פרד סטולי הוא היחיד בין הטניסאים שהפסיד חמש פעמים בגמר טורנירי גראנד סלאם ליחידים לפני שזכה בפעם הראשונה.
בתחרויות זוגות גברים הוא זכה בגראנד סלאם עם פרטנרים שונים: 4 פעמים עם בוב יואיט, 4 פעמים עם רוי אמרסון ופעמיים עם קן רוזוול.
בתחרויות זוגות מעורבים הוא זכה בגראנד סלאם עם טניסאיות שונות: 3 פעמים עם לסלי טרנר, פעמיים עם מרגרט קורט ופעמיים עם אן היידון ג'ונס.
בשנים 1963-1965 הוא היה שותך לזכיית נבחרת גביע דייוויס של אוסטרליה.
בשנים 1977- 1983 הוא היה מאמן של ויטס גרולייטיס. שנים רבות הוא מועסק כפרשן טניס ברשתות הטלוויזיה השונות.
ב-2005 הוא קיבל דרגת מפקד במסדר אוסטרליה.
אברהם וולפנזון (איש השב&quot;כ)
אברהם וולפנזון (12 במרץ 1934 – 26 ביולי 2021) היה דוקטור למדע המדינה שהיה לוכד מרגלים ומפעיל סוכנים כפולים במשך למעלה מארבעה עשורים במסגרת שירות הביטחון הכללי.
ביוגרפיה.
אברהם וולפנזון נולד במושב בית-חנן להורים מחלוצי העלייה הרביעית. למד בבית הספר היסודי במושב ולאחר שמשפחתו עברה להתגורר בראשון לציון המשיך בלימודיו בבית הספר חביב במושבה. המשיך בלימודיו התיכוניים בגימנסיה הריאלית במושבה. מנעוריו ניכר בו כישרון הכתיבה והוא פרסם במהלך שנות ה-40 רשימות של הומור בשבועונים שונים, שירים בשבועון "במעלה", ביטאון תנועת הנוער העובד, ופזמונים פוליטיים ב"הדור"– עיתון יומי מטעם מפא"י ו"אשמורת" (השבועון של המשמרת הצעירה).
היה מדריך בתנועת הנוער העובד וגדנ"עי ב"הגנה". היה תלמיד מצטיין ובגמר לימודיו התיכוניים, והוא בן 17 שנים, החל ללמוד כלכלה ומדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר סמסטר אחד נקרא להתייצב לשירות בצה"ל. הוא התגייס בשנת 1952 ובשלב המיון הוצע לו לשרת בחיל האוויר או בחיל המודיעין והוא בחר לשרת במודיעין וסופח לשרת כחייל במסגרת השב"כ. הוא נשלח לבניין השב"כ, ששכן אז ברחוב בוסטרוס ביפו (כיום רחוב רזיאל), שם הוצב לשרת באגף לביטחון פנים של צה"ל, שפעל בשיתוף עם זרוע ביטחון שדה (כיום מחלקת ביטחון מידע) של צה"ל, שלהם מטרה משותפת, למנוע דליפת ידיעות ולסכל נסיונותיו של היריב להשיג מידע על צה"ל. בהמשך שירותו, במרוצת השנים, הגיע לעמוד בראש מחלקת המחקר של השב"כ. שירותו נמשך לסירוגין, כולל במסגרת שירות המילואים, במשך 44 שנים, עד לשנת 1996.
במרוצת השנים המשיך בלימודיו וקיבל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני ושלישי באותו תחום מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
במקביל לתפקידו בשב"כ כיהן כמרצה לפילוסופיה מדינית ופילוסופיה מודרנית בבית ברל ובאוניברסיטה העברית וחיבר ספרים רבים בנושאים אלו.
בשנת 1965 הוקמה רשימת פועלי ישראל (רפ"י). המפלגה הוקמה לפני הבחירות לכנסת השישית, על ידי יוצאי מפא"י, ובראשם דוד בן-גוריון. הסיבה העיקרית להקמת רפ"י, כפי שהוצגה על ידם, הייתה שלוי אשכול, יורשו של בן-גוריון בתפקיד ראש ממשלת ישראל, סירב להיענות לדרישת בן-גוריון שאשכול לא יקבל את הזיכוי שהעניקה ועדת שרים לפנחס לבון מן האחריות על "העסק הביש", מבלי שהדבר ייחקר בוועדת חקירה משפטית. אל בן-גוריון הצטרפו מי שנקראו אז ה"צעירים" כשמעון פרס ומשה דיין ואחרים. אברהם וולפנזון לקח פסק זמן מפעילותו הביטחונית והאקדמית. הוא ערך את ביטאונה של רפ"י "מבט חדש" והפך לידיד קרוב של בן-גוריון. אנשי רפ"י נחלו אכזבה מתוצאות הבחירות לכנסת כשרפ"י זכתה בעשרה מנדטים בלבד והייתה לסיעת אופוזיציה. בבחירות לרשויות המקומיות, שנערכו במקביל לבחירות לכנסת ב-1965, נבחר מטעם רפ"י לסגן ראש העירייה בראשון לציון. עם זאת המשיך בפעילותו בשב"כ.
