נירנשטיין פעילה בארגונים פרו-ישראליים רבים. היא חברה בפורום הבינלאומי נגד אנטישמיות מיסודו של נתן שרנסקי ומרבה לשאת דברים בכנסים בנושא האנטישמיות. היא חברה גם בארגון "ידידי ישראל באירופה" (EFI) ונמנית עם מייסדי "יוזמת ידידי ישראל" שהקים חוסה מריה אסנאר ב-2010. באפריל 2011 קיבלה בניו יורק, ביחד עם אסנאר וג'ון בולטון, את פרס "CAMERA", בגין פעילותה למען ישראל (Emet Award).
פעילותה האינטנסיבית למען ישראל וסגנונה הישיר והאגרסיבי בכיוון זה הקימו עליה מבקרים ומתנגדים רבים ברחבי אירופה והיא מרבה להתעמת בשידורי טלוויזיה ברשתות האיטלקיות והאירופיות עם פוליטיקאים ופובליציסטים מחוגי השמאל. שמה אף הופיע ב'רשימות שחורות' שפרסמו פעילים אנטי-ישראליים הקוראים להחרים את כתביה ופועלה.
צפון-מערב אנגליה
אזור צפון-מערב אנגליה (באנגלית: North West England) הוא אחד מתשעת אזורי אנגליה. הוא כולל בתוכו את המחוזות קאמבריה, לנקשייר, מנצ'סטר רבתי, מרזיסייד וצ'שייר.
האזור גובל בצידו המערבי בים האירי ומצידו המזרחי ברכס הרי הפניין. הוא גובל בסקוטלנד בצפון ובהרי ויילס בדרום.
בשנת 1998 אוחד אזור מרזיסייד, אשר היה אזור עצמאי מ-1994, לתוך אזור צפון-מערב אנגליה.
שלטון מקומי.
אזור צפון-מערב כולל את המחוזות הבאים:
מחוז שייר = † | מחוז מטרופולין = *
אקלסיה
האקלסיה (אספת העם, ביוונית: Εκκλησία) הייתה המוסד הריבון הדמוקרטי הראשון והגוף הפוליטי החשוב באתונה העתיקה, כיוון שהוא מגלם את שלטון העם, בתור הזהב בתולדותיה.
החל מהרפורמות של קלייסתנס ועד לאובדן עצמאותה הפוליטית של אתונה לאחר קרב כירונאה.האקלסיה הורכבה מכלל אזרחי אתונה. ההכרעות הפוליטיות החשובות נפלו באספה תוך כדי עימות בין דוברים בניסיון להשפיע ולשכנע. סמכויות אספת העם נגעו לכל תחומי החיים המדיניים. לרטוריקה באספת העם היה תפקיד חשוב לעומת תפקידה בפרלמנטים מודרניים מכיוון שבעת המודרנית הצבעת המשתתפים ידועה מראש בשל השתייכותם של חברי הפרלמנט למפלגות פוליטיות וקיום משמעת סיעתית.
תפקידים עיקריים.
עבודת האקלסיה נעשתה בדרך של דיונים והצבעות דמוקרטיות.
תכיפות ההתכנסות.
עבודת האקלסיה נעשתה בדרך של דיונים והצבעות דמוקרטיות. האקלסיה התכנסה על בסיס קבוע כעשר פעמים בשנה החל מהרפורמה של קלייסתנס (קודם לכן הכינוסים לא היו ככל הנראה סדירים) ובמשך קיומה הלכו הכינוסים ותכפו והגיעו כבר במהלך המאה החמישית לפני הספירה לארבעים כינוסים בשנה (וכך נשארו גם במאה הרביעית לפסה"נ). ההזמנה לאספה הוצגה כהצגת סדר יומה במקומות ציבוריים.
המשתתפים באסיפות.
המשתתפים באקלסיה היו האזרחים הגברים בלבד (לנשים, זרים ועבדים לא הייתה זכות השתתפות, ולפי אחת הדעות גם לעניים ביותר מקרב האזרחים לא הייתה תחילה זכות זו), בשנת 594 לפנה"ס ביטל סולון את עבדות החובות באתונה, שחרר עבדי חובות רבים ואפשר לכל האזרחים ללא קשר למעמד הכלכלי (כלומר גם לעניים ביותר) להשתתף באקלסיה (אם לא השתתפו קודם לכן) באספת העם המספר 6,000 נחשב כקוורום הנדרש בקבלת החלטות חשובות. אבל גם ללא דרישת קוורום השתתפו דרך קבע אלפים מאזרחי אתונה.
