תומפסון שיחק בפורטלנד למשך שמונה שנים (מלבד שנה אחת שבה לא שיחק בעקבות פציעה), ופתח בעמדות הפאואר פורוורד והסנטר. הוא נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה ב-NBA לשנת 1979, ועונתו הטובה ביותר מבחינה סטטיסטית הייתה עונת , אז ממוצעיו היו 20 נקודות ו-11 ריבאונדים למשחק. באוף-סיזן של 1986 הועבר תומפסון ב לספרס בתמורה לסטיב ג'ונסון. הוא שיחק חצי עונה בלבד בספרס לפני שהועבר שנית ללוס אנג'לס לייקרס תמורת הסנטר פרנק בריקובסקי, הסנטר פטר גודמונדסון ובחירת סיבוב ראשון בדראפט 1990.
ללייקרס הובא תומפסון כדי להוות גיבוי לקארים עבדול ג'אבאר ולהגן על פורוורד בוסטון סלטיקס קווין מקהייל. בעקבות מעברו אימן מאמן הלייקרס פט ריילי ארבעה שחקנים שנבחרו במקום הראשון בדראפט. מלבד תומפסון, האחרים הם עבדול ג'אבאר (1969), מג'יק ג'ונסון (1979) וג'יימס וורת'י (1982). מארבעת השחקנים תומפסון הוא היחיד שלא נבחר להיכל התהילה של הכדורסל בחלוף השנים או שחולצתו לא הופרשה על ידי הלייקרס.
אף על פי שפתח בחמישייה לעיתים רחוקות עבור הלייקרס (בעונת שיחק ב-104 מתוך 106 המשחקים ששיחקו הלייקרס, כולם מהספסל), תומפסון הוכיח שהוא יותר מגיבוי טוב לעבדול ג'אבאר המזדקן (ומאוחר יותר לוולאדה דיבאץ). הוא שיחק גם בעמדת הפאואר פורוורד, יצר קשר טוב עם מג'יק ג'ונסון ועזר ללייקרס לזכות בשתי אליפויות רצופות בשנים ו- ולהגיע לגמר בשנת .
תומפסון פרש בשנת 1991.
קריירה לאחר הפרישה.
לאחר פרישתו עבר תומפסון עם משפחתו לפורטלנד, ועבד בתחנת רדיו מקומית לספורט. בשנת 2003 עבר עם משפחתו חזרה ללוס אנג'לס, לאחר שקיבל הצעת עבודה בעיר כ"פרשן צבע" עבור תחנת הרדיו של הלייקרס. הגיש את תוכנית הרדיו "Loose Cannons" בתחנת "KLAC AM570" אך שוחרר ממשרה זו לאחר שהלייקרס עברו מתחנה זו לתחנה "KSPN AM710" בעונת . לאחר מעבר הקבוצה לתחנת הרדיו הגיש יחד עם אנדרו סיציליאנו את "LA Sports Live" עד שהתוכנית בוטלה ב-26 בדצמבר 2010.
מגיש את תוכנית הרדיו "ESPNLA NOW" בשעה 10 בבוקר בימי חול. שותפו להגשת התוכנית, מארק וילארד, פוטר ב-29 באוגוסט 2014; שותפו הנוכחי הוא מייק טרודל. התוכנית בוטלה ב-19 באוקטובר 2017.
חייו האישיים.
נישא לג'ולי ב-1987. בנו הבכור, מייקל, שיחק כדורסל באוניברסיטת פפרדיין ובקליבלנד קאבלירס מליגת ה-NBA. כיום משחק בקבוצות מליגת הפיתוח של ה-NBA. בנו האמצעי, קליי, שיחק עבור אוניברסיטת המדינה של וושינגטון ונבחר בבחירה ה-11 בדראפט ה-NBA 2011 על ידי גולדן סטייט ווריורס, איתם זכה ארבע פעמים באליפות הNBA, בשנים 2015, 2017, 2018 ו-2022. בנו הצעיר, טרייס, משחק עבור קבוצת הבייסבול לוס אנג'לס דודג'רס.
סרט תיעודי על אודותיו בשם "Trailblazer: The Mychal Thompson Story" הוצג בהקרנת בכורה ב-21 בנובמבר 2013. רחוב בנסאו בירת איי בהאמה נקרא ב-2015 "שדרות מייקל תומפסון" על שמו.
