כתבה הלן דארבישייר: "שלושת החברים נפגשו מדי יום ביומו. זו הייתה עת של אושר נדיר עבור שלושתם. קולרידג', על התלהבותו השוטפת והשוקקת, גאונותו למחשבה פילוסופית, ושכלו הרגיש והמקבל, הציע לוורדסוורת' בפעם הראשונה חברות אינטלקטואלית העונה על דרישותיו. וורדסוורת', עם אחיזה עמוקה יותר בניסיון, שכלו היציב יותר והאיזון הבטוח יותר בין שכל ורגש, עורר בקולרדיג' הערצה שלא חש כלפי אף אדם אחר. וביניהם דורות'י, מושכת אותם, באמנות האינסטינקטיבית של אשה, לאינטימיות רגשית המתחשבת בפרטים הקטנים ביותר של החיים היומיומיים, וחודרת לחילוף העמוק יותר בין אינטלקט ורוח. זו הייתה היא - 'עיניה משגיחות באבחנה הדקה ביותר של טבע" - ששמרה אותם עירניים לחיים המשתנים של ארץ, אוויר ורקיע".
במהלך השנה הראשונה לשכנותם, שיחותיהם של וורדסוורת' וקולרדיג' נסובו לעיתים תכופות על שתי נקודות עיקריות של שירה: הכח לעורר סימפתיה אצל הקורא על ידי דבקות נאמנה באמת של הטבע, והכח לתת עניין מחודש באמצעות עדכון צבעים של דמיון. השיחות על שירת הטבע הביאו אותם למחשבה שהגתה את יצירתם "בלדות ליריות". כך שני החברים, האחים-משוררים ויליאם וורדסוורת' וסמואל קולרידג', היו שותפים מדעתם ושלא מדעתם לאחת מהתנועות הספרותיות הגדולות ביותר והמשפיעות ביותר שהופיעו אי-פעם בבריטניה ובעולם כולו.
כתב פרופסור נייט: "בקבוצת האנשים המהוללים שיצרו את הספרות השירית של אנגליה, בשלהי המאה ה-18 וברבע הראשון של המאה ה-19, - וורדסוורת', קולרידג', סקוט, ביירון, שלי, קיטס, ועוד הרבה אחרים פחות מוכרים - אנו מוצאים התפרצות פתאומית של אנרגיה שדוכאה ארוכות: כמו באזורך, כשלאחר אביב מאוחר, שבוע אחד של מזג-אוויר נעים לעיתים ישחרר את החיים הכלואים בטבע, ויגרום להם להתפרץ לפתע כעלים וכפריחה. מהחבורה הזו של משוררים (שבמקוריותה ובגאוניותה עלתה לאיך ערוך על הקבוצה הקודמת של התקופה האליזבתנית), וורדסוורת' היה, ללא ספק, המנהיג. בו, הדחף היצירתי, והגישה החדשה כלפי טבע ואדם, קיבלו מאפיינים לגמרי ייחודיים; ולפיכך אפשר להחשיבו כמייצגם הספרותי הבולט ביותר באנגליה".
בלדות ליריות.
בספטמבר 1796 יצא לאור בעילום שם, ללא כותרת, ובלי תוכן עניינים, ספר שירה קטן שחיברו שני חברים, ויליאם וורדסוורת' בן ה-28 וסמואל קולרידג' בן ה-25. בפתח הספר נכתבו הדברים הבאים:
הספר "בלדות ליריות" נפתח בבלדה המפורסמת "שירת יורד הים הישיש" מאת קולרידג' וכלל עוד שלשה שירים פרי עטו ובהם האידיליה "הזמיר", ונחתם בשיר "שורות שנכתבו במרחק כמה מיילים מעל מנזר טינטרן" מאת וורדסוורת'. כמה מהשירים הנודעים ביותר של וורדסוורת' כלולים בספר: סימון לי, אנחנו שבעה, שורות נכתבו בראשית האביב, הקוצני, הילד האידיוט, מחאה ותשובה, שולחנות הפוכים, ועוד. במהדורה של 1800, מה שהתחיל כניסיונות היה לדרך שירית. השירים שחיבר קולדרידג' סומנו, על מנת שלא יבלבלו ביניהם. וורדסוורת' הרחיב את הספר וצירף חלק שני המורכב משיריו החדשים, ובהם: האחים, היא התגוררה בדרכים לא כבושות, לוסי גריי, רות, שני בקרים באפריל, המעיין - שיחה, ליקוט אגוזים, הקבצן הזקן מקמברלנד, מייקל, ועוד. וורדסוורת' צירף גם מבוא נרחב בו הסביר את דרכו השירית. להלן שני הבתים הראשונים של הבלדה "רות":
