לטוף הרבה לצייר קריקטורות בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני. רובן מתארות את הצד הישראלי כרוצח שטני ותת-אנושי, ולעיתים אף משוות את ישראל ואת צה"ל לנאצים. קריקטורות מפורסמות שלו כוללת הצגה של אריאל שרון עם חבית גז בשם "Deportation B" וכן קריקטורות המראות חיילים ישראלים טובחים בנערים פלסטינים עם רוגטקות. קריקטורה מעוררת מחלוקת אחרת שיצר כוללת ציור של אוטובוס עם הכיתוב "הכיבוש" שמתפוצץ בפיגוע התאבדות. בנוסף, לטוף הוא היוצר של סדרת הקריקטורות "כולנו פלסטינים", המתארת את העמים המדוכאים בעולם לאורך ההיסטוריה (יהודים בגטו ורשה, שחורים בדרום אמריקה, וכדומה), ומשווה את מצבם לפלסטינים.
עבודותיו של לטוף מתפרסמות באתרי אינדימדיה השונים, וגם באתר של גוש שלום. כמו כן, הוא משתף פעולה עם ארגונים כגון המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית, ונטורי קרתא. בין השאר פרסם קריקטורה בתחרות הקריקטורות על השואה שארגנה איראן ב-2006: הקריקטורה מציגה פלסטיני עם טלאי בצורת סהר אדום, לצד גדר ההפרדה.
בישראל נפתח נגד אינדימדיה ישראל הליך פלילי, בעקבות קריקטורה של לטוף, שבה נראה ראש הממשלה, אריאל שרון, מתנשק נשיקה צרפתית עם אדולף היטלר, ובעקבות קריקטורה של קריקטוריסט אחר שבה נראה היטלר כאבי הציונות. התיק נסגר ללא הגשת כתב אישום.
ביוני 2017 עלה לטוף שוב לכותרות בישראל, אחרי שהעיתונאי ערד ניר שיתף בטוויטר קריקטורות של לטוף לרגל יום הפליטים הבינלאומי בו הוא תוקף את מנהיגי האיחוד האירופי, טורקיה וארצות ערב על יחסם לפליטים ממלחמת האזרחים בסוריה, וכתב שלטוף "כהרגלו לא חס על אף אחד".
האשמות באנטישמיות.
בשווייץ, ארגון שווייצרי יהודי תבע את לטוף ואת אתר אינדימדיה בשווייץ באשמת אנטישמיות. בית המשפט זיכה את לטוף, בטענה כי לטוף לא יצא נגד יהודים באשר הם יהודים אלא נגד מעשיהם הפוליטיים ביחס לפלסטינים.
יהודים ותומכי-ישראל מבקרים את לטוף וטוענים כי חלק מהקריקטורות שלו הן אנטישמיות אך לטוף חולק עליהם ואף הביא לידי ביטוי במספר קריקטורות את האבסורד הקיים לדעתו בהתייחסות למתנגדים לשליטת ישראל בשטחים כאל אנטישמיים.
מרכז שמעון ויזנטל הציב את קרלוס לטוף במקום השלישי ברשימת האישים המסוכנים ביותר ליהודים (אחרי מוחמד בדיע ומחמוד אחמדינז'אד). נכתב עליו: "הקריקטוריסט העליב את ישראל ואת ראש הממשלה שלה באמצעות קריקטורה נוטפת אנטישמיות".
בשנת 2014 תבעה תנועת הימין אם תרצו את לטוף בבית המשפט בברזיליה על אנטישמיות ועל אנטי-ציונות רדיקלית. במשפט נוכחו רונן שובל, ארז תדמור, בן שפירו ומתן פלג. גם רבים מהקהילה היהודית בברזיל באו להעיד על לטוף במשפט. לטוף הפסיד במשפט ונאלץ לשלם לקהילה היהודית 500,000 ריאל.
במהלך התפרצות נגיף הקורונה פרסם קריקטורה המציגה נגיף קורונה הסוגר על אישה פלסטינית קשישה הנמצאת בתחום מוקף בחומה, ומאובטח על ידי חייל ישראלי נושא נשק. קריקטורה זו הופצה על ידי חברי ארגון ה-BDS.
קימפול
הפלא השמיני של העולם
הפלא השמיני של העולם הוא ביטוי המשמש לתאר תופעה בלתי רגילה ומשווה אותה לרשימת שבעת פלאי תבל של העולם העתיק.
