כתריאל שחורי (נולד ב-25 במרץ 1947) הוא מפיק קולנוע ישראלי, המכהן כמנהל קרן הקולנוע הישראלי.
עבודתו כמפיק.
לאחר לימודי קולנוע באוניברסיטת ניו יורק, החל שחורי את דרכו המקצועית בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 כמנהל ההפקות של סרטי "קסטל". בתקופה זו היה אחראי על הפקות דוקומנטריות ועלילתיות בחברה, יזם וניהל קופרודוקציות עם גופי שידור בבריטניה, גרמניה, הולנד וצרפת והקים את מערך הפסטיבלים וההפצה של החברה ברחבי העולם.
בשנת 1984 הקים יחד עם רעייתו, המפיקה והבמאית נעמי שחורי, את חברת ההפקות "בלפילמס". הפיק כ-250 סרטים ותוכניות טלוויזיה, כולל סרטים עלילתיים, דרמות, סרטים דוקומנטריים, תוכניות אולפן ומספר רב של קופרודוקציות וסרטים שהופקו ישירות עבור גורמי שידור בחו"ל.
כמפיק עבד שחורי עם יוצרים ישראלים רבים ועם צוותי הצילום והעריכה. חלקם עשו את צעדיהם הראשונים בתעשייה בליווי שלו כמפיק. בין הסדרות המפורסמות ביותר שהפיק ניתן למנות את השעשועון ״לינגו״, בהנחיית גיל אלון.
שנות פעילותו בתחום הקולנוע התאפיינו בהתגייסות למען הקולנוע הישראלי וקידומו בישראל ובעולם. בתחילת שנות ה-90 כיהן כיושב ראש איגוד המפיקים והוביל שינויים מבניים בפעילות האיגוד. בשנים אלו הוקמו הטלוויזיה בכבלים והערוץ השני, והוא היה בין אלה שהובילו את תהליכי החקיקה שהבטיחה את מכסת הפקות המקור ואת כינון מערכת היחסים בין המפיקים והיוצרים לבין גופי השידור.
כמו כן כיהן במהלך השנים כיושב ראש הנהלת הקרן לעידוד הפקות מקור בכבלים, כחבר בהנהלת הקרן לעידוד קולנוע ישראלי איכותי (לימים קרן הקולנוע הישראלי), כחבר המועצה הציבורית לתרבות ואמנות במנהל התרבות, כחבר בוועדה לחיסוי המס לקולנוע הישראלי וכחבר בהנהלת פורום מכון היצוא ליצוא סרטים ושיווקם בחו"ל. כמו כן, שימש כמרצה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
מבין סרטיו כמפיק ניתן לציין את: "מאחורי הסורגים" (במאי: אורי ברבש, 1984) (כמפיק בפועל); "החולמים" (במאי: אורי ברבש, 1987) (בכיכובה של קלי מקגיליס); "סיפור שמתחיל בלוויה של נחש" (במאית: דינה צבי-ריקליס, 1994); "למען סשה" (במאי: אלכסנדר ארקדי) (בכיכובה של סופי מרסו); "הסיפור היפה" (במאי: קלוד ללוש, 1991).
ב-2011 זכה באות אביר מסדר האמנויות והספרות הצרפתי
קרן הקולנוע הישראלי.
החל משנת 1999 מנהל שחורי את קרן הקולנוע הישראלי, קרן הקולנוע המרכזית המעודדת ותומכת בהפקת סרטים ישראליים. בתקופת כהונתו הוביל תהליך של תנופה והתחדשות בקולנוע הישראלי. סרטים שהופקו בתמיכתה של קרן הקולנוע הישראלי בתקופה זו כדוגמת "ההסדר", "חתונה מאוחרת", "כנפיים שבורות", "ללכת על המים", "סוף העולם שמאלה", "הכלה הסורית", "האושפיזין" ועוד רבים פתחו דף חדש במערכת היחסים בין הקולנוע הישראלי ובין קהל הצופים הישראלי.
אחד מן ההישגים הבולטים של הקולנוע הישראלי בעשור הראשון של המאה ה-21 הוא פריצת הדרך וההצלחה בחו"ל. בשנים אלה הסרטים הישראליים זכו בפרסים בינלאומיים, ומבין סרטי קרן הקולנוע הישראלי ניתן לציין את "לבנון" (פרס אריה הזהב בפסטיבל ונציה), "עג'מי" (מועמדות לפרס אוסקר האמריקאי), "ואלס עם באשיר" (פרס גלובוס הזהב האמריקאי, מועמדות לפרס אוסקר האמריקאי) ו"מדוזות" (פרס מצלמת הזהב בפסטיבל קאן).
