יריבתה האינטלקטואלית הגדולה ביותר של הפלאו-שמרנות בחוגים פוליטיים ימניים (למרות התמיכה הבלתי מסויגת של פלאו-שמרנים בפרוטקציוניזם, שנחשב לשיטה כלכלית שמאלנית-פופוליסטית במובן הקלאסי), היא הניאו שמרנות. בניגוד לפלאו-שמרנים, המעוניינים להסתגר בתוך ארצם, להימנע מהתערבות בענייני מדינות אחרות ולמנוע הגירה חופשית, הניאו שמרנים מעוניינים להפיץ את הערכים המערביים בקנה מידה גלובלי. ובנוסף, הנאו-שמרנים תומכים במדיניות כלכלית של לסה פר קפיטליסטי, גם מטעמים דאונטולוגיים וגם מטעמים תועלתניים.
כלבי רוח
כלבי רוח הוא סוג של כלבים, הצדים בעיקר בעזרת מהירותם וחוש הראיה שלהם, במקום בחוש הריח.
מאפיינים.
כלבים אלו מתמחים במרדף אחר טרפם, תוך שמירה עליו בטווח ראייתם, ותפיסתו בזכות מהירותם וזריזותם הרבה. הם חייבים לזהות תנועה במהירות, ועל כן ראייתם חדה. לכלבי רוח גב גמיש, רגליים ארוכות וצעדים ארוכים; הם בעלי לב גדול (יחסית לכלבים אחרים), וריאות חזקות ויעילות במיוחד, המתאימות לריצות אירוביות ואנאירוביות כאחד. גופם רזה, דק ושרירי, ולכן משקל גופם מינימלי. כל אלה הופכים את הכלבים הללו לזריזים ומותאמים לייעודם ככלבי ציד או ככלבי מרוץ.
היסטוריה.
כלבי רוח כמו הסלוקי קיימים לפחות 5,000 שנה. השרידים הקדומים ביותר לכלבים אלו נמצאו בחפירות בשומר ומתוארכים ל-6,000-7,000 לפני הספירה. התיעוד המוקדם ביותר לכלבים אלו בהיסטוריה האירופאית היה בכתביו של אריאנוס במאה ה-2 לספירה. אף על פי שהיום כלבים אלו משמשים בעיקר כחיות מחמד, הם הורבעו אלפי שנים על מנת לזהות תנועה, לרדוף, לתפוס, ולהרוג טרף בעזרת מהירותם, ולכן עד היום קיים בהם האינסטינקט לרדוף אחר חיות.
כיום, כלבים אלו משמשים גם בתעשיית מרוצי הכלבים, ועל פי ההערכות כ-60 אלף כלבי רוח משתתפים בהם. עמותות שונות למען בעלי חיים מוחות על השימוש בכלבים למטרות מרוצים.
רשימה של כלבי רוח נפוצים.
קיימים כלבים רבים אחרים אשר מסוגלים לצוד בעזרת חוש הראייה ומהירותם, אך לא מוכרים ככלבי רוח.
כלבי רוח מוכרים:
אשר צוקרמן
אשר צוקרמן (נולד בשנת 1947) הוא עיתונאי חרדי-ישראלי ועורך עיתון שעה טובה. ידוע בסגנון כתיבתו המבטא עמדות ימניות-לאומיות מובהקות.
ביוגרפיה.
נולד בבני ברק ליצחק ואהובה-לובה צוקרמן. למד בישיבת פוניבז'. את הקריירה העיתונאית החל בשנות ה-70 בעיתון שערים, שבו פרסם מאמרים תחת שם העט א. צוק-רימון. בשנות ה-80 היה בצוות הכותבים של השבועון "יום השישי", וכעבור זמן בגלגולו החדש "ערב שבת", תחת שם העט א. ארצי. היה אחראי לריאיון השבועי המרכזי שתפס את שני עמודי האמצע של העיתון.
בשנת 1987 יסד צוקרמן והיה העורך הראשון של הירחון בשם "משפחה: ירחון הבית היהודי". לעיתון צורף מגזין כרומו, ועם הזמן הוא הפך לשבועון ונקרא "השבוע של משפחה". בהמשך צירף צוקרמן כמשקיע את יהודה (יודק'ה) פלאי. כעבור זמן נתגלעו חילוקי בין צוקרמן שהמשיך לערוך לפלאי שהיה בעל השליטה בעיתון ולאחר דין תורה התפצל העיתון לשני שבועונים מתחרים: "משפחה" שנשאר בידי פלאי ו"השבוע" בעריכת צוקרמן. צוקרמן היה אחראי לחלק ניכר מתכני העיתון, תחת שמות עט.
