שם ייחודי נוסף הוא שמן של שדרות ח"ן בתל אביב שהן ראשי תיבות שמותיו הפרטיים של חיים נחמן ביאליק בעוד שישנו בעיר גם רחוב ביאליק בו נמצא ביתו. בנוסף ישנה במרכז שכונת פלורנטין בעיר סמטה ששמה "אלוף בצלות" על שם אחת מיצירותיו.
רחובות בעלי שני שמות.
לעיתים, רחובות הנמצאים בגבול בין ערים שונות זוכים לשני שמות, אחד מעיר זו ואחד מעיר זו. כך, למשל, הרחוב שנמצא בגבול הרצליה-רמת השרון קרוי "רחוב אמנון ליפקין שחק" בצדו שבהרצליה ו"רחוב יבנה" בצדו שברמת השרון; הרחוב שעל גבול רמת גן-בני ברק קרוי "דרך ששת הימים" בצד של בני ברק ו"דרך אבא הלל" בצד של רמת גן; "רחוב הגבול" בצד בת ים (בעבר נקרא כך גם בצדו היפואי), ורחוב "שמחה הולצברג" שהוא גבול תחום השיפוט של תל אביב-יפו (התוחם את שכונת יפו ג').
מבנה שם הרחוב.
שם הרחוב יכול להכיל אחת מהקידומות הבאות: רחוב, כיכר, סמטה (למשל: סמטת רחל ברמת-גן), שדרת או שדרות (למשל: שדרות הנשיא בחיפה), משעול (למשל: משעול הגבורה בירושלים), דרך (למשל: דרך אלנבי), מבוא (למשל: מבוא אבא ברדיצ'ב בירושלים), מעלה (למשל: מעלה כפר עציון באפרת).
החלפת שם הרחוב.
לעיתים מוחלף שמו של הרחוב. לאחר פטירתו של דוד בן-גוריון הוחלף שמן של שדרות קרן קיימת בתל אביב, שבהן עמד ביתו של בן-גוריון, לשדרות בן-גוריון (והשם רחוב קרן קיימת ניתן לרחוב רשפון). סערה ציבורית התעוררה כאשר בבני ברק הוחלף שמו של רחוב הרצל (ליתר דיוק: שם מחצית של הרחוב) לרחוב הרב שך, משום שצעד זה נחשב לפגיעה בכבודו של הרצל. בעקבות אירוע זה תוקנה פקודת העיריות, ונקבע בה שלשינוי שמו של מקום ציבורי הקרוי על שם של אחד מגדולי האומה או שם שהוא בעל משמעות לאומית או ממלכתית, נדרש אישור של הממשלה או של ועדת שרים שהוסמכה לכך.
עם קום המדינה, הוחלפו שמותיהם של רבים מרחובותיה הראשיים של ירושלים, כדי שינציחו אישים ומפעלים מהמורשת היהודית והציונית. כך למשל הוחזר שמו של רחוב צ'נסלור לרחוב שטראוס (שנקרא עוד קודם להחלפתו לצ'נסלור על שמו של נתן שטראוס), רחוב הנסיכה מרי הפך לרחוב שלומציון המלכה, רחוב מליסנדה הפך לרחוב הלני המלכה ורחוב יוליאן שינה את שמו לרחוב דוד המלך. בשנות ה-70 הוחלף שמן של "שדרות האו"ם" בחיפה ל"שדרות הציונות", בתגובה להחלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, שהשוותה את הציונות לגזענות וכך קרה גם לרחובות שנקראו על שם האו"ם בירושלים (בשכונת קריית היובל) ובתל אביב.
גם בתל אביב הוחלפו שמותיהם של רחובות רבים, כשעד היום הוחלפו שמותיהם של למעלה ממאתיים רחובות.
כאשר רשויות, שיש בהן מספר רחובות ששמם זהה, מתאחדות. אז הרשות המאוחדת חייבת להחליף את השמות כדי שלא יהיה בה יותר מרחוב אחד עם אותו השם. כך כשתל אביב התאחדה עם יפו, שונה שמן של שדרות המלך ג'ורג' לשדרות ירושלים מפני שכבר היה בתל אביב רחוב המלך ג'ורג' (היה בה גם רחוב ירושלים, והוא שונה לשדרות הר ציון). מקרה דומה היה בשכונת בית וגן בירושלים, בה היה רחוב הרב קוק כאשר הייתה נפרדת משאר חלקי ירושלים, אולם כשהיא אוחדה עם שאר חלקי העיר הוחלף שם הרחוב ל"רחוב בית וגן" על מנת למנוע כפילות עם רחוב הרב קוק הנמצא בשכונת גאולה על יד הבניין הישן של ישיבת מרכז הרב. החלפה דומה נעשתה ב"רחוב הרב יעקב מאיר" בשכונה (על שם הרב יעקב מאיר), שהוחלף ל"רחוב הרב עוזיאל" (על שם הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל) כדי למנוע כפילות עם רחוב הרב מאיר בשכונת זיכרון משה.
