בין 17 במרץ ל-9 במאי 1939 התחולל קרב נאנצ'אנג במהלך מלחמת סין–יפן השנייה שבסופו השתלטו היפנים על העיר חרף התנגדות סינית עיקשת.
כשהתחיל הפיתוח הכלכלי המואץ של סין בשנות ה-80 של המאה ה-20 נשארה נאנצ'אנג, בירת המחוז העני ביותר במרכז סין, מאחור, אבל בשנת 1995 רכשה פורד חלק מחברת המכונית הסינית ג'יאנגלינג והקימה מפעל משותף בנאנצ'אנג, ומאז העיר משגשגת. בין השנים 2008-1978 גדל שטח העיר פי חמישה.
גאוגרפיה.
נאנצ'אנג משתרעת על פני 7,194 קמ"ר בצפון מחוז ג'יאנגשי על גדות הנהר גאן, כ-60 קילומטרים דרומית לנהר היאנגצה וכ-50 קילומטרים מאגם פויאנג. האזור בו שוכנת נאנצ'אנג שופע מים, בעיר עוברים עוד שני נהרות, פֿוּהֶה וגִ'ינְגְ'יַאנְג, ומסביב לעיר מצויים כמה אגמים. בפרבר המערבי של העיר מתרומם הר מיילינג, ומצפון לה מצוי הר לושאן. אקלים העיר הוא סובטרופי גשום.
חלוקה אדמיניסטרטיבית.
נאנצ'אנג מוגדרת כנציבות עירונית במחוז ג'יאנגשי. כנציבות עירונית יש לה סמכות שיפוטית על שש המועצות ושלוש הנפות הבאות:
כלכלה.
נאנצ'אנג מהווה מרכז אזורי לתוצרת החקלאית של מחוז ג'יאנגשי. מוצרים כדוגמת אורז ותפוזים הם מוצרים כלכליים מרכזיים. לחברת פורד יש מפעל בנאנצ'אנג שבו מרכיבים מטעניות מסוג פורד טרנזיט קסטום כחלק מיוזמה המשותפת עם חברת המכונית הסינית ג'יאנגלינג. נאנצ'אנג היא גם מרכז לייצור תרופות סיניות מסורתיות ותרופות מודרניות.
תחבורה.
רכבות.
נאנצ'אנג הנה צומת של מסילות הברזל בייג'ינג-הונג קונג ושאנגחאי-קונמינג (לשעבר מסילת גֶ'ה-גַאן מילולית מסילת ג'ג'יאנג-ג'יאנגשי), עובדה המסבירה את היותה של נאנצ'אנג אחד ממרכזי התעבורה החשובים ביותר בדרום סין ומשכנה של לשכת מסילות הברזל של נאנצ'אנג האחראית למערכת מסילות הרכבת ברוב שטחם של המחוזות ג'יאנגשי ופוג'יין. משנת 2007 מקושרת נאנצ'אנג גם לערים השכנות האנגג'ואו, צ'אנגשה ושאנגחאי באמצעות מערכת הרכבות המהירות המכונה באנגלית China Railway High-speed (中国铁路高速). בעתיד, מתוכננת פתיחת רכבת תחתית בעיר.
תעופה.
בסמוך לנאנצ'אנג שוכן שדה תעופה "נאנצ'אנג צ'אנגבֵּײ" (南昌昌北国际机场). השדה נחנך ב-1999, ובשנת 2004 ונפתח גם לטיסות בינלאומיות, כיום לסינגפור ובנגקוק.
נוריקו אוהארה
נוריקו אוהארה (ביפנית: 小原乃梨子; נולדה ב-2 באוקטובר 1935) היא שחקנית ומדבבת יפנית.
חייה.
נוריקו נולדה בטוקיו, יפן. היא נחשבת לאחת המדבבות הוותיקות ביפן שהתחילו לעבוד בתקופת התחלת הדיבוב היפני.
נוריקו דיבבה שלל תפקידים של ילדים, ונשים יפות. חלקם שהיו המפורסמים ביותר היו נובו (נוביטה נובי) מ"דורימון" ומנהיגת שלישיית הנבלים בסדרות "טיים בוקאן", כולל את דורונג'ו מ"יאטאמן" שכרגע היא מדבבת בגרסה החדשה.
בדיבוב סרטים זרים, נוריקו נודעת בתפקידים של בריז'יט בארדו, שירלי מקליין, ג'יין פונדה ועוד.
במרץ 2007,זכתה בפרס למפעל חיים בטקס הראשון של פרסי הדיבוב.
