אנדום, אריתראי במוצאו, מצא עצמו תחת מתקפה בכל הקשור למלחמה האריתראית. אנדום, ששאף לנהל משא ומתן עם הבדלנים, היה תחת מתקפה מהצד הנצי בחונטה האתיופית שדרש להשמיד את הארגון הבדלני הג'אבחה. למרות התקפות אלו מצד חבריו, אנדום ביצע שני ביקורים באריתראה הראשון בין ה-25 באוגוסט - 6 בספטמבר והשני כחודשים לאחר מכן בנובמבר, ביקוריו באריתריאה היו מלווים בנאומים סוחפים לאריתראים על סיום המשטר הקיסרי, החזרת האוטונמיה שבוטלה על ידי הקיסר היילה סלאסי לאריתריאה וענישת אנשי ממשל לשעבר שביצעו פשעי מלחמה באריתראים.
אוקטובר הדמים.
במקביל להתעסקותו של אנדום בפתרון הבעיה באריתריאה, החלו הקבוצות הקיצוניות ב"דרג" לתת הוראות לאנשי השטח שלהם להתחיל להיפטר מאנשי הביטחון הפרו-קיסריים, מערכה שנודעה בכינוי אוקטובר הדמים. שלוש זרעות ביטחון וצבא מרכזיות היו על הכוונת, המשמר הקיסרי, חיל האוויר וחיל ההנדסה, המערכה הראשונה כנגד המשמר הקיסרי וחיל האוויר הצליחה אך המערכה העיקשת ביותר הייתה כנגד חיל ההנדסה, בסופו של דבר חיילי הדרג הבקיעו את ההגנות של חיל ההנדסה ב-7 באוקטובר הרגו חמישה חיילים פצעו מספר מהם והשאר נכלאו, מהלך זה גרר מאבק מזוין בין חברי הדרג.
באמצע נובמבר המאבק בין אנדום לשאר חברי הדרג עלה מדרגה כאשר התנגד להעלאת שכר החיילים, בליל ה-23 בנובמבר, המכונה "שבת הדמים", נורה אנדום לאחר שהתנגד למאסרו על ידי קבוצת חמושים. ונרצחו 59 אסירים פוליטיים תומכי הקיסר, האסירים שהיו כלואים בבית הכלא מנליק נלקחו לבית הסוהר המרכזי אקקי ושם הוצאו להורג ונקברו בקבר אחים. בעקבות הירצחו של אנדום התמנה מנגיסטו היילה מריאם ליושב ראש זמני עד ל-28 בנובמבר אז נבחר השוואני טפרי באנטי לתפקיד יושב ראש הדרג ושליט המדינה.
נמרוד שפירא
נמרוד שפירא (נולד ב-24 בנובמבר 1982, ישראל) הוא במאי סרטים, וידאו קליפים ופרסומות.
ביוגרפיה.
בין האמנים להם שפירא ביים וידאו קליפים: מובי (Wait for Me), נינט (Child), סינרגיה (אחכה לך), מוניקה סקס (מנגינה), עילי בוטנר (ימים של קיץ, רץ אלייך) ועוד.
סרטו הקצר "תום" (2010) השתתף בעשרות פסטיבלים בעולם וזכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל מזיפטרה הצכ'י, אחד הפסטיבלים הקוויריים הגדולים ביותר בעולם.
סרטו הקצר "ששי קשת לא אוכל פלאפל" (2013), פסטיבל שנגחאי הבינלאומי ה16. הבכורה הישראלית של הסרט הייתה בפסטיבל הסטודנטים הבינלאומי ה-15 של תל אביב. הסרט נתמך על ידי קרן רבינוביץ' לאמנויות, קרן סנונית של הרשות השנייה וקרן גשר לקולנוע רב תרבותי. בסרט מככב יון תומרקין ומשתתפים ששי קשת, מנשה נוי ורועי אסף.
שפירא כתב ביחד עם אדם סנדרסון את הפתיח לתוכנית הטלוויזיה ארץ נהדרת שהיה בשימוש בעונות 2010–2013.