מספר המשתתפים באספה גדל בהדרגה החל מהרפורמות של סולון והתעצם בצורה משמעותית לאחר שקלייסתנס העניק אזרחות לכלל תושבי הקבע בני החורין. מאוחר יותר, במהלך המאה החמישית, עם הפיכתה של אתונה לאימפריה ימית והתגברות ההגירה אליה, מספר האזרחים עלה בצורה כה דרמטית עד שפריקלס יזם ב-451 לפנה"ס חוק אשר על פיו אזרח אתונאי נחשב רק מי שנולד לשני הורים אזרחים (כלומר בן לאב אתונאי ולבתו חוקית של אזרח אתונאי).
מיקום הישיבות.
ביוון העתיקה, אספות העם התקיימו בדרך כלל בכיכר השוק, באגורה (מילה שמשמעותה ביוונית כבר אצל הומרוס היא גם אספה). לפעמים היה האקלסטריון- בניין אשר נבנה במיוחד לצורך ישיבות האקלסיה. לאתונה לא היה אקלסטריון וכמו ערים מדינות אחרות אסיפות העם התקיימו תחילה באגורה אבל במרוצת הזמן, בדמוקרטיה המגובשת, הן התכנסו על  גבעת הפניקס, למרגלות האקרופוליס, מקום שהפך למעין סמל לדמוקרטיה.
באגורה שהו 300 הסקיתים שתפקידם המרכזי היה לפקח על הסדר בעת כינוס האקלסיה. במסגרת תפקידם הם גם עברו עם חבל אדום וסימנו את המאחרים לכינוס כדי שיוטל עליהם קנס בשל הפרעתם למהלכה הסדיר של האספה.
מהלך האספה.
האספה נפתחה בהקרבת קורבן לאלים. לכל אחד ממשתפי האספה הייתה זכות דיבור אך לרוב, דיברו פוליטיקאים מוכרים (הם נקראו באתונה "נואמים" או "דברנים", לפעמים גם "דמאגוגים", מונח שממשיך לציין גם בימינו פוליטיקאים המשתמשים ברטוריקה פופוליסטית תוך ניסיון לשאת חן בעיני ההמון). הנואמים היו בדרך כלל, מנהיגים של סיעות שונות שצידדו בקווי מדיניות שונים בענייני חוץ וביטחון, כגון שיטות ניהול האימפריה, היחס לבעלי הברית, היחסים עם ספרטה, או בענייני פנים, כגון תשלום משכורות על שירות במועצה, במשרות המדינה ובבתי הדין העממיים, שאר המשתתפים היו שומעים ומחליטים מה להצביע לגופו של עניין, בלי מחויבות מראש לקו פוליטי מסוים. כינוסי האספה נמשכו שעות רבות, לעיתים עד הלילה.
כל ההצעות שבהן דנה האספה היו אמורות להידון תחילה על ידי מועצת ה-500, ובראשה ועדה עיקרית שמנתה 50 חברים. המועצה הזאת (בולה) לא הייתה מוסמכת לגנוז הצעת החלטה. החלטותיה היו בגדר המלצה בלבד. האקלסיה הייתה מוסמכת לדחות, לקבל או לשנות כראות עיניה כל המלצה.
המחזאי אריסטופנס כתב תיאורים פרודיים במספר מחזות, המוכרים שבהם "אקלסיאוזוסאי" (כלומר "אספת הנשים") ו"אכרנאים" לנעשה באקלסיה. המחזות לא הוצגו באקלסיה אלא בתיאטרון דיוניסוס בעת הפסטיבל של דיוניסוס.
רוב המידע שלנו על אספת העם באתונה מבוסס על היסטוריונים אתונאים (כגון תוקידידס וקסנופון), נואמים אתונאים (כגון דמוסתנס)  וחיבורים פוליטיים כגון "מדינת האתונאים" של אריסטו.
ההחלטות באספה.
את ההצעות שבהן דנו באספה ניתן לחלק לשני סוגים עיקריים:
הצעות פתוחות: הצעות שמועצת ה-500 לא הספיקה לנסח בפירוט אלא פנתה לעם בשאלה, לדוגמה כיצד להתמודד עם צבא שעומד לתקוף לפתע. חברי האספה דנו ברעיונות שונים ודרך הפעולה התקבלה על פי הצבעת הרוב.
הצעות סגורות: המועצה מציעה הצעת חוק מפורטת ועליה מצביעה האספה בעד או נגד. במקרה כזה התקיימה הצבעה מקדמית ורק במקרה שהיה מתנגד כל שהוא לקבלת ההצעה התקיים דיון לפני קבלת ההחלטה הסופית.
