דוגמה נודעת לחשיבותה של הערכת סבירות מהימנה, היא ההערכה של חטיבת המחקר של אגף המודיעין של צה"ל, יממה לפני פתיחת מלחמת יום הכיפורים (מיום ה-5 באוקטובר 1973), לפיה "הסבירות שהמצרים מתכוונים לחדש הלחימה היא נמוכה".
אופן הערכת הסבירות.
הפילוסופים מגדירים שלושה סוגים תקינים של הגעה למסקנות: לוגיקה (סוג החשיבה המקובל במתמטיקה, כולל בתורת ההסתברות), השכל הישר (common sense, תחושה בלתי מוסברת המובילה אדם מנוסה ונורמטיבי אל המסקנות הנכונות) ומטאפיזיקה. הלוגיקה, בניגוד לשכל הישר, ניתנת לניתוח חד משמעי ופעמים רבות גם לניתוח כמותי. אולם, לא כל ההחלטות בחיי היומיום ולא כל ההחלטות המקצועיות יכולות להישען על הלוגיקה לבדה. על כן, נותר מקום רב לשיקולים על פי השכל הישר.
דרך אחת להצדיק באופן לוגי החלטות שבמקורן קשה לגזור אותן מן הלוגיקה היא דרך הניסוי. דרך זו מקובלת בחלק נכבד מתחומי המדע, אך לא בכל תחומי המדע והעיסוק היא אפשרית. במקרים בהם בלתי אפשרי לגזור החלטות באופן לוגי טהור ובלתי אפשרי לערוך ניסוי (או לסקור תוצאות ניסויים) יש לקבל החלטה על סמך התחושה המופשטת של השכל הישר. יש המכנים תחושה זאת בשם "הסתברות הכרתית".
סבירות בהקשרה המשפטי.
סבירות משפטית – מהי?
מתוך המשמעות הכללית של המונח "סבירות" נגזרת משמעותו בהקשר המשפטי. בהקשר זה מופיע המונח בשני הקשרים:
בית המשפט מסתייע במושג "סבירות", כמונח שסתום, על מנת למלאו תוכן בכל תחום משפטי, בבחינת החלטות של הפרט או הרשות, לציין את כל השיקולים הרלוונטיים להחלטה ואת המשקל הראוי שיש לתת לכל אחד מהשיקולים בגיבושה. זו דרכו של בית המשפט להכניס מימד אובייקטיבי רציונלי להחלטות סובייקטיביות.
כך, תדיר, מנחה את עצמו בית המשפט, בשאלה מה היה עושה 'האדם הסביר מן היישוב' באותן נסיבות, על מנת לקבוע סטנדרט משפטי מצופה להתנהגות באותן נסיבות או בנסיבות דומות.
ה"סבירות" משמשת במשפט אומד דעת לבחינתם של מעשים (פעולות), הכרה (תודעה), ודברים ("זמן סביר"; "אמצעי סביר" – למשל) לצורך קביעת חוקיותם כשזו אינה מתפרשת מהנורמה המשפטית כשהיא בגפה. אומד דעת זה מוכר במשפט כסטנדרט (מבחן) הווה אומר, נורמה מסדר שני המודדת חוקיות מעשה לאור נורמה נתונה: חקוקה או פסוקה. ה"סבירות הפרטית" עוסקת בעיקר בשלושה: (1) סבירות המעשה הפרטי כדי קביעת חוקיותו (2) סבירות התודעה המלווה את הפועל קודם נקיטת הפעולה המוערכת (או המחדל) (3) סבירותם של דברים או אמצעים הננקטים לצורך השגת מטרה כלשהי שהיא לגיטימית מבחינה משפטית.
הפן הנוסף של הסבירות, הוא בחינת תקפותו החוקית של המעשה המינהלי והשלטוני בתחום המשפט הציבורי אשר פעמים הוא מהווה אוגד לאקטים פרטיקולריים שונים המרכיבים אותו. המבחן שהתפתח בפסיקה לסבירות המעשה המינהלי, הוא מבחן שיקול הדעת המורכב מבדיקתה של מסכת השיקולים שהובאו בחשבון על ידי הרשות המינהלית, ועיקר העיקרים: מתן נאות של משקלים לשיקולים.
הסבירות הפרטית והאדם הסביר.
