לייאפיס מטאלורגס
א.ס. הירנביין
SC הירנביין
הירנביין (מועדון כדורגל)
אילן סעדון
הסכם בוקרשט (1886)
הסכם בוקרשט מ-3 במרץ 1886, שנחתם בבוקרשט, רומניה, על ידי סרביה ובולגריה סיים את מלחמת בולגריה-סרביה.
ההסכם החזיר את הסטטוס קוו הטריטוריאלי בין שתי המדינות, ובשל עמדתה החיובית של בריטניה הגדולה אושר משפטית.
הסכם בוקרשט נודע כאחד מהסכמי השלום הקצרים ביותר בתקופה המודרנית. הוא כלל רק סעיף אחד שנוסחו היה: "השלום בין ממלכת סרביה ונסיכות בולגריה מושב על כנו מיום החתימה על הסכם זה".
באפריל 1886 נקבע, בהסכם בין האימפריה העות'מאנית, בריטניה, רוסיה ואלכסנדר נסיך בולגריה, שנחשב לעיתים כהמשך של הסכם בוקרשט, שנסיך בולגריה יהיה גם המושל של רומליה המזרחית באוניה פרסונלית אך לא באיחוד מלא. נקבע גם שמושל רומליה המזרחית יצטרך להמשיך לזכות לאשרור מינויו כל חמש שנים מהשולטן העות'מאני ומהמעצמות.
יום הגרזנים
יום הגרזנים (בהולנדית: bijltjesdag) הוא ביטוי הולנדי שמשמעותו חופפת במידה רבה את הביטוי המקראי "יום נקם ושילם", וכיום הוא משמש בעיקר לציון מסע הנקם הספונטני שערכו ההולנדים במשתפי הפעולה עם הנאצים, מיד לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה כבשו הגרמנים את הולנד. הולנדים רבים ששו לשתף פעולה עם הכובש הגרמני, והזדהו עם תפיסת העולם שלו בדבר עליונות הגזע הארי. המפלגה הנאצית ההולנדית, ה-NSB, שילשה את מספר חבריה במהלך השנה הראשונה לכיבוש. הולנדים לא מעטים הצטרפו ליחידת המתנדבים של האס.אס. (ה"נורדלאנד") ולחמו שכם אל שכם עם הגרמנים בחזית המזרחית.
במהלך הכיבוש התפתחה בחברה ההולנדית איבה עזה כלפי משתפי הפעולה, ולאחר תום המלחמה פרצו רגשות אלו בדמות מעשי נקם. חברים במפלגת ה-NSB, וכן מלשינים ובוגדים, הוכו או נכלאו במבנים ריקים. כך למשל בחרונינגן נכלאו משתפי פעולה במבנה ציבורי ליד שוק הדגים, ומדי יום הוצאו לשוק והוכו. נשים וילדות שנודעו (או נחשדו) בניהול יחסים אינטימיים עם גרמנים נתפסו ושער ראשן גולח. מספר ההולנדים שסבלו מפעולות אלו מוערך בכ-100,000, בהם כאלו שהחשדות כלפיהם לא היו מבוססים.
על מנת למנוע את התפשטות עשיית הדין העצמית הקימו השלטונות ההולנדיים בתי דין מיוחדים שמטרתם הייתה לשפוט את משתפי הפעולה. כ-40 הולנדים נידונו למוות על ידי בתי דין אלו, ורבים אחרים נידונו לעונשי מאסר.
ניאו נאצים
אהרון בן שמעון
הרב אהרון בן שמעון (ה'תר"ך, 1860– ה'תש"ט, 1949) היה רבה הראשי של צפת וראש "ישיבת מרן הבית יוסף", רבה של הקהילה הספרדית בהונגריה ושליח עיר הקודש צפת בבוכרה.
ביוגרפיה.
נולד בצפת, בנם של מזל-טוב והרב שלמה (סאלם) בן שמעון, שהיה בנו של הרב מסעוד חי בן שמעון ונכדו של הרב דוד בן שמעון בעל "הצוף דבש" וראב"ד העדה המערבית.
עקב המצב הכלכלי הקשה של העדה הספרדית ומוסדותיה בצפת, יצא לחוץ לארץ בשליחות רבני צפת, כשד"ר, כדי לעורר את אחיו לטובת ארץ ישראל והעיר צפת. בכל מסעותיו הרבים בעולם, דאג קודם כל לייסד ישיבה במקום ולהצמיח גדולי תורה בכל אתר ואתר.
