סיפור זה היה אמור להיות הראשון ממחזור סיפורים בשם "רועים" שתכנן שמי לכתוב על חיי הערבים. בניגוד לתוכניותיו, לא עלה בידי שמי לכתוב סיפורים נוספים בסדרה, ו"ג'ומעה אלאהבל" היה הסיפור האחרון שאי פעם פרסם. הסיפור בולט מבין סיפוריו הקצרים של שמי בגין אופיו הנטורלסיטי. למרות שחלק מהקשיים שעובר ג'ומעה בחייו נובעים מאנשים שמנצלים אותו או מתנכלים אליו, סופו הטראגי של ג'ומעה אינו תוצאה של לחץ חברתי אלא תוצאה של מאורע לא צפוי ואקראי, בעיטה אחת של פרדה כפויית טובה שרק מספר שעות קודם הציל ג'ומעה את חייה. עובדה זו מעלה את הסיפור מעבר לביקורת חברתית, כפי שהיא מצטיירת בסיפוריו האחרים של שמי. אומנם גם בסיפור זה מדגיש שמי את חוסר האנושיות של הכפריים, שמאכלסים את העולם שהוא מתאר, לא רק בגלל אכזריותם כלפי ג'ומעה אלא גם בגלל יחסיהם בינם ובין עצמם, שסכסוכיהם מסתיימים "כמעט תמיד בבטן שסועה כצבר נחתך ובגולגולות מבוקעות כאבטיחים." אך המוטיב העיקרי בסיפור הוא אכזריות הגורל ואדישות הטבע. בגין ייחוד זה שיבחה המבקרת חמוטל בר יוסף את הסיפור בהערתה ש"אין בספרותנו גם היום הרבה סיפורים כמו ג'ומעה אלאהבל", אפילו שאת שאר כתיבתו של שמי תיארה בר יוסף כ"בלתי מהוקצעת" וכ"כתיבת בוסר." "ג'ומעה אלאהבל" בולט גם בעובדה שבסיפור זה פיתח שמי את סגנונו האתנוגרפי לשיא, והסיפור רווי בפרטים על הנוף, החוקים הפנימיים, והמסורת של כפרים ערביים כמו הכפר בו מתגורר ג'ומעה. במאמרה סיכמה בר יוסף את סגנונו של שמי כך: "אין הוא יודע חיסכון מהו, אף במקום שסופר אחר היה מסתפק באינפורמציה יבשה. בספרו על פיטוריו של הרועה הזקן הוא משלב דיגרסיות בלתי משמעותיות, כגון 'קרה פעם מקרה לא טהור וצבוע טרף את כבשתו החומה של השיח דאבור, זו המיועדת לתשלום נדר ושמחרוזת זגוגיות צבעוניות ענודה לה על צווארה.' המשפט מסורבל. אבל הכבשה, ועמה תרבות עשירה מתנוונת, מזדקרות בתוך שתיים-שלוש מילים."
אב ובנותיו.
סיפור זה פורסם במקור בביטאון "התקופה" בשנת 1923. הסיפור מתרחש בדמשק. האב שבסיפור, חכם צבי כוהן, חוזר ברכבת לביתו בדמשק לאחר שבע שנים בהן צבר רכוש במקומות מרוחקים. מטרתו כעת היא להשיא את בנותיו לאנשים הגונים, והוא כבר רואה בעיני רוחו כיצד משפחתו תקבל את פניו בתחנה. כשהוא מגיע ליעדו הוא נוחל אכזבה, שכן אף איש לא בא לפוגשו, ובתו הבכורה ג'מילה ניתקלת בו באקראי תוך נסיעתה בכרכרה. הבת מתביישת באביה, שכן הוא בעל גינוני עניות שלא לרוחה, ואין הוא מודע לשינויים הרבים שחלו מאז עזיבתו. כאשר השניים מגיעים לביתם, גם שאר בנותיו, טירה ורוזה, אינן נרגשות לראותו אלא מתייחסות אל בואו במיאוס. חכם צבי חש במועקה אך אינו מתוודע אליה. המציאות, שאינה כלל לרוחו, מתחוורת לו כאשר הוא שומע את דברי הנוכחים על בנותיו בתפילת ערבית בבית הכנסת, ובפרט כאשר שכנו מפנה אותו למועדון המירג' שם מופיעות בנותיו. בהגיעו למקום, האב כועס וזועם על הפריצות של בנותיו: "הנני! תיכף עולה אליכן, בנות-כלבים!" הוא עולה לבמה ונושך וחובט בבתו הבכורה אשר רוקדת חשופת חזה לצלילי הדרבוקה לקול שירתה של רוזה ולקול פריטה של טירה בנבל: "כחיה טורפת התנפל על הרוקדת, אחזה בשערותיה, נשכה בשיניו ואגרופיו ניתכו כמטר על ראשה". כעבור רגע ההמון עצר בעדו והשליכו מן המדרגות, בדיוק כפי שנתגלה שיקרה לו בחלום שחלם עוד קודם לכן בביתו.