דו-מימן חמצני
גז בין-כוכבי
דיהיידרוג'ן מונוקסייד
איסור אכילת קטניות בפסח
איסור אכילת קטניות בפסח הוא מנהג שהתקבל בחלק מקהילות ישראל כתוספת הרחקה מאכילת חמץ בחג הפסח, על אף שקטניות עצמן אינן נחשבות לחמץ.
לפי מנהג זה נמנעים מאכילת אורז וכן מיני קטניות שונים, כגון שעועית, סויה, פול, עדשים, אפונה וחומוס. במנהג זה נכלל למשל גם התירס השייך על פי הסיווג הבוטני לקבוצת הדגנים. האיסור נהוג בעיקר בקהילות אשכנז, ובאופן חלקי גם בחלק מקהילות צפון אפריקה (בעיקר במרוקו), וגבולותיו המדויקים נתונים במחלוקת ובשוני כתלות במנהגים שונים. מקובל כי הגדרת הקטניות לצורך האיסור אינה זהה בהכרח להגדרה הבוטנית של משפחת הקטניות.
המנהג מתייחס אך ורק לאיסור אכילה בשל חומרתו המיוחדת של איסור אכילת חמץ, אך אינו מתייחס לשאר האיסורים הנוהגים בחמץ, כדוגמת: איסור הנאה, ואיסור "בל ייראה ובל יימצא". לכן לא נאסרה החזקת קטניות בבית, אף בקרב הנוהגים להימנע מאכילתן.
מקור המנהג.
על פי דין התורה ודברי חז"ל, רק בחמשת מיני דגן ישנו חשש חימוץ ורק מהם ניתן להכין מצות שבהן יוצאים ידי מצוות אכילת מצה, בעוד מינים אחרים אינם יכולים להיות חמץ. הרמב"ם כתב זאת במפורש: אמנם בתלמוד מובאת דעת מיעוט של רבי יוחנן בן נורי הסובר שאורז הוא דגן, אך דבריו לא התקבלו להלכה "ולית דחייש להא דרבי יוחנן"
מקור מנהג איסור הקטניות בתקופת הראשונים באשכנז, המקור הראשון לאיסור נמצא בדרשה לפסח של רבי אלעזר מוורמס (סוף המאה ה-12), שבו כתב: "ומה שאין אוכלין פולין ועדשים, מפני שיש בהן חיטין". שם המנהג כבר מצוין כמנהג הרווח.
המקור הבא המזכיר את המנהג הוא הגהות רבנו פרץ לספר מצוות קטן לרבי יצחק מקורביל, בן המאה ה-13:
מדברי הסמ"ק ניתן להסיק כי כבר בזמנו איסור קטניות נהג בהיקף מסוים. הוא מסביר כי סיבת האיסור היא מפאת הדמיון בין קטניות למיני דגן והחשש שאנשים עלולים להתבלבל ביניהם.
אזכור מוקדם נוסף לאיסור נמצא בדברי רבינו ירוחם (1290–1350 לערך), שדחה איסור זה:
גם בספר ארבעה טורים נדחה מנהג זה: "יש אוסרים לאכול אורז וכל מיני קטניות בתבשיל לפי שמיני חיטין מתערבין בהן, וחומרא יתירה היא זו ולא נהגו כן". בפירוש הבית יוסף על ספר הטורים כתב על כך: "ולית דחש לדברים הללו זולת האשכנזים". בדברים אלו מוזכר טעם חדש לאיסור זה, חשש תערובת של מיני דגן וקטניות.
המקור העיקרי למנהגי אשכנז הוא המהרי"ל, ובספרו מנהגי מהרי"ל הוא מצדיק בתוקף את מנהג איסור הקטניות: "קטניות כל מיניהן אמר מהר"ש דגזרינן שלא לבשלן בפסח אף על פי שלא מחמיצין כי אם ה' מינים... ואל יאמר אדם כיון שאין איסור מדאורייתא אין לחוש, דכל דגזרו רבנן, העובר עליו חייב מיתה ועובר על לא תסור מן הדבר אשר יורוך".
בימינו מקובל מנהג איסור זה אצל כל יוצאי יהדות אשכנז. אצל חלקים נרחבים מיוצאי ספרד אוסרים את הקטניות למעט קטניות ירוקות ולחות, משום שלדעתם האיסור לא חל על קטניות אלו משום שהם דומים לירק ולא לדגן. כך נוהגים יוצאי מרוקו, סלוניקי, איזמיר וקהילות הספרדים בארץ ישראל. עדות מזרחיות כמו יוצאי פרס, עיראק וכורדיסטן נוהגים להקל בכל הקטניות.
