ויגוצקי טען שאנו לא יכולים לבחון את התלמידים רק על סמך הדברים שהם מסוגלים לבצע בכוחות עצמם, אלא עלינו לבחון מה הם מסוגלים לבצע במסגרת חברתית. משום שבמקרים רבים תלמידים מסוגלים להשלים משימות בקבוצה בטרם הם יצליחו לבצע אותה בעצמם. הוא ציין שמשימתו של המורה היא לקדם את יכולותיו של התלמיד צעד-אחר-צעד, שהרי מורה לא יוכל ללמד איזון משוואות כימיות את תלמידי כיתה א'. כמו כן, אל למורה ללמד את כל התלמידים באופן אחיד, אלא עליו לקבוע מי מהתלמידים מתאימים לאיזה שיעור. לדעת ויגוצקי החיסרון העיקרי של המבחנים המתוקננים הוא שהם בוחנים רק את יכולותיו של הלומד בעצמו בלבד, ולא את יכולותיו במסגרת קבוצתית שבה יכולות אלו מקודמות בעזרת העמיתים.
השלכות התאוריה על החינוך.
בתאוריית ה ZPD נעשה שימוש נרחב בחקירת ההתפתחות השכלית של הילד בתחום החינוך. התאוריה באה לידי ביטוי במבנה של "נקודות תמיכה" בדרך לביצוע משימה, אלו מכונים "פיגומים" (Scaffolding). הכוונה היא לעזרה או הדרכה שניתנת על ידי מבוגר או עמית מכשר יותר שמותר לילד להיעזר בהם. ויגוצקי מעולם לא הזכיר מונח כזה. "פיגום" בהקשר זה פותח לראשונה על ידי ג'רום ברונר, דייוויד ווד וגייל רוס, כאשר הם מימשו את הרעיון של ויגוצקי לגבי ZPD במגוון הקשרים חינוכיים לרבות פיתוח עקרונות עיצוב אוניברסליים ללמידה.
חוקרים רבים, עם גישות שונות וממסגרות מחקר שונות, הוכיחו שלמידה בשיתוף פעולה יעילה במגוון רב של הגדרות והקשרים. מורים אמורים לייעד לתלמידים משימות שהם לא מסוגלים לפתור בעצמם אך הם כן יוכלו לבצע אותן עם עזרה. המורים צריכים לספק עזרה לתלמידים כדי לסייע להם ללמוד כיצד להשלים את המשימה בעצמם ואז לתת להם משימות מורכבות עוד יותר שלפני כן הם לא היו יכולים להתמודד עימן בעצמם. ובהקשר למבוגרים, בעבודה ובלימודים, כדאי שעמיתים יאתגרו אלו את אלו כדי לפעול בשיתוף פעולה ולהצליח.
אלפרד טניסון
אלפרד לורד טניסון (באנגלית: Alfred Tennyson; 6 באוגוסט 1809 – 6 באוקטובר 1892) היה משורר אנגלי, הנחשב לאחד מגדולי המשוררים האנגלים ולמייצג את התקופה הוויקטוריאנית.
תולדות חייו.
אלפרד טניסון נולד במחוז לינקולנשייר באנגליה, אביו היה כומר קהילה. האב נושל מירושה בעקבות ריב עם משפחתו, הוא הרבה לשתות והיה במצב נפשי מעורער. טניסון התחיל לכתוב בגיל צעיר, כבר בגיל 14 כתב מחזה בשם "השטן והגבירה" ("The Devil and the Lady"). טניסון ואחיו הגדול כתבו שירה בנעוריהם, ופרסמו ספר בשם "שירים של שני אחים" - אוסף שירים פרי עטם - בשנת 1827.
טניסון למד בטריניטי קולג', הוא המשיך לכתוב שירים גם בקולג' וזכה בפרס עבור שירו "טימבקטו". ב-1830 פרסם טניסון את קובץ השירים הראשון שלו. המבקרים התייחסו אל השירים כסנטימנטליים מדי, אך הם זכו לפופולריות.
בקולג' הצטרף טניסון לאגודת סתרים בשם Cambridge Apostels. בין שאר החברים באגודה היה ארתור הנרי האלאם, שהפך לחברו הקרוב. בביקוריו בבית משפחת טניסון הכיר האלאם את אמילי, אחותו של טניסון, והשניים התארסו.