בין הפרסומות שביים שפירא - שיחה אינטראקטיבית עם נשיא המדינה שמעון פרס לכבוד ועידת הנשיא הרביעית, פרסומת ל"יום שני ללא בשר" של מיקי חיימוביץ' בהשתתפות ירון לונדון ופבלו רוזנברג, חווית מציאות רבודה בהשתתפות הנשיא ראובן ריבלין ופרסומת לוולמארט בכיכובו של לברון ג׳יימס.
שפירא ניהל אמנותית קמפיינים אינטראקטיביים ו-וידאו קליפים עבור קוקה-קולה, נייקי, רד-בול, קולדפליי, וויז קליפה וניקי מינאג׳.
ב-2019 שפירא ניהל אמנותית שיר מחווה לאירוויזיון שנוצר על ידי בינה מלאכותית. עבור יצירת השיר הוזנו לאלגוריתם שנבנה במיוחד מאות שירים. התוצאה הייתה השיר "Blue Jeans and Bloody Tears", דואט בין הזמר יזהר כהן ומכונה. השיר סוקר בהרחבה בתקשורת העולמית, הגיע למיליוני צפיות וזכה בפרסים בתחרויות ה- וה-Lovie.
סרטו ״סינדרום פיינגולד״ (2021) הוא סרט מציאות מדומה בכיכובם של צחי הלוי, אורלי זילברשץ, מיכאל מושונוב, קייס נאשף, יפתח קליין ונלי תגר. הסרט התקבל לפסטיבל טרייבקה. הסרט משחזר אירוע משנת 2009, בו יסמין פיינגולד, אלופת ישראל בחתירה, התהפכה עם סירתה בנחל הירקון ושהתה מתחת למים כ-4.5 דקות. הסרט מאפשר הצצה להרהוריהם ואישיותם של האנשים שעמדו מהצד. הסרט הופק בשיתוף ובתמיכת חטיבת הדיגיטל של כאן - תאגיד השידור הישראלי, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, קרן מקור לסרטי קולנוע וטלוויזיה, מועצת הפיס לתרבות ולאמנות, ובסיוע המועצה הישראלית לקולנוע.
שפירא הוא בוגר האינקובטור NEWINC לאמנות וטכנולוגיה, מטעם המוזיאון ה- לשנת 2019, ועמית-חוקר באוניברסיטת MIT במעבדה לקולנוע דוקומנטרי-חדשני (OpenDocLab) לשנת 2021.
מיקי שיינפלד
יעקב וילנר
יעקב וילנר (באוקראינית: Яков Семёнович Вильнер; 1899 – 29 ביוני 1931) שחמטאי יהודי אוקראיני-סובייטי, מאלופי אוקראינה בשחמט.
וילנר זכה בתחרויות של אודסה בשנים 1918, 1923, 1925 ו-1928. הוא זכה שלוש פעמים באליפות אוקראינה בשחמט, בשנים 1924, 1925 ו-1928, הזכייה השלישית הייתה בשותפות עם ולדימיר קירילוב.
אוקטובר הדמים
טרנקוסו
העתק המלכה שארלוט
העתק המלכה שארלוט (באנגלית: Queen Charlotte Fault) הוא העתק חילוף פעיל במערב פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה. העתק זה הוא הגבול בין שני לוחות טקטוניים – הלוח הפסיפי והלוח הצפון-אמריקאי. תזוזת לוחות אלה לאורך ההעתק היא הגורם העיקרי לרעידות אדמה תכופות באזור זה. ההעתק נקרא על שם אי המלכה שארלוט, שלחופיו הוא עובר.
גאולוגיה.
העתק זה הוא חלק ממערכת טקטונית נרחבת במערב הלוח הצפון-אמריקאי, הכוללת את העתק סן אנדראס ואת אזור ההפחתה קסקדיה מדרום ואת העתק פיירווד'ר (Fairweather) מצפון. העתק המלכה שארלוט מרכיב ביחד עם העתק פיירווד'ר, העובר לאורך החוף הפסיפי של אלסקה, את מערכת ההעתקים שארלוט-פיירוותר.
לאורך ההעתק אירעו רעידות אדמה רבות, בהן רעידה במגניטודה 7 בשנת 1929, רעידה במגניטודה 8.1 בשנת 1949 ורעידה במגניטודה 7.4 בשנת 1970. ב-27 באוקטובר 2012 התרחשה רעידת אדמה במגניטודה 7.7, שלוותה ברעשי משנה רבים ובגלי צונאמי מקומיים שהגיעו לגובה מרבי של 1.7 מטרים.
