בינתיים החלו בריטניה וארצות הברית לתכנן את גירוש משטרו של מוסאדק. הבריטים רצו בכך כדי להחזיר את שליטתם על שדות הנפט; האמריקאים, מצדם, רצו להפיל את מוסאדק משום שראו בו מטורף מסוכן שעלול להוביל את איראן לידי הסובייטים, אף שמוסאדק הכריז על עצמו כליברל וכמתנגד לשליטה זרה באיראן. בשנת 1953 קשרו ארצות הברית ובריטניה קשר והפילו את מוסאדק על ידי הפיכה פנימית בתוך איראן, שבה השתתפו אזרחים רבים. באוגוסט 2013, 60 שנה לאחר מכן, הודה ה-CIA כי הכווין והיה אחראי על התכנון וביצוע ההפיכה כפעולה של מדיניות החוץ האמריקאית שנהגה ואושר על ידי הדרגים הגבוהים ביותר של הממשל האמריקאי. בפרט הודה במתן שוחד לפוליטיקאים ולאנשי ביטחון ולאנשי צבא איראנים בכירים, וכן בתמיכה בתעמולת פרו-הפיכה.
לאחר הפיכת 1953 חזר השאה לשלטון מלא, עד שהופל בשנת 1979 במהפכה האסלאמית באיראן.
באדר מינהוף
וורדסוורת'
חמיצה
חֲמִיצָה, המוכרת גם כבּוֹרְשְׁט (ביידיש בּאָרשט, בפולנית Barszcz נהגה: בָּארשץ', ברוסית בורש - борщ , בהונגרית: Borscs), היא מרק חמוץ בצבע אדום הנובע משימוש בסלק, המאפיין מטבחים מסורתיים של מזרח אירופה.
קיימים סוגים רבים מאוד של חמיצה. במטבח הרוסי לבדו יש כ-40 סוגים שונים של המרק. לרוב מבשלים אותו עם בשר חזיר או עוף. את הגרסה הצמחונית שלו נהוג לעיתים להגיש קר בתוספת ביצה מבושלת וחתוכה, בצל ירוק ומלפפון חמוץ. עוד כולל המרק בדרך כלל שמיר, עגבניות, שעועית, פטריות ומלפפון. נהוג להגישו עם מעט שמנת חמוצה.
הבדלים בין מטבחים.
המרק מוגש הן חם והן קר; ברוסיה נהוג להגישו קר בקיץ.
בארצות בלטיות, בעיקר בליטא, נהוג להגיש את החמיצה בנפרד ואליה מצורפת בנוסף צלחת עם שמנת חמוצה ועוד אחת עם ירקות.
כמו כן, המרק יכול להיות מוגש עם מרכיביו השונים בתוכו (כבורשט אוקראיני) או לחלופין כמרק "צח" שמרכיביו הוצאו ממנו לאחר חליטתם (כבורשט פולני).
האטימולוגיה של השם וההיסטוריה.
על פי המילון האטימולוגי של השפות הסלאביות שם המרק מגיע משמו של הצמח, הנקרא במקור בורשוויק (שם מדעי: Heracleum sphondylium) עלים המשמשים למאכל.
מקורו של המרק לא ידוע, ככל הנראה הוא הופיע ברוס של קייב. ניתן לומר בוודאות שהחמיצה הייתה ידועה ברוס של קייב כבר בסביבות המאה ה-14–15.
הבורשט הגיע לישראל עם העליות הראשונות ממזרח אירופה
ביהדות.
בהלכה היהודית נוצר דיון תרבותי-הלכתי לגבי חשיבותה של החמיצה. קיימים טקסים רבים ביהדות המצריכים שתיית יין, כדוגמת קידוש, הבדלה וברכת המזון. מכיוון שלרבים מיהודי אשכנז לא היה יין כשר זמין, נהגו רבים מהם להשתמש בשיכר כתחליף ליין, פתרון שניתן לו מקום כבר בתלמוד הבבלי. אמנם, לגבי החמיצה קבעו פוסקי ההלכה כי לא ניתן להתייחס אליה כאל שיכר, וקבעו שהיא 'כמו מים' מבחינת חשיבותה.
בורשט
וישנויזם
וִישְׁנׇוִיזְם היא תפיסה יוגית מונותיאיסטית המבוססת על הוודות ההינדיות. בבסיס התפיסה הווישנָוִית עומד האל האחד (וישנו) או התגלות שלו. שאר ה"אלים" (דוים) נתפסים כמשרתיו של אלוהים (בהגואן) בדומה למלאכים בתפיסה המערבית.
