הגישה המערכתית לדמוקרטיה דיונית בוחנת את מאפייניה ואיכותה מנקודת מבט כוללת, שמתייחסת לאתרים מקומיים של דיון, כגון פרלמנטים ואספות אחרות, כחלק ממערכת דיונית. בספר "Deliberative Systems: Deliberative Democracy at Large Scale" מספר חוקרים בולטים של דמוקרטיה דיונית הגדירו "מערכת" כ"סט של חלקים הניתנים להבחנה ומובדלים זה מזה - אך במידה מסוימת גם תלויים זה בזה, לעיתים קרובות תוך חלוקת תפקודים וחלוקת עבודה - אשר קשורים זה לזה באופן שיוצר מכלול מורכב". "מערכת דיונית" היא מערכת שכוללת גישה מבוססת דיבור לפתרון קונפליקטים פוליטיים ופתרון בעיות, דרך טיעון, הוכחה, ביטוי, ושכנוע.
הגישה המערכתית לדמוקרטיה דיונית מנסה לענות על שאלות שנוגעות לחברות ההמונים, שבהן לא ניתן באופן מעשי לקיים דיון פנים אל פנים בהשתתפות כל האזרחים. מבחינה נורמטיבית, איכות המערכת נבדקת לא רק על ידי בחינה של פרטנית של חלקיה השונים, אלא גם על ידי בחינה של המערכת כמכלול. בהתייחס ליחסי הגומלין בין החלקים השונים של המערכת, הגישה מאפשרת לחשוב כיצד חלקים שאינם דיוניים קשורים, ולעיתים תורמים או מזיקים, לחלקים אחרים שהדיון הוא חלק מרכזי בהם. לדוגמה, במסגרת הגישה המערכתית ניתן לדון בתפקיד של מומחים, הפגנות, ואמצעי תקשורת פוליטיים. כאשר חלקים אלה נבחנים בנפרד, תפקודם לא עולה בקנה אחד עם עקרונות של דמוקרטיה דיונית. גופים שבהם דיון נערך בין מומחים בלבד הם אליטיסטים מטבעם ולא מקיימים את התנאי של שוויון בהזדמנות להשתתף בדיון. השיח שננקט בהפגנות הוא לא דיוני בדרך כלל. הפגנות נוטות לליבוי התלהבות רגשית, וכוללות לעיתים שיח לעומתי שלא עומד בעיקרון של כבוד הדדי. כלי תקשורת פוליטיים לא עוסקים בתקשורת פנים אל פנים, הם מייצגים לעיתים דברים באופן מוטה פוליטית, מושפעים מהון ועוד. עם זאת, מנקודת מבט מערכתית כל אחד מהחלקים האלה משרת גם תהליכים שבלעדיהם היה קשה או בלתי אפשרי לנהל דיון בין אזרחים במסגרות אחרות. כך למשל, הם קשורים ביכולת של האזרחים להשיג מידע, להעריך מידע, להביע עמדות ולהכיר טיעונים ונקודות מבט של אחרים. הגישה המערכתית לדמוקרטיה דיונית מבקשת להעריך כל אחד מהחלקים האלה באופן שלוקח בחשבון את תרומתם והנזק שהם גורמים לחלקים דיוניים יותר במערכת.
אספות אזרחים דיוניות.
חלק מההצעות לקידום דמוקרטיה דיונית מתמקדות בפוטנציאל של אספות אזרחים דיוניות, שחבריהן נבחרים באופן אקראי או באמצעות מדגם שכבות. בספרות, אספות אלה נקראות לעיתים "מיני-ציבור" (Mini-public), משום שהרכבן אמור להיות קרוב למדגם מייצג של הציבור כולו. הרעיון ליצור אספות אזרחיות נוסה לפני שהתגבשה גישת הדמוקרטיה הדיונית, החל משנות השבעים של המאה העשרים. ברוב המקרים אספות אזרחים דיוניות כוללות מערך של לימוד והנחיה, שבמסגרתו אזרחים מהשורה דנים על נושאים חוקתיים או הצעות מדיניות על מנת להגיע להחלטה או המלצה.