צ'נדרסקהרה ונקטה רמן
ויכוח סטשמבוש-גוטמן
שלושה ואחת
שלושה ואחת הוא סרט קולנוע ישראלי של הבמאי מיכאל קאליק משנת 1975. הסרט עוסק בפער הדורות בין אבות ובנים בחברה הישראלית בתחילת שנות ה-70. הסרט מתאר פלמחניק מזדקן המתפכח מערכיו הישנים אל מול תהליך החומרנות בחברה הישראלית ואת מערכת היחסים שלו עם בניו. כל זאת, על רקע נופי ים סוף, חופי אילת ומזרח סיני. הסרט נחל כישלון חרוץ בבתי הקולנוע בישראל, ובכך הסתיימה ה"קריירה" הישראלית של הבמאי שעלה מברית המועצות, בה נחשב לבמאי קולנוע בולט. קאליק נשאר בישראל אך מיעט בפעילות קולנועית.
עלילה.
מסגרת העלילה מתבססת על הסיפור הקצר של מקסים גורקי "מלווה" (1897), שעובד ב-1956 לסרט הסובייטי המצליח, "Мальва" . יוסק'ה בן-דור הוא איש עסקים מבוסס, פלמחניק בעברו, שאינו מוצא את עצמו בישראל של 1973. הוא סולד מהחומרנות ואיבוד הערכים נוטש את משפחתו ויורד לחיות באילת. אהובתו בחופי אילת היא מרווה (יונה אליאן), צעירה יפהפייה, חופשיה ברוחה ומסובכת בנפשה. למקום מגיע בנו, אבשלום (אסי דיין) וגם הוא מנהל מערכת יחסים עם מרווה. למרווה, שאינה יודעת במי לבחור, באב או בבן, יש גם אהוב שלישי; אלי ההיפי המסומם (אבישי אביבי). הגיבורים מבלים את זמנם בחופי אילת ומזרח סיני תוך התלבטויות בקשר לעתידם האישי ולמצב החברה בישראל. הסרט נחתם בתמונה מגיוס המילואים בפרוץ מלחמת יום הכיפורים.
הפקה וביקורת.
מעלייתו לישראל ב-1971, ניסה הבמאי קאליק לגייס כסף להפקת סרט חדש שיצולם בישראל. הוא הצליח לגייס כסף בהלוואות אישיות בסיוע ממשרד הקליטה, מהסוכנות היהודית וממעבדות ברקי פטה המפריס (לשעבר, סרטי גבע) ותקציב הסרט עמד על 750 אלף ל"י. הסרט צולם באביב 1974 בסמוך לבריכת השמש שמדרום לטאבה.
מבקרי הקולנוע הישראלים קטלו את הסרט. זאב רב נוף כתב ב"דבר": "אין לקאליק שום זיקה לעלילה עצמה, לרקע החברתי והאנושי של הארץ, לשפה העברית. אין גם זכר להשראה, למעוף, לגיבוש סגנוני-אישי. בקיצור, סרט שלא היה צריך להיעשות כלל;" הסרט התקבל באדישות גם בקרב הקהל הישראלי ולאחר שבועות בודדים ירד מהמסכים. יחד עם סרטו של דן וולמן, "מיכאל שלי", היה "שלושה ואחת" מועמד מטעם ישראל לפסטיבל קאן, אולם שני הסרטים לא נתקבלו לפסטיבל.
אלכסנדר משה לפידותזון
אברהם אבלי פאסוועלער
רבי אברהם אבא פָּאסוועלער (בעברית: פּוֹסְבֶלֶר), המכונה גם ר' אבלי, או ר' אבא'לה (פאסוואל, ה' בסיוון תקכ"ב 27 במאי 1762 - וילנה, י"ג באב תקצ"ו 27 ביולי 1836), היה רב ופוסק מגדולי דורו; רבה בפועל של וילנה בירת ליטא וראש בתי הדין שלה.
תולדותיו.
נולד בפאסוואל (פוסבילה) שבמחוז וילנה, ועל שמה כונה ר' אבלי פאסוועלער. למד תורה אצל אביו, הרב אברהם שלמה. לאחר נישואיו לבתו של הרב יצחק ז'ק שהיה אב"ד פאסוואל ורבה של בירז', התמנה כאב"ד בעירו פאסוואל. בראשית העשור הראשון של המאה ה-19 התמנה כמו"ץ בווילנה, וכעבור כשנתיים התמנה כראב"ד בעיר. מינוי זה היה שקול למינוי כרבה של העיר, אך מעת פטירתו של רבי שמואל בן אביגדור המכונה "אב"ד אחרון", התקבלה החלטה שלא למנות מכאן ואילך רב רשמי לווילנה. ר' אבלי היה הראשון בשרשרת רבנים שכיהנו כרבנים בפועל, אך לא בתואר, של וילנה.
