בשנת 1872 היה רוקפלר מעורב בשערוריית "חברת שיפור הדרום", יוזמה של תום סקוט מ"רכבת פנסילבניה" (PRR), שהבטיחה לרוקפלר הנחות והטבות סודיות. התוכנית נחשפה עוד בטרם הופעלה ועוררה מחאות קשות בקרב מזקקים אחרים, לא בשל ההטבות (שכן הטבות מיוחדות ניתנו על ידי כל חברות הרכבות למובילי מטען גדולים) אלא בגלל היותן סודיות, ועל כן לא נגישות לאחרים. צריך לציין, עם זאת, כי כאשר הציע קורנליוס ואנדרבילט, שעמד בראש "ניו יורק סנטראל", הנחה זהה לכל מי שיבטיח לו הובלה בהיקפים דומים, לא הייתה חברה אחרת שנענתה להצעה. דוגמה להשפעתה של חברת סטנדרט אויל על תעשיית הנפט הכוללת בארצות הברית היא שבשנת 1872 קנתה החברה 22 מתוך 26 חברות הנפט המתחרות לה באוהיו ובכך השיגה כמעט מונופול במדינה. בתוך עשור בלבד שלטה החברה בתשעים אחוזים מכלל תעשיית הנפט בארצות הברית וב-85 אחוזים מכלל תעשיית הנפט העולמית.
סטנדרד אויל המשיכה להתרחב ולרכוש דומיננטיות בשוק זיקוק הנפט, כשהיא מצרפת חברות נוספות בתחום זה, עמן נמנו גם כמה מן המובילים שבמוחים נגד תוכנית ההנחות, כמו צ'ארלס פראט והנרי ה. רוג'רס. אלה הפכו אחרי הצטרפותם לממלאי תפקידים מרכזיים בחברה. החברה החלה להתפשט גם לשאר העולם, תוך תחרות עזה עם האימפריה הרוסית, שבה התגלו בבאקו, לחופי הים הכספי, בשנת 1885 מרבצי נפט עשירים ואיכותיים בהרבה מכל אלו שהיו מצויים בארצות הברית. כמו כן, רוקפלר החל להשקיע בצינורות גז שהעבירו נפט בצורה יעילה וחסכונית בהרבה מרכבות. לאורך רוב הקריירה שלו, רוקפלר העביר תמיכה כספית למימון מערכות בחירות של מועמדים מטעם המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, בהם אישים כגון ויליאם מקינלי ונשיאים נוספים. בשנת 1892 מזקק עצמאי גילה מרבץ נפט מרכזי בטקסס. בתוך מספר חודשים התגלו מרבצי נפט אדירים בכל דרום מרכז ארצות הברית אשר העלו במהרה את הרווחים של סטנדרט אויל.
פירוק המונופולים.
התרחבותה המתמדת של סטנדרד אויל עוררה התמרמרות אצל מתחריה, במיוחד אלו שפשטו את הרגל בגלל חוסר יעילותם. הנרי דמרסט לויד, שאחיינו היה איש נפט כזה, כתב ספר בשם "עושר כנגד העם" (Wealth Against Commonwealth) בשנת 1894, בו גינה את רוקפלר. השפעה גדולה עוד יותר הייתה לספר "ההיסטוריה של חברת סטנדרד אויל" שכתבה אידה טַרְבֶּל, שאביה ואחיה היו מפיקי נפט מפנסילבניה שפשטו את הרגל. למעשה, אביה של טרבל, פרנקלין טרבל, הזהיר את בתו מפני פרסום הספר מחשש לתגובה מפני בנקים שנשלטו בידי רוקפלר. זאת לאחר ששנים קודם לכן פרנקלין טרבל הנהיג שביתה נגד חברת סטנדרט אויל.
בשנת 1904 החל נשיא ארצות הברית הפרוגרסיבי, תאודור רוזוולט, בקמפיין להביא לנפילת המונופולים של התאגידים הגדולים. תחילה פנה רוזוולט נגד חברת הביטחונות הצפונית, חברת החזקות שנוהלה בידי שני ענקי הרכבות הגדולים ביותר בארצות הברית, רוקפלר וג'ון פִּירְפּוֹנְט מורגן. מטרת החברה הייתה להשיג מונופול על כל מסילות הרכבת דרך שעברו בין הימות הגדולות ואזור הפסיפיק נורת' וסט. רוזוולט השתמש בחקיקת שרמן נגד התאגידים (על שמו של ג'ון שרמן) משנת 1890. החקיקה מתקופת ממשל בנג'מין הריסון העניקה לממשל הפדרלי סמכות לפרק כל תאגיד שהוא במצב שפעילותו פוגעת בפוריות מסחרית בשוק הכללי ומתנהלת ישירות נגד איגודי עובדים. דרך מחלקת המשפטים, רוזוולט הוביל לפירוק חברת הביטחונות הצפונית. בהמשך החל רוזוולט לפעול להקמת מחלקת המסחר והעבודה שמטרתה העיקרית הייתה לחקור תאגידים גדולים בנוגע ליחסיהם לאיגודי עובדים וחיזק את סמכויותיה של ועידת המסחר הבין-מדינית. בשנת 1905 בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע בהצבעה של 4 ל-5 שהממשל הפדרלי פעל נכונה בכך שהורה לפרק את חברת הביטחונות הצפונית.
