נהג להכתיר את בניו ונכדיו לאדמו"רים עוד בחייו.
נפטר בח' בכסלו תרל"ב ונקבר על פי בקשתו בחלקת סבו רבי מנחם נחום.
משפחה.
הותיר אחריו ששה ילדים:
אהרון מטשרנוביל
אהרון מצ'רנוביל
קונסרבטוריון רון שולמית
קונסרבטוריון רון שולמית הוא קונסרבטוריון בירושלים, מיזוג של שני בתי ספר ותיקים למוזיקה - 'שולמית' ו'רון' שפעלו בתל אביב.
בית הספר למוזיקה שולמית.
סלמה (שולמית) רופין, מורה לזמרה באחד הקונסרבטוריונים בברלין, נישאה בחודש מרץ 1908 לדודנה ארתור רופין, ולמחרת החתונה יצאו בני הזוג לארץ ישראל כדי לייסד את המשרד הארצישראלי ביפו.
שולמית החליטה לייסד בית ספר למוזיקה. היא פנתה לכמה יהודים עשירים ברוסיה בעלי זיקה לציונות וביקשה את תרומתם להקמת בית הספר. על סמך הבטחתם היא פנתה לכנר אנרי מארטו מז'נבה, וביקשה ממנו שימליץ לה על מנהל מתאים לבית הספר. הוא המליץ לה על הכנר והמוזיקאי משה הופנקו. הופנקו נענה, וזמן קצר לאחר עלייתו לארץ פתחה רופין את בית הספר ביפו, בחודש נובמבר 1910. בראש הוועד המפקח של בית הספר, עמד מאיר דיזנגוף.
בתחילה למדו בבית הספר שלושים תלמידים צעירים מתל אביב. מספר התלמידים גדל באיטיות, מאחר שבאותה תקופה נחשבה הקניית חינוך מוזיקלי למותרות. לאחר שפסקה התמיכה הכספית מרוסיה גדלו הקשיים, אך למרות זאת נערכו מספר קונצרטים.
בשנת 1912 מתה שולמית רופין, ולזכרה נקרא בית הספר "שולמית". הופנקו המשיך לנהל את בית הספר לבדו. לאחר מותה של רופין עבר משכנו של בית הספר מיפו אל בית משפחת טרייביש, ברחוב הרצל 22 שבתל אביב הקטנה, וכעבור זמן קצר נדד ממקומו והשתכן בקומה שנייה בבית אחר שבאותו רחוב.
משה הופנקו ניהל את מחלקת המיתרים וכלי הנשיפה ומרסל האמרשלג ניהל את כלי הפסנתר וכן לימד תאוריה וקומפוזיציה. בין המורים לפסנתר היו לינה הופנקו, אשתו של משה הופנקו, וגיטה ויצמן, אחותו של חיים ויצמן. כמו כן לימד בבית הספר המוזיקאי יהודה שרתוק.
בשנת 1925 הפך בית הספר לקונסרבטוריון רשמי. בשנת 1926 ביקרו בקונסרבטוריון הפסנתרן ליאופולד גודובסקי והכנר יאשה חפץ. ארתור רובינשטיין כיבד את הקונסרבטוריון בנוכחותו בשנת 1927. בשנת 1930 נערך קונצרט לכבודם של אלברט איינשטיין והנציב העליון הרברט סמואל. הסולן היה הכנר יריב אזרחי, גיסו של משה הופנקו.
בתחילת 1927 שימש בית הספר אכסניה ראשונה למפגשי "עונג שבת" שיזם חיים נחמן ביאליק.
קונסרבטוריון רון.
בשנות השלושים, עם גלי עליית היהודים מגרמניה, הוקמו באזור תל אביב, לצד קונסרבטוריון שולמית, עוד שמונה קונסרבטוריונים ללימודי מוזיקה. אחד מהם היה קונסרבטוריון "רון", שהוקם בשנת 1936, בהנהלת יריב אזרחי, בעצמו בוגר שולמית.
מיזוג רון-שולמית.
בשנת 1949 נפטר משה הופנקו, ואת מקומו מילא בנו יובל עמידרור. בשנת 1961, לאחר מותו של עמידרור הוחלט על מיזוג שני בתי הספר לקונסרבטוריון אחד - "רון-שולמית", בניהולו של יריב אזרחי. בשנת 1991 פרש אזרחי מניהול בית הספר.
בשנות השבעים, עם גלי העלייה מברית המועצות, עלו לישראל מוזיקאים רבים. בשנת 1972 נפתחו שתי שלוחות של רון-שולמית בירושלים על ידי המוזיקאית עופרה ברושי, בתו של יריב אזרחי - בקריית משה וברמת אשכול. רוב המורים היו עולים חדשים. בשנת 1980 למדו בשלוחות הירושלמיות של רון-שולמית כ-800 תלמידים. סניף-האם בתל אביב נסגר.
