בקיץ 2015 עזב רונו את הורסנס, וחתם בברונדבי מליגת העל הדנית. בתחילת עונת 2015/16 הודחו ברונדבי ורונו ממוקדמות הליגה האירופית לאומוניה ניקוסיה. את העונה הזו סיימו רונו וברונדבי במקום הרביעי בליגת העל הדנית. בעונת 2016/17 הודחו רונו וברונדבי במוקדמות הליגה האירופית לפנתינאיקוס. בליגה הדנית סיימו רונו וברונדבי במקום השני. בעונת 2017/18 שוב הודחו ברונדבי ורונו במוקדמות הליגה האירופית, והפעם להיידוק ספליט. בליגה הדנית שוב סיימו רונו וברונדבי במקום השני. בסיום עונה זו, זכו ברונדבי ורונו בגביע הדני לאחר ניצחון 1–3 בגמר על סילקבורג.
בקיץ 2018 עזב רונו את ברונדבי, וחתם באיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה, במקום השוער לוקאס הרדצקי שעזב. בהופעת הבכורה שלו בקבוצה, רונו ופרנקפורט הפסידו בתוצאה 0–5 לבאיירן מינכן בסופר קאפ הגרמני באוגוסט 2018. בספטמבר 2020 הושאל רונו לשאלקה 04 לעונה אחת.
קריירה בינלאומית.
רונו שיחק בכל הנבחרות הצעירות של דנמרק. בשנת 2016 ערך את הבכורה בנבחרת דנמרק הבכירה, בצמד משחקי ידידות מול נבחרות איסלנד וסקוטלנד. רונו זומן לסגל דנמרק למונדיאל 2018, בו הגיעה דנמרק לשמינית הגמר והודחה על ידי קרואטיה. רונו היה השוער השלישי בהייררכיה של הנבחרת אחרי קספר שמייכל ויונאס לוסל ולא שיחק דקה.
האריסטוקרטים
העיירה הוויקטוריאנית בליסטס היל
המוזאון הפתוח של בליסטס היל (באנגלית: Blists Hill open-air museum), הנקרא גם העיירה הוויקטוריאנית של בליסטס היל (Blists Hill Victorian Town), נמצא בעיירה מָדֶלֶי (Madeley) במחוז שרופשייר שבאזור מערב המידלנדס במערב אנגליה. המוזיאון הוא חלק מאתר המורשת העולמית "עמק איירונברידג'".
היסטוריה.
בליסטס היל הייתה אזור תעשייתי עשיר. היו שם מכרות פחם, ברזל וחרסית. תנורי רם, ומפעלים לייצור לבנים ואריחים דקורטיביים. האזור קושר לנהר סוורן באמצעות תעלת שרופשייר שהסתימה ב"פוניקולר הדוברות" (The Hay Inclined Plane) - מערכת שאפשרה להעלות ולהוריד את דוברות הפחם בהפרש הגבהים של 63 מטר שבין התעלה לנהר.
המוזיאון.
המוזיאון, שנפתח ב-1973, משחזר את המראות, הצלילים והריחות של עיר ויקטוריאנית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. רוב המבנים במוזיאון נמצאים במקומם המקורי, אולם מספר מבנים ייחודיים הועברו אליו ממקומות אחרים באזור.
ב-1985 הוסרטה במוזיאון הסדרה The Mark of the Rani של דוקטור הו.
זהו אחד מהמוזיאונים המנוהלים על ידי קרן מוזיאוני איירונברידג'.
במוזיאון שני רבעים:
הרובע הוויקטוריאני.
זהו שחזור של רובע בעיר תעשייתית אנגלית בחילופי המאות ה-19 וה-20. לצורך השחזור הועתקו למקום מבנים ומתקנים מיישובים בסביבה. המתקנים מופעלים על ידי אנשים בתלבושות של התקופה. בין השאר יש ברובע:
אתר מורשת עולמית.
המוזיאון הוא חלק מאתר המורשת העולמית התרבותי של עמק איירונברידג, שהוכרז על ידי אונסק"ו בשנת 1986.
מתוך ההכרזה: "איירונברידג ידועה בעולם כסמל של המהפכה התעשייתית. יש בה את כל המרכיבים שתרמו להתפתחות המהירה של האזור התעשייתי הזה במאה ה-18. החל במכרות עצמם וכלה במסילות הברזל. התנור רם שבקולברוקדייל הוא תזכורת להמצאת הקוק. גשר הברזל על נהר הסוורן היה גשר הברזל הראשון בעולם והייתה לו השפעה רבה להתפתחות בתחומי הטכנולוגיה והארכיטקטורה. מדרום לעיירה מָדֶלֶי נמצא מוזיאון פתוח גדול שבו נמצאים שרידים של תנורי רם, ומפעלים לייצור לבנים ואריחים דקורטיביים.
