בה בעת, האימפריה העות'מאנית עמדה על סף מלחמת אזרחים. המנהג בו הסולטאן הנבחר מוציא להורג את כל אחיו ובניהם הזכרים, גרם לנסיכים להכין לעצמם כוחות לקראת עימות פנימי, או מותו של באיזיט. הסכסוך העיקרי היה בין הנסיכים אהמט מושל אמסיה וסלים (לימים הסולטאן סלים הראשון), שהיה שליט נפת טרבזון. ב-1511 הפליג סלים מטרבזון, לקאפה שבחצי האי קרים, לאחר שזכה בתמיכת החאן הטטרי, נייד את גיסותיו אל מעבר לדנובה בדרישה מאביו להפוך למושל הבלקן. באיזיט לא רצה לצאת למלחמה בבנו ומתוך חשש ממרד שיעי באסיה הקטנה, נעתר לדרישת בנו ומסר לו את נפת הגבול סמנדריה (Smederevo - אזור העיר סמדרבו של ימינו). הווזיר הגדול עלי פאשה, שצידד באהמט במאבק הירושה, שלח חיל יניצ'רים לדכא את המרד השיעי, וסלים חשש שאם הווזיר ייצא מהעימות כשידו על העליונה, הוא ינקוט מהלך שיעלה את אהמט לשלטון. סלים וצבאו נעו לכיוון העיר אדירנה בה התגורר באיזיט, אך היניצ'רים נותרו נאמנים לסולטאן הזקן, ובתאריך 3 באוגוסט 1511, הובסו הפרשים הטטרים של סלים בידי כוחות הסולטאן, וסלים עצמו נמלט אך בקושי משדה הקרב ומצא מקלט בחצי האי קרים.
לאחר תבוסת סלים, נעו כוחותיו של אהמט לכוון איסטנבול וחסידיו נבלמו על ידי כוחות היניצ'רים בכניסה לחצר המלוכה בעיר. אהמט, אשר הבין שהיניצ'רים תומכים באחיו במאבק הירושה, הפעיל את גיסותיו נגד כוחות הסולטאן במערב אסיה הקטנה, תוך הכרזת מרד גלוי בו. כתוצאה מכך, הסכים באיזיט להחזיר את בנו השני סלים מהעיר קאפה שבחצי האי קרים, ומינה אותו שוב למושל סמנדריה. חשש כבד התעורר בחצר הסולטאן, שאהמט יכרות ברית עם השיעים בפרס, וחשש זה גרם ליניצ'רים לדרוש שסלים ינהיג אותם במערכה כנגד אהמט. הנסיך סלים, שמלכתחילה דרש פעולה תקיפה כנגד איסמעיל, זכה בתמיכת היניצ'רים וב-24 באפריל 1512, אילץ את אביו לוותר על כיסאו. הסולטאן בחר לפרוש לעיר הולדתו, דימוטיקה, אך בתאריך 26 במאי 1512, כשהיה בדרכו ליעד, הלך לעולמו. הוא הובא לקבורה באיסטנבול, שם הוקם מסגד גדול הנושא את שמו והקיים גם בימינו.
באיזיט השני ומפעל כתיבת ההיסטוריה העות'מאנית.
ב-1484, כאשר חזר באיזיט מהמערכה במולדובה, הוא ציווה לתעד בכתב את כל המסורות והסיפורים, שהיו עד אז מסורות שבעל פה, לגבי האבות המייסדים של הממלכה. רבות מהכרוניקות החשובות פורסמו לאחר נקודת זמן זו, עת בה ניסה באיזיט למצוא את המינון המתאים לפיוס בממלכה, לאחר שנות שלטונו הריכוזי והקשוח של אביו. מעשים אלה וכתבים רבים אודות חיי האבות הקדושים, אשר כללו את גרסתם העצמית של העות'מאנים לגבי ההיסטוריה של הכיבושים ולא של מקורות זרים, מצאו קהל קוראים אוהד, בעידן של התעוררות אידאולוגית שאפיינה את הממלכה העות'מאנית בסוף המאה ה-15. מתחילת המאה ה-15 ועד תחילת המאה ה-16, השיגו בית עות'מאן ומסדר הבקטשיה (Haci Bektaş), עליונות בתחומם, בה בשעה שפיתחו חזון היסטורי לגבי עצמם, ואשר אישר, ביאר והעניק לגיטימיות לעליונותם.
