טרוצקי חימש את כל הפועלים הכשירים גברים ונשים, והורה על שינוע כוחות תגבורת ממוסקבה לעבר פטרוגרד. תוך שבועות ספורים הצבא האדום המגן על פטרוגרד שילש את כוחותיו כשהוא עולה על הכוחות הלבנים ביחס של שלוש לאחד. בנקודה זו יודניץ' שסבל ממחסור בנשק וציוד, החליט להסיר את המצור מעל העיר, והסיג כוחותיו בחזרה לאסטוניה. הממשלה האסטונית שחששה מפעולת תגמול של מוסקבה והקומיסר הצבאי מטיל המורא של האדומים אלצה את צבאו של יודניץ' לפרוק את נשקו.
חשש זה התאמת כשהבולשביקים פתחו במהלך צבאי לעבר אסטוניה, אך האסטונים הצליחו להסיגם לאחור ובסופו של דבר חתמו על חוזה שלום (חוזה טרטו) שאילץ את יודניץ' וחייליו לצאת לגלות.
בסיביר צבאו של אלכסנדר קולצ'ק החל להתפרק והוא החליט לותר על הפיקוד ולהעביר אותו לגריגורי סמיונוב שהפך למפקד החדש של שרידי הצבא הלבן בסיביר. זמן קצר לאחר מכן קולצ'ק נתפס על ידי חיילי הלגיון הצ'כוסלובקי לאחר שניסה להגיע לאירקוצק. ב-15 בינואר הוסגר לידי "המרכז הפוליטי" הסוציאליסטי ששולט באירקוצק. 6 ימים מאוחר יותר שלטון ארעי זה הוחלף על ידי ועדה צבאית מהפכנית של הבולשביקים. קולצ'ק נחקר על ידי קבוצת חוקרים הכוללת בולשביק אחד, מנשביק ושני ס"רים. התוכניות להעמידו למשפט במוסקבה התבטלו כאשר כוח של הלבנים בראשותו של הגנרל ס.נ. וויצחובסקי הופיע בשערי העיר מכיוון מערב. בניגוד להוראותיו המפורשות של לנין ב־6–7 בפברואר, קולצ'ק וראש ממשלתו הוצאו להורג בירייה וגופותיהם הוטבעו בנהר זמן קצר לפני הגיעם של הכוחות הלבנים לאזור.
הלחימה הספורדית בסיביר המשיכה כאשר כנופיות חמושות של פושעים עוררו כאוס וזרו אימה וטרור. סמיונוב ושארית הצבא הלבן נסוגו לבסוף לסין.
הלגיון הצ'כוסלובקי שלא היה לו אינטרס אמיתי לקחת חלק במלחמת האזרחים אלא פשוט נקלע אליה בכורח הנסיבות, בילה את שנת 1919 בתנועה מזרחה של כוחותיו לכיוון נמלי הים של האוקיינוס השקט והתפנה לבסוף דרך הים בחזרה לאירופה תוך שהוא נעזר בכוחות אמריקניים שהשתלטו בינתיים על הקצה המזרחי של הרכבת הטרנס סיבירית. הלגיון הצליח לפנות את כל כוחותיו דרך נמל ולדיווסטוק (זו הייתה תוכניתו המקורית כבר ב 1918). ועד אפריל 1920 חייליו האחרונים עזבו את אדמת רוסיה יחד עם חיילי ארצות הברית.
מרבית הכוחות הלבנים הנותרים פונו באמצעות ספינות בריטיות במהלך חורף-אביב 1920. גנרל פיוטר וראנגל נשאר מאחור והמשיך להתבצר בחצי האי קרים עד סוף קיץ 1920. לאחר שהממשלה הבולשביקית חתמה על ברית צבאית ומדינית עם נסטור מאכנו והאנרכיסטים האוקראינים, הצבא השחור תקף גדודים של ורנגל בדרום אוקראינה, אילץ אותו לסגת, ומנע ממנו השתלטות על מחסני התבואה. נחוש במאמציו לבסס שליטה באוקראינה פנה ורנגל צפונה במתקפה על הצבא האדום, תוך שהוא מקווה לנצל את התבוסות שספגו הבולשביקים במלחמה הפולנית-סובייטית 1919–1920. מתקפה זו נבלמה לבסוף על ידי הצבא האדום בנובמבר ורנגל נאלץ שוב לסגת לחצי האי קרים כשהוא נרדף על ידי הצבאות המשותפים של הבולשביקים והאנרכיסטים. ורנגל ושארית צבאו הובסו במהלך מבצע פרקופ והתפנו לבסוף בסיוע בריטים ב-14 בנובמבר.
