גסטון קאמי שארל מַסְפֵּרוֹ (בצרפתית: Gaston Camille Charles Maspero; 23 ביוני 1846 – 30 ביוני 1916) היה אגיפטולוג וארכאולוג צרפתי. שימש במשך שנים רבות כמנהל מחלקת העתיקות המצרית. הוא טבע את המונח "גויי הים" בהתייחסו לקואליציית השבטים שתקפה את מזרח הים התיכון ואת מצרים במאות ה-13 וה-12 לפנה"ס. מספרו חיבר למעלה מ-1,200 מאמרים על מצרים העתיקה.
קורות חייו.
מספרו נולד בפריז להורים שמוצאם ממחוז לומברדיה באיטליה. עוד בשנותיו המוקדמות בבית הספר הוא התעניין בהיסטוריה ובכתב החרטומים המצרי. בשנת 1867 בעת לימודיו באקול נורמל סופרייר פגש את האגיפטולוג אוגוסט מארייט. מארייט נתן לו שני טקסטים בכתב חרטומים שהתגלו זמן קצר לפני כן. הטקסטים נחשבו קשים לפיענוח. מספרו פענח אותן תוך שבועיים. פרסום פיענוח הטקסטים ביסס את מעמדו האקדמי. בשנת 1869 הפך למרצה לשפות מצריות קדומות וארכאולוגיה באוניברסיטה. בשנת 1874 קיבל מינוי בקתדרה על שם ז'אן-פרנסואה שמפוליון בקולז' דה פראנס.
בשנת 1880 נסע למצרים בראש משלחת ארכאולוגית מטעם ממשלת צרפת. משלחת זאת הפכה במשך הזמן למכון הצרפתי לארכאולוגיה מזרחית. מספר חודשים לאחר מכן נפטר מארייט ומספרו החליפו כמנהל מחלקת העתיקות המצרית.
עבודתו הראשונה במצרים הייתה בסקארה תוך שהוא ממשיך את עבודתו של מארייט. בהיותו יותר בלשן מאשר ארכאולוג, העדיף להתרכז בחפירת 5 קברים מתקופת הממלכה הקדומה אשר על גביהם נכתבו טקסטים ארוכים בכתב חרטומים. בחפירות אלה מספרו מצא מעל 4,000 שורות בכתב חרטומים.
במסגרת תפקידו ניהל מספרו מאבק כנגד הברחת עתיקות מצריות מתוך מצרים אשר נעשתה על ידי סוכנים של מוזיאונים גדולים באירופה ובארצות הברית, תיירים ואספנים. הוא הקים ברחבי מצרים רשת של מפקחי עתיקות שתפקידם היה לפקח על עבודת החופרים הזרים ולדווח לו על מעשים בלתי חוקיים. הבעיה העיקרית נוצרה באזור תבאי שהפכה להיות כמקום עיקרי של שוד קברים, זיופים ומעשי מרמה. במסגרת מאבקו שלח מספרו ללוקסור סוכן שהתחפש לתייר עשיר. הסוכן עלה על עקבותיהם של האחים עבד אל-רוסול שעסקו זמן רב בהברחת עתיקות שנחפרו ללא רישיון. הוא אסר את האחים. לאחר עינויים הודה אחד האחים בהברחת עתיקות והסכים להראות את מקור השלל. האח הוביל את עוזרו של מספרו למנהרה בדיר אל-בחרי שאורכה היה 60 מטר והיא הכילה ארונות קבורה ומומיות של פרעוני מצרים הגדולים כגון: רעמסס השני, סתי הראשון, תחותמס השלישי ועוד, סה"כ נמצאו במנהרה למעלה מ-40 מומיות של מלכים. המנהרה הכילה גם ממצאים רבים נוספים. המומיות הועברו לקהיר כדי להגן עליהם מפני שודדים. התגלית הבהירה מדוע קברים רבים בעמק המלכים נמצאו ריקים. הכוהנים המצרים כבר בעת העתיקה העבירו את המומיות למקום נידח כהגנה מפני שודדים.
למרות מאבקו במבריחים, מספרו היה אהוד על אוצרי מוזיאונים והאספנים בגלל מדיניותו הפרגמטית אשר אפשרה להם להוציא ממצרים עתיקות אשר הוא לא ייעד להציג במוזיאון המצרי. מדיניות זאת לא נמשכה על ידי המנהלים אחריו. מספרו היה ראשון אשר הנהיג גביית דמי כניסה מתיירים לאתרים ארכאולוגים. הכסף שימש לשימור האתרים.
