לאחר התמהמהות, הגיעו למקום שלושה כלי רכב משוריינים עם המפקד הבריטי. הם סירבו לפנות את הפצועים, ורק כעשרים דקות מאוחר יותר הגיעו הנוטרים והאמבולנסים מירושלים שאספו את הפצועים וההרוגים. גופות ההרוגים הובאו לבית החולים "ביקור חולים" בירושלים (גופתו של יעקב הרלינג הובאה מאזור האירוע יום למחרת), וששת הפצועים הועברו לבית החולים הדסה בהר הצופים.
לאחר ההתקפה התברר שהתקבל מודיעין על תוכניתם של המתקיפים הערבים במפקדת "ההגנה" בירושלים, אך הידיעה התקבלה מאוחר מדי, בשעה שהשיירה כבר הייתה בדרכה לגוש עציון.
אבל כבד ירד על תושבי ירושלים וחברי גוש עציון. התקפה זו סימלה ליישובי הגוש כי הם נמצאים בעיצומה של מלחמה, ובמצור חלקי שמפעם לפעם התהדק לכדי מצור מלא. אנשי היישוב ערכו סיורים, בדקו ערבים שנעו באזור והגבירו את קצב חפירות הביצורים מסביב ליישובי גוש עציון. ב-27 בדצמבר הסביר סגן מפקד משטרת בית לחם הבריטי לנציגי הגוש שהמצב באזור חמור והציע את עזרת המשטרה בפינוים לירושלים. ההצעה נדחתה על הסף.
חללי שיירת העשרה.
אלה שמות חללי שיירת העשרה:
מרבית החללים הובאו לקבורה בהר הרצל ב-17 בנובמבר 1949 ביחד עם יתר חללי הקרב על גוש עציון.
זכרם של חללי השיירה מונצח ברחוב "מבוא העשרה" בשכונת הגבעה הצרפתית בירושלים.
אי הונג קונג
אזור מנהלי מיוחד
אזור מנהלי מיוחד (SAR, או בסינית מפושטת: 特别行政区) הוא שמה של תת-חטיבה פוליטית מיוחדת ברפובליקה העממית של סין. בסין קיימות שתי חטיבות כאלו: הונג קונג ומקאו, כשבראש כל אחד מהן עומד מנכ"ל מיוחד כראש הממשל.
על–פי סעיף 31 של חוקת הרפובליקה של סין (רע"ס) הוסמך הקונגרס העממי הלאומי של המדינה ליצור אזורים מנהליים מיוחדים וליצור חוקת יסוד המספקת לאזורים אלו רמה גבוהה של אוטונומיה, מערכת פוליטית נפרדת וכלכלה קפיטליסטית בהתאם לעקרון "מדינה אחת, שתי שיטות" אותו הציע בעבר דנג סיאו-פינג.
על פי השיטה, שני האזורים המנהליים המיוחדים מתפקדים כישויות עצמאיות לחלוטין, לבד מקיום קשרים דיפלומטיים והגנה לאומית. כך, לדוגמה, יש לאזורים מערכת משפט, הגירה, מדיניות מטבעית, דרכונים, והליכי גירוש עצמאיים. הונג קונג ממשיכה להשתמש בחוק הנוהג על פי המסורת הבריטית ואילו מקאו משמרת את החוק הפורטוגזי.
סין עשתה שימוש מספר פעמים באזורים מנהליים מיוחדים, כאשר לרוב הפכו אלו כעבור זמן לא רב לפרובינציות בסין. הרע"ס הציעה לטאיוואן מעמד דומה לזה של האזורים המנהליים הקיימים אם תקבל עליה את שלטון סין, בהבדל חשוב שלפיו טאיוואן תזכה לשמר את כוחה הצבאי. ממשלת האי דחתה את ההצעה ורוב סקרי דעת הקהל מצביעים על כך כי רק 10 אחוז מן הטאיוואנים תומכים בה.
דנג סיאו-פינג
דנג סיאו פינג
קראצ'י
קראצ'י (באורדו: ; בסינדהי:ڪراچي) היא בירת פרובינציית סינד ועיר הנמל הראשית של פקיסטן, נכון ל-2017 התגוררו בקראצ'י כ-14.9 מיליון בני אדם, עובדה ההופכת אותה לעיר הגדולה ביותר בפקיסטן, ולאחת הערים הגדולות בעולם כולו. העיר שוכנת לחופו של הים הערבי, בדרום-מערב סינד, ומדרום-מזרח לה נמצאת דלתת נהר האינדוס.
היסטוריה.
ישנן עדויות ארכאולוגיות רבות בסביבת קראצ'י המצביעות על התיישבות בסביבת העיר עוד מימי העת העתיקה. ישנן אף הערכות כי אלכסנדר הגדול חנה באזור.