בשנת תרס"א חזר לצפת ונתמנה לעמוד בראשות ישיבתו של שם "מרן הבית יוסף" (רבי יוסף קארו). ישיבה זו המשיכה להתקיים בצפת עד הרעש הגדול שבו נחרבו בתי המדרש בעיר, ולאחר שיפוץ המקום על ידי רבי יצחק גויטע מעיר טריאסט קבע בה מחדש את ישיבת מרן הבית יוסף.
עם כינונה של הרבנות הראשית בארץ ישראל מונה לרב ראשי ואב"ד צפת והגליל. לאחר פטירתו נקרא על שמו רחוב בעיר העתיקה בצפת.
אחיינו היה הרב מנצור בן שמעון.
פרשת הבנק למסחר
ועד חלוצי יסוד המעלה
ועד חלוצי יסוד המעלה (בצרפתית: Avant-garde comité pour la colonisation de la palestine) הוקם ביפו בכ"ח באדר תרמ"ב - 9 במרץ 1882, על ידי זלמן דוד ליבונטין, במטרה לרכוש קרקעות בארץ ישראל, לקיים התיישבות חקלאית של יהודים ולייסד מושבה ליוצאי רוסיה.
הרקע להקמת הוועד.
משנת 1880 ואילך הגיעו ליפו שליחים של קהילות וקבוצות שבקשו להקים מושבה בארץ ישראל. זלמן דוד ליבונטין מספר כי השליחים לא הבינו את שפת הארץ ואת שיטת קניית הקרקעות ואז "הסרסורים השונים מאחינו מארץ הקודש, אשר למדו מעט לדבר ערבית, יסובו אותם כדבוֹרים". הוא הגיע למסקנה כי השיטה הקיימת לאיתור קרקעות וביצוע עסקות אינה טובה להתיישבות היהודית. לרוכש הזר היו מגבלות:
ב-9 במרץ 1882 ייסדו זלמן דוד ליבונטין ויחיאל מיכל פינס את "ועד חלוצי יסוד המעלה", שמטרתו הייתה יישובה של ארץ-ישראל ומגמתו לייעץ למתיישבים החדשים. בראש הוועד עמד זלמן דוד לבונטין, וחיים אמזלאג היה נשיא הכבוד.
סיור חברי הוועד.
ב-19 במרץ 1882, יצאו חברי הוועד לסיור בשפלת יהודה על מנת לבחון קרקעות העומדות למכירה. תחילה הגיעו לוואדי חנין, יישובו לעתיד של ראובן לרר, והתאכסנו בביתו של האיכר הגרמני שהתגורר שם. הם המשיכו לכפר הערבי איסדוד ולנו אצל ארמני בעל טחנת קמח. הגיעו עד לעזה. בעזה ניהלו משא ומתן עם הפחה של העיר על התיישבות בסביבות העיר, המשיכו לדיר אל בלח, ואזור בו יושבים בדואים אך לא מצאו נחלה מתאימה להתיישבות. הם עלו לירושלים אל מנהיג הטמפלרים שהמליץ בפניהם שייבנו המושבה, בעדיפות ראשונה, בית ספר ובית כנסת. לאחר בדיקת חלקה נוספת שהוצעה למכירה בדרך שבין רמלה לבין ירושלים הגיעו למקום המיועד למושבה, אדמת עיון-קרא, 12.5 ק"מ דרומית ליפו על שטח של 3,340 דונם במחיר 15 פרנק הדונם, עליה נבנתה המושבה ראשון לציון. סגן הקונסול הבריטי ביפו, ר' חיים אמזלאג רכש, על שמו, את האדמה.
רכישת הקרקע למושבה הראשונה ראשון לציון הייתה הפעילות החשובה של ועד חלוצי יסוד המעלה.
פרישטינה
פרישטינה (באלבנית: Prishtinë, בסרבית: Приштина או Priština) היא הבירה והעיר הגדולה ביותר בקוסובו. מרבית תושבי העיר הם אלבנים, כמו כן מתגוררים בעיר קבוצות של טורקים, סרבים, בני רומה ובוסנים. החזקה על העיר נתונה במחלוקת בין הרפובליקה של קוסובו, אשר הכריזה על עצמאותה ב-2008 וזכתה להכרה בינלאומית חלקית, לבין סרביה, שלא הכירה בעצמאות קוסובו.
העיר מהווה המרכז התרבותי, האדמיניסטרטיבי והכלכלי של אזור קוסובו. בעיר ממוקמת אוניברסיטת פרישטינה ופועל בה נמל תעופה בין-לאומי.
כיום, הרוב המכריע של תושבי פרישטינה הם מוסלמים.
