בשנת 1787 נעשה ניסיון ליישב את סיירה לאון, שנחל תבוסה עקב קשיים בביסוס ופיתוח כלכלה וממשלה שתוכל להתמודד עם לחצים חיצוניים. לאחריו, נוסדה קבוצה שנקראה "המוסד האפריקאי החדש", שהציעה הגירה לעבדים משוחררים שהתיישבו בנובה סקוטיה ובלונדון לאחר המהפכה האמריקאית. על אף שיישוב סיירה לאון נתקל בקשיים, קופי האמין כי טמונה בכך הזדמנות עבור שחורים לכן, ב-1807 החל קופי לגייס את עזרתם של חברי המוסד האפריקאי לתחזק את סיירה לאון הנחשלת. בשנת 1809 החליט להצטרף למוסד בעצמו, וב-1811 הגיע לראשונה למושבה סיירה לאון.
עם פרוץ המלחמה בשנת 1812, הסחר בין ארצות הברית לבריטניה פסק, ויחד איתו גם העברת השחורים לאפריקה. על אף מאמציו של קופי להקל על ההגבלות על המסחר, הוא נכשל ונאלץ לחכות עד תום המלחמה. לבסוף, ב-1815 לאחר תום המלחמה, הגיע קופי חזרה לסיירה לאון עם 38 שחורים מאמריקה.
ליבריה.
ליבריה של היום, היא מדינה הממוקמת על החוף המערבי של אפריקה. היא גובלת עם סיירה לאון ממערב, גינאה מצפון וחוף השנהב ממזרח. אנגלית היא שפתה הרשמית, בנוסף ליותר מ-20 שפות מדוברות המייצגות את הקבוצות האתניות הרבות שמאכלסות אותה. מונרוביה היא עיר הבירה של ליבריה והיא העיר הגדולה ביותר בה.
ליבריה הוקמה כמושבה על ידי אזרחי ארצות הברית ועבדים לשעבר. ב-1822 רכשה תנועת ה-ACS שטח במערב אפריקה במטרה להקים בית לאומי לעבדים משוחררים. התנועה יישבה בליבריה כ-20 אלף עבדים לשעבר, אשר הכריזו על עצמאותם ב־26 ביולי 1847 והיו לתושבי המדינה העצמאית היחידה באפריקה למעט אתיופיה. ליבריה נקראה בשמה על ידי ה-ACS, ופירושה הוא חופש.
המושבה ליבריה נוסדה על ידי ה-ACS כמפלט לשחורים חופשיים ועבדים משוחררים. על אף שמלחמת האזרחים הובילה לסיום העבדות ולשינוי משמעותי במעמדם של האמריקאים השחורים, עדיין נותרו דעות קדומות וגזענות רבה כלפי השחורים בארצות הברית. שחורים רבים שוחררו על ידי אדוניהם ורצו להימלט מארצות הברית לליבריה כדי לברוח מהגזענות. בנוסף, בליבריה הוצעו המון הטבות וקרקעות למתיישבים המהגרים. הגירתם של השחורים החופשיים לליבריה גדלה במיוחד לאחר מרד העבדים הנודע ביותר בתולדות ארצות הברית הקרוי מרד ״נט-טרנר" ב-1831. שחורים מהמעמד הבינוני היו נחושים יותר להיות חופשיים ונהרו לליבריה כדי לבנות חיים טובים יותר
ההיסטוריה של ליבריה.