כאמור לעיל, הסבירות הפרטית עוסקת בהערכת חוקיותה של פעולה (או מחדל) של הפרט. כאשר לא ניתן ללמוד מהנורמה, במקרה מסוים, חוקיות או אי חוקיות, בשל דרגת הפשטתה וסיבות נוספות אחרות, "מתרגמת" הסבירות כמבחן עזר את הנורמה לאירוע העובדתי ולעיתים באמצעות נורמות נוספות מסדר שני ושלישי בפעילות רדוקציונית. סבירות הפעולה תבחן לעיתים קרובות גם באמצעות משתנים פנימיים: (1) תכלית הפעולה (2) עוצמתה (מידתה) (3) תוצאתה. יובל אוזני עורך הבחנה בין סבירות הפעולה, לשימושים שעושה המשפט ב"אדם הסביר". שימושים אלה מלמדים שהמשפט נוקט בדמות אמורפית זו כל אימת שהוא מבקש להחיל, ועניין זה רווח בעיקר בדיני הרשלנות בתחום המשפט הנזיקי והפלילי, סבירות על תודעה. אגב כך מקדיש אוזני מקום נרחב ליחס בין האובייקטיבי לסובייקטיבי במשפט. מסקנתו היא כי הפרטי, הקונקרטי, מתמוסס באמצעות מושג הסבירות נוכח הדרישה הנוכחת במשפט תמיד, לכללי – האובייקטיבי.
סבירות מינהלית.
במשפט המנהלי נפוץ ביותר השימוש במושג ה"סבירות". אם בעבר, הייתה ידועה ההלכה המושרשת כי בית המשפט אינו מתערב בהחלטה של רשות מנהלית מוסמכת ככל שהתקבלה בתחום סמכותה, ולא ישים לעולם את שיקול דעתו במקום שיקול דעתה, עם השנים התפתחו הלכות שבחנו תקפות החלטות שנפלו בתחום סמכותה של הרשות המנהלית, באמצעות מבחנים ערכיים נורמטיביים, בהם "סבירות" "הגינות" "תום לב". זרם זה זכה לכינוי האקטיביזם השיפוטי. לדוגמה: מותר לרשות ציבורית למנות אדם לתפקיד בתחומה, אך אם סבור בית המשפט כי האיש הנבחר לתפקיד מאוד לא מתאים, הוא עשוי להכריע כי המינוי אינו נופל במתחם הסבירות הקיים לקבלת ההחלטה המצופה מהרשות.
הדיון בהערכת הסבירות של החלטות מנהליות, אינו מבקש להצביע על החלטה סבירה אחת ויחידה שהייתה צריכה להתקבל. דיון הסבירות מצביע על מתחם ההחלטות הראויות שעמדו לרשות המנהלית, אשר יכלה לקבלן בסיטואציה מסוימת. רק החלטה אשר חורגת מ"מתחם הסבירות" עלולה להיות מבוטלת על ידי בית המשפט.
הסבירות המינהלית הפכה בישראל, בעשורים האחרונים, לנורמת-על הפורשת כנפיה על כלל הפעילות המינהלית והשלטונית. את יסודה כנורמה מייחסים לבג"ץ דפי זהב. מבחן הסבירות בתחום המשפט הציבורי הוא מבחן שיקול הדעת והוא מוחל, גם כשאין בנמצא, וזהו רובם של המקרים, נורמה משפטית חקוקה או פסוקה. מבחן זה הוא מבחן רחב, חסר דיוק מתבקש, ולעיתים אמורפי לחלוטין. לטענת יובל אוזני הוא מאפשר הנמקה עתירת תכנים א-משפטיים. מבחן שיקול הדעת מבוסס בעיקרו, לפחות לפי המוצהר, על מתן משקל ראוי לאינטרסים המנוגדים המשפיעים על האקט המינהלי.
ג'ונתן אייב
סר ג'ונתן אייב (באנגלית: Jonathan Ive; נולד ב-27 בפברואר 1967) הוא מעצב תעשייתי אנגלי אשר שימש כנשיא לעיצוב תעשייתי בחברת הטכנולוגיה העולמית Apple. אייב נחשב לאחראי לכמה עיצובים פורצי דרך במסגרת עבודתו בחברה, ביניהם מחשב ה-iMac, האייפוד, דגמי האייפון וה-AppleWatch המזוהים היטב עם החברה.
ביוגרפיה.
