סרט זה מציע גרסה שונה למקורם של אנשי הנצח, שנמצאים בגלות על כדור הארץ לאחר שגורשו מכוכב זייסט. בסתירה למסופר בסרט הראשון, שבו מקלאוד הכיר את רמירז בסקוטלנד של שנת 1541, רמירז ומקלאוד היו חברים עוד מלפני גירושם מכוכב זייסט. זוהי הסיבה העקרית להפיכתו של הסרט לכישלון עצום בקרב המעריצים והמבקרים.
הבמאי ראסל מלקאהי יצר במקור גרסה נאמנה יותר לסרט, אך בהתערבות האולפנים יצאה הגרסה הקולנועית שמלקאהי לא רצה לקחת חלק בה, ואף ניסה לשים את חותם הבמאי "אלן סמית'י" במקום שמו (שם פיקטיבי המסמל את מחאתו של הבמאי על התוצר הסופי של סרטו). אולם, מכיוון שמלקאהי לא היה חבר באיגוד הבמאים, צורף שמו. בשנת 2001 יצאה גרסת DVD בשם "Renegade Version", שכוללת את הסרט כפי שראסל מלקאהי התכוון לה. הגרסה המלאה הציגה את עלילת כוכב זייסט כהיסטוריה עתיקה מאוד של כדור הארץ, דבר התואם יותר את רוח הסרט הראשון בסדרה וכן סדרת הטלוויזיה. בשנת 2004 יצאה מהדורה מיוחדת הכוללת תוספות גרפיקה ממוחשבת חדשות. למרות שהגרסה הזאת תקנה כמה טעויות מהסרט המקורי, היא עדיין סבלה מאותן בעיות תסריטאיות.
איש הנצח 3: המכשף (Highlander III: The Sorcerer).
הסרט השלישי, שנקרא גם איש הנצח: המימד האחרון (Highlander: The Final Dimension), יצא ב-25 בנובמבר 1994. הסרט סותר את הסרט השני ואת סדרת הטלוויזיה ולמעשה מהווה המשך ישיר לסרט הראשון. זהו הסרט האחרון בזיכיון שעוקב אחרי דמותו של קונור מקלאוד. מקלאוד נלחם כנגד לוחם שהחמיץ את ההתאספות משום שהיה קבור במערה הנמצאת באדמה קדושה. הלוחם, קיין (מגולם על ידי השחקן מריו ואן פיבלס) הוא אמן אשליות, מה שמאפשר לו ליצור דימויים כוזבים לצורך הטעיית אויביו. קונור, שחי עם בנו המאומץ, האמין שהוא בן האלמוות האחרון שנותר, וחייב לחזור לניו יורק כדי לסיים את מה שהתחיל. הסרט השלישי היה יותר נאמן לסרט הראשון מאשר קודמו אבל קיבל ביקורות שליליות על כך שהוא משחזר את עלילת הסרט הראשון.
איש הנצח: סוף המשחק (Highlander 4: The End Game).
הסרט הרביעי, שיצא לאקרנים ב-1 בספטמבר 2000, מאחד דמויות מהסרט הראשון וכן מסדרת הטלוויזיה. העלילה מתמקדת בדאנקן מקלאוד (מגולם על ידי השחקן אדריאן פול) כאשר הוא מתמודד כנגד ג'ייקוב קֵל, בן אלמוות יריב שאוסף חבורת לוחמים בני אלמוות. קל, שמחזיק באיבה עתיקה נגד קונור מקלאוד, רוצח את אהוביו ואינו שומר על מסורת הקרב היחיד. קונור מצידו ניסה לחמוק מהמשחק בכך שבמשך שנים נחבא במצודת "צופים" הידועה בשם "המקלט", אך גם הוא וגם דאנקן חייבים להתמודד מול האיום החדש, שאף אחד מהם לבדו לא יוכל לו. הסרט היה שיפור בניגוד לשני הסרטים הקודמים אבל למרות זאת קבל ביקורות קשות, כאשר יצאה גרסת הבימוי ל-DVD הוא קבל ביקורות טובות יותר מאשר הקרנתו בקולנוע.
איש הנצח: המקור (Highlander: The Source).
הסרט החמישי בסדרה, שהוקרן בערוץ Sci Fi Channel ב-15 בספטמבר 2007, מביא את סיפורם של דאנקן מקלאוד ומספר בני אלמוות נוספים הנמצאים בחיפוש אחר מקור הכוח של אנשי הנצח, וכן הוא מפרש לראשונה את משמעות "המשחק" בין בני האלמוות ואת המונח "יכול להיות רק אחד". הסרט בעצם מתעלם מהסרטים הקודמים ותוכנן להיות הראשון בטרילוגיית סרטים חדשה, אך עקב שהסרט היה כישלון ביקורתי ועלות הפקתו הנמוכה הרעיון נגנז.
