בעלילת אקהת, לאחר מותו של אקהת, באה סדרת לוחות הנקראת "לוחות הרפאים". מתוארים הרפאים (הקשורים בעולם המתים) כמוזמנים למשתה על-ידי "אִל מרזעי" (הוא המנצח על טקס המרזח, ומשמעות שמו היא כנראה "אל מרזחי, אל המרזח"), שייתכן שהוא דנאל עצמו, לביתו ולהיכלו של אל מרזעי. לאחר שבוע, מגיעים הרפאים לגרנות ולמטעי דנאל, והוא מציע להם פירות קיץ שונים. הרפאים ודנאל זובחים טלה, ואולי זבחים נוספים. טקס האבל נערך לבעל, ככל הנראה כדי לעזור לו לאחר תבוסה באחת ממלחמותיו. הרפאים הוזמנו בשל כוחם לדרוש במתים ולראות עתידות, וגם ענת נמצאת בטקס ומחזיקה את ידי דנאל, על אף שהיא רצחה את בנו אקהת. אקהת מועלה באוב על-ידי הרפאים, והם רומזים שהפעם דנאל לא יינטש. הרפאים, המתוארים כ"עֿזרמ" (עיזוזים, גיבורי מלחמה) מתבקשים לברך את שם אל, וזובחים אלופים, צאן, שוורים, אֵילים, עגלים וגדיים. אז בא המשפט "ככספ לעברמ זת חֿרצ לעברמ כש", המפורש לעיתים כ"כי כסף לעברים - זית, חרוץ לעברים - אכן שׂה" - עברים הם רפאים, להם מגיע עבור הארץ. הרפאים משתכרים עם דנאל שבעה ימים, וביום השביעי ככל הנראה מופיע בעל, ומכאן הלוחות פגומים ובלתי קריאים. לכל אורך התיאור באים לידי ביטוי מאפייני המרזח, כולל סעודה והזמנת אורחים, זבח, השתכרות ועיסוק במתים.
עדויות למרזח מאוגרית קיימות גם בכתבי אוגרית שמחוץ ללוחות השירה: בלוחות הכתובים באכדית נמצאה המילה ma-ar-zi-ḫi או mar-za-i-ma, המתפרשת כתעתיק של מרזח. בתעודות מסופר שהמלך נקמפע בן נקמד העניק לאנשי מרזח בית, המלך עמשתמר בן נקמפע העביר בית מרזח לפולחן האל שתרן לבעלים אחרים, והבעלים הקודמים פוצו ברכוש אחר, וכן שכרם עשתר חולק בין שני בעלי מרזח משתי ערים שונות. עדויות נמצאו גם בלוחות הכתובים באלפבית האוגריתי. באחת התעודות נכתב: "מרזח דקני שמננ ב בתו ושת אִבסנ", כלומר "המרזח אשר יסד שמנן (שם פרטי) בביתו ושם אבוס בו", דבר המעיד שגם אזרח פרטי יכל ליסד מרזח משלו. בלוח אחד פגום במיוחד מופיעה המילה "מרזח" כמה פעמים, ככל הנראה בהקשר של נכסים.
ממצאים אפיגרפיים אחרים.
בין הכתובות הפיניקיות-יווניות האתונאיות מצויה כתובת המרזח, המוקדשת לתרומה שאחד מבני הקהילה תרם למוסד דתי "ביום 4 למרזח בשנת 14 לעם צידון". בכתובת פיניקית ממקדש בעל-צפון מרסיי העוסקת בתעריפי קורבנות, מוזכר "מרזח אלִם", וייתכן שמדובר בחג בדומה לאדוניה שנפתחה בבכי והסתיימה בשמחה, או ביום זיכרון לאלים על מותם או תחייתם.
בכתובת משפטית על פפירוס ממואב, שיש המפקפקים במהימנותה, נכתב: , כלומר "כה אמרו האלהים לגרא: לְךָ המרזח והריחיים והבית, וישעא ירחק מההחזקה בהם, והמלך יהיה צד שלישי (הנאמן על המחלוקת)". הכתובת מזכירה בעלות על מרזח, וייתכן ש"הבית" המוזכר בה הוא בית המרזח.
בכתובת מתדמור מוזכרים "בני מרזחא", המתפרשים כבני אגודה או מעמד דתי, בדומה ל"בני הנביאים" המקראיים או "בני שירתא" (בני השירה בארמית) מכתובת אחרת. ראשות המרזח נקרא "רבנות מרזחות" או "רבנות מרזחותא", וראש המרזח נקרא ביוונית συμποσιαρχος.