לאחר מאבק ממושך הצבא האדום הביס למעשה את אויביו הפנימיים מהאגף הימני; עתה פנו הבולשביקים כנגד בעלי בריתם לשעבר ותוך זמן קצר כוחות מזוינים של נסטור מאכנו פורקו מנשקם.
1921–1923.
לאחר הבסתו של ורנגל, הצבא האדום מיהר להתכחש לברית עם האנרכיסטים ופתח במתקפה על הצבא השחור; המערכה לחיסולו של הצבא השחור החלה בניסיון של הצ'קה לשלוח מתנקשים לחסל את מכנו – ניסיון שכשל. ההתקפות של הצבא האדום על מכנו ותומכיו נודעו לשמצה בשל האכזריות וחוסר המעצורים שאפיינו את פעולותיו. נחישות חסרת לב זו כבר הוכיחה את עצמה נגד הלבנים ועתה הופנתה במלוא עוזה לעבר בעלי הברית לשעבר. טרוצקי הורה על הוצאות המוניות להורג של איכרים באוקראינה ואזורים אחרים שגילו אהדה למכנו והאנרכיסטים.
הזעם הגובר על הדיכוי החריף והמתמשך מצד הממשלה הבולשביקית והשימוש במשטרה החשאית הסובייטית לרציחתם של איכרים וגורמים אנרכיסטיים, גרמו לפריצת מרד קרונשטאדט של המלחים ומרידות איכרים נוספות באוקראינה, טמבוב וסיביר.
היפנים, שתכננו לספח את מחוז אמור נאלצו לבסוף להסיג את כוחותיהם בעוד הצבא האדום מתקדם בהדרגה ומשתלט על כל סיביר. ב-25 באוקטובר 1922 נפל המעוז האחרון של הלבנים בוולדיווסטוק וממשלתם פורקה (הממשלה הזמנית של מחוז אמור). עם זאת הגנרל האחרון של הלבנים אנטולי פפלייב המשיך בהתנגדות חמושה במחוז איינו-מייסקי עד כניעתו ביוני 1923. במרכז אסיה הבולשביקים המשיכו להתקל בהתנגדות חמושה מצד הבסמאצ'י (קבוצות גרילה איסלאמיות) שנשבעו להילחם בבולשביקים עד כלות. המחוזות של קמצ'טקה וצפון סחלין שבמזרח נותרו תחת שליטה יפנית עד ההסכם שנחתם עם ברית המועצות ב-1925 כאשר כוחותיהם (הכוחות הזרים האחרונים) נאלצו להתפנות.
הפרעות ביהודים - פרעות פֶּטְליוּרָה.
במהלך מלחמת האזרחים סבלו היהודים בעיקר באוקראינה ובדרום רוסיה מפוגרומים מאורגנים שנעשו על ידי הצבא הלבן ועל ידי לוחמים מהאיכרים (הצבא הירוק), בפוגרומים אלו נרצחו מעל ל-200,000 יהודים, ואלפי נשים יהודיות נאנסו בפומבי, בשונה מאירועי פוגרומים ואירועי אנטישמיות רבים שהיו מנת חלקם של יהודי אירופה עד אז, בלטו אירועים אלו בכך שבוצעו על ידי ארגון צבאי - הצבא הלבן ולא על ידי המון מוסת בלבד.
לפי ההיסטוריון סיימון דובנו בבמהלך מלחמת האזרחים התקיימו בתקופה זו למעלה מ -1,000 פוגרומים באוקראינה, כאשר 530 קהילות יהודיות הותקפו.
למרות שרוב היהודים קיבלו בתחילה בהסתייגות את התנועה הבולשביקית, בעקבות הפרעות האכזריות ביהודי אוקראינה ודרום רוסיה שנעשו על ידי הצבא הלבן והאיכרים, צידדו רוב היהודים ברוסיה בבולשביקים כהרע במיעוטו והצטרפו לשורות המפלגה ולצבא האדום.
תוצאות המלחמה והשלכותיה.
תוצאות המלחמה היו נוראיות. רוסיה הקיזה את כוחותיה במלחמה עקובה מדם במשך 7 שנים במהלכה איבדו את חייהם קרוב ל-20 מיליון בני אדם. מלחמת האזרחים עצמה גבתה כ-15 מיליון בני אדם, מהם לפחות מיליון חיילי הצבא האדום ולמעלה מחצי מיליון חיילים לבנים שנהרגו בקרב. סמיונוב לבדו ערך טבח ב-100,000 גברים, נשים וילדים באזורים שהיו בשליטתו. בשנות "הטרור האדום" הצ'קה ביצעה כ-250,000 הוצאות להורג ללא משפט של "אויבי העם", בין 300,000 ל-500,000 קוזקים נהרגו או הוגלו על ידי הבולשביקים, זאת מתוך אוכלוסייה של כ-3 מיליון. כ-100,000 יהודים נטבחו באוקראינה בפוגרומים שבוצעו על ידי כוחות לבנים אנטישמיים. גופי עונשין של מחוז הדון שפטו למוות כ-25,000 איש בין מאי 1918 לינואר 1919.