קראצ'י עצמה נוסדה בשנת 1729. חברת הודו המזרחית הבריטית כבשה את אזור קראצ'י ב-3 בפברואר 1839 והרסו את המבצרים המקומיים. העיר סופחה להודו הבריטית בשנת 1843. עד מהרה הבריטים הכירו בחשיבותה האסטרטגית של העיר ובנו בה נמל בשנת 1854. הבריטים אף בנו בעיר בסיסים צבאיים רבים, ששימשו אותם במלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה. במהלך המרד ההודי הגדול בשנת 1857 כמספר מורדים כבשו את העיר והחזיקו בה לזמן קצר, עד אשר הבריטים כבשו אותה שוב. לאחר המרד הכושל השלטון הקולוניאליסטי הבריטי המשיך לפתח את העיר ובשנת 1878 העיר חוברה לרשת הרכבות של הראג' הבריטי.
בשנת 1899 הפכה קראצ'י לייצואנית החיטה הגדולה ביותר במזרח. צמיחתה הכלכלית של העיר הביאה אליה מהגרים רבים.
ב-1947, עם הכרזת עצמאותה של פקיסטן, הוכרזה קראצ'י כעיר הבירה של המדינה. באותה עת חיו בה רק 400,000 בני אדם. למרות האלימות הגואה בכל רחבי הארץ, קראצ'י נשארה יחסית שקטה. בזמן המלחמה יושבו בעיר פליטים ומהגרים מוסלמים רבים, דבר שגרם לנסיקה בגודל האוכלוסייה.
ב-1958, בשל רצונה של ממשלת פקיסטן להעביר את מרכז הכובד של הכלכלה במדינה לאזורים נוספים, החלה להיבנות עיר הבירה החדשה אסלאמאבאד. העיר רוואלפינדי, הסמוכה לאסלאמאבאד, נקבעה כבירה זמנית והשלטון עבר אליה. בעוד שגרירויות זרות העבירו את משכנן לבירה החדשה, בקראצ'י ממשיכות לפעול קונסוליות וקונסולי כבוד של מדינות מסוימות.
במהלך שנות ה-80 ושנות ה-90 של המאה ה-20 הגיעו לעיר פליטים רבים ממלחמת אפגניסטן. בתקופה זו חלו גם משברים פוליטיים וחברתיים בתוך העיר והפשע גאה.
כלכלה ותרבות.
קראצ'י נחשבת ל"עיר האורות" – "העיר שאינה ישנה לעולם". בתקופה של חמישים שנה הפכה עצמה מעיירה קטנה למטרופולין בעל תערובת של תרבויות. יש הרואים בה מעין מדינה בתוך מדינה. העיר היא טבורה הכלכלי והמסחרי של פקיסטן.
שיעור יודעי קרוא וכתוב בעיר הוא הגבוה בפקיסטן, ויש בה מוסדות חינוכיים מהשורה הראשונה.
בשנת 2013 הסתיימה בניית מתחם "אושן טאוורס" שמשמש כמרכז קניות ובאותה תקופה היה הבניין הגבוה בפקיסטן.
אוכלוסייה.
מבחינה לשונית, אתנית ודתית, קראצ'י היא העיר הכי מגוונת בפקיסטן. מאז שנת 1998 השלטון הפקיסטני לא ערך מפקד אוכלוסין, ולכן מאז יש שימוש בהערכות בלבד בכל הקשור לאוכלוסיית העיר.
השפות הכי מדוברות בעיר הן אורדו (48.52%), פנג'אבי (13.94%), פשטו (11.42%) וסינדהי (7.22%).
מבחינה דתית, כמעט כל האוכלוסייה (96.5%) בעיר היא מוסלמית. הנוצרים מהווים כ-2.4% מהאוכלוסייה וההינדים - 0.86%. דתות אחרות מהוות כ-0.4% מהכוח הדתי בעיר. עם זאת, קראצ'י היא אחת הערים החילוניות ביותר בפקיסטן. כ-65% מהמוסלמים בקראצ'י הם סונים, בעוד 35% הם שיעים. מבחינה הלכתית, הזרם הסוני מתבסס על האסכולה החנפית, עם השפעות סופיות. מרבית השיעים משתייכים לזרם האיסמאעיליה. מרבית הנוצרים משתייכים לכנסייה הקתולית ואוכלוסייה זו נחשבת לאמידה ומשכילה יותר. אמנם הרוב המכריע של ההינדים עזב את העיר עם חלוקת הארץ, אך עדיין ישנה כמות מזערית של הינדים בעיר, וכמות זו הולכת וקטנה, כתוצאה מהגירה וריבוי טבעי נמוך.
