כאשר אדם תובע מחברו ממון, מלבד הכלל "דכאיב ליה כאיבא אזיל לבי אסיא" האומר כי מהסברא אין לאדם להוציא מחברו כסף ללא ראיה ברורה, ישנו כלל נוסף המסתעף מדין החזקה הידוע, ואומר כי מכיוון שהנתבע הוא המוחזק בממון שרוצים להוציא ממנו, לא ניתן להוציא ממנו ללא ראיה ברורה. דין זה מבוסס על דין החזקה הידוע האומר "אל תוציא דבר מחזקתו", כלומר כל עוד לא ידוע אחרת, יש לנהוג כמו במצב הקודם והוודאי.
בעוד שהכלל "דכאיב ליה כאיבא" לעצמו אינו תקף נגד חזקת הגוף, אז הכלל השני הנקרא "חזקת ממון" תקף נגד חזקת הגוף, זאת לפי דעתו של התנא רבי יהושע בן חנניה ב. לעומת זאת רבן גמליאל דיבנה חלוק עליו וסבור כי גם במקרה כזה תגבר חזקת הגוף ותכריע את הספק, וכך נפסק להלכה.
המקור בתלמוד.
מקרה כזה נידון במסכת כתובות, כאשר אדם קידש אשה, ולאחר נישואיה התגלו בגופה מומים, שברור כי לא הייתה מגיעה עובדה זו לידיעתו של הבעל לא היה מקדשה, אלא שלא ידוע אם המומים היו קיימים כבר בשעת הקידושין וממילא הקידושין היו בטעות, או שמא נולדו בגופה לאחר הקידושין. במקרה כזה קובע רבן גמליאל (במשנה), כי על פי הכלל של חזקת הגוף, כל עוד לא ידוע אחרת יש לומר כי כשם שנולדה בלא מומים, כך הייתה בשעת הקידושין ללא מומים, ורק לאחר מכן הם נולדו. לעומת זאת, רבי יהושע סבור כי כל עוד לא ידוע אחרת יש לנו לומר כי היא המומין היו בשעת הקידושין, שכן חזקת הממון של הבעל אומרת כי אין להוציא ממנו את דמי הכתובה הנדרשים ממנו ללא כל הוכחה חד משמעית, ולכן כל עוד לא הוכח שהמומין נולדו בגופה לאחר הקידושין, יש לנו לומר שהם כבר היו קיימים בעבר. את דבריו מסייג רבי יהושע בכך שהמומין לא ימצאו לראשונה ברשות הבעל, שכן במקרה כזה יש לומר כי כאן נמצאו וכאן היו, ובטל כוחה של חזקת הממון, ואז תכריע חזקת הגוף את הספק.
לפי שיטה זו של השיטה מקובצת המסבירה את הגמרא במסכת כתובות, נמצא כי בדין "חזקת ממון" יש גם את הדין "חזקה קמייתא", האומר כי מכיוון שהממון היה אצל המוחזק, יש לנו לדון כי גם עתה שלו הוא, עד שיתברר אחרת.
כך גם סבור היד רמ"ה, במסכת בבא בתרא:
חזקת מרא קמא בחזקת ממון.
לפי הגדרת הר"ן, הרמב"ן המהרש"א והמהר"ם שיף חזקה זו שווה למעשה לחזקת מרא קמא, ולפי שיטתם כאשר אדם נתבע ממון מחבירו, יש לנתבע חזקת מרא קמא. לעומת זאת סבור החתם סופר, כי אין לנתבע כל חזקה שבעולם מלבד הדין "תפוס", האומר ש"מאן דכאיב ליה כאיבא אזיל לבי אסיא".
הר"ן והרמב"ן משוים זאת לחזקת איסורים, ואומרים שכשם שבתרי ותרי לא מוקמינן אחזקתייהו - באיסורים, כך גם בחזקת ממון אין מוקמינן אחזקת מרא קמא. ובקונטרס הספיקות מוכיח כי לכאורה מכאן מוכח שמדובר בחזקה קמייתא, כמו חזקה קמייתא דאיסורים.
חזקות דומות.
חזקת מרא קמא.
חזקה נוספת במשפט העברי, היא הבעלות הראשונית על החפץ. דוגמה כזו היא במקרה שאדם החליף עם חברו שתי בהמות, אך לאחר המכירה התברר כי אחת מהבהמות אינה בחיים, ולא ידוע אם היא מתה כבר לפני ההחלפה וממילא ההחלפה הייתה בטעות, או שהיא מתה לאחריה, במקרה כזה כל עוד לא יתברר הספק, בעל הבהמה החיה הוא זה שיקבל לרשותו את הבהמה החיה, ועל בעל הבהמה המתה להביא ראיה שבהמתו הייתה בחיים בשעת ההחלפה.
