המדיארים היו בתחילה עובדי אלילים. על אף שהנצרות הגיעה להונגריה עוד במאה הרביעית לספירה, בשלהי ימי האימפריה הרומית, הרי שגל הפלישות שהחל בימי נדידת העמים הגדולה הביא למקום שבטים עובדי אלילים, ובהם המדיארים. הנהגת המדיארים הייתה, בתחילה, הנהגה שבטית. ארפאד - אשר הוביל אותם מן המישורים שבין נהרות הדון, הוולגה והדונייץ, אשר בדרום רוסיה האירופית ובאוקראינה - היה מנהיג שבטי, אשר יש הסבורים כי היה שווה במעלה למנהיג נוסף, שכן שיטת המנהיגות הדואלית הייתה נהוגה באותם הימים בידי השבטים באזור זה. יורשיו של ארפאד החלו לקיים מלוכה באופן שראו בעמי המערב, ובתהליך איטי הפכו את השבטים המדיארים הפראיים למחצה לעם היושב על אדמתו, ומקיים את השיטה החברתית הפיאודלית ואת הנצרות.
נינו של ארפאד, גזה הראשון כבר נשא בתואר של מנהיג בלעדי של שבעת השבטים המדיארים. גזה (Géza) כפה את מרותו על שאר מנהיגי השבטים, קיבל על עצמו את הנצרות ב-975, והזמין לארצו מיסיונרים. יחד עם זאת, הוסיף גזה לסגוד, גם לאלים הפגאניים ומשהעירו לו על כך, התרעם ואמר, "אני איש עשיר, ביכולתי להקריב קרבנות להרבה אלים". גזה השיא את בנו אישטוואן הראשון (ידוע במערב כ"סטפן", או כ"שטפן") לגיזלה, ביתו של קיסר גרמניה. גזה התכוון ליצור בהונגריה ארץ דוגמת ארצות המערב, וציווה כי בנו אישטוואן (István) יהיה ליורשו. בכך סטה מן המסורת השבטית לפיה עם מות המלך, יורש אותו המבוגר שבבני משפחת המלוכה.
אישטוואן הראשון היה למייסדה של הממלכה ההונגרית. הוא הוכתר למלך ב-1000 לספירה. ב-1001 קיבל מן האפיפיור סילבסטר השני הכרה כמלך, ואת הסמכות למנות בישופים. האגדה ההונגרית אומרת כי בתחילה סירב לו האפיפיור, אך לאחר התערבותו של המלאך גבריאל שינה האפיפיור את דעתו. לציון אירוע זה מוצב ב"כיכר הגיבורים" בבודפשט, פיסלו של המלאך גבריאל. ב-1006 הצליח אישטוואן לייצב את כוחו אל מול מתחריו השבטיים, ואל מול גורמים שרצו לחבור לכנסיות המזרחיות באימפריה הביזנטית. אישטוואן ניסה להפוך את הונגריה למלוכה פיאודלית, חילק אותה למחוזות, והעמיד בראשם נציבים מטעמו. אישטוואן שלט ביד ברזל, אך הפיכת המדיארים לעם נוצרי מערב אירופי פיאודלי היושב על אדמתו לא הייתה קלה. הבישוף גלרט, אשר הוזמן על ידי אישטוואן מאיטליה על מנת להמיר את דתם של המדיארים לנצרות, נתפס על ידי עובדי אלילים, וגולגל בחבית, שבתוכה מסמרים, מגבעה נישאה בבודא אל נהר הדנובה. כיום נושאת הגבעה את שמו "גבעת גלרט".
התבססות והתרחבות.
יורשיו של אישטוואן המשיכו בדרכו, והפכו את הממלכה ההונגרית החדשה לממלכה חזקה ולכח מקומי שיש להתחשב בו. יורשים אלו, ובמיוחד קלמן, מלך הונגריה שכונה "קלמן בעל הספר" עמדו בפני פלישות של מלכים גרמנים, של אבירים העוברים בדרכם מזרחה במסגרת מסעי הצלב, ושל שבטים נודדים ובנוסף התמודדו עם מעצמות אזוריות אחרות על השליטה בבלקנים. דורות רבים נלחמו ההונגרים על השליטה בחבל דלמטיה עד שבלה השלישי, מלך הונגריה כבש את דלמאטיה במלחמה עם הרפובליקה של ונציה. בלה גם נישא לאחותו של פיליפ השני, מלך צרפת, ובכך חיזק את הידידות בין ההונגרים ובין המעצמות הקתוליות במערב. בתקופה זו נראתה הונגריה במערב כחזית המלחמה המשולשת נגד עובדי האלילים, נגד הטורקים והאסלאם ונגד הכנסיות המזרחיות. בשנים אלו הביסו ההונגרים את הממלכות הסלאביות הקטנות בדרום, והתרחבו לתחומי קרואטיה וסלובקיה, כמו גם לתחומי שליטתם של הסרבים והבולגרים.