ג'יימס פישקין קידם ניסויים ב"סקירה דיונית" (Deliberative polling) בארצות הברית, החל משנת 1988, והוא אחראי במידה רבה על שילוב הרעיון עם המסגרת התאורטית של דמוקרטיה דיונית. נקודת המוצא של פישקין היא שבאופן רגיל אזרחים בחברות המונים אינם מיודעים מספיק לגבי נושאים פוליטיים וחסרים זמן ומוטיבציה כדי לדון עליהם בצורה שיטתית. אזרחים חשופים להטעיות מכוונות, וקבוצות אינטרס, במקרים רבים, לא מייצגות את הדעות השקולות של כלל האזרחים. תחת תנאים לא-אידיאליים אלה, סקרי דעת קהל וצירוף העדפות באמצעות בחירות לא מבטאים עמדה ציבורית מושכלת, שבה היה בוחר הציבור אילו היה מיודע והיו מתקיימים תנאים טובים לבחינה מנומקת של אלטרנטיבות. התוצאה היא שלכאורה קיים צורך לבחור בין השתתפות אזרחית שוויונית לבין בחירה מושכלת. תהליכי סקירה דיונית מנסים לספק פתרון למצב זה, כמו גם תשובה לשאלה אלו עמדות היו מקובלות בציבור אילו האזרחים היו מונעים לעסוק בנושאים של מדיניות ציבורית ובנושאים פוליטיים תחת תנאים מתאימים. במסגרת הסקירה הדיונית, אזרחים שנבחרים באופן אקראי נפגשים כדי לדון, לרוב פנים אל פנים, בנושא מסוים. לפני שהם מגבשים החלטה בהצבעה, הם עוברים תהליך של למידה שכולל סמינרים, בהם הם דנים בנושא בקבוצות קטנות, עם הנחיה מקצועית, ונחשפים לעמדות של מומחים. הדיונים במסגרת הסקירה הדיונית לא אמורים להחליף מקבלי החלטות או הצבעה של הציבור הרחב, אלא להשפיע עליהם, בכך שהאזרחים מגישים את המלצותיהם ומפרסמים אותן.
בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 נעשו ניסויים רבים, חלקם רשמיים בתמיכת ממשלות וחלקם ביוזמה של ארגוני חברה אזרחית, ליצירת אספות אזרחים דיוניות. כמעט בכל המקרים אספות אלה מייעצות בלבד או שהחלטותיהן זקוקות לאישור במשאל עם. המשותף לכל הניסויים הוא בחירה של המשתתפים בהגרלה וקיום של דיונים אינטנסיביים, תוך חשיפה לעמדות של מומחים ודעות שונות. חלק מהאספות נפגשות למשך יום או מספר ימים וחלקן נפגשות במשך מספר שבועות או חודשים. אספות אלה הן נושא למחקר אמפירי מקיף. רוב המחקרים מראים שהאספות אכן מהוות אתר של דיון דמוקרטי. הם מראים שהיקף הידע של המשתתפים מתרחב במהלך הדיונים, שהדיונים מביאים לשינוי מושכל בעמדותיהם, שהביטחון העצמי שלהם עולה, ושיכולתם להבין טיעונים מורכבים גוברת. מחקרים הראו גם שההטרוגניות של המשתתפים מסייעת למנוע חשיבת יחד ושהלחץ לקונפורמיזם פוחת ביחס לפורומים אחרים. מחקרים אלה תומכים בגישה הדיונית, משום שהם מראים שקיום דיון דמוקרטי, בו אזרחים מחליפים נימוקים תחת תנאים טובים, יכול להביא לשינוי בעמדות ולבחירה מושכלת השונה מזו שמתקבלת מצירוף של העדפות נתונות. עם זאת, קיימת גם ביקורת על הגישה. למשל, נטען שהבחירה במשתתפים אינה באמת אקראית, שלמרות השאיפה לאקראיות בהשתתפות קיימת מידה של בחירה-עצמית ושלפחות בנושאים מסוימים, כגון הגירה, המשתתפים נוטים לבחור באלטרנטיבות מסוימות מסיבות שאינן קשורות לכוחו של הטיעון הטוב ביותר.
Perdicinae
Charadriidae
Tetraoninae
ספירת מלאי
משחקי המאה
משחקי המאה (לטינית: Ludi Saeculares) היה פסטיבל דתי שנחוג ברומא העתיקה לכבוד סיום מחזור הסקולום בין 100 או 110 שנים ומציין את תוחלת החיים של דור והתחלתו מחדש.
היסטוריה.
