בארגונים אלה שותפות מדינות רבות, והם אחראים על הקצאת מכסות דיג למדינות השונות. עם זאת, כפי שציין ICCAT בשנת 2007, דגי טונה ניצודים בכמויות שחורגות מהמכסות. כך למשל, דגי טונה כחולת-סנפיר אטלנטית נתפסו בשנת 2006 במשקל מוערך של למעלה מ-50,000 טון, כמעט כפול מהמכסה שנקבעה לשנה זו. המכסה לשנת 2008 עבור מין זה נשארה זהה לזו של 2007, למורת רוחם של רבים (בעיקר בקרב מדענים צפון אמריקאים שניסו לקדם איסור דיג גורף), ועומדת על 29,500 טון. בהתאם לתוכנית שיקום רב שנתית צומצמו מכסות הדיג באופן משמעותי, כמו כן הוגברה האכיפה על דיג בלתי-חוקי ועונת הדיג הוגבלה בזמן. בהתאם לכך, אזורי ההטלה סביב האיים הבלאריים שבדרום ספרד אסורים לדיג ומוגנים לחלוטין בזמן עונת הרבייה של דגים אלה. מכסות הדיג לים התיכון מאז שנת 2010 הן 13,500 טונות ומהוות צעד משמעותי ביותר בדרך לשיקום אוכלוסיות הטונה כחולת-הסנפיר. בשנת 2011 צומצמו המכסות ל-12,900 טונות לשנה. בשנת 2010 פרסם החוקר אנטוניו די-נאטלה (ICCAT) מסמך מרגיע מעט. לצד תמיכתו בצמצום מכסות הדיג והגברת האכיפה, סוקר די-נאטלה את ההיסטוריה של דיג הטונה בים התיכון ומסביר מדוע לא קיימת סכנת קריסה של אוכלוסיות הבר. בשנים האחרונות עדכנו ICCAT כי תוכנית השימור הצליחה, ובהתאם לכך מעלים בכל שנה את מכסות הדיג העומדות בשנת 2019 על למעלה מ־20 אלף טונות.
בישראל נידוגה הטונה הכחולה על ידי דייגים מסחריים במערך חכות צף ("לונגליין"), ועל ידי דייגים ספורטיביים בחכות מסירה. הדיג מתבצע סביב החודשים מאי–יוני, בעומק הים, בגבול המים הטריטוריאליים ובתחומי המים הכלכליים של ישראל. האוכלוסייה המתרבה בים התיכון היא הרגישה ביותר והמאוימת ביותר מדיג יתר. לא הרבה ידוע על הטונות המגיעות לאזורנו – מזרח הים התיכון, וייתכן שמדובר על אוכלוסייה ייחודית. באוקטובר 2018 נכנסה הטונה כחולת-הסנפיר לרשימת המינים המוגנים בישראל.
מחקר ורבייה בתנאי שביה.
עם גילוי הפוטנציאל הכלכלי הטמון בשוק היפני, החלה להתפתח תעשייה של פיטום דגי טונה בתנאי שביה. עיקר התעשייה נמצא בדרום אוסטרליה ובים התיכון. לצורך כך, הדגים נתפסים ברשתות הקפה (במהלך עונת הרבייה), מועברים לכלוב גרירה, בו הם מועברים לחוות הפיטום. עם ההגעה לחווה מועברים הדגים לכלובי פיטום, ומואכלים (בעיקר בסרדינים, מקרלים ודיונונים) במשך כחצי שנה ונשלחים (כבשר טרי או קפוא) לשוק הדגים ביפן. שיטה זו הגבירה את לחץ הדיג על אוכלוסיות הבר, אך גם פתחה חלון לפתרון הבעיה - גידול חקלאי של דגי טונה. סגירת מעגל החיים בשביה של מינים אלה (כפי שקיים במיני דגים רבים, כמו סלמון, דניס ואמנון) עשויה להוביל לאספקת דגיגים לתעשייה ולמחקר ולצמצום משמעותי של לחץ הדיג על אוכלוסיות הבר.
