פנתאוס מוצג כאיש עריץ ויש לזכור כי היוונים תפסו עצמם כאנשי חירות ששוחררו מהטיראניות אולם בטרגדיה לעריצים יש מקום חשוב באופן בו הם מנהלים את העיר כפי שקראון מוצג במחזה אנטיגונה. פנתאוס, שליט תבאי, מייצג במחזה איזשהו מובן של סדר שמתאר את המצב בעיר כמהפכה, שכן כל הנשים הסתלקו מהבתים ונמצאות בהרים. הוא מסביר כי לא ניתן לנהל עיר בתוך טירוף כזה, שהרי עיר מבוססת על גבולות ודבריו מעידים על גישה הגיונית ומתבקשת בהקשר של שלטון תקין.
רעיון הטירוף ומשמעותו עולה בדיאלוגים נוספים. למשל בדיאלוג בין קדמוס לפנתאוס, טוען הראשון כי האחרון משוגע מפני שאינו מאמין בדיוניסוס ואף מציע לו, למען הסר ספק בלבד, שיצטייר כמי שמאמין בו. הטיעון הזה בעיתי במקרה זה משום שפנתאוס עלול להפסיד הרבה אם יקיים את הפולחן - בעיה המציגה את הפער הקיים בין חשיבה על פעולות המתאימות להווה לפעולת המתאימות לעתיד. במילים אחרות, בהווה, אם פנתאוס יאמין בדיוניסוס הוא יצטרך לשתף פעולה עם ההרס מוסדות העיר שכן בעולם הבקכאות השיגעון הוא תמידי. לכן פנתאוס מסרב, מתעקש ונשבע להעניש את הנשים על אי הסדר בעיר. מבחינה לוגית טיעוניו של פנתאוס משכנעים ונכונים למי שמביט על החיים על סמך ההווה בלבד. מבחינת הטווח הרחוק הטיעון הזה בעיתי מאחר שפנתאוס יובל אל הרס עצמו וכך גם של העיר מאחר שמונע מהנשים לעבוד את האל, והוא יעניקו על כך.
הופעת השליח המתאר את מעשי הבאקכות.
מעשי הבאקכות יכולות לעשות רק בזכות האל. הדברים שרואה השליח הם עדות ראייה ואיש אינו מבקר את הדבר. זה אמור להוכיח לפנתאוס כי יש אל, מאחר שהנשים מסוגלות לעשות דברים בלתי אפשריים. פנתאוס טוען מנגד כי הנשים אינן יכולות לשלוט בעיר ולכן יש כאן התנגשות כדי לשלוט בעיר חייבים לדכא את התקוממות הנשים ומצד אחר בעשייה של המעשה הזה מדובר על אקט ההיבריס, כי הנשים פועלות על פי צו האל ולכן האל יעניש אותם. שוב, פנתאוס עומד אל מול שתי בחירות אשר שתיהן נוראות.
מוטיב ההצצה.
פנתאוס השליט מנסה להחזיר את השליטה בעיר מאחר שלטענתו הנשים מתחפשות לשפחות של דיוניסוס אבל בפועל הן רוצה לעבוד את אפרודיטה בפולחן אורגיאיסטי, כלומר רוצות להגיע לפורקן מיני. האשמה הזו אינה נכונה במקרה הזה כי הנשים אכן עובדות את דיוניסוס ואינן פעילות מינית. זה הוא הרמז הראשוני לאי האמינות בדמותו של פנתאוס.
פנתאוס מתחיל לחשוף את מחשבותיו בנושא הנוגע לאותן נשים ונראה כי לו עצמו יש בעיה עם מין. בהמשך נראה כי דיוניסוס יצליח לפתות אותו באמצעות כך שיפתה אותו לראות את אמו עירומה.
דיוניסוס יוביל אותו לא רק לחשוב מחשבות מבזות אלא לגורם לו להתחפש לאישה כדי ללכת ולצפות בבאקכות. מפני שכדי לראות את הנשים בפולחן שלהן יש להפוך לאישה.
עצם ההתחפשות היא למעשה השתתפות בפולחן של אל התיאטרון. מצד אחד יש כאן דמיון, הפיכה וקרבה לאל, לאותן תכונות שאליהם בז פנתאוס, אשר תיאר את האל בעל מאפיינים נשיים (עור לבן, שיער נשי) ומושך. זהו ביטוי למשיכה הומוארוטית של פנתאוס לדיוניסוס, שהוא ביטוי נוסף למשיכה לדבר האסור, שמושך וגם דוחה בו בזמן (משום שדיוניסוס הוא גבר נשי), בשל טשטוש הגבולות שנוצר. מנגד יש כאן נימה אל התיאטרון בה גברים מתחפשים לנשים.
