מגמה בולטת באופנה במהלך העשור היה הסגנון האופנתי של נשות "הפלאפר" אשר היה פופולרי בקרב נשים צעירות בעולם המערבי שלובשות חצאיות קצרות, קיצרו את שערן, האזינו למוזיקת ג'אז ובאופן כללי, שברו את המוסכמות החברתיות שנחשבות עד אז להתנהגות מקובלת של נשים. הפלאפריות נחשבו לבוטות וחצופות בכך שהן נוהגות להתאפר באופן שנחשב למוגזם באותה עת, לשתות משקאות אלכוהוליים ולעשן בפומבי, לנהוג במכוניות ולהתייחס בביטול ובוז לנורמות חברתיות ומיניות שהיו מקובלות באותה תקופה.
מגמות מרכזיות באופנה.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה ועד 1929, תחילת תקופת השפל הגדול, נכנסו המדינות המנצחות במלחמה - ארצות הברית, בריטניה וצרפת - לעידן של שגשוג כלכלי ופוליטי. מלחמת העולם הראשונה הובילה לשינויים קיצוניים כמעט בכל תחומי החיים, כולל בתחום האופנה.
במהלך תקופה זו נשים הלו להשתלב בהדרגה במשק, לקבלות זכויות פוליטיות והחלו להיות בעלות יכולת לתמוך בעצמן, וכתוצאה מכך, אופנת נשים עוברת שינויים רדיקליים בהתאם לסגנון החיים החדש. בגדי נשים הופכים נוחים יותר, ויש דחייה של המחוך. אלמנטים שנחשבו באופן מסורתי לגבריים מתחילים להיות זמינים באופנת נשים כמו מכנסיים וחליפות.
הפיתוח של טכנולוגיות ואמצעי ייצור חדשים השפיעו גם על האופנה, בדים מלאכותיים חדשים הופיעו, והפכו זמינים באופן מאסיבי.
במהלך העשור החל שימוש נרחב בבובות ראווה בתעשיית האופנה, אשר איפשר להציג בפני קונים פוטנציאלים את השילוב המוצלח ביותר של בגדים ואביזרים.
אופנת נשים בשנות ה-20 של המאה ה-20.
שמלות.
הסגנון הדומיננטי בשנות העשרים היו שמלות נְדָן ישרות, עם מותניים נמוכים, אשר לא הדגישו את אזור החזה. אורך השמלות השתנה (קצר עד הברכיים, או ארוך עד הרצפה). שמלות אלגנטיות יוצרו בעיקר מבדים קלים כגון משי ושיפון, והיו מעוטרים ברקמה, בחרוזים, וכמו גם בתחרה.
הלבשה תחתונה.
חידוש חשוב באופנה של שנות העשרים היה נטישת המחוך כאלמנט חיוני בתלבושת הנשית. לפני כן, המחוך היה פריט נפוץ באופנת נשים במשך קרוב למאתיים שנים. המחוך הוחלף בהדרגה בחגורות מיוחדות שבניגוד למחוך רגיל, לא הידקה את החזה, אלא רק את מותני האשה.
גרביונים אשר לפני כן כמעט ולא נראו מתחת לחצאיות הארוכות, בשנות העשרים החלו להיות נראים לעין בשל העלייה בפופולריות של החצאיות הקצרות. הליכה ברחוב ללא גרביונים נחשבה בלתי מקובלת, ולא רק בשנות העשרים, אלא גם בעשורים הבאים, עד שנות החמישים.
כובעים.
כובעי הנשים בשנות העשרים היו ברובם קטנים, עם שוליים זעירים או ללא שוליים. כיסוי הראש הנשי הפופולרי ביותר היה כובע קלוש. כובע זה הומצא בשנת 1908 על ידי הכובענית הצרפתייה קרולין רֶבּוּ (Caroline Reboux). שמו נגזר מהמילה הצרפתית קלוש (Cloche) שפירושה "פעמון". צורת הכובעים השפיעו אף על עיצוב השיער. תסרוקת "איטון קרופ" (Eton crop), האופיינית לג'וזפין בייקר, שהייתה קצרצרה וחלקה, הפכה לפופולרית משום שנחשבה לאידיאלית לצורת כובעי הקלוש. הכובעים היו עשויים לרוב מסיבי סיסל או קש ומעוטרים בסרטים, נוצות, פומפונים או פרחים מלאכותיים. גם כובעי קלוש ללא עיטורים היו קיימים בשפע ופופולריים.
