הים הפנימי נוצר כאשר לוח פרלון, לוח טקטוני עתיק, החל לעבור הפחתה תחת הלוח הצפון-אמריקאי במהלך הקרטיקון. ככל שהתכנסות הלוחות התקדמה, הליתוספירה הצעירה יותר ובעלת יכולת הציפה הגדולה ביותר של לוח פרלון שקעה בזווית שטוחה, תהליך המכונה "הפחתת גוש-שטוח" (flat-slab subduction). הלוח שהופחת בזווית שטוחה גרם מצד אחד לתהליך בניית הרים במרחק רב מהחוף (הרי הרוקי הדרומיים) ומצד שני הוא התחכך בבסיס הליתוספירה וגרר אותה אחריו כלפי מטה תוך יצירת מסדרון ארוך של אזור נמוך. שקע זה וגובה פני הים, שהיה בתקופת הקרטיקון גבוה יותר, אפשרו למים מאוקיינוס הקרח הצפוני בצפון לזרום דרומה וממפרץ מקסיקו לזרום צפונה ולהיפגש תוך הצפת המישורים המרכזיים, ויצירת ים שהתרחב והתכווץ במהלך הקרטיקון.
השלב המוקדם ביצירת הים החל באמצע הקרטיקון כאשר זרוע של אוקיינוס הקרח הצפוני חדרה דרומה מעל מערב אמריקה הצפונית, תוך יצירת ים מואורי (Mowry Sea), הקרוי על שם פצלי מואורי (Mowry Shales), תצורה גאולוגית עשירה בחומר אורגני. בדרום, מפרץ מקסיקו היה שלוחה של ים תטיס, שנפגש עם ים מואורי בשלהי הקרטיקון תוך יצירת נתיב מים רציף מצפון לדרום.
בשיאו השתרע הים הפנימי המערבי מהרי הרוקי במערב עד הרי האפלצ'ים במזרח, מרחק של כ-1,000 קילומטרים. המקום העמוק ביותר בים היה ככל הנראה בעומק של כ-800 מטרים בלבד, רדוד במונחי ימים אחרים. נהרות משני קווי פרשת המים יבשתיים התנקזו לתוכו ממזרח וממערב, תוך כדי מהילת מים מתוקים רבים במי הים והשקעת טין רב שנסחף במי הנהרות. נהרות אלו יצרו מערכות דלתאות לאורך חופיו הרדודים של הים. לאורך החוף המזרחי של הים שקעו מעט משקעים. לעומת זאת, הגבול המערבי של הים, היה בנוי משכבה עבה של משקעים שנסחפה מזרחה מחגורת האורגנזה הסוויירית (Sevier orogenic belt). קו החוף המערבי היה לכן בלתי יציב והשתנה כתלות בשינויים בגובה פני הים ובכמות המשקעים.
השקעה נרחבת של פחמה מעידה על כך שהים היה חמים וטרופי ובו שפע של אצות גירניות.
כמה פעמים במהלך הקרטיקון עבר הים הפנימי המערבי תקופות של אנוקסיה, שבהם המים בקרקעית הים היו נטולי חמצן ומי הים היו מחולקים לשכבות נפרדות.
בסוף הקרטיקון החל תהליך בניית הרים המכונה האורוגנזה הלרמידית שגרם להתרוממות גדות החול (שהפכו לאבן חול) והלגונות המלוחות והבוציות (שהפכו לפצלים) – הרצפים העבים של טין ואבן חול שנראים כיום בתצורת לרמי (Laramie Formation) כשבמקביל אגנים נמוכים ביניהם שקעו בהדרגה. הים הפנימי המערבי נחצה לשני חלקים לרוחב דקוטה הצפונית והדרומית ונסוג דרומה כלפי מפרץ מקסיקו. בשלב זה שבו הים הלך והתכווץ הוא מכונה לעיתים ים פייר (Pierre Seaway).
בתחילת הפלאוקן עדיין השתרעו חלקים מהים הפנימי המערבי על שטחים במורד נהר המיסיסיפי (Mississippi Embayment), תוך הצפת האתר שבו שוכנת כיום העיר ממפיס. התרחבות הים בתקופה מאוחרת יותר קשורה לרצף טאחס (Tejas sequence) מהקנוזואיקון, מאשר למאורע קודם האחראי לים הפנימי.
בעלי חיים.