בכתובות נבטית מוזכר המרזח בהקשרים שונים. השלמת מפעל חקלאי גדול בעבדת בימי רבאל השני נחוגה ב"מרזח אלהא" - חג משתה לדושרא אלוהי הגיא. בכתובות אחרות מוזכר המרזח בהקשרי אבל, קבורה ותרומות למימון המרזח, בהן מוזכרים שמות הכהנים וכן שם האל הנעבד. באחת הכתובות נכתב: "דכירו עבידו בר [...] וחברוה מרזח עבדת אלהא", כלומר "זכורים עבידו בן [...] וחבריו. מרזח אלוהי עבדת". בתעודות מוזכר גם "רב מרזחא", המנצח על המרזח, בדומה ל"אִל מרזעי" מכתבי אוגרית.
בין מכתבי יב נמצא אוסטרקון ארמי בו מבקש ראש אגודת הקברנים ממקבל המכתב לשלם את חלקו למרזח.
במפת מידבא מוזכר היישוב ΒΗΤΟΜΑΡΣΕΑ Η ΚΑΙ ΜΑΙΟΥΜΑΣ בקרבת ים המלח, המזוהה ללא ספק עם "בית מרזח" (ΒΗΤΟΜΑΡΣΕΑ הוא תעתיק יווני ל"בית מרזח" בנפילת ה-ח' הגרונית). יש המפרשים שהמקום הוא בעל פעור המוזכר בתורה, המזוהה כאל המוות.
ממצאים חומריים.
המתים בלבנט הקדום זכו לכבוד ולפולחן רב, כפי שמעידים הדולמנים והגולגולות המכוירות שנמצאו באזור, שהכנתם דרשה השקעה רבה. חוקרים משערים שהגולגלות שימשו לפולחן אבות.
בארמון המלכותי שבעיר קטנה נמצאה מערת קבורה מלכותית, שממצאיה לא נבזזו. כניסה צדדית באולם הכניסה של הארמון הובילה למדרגות שבסופן מסדרון משופע, ובקצהו קבר פיר בעומק חמישה מטרים, שככל הנראה ירדו אליו עם סולם. בתחתית הפיר הייתה דלת, שמשני צדיה היו פסלים זהים של אבות קדומים יושבים על כס ומחזיקים כד קטן בשמאלם. הכניסה הובילה לחדר ראשי, ממנו היו כניסה לשלושה חדרים משניים. תפקידו המרכזי של החדר הראשי היה הסעודות, ובו נעשו רוב הקבורות והטקסים. מאות חרוזי זהב וזכוכית בקברים מצביעים על כך שהגופות נקברו מקושטות, ועל העצמות נמצאו שרידים של מספר שכבות של בדים, צבועים בצבעים שונים, וכן חגורות זהב. לאורך אחד מקירות החדר נמצאו עשרות כדים וקערות - בכדים ככל הנראה אוחסנו המזון והשתייה, שנאכלו מהקערות. בחדר נמצאו ספסלים ריקים ממצאים ששימשו לישיבה בעת המרזח, ומתחתיהם נמצאו עצמות בעלי חיים שנזרקו לשם בזמן הסעודות. בחדר הצדדי הגדול ביותר, הוא החדר שעמד מנגד לפתח הפיר, לא נמצאו עצמות אדם, אך היה בו ספסל עץ על הקיר הרחוק מפתחו, ולמרגלותיו נמצאו קערות מנחיות סמליות, שככל הנראה הוגשו למלך המת. בחדר הצדדי הימני נעשה הקבורה הראשית. בימינו היה ספסל אבן שעליו שכב השלד היחיד בכל המערה שנותר שלם ותקין מבחינה אנטומית, ככל הנראה הנקבר החדש ביותר, היחיד שהספיקו להזיז. החדר השמאלי היה החדר אליו הגיעו העצמות מהחדרים האחרים למנוחת עולמים. בחדר נמצאו עצמות אדם וחיות, וכן קערות מנחה, מה שמעיד שגם שרידי המתים הקדומים ביותר קיבלו מנחות. מממצאים שהתגלו בקטנה עולה שהמאכלים שהוגשו לאבות המשפחה המתים כללו: חלב, בירה, בשר כבש ובקר.
מנהגים דומים למרזח מצויים גם כיום אצל שבטים שונים באפריקה: בסנגל, מאוריטניה וגמביה (הערצת הפנגול). במדגסקר נפוץ מאוד פולחן אבות בשם "פמדיהאנה" (Famadihana) שבו מוציאים את אבות המשפחה מקבריהם, מלבישים אותם בתכריכי משי חדשים, ועורכים לתושבי האזור מסיבה שכוללת אוכל ורום.
יחס המקרא לטקס.