בשנת 2003 פרסם צוקרמן כתבות שעסקו בתככים פנימיים בחסידות גור, ובתגובה ספג תקיפות אלימות שכללו נזק לרכוש מצד חסידי גור. בעקבות זאת נאלץ להתפטר, ו"השבוע" חדל לצאת לאור. לאחר זמן הופיע במתכונת זהה בשם החדש "שעה טובה", צוקרמן המשיך לשמש כעורך-עמית וכבעל טור.
צוקרמן ידוע בכתיבה בעלת אוריינטציה ימנית מובהקת, וחלק ניכר מכתיבתו מוקדש להתקפה על השמאל הישראלי ונציגיו. בתקופת ההתנתקות תקף את אריאל שרון בחריפות רבה. בתקופה שבה הציג שמעון פרס את מועמדותו לנשיאות יצא צוקרמן מעל גבי העיתון בקמפיין תקיף נגד בחירתו.
חיים אישיים.
צוקרמן נשוי לרבקה ויסנשטרן ומתגורר בבני ברק. אביו היה חסיד קוידינוב, הוא עצמו מקורב לחסידות לעלוב. גיסו, שלמה זלמן ויסנשטרן, היה מיוזמי הקמת העיתון יתד נאמן.
המעי העקול
המערכת הפאראסימפתטית
רמת אהרון
מלחמת אפגניסטן (ארצות הברית)
הלוויית יצחק רבין
הלוויית ראש ממשלת ישראל יצחק רבין התקיימה בירושלים ביום שני, 6 בנובמבר 1995, לאחר שנרצח יומיים קודם לכן בתל אביב.
ההכנות להלוויה.
למחרת הירצחו, בבוקר יום ראשון, 5 בנובמבר, הובל ארונו של יצחק רבין מתל אביב לירושלים בקומנדקר צבאי. מאות אנשים קידמו את פני הרכב נושא הארון בכניסה לשער הגיא.
הארון, שהיה עטוף בדגל ישראל ונישא על ידי שישה אלופי צה"ל ושני ניצבי משטרת ישראל, הוצב ברחבת משכן הכנסת בירושלים. במשך היממה שלאחר מכן הגיעו לרחבה ועברו על פניו עשרות אלפי אנשים. רבים מהם הביאו איתם זרי פרחים, וחיילי וחיילות צה"ל שהוצבו בקרבתם קיבלו את הפרחים והניחו אותם לרגלי הארון.
לישראל הגיעו לקראת ההלוויה נציגים מטעם 78 מדינות. 23 מהן יוצגו על ידי מלכים ונשיאים. 22 מדינות יוצגו על ידי ראשי ממשלה. בין האישים שהגיעו היו נשיא ארצות הברית ביל קלינטון (בראשות משלחת גדולה בת 39 אישים), חוסיין, מלך ירדן, נשיא מצרים חוסני מובארכ, ראש ממשלת רוסיה ויקטור צ'רנומירדין, יורש העצר הבריטי הנסיך צ'ארלס וראש הממשלה ג'ון מייג'ור, נשיא צרפת ז'אק שיראק, נשיא גרמניה רומן הרצוג והקנצלר הלמוט קוהל, ביאטריקס מלכת הולנד ומזכ"ל האו"ם בוטרוס ראלי. עומאן וקטר היו מדינות המפרץ היחידות ששלחו נציגים להלוויה. משלחות גדולות של אישים הגיעו גם מירדן, בריטניה וגרמניה. הרשות הפלסטינית שלחה משלחת מטעמה להלוויה, ואליה הגיעו גם נציגי הנציבות האירופית והאינטרנציונל הסוציאליסטי. להלוויה הגיע גם מפקד צד"ל הגנרל אנטואן לאחד.
הנציגים הזרים יצאו תחילה למשכן הנשיא בירושלים ונתקבלו שם על ידי נשיא המדינה עזר ויצמן.
רשויות המדינה נדרשו להתארגנות מיוחדת על מנת לאפשר את הגעת הנציגים הזרים לישראל ולהלוויה בירושלים בתוך פרק הזמן הקצר שעמד לרשותן. אלפי שוטרים הוצבו לאבטחת ההלוויה ומשתתפיה.
כלי התקשורת בישראל ועיתונאים מן העולם סיקרו את ההלוויה בשידור חי.
טקס האשכבה.
