי תחריטים של השמש וכנפיים המסמלים את אל השמים הורוס. על הקירות החיצוניים של המבנה מופיעה דמותו של אוגוסטוס בדמות פרעה המביא מנחות לאלים איזיס, אוזיריס ובנם הורוס. בחדר הראשון של המקדש (האולם) תגליפים של אוגוסטוס מתפלל. החדר האמצעי של המקדש (הקודש) בו הוקרוב המנחות, והחדר הפנימי (קודש הקודשים) אינם מעוטרים.
יצחק גולן (חבר הכנסת)
יצחק גולן (27 באוגוסט 1912 - 14 באוקטובר 1991) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת בשנים 1959–1977.
גולן נולד בשנת 1912 בחודורוב שבפולין בשם יצחק גולדשטיין. בלבוב למד בגמנסיה העברית והחל לימודי משפטים באוניברסיטה. במקביל היה פעיל בתנועת "הנוער הציוני" ונבחר להנהגת התנועה הראשית בפולין. כן שימש גולן חבר המועצה הארצית של ההסתדרות הציונית בגליציה המזרחית. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל והיה מבין מייסדי קיבוץ אושה, מטעם התנועה שב בשליחות לפולין בשנת 1938 ובשנית ב-1947.
בארץ החל גולן לפעול כחבר הוועד הפועל והוועדה המרכזת של "העובד הציוני". בשנים 1944–1960 היה חבר המרכז החקלאי ומשנת 1947 כיהן גם בוועד הפועל הציוני. משנת 1949 שימש חבר מרכז, הנהלת ומזכירות המפלגה הפרוגרסיבית, מטעמה נבחר לכנסת הרביעית בשנת 1959.
כהונתו בכנסת נמשכה לאורך חמש כנסות רצופות, למעט תקופה קצרה בראשית הכנסת השישית עד להתפטרותו של משה קול ובראשית הכנסת השמינית, עד להתפטרותו של גדעון האוזנר. בשנת 1965 פרש מהמפלגה אל המפלגה הליברלית העצמאית, בה כיהן בשנים 1968–1974 כיו"ר הנהלת המפלגה ובשנת 1977 נבחר ליו"ר מרכז המפלגה. לאורך כהונתו בכנסת היה גולן חבר ועדת הכספים, ועדת הכלכלה, ועדת הכנסת, ועדת הפנים וועדת העבודה.
נפטר בשנת 1991 והובא למנוחות בבית העלמין המשותף לקיבוצים אושה, כפר המכבי ורמת יוחנן.
שמעון כנוביץ'
שמעון כנוביץ' (6 ביולי 1900 - 25 ביולי 1961) היה רופא ואיש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם המפלגה הפרוגרסיבית והמפלגה הליברלית.
ביוגרפיה.
כנוביץ' נולד בשנת 1900 באינסטרבורג שבפרוסיה המזרחית. הוא למד רפואה באוניברסיטאות קניגסברג, פרנקפורט וטיבינגן והתמחה ברפואת ילדים. בנעוריו החל לפעול בתנועה הציונית בגרמניה ולאחר מכן בארגוני הסטודנטים הציונים, וכיהן כמזכיר ההסתדרות הציונית בגרמניה.
בשנת 1933 עלה כנוביץ' לארץ ישראל. הוא החל לעבוד כרופא בקופת חולים, נבחר לסגן יו"ר ההסתדרות הרפואית והמשיך לעסוק ברפואה באופן פרטי. כן שימש כמרצה בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית ובחוג לפיסוכלוגיה חינוכית בסמינר הקיבוצים.
במקביל המשיך בפעילותו הציבורית, נמנה בין מייסדי מפלגת "עלייה חדשה" ועם הקמת המפלגה הפרוגרסיבית, היה בין חבריה. הוא נבחר מטעם המפלגה הפרוגרסיבית לכהן בכנסת הרביעית והיה חבר ועדת הפנים וועדת השירותים הציבוריים. במהלך כהונתו בכנסת הוקמה המפלגה הליברלית הישראלית כאיחוד של המפלגה הפרוגריבית והציונים הכלליים, וכחבר המפלגה הפרוגרסיבית הוא נמנה עם חבריה.
הוא ידוע בעיקר בגלל החוק למניעת מפגעים שנחקק בשנת 1961 והגדיר שלושה מצבים שייחשבו מטרד ליחיד: גרימת רעש, ריחות וזיהום אוויר. החוק הזה נקרא "חוק כנוביץ" והוא משמש בסיס לחקיקת חוקים בנושא איכות הסביבה.
שבועות ספורים לפני פיזור הכנסת נפטר.
הבנות נחמה (אלבום)
OV-1 מוהוק
OV-1 מוהוק הוא מטוס דו-מושבי המיועד למשימות תצפית ותקיפה קלה מתוצרת גראמן.
היסטוריה.
בסוף 1954, צבא ארצות הברית הציג את דרישותיו למטוס שיאפשר לעקוב אחר שדה הקרב, ובתחילת 1956 נועדו נציגי הצבא עם נציגי שישה יצרני מטוסים כדי לבחון את הצעותיהם. ההצעות שימשו להפקת דרישות סופיות שהועברו באביב 1956 לאישור הפנטגון, ועיקריהן:
חיל הנחתים שביקש אף הוא מטוס למשימות תצפית נהיה מעורב בתוכנית, ודרישה נוספת, אותה הוסיף הצי האמריקני בשם חיל הנחתים, הייתה שהמטוס צריך להיות מסוגל לפעול מנושאות מטוסים קטנות.