בשנת 1982 עברה שלוחת קריית משה לשכונת בית הכרם. השלוחה בשכונת רמת אשכול נסגרה.
הקונסרבטוריון החרדי.
בשנת 1988 פתח המוזיקאי החרדי אריה חסיד שהיה אז סגן מנהל הקונסרבטוריון, יחד עם מנהלת הקונסרבטוריון עפרה ברושי, עמותה ללימודי מוזיקה, שירה ומחול לבנות חרדיות. פתיחת העמותה נעשתה בברכתו ובעידודו של רבי ניסים קרליץ, שהיה ער לדרישה הגדולה בציבור ללימודי מוזיקה מקצועיים, ועמד על הצורך הגדול לדאוג לכך שתהיה למעוניינות מסגרת לימודית הפועלת ע"פ כל דרישות ההלכה. עם פתיחתה הוקם על ידי העמותה קונסרבטוריון חרדי בירושלים.
כיום מפעילה העמותה 2 סניפים: אחד בשכונת הר נוף בירושלים והשני ברמת בית שמש, סניף שנפתח בשנת 2018, כאשר הסניף בהר נוף נחשב לסניף המרכזי שבו מתבצעת עיקר פעילות העמותה.
בסניפי הקונסרבטוריון החרדי פועלים מספר מסלולים, ביניהם: קונסרבטוריון לתלמידים החל מגיל 4, בית ספר מקצועי לנגינה לבנות בוגרות, מגמת הכשרת מורות חרדיות לנגינה עם תואר ראשון, וכן תזמורת נשים חרדית המופיעה בפני נשים בריכוזים החרדים ברחבי הארץ.
במקביל לפעילות הקונסרבטוריון החרדי ממשיך לפעול הסניף של הקונסרבטוריון הכללי בשכונת בית הכרם בירושלים.
מיכאיל סטורדזה
מיכאיל סטורדזה (סטורזה) (ברומנית: Mihail Sturdza, 24 באפריל 1794 - 8 במאי 1884) היה שליט נסיכות מולדובה מאפריל 1834 ועד יוני 1849.
חייו.
מיכאיל סטורדזה, שנולד ביאשי, היה בנו של הלוגופט הגדול גריגורה סטורדזה (Grigore Sturdza) ומצד אימו היה נכד של שליט. הוא זכה להשכלה, היה מתומכי האימפריה הרוסית ומבקר חריף של ניצול איכרי מולדובה על ידי הבויארים. גם לאחר שהועלה לכס השלטון במולדובה על ידי האימפריה העות'מאנית התמיד בנטייתו לכיוון הרוסי.
בתקופת כהונתו של סטורדזה הוקמה ביאשי, בתמיכתו הפעילה, אקדמיה מיכאיליאנה, המוסד הראשון להשכלה גבוהה בנסיכות מולדובה, שהתפתחה ממנו בהמשך אוניברסיטת יאשי. סטורדזה היה מנהיג בעל כישורי ניהול ניכרים ובתקופתו, בנוסף להגדלת רכושו, דאג גם לסלילת 250 קילומטרים של דרכים ולבניית 400 גשרי אבן קטנים.
סטורדזה ריסן את מעשי העוולה של הפקידות המנהלתית ושל הבויארים כנגד האיכרים והצוענים. הוא שחרר מהשיעבוד את הצוענים שהיו שייכים לו ואת אלה שהיו משועבדים למנזרים, מעשה שבעקבות הדוגמה שלו הלך גם שליט נסיכות ולאכיה, גאורגה ביבסקו. תחילה הגביל את הגירת היהודים אל נסיכות מולדובה, אך בהמשך עודד אותה והעדיף להושיב את היהודים על אדמותיו הפרטיות.
סטורדזה טיפח צעירים מוכשרים, דוגמת מיכאיל קוגלניצ'אנו, מאטיי מילו ועוד, הקציב להם מלגות לימודים מחוץ למולדובה ובשובם דאג להם למשרות המאפשרות קיום מכובד. סטורדזה חשש מהרוח המהפכנית של התקופה ופעל נגד כל אדם או כתב עת שנחשד בניסיון להטיף לשינוי השלטון. הוא עצר, היגלה וכלא חשודים במהפכנות וסגר כתבי עת שמתוכן המאמרים המתפרסמים בהם אפשר היה לחוש ברוח מהפכנית. גם מחברי מחזות ביקורתיים נענשו. הוא דיכא את מהפכת 1848 במולדובה, אולם זה לא עזר לו ולאחר הכיבוש הטורקו-רוסי של הנסיכויות הרומניות הוחלפו השליטים.
