באותה העת, התפרסם בבוסטון, ארצות הברית, ספרו של אדוארד בלאמי - "מבט לאחור", שהרגיז את ויליאם מוריס שכתב את תשובתו בצורת סיפור בהמשכים החל מינואר עד אוקטובר 1890. הרומן בהמשכים של מוריס פורסם ב"קומונוול", כתוצאה מכך חל שיפור בהפצת העיתון. היצירה פורסמה שנית, במרץ 1891 בצורת ספר, לפני שתורגמה לצרפתית, איטלקית וגרמנית עד 1898, הספר הפך לספר קלאסי בקרב הקהילה הסוציאליסטית של אירופה.
תקציר.
הרומן, שמחברו כינה אותו "פרקים מרומנסה אוטופית", בוחן מספר היבטים של החברה הסוציאליסטית, כולל הארגון שלה והיחסים שהיא יוצרת בין אנשים. מוריס השתלב במרקסיזם ובמסורת הרומנטית, כאשר הוא הציג את עצמו כדמות קסומה בזמן ובמקום, השונה מהדמויות של אנגליה הוויקטוריאנית. הספר מציג אידיאל של העידן הטרום תעשייתי של ימי הביניים - נופים כפריים, צפיפות נמוכה, חקלאות ויחסים ישירים בין האדם והטבע. אידיאל זה מנוגד ללונדון העירונית שמושפעת מהמהפכה התעשייתית וסובלת ממחלותיה: צפיפות, עוני, פשע, קיטוב כלכלי, זיהום אוויר ומים, מחלות, זוהמה ועשן.
המחבר מביע את דעתו על לונדון של ימיו כבר במשפטי הפתיחה של הספר, כשהוא מספר באירוניה ובביקורת על המצאה החשובה של ימיו - כשגיבור הסיפור נוסע לביתו בפרבר: "בקרון דחוס של רכבת תחתית שלא היה אלא מרחץ אדים של אנושות נחפזת ונרגנת, חש..כאילו הוא מתבשל בתוך נזיד של חוסר נחת ואי שביעות רצון". גיבור הספר, ויליאם גסט, חוזר עייף לביתו אך לא יכול היה לעצום עין, אחרי אספה פוליטית של "הליגה" שהשתתף בה. כשנרדם חלם כי העיר לונדון הצפופה והמזוהמת השתנתה לבלי הכר והתגלתה כעיר חמימה, נקייה, כפרית, זוהרת ופורחת.
כמו המחבר, גם הגבור הוא דמות רומנטית, המייחל לאהבה ולחברות ודרכם להיוולד מחדש. הוא מחפש רומנטיקה במסווה המרקסיסטי. העלילה מתרחשת דרך שני מסעות שעושה הגיבור, אחד בתוככי העיר לונדון והשני לאורך נהר התמזה עד ביתו הכפרי של הסופר ויליאם מוריס באוקספורדשייר. הוא פוגש אנשים חביבים, מתבונן בנוף כפרי שעוצב בדמות נופי אנגליה בימי הביניים. הוא פוגש דמות נוספת - האמונד הזקן, שהוא גם מחנך וגם מציג לוויליאם גסט את פלאי העולם החדש.
גיבורים נוספים בסיפור הם בני הזוג דיק וקלרה. הם זוג מאוהב, שעוזרים לוליאם גסט בעולם החדש. המסע המתואר בסיפור על נהר התמזה ובעיר לונדון, הוא גם מסע דרך החברה ששונתה בזמן המהפכה וגם מהווה מסע חיפוש אחר האושר. דמות נוספת היא אלן - דמות רב-ממדית: אישה ממעמד הפועלים המשתחררת בעזרת המהפכה הסוציאלית, ומייצגת את רוח הטבע והנשמה הטהורה בנפש של אישה.
ברומן, מוריס מדגיש כי הוא רוצה לא רק לחסל את הרכוש הפרטי, אלא גם את הפרדה בין אמנות, חיים ועבודה. הוא מתמודד עם אחת הביקורות הנפוצות ביותר על הסוציאליזם - חוסר תמריץ לעבודה בחברה קומוניסטית. התגובה של מוריס בספר היא הטענה כי כל מה שנחוץ כדי לתת תמריץ הוא לשאוף שהעבודה תהיה יצירתית ומהנה. הנחה זאת שונה מרוב הדעות של הוגים סוציאליסטים הטוענים כי העבודה היא הכרח לקיום החברתי, אבל בגישה השיתופית - כלל כמות העבודה שתדרש מאנשים תקטן.