בשנת 1970 עבר עם משפחתו לחיפה והמשיך בפעילותו הציבורית והאקדמית, בין היתר במועצת פועלי חיפה, באוניברסיטת חיפה, בטכניון, במכללת תל-חי ויצא לשליחוית הסברה בארצות הברית ומדינות אירופה.
בשנת 1977 נבחר לנהל את "מכללת ארן" (לשעבר "בית ספר לפעילי ההסתדרות") בתל אביב (והוסיף לגור בחיפה).
כתב ספרים רבים ופרסם מאמרים בתחומי התמחותו האקדמית.
נשא את ניצה, נינתו של זאב אברמוביץ ממייסדי ראשון לציון.
"לוכד המרגלים".
בתחילת דרכו בשב"כ עסק וולפנזון בתפקידי תיוק ועד מהרה נתמנה לעוזרו של ראש אגף כוח אדם. תוך זמן לא רב הועבר על ידי ראש השב"כ עמוס מנור לעסוק בתפקיד מקצועי של סיכול ריגול וחבלה באגף לענייני ערבים וטיפל בריגול ובטרור שמקורם בערביי ישראל ובמדינות ערב. במסגרת תפקידו הפעיל כעשרים סוכנים כפולים. אחדים מבין המרגלים שלכד, או השתתף בלכידתם, היו מחשובי המרגלים שפעלו בישראל בתקופתו - רפעת אל גמאל, זאב אבני, אהרן כהן, קורט סיטה וישראל בר.
תוכנית הטלוויזיה.
בשנים 2016–2018 הוקרנה בערוץ כאן 11 של תאגיד השידור הישראלי סדרה בת מספר פרקים בשם "צייד המרגלים", אודות פעילותו של אברהם וולפנזון בשב"כ. במסגרת הסדרה, של הבמאי איל תבור והסופר שלמה נקדימון, הופיע וולפנזון וגולל את סיפורם של המרגלים, רפעת אל גמאל, זאב אבני, אהרן כהן, קורט סיטה וישראל בר שחדרו למקומות רגישים במערכת הביטחון, ותיאר את מניעיהם, כיצד נחשפו ואיך נחקרו.
Mohammed Allach
Black Friday
תחנת כיבוי
יחסי איסלנד–דנמרק
בין איסלנד לבין ממלכת דנמרק מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים. כמו כן השתיים חברות בנאט"ו, במועצה הנורדית, במועצת הים הבלטי ובמועצת אירופה.
היסטוריה.
בשנת 1397 הוקם איחוד קאלמאר, אשר היווה איחוד של שלוש הממלכות דנמרק, נורווגיה (כולל איסלנד, גרינלנד, איי פארו והאיים שטלנד ואורקני) ושוודיה (לרבות חלקים מפינלנד) תחת מלך אחד. היוזמה לאיחוד הייתה של מרגרט הראשונה, מלכת דנמרק ושל ולדמר הרביעי, מלך דנמרק.
טכנית, המדינות לא ויתרו רשמית על ריבונותן או על עצמאותן, אך במושגים פרקטיים, הן היו יחידות אוטונומיות בלבד, כשהמונרך מחזיק בריבונותן, ובפרט מוביל את יחסי החוץ שלהן. למדינות היו אינטרסים שונים משלהן (במיוחד אי שביעות הרצון של האצולה השוודית מהתפקיד המרכזי ששיחקה דנמרק באיחוד), דבר שהוביל בסופו של דבר לעימות בין המדינות המאוחדות, ולפער ביניהן, שהלך והתעצם עד לפירוק האיחוד בשנת 1523, כשגוסטב ואסה הפך למלך שוודיה. טכנית, האיחוד מעולם לא בוטל. נורווגיה ומושבותיה, המשיכו להוות חלק מדנמרק, כחלק מממלכת דנמרק-נורווגיה, תחת בית אולדנבורג.