ארבעת הזרמים המרכזיים של הווישנָוִיזם הם: שרי וישנוה, מאדהוה וישנוה (ברהמא וישנוה), רודרה וישנוה ונימברקה וישנוה.
בדומה לכל התפיסות ההינדיות-ודיות, התפיסות הווישנָוִיות רואות בעולם החומרי, המאופיין בלידה ומוות חוזרים ונשנים (סמסארה), עולם המעודד אגוצנטריות וסבל, מאלו הן שואפות להרפא באמצעות תרגול רוחני מדיטטיבי.
בבסיס הווישנָוִיזם עומדת תפיסת הבהקטי, ההתקשרות עם אלוהים דרך שירות ודבקות. הווישנָוִיזם דוחה את תפיסת האדוויטה ודאנטה על פיה המציאות האבסולוטית היא אחדותית והאל, האמת המוחלטת, הוא דבר מופשט ואימפרסונאלי (ברהמן). התפיסה הווישנָוִית רואה את מהות הקיום כדואליסטית, את ההבחנה בין אלוהים והעצמי כדבר נצחי, ואת היחסים בין העצמי לאלוהים כתכלית.
בקביעות אלו מתבססים הווישנָוִים על פרשנות ישירה של הוודות. להבדיל מאסכולות כגון האדוויטה והסמריטי המפרשות את הוודות לעיתים בצורה אלגורית ועקיפה, הווישנָוִים מדגישים בראש ובראשונה את משמעותו הישירה של הטקסט (מוקהיה וריטי) ורק לאחר מכן את המשמעות העקיפה שלו (גאונה וריטי).
רקע היסטורי.
קבלת האל כישות פרסונאלית מקורה בוודות עצמן. אולם מאז עליית הבודהיזם, התפיסה הווישנָוִית הייתה במיעוט בהודו. כינונו מחדש של מעמד הוודות על ידי שנקרה היווה בסופו של דבר מצע לעלייתם מחדש של עקרונות וודים רבים.
בתקופת ימי הביניים בהודו עלתה התופעה בה מורה רב השפעה כלשהו הנודד ממקדש למקדש כששיירה של חסידים בעקבותיו, מזמר שירי תהילה לאל ומפיץ את הגותו. זוהי תנועת הבהקטי שסימנה את עלייתו מחדש של הווישנָוִיזם. הוגי דעות שכאלו נהגו גם לנהל פולמוסים, כמקובל בהגות ההודית. כך הפך הווישנָוִיזם בהדרגה לדומיננטי בהודו. בין הבולטים בזרם זה היה רמנוג'ה אשר הזרם הווישנָוִי המשויך אליו קרוי לרוב שרי וישנוה.
זיעה
זיעה היא הפרשה של נוזל מימי המופרשת מבלוטות הזיעה המצויות בעור של היונקים.
הזיעה מורכבת בעיקר ממים, נתרן כלורי (מלח) ושתנן (אוריאה). בנוסף, זיעה מכילה כמויות קטנות של כימיקלים מפיצי ריח - 2-מתילפנול ו-4-מתילפנול.
בבני אדם, הזעה היא לרוב אמצעי לצינון הגוף והיא חלק מהמערך ההומאוסטטי (שבו גוף חי שומר על יציבותו הפנימית כשהוא מתבדל מהסביבה החיצונית למרות השפעות חיצוניות). התאיידות נוזל הזיעה מפני העור גורמת לקירור מאחר שזה הוא תהליך אנדותרמי (האנרגיה הנצרכת תסופק בצורת חום הנקלט בכלי התגובה ובשל כך תרד הטמפרטורה בסביבת התגובה). בשל כך, עלייה בחום הגוף, למשל כתוצאה מפעילות גופנית, גורמת להזעה. התקררות הגוף, מצד שני, מפחיתה את ההזעה. גורמים נוספים להזעה הם כאב, בחילה, לחץ נפשי, עצבנות, מתח ואף תרופות מסוימות.
בעלי חיים כמו כלבים שלהם מעט בלוטות זיעה, מקררים את הגוף גם באמצעות הלחתה.
מחקר.
