משנות השבעים ואילך החלו גם כוכבי טלוויזיה לתפוס את מקומם לצד כוכבי קולנוע, ובמידת מה אף דחקו את רגליהם של האחרונים. כוכבי טלוויזיה כדייוויד קסידי, ג'ורג' קלוני, ג'וני דפ, פמלה אנדרסון, טום סלק, פארה פוסט, ג'ון טרבולטה וברוס ויליס (שחלקם היו בהמשך לכוכבי קולנוע מצליחים) הפכו סמלי מין בזכות תוכניות טלוויזיה בהן כיכבו. גם כוכבי זמר כמיק ג'אגר, דברה הארי, ריקי מרטין, בריטני ספירס או ביונסה. לצד אלו בלטו גם סמלי מין שלידתם בקולנוע כבו דרק, ברוק שילדס, שרון סטון, דניאל דיי-לואיס, בראד פיט, אנג'לינה ג'ולי, טום קרוז, אנטוניו בנדרס, מל גיבסון, רוברט רדפורד ואחרים. תופעה בולטת בתקופה זו הייתה צמיחה של סמלי מין שעיקר פרסומם על היותם סמלי מין, כשהתופעה בולטת במיוחד בהתייחס לעוסקים בדוגמנות.
התהוותם של סמלי מין.
סמלי מין רבים נוצרו בעקבות פרסום רב לו זכו בתקשורת ההמונים, ובמיוחד כאשר הפרסום היה קשור במיניות. כך, לדוגמה, זכה אלביס פרסלי לפרסום רב בזכות תנועות האגן שהפגין בזמן שירתו, וכוכבי קולנוע רבים אחרים תוארו כסמלי מין בזכות הופעתם מעורטלים או בלבוש חלקי בסרטים, כשדוגמאות לכך יכולים לשמש מרלון ברנדו ב"חשמלית ושמה תשוקה" או אנה מניאני ב"האורז המר". בין הגברים שהפכו סמלי מין בולטים אלו המתייחדים בגובהם, בכתפיהם הרחבות, בסמלי גבריות מובהקים של זמנם ובהתנהגות נמרצת ותקיפה. בין הנשים שהפכו סמלי מין בולטות בעלות עיניים גדולות, שפתיים חושניות ובייחוד חזה גדול.
תרומה חשובה למיצובם של סמלי מין רבים, העלתה תרבות הידוענים בצהובונים, במדורי הרכילות, ובתוכניות הבידור השונות. פעמים רבות יש שיתוף פעולה נרחב בין ידוענים ואנשי יחסי ציבור המייצגים אותם לאמצעי התקשורת, כשערוצי הפרסום מציגים את הידוענים באופן רצוי ונחשק, כשהם מבלים בחוף הים או במועדוני לילה. דוגמה מוקדמת ומוכרת לכך שימש השבועון "העולם הזה", שנהג להעניק תארים מיניים ("החזה של המדינה" לפנינה רוזנבלום או "התחת של המדינה" לאניטה פללי) לצעירות אלמוניות, ולשוב ולדוש בענייניהן, תוך הצגתן כסמלי מין וכנשים נחשקות. תופעות מעין אלו נפוצות מאוד במגזיני בידור ובצהובונים, אף כי הקשר בין הצגתם של ידוענים כסמלי מין לבין היותם כאלו אינו תמיד חד משמעי.
לעיתים גם דמויות בדיוניות הופכות לסמלי מין, למשל הדמות בטי בופ שהופיעה בסרטים מצוירים בשנות ה-30 ונחשבת לאחת מהדמויות המונפשות הראשונות שהיו לסמל מין. לאחר מכן נודעה כסמל מין גם דמותה של ג'סיקה ראביט שהופיעה בסרט "מי הפליל את רוג'ר ראביט". גם תחום משחקי הווידאו מייצר לעיתים סמלי מין, אך בדרך כלל אלו לא פורצים את גבולות המיינסטרים. דוגמה היוצאת מכלל זה היא דמותה של לארה קרופט מסדרת משחקי המחשב טומב ריידר, שעלילותיה תוארו גם בסרטים "טומב ריידר" משנת 2001 ובסרט ההמשך "" משנת 2003. סרטים אלו גם ביססו את מעמדה של השחקנית אנג'לינה ג'ולי, שגילמה את לארה קרופט, כשחקנית מצליחה וכסמל מין.