למעשה, שני ארגונים טענו לבעלות על העוצמה אשר הובילה לניצחון האסלאם על פני הנצרות המזרחית - הממלכה העות'מאנית ומסדר הבקטשיה. שני גופים אלו לא העלימו את הישגי העבר של האסלאם, אך הצליחו למצב את עצמם בעמדת עליונות בהתייחס לכוחות האחרים. שני גופים אלו החלו את דרכם בהרמוניה ושיתוף פעולה, אך סיימו אותה בשני קטבים מנוגדים, כאשר במאה ה-16, מסדר הבקטשיה, היה למייצג הבכיר של האנטי-עות'מאניות ולנקודת ייחוס לדתות שונות ותנועות דתיות פוליטיות, שמצאו את עצמן משני צידי המתרס. האידאולוגיה הדתית בתקופת באיזיט השני הפכה יותר למאגית או פולחנית מאשר אידאולוגית איסלאמית. בסוף המאה ה-15 עסקו היסטוריוני החצר במשימת האדרת האבות המייסדים כלוחמי קודש (ראזים), אף שכלל לא היו כאלה.
באיזיט והיהודים.
לאחר מות אביו מהמט השני, כאשר התפתח מאבק הירושה ופרצו מהומות כנגד פקידות הממשל בהקשר למדיניות חלוקת הקרקעות, תועדו התקפות כנגד הקהילה היהודית, בעיקר כנגד המשפחות האמידות. באיזיט היה מוסלמי אדוק ובראשית ימיו הוגבלו צעדיהם של היהודים והנוצרים ברחבי האימפריה בניגוד למדיניות הפתיחות שהנהיג אביו, והוא אף הוציא צו בו הורה לסגור בתי כנסת שנבנו באיסטנבול לאחר כיבושה על ידי אביו.
עם זאת, בהמשך כהונתו, נהנו היהודים מתקופת שלווה, אשר השליכה על השגשוג התרבותי והכלכלי. ב-31 במרץ 1492 בצו המלכים פרננדו השני ואיזבלה הראשונה גורשו יהודי ספרד וארבע שנים מאוחר יותר ב-24 במרץ 1497, גורשו יהודי פורטוגל. היהודים התיישבו בצפון אפריקה, בארץ ישראל ובסוריה ובאנטוליה. בהגיע מגורשי ספרד לשטחי האימפריה העות'מאנית, חל שיפור ניכר במצב התרבותי של הקהילות היהודיות ברחבי האימפריה, וגדולי המלומדים והמקובלים היהודיים של העת ההיא התגוררו עתה בשטחה. היהודים התיישבו בשלוש ערים מרכזיות, איסטנבול, אדירנה וסלוניקי, ומשם התרחבה התיישבותם לערים אחרות בבלקן כגון פלובדיב וסופיה שבבולגריה של ימינו. בתחילה הקימו לעצמם יהודי ספרד קהילות נפרדות, אך בהמשך הם השיגו עמדות כלכליות וחברתיות, והשפעתם על חיי הקהילות הוותיקות הייתה כה גדולה, עד שהם התערו בתוך הקהילות הספרדיות במרוצת השנים.
במקורות חיצוניים כמעט ולא מוזכר סיפור יהודי ספרד, וכשזה אכן מוזכר, מופיע הדבר בהקשר ההתרחבות מנסיכות לאימפריה עות'מאנית, בעלת פלורליזם אתני. באיזיט גילה חמלה כלפי המגורשים והפגין מדיניות שקולה ונבונה יותר מהנסיכים הנוצריים. בנוסף, לבקשת האמיר אבו עבדאללה, שלח באיזיט השני צי בפיקודו של קמאל ראיס להגן על אזור גרנדה. קמאל ראיס כבש את מאלגה ופשט על קורסיקה ובהמשך גם על פיזה. בין השנים 1490–1492 הובילו ספינותיו של קמאל ראיס, יהודים ומוסלמים אשר ביקשו להימלט מספרד, אל האימפריה העות'מאנית. חלק מהחוקרים טוענים, כי קשריו של באיזיט עם משה קפשאלי שהיה הרב הראשי של איסטנבול, הוכר כסמכות התורנית העליונה של כל הממלכה העות'מאנית והיה גם ידידו הקרוב של הסולטאן ושל אביו, סייעו בקליטת המגורשים ברחבי האימפריה .היסטוריונים אחרים טוענים כי באיזיט השכיל להבין שמגורשי ספרד, פורטוגל ומאוחר יותר נאפולי, הם בעלי ערך לממלכתו בשל היותם מלומדים ובעלי מקצוע. באיזיט לעג בפומבי להחלטתם של פרננדו ואיזבלה לגרש את היהודים. לאנשי חצרו נהג לומר שפרננדו אינו שליט נבון כלל ועיקר, מאחר שרושש את ממלכתו והעשיר את האימפריה העות'מאנית. באיזיט פרסם פירמאן לכל המושלים בנפות האירופאיות, המצווה עליהם לקבל את כל המגורשים לשטחיהם ולנהוג בהם בידידות, תוך איום בהטלת עונש מוות על כל מי שיפר הוראה זו. יש תיעוד לכך, שהיהודים לא רק הורשו להיכנס לשטחי האימפריה, אלא במקרים מסוימים סייעו להם להתיישב ואף הועברו אליהם פניות מצד גורמים רשמיים להגיע ולהתיישב בתוך האימפריה.
