לכל קרן נאמנות יש מחיר קניה או מחיר יסודי. המחיר היסודי הוא שווי נכסי הקרן מחולק במספר יחידות הקרן. חלק מהקרנות גובות שיעור הוספה בעת רכישת יחידה.
מחיר פדיון.
מחיר הפדיון של יחידה יהיה שווה למחיר המכירה של נכסי הקרן לחלק למספר יחידותיה. מהמחיר היסודי גוזרים את מחיר הפדיון שהוא המחיר היסודי בניכוי עמלות הפעולה בקרן. מחיר הפדיון מתקבל בעת שהמשקיע מוכר את הקרן.
שיעור ההוספה.
לעיתים, בעת רכישת יחידה בקרן נאמנות, המשקיע ישלם גם שיעור הוספה. שיעור ההוספה הוא תשלום חד פעמי בעת הרכישה. מחיר הקרן הכולל את שיעור ההוספה נקרא מחיר היחידה. ישנן קרנות שבהן אין שיעור הוספה, לצד כאלו שבהן שיעור ההוספה מגיע לאחוז אחד ויותר. לעיתים, שיעור ההוספה מתווסף בעת המכירה.
עמלות פעולה.
מרבית החברות גובות דמי ניהול. דמי הניהול הם התמורה המועברת לכיסו של מנהל הקרן. דמי הניהול השנתיים נעים בין 0% ל-4% ואף למעלה מזה, תלוי בסוג הקרן. קרנות הנאמנות המנייתיות הן בעלות שיעור דמי הניהול הגבוה ביותר, בעוד הקרנות הכספיות הן בעלות דמי הניהול הנמוכים ביותר.
בנוסף לדמי הניהול שעוברים (כאמור) למנהל הקרן, יש גם דמי נאמן, העוברים לנאמן הקרן. זוהי עמלה בגובה 0-0.1% לשנה מהקרן המושקעת.
מרבית המשקיעים בקרנות נאמנות משקיעים דרך שירותי הבנקים. הבנקים גובים עמלה המכונה דמי משמרת. בדרך כלל דמי המשמרת יהיו בשיעור 0.5-0.6% לשנה מסכום התיק במשמרת.
לאחר כניסתה לתוקף של רפורמת בכר, נקבע כי הבנקים יהיו זכאים לגבות עמלת הפצה, בשיעורים שונים. החל מאפריל 2006 נגבית גם עמלת הפצה בעת רכישת קרן הנאמנות. בדרך כלל עמלות ההפצה נגבות ישירות ממנהל הקרן ואינן מוטלות על המשקיע.
רפורמות ושינויי חקיקה.
רפורמת בכר.
רפורמת בכר, הנקראת על שמו של מנכ"ל משרד האוצר, ד"ר יוסי בכר, שכיהן תחת שר האוצר בנימין נתניהו, קבעה כי על הבנקים, אשר החזיקו בבעלות על עיקר הנכסים של קרנות הנאמנות וקופות הגמל במדינת ישראל ערב הרפורמה, למכור את ההחזקות שלהם בנכסים הללו. לאחר העברת הרפורמה בכנסת (מאי 2005), נכנסו הבנקים למשא ומתן מואץ ובין החודשים אוקטובר 2005 לינואר 2006, הצליחו למכור את עיקר ההחזקות שלהם בקרנות הנאמנות וקופות הגמל תמורת מיליארדים של שקלים, לחברות הביטוח, קרנות השקעות זרות ואף ברוקרים פרטיים. רפורמת בכר היוותה מפנה דרך חשוב בעתידה של תעשיית קרנות הנאמנות בישראל, משום שמעתה יש לשער שהייעוץ שיתקבל בסניפי הבנקים ללקוח הישראלי יהיה פחות מוטה לעבר המלצה לרכישת קרנות, אשר היו בעבר באחזקת הבנק.
הפיגועים בשארם א-שייח' (2005)
הפיגועים בשארם א-שייח' (2005) הם סדרת פיגועים שאירעו ב-23 ביולי 2005, בעיר שארם א-שייח' בדרום חצי האי סיני אשר במצרים, שבוצעו על ידי ארגון הטרור הסלפי, המשתייך לארגוני אל-קאעידה - "גדודי עבדאללה עזאם בסוריה ובמצרים", ארגון הקרוי על שמו של עבדאללה עזאם.
תיאור האירועים.
