קיים תיעוד לנוכחות יהודים ספרדים בסרייבו החל מאמצע המאה ה-16. היו אלו סוחרים יהודים שהגיעו מסלוניקי, בתחילה כסוחרים נודדים ובהמשך התיישבו במגורי קבע. מתעודות עות'מאניות עולה כי ב-1565 התגוררו בסרייבו 15 משפחות יהודיות במגורי קבע באחד מרובעי המוסלמים. ב-1577 הותר ליהודי העיר לחפור באר ולהקים סביבה שכונת חצר שנקראה "אֶל קוֹרְטִיז'וֹ" (El Cortijo, מלאדינו: החצר). ב-1623 מונה לראשונה במינוי קבע רב ראשי לקהילה, הרב שמואל ברוך מסלוניקי.
לאחר קונגרס ברלין שחתם את המלחמה העות'מאנית-רוסית (1878-1877) קיבלה האימפריה האוסטרו-הונגרית חסות על חבלי הארץ בוסניה והרצגובינה. האוסטרו-הונגרים סיפחו בפועל את החבל, וב-18 באוגוסט 1878 נכנס הצבא האוסטרו-הונגרי לסרייבו. עם החלת השלטון האוסטרו-הונגרי, היגרו לסרייבו משפחות של יהודים אשכנזים, ובהן נמנו בעלי מקצועות חופשיים, בעלי השכלה אקדמית ונושאי משרות פקידותיות בממשל המקומי. ב-24 בספטמבר 1879 נתן הממשל המקומי אישור רשמי להקמת קהילה אשכנזית נפרדת.
באפריל 1941 נכבשה יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וסרייבו נשלטה על ידי ממשלת הבובות של האוסטאשה. במהלך שואת יהודי יוגוסלביה נרצחו כ-6,500 מיהודי סרייבו. לאחר השואה שבה לעיר שארית הפליטה וחידשה את הפעילות הקהילתית. במהלך מלחמת בוסניה התחולל גל הגירה נוסף של יהודים מסרייבו וב-2007 התגוררו בה כ-700 יהודים.
מיקומו ותיאורו של האתר.
בית הקברות שוכן מחוץ לעיר על מדרון בשיפולי הר טרבוויץ'. בראשית המאה ה-21 ניתן היה לאתר בו 3,850 מצבות. שטחו הנוכחי של בית הקברות הוא 31,160 מ"ר. ככל הנראה החלה קבורת יהודים בחלק מהשטח עוד במהלך המאה ה-16. בשלהי המאה ה-19 אותרה בבית הקברות מצבה שנקבע כי היא מ-1551. חוקרים מאוחרים לא הצליחו לאתר את המצבה ועדויות נוספות על קבורות מתקופה זו. עם זאת, לפי רישומי הקהילה נחנך בית הקברות רשמית ב-1630, לאחר שרב הקהילה שמואל ברוך קיבל היתר מהואלי העות'מאני לקבור את נפטרי הקהילה במקום. בית הקברות שכן סמוך לאתר סטצ'ק שתועד במקום. מחקרים מאוחרים תיעדו וציינו כי מצבתו של שמואל ברוך עצמו שנפטר ב-1650 היא הקדומה ביותר שניתן לאתר. בשלהי המאה ה-19 לאחר הקמת הקהילה האשכנזית בסרייבו, הקימה הקהילה בית קברות נפרד בסמוך לבית הקברות הספרדי.
במהלך התקופה האוסטרו-הונגרית נבנתה מסילת ברזל שעברה דרך בית העלמין וניתן להעריך שמחצית משטחו הקדום, בחלק הנמוך יותר של השיפולים, נהרס במהלך הבנייה. בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20, בעידן הממלכה היוגוסלבית נבנתה סביב בית העלמין גדר אבן וחמישה שערי ברזל הותקנו לאורכה. סמוך לכניסה הראשית לבית הקברות ניצבת אנדרטה לזכר הנרצחים בשואה. כן קיימת במקום אנדרטה לזכר החיילים היהודים שנפלו במלחמת העולם הראשונה. ב-1959 נסגר בית העלמין האשכנזי. שרידיהם של כ-900 נפטרים הועברו לבית העלמין הספרדי ונקברו בקבר אחים ומעליו מצבה משותפת. בבית העלמין קיימת גם גניזה שהחלה ב-1916, ומניחים שבמקום נקברו 14 ספרי קודש.