בצהרי יום שני, 6 בנובמבר, יצא מסע האשכבה של רבין מרחבת משכן הכנסת בדרכו להר הרצל. הארון הובל על גבי קומנדקר צבאי, שעליו נבנתה שילדה מרובעת פתוחה צבועה בשחור. מסע האשכבה נע לאטו בדרך רופין, שדרות בן-צבי, שדרות שז"ר, הכניסה המערבית לעיר ושדרות הרצל, כשמאות אנשים עומדים בשולי הדרך בה נסע.
טקס האשכבה נערך בראש הר הרצל, ברחבה הסמוכה לקבר בנימין זאב הרצל, שבה מתקיים מדי שנה טקס הדלקת המשואות בערב יום העצמאות. הארון הוצב על גבי כן מוגבה, כשמאחוריו משמר כבוד של עשרות חיילי צה"ל ולימינו דוכן הדוברים. מולו ישבו בשורות ארוכות מאות המשתתפים בטקס, ובהם נכבדי המדינה ונציגי מדינות העולם. הטקס נפתח בשעה 14:00, בצפירת דומייה בת שתי דקות שהושמעה במדינה כולה.
לאחר הצפירה נשמעו הספדים לרבין מפי האישים הבאים:
מבין ההספדים בלטו במיוחד דבריה הנרגשים של נועה בן-ארצי, דברי הנשיא קלינטון, שקד לארונו של רבין וסיים את דבריו ב"שלום, חבר", ודברי המלך חוסיין.
הקבורה.
בסיום טקס האשכבה נישא הארון אל חלקת גדולי האומה, שהייתה צרה מלהכיל את כל באי טקס האשכבה. רבין נקבר בה בטקס צבאי. מטח כבוד נורה על ידי משמר צבאי וזרים הונחו על הקבר.
על גבי הקבר נבנתה מצבה בעיצובו של האדריכל משה ספדיה, שבטבורה הוצבה אש תמיד.
חמש שנים לאחר מכן, בנובמבר 2000, נפטרה לאה רבין, אלמנתו של יצחק רבין. היא נקברה לצד בעלה.
לימים הוצבו מצלמות אבטחה באתר הקבר, המשדרות לאורך 24 שעות ביממה, בעקבות מספר ניסיונות לחלל את המצבה שעליו.
פני צלקת (1932)
פני צלקת (באנגלית: Scarface) הוא סרט מאפיה (או סרט גנגסטרים) אמריקאי משנת 1932, בהפקתו של הווארד יוז, בכיכובו של פול מוני ובבימויו של הווארד הוקס. התסריט נכתב על ידי בן הכט, על פי רומן משנת 1929 מאת ארמיטאג טרייל. סרט זה הוא אחד מבין קומץ סרטי פשע שנעשו לפני כניסתו לתוקף של קוד הייז.
עלילת הסרט עוסקת במלחמת כנופיות יריבות על השליטה בעיר שיקגו, ועל ניסיונות המשטרה למגר את הפשיעה.
סרט זה היה הבסיס לסרטו של בריאן דה פלמה משנת 1983 בכיכובו של אל פצ'ינו – "פני צלקת".
עלילה.
בעיצומה של תקופת היובש בארצות הברית, ביג לואי קוסטילו, הבוס של ארגוני הפשע השולטים בדרום שיקגו, נרצח. הרוצח, ככל הנראה, הוא טוני קרמונטה (פול מוני), שפעל לפי הוראותיו של ג'וני לובו. לובו משתלט על דרום העיר, כאשר טוני לצדו כסגנו, ומוכר לחנויות כמויות גדולות של משקאות חריפים, באופן לא חוקי, ובמקביל – מפעיל אלימות בברים המנוהלים על ידי ארגונים מתחרים.
עם זאת, לובו מזהיר את טוני שוב ושוב, שלא להסתכסך עם הכנופיות האיריות שבצפון העיר, שנמצאות תחת הנהגתו של או'הרה. עם הזמן, טוני מתעלם מאזהרות אלו ויורה לעברם של ברים המתנהלים תחת חסותו של או'הרה, ובכך מושך את תשומת לבה של המשטרה, וכן את תשומת הלב של הכנופיות היריבות. לובו מתחיל להבין כי טוני יצא משליטתו, וכי יש לו שאיפות להחליף אותו בתפקידו כראש הכנופיה. במקביל, טוני מחזר אחרי פופי, חברתו של לובו. תחילה היא מזלזלת בו, אך ככל שהמוניטין שלו עולה – היא מעניקה לו יותר תשומת לב.