הקרב על איקיקה (בספרדית: Batalla de Iquique) הוא קרב ימי שהתרחש ב-21 במאי 1879 במהלך מלחמת האוקיינוס השקט בין צ'ילה לפרו. הקרב הפך לאחד הקרבות הסמליים ביותר במלחמה, בעיקר בשל נפילתו ההירואית של הקפטן הצ'יליאני ארתורו פראט והמחווה של האדמירל הפרואני מיגל גראו שהציל את הצוות הצ'יליאני והחזיר את גופתו של פראט לצ'ילה.
רקע.
מלחת הוא מחצב שהיה יקר ערך בסוף המאה ה-19 ונפוץ במדבר אטקמה שבצפון צ'ילה. הכרה בערכה הכלכלי הרב של המלחת גרמה לסכסוכי גבול בין צ'ילה, פרו ובוליביה ולפרוץ מלחמת האוקיינוס השקט (1879-1883). במהלך השנה הראשונה למלחמה, ריכז הצי הצ'יליאני את מאמציו בהרס הצי הפרואני. זאת מתוך מטרה לסייע לצבא היבשה לכבוש שטחים בוליביאנים ופרואנים על ידי הנחתת כוחות מהים והטלת הסגר ימי על הנמלים.
במהלך מאי 1879, ספינות הקרב הצ'יליאניות העיקריות נשלחו אל עבר הנמל הפרואני קייאו כדי להרוס את הצי ששהה בו. באותו זמן, שתי ספינות עץ ישנות של הצי הצ'יליאני: הקורבטה "אסמרלדה" תחת פיקודו של ארתורו פראט והסקונר "קובדונגה" תחת פיקודו של קרלוס קונדי נשארו כדי להטיל הסגר ימי על הנמל הפרואני איקיקה.
אולם, בזמן בו הצי הצ'יליאני מצפין לעבר קייאו, שתי ספינות משוריינות של הצי הפרואני ירדו דרומה מקייאו מבלי להתגלות. היו אלה המוניטור "וואסקר" בפיקודו של אדמירל מיגל גאראו והפריגטה המשוריינת "אינדפנדסיה" בפיקודו של חואן גיירמו מורה.
מהלך הקרב.
בבוקר 21 במאי 1879, התצפיתן על תורן ה"קובדונגה" זיהה שתי ספינות מגיעות מצפון. היו אלה ה"אינדיפנדסיה" וה"וואסקר" הפרואניות. הודעה הועברה לספינה הצ'יליאנית השכנה - ה"אסמרלדה", ומפקדה, קפטן פראט, הורה לטעון תותחים ולהיערך במבנה. הוראה ניתנה ל"טרנספורט לאמאר" לסגת והיא הרימה דגל ארצות הברית ונמלטה.
הקרב הימי החל. השריון של הספינות הפרואניות מנע פגיעתן על ידי הספינות הצ'יליאניות. במהלך הלחימה, איבדה ה"אסמרלדה" אחד ממנועיה והאטה את מהירותה ל-2 קשרים בלבד (3.7 קמ"ש). ה"אינדפנדסיה" רדפה את ה"קבודונגה" עד שברחה.
כאשר הוא לבדו, עם מנוע הרוס, נשא קפטן פראט נאום קצר בפני אנשיו. פראט טען שלעולם לא ייכנע לאויב ושהוא בטוח שאם ימות, חייליו ינהגו כמותו. לאחר מכן, הורה פראט למקם את ה"אסמרלדה" בין הספינה הפרואנית "וואסקר" לבין הנמל עצמו. במעשה זה, מנע מקפטן גראו, מפקד ה"וואסקר", לירות לעברו מבלי לפגוע בנמל הפרואני. גראו נאלץ לירות בזווית גבוהה. בשל חוסר הניסיון של צוותי התותחנים, רב היריות החטיאו. במקביל, ירתה גם ה"אסמרלדה" לעבר ה"וואסקר", אולם לא היה די בכוח האש שלה כדי לגרום לנזק של ממש.
גראו, שקיבל מידע על מיקוש ימי בקרבת הנמל, החליט שלא להתקרב יותר. בינתיים, סוללות התותחים של הנמל החלו לירות לעבר הספינות. ה"אסמרלדה" לא ספגה נזק מבני, אך אנשי צוותה החלו להיפגע ופראט נאלץ להתרחק מהנמל. כאשר זז פראט, הבין גראו כי אין מוקשים במים והחל לנסות לנגח את האסמרלדה עשוית העץ. גראו, אשר ביקש להימנע משפיכות דמים מיותרת, קרא לפראט להיכנע. כשזה סירב, הורה גראו לשבות אותו בחיים.