במרץ 1957, הוענק החוזה לפיתוח המטוס לגראמן איירקראפט קורפוריישן. גראמן כינתה את התכנון G-134. החוזה קבע כי יפותחו תשעה אבות טיפוס, מתוכם חמישה יכונו YAO-1 וימסרו לצבא וארבעה יכונו YOF-1 וימסרו לחיל הנחתים. אולם עקב פערים בין דרישות הצבא שרצה מטוס בעל חיישנים מתוחכמים ובין דרישות חיל הנחתים שרצה מטוס פשוט וזול יחסית שיחליף את מטוסי ה-OE-1 בירד דוג מתוצרת צסנה שלו, נטשו הצי וחיל הנחתים את התוכנית בספטמבר 1957, וכל אבות הטיפוס שיוצרו נמסרו בסופו של דבר לידי הצבא.
טיסת הבכורה של אב הטיפוס של המטוס נערכה ב-14 באפריל 1959 והוכתרה כהצלחה. עוד לפני טיסת הבכורה, במרץ 1959, הזמין הצבא את ייצורו הסדרתי של המטוס אשר קיבל את הסימון AO-1AF ואת הכינוי "מוהוק", בהתאם למסורת הצבא של כינוי כלי טיס על שם שבטים אינדיאנים, ובאוקטובר 1959 הוא נכנס לייצור סדרתי. ב-1961 נכנס המטוס לשירות מבצעי בגרמניה ובספטמבר 1962 נכנס לשירות מבצעי במלחמת וייטנאם. בחודש זה, שינה הצבא את כינויי המטוסים וכך ה-YAO-1 שונה ל-YOV-1A וה-AO-1AF שונה ל-OV-1A.
תכנון.
OV-1A/B/C.
בתחילה היו שלוש גרסאות ל"מוהוק", אחת לתצפית יום (OV-1A, במקור: AO-1AF); אחת לתצפית מכ"ם מִפְתָּח סינתטי (OV-1B, במקור: AO-1BF); ואחת לתצפית תת-אדום (OV-1C, במקור: AO-1CF). שלוש הגרסאות יוצרו פחות או יותר במקביל.
ה-OV-1A נשא מערכת צילום אוויר מסוג KS-61 שנבנתה על בסיס מערכת KA-30 והותקנה בחלק האחורי של גוף המטוס. ניתן היה להתקין מעל לשורשי הכנפיים מארזי נורי הבזק שיכלו לאחסן בסך הכל 52 נורים, שהיו נורים כלפי מעלה על-מנת שההבזק יהיה מעל למצלמה ולא יפריע לצילום. מערכת ייחודית נוספת שה-OV-1A יכל לשאת הייתה ה-AN/ADR-6, גלאי קרינה שהותקן בחלק האחורי של גוף המטוס על-מנת לאפשר למטוס למפות קרינה בשדה קרב שבו נעשה שימוש בנשק גרעיני. הגלאי היה מפעיל אזעקה בתא הטייס אם רמות הקרינה היו גבוהות מדי, באופן שהיווה סכנה גבוהה לצוות המטוס. ה"מוהוק" צויד גם במערכות קשר וניווט, כמו גם במערכת משיב זע"ט.
שני אנשי הצוות של ה"מוהוק" ישבו בכיסאות מפלט סימן 5 מתוצרת מרטין-בייקר, ששוגרו כלפי מעלה ופרצו את תקרת תא הטייס שהייתה שבירה לצורך כך. היה זה המטוס הראשון שנבנה במיוחד עבור הצבא האמריקני שכלל כיסאות מפלט. כיסא המפלט סימן 5 יכל להיות משוגר מגובה 0, אך נדרשה מהירות מינימלית של 100 קשר על-מנת לנטוש באמצעותו באופן בטוח. גרסה משופרת של הכיסא, שכונתה סימן 5D, הותקנה מאוחר יותר והקטינה את המהירות המינימלית הדרושה לנטישה בטוחה ל-60 קשר.
רצפת תא הטייס הייתה עשויה מדורל (סגסוגת של אלומיניום, נחושת ומגנזיום) בעובי 6.4 מילימטר כדי לספק הגנה לצוות המטוס מאש של נשק קל, הואיל והמטוס נועד לטוס גם בגובה נמוך. זכוכית השמשה הקדמית הייתה בעובי 2.5 ס"מ וחסינה לירי נשק קל; ניתן היה להוסיף לתא הטייס שכבות הגנה נוספות נגד אש נ"מ.
ל"מוהוק" היו שלושה כני נסע מתקפלים, כאשר כן הנסע הקדמי היה מתקפל לאחור וכני הנסע הראשיים היו מתקפלים כלפי חוץ לתוך הכנפיים. כני הנסע היו מופעלים בלחץ הידראולי, עם מערכת פניאומטית לגיבוי. כל כני הנסע היו בעלי גלגל אחד כל אחד וכן הנסע הקדמי היה בר-ניווט לצורך הסעה על הקרקע.