אף על פי שבתחילה "בלדות ליריות" משך את תשומת לבם של מבקרים מעטים, ובשנה הראשונה נכתבו עליו שלוש ביקורות קשות וביקורת אוהדת אחת, הרי שבהמשך היה לאבן-דרך חשובה בתולדות השירה האנגלית. ויליאם הזליט, אולי המבקר האנגלי המשפיע ביותר בתקופה הרומנטית, כשקרא לראשונה את השירים מצא בהם מעט נגיעות של אמת וטבע והשאר מובן מאליו, אולם התחושה של סגנון חדש ורוח חדש כבשה אותו, עד שהרגיש השפעה דומה לזו של אדמה רעננה, של משב-רוח המבשר את בוא האביב. להלן "האלון ואחירותם החורש", בית ראשון:
כתבה הלן דארבישייר:
איש זקן מתהלך (מתוך "בלדות ליריות")
על ייחודו של הספר "בלדות ליריות", כתב תומאס האצ'ינסון:
ההשקפה של וורדסוורת' ב-"בלדות ליריות" היא שהאמת העמוקה ביותר נמצאת בטבע, מורה טוב יותר מכל החכמים ומכל הספרים, ובלבד שהחושים טהורים, ללא השפעת הגיון מדעי או אמנותי, ושהלב נכון להתבונן ולקבל; ובהתאמה הרגשות הנעלים ביותר יסודם ברגש הטוּב הטבעי התמים, מה שמצא בבריות כפריות, ולא בחברה האנושית העירונית.
שירים בשני כרכים.
בשנת 1807, כשוורדסוורת' בשיא כוחו השירי, יצא לאור אוסף השירים "שירים בשני כרכים". אם "בלדות ליריות" חוברו בשפה של אנשים פשוטים, הרי ש-"שירים בשני כרכים" כתובים בלשון של משוררים: בצורות שיר מורכבות ובמשקלים מוקפדים, תוך השפעה סגנונית ניכרת של המשוררים מילטון, ספנסר, וסמואל דניאל. אם "בלדות ליריות" עוסק בעיקר בסיפורם של בריות כפריות, הרי שבמרכזו של "שירים בשני כרכים" הלכי רוחו של המשורר ומחשבתו. התמונות עשירות יותר, הנעימות מלאות יותר, והרוחניות המיסטית של המשורר מעמיקה ומצורפת בדגש על מוסר.
כתבה הלן דארבישייר:
בין שיריו הנודעים הכלולים בספר: לחיננית, אודה לחובה, קבצנים, לעפרוני, עליס נפלה, נחישות ועצמאות, הקוצרת הבודדת, הילכתי כענן בודד, קן הציפור, לקוקיה, הירקון, כחה של המוזיקה, ואודה: רמזי אלמוות מזכרונות שחר ילדות. להלן השיר "קן הציפור", הכרת תודה של וורדסוורת' לאחותו דורות'י (המכונה בשיר אמלין):
וורדסוורת' כתב על השיר:
לסונטות מקום מרכזי בספר "שירים בשני כרכים", ובמיוחד לסונטות לחירות, בהן וורדסוורת' מתהלך בעקבות מילטון כאיש מוסר וכמשורר אמן. כמבוא לסונטות, הוא חיבר סונטת פתיחה:
יש זיקה בין סונטת הפתיחה לבין האודה לחובה. מהותי לוורדסוורת' הרעיון שצמצום, הצבת גבולות, חוקים, משמעת, חיוניים לחירות. כתב וורדסוורת':
וורדסוורת' קנה שליטה מוחלטת בצורת הסונטה והיה לאחד מגדולי מחברי הסונטות. ככלל השתמש בצורת הסונטה האיטלקית הכוללת שמונה שורות בחריזה של אבבא אבבא, ושש שורות בחריזות שונות, מעדיפה על פני צורת הסונטה האנגלית או השקספירית המורכבת משלוש רביעיות ושתי שורות. פעמים רבות צורת הסונטה שימשה אותו להבעת השקפה כללית, דעה פוליטית או אמונה דתית.