שיכון
שיכון הוא סוג של בניין מגורים, אשר את בנייתו יוזמת לרוב הממשלה המקומית, או גוף ציבורי אחר. זאת, במטרה לספק פתרון דיור יעיל לאוכלוסיות גדולות, על פי אינטרסים וצרכים ציבוריים. לרוב, מוקמים שיכונים באזורים עירוניים עבור אוכלוסייה מעוטת-יכולת, אוכלוסייה עובדת הדורשת מקומות מגורים רבים בקרבת העיר, או במקרים מסוימים של צורך דחוף במגורים באזור כלשהו. השיכונים הנבנים ביוזמה ממשלתית, נמכרים לבסוף בעלות נמוכה ואף מסובסדת או משמשים לאחר מכן כדיור ציבורי.
המושג "שיכון" מתייחס הן לטיפוס מבנה המגורים והן לשכונות שלמות הכוללות גם שטחים פתוחים, כבישים, ומבני ציבור קהילתיים (בתי ספר, גני ילדים, מרפאות וכדומה) כחלק מפרויקט בינוי שלם. המילה "שיכון" בעברית נתרמה על ידי דוד רמז - ממקימי חברת "שיכון עובדים" ההסתדרותית.
דיור ציבורי (או דיור סוציאלי) הוא מונח גג המתייחס לדיור להשכרה אשר עשוי להיות בבעלות ומנוהל על ידי המדינה, על ידי ארגונים ללא כוונת רווח, או על ידי שילוב של שניהם, בדרך כלל במטרה לספק דיור בר השגה. במדינות מסוימות, לדוגמה: ברזיל וספרד, משפחות העומדות בתנאים אלו יכולות לרכוש דיור סוציאלי לעומת האפשרות להשכירו. הדיור הסוציאלי נתפס לעיתים כתרופה פוטנציאלית לאי שוויון בדיור. אף על פי שהמטרה המשותפת של הדיור הציבורי היא לספק דיור בר השגה, הפרטים, הטרמינולוגיה, ההגדרות של העוני וקריטריונים אחרים להקצאת דיור זו מגוונות.
היסטוריה.
השיכון, כטיפוס מבנה מגורים, החל להופיע בנוף העירוני בתחילת המאה ה-20. למעט מקרים בודדים יוצאי דופן ומגורים צבאיים, בניית בנייני מגורים להמונים, למעמד הנמוך, לא הייתה תחום בו עסקו גופים ציבוריים. הבנייה העממית נעשתה באופן פרטי, וברוב העולם ולאורך כל ההיסטוריה נבנו בתים על ידי דייריהם על פי היכולות והצרכים. עם המהפכה התעשייתית שהשפעותיה ניכרו במאה ה-19, גבר תהליך העיור ואל ערים רבות היגרו אוכלוסיות גדולות מהכפרים. בערים הגדולות החלה תנופת בנייה מאסיבית ואיתה גם הלכו והתעצמו תחלואות עירוניות שונות וצפיפות אוכלוסין גדולה אשר הובילה לבעיות תברואה קשות. כבר במאה זו החלו לקום רעיונות חדשניים בתחום בינוי הערים שמטרתם ליצור סביבה עירונית חדשה אשר תאפשר בין השאר קיום אורח חיים איכותי ובריא לתושבי העיר שהלכו והתרבו בקצב גדל. בין רעיונות אלה נמנים "עיר הגנים" של אבנעזר הווארד ו"העיר התעשייתית" (Une Cite Industrielle) של טוני גארנייה שניסו ליצור עיר אוטופית.
עם תום מלחמת העולם הראשונה, שבעקבותיה נותרו רבים חסרי בית וחיו בפחונים או בדיור זמני אחר, הוחש הצורך במציאת פתרון אדריכלי-אורבני לבעיית הדיור ההמוני. במקביל לשיח התאורטי ולמיזמים נסיוניים שהחלו להיבנות בתחילת המאה ה-20, החלו כבר במחצית השנייה של המאה ה-19 לקום מיזמי שיכון בסדרי גודל קטנים וביוזמות מקומיות במטרה לאפשר דיור נח ואיכותי למעמד ביניים הרחק מתחלואות העיר.
שנות ה-20 וה-30.