המציצנות היא תשוקתו של פנתאוס לחצות את הגבול. פנתאוס מנסה להתמודד עם התשוקה שלו באמצעות "חיזוק הגבול", לכן הוא מבקש להחזיר את הנשים לביתן - הוא לא מתמכר לתשוקה שלו אלא נלחם בה. דיוניסוס, המזהה את תשוקתו הנסתרת של פנתיאוס להשתתף בעצמו בפולחן, מנצל אותה. ושוב, האלים דוחפים את בני האדם לביצוע חטא, שעליו ייענשו. כלומר יש כאן רצון הצצה, אנו רוצים לראות דברים שאסור לנו לראות.
מוטיב המיציצנות פונה דווקא אל הקהל ושואל שאלה עמוקה, מה המקום שלנו כצופים במחזה, כמה מותר לנו הצופים לחשוק לראות במחזה והאם זה בסדר. בניגוד למשל לפורנוגרפיה בה אנו צריכים להיכנס עמוק לתוך הסרט מבלי לחשוב אם הדבר בסדר או לא בסדר, היוונים דווקא ניסו לעורר את המודעות של הקהל כי כל מה שהם צופים בו הוא למעשה אשליה ואולי יש דברים שמוטב לא לראות על הבמה.
התיאטרון כסובלימציה.
בנוסף, התיאטרון הוא סוג של סובלימציה של אירועים שבמקור היו מאוד אלימים כחלק מפולחן קדום מאוד, שאולי אף היה במסגרתו קרבן אדם. המחזה מעלה את הבעיה של סובלימציה, אנשים רוצים באמת לעשות את הדבר עצמו, והסובלימציה היא סוג של ויתור.
שיר המקהלה.
השיר עצמו אינו עוסק באהבה אלא בהיבריס, אנשים שאינם מאמינים למיתוס של דיוניסוס. אפרודיטה היא אלה משנית ביצירות כשל הומרוס אולם במחזות היא תופסת מעמד טוב יותר כמו למשל באנטיגונה. בכל אופן, אפרודיטה מוזכרת בפנטזיות של פנתאוס. המקהלה רוצה להגיע לקפריסין. קפריסין היא אי, כלומר יבשה שמוגבלת בידי מים. באי עצמו אין גבולות ולכן המקהלה חפצה להגיע לשם. כך יש חיבור בין הבאקכות לאפרודיטה (חוסר גבול מיני) ודיוניסוס (חוסר גבולות).
לכאורה, המקהלה מגבילה את המקום בה היא מתפרצת, בקפריסין, כדי ששם באמת תוכל להשתולל אבל תבאי הופכת להיות "קפריסין השנייה" מאחר שבה נעשה חוסר הגבולות. בשיר מקהלה זה נרמז על דו המיניות של הבקכאות. זה רמז לא רק לבקכאות עצמן אלא לתיאטרון כולו בו גברים משחקים בתפקידי נשים.
לראות ולדעת (ὁράω οἶδα).
שני הפעלים של לראות ולדעת הם מרכזים במחזה. דיוניסוס מזהיר את פנתאוס שוב ושוב כי הוא אינו מבין את כל מה שהוא רואה כך למשל הוא אינו יודע כי דיוניסוס מחופש לאדם. היחידים שמבינים ויודעים זאת הם הקהל. השאלה של לראות ולדעת קשורה לזהות למשל מי הוא האל דיוניסוס. השאלה של מה אני רואה תהיה מרכזית בהמשך העלילה כאשר ואמו של פנתאוס תראה אריה אבל רק אחרי ההתפכחות (אנאגנורסיס, ἀναγνώρισις), תבין כי היא הרגה את בנה. כשפנתאוס יוצא מן הארמון לאחר שהתחפש הוא אומר שהוא רואה כפול, כלומר פי שניים מהראייה הרגילה. ראיה זו אינה מעצימה את הראייה אלא מעצימה את העיוורון.