סמל סקס
אמיר גילת
אמיר גילת (נולד ב-2 בינואר 1963) הוא עיתונאי, דובר ויועץ תקשורת ישראלי. בשנים 2014-2010 כיהן כיו"ר רשות השידור.
ביוגרפיה.
גילת נולד בחיפה. בעל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ולימודי אפריקה ותואר שני במזרחנות ומדעי המדינה שניהם מאוניברסיטה העברית בירושלים. את הדוקטורט בנושא "צמיחתה של העיתונות המקומית הממסדית בחיפה (1950-1975)", עשה תחת הנחייתם של עוז אלמוג ומוטי גולני, במסגרת החוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה.
גילת עבד במשך כ-20 שנה בעיתון "מעריב", בו שימש כתב בחיפה והצפון, והיה ראש המערכת של האזור. באחת מכתבותיו שהתפרסמה בתחילת שנת 2000 במוסף "סופשבוע", חשף את מחקרו השנוי במחלוקת של תדי כץ, בו נטען שחיילי צה"ל מחטיבת אלכסנדרוני ביצעו טבח בכפר טנטורה ב-1948. בעקבות החשיפה נפסלה העבודה על ידי האוניברסיטה, ואילו כץ נתבע לדין, ובהתאם להסכם פשרה התנצל וחזר בו מההאשמה על הטבח. בינואר 2005 פוטר מהעיתון "מעריב" יחד עם כ-50 עיתונאים ועובדים אחרים, במסגרת תוכנית קיצוצים שערך העיתון.
גילת היה ממייסדי מהדורת החדשות המקומית של חברת הטלוויזיה בכבלים מת"ב בחיפה ובמשך כ-10 שנים ערך והגיש את התוכנית "עדשה מקומית", במקביל לימד בחוג לתקשורת באוניברסיטת חיפה. במרץ 2005 התמנה ליועצו של שר האוצר בנימין נתניהו. בסוף 2005 מונה לראש מערך התקשורת, ההסברה והדוברות של אוניברסיטת חיפה, ללא מכרז. לאחר שהמינוי הוגדר כ"משרת אמון". בדצמבר 2007, היה גילת אומר להתמנות למנכ"ל הקבוצה שהקימה חברת מנו ספנות, שהתמודדה במכרז על תחנת הרדיו האזורי בחיפה. המינוי לא ייצא לפועל לאחר שהקבוצה לא זכתה במכרז.
בנובמבר 2009 ביקש ראש הממשלה נתניהו למנות את גילת לתפקיד יו"ר רשות השידור, אך השר יולי אדלשטיין, שהיה ממונה על הרשות, החליט למנות את איש העסקים אמנון דיק. זאת לאחר שמינויו של גילת לא אושר בוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות. אמנון דיק לא מונה לבסוף לתפקיד ונתניהו שוב ביקש, ביוני 2010, למנות את גילת. עם זאת, המינוי עוכב לאחר שהוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות ביקשה עוד "הבהרות" באשר לגילת. בינתיים אישרה הממשלה, ב-12 ביולי 2010, את מינוי גילת לחבר מליאת רשות השידור. במקביל תנועת אומ"ץ פנתה במכתב ליועץ המשפטי לממשלה ולעו"ד שפניץ' יו"ר הוועדה לבדיקת מינויים, במחאה על הכוונה למנות את גילת, בטענה כי "הוא אינו יכול לשמש בתפקיד זה - הן משום ששימש דוברו של נתניהו ויש לו היכרות אישית עמו, והן משום שהוא חסר הכישורים הניהוליים הנדרשים לתפקיד רם דרג מעין זה". ב-18 ביולי אישרה לבסוף הממשלה את מינויו.
גילת היה היושב ראש הראשון של רשות השידור שכיהן בשכר מלא, על פי חישוב של משכורת סגן שר (כ-41 אלף שקל בחודש ברוטו). ביולי 2011 דרשה אגודת העיתונאים את פיטוריו של גילת, בעקבות מינויו של מיכאל מירו למנהל "קול ישראל". לטענת האגודה, המהלך היה כרוך בהטיית מכרז תוך התערבות לשכת ראש הממשלה. באוגוסט 2011, הוביל גילת מהלך של אישור תקציב פעילות הרשות בו הוחלט על השקעה של פחות מ-2% בהפקות מקור, במקום 33% על פי חוק הרשות. ביוני 2013 פנתה דוברת הרשות למבקר המדינה, בבקשה לקבלת צו הגנה כחושפת שחיתויות והתלוננה על מסכת התנכלויות שמבצע בה לטענתה גילת.