הים הפנימי המערבי היה ים רדוד, שופע בבעלי חיים ימיים. תושבי הים הפנימי כללו זוחלים ימיים טורפים כדוגמת הפלזיוזאורים והמוסאזאורוס שגדלו עד לאורך של 18 מטרים. בעלי חיים ימיים נוספים כללו דמויי כריש כדוגמת קריטוקסירינה ואוכל הרכיכות הענק פטיכודוס (שמשערים כי היה באורך עשרה מטרים). ודגי גרם מתקדמים כולל "Pachyrhizodus", אנכודוס וקסיפקטינוס – דג באורך 5 מטרים, גדול יותר מכל דג גרם מודרני. בעלי חיים אחרים כללו חסרי חוליות כדוגמת רכיכות, אמוניטים, בלמניטים דמוי הדיונונים (ממחלקת סילוניות), ופלנקטון כולל קוקוליתופורידים שהפרישו טסיות גירניות שנתנו לקרטיקון את שמו (גיר ביוונית), חוריריות וקרנוניות.
הים הפנימי המערבי היה גם ביתן של העופות הקדומים כולל ההספראורניס חסר יכולת התעופה, שהיו לו רגלים חסונות לשחייה במים ונספחים קטנים דמויי כנפיים שנועדו להיגוי במים ולא לתעופה, והאיכתיאורניס דמוי השחפית, שניהם עופות בעלי שיניים. לצד האיכתיאורניס התעופפו בשמים פטרוזאורים גדולים דוגמת הניקטוזאורוס והפטרנודון. מאובני פטרנודון נפוצים מאוד וקרוב לוודאי שהיו בעל חיים מרכזי במערכת האקולוגית של פני השטח, אף שמאובנים אלו נמצאו רק במבואות הדרומיים של הים הפנימי.
הצדפות הענקיות "Inoceramus" ו-"Platyceramus" שכנו על קרקעית הים והשאירו מאחוריהם את הקונכיות המאובנות בפצלי פייר (Pierre Shales). לצדפות היו קונכיות עבות מרוצפות ב"מנסרות" של קלציט שהושקעו אנכית לפני השטח, תוך מתן ברק דמוי פנינה כשהצדפות היו בחיים. פלאונטולוגים העלו השערה שהגודל הענקי שלהם נבע מהצורך להסתגל למים החשוכים שעל הקרקעית. שטח הזימים הרחב יכול היה לאפשר להם להתמודד עם המים העניים בחמצן.
Bethanechol
היינץ קסלר
היינץ קסלר (בגרמנית: Heinz Keßler; 26 בינואר 1920 - 2 במאי 2017) היה איש צבא ופוליטיקאי מזרח גרמני. כיהן כרמטכ"ל צבא גרמניה המזרחית בשנים 1967 - 1979 וכשר ההגנה בממשלת מזרח גרמניה בשנים 1985 - 1989.
ביוגרפיה.
נולד בעיר לאובן שבשלזיה התחתונה (היום נמצאת העיר בתחומי פולין) למשפחת פועלים. הוריו נמנו עם תומכי המפלגה הקומוניסטית. לאחר עליית הנאצים לשלטון סולק היינץ קסלר מבית הספר בשל הדעות הפוליטיות של בני משפחתו. בשנת 1940 גויס לוורמאכט. שירת כמקלען בדיוויזיית חיל הרגלים ה-134. הדיוויזיה השתתפה בפלישה לברית המועצות ב-1941. ב-15 ביולי 1941 ערק קסלר מיחידתו ונכנע לחיילי הצבא האדום.
במהלך שהייתו במחנה השבויים בקזחסטן החל לשתף פעולה עם שוביו. יחד עם שבויים גרמנים נוספים ערך שידורי תעמולה בחזית בהם קרא לחיילי הוורמאכט להיכנע. ביולי 1943 היה בין מייסדי הוועד הלאומי למען גרמניה החופשית. עד לסוף המלחמה עבד בתחנת הרדיו של הוועד. בשנת 1945 הצטרף אל שורות המפלגה הקומוניסטית הגרמנית.
