הסיום, ובכך כישלונם של הפליישרים, מעורר בקהל זעם וכעס על אי הצדק שהם חוו. מחאתו של יגאל אבן אור נופלת על אוזניים קשובות ופונה לרגש האִיום והחרדה של הקהל החילוני מפני השתלטות החרדים והתגבשותה של "מדינת הלכה". הקהל החילוני שחש מכופף לתכתיבי הדתיים מוצא דרך של ביטוי בעידוד והסכמה, אך למרות זאת, כדרכה של המלודרמה, אין היא מעוררת בקהל שאלות ולקיחת אחריות על עתידם, אלא הטלת האשמה על החרדים. ההצגה מחזקת דיכוטומיה ברורה ומובהקת ומעודדת את החרפת המצב הקיים, בלי רצון בפיוס. הפחדת הקהל בהתחזקות החרדים המועברת כבשורת איוב, מהווה קרקע פורייה לאנטי-דת מחאתי, ומשרתת את כוונת היוצר המעוניין לחזק בקהל את התחושה והחרדה מהחרדים.
פרשנות.
במרכז המחזה נמצא קונפליקט חילוני-דתי, בליבו של הקונפליקט, סוגיית הכפייה האנטי-דתית והכפייה הדתית. המחזה הנדון מתרכז בכפייה הדתית. המחזה עוסק בגיבורים חילוניים, ניצולי שואה, שלשכונתם עוברת אוכלוסייה חרדית, שעם הזמן הופכת לרוב. ומאלצת את תושבי השכונה הוותיקים לשנות את דרכיהם. וכשאלה לא עושים זאת, פרנסתם נפגעת והם נדחקים לפינה. מהלך שמוביל לעימות בין שתי תפיסות עולם. בו האחת גוברת על השנייה. החילוניים חווים חרמות והידרדרות במצבם הכלכלי, כתוצאה מהפעילות שנוקטים כלפיהם הדתיים, ומפסידים במערכה.
פרופ' דן אוריין מגדיר את המחזה פליישר כ"הצגת מפתח", כלומר יצירה השואבת את חומריה מתוך מודלים חברתיים, אותם היא מארגנת בדרך שמבליטה ומאפשרת לצופים או הקוראים להביט בהם מזווית ראייה אחרת. הצגות מפתח, לרוב, הן בעלות מספר גדול של צופים (לא תמיד), טקסטים נכתבים עליהן, דיונים המתייחסים אליהן נערכים על במות והן נותרות חלק מהזיכרון הקולקטיבי.
מקרה נוסף הוא המחזה "מלכת האמבטיה" מאת חנוך לוין שאומנם הועלה רק 19 פעמים בשנת 1970, אך יצר הד תקשורתי, והיה אחד המסמכים הראשונים נגד כיבוש השטחים. הצגות מפתח מסווגות, בין היתר, לפי שסעים. ההצגה "פליישר" נמצאת תחת השסע החילוני-דתי, עם "קידוש" מאת שמואל הספרי (1985), ו"סטטוס קוו ואדיס" של יהושע סובול (1973).
ייצוג הנשים.
דמויות הנשים החרדיות במחזה, מזוהות עם היותן אמהות, פוריות ומרובות ילדים, העושות כמצוות הגברים. הרב פוקס מנהיג את העדה לחרם. ובתו, היא שמתוארת כדמות קורבן האונס במחזה. הנשים הן אלה שמפעילות את החרם, אך הגברים הם מחוללי האירועים ומחליטים כי יש לבצעו. המחזה משתמש בנשים ככלי לגילום האיום החרדי. היות שהנשים החרדיות, בגופן, מהוות איום דמוגרפי כאמהות פוריות. דמותה של "חווה" החרדית. ומשמעות שמה -אם כל חי, בדיוק כפי שפליישר הוא בעל אטליז כפירוש שמו מגרמנית. המספרת על ששת ילדיה, ומתרכזת בילדיה ככל עולמה, היא דמות חד ממדית הממחישה את תפקידה המסורתי של האישה ומהווה איום על ילדה היחיד של ברטה פליישר.
לעומת דמויות הנשים החרדיות, הנשים החילוניות הן דמויות מורכבות יותר. אך על אף מורכבותן, גם הן חוות אמירות בוטות מכיוונם של הגברים החילוניים. ומבחינה מגדרית, נשות המחזה, בין אם שיוכן חילוני או דתי, מיוצגות באופן סטריאוטיפי.
ביקורת.