עם פגיעת ה"וואסקר" ב"אסמרלדה", הורה פראט לנסות לעלות ולהשתלט על ה"וואסקר". בשל המהומה רק שני מלחים שמעו את הפקודה ובמהלך הניסיון לעלות על הספינה הפרואנית פראט נפגע בברכו, המשיך והרג קצין פרואני, ולבסוף נפגע ממכת גרזן בראשו.
הניגוח הפרואני השני, נתקל בניסיון של 11 מלחים צ'ילאנים לתקוף את ה"וואסקר" בהנהגתו של איגנאסיו סראנו, אשר נהרג גם הוא. ניגוח אחרון נוסף, הוביל לשקיעתה של ה"אסמרלדה" במימי מפרץ איקיקה.
חרף נסיונותיה של ה"וואסקר" לחלץ את ניצולי ה"אסמרלדה" השוקעת, רק 62 מתוך 197 אנשי צוותה שרדו. מלח פרואני אחד נהרג אף הוא, ו-7 נפצעו. עם תום הקרב, הובל פראט הפצוע אל תאו של גראו, שם שאל אותו גראו אם הוא מעוניין למסור משהו לאשתו שבצ'ילה. פראט שאל למצבה של ספינתו ומת. מאוחר יותר, העביר גראו את גופתו של פראט לצ'ילה. בנוסף, העביר את יומנו של פראט, חרבו וחפציו האישיים לאלמנתו.
בינתיים, ה"קובדונגה" המשיכה להימלט מה"אינדפנדסיה" אשר בעקבותיה. מרדף זה הוביל לקרב הימי של "פונטה גרואסה". קרב שהסתיים בטביעתה של הספינה הפרואנית. קרב זה הוא חלקו השני של הקרב על איקיקה, אולם מתייחסים אליו במקורות רבים כאל קרב נפרד.
תוצאות הקרב.
הקרב הימי על איקיקה היה לניצחון טקטי פרואני. המצור על איקיקה הוסר והספינות הצ'יליאניות עזבו את האזור. בקרב "ההמשך" בפונטה גרואסה, פרו איבדה את ה"אינדפנדסיה". מחירם האסטרטגי של שני הקרבות היה גבוה. צ'ילה הפסידה בקרב על איקיקה ואיבדה ספינת עץ ישנה, ואילו פרו איבדה בקרב על פונטה גרואסה את אחת הספינות החזקות שהיו ברשותה. אובדן ה"אינדפנדסיה" השאיר את ה"וואסקר" להילחם לבדה מול הצי הצ'יליאני כולו.
מותו של קפטן פראט היווה השראה לאלפי צ'יליאנים צעירים להתגייס לצבא. גיוס נרחב זה וההישג בקרב על פונטה גרואסה נחשב לאחד הגורמים לניצחונה של צ'ילה במלחמה.
שנים לאחר מכן, דמותו של פראט הפכה כה פופולרית עד כי בעיתונות בצ'ילה החלו לדבר על "פראטריוטיזם" כסוג של פטריוטיות והוא הפך גיבור לאומי בצ'ילה.
עד היום, מצוין בצ'ילה 21 במאי כיום לציון הקרב על איקיקה.
ניגוני מירון
ניגוני מירון הוא כינויים של ניגונים המנוגנים מדי שנה במירון בעת הילולת רבי שמעון בר יוחאי בל"ג בעומר על ידי כליזמרים.
היסטוריה.
מנהג השמחה והשירה בל"ג בעומר מקורו בסיפור אודות האר"י שהביא את ילדו בן השלוש ל'חלאקה' ביום ל"ג בעומר במירון ורקד עם תלמידיו בחצר המערה. מאות אלפי אנשים נוהגים לעלות להר מירון בל"ג בעומר כדי להשתתף בהדלקת המדורה על גג המערה ולהתפלל על קברו של רבי שמעון בר יוחאי. התפילות נערכות במערת הרשב"י, והריקודים נערכים בחצר המערה במקום שלפי המסורת רקד האר"י. עם השנים השתרשו ניגונים רבים שמושרים בעיקר בל"ג בעומר במירון וכונו ניגוני מירון.
מקורות הניגונים הם רבים: מחצרות חסידיות ממזרח אירופה, מלחנים שמקורם בתיאטרון היידיש והובאו על ידי העולים, ניגונים צועניים או ברוח צוענית מרומניה, מולדובה ומארצות הבלקן בעיקר מבולגריה וניגונים דרוזיים.