שתי מכוניות תופת ומזוודת נפץ פוצצו בסמוך לאתרי תיירות עיקריים: שני בתי מלון והשוק העתיק של העיר. בפיגוע נהרגו כ-88 בני אדם ונפצעו למעלה מ-200. בין ההרוגים היו כ-10 תיירים ממדינות המפרץ הפרסי ומדינות אירופה, יתר ההרוגים היו מצריים.
ההתקפות אירעו ביום השנה למהפכת הקצינים החופשיים במצרים, שבה הורד מכיסאו המלך פארוק והגנרל מוחמד נגיב עלה לשלטון במקומו. יום זה מצוין במצרים כיום חג לאומי.
ארגון הטרור הודיע לאתר אינטרנט איסלמי כי הפיגוע נערך בתגובה לפעולות שנעשות על ידי ארצות הברית ומדינות אירופה נגד מוסלמים בעיראק, פלסטין, אפגניסטן וצ'צ'ניה.
הארגון שכוון לפגוע באחד מסמלי התיירות החשובים של מצרים, בירת הנופש של סיני שהושקעו בה מיליארדי דולרים, השיג את מטרתו ובעקבות הפיגועים, נרשמה עזיבה של תיירים רבים וביטול הזמנות נופש רבות. גם בפיגוע זה אפשר לראות את דפוסי הפעילות של אל-קאעידה ובין היתר המגמה לפגוע במקום החשוב ביותר באזור (מרכז כלכלי) ובתאריך סמלי. על פי פרשנים הפיגוע נועד לערער את מעמדו של נשיא מצרים חוסני מובארכ לקראת הבחירות שאמורות היו להתקיים זמן קצר לאחר מכן.
התגובה המצרית לפיגוע.
בתגובה לפיגוע התבצעו במצרים מעצרים רבים, בעיקר בקרב הבדווים שבסיני שהוחשדו בסיוע והתארגנות לפיגוע. בנוסף החלה מצרים בבניית מחסום הפרדה סביב שארם א-שייח' והקמת נקודות בידוק בכניסה לעיר, על מנת למנוע כניסה של גורמים טרוריסטים וביצוע פיגועים נוספים.
עבדאללה עזאם
עבדאללה יוסף עזאם (בערבית: عبدالله يوسف عزام, 14 בנובמבר 1941 – 24 בנובמבר 1989), המכונה "שייח' עזאם" או "אבי הג'יהאד", היה טרוריסט פלסטיני ואחד ממייסדי והוגי האידאולוגיה של הטרור האסלאמיסטי הסוני הבינלאומי במאה ה-20, מבכירי ארגון האחים המוסלמים ומייסד ארגון הטרור אל-קאעידה.
הגותו ורעיונותיו האידאולוגיים השפיעו רבות גם על החמאס.
ביוגרפיה.
עבדאללה עזאם נולד בכפר סילת אל-חארית'יה באזור ג'נין בצפון השומרון בתאריך 14 בנובמבר 1941.
הוא סיים את לימודיו במדרסה בג'נין, ולמד לימודי חקלאות במכון כדורי בטולכרם. בהיותו בן 20, התחתן עם אום מחמד, שהייתה אז בת 12.
עזאם עבד זמן מה כמורה, בהתחלה בכפר שליד העיר כרכ ואחר כך בבירקין. ב-1963 נסע לסוריה שם הוא למד בפקולטה לשריעה באוניברסיטת דמשק, תחת "המפקח הכללי" הראשון של תנועת האחים המוסלמים בסוריה מוסטפא אל-סבאעי, ששימש דיקן הפקולטה באותה עת וקיבל תואר ראשון בלימודי אסלאם בשנת 1966. בחופשותיו היה חוזר לכפרו, מטיף ומלמד במסגד המקומי וכך עשה גם לאחר סיום לימודיו. זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים, עקר עם משפחתו לירדן.
ב-1969 הוא הצטרף ל"אחים המוסלמים" ונטל חלק ב"מלחמת המרדפים" שהתנהלה באזור בקעת הירדן. הוא שימש כמפקד "בסיס הנכבדים" ("קואעד אלשיוח'"), אחד משני בסיסיהם בזרקא שבירדן, שם התאמנו לוחמי "האחים המוסלמים", שפעלו אמנם באופן עצמאי, אך תחת דגל ה"פת"ח" - נגד כוחות צה"ל. עזאם התאכזב מהיחס המזלזל לטענתו של הלוחמים הפלסטינים לאסלאם ומהגישה שהוא ראה כמרקסיסטית-לאומנית של הפת"ח שסתרה את האידאולוגיה הפאן-אסלאמית בה דגל ועבר ללמוד באוניברסיטת אל-אזהר שבקהיר, שם קיבל תואר שני בלימודי אסלאם (שריעה). הוא הושפע מדעותיהם של האימאם חסן אל-בנא, מייסד תנועת האחים המוסלמים, ושל סייד קוטב בנושא המאבק המתמיד בין אומת האסלאם לבין הג'אהליה ואף כתב ספר על סייד קוטב והגותו. במקביל הייתה מחלוקת בינו לבין יוסוף אל-קרדאווי בנושא חייהם של מוסלמים במדינות לא מוסלמיות (למשל באירופה).