קורט פפלוגבייל
יוהאן פפלוגבייל
פלוגבייל
התיאטרון הלאומי של בוקרשט
התיאטרון הלאומי של בוקרשט על שם יון לוקה קאראג'אלה (ברומנית: Teatrul Național "Ion Luca Caragiale" București) הוא התיאטרון הלאומי של בירת רומניה, בוקרשט, השוכן בכיכר האוניברסיטה. הוא אחד התיאטראות הנושאים ברומניה את התואר "תיאטרון לאומי".
היסטוריה.
הקמתו.
החברה הפילהרמונית.
באפריל 1836 הקימו הסופר והמשורר יון הליאדה רדולסקו והשר יון קמפיניאנו בבוקרשט, אז בירת נסיכות ולאכיה ("הארץ הרומנית" או מונטניה) את "החברה הפילהרמונית" (Societatea Filarmonică) ורכשו את הפונדק ("חאן") של קמפיניאנקה (Câmpinencii) על מנת להקים במקום את התיאטרון הלאומי. הם התחילו לאסוף כספים וחומרים למטרה זו. החברה הפילהרמונית מילאה תפקיד גם של קונסרבטוריון והוצגו במסגרתה מחזות מאת מולייר, וולטר ואוגוסט פון קוצבו, שהיה מאוד באופנה באותם הימים. המורה למשחק ולדקלום היה קוסטאקה אריסטיה.
בחירת המקום.
בשנת 1840 הציעה "האספה הכללית" (Obșteasca Adunare) לשליט אלכנסנדרו השני גיקה מיזם להקמת התיאטרון הלאומי במימון המדינה. המיזם אושר על ידיו ב-4 ביוני 1840. מאוחר יותר, השליט גאורגה ביבסקו הציע מיקום מרכזי יותר בקאליה ויקטוריאי, במקום החאן פילארט, שעמד להיהרס כליל אחרי שניזוק קשות ברעידת אדמה בשנת 1838. בדו"ח מ-13 באוגוסט 1843 של הוועדה האחראית להקמת התיאטרון נמסר כי רק 13,000 זהובים עמדו לרשות המיזם, ונדרשו עוד 20,300. השליט ביבסקו החליט לבצע את הבנייה באמצעות התקציב הקיים, ושבמקרה שלא יספיק הכסף, יפנה ל"מקורות המיוחדים של האוצר". הוא העריך שהבנייה הייתה לטובת כלל העם, והדבר ישפיע לטובה "על הקניית מנהגים טובים, על השתכללות השפה הלאומית ועל צמיחת הספרות הרומנית". בספטמבר 1843 יצרה הוועדה מגעים עם שלושה אדריכלים ידועים בפריז, בווינה ובמינכן לצורך תכנון הבנייה. לאדריכל מפריז שולמו 3,150 ליי, לזה בווינה - 2,523 ליי ולזה במינכן 120 זהובים.
האדריכלים והאמנים.
הוועדה בחרה תחילה בתוכנית האדריכל ק. רזנר ממינכן. אך בגלל אי שביעות רצונו של השליט, ב-1845 הוגשו בפניו תוכניות חדשות.
נבחרה זו של האדריכל הקטלאני קסבייה וילאקרוס, שלמד בצרפת, ושכיהן באותה תקופה כאדריכל הראשי של בוקרשט.
התוכנית של וילאקרוס קיבלה גם את הסכמתו של האדריכל הווינאי א. הפט, שזומן גם הוא על ידי ועדה חדשה ב-1846.
לפי עדותו של הסופר פנטאזי גיקה, באתר הבנייה השתרעה ביצה גדולה, ירוקה-שחורה, שבה שרצו צפרדעים, בעוד שברווזים התפלשו חופשי בתעלות הרחבות שמצידי הרחוב העשוי עץ שכונה אז "גשר מוגושואיה". הגשר ייהפך לרחוב "קאליה ויקטוריאי" (דרך הניצחון) אחרי מלחמת העצמאות של רומניה בשנים 1878-1877.
הבנייה.
בסוף שנת 1847 השתנה שוב הרכב הוועדה והחל ממאי 1848 סוף סוף התחילו עבודות הבניה, אולם הן הופסקו מהר על ידי אירועי מהפכת 1848 בוולאכיה ביוני 1848. באוגוסט 1849, אחרי עלייתו לשלטון של השליט בארבו שטירביי, נעשה מכרז חדש לסיום הבנייה.