היסטוריה.
בתקופת האימפריה הרומית הייתה ממוקמת עיר רומית גדולה בשם אולפיאנה כ-15 ק"מ דרומית למיקום הנוכחי של העיר. העיר נהרסה על ידי פושטים מהצפון, ושוקמה על ידי הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון.
העיר הנוכחית הוקמה לאחר נפילת האימפריה הביזנטית, ושגשגה בשל צומת הדרכים שהייתה במקום, אשר שימשה בסיס לכלכלת העיר.
בימי הביניים הפכה העיר לבירתו של מלך סרביה שטפן אורוש השני (1282-1321), ונותרה בירת המדינה הסרבית עד קרב קוסובו בשנת 1389 עת הצבא הצבא העות'מאני כבש את העיר. בתקופת השלטון העות'מאני, מרבית תושבי העיר התאסלמו.
באוקטובר 1912, נכבשה העיר על ידי סרביה. כצעד ראשון של החלת ריבונות הכריזה סרביה על הקמת בית משפט סרבי בעיר בתחילת 1913. בשנת 1915 השתלטה בולגריה על העיר אך בשנת 1918 היא הושבה לסרביה והפכה לחלק מממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה סופחה העיר לאלבניה הגדולה שהייתה בשלטון איטליה הפשיסטית. העיר נכבשה בידי כוחותיו של טיטו בנובמבר 1944.
בשנת 1946 הפכה העיר לבירת האזור האוטונומי הסוציאליסטי של קוסובו שהיה חלק מיוגוסלביה. בין השנים 1953 ו-1999 גדלה אוכלוסיית העיר מ-24,000 תושבים לכ-300,000, בעיקר בשל הגירה מכפרי הסביבה לעיר. מרבית המהגרים לעיר היו ממוצא אלבני (האוכלוסייה האלבנית של העיר גדלה בתקופה זו מ-9,000 תושבים ל-76,000).
תושבי העיר האלבנים התנגדו לשלטון הקומוניסטי היוגוסלבי במהלך השנים. הפגנות סטודנטים שהחלו בבלגרד בשנת 1968 התפשטו גם לפרישטינה. המהומות דוכאו אולם חלק מדרישות המפגינים התקבלו וממשלתו של המרשל טיטו התירה להקים בעיר את אוניברסיטת פרישטינה בשנת 1970 - ובעקבותיה התאפשר חינוך מתקדם בשפה האלבנית בעיר (קודם לכן נאלצו האלבנים ללמוד בבלגרד בשפה הסרבית). כמו כן, הותר השימוש בדגל האלבני בעיר.
בעקבות צעדיו של נשיא סרביה סלובודן מילושביץ' ב-1990 להצר את הזכויות האוטונומיות של החבל, פרצו בעיר מהומות שהביא למשטר נוקשה בעיר - מרצי האוניברסיטה פוטרו, והאוניברסיטה נסגרה. כמחאה על הצעדים הקימה הליגה הדמוקרטית של קוסובו בעיר "ממשלת צללים" שבראשה עמד הסופר איברהים רוגובה, אשר סיפקה שירותי תרבות בשפה האלבנית, שירותים סוציאליים ואף שירותי בריאות לתושבים (שירותים שמומנו באמצעות תרומות). בעקבות מלחמת קוסובו שהחלה במרץ 1999 הוכרז על מצב חירום בעיר, ולאחר שכוחות נאט"ו הפציצו את יוגוסלביה, החלו צבא יוגוסלביה לירות בתותחים על שכונות העיר, ואף לגרש חלק מתושבי העיר האלבנים לרפובליקת מקדוניה. בעקבות הקרבות, ובעקבות לחץ של לאומנים אלבנים, מרבית תושבי העיר הסרבים ברחו מהעיר.
העיר במאה ה-21.
בעיר שוכן מוזיאון קוסובו שמבנהו שימש בין השנים 1945–1975 את צבא יוגוסלביה, ובין 1999–2002 שימש את סוכנות השיקום האירופית. במוזיאון אוסף אתנוגרפי וארכאולוגי גדול.
מבנה בעל חשיבות נוסף בעיר הוא מגדל השעון של העיר. המגדל נבנה במאה ה-19, והותקן בו פעמון שנוצק בשנת 1764 והובא ממולדובה. הפעמון נגנב בשנת 2001 והוחלף בפעמון חשמלי.
48% מהעסקים הרשומים בעיר עוסקים במסחר, 12% בתחום התחבורה, 9% במלונאות, ו-3% בתחום ההסעדה.