הבריחה.
סיפור זה פורסם במקור בביטאון "העברי החדש" בשנת 1912. הסיפור מתמקד בחכם בכור קמחי, יהודי ספרדי בא בימים אשר מובא על ידי אחיינו חיים לבית אבות. למרות חששותיו בהתחלה, מתלהב חכם בכור מהמקום, לאחר פגישה עם מנהל המוסד, ומתרשם לחיוב מהעובדה שבמקום זה מותר לאשכנזים וספרדים להתפלל יחדיו במניין. במהרה מתגלים לחכם בכור התנאים המזוויעים במוסד, תחילה בחדרון עלוב ולאחר מכן בארוחת צהריים תפלה שבה הוא מוצא פגר זבוב בצלחתו. הוויכוח, שמתפתח בין דיירי המוסד לאחר הארוחה, מוציא את חכם בכור מדעתו. בהמשך אותו היום הוא צופה בתהליך גסיסתו של אחד הקשישים במוסד, וחכם בכור רואה נגד עיניו את הגורל הצפוי גם לו. הוא אוזר אומץ לברוח מהמוסד ומצליח במשימתו, אך הסיפור מסתיים בנימה עגומה כשמחוץ לכותלי המוסד הוא מבין שבעצם אין לו לאן ללכת: "כאן במרחב זה ישב ובכה והערה את כל היגונים הכלואים בקירבו: אנה יברח?..."
העקרה.
סיפור זה פורסם במקור בביטאון הספרותי "העומר" בשנת 1907, והיה הסיפור הראשון ששמי פרסם. עלילת הסיפור מתרחשת בדמשק, וכל-כולו של הסיפור עוסק בתחושותיה של פלור, אשה עקרה נשואה, בערב שבו לוקח לעצמו בעלה פרסיאדו, שהוא גם בן-דודה, אשה שנייה. אשה זו, אשר מוזכרת רק בתור "הבתולה", צעירה מפלור, ופרסיאדו נישא לה על מנת שזו תספק לו ילדים. שמחתם של הנוכחים בטקס הכלולות, והעובדה שבמשך הלילה מתחילים האורחים להתעלם ממנה, מעיקות על ליבה של פלור. תוך כדי הסיפור מתגלה שהייתה זו פלור עצמה שהציעה לפרסיאדו לקחת לו אישה שנייה, לאחר שראתה את יחסו אל ילד זר במהלך סדר פסח. פרסיאדו ניאות מיד להצעתה ומוצא לעצמו אישה תוך שבוע ימים. במשך ערב הנישואים מתמלאת פלור זעם, עד אשר "רוצה היא למרוט את ראש החצופה שהעיזה לגזול ממנה את בעלה. רוצה היא לגלגל מן המדרגות את כל האספסוף הזה שבא הנה לאכול בשרה, לסבוא את דמה." לבסוף נמלטת פלור לחדרה. כאשר נכנס פרסיאדו, הוא מביט עליה ברחמים אך מיד פונה החוצה ויוצא, והסיפור נגמר בכך שפלור נכנעת לפחדיה ומסיקה שבעלה ישכח אותה.
