עם שחרורו גויס למוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים. הוא נשלח לצפון אפריקה, הקים בתוניסיה רשת סיוע בפעילות חשאית של העלאת יהודים, ולאחר מכן בטנג'יר שבמרוקו. בהמשך שירותו במוסד היה חבר ביחידת "מפרץ" (לימים "קיסריה"). הוא השתתף במבצעים חשאיים ללכידתם וחיסולם של פושעים נאצים. הוא היה חבר בחולייה שתפסה והביאה לישראל את אדולף אייכמן והיה אחראי על החלק הלוגיסטי של המבצע. כמו כן לקח חלק מרכזי במבצע חיסול "התליין מריגה", הרברטס צוקורס, תחת הכינוי "אנטון קינצלה". על המבצע כתב יחד עם גד שמרון את הספר "חיסול התליין מריגה", שיצא לאור ב-1997 בהוצאת כתר. הוא נטל חלק בחיפושים אחר הורסט שומאן בגאנה. בשנות השמונים פרש מהמוסד.
היה נשוי לשולה, ואב לשלושה ילדים.
אצטדיון קובאן
אצטדיון קובאן הוא אצטדיון רב-תכליתי בעיר קרסנודאר שברוסיה. שימושו העיקרי הוא משחקי כדורגל והוא אצטדיונה הביתי של קבוצת הכדורגל אורוז'אי קרסנודאר (בשנים 2009 - 2014 היווה גם את מגרשה הביתי של קרסנודאר). האצטדיון נפתח ב-30 באוקטובר 1960 ומכיל 35,200 מקומות ישיבה.
כשנבנה האצטדיון, תכולתו הייתה 20,000, מאוחר יותר הורחב האצטדיון ונבנה צידו השני שהוסיף עוד 20,000 מקומות ישיבה שהעלו את הקיבולת ל-40,000. משחק הכדורגל הראשון באצטדיון קובאן נערך ב-14 במאי 1961 כאשר קובאן קרסנודאר שיחקה נגד דינמו סטאברופול.
בשנים 2008 ו-2009 האצטדיון שופץ באופן יסודי והותקנו מושבים חדשים אשר הפחיתו את קיבולת האצטדיון ל-35,200.
ז'אק ז'וז'אר
ז'אק ז'וז'אר (בצרפתית: Jacques Jaujard; 3 בדצמבר 1895 - 21 ביוני 1967) היה אוצר צרפתי ומי שכיהן כבכיר ברשות המוזיאונים הלאומיים של צרפת ומנהל מוזיאון הלובר בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
ז'וז'אר נולד לאנרי ומארי-דניס דליו (Delieux) בדצמבר 1895.
באוקטובר 1914 הוא התנדב לצבא הצרפתי ובאפריל 1915 שוחרר משירותו הצבאי עקב מחלה והפך לעיתונאי, במקצוע זה עבד בהצלחה רבה והצליח בכיסוי התחום הכלכלי.
ב-1922 עבד כמזכירו של פול פנלבה שכיהן ב-1924 כסגן יו"ר מטה לנשיא בית הנבחרים הצרפתי. בשנת 1925 פנלבה מונה לראש מטה המועצה, שר המלחמה.
מנהל מוזיאון הלובר.
באותה שנה מונה ז'וז'אר למזכ"ל רשות המוזיאונים הלאומיים וב-1933 היה לסגן מנהל הרשות ובשנת 1940 מונה למנהל "איגוד המוזיאונים הלאומיים" (Réunion des Musées Nationaux), הגוף שהיה אחראי לניהול מוזיאון הלובר. בהיותו מנהל המוזיאונים הלאומיים ומוזיאון הלובר הוא ערך רפורמה במבנה המוזיאונים המקומיים והלאומיים והקים את הפיקוח הכללי על המוזיאונים הפרובינציאליים, השלב הראשון בדה-צנטרליזציה של התצוגות הרשמיות בפריז בשנות ה-30 וה-50 של המאה ה-20.
בתקופת מלחמת האזרחים הספרדית הוא הבטיח את פינוי יצירות האמנות של מוזיאון הפראדו כדי להצילם מביזה והשחתה.
