נולד בלנינגראד שבברית המועצות (כיום סנקט פטרבורג) בעיצומה של מלחמת העולם השנייה. אביו נפטר כשהיה בן חמש. אמו חינכה אותו וזיהתה את המוזיקליות שלו מגיל צעיר. כלי הנגינה הראשון עליו ניגן היה כינור. בגיל 15 החל לנגן בסקסופון. במהלך לימודי מוזיקה קלאסית ניגן בהרכבי ג'אז מחתרתיים וקנה לו שם בקרב הקבוצה שהאזינה ויצרה מוזיקה זו, שלא זכתה לעידוד בברית המועצות. את השכלתו קנה בין השאר תוך האזנה לילית לתחנות רדיו מערביות כגון קול אמריקה. בהמשך ניגן בפסטיבלי ג'אז במדינות הבלטיות, שאיפשרו יותר חופש אמנותי. ב-1968 ניגן עם הסקסופוניסט האמריקאי צ'ארלס לויד, שהופיע בפסטיבל טאלין (אסטוניה).
בשנת 1970 עלה לישראל והתיישב בירושלים. הוא ליווה את יהורם גאון והופיע במועדון סורמלו הירושלמי, שם שמע אותו המתופף אהרלה קמינסקי, שהתרשם ממנו עמוקות. קונסמן הביא עמו גוף ידע וניסיון בג'אז שהיה נדיר בישראל של אותה תקופה. קמינסקי התבקש על ידי אריק איינשטיין לגבש להקת ליווי שתלווה אותו בהופעותיו. קונסמן היה החבר הראשון שגייס קמינסקי ללהקה, שנקראה להקת הפלטינה (ובה ניגנו גם יצחק קלפטר, אלונה טוראל ואחרים). בנוסף להיותה של הלהקה להקת ליווי, היא פיתחה גם גוף יצירה עצמאי ולאחר סיום מסע ההופעות עם איינשטיין הופיעה כלהקה עצמאית. קונסמן היה המעבד המוזיקלי של הלהקה וחיבר את רוב החומר המקורי שלה. בשיאה, בשנת 1973 (חודשים ספורים לפני מלחמת יום הכיפורים) הקליטה הלהקה שני תקליטים, אחד מהם, "חירות", כלל יצירה ארוכה ומורכבת פרי עטו של קונסמן. אחד מהישגיה המקצועיים המשמעותיים של הלהקה היה בשנת 1974, כשקיבלה הזמנה להופיע באחד מאירועי המוזיקה החשובים בתחום הג'אז, פסטיבל הג'אז של ניופורט, בארצות הברית.
ב-1976 הקליטה הלהקה את עיבודו ליצירתו של קלוד דביסי, "הנערה בעלת שיער הפשתן", אך תקליט זה נגנז וראה אור רק לאחר מותו של קונסמן, כמחווה מחבריו.
כמלחין כתב את המוזיקה לסרט "עזית הכלבה הצנחנית", "ג'וקר" ואת שיר הפתיחה לתוכנית הטלוויזיה הלימודית, "רגע עם דודלי".
קונסמן, שהיה לדברי קמינסקי "אדם רוחני מאוד, אשר טען שמוזיקה, כשהיא טובה, היא כמו חוויה דתית", חזר בתשובה ב-1976, דבר שהביא לפירוקה של להקת הפלטינה. הוא נסע לניו יורק ולאחר מכן שב לישראל. הוא לא הפסיק ליצור ולנגן, אך עשה זאת בצנעה. בין השאר ניגן בחתונות עם מוסא ברלין. בשנותיו האחרונות התגורר במושב בית גמליאל.
היינריך התשעה עשר, נסיך רויס-גרייץ
היינריך התשעה עשר, נסיך רויס-גרייץ (בגרמנית: Heinrich XIX Fürst Reuß zu Greiz; 1 במרץ 1790 - 31 באוקטובר 1836) היה נסיך רויס-גרייץ בין השנים 1817–1836.
ביוגרפיה.
היינריך נולד ב-1 במרץ 1790 באופנבך, רוזנות הסן-דרמשטאדט, והיה בנם של היינריך השלושה עשר, נסיך רויס-גרייץ, בנם של היינריך האחד עשר, נסיך רויס-גרייץ וקונרדינה אלאונורה, נסיכת רויס-גרייץ, ווילהלמינה לואיזה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג וקרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו).