חזקה זו היא מהחזקות החשובות ביותר במשפט העברי והיא מכריעה את חזקה דמעיקרא ולפי שיטת המהרש"ל אף את "חזקת ממון" הרגילה. לעומת זאת, המהרש"א וכן משמע בתוספות משמע ש"חזקת ממון" אלימה יותר מחזקת מרא קמא, כלומר כאשר אדם מוחזק בחפץ, לא תכריע חזקת מרא קמא.
תפיסת רכוש כראיה.
אחד מהאופנים בהם החזקה מהווה עדיפות במקרה של ספק, הוא כאשר הספק הוא על חפץ מסוים, במקרה כזה מהווה אחיזתו של התופס בממון ראיה כי הממון הוא שלו, מכיוון שאדם שאינו מוחזק לגנב אין עלינו לחשוד אותו שגנב את החפץ, ומן הסתם החפץ הגיע לידו בהיתר, כל זמן שלא הוברר אחרת. כלל זה תקף רק בחפץ שאין כל הסתברות הגיונית אחרת להגעת החפץ לידו, אך חפץ שהדרך היא להשאיל אותו או להשכיר אותו, אין החזקתו מורה על בעלות, ולכן חפץ כזה אינו מקנה עדיפות למי שזה בחזקתו. גם בהמות וחיות שדרכן להסתובב בעיר בחופשיות ונכנסות מעצמן למקומות שאינן שלהם, החזקתן אינו מהווה הוכחה כי החפץ הוא של המחזיק, ולכן אין לו כל עדיפות.
תפיסת רכוש כעדיפות משפטית.
כלל זה תקף כאשר הספק קיים על בעלות החפץ עצמו, ולא כאשר הדיון הוא על נושא צדדי, שכן אז אין החזקת החפץ מהווה כל ראיה. מקרה כזה נידון בגמרא, במי שמכר את שפחתו ובמהלך המכירה ילדה השפחה, ולא ידוע אם השפחה ילדה עוד ברשותו ובבעלותו של המוכר והוולד שייך למוכר, או שהלידה התרחשה כבר לאחר המכירה כאשר היא כבר הייתה בבעלות הקונה, והוולד שייך לקונה. במקרה כזה, מי שמחזיק בוולד שעליו הספק, הוא זה שיזכה בו.
כלל זה מוסבר ב בסברא ידועה "דכאיב ליה כאיבא אזיל לבי אסיא" (תרגום: מי שסובל מכאב הולך לבית רפואה), כלל המוסבר על ידי רבינו יהונתן במשל לאדם שנכנס לרופא כדי להתרפא ללא כל הוכחה מצידו שהוא חולה. כך גם, אין לאדם לתבוע בבית המשפט שיפצו אותו, אם כלל לא ברור שהוא צודק, ולכן אדם המחזיק בחפץ לא ניתן להוציא ממנו את החפץ בבית הדין ללא ראיה ברורה.
של&quot;ט
שס&quot;ז
שפ&quot;ז
שי&quot;ד
כאן נמצאו וכאן היו
כאן נמצאו וכאן היו הוא כלל הלכתי הקובע שאם התגלה מום גופני אצל אישה לאחר נישואיה, או אצל בהמה לאחר שנמכרה, מניחים בדרך כלל שהוא נולד כאן, כלומר לאחר הנישואין או המכירה. לפי הכלל, המקדש אישה כזו או הקונה בהמה כזו אינו יכול לתבוע ממון, ויש לומר כי ברשותו נולד המום.
כלל זה אמור רק לגבי ישות משפטית, אך כאשר המום נמצא בעת השאלה או השכרה (במקרה של בהמה) לא תקף כלל זה.
נידונים הלכתיים.
הכלל נדון במסכת כתובות, כאשר אדם קידש אשה, ולאחר נישואיה התגלה כי היא בעלת מומים משמעותיים בגופה, וברור כי הבעל לא היה מקדשה לו היה יודע כי הם קיימים, אך לא ידוע אם מומים אלו היו קיימים כבר בשעת הקידושין, וממילא הקידושין היו בטעות, או שמא נולדו בגופה לאחר הקידושין. במקרה כזה אומר רבן גמליאל כי הכלל של חזקת הגוף, מכריע ואומר שכל עוד לא יתברר אחרת יש להניח מספק כי כשם שנולדה בלא מומים, גופה לא השתנה, וגם בשעת הקידושין הייתה ללא מומים, ורק לאחר מכן הם נולדו.