שמן של שדרות ירושלים הוא דוגמה להחלפת שם רחוב בעקבות החלפת שלטון: בהתחלה, בזמן השלטון העות'מאני בארץ ישראל, נקראו השדרות ע"ש המושל של סוריה וא"י ג'מאל פחה ואילו בזמן המנדט הבריטי נקראו השדרות ע"ש המלך ג'ורג'.
שמות במגזר הלא-יהודי.
ביישובים הערביים בישראל, כמו גם ביישובי מיעוטים אחרים, לא נהוגים שמות רחובות. מקצתם קרויים על שם אישים ערביים, אך רוב הרחובות הם חסרי שם או ממוספרים. כך לדוגמה הרחובות הראשיים בדלית אל-כרמל נקראים '1', '2'. במספר יישובים מעורבים ניתנו שמות רחובות על שם אישים יהודים גם באזורים שבהם חיה אוכלוסייה ערבית, בהם רחוב חיים ויצמן בעכו, ורחובות נוספים ביפו, רמלה ועוד. בכפר כמא הרחובות קרויים על שמם של השבטים הצ'רקסיים וכן על אתרים חשובים במולדת הצ'רקסים בקווקז.
כיום ישנה פעולה למתן שמות רחובות ביישובים לא יהודיים. שמות רחובות פופולרים במגזר הלא יהודי הם א-סלאם (השלום), זייתון (הזית) ואלקודס (ירושלים). כך, ניתנו שמות רחובות בשפרעם, בית זרזיר ובג'סר א-זרקא. בנוסף ישנן יוזמות להשבת שמות ערביים לרחובות או שכונות שעד 1948 התאפיינו באוכלוסייה ערבית ושאחרי המלחמה התיישבו בהם יהודים. דוגמה לכך היא ברחוב ואדי ג'ימל, הרחוב המרכזי של שכונת עין הים בחיפה, שעד 1948 נודעה בשם ואדי ג'ימל. יוזמות דומות בחיפה מעוררות מחלוקת מטבע הדברים.
יהושע יוגל
לייב מורגנטוי
לֶייבּ מוֹרגנטוֹי (ביידיש: לײב מאָרגנטױ, לעיתים מארגענטוי) הוא שם העט של חנן לייב ספוז'ניק (ביידיש: סאַפּאָזשניק; 20 ביולי 1905, פינסק – 25 במאי 1979, חולון), עיתונאי ומשורר ילדים יידי פולני-ישראלי.
ביוגרפיה.
לייב מורגנטוי נולד בעיירה פינסק שבפלך מינסק, רוסיה (פולסיה; לאחר המלחמה בפולין) בשנת 1905, למשפּחה של בעלי מלאכה. הוא למד בּ"חדר מתוקן", ואחר כך בבית ספר יסודי בעברית וביידיש. כשהיה בן 13 עבד כשוליית-סנדלר ("ספוז'ניק" ברוסית פירושו סנדלר), והמשיך בלימודי הערב שלו.
עם הפלישה הנאצית לברית המועצות בשנת 1941, נמלט מורגנטוי לעומק ברית המועצות, נדד והיטלטל ברחבי המדינה, שהה בסמרקנד ואף הגיע למחנות סיביר. בּקיץ 1947, לאחר הרפטריאציה (שיבת הפולנים הגולים למדינתם), שב מורגנטוי לפולין, השתקע בעיר לודז' ועסק בעבודתו הספרותית. הוא כתב בפולנית, ברוסית, בעברית וביידיש.
ואף כתב מספר יצירות בתקופת השואה אשר מתארות את החיים בתקופה הזו מנקודת מבטו.
בשנת 1957 עלה מורגנטוי לישראל והשתקע עם משפחתו בעיר חולון.
נפטר בביתו שבשכונת ג'סי כהן בחולון באביב 1979, בשנה ה-74 לחייו.
הותיר אישה, בת ובן.
שיריו הראשונים של מורגנטוי הופיעו בעיתוני הילדים בפינסק ובווילנה. מאוחר יותר נדפסו שיריו בכתבי עת ועיתוני ילדים ביידיש בכל רחבי אירופה, אוסטרליה וישראל.