ממשלת קלצ'אק הוציאה להורג ביריה 25,000 בני אדם רק במחוז יקטרינבורג. רוסיה הסובייטית שצמחה מתוך המלחמה הייתה לעיי חורבות. הבצורות של 1920 ו-1921, והרעב הגדול ב-1921, אף החריפו את ממדי האסון. מגפות פרצו בשל תנאי המלחמה והרעב והביאו למותם של כ-3 מיליון תושבים ממגפת טיפוס ב-1920. מיליונים מתו כתוצאה מהרעב והמחלות, מעשי טבח בהיקף נרחב משני הצדדים, ופוגרומים נגד יהודים באוקראינה ודרום רוסיה. ב-1922 היו לפחות 7 מיליון ילדים שנפלטו לרחובות כתוצאה מכמעט עשור של הרס וחורבן ממלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים. קרוב ל-2 מיליון איש מתומכי הלבנים נמלטו מרוסיה רבים עם גנרל רנגל, חלקם דרך המזרח הרחוק, אחרים נמלטו מערבה לתוך המדינות הבלטיות שנוסדו זה מכבר. מהגרים אלה כללו אחוז ניכר משכבות האליטה המשכילה והאריסטוקרטיה של רוסיה.
הכלכלה הרוסית הושבתה כליל בשל המלחמה, מפעלים נהרסו, מקורות המזון נבזזו, המכרות הוצפו, הייצור התעשייתי פחת לכדי שביעית מכמותו ב-1913, וזה החקלאי לשליש מכמותו. פראבדה העיתון הסובייטי תיאר את המצב ששרר: "העובדים בערים ובחלק מהכפרים נחנקו בייסורי הרעב. מסילות הברזל משותקות. הבתים מטים ליפול. הערים מלאות באשפה. מגפות משתוללות והמוות מכה בכל פינה – התעשייה הרוסה". הקומוניזם מלחמתי הציל אומנם את הממשלה הסובייטית במהלך מלחמת האזרחים, אבל הכלכלה הרוסית הייתה משותקת כמעט לחלוטין. האיכרים הגיבו למדיניות הפקעת המזון על ידי הממשלה הסובייטית בסירוב לעבד את אדמותיהם. ב-1921 אחוז השטח המעובד התכווץ ל 62% מהתקופה שלפני המלחמה, והיבול ירד ל-37% מהתפוקה הרגילה. מס' הסוסים ירד מ-35 מיליון ב-1916 ל-24 מיליון ב-1920, ובקר מ-58 מיליון ל-37 מיליון. שער החליפין של המטבע הרוסי לעומת הדולר עלה מ-2 רובל לדולר ב-1914 לשער של כ-1,200 רובל לדולר ב-1920.
עם תום המלחמה לא נשקף יותר איום צבאי ממשי למפלגה הקומוניסטית שהתבססה בשלטון בצבת ברזל. עם זאת החשש מפני התערבות חיצונית נוספת, יחד עם כישלונן של מפלגות הסוציאליסטים לחולל מהפכה במדינות המערב, ובייחוד ניסיון הנפל של המהפכה הגרמנית, חייבו את הממשלה הסובייטית לתהליך של התעצמות צבאית. על אף הצמיחה הכלכלית המהירה שהתרחשה ברוסיה בשנות ה-30, האפקט המשולב של מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים הותירו צלקת עמוקה בחברה הרוסית, והשפיע על אופן התפתחותה של ברית המועצות במשך השנים הבאות.
ראו גם.
ישויות מדיניות קצרות טווח
ההיסטוריה האמריקאית
החוקה האמריקנית
צוללן
צוללן הוא איש צוות בצוללת, להבדיל מצולל שהוא אדם אשר צולל בעצמו, עם או בלי מכשירי צלילה.
צלילה בצוללת.
צוללת היא כלי שיט המיועד לתנועה עצמאית מתחת לפני המים.
תנאי החיים בצוללת, השוהה זמן רב מתחת למים בבידוד מוחלט מהעולם, מצריכים כישורים מיוחדים מהמועמדים לשירות בה ומסלול הכשרה ארוך.