ב-29 בינואר 1817 מת אביו, והיינריך ירש את תאריו. בשנת 1819 הוא שיקם את Unteres Schloss (הטירה הנמוכה), לשם כבר העביר אביו את בית המשפחה. ב-31 באוקטובר 1836 מת היינריך, ומכיוון שהיו לו רק בנות, ירש אחיו היינריך העשרים, נסיך רויס-גרייץ את תאריו.
משפחתו.
ב-7 בינואר 1822 התחתן היינריך בפראג עם גספארין, נסיכת רואן-רושפור, בתם של שארל לואי גספאר, נסיך של רואן-רושפור, ומארי לואיז ז'וזפין רוהאן-גימיין, ממנה נולדו לו שתי בנות:
הלה הדס
הִלה הדס-עבו (נולדה ב-3 בדצמבר 1958) היא מנכ"לית אנוש – העמותה הישראלית לבריאות הנפש משנת 2007, מנכ"לית המכללה האקדמית אחוה (2000–2006), חברה בשולחן העגול הבין מגזרי של משרד ראש הממשלה משנת 2016 ויושבת ראש משותפת מ-2019.
ביוגרפיה.
הדס נולדה ביפו וגדלה ברמת גן בתם של הדסה ויחיאל עבו, אחות ל-3 אחים, נצר למשפחת עבו, משפחה יהודית שעלתה מאלג'יר לגליל ופעלה רבות לחיזוקו של היישוב היהודי באזור. היא בוגרת תיכון בליך. עם סיום לימודיה התגייסה לצה"ל בשנת 1977 ושנה לאחר מכן סיימה קורס קצינות. בשנים 1979–1980 שרתה בתפקיד מפקדת יחידת חיב"ה (חיילות בשרות המשטרה) בתל אביב, פיקוד מרכז ובשנים 1980–1981 שימשה כסגנית קצינת ח"ן בפיקוד דרום. לאחר שחרורה מצה"ל היא החלה את לימודיה האקדמיים במדעי החיים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. היא בוגרת תארים ראשון (1984), שני (1987), שלישי (1992) ופוסט-דוקטורט (1995) מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנים 1995–1998 ניהלה הדס את החטיבה האקדמית לתואר ראשון במכללה האקדמית אחוה. ב-1998 הצטרפה לבן זוגה שהוצב בחיל האוויר האמריקאי מטעם חיל האוויר הישראלי עד לשנת 2000. עם שובה לארץ החלה לנהל את המכללה האקדמית אחווה עד לשנת 2006 ובשנת 2007 החלה לנהל את אנוש – העמותה הישראלית לבריאות הנפש.
באפריל 2019 נבחרה הדס להדליק משואה בטקס יום העצמאות.
חייה האישיים.
הדס נישאה לבועז, טייס בחייל האוויר הישראלי ולאחר מכן טייס בחברת אל על. לזוג נולדו שלושה ילדים ניר, עדי וניצן. עדי, נפטרה מסרטן בשנת 2003 בגיל 16 ולאחר מכן נפטר גם בועז, בן זוגה, מסרטן בשנת 2012. היא מתגוררת במודיעין-מכבים-רעות.
לתת (שיר)
לתת הוא פזמון שכתבה חמוטל בן זאב, והולחן ובוצע על ידי בעז שרעבי. השיר יצא לאור בשנת 1987.
רקע.
השיר נכתב על ידי חמוטל בן זאב במטבח שבביתה אשר בזכרון יעקב. הוא נכלל באלבום "משאלה" שיצא על ידי בעז שרעבי בשנת 1987. עם יציאתו לא היה השיר ללהיט, ורק במשך הזמן צבר השיר אהדה בציבור. השיר היה חלק מפסקול הסרט "אבא גנוב", שיצא לאקרנים ב-1987.
"לתת" הוקלט על ידי עפרה חזה בשנת 1998 במסגרת אלבום עבודה עברית שיצא לרגל יובל למדינת ישראל בשנת 1998. בשנה זו השיר נבחר כשיר היובל של גלי צה"ל.
גרסתה של עפרה חזה.
בשנת 1998, הקליטה חזה את השיר מחדש. השיר נכלל באלבום שיצא במסגרת הפרויקט המוזיקלי "עבודה עברית". בשנת 2008, הופץ השיר על גבי תקליטור, על ידי חברת התקליטים IMP רקורדס, בישראל.
בנוסף לכך, יצא מיני-אלבום רמיקסים אותו עשה עופר ניסים.
רקע הפרויקט.