סדרות הטלוויזיה.
סדרות הספין אוף מתחלקות לשתי קטגוריות: אלה הממשיכות את קו הזמן שהותווה בסרט הראשון וממשיך לתוך סדרת הטלוויזיה, ואלה המציגות קו זמן חדש ושאינו מסתמך על אירועים קודמים.
ספרים ונובלות גרפיות.
לצד נובלות גרפיות המתארות את הסרט וכאלו שמרחיבות את העלילה בסמוך לסרט, ניתן למצוא נובלות נוספות המרחיבות את אפוס אנשי הנצח אל מעבר לסרטים ולסדרות.
בהה-אללה
לואיג'י גלוואני
הפרדת רשויות
הפרדת רשויות בישראל
מעגלי האבן בסנגמביה
מעגלי האבן בסנגמביה (צרפתית Cercles mégalithiques de Sénégambie; אנגלית Senegambian stone circles) הם ארבע קבוצות של אבנים גדולות מתוך 1,053 קבוצות דומות המכילות 29,000 אבנים סך הכל. המעגלים שוכנים לאורכה של רצועה ברוחב של 100 ק"מ המשתרעת מצפון לנהר גמביה בסנגל ובגמביה ועד למרחק של 350 ק"מ משפך הנהר אל האוקיינוס האטלנטי. ריכוז המעגלים גדול במיוחד במערבה של הרצועה, ושם שוכנים ארבעת המעגלים הספציפיים.
חלק מהמעגלים מתוארכים לתקופה ארוכה בת למעלה מ-1,500 שנים, בין המאה ה-3 לפנה"ס ועד המאה ה-16, והם שרידיה של קבוצה תרבותית ודתית שהתקיימה במערב אפריקה בתקופות אלה. המעגלים שימשו כמקומות קדושים וכאתרי קבורה, אם כי לא ברור לחלוטין מהו הקשר בין האבנים במעגלים לשימוש באתרים כמקום קבורה, שכן אין בהכרח חפיפה בין גיל המעגלים לבין גיל הקברים.
האבנים במעגלים הובאו מאתרי כרייה ועובדו באמצעות כלי ברזל. צורתן היא כשל גליל או מצולע בגובה ממוצע של 2 מטר ובמשקל של עד 7 טון. כל מעגל כולל בדרך כלל בין 8 ל-14 אבנים, וקוטרו עומד על 4 עד 6 מטר. חלק מהמעגלים מכילים שתי שורות של אבנים, כשאחת מהן מקיפה את האחרת. כל המעגלים שוכנים בסמוך לתילי קבורה המוכרים גם מאזורים סמוכים אחרים במערב אפריקה, ברחבי מאלי ומאוריטניה. ארבעת המעגלים הוכרזו בשנת 2006 כאתר מורשת עולמית. האתרים הם:
צ'וקוטקה
המחוז האוטונומי צ'וקוטקה (ברוסית: Чукотский автономный округ , בתעתיק: צ'וּקוֹטְסְקִי אַבְטוֹנוֹמְנִי אוֹקְרוּג) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. נמצא במזרח הרחוק הרוסי בצפון-מזרחו. הוא כולל את חצי האי הצ'וקצ'י ומספר איים. כמחצית מהשטח נמצא מעבר לחוג הארקטי. המחוז נמצא על שפת ים צ'וקצ'י, ים ברינג וים סיביר המזרחי. המחוז כולל 8 אזורים מוניציפליים.
גאוגרפיה.
שטחה של צ'וקוטקה עשיר במשאבי מים. ישנם יותר מ 8,000 נהרות שאורכם עולה על 10 ק"מ, רובם נהרות הרים. הנהרות העיקריים הם אנאדיר, אומולון, וליקאיה, אמגואמה, בולשוי ומאלי אניואי. האגמים הגדולים ביותר הם קרסנוי, מייניט, פקולנייסקו ואגם אלגיגיטגין הייחודי, אשר מחקרם מאפשר לאנשים להבין מה היה האקלים בכדור הארץ לפני אלפי שנים. בחלק המרכזי של המחוז ממוקמים הרי צ'וקוטקה.
החורף נמשך כ-10 חודשים עם טמפרטורה של עד 40 מעלות מתחת לאפס. בקיץ הטמפרטורה מגיעה לכ-10 מעלות מעל האפס.