המצבות עד לתקופה היוגוסלבית הן ברובן שונות מאלו שהותקנו מאוחר יותר. הן מעוגלות, והכיתוב עליהן הוא בעברית ובלאדינו. הקדומות מהן דמויות סרקופג ורובן אחידות בצורתן ובגודלן. ב-1966 הוקם בית הקברות הכללי בסרייבו וממועד זה הקבורות של כל העדות התבצעו בחלקות ייעודיות בבית העלמין הכללי. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 התפרקה יוגוסלביה בתהליך אלים אשר במסגרתו פרצה מלחמת בוסניה. במהלך המלחמה בין 1992–1996 צר צבא רפובליקה סרפסקה על סרייבו והפגיז אותה מעמדות ארטילריה שהוצבו בתוך בית הקברות היהודי. כמו כן הוצבו במקום עמדות צליפה. במהלך המצור נגרם לבית הקברות נזק כבד. בהמשך, מיקשו הכוחות הסרביים את אזור בית העלמין בטרם נסוגו ממנו. לאחר תום המלחמה הוחל בשיקומו של אתר בית הקברות במספר שלבים. עד 1998 פונו המוקשים מהאתר, ובהמשך שוקמו היכלי ההתכנסות השונים. ב-2000 הקציב הקונגרס האמריקאי סכום של מאה אלף דולר אמריקאי לשיקום האתר ובכלל זה מצבות אותן ניתן היה להציל ולשקם.
ב-30 באוגוסט 2004 הוכרז האתר על ידי ממשלת בוסניה והרצגובינה כאתר מורשת לאומית. ב-2016 הגישה בוסניה והרצגובינה לאונסקו את מועמדות בית הקברות לאתר מורשת עולמית.
האירי (סרט)
האירי (באנגלית: The Irishman) הוא סרט פשע אמריקאי, שהפיק וביים מרטין סקורסזה ונכתב על ידי סטיבן זאיליאן, המבוסס על ספר הזיכרונות משנת 2004 "שמעתי שאתה צובע בתים" מאת צ'ארלס ברנדט. בסרט מככבים רוברט דה נירו, אל פצ'ינו וג'ו פשי בתפקיד פרנק "האירי" שיראן, ג'ימי הופה וראסל בופלינו בהתאמה, ועוקב אחר שיראן כשהוא מגולל את מעשיו והפשעים שביצע עבור משפחת הפשע בופלינו. זהו שיתוף הפעולה התשיעי בין דה נירו וסקורסזה והוא הראשון שלהם מאז "קזינו" משנת 1995, זהו גם הסרט הרביעי שמככבים בו יחד דה נירו ופצ'ינו (אחרי "הסנדק חלק ב'", "היט" ו"רצח מוצדק"), זהו גם הסרט החמישי שמככבים בו דה נירו ופשי (אחרי "השור הזועם", "היו זמנים באמריקה", "החבר'ה הטובים" ו"קזינו").
הצילומים העיקריים החלו בספטמבר 2017 בעיר ניו יורק ובחלקים ממינולה ופארק וויליסטון בלונג איילנד, והושלמו במרץ 2018. תקציב ההפקה של הסרט היה 159 מיליון דולר ואורכו 209 דקות. זהו הסרט הארוך והיקר ביותר של סקורסזה.
"האירי" הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע ה-57 בניו יורק, שהתקיים ב-27 בספטמבר 2019, ויצא לאקרנים בתפוצה מוגבלת ב-1 בנובמבר 2019 ולאחריו הועלה בסטרימינג דיגיטלי ב-27 בנובמבר 2019 על ידי נטפליקס. הסרט זכה לשבחים רבים ממבקרים והקהל כאחד, כשהמבקרים והקהל הדגישו את ההיבטים הטכניים, הבימוי, התסריט, גודל ההפקה והופעותיהם של דה נירו, פצ'ינו ופשי. בטקס פרסי האוסקר ה-92 היה הסרט מועמד ל-10 פרסים, כולל הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, שחקן המשנה הטוב ביותר (עבור אל פצ'ינו ופשי) והתסריט המעובד הטוב ביותר, אך הפסיד את כולם והיה לסרט הראשון של סקורסזה שעשה זאת. בנוסף היה הסרט מועמד לחמשה פרסים בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-77 כולל הסרט הטוב ביותר בקטגוריית דרמה, וקיבל גם עשרה מועמדויות בטקס פרסי האקדמיה הבריטית ה-73, כולל הסרט הטוב ביותר.