המחקר הפיזיולוגי - חקלאי של דגי טונה מתבצע בכמה מקומות בעולם, בהם יפן, אוסטרליה, מספר מדינות באירופה וישראל. בנוסף לכך, מחקר חשוב מתבצע בארצות הברית בתחום הפיזיולוגיה והאוקיינוגרפיה של דגי הטונה. ביפן קיים הניסיון המצטבר הרב ביותר, ועדרי רבייה המוחזקים במפרץ שנסגר במיוחד לנושא (ממשלת יפן ואוניברסיטת קינדאי, יפן) הטילו שני דורות של צאצאים. המחקר היפני אינו מתמקד בפיזיולוגיה של הדגים, אך עם זאת ניסיון רב נצבר במתקן המחקר בנושא גידול הדרגות הצעירות. בתחילת שנת 2008 דיווחה קבוצה המחקר היפנית על פריצת דרך מרשימה, כאשר אלף וחמש מאות דגיגים שבקעו במכון הרבייה שווקו לחווה מסחרית. הקבוצה היפנית ממשיכה להתקדם בקצב מרשים ועד 2010 נשלחו כ-50,000 דגיגים לחוות גידול ביפן. כיום משווקים ביפן מאות אלפי דגיגי טונה לחוות הדגים בכל שנה, עם זאת אחוזי השרידה נמוכים מאוד ועדין דרוש מחקר רב להשלמת פיתוח הטכנולוגיה. באוסטרליה, חברה פרטית העוסקת בתחום (Clean seas) הקימה בשנת 2006 מערך רבייה יבשתי לדגי טונה דרומית, ובכך הייתה הראשונה בעולם להקים מתקן שכזה עבור טונה כחולת-סנפיר. בתחילת מרץ 2008 דיווחה החברה האוסטרלית על מחזור רבייה מוצלח ובקיעתן של לרוות (עובר חופשי- השלב הראשון בחייו של הדגיג הצעיר) במתקן הרבייה. העקבות קשיים מתמשכים החברה חדלה מפעילות רביית הטונה בשנת 2014. באירופה, קבוצת מדענים משמונה מדינות ובהן ישראל, חברו בשנת 2003 למחקר משותף שהתמקד ברביית המין בשביה. עדרי רבייה מחקריים (כמאה דגים) הוחזקו במתקן מחקרי בספרד לחופי הים התיכון. בשנת 2005 דיווחה קבוצת המדענים על פריצת דרך, כאשר לראשונה בעולם בוצעה הפריה מלאכותית מוצלחת של טונה כחולת-סנפיר, ולרוות בריאות בקעו מהביצים וגודלו במשך כארבעה ימים. בקבוצת המחקר חברים מדענים מהמרכז הלאומי לחקלאות ימית שבאילת. הקבוצה האירופית ממשיכה להתקדם, כאשר במהלך השנים 2009–2011 מתמקדים המדענים האירופאים והישראלים בלימוד הלרוות (דרגות צעירות) והדגיגים. בתחילת 2010 הודיעו החוקרים הספרדים על כוונתם להקים מכון רבייה יבשתי לדגי טונה כחולת-סנפיר. הקמה של מתקן יבשתי צפויה לייעל באופן משמעותי את העבודה עם להקות הרבייה. בחינת ההיתכנות להקמת מתקן דומה מתבצעת בישראל. נכון ליוני 2012, שוחים מספר עשרות דגי טונה צעירים, שבקעו במכון המחקר הספרדי, בכלוב לחופי ספרד. דגים אלה במשקל ממוצע מוערך של כארבעה ק"ג. פרויקט המחקר האירופי השלישי יצא לדרך בשנת 2012. בפרויקט זה להקות הרבייה מוחזקות במלטה ועיקר העבודה על הגידול הלרוולי התבצעה באיטליה, במלטה, ביוון ובישראל.
דה קיור
האיים הסאב-אנטארקטיים של ניו זילנד
האיים הסאב-אנטארקטיים של ניו זילנד (אנגלית New Zealand Sub-Antarctic Islands או NZSAI) הוא שם כולל לחמש קבוצות האיים הדרומיות ביותר השייכות לניו זילנד, והמוכרזות כאתר מורשת עולמית מאז שנת 1998 והם חלק מהאזור הסאב-אנטארקטי. שטחם הכולל של כל האיים הוא 764.58 קמ"ר והם שוכנים בין קווי הרוחב 47° ו-52° דרום.
האיים.
לאיים הסאב-אנטארקטיים של ניו זילנד נתונים דומים לאלה של האי מקווארי השייך לאוסטרליה והמוכרז גם הוא כאתר מורשת עולמית מאז 1997.
גאוגרפיה.
האיים שוכנים על המדף היבשתי של רמת קמבל לאורך גבולה הדרומי של היבשת השקועה זילנדיה המקיפה את ניו זילנד. יבשת זו שקעה לאחר שנפרדה מאנטארקטיקה לפני 130 עד 85 מיליון שנה ומאוסטרליה לפני 85 עד 60 מיליוני שנים. האקלים באזור ימי, קריר ולח ומתאפיין ברוחות מערביות חזקות ובמיעוט שעות שמש.