הטיעון המרכזי של טרבל בסדרת המאמרים שהובילה לספר בין 1902 ו-1904 היה שרוקפלר ניהל את עסקיו ביעילות רבה, ניצל כל הזדמנות בשוק או חולשה של יריביו העסקיים, קנה את העסקים המפסידים בתחום והגביר את הצלחתו. האשמתה העיקרית הייתה שרוקפלר וסטנדרד אויל הצליחו יותר מכל מזקק אחר בהשגת הנחות בהובלת הנפט אחרי הזיקוק. הכתבות גררו תרעומת אזרחית נגד רוקפלר אשר בתורם הובילו לפגיעה במשפחתו. אשתו חטפה התקף שיתוק והוא עצמו, עקב מחלה לא מוכרת, איבד את כל שערו והפך תוך זמן קצר לקירח, מה שהוביל אותו להתחיל להשתמש בפאה. המחלה גם הובילה לכך שנשרו הגבות שלו והשפם שלו. במשך שנים הותיר לאזרחים לראות את ביתו כמעין מוסד ציבורי אך עקב התרעומת בנה גדר סביב הבית. נוסף על כך החל רוקפלר לישון עם רובה ליד מיטתו והעסיק שומרי ראש שהיו בצמוד אליו.
רוקפלר לא הגיב לתרעומת הציבורית ולכתבים של טרבל אודותיו מכיוון שהאמין כי תגובתו תגרור תסיסה אזרחית גדולה עוד יותר נגד סטנדרט אויל. בפועל, התרעומת הציבורית גדלה על כל מקרה. לאחר חקר הפעילות של חברת סטנדרט אויל במרבצי הנפט המרכז יבשתיים ויחסיה לגופים עצמאיים, הפוליטיקאי ג'יימס רודולף גרפילד (בנו של הנשיא לשעבר ג'יימס אברם גרפילד) נאם בפני בית הנבחרים נגד פעילותה של סטנדרט אויל. ב-6 ביולי 1907 העיד בפני בית המשפט בשיקגו בעניין הפעילות של חברת סטנדרט אויל ויחסיה למתחרים ולאיגודי עובדים. רוקפלר חיקה במהלך המשפט אדם סנילי למחצה כאשר התבלבל בין עובדות וטען כי אין ביכולתו לזכור אירועים שהתרחשו מספר שנים קודם לכן בלבד. פעם אחר פעם טען בפני השופט שירד מהנהגת החברה מזה יותר מעשור קודם לכן. השופט קבע שהחברה תיקנס בכמות המקסימלית לכל קרונות האספקה שהיו ברשותה באינדיאנה. הסכום מנה 29,240,000 דולר אמריקאי במחירים של אותה העת. שנה מאוחר יותר עלה התיק חזרה למשפט ושופט אחר ביטל את הענישה של קודמו. אף על פי זאת, הייתה זאת הפעם הראשונה ששופט העניש בצורה חריפה תאגיד אמריקאי.
בשנת 1909, לאחר הליכי חקירות ממושכות, ממשלת ארצות הברית טבעה את חברת סטנדרט אויל של ניו ג'רזי. מחלקת המשפטים הוציאה הצהרה רשמית לפיה טענה כי סטנדרט אויל הייתה למונופול שהשתמש באמצעים שונים כדי לנטרל יריבים כלכליים ולשמור על המעמד. הממשלה האמריקאית ניצחה במשפט וכאשר סטנדרט אויל הגישה עתירה לבית המשפט העליון, האחרון קבע כי החברה אשמה בפורום של תשעה שופטים, מתוכם רק אחד הצביע נגד ההחלטה.