כתב הנרי טיילור על הסונטות המוקדשות לחירות:
הספר נחתם ב-"אודה: רמזי אלמוות מזכרונות שחר ילדות", המכונה גם האודה הגדולה. וורדסוורת' חיברה בשנים 6–1802. זהו שיר המביע השקפה עמוקה, מלא בהדר פיוטי, כתוב בצורה אמנותית נפלאה; שנכתב לאנשים הרגילים להגות בסוד הויתם, ושרבים מחשיבים לפסגת יצירתו של המשורר. לדעת אמרסון, זה השיא שאליו הגיע האינטלקט בזמנם. להלן שני הבתים הראשונים של האודה הגדולה:
על היחס בין האודה הגדולה החותמת את "שירים בשני כרכים" לבין השיר "מנזר טינטרן" החותם את "בלדות ליריות", כתב צ'ארלס הרולד הרפורד:
האקדמה.
מצעירותו תכנן וורדסוורת' לחבר שיר פילוסופי גדול, אך הוא לא הצליח להשלים ממנו אלא את חלקו השני ("הטיול"), וקטעים ספורים. כמבוא ליצירתו הגדולה חיבר וורדסוורת' את האקדמה (הפרלוד), אפוס אוטוביוגרפי בחרוז לבן העוסק בצמיחת שכלו של המשורר מילדותו ועד בחרותו. וורדסוורת' התבייש להוציא לאור שיר ארוך אודותיו בעודו בחיים. הוא המשיך לתקן ולהגיה את השיר במהלך חייו, מייעדו להוצאה לאור לאחר פטירתו. לאקדמה כמה גרסאות, החל מאב-טיפוס בן שני חלקים משנת 1799 ועד לגרסה האחרונה בת 14 ספרים שהוציאה לאור בשנת 1850 אלמנתו של וורדסוורת', שגם נתנה לשיר את שמו. הגרסה השלמה הראשונה נקראה "שיר לקולרידג'", אותה המשורר השלים בשנת 1805, מקריא את השיר לקולרידג' בינואר 1807. באותו ערב בו שמע את השיר, קולרידג' חיבר לוורדסוורת' כהכרת תודה את השיר "לג'נטלמן", בשבח המשורר ושירו ("שיר נשגב, של מחשבות נעלות נלהבות / שרות לניגון שלהן"). האקדמה של 1850 משקפת את וורדסוורת' הוויקטוריאני המסייג את שירתו בשמרנות דתית, בעוד האקדמה של 1805 את וורדסוורת' הרומנטי המפעים ומפליא במקוריות שירתו. האקדמה של 1805 יצא לאור על ידי סלינקורט בשנת 1926. מאז האקדמה נחשב ליצירת המופת של וורדסוורת'. השיר של 1805 כולל 13 ספרים:
על הסיבה לחיבור האקדמה, כתב אמיל לגווי:
על מקומו של האקדמה בשירתו של וורדסוורת', כתב ג'ון קמפבל שרפ:
הערכת שירתו.
בילדותו וורדסוורת' היה מתבונן בטבע בהתפעלות עצומה; משוחח עם הרים, נחלים, עצים וסלעים כמו היו חבריו; מרגיש כאילו כוח טמיר כללי משוחח עמו. הוא התגורר באזורים כפריים בקרב רועי-צאן ובעלי אדמות אשר רוח אחוה ורעות שררה ביניהם. בהדרגה, ככל שהתבגר, כן העולם הטבעי והעולם האנושי הלכו והתמזגו במחשבתו. היה מתבונן באנשים כבעצים מהלכים, פונה לפרחים ולצפורים כאל בריות אנושיות. שירתו נכתבה בלשון הפשוטה של האנשים שהכיר, שואפת להתחקות אחר השורשים הטבעיים האמתיים של האנושות. וורדסוורת' הביע בשיריו פליאה מהטבע ואת הרגשות והמחשבות של ילד, ילדה, נערה, נער, זקן, אשה, וכל אותם אנשי-כפר פשוטים, נושאים אשר קודם לכן בדרך כלל תפסו מקום שולי בשירה המערבית. הוא השתדל שלא יהיה בשירתו לא מיתולוגיה ולא פנטזיה, לא אלגוריה ולא מלאכותיות אמנותית, אלא שתעסוק בחיי האדם בעולם הזה על כל היבטי המציאות, אף הקשים ביותר, מתוך רוח נמוכה, התפעמות אמיתית, ומחשבה רפלקטיבית להתבונן בדברים כהויתם. הפנייתו עורף למסורת הקלאסית והחדשנות של שירתו גררו ביקורות חריפות על שירתו. לדוגמה, ויליאם האזליט כתב: