בשנת 1793, אחרי המהפכה הצרפתית, מונה פינל למנהל בתי המחסה הגדולים לחולי רוח סלפטרייר וביסטר שנוהלו עד אז כחלק ממערכת בתי הכלא. גישתו הייתה שאפשר ונכון לטפל בחולי נפש כבני אדם – בהתחשבות ובעדינות. בהוראתו הפסיקו להכות את החולים ושמו אותם בכותנות כפייה הומאניות. בעקבות הטיפול החולים היו יותר רגועים, שקטים והיגייניים. בנוסף, כמחצית מהחולים שוחררו לביתם בגלל שיפור ניכר במצבם.
זוהרה אלפסיה
זֹוהָרָה אַלְפַסִיָה, או זוהרה סחה (בצרפתית: Zohra Al Fassia, בערבית: زهرة الفاسية; 1905–1994), הייתה זמרת יהודיה-מרוקאית.
בשנות השלושים והארבעים הייתה אחת הזמרות המפורסמות במרוקו ובאלג'יריה. האישה הראשונה במרוקו שהקליטה אלבום מוזיקלי. שיריה החילוניים זכו להצלחה לאורך עשרות שנים בשמחות של יהודי מרוקו, ולחניהם הותאמו גם לפיוטי קודש. במחצית השנייה של חייה עלתה לישראל.
ביוגרפיה.
זוהרה נולדה בשם זוהרה חמו בעיר צפרו שלמרגלות הרי האטלס במרוקו, למשפחה דלת אמצעים. בילדותה החלה להצטיין בזמרה ושרה פיוטים בבית הכנסת של פאס. בנעוריה החלה לשיר בבתי קפה ביישובים הסמוכים ובקברטים בקזבלנקה. שיריה היו בעיקרם שירים חילוניים מסוגת גרנאטי (שירים אנדלוסיים ששמם בא משם העיר גרנדה בספרד ונפוצו בקרב יהודי אלג'יריה ומרוקו במאה ה-19), שירים מסוגת אייתה שמאזור האטלס, ושירים הקרויים מלחון - שירים עירוניים וארוכים.
בשנות ה-40 הופיעה בליווי תזמורת אישית. שיריה - שהושמעו בתחנות הרדיו, נהיו פופולריים מאוד גם באלג'יריה. סולטאן מרוקו: מוחמד החמישי, התרשם מאוד מכשרונה והזמין אותה לשיר בחצרו. בין להיטיה "אַבּיָאדִי יָאנַא" (הידוע גם בכינוי העממי יותר "טִי פּארִי פּאטִי" על שום הפזמון החוזר והקליט שבו, ע"ע רנט לורנייז). את השיר נוהגים להשמיע בטקסי החינה, בקרב קהילות מרוקו. השיר חודש בישראל על ידי להקת "שפתיים". שירים מפורסמים אחרים שלה היו "לארוסא", "יאלי פיק דמואוי" ואחרים. אלפסיה נהגה לשיר גם שירים של סמי אלמגריבי ושל זמרים ומלחינים אחרים. בין השנים 1947–1957 הוציאה אלפסיה למעלה מ-17 אלבומים.
חלק משיריה נהפכו לקאלט במוזיקה המרוקאית, ונחשבות לידועות גם עשרות שנים לאחר עזיבתה את מרוקו. משרד התרבות המרוקאי הוציא תקליטור של זהרה אלפסיה, בתוך האנתולוגיה של המוזיקה המרוקאית, במדור לזמרים יהודים-מרוקאים, והוא כלל שמונה משיריה. שיריה זכו לגרסאות כיסוי של אמנים שונים בעולם, בהם אנריקו מסיאס, דיקלה, נטע אלקיים, להקת שפתיים, פייסל עזיזי , סנאא מרחאתי , אסמא למנוואר וסלמה רשיד .
בשנת 1962 עלתה לישראל. בשנת 1965 תרמה לתערוכת תרבות יהודי צפון-אפריקה שנערכה בירושלים ובתל אביב את "טרקלין יהודי מרוקו". בטרקלין הוצגו מושבי קטיפה, וילונות ברקמת משי, כריות ברוקאד שזורות חוטי כסף ושטיחים ייחודיים. שווי הטרלקין היה 50 אלף לירות ישראליות. בשנת 1967 חודשו חגיגות המימונה בחגיגות ענק בשכונת סהנדריה בירושלים. לאירוע החגיגי תרמה אלפסיה פרוכת עשויה רקמת זהב טהור.
עם זאת, במרבית חייה בישראל אלפסיה התגוררה בתנאי מצוקה ובדידות בשכונת עתיקות ג' באשקלון. המשורר וחתן פרס ישראל ארז ביטון, ביקר בביתה בשנות השבעים, כאשר עבר בשירות הציבורי כעובד סוציאלי. ביטון התרשם מאוד מגורלה וכתב עליה שיר הנלמד בבתי הספר לבחינת הבגרות בספרות. ועדת ביטון להעצמת הזהות של יהדות ספרד והמזרח במערכת החינוך המליצה להוסיף את השיר בפרק החובה בשירה לחינוך ממלכתי וממלכתי-דתי.
בשנותיה האחרונות התגוררה בבית אבות. אלפסיה הוזמנה לחגיגות רבות של העדה המרוקאית בישראל והיו לה בארץ קרובי משפחה רבים. בבואו לישראל, הזמר והמלחין סמי אלמגריבי ארגן מסיבה לכבודה.
זוהרה נפטרה בשנת 1994 ונקברה באשקלון.
בשנת 2013 המחזאי רפאל אהרון מתיאטרון קדם השיק מחזמר אודות חייה של אלפסיה, אותה גילמה הזמרת דיקלה.
בשנת 2017 עלה המופע "מנינה סימון ועד זוהרה אלפסיה" בתיאטרון ירושלים. באותה שנה נטע אלקיים יצאה במופע מחווה לזוהרה אלפסיה בזאפה. המופע הפך בינלאומי ואלקיים הופיעה איתו בין היתר עם תזמורת ירושלים מזרח ומערב בישראל ובאירופה.
סנבלט החורני
פרנסואה וייטה
ביתא ישראל (מינוח)
החוקר הסקוטי ג'יימס ברוס סייר ביישובי ביתא ישראל לאורך שנת 1770, במסגרת מסעו לגילוי מקור נהר הנילוס. הוא ציין כי הכינוי "ביתא ישראל" הוצמד ליהודים שסירבו להתנצר מהמאה הרביעית ואילך, כאשר אזנה, מלך אקסום הפך את ממלכת אקסום לממלכה נוצרית. כינוי הגנאי פלאשה, שמשמעו באמהרית "חסרי קרקע", הוצמד ליהודים בפי שכניהם הנוצרים לזכר גזירה מן המאה ה-15 המתירה למוטבלים לנצרות בלבד להוריש קרקעות לצאצאיהם. מקורו של כינוי נוסף, כּאילא או קאיילה, אינו ברור. יש הטוענים כי מקורו בשפה הפלאשית, ניב של שפת האגאו בו השתמשו יהודי אזור קווארה עד המאה ה-19. הכינוי אטאנקון (attenkuñ), שפירושו "אל תיגע בי", נגזר מחומרה הלכתית שנהגו חכמי הקהילה בדיני טהרה – חבר קהילת ביתא ישראל שבא במגע עם נוכרים חייב להיטהר בטבילה בנהר לפני שובו אל הקהילה .מנהגיהם הדתיים של יהודי אתיופיה הנוהגות
על פי דת האורית " פירושה תורה בלשון הגעז ,ואכן הוא כונו שם לעיתים בשם "האוריתווי " בעלי התורה .האמונות זהות לעיקרי האמונות והדיעות ביהדות ההיסטורית :
אמונה בה' אלוקי ישראל ,יחוד האל בחירת עם ישראל על יסוד התורה והמצוות שניתנו בהר סיני ,קבלת הנביאים ,שכר ועונש ,עולם הבא ,גן עדן וגיהנום ,שיבת ציון ,קיבוץ גלויות ,
וביאת המשיח .
באתיופיה.
סוברידה וסמנוי.
הגאוגרף תלמי מהמאה ה-1 מזכיר עם בשם "סוברידה" שחי מדרום לאקסומים באזור שבו חיו ביתא ישראל. בתבליט מונומנטום אדוליטנום מוזכר עם בשם "סמנוי" שחי באזור הררי ומושלג שמדרום לאקסום ולתכזה. ההרים הללו שנקראים כיום "סימן" נקראו בכתבי הגאוגרפיים מהתקופה הרומית בשם היווני "פיילה"/"פיילאי" ולפיהם השם המקומי היה "פסאבו".
אַיהוד (יְהוּדִים).
המשורר הרומאי קלאודיאנוס בן המאה ה-4 כותב על יהודי חבש ומכנה אותם "ג'ודסי", אלדד הדני מזכיר אותם בשלהי המאה ה-9 ובמאה ה-10 נזכרת יהודית המלכה כ"דין אל-יהודייה", במאה ה-12 מופיעים מכתבי הכומר יוחנן המזכרים יהודים, באותה המאה בנימין מטודלה כותב עליהם ובמאה-13 מרקו פולו מזכיר אותם. במאה ה-14 הצבא האתיופי לוחם כנגד ה'איהוד'.
