האוסטרלים האבורג'ינים השתמשו באוכרה במשך אלפי שנים. האוכרה שימשה לקישוט גופם, להגנה מפני השמש, למנהגי קבורה, לציורי מערות ושאר יצירות אומנות. כמו כן, הם שימרו עורות של בעלי חיים באמצעותה. באתרי קבורה שנחפרו באזור אגם מונגו במערב ניו סאות' ווילס, נמצאו עצמות צבועות אוכרה אשר תוארכו למועד הגעתו של האדם לאוסטרליה; אחד הממצאים המרשימים מהאתר הוא "" (LM3) שלד צבוע נתזים רבים של אוכרה אשר מתוארך לבן לפחות 32,000 שנה ואולי אף בן 60,000 שנה. פיגמנטים של אוכרה מצויים בשפע ברחבי אוסטרליה, במיוחד במדבר המערבי, בקימברלי ובארנהם לנד, ונמצאו באתרים ארכאולוגיים רבים. במוזיאון הלאומי של אוסטרליה יש אוסף גדול של דגימות של אוכרה מאתרים רבים ברחבי אוסטרליה.
ניו זילנד.
אנשי מאאורי מניו זילנד עשו שימוש נרחב באוכרה לצרכים פונקציונליים ומסורתיים. הם ערבבו אוכרה עם שמן כרישים ובתערובת צבעו את בתיהם ואת ה (waka taua), סירות הקאנו ששימשו אותם ללחימה. הצביעה מנעה את ייבוש עץ הסירות והבתים והגנה עליהם. אנשי המאאורי, בעיקר הנשים, מרחו אוכרה על פניהם להגנה מפני חרקים. מריחת האוכרה על הפנים ועל הגוף התרחשה גם כחלק מטקס קבורה, ככל הנראה באופן סמלי מסורתי. כדי לייצר את אבקת האוכרה, הם כתשו גושי אוכרה מוצקים שמצאו על גבי משטחי אבן שטוחים.
צפון אמריקה.
השימוש באוכרה קשור קשר הדוק לאנשי הבאוט'וק (), העמים הילידיים של צפון אמריקה. הבאוט'וקים צבעו את גופם ואת כל חפציהם באוכרה אדומה – חצים, קשתות, סירות קנו ועוד. לרוב, הם ערבבו את האוכרה עם שומן איילים. תערובת זו הקנתה להם הגנה מפני השמש ומפני חרקים. השימוש הנרחב שלהם באוכרה הוביל את האירופאים הראשונים שהגיעו ליבשת לכנותם "אינדיאנים אדומים". שימוש באוכרה היה נפוץ גם בקרב ה. בחפירות ארכאולוגיות שנעשו ב נמצאו קברים של למעלה ממאה פרטים עם עדויות לשימוש באוכרה. גם בקנדה ובארצות הברית נמצאו עדויות לשימוש באוכרה המתוארכות ל-100–400 לפני הספירה. גם שם ניתן לראות שימוש באוכרה לצורכי צביעת הגוף.
ישראל.
ממצאי אוכרה התגלו גם בכמה אתרים ארכאולוגים בארץ. לדוגמה, במערת-אל ואד התגלתה שכבה נאטופית עשירה בכלי צור, כלי כתישה ושרידי אוכרה. כמו כן נמצאו שלוש קבורות אדם, הראשונות שנמצאו בכרמל, וקצה ידית מגל מגולפת בדמות ראש חיה – העדות הראשונה לאמנות פרה-היסטורית במזרח הקרוב. מאסף האוכרה של אל-ואד כולל 49 דוגמאות, מתוכן 37 דוגמאות המטיטיות ו-12 דוגמאות גאתיטיות. שרידי אוכרה נמצאו גם על שישה עליי בזלת.
באתר הנאטופי עינן אשר נמצא בבקעת החולה נמצאו עשרות שלדים, מבני מגורים, חפצי אומנות וכן כלי בזלת וכלי צור, שעל אחדים מהם נתגלו שרידי אוכרה אדומה. מאסף האוכרה של עינן כולל 33 דוגמאות שמתוכן 29 דוגמאות המטיטיות וארבע דוגמאות גיאתיטיות.
במערת היונים והטרסה, הממוקמות על הגבול שבין שפלת החוף של הגליל המערבי לבקעת בית-הכרם, נמצא מאסף אוכרה גדול הכולל 66 דוגמאות, מתוכן 60 דוגמאות המטיטיות ושש דוגמאות גיאתיטיות. בנוסף, במערת היונים נמצאו מספר פריטים עם שרידי אוכרה: שלוש מכתשים מבזלת, 15 עליים (12 מבזלת ושלושה מגיר) ו-11 פריטי צור.