בשנת 1886 לאחר שעזב את תפקידו כמנהל מחלקת העתיקות, המשיך את עבודתו של מארייט בחפירת הספינקס ליד קהיר. במסגרת החפירה הוא הסיר 20 מטר של חול בניסיון למצוא את פתחי הקברים בספינקס (הוא לא הצליח למצוא את הפתחים והם נמצאו בחפירה מאוחרת יותר). בשנת 1886 חזר לפאריס ועבד שם עד לחזרתו למצרים בשנת 1899, לתפקיד מנהל מחלקת העתיקות המצרית.
ב-3 אוקטובר 1899, שנת חזרתו למצרים ארעה רעידת אדמה בכרנך, 11 עמודים באולם העמודים (היפוסטיל) במתחם של אמון-רע קרסו. בעת כהונתו הקודמת ביצע מספרו עבודות שימור באתר. בעקבות רעידת האדמה הקים מספרו צוות שעסק בהקמת העמודים מחדש תחת פיקוח של צוות אגיפטולוגים צרפתיים. לפעולות אלה הייתה התנגדות של כמה רומנטיקנים אשר העדיפו להשאיר את העמודים במצב של קריסה.
בשנות היעדרותו של מספרו ממצרים גדל מאוד אוסף המוזיאון המצרי בקהיר. מספרו פעל להרחבת האוסף ולהעברת המוזיאון בשנת 1902 מאזור גיזה לכיכר א-תחריר. הגידול באוסף הביא לגידול בכמות העובדים. אחד העובדים היה הווארד קרטר אשר עבד במוזיאון בגיל 17. בתקופה מאחרת יותר, המליץ מספרו על קרטר בפני לורד קרנארבון כמתאים לנהל את החפירות שהביאו למציאת קברו של תות ענח' אמון. בתקופת ניהולו פעל לקדם את הדפסת הקטלוג של המוזיאון. עד שנת 1909 המוזיאון פרסם 24 כרכים.
מספרו לא העריך נכונה את חשיבותם של ציורי דיוקנאות המומיות מפיום. הארכאולוג פלינדרס פיטרי שלח שישים דיוקנאות למוזיאון המצרי בקהיר. לאחר מכן הוא גילה שמספרו לא העריך את חשיבותם והשאיר אותם בחצר המוזיאון מוזנחים ונתונים לפגעי מזג האוויר. כאשר נודע הדבר לפיטרי הוא כעס מאוד ודרש אותם בחזרה, והכריח את מספרו לבחור 12 דיוקנאות להצגה במוזיאון ואת יתרת 48 הדיוקנאות להחזיר לו.
פעילותו כמנהל מחלקת העתיקות כללה גם הקמת רשת של מוזיאונים מקומיים ברחבי מצרים במטרה לעודד את המצרים לקחת אחריות רבה יותר על שמירת המורשת שלהם. בשנת 1912 הצליח להעביר במצרים שורת חוקים שטיפלו בבעיית שוד העתיקות.
מספרו פרש מתפקידו כמנהל מחלקת העתיקות המצרית בשנת 1914. ביוני 1916 נפטר ונקבר בבית הקברות מונפרנאס.
מבחר מפרסומיו.
בנוסף פרסם מספרו את כתב העת "Bibliothèque égyptologique" שהוקדש למאמריהם של אגיפטולוגים צרפתיים. וכן את השנתון "Annales du service des antiquités de l'Egypte" שהכיל את הפרסומים של החפירות הארכאולוגיות הרשמיות של מחלקת העתיקות במצרים.
ז'אן ז'ורז' קליין
פורי נויפלד
תקשורתן
ילנה סלסרנקו
ילנה ולדימירובנה סלסרנקו (באנגלית: Yelena Vladimirovna Slesarenko) שמה בלידתה סיבושנקו (Sivushenko) (ברוסית: Елена Владимировна Слесаренко ; נולדה ב-28 בפברואר 1982 בוולגוגרד) היא אתלטית רוסיה. היא אלופה אולימפית (אתונה 2004) ושיאנית עולם בקפיצה לגובה.
ביוגרפיה.