את דבריו אלו, המכריעים את הספק לפי הכלל "חזקת הגוף", מסייג רבן גמליאל בכלל כאן נמצאו וכאן היו, שאומר שאם יימצאו המומים ברשותו של האב, הדבר מהווה סיבה לומר כי רשותו היא רשות המועדת להיוולד בה מומים - "כאן נמצאו וכאן היו", ולכן לא תוכל חזקת הגוף להכריע את הספק ולהניח שבשעת הקידושין הייתה ללא מומים, מכיוון שחזקת הגוף היא רק בגוף רגיל שאינו מועד לפורענות, ולא בגוף מועד לפורענות. בשיטה מקובצת מוסבר, כי מדובר ב"סברא לפי ההווה", כלומר הרגילות היא שהמקום שבו מתגלות הבעיות הוא גם המקום הגורם לבעיות.
כאן נמצאו וכאן היו מול חזקת ממון.
רבי יהושע עצמו, מתוך נקודת מוצא אחרת המעדיפה את חזקת ממון מעל "חזקת הגוף" סבור כי כל עוד לא ידוע אחרת עלינו לומר כי המומים היו בשעת הקידושין, שכן חזקת הממון של הבעל אומרת כי אין להוציא ממנו את דמי הכתובה הנדרשים ממנו ללא כל הוכחה חד משמעית, ולכן כל עוד לא הוכח שהמומים נולדו בגופה לאחר הקידושין, עלינו לומר שהם כבר היו קיימים בעבר.
גם את דבריו אלו מסייג רבי יהושע בכלל כאן נמצאו וכאן היו האומר שדין זה תקף דווקא אם המומים לא יימצאו לראשונה ברשות הבעל, שכן במקרה כזה יש לומר על פי הכלל של "כאן נמצאו וכאן היו" שהמומים נולדו ברשות הבעל, ובטל כוחה של חזקת הממון, ואז תכריע חזקת הגוף את הספק.
זהו הסבר השיטה מקובצת בשיטת רש"י בסוגיה, הסבור כי גם לפי שיטת רבי יהושע יש בכוח הכלל "כאן נמצאו וכאן היו" להכריע את הספק, שכן לחזקת ממון יש עדיפות רק כאשר מדובר ב"חזקה המכרעת", כלומר הדין האומר כי אין לשנות דבר מחזקתו וגם לא להוציא ממון מחזקתו, ודווקא דין זה הוא הנקרא "חזקת ממון", אך במקום שחזקת הממון אינה מכרעת אלא קיים רק את הדין הרגיל של מוחזק האומר המוציא מחברו עליו הראיה, כלומר אין להוציא מאדם ממונו מכיוון שאין לבית הדין לעשות מעשה מספק, במקום כזה תכריע חזקת הגוף.
הריטב"א חלוק על רש"י בנושא וסבור כי גם במקרה שיש לומר "כאן נמצאו וכאן היו" מעדיף רבי יהושע את בעלותו של הבעל על ממונו, שכן לשיטתו גם הכלל "המוציא מחברו עליו הראיה" נכלל בחזקת ממון, ולפי זה גם אם תהיה ריעותא של "כאן נמצאו וכאן היו", לא ניתן להכריע את הספק ומספק המוציא מחברו עליו הראיה.
כאן נמצאו וכאן היו בטריפות.
ב נפסק כי כאשר אדם קנה בהמה ושחט אותה, ולאחר השחיטה התגלה מום בבהמה, אין יכול הקונה להחזירה למוכר ולבקש את ממונו, כי כשם שהמומים נמצאו ברשות הקונה, יש לומר כי ברשותו נולדו.
מהות הכלל.
רבי אלחנן וסרמן בספרו קובץ שיעורים מציג שני צדדים במהות הכלל. האחד, כי "כאן נמצאו וכאן היו" אינו אלא "רעותא" בחזקת הגוף, כלומר שהוא מבטל את הכלל של חזקת הגוף בכך שהוא מוכיח כי גוף זה מועד לפורענות, והשני, כי "כאן נמצאו וכאן היו" היא סברה עצמאית, האומרת כי המומים נולדו ברשותו של מי שהם נמצאו בו.
חכמי הראשונים הסתפקו האם הכלל אומר בעיקר כי יש לתלות את הבעיה ברשות שהיא נמצאה בו, או שהכלל אומר בעיקרו שאין לתלות את הבעיה במקום שהיא לא נמצאה בו.