במבט לאחור.
כאמור, מוריס כתב ביקורתו על הרומן "במבט לאחור" בכתב העת The Commonweal ב -21 ביוני 1889. בסקירתו התנגד לתיאור החברה הסוציאליסטית הדמיונית עם הסמכותיות הרבה שבה, כפי שתיאר אותה אדוארד בלאמי בספרו. מוריס כתב - "החיים האנושיים הטובים ביותר שמתאר בלאמי הם חיים של מכונות... לא צמצום העבודה האנושית היא הפתרון הרצוי, אלא הפחתה עד למינימום של הסבל שבעבודה. זהו חלום רחוק לאנושות, שיכול להתגשם רק כאשר יהיה שוויון רב יותר בין בני האדם - רב מזה שהציג בלאמי בספרו.
ההסתייגות הבסיסית של מוריס מספרו של בלאמי, התעוררה בעיקר עקב המחלוקת על הערכים החברתיים של בלאמי ותפיסתו האסתטית. בעוד בלאמי העדיף את העירוניות התעשייתית, מוריס אהב את הכפריות והפסטורליות. מה שהכעיס את מוריס הייתה הערצתו של בלאמי למהפכה התעשייתית ולכוחה של המכונה. מוריס השתוקק לשיקום אורגני של דרך החיים, שידרש למיכון רק כדי להקל על הסבל בחיים. בעוד בלאמי בקש ישועה דרך המדינה הכל יכולה, מוריס ייחל לזמן שכוחה של המדינה ייחלש ויעלם.
ליתר דיוק, מוריס מבקר את האופי המוגבל של רעיון החיים של בלאמי. הוא מזהה חמישה נושאים - עבודה, טכנולוגיה, ריכוזיות, ערים, אמנויות - אשר ממחישים את "חצי השינוי" בספר "במבט לאחור". ביקורתו של מוריס מכילה אפוא חברה עתידית חלופית בכל אחד מהנושאים האלה. זוהי המסגרת הרעיונית שעליה הוא ינסה מאוחר יותר לפרט את החזון שלו באוטופיה "חדשות משומקום".
מגדר ונישואים.
ב"חדשות משומקום" מתאר מוריס את הנשים בחברה כבעלות תשוקה כאשה, אוהבות כבנות לוויה, שאינן מודאגות לעתיד ילדיהן כי יש להן אינסטינקט אימהות משופר. חלוקת העבודה המגדרית נותרה כפי שהייתה. נשים אינן מוגבלות באופן בלעדי לעבודה ביתית, אם כי מגוון העבודות שהן מקבלות מצומצם יותר מזה של הגברים; אבל העבודה הביתית נתפסת בספרו כמשהו שאליו נשים מותאמות במיוחד. יתר על כן, הגברים כבר אינם יכולים לערער את מעמד הנשים, תופעה אופיינית שהתרחשה בזמנים עברו. הנשים עושות מה שהן אוהבות ויכולות לעשות, והגברים לא מקנאים ולא נפגעים.
מוריס הציג בספרו חברה שבה נשים חופשיות יחסית מהעליונות הגברית. העבודה הביתית, מכובדת מבחינה מגדרית בעיניו של מוריס ומתוארת כמקור של הנאה אפשרית לכל שוחרי האוטופיה שלו.
מוריס הציע היבט מרקסיסטית על נישואין וגירושים. גיבורי הסיפור - דיק וקלרה היו נשואים פעם ונולדו להם שני ילדים. קלרה הרגישה שהיא מאוהבת במישהו אחר, "אז היא עזבה את דיק רק כדי לחזור אליו שוב". האמונד הזקן, מספר לקוראי הספר שאין ב"שומקום" בתי משפט ואין גירושין, וחוץ מזה אין נישואים חוזיים. כאשר מתמודדים עם הנישואין והגירושים, מסביר האמונד הזקן, עליך להבין פעם אחת לתמיד, ששינינו את המוסדות האלה; או ליתר דיוק, שדרכנו להסתכל עליהם השתנתה... אנחנו לא מרמים את עצמנו, או מאמינים, שאנחנו יכולים להיפטר מכל הצרות שמטרידות את המינים... אבל אנחנו לא כל כך מטורפים מהאומללות הזאת, על ידי עיסוק במריבות על פרנסה ומאבקי כוח של שליטה על הילדים.