אייב נולד בלונדון שבאנגליה. הוא למד אמנות ועיצוב בבית הספר הפוליטכני בניוקאסל. אייב קיבל תואר אבירות מבריטניה וכן תואר מפקד (CB) ממלכת בריטניה, ולאחר מכן היה בין מקימי סטודיו טנג'רין לעיצוב. התרשמותה של חברת Apple, אחת מלקוחותיו של הסטודיו שהקים, הייתה רבה מאוד. ב-1992, Apple הציעה לאייב להצטרף אל מחלקת העיצוב שלה שבקופרטינו. בשנת 1996, אייב מונה למנהל מחלקת העיצוב ב-Apple. מחלקת העיצוב בראשותו של אייב עיצבה, בין היתר, את מחשב ה-iMac המקורי ואת דורות ההמשך שלו, כמו גם מוצרים בולטים אחרים המזוהים היטב עם החברה עד היום.
אייב זכה בפרס מעצב השנה של מוזיאון העיצוב בשנים 2002 ו-2003.
קריירה.
השפעה.
אייב הושפע מהמעצב התעשייתי הגרמני דיטר ראמס (ששימש כמעצב עבור חברת בראון). כמו כן, הוא הושפע גם מהסגנון הבינלאומי שהופיע בגרמניה בשנות ה-20 והיה לגישה עיצובית מרכזית שאומצה על ידי בית הספר לעיצוב של אולם במהלך שנות ה-50. הסגנון הבינלאומי אומץ בשנות ה-80 גם על ידי אאודי, שהשפיעה גם היא על העיצובים של אייב (במיוחד בעת עבודתו בחברת Apple).
טנג'רין.
לאחר שנה עם רוברטס וויבר, הצטרף אייב לסטודיו לונדוני מתחיל בשם טנג'רין, הממוקם בכיכר הוקסטון, שם עיצב מגוון רחב של מוצרים, כגון תנורי מיקרוגל, בתי שימוש, מקדחות ומברשות שיניים. אך עם זאת, התסכול שלו מהתפקיד הגיע לנקודת מפנה לאחר שעיצב אסלה, בידה וכיור עבור לקוח סטנדרטי, והבוס של החברה דחה את העבודה של אייב, וקבע כי המוצרים היו יקרים מדי ונראו מדי מודרניים. אייב לא שמח לעבוד עבור לקוחות שלא אהב ושלא היו בעלי אותם העקרונות שלו.
Apple.
אייב עבד כיועץ של ראש מחלקת העיצוב התעשייתי של אפל באותו הזמן, רוברט ברונר, ובסופו של דבר הפך לעובד במשרה מלאה של אפל בשנת 1992. הוא עיצב את הדור השני של מחשב כף היד ניוטון ואת ה-MessagePad 110. זמן קצר לפני שובו של סטיב ג'ובס, אייב כמעט התפטר מהחברה. ג'ון רובינשטיין, הבוס של אייב באותה עת, הצליח לשמור את אייב בתפקיד, והסביר לו כי אפל "הולכת לעשות היסטוריה" בעקבות תחייתה של החברה.
הוא הפך לסגן נשיא בכיר לעיצוב תעשייתי ב-1997 לאחר חזרתו של ג'ובס, ולאחר מכן עמד בראש צוות העיצוב בתעשייתי האחראי על רוב מוצרי החומרה העיקריים של החברה. משימת העיצוב הראשונה של אייב הייתה ה-iMac, דבר שעזר לסלול את הדרך עבור עיצובים רבים אחרים כגון האייפוד, ובסופו של דבר גם האייפון והאייפד. ג'ובס הפך את העיצוב למוקד עיקרי של אסטרטגיית החברה, ואייב המשיך לבסס את מעמדה המוביל עם שורה של מוצרים פונקציונליים, נקיים, אסתטיים ומצליחים מבחינה מסחרית. אייב הסביר את הקשר ההדוק שהיה ביחסי העבודה שלו עם ג'ובס: "כשהיינו מסתכלים על אובייקטים, מה שהעיניים שלנו ראו ואיך שתפסנו את זה היו בדיוק אותו דבר. ואנחנו היינו שואלים אותן שאלות, יש לנו את אותה הסקרנות לגבי דברים". אייב תיאר את ג'ובס כ-"כל כך חכם", עם רעיונות "נועזים" ו"נהדרים".
העבודה והעקרונות של דיטר ראמס, המעצב הראשי של בראון משנת 1961 עד 1995, השפיעו על עבודתו של אייב. בסרטו התיעודי של גארי הוסטווייט, (Objectified (2009, אומר ראמס כי אפל היא אחת מקומץ החברות הקיימות כיום, המתכננת מוצרים על פי "עשרת העקרונות של ראמס ל'עיצוב טוב'".