בשלושת האתרים, מערת אל-ואד, עינן ומערת היונים והטרסה נמצא אחוז גבוה של תחמוצת ברזל המטיטיות לעומת אחוז נמוך של תחמוצות ברזל גאתיטיות.
במערת קפזה הנמצאת לרגלי הר הקפיצה, נמצאו קברים של אדם מודרני ובתוכם קרני איל. על העצמות הקבורות נמצאו שרידי אוכרה אדומה.
רנסאנס.
ברנסאס חלה התקדמות משמעותית בטכניקות הציור והצביעה. עדיין, מרבית הצבעים שהיו בשימוש היו פיגמנטים מינרליים. פיגמנטי אוכרה צהובים ואדומים היו בשימוש נרחב בציורי לוחות ופרסקאות. הצבעים השתנו מאוד מאזור לאזור, כתלות בהרכב החימר. באזורים מסוימים חימר האוכרה היה עשיר לימוניט ובעל גוון צהבהב ובאחרים עשיר בהמטיט אדמדם. בפוזואולי שליד נאפולי האוכרה הייתה בגוון ורוד סלמון, ואילו הפיגמנט מטוסקנה הכיל מנגן, שהפך אותו לחום אדמדם כהה ששמו 'טרה די סיאנה', או 'אדמת סיאנה'. את צבע האוכרה הפרידו מחול ומהחומרים האורגניים שבקרקע (רקבובית/הומוס) באמצעות ערבוב של התערובת החולית עם מעט מים. החול שקע מטה בעוד החומרים האורגניים צפו בהדרגה. לאחר שנוקו מיתר החומרים, המים הצבועים שנותרו הכילו את האוכרה יובשו והתקבלה אבקת אוכרה. היה צורך לחזור על פעולת ההפרדה מספר פעמים.
היסטוריה מודרנית.
תהליך ההפקה התעשייתי להכנת פיגמנט האוכרה פותח על ידי המדען הצרפתי ) בשנות ה -1780. אסטיר שגדל ברוסיון שבמחוז פרובאנס, הוקסם מצוקי החימר האדום והצהוב שבאזור. הוא המציא תהליך עיבוד בו ניתן להפיק את פיגמנט האוכרה בכמויות גדולות. תחילה הוצא החומר מאזורי משקעים פתוחים או ממכרות. החימר הגולמי הכיל כ -80% עד 90% חול ו -10% ל -20% אוכרה. אחר-כך שטף את החימר כדי להפריד בין גרגרי החול מחלקיקי אוכרה והותיר את המשקעים באגנים גדולים, בכדי למקסם את הפירוד. לאחר מכן יובשו המים, והאוכרה היבשה נחתכה ללבנים, רוסקה, סוננה, וסווגה לפי צבע ואיכות.
האוכרה באיכות הטובה ביותר הייתה שמורה לשימוש אמנים. אוכרה מרוסיון הייתה יצוא צרפתי חשוב עד אמצע המאה ה -20, והייתה נפוצה באזורים הכפריים של אירופה. בצבעים שהופקו מהאוכרה שיוצאה נעשה שימוש הן בקרב אמנים והן לצורך צביעת בתים. כמו כן, אוכרה שימשה לצורך חיטוי פצעים והיוותה מרכיב חשוב בתעשיית הגומי המוקדמת.
היצוא הצרפתית פסק כאשר השווקים הגדולים קרסו בשל המהפכה הרוסית ומלחמת האזרחים בספרד. כמו כן החלה תחרות בשוק בשל כניסת פיגמנטים סינתטיים חדשים. המכרות ברוסיון נסגרו, אם כי הייצור של פיגמנטי אוכרה טבעיים נמשך במכרות בקפריסין ובאתרים אחרים. אמנם השימוש באוכרה אינו נרחב כפי היה בתקופות הקדומות, אך גם כיום נעשה בה שימוש בקרב אוכלוסיות מסוימות כמו אנשי ההימבה ואנשי המסאי שבאפריקה.
פאודורה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (1890–1972)
פאודורה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (; 29 במאי 1890 - 12 במרץ 1972) הייתה נסיכת סקסוניה-מיינינגן, ואשתו של וילהלם ארנסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
ביוגרפיה.