ב-1217 החליט המלך אנדראש השני לצאת למסע הצלב החמישי. למימון המסע מכר שטחי אדמה רבים לאצילים הרמים, המכונים "מגנאטים", אשר זו הפעם הראשונה הופיעו ככח אחיד בעל עמדה משלו. עם שובו ממסע הצלב מצא אנדראש כי המגנאטים השתלטו על הממלכה, תוך שהם דוחקים בני מעמדות אחרים, ובמיוחד את האצולה הבינונית. אנדראש הוציא ב-1222 את "בולת הזהב" () - הצהרה מלכותית ששימשה מעין חוקה, בה קבע את הסדר הפיאודלי במדינה, סדר שהחזיק מעמד עד למאה ה-19. הבולה חילקה את אדמת הונגריה לאצילים, ונתנה להם זכויות אבסולוטיות באדמותיהם. האצילים והכמורה היו פטורים מתשלום מיסים לאוצר המדינה, והוקמה מועצת אצילים שייצגה אותם בפני המלך. הסדר זה נתן כח רב לאצולה על חשבון המלך, על אף שמטרתו הייתה לקשור את האצולה הסוררת בקשרי נאמנות למלך. כן גרם ההסדר להידרדרות במצבם של הצמיתים. הבולה כללה אף איסור על יהודים לשמש במשרות מסוימות, אם כי העניקה זכויות אוטונומיות כמעט למתיישבים הגרמנים בטרנסילבניה, שהובאו לשם על ידי מלכים הונגרים קודמים.
הפלישה המונגולית ותוצאותיה.
ב-1241 פלשו המונגולים להונגריה והביסו את צבאו של המלך בלה הרביעי ליד העיר מוהי, הסמוכה לנהר טיסה. המלך בלה הרביעי נמלט משדה הקרב והמונגולים המיטו חורבן על הונגריה, ולפי ההערכות הרגו בחרב כשליש מן האוכלוסייה. המונגולים נסוגו באותה שנה כאשר הגיעו הידיעות על מותו של אוגדי חאן, והותירו אחריהם ארץ חרבה. בלה הרביעי שב לשלוט בארצו ופתח במבצע ביצורים נרחב, שלווה בקולוניזציה מקיפה של חבלי ארץ בלתי מיושבים בגבולות הממלכה. בלה יישב בתחומי הונגריה את שבטי הקונים, ואף הזמין מתיישבים וסוחרים מגרמניה.
בניית הערים המבוצרות החדשות, וקו הביצורים החזק, גבתה מבלה מחיר כבד. הוא נצטרך לשם כך לעזרתם של המגנאטים, ואלו חיזקו את כוחם, עד כדי התערערות של השלטון המרכזי. באחרית ימיו של בלה, נאבק עמו בנו אישטוואן החמישי, מלך הונגריה, והכריח אותו למסור לו את אזור טרנסילבניה.
בימי יורשיו של בלה נחלש עד מאוד מעמד הכתר. בשנת 1290 נבחר אנדראש השלישי למלך אחרי מותו של המלך לסלו הרביעי. נגד אנדראש קמו לפחות שלושה טוענים לכתר - אלברכט מאוסטריה, מריה מהונגריה והרפתקן אחד.
אנדראש גירש את ההרפתקן מהונגריה ותוך שנה אילץ את אלברכט מאוסטריה לחתום הסכם שלום. אולם מריה מהונגריה וצאצאיה לא ויתרו על טענותיהם.
תומכיו העיקריים של אנדראש היו הבישופים ההונגרים ומשפחתו מצד אמו מוונציה. ראשי האצולה הקרואטית והסלבונית התנגדו לשלטונו.
במהלך שלטונו הייתה הונגריה שרויה באנרכיה מתמדת. בני המשפחות קסגי, צ'אק ואחרות שלטו באחוזותיהם הגדולות כשליטים אוטונומיים וכמעט כל שנה התקוממו נגד המלך.
