קרל רוג'רס הגה את עקרון הלקוח במרכז, כחלק משיטת הטיפול הפסיכולוגית שלו הקרויה טיפול ממוקד בלקוח, שהיא שיטת פסיכותרפיה. שיטתו של רוג'רס הייתה המשך טבעי להתפתחויות בתחום הפסיכותרפיה. זיגמונד פרויד פיתח את הפסיכותרפיה לראשונה כשהגה את הרעיונות של הפסיכואנליזה. פרויד העלה השערות על מבנה אישיות ומודעות האדם ועל תפקידם של הסמלים בחשיבתו. פרויד הנחה את המטפל להכיר היטב את עולמו הפנימי של המטופל כדי להבין את המשמעות הספציפית של כל סמל בחשיבתו. כך, כבר אצל פרויד הייתה חשיבות מסוימת לדעותיו של המטופל.
ממשיכי פרויד בין אם הגדירו עצמם כפסיכואנליטיקנים ובין אם לא, לא הצליחו לסתור או לאשש את מרבית דבריו של פרויד. בסוף המאה התשע עשרה במהלך המחצית הראשונה של המאה העשרים, הם הציבו תאוריות משלהם בתחום תורת האישיות והפסיכותרפיה, לצד התאוריה שלו. בין התאוריות השונות היו הסכמות וסתירות חלקיות והיו דגשי חשיבות שונים. על פי חוקרי ההיסטוריה של הפסיכולוגיה, מרבית השוני בין התאוריות נבע מהשוני בין המטופלים של הפסיכולוגים שהגו אותם ומהשוני בקורות חייהם של ההוגים עצמם. על כן, הפסיכותרפסטים נהגו להתאים את התאוריות ושיטות הטיפול שלהם למטופליהם.
אברהם מאסלו פיתח את הפסיכולוגיה ההומניסטית, זרם אליו נהוג לשייך גם את קרל רוג'רס, בטיעון שהרבה מטופלים לא מתאימים לאף אחת משלל התאוריות הקיימות. מצב זה אירע, משום שהפסיכולוגיה המודרנית התעלמה מרעיונות רבים על מהות האדם שהופיעו בספרות ובפילוסופיה משחר ההיסטוריה. רוג'רס פיתח את התאוריה שלו בעקבות עבודתו של מאסלו. על פי רוג'רס כל רעיון שמתאים למטופל מותר לשימוש בטיפול פסיכולוגי. רוג'רס סובר כי אין להתאים את הלקוח לתאוריה מסוימת אלא לשתף את הלקוחות בבחירה ובהרכבה של התאוריה המתארת את מבנה האישיות האישי שלהם. על כן הוא קבע את רעיון הלקוח במרכז כחלק מרכזי משיטת הטיפול שלו, הקרויה טיפול הממוקד בלקוח.
תרפיית הלקוח במרכז.
תרפיית הלקוח במרכז היא סוג של פסיכותרפיה אשר מחפשת נטייה של מימוש עצמי אצל הלקוח דרך קבלה עצמית, אותנטיות המטפל והבנה אמפתית. קרל רוג'רס הגה 6 עקרונות אשר עומדים בבסיס תרפיה המכילה את עקרון הלקוח במרכז. ששת העקרונות הם: קשרים בין אישיים, פגיעות למבוכה/חרדה (מצד של הלקוח), אותנטיות (מצד של המטפל), תפיסת הלקוח את האותנטיות של המטפל, הגישה ללא תנאים, החיובית של המטפל כלפי הלקוח ואמפתיה (הזדהות והבנה) מדויקת.
אורגאזמה
איל טרובטורה
גידור (המשפט המקובל)
גידור (באנגלית: Enclosure) הוא התהליך במשפט המקובל, שיטת המשפט שמקורה בבריטניה, שבו קרקע שבה יש לציבור זכויות הופכת לקרקע בבעלות פרטית מלאה ולשימוש פרטי. קרקע שבה יש לציבור זכויות (באנגלית Common Land) היא קרקע בבעלות פרטית, שלאנשים אחרים יש בה זכויות מסורתיות מסוימות, כמו הזכות לעיבוד חקלאי של הקרקע או לרעיית עדרים. בתהליך הגידור, בונים גדר מסביב לקרקע, וכל הזכויות על הקרקע עוברות לידי הבעלים.
