מושב אדרת נמצא כ-300 מטר ממערב למערת עדולם, בה, לפי המסורת, נחבא דוד בזמן בריחתו משאול, ולחורבת עדולם. מתחתיה משתרע עמק האלה. כשני ק"מ מערבית שוכנת חורבות שוכה המקראית, הידועה היום כגבעת התורמוסים, וכחמישה ק"מ מערבית לה נמצאת מקום המאבק בין דוד וגוליית. בקרבת המושב אתרים ארכאולוגיים נוספים, ובהם חורבת עתרי, חורבת ריבוא, חורבת בורגין וחורבת מדרס. חווה חקלאית מהתקופה ההלניסטית נמצאת מטרים ספורים מהשער הדרומי של המושב.
דרומית למושב, בסמוך למערת עדולם, ישנה נביעה השופעת מים בחורף גשום ויוצאת אל נחל עציונה.
בר גיורא (מושב)
בר גיורא הוא מושב בהרי יהודה בין הערים ירושלים ובית שמש השייך למועצה אזורית מטה יהודה.
היישוב ממוקם בפרוזדור ירושלים ליד הקילומטר ה-2 בכביש 386 מצומת צור הדסה לצומת עין כרם, כ-15 ק"מ (כביש) דרומית-מערבית לירושלים, בגובה של 715 מטר מעל פני הים. המושב נקרא על שם שמעון בר גיורא, מגיבורי היהודים בימי המרד הגדול ברומאים (מופיע במקורות שונים גם כ"בר-גיורה").
המקום נוסד ב-18 באוקטובר 1950 על ידי עולים ממרוקו. היישוב משתייך לארגון משקי חרות בית"ר, והוקם בתחילה כמחנה עבודה בשם "איתנים" שהפך למושב בשנת 1954. ועדה של משרד החקלאות קבעה בתחילת 1961 כי אין כל טעם בהמשך קיומו של המושב כמושב חקלאי. בבר גיורא פעלה אכסניית נוער וכן בית ספר שדה של החברה להגנת הטבע. שני מוסדות אלו כבר לא פועלים במקום.
סביבת היישוב.
צפונית למושב תחנת מידע של קרן קיימת לישראל המשולבת עם קפה־מסעדה בשם "בר בהר". המקום משמש כמרכז למטיילים ונקודת מוצא למספר מסלולי טיול באזור. אחד המסלולים הוא שביל מסומן בנחל קטלב שבתחילתו מעיין "עין גיורא". נחל קטלב יורד בירידה תלולה כשני קילומטר בקניון נאה לנחל שורק, שם עוברת מסילת הרכבת לירושלים. במקום יש את בניין תחנת הרכבת בר גיורא. בעבר הייתה זו תחנה תפעולית עם מסילה כפולה למפגש בין רכבות והיה במקום מתקן לאספקת מים לקטרי קיטור, המים הגיעו בצינורות מעין גיורא.
מתחנת הרכבת לכיוון מערב עובר שביל המסומן בצבע ירוק המוביל אל שרידי הכפר דיר א-שיח', שם יש מבנה קבר שייח' יפה, בדר אלג'מלי, הידוע גם בשם שיח' סולטאן בדר. ביישוב שוכן יקב הבוטיק סוסון ים.
היסטוריה מקומית.
המקום בו נמצא היום המושב היה בתקופת המנדט מחנה נופש צבאי בריטי בשם "מחנה עַלַאר" כשמו של הכפר הערבי הסמוך עַלַאר. שמיקומו בגבולו של מושב מטע הסמוך למושב בר גיורא.
שמה של "תחנת הרכבת בר גיורא" עד סיומה של תקופת המנדט היה "תחנת דִיר אֶ-שֵיח'", כשמו של הכפר הערבי דיר א-שיח' ששכן סמוך לתחנה הרכבת. תחנת בר גיורא היא תחנת רכבת תפעולית על מסילת הרכבת לירושלים. התחנה שוכנת בקטע המסילה מנען דרך בית שמש לירושלים, בערוץ נחל שורק כשני קילומטר צפונית למושב בר גיורא.
שני הכפרים הללו נכבשו במלחמת העצמאות במבצע ההר על ידי חטיבת הראל של הפלמ"ח והיום הם כפרים נטושים.
ז'ן פריסקו דה לה ולט
קדמוס
קדמוס (Κάδμος) במיתולוגיה היוונית היה מייסד העיר תבאי.
הוא היה בנו של מלך פיניקיה ואחיה של אירופה.
דמותו.
הדעות חלוקות מי היה אביו – אגנור או פיניקס בנו של אגנור.
