לאחר שעזב את וסטהאם, גריבס העלה במשקל, ובמשך שנתיים לא הגיע למשחק כדורגל, לא כשחקן ולא כצופה. הוא הודה לאחר מכן כי היה שותה כ-10 ליטר של בירה בימים, ובקבוק של וודקה בערבים, ואף היה נוהג בשכרות לעיתים קרובות. הוא חיפש פתרון למצבו, והחליט לחזור לשחק כדורגל, וכדי שלא יצטרך לשמור על כושר ברמה גבוהה כפי שדרוש בליגות הבכירות, החליט לשחק בקבוצה מדרג חובבני. ב-27 בדצמבר 1975, ארבע וחצי שנים לאחר משחקו האחרון, ערך גריבס את הבכורה המחודשת שלו, בקבוצת ברנטווד. לקראת עונת חתם גריבס בקבוצת צ'למספורד סיטי, ושיחק בה מספר חודשים בלבד, וזאת עקב מאבקו המתמשך באלכוהוליזם, ובתופעות דליריום שחווה בעקבות התמכרותו. הוא פנה לעזרה בפרויקט אלכוהוליסטים אנונימיים, ולאחר מכן אושפז במחלקה לאלכוהוליסטים בבית חולים פסיכיאטרי. הוא שב לשחק באוגוסט 1977 בקבוצת ברנט החובבנית, בעודו מתמודד עם התמכרותו. בעונת , בה שינה את עמדתו על המגרש לקשר, כבש גריבס 25 שערים, מתוכם 13 בליגה, והיה לשחקן המצטיין של הקבוצה באותה עונה. למרות רצונו של מאמנו שיישאר, החליט גריבס לעזוב את הקבוצה בתחילת עונת , כדי להתמקד בהזדמנויות עסקיות ולהתגבר סופית על ההתמכרות לאלכוהול. הוא סיים את קריירת המשחק שלו במדי קבוצת וודפורד טאון החובבנית, בה ערך מספר הופעות לפני שפרש סופית מכדורגל בשנת 1980.
נבחרת אנגליה.
גריבס החל את דרכו בנבחרת הצעירה של אנגליה בספטמבר 1957, בניצחון 2–6 על בולגריה. הוא כבש צמד במשחק, ורק החמצת פנדל מנעה ממנו שלושער בבכורה הבינלאומית שלו. כבר בגיל 19 גריבס זומן לנבחרת הבוגרת, במסגרת מסע משחקים ביבשת אמריקה. הוא כבש כבר בהופעת הבכורה שלו, בתבוסה 1–4 ל. אנגליה הפסידה גם בשני המשחקים הבאים, ל ו, ועל אף גל הביקורות כלפי שחקניה, גריבס זכה למחמאות על הופעותיו המבטיחות.
גריבס רשם שני משחקים ברציפות בהם כבש שלושער, ב-8 באוקטובר וב-19 באוקטובר 1960, בניצחונות על ו. ב-15 באפריל 1961 כבש שלושער שלישי במדי הנבחרת, בניצחון 3–9 על , וזאת לאחר ששער נוסף שהבקיע במשחק נפסל בטענת נבדל.
גריבס נכלל בסגל הסופי של הנבחרת למונדיאל 1962 בצ'ילה. הוא שותף בכל ארבעת משחקיה של הנבחרת, שהודחה על ידי ברזיל בשלב רבע הגמר, וכבש שער אחד, השער השלישי בניצחונה של אנגליה 1–3 על בשלב הבתים. במהלך משחק ההפסד לברזיל, פרץ למגרש כלב שהצליח לחמוק מכל ניסיונות השחקנים לתפוס אותו, עד שגריבס ירד על ארבע והצליח להשתלט עליו. הכלב, מצידו, הטיל את מימיו על חולצת הנבחרת של גריבס. בעקבות המקרה, שהצליח לשעשע רבים משחקני שתי הנבחרות, אימץ שחקן נבחרת ברזיל, גארינצ'ה, את הכלב המשוטט, והעניק לו את השם "בי".