באנגליה ובוויילס, בהן התחולל התהליך תחילה, החל תהליך של גידור כבר במאה ה-12, ומהלכו הואץ במאות ה-15–17 והגיע לשיאו מ-1750 לערך. באמצע המאה ה-19 כבר הושלם התהליך במידה רבה. באדמות הבלתי־מגודרות, היו רצועות נחלה פזורות ברחבי האדמה המנוריאלית, כשבעליהן החזיק בשליטה בלעדית עליהן בעונת הגידול, ואחרי הקציר היו האדמות פתוחות למרעה עבור כלל האיכרים, עד תחילת העונה הבאה. תהליך הגידור בשלביו הראשונים (עד המאה ה-17) הונע בין היתר משאיפתם של בעלי אדמות מנוריאליות להגדיל את שטחי המרעה הקבועים שלהם. מהמאה ה-18 ואילך היה המניע העיקרי לגידור השאיפה לנצל באופן יעיל יותר את האדמה החקלאית.
התהליך הונע בעיקר בפועל על ידי הפרלמנט הבריטי בהוראות הגידור ועם חוקי האיחוד של 1707 התחיל במאה ה-18 גם בסקוטלנד ובין השנים 1604 ל-1914 6.8 מיליון אקר של אדמה חקלאית עברו תהליך של גידור.
תהליכים של גידור התרחשו במדינות אירופה האחרות בשלב מאוחר הרבה יותר, בעיקר מאמצע המאה ה-18, אז הונהגה מדיניות של עידוד הגידור בצרפת ודנמרק. במזרח אירופה החל תהליך הגידור רק במאה ה-19.
מחקרים מוקדמים שעסקו בגידור, ביניהם בולטים אלו של סלייטר, ובייחוד ספרם המשפיע של ג'ון וברברה האמונד, ראו בגידור תופעה שהתרחשה בעיקר החל מ-1740, והשפיעה עמוקות על החקלאים, ובמיוחד על האיכרים הזעירים, עובדים בעלי אדמות (cottager) ונטולי אדמות (squater). האיכרים בכפר אמנם נשאו בעלויות כבדות של מעשר, מס עובד (קורווה) ודימה, אך "היו שייכים לקהילה שיכלה לעמוד בפני הסניור". הגידור דחק את רגליהם של אותם איכרים, נטל מהם את מקור פרנסתם, וגרם להם לנטוש את הכפרים לטובת הערים והעבודה במפעלי התעשייה החדשים שהוקמו בתקופת המהפכה התעשייתית.
היסטוריונים רבים מצביעים על ההשפעה החיובית של תהליך הגידור כחלק מהתפתחות המשפט המקובל באנגליה על התפתחות תמריצים לפיתוח טכנולוגיה חקלאית שקדמה למהפכה החקלאית הבריטית, תהליכים שלא היו אפשריים בקרקעות שעובדו כרכוש משותף בהיעדר תמריץ להגדלת פריון האדמה, לרוב בשיטת "שדה פתוח" בה השדה היה שייך לחקלאי הכפר כולם, אך לא לאף אחד מהם פרטית. בנוסף, תהליך הגידור בבריטניה במהלך ולפני המהפכה החקלאית הבריטית איפשרו תמריצים לחקלאים להשבחת בקר בקנה מידה מסיבי באמצעות ברירה מלאכותית.
עקב ההשפעה המסיבית של המהפכה החקלאית הבריטית ועזיבת חקלאים את האדמות המשותפות בחיפוש אחר חיים בעיר, רבים מצביעים על תהליך הגידור כאחד הגורמים המשמעותיים ביותר להתפתחות המהפכה התעשייתית.
היסטוריונים מאוחרים דחו בחלקם טענה זו, בהצביעם על היעדר קשר סיבתי ברור בין תהליכי הגידור לתיעוש המוקדם. וורדי הראה כי תהליך הגידור התקיים לאורך מאות שנים, וכי עד שנת 1700 כבר גודרה כ-70 אחוז מהאדמה. על תהליכים איטיים וממושכים, שאין להם קשר לתיעוש מצביעים גם ברדלי ותומפקינס, ותפישה דומה עולה גם ממחקריהם של מרטין, ילינג ואחרים לפי גולדסטון סיבה משכנעת יותר להאצה וההאטה בתהליכי עיור ואובדן בעלות על אדמה הייתה שינויים במחירי האדמה ולא תהליכים של גידור.
ז'נדרמנמרקט
יהדות מנטובה
קהילת יהודי מנטובה היא קהילה יהודית עתיקת יומין המתקיימת ברציפות מאז ימי הביניים בעיר מנטובה שבאיטליה. העיר כונתה על ידי יהודי העיר "מן־טובה" כמו שהארץ בה גרו נקראה "אי־טל־יה".
