שיינדלין עברה את בחינת הלשכה בניו יורק בשנת 1965, הפכה לתובעת במערכת המשפט למשפחה. בשנת 1982 מינה אותה ראש עיריית ניו יורק אד קוץ' כשופטת, תחילה בבית משפט פלילי, וב-1986 כשופטת המפקחת על בית המשפט למשפחה של מנהטן.
ביוגרפיה.
ראשית חייה וחינוכה.
שיינדלין נולדה בברוקלין, ניו יורק לזוג הורים יהודים, מארי בלום, רופא שיניים שהוריו היגרו מרוסיה, ואתל סילברמן. למדה בתיכון ג'יימס מדיסון בברוקלין, ולאחר מכן למדה באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון הבירה, שם היא סיימה את התואר ראשון עם התמחות בממשל. היא נרשמה ללימודים במכללת וושינגטון למשפטים של האוניברסיטה האמריקנית, שם הייתה האישה היחידה בכיתה של 126 תלמידים. היא סיימה את לימודיה בבית הספר למשפטים בניו יורק וקיבלה תואר ראשון במשפטים בשנת 1965.
קריירה משפטית.
בשנת 1965, בשנה שבה סיימה את לימודיה, עברה שיינדלין את בחינת הלשכה בניו יורק והתקבלה לעבודה כעורכת דין תאגידית של חברת קוסמטיקה. בתוך שנתיים מאסה בעבודתה ועזבה כדי לגדל את שני ילדיה. זמן קצר לאחר מכן החלה לעבוד כתובעת בבתי המשפט למשפחה. במסגרת תפקידה כעורכת דין, שיינדלין העמידה לדין מקרים של התעללות בילדים, אלימות במשפחה ועבריינות נוער. בשנת 1982 מונתה כשופטת בבית משפט פלילי. כעבור ארבע שנים קודמה לשופטת מפקחת של בית המשפט למשפחה במנהטן. היא זכתה למוניטין כשופטת "קשוחה" (אם כי היא עצמה התנגדה לתיוגה כ"קשוחה" ו"נוקשה") הידועה בקבלת החלטות מהירה ובשנינות חריפה.
בעקבות המוניטין שזכתה לו, הייתה שיינדלין בפברואר 1993 למושאה של כתבה בעיתון "לוס אנג'לס טיימס", שהציגה אותה כאישה הנחושה בדעתה להפוך את מערכת בתי המשפט לפועלת לטובת הכלל. לאחר מכן היא הופיעה בתוכנית "60 דקות" של CBS וזכתה להכרה ארצית. בשנת 1996 פרסמה את ספרה הראשון, "Don't Pee on My Leg and Tell Me It's Raining" ("אל תשתין לי על הרגל ותאמר לי שיורד גשם"). באותה שנה פרשה מתפקידה כשופטת בבית המשפט למשפחה. במהלך תפקידה שפטה יותר מ-20,000 מקרים. לאחר פרישתה המשיכה לזכות לתשומת לב ציבורית ניכרת.
תוכנית הטלוויזיה "השופטת ג'ודי".
התוכנית עלתה על מסך הטלוויזיה ב-16 בספטמבר 1996, ועד היום השלימה עשרים וחמש עונות. שיינדלין הצהירה כי מטרתה העיקרית בכיבובה בתוכנית היא לעודד את הציבור לעשות את הדבר הנכון, וכי כל אדם חייב לקחת אחריות על מעשיו.
רייטינג.
מאז עלייתה ועד היום מדורגת התוכנית במקום הראשון מבין תוכניות הריאליטי המשפטיות. מראשיתה היה הרייטינג שלה גבוה במיוחד, והוא עומד על בין 9 ל-10 מיליון צופים יומיים בממוצע. במהלך השנים 2009–2010 עלה הרייטינג שלה על זה של "המופע של אופרה וינפרי" במהלך שעות היום. מאז הפכה התוכנית לראשונה במדרג תוכניות הטלוויזיה בשעות היום. רצף זה המשיך גם בעונת 2012-13.
כתוצאה מרייטינג גבוה מתמשך ופופולריות, העונות חודשו מספר רב של פעמים. התוכנית חודשה ב-4 באפריל 2013 לאחר הארכת החוזה של שיינדלין לעונת 2016-17. התוכנית פופולרית במיוחד בקרב נשים בגילי 25–54.