הסיפור "העקרה" לפעמים מוזכר על ידי מבקרים כמקביל לסיפור הקצר "עגונות" של ש"י עגנון, אותו הכיר שמי בתקופת לימודיו בירושלים. שני הסיפורים נכתבו באותה תקופה, שניהם פורסמו באותו הביטאון ("העומר") בהבדל של מספר חודשים, עבור שני הסופרים היו אלו הסיפורים הראשונים שפרסמו, שני הסיפורים עוסקים באישה שנחלה אכזבה עמוקה בחייה, ומשניהם עולה נימה ביקורתית כלפי היחס לנשים ביהדות. עם זאת, שני הסופרים שאפו לכיוונים שונים בסיפורם. עבור עגנון, העובדה שסיפורו מתרחש בארץ ישראל הייתה חשובה מבחינה סמלית - עד כדי כך שעגנון מכנה את סיפורו כ"מעשה רב מארץ הקודש" - אך עגנון לא שאף לכתוב סיפור ישראלי אלא סיפור שמתאר את התחושה האוניברסלית של ניתוק וניכרות. שמי, לעומת זאת, כינה את יצירתו "סיפור מחיי הספרדים" ובכוונה שאף לחשוף בפני הקורא לא רק את הפן האנושי של דמויותיו אלא גם את הסממנים המיוחדים של התרבות שממנה הם נשאבו. הבדלים אלו מסבירים את היחס השונה של יוסף חיים ברנר, מבקר הספרות המוביל בתקופה שבה פורסמו שני הסיפורים, לשתי היצירות. בעוד שברנר שיבח את היצירה "עגונות" על ש"היא מהדברים שאינם נכתבים בכל ערב ראש חודש!", סיפורו של שמי זכה לאזכור עקיף בהערתו המלגלגת של ברנר על אלו שכותבים "מחיי-היהודים בלוֹדז, מחיי בני גליציה, "מחיי הקראים", "מחיי הספרדים", "מחיי ארץ-ישראל", מחיי בני פתח-תקוה… ולא דבר פנימי, גילוי החיים הפנימיים והמהות שלהם בתוך יחסי וגוני זמן ידוע וסביבה ידועה."
כופר נפש.
סיפור זה פורסם במקור בביטאון הספרותי "העומר" בשנת 1907, ויצא ביחד עם הסיפור "העקרה" כחלק מזוג סיפורים תחת הכותרת "סיפורים מחיי הספרדים". מבנה הסיפור דומה לסיפור "העקרה" בכך שאין בו עלילה של ממש, אלא תיאור של דמות הנחשפת בפני הקורא תוך מסכת זכרונותיה. הסיפור מתחיל בליל איסרו-חג של שמיני עצרת בירושלים, ושמי, כהרגלו, מתחיל בתיאור העיר ורק לבסוף מתכנס לעבר הדמות הראשית, חכם מירקדו בכר, אשר יושב לבדו בבית הכנסת שכבר התרוקן מחוגגים ומתייסר במחשבותיו. מהרהוריו לומד הקורא שמירקדו בא לירושלים מכפר קטן שבו הפרנסה דחוקה ללמוד להיות שוחט, חזן, ומוהל, ושבכוונתו לחזור לכפרו, ללמוד תורה, ואולי אף להיות לרב. בירושלים הוא מקדיש את זמנו נמרצות ללמוד, ומשיג סמכות גם מרב אשכנזי וגם מספרדי. לאחר שהפציר במורו, מוהל זקן, שיתיר לו לנסות לימול, מוצא לו מורו משפחה תימנית ענייה אשר נולד להם עוד בן ועבור סכום כסף קטן הם מוכנים לתת למוהל לא מנוסה לימול את בנם. אירועי הברית צפות במעורפל במוחו של מירקדו, והוא אינו זוכר אם הן מהיום או אתמול. עוד לפני שמגיע הזמן לימול את התינוק מקננות בליבו חששות על מה המסובים סביבו חושבים, והוא קופא על מקומו כשהוא נזכר במשמעות השם גיא בן הינום שבו הם נמצאים. מהברית עצמה, כל זכרונו הוא ש"היד רעדה פתאום... והחלף דומה שנסתבך באמצע ואיננו זז... דם, דם, דם!..." ושמישהו בקהל מכנה אותו "הורג נפש". מירקדו עוזב את בית הכנסת ונודד לביתם של אותה משפחה. הוא נעמד מול החלון ומדמיין כיצד יגיבו אם יכנס. כוח סמוי מניע אותו להיכנס לדירה בעל כורחו. אמו של הנימול מיד מזנקת לעברו ונושכת את בוהנו מרוב כעס. מירקדו מקבל את עונשו, מגמגם ומציע להם כסף שיקראו לרופא. האם אינה מאמינה שיחזור, ובסופו של הסיפור היא שולחת את בעלה איתו לקבל את כופר הנפש.
חשיבות הספר.
חשיבותו של הספר נעוצה בכך שעזר לפרסם את סיפוריו הקצרים של שמי, אשר היות שפורסמו בביטאונים ספרותיים פזורים נשארו פחות ידועים מיצירתו "נקמת האבות." עם זאת, מבקרים מעטים ייחסו חשיבות ספרותית לסיפורים אלו, והשפעתן התרבותית הייתה מועטה. המבקר