באוגוסט 2014, עם התחלת הרפורמה ברשות השידור, נמסר שגילת יסיים את תפקידו כיו"ר הרשות.
עם סיום תפקידו כיו"ר רשות השידור, הקים גילת את NOWTV, מיזם טלוויזיה אינטרנטי שמטרתו להפיק תוכן שיווקי.
חיים אישיים.
גילת מתגורר בחיפה, נשוי ואב לשניים.
פוניו
דן אבי יצחק
1961 בספורט
ג'ודו.
אליפות העולם בג'ודו נערכה בפריז שבצרפת. אנטון גאנסינק () זכה בתואר.
טניס.
גביע דייוויס.
נבחרת אוסטרליה () זכתה בגביע לאחר ניצחון 0-5 על נבחרת איטליה ().
כדורסל.
תחרויות בינלאומיות.
אליפות אירופה.
נבחרת ברית המועצות () זוכה באליפות.
אליפות דרום אמריקה.
ברזיל () זכתה באליפות ואורוגוואי () זכתה במקום השני.
פרה פוסט
קשרי הון-שילטון
הסמל האבוד
הסמל האבוד (באנגלית: The Lost Symbol) הוא מותחן שנכתב על ידי הסופר האמריקני דן בראון. הספר אשר יצא לאור ב-15 בספטמבר 2009 הוא ספרו השלישי של בראון הסובב סביב דמותו של חוקר סמלים רוברט לנגדון. ספר זה עוסק בעיקר בארגון הבונים החופשיים ועוקב אחר הרפתקאותיו של לנגדון בוושינגטון הבירה. ביום צאתו לאור נמכרו יותר ממיליון עותקים של הספר, אשר עד מהרה הפך לרב מכר. במשך ששת השבועות הראשונים לאחר צאתו לאור עיטר הסמל האבוד את המקום הראשון ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס. נכון לינואר 2013, כשלוש שנים לאחר צאתו, היו ברחבי העולם 30 מיליון עותקים מודפסים של הספר, בעשרות שפות שונות.
עלילה.
קו העלילה העיקרי של הספר נמתח לאורך לילה אחד ועוקב אחר דרכו של חוקר הסמלים רוברט לנגדון בוושינגטון הבירה, תוך מאמציו לפענח חידה מסתורית עתיקת יומין במטרה להציל את חברו פיטר סולומון. בראשית הספר לנגדון מקבל הזמנה להעביר הרצאה בבניין הקפיטול. בתומו חושב לנגדון כי הוזמן על ידי פיטר סולומון – חבר קרוב, בכיר בבונים החופשיים ובעל הון רב העומד בראשות מכון הסמית'סוניאן. לבקשתו לכאורה של פיטר הוא מביא עימו לוושינגטון גם חבילה קטנה ואטומה שפיטר ביקש ממנו בעבר לשמור עליה.
כאשר לנגדון מגיע לבניין הקפיטול הוא מגלה כי אולם הפסלים הלאומי בו היה אמור להעביר את ההרצאה ריק. לתדהמתו הוא מגלה כי ברוטונדה של הקפיטול הונחה יד אדם כרותה אותה זיהה כשייכת לחברו פיטר. עד מהרה התברר לו כי הוא הובא לוושינגטון במרמה, ומי שהזמינו הוא אדם מסתורי המכונה "מלאך", אשר חטף את פיטר. מלאך יוצר קשר עם לנגדון ומספר לו כי זימן אותו לוושינגטון על מנת שיסייע לו לפענח סוד קדום הקשור בארגון הבונים החופשיים בדבר פירמידה מסתורית המוחבאת בעיר, אחרת פיטר יירצח. לנוכח מציאת היד הכרותה ברוטונדה מגיעים למקום טרנט אנדרסון, מפקד משטרת הקפיטול ואינואה סאטו, בכירה בארגון ה-CIA. לנגדון פונה אליהם בדבר שיחת הטלפון המאיימת שקיבל ממלאך, וסאטו טוענת בפניו כי האדם המסתורי מהווה איום על הביטחון הלאומי של ארצות הברית. היא מפרטת כי לכידתו של מלאך דחופה וחשובה יותר מהצלתו של פיטר. השלושה בוחנים את היד הכרותה ולנגדון מגלה כי טבוע בה רמז המוביל אל חדר ספציפי במעמקי הקריפטה של הקפיטול.