בשטח המחוז התגלו שדות נפט וגז טבעי ומרבצי זהב, פחם ומתכות נוספות.
היסטוריה.
עד לפני כ-100,000 שנים אזור צ'וקוטקה היה מכוסה בשכבת קרח עבה במשך מיליוני שנים.
התושבים הראשונים באזור היו ציידים פליאו-סיבירים שהגיעו לצ'וקוטקה ממרכז ומזרח אסיה. האזור היה אז חלק מהגשר היבשתי של ברינגיה, שאיפשר הגירה של בני אדם ליבשת אמריקה (כ-50,000 עד 10,000 לפנה"ס).
במשך אלפי שנים חיו באזור העמים העמים הילידים צ'וקצ'ים וגם אינואיטים.
הכיבוש הרוסי.
לאחר שהרוסים כבשו את חאנות קאזאן ואסטרחן ב, נפתחו נתיבי המסחר לאורל, סיביר ומרכז אסיה לנסיעות, וסוחרים וקוזקים נעו מזרחה. הקוזקים בנו מבצרים במקומות אסטרטגיים והכפיפו את הילידים לצאר.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-17 הגיעו הרוסים עד לצפון-מזרח האזור. בשנת 1641, יש תיעוד ראשון של התייחסות לצ'וקצ'ים שנעשתה על ידי הקוזקים. בשנת 1649 חקר, החוקר הרוסי סמיון דז'ניוב, את החוף הצפון-מזרחי והקים מגורי חורף בחלק העליון של נהר אנאדיר, שהפך ליישוב המבוצר אנאדיירסק. דז'ניוב ניסה להכניע את צ'וקצ'ים ולדרוש מיסים במהלך עשר השנים הבאות, אך לרוב לא הצליח. בסופו של דבר, המבצר ננטש, בגלל תנאי הצפון הקשים ומחסור בחיות ציד למאכל.
בסוף המאה ה-17 חזר המבצר לחשיבות מסוימת, כאשר נתגלה דרך הים מאנאדירסק לקמצ'טקה. הוא שימש כבסיס היערכות למשלחות לקמצ'טקה וכל שאר המבצרים וההתנחלויות הוכפו לאנאדירסק. כאשר התגלה עושר משאבי הטבע של קמצ'טקה, ממשלת רוסיה החלה להעניק לאזור הצפון-מזרחי הרחוק תשומת לב רצינית יותר. בשנת 1725 הורה הצאר פיוטר הגדול לויטוס ברינג לחקור את קמצ'טקה ואת אפנסי שסטקוב כדי להוביל משלחת צבאית להכניע את הצ'וקצ'ים. משלחת זו נכשלה כאשר ספינתם נטרפה והניצולים, כולל שסטקוב, נהרגו על ידי הצ'וקצ'ים.
בשנת 1731, דמיטרי פבלוצקי ניסה שוב, בסיוע קוזקים, יוקאגרים וקוריאקים (שבטים סיביריים ילידים שהוכפפו קודם לכן לרוסיה) לכבוש את האזור. פבלוצקי הפליג במעלה נהר אנאדיר והרס את חיל המצב הצ'וקצ'י באוקיינוס ​​הארקטי. לשיטות האכזריות שלו הייתה הצלחה מוגבלת כנגד כמה שבטים צ'וקצ'ים. אבל בשנת 1747, הביסו הצ'וקצ'ים את הגדוד הרוסי והרגו את פבלוצקי.
כשהבינו שלא בקלות ניתן להכניע את הצ'וקצ'ים באמצעים צבאיים, שינו הרוסים טקטיקה והציעו לצ'וקצ'ים אזרחות באימפריה הרוסית. הסכם שלום נחתם ב-1778, שבו פטורים הצ'וצ'ים מתשלום מיסי יאסק .
באותה שנה, הקפטן הבריטי ג'יימס קוק מסע מחקר בקייפ נורת' (כיום קייפ שמידט) ובמפרץ פרובידנס. מתוך חרדה שמעצמות אירופיות אחרות יכבשו את האזור, ציוותה הצארית יקתרינה השנייה לחקור ולמפות את האזור. החל משנת 1785, משלחת בראשות ג'וזף בילינגס וגבריל סאריצ'ב מיפתה את חצי האי צ'וקצ'י, החוף המערבי של אלסקה והאיים האלאוטיים. לאחר מכן, בין השנים 1821–1825, פרדיננד פון וראנג'ל ופיודור מתיושקין הובילו משלחות לאורך חופי הים הסיבירי המזרחי וחקרו את הנהרות קולימה, אניוי הגדול והאניוי הקטן.
השפעה מערבית.