טעמי המנהג.
מטעמי המנהג לאיסור אכילת הקטניות בפסח הן:
טעמים נוספים:
מנהג או גזירה.
נחלקו הדעות האם איסור אכילת קטניות בפסח הוא מנהג איסור שנהגו העם בעצמם ומחייב מצד קבלת הרבים על עצמם, או שיש לו תוקף של גזירת חכמים, כלומר האם העם נהגו איסור מעצמם או שהחכמים גזרו על כך. יש שתלו בשאלה זו את חלות האיסור על מיני קטניות שלא היו מצויים בשעת האיסור המקורי.
הגדרת קטניות.
ישנה מחלוקת בשאלה האם גדר הקטניות שנאסרו הוא בוטני, כלומר כל הקטניות הנכללות בקטגוריה מסוימת (לדוגמה, כל הגדלים בשרביטין), ללא תלות במידת הדמיון לחמץ בכל זן וזן בפני עצמו, או שמא גדר קטניות הוא תכליתי ('זיל בתר טעמא' - לך לפי טעם האיסור), כלומר תלוי במידת הדמיון של כל מין ומין בפני עצמו לחמץ, וללא קשר להגדרה הבוטנית לקטנית. נפקא מינא אפשרית למחלוקת זו היא קטנית שאינה דומה לדגן בצורתה או בשימושיה, או מאידך קמח תפוחי אדמה, הדומה לקמח חמץ, אך אינו תוצר קטניות. בסמ"ק כתב שדברים שאינם דומים לדגן ואין בהם חשש טעות, אינם בכלל איסור קטניות, אולם ראוי להיזהר בכל הקטניות. באחרונים ישנן דעות שונות בנושא.
מיני קטניות חדשים.
כיוון שתוקפו של האיסור נשען בעיקר על מנהג ומסורת אבות, לאורך הדורות התעוררו שאלות לגבי מעמדם של מינים חדשים של קטניות שלא היו בשימוש בימי הראשונים. היו שהגדירו את מושג הקטניות באופנים שונים, ועל פי הגדרה זו בחנו את המינים החדשים. לעומתם, היו שסברו שרק במינים שבפועל נהגו בהם איסור יש להימנע מלאכלם.
התירס יובא מיבשת אמריקה לארצות אשכנז רק לאחר הנהגת איסור הקטניות, ונאסר אף הוא. גם את תפוחי האדמה, שאף הם יובאו מאמריקה, היו שרצו לאסור מפני שעושים מהם קמח, אך איסור זה לא התפשט. בעניין זה כתב הרב יעקב עמדן:
גם הבוטנים יובאו מאמריקה, והרב דוד צבי הופמן כתב שמנהג ירושלים לאוסרם. אף הרב צבי פסח פרנק, שהיה רבה של ירושלים באמצע המאה העשרים כתב שכך המנהג. מאידך הרב משה פיינשטיין מארצות הברית כתב: "אין לנו בדבר אלא מה שמפורש שנהגו לאסור, וכן מה שידוע ומפורסם". בעקבות כך הוא התיר את הבוטנים למי שלא ידוע לו על מנהג במשפחתו לאוסרם. הרב דוב ליאור כתב שמעיקר הדין היה ראוי להתיר גם תירס, מאחר שלא היה מצוי בתחילה, אך מכיוון שנכתב במשנה ברורה לאוסרו, אין להקל.
אחרונים אחרים כללו גם הם מינים חדשים באיסור, כגון הרב אברהם בורנשטיין שאסר לפתית מפני שהיא גדלה בשרביטין. כיום ישנם מנהגים שונים לגבי מעמדם של הלפתית והקינואה כמינים חדשים. מנהג ועדי הכשרות בארץ ישראל להעניק כשרות לפסח למוצרים המכילים מינים שיש בהם מחלוקת "לאוכלי קטניות" בלבד, אולם כשהמחלוקת נובעת רק משימוש בשמן קנולה הנעשה מלפתית, מדיניות הרבנות הראשית לישראל היא לכתוב "כשר לפסח לאוכלי לפתית".
שמן קטניות.
כיוון שאיסור קטניות אינו חמור כמו חמץ גמור, היו שהתירו שמן, משום שהוא תוצר קטניות ואינו הקטנית עצמה, ומסיבות נוספות. כנגדם קמו רבנים רבים ובראשם ה"אבני נזר" ששללו את ההיתר מכל וכל.