במאה ה־16 זכתה הקהילה לתקופת פריחה. בתקופה בה שלטה בעיר הדוכסות לבית גונזגה (Gonzaga), מספר יהודי הקהילה היה למעלה מ־3,000 נפש והם היוו כ־7% מאוכלוסיית העיר. בתקופת הרנסאנס עבדו יהודים בשרות משפחת שליטי העיר בתור רופאים, שחקנים ומוזיקאים. זאת, בנוסף לעיסוקם המרכזי, שנשאר, כמו ברוב איטליה, בבנקאות ומתן הלוואת בריבית. שכן, הסיבה העיקרית לכך שהורשו לגור בעיר הייתה במטרה שיקימו מוסדות להלוואה בריבית, עיסוק שהיה אסור לנוצרים.
תולדות הקהילה.
אין תיעוד על ישיבת יהודים בעיר לפני המאה ה־11, אם כי אין זאת מן הנמנע, שכפי שישבו יהודים בערים אחרות באיטליה ישבו גם במנטובה. במאה ה־12 התיישב בה, לזמן מה, פרשן המקרא רבי אברהם אבן עזרא. בתקופת הרנסאנס חי בה המקובל, הרב משה זכות. הוא כלל בסידור התפילה של יהדות איטליה את המנהגים שחודשו על ידי חכמי צפת. העיר הייתה ידועה בתעשיית הדפוס שפרחה בה מיד לאחר המצאת הדפוס. בין היתר שכן בה דפוס אברהם כונת, אחד מבתי הדפוס העבריים הראשונים. בשנת 1561 יצאה לאור ספר של אהרן בן אליעזר, משורר שהתגורר בצפת.
בשנת 1612 החליט הדוכס לרכז את היהודים באזור אחד (גטו), הכניסה והיציאה משכונת היהודים נעשתה דרך ארבעה שערים בלבד. באותה עת היו באזור ששה בתי כנסת, הנבדלים לפי נוסחי התפילה ולפי המשפחות.
אחרי מותו של וינצנזו השני, דוכס מנטובה, שהיה חשוך ילדים, עברה דוכסות העיר בירושה לקרלו גונזגה, בן הענף צרפתי של המשפחה. כחלק מהמשבר השלטוני וכנספח למלחמת שלושים השנים פרץ משבר במנטובה, סדרת מלחמות הקרויה Guerra di successione di Mantova e del Monferrato. שכירי חרב גרמנים (לאנדסקנכט) הידועים באכזריותם, השתלטו על העיר, שדדו אותה עד היסוד והביאו איתם את מחלת הדבר. כמקובל בימי הביניים ממסד הכמורה יחד עם שליטי העיר האשימו את היהודים בהפצת המחלה. ההוכחה בידם הייתה שאחוז התמותה אצל היהודים הוא נמוך ביותר. במרוצת המלחמות, כ־600 יהודים נסו ומצאו מקלט בנסיכות "בוצולו" (principe di Pozzolo), היום בעיר בוצולו (Bozzolo) (MN). כאלף יהודים אחרים, ניסו להימלט דרך הנהר פו, ברפסודות מאולתרות, אבל נסחפו בזרמים העזים של הנהר וטבעו.
במאה ה־17 החלה ירידה הדרגתית במספרם של היהודים במנטובה ומרביתם עזבו אותה.
בעת החדשה.
מראשית המאה ה־18 החלה הגירת יהודים לעיר. פליטים הגיעו לאיטליה מארצות מרכז אירופה והוקמה במנטובה קהילה אשכנזית. אחרי העברת השלטון בעיר לידי בית הבסבורג, הוקנו בשנת 1791 זכויות אזרחיות ליהודים בעיר. בסוף המאה ה־18 הגיע צבאו של נפוליאון בונפרטה לעיר. רב העיר, אברהם ויטה קולוניה (Abraham Vita Cologna) נבחר להשתתף בסנהדרין של פריז.
בתהליך איחוד איטליה היו בין יהודי העיר כאלו שנטלו חלק בהקמת ממלכת איטליה, למשל ג'יוספה פינצי (Giuseppe Finzi) וריברולו מנטובני (Rivarolo Mantovano). כתוצאה ממלחמת העולם השנייה וגלי הגירה שאחריה, מספרם של יהודי העיר פחת והיום (2009)מצויות בעיר משפחות יהודיות בודדות.
שרידי הגטו העתיק נמצאים באזור הרחובות: via Governolo, piazza Bertazzoli, via Norsa ו־piazza Sermide. הבניינים באזור שומרים על ייחודם מהעבר ולא שונו.