פקידיו של באיזיט אף סייעו לבעלי מקצועות שונים בהקמה ופיתוח מקצועם ועסקיהם, וכך, אחד מהחידושים הבולטים שהביאו עימם היהודים לתוך האימפריה העות'מאנית, היה הדפוס. ב-1493, שנה לאחר הגירוש, האחים שמואל ודוד אבן נחמיאס, ייסדו את בית הדפוס היהודי הראשון באיסטנבול. הם הביאו עימם מספרד מסגרות דפוס, שהיו בשימוש בית הדפוס הנודע באִישאַר, ואשר שמשו להדפסת ספרים בין השנים 1505–1509. ההגדה המצוירת הראשונה שראתה אור בדפוס, הודפסה באיסטנבול ב-1512. בנוסף, פיתחו ושכללו היהודים את תעשיית האריגים וצביעת הבדים באימפריה העות'מאנית. בתחילת המאה ה-16 מנתה הקהילה היהודית באיסטנבול 30,000 נפשות, והפכה לקהילה היהודית החשובה ביותר באירופה.
באיזיט בראי ההיסטוריה.
ההיסטוריון אבן כמאל, שהיה היסטוריון החצר, ציין שבאיזיט לא היה כובש גדול כאביו, אך דאג לייצוב ולגיבוש הממלכה שהוא יצר. תקופת יציבות ופיתוח זו יצרה את התנאים הנחוצים לתקופות הכיבושים שבאו לאחר מכן, בימי סלים הראשון וסולימאן הראשון. באיזיט פעל להכנסת מודרניזציה לצבאו על ידי חימוש מסיבי ברובים וכן בנה צי חזק. המודרניזציה של הצבא תרמה לניצחונותיו הגדולים של סלים הראשון כנגד איסמעיל מאיראן והממלוכים במצרים. בנרטיב ההיסטורי המערבי לא נהוג היה לייחס לתקופתו של באיזיט את ההילה של קודמיו וממשיכיו. ניקולו מקיאוולי (1469-1527), שהיה מדינאי ופילוסוף איטלקי בן העיר פירנצה, צוטט כאומר, ששליט נוסף כדוגמת באיזיט היה הופך את הכוח העות'מאני לבלתי מזיק לאירופאים וההיסטוריון הבריטי אדוארד שפרד קריזי (1812-1878) סיכם את תקופתו של באיזיט השני כשלטון חלש וחסר תהילה. עם זאת, היסטוריונים מאוחרים יותר כדוגמת פרדיננד שצ'ביל (1868-1954), ציינו שייתכן ובאיזיט הבין שעליו לייצב ולמסד את האימפריה שיצר אביו מהמט השני.
באיזיד הראשון
דניאל זיידמן
דניאל זיידמן הוא רופא ישראלי המתמחה ברפואת נשים ופריון.
זיידמן הוא בוגר בית הספר לרפואה על שם "הדסה" בירושלים והתמחה ברפואת נשים ופריון באגף הנשים והיולדות במרכז הרפואי שיבא - תל השומר. הוא עבר השתלמות בת שנתיים בכירורגיה של הפריון מטעם "החברה האמריקאית לפריון", המרכז הרפואי של אוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה.
זיידמן פרסם למעלה ממאתיים וחמישים מאמרים בנושא פריון, הפריה חוץ-גופית, כירורגיה אנדוסקופית מתקדמת ומיילדות.
הוא מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לבת ובן.
סלים השני
סלים השני (בטורקית עות'מאנית: سليم ثانى; בטורקית: II. Selim; 28 במאי 1524 − 12 בדצמבר 1574) היה הסולטאן האחד-עשר של האימפריה העות'מאנית ושלט בה מ-1566 ועד מותו ב-1574. הוא היה בנו של סולימאן הראשון ואשתו החוקית הורם סולטאן.