עם מותו של אנדראש השלישי נכחד בית ארפאד ופרצה מלחמת אזרחים על הירושה שנמשכה יותר משני עשורים והסתיימה בניצחונו של קארוי רוברט (קארוברטו), נכד של מריה מהונגריה.
לאחר מכן.
לאחר שמונה שנות אינטרגנום, ב-1309 קיבלו את הכתר ההונגרי שליטים מבית אנז'ו עקב מלחמות פנימיות. בשלב זה החלו הפלישות העות'מאניות, אשר נהדפו על ידי הפטריוט ההונגרי הגדול, יאנוש הוניאדי, ב-1437. בנו של יאנוש, מתיאש הוניאדי היה הגדול במלכי הונגריה (מוכר גם כ"מלך הרנסאנס" ההונגרי) וכאביו, חיזקנה מאוד, מבחינה חיצונית ופנימית כאחת. תקופה זו, הייתה תור הזהב של הונגריה. בשלהי המאה ה-15, לאחר מותו של מתיאש כתוצאה מהרעלה, עלו לשלטון מלכי בוהמיה מבית יגלו. מלכים אלו איבדו את כל הישגי קודמיהם. מרד איכרים דוכא ב-1514, מלחמת אזרחים פרצה והניוון הפנימי של הממלכה קרא לפולשים מבחוץ. ב-1526 ניצחו העות'מאנים בקרב מוהאץ', והחלו מאה וחמישים שנות שלטון עות'מאני בהונגריה.
עוצר (שליט)
עוֹצֵר (במלרע) הוא שליט בפועל. במלוכה, עוצר מקבל בדרך כלל את השלטון בשל היעדרו של המלך, אי-יכולתו למלוך עקב נסיבות שונות, בדרך כלל בריאותיות, או מפאת גילו הצעיר של המלך החוקי. בפינלנד ובהונגריה, קציני צבא שימשו כעוצרים בהיעדרו של המלך, בעוד באיסלנד העוצר ייצג את מלך דנמרק כשליט המדינה עד שאיסלנד הפכה לרפובליקה בשנת 1944.
בסן מרינו, רפובליקה עצמאית המוקפת מכל עבריה על ידי איטליה, "הקצינים העוצרים" הם שניים שנבחרו להיות ראשי המדינה יחד.
בחבר העמים הפולני-ליטאי המלך נבחר לתפקידו בבחירות, מה שגרם לתקופות ביניים ארוכות ללא מלך. הפרימוס הפולני שימש אז כעוצר המדינה.
דוגמאות לעוצרים במדינות שונות.
הרשימה הבאה היא רשימה חלקית ביותר, ואינה כוללת, למשל, אנשים שכיהנו כעוצרים בזמן שהמלך החוקי היה בניתוח.
אוסביוס מקיסריה
אֵוסֵביוס איש קיסריה (ביוונית: Εὐσέβιος, סביבות 265/260 – 340/339; כונה גם "אֵוסביוס פמפילי", קרי: "אוסביוס חברו של פמפילוס") היה בישוף קיסריה ונחשב לאבי ההיסטוריה הכנסייתית בשל חיבוריו, המתעדים את ההיסטוריה המוקדמת של הכנסייה הנוצרית (בפרט חיבורו תולדות הכנסייה). היסטוריה מוקדמת יותר מאת הגסיפוס אותה מצטט אוסביוס, לא שרדה.
ביוגרפיה.
התאריך המדויק ומקום הולדתו אינם ידועים, ומעט ידוע על שנות צעירותו. הוא התחבר לפרסבטר (כומר) דורותיוס באנטיוכיה, וכנראה למד אצלו. ב-296 היה בארץ ישראל וראה את קונסטנטינוס שביקר בארץ יחד עם דיוקלטיאנוס. אוסביוס היה בקיסריה כאשר אגפיוס היה בישוף והתחבר עם פמפילוס מקיסריה, שאיתו למד כנראה את כתבי הקודש, בעזרת ה"הקספלה" של אוריגנס, והפרשנים שנאספו על ידי פמפילוס, בניסיון להכין גרסה מתוקנת של הטקסט.
ב-307 נאסר פמפילוס, אך אוסביוס המשיך בתוכניתם. הוא סיים את כתיבת ההגנה של אוריגנס, שאותה החלו לכתוב יחד, לאחר מותו של פמפילוס, ושלח אותה למרטירים במכרות של פאנו במצרים. אוסביוס נמלט לצור ולאחר מכן למצרים, שם סבל בתחילה מרדיפות ונאסר למספר חודשים.