ב-1831, כשמת אביו, היה טניסון אחד האחראים למשפחתו מרובת הילדים. המשפחה המשיכה להתגורר זמן מה בבית הכומר, ואחר כך עברו למחוז אסקס. קובץ השירים השני של טניסון הופיע ב-1832 ובו אחדים משיריו הידועים ביותר כמו "הגבירה משאלוט" ו"אוכלי הלוטוס". ב-1833 היה טניסון המום ומוכה צער ממותו הפתאומי של ארתור האלאם, לאחר שלקה בדימום תוך-גולגולתי בזמו חופשה בווינה.
טניסון פרסם את קובץ השירים הבא ב-1842, ספר זה כלל את השירים "יוליסס" ו"מות ארתור", ועליו זכה לשבחים ולהערכה כמשורר דגול.
ב-1850 פרסם את יצירת המופת שלו "לזכר אה"ה" (In Memoriam A.H.H), לזכר ידידו מנוער האלאם. זוהי סדרה של שירי אבל, המתארת את שנות היאוש והסָפֵק של טניסון מאז מות חברו.
באותה שנה מונה טניסון למשרת "משורר החצר" אחרי ויליאם וורדסוורת'. ובאותה שנה נשא לאישה את אמילי סלווד, הוא חיזר אחריה מאז 1836 אך בגלל מצבו הכלכלי הרעוע דחה את נישואיהם. נולדו להם שני בנים, האלאם, שנקרא על שם חברו ארתור האלאם, וליונל.
טניסון שימש בכהונת משורר החצר עד מותו, וכתב שירים כגון ברכות לאלכסנדרה מדנמרק כשבאה לאנגליה כדי להנשא לאדוארד השביעי, המלך המיועד של בריטניה. שירים נוספים שכתב בתפקידו זה היו "אודה על מותו של הדוכס מוולינגטון" (Ode on the Death of the Duke of Wellington), ו"אודה לפתיחת התערוכה הבינלאומית" (Ode Sung at the Opening of the International Exhibition).
ב-1859 פורסם אוסף השירים הראשון מתוך "אידיליות המלך", מחזור שירים העוסק בחייו ובמותו של המלך ארתור האגדי. האוסף הורחב ב-1869 וב-1872, והשיר האחרון הוסף ב-1885.
המלכה ויקטוריה העריצה את עבודתו של טניסון, וב-1884 העניקה לו תואר אצולה, ברון טניסון מאלדוורת' מחוז סאסקס ופרשווטר מהאי וייט. רבים התאבלו על מותו והוא נקבר בפינת המשוררים במנזר וסטמינסטר. אחרי מותו ירש את התואר בנו הלם טניסון (לימים המושל הכללי של אוסטרליה), ובשנת 1897 פרסם ביוגרפיה רשמית על אביו.
אלפרד לורד טניסון
קובה (יפן)
קוֹבֶּה (ביפנית: 神戸市) היא בירת מחוז היוגו, בחבל קנסאי, שעל האי הונשו ביפן, מערבית לאוסקה, היא אחת מערי הנמל המרכזיות של יפן, יחד עם יוקוהמה, נגויה, אוסקה וטוקיו, נכון ל-1 ביולי 2021 מתגוררים בקובה מעל מיליון וחצי איש, העיר היא השנייה בגודלה בקנסאי, והשמינית ביפן כולה.
היסטוריה.
האזור מוזכר לראשונה בספר "ניהון שוקי", בו מתואר ייסוד מקדש השינטו איקוטה על ידי הקיסרית ג'ינגו בשנת 201 לספירה. לאורך מרבית ההיסטוריה שלה, העיר לא נשלטה על ידי ישות פוליטית אחת, אף לא בתקופת אדו, בה שלטה שוגונות טוקוגאווה ישירות על הנמל בעיר. היא הייתה אחת הערים הראשונות שנפתחו לסחר עם המערב בשנת 1868. העיר נוסדה בצורתה הנוכחית ב-1889, ושמה נגזר מהמונח "kanbe", כינוי למגני מקדש איקוטה שבעיר. היא צורפה כאחת מ-17 "הערים המיועדות" של יפן ב-1956.
בשנת 1923, תושבי נגסאקי רבים מצאו מפלט בקובה לאחר רעידת האדמה שאירעה בעירם. בשנת 1995 אירעה בעיר רעידת אדמה בעוצמה של 7.2 בסולם ריכטר, בה נהרגו כ-5500 אנשים; בעקבותיה נפגע מעמדה כאחת מערי הנמל הבולטות ביפן, אך היא נותרה הרביעית בחשיבותה מביניהן.
כלכלה.
בעיר שוכנים משרדיהן הראשיים של חברות יפניות ידועות רבות (כגון תעשיות כבדות קווסאקי), וגם מספר חברות בינלאומיות קבעו בה את מקום מושבן של הנהלות סניפי יפן או אסיה שלהן (כגון נסטלה ופרוקטר אנד גמבל).
