טובנהויז כתב בשפות עברית ויידיש מאמרים, רשימות ופיליטונים שפורסמו בעיתונות העברית: "הצפירה", "המגיד", "האור", "הצבי", "השקפה" ו"היום". מאמריו פורסמו תחת שמות העט: "המביט", "הגלילי", "המודיע מצפת" ו"הצופה על פני הגליל", וכן בשמו: "מאיר טויבנהויז איש ירושלים".
טובנהויז התעניין בספרי רפואה גרמניים. הוא למד את השפה הגרמנית בעצמו, וידע אותה על בוריה. הוא תרגם את הכתבים "הבריאות והכלכלה" של ד"ר קרל הופמן ו"אופני החיים והרפואה בחינוך העם" של ד"ר הרלינג. שני כתבים אלו ראו אור למעלה מעשור מאז שתורגמו. כמו כן, תרגם חיבורים נוספים על ההיגיינה לילדים ולמבוגרים.
מנהיגים בתנועה הציונית, כמו אלכסנדר צדרבוים ונחום סוקולוב וכן יהודה לייב פינסקר ומשה לייב לילינבלום, התחשבו בו ובדבריו. כותב הסופר על הקשר שלו עם אישים אלו.
החרדה לעלייה יהודית ניכרת במאמריו, והוא עורר בכתביו רבים בגולה לבוא וליישב את הגליל כעובדי אדמה. גם בעיות יישוביות כלליות הועלו בקולמוסו אודות ייסוד המושבות בגליל ובשומרון.
רב רגליים
רב רגל שחור
מרושתי כנף
עינפז רקום כנף
שווה רגלאים
דמויי עקרב
עיקרון החסד
רות בן-מאיר
רות בן-מאיר (נולדה ב-1947) היא חוקרת ומרצה במחשבת ישראל ופרשנות המקרא. עמדה בראש המדרשה לנשים ובראש המסלול להכשרת מורים לתנ"ך בבית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה.
נולדה בשנת 1947 בסלובקיה ליעקב גרשון ומינדל בש, ניצולי השואה. בשנת 1949 עלתה לישראל עם הוריה והמשפחה התיישבה בחיפה. סיימה תואר ראשון במכללה בירושלים. בתום לימודיה החלה ללמד באולפנת צפירה בצפריה, וכן לימדה שנים רבות במכון גולד.
בסוף שנות ה-60 נישאה לרב יהושע בן-מאיר. באמצע שנות ה-70 נסעה עם בעלה לשליחות בארצות הברית, שם למדה לתואר שני במחשבת ישראל בישיבה-אוניברסיטה בניו יורק. כששבה לישראל השלימה תואר שלישי באוניברסיטה העברית, בנושא "פירוש רלב"ג לקהלת, ניתוח וטקסט".
באמצע שנות ה-80 הצטרפה לצוות המרצים במדרשה לנשים בבר-אילן, שבאותה עת היה מורכב ממרצים גברים בלבד. תחומי התמחותה והוראתה הם מחשבת ישראל ופרשנות המקרא. כעבור זמן הצטרפה גם לצוות המורים בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1996 התמנתה לעמוד בראש המסלול להכשרת מורים לתנ"ך בבית הספר לחינוך בבר-אילן. בשנת 2007 מונתה לסגנית ראש המדרשה לנשים, ובשנת 2011 מונתה לעמוד בראש המדרשה.
בן-מאיר היא חברת הוועדה האקדמית המייסדת של האתר "גיליונות נחמה".
השקפתה הפדגוגית בהוראת התנ"ך.
ד"ר בן-מאיר סבורה כי משרד החינוך צריך להפוך את לימודי התנ"ך לאטרקטיביים ומאתגרים. תפקידו של המורה הוא לגרום לתלמיד לאהוב את המקרא ולא רק להכיר את החומר הנלמד. לדעתה, השינון בעל פה, למרות שיש לו ערך מסוים של זכירת החומר, משעמם את התלמידים.
חיים אישיים.
בן-מאיר ובעלה הרב יהושע בן-מאיר מתגוררים בירושלים ולהם שבעה ילדים. בנם אלי בן-מאיר היה ראש חטיבת המחקר באגף המודיעין, בדרגת תת-אלוף. בתם, דסי בארי, היא ראש האגף לחינוך על-יסודי במשרד החינוך ורעייתו של משה בארי, מנכ"ל ארגון רבני צוהר.
חמיה הוא הרב ישראל שלמה בן-מאיר (רוזנברג), חבר הכנסת מטעם המפד"ל, וגיסה הוא יהודה בן-מאיר (רוזנברג), אף הוא חבר כנסת לשעבר ממפלגה זו.