עזאם חזר לירדן ולימד באוניברסיטת ירדן אולם נאלץ לעזוב אותה בשנת 1970, כאשר כחלק מאירועי ספטמבר השחור גירש המלך חוסיין את כל פעילי אש"ף. עזאם חזר למצרים וקיבל בשנת 1973 תואר דוקטור בלימודי האסלאם מאוניברסיטת אל אזהר. לאחר קבלת התואר הוא חזר לעמאן כדי ללמד באוניברסיטת ירדן והיה גם האחראי לחלוקת קרנות הצדקה של הוואקף דרכו קשר קשרים ולימד מסרים מהפכניים במסגדים הרבים של הפליטים הפלסטינים בירדן. אך פוטר עקב השתייכותו לאחים המוסלמים. עזאם עבר לערב הסעודית ללמד באוניברסיטת המלך עבד אל-עזיז שמומנה מכספי הנפט שקיבלה סעודיה ושם הפך למורהו הרוחני של אוסאמה בן לאדן שהיה סטודנט בה, באוניברסיטה זו נשאר עד 1979.
עזאם פירש את רעיונותיו של קוטב לגבי הפרדיה (فرض, , תוך הסתמכות על הפיקה. ועל החלוקה המקובלת ל"פרד אל עין" (الفرض العين) שהיא חובתו האישית של המאמין ול"פרד כיפאיה" (الفرض الكفاية) שהיא חובה שמספיק שחלק מהציבור מקיים על מנת לזכות את כל הציבור במצווה או על מנת לפטור את האחרים מהחובה לעסוק בה. על פי הגותו של עזאם, אם ארץ מוסלמית מותקפת, על כל המוסלמים (האוממה) באופן אישי (פרד אל-עין) לצאת להגנתה. כדוגמאות הוא נתן את אפגניסטן, פלסטין ואנדלוסיה.
עזאם ובן לאדן נסעו לפקיסטן ב-1980 במטרה להילחם בכוחות הסובייטיים שפלשו לאפגניסטן. הוא לימד תחילה כמושאל מטעם האוניברסיטה הסעודית על שם עבד אל-עזיז באוניברסיטה האסלאמית באסלאמאבאד אך ב-1984 עזב את האוניברסיטה באסלאמאבאד לאחר שהסעודים סירבו לחדש את חוזהו, כיוון שהשלטונות המקומיים (הפקיסטניים) לא שבעו נחת מכך שהשתתפותו בג'יהאד באפגניסטן נעשתה על חשבון שעות ההוראה שלו באוניברסיטה. לפיכך, הוא עבר לפשאוור (עיר גבול פקיסטנית סמוכה לאפגניסטן), והחל ללמד ב"מכללת (לימים אוניברסיטה) ההטפה והג'יהאד" שהוציאה מתוכה "מוג'אהדין" (לוחמי מלחמת קודש) רבים שהשתתפו בלחימה באפגניסטן. במקביל הוא ניהל את משרדי "אגודת העולם המוסלמי" וה"אחים המוסלמים" בפשאוור, והיה ממונה על שליחת מורים לבתי ספר שהטיפו לג'יהאד. אשתו עסקה באותו זמן בפעילות הומניטרית בקרב הפליטים האפגניים. שם הוא גם הקים את "מכתב ח'ידמאת אל-מוג'אהדין" - "המשרד למתן שירותים למוג'אהדין". במימון שהשיג בן לאדן, שהיה מקורב אז לבית המלוכה הסעודי. יחד הם הקימו שם ארגון מתנדבים שמנה למעלה מ־40,000 לוחמים.
לפי טענת תומכיו הוא גם השתתף פיזית בקרבות, ממלא אחר ההלכה כי "שעה אחת של לחימה למען דרכו של אלוהים טובה יותר משבעים שנות תפילה". האגדה מספרת עליו כי למרות היותו בשנות הארבעים לחייו, הוא חצה את אפגניסטן לרוחבה ולאורכה על חמורים וברגל, במעברי הרים צרים ובמסעות ארוכים שעייפו רבים משותפיו הצעירים אך לא אותו.