ב-1820 יצאה ספינה בשם אליזבת לכיוון אפריקה מטעם ה-ACS. ספינה זו נשאה 88 מהגרים שחורים. היא עגנה באי שרברו, בחוף דרום סיירה לאון. המהגרים סבלו מאוד מהתנאים הקשים שהיו באזור וכן ממחלות קשות כגון מלריה, קדחת צהובה ורעב. מסיבה זו, הועברו ב-1822 לאזור אחר שנקרא קייפ מסוראדו, הממוקם ליד ליבריה. למרות המחלות ושיעור התמותה הגבוה ביותר בקרב המתיישבים האפרו-אמריקאים הראשונים גם באזור זה, עם הזמן גדלה אוכלוסיית העולים השחורים שהיגרו למושבה בליבריה. בשנת 1824, שונה שמה של ההתנחלות המרכזית בקייפ מסוראדו למונרוביה (כיום בירת ליבריה), בשל שמו של ג'יימס מונרו שהיה הנשיא החמישי ולפני כן חבר בולט ב-ACS הקבוצות האתניות האפריקאיות המקוריות ששכנו באזור, בעיקר הבסה, דאי וגולה, התנגדו להרחבת ההתנחלות על ידי התיישבות העבדים באדמותיהם. כך החלו מלחמות רבות בין המהגרים לבין קבוצות הילידים הוותיקים. בעוד שהיחסים בין המהגרים לבין המקומיים היו ברובם עוינים, חלק מהמקומיים חשו צורך לתת שטחים נוספים למהגרים, כיוון שהם סיפקו עבורם הגנה מסוימת מפני התקפות מצד שכנים באזור, חינוך מערבי לילדים ושוקי מסחר כך, המהגרים שהגיעו לליבריה מארצות הברית הביאו עמם מנהגים רבים חדשים כמו סגנונות לבוש, שפה אנגלית, הרגלי מזון, דת, שמות, מערכות כלכליות ופוליטיות ועיצובים אדריכליים.
ב-1838 הוקמו כמה מושבות באפריקה שכללו את מרילנד באפריקה, מיסיסיפי באפריקה (לימים התנחלות גרינוויל) ואת באסה קוב. מאוחר יותר בשנת 1838, ה- ACS ניסחה חוקה שאיחדה בין ההתנחלויות הללו והתנחלות נוספת (מונטאסארדו) לליבריה. אט-אט, ליבריה הפכה ליעד הנפוץ ביותר להגירה של אמריקאים אפריקאים במאה ה-19. ב -1847 הכריז ה-ֿACS על ליבריה כמדינה עצמאית וריבונית בעלת ממשל רפובליקני. בבחירות הראשונות של 1848, נבחר ג'וזף ג' רוברטס לנשיא הראשון של הרפובליקה העצמאית של ליבריה.
עבדים לשעבר.
ליבריה וסיירה לאון הוקמו על ידי עבדים לשעבר (אמריקאים ובריטים בהתאמה) שהוחזרו לאפריקה. לרבים מהעבדים לשעבר לא היו די משאבים כדי לקיים את עצמם. ואכן, עם סיום מלחמת האזרחים, ממשלת ארצות הברית הקימה את הלשכה לעבדים משוחררים כדי לסייע לעבדים לשעבר בארצות הברית. הממשלה הבטיחה למכור או להשכיר לחקלאים קרקעות ואדמות פנויות, שהוחרמו במהלך המלחמה. לא מעט אפריקנים אמריקאים ניצלו את התוכניות הללו וקנו או שכרו קרקעות. הנשיא אנדרו ג'ונסון הטיל וטו על הצעת חוק להגדלת סמכויותיה ופעילותיה של לשכת פרידמן, ושינה חלק ניכר ממדיניותה. חלק משמעותי מהשטחים המובטחים שהושכרו לחקלאים אפריקאים אמריקאים נלקחו והוחזרו לנאמני הקונפדרציה. כך, עבור רוב האמריקאים האפריקאים שלהם הובטחו קרקעות, ההבטחה לא נשמרה.
סיירה לאון.
המושבה בסיירה לאון הוקמה על ידי הבריטים כמקום שבו העבדות והאפליה הגזעית לא הוכרו בחוק. ב-1787 ייסדה אגודה פילנתרופית בריטית את המושבה "פריטאון" ("עיר חופשית"), כמקום יישוב לעבדים משוחררים מבריטניה וארצות הברית, וכן לעבדים נמלטים. כל מתיישב פוטנציאלי היה מחויב לחתום על חוזה שכלל סעיף שבו מתחייב להגן ולשמור על החופש המשותף שלהם. ב-1787, המושל הראשון, ריצ'רד וויבר, נבחר. ב-1808 הפכה סיירה לאון ל"מושבת כתר" (מושבה הנמצאת בשליטת של בריטניה, אך בעלת מידה מסוימת של שלטון עצמי) כאשר הפרלמנט הבריטי הפך את סחר עבדים לבלתי חוקי עבור כל אזרחי בריטניה בשנת 1807, רבים מסוחרי העבדים באזור המושבה פריטאון עזבו. למרות האיסור על סחר בעבדים, סחר העבדים המשיך וגדל. בין 1824 ל-1827 נחתמו הסכמי ידידות בין ליבריה לבין גינאה הצרפתית אשר הובילו לשיתוף פעולה בין המדינות בנוגע לביטול סחר העבדים. רוב ההסכמים נשמרו כל עוד הצי הבריטי היה בסביבה אולם בהיעדרו, סחר העבדים החל שוב. הצי הבריטי ערך חיפושים אחר ספינות שנחשדו כמעורבות בסחר העבדים. בין השנים 1825–1865 שחררו הבריטים 130,000 עבדים. רוב העבדים המשוחררים התיישבו בפריפריה של העיר פריטאון, בכפרים כמו ריג'נט, גלוסטר וקנט. עם הצלחת מדינות הצפון במלחמת האזרחים בארצות הברית, מסחר העבדים באזור זה נפגע באופן משמעותי והסתיים לבסוף בשנת 1869.