יש על הבימה שני שחקנים גברים. אחד מהם מחופש לאל, שמתחפש לבן אדם, והשני מתחפש לשליט של עיר שמתחפש לאישה. כל אחד מהם עבר גבול שלא ניתן לעבור אותו במציאות - בין גבר לאישה, בין אנושי לאל. כל אחד מהם הוא "שניים" (מתחפש פעמיים). האירוניה הטראגית, היא שפנתאוס לא מבין שהוא באמת רואה כפול (את דיוניסוס ואת התחפושת).המניע לראייה הכפולה הוא הכפילות בזהות של פנתאוס, שאינו מצליח להכיל את הפיצול בדמותו.
פנתאוס נכנס לתוך תפקיד האישה, כלומר דווקא מה שהגעיל אותו בבקכאות (גבר – אישה) הוא מה שהוא עצמו הפך להיות כה דומה לו.
הרצון של דיוניסוס שהזר ידאג לתחפושת שלו עצמו משקף את תהליך ה-entheos, כלומר התהליך שבו האל נכנס לתוך גופם של מאמיניו. במילים אחרות, האמונה באל. כאשר דיוניסוס אומר לו שקודם היה חולה ועכשיו הבריא הוא קובע דבר שהוא אמיתי ושקרי בו בזמן. אי האמונה באל היא המחלה. כאשר האל "נכנס" בפנתאוס, כשזה עטה על עצמו את הדמות הנשית, זה מהווה הבראה אך מצד שני מוביל לטירוף ואיבוד הגבול בין גבר לאישה. שוב אנו רואים את גורלו האומלל של האדם בטרגדיה היוונית כמי שאין לו שליטה אמיתית על החיים והוא למעשה מובל בידי האלים.
מותו של פנתאוס.
גם אמו של פנתאוס עיוורת, וחושבת כי בנה הוא למעשה אריה ולכן היא מציעה לשאר הנשים לצוד אותו. זה הוא טשטוש כפול אצל הבקכאות. מצד אחד הנשים המתנהגות כמו חייה ומצד שני שהן מזהות את פנתאוס כחיה בזמן שהוא אדם. ההתפכחות שלה כרוכה בכאב, בדומה למה שקרה לאיאס. ברגע שהאדם רואה למה גרם לו האל הוא מוכה בכאב איום. גם קדמוס נענש, הוא האמין באל ועבד אותו, אך האל לא מתחשב במאמינים שלו אם בני המשפחה חוטאים. העונש על חוסר האמונה חורג מכל פרופורציה שהשכל האנושי מסוגל להכיל או להבין.
בסוף המחזה מתגלה. האל חוזר לעולם האלי ומציג כיצד האל יכול לשנות זהויות אבל האדם, ברגע ששינה את זהותו הוא למעשה הוביל על עצמו מוות. האל מוצג כחסר רחמים כשהוא מנבא עתיד קשה מאוד למשפחה של פנתאוס. הוא מצהיר על אלוהותו שלו ככוחנית. לכן, גם אם יש פה אישור מוחלט לקיומו של האל, הוא בעצם מעביר מסר מאוד ברוטאלי על קיום בעולם של טירוף, של אל שפולחנו מטורף, ואי ציות לו מוביל לעונש נורא.
הפקה בעברית.
בשנת 1971 עלה המחזה ב, בשם "הבכחאי", בתרגום עיבוד ובימוי של אריה זקס, עיצוב תפאורה של עדה המאירית ומוזיקה של יוסי מר-חיים. במחזה השתתפו בין היתר: ליאור ייני בתפקיד האל דיוניסוס, יאיר רובין, מוטי בהרב ועליזה רוזן. המחזה כלל קטעי ריקוד ארוכים שיצרה גבי אלדור וסרט שהוקרן ברקע, והוא זכה לביקורות מעורבות. במהלך הצגת המחזה באולם "בית העם" בירושלים (מרכז ז'ראר בכר), התפרעו כ-300 תלמידי ישיבה מחוץ לאולם בניסיון להפסיק את ההצגה, מאחר שהסרטון שהוקרן במהלכה כלל קטעי עירום. אחר כך הסכימה עיריית ירושלים לאסור את הצגת המחזה באולם העירוני. בשנת 2008 עלה המחזה בבית צבי.
מרצדס-בנץ
מרצדס-בנץ (בגרמנית: Mercedes-Benz; מוכרת בקיצור "מרצדס") היא חטיבה בתאגיד דיימלר AG הגרמני העוסקת בייצור מכוניות יוקרה. בנוסף זהו סימן מסחרי רשום של דיימלר בו נעשה שימוש על ידי חטיבות אחרות בתאגיד המייצרות משאיות, אוטובוסים וכלי רכב מסחריים תחת שם המותג מרצדס-בנץ.