ראשיתו של הפרויקט בשנת 1998 ביוזמתו של המוזיקאי מיכה שטרית, אז ביצעו 51 אמנים ישראלים גרסאות כיסוי לשירים שונים, וזאת כמחווה ל-50 שנות יצירה מקורית במוזיקה העברית. הפרויקט הושק ביום העצמאות במארז של ארבעה תקליטורים המכילים את 51 הביצועים המחודשים.
פרויקט זה זכה להצלחה רבה ושירים רבים מתוכו הפכו ללהיטים גדולים, כדוגמת "עוד חוזר הניגון" בביצועו של ברי סחרוף, או "לעיתים" ("מה את מבינה") של שלמה ארצי. עד היום נמכרו ממנו למעלה מ-200,000 עותקים. במסגרת הפרויקט, הוקלט השיר "לתת" מחדש על ידי עפרה חזה. הגרסה נכללה באלבום שיצא.
חוסיין ביכאר
חוסיין אמין ביכאר (בערבית: حسين أمين بيكار; 2 בינואר 1913 באלכסנדריה – 16 בנובמבר 2002) היה אמן בהאי, שנחשב לאחד האמנים המצרים הבולטים במאה ה-20.
סגנון האומנות המאפיין אותו ידוע כסגנון פשוט ונקי. יצירות האומנות שלו מציגות השפעות רבות מן האומנות הפרעונית, הבאות לידי ביטוי על ידי הרמוניה רבה, וכן בולטים בציורים גם מוטיבים מיסטיים שונים.
האומנות הרבה שייצר ביכאר, ידועה בעיקר בציורי השמן ובדיוקנים שצייר. ציורים אלו מציגים בחן רב איכרים מצריים, מאורעות מנוביה (אזור בצפון – מזרח אפריקה), ילידים מאלכסנדריה, עיר מולדתו, ותמות מצריות העוסקות בפרעונים. כל אלו מצוינים לצד ציורי הטבע המרהיבים שהקנו לו הכרה והערכה רבה בתחום האומנות.
הערכה זו באה לידי ביטוי בעיטורים ופרסים רבים שקיבל לאורך חייו, ביניהם עיטורי כבוד ממצרים, מרוקו, סוריה ועוד שלל מדינות, עיטורים בעולם האקדמיה, ומעט לפני מותו, בשנת 2000, זכה גם לפרס מובארק על תרומתו לאומנות.
מלבד העיטורים, זכה ביכאר גם בתשבחות רבות לאורך הקריירה, ביניהן דבריו של העיתונאי מוסטאפה אמין באומרו על ביכאר: "הוא איננו אמן בתחום יחיד, הוא מאסטר בשלל אומנויות... הוא צייר, צלם, משורר, מוזיקאי ופילוסוף".
ביכאר למד בתיכון לאומנויות בקהיר, ולאחר סיום, בשנת 1934, הוא לימד בעצמו אומנות בבתי ספר ואוניברסיטאות במצרים, לאורך מרבית חייו, כ-60 שנים.
הוא מוערך מאוד לא רק בזכות יצירותיו, אלא גם בזכות יוזמתו, והתרומה הכבירה שלו לעיתונות המצרית, שבה הכתיב סגנון אומנותי ברמה גבוהה, שדמתה לאומנות העילית הקיימת בעיקר מחוץ לעיתונות. תרומתו של ביכאר לעיתונות כוללת איורים המכילים ביקורת המובאת באמצעות נרטיב סיפורי.
מעבר להשפעתו ותרומתו לעיתונות המצרית הקלאסית, ביכאר הוא האמן המצרי הראשון אשר אייר ספרי ילדים בערבית, ומיוחס לו מוניטין רב בייסוד וקידום של תחום זה.
ילדותו וחייו הצעירים.
כפי שצוין קודם, חוסיין נולד ב-2 בינואר בשנת 1913 בעיר אלכסנדריה שבמצרים. עוד מהיותו ילד, ניכר שחוסיין יועד להיות אמן. הוא החל לנגן בכלי נגינה בגיל צעיר מאוד, וכבר בגיל 10 ביכאר הצעיר התבקש ללמד נשים מוזיקה, משום שאלו לא יכלו תחת המגבלות החברתיות במצרים באותה העת ללמוד אצל גבר מבוגר.
אביו של ביכאר נפטר כשביכאר היה צעיר. אמו, אשר מאז ומתמיד תמכה בכישרונו, העבירה אותו לקהיר, על מנת שיוכל לממש שם את הפוטנציאל והכישרון הרב שלו. עם המעבר לקהיר הוא התקבל לבית הספר לאומנות עילית , שם החל ללמוד בגיל 15.