אחדים משיריו, כגון "עץ הכוכבים", הולחנו והושרו בפי זמרים ידועים, כגון חוה אלברשטיין, והפכו לשירי זמר מוכרים.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
לודוויג הגרמני
לודוויג (או לואי) הגרמני (הידוע גם כלואי ה-II, נולד בשנת 806 ונפטר ב-28 באוגוסט 876) היה בנו השלישי של לואי החסיד, קיסר האימפריה הרומית ואשתו הראשונה, ושימש כמלך בוואריה משנת 817 בעקבות חלוקת האימפריה על ידי אביו, וכמלך פרנקיה המזרחית (כיום שטח גרמניה) בעקבות חוזה ורדן בשנת 843 עד למותו.
משפחתו.
לודוויג נישא ב-827 לאמה, בתו של וולף, רוזן אלדורף, ולזוג נולדו שבעה ילדים:
לואי הגרמני
ג'ורה שנאן
אלטדורף
אלטדורף (בגרמנית: Altdorf, פירושו "כפר ישן") היא בירת הקנטון השווייצרי אורי ומרוחקת 55 ק"מ מהעיר לוצרן. הרשות מתפרסת על פני 10.23 קמ"ר, וממוקמת בגובה של 462 מטר מעל לגובה פני הים, על גדתו הימנית של נהר הרויס.
בעיר גרים (נכון לשנת 2002) 8757 תושבים, וצפיפות האוכלוסייה עומדת על 856 תושבים לקמ"ר. בשנת 1900 עמדה האוכלוסייה על 3117 תושבים, כולם קתולים ודוברי גרמנית.
היסטוריה.
אלטדורף זכתה לפרסום הודות לאירוע ההיסטורי מהמאה ה-14, שעל פי המסורת אירע בה. באירוע זה בשנת 1307, בעקבות עונש שקיבל מהשלטון האוסטרי הכובש, ירה הגיבור האגדי וילהלם טל בתפוח שהונח על ראש בנו. האתר בו התרחש אירוע זה, היה השוק המסחרי העירוני ומאז שנת 1895 מוצב, למרגלות המגדל העתיק שבמקום, פסל ברונזה המנציח את המעשה.
בשנת 1899 הוקם באזור תיאטרון, במטרה להציג את מחזהו המפורסם של פרידריך שילר "וילהלם טל". באותה שנה נחנכה דרך הכירכרות אשר קישרה בין אלטדורף לבין מספר יישובים מרכזיים בסביבה.
אז'ן לביש
אֶזֶ'ן מארֶן לַבּיש (בצרפתית: Eugène Marin Labiche ; 5 במאי 1815 - 23 בינואר 1888) היה מחזאי צרפתי, שכתב בעצמו ועם שותפים כמאתיים מחזות, רובם פארסות.
בשנת 1880 נבחר כחבר באקדמיה הצרפתית.
הטובים שבמחזותיו הם קומדיות העוסקות באופיים של אנשים אחרים, תוך התמקדות בצד המגוחך של אופיים. המחזות גדושים בסאטירה חברתית ובביקורת קומית על החברה הצרפתית ועל הבורגנים הצרפתיים של המאה ה-19. מחזותיו שופעים חשיבה, לא תמיד מעמיקה, אך מתוך תבונה, שכל ישר והומור שמבוסס על כושר הסתכלות מעולה והתבוננות בפרטים מצחיקים, ללא מרירות ומתוך יחס אנושי חם לכל אדם באשר הוא.
חייו.
אז'ן מארן לביש נולד בפריז במשפחה בורגנית מבוססת. אביו, בעל חנות מכולת סיטונאית, הקים מאוחר יותר בית חרושת לגלוקוז ביישוב ריאיי-מאלמזון, בפרברים המערביים של פריז.
לביש עשה לימודי תיכון ב"מכללת בורבון", שנודעה לימים כתיכון "קונדורסה" וסיים בשנת 1833 את מבחני הבגרות במגמת ספרות1833. באותה שנה נפטרה אמו והורישה לו אמצעים כספיים משמעותיים. מסיבה זו ומשום משיכתו אל הכתיבה היוצרת, לא הזדרז להירשם לאוניברסיטה. בשנת 1834 ערך, ברשות אביו, מסע לאיטליה יחד עם מספר חברים. (אחד מהם -אלפונס לבו, ששיתף פעולה איתו בכתיבה תחת כינוי העט "אלפונס ז'ולי").
בשובו כעבור חצי שנה מן הטיול, התחיל לימודי משפטים פרסם סיפורים קצרים במגזינים שונים. התחבר לאוגוסט לפראן (Auguste Lefranc) ולמארק מישל (Marc Michel) בהקמת צוות שיתוף לכתיבת מחזות תיאטרון. השלושה אימצו את שם-העט המשותף "פול דאנדרה" (Paul Dandré)