מורשת ותרבות של תנועת החזרה לאפריקה.
ישנן דוגמאות שונות המעידות על הזיקה לתנועת החזרה לאפריקה ועל כך שהיא באה לידי ביטוי בתרבות הנוכחית.
טרגונה
טַרָגוֹנָה (קטלאנית וספרדית Tarragona) היא עיר בקטלוניה בצפון-מזרח ספרד, ובירתו של מחוז טרגונה (Província de Tarragona; Provincia de Tarragona) ושל נפת טרגונס (comarca del Tarragonès; comarca de Tarragonés). בשנת 2013 התגוררו בעיר עצמה 133,545 תושבים, ובנפת טרגונה התגוררו אותה עת 810,178 איש. אוכלוסיית האזור האורבני של טרגונה הוערכה אותה עת בכ-350,000 נפש.
טרגונה היא עיר נמל חשובה לחוף הים התיכון, ונהר פרנקולי (Francolí) עובר מערבית למרכזה של העיר ונשפך אל הים בתחומי הנמל. בתחומי העיר ובסביבתה שוכנות תשלובות גדולות של מפעלים כימיים ובתי זיקוק לנפט ומוצריו.
ייתכן שהעיר החלה בהתיישבות יוונית או ביישוב פיניקי בתחילת האלף הראשון לפנה"ס, אך מחקרים מבוססים מאשרים רק כי שבטים איבריים התגוררו במקום בסוף המאה ה-5 לפנה"ס. הרומאים כבשו את טרגונה בעת המלחמה הפונית השנייה בשנת 218 לפנה"ס, וייסדו במקום את טאראקו (Tàrraco) שהייתה לבירת הפרובינקיה היספניה קיטריור (Hispania Citerior) ולאחר מכן לבירת הפרובינקיה היספניה טארקוננסיס. בפלישות הגרמאניות והמוסלמיות נהרסה העיר, ושוקמה רק במאה ה-12, לאחר הרקונקיסטה. במאה ה-12 הייתה העיר למרכז שלטוני מרכזי בממלכת אראגון, אך בעקבות המוות השחור ומלחמת אזרחים שקעה וחרבה ב-1462. רק באמצע המאה ה-20 שוקמה סופית. בשנת 2000 העניק ארגון אונסק"ו מעמד של אתר מורשת עולמית למתחם הארכאולוגי הכולל את העיר, שבו מספר גדול של אתרים מהתקופה הרומית.
היסטוריה.
היסטוריה מוקדמת.
המידע אודות היישוב האנושי בטרגונה קודם לכיבוש הרומי בסוף המאה ה-3 לפנה"ס אינו רב. ייתכן שהתקיימה במקום נקודת סחר של יוונים איונים בתחילת האלף הראשון לפנה"ס. לפי סברה אחרת הוקמה טרגונה בידי הפיניקים אשר ביססו בה יישוב לו קראו טרקון, קרי "המצודה". מממצאים ידוע כי בסוף המאה ה-5 לפנה"ס שכן בטרגונה יישוב איברי שנקרה קסה (Kesse). היישוב הוקם על ידי הקוסטנים (Cossetans) על גדת הנהר טולקיס (Tulcis, בשמו המודרני: פרנקולי) והיה היישוב העיקרי של שבט זה, אך לא ברור אם שכן במקום בו ניצבו קודם לכן היישובים היווני והפיניקי.
טאראקו הרפובליקאית.