סטורדזה שאף להתעשרות רבה ככל האפשר ולשם כך מכר תוארי אצולה, כך שאם בתחילת שלטונו היו בנסיכות מולדובה 853 בויארים, בסיום שלטונו מספרם הגיע ל-3,750. הוא אילץ את ונימין קוסטקה (Veniamin Costache), המיטרופוליט האהוד של יאשי, להתפטר וקומם נגדו את דעת אוהדיו.
ב-1815 נשא מיכאיל סטורדזה את אליסאבטה (Elisabeta), בתו של וסילה רוסטי (Vasile Rosetti). לשניים היו שלושה ילדים, שני בנים ובת. מאוחר יותר נפרד סטורדזה מרעייתו ונשא אשה נוספת. עם רעייתו החדשה היו לו שני בנים שמתו בילדותם.
מיכאיל סטורדזה מת בגיל 90 בפריז.
משה הופנקו
משה דב הופּנקו (כ"א בחשוון תרמ"א; 26 באוקטובר 1880 - י"ב בניסן תש"ט; 11 באפריל 1949) היה כנר, מוזיקאי ומורה למוזיקה ישראלי, מנהל קונסרבטוריון שולמית.
ביוגרפיה.
הופנקו נולד בליאדי שבפלך מוהילב לחיים ושרה-ריישא הופנקו, משפחה מחסידות חב"ד. למשפחתו הייתה נטייה מוזיקלית והיא עברה בירושה מדור לדור. לפי המסורת המשפחתית, שם המשפחה נלקח משמו של ריקוד חסידי עממי בשם 'הופינקו'. סבו היה מנהל המקהלה של האדמו"ר מחב"ד בעל הצמח צדק, ואף אביו שלט בכלי נגינה.
הופנקו למד מוזיקה בפטרבורג, ובתחילת המאה ה-20 נסע לרכוש השכלה מוזיקלית בברלין ובז'נבה. בהיותו בז'נבה הכיר את חיים ויצמן, ובעקבותיו הוא נמשך לציונות. בשנת 1910 ייסדה שולמית רופין את בית הספר הראשון למוזיקה בתל אביב הקטנה. הכנר הנודע מז'נבה אנרי מארטו המליץ לה להביא את הכנר משה הופנקו ללמד בבית הספר, שהיה היחיד מסוגו במזרח התיכון. הופנקו, שבינתיים נעשה כנר בעל מוניטין באירופה, נענה להצעה ועלה לארץ ישראל. בבואו לתל אביב, בשנת 1910, התגורר הופנקו בבית המורה מרדכי אזרחי (אז: קרישבסקי), ושם ערך את הקונצרט הראשון שלו. בתו של אזרחי, לינה, הייתה תלמידתו הראשונה, ולימים נישאה לו.
תחילה שימש הופנקו מנהל מחלקת מיתרים וכלי נשיפה של בית הספר, ובתוך זמן קצר מינתה אותו רופין לעוזרה בניהול בית הספר. בשנת 1912 מתה רופין כתוצאה בסיבוך בלידה, והופנקו נותר לבדו לנהל את בית הספר. לאחר מותה נקרא בית הספר לזכרה "שולמית", ובשנת 1925 הוא הפך לקונסרבטוריון.
הופנקו גם ייסד בית מסחר לכלי נגינה, הראשון מסוגו בארץ. את המחסן בירושלים ניהל דוד-אשתו אלברט עמיאל, שהיה נשוי לציפורה צילה עמיאל, אחות מרדכי אזרחי.
תרומתו לחיי המוזיקה בתל אביב.
הופנקו תרם תרומה גדולה לחיי המוזיקה בתל אביב הצעירה. מלבד כינור הביא הופנקו לארץ כלי נגינה נוספים, ויולה וצ'לו, והקים תזמורת סימפונית ראשונה בתל אביב. התזמורת נהגה לערוך קונצרטים פומביים באירועים שונים בחיי העיר, כגון קבלות פנים חגיגיות, בהם נוגנה בהתאם לאירוע מוזיקה קלאסית או קלה. כשביקר אלברט איינשטיין בתל אביב בחברת הנציב העליון הרברט סמואל ערכה התזמורת קונצרט לכבודם. בין הנגנים היה גם גיסו יריב אזרחי. המשוררת רחל, שהתגוררה בתל אביב, כתבה במכתב לבן אחותה משה שיפוני: "ואל תשכחו כי גם תענוגות 'תרבותיים' ישנם פה בעיר הבירה, הצגת טראביאטה, ותזמורתו של הופנקו".