האגודה
שדרת ה-9 ביולי
א-סימטריה
המשכה
בהלכה, המשכה היא אחד מכללי המקווה, המשמש על מנת להכשיר מים שאובים או מים שנפסלו כתוצאה מהתערבות אדם או דבר המקבל טומאה, כדי להסיר מהם את הפסול ולהכשירם לטבילה.
המקור במשנה ובתלמוד.
בברייתא, המובא בתלמוד מסכת תמורה מובא:
פירוש המילים "פותקן" כמובא ברש"י, הוא שהמים לא יפלו לבור הגשמים מיד, אלא יפלו על הקרקע הסמוכה למקווה, ורק משם יפלו לתוך המקווה, שזו היא סוג של המשכה. ממשנה זו, מוכח כי התנאים לבצע המשכה, מקלים יותר: אם המים מתערבים ברוב מי גשמים, אפילו בתוך המקווה, די בכך.
באחת מהמשניות שבמסכת מקואות מובא:
מדברי המשנה משמע, לכאורה, כי כדי להכשיר מים שאובים לעשות מהם מקווה לטבילה, יש צורך בשלושה תנאים: 1. המים השאובים יתערבו ברוב מי גשמים. 2. על הקרקע. 3. לפני כניסתם למקווה.
נחלקו הראשונים ביישוב הסתירה בין המשנה לברייתא: לפי הר"ש, מדובר אכן במחלוקת, לפי רבי אליעזר בן יעקב אין צורך שהמים יתערבו עם מים כשרים לפני כניסתם למקווה, ולפי המשנה הראשונה אין המשכה כשרה אלא כאשר מים פסולים מתערבים עם מי גשמים על הקרקע לפני כניסתם למקווה. לעומת זאת הרמב"ם במקום, מפרש כי אין כאן שום סתירה; הברייתא באה להורות את היתר ההמשכה, ואילו המשנה באה להגביל את הלכותיה, ולהורות כי בנוסף להמשכה, יש תנאי שגם לאחר ההמשכה, וגם אם המים הפסולים התערבו במים כשרים לפני כניסתם למקווה, עלינו להשגיח, רוב המים שבמקווה, יהיו בסופו של דבר, מהמים הכשרים, מי הגשמים, ובאה להורות כי אם הרוב או המחצה מן הפסול - פסול.
הסבר.
נחלקו הראשונים, במקור הכשר ההמשכה, וממילא ישנה מחלוקת נוספת האם המשכה כשרה דווקא כאשר היא נעשית בקרקע הראויה לבלוע.
לפי חלק מהראשונים, המשכה מועילה להכשיר את פסול המים השאובים מדין "זריעה". המים חוזרים למקומם הטבעי - הקרקע, ומשם הם מגיעים למקווה, ושוב אינם מים שאובים אלא מים טבעיים. לפי זה צריך שתהא הקרקע, קרקע כזו הראויה לבלוע את המים, שאז המים נבלעים בקרקע, והם באים למקווה מתוך הקרקע. כך כותב המקור הראשוני להלכה זו, שהוא הרוקח
בהסבר מפורט יותר, מסביר המרדכי:.
לפי שיטה זו, ההמשכה היא כדי לבטל את השאיבה כליל, וזאת בכך שהם חוזרים למקומם הטבעי - לקרקע.
לעומת זאת, ראשונים אחרים ובראשם הרמב"ם, סבורים כי המשכה היא כדי לבטל את פסול השאיבה. ההלכה היא, שמים שאובים פוסלים את המקווה רק באופן ש"שלושה לוגים נפלו למקווה", ורק אם נפלו למקווה מתוך כלי, שנים או שלוש (אך לא יותר), ובפעם אחת (כך שקילוח הכלי השני התחיל לפני שהסתיים קילוח הכלי הראשון, וכן השלישי לפני שהסתיים קילוח השני), ובכך שממשיכים את המים, גורמים לכך שהמקווה לא נוצר מתוך מים שאובים באופן ישיר, אך אין צורך לבטל את מהות השאיבה שהתבצע בגוף המים, כאשר נשאבו בכלי.
שיעור ההמשכה.
ישנה מחלוקת ראשונים לגבי שיעור ההמשכה הנדרש. הריב"ש ועוד ראשונים, סוברים שצריך המשכה של לפחות שלושה טפחים על גבי הקרקע. לעומתם הרשב"א וראשונים נוספים, מסתפקים בשיעור "כלשהו". השו"ע מכריע בין המחלוקת, ופוסק שצריך המשכה של ג' טפחים.