על מרבית ההצעות שהובאו בפני האספה הצביעו הצבעה גלויה על ידי הרמת ידיים, אך על הצעות כדוגמת הרחקת מנהיג מאתונה למשך 10 שנים (הצבעות אוסטרקיזם) הצביעו בהצבעה חשאית (כל אזרח רשם על שבר חרס את שם המנהיג שברצונו להרחיק והחרסים נאספו בקלפיות ונספרו). כאשר הצביעו באמצעות הרמת ידיים יו"ר האספה וחבר עוזריו העריכו את הרוב (לא ניתן היה לספור בדיוק משום שעל סדר יומה של האקלסיה עמדו מספר עניינים וספירת ידיים מדויקת של אלפי משתתפים  קשה מאוד לביצוע, מצריכה זמן רב מדי ומונעת את המשך הפעילות).  ניתן לראות גם היום שיטה דומה באספות העם של הקנטונים בשווייץ.
כל החלטה של אספת העם פתחה בנוסח: "edoxe to demo" - "נראה לעם לנכון". אשר לתוכנן של ההחלטות, ניתן להבחין בין שני סוגים: החלטות בעלות תוקף עקרוני כללי והחלטות שנגעו לעניין פרטני, ייחודי. החלטה מן הסוג הראשון היוותה חוק (nomos), ואילו החלטה מן הסוג השני הייתה צו ממלכתי ונקראה פספיסמה (psephisma).
מקס בגינסקי
מקס בגינסקי (באנגלית: Max Baginski; 1864 - 24 בנובמבר 1943) היה אנרכיסט גרמני-אמריקאי.
ביוגרפיה.
בגינסקי נולד בשנת 1864 בעיירה ברטנשטיין הסמוכה לקניגסברג, אז חלק מפרוסיה המזרחית וכיום בצפון פולין. אביו היה סנדלר ופעיל במהפכות אביב העמים. פעילות זו גרמה לתושבי הכפר השמרנים להתרחק ממנו. בצעירותו בגינסקי שימש כשוליה של אביו, ותחת השפעתו קרא ספרים וכתבי-עת רדיקלים רבים, ביניהם את כתב העת של האנרכיסט יוהאן מוסט.
בשנת 1882, בגינסקי עבר לגור בברלין. בשנת 1891 נידון לשנתיים וחצי מאסר בגין "הפרת חוקי העיתונות" וב-1893 היגר לארצות הברית. החל משנת 1894 ועד שנת 1901, שימש כעורך של העיתון, "The Chicago Worker". בשנים 1906–1907 הוא עזר בהוצאה לאור של המגזין, "חירות" וכתב מאמרי מערכת לכתב העת, "אמא אדמה" של אמה גולדמן.
בגינסקי נפטר בניו יורק ב-24 בנובמבר 1943.
עקיבא לפלר
עקיבא לפלר (24 בפברואר 1947 – 26 בדצמבר 2019) היה שחקן כדוריד, ונחשב לאחד מגדולי השחקנים בישראל.
ביוגרפיה.
לפלר עלה לישראל מגרמניה בשנת 1949. הוא החל את הקריירה שלו בגיל 16, עת השתלב בהפועל הרצליה בתפקיד שוּטר ימני. הוא הוביל את הפועל הרצליה לזכייה היחידה בתולדותיה באליפות המדינה בשנת 1972, ולזכייה בגביע המדינה בשנת 1973.
בשנת 1974 עבר לפלר לשחק במועדון הכדוריד של ברצלונה בספרד, בה שיחק עד שנת 1976, והיה שותף לזכייתה בגביע הליגה הספרדית בכדוריד. בנוסף על כך שיחק במדי נבחרת ישראל בכדוריד.
לפלר הוא מבקיע השערים השני הכי פורה בתולדות ליגת העל בכדוריד (אחרי עידן מימון), ולזכותו 2,923 שערים.
בת זוגו של עקיבא בשנים האחרונות היא חני לרנר.
עד שנת 2018 שימש כמנהל מקצועי במועדון הכדוריד בני הרצליה, וכן מורה לספורט בתיכון "הראשונים" בעיר.
נפטר בהרצליה ב-26 בדצמבר 2019 ממחלת הסרטן ונקבר בבית העלמין החדש בהרצליה.. בשנת 2022 הוחלט לקרוא לאולם הספורט בתיכון הראשונים בהרצליה על שמו של לפלר.
פ.צ ציריך
Foundation degree
שפכטל
פסטיבל הסרטים של קאן
ליגות הכדורסל הנמוכות בישראל