גם לאחר המונדיאל, גריבס המשיך להציג יכולת בינלאומית גבוהה. ב-20 בנובמבר 1963 הוא כבש רביעייה לרשתה של צפון אירלנד, בניצחון 3–8. שנה אחר כך, ב-3 באוקטובר, הוא כבש שלושער נוסף לרשת צפון אירלנד, וב-29 ביוני 1966, כבש רביעייה במשחק ידידות מול , שהסתיים בניצחון נבחרתו 1–6. בכך, הבטיח גריבס מקום במונדיאל 1966, שנערך על אדמת אנגליה. הוא שיחק בכל משחקי שלב הבתים, ובמשחק השלישי והאחרון בשלב זה, מול , הוא תוקל בחריפות על ידי שחקן צרפתי וסבל מפגיעה קשה בשוק. הפצע היה עמוק עד שגריבס נזקק ל-14 תפרים. מחליפו, ג'ף הרסט, כבש במשחק הבא את שער הניצחון ברבע הגמר מול ארגנטינה, ושמר על מקומו בהרכב עד למשחק הגמר. טרם המשחק גריבס חזר והיה כשיר, אך מאמן הנבחרת אלף ראמזי לא רצה להחליף הרכב מנצח, על אף הלחץ להחזיר את גריבס להרכב. בסופו של דבר גריבס לא שותף והרסט כבש שלושער במשחק, שהסתיים בניצחון 2–4 על ובזכייה בטורניר. בסיום המשחק, רק 11 השחקנים ששיחקו במשחק הגמר קיבלו את מדליית הניצחון, אך התאחדות הכדורגל האנגלית הובילה קמפיין ששכנע את פיפ"א להעניק מדליה לכל חברי הסגל האנגלי למונדיאל, וב-10 ביוני 2009, העניק ראש ממשלת בריטניה, גורדון בראון, את המדליה לג'ימי גריבס, במשרדו שברחוב דאונינג 10 בלונדון. המדליה נמכרה במכירה פומבית בנובמבר 2014, בסכום של 44,000 ליש"ט.
גריבס הוסיף לשחק במדי הנבחרת שלוש פעמים נוספות בלבד לאחר המונדיאל, בהם כבש שער בודד. הופעתו האחרונה התקיימה ב-27 במאי 1967 באצטדיון פראטר בווינה, בניצחונה של אנגליה על 0–1 במשחק ידידות. שנה אחר כך הודיע גריבס למאמנו ראמזי על כוונתו לפרוש מהנבחרת, וזאת עקב חוסר רצונו להפוך לשחקן משני בסגל האנגלי.
ג'ימי גריבס שיחק בנבחרת שמונה שנים. הוא רשם במדיה 57 הופעות, בהן כבש 44 שערים, מה שמציב אותו במקום הרביעי בהיסטוריה בטבלת הכובשים של הנבחרת האנגלית. הוא כבש שלושה שערים ומעלה בשישה משחקים שונים, יותר משחקים מכל שחקן אחר בהיסטוריה של אנגליה.
לאחר הפרישה.
בתחילת שנות ה-80, הפך גריבס לכותב טורים בעיתון הסאן, וטוריו התפרסמו במשך כשלושים שנה, עד שבוטלו, ואז עבר לכתוב בעיתון בריטי אחר, הסאנדיי פיפל. בנוסף, שימש כפרשן רשת הטלוויזיה ITV במספר תוכניות שונות, כולל תוכנית שבועית לצידו של כדורגלן העבר הסקוטי, איאן סנט ג'ון, ששודרה מאוקטובר 1985 ועד לאפריל 1992. הוא עזב את תפקידו כפרשן לאחר הקמת הפרמייר ליג ב-1992, בטענה כי גישתו הקלילה למשחק אינה תואמת את דרישותיהם הרציניות של מנהלי רשתות הטלוויזיה.
בשנת 2002 נכנס גריבס להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי.
בשנת 2003 פרסם גריבס את האוטוביוגרפיה שלו, שנקראה "גריבסי". הוא פרסם מספר ספרים נוספים בשיתוף פעולה עם חברו הקרוב, הסופר והעיתונאי נורמן גילר.
חיים אישיים.
כשהיה גריבס בן 18 בלבד, נשא לאישה את איירין. הזוג נכנס להליכי גירושין בשיא תקופת האלכוהוליזם של גריבס, אך ההליכים לא הגיעו לסיומם והזוג נותר נשוי לאחר שלושה חודשים בנפרד. הם הביאו לעולם ארבעה ילדים, לין, מיצי, דני ואנדרו. ילד נוסף של הזוג, ג'ימי גריבס הבן, נפטר בטרם מלאה לו שנה אחת. בנו דני שיחק כדורגל מקצועני במהלך שנות ה-80.
בפברואר 2012 עבר גריבס ניתוח בעורק שבצווארו, בעקבות שבץ קל שעבר.
במאי 2015 עבר אירוע מוחי קשה, שהותיר אותו משותק בפלג גופו התחתון וללא יכולת לדבר.
גריבס מת ב-19 בספטמבר 2021.
Violent Femmes
Violent Femmes היא להקת רוק אלטרנטיבי אמריקאית, ממילווקי, ויסקונסין. הלהקה נוסדה בתחילת שנות ה-80, והייתה פעילה ברוב השנים מאז ועד היום, כשתקופת השיא שלהם מבחינת הכרה ולהיטים הייתה בשנות ה-80 וה-90. הלהקה מופיעה בדרך כלל כטריו, הכולל זמר/מלחין/גיטריסט, באסיסט, ומתופף.