ברהמוס-2
ברהמוס-II או ברהמוס-2 או ברהמוס מארק II הוא טיל שיוט שגא-קולי בפיתוח משותף על ידי משינוסטרויניה הרוסית וה DRDO (מכון המחקר והפיתוח של ההגנה) של הודו, אשר ביחד יצרו את החברה הבינלאומית "ברהמוס אירוטספייס" למטרות הפיתוח. טיל זה מהווה סדרת המשך של הברהמוס, סדרה של טילי שיוט. הברהמוס-2 צפוי להיות בעל טווח של 600 ק"מ ומהירות של מאך 7. במהלך ההפלגה שלב של טיסת הטיל יהיה מונע על ידי מנוע על-מגח סילוני. פרטים אחרים, כולל עלות הייצור והממדים הפיזיים, טרם פורסמו. הוא צפוי להיות מוכן לניסוי עד 2020.
ארלין דיקנסן
ארלין דיקנסן (באנגלית: Arlene Dickinson; נולדה ב-8 באוקטובר 1956) היא מנהלת קנדית בעלת ותק של 20 שנה המתמחה בתחום השיווק. היא המנכ"ל והבעלים של חברת "ונטור תקשורת בע"מ" (Venture Communications Ltd) וכן הבעלים של התאגיד "ארלין דיקנסן", אשר מוקדש לקידום יזמים על ידי השקעות ומימון, בין היתר באמצעות האתר החברתי YouInc.com.
דיקנסן מאמינה כי מטרתו של תחום השיווק הוא להוביל לפתרונות עסקיים. היא ידועה כאחת מחלוצי התחום. היא הצליחה להפוך את "ונטור תקשורת בע"מ" מחברה קטנה ומקומית לאחד מגופי השיווק העצמאיים הגדולים ביותר בקנדה עם משרדים בקלגרי, טורונטו ואוטווה.
ביוגרפיה/חייה האישיים.
ארלין דיקנסן נולדה בג'רמינסון, דרום אפריקה למשפחה ענייה מאוד. כשהייתה בת שלוש, אביה החליט על מעבר המשפחה מדרום אפריקה לקנדה משום שהאמין כי שם יהיו הזדמנויות כלכליות ומקצועיות טובות יותר וכך תשתפר איכות חייהם. דיקנסן בוגרת תיכון בקלגרי באלברטה. דיקנסן נישאה בגיל 19 ויש לה ארבעה ילדים. היא התגרשה בגיל 30. היום היא רווקה וסבתא לחמישה נכדים.
אביה של דיקנסן השפיע עליה רבות בדרך החשיבה כשאמר לה משפט אשר זכור לה עד היום: "תתייחסי לחיים כמסע ולא כיעד". כמו כן הוא הסביר לה את חשיבות העצמאות שלה בתור אישה שעומדת בזכות עצמה ולא בזכות הגבר שלצידה. חלומה של דיקנסן היה להקים משפחה ואכן חלום זה התגשם כאשר הייתה בגיל 19. אז התחתנה עם אחיו של החבר הכי הטוב שלה. עד גיל 27 היו לה שישה הריונות; ארבעה ילדים ושתי הפלות. אף על פי שלבעלה לא היה כסף, היא הייתה מאושרת משום שהיא השקיעה במשפחה שתמיד חלמה עליה. דיקנסן טוענת כי מעולם לא האמינה שהכסף גורם לאושר, אך כן האמינה כי כסף מפיג מתחים ולחצים.
קריירה.
בגיל 30, על דיקנסן עברה תקופה לא טובה. היא התגרשה, הייתה חסרת עבודה והייתה צריכה לתמוך בארבעה ילדים קטנים. במהלך הליכי הגירושים, השופט החליט כי לא תהיה לה משמורת מלאה על הילדים כיוון שאין לה את האמצעים הדרושים על מנת לפרנס את ילדיה. בשורה זו הייתה מאוד קשה עבור דיקנסן, כיוון והיא זאת שדאגה לממן את לימודיו של בעלה לשעבר, דבר שבסופו של דבר הותיר אותה חסרת כל. באותו זמן, אחות של הגרוש של דיקנסן סיפרה לה על משרה פנויה במכירות בתחנת טלוויזיה מקומית. היא התקבלה לעבודה והייתה טובה מאוד במכירות. למרות הצלחתה הגדולה בתפקידה החדש, היא איבדה את מקום עבודתה בשל קיצוצים בחברה. במהלך שהותה בתחנה, היא עבדה עם איש מכירות, אשר השיק חברה משלו בשם "ונטור תקשורת בע"מ". כששמע על מצבה הקשה של דיקנסן, הוא פנה אליה והציע לה לבוא כשותפה בחברה, והיא עבדה ללא משכורת כלל כשנתיים וחצי.
עסקים.
דיקנסן הצטרפה ל"Venture Communications" ב-1988 וב-1998 הפכה לבעלים של החברה. היא הצליחה להפוך את החברה מחברה מקומית ואנונימית יחסית, לאחת החברות הגדולות והמוכרות בקנדה.