"ר' אבא'לה" היה פעיל מרכזי בחייה הציבוריים של וילנה היהודית והיה שותף להקמת מוסדות חינוך בעיר. בשנת 1835 שימש כבורר השלישי במחלוקת בין דפוס סלאוויטא לדפוס ראם מווילנה, לצד רבי בעריש אשכנזי רבה של סלונים ומחבר שו"ת "נודע בשערים" שנבחר על ידי האחים שפירא בעלי דפוס סלאוויטא, ורבי דוד מנובהרדוק מחבר "גליא מסכת" שנבחר בידי בעלי דפוס ראם.
הוא לא הדפיס ספרים, ולא הניח אחריו כתבים מסודרים לדפוס, אך היה שותף רב השפעה בספרות השו"ת וההלכה בת התקופה, ומגדולי המשיבים בדורו. עמד בקשרי מכתבים עם שאר גדולי דורו ונתן הסכמות רבות למחברי ספרים.
ענוותנותו הרבה, כמו גם מעשי הצדקה והחסד שלו, היו למושג בווילנה ופירנסו את סיפורי העם של יהודיה.
ביום שבת ב' באב תקצ"ו, נפטר ידידו הרב זלמן בן אורי (זלמן ר' אורי'ס), שהיה שותף לפעילות החסד שלו, במהלך ההספד שנשא בבית הקברות של וילנה, למרות הקור ששרר באותו יום, הוא התקרר וחלה. שמואל יוסף פין, מתאר בספרו "קריה נאמנה" את הימים הבאים: .
ר' אבלי נפטר בווילנה בי"ג באב תקצ"ו. את מקומו כראב"ד וילנא מילא רבי יחזקאל סג"ל לנדא. על קברו הוצבה מצבה, ועליה כיתוב נדיר; לדברי ש"י פין, "הציבו נפש על קברו, בעבור הזכיר שמו כי אין לו בן". וכך נכתב:
ספד לו ידידו רבי דוד מנובהרדוק (ה"גליא מסכת"), שנפטר ארבעה חודשים אחריו. הספדו שכולל שבחים מופלגים, נדפס בסוף ספרו "גליא מסכת".
פעילות ציבורית.
ישיבת וולוז'ין וישיבת רמיילס.
ר' אבלי היה ממייסדיה של ישיבת רמיילס בווילנה, ומהמסייעים להקמתה של ישיבת וולוז'ין, אם הישיבות. ישיבת רמיילס הוקמה בשיתוף פעולה עם חברו הרב זלמן בן אורי (זלמן ר' אורי'ס), כמוסד לנוער במצוקה כלכלית, הם דאגו לפרנסתם של הבחורים שחפצו לשבת וללמוד תורה, ושליחים מטעמם אספו כסף לאחזקת המוסד בליטא כולה. המוסד שהיה ברבות הימים לישיבה לכל דבר, המשיך לתפקד עד חורבן וילנה היהודית בימי השואה. על גלריית הרבנים שהרביצו תורה בישיבה זו במשך השנים, נמנים: רבי ישראל מסלנט, רבי מרדכי מלצר, רבי מאיר מיכל רבינוביץ (שָׁאטער) מחבר "המאיר לעולם", רבי יעקב פסקין, רבי משה מנחם קוזלובסקי, רבי שלמה היימן ורבי ישראל זאב גוסטמן.
"חברת מעמדות" ו"חברת עשירי קודש".
ר' אבלי יסד בשיתוף פעולה עם ה"מגיד" המקומי ר' וועלוול, בבית הכנסת הווילנאי של "גמילות חסד של אמת", שתי "חברות", התאגדויות למטרת לימוד או תפילה, שהיו נפוצות באותם ימים. חברות אלו הוסיפו להתקיים עד חורבן הקהילה בימי השואה. הסופר והעיתונאי משה צינוביץ מתאר . "חברת מעמדות" הייתה קבוצה ששמה לה למטרה להגות בתורת הקורבנות, בסדר יומי קבוע, מתוך אמונה כי לימוד זה יקרב את הגאולה. חברת "עשירי קודש" הייתה שחזור של התארגנות דומה עתיקת יומין בווילנה, חברי ההתארגנות היו מתכנסים בכל יום עשירי, החל מיום הכיפורים, בבית הכנסת לצום ולתפילה, תשובה וחשבון נפש. הרעיון שעמד בבסיס התארגנות זו היה לשמר את המתח הרוחני של הימים הנוראים למשך כל ימות השנה.
כספים ליישוב היהודי בארץ ישראל.