התקציב שהוקצה לא הספיק. בינואר 1852 דווח לשליט שהוצאו 1,518,675 ליי ושעד לסיום הבנייה היו נחוצים עוד 1,039,961 ליי. בסופו של דבר העלויות היו עוד יותר גדולות כשכל בקשותיו של האדריכל הפט אושרו. במהלך שנת 1852 גבר קצב הבנייה. את הקישוטים הפנימיים ביצע אמן בשם מיהלדרפר מגרמניה.
חנוכתו.
התיאטרון נחנך לבסוף בחג השנה החדשה, 31 בדצמבר 1852, בשם ""Teatrul cel Mare din București" (התיאטרון הגדול של בוקרשט) ומנהלו הראשון היה השחקן קוסטאקה קאראג'אלה, שהיה גם אמרגן ומחזאי. האולם הכיל 1,000 מושבים ועמד לרשות שתי להקות: אחת רומנית, בניהולו של קוסטאקה קאראג'אלה, והשנייה - להקת אופרה איטלקית. המופע התיאטרוני הראשון שלו היה הוודוויל המתורגם "זויה או המאהב בהשאלה". התרגום נערך על ידי בובסקו, הלחנים נכתבו על ידי המלחין אדוארד ואכמן, ובתפקידים הראשיים שיחקו קוסטאקה קאראג'אלה עצמו ונינה ואלרי. הרפרטואר כלל גם מחזות רומניים בני התקופה" כמו "חינוך טוב" מאת קוסטאקה בֶּלֶצ'סקו ו"נסיבת ערב בפרבר" מאת מנהל התיאטרון עצמו.
אחרי איחוד הנסיכויות ולאכיה ומולדובה בשנת 1859 הפכה בוקרשט למרכז הראשי של חיי התיאטרון של המדינה המאוחדת. בתור מנהלים מונו לרוב אנשי ספרות ופוליטיקאים.
בשנת 1864, בימי שלטונו של אלכסנדרו יואן קוזה, שליט נסיכות רומניה (המאוחדת), הוכרז התיאטרון על ידי ראש הממשלה מיכאיל קוגלניצ'אנו לאחד המוסדות הלאומיים.
בשנת 1875, תחת שלטונו של השליט קרול, הוכרז התיאטרון באופן רשמי לתיאטרון לאומי, וניהולו הושם בחסות משרד התרבות הרומני.
בשנת 1877 התמנה ג'ורג'ה שטפנסקו, פרופסור לפיתוח קול ולמוזיקה בקונסרבטוריון למוזיקה בבוקרשט (כיום האוניברסיטה הלאומית למוזיקה), למנהל מוזיקלי ולמנצח תזמורת התיאטרון. הוא הרחיב את הרפרטואר לתחום המוזיקה האופראית ובסופו של דבר הקים בנפרד את האופרה של בוקרשט. באישור הפרלמנט אורגן התיאטרון הלאומי מחדש לפי הדגם של קומדי פראנסז בפריז
התיאטרון הפף לאחד משלושת התיאטראות הלאומיים המסובסדים על ידי הממשלה, לצד אלו ביאשי ובקראיובה.
הסגנון האדריכלי.
הבניין נבנה בסגנון ברובו נאו-בארוקי, עם 338 מושבים בקומת קרקע, שלוש שורות יציעים, פואייה מפואר עם מדרגות משיש של קרארה וגלריה גדולה שהייתה זמינה חינם לתלמידים ולסטודנטים. בסך הכל היו בתיאטרון אלף מושבים ונחשב בזמנו לשלישי באירופה. האקוסטיקה
שלו הייתה מצוינת. החזיתות הצדדיות נשקפו אל שני רחובות יורדים: מימין רחוב מאטיי מילו עד לרחוב ספנטול יוניקה, ומשמאל - רחוב קמפיניאניו עד לרחוב שטירביי וודה.
במאה ה-19.
בשנתיים הראשונות לקיומו הואר התיאטרון באמצעות נרות משומן בקר. החל מ-1854 השתמשו במנורות שמן קנולה. מאוחר יותר התיאטרון הואר בקרוסן ומאוחר יותר באור חשמלי. בשנת 1875 התיאטרון הגדול החליף את שמו ל"התיאטרון הלאומי" תחת ניהולו של הסופר אלכסנדרו אודובסקו.
בתקופת ניהולו של הבמאי פאול גוסטי שלטה גישה נטורליסטית בהשראת אוטו ברהם ואחרים.