ב"שומקום" חיים האנשים לפי רצונם בקבוצות בגדלים שונים והמשפחה הגרעינית לא נחוצה. באשר לנישואין, אנשי "שומקום" נוהגים אומנם לקיים מונוגמיה, אך הם חופשיים להמשיך באהבה הרומנטית, משום שהם אינם קשורים לנישואין חוזיים.
חינוך.
בתחילת הרומן אנו למדים שאנשים של "שומקום" אינם נותנים לילדיהם חינוך פורמלי. אף על פי שאוקספורד עדיין קיימת כמקום מחקר ולימוד, מרכז של 'אמנות הידע', אנו למדים מהסיפור, שאנשים חופשיים לבחור את צורת החינוך שלהם. באשר לחינוך - הילדים ב'שומקום' לעיתים קרובות עושים כיף: מגיעים בקיץ, לשחק ביער במשך שבועות וחיים באוהלים, כפי שאתם רואים. אנחנו מעודדים אותם לעשות זאת; הם לומדים לעשות דברים לעצמם, ולהכיר את יצורי הבר בטבע. אתם רואים שככל שהם שוהים בחוץ, יותר טוב להם". כאן הסופר, פורץ החוצה מהמסגרות של המוסדות המסורתיים באנגליה הוויקטוריאנית. הלמידה דרך הטבע היא אורח החיים המתאים ביותר עבור החברה הפסטוראלית העתידית.
איך נוכל לחיות.
"חדשות משומקום" הוא ייצוג אוטופי של החזון שהגה ויליאם מוריס על חברה אידיאלית. "שומקום" הוא למעשה תרגום מילולי של המילה "אוטופיה". [8] אוטופיה זו, חברה מדומיינת, אידילית משום שהאנשים בה חופשיים מעול התיעוש, ולכן הם מוצאים הרמוניה באורח חיים המתקיים עם העולם הטבעי. בהרצאה "איך אנחנו חיים ואיך אנחנו יכולים לחיות" 1884, מוריס הביע את דעותיו על הקיום האידיאלי. דעה זו היא התשתית של הרומן: " דיברתי על מכונות המשמשות לשחרור אנשים מהחלק המכני והדוחה של העבודה הנחוצה. אבל מכונות יכולות להפוך להיות במעמד של אדונים ולא של המשרתים שלנו. הדבר יפגע ביופיים של החיים... הסביבה החומרית צריכה להיות נעימה, נדיבה ויפה. אני יודע כי זו טענה גדולה, אבל כל קהילה נוכחית לא יכולה לספק סביבה כזאת לחבריה, אני לא רוצה שהעולם ימשיך לכיוון הזה".
למעשה הספר של מוריס, מנסח, במושגים של ימינו, את הקשר בין צדק חברתי (סוציאליזם) ובין צדק סביבתי (הפסטוראליות). זאת הוא עושה בכך שמכניס את הקורא לסיור בתוך המרחב הגאוגרפי והחברתי של האוטופיה, ותוך כדי כך לסייע לו לגבש עמדות פוליטיות בכיוון שהסופר כיוון אליהם.
השפעה.
הכותרת "חדשות משומקום" עוררה השראה לארגונים רבים, כולל חנות ספרים פוליטית בליברפול.
הרי דרווין
הרי דרווין (באנגלית: Darwin Mountains) היא קבוצת הרים באנטארקטיקה.
ההרים מצויים בין קרחון דרווין וקרחון הת'רטון.
גובהם הממוצע של ההרים 1,900 מטרים מעל פני הים. שיא גובהם של הרי דרווין הוא בהר אליס (אנטארקטיקה), שגובהו של ההר 2,330 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה.
גילוי ההרים.
ההרים התגלו על ידי משלחת דיסקברי (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1904–1901).
מקור השם.
שמם של ההרים ניתן להם על ידי משלחת דיסקברי.
ההרים נקראים על שמו של מייג'ור לנרד דרווין, אשר באותו זמן כיהן כמזכיר של כבוד של החברה הגיאוגרפית המלכותית.
לקריאה נוספת.
• Gunter Faure, Teresa M. Mensing, The Transantarctic Mountains: Rocks, Ice, Meteorites and Water, PP 297 - 300
• Christopher R. Fielding, Tracy D. Frank, John L. Isbell, Editors, Resolving the Late Paleozoic Ice Age in Time and Space, PP 59 - 69