ב-1981 קולינס קיבלה הצעה להשתתף בעונה השנייה של "שושלת", אופרת הסבון של רשת ABC ששודרה בפריים טיים, ולגלם בה את דמותה של אלכסיס, גרושתו היפה והנקמנית של טייקון הנפט בלייק קרינגטון. גילום דמותה של אלכסיס הקנה לקולינס פרסום והכרה עולמיים, ולהצטרפותה לסדרה היה חלק משמעותי בנסיקתה של הסדרה במדד נילסן ובהצלחתה מול הסדרה המתחרה והוותיקה יותר "דאלאס".
הסדרה שודרה במשך תשע עונות, בין השנים 1989–1981, וזכתה להצלחה בינלאומית. בארצות הברית היא דורגה במקום הראשון במדד נילסן בעונת השידורים של 1985–1984. על גילום דמותה של אלכסיס הייתה קולינס מועמדת לפרס גלובוס הזהב שש פעמים ברציפות (בשנים 1982 עד 1987), וזכתה בפרס פעם אחת, ב-1983. באותה שנה הייתה מועמדת גם לפרס אמי, קיבלה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד, והופיעה (בגיל 49) בסדרת צילומי עירום שנפרסה על פני 12 עמודים במגזין "פלייבוי".
ב-1991 חזרה לגלם את דמותה של אלכסיס במיני-סדרה "שושלת: האיחוד", שרק בה הגיע הסיום המסודר של הסדרה, לאחר שב-1989 העונה התשיעית והאחרונה הסתיימה בקליף האנגר.
קריירה מאוחרת.
קולינס לא הצליחה לשחזר את ההצלחה לה זכתה עם הסדרה "שושלת". בשנות התשעים הופיעה בתפקידי אורח במספר סדרות טלוויזיה אמריקאיות, כגון "רוזאן", "נני" ו"ויל וגרייס", וכן השתתפה בתפקידי משנה במספר סרטי קולנוע. ב-1994, בגיל 60, הוציאה קלטת כושר בשם "Joan Collins Personal Workout". ב-1999 השתתפה בגרסת הווידאו של המחזמר המצליח "יוסף וכתונת הפסים המשגעת".
בשנת 2000 השתתפה בסרט הקולנוע "הפלינטסטונס בויוה רוק וגאס", שהיווה סרט המשך לסרט המצליח "הפלינסטונס" מ-1994. היא גילמה את תפקיד המשנה של אמה של וילמה פלינסטון. הסרט לא זכה להצלחה מסחרית.
ב-2006 יצאה לסיבוב הופעות ברחבי בריטניה עם "ערב עם ג'ואן קולינס", מופע יחיד שבו סיפרה על ההצלחות ועל הכשלונות בקריירה שלה ובחייה. באותה שנה הופיעה בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה הבריטיות "נשות הכדורגלנים" ו"מלון בבילון".
ב-2010 הצטרפה לזמן קצר לאופרת הסבון הגרמנית "Verbotene Liebe" ("אהבה אסורה"), בה גילמה את דמותה של ליידי ג'ואן, אריסטוקרטית בריטית.
קריירה כסופרת.
במקביל לקריירה שלה כשחקנית, פיתחה קולינס גם קריירה כסופרת. עד היום הוציאה שישה רומנים, שרובם הפכו לרבי מכר:
בנוסף לרומנים, היא כתבה גם שבעה ספרי לייף סטייל וארבע אוטוביוגרפיות.
בשנות התשעים הייתה קולינס מעורבת במאבק משפטי מתוקשר עם בית ההוצאה לאור רנדום האוס. קולינס חתמה עם ההוצאה לאור על הסכם לכתיבת שני ספרים תמורת 4 מיליון דולר, וקיבלה כמקדמה 1.2 מיליון דולר. בספטמבר 1991 הגישה קולינס להוצאה טיוטה בת 690 עמודים של הספר שכתבה. ההוצאה לאור סברה שטיוטת הספר הייתה באיכות נמוכה מאוד, שאינה ניתנת לפרסום, ודרשה מקולינס להחזיר את המקדמה שקיבלה, בטענה שלא עמדה במחויבותה על פי ההסכם. קולינס סירבה להחזיר את המקדמה, ואף הגישה ב-1992 טיוטה של ספר נוסף ודרשה לקבל את יתרת 4 מיליון הדולר שהובטחו לה, בטענה שעל פי ההסכם היא הייתה מחויבת רק להגיש שתי טיוטות מלאות של ספרים, ולא טיוטות שיהיו מקובלות על הוצאת הספרים. עוד טענה קולינס, שההוצאה לא סיפקה לה את הסיוע בעריכת הספרים שלו ציפתה. בפסק הדין שניתן ב-1996 נקבע, שקולינס תוכל לשמור על המקדמה שקיבלה, ובנוסף ההוצאה לאור תשלם לה מיליון דולר נוספים.