בתקופת הכיבוש הגרמני בצרפת הוא ניסה ללא הצלחה לשכנע את הגרמנים בנחיצות האמנות ולבסוף ארגן את העברתם והסתרתם של מאות יצירות אמנות מהלובר לאזורי הספר תחת אפם של הנאצים וממשלת וישי. באותה עת, הוא תרם לאבטחת אוספי האמנות הפרטיים והציבוריים (כמו האוסף של מוריס דה רוטשילד) ותמך בפעולות שביצעה רוז ואלאן (Rose Valland) בהברחת יצירות אמנות מהגלריה הלאומית ז'ה דה פום.
הוקרה.
באוקטובר 1944, תנועת השחרור הצרפתית מינתה אותו למנכ"ל רשות יצירות האמנות ובדצמבר היה למנהל הכללי לאומנות וכתבי יד. בתקופת כהונתו הקים את הקרן הלאומית לכתבים ומרכזי דרמה.
לאחר המלחמה, הוא עוטר במדליית המחתרת ובשנת 1958 שארל דה גול מינה אותו למפקד לגיון כבוד.
בדצמבר 1955 היה למזכיר באקדמיה לאומנות ולאחר שהתגרש מאשתו הראשונה, נישא לשחקנית ז'אן בואטל (Jeanne Boitel) אותה פגש ב-1944 בעת שנשלחה אליו מטעם המחתרת הצרפתית כאשת קשר.
משרד התרבות.
ביולי 1959 הוקם משרד המדינה לענייני תרבות ולשר התרבות התמנה אנדרה מאלרו שמינה את ז'וז'אר למזכ"ל משרד התרבות והוטל עליו לתאם בין המחלקות השונות שבסמכות המשרד: מחלקת התיאטרון הלאומי, המחלקה למדעי האמנות ומדעים הומאניים, מחלקת תעמולה תיירותית, המחלקה לאנדרטאות היסטוריות, מחלקת הקולנוע ומחלקת ההשכלה הפופולרית.
ז'וז'אר הוצא לפנסיה ביוני 1961 אך זומן לשירות כיועץ מדינה ומנהל כבוד לאמנות וכתבי יד. בשנת 1962 היה אחראי לארגון כל התערוכות בצרפת ומחוצה לה, תוך סיוע ממשרד התרבות.
בפברואר 1964 היה לחבר בוועדה להכנת תוכנית החומש התרבותית של משרד החוץ הצרפתי ובספטמבר אותה שנה היה לחבר במועצה הכלכלית והחברתית.
שקיעתו ומותו.
בסוף 1966 הוא פוטר מתפקידיו במשרד התרבות על ידי השר אנדרה מאלרו שטען כי הוא מחפש להזרים דם צעיר ומודרני, אך הוא הבטיח לז'וז'אר כי ימנה לתפקיד מבטיח. הבטחה שמעולם לא קוימה.
עשרה חודשים לאחר מכן, ב-21 ביוני 1967, נפטר בפריז מתסחיף ריאתי.
לאחר מותו.
לאחר מותו, השר אנדרה מאלרו קרא לשער הכניסה לאקול דו לובר (מוסד להשכלה גבוהה המצוי בארמון הלובר) בשם "שער ז'וז'אר".
באוקטובר 2014 ערוץ הטלוויזיה France 3 שידר סרט תעודה על חייו בשם "האיש שהציל את הלובר".
גרטל ברגמן
מרגרט "גרטל" ברגמן-למברט (באנגלית: Margaret "Gretel" Bergmann-Lambert; 12 באפריל 1914 – 25 ביולי 2017) הייתה אתלטית גרמניה-יהודיה, אלופה ושיאנית גרמניה בקפיצה לגובה בשנות ה-30, אלופת בריטניה בקפיצה לגובה (1934) ואלופת ארצות הברית בקפיצה לגובה (1937 ו-1938) ובהדיפת כדור ברזל (1937).
ביוגרפיה.
מרגרט ברגמן נולדה וגדלה בלאופהיים שבדרום גרמניה, בתם של פאולה (שטרן) ומקס ברגמן, ספורטאי ואיש עסקים.
שיאנית גרמניה.
באליפות דרום גרמניה שנערכה בשנת 1931 זכתה ברגמן במדליית זהב בשיא גרמניה חדש של 1.51 מטר. עם עליית הנאצים לשלטון, היא סולקה מקבוצתה בשל היותה יהודייה ולכן הוריה שלחו אותה לבריטניה. בשנת 1934 היא זכתה באליפות בריטניה בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 1.55 מטר.