קרן הקולנוע הישראלי בניהולו של שחורי פיתחה מערכת יחסים הדוקה עם ראשי ענף הקולנוע במדינות רבות בעולם. הסיוע למפיקים הישראליים בגיוס השקעות בחו"ל תרם להישגים שהגיעו לשיא במספר הקופרודקציות הבינלאומיות.
המצור על טולון
המצור על טולון (18 בספטמבר 1793 – 18 בדצמבר 1793) היה ניצחון רפובליקני במרד המלוכני שהתרחש בעיר טולון. לעיתים רבות מתייחסים אליו גם כנפילת טולון.
טולון נכבשה על ידי כוחות בריטים וספרדים שסייעו למלוכה הצרפתית, ובהם בין היתר שייטת מן הצי המלכותי בפיקוד אדמירל הוד. נפוליאון בונפרטה התפרסם במצור זה לראשונה כמומחה לארטילריה, על ידי איתור המקום המושלם למיקום הארטילריה באופן שבו היא תשלוט בנמלי העיר. נפוליאון לקח חלק בתקיפת המוצב על מנת לחפות על עמדה זו. בתום המתקפה, הופגזו הציים האנגלו-ספרדיים והם נאלצו לסגת, ועמידותם חוסלה. כתוצאה מכך, בונפרטה שהיה אז בן עשרים וארבע הפך לבריגדיר גנרל ושמו פורסם בקרב הפוליטיקאים המפורסמים ביותר של פריז.
קרית מטרסדורף
רחל מרכוס
רחל מרכוס-אלתרמן (22 במרץ 1912 – 13 בדצמבר 1985) הייתה שחקנית תיאטרון ישראלית.
ביוגרפיה.
מרכוס נולדה בגרודנו (אז בפולין שבשליטת האימפריה הרוסית, כיום בבלארוס) ב-1912. אביה, דניאל מרכוס, היה סוחר טבק ואמה עבדה בחנות הקמח המשפחתית. בשנת 1934, בגיל 22, עלתה רחל מרכוס לארץ ישראל והחלה לשחק במסגרות תיאטרוניות שונות. ב-22 באוגוסט 1934 נישאה למשורר נתן אלתרמן, ושש שנים לאחר מכן נולדה בתם היחידה, תרצה אתר. בשנת 1947 הצטרפה לתיאטרון הקאמרי ונמנתה מאז עם סגל שחקניו הקבוע. בין תפקידיה המרכזיים בתיאטרון היו אמנדה ב"ביבר הזכוכית" יונו ב"יונו והטווס", לולה ב"שובי, שבא הקטנה" והאם ב"לילה במאי". זכתה בפרס מילוא (1963) ובפרס קלאוזנר לתיאטרון (1969).
מרכוס שיחקה גם בסרטי הקולנוע "קריה נאמנה" (1952), "מבצע יונתן" (1977) ו"סוסעץ" (1978).
חייה של מרכוס לצדו של בעלה, נתן אלתרמן, ידעו עליות ומורדות, בין היתר נוכח הרומן רב-השנים שפיתח אלתרמן עם הציירת צילה בינדר, למרות שהיו נשואים עד יום מותו ב-1970. בשנת 1977 שכלה את בתה, שנפלה מחלון מרפסת דירתה. אובדן זה הכה בה קשות עד יום מותה. בריאיון ל"הארץ" סיפרה כי "הפיצוי הגדול ביותר על הכל הייתה הבת הנפלאה שזכיתי לחיות במחיצתה 36 שנים. הבת שירשה את הנעלה שהיה בו, ושלצערי לא ירשה ממני את הכוחות הגדולים שהיו בי".
גם לאחר פרישתה לגמלאות מהתיאטרון הקאמרי באותה תקופה, המשיכה מרכוס להופיע ברחבי הארץ, בערבי קריאת שירה ובהצגות של "אמנות לעם". היא גם לימדה קריאת שירה בבתי הספר למשחק בית צבי וניסן נתיב.
מרכוס נפטרה מהתקף לב בשנת 1985. בצוואתה הורתה להפנות את התמלוגים על שידורי שיריו של אלתרמן לאוניברסיטת תל אביב, על מנת להנציח את בתה בחדר מיוחד בקמפוס, דבר שלדברי נכדיה האוניברסיטה לא מימשה.