תחבורה.
בין העיר לבין האי אוואג'י מחבר הגשר התלוי אקשי-קייקיו כחלק מן הכביש המהיר בין הונשו לשיקוקו. זהו הגשר התלוי הארוך בעולם נכון ל-2014.
תרבות.
העיר ידועה בשל בשר בקר קובה שמוצאו בה והוא קרוי על שמה.
בעיר מצוי אחד מאתרי המעיינות החמים הידועים ביפן, ארימה אונסן.
יהדות העיר.
בקובה הייתה קיימת קהילה יהודית קטנה שאורגנה בשנות ה-30 על ידי ניסים טאוויל שהגיע למקום בענייני מסחר והביא ספר תורה מירושלים. בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו לקובה אלפי יהודים מליטא ובהם המורים והתלמידים של ישיבת מיר, שקיבלו ויזות מידי צ'יאונה סוגיהארה. עם פרוץ המלחמה בין יפן לארצות הברית עזבו כל הפליטים, רובם לשאנגחאי. כיום יש בעיר מספר מועט של יהודים, אותם משרת בית כנסת פעיל.
יואל בן נון
הרב יואל בן נון (נולד ב-9 במאי 1946, ח' באייר תש"ו) הוא רב ציוני דתי, ממייסדי ישיבת הר עציון, דוקטור למחשבת ישראל ומרצה לתנ"ך. החל משנת 2015 הוא בעל טור יומי במסגרת מיזם 929 - תנ"ך ביחד.
קורותיו.
נולד בשנת 1946 בחיפה לד"ר יחיאל בן נון (פישר) ולד"ר שושנה בן נון (רוזה פירסט), מחנכים וחוקרים בתחומי היהדות והלשון העברית. אחיו, הרב אלחנן בן נון, הוא רב היישוב שילה והיה ראש ישיבה בבית אורות.
למד בישיבת כפר הרא"ה ואחר כך בישיבת מרכז הרב אצל הרב צבי יהודה קוק. היה ממשחררי העיר העתיקה והר הבית בירושלים במלחמת ששת הימים בחטיבת צנחני המילואים 55.
ב-1968 פנה עם חנן פורת לרב יהודה עמיטל ויחד הקימו את ישיבת הר עציון באלון שבות. כבר אז, בגיל 23, לימד בישיבה. במקביל, הדריך באותן שנים בבית ספר שדה כפר עציון ובעפרה ולימד בקורסי ההכשרה למדריכי החברה להגנת הטבע. בעקבות הרב צבי יהודה, הדגישו הוא וחנן פורת את החשיבות בלימוד התנ"ך בישיבות. הוראתו ופעילותו בישיבה, במכללת הרצוג ועוד תרמה ל בציבור הדתי-לאומי.
לאחר מלחמת יום הכיפורים היה הרב בן נון ממייסדי תנועת גוש אמונים. פגישת היסוד התקיימה ב–1974 בביתו באלון שבות. שנים רבות היה חבר מזכירות 'הגוש'. ב–1976 עבר מאלון שבות לעפרה.
בשנת 1985 הקים את האולפנא לבנות בעפרה ועמד בראשה כעשר שנים. בשנת 1986 ייסד עם צוות לימודי התנ"ך במכון להכשרת מורים בהר-עציון (כיום: מכללת יעקב הרצוג) את הביטאון התורני לענייני מקרא "מגדים". הרב בן נון פרסם בו ובמקומות אחרים מאמרים רבים.
בשנת 1996 הקים עם יעקב שפירא את מדרשת יעוד, במסגרת רשת אמי"ת, להכשרת מורים בשירות לאומי להוראת יהדות בבתי ספר חילוניים. בין השנים 2000–2006 עמד בראש ישיבת השילוב בקיבוץ הדתי עין צורים.
בשנת 2008 אושרה עבודת הדוקטור שלו באוניברסיטה העברית בנושא "המקור הכפול של השראה וסמכות במשנת הראי"ה קוק".
בשנת 2018 הוענק לו פרס היצירה התורנית ע"ש הרצי"ה.
באוקטובר 2019, תשרי ה'תש"ף הוענק לו פרס שר החינוך לתרבות יהודית על מפעל חיים.
הגותו.
חלק נכבד בהגותו של הרב בן נון סובב סביב התנ"ך ולימודו. בהמשך ליהודה אליצור הוא שואף לשאוב משמעויות עכשוויות מהתנ"ך ולהעמיד את הכתוב על פשוטו.