עיסוקים נוספים.
מוזיקה.
ב-1959 ביצעה במהלך טקס האוסקר את השיר "It's Great Not To Be Nominated", ביחד עם אנג'לה לנסברי ודנה וינטר. ב-1962 שרה את השיר "Let's Not Be" בסרט "הדרך להונג קונג" עם בינג קרוסבי ובוב הופ. ב-1963 חברה לפיטר סלרס ולמי שהיה אז בעלה אנתוני ניולי, והשלושה הוציאו אלבום בשם "Fool Britannia", שזכה להצלחה והגיע ל"עשרת הגדולים" במצעד האלבומים הבריטי.
ב-1983, במסגרת פרק בסדרה "שושלת", היא שרה את השיר "The Boys in the Back Room", שבוצע במקור על ידי מרלן דיטריך בשנות ה-30. ב-1986, במסגרת הופעתה במיני סדרה "מונטה קרלו", ביצעה את "The Last Time I Saw Paris". עוד בשנות השמונים, היא הוציאה סינגל של הופעה חיה שהוקלטה בהולנד, שבה היא מצטטת את שירו של ג'ון לנון "Imagine", בליווי התזמורת הסימפונית של לונדון.
ב-2001 הופיעה בוידאו קליפ לשירה של להקת Badly Drawn Boy "Pissing in the Wind".
פרסומות.
לאורך הקריירה הופיעה קולינס בפרסומות רבות. בתחילת שנות השבעים החלה להופיע בפרסומות בטלוויזיה ובעיתונים ל"בריטיש איירווייז", והמשיכה לפרסם את חברת התעופה במשך יותר משלושה עשורים. באמצע שנות השמונים פרסמה את משקה הג'ינג'ר אייל של קנדה דריי ואת סניו, והייתה הפרזנטורית של הבושם "Scoundrel" של רבלון. בעשור הראשון של המאה ה-21 הופיעה בפרסומות בטלוויזיה הבריטית למרקס אנד ספנסר, למצלמות של חברת אולימפוס, למותג האופנה האמריקאי Old Navy ולרשת מלונות מריוט.
עבודת צדקה.
קולינס הביעה לאורך השנים תמיכה פומבית במספר מטרות צדקה. ב-1982 הופיעה בפני הקונגרס האמריקאי ודיברה על הצורך בהגדלת מימונם של מחקרים נוירולוגים. ב-1988 קיבלה את אות הכבוד הגבוה ביותר שמעניקה הקרן הבינלאומית למען ילדים עם לקויות למידה, כהוקרה על תמיכתה רבת השנים בפעילות הקרן. באותה שנה נחנך אגף חדש על שמה בבית החולים לילדים של מישיגן. ב-1990 מונתה כחברת כבוד באגודה הלאומית הבריטית למניעת התאכזרות לילדים. ב-1994 קיבלה פרס על מפעל חיים מהאגודה לחקר סרטן השד בבריטניה, על תרומתה להגברת המודעות לסרטן השד בבריטניה. ב-2003 פרסה את חסותה על ההוספיס לילדים "Shooting Star" בבריטניה, ובמקביל המשיכה לתמוך במספר ילדים מאומצים בהודו, דבר שנהגה לעשות במשך מעל 25 שנים.
תואר אבירות.
ב-1997 הוענק לקולינס על ידי המלכה אליזבת תואר האבירות הבריטי OBE, כהוקרה על תרומתה לתרבות ועל פעילות הצדקה שלה.
חייה האישיים.