דיקנסן אומרת שההצלחה של החברה שלה הייתה בזכות ההבנה שיש לענות על צורכי השוק בניגוד למחשבה הישנה של סוכנויות שיווק. היא הצליחה ליצור מודל עסקי שאינו רק ייחודי אלא גם רווחי. לדיקנסן יש כמה מחשבות נוקבות על איך העידן החדש של הטכנולוגיה הדיגיטלית משפיע על תעשיית השיווק. היא מעודדת גישה עסקית המשלבת כישורי חיים עם כישורים עסקיים, ובעיקר מסתמכת על קשרים אישיים פנים מול פנים על מנת להעביר את סיפור החיים. דיקנסן מרגישה כי העידן הדיגיטלי "מפריע" לגישה העסקית שלה, היא טוענת שנעלמה האינטימיות בין האנשים (המשווקים ללקוחות).
טלוויזיה.
דיקנסן מוכרת בטלוויזיה העולמית כאשת חזון. מאז סתיו 2007, דיקנסן הופיעה כאחת "הדרקונים" בתוכנית "מאורת הדרקונים" של CBC – סדרת טלוויזיה בה יזמים מתחילים מציעים את הרעיונות עסקיים לפאנל של משקיעים. ב-2015, דיקנסן הכריזה שהיא עוזבת את התוכנית לאחר 9 עונות.
פרסים.
ההישגים, החזון והמנהיגות שלה הוכרו במספר פרסים כגון: כניסה לרשימת ה-TOP 100 של הנשים החזקות ביותר בקנדה ולקטגורית ה-TOP 100 של בעלי העסקים המרוויחים ביותר במגזין Chatelaine; פרס Pinnacle למצוינות ויזמות עסקית; אחת ממאה הנשים הכי חזקות ומשפיעות בקנדה; פרס מפעל חיים של רודיאו; פרס של אוניברסיטת מקגיל לניהול הישגים; זכתה בהוקרה בתואר דוקטור מאוניברסיטת קונקורדיה. פרס משמעותי נוסף הוא ההכרה בחברה שבניהולה - "Venture" כאחת מחמישים החברות המנוהלות בצורה הטובה והמוצלחת ביותר בקנדה במשך שלוש שנים רצופות.
סבא הושע
אברהם גנצוויך
אברהם גנצוויך (בפולנית: Abraham Gancwajch; 1902 – 1943) היה יהודי שפעל כמשתף פעולה עם הנאצים וסוכן הגסטפו בגטו ורשה. הנהיג קבוצת משתפי פעולה שנקראה "ה-13", שכונתה על ידי תושבי הגטו "הגסטפו היהודי" ועסקה בעסקי הברחות ושוק שחור תחת חסות השלטונות הנאצים.
ראשית דרכו.
אברהם גנצוויך נולד בשנת 1902 בעיר צ'נסטוחובה בדרום פולין. בצעירותו היה לעיתונאי בעיר לודז' והיה פעיל בתנועת "השומר הצעיר". לאחר מכן עבר לווינה בירת אוסטריה ושימש בה ככתב השבועון Gerechtigkeit (צדק) שבעריכת אירנה הרנד, שהייתה פעילה למען זכויות האדם ונגד האנטישמיות ומי שתוכר לימים כחסידת אומות העולם.
בשנת 1938, לאחר האנשלוס (סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית), חזר גנצוויך ללודז' בה הוציא לאור מגזין בשם Wolność (חופש) שנפוץ בקרב הקוראים היהודים.
בתקופת השואה.
ב-1 בספטמבר 1939 פרצה מלחמת העולם השנייה עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין ופולין נכבשה תוך חודש. כאשר לודז' נכבשה על ידי הנאצים נאסרו כל אנשי מערכת המגזין. גנצוויך לא נעצר והגיע לוורשה כפליט מלודז'.
בדצמבר 1940 הוא יסד את "המשרד למלחמה בנשך ובספסרות" שפעל בגטו ורשה לצדו של היודנראט וקיבל את הכינוי "ה-13" (ביידיש: "דאָס דרײַצענטל") על שם כתובת משרדיו ברחוב לשנו 13. המטרה המוצהרת שלו הייתה להסדיר ולאכוף מסחר הוגן, אבל למעשה היו חברי "ה-13" סוכנים של האס דה - שירות הביטחון של המפלגה הנאצית, ועסקו בעסקי הברחות ושוק שחור. הם זכו להטבות מפליגות על שיתוף הפעולה, כל עוד נזקקו להם הנאצים.