מקורות לטקס המרזח מצויות גם בתנ"ך, ב:
ובדברי :
כותבי המקרא התנגדו למנהג זה, כנראה בשל פולחן המתים האלילי שהיה בו, ואיסור דרישה אל המתים (דברים יח יא). כמו כן, החיבור אל המת, שנחשב לאבי אבות הטומאה, נחשב לדבר שלילי ובשל כך נאסרה קרבה של כהנים אליו.
בתרגום השבעים מתורגם המושג בירמיהו ל-θιαξον או θίασον שמשמעותו "סעודת אבלים", והמושג "מרזח סרוחים" מעמוס מתורגם כ-χρεμετισμὸς, שמשמעותו "מִצהלות סוסים", משום שכך נשמעה הוללות השיכורים.
מסעודה זו נגזר המושג "בית מרזח" שמתייחס לסעודת שכרות והוללות, או למקום בו נערכת סעודה כזו.
קו גבול
מיפקד העם
משאית
משאית היא כלי תחבורה כבד המשמש להובלת סחורות וציוד. למשאיות גדלים וצורות שונות, אך לרוב יהיו גדולות מרוב כלי הרכב המצויים על הכביש. המשאיות הכבדות הנוסעות בכביש המהיר גדולות יותר מאוטובוס ובעלות מנוע בעל הספק של לפחות 350 כוחות סוס.
המשאית מורכבת מחלקים אחדים:
מבנה המשאית.
כמעט כל המשאיות מורכבות ממספר חלקים:
שלדה.
השלדה של המשאית מורכבת משתי קורות מקבילות בצורה U שמחוברות ביחד באמצעות קורות צולבות. השלדה עשוי בדרך כלל מפלדה אך לעיתים היא עשויה מאלומיניום או מתכות קלות יותר. על השלדה מותקנים שאר חלקי המשאית.
בגלל משקלה הרב, הגלגלים של המשאית עבים וגדולים יותר מגלגלים של רכב רגיל. בנוסף, היא כוללת הרבה יותר גלגלים, שבדרך כלל באים בזוגות (כלומר: שני גלגלים זה ליד זה). למשאית כבדה יש בממוצע בין 4 ל-8 רביעיות גלגלים (כאשר רביעייה מורכבת מצמד גלגלים בצד שמאל וצמד גלגלים מקביל בצד ימין) על הגרור וכ-6 זוגות או רביעיות גלגלים על הגרר. למשאיות בינוניות או אחודות יש בדרך כלל זוג קדמי ו 1–2 רביעיות אחוריות.
לריבוי הגלגלים יש מספר סיבות:
הקבינה.
הקבינה היא תא סגור שבו יושב הנהג ומתפעל את המשאית. בחלק מקבינות יש תא אחורי הכולל ספסל שלם עם כרית המשמש את הנהג או הנהגים למנוחה ושינה (בזמן שהם לא נוהגים) כאשר עליהם לנסוע דרכים ארוכות. גודלן של הקבינות נע מקבינות פשוטות באורך למיני-דירה על גלגלים באורך . קבינות מודרניות כוללות מיזוג אוויר, מושבים ארגונומיים, מראות בולטות, רדיו ואמצעי בטיחות שונים.
ישנם מספר קונפיגורציות של קבינות:
כיום קבינות רבות - הן רגילות והן חסרות-אף - מתוכננות להיות בעלות צורה אווירודינמית על מנת להקטין את כוחות הגרר והתנגדות האוויר ולצמצם את צריכת הדלק. לקבינות רבות ניתן להוסיף גג מעוגל המותקן בין גג הקבינה לגג המכולה ומקטין את התנגדות האוויר.
מנוע.
משאיות משתמשות במנועים שונים בגדלים והספקים שונים. רוב המשאיות הקלות (ליתר דיוק התת-משאיות) בארצות הברית משתמשות במנוע בנזין אך כמעט כל המשאיות הבינוניות והכבדות משתמשות במנוע דיזל (מנוע המונע באמצעות סולר ולא בנזין). רוב המשאיות הכבדות משתמשות במנוע טורבו דיזל בעל ארבע פעימות עם מצנן ביניים. משאיות שטח ענקיות משתמשות במנועי קטרים כגון מנוע דיזל V12 בן שתי פעימות של דטרויט דיזל.
במשאיות רבות בארצות הברית, המנוע שמותקן במשאית מיוצר על ידי חברות אחרות, המתמחות במנועים, כגון קטרפילר או קאמינס. יוצאות מן הכלל הן המשאיות של וולוו מאק דאף ואיווקו, וכן משאיות מרצדס עם מנוע דיזל של מרצדס-בנץ המיוצר על ידי החברה האם.