יעקב בן-הרצל
יעקב בן-הרצל (נולד ב-28 ביוני 1930 בווילנה) הוא עיתונאי, מגיש חדשות ושדרן תוכניות רדיו בקול ישראל, ומפיק תוכניות ומופעים שונים. שימש כמנהל התוכניות בימיה הראשונים של הטלוויזיה הישראלית וניהל בשנות השבעים את להקת ענבל.
ביוגרפיה.
בן-הרצל נולד בווילנה, ובהיותו בן ארבע עלה לארץ ישראל עם הוריו רבקה ושמעון. בשנת 1944 סיים את בית הספר היסודי "בלפור", וב-1948 סיים את לימודי התיכון בגימנסיה העברית הרצליה. שירת בצה"ל, תחילה בחטיבת גולני, אז השתתף בקרב על דגניה. לאחר מכן עבר לחיל הרפואה כקצין כוח אדם בדרגת סגן, ונטל חלק בהקמת "בית חולים מספר 5", הידוע כיום כבית החולים שיבא בתל השומר.
עם שחרורו מצה"ל פנה בן-הרצל ללימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. במקביל, בהמלצת חנה בן-ארי שהייתה קריינית ב"קול ההגנה" וב"קול ישראל", התקבל לעבודה ב"קול ישראל", כקריין חדשות ומגיש תוכניות רדיו שונות, בהן תוכניות ג'אז ותוכניות ששידרו לראשונה את שירי להקת הביטלס בישראל.
בשנת 1955 נשלח בן-הרצל, בהמלצת ראש לשכת העיתונות הממשלתית ומנהל הרדיו דאז מויש פרלמן, להשתלמות בארצות הברית במסגרת "פוינט 4" - תוכנית הסיוע האמריקאית לארצות מתפתחות. בן-הרצל למד באוניברסיטת סירקיוז וסיים תואר "מוסמך לטלוויזיה" בהצטיינות. במהלך שהותו בארצות הברית למד אצל גדולי שדרני הטלוויזיה דאז ובהם אדוארד מורו, סטיב אלן, וולטר קרונקייט, ג'ק ווב ומילטון ברל.
עם שובו לארץ החל לשדר ברדיו את תסכית המתח "מלכודת" – תיקי משטרה מספרים. לאחר מכן שידר את מרבית התוכניות הדוקומנטריות בקול ישראל, בהן התוכנית אודות המגילות הגנוזות, עם מוזיקה אלקטרונית של יוסף טל, שהוגשה לפרס איטליה. הוא שידר בשידור חי רבים מן האירועים הממלכתיים בארץ, ובהם השידור הנודע על אסון מעגן. בן-הרצל היה גם מבקר קולנוע וקריין חדשות ברדיו. הוא ערך לצד רפאל בשן את התוכנית "דיוקנו של רחוב", ולצד אלימלך רם את התוכנית "בצרור אחד". בן-הרצל עמד בראש הצוות ששידר בשידור חי את התוכנית "יום ביישוב", בה נודע בין השאר הריאיון שלו עם "הילדה הרעבה מבית שאן" (יפה לוי). תוכניתו הפופולרית ביותר הייתה "בית המשפט", בהפקת רחל הרמתי; התוכנית כללה הליך משפטי המבוסס על מקרה אמיתי, בהשתתפות שופטים ומשפטנים כגון שלמה תוסיה כהן, ויקטוריה אוסטרובסקי כהן, שרה סירוטה, שופט בית המשפט העליון גבריאל בך, לצד שחקנים שגילמו את תפקידי הנאשמים והעדים.
מסוף שנת 1955 עד 1968 היה בן-הרצל עורך יומני גבע הפופולריים, יומני קולנוע שהציגו חדשות לפני הקרנת סרטים בכל בתי הקולנוע בארץ, בתקופה שלפני הקמת הטלוויזיה הישראלית.
כאשר הוקמה הטלוויזיה הישראלית (ערוץ 1), מונה בן-הרצל על ידי המנכ"ל דאז חגי פינסקר לשמש כמנהל התוכניות. לעיתים הגיש את התוכנית המרכזית "יום השישי" ותוכניות אחרות.
משנות השבעים המוקדמות ניהל את להקת ענבל במשך עשור שנים.