כל האיים שייכים לממשלת ניו זילנד ומוגדרים כשמורות טבע. חופיהם כפופים לתקנות פיקוח על הדייג, למעט מי הים סביב איי אוקלנד שמשמשים כאזור מוגן ליונקים ימיים. השטח המוכרז על ידי ארגון אונסק"ו כולל רצועה בארוחב של 12 מייל ימי סביב כל אחת מקבוצות האיים. עד שנת 1995 אוישה תחנת מחקר על האי קמפבל, אך מאז כל האיים, ללא יוצא מן הכלל, אינם מיושבים.
בתחומי האיים 233 מיני צמחים וסקולאריים, מהם שישה אנדמיים ושלושים מוגדרים כנדירים. מאפיין ייחודי לאיים הם עשבי הענק (Megaherb), פרחי בר רב-שנתיים גדולים, המתאפיינים בעלים ענקיים ובפריחה צבעונית במיוחד. האיים עשירים בעופות ימיים ובפינגווינים המקננים בשטחם. בסך הכול מצויים באיים 120 מיני ציפורים, מהם 40 הם עופות ימיים, ובכלל זה עשרה מ-24 מיני האלבטרוס המוכרים. יונקים ימיים באיים כוללים את האובלנה הדרומית ואת אריה ים הניו זילנדי.
המועצה לסיוע כלכלי הדדי
חקיקה קזואיסטית
לוסט הורייזון
קרצית
חמשת הקיסרים הטובים
חמשת הקיסרים הטובים הוא הכינוי שניתן לחמישה מקיסרי רומא ששלטו בה בזה אחר זה החל מסוף המאה ה-1. המונח נטבע על ידי ניקולו מקיאוולי בשנת 1517, והוא מתייחס לקיסרים נרווה, טראיאנוס, אדריאנוס, אנטונינוס פיוס ומרקוס אורליוס, שתקופת שלטונם נמשכה משנת 96 עד שנת 180.
תקופת "חמשת הקיסרים הטובים" נחשבת לעת של שגשוג ברומא העתיקה. בתקופה זו התרחב שטחה של האימפריה, וכלכלתה הייתה יציבה. מקיאוולי טען שאחת הסיבות ליציבות זו נעוצה בעובדה שכל קיסר בחר את יורשו בעצמו ולא מינה את אחד מבניו לתפקיד. הקיסר היה מאמץ את היורש בגיל צעיר ומחנך אותו להמשיך את דרכו. לאמיתו של דבר התמונה קצת שונה. לנרווה, טראיאנוס, אדריאנוס ואנטונינוס פיוס לא היו בנים שיכלו לרשת אותם. אימוץ, שהיה נוהג מקובל ברומא מסיבות פוליטיות וכלכליות, איפשר את יציבות השלטון. פליניוס הצעיר רומז כי אפשר שנרווה אימץ את טראיאנוס מחשש שהצבא התומך באחרון יתמרד כנגד נרווה. אדריאנוס אומץ על ידי טראיאנוס בסוף חייו ועצם מעשה האימוץ מוטל בספק. הראשון שסטה מדרך זו היה מרקוס אורליוס, שמינה את קומודוס בנו לרשת אותו. צעד זה התגלה כמשגה, ותקופת שלטונו של קומודוס נחשבת לתחילת התפוררותה של הקיסרות הרומית, תהליך שנמשך כ-200 שנה.
ההיסטוריון אדוארד גיבון התייחס בחיבורו "שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית" לתקופת שלטונם של חמשת הקיסרים הטובים. מניתוחו עולה שתקופה זו התאפיינה בשלטון אבסולוטי שהאוחזים בו נהגו בחוכמה, בטוהר מידות ובמתינות. זאת בניגוד לחלק מממשיכי דרכם, שהשתמשו בכוח הרב שהקנה תפקיד הקיסר ברומא לצרכיהם האישיים והפכו לעריצים.
שניים מ"חמשת הקיסרים הטובים" ידועים לשמצה בהיסטוריה של עם ישראל: טראיאנוס, שבתקופתו פרץ מרד התפוצות, ויורשו אדריאנוס, שדיכא באכזריות את מרד בר כוכבא ולאחריו הטיל את גזירות אדריאנוס.
קיסרי השושלת.
נרווה.