המחזה עורר זעם רב בקרב שומרי מסורת ובקהילות יהודיות בישראל. ב-1 ביוני 1993 התקיים דיון במליאת הכנסת בעניין העלאת המחזה בתיאטרון הקאמרי בעקבות הצעתו לסדר היום של חבר הכנסת מיכאל איתן ממפלגת הליכוד בו אמר:
חבר הכנסת גונן שגב ממפלגת צומת אף הוסיף וכינה את המחזה "אנטישמי":
בהמשך, התבקש השחקן אורי זוהר לשכנע את אבן אור לעדן את תוכן המחזה, אך זה סירב.
עם זאת, ההצגה נחלה הצלחה קופתית גדולה וזכתה לביקורות נלהבות בישראל ובעולם. הניו יורק טיימס הגדיר את המחזה כ.
בתגובה לביקורות אמר המחזאי יגאל אבן אור בריאון לנרי ליבנה:.
הפקות.
צוות הפקת 1993 - תיאטרון הקאמרי.
המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון הקאמרי ב-1993.
ההצגה ייצגה את תיאטרון הקאמרי בפסטיבל התיאטרון באקדמיית המוזיקה של ברוקלין "BAM" בניו יורק בשנת 1995.
צוות הפקת 2016 - תיאטרון הבימה.
ב-23 במרץ 2016 הועלה המחזה בשנית, הפעם בתיאטרון הלאומי. לקראת ההעלאה המחודשת נערכו מספר שינויים בטקסט, ושמו של הרב פוקס שונה לאנגל. עבור ההפקה הורכב פסקול מוזיקלי מקורי, המשלב לחנים עדכניים לפיוטים מהמקורות היהודיים.
יצחק מהרשן
הרב יצחק מאהרשען (מהרסן, חתם על ספרו: מאהרשען) (כ"ט בשבט תרנ"ב, 27 בפברואר 1892-תש"ג, 1943) היה רבה של האג, נספה בשואה.
תולדותיו.
לפני השואה.
נולד לזאב וולף שהיה מלטש יהלומים. הוסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים באמסטרדם שאת לימודיו בו סיים בתרע"ז (1917). מיד לאחר מכן החל ללמד בסמינר לרבנים. כשנה לאחר מכן מונה לדיין בעיר, אך לא הפסיק את הוראתו בבית המדרש לרבנים. למד שפות קלסיות באוניברסיטה עד תרפ"ה (1925).
באותה שנה החל לכהן כראב"ד האג. הרב נודע בשיעוריו ובפסיקותיו, והיה אהוב על בני קהילתו בזכות מידותיו הטובות וצניעותו, יראת השמים הגדולה והידע הרב שלו. הקפיד על שמירת מנהגי אמסטרדם, ופעל בתקיפות רבה נגד הרפורמים.
אף שהיה באגודת ישראל, זכה להערכה רבה גם מהציונים ובייחוד מחברי ה"מזרחי", ופעל עימם בעניינים שונים בעת הצורך. כן היה בקשר של מכתבים ומשא ומתן הלכתי עם רבנים חשובים מכל העולם היהודי.
כתב ספרים רבים שרובם בעברית וחלקם בהולנדית, וביניהם: ביאורים לפירושי רש"י והרמב"ן לנ"ך שהוציא לאור בצעירותו, מהדורה מדעית של מחזור האשכנזים באמסטרדם, "השאלות והתשובות כמקור לתולדות החיים היהודיים בהולנד", פירוש על פרקי אבות בהולנדית, "אדם ומוסר" בהולנדית.
בפירוש רש"י לנ"ך שערך ופורסם בשנת תרצ"ו (נדפס מחדש בהוצאת "מקור ירושלים" בירושלים בשנת תשל"ב) סבר כי רש"י כתב את פירושו לספר תהילים בערוב ימיו לאחר מסעות הצלב (פרעות תתנ"ו-1096. פרעות בקהילות שו"ם בגרמניה): "הד-קול של המאורעות בזמן נוסעי הצלב וזעקת שבר על גלות מר ונמהר נשמע כשיאמר "לפי שמלומדים אנו במכות ומוכנים ומזומנים לשבר תמיד (לח' יח'), כשמדבר "בכל הצרות שעברו עלינו בימינו אלה" (צ' יד'). כשמראה סבת השנאה "שאין אני רודף אחר שקר שלהם לתפש טעותם (סט' ה') וכשמצדיק עליו את הדין "שלא נהרהר ונדבר קשה אחר מדת הדין" (לט' ב')".
בימי השואה.
לאחר שהנאצים כבשו את הולנד בב' באייר ת"ש (10 במאי 1940), הרב מהרשן דאג לא להפסיק את החיים היהודיים, ונעזר לשם כך בראש הקהילה.