קולינס הייתה נשואה חמש פעמים. ב-24 במאי 1952 נישאה לשחקן האירי מקסוול ריד. השניים התגרשו ב-1956. בסוף שנות ה-50 ניהלה רומן של שנה וחצי עם וורן בייטי, במהלכו השניים היו מאורסים לזמן קצר וקולינס עברה הפלה. ב-27 במאי 1963 קולינס התחתנה עם הזמר, השחקן והמלחין האנגלי אנתוני ניולי. לה ולניולי נולדו שני ילדים: בת בשם טארה סינארה ניולי ובן בשם אלכסנדר אנתוני ניולי. קולינס וניולי התגרשו ב-1970. במרץ 1972 קולינס נישאה לאיש העסקים ומפיק הסרטים האמריקאי רון קאס. במסגרת נישואיהם נולדה ילדתה השלישית של קולינס, קייטי קאס. קולינס וקאס התגרשו ב-1983, אולם הם נשארו בקשר קרוב עד למותו של קאס ממחלת הסרטן ב-1986. ב-3 בנובמבר 1985, בשיא הצלחתה של הסדרה "שושלת", קולינס נישאה לזמר השוודי פיטר הולם, בטקס שנערך בלאס וגאס. הם התגרשו ב-25 באוגוסט 1987, לאחר הליכי גירושים ארוכים ומתוקשרים. לאחר הגירושים עזבה קולינס את לוס אנג'לס וחזרה להתגורר בלונדון. ב-17 בפברואר 2002 התחתנה בלונדון עם בעלה החמישי, פרסי גיבסון, מנהל חברת תיאטרון הצעיר ממנה ב-32 שנים.
לקריאה נוספת.
אוטוביוגרפיות:
ביוגרפיות:
שאול מאירוב
כרונולוגיה של ארץ ישראל
אפקט הקרנה אחורית
אפקט הקרנה אחורית (באנגלית: Rear projection effect) הוא אפקט מיוחד; טכניקה לשילוב הופעות חזית עם רקע שצולם מראש. האפקט היה בשימוש נרחב בתעשיית הקולנוע שלפני עידן הגרפיקה הממוחשבת. רקע דהוי מאחורי מושא הצילום הוא רמז ויזואלי לשימוש באפקט.
הטכניקה.
השחקנים עומדים לפני מסך, אשר מאחוריו מקרן המטיל את סרט-הרקע בתמונת-מראה. אי לכך, הטכניקה מחייבת שימוש באולפן גדול דיו ע"מ שיוכל להכיל את קונוס האור של המקרן. האפקט איפשר לדמות סיטואציות מסוכנות או מורכבות לצילום ממשי בסביבת אולפן, כגון נסיעה ברכב, או הימצאות בבית בוער.
יתרונות וחסרונות.
השחקן יכול בזמן אמת להגיב לרקע ולראות את האפקט מאחוריו, וכך למשל הצלם יכול להזיז את המצלמה או לעשות זום (בצילומי מסך כחול כדי לזוז ולעשות זום צריכים להשתמש במערכת בקרת תנועה אשר עלותה גבוהה, משום שהרקע והאובייקט לא מצטלמים באותו הזמן). יתרון משני של השיטה, הוא חיסכון בשעות עריכת פוסט, עלות יחסית זולה.
למרות זאת, במקרים מסוימים החפצים בקדמת הצילום והשחקנים היו נראים כזזים בחוסר סנכרון עם הרקע בשל חוסר תיאום בין צילום הרקע התזזיתי לצילום השחקנים עם סטאדיקאם או אמצעי אחר (בעיקר קפיצות ותזוזות חדות ברקע). האפקט היה צורם ונראה לעין, ובפוסט-פרודקשן, בלתי אפשרי להחליף את הרקע או לערוך אותו לאחר הצילום.
התפתחות.
ההתקדמות העיקרית של הקרנה אחורית היא הקרנה קדמית, שלה עקרון זהה. בהקרנה זו, נעשה שימוש בחומר מיוחד על מסך מיוחד כדי לאפשר את ההקרנה מהחזית בצורה ברורה וחדה. התוצאה היא תמונה רוויה הרבה יותר ואובייקטים חדים יותר. הטכניקה החדשנית הייתה בשימוש ניסיוני בזמן הצילומים של , בסצינות הפתיחה של הסרט, כדי להימנע מצילום באתרי צילום יקרים באפריקה. נעשה שימוש באפקט גם במגוון סצינות לאורך הסרט (היציאה לחלל החלונות של החללית) וליצירת אפקטים על המסך של המחשב (מחשב החללית). כיום טכניקת מסך כחול החליפה את השימוש בהקרנה אחורית. למרות שהקרנה אחורית הפכה מיושנת, קוונטין טרנטינו השתמש באפקט בספרות זולה במהלך הנסיעה במונית, ג'יימס קמרון, השתמש באפקט ב"הנוסע השמיני 2" ו. במרבית סרטי אוסטין פאוורס נעשה שימוש באפקט כדי לשוות לסרט מראה של סרטי ריגול ישנים. "רוצחים מלידה" השתמשו בטכניקה בצורה נרחבת כדי להדגיש מניעים נסתרים תת-הכרתיים של השחקנים.
היסטוריה.