ישנה בעיר אף קהילה קטנה של זורואסטרים.
יהודים.
היהודים הראשונים, בעיקר מקהילת בני ישראל הגיעו לעיר בשנת 1818, לפני גל ההגירה הגדול אל העיר בשנת 1839, והקימו בה בית כנסת בשנת 1893. בימינו כמעט ולא נותרו יהודים בפקיסטן (קיימת הערכה כי ישנם עשרה עד 15 יהודים בכל המדינה). עד חלוקת הודו בשנת 1947 מנתה הקהילה היהודית בקראצ'י כ-2,500 איש ואישה. בעיר קיים בית עלמין יהודי אשר אינו פתוח למבקרים.
בית הכנסת המרכזי של העיר, בית הכנסת מגן שלום, חדל לתפקד לאחר עליית יהודי העיר לישראל בשנות ה-70, ובשנת 1988 נהרס עד היסוד לאחר בקשה רשמית לשימור בית הכנסת כאתר מורשת על ידי יוצאי הקהילה בישראל והוקם במקומו מרכז קניות.
תחבורה.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי ג'ינה.
דומיניק דה וילפן
דומיניק מארי פרנסואה רנה גלוזו דה וילפן (; נולד ב-14 בנובמבר 1953) הוא דיפלומט ופוליטיקאי צרפתי, כיהן כראש ממשלת צרפת החל ממאי 2005 עד למאי 2007.
ביוגרפיה.
דה וילפן נולד במרוקו למשפחה צרפתית מכובדת. אביו היה דיפלומט וחבר הסנאט הצרפתי. בשל הקריירה הדיפלומטית של אביו גדל דה וילפן מחוץ לגבולות צרפת, בעיקר באמריקה הלטינית. בבגרותו למד בפריז במכון ללימודי המדינה ובבית הספר הלאומי למנהל (ENA), המכשיר את מנהיגי הפוליטיקה והמנהל הציבורי בצרפת. לאחר מכן החל בקריירה דיפלומטית, כשהוא נושא בתפקידים בשגרירויות צרפת בוושינגטון ובניו דלהי וכן במשרד החוץ בפריז, עד שנת 1993.
ב-1993 מונה כראש הצוות במשרדו של שר החוץ אלן ז'ופה, וב-1995 ניהל את מטה הבחירות של ז'אק שיראק במרוץ לנשיאות. עם ניצחונו של שיראק באותה מערכת בחירות, מינה את דה וילפן כמזכיר כללי של ארמון האליזה, הארמון הנשיאותי, תפקיד אותו מילא לאורך הקדנציה הראשונה של שיראק כנשיא, עד 2002. כישלונו הגדול בתקופה זו היה עצתו לשיראק להקדים את הבחירות לאספה הלאומית כדי לחזק את בסיס תמיכתו בבית הנבחרים הצרפתי, עצה כושלת שעלתה לשיראק באובדן הרוב הדחוק שהיה למחנהו בבית הנבחרים. דה וילפן הציע לשיראק את התפטרותו בעקבות הכישלון, הצעה שנדחתה על ידי שיראק שהמשיך לטפחו ולראות בו את יורשו הפוטנציאלי.
ב-2002, עם תחילת כהונתו השנייה של שיראק כנשיא צרפת, מונה דה וילפן לתפקיד שר החוץ. בתפקיד זה היה אחד הדוברים הבולטים נגד הקואליציה האמריקאית-בריטית ליציאה למלחמת עיראק, ובנה את מעמדה של צרפת כמנהיגת הקואליציה של המדינות המתנגדות למלחמה.
במרץ 2004 מונה לתפקיד שר הפנים בממשלת ז'אן-פייר רפרן. ב-31 במאי 2005, יומיים לאחר שהעם הצרפתי דחה במשאל עם את רעיון החוקה באיחוד האירופי, הודיע שיראק על מינוי דה וילפן לתפקיד ראש ממשלת צרפת. שיראק ניסה לטפח את דה-וילפן כיורשו לקראת הבחירות לנשיאות בשנת 2007, אולם במקביל הודיע יריבו מבית, שר הפנים בממשלתו ניקולא סרקוזי, כי בכוונתו להתמודד על התפקיד. סקרים הצביעו בעקביות על פופולריות רבה יותר של סרקוזי לתפקיד הנשיאות, למורת רוחם של דה וילפן ושיראק, ובסופו של דבר החליט דה וילפן לוותר על המרוץ לנשיאות. סרקוזי אכן זכה בבחירות, ומינה את פרנסואה פיון ליורשו של דה וילפן בתפקיד ראש הממשלה.