Violent Femmes מצאו הצלחה כבר באלבומם הראשון, שהופץ ב-1983 ואשר נקרא בשם הלהקה. האלבום כלל כמה מן הלהיטים הגדולים ביותר שלהם, כמו השירים "Blister in the Sun" ו-"Gone Daddy Gone". האלבום הגיע למעמד פלטינה בארצות הברית. הלהקה מכרה יותר מ-9 מיליון אלבומים עד לשנת 2005.
הלהקה התפרקה ב-1987, אך חזרה להופיע ב-1989, כאשר שיריהם ממשיכים להוביל במצעדי הרוק.
מריה דה לאס מרסדס
פורמיניפרה
מקס אימלמן
מקס אימלמן (בגרמנית: Max Immelmann; 21 בספטמבר 1890 - 18 ביוני 1916) היה הטייס הראשון שהוכרז כאלוף הפלות בשירות האוויר הגרמני במלחמת העולם הראשונה. אימלמן רשם לזכותו 15 הפלות של מטוסים של מדינות ההסכמה והיה, בנוסף, הטייס הראשון (יחד עם אוסוואלד בלקה) אשר זכה לעיטור פור לה מריט, וזאת בעבור ביצועיו בעת המלחמה. כן קרוי על שמו, ככל הנראה בטעות, תמרון אווירי ידוע (נסיקה תוך העלאת הזווית עד כדי התהפכות, ואז גלגול כדי להתיישר בגובה רב יותר, וכשהחרטום בכיוון ההפוך). אימלמן נהרג במהלך קרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה.
שנותיו המוקדמות.
מקס אימלמן נולד בדרזדן לאב תעשיין אשר מת בעוד אימלמן צעיר. אימלמן נותר עם אמו, ושמר איתה על קשר הדוק עד יום מותו. בשנת 1905 החל אימלמן ללמוד בבית ספר לצוערים בעיר הולדתו. בשנת 1911, עם סיום לימודיו, הוא הצטרף לגדוד מסילות ברזל כתת-קצין. במרס 1912 פרש אימלמן מהצבא כדי ללמוד הנדסת מכונות, וחזר לצבא עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. תחילה הוצב בגדוד מסילות ברזל כקצין מילואים, תוך המתנה למינוי. בנובמבר 1914 החל אימלמן בלימודי טיס, הוסמך כטייס והחל מפברואר 1915 הוצב בצפון צרפת. ב-3 ביוני 1915 נפגע מטוסו של אימלמן על ידי מטוס צרפתי, אך הוא הצליח להנחיתו בטריטוריה בשליטה גרמנית, ועל כך עוטר בצלב הברזל מדרגה שנייה.
טייס יירוט.
בסוף יולי החל אימלמן להטיס גרסה מוקדמת של מטוס מדגם פוקר איינדקר, ובכך בעצם הפך לאחד מטייסי הקרב הראשונים, על אחד ממטוסי הקרב הייעודיים הראשונים. זמן קצר אחר כך, ב-1 באוגוסט, נרשמה לזכותו הפלת המטוס הראשונה. הטייס היריב, וויליאם רייד (Reid), שסבל מארבע פציעות בידו השמאלית ומנוע מטוסו שבת, נחת נחיתת אונס. אימלמן נחת לידו, שבה אותו והגיש לו עזרה ראשונה. בעבור קרב זה הוענק לאימלמן עיטור צלב הברזל מדרגה ראשונה. בספטמבר הפיל אימלמן עוד שלושה מטוסים. שתי הפלות נוספות בהמשך אותו חודש, לאחר שהופקד על הגנתה האווירית של ליל, הפכו אותו לאלוף ההפלות הגרמני הראשון (אלוף הפלות, באנגלית: Ace, נחשב מי שהפיל חמישה מטוסים או יותר). מכאן ואילך אימלמן ואוסוואלד בלקה הובילו לסירוגין את רשימת ההפלות של מטוסי אויב. ב-15 בדצמבר הפיל אימלמן את המטוס השביעי וב-12 בינואר 1916, את השמיני. באותו יום עצמו אימלמן ובלקה קיבלו את העיטור הגרמני הגבוה ביותר: פור לה מריט. עד ל-23 באפריל הפיל אימלמן עוד שישה מטוסים ובסך הכול, 14 (אחד יותר מבלקה באותו מועד). יומיים אחר כך מטוסו נפגע קשה בקרב עם שני מטוסים בריטיים, והוא נאלץ לנחות נחיתת אונס.
מותו.