בֵּיתֶא יִשְׂרָאֵל.
השם הרשמי של הקהילה ופירושו בית ישראל. המסורת החבשית מספרת שלפני הגעת הנצרות . הקיסר האקסומי אזנה הוא זה שהכריז על הנצרות כדת האימפריה, היהודים סירבו לעזוב את דתם ומרדו בקיסר:
בצורה מטפורית הקיסר האקסומי ראה את מדינתו כממלכת ישראל המאוחדת ואת הפילוג בעם כפילוג ממלכת ישראל המאוחדת, הוא השווה את עצמו רחבעם ואת מדינתו כממלכת יהודה בעוד שאת המורדים היהודים הוא ראה כממלכת ישראל שפרשו ולכן כינה אותן בית ישראל. למרות שהכוונה בשם הוא לחבורת מורדים שראתה עצמה כ"בית יהודה" לכינוי לא יוחסה משמעות שלילית והעדה השתמשה בו כשם רשמי שלאחר מכאן היווה מונח מנוגד ל"ביתא קריסטיאן" היא הכנסייה האתיופית, זהו גם השם המקובל בספרות המדעית, החל משנות השמונים של המאה העשרים.
אַגַאוּ.
אַגַאוּ (געז: አገው) שמו של העם שיישב בחבש לפני הכיבוש האקסומי-אתיופי דרומית לתכזה, עד לתקופה מאוחרת היו האגאו בעיקר פגנים אך עם הזמן שטחיהם נכבשו על ידי האימפריה האתיופית ורבים מהם נטמעו בתוך החבשים הנוצרים. כיום קיימים מספר כיסים של אוכלוסיות אגאו שעדיין משמרות את דתם הפגנית, היהודים ראו בהם עובדי אלילים, אך למרות זאת היו שיתופי פעולה רבים בין היהודים לאגאו ובייחוד זכורה הברית הצבאית בסוף המאה ה-10 שגרמה לירידתה של אקסום ולשליטתה של יהודית המלכה ולאחר מכן לעלייתה של שושלת קיסרי האגאו - בית משה. הכינוי אגאו הוא ההפך הגמור מביתא ישראל, שם זה סימל פגניות ושלל מהיהודים את ההגדרה העצמית שלהם וכן להזכיר ליהודים שהם אלו שגרמו לירידתה של אקסום ולתקופת החושך בה ידם הייתה על העליונה:
סיבה טעונה פחות לשימוש בכינוי "אגאו" נובע מהניבים השגורים בפי חלק מבני ביתא ישראל שחיו באזורי האגאו - כיילה וקווארית , שפות יהודיות מקבוצת השפות הכושיות המרכזיות.
פֶלַאשַה.
כינוי הגנאי הנפוץ ביותר באתיופיה כלפי העדה. הכינוי נגזר כפי הנראה מן השורש פ-ל-ס, בשפת געז, שאחד מפירושיו הוא "מהגר" או "גולה בארץ לא לו", עמדה בה מחזיק גם אשכולי. יוסף הלוי שיער שמקור הכינוי בתרגום השם "אהל אל-גולה", ששימש בהתייחסות ליהודי חצי האי ערב. השערה נפוצה נוספת היא שמשמעותו "אלה שבאו מפלשתינה". השערה אחרת, בה מחזיק הבלשן וולף לסלאו, היא משמעותו "מאבד שורשים" "נודד" ו"מהגר".
אזכור כתוב ראשון לכינוי מצוי בצו מן המאה ה-15, שהוציא הקיסר יסחק. צוו זה יצא אחר דיכוי מרד הנציב היהודי שמונה על ידי החבשים באזור וגרה, דמביה ובית אגור, על ידי צבא הקיסר וסיפוח האזור לשליטה ישירה של האימפריה האתיופית. בצו, שהתגלה במאה ה-20, פונה הקיסר לתושבים שנכבשו בלשון זו:
למן הסיפוח . סיפוח האזור לשליטת האימפריה האתיופית הרע מאוד את מצב הקהילה היהודית. חלק ניכר מאזור ההתיישבות היהודי נכבש והותיר יהודים רבים ללא אדמותיהם. כמו כן, אחר הסיפוח הקיסר יסחק . בהיעדר אדמות הפכו חלק מיהודי האזור לצמיתים ואחרים פנו לעסוק במקצעות האומנות והייצור, שנחשבו אף הם לבזויים בקרב החבשים, ולכן הורידו את מעמד היהודים לתחתית הסולם החברתי. מקצועות אלו תרמו מאוחר יותר, בתקופת התחייה האתיופית, לעליית מעמדם לראש הסולם.
כַּיְילָה.