שלא כנורווגיה, לדנמרק לא היה כל עניין מסחרי בשטחי הייצור של איסלנד, צמר ודגה. הדבר הביא למשבר כלכלי פתאומי, וכתוצאה מכך לא נבנו עוד ספינות המיועדות לסחר במרחקים ארוכים. המושבה הקטנה בגרינלנד ננטשה לפני שנת 1500, בשל מחסור במשאבים שקודם לכן סופקו בידי איסלנד.
באמצע המאה ה־16, כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק החל לכפות את הנצרות הפרוטסטנטית בגרסתה הלותרנית על נתיניו. איסלנד הפכה ללותרנית ועד היום זו הדת הדומיננטית באי. המלך הכניע את הבישופים והביא להחרמת אדמות הכנסייה, דבר שהעניק לכתר הדני עוצמה רבה.
בשנת 1602 נאסר על איסלנד לסחור עם כל מדינה פרט לדנמרק. מונופול זה נמשך עד לשנת 1854, והביא לקיפאון בכלכלת האי.
ב־1660 בעקבות הפיכת המלוכה בדנמרק לאבסולוטית נאלצו תושבי איסלנד לוותר על מעט האוטונומיה שנותרה להם, לרבות הזכות ליזום את הסכמתם לחקיקה.
שינויי אקלים באיסלנד במהלך המאה ה-18 הביאו עמם קרה שלא הייתה ידועה באי מאז יישובו במהלך המאה ה-9. מעבר לכך, הר הגעש לאקי התפרץ בשנת 1783, והרג כ־9,000 איש וכ־90% מבהמות הבית באי. אוכלוסיית האי נאמדה במספר עשרות אלפי אנשים בעת ההתפרצות. הרעב שלאחר ההתפרצות הביא למות רבע מהאוכלוסייה ששרדה את ההתפרצות.
בשנת 1814 נערכה מלחמת גונבואט כחלק מהמלחמות הנפוליאוניות, וכתוצאה ממנה עברה נורווגיה לשליטת שוודיה, כחלק מהאיחוד השוודי-נורווגי, אולם איסלנד נותרה חלק מדנמרק. במהלך המאה ה־19 המשיכה ההחרפה באקלים באי, ורבים מתושביו היגרו אל העולם החדש. עם זאת, התעוררה התודעה הלאומית בקרב הנותרים באי, בעקבות הנטייה הרומנטית והלאומית שחלה באותה התקופה באירופה. תנועה הקוראת לעצמאות האי הוקמה על ידי יון סיגורדסון. האלת'ינגי שנותר במשך מאות השנים כגוף שיפוטי, ובשנת 1800 הוכרז על ביטולו, הוקם מחדש בשנת 1843 כמועצה מייעצת. הגוף החדש טען לרציפות עם האלת'ינגי מימי הקהילה, וביקש את סמכויותיו.
שלטון פנימי מוגבל הוענק לאיסלנד על ידי הממשלה הדנית בשנת 1874, ובשנת 1918 הוקמה ממלכת איסלנד, שהייתה ארץ חסות עצמאית וריבונית בנושאים הפנימיים, אך יחסי החוץ וההגנה נותרו בשליטת הדנים, והמלך הדני נשאר ריבון של האומה עד 1944, כאשר הוקמה הרפובליקה הנוכחית. בתקופת מלחמת העולם השנייה כבשו הבריטים את איסלנד כדי למנוע מהגרמנים (שכבשו את דנמרק) להשתלט עליה.
ב-17 ביוני 1944 קיבלה איסלנד את עצמאותה כרפובליקה בעקבות משאל עם. מכיוון שדנמרק הייתה עדיין תחת כיבוש גרמני, חשו דנים רבים פגיעה מהצעד שנתפס כחד צדדי. למרות זאת שלח כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק מסר של ברכה לעם האיסלנדי. לאחר המלחמה הצטרפו שתי המדינות לאו"ם ולנאט"ו, ובשנת 1952 נחתם הסכם איחוד הדרכונים הנורדי, שמאפשר לכל אזרחי המדינות הנורדיות לנסוע בחופשיות ללא מסמכים.
כיום חיים כ-18,000 איסלנדים בדנמרק, ואילו כ-2,900 דנים חיים באיסלנד.
יחסים דיפלומטיים.
איסלנד מחזיקה בדנמרק שגרירות בקופנהגן, ו-13 קונסוליות באבנרה, באולבורג, באורהוס, באסביירג, בפרדריקיה, בהרנינג, בהירטשאלס, בהורסנס, באודנסה, ברנדרס, ברנה, בסונדרבורג ובתירד. מאידך, דנמרק מחזיקה באיסלנד שגרירות ברייקיאוויק, ו-3 קונסוליות כבוד באקוריירי, באיסאפיירד'ור ובסייד'יספיירד'ור.
השבעה לתפקיד