צ'ארלס בלגדן היה הראשון לזהות את תפקידיה של הזיעה בוויסות חום הגוף בבני אדם במהלך ניסויים שערך על יכולת עמידתו של גוף האדם בטמפרטורות גבוהות. בדו"ח שהגיש בשנת 1775 לחברה המלכותית, הוא תיאר כיצד בני אדם מקררים את גופם על ידי הזעה, בעוד כלבים משתמשים בהלחתה. בשנת 1833 גילה יאן אוונגליסטה פורקינייה את בלוטות הזיעה. בשנת 1875 גילה פרידרין גולץ שעירור חשמלי של עצב השת בחתולים גורם להזעה בכפות הרגליים האחוריות. בשנת 1876 גילו לוקסינגר ואוסטרומוב, באופן בלתי תלוי, שהזיעה אינה תלויה בכמות הדם הזורם באיברים אלא הוא נשלט על ידי מערכת העצבים. הם הראו שחיות הזיעו בתגובה לעירור עצבי גם לאחר קטיעת הרגל. בעקבות גילויים אלו התעוררה התעניינות רבה בתחום ותך שנתיים פורסמו כ-30 מאמרים על הזיעה. בין השאר נמצא שפילוקרפין שמוזרק לדם מעורר הזעה מוגברת ושאטרופין מפחית את ההזעה. בשנים שלאחר מכן מצאו החוקרים שלבני האדם יש בלוטות זיעה אקריניות ואפוקריניות, שזיעה מבלוטות אקריניות נובע מחום, התרגשות ועירור של חושי הטעם ושעירור בלוטות הזיעה האקריניות נעשה על ידי מערכת העצבים הסימפתטית.
בלוטות הזיעה.
בבני אדם קיימים שני סוגים של בלוטות זיעה, הנבדלות ביניהן בהרכב הזיעה ובתכליתה:
הזעת יתר.
בדרך כלל, להזעת יתר ישנם שני גורמים עיקריים:
הגורם הפסיכולוגי.
ישנם גורמים פסיכולוגיים רבים שעלולים לגרום להזעת יתר. לדוגמה: חרדה מכניסה את הגוף למצב של לחץ. כתוצאה מהלחץ, הגוף מפעיל את מנגנון ההזעה.
הגורם הביולוגי.
על אף שההזעה היא תהליך טבעי הנחוץ לגוף, הזעה עודפת או היפרהידרוסיס היא תופעה רפואית מוכרת. כאשר הזעת היתר היא כללית (בשטחי גוף נרחבים) היא יכולה להוות תסמין למחלות כדוגמת שחפת, סרטן או פעילות יתר של בלוטת התריס. גם עודף משקל הוא גורם שכיח להזעת יתר. בנוסף, הזעה מוגברת מופיעה גם אצל נשים בגיל המעבר, בנפגעי שבץ מוחי ובחולי פרקינסון. הזעת יתר יכולה להתרחש גם כתוצאה מנטילת תרופות שונות, כגון אינסולין, תרופות נוגדות הקאה וטיפות עיניים. צריכת אלכוהול נקשרת גם היא להזעת יתר.
הזעת יתר ממוקדת, באיברים כמו בתי השחי, כפות ידיים ורגליים ובפנים אינה קשורה בדרך כלל למצבי מחלה. נמצא גורם גנטי שמעורב בסוג זה של הזעה.
טיפולים אפשריים.
קיימים טיפולים אחדים לדרגות שונות של הזעת יתר:
בננה ספליט
בננה ספליט (באנגלית: Banana split - "בננה חצויה") הוא קינוח עשוי גלידה המוגשת על בננה.
קינוח זה מוגש בדרך כלל בכלי מוארך המכונה "סירה" ומורכב מבננה החצוייה לאורכה, בין החצאים מונחים כדורי גלידה בטעמים שוקולד, וניל ותות שדה. נהוג להוסיף רוטב אננס על גלידת הווניל, רוטב שוקולד על גלידת השוקולד, ורוטב תות על גלידת התות, וכן לקשט בבוטנים קצוצים, קצפת ועליה דובדבנים מסוכרים.
טעמי הגלידה עשויים להשתנות בהתאם למסורת מקומית: כך למשל בדרום אמריקה לעיתים מחליפים את גלידת הווניל בגלידה בטעם ריבת חלב, ובאוסטרליה מחליפים את כל שלושת הטעמים בזיגוג קרמל ואבקת סוכר.
הבננה ספליט הומצא בשנת 1904 על ידי דייוויד אוונס סטריקלר (David Evans Strickler), רוקח מפנסילבניה. את הגלידה הוא מכר באופן קבוע בבית המרקחת שלו, שבתחילת המאה ה-20 היה מוכר מגוון דברי מתיקה בנוסף לתרופות. גרסאות דומות של הקינוח הומצאו במקומות שונים בארצות הברית, אך אגודת קמעונאי הגלידה הלאומית בארצות הברית (National Ice Cream Retailers Association) קבעה רשמית כי המקור המוקדם ביותר הוא של סטריקלר. הקינוח הפך לפופולרי ביותר לאחר שאומץ על ידי רשת וולגרינס בשיקגו.
במשך שנים ארוכות שודרה בהולנד תוכנית מתיחות ופספוסים בשם "בננה ספליט" שהוגשה על ידי ראלף ענבר.