המנגנים המפורסמים משנות קום המדינה היו יצחק "שפילער", שמעון "קלינטער", אריה לייב ואברהם סגל (אברום קרלינט'ר). הנוהג היה שהעולים היו מבקשים מהכליזמרים לנגן ניגון ובתמורה היו מעניקים להם מטבע כשכר. חלק מהניגונים מכונים על שם מי שהיה מבקש בשנים עברו לנגנם כמו למשל: ניגונו של ר' ישעיה אשר זעליג מרגליות (המוכר גם כשיר 'משה אמת'). בתקופה זו התבלטו גם המזמרים והרוקדים כמו ר' זושא ברנדויין, ר' אברהם לייב זילברמן ובנו ר' בערל, ר' אשר זעליג מרגליות ועוד.
כיום אין מנגנים קבועים וכל מי שיודע לנגן יכול לעלות לבמת התזמורת בחצר המערה, שם מנגנים חוץ מניגוני מירון גם ניגונים חסידיים.
מלבד ההדלקה התפילות והחגיגות על ציון רבי שמעון בר יוחאי, מתקיימת הדלקה ונגינה על קבר רבי יוחנן הסנדלר. מנהג זה נוצר כדי לא לבייש את רבי יוחנן הסנדלר שלא מגיעים לקברו שעה שעשרות אלפים מגיעים לקבר רבי שמעון. חגיגה זו מתחילה בשעות הצהריים של ערב ל"ג בעומר עם תהלוכת הכנסת ספר תורה מצפת למירון, מסורת צפתית עתיקה, במהלכה מנגנים ניגונים קבועים מסורתיים. בשעה 2 בלילה מתכנסים חוגגים לקברו של רבי יוחנן הסנדלר, שם יושבים נגני כליזמר ומנגנים במשך כמה שעות אוסף ניגוני מירון, ביניהם, נגני הקלרינט מוסא ברלין וחיליק פרנק (שהוציאו מספר אלבומים של ניגוני מירון) ודוד וינקרייץ נגן האקורדיון. את האירוע ניהל ר' צבי הירש הרץ ("ר' הערשל שמש") מצפת. לאחר פטירתו בשנת תשכ"ג מילא את מקומו חתנו אברהם שפר, למשך 50 שנה, עד לפטירתו לפני ל"ג בעומר תשע"ד.
רבי חיים מאיר מויז'ניץ ביקר במירון בשנות ה-30 ושמע ניגונים אלו ומאז הנהיג לשיר בשולחנו מספר ניגוני מירון.
בייבל
סנטה פה (ארגנטינה)
סנטה פה (בספרדית: Santa Fe) היא בירת פרובינציית סנטה פה, שבארגנטינה, וממוקמת בצפון-מזרח המדינה וליד הנהרות פרנה וסלאדו. על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2001 בעיר יש 369,000 תושבים. במטרופולין של העיר יש כ-454,000 איש, מה שהופך אותה למטרופולין התשיעית בגודלה בארגנטינה. שטחה של העיר הוא כ-748 קמ"ר והצפיפות בעיר היא כ-493 איש לכל קמ"ר. ראש העיר הוא מריו ברלטה.
היסטוריה.
סנטה פה נוסדה בשנת 1573 באזור סמוך, והועברה למיקומה הנוכחי בשנת 1653 בשל הצפות נהר. העיר הפכה לבירת המחוז כשמחוז סנטה פה הופרד ממחוז בואנוס איירס בשנת 1814. בהצפה של נהר הסלאדו בשנת 2003, פונו כמאה אלף מתושבי העיר, ורבים מבתיה נותרו שקועים במים למשך כשבוע.
יהודי העיר.
יהודי סנטה פה הם בדרך כלל בעלי אחוזי התבוללות נמוכים. בעיר שלושה בתי כנסת: שניים קונסרבטיבים ואחד אורתודוקסי.
קבר יחזקאל הנביא
קבר יחזקאל הנביא (בערבית: قبر حزقيال) הוא מתחם בנוי בכפר כפל (או צ'יפל), כ-100 קילומטר דרומית לבגדאד, עיראק, על גדות נהר הפרת. כבר בתקופת הגאונים קיימות עדויות למסורת שקישרה בין המתחם לבין קבר יחזקאל הנביא. המקום מקודש ליהודים ומוסלמים כאחד.
מבנה הקבר.
המבנה בנוי ממערך מבנים הבנויים לבני בוץ, המקיפים חצר פנימית גדולה ומשמשים כאכסניה לעולי רגל וכ-200 חנויות לממכר נרות, בשמים וצרכי מחיה. בצד דרום מצוי מבנה בית התפילה (כיום מסגד, בעבר בית כנסת). מעל בית התפילה מתנשא מגדל ייחודי בתבנית זיגוראת.
רצפת מבנה התפילה מכוסה בשטיחים, בכותל הדרום שלה מצוי מחרב (שהיה קיים גם כאשר המבנה תפקד בבית כנסת) ולצידו מצבת הקבר, המכוסה שטיחים וסביבה פמוטי נרות ומגדלי בשמים.