מאחר שהיו קריאות בעולם לחרם על אולימפיאדת ברלין (1936) בשל יחסה הגזעני של גרמניה כלפי היהודים והמדיניות של הרייך השלישי, ממשלת גרמניה רצתה שברגמן תחזור למולדתה על מנת להציג את המדינה כמדינה ליברלית וסובלנית כלפי היהודים לקראת המשחקים. בני משפחתה, שנשארו בגרמניה, קיבלו איום על חייהם אם היא לא תחזור. לבסוף, היא חזרה לגרמניה וזכתה באליפות וירטמברג שנערכה באולם בקפיצה לגובה בשנת 1935 בתוצאה של 1.55 מטר.
חודש לפני פתיחת המשחקים, במבחנים של גרמניה למשחקים האולימפיים שנערכו בשטוטגרט ב-27 ביוני 1936, היא זכתה במקום הראשון בקפיצה לגובה תוך כדי השוואת השיא הלאומי בתוצאה של 1.60 מטר. שבועיים לפני פתיחת האולימפיאדה, היא קיבלה מכתב מרשויות הספורט הגרמנים שהיא סולקה מהנבחרת הלאומית למשחקים ושיאה נמחק מטבלת השיאים. היא הוחלפה על ידי דורה רטיין שסיימה במקום הרביעי במשחקים ומאוחר יותר התגלה שרטיין היא גבר שגדל כאישה.
אלופת ארצות הברית.
בשנת 1937 היגרה ברגמן לארצות הברית והתגוררה בניו יורק. היא נישאה לד"ר ברונו למברט. אותה שנה, באליפות ארצות הברית היא זכתה בשתי מדליות זהב, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.51 מטר ובהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.45 מטר. שנה לאחר מכן, היא זכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.57 מטר והגנה על תוארה וסיימה במקום שלישי בהדיפת כדור ברזל. היא פרשה מספורט תחרותי עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ובשנת 1942 קיבלה את אזרחותה האמריקאית.
בספטמבר 2009 יצא לאקרנים הסרט "ברלין 36" המספר את סיפור חייה של ברגמן. ב-23 בנובמבר אותה שנה שיאה הגרמני בקפיצה לגובה (1.60 מטר) הוכר רשמית והושב לטבלת השיאים הלאומית של גרמניה.
רחל ברכות
רחל בּרכות (נהגה: "רוֹחל בּרוֹכֶס"; בכתיב יידיש סובייטי: ראכעל בראָכיס, ראכל בראָכעס; 23 בספטמבר 1880, מינסק – 1942, גטו מינסק) הייתה סופרת יידית.
ביוגרפיה.
רחל ברכות נולדה ב-1880 במינסק למשפחה ענייה. היא נתחנכה על ידי אביה וולף, שהיה משכיל וכתב חיבורים בעברית, אך מעולם לא פרסם את עבודותיו. בגיל תשע היא כבר יכלה לקרוא בקלות את התנ"ך ואת חיבוריו של מאפו. בהיותה בת תשע נפטר אביה, והיא נאלצה לצאת לעבוד. היא עבדה בתור תופרת, ועובדה זו עתידה הייתה להתבטא מאוחר יותר, בחיבוריה. היא לימדה את מקצועות התפירה במינסק, בבית ספר לבנות.
היא הושפעה מסופרי היידיש הסוציאליסטיים אברהם רייזן ואברהם ליסין.
היא הייתה נשואה לרופא שיניים. בתקופת מלחמת העולם הראשונה היא ומשפחתה גרו בכפר ליד סראטוב, וחזרו למינסק רק ב-1920.
היא נרצחה בגטו מינסק ב-1942.
כתיבתה.
פרסמה בעיתון "דער יוד" את סיפורה הראשון, "יענקעלע", שנכתב כשהייתה בת 16. בהמשך פרסמה שני סיפורים נוספים באותו עיתון. כמו כן פרסמה את סיפוריה בירחון "די צוקונפט" ובעיתון "דער פריינד", ששימש מאוחר יותר כביתה הספרותי.
רחל ברכות הייתה ראשונה מבין סופרות יידיש שכתבה באורח סדיר בעיתון. הירש רלס תרגם חלק מיצירותיה לרוסית.
כל כתביה היו אמורים לצאת לאור בשני חלקים במינסק ב-1941, אך עם פלישת הנאצים לברית המועצות נהרס בניין בית הדפוס.
יוסטוס פרנץ
אלכס הרשאפט