עלילת הסרט.
בבית אבות בכיסא הגלגלים שלו, פרנק שירן, ותיק ממלחמת העולם השנייה, מספר על זמנו כמתנקש עבור סינדיקט פשע, ובעיקר שופך אור על תעלומת היעלמותו של ג'ימי הופה.
בשנות החמישים בפילדלפיה, שירן עובד כנהג משאית משלוחים ומתחיל למכור חלק מתכולת המשלוחי הבשר שלו לגנגסטר המקומי "סקיני רייזור" (תער גילוח רזה), בן ממשפחת הפשע בפילדלפיה בראשותו של אנג'לו ברונו. לאחר שחב' המשלוחים מאשימה את שירן בגניבה, מצליח עורך הדין של האיגוד, ביל בופלינו, לבטל את התיק, משום סירובו של שירן למסור לשופט את שמות לקוחות הסחורה שבגניבתה הודה. ביל מציג את שירן בפני בן דודו ראסל בופלינו, ראש משפחת הפשע בצפון מזרח מתחיל לבצע עבודות עבור ראסל, כמו גם אנשי העולם התחתון של דרום פילדלפיה, כולל "צביעת בתים", כינוי מעשי הרצח לפי "חוזים". כשמערכת היחסים בין ראסל לשירן מתמסדת, מציג ראסל את שירן בפני ג'ימי הופה, נשיא איגוד נהגי המשאיות בארה'ב, המקיים קשרים הדוקים עם משפחת הפשע בצפון-מזרח פנסילבניה, ועם חבריו של אנתוני, "טוני פרו" פרובנזאנו, ועומד בלחץ גובר מצד הממשל הפדרלי. הופה מתקרב לשירן ומשפחתו, ובמיוחד לבתו פגי, וממונה בהמשך לשומר הראש של הופה.
בחירתו של ג'ון פ. קנדי לנשיא ב-1960 מעוררת תגובות זעם מצד הופה (שתרם חצי מיליון דולר לקרן הבחירות של ניקסון). אחיו של הנשיא, רוברט קנדי, ממונה ליועץ המשפטי לממשלה, מגבש חוליה בשם "תפוס את הופה" במאמץ להפילו, ולבסוף אכן מביא למעצרו והרשעתו ב-1964 בגין הדחת מושבעים.
בזמן שהופה נמצא בכלא, מתחיל מחליפו כנשיא האיגוד, פרנק "פיץ" פיצסימונס, למעול בכספי קרן הפנסיה של האיגוד, ולהעמיד הלוואות ללא ריבית לראשי המאפיה. מערכת היחסים של הופה עם טוני פרו, שנאסר בעצמו בגלל סחיטה, גם כן מתדרדרת ללא תיקון כאשר טוני פרו מנסה לממש את מיליוני הדולרים שצבר בקרן, אך נדחה מצד הופה בעת מאסרם באותו בית כלא. עונשו של הופה מומתק על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון ב-1971, אך נאסר עליו להשתתף בפעילות האיגוד עד 1980.
למרות מגבלות שחרורו, מנסה הופה להחזיר לעצמו את מעמדו ולחזור לתפקיד נשיא האיגוד. חוסר הכבוד הגובר שהוא מפגין[ והצהרותיו כלפי ראשי האיגוד, ולגבי האינטרסים של משפחות פשע אחרות, מגיעות לראסל. בעת ארוחת ערב לכבוד שירן באוקטובר 1973, ראסל מאיץ בשירן להתעמת עם הופה ולהזהירו שראשי משפחות הפשע אינם מרוצים מהתנהגותו. בהקשר זה מיידע הופה לשירן, כי הוא "יודע דברים" על מנהיגי המאפיה כולל כאלו שלהם אינם מודעים בעצמם, וטוען כי לא ניתן לגעת בו, שכן אם יקרה לו משהו אי פעם הם יהיו בסופו של דבר בכלא.