על פי המיתולוגיה הרומית מקורם של משחקי המאה היה באדם סביני בשם ולסיוס, כשילדיו חלו הוא התפלל לאלים לשלומם ואלו ציוו עליו ללכת איתם לטרנטום ולהשקות אותם במים מהטיבר שיחוממו על מזבחם של דיס פטאר ופרספינה. ולסיוס הניח שהכוונה היא למושבה היוונית טרנטום (כיום טרנטו) במערב איטליה, כאשר הוא וילדיו עשו את דרכם בשייט בטיבר ולסיוס צוו על ידי קול לעצור בשדה מרס, שהיה ידוע גם בשם טרנטום, כאשר הוא חימם את מי הנהר והשקה בהם את ילידיו הם החלימו מיד והלכו לישון. כשהילדים התעוררו הם הודיעו לאביהם שדמות הופיעה בחלומם והורתה להם להעלות קורבן לדיס פטאר ופרספינה, כשולסיוס חפר במקום הוא מצא מזבח קבור של האלים והעלה להם קורבנות.
לא ברור ממתי המשחקים נחוגו, לפי עדויות עתיקות המשחקים הראשונים נערכו בשנת 509 לפנה"ס, לפי חוקרים מודרניים המשחקים הראשונים שנערכו התרחשו בשנת 249 לפנה"ס בזמן המלחמה הפונית הראשונה. על פי ההיסטוריון הרומאי מרקוס טרנטיוס וארו המשחקים הראשונים נערכו בעקבות סדרה של אותות שהובילה להתייעצות בספרי הסיבילות ולפי ההוראות שהספרים החילו הפסטיבל הראשון נערך, שבמהלכו הקריבו קורבנות במשך שלושה ימים לדיס פטאר ופרספינה ונדרו לקיים את המשחקים כל מאה שנה. המשחקים הבאים נערכו כמאה שנה אחר כך בשנת 149 לפנה"ס או 146 לפנה"ס במהלך המלחמה הפונית השלישית, המשחקים שהיו אמורים להיערך במהלך 49 לפנה"ס בוטלו בעקבות מלחמת האזרחים שהשתוללה ברומא.
חוקרים מודרניים סבורים שהרקע לעריכת המשחקים היה מצוקות המלחמה ורק במהלך המשחקים במלחמה הפונית השלישית הם נחשבו כחגיגה שנערכת כל מאה שנים.
הקיסר אוגוסטוס חידש את המשחקים בשנת 17 לפנה"ס, ההצדקה לתאריך החדש הייתה נבואה סיבילית שקבעה שהמשחקים צריכים להיערך כל 110 שנים וכרונולוגיה חדשה של המשחקים שמיקמה את חגיגתם הראשונה בשנת 456 לפנה"ס.
המשחקים נחוגו ברוב פאר והדר והתעמולה הרשמית הכריזה לעם שהמשחקים יהיו "מחזה מרהיב שלעולם לא ראו כמותו ולא יראו". גם המשחקים הנוכחיים התמשכו שלושה ימים וליליות אולם בניגוד למשחקי העבר בנוסף לדיס פאטר ופרספינה הועלו קורבנות גם לאלים מוירה, טרה מטאר ואיליתיה. לאחר הקרבת הקורבנות נערכו הצגות ולאחר ששלושת ימי הקרבת הקורבנות הסתיימו ששת הימים הבאים הוקדשו להצגת מחזות ביוונית ולטינית שביום השביעי נערך מרוץ מרכבות.
המשחקים הובלו על ידי הקיסר אוגוסטוס וחתנו מרקוס ויפסניוס אגריפס בתוקף היותם חברי הדקמוירי, אוגוסטוס הוביל את הקרבת הקורבנות בלילה בעוד שהוא ואגריפס הובילו את הקרבת הקורבנות ביום. בסופם של המשחקים מקהלה של נערים ונערות שרו את המנון משחקי המאה שחיבר המשורר הורטיוס.
המשחקים נחגגו גם על ידי יורשיו של אוגוסטוס אולם נוצרו שתי מערכות זמן נפרדות לקביעת מועדם, הקיסר קלאודיוס חגג את משחקי המאה בשנת 47 כציון 800 שנה להיווסדה של העיר רומא. הקיסר דומיטיאנוס ערך את המשחקים בשנת 88 על פי החישוב האוגוסטי, ככל הנראה לציון המשחקים שתוכננו בשנת 22 לפנה"ס, גם הקיסר ספטימיוס סוורוס ערך את המשחקים בשנת 204 לפי חישוב הזמן האוגוסטי. בעוד שהקיסרים אנטונינוס פיוס ופיליפוס הערבי שערכו את המשחקים בשנת 148 ו-248 נהגו על פי חישוב הזמן הקלאודיני, ובניגוד למשחקים הקודמים הקרבת הקורבנות נערכה במקדש ונוס ורומא במקום המיקום המסורתי.