תכשיטים.
התכשיטים הפופולריים בשנות העשרים היו בעיקר בסגנון הארט דקו שהחליף את סגנון הארט נובו אחרי מלחמת העולם הראשונה.
אחד מהתכשיטים הפופולריים ביותר בבשנות העשרים היה שרשרת פנינים ארוכה. שרשרת הפנינים הארוכה הדגישה את התדמית המתוחכמת והמשוכללת של האישה האופנתית.
בנוסף לכך נשים רבות ענדו עגילים (בדרך כלל מוארכים), טבעות, צמידים ותכשיטים מסורתיים אחרים.
אביזרים נלווים.
כפפות נותרו אביזר חיוני בו נשים השתמשו כאשר יצאו לבלות ובאירועים חברתיים.
תיקי יד היו קטנים יחסית במהלך העשור, אך הם, כמו כל יתר האביזרים, עוצבו בסגנון הארט דקו.
השפעת עידן הג'אז.
"עידן הג'אז", הוא מונח שטבע פרנסיס סקוט פיצג'רלד, ששימש לייצוג הפופולריות וההשפעה העצומה של מוזיקת הג'אז בשנות העשרים. הן מוזיקת הג'אז והן הריקוד למוזיקה סימנו את המעבר מערכים חברתיים ארכאיים של התקופה הוויקטוריאנית ולחברה צעירה ומודרנית. למוזיקה הייתה השפעה ניכרת על החברה הצעירה. ריקודי ג'אז, כמו צ'ארלסטון, החליפו את הוואלס האיטי. למעשה, מוזיקת הג'אז והריקוד למוזיקה הובילו להטבעת המונח האיקוני "פלאפר", אשר שימש לתיאור נשים צעירות בעולם המערבי שלבשו חצאיות קצרות, קיצרו את שערן, האזינו למוזיקת ג'אז ובאופן כללי שברו את המוסכמות החברתיות שנחשבות עד אז להתנהגות מקובלת של נשים. כאשר אנשים רקדו את ריקוד הצ'ארלסטון, התנועה המהירה של הרגליים והזרועות למוזיקה המהירה הצריכה מעבר לבגדים חדשים, במיוחד לנשים שהיו מסוגלות לרקוד ריקודי צ'ארלסטון מבלי להתעייף מהר.
בעקבות כן הייתה עלייה בפופולריות של בגדי ערב לנשים שהותאמו לריקודי ג'אז. השמלות והחצאיות נעשו קצרות יותר על מנת לאפשר לגוף לנוע ביתר קלות. בנוסף, קישוטים דקורטיביים על שמלות כגון חוטי פרינג' נעו באופן מסונכרן עם התנועה של הגוף.
תסרוקות בשנות העשרים.
תסרוקות נשים.
במלחמת העולם הראשונה החלו לראשונה תספורות קצרות להפוך נפוצות יותר בקרב נשים, בתקופה בה נשים רבות הלכו לחזית כאחיות רחמניות ונאלצו לקצר את שיערן בשל כך (אם כי השיער הקצר לא היה גלוי מתחת לכיסוי הראש). בשנות העשרים המוקדמות בהראת הסגנון האופנתי פלאפר שהפך פופולרי בקרב נשים רבות במהלך התקופה, החלו גם להופיע תספורות חדשות לנשים אשר היו נעריות וקצרות והתירו את כבלי המסורות, שדרשו מנשים לגדל שיער ארוך. תסרוקות פופולריות נקראו קארה (Bob cut), איטון קרופ (Eton crop), שינגל בוב (shingle bob). שיער מתולתל, הנקרא Finger wave, היה בעל משמעות עיצובית. הנשים עדיין נדרשו ללבוש כובעים וסגנונות פופולריים כללו את כובע ה-newsboy וכובע קלוש.
למרות הסתייגותן של קבוצות חברתיות שמרניות, תספורת הנשים הקצרה הפכה פופולרית בקרב נשים צעירות, משוחררות ועצמאיות.
במקביל, נשים רבות המשיכו ללכת עם שיער ארוך, שהיה גם פופולרי.
בנוסף, במהלך שנות העשרים הפרם הפך אופנתי מאוד, אשר בלעדיו לא היה ניתן להשיג את התספורות האופנתית ביותר של אותה העת.
קישורים חיצוניים.