הוא נענה בתחילה להפצרות של אנשים מהקהילה להסתתר במקום שיוכל להמשיך ללמוד ולכתוב את חיבוריו, אך לאחר יום אחד בלבד החליט שאינו יכול לעזוב את בני הקהילה בעת צרה כזו, והמשיך בפעילותו בגלוי. הרב מהרשן חיבר לפני יום הכיפורים תפילה מיוחדת למצב הקשה לאמירה לפני תפילת נעילה:
כשהמצב החמיר עוד יותר, שוב הפצירו בו להתחבא, אך הרב מהרשן התנגד לכך בתוקף ואמר שיהיה עם בני קהילתו בכל מקום שיהיו שם. קהילת יהודי האג עם הרב מהרשן בראשם, נלקחו למחנה וסטרבורק. משם נשלח הרב ברכבת למחנה השמדה סוביבור עם רעייתו וּשְׁלוש בנותיו.
סאנדרינגהאם
סאנדרינגהאם (באנגלית: Sandringham) הוא כפר בצפון מחוז נורפוק, אנגליה. הכפר ידוע בעיקר כמקום הולדתה של דיאנה, הנסיכה מוויילס.
ליד הכפר נמצא בית סאנדרינגהאם המפורסם, אשר בבעלות בית המלוכה הבריטי. מקום זה ידוע כאתר מועדף על המלכה אליזבת השנייה, אשר מרבה לבקר בו.
שקנאי דלמטי
סנדרינגהם
סנדרינגהאם
פתחיה לב-טוב
פתחיה לב-טוב (גוטהארץ) (4 במאי 1882 - 10 בדצמבר 1963) היה מורה ומחנך, איש העלייה השנייה. ניהל את בית הספר העממי הראשון במושבה הרצליה.
ביוגרפיה.
לב-טוב נולד וגדל במקרוב במחוז קייב שבאוקראינה. אביו היה רב ומלמד גמרא. עד לגיל 13 למד בחדר ולאחר מכן בעזרת מורה פרטי שהיה מחובבי ציון והעשיר ידיעתו בשפה ובספרות העברית והלאומית במקביל ללימודי רוסית וגרמנית.
בשנת 1903 נשא לאשה את שרה. בשנות הפרעות ברוסיה 1905-1904 היה פעיל בהגנה העצמית היהודית במקרוב.
פועלו בתחום החינוך.
בגיל 16 החל ללמד במסגרת של שיעורים פרטיים עברית ורוסית. כשהיה בן 19 פתח במקרוב חדר מתוקן להוראת עברית בעברית ובו פעל במשך שבע שנים. לאחר מכן עבר ללמד בעיר צאריצין (לימים סטאלינגרד). רעייתו עזרה לו בהוראה במסגרת החדר המתוקן. גם בביתם הקפידו לדבר בעברית. במקרוב שימש גם כמזכיר האגודה הציונית והיה בה פעיל מסור.
בסתיו 1909 עלה עם אשתו ובנו לארץ ישראל. לב-טוב עסק בהוראה בבית-הספר לבנות ביפו (1909), בבאר יעקב (1910-1915), ביסוד המעלה (1916-1919), במטולה וראש פינה (1920). עקב פרעות הערבים במטולה במרץ 1920 עבר למושבה עקרון ושם התגורר עד 1926. כשנוסד בית-הספר הראשון במושבה הרצליה, בשנת 1926, נתמנה למנהלו והתמיד בתפקיד זה עד סוף שנת 1948, כשיצא לגמלאות (בית הספר העממי שכן במבנה בו נמצאת כיום עיריית הרצליה, ברחוב הנדיב). במשך השנים הרבות עזרה לו רעייתו בהוראה עזרה חיצונית, העניקה באופן התנדבותי שיעורים פרטיים לילדים בעלי קשיי למידה וילדי עולים חדשים מגרמניה ומארצות אחרות, שיד הוריהם לא השיגה לשכור להם מורה פרטי. אחרי שיצא לפנסיה לימד עברית לעולים חדשים במעברת הרצליה עד שנת 1960.
לב טוב הדגיש את החינוך לחקלאות ופעל להקמת גן בוטני עבור תלמידי בתי הספר בהרצליה. הגן הוקם ליד בית הספר היסודי של הרצליה בשנת 1952 ונקרא על שמו עוד בחייו.
בימי המשמרות למען עבודה עברית בכפר סבא היה לב טוב מראשוני המורים להתייצב במשמרות. לתמיהתו של המפקח על כך שהוא נוטש את משמרתו בניגוד להוראות שאסור למורה לעזוב את עבודתו כדי להשתתף בפעילות פוליטית ענה:
במקביל לעבודתו בתחום החינוך פעל למען הקרן הקיימת לישראל.
הוקרה על פועלו.