סלסרנקו נולדה בוולגוגרד בשם ילנה סיבושנקו.
באוניברסיאדה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2003 זכתה סלסרנקו במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.94 מטר.
שיאנית עולם ואלופה אולימפית.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בבודפשט, בשנת 2004 זכתה סלסרנקו במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא עולם חדש של 2.04 מטר. כשהחלה עונת האליפות באצטדיון היא זכתה בגביע אירופה SPAR, בתוצאה זהה ושיפרה את שיאה האישי שעמד על 1.97 מטר. באולימפיאדת אתונה (2004), היא זכתה במדליית זהב בשיא אולימפי ולאומי חדש של 2.06 מטר, ושברה את שיאה של תמרה ביקובה מ-1984. בספטמבר אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בטורניר גמר אליפות העולם של IAAF שנערך במונטה קרלו, מונקו.
מכיוון שהייתה פצועה נמנעה ממנה ההשתתפות ברוב התחרויות בשנת 2005, בכללן אליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה במוסקבה זכתה סלסרנקו במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.02 מטר. באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 2006 היא סיימה במקום חמישי בתוצאה של 1.99 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 סיימה סלסרנקו במקום רביעי בתוצאה של 2.00 מטר.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה סלסרנקו במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.01 מטר ולא הצליחה להגן על תוארה. ב-2016 נפסלה תוצאתה בשל אימרוץ.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו בשנת 2011 סיימה סלסרנקו במקום רביעי בתוצאה של 1.97 מטר.
הכנסת ה-2
שמואל אלפורט
גוסטף גרינדגנס
גוסטב היינריך אדולף גרינדגנס, שנודע בשם הבמה גוסטף גרינדגנס (בגרמנית: Gustaf Gründgens; 22 בדצמבר 1899 – 7 באוקטובר 1963), היה שחקן גרמני, מן השחקנים הגרמניים המפורסמים והמשפיעים במאה ה-20.
ביוגרפיה.
נולד בדיסלדורף לארנולד ואמי גרינדגנס. בסתיו 1917 נקרא לשירות צבאי במלחמת העולם הראשונה ושירת כשחקן בתיאטרון שבידר את החיילים. ב-1919 ו-1920 למד משחק באופן מקצועי בעיר הולדתו. הוא הופיע בתיאטראות בקיל, הלברשטאדט ועוד. ב-1928 דרך כוכבו כשהצטרף למקס ריינהרדט בדויטשס תיאטר. הוא אף החל לביים הצגות ואופרות. ב-1931 הופיע בתפקיד מפצח הכספות בM (סרט) של פריץ לאנג. בשנה לאחריה החל להופיע בתיאטרון הלאומי הפרוסי בבירה, וקיבל את תפקידו המפורסם ביותר, שהגדיר את הקריירה שלו זה של מפיסטו ב'פאוסט' לגתה. גרינדגנס הידס על הבמה באיפור כבד וגילם את הדמות במבטא אריסטוקרטי ובשפתות בו דיבר תמיד (הוא היה הומוסקסואל כמעט גלוי), והותיר רושם עצום על המבקרים. הוא מילא את תפקיד מפיסטו כמעט עד סוף חייו.
בין השנים 1926–1929 היה נשוי לאריקה מאן, בתו של תומאס מאן, איתה עבד בתיאטרון. ב-1936 נישא בשנית לשחקנית הגרמנית מריאן הופ.
תחת המשטר הנאצי המשיך לביים, לשחק ולפתח את קריירת המשחק שלו, על אף הצנזורה הקשה שהוטלה על התרבות הגרמנית והכפיפה לתכנים המזוהים עם הנאציזם. הוא היה בן חסותו של הרמן גרינג, שאף הכליל אותו ברשימת "מחונני האל", האמנים שנחשבו חיוניים בעיני המשטר. ב-1943 התנדב לשירות בחזית אך נקרא חזרה תוך זמן קצר.
ב-1945 נעצר על ידי צבאות הכיבוש הסובייטיים והושם במחנה מיוחד. הוא שוחרר משם בהתערבות הזמר הקומוניסט ארנסט בוש, אותו הציל גרינדגנס מהוצאה להורג לאחר שהורשע בבגידה ב-1943 על ידי פנייה אישית לגרינג. השחקן עבר דה-נאציפיקציה וחזר להופיע.