אחרי שאירופה אחותו נחטפה על ידי זאוס, אביו שלח אותו ואת אחיו סיליקס לחפשה. הוא לא הצליח למצוא אותה, ותוך כדי נדודיו הוא הגיע לדלפי שם הוא נועץ באורקל. היא שלחה אותו למסע בעקבות פרה שבצידה יש סימן בצורת ירח כדי שיבנה עיר במקום בו היא תגיע לאפיסת כוחות ותחדל מלכת.
פלגון מלך פוקיס נתן לקדמוס את הפרה והוא הלך בעקבותיה לחבל "באוטיה" ביוון, שם ייסד את העיר תבאי. רוברט גרייבס טוען שבמקום בו הפרה עצרה לרבוץ הוקם המקדש לאלת הירח סלנה.
קדמוס רצה להקריב את הפרה כקרבן לאתנה, ולכן ביקש ממלוויו להביא מים, הם הלכו למעיין קסטליה הסמוך אך דרקון המים ששמר על המעיין הרג אותם. כשראה זאת קדמוס הוא נלחם בדרקון והרגו (לפי דעות אחרות היה זה נחש, ולאחר שהרג אותו יצאה בת קול שאמרה שהוא גם יהפוך לנחש בסוף ימיו).
אתנה הורתה לו לקחת את שיני הדרקון ולזרוע אותן באדמה. אחרי שעשה זאת צמחו מהשיניים בני אדם משוריינים, חמושים ופראים שנקראו ה"ספרטים". לאחר שזרק להם אבן טובה וכך גרם שילחמו עליה זה בזה, מתו כולם למעט חמישה. ביחד איתם הוא בנה את המבצר של תבאי (או קדמיה) והם נהיו האבות המייסדים של העיר.
כיוון שהדרקון שקדמוס הרג היה מקודש לארס, הוא נאלץ לשרתו שמונה שנים. בתום השנים הללו הוא נשא לאישה את הרמוניה בתם של ארס ואפרודיטה (לחלק מהדעות הוריה היו זאוס ואלקטרה). בחתונתם השתתפו אלים רבים, כמתנת כלולות היא קיבלה מאתנה גלימה, והפייסטוס הביא לה מחרוזת שממיתה מי שמנסה לגנוב אותה. הרמוניה ילדה את בנם פולידורוס ואת בנותיהם: אינו, אוטונואה, אגבה וסמלה.
על אף שנחשב למלך טוב, בגלל מזלו הרע (שנגרם בעקבות הריגת הדרקון או נחש מקודש) קדמוס סבל מאי שקט בממלכתו ומקשיים בביתו, לכן העביר את המלוכה לבנו פולידורוס, ופרש עם אשתו לאיליריה (אזור בחצי האי הבלקני) שם התושבים המליכו אותו עליהם.
גם שם המשיך המזל הרע לרדפו והוא התפלל להפוך לנחש כדי שהאלים יחננו אותו במזל טוב. וכך לאט לאט עורו נעשה מחוספס והפך לקשקשים, גופו נעשה שחור עם כתמים כחולים, הוא נפל על גחונו ורגליו התחברו זו לזו, הוא בכה וקרא לאשתו עד שלשונו התפצלה גם היא, וכך הוא הפך בהדרגתיות לנחש. הרמוניה שראתה זאת התחננה לאלים שיהפכו גם אותה לנחש כדי להיות עם בעלה, הם נענו לה והיא גם הפכה לנחש.
לפי גרסה אחרת, קדמוס והרמוניה הפכו לנחשים רק אחרי מותם. בעוד שנשמותיהם הגיעו לשדות האליסיום (למרות שלא היה אלים), הנחשים השגיחו על קבריהם בארץ.
בסיפורים מסוימים קדמוס מופיע לא כגיבור יווני שהורג דרקון, אלא כפיניקי שהמציא את האלפבית, את החקלאות ואת עבודת הברונזה וכך ייסד את הציוויליזציה הראשונה.
העובדה שקדמוס גם היה השם של הרמס בפולחן שערכו לכבודו באי היווני סמוטרקי מלמדת שישנה אפשרות שקדמוס היה גיבור קדמון שעל שמו קרויות מספר דמויות.
אחת המשמעויות של המילה "קדמוס" יכולה להיות "סדר", ולפי אותן אגדות קדמוס אכן הביא את העולם לסדר חדש עם הפיכתו לציוויליזציה.
סיפורו של קדמוס מופיע גם בספר "מטמורפוזות" מאת המשורר הרומאי אובידיוס.
האסטרואיד 7092 Cadmus נקרא על שמו.
פלי&quot;ם
פלי"ם (הלחם של פלמ"ח וים, ולא ראשי תיבות על אף שנכתב עם גרשיים) הייתה הזרוע הצבאית הימית של הפלמ"ח, הכוח הצבאי הסדיר של "ההגנה" בארץ ישראל בשנים 1941–1948.