פאודורה נולדה ב-29 במאי 1890 בעיר קאסל שבקיסרות הגרמנית. אביה היה פרידריך יוהאן, נסיך סקסוניה-מיינינגן, בנו של גאורג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן ואחיו של ברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה-מיינינגן. אמה הייתה אדלייד, רוזנת ליפה-ביסטרפלד בתו של ארנסט השני, רוזן ליפה-ביסטרפלד ואחותו של לאופולד הרביעי, נסיך ליפה (השליט האחרון של נסיכות ליפה).
ב-14 בינואר 1910 התחתנה פאודורה עם וילהלם ארנסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, אשר התאלמן זמן קצר קודם לכן מאשתו הראשונה קרולינה, נסיכת רויס-גרייץ, ונולדו להם 4 ילדים. פאודורה הייתה מאוד אהובה על נתיניה, בשל עזרתה לנזקקים ופעולות הצדקה שלה. ב-9 בנובמבר 1918 נאלץ וילהלם ארנסט לוותר על כסאו, בעקבות התבוסה במלחמה והמהפכה הגרמנית שהתחוללה בעקבותיה. מכיוון שהיה שליט שנוא על תושבי הדוכסות, עקב התנהגותו הגסה, שמחו מאוד התושבים על התפטרותו. וילהלם ארנסט ופאודורה ברחו עם משפחתם לאחוזת המשפחה בהיינריכאו שבשלזיה, שם וילהלם ארנסט מת ב-24 באפריל 1923. לאחר מותו עברה פאודורה להתגורר בפרייבורג, שם מתה ב-12 במרץ 1972.
משפחתה.
ב-4 בינואר 1910 התחתנה פאודורה עם וילהלם ארנסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
פרסי הקהל לקולנוע &quot;אפריקה מג'יק&quot;
פרסי הקהל לקולנוע "אפריקה מג'יק" (באנגלית: Africa Magic Viewers' Choice Awards או AMVCA) הוא טקס פרסים שנתי מטעם ארגון "Multichoice", חברת הטלוויזיה הגדולה באפריקה. הפרס מעניק הכרה להישגים יוצאים דופן בתחומי הקולנוע והטלוויזיה. טקס הבכורה של הפרס אירע בלאגוס, ניגריה, ב-9 במרץ 2013, ושודר בשידור חי בלמעלה מ-50 מדינות. מועמדים לפרסים היו סרטים ותוכניות טלוויזיה מהשנה הקודמת.
קטגוריות.
בשנת 2018 הוענקו פרסים בקטגוריות הבאות:
פיג'ו סוג 7
פיג'ו סוג 7 (בצרפתית: Peugeot Type 7) היא מכונית קטנה ופתוחה, (קבריולה) מסוג "Runabout (car)" , מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1894–1897.
יוצרו 32 יחידות. עד שנת 1897 נמכרו 25 יחידות.
יחסי בולגריה–וייטנאם
יחסי בולגריה–וייטנאם הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הבולגרית לבין הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם.
היסטוריה.
שתי המדינות כוננו את יחסיהן ב-8 בפברואר 1950. בשנת 2006, ממשלת בולגריה אישרה הסכם לתוכנית בתחום הבריאות עם וייטנאם. התוכנית בת השנתיים כללה שיתופי פעולה רפואיים באזורים ובמגזרים רבים, בעיקר במערכת הבריאות הציבורית, ביטחון המזון וחינוך רפואי. התוכנית יצאה לפועל בשנת 2007 והסתיימה בשנת 2009.
גנרל-לוטננט
אסתר ברלי-יואל
אסתר ברלי-יואל (ידועה גם כאסתר ברלין-יואל, 2 במאי 1895 - 7 במרץ 1972, כ"א באדר תשל"ב) הייתה אמנית וגרפיקאית. עיצבה את סמל העיר חיפה, וסמל העיר חולון.
ביוגרפיה.
אסתר אלזה יואל נולדה בהמבורג, גרמניה ב-2 במאי 1895.
בין השנים 1915–1920 למדה בבית הספר הגבוה לאמנויות חזותיות של המבורג .
לאחר מכאן עברה לברלין בשנת 1920 והשתלמה אצל אלכסנדר ארכיפנקו בזמן שהותו בברלין והצייר לודוויג מיינדנר בבית הספר הגבוה לאמנויות בברלין עד לשנת 1923.
בשנת 1922 התחתנה עם חיים ברלין, ובסוף 1923 נולד בנם, דן. בשנת 1925 עלו שלושתם ארצה. הזוג התגרש בשנת 1930.
בעקבות הרצון החברתי לעברת את שם המשפחה, שינתה את שמה לאחר הגירושים לברלי-יואל.