מה אנשים באמת לבשו בעשור השלישי של המאה ה-20. באתר עיתון הג'נטלמנים (באנגלית)
שייח נדוי
שייח טידיאן נְדו֗י (בצרפתית: Cheikh Tidiane N'Doye; נולד ב-29 במרץ 1986) הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת הקשר ברד סטאר.
קריירת מועדונים.
נדוי התחיל את הקריירה שלו ביקאר, ממנה עבר לאפינאל הצרפתית. בקיץ חתם בקרטיי.
בקיץ חתם באנז'ה מליגת העל הצרפתית.
ב-14 ביולי 2017 חתם נדוי בברמינגהאם סיטי לשנתיים. ב-16 באוגוסט 2018 הושאל לאנז'ה עד לסיום העונה.
קריירה בינלאומית.
ב-31 במאי 2014 ערך נדוי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סנגל בתיקו 2-2 נגד , בו גם כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת.
נדוי השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2017 ומונדיאל 2018.
7.62 מ&quot;מ נאט&quot;ו
הסימפוניה השלישית של ברנשטיין, &quot;קדיש&quot;
הסימפוניה השלישית של ליאונרד ברנשטיין, "קדיש", נכתבה בשנת 1963, באיחור ניכר, לקרן קוסביצקי והתזמורת הסימפונית של בוסטון, שהזמינו אותה לחגיגות ה-75 לתזמורת בשנת 1955. כשהושלמה מלאכת ההלחנה, נענתה תזמורת בוסטון לבקשתו של ברנשטיין, וויתרה על זכות השמעת הבכורה של הסימפוניה למען התזמורת הפילהרמונית הישראלית. ביצוע הבכורה העולמי התקיים ב-10 בדצמבר 1963 בהיכל התרבות בתל אביב בניצוח המלחין, עם זמרת הסופרן ג'ני טוראל והקריינית חנה רובינא. הקריינות האנגלית המקורית תורגמה לעברית בידי דן מירון. השתתפו בביצוע מקהלה מעורבת, שהורכבה לצורך הביצוע מחברי המקהלה הפילהרמונית תל אביב ואחרים, ומקהלת הילדים צדיקוב.
היסטוריה.
ראשית העבודה על ה"קדיש" הייתה במרתה'ס ויניארד בקיץ של שנת 1961, המשכה במושבת מקדואל בניו המפשייר בקיץ 1962 וסיומה ב-19 באוגוסט 1963 בפיירפילד, קונטיקט. מלאכת התזמור הושלמה תוך שלושה שבועות בנובמבר 1963. העבודה על הפרק השלישי, האחרון, הסתיימה ב-22 בנובמבר, והתווים הועברו לתזמורת ולמקהלה, שהיו בעיצומן של החזרות, כשהם נושאים את ההקדשה "מוקדש באהבה לזכרו של ג'ון פיצג'רלד קנדי".
ביצוע הבכורה האמריקאי היה בבוסטון ב-31 בינואר 1964, בביצוע התזמורת הסימפונית של בוסטון בניצוחו של שארל מינש, עם ג'ני טוראל ועם פליציה מונטאלגרה כקריינית.
הגרסה המתוקנת.
בשנת 1977 ערך ברנשטיין תיקונים אחדים ביצירה. הוא הוציא קטעים מסוימים, שינה אחרים ואף שיכתב את הקריינות. במסגרת שינויים אלה נתן גם אפשרות בחירה בין קריין לקריינית, תוך ויתור מודע על הבחירה המשמעותית באישה לזמר את מילות התפילה, שנועדו לגברים בלבד. שלושים ושש שנים קודם לכן נקט ברנשטיין בגישה זו גם בסימפוניה הראשונה, "ירמיהו", שם שרה מצו-סופרן את קינת הנביא. הגרסה המתוקנת בוצעה לראשונה ב-25 באוגוסט 1977 במיינץ, גרמניה, בניצוחו של ברנשטיין ובהשתתפות זמרת הסופרן מונסראט קאבאייה והקריין מייקל וייג'ר.
את עוצמת הסבל והטחת האשמה באלוהים, בטקסט של הפרק השני "דין תורה", מבטא המלחין במוזיקה אטונאלית, שאחריה קדנצה מורכבת למקהלה בשמונה קולות. מיד לאחר בקשת המחילה של הקריין, מופיע שיר ערש טונאלי עדין. בקטע הסקרצו, שהוא שיאה של הסימפוניה, מלווה התזמורת את הקריינות הכואבת במוטיבים קשים וקיצוניים, שבשיאם מכריז הקריין "יתגדל... ויתקדש... שם האדם!