עם תום המלחמה עבר לשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה. בשנת 1946 מונה ליושב ראש הסניף הברלינאי של תנועת הנוער הגרמני החופשי. בשנת 1948 נבחר למזכיר הכללי של התנועה. בשנת 1950 נבחר לפרלמנט המזרח גרמני. באותה שנה הוא התמנה לראש מטה של המשטרה הלאומית האווירית, יחידה אווירית שהוקמה במסגרת המשטרה הצבאית המזרח גרמנית (היסוד לצבא של מזרח גרמניה). בשנת 1952 מונה קסלר למפקד המשטרה האווירית. בשנת 1955 הוא נשלח ללימודים באקדמיה צבאית של חיל האוויר הסובייטי במוסקבה. בספטמבר 1956, לאחר חזרתו ממוסקבה, התמנה קסלר למפקדו הראשון של לוּפְטשְטְרַייטְקְרֶפְטֶה (חיל האוויר של צבא העם הלאומי). בשנת 1967 הועלה קסלר לדרגת גנרל-אוברסט והתמנה לראש המטה הכללי. בינואר 1971 נפצע קסלר קשה בתאונת דרכים והיה במשך יותר משנה מאושפז בבית החולים, בתקופה זו סגנו, פריץ שטרליץ תיפקד כרמטכ"ל. קסלר לא התאושש לגמרי מפציעתו, לכן ב-1979 עזב את תפקיד הרמטכ"ל והתמנה לתפקיד קצין פוליטי ראשי של הצבא.
ב-3 בדצמבר 1985 מת באופן פתאומי היינץ הופמן, מי שהיה שר ההגנה של מזרח גרמניה במשך יותר מ-25 שנים. בעקבות מותו של הופמן מינה אריך הוניקר, מנהיג מזרח גרמניה, את קסלר לתפקיד. בנוסף לכך התקבל קסלר כחבר בפוליטבורו של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
בנובמבר 1989, בעקבות נפילת חומת ברלין, פוטר היינץ קסלר מתפקידו יחד עם שאר שרי ממשלת מזרח גרמניה.
לאחר איחוד גרמניה הועמד קסלר לדין באשמת רצח אזרחים מזרח גרמנים, שניסו לברוח למערב. ב-16 בספטמבר 1993 הוא נמצא אשם באופן עקיף במות האזרחים ונידון ל-7.5 שנות מאסר. בשנת 1998, לאחר שריצה 2/3 מתקופת מאסרו הוא שוחרר מהכלא.
Diclofenac
המרגל הישראלי בדמשק
המרגל הישראלי בדמשק או "המרגל הבלתי נתפס" (באנגלית: The Impossible Spy) הוא סרט דרמה אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 1987 ומספר את סיפור שליחתו של אלי כהן הישראלי לצמרת השלטונית הסורית בשנות ה-60. הסרט צולם בישראל ומשתתפים בו שחקנים ישראלים רבים.
רקע היסטורי.
אלי כהן (1924–1965) היה מרגל ישראל שנשלח על ידי המוסד ופעל בסוריה, עד שנלכד בידי כוחות המודיעין הסוריים והוצא להורג. הוא זכור, בישראל ובעולם, כאחד מגדולי המרגלים של ישראל, בכך שחבר לצמרת השלטון הסורי, והעביר מודעין לישראל בסתר במשך מספר שנים. לוי אשכול, ראש ממשלת ישראל בעת מלחמת ששת הימים, אמר כי "מעשיו של אלי כהן חסכו למדינת ישראל חטיבות רבות של חיילים, והמידע שהביא לפני מלחמת ששת הימים היה מידע שלא יסולא מפז, והביא לניצחון הגדול במלחמת ששת הימים".
האגודה הבין-לאומית של לוחמי אש
האגודה הבין-לאומית של לוחמי אש (באנגלית: International Association of Fire Fighters בראשי תיבות IAFF) היא איגוד מקצועי המייצג את הכבאים המקצועיים בארצות הברית ובקנדה.
הארגון הוקם בשנת 1918 ומסונף אל "ארגון העבודה האמריקאי" בארצות הברית ואל "קונגרס העבודה הקנדי". בסיסו של הארגון הוא בוושינגטון הבירה בארצות הברית, וחברים בו כ-300,000 חברים ועוד 3,200 נציגים מקומיים בארצות הברית וקנדה.
בשנים האחרונות פתח הארגון במגעים עם איגודי כבאות במדינות אנגלו-סקסוניות כגון: בבריטניה, באוסטרליה ובניו זילנד, בתוך כך מקווים בארגון להרחיב את שיתוף הפעולה עם ארצות נוספות כדי לחזק את מעמדו כארגון בין-לאומי.
כיום הארגון משמש אחד משירותי החירום הראשיים של צפון-אמריקה ביחד עם חוקים ועם ועדות מומחים העוסקים בתחום ומייעצים גם לגבי טיפול בחומרים מסוכנים. בנוסף עובדים בארגון גם צוותים רפואיים לעזרה ראשונה ופרמדיקים.
מוטוקרוס