פעילותה של הפלוגה (פלוגה י' של הפלמ"ח) התמקדה בהעפלה ובביצוע פעולות חבלה ימית כנגד הצי הבריטי, אך אנשיה השתתפו גם בלחימה היבשתית. בתחילת 1948 השתתפו כ-200 מימאי הפלי"ם במבצע 'נחשון' להסרת המצור מעל ירושלים, כ-70 מהם נקברו בבית הקברות בקריית ענבים. במהלך מלחמת העצמאות המשיכו ימאי הפלי"ם להוביל את אוניות המעפילים והעולים וכן את אוניות הרכש. בשיאה כללה הפלוגה הימית כ-370 איש, מהם כ-250 בוגרי עשרה קורסים למפקדי סירות וכ-100 בוגרי חמישה קורסי חובלים.
תחילת הדרך.
הפעילות הימית לפני הפלמ"ח.
ה"הגנה" הייתה מעורבת בפעילות ימית ובהעפלה עוד לפני מלחמת העולם השנייה, למשל ב-8 ביולי 1939 נפתח קורס של ההגנה שמטרתו הייתה להכשיר אנשים לליווי אוניות מעפילים והורדת מעפילים ביישובי החוף, אולם לא היה גוף שעיסוקו רק בלוחמה ימית. ב-9 באוגוסט 1939 איש הפו"ם ישראל נורדין הטביע את סירת המשטרה החדישה "סינבד 2" שעסקה בגילוי והרתעה של ספינות מעפילים. בפיצוץ נהרג קצין בריטי אחד. ב-18 במאי 1941 נשלחו כ"ג יורדי הסירה.
הקורסים הימיים הראשונים.
מגעים שנערכו בין המוסד לעליה ב' לפלמ"ח בסוף 1942, הביאו לפתיחת קורס ימי ראשון, "קורס מפקדי סירות", בינואר 1943. הרקע לכך היה הצורך בקאדרים ימיים למטרות ההעפלה, שצפויה הייתה להתחדש עם תום מלחמת העולם השנייה. התפקידים שנועדו לבוגרי הקורס היו א) ביצוע העפלה, ב) חבלה ימית, ג) תובלה ימית, ד) יחידות נחיתה מהים.
בקורס היו 31 חניכים והוא נערך בקיבוץ שדות ים תחת פיקודו של יעקב סלומון. תוכנית הקורס הוכנה על ידי שמואל טנקוס (לימים מפקד חיל הים), אשר גם הדריך בו יחד עם דב מגן (ברצ'יק) ומרדכי (מוקה) לימון (לימים מפקד חיל הים). הקורס נמשך שלושה חודשים וכלל מגוון נושאים: שחייה, השטת סירות חתירה, סירות מפרש וסירות מנוע, טיפול בציוד ימי, הכרת חופי הארץ, ניווט חופי, מטאורולוגיה, הכרת הים וטבעו, שיטות להורדת מעפילים לחוף, חוקי ים בינלאומיים וידע בסיסי במקצועות הים השונים. בהמשך נפתח גם קורס מכונאים בקיבוץ יגור.
עם תום הקורסים, נשלחו בוגריהם חזרה ליחידותיהם. לפלמ"ח היה באותה עת אוריינטציה יבשתית וגישת המטה הייתה שיש לערוך קורס ימי בסיסי לכל איש פלמ"ח. בהתאם לכך, במהלך 1943 נערכו קורסים של שבועיים בחוף קיסריה ובחוף גינוסר, שהקיפו של רוב חברי הפלמ"ח.
הקמת מחלקה ימית.
בקיץ 1943, אחרי הקורס השני, הושג הסכם בין המוסד לעלייה ב' לבין פיקוד העליון של "ההגנה", לפיו ימאי הפלמ"ח יעמדו בשעת הצורך לרשות המוסד, שמצדו קיבל  לממן את האימונים. במקביל, מבין אנשי הפלמ"ח הימאים, בלטו כאלה שביקשו להקדיש את כל זמנם למקצוע הימי ובשלהי 1943 הבשילו התנאים להקמת יחידה ימית תחת פיקודו של זלמן פרח, כמחלקה בפלוגת המטה של הפלמ"ח, פלוגה ז'.
במטרה לרכוש ניסיון בימאות עבדו תחילה אנשי המחלקה בנמל חיפה. בשנת 1944 הוכשרה הספינה "עמוס" כאוניית בית ספר, כדי לאפשר לימאים לרכוש ניסיון מעשי בים. בנוסף היו ימאים שהפליגו על ספינות סוחר ודייג.