טענות אלו נוספו לאווירה ה"אנטי-טרסטית" שהחלה גואה בארצות הברית החל בשנות התשעים של המאה התשע-עשרה והגיעה לשיא אחרי שתאודור רוזוולט בעל תדמית "שובר הטרסטים" הפך לנשיא ארצות הברית בשנת 1901. אף על פי שבמקביל, החל מסוף שנות התשעים, איבדה סטנדרד אויל בהדרגה את שליטתה, שצנחה ל-64 אחוז בלבד משוק זיקוק הנפט, ואף שלמעשה לא ניתן היה להראות כי המונופול בתחום הזיקוק גרם להיעלמות התחרות או לפגיעה בצרכנים (מחיר הנפט צנח בעקביות במהירות רבה ממדד המחירים הכללי), הורה בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1911, לאחר סיום המשפט של החברה מול הממשל, על פירוק החברה ל-34 חברות משנה. הידיעה הגיעה אל רוקפלר דרך טלגרף בעוד שיחק גולף עם כומר שכן. רוקפלר לא הופתע מהחלטת בית המשפט העליון והציע לכומר לקנות מניות אם ברשותו כסף חיסכון. לנוכח הפירוק של החברה, המניות שלה עלו במאות אחוזים. מתוך כלל המניות אחז רוקפלר ב-25 אחוזים וההליך המשפטי הוביל לכך שהונו הכלכלי הועצם פי ארבע.
רוקפלר עצמו פרש מעיסוק פעיל בחברה בשנת 1895, 16 שנים לפני כן, אף כי שימר את התואר הרשמי של נשיא עד שנת 1911.
שנותיו האחרונות.
עיקר פעילותו בשנים שאחרי פרישתו הוקדשה למעשי צדקה. ההערכה היא כי עד למותו תרם רוקפלר סכום של כחצי מיליארד דולר (שווה ערך לכ-70 מיליארד דולר בערכי המטבע של ימינו). רוקפלר גם העניק מתנות בערך רב לבני משפחתו, בעיקר בעשור האחרון לחייו, ובמותו בגיל 98, בשנת 1937 נותר בידיו רק חלק קטן מעושרו.
האסטרואיד שהתגלה על ידי מקס וולף, נקרא על שמו.
משפחתו.
רוקפלר נישא בשנת 1864 כאשר היה בן 25, ללורה סלסטיה (סטי) ספילמן, מורה מקליבלנד (1915-1839). לזוג נולדו ארבע בנות ובן: בסי (1866-1906), אליס (1869–1870) שמתה כעבור זמן קצר, אלטה (1871–1962), אדית (1872–1932) וג'ון ד. רוקפלר, הבן (1874–1960).
נכדו (מבנו ג'ון) היה סגן נשיא ארצות הברית ומושל ניו יורק, נלסון רוקפלר.
בעטיפה של ממתק
בעטיפה של ממתק הוא שמו של אלבומה השני במספר של להקת ההיפ הופ הישראלית "שבק ס'". האלבום יצא בשנת 1997 על ידי חברת התקליטים NMC בהפקת יוסי פיין.
שני הסולנים מירו וחמי אשר השתתפו באלבום הראשון של הלהקה עזבו את ההרכב, ובמקומם הצטרף הזמר נמרוד רשף. האלבום מתאפיין בסגנון יותר שחור מהאלבום הראשון והרבה יותר להיטי וקליט, כדי לפנות לקהל הצעיר שנמרוד רשף הביא איתו מערוץ הילדים.
האלבום בעצם מהווה את פריצת הדרך של הלהקה אל הקהל הרחב, והוא הקנה ללהקה פרסום רב ומעריצים רבים.
הלהיט הגדול מהאלבום הוא "תתקעו בחצוצרה" שמבוצע על ידי שבק ס ופישי הגדול. השיר יצא כסינגל והופק לו קליפ.
סעוד, מלך ערב הסעודית
סעוד בן עבד אל-עזיז בן עבד א-רחמאן (בערבית: سعود بن عبد العزيز بن عبد الرحمن; 12 בינואר 1902 – 23 בפברואר 1969) היה מלכה השני של ערב הסעודית (בשנים 1953–1964), ומנהיגו השבעה-עשר של בית סעוד.
חייו.
סעוד היה בנו השני של מייסד הממלכה, עבד אל-עזיז "אבן סעוד". לאחר שאחיו הבכור, נסיך הכתר טורקי , מת בגיל צעיר והותיר אחריו בן אחד, הנסיך פייסל בן טורקי , שלא נתפש כיורש ראוי משום שהיה עדיין ילד, שינה אבן סעוד את חוקי הירושה כך שלא תעבור מאב לבן, אלא בין האחים על פי מספר קריטריונים, כגון סדר הילודה, וכך מצא עצמו סעוד כיורש העצר הסעודי למרות שלא היה בן בכור.