יש התולים את המחלוקת, במחלוקת הנזכרת לעיל במהות ההמשכה. אם מהות ההמשכה היא בכך שהמים השאובים נכנסים לקרקע הראויה לבלוע ונהפכים לחלק ממנה, אז אין לכאורה חשיבות למשך מקום ההמשכה. אך אם ההמשכה היא כדי לבטל את פסול השאיבה לתוך המקווה, שלא יחשב שהמים הוכנסו לתוך המקוה על ידי שאיבה, אם כן ברור שיש צורך במקום מסוים שירחיק את המים מהמקווה, כדי להחשיב אותו למקום נפרד ולגרום לכך שהמים השאובים לא יכנסו לתוך המקווה עצמו אלא לתוך מקום אחר ורק משם ימשכו לתוך המקווה עצמו.
להלכה.
רבי יוסף קארו בשולחן ערוך פוסק שניתן להמשיך גם על רצפת אבנים למרות שאינם קרקע הראויה לבלוע, אך הרמ"א כתב על זה: וי"א דאין המשכה מועלת על רצפת אבנים.
שאובה שהמשיכוה כולה.
בנוסף נחלקו הראשונים, האם ניתן ליצור מקווה שלם ממים שהומשכו, או שמא דווקא אם רוב המקווה ממי גשמים, ניתן להוסיף לו מים שאובים.
לפי דעת הרמב"ם פוסק שרק אם רוב המים הם מי גשמים אורגנליים, המקווה כשר.
יש המסבירים זאת בכך, שההמשכה מועילה רק להסיר את פסול השאובים מהמקווה, אך לא את הבעיה שהמים לא נוצרו על ידי שמים. במדרש המובא בתורת כוהנים דורשים מהפסוק "אך מעיין ובור מקווה מים יהיה טהור" - מה מעיין בידי שמים אף מקווה בידי שמים.
לעומת זאת, לפי דעת הר"ן, בשם הרי"ף, ניתן ליצור מקווה שלמה ממים שהמשיכום. הוא מביא ראיה ממשנה כמעט מפורשת במסכת מקוואות:
במשנה זו מדובר באדם שהניח דליים על הגג, אך לא במטרה שיתמלאו מים, אלא להפך - במטרה לייבשם. למרות זאת, "אם עונת גשמים הוא", האנו מחשיבים את מעשיו כאילו הניח את הדליים כדי למלאם מים, שהרי מעשה כזה בעיתוי כזה יש לו משמעות אחת, ואין הוא יכול לבטל את מעשיו בכוונתו ומחשבותיו הסותרים את מעשיו. במקרה כזה נחלקו רבי אליעזר ורבי יהושע: רבי אליעזר סובר, שאם יש מעט מי גשמים בבור, כלומר לפחות כ"א סאה - רוב שיעור המקווה, ניתן לשבור את הדליים ובכך להמשיך את הדליים למקווה, ואילו רבי יהושע סובר שגם אם אין כלל מים בבור, ניתן לשבור את הדליים. הסיבה הפשוטה לכך היא לכאורה, כי רבי יהושע סובר שגם אם מקווה נעשה כולו ממים שאובים, הוא כשר.
כיום.
כיום נהוג שכל מים שנכנסים למקווה מכל סוג, הן כאשר המים נכנסים לבור זריעה, והן כאשר הם יוצאים משם למקווה, הם מגיעים דרך המשכה של שלושה טפחים על קרקע הבולעת (צימענ"ט מיוחד).
תכנות מוכוון-עצמים
רב רגל
רחוב אהרונוביץ'
רחוב כהנמן
הריב&quot;ש
תיקון עולם
תיקון עולם הוא ההגנה והטיפוח של אורחות החיים של האנושות; בעברית החדשה משמעותו שיפור, תמורה ואף מהפכה בחיי האנושות. תיקון העולם, שיש בו מרכיב של הבאת גאולה, הפך למושג מקובל במשנותיהם של הוגים, מהפכנים ומדינאים ברחבי העולם בעת החדשה.
תיקון עולם בעת העתיקה.
במשנה.
במשנה מוזכר המונח בקשר לשורה של תקנות שתוקנו על ידי נשיאי ישראל, הלל הזקן, וברובן על ידי נינו - רבן גמליאל הזקן. לתקנות אלו אין מקור מפורש בתורה, ובאופן ספציפי וחד פעמי ייתכן שאין סיבה לתיקונן. אך בהשקפה רחבה, התקנות מחויבות המציאות.