הסופר ברנדן אי. קרנר, בדבריו על הפופולריות של התוכנית, ציין כי
סקר של "Reader's Digest" מ-2013 תמך בדברים אלה, וגילה שהאמריקנים סומכים על השופטת ג'ודי יותר מעל כל תשעת שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
תרבות הפופ האמריקנית.
התוכנית השתלבה בתרבות הפופ האמריקנית. בשנת 2003 הכתיר VH1 את שיינדלין כאחד מבין "200 מאושיות תרבות הפופ הגדולות". נעשו אזכורים רבים של שיינדלין (בדרך כלל בכינוי "השופטת ג'ודי") במספר תוכניות, בהן "ג'ימי קימל בשידור חי!" ברשת ABC, "משפחת סימפסון" (בדמותה של Judge Constance Harm, בדיבוב ג'יין קצ'מארק), ויל וגרייס (ב-NBC), "הטופ המודל הבאה" (ברשת UPN שמוזגה לרשת CW), "החוליה החלשה", "הפרקליטים" וספרו של ג'ון סטיוארט "America: A Citizen's Guide to Democracy Inaction". לפני העונה ה-18 יצאו לרחובות אלפים בתלבושות של השופטת ג'ודי ויצרו וידאו קליפ שלה.
עד מהרה החלו להופיע גם אזכורים סאטיריים שלה, בהן ב"סאטרדיי נייט לייב", ב"משפחת סימפסון" וב"תוכנית של אמנדה", וכן ב-"Celebrity Smacktalker's Competition", שכוללת פארודיות מרובות על שיינדלין כנגד אישיות פופולריות ציבוריות אחרות.
שכר.
בשנת 2012 דווח כי שיינדלין היא האישיות הטלוויזיונית בעלת השכר הגבוהה ביותר. היא הרוויחה 123,000 דולר לכל פרק של התוכנית, ובסך הכול $45,000,000 בשנה ל-52 ימי צילומים. מאוחר יותר, בדיווח של אוקטובר 2013, שכרה של שיינדלין נותר הגבוה ביותר: $47,000,000 בשנה לשופטת ג'ודי, או כ-$900,000 ליום עבודה.
תוכנית דג הפוגו
תוכנית דג הפוגו הייתה תוכנית של הממשל היפני לפיתוח הכלכלה היפנית על ידי הבאת יהודים ליישוב השטחים הסיניים הכבושים. מקור השם בדג הפוגו, הנחשב דג יוקרתי ביפן, אך במקרה שאינו מטופל כהלכה – קטלני. התוכנית לא יושמה מעולם.
רקע.
בשנת 1920, שלחו היפנים כוחות לאזור מזרח סיביר במטרה לסייע לצבא הלבן. שם, נתקלו היפנים לראשונה בספר הפרוטוקולים של זקני ציון וזה הפך לאחד הספרים הנפוצים בצבא היפני. הפצת הספר היוותה את ניצניה של האנטישמיות ביפן. הספר ותפיסתו קודמו בידי בכירים בממשל ובצבא היפנים ובראשם סגני האלופים נוריהירו יאסואה וקורשיגה אינוזוקא. הן יאסואה והן אינזוקא נבחרו כמומחים לענייני יהודים ויעצו לממשל היפני כיצד לנהוג עם אלפי הגולים היהודים. בשנת 1924, תרגם נוריהוירו יאסואה את הפרוטוקולים ליפנית והוא זכה לפופולריות עצומה. יאסואה ואינזוקא יחסו כוח כמעט קסום ליהודים ואינזוקא אף פרסם מאמר בו כתב: "ליפן נשקפת סכנה גדולה מפני היהודים אלא שהסכנה הזו מקדמת דנא - מימיהם של מרקו פולו וקולומבוס" (שלדעתו היו אף הם יהודים). אולם הוא סייג עצמו ואמר כי אם יפן תדע לנהוג בתבונה עם היהודים היא תפיק מכך תועלת רבה.
באביב שנת 1926, הוחלט לשלוח את סגן האלוף יאסואה לארץ ישראל מטעם משרד החוץ היפני במטרה לבחון את התרבות היהודית. יאסואה הגיע ארצה בדצמבר של אותה השנה. בשליחות זו, נפגש בין היתר עם מנהיגי היישוב העברי דוד בן-גוריון וחיים ויצמן. נוהריהירו התעניין במיוחד בקיבוץ, מכיוון שלדעתו הייתה זו שיטה יעילה ליסוד קולוניות וטען שרצוי שזו תאומץ על ידי הממשל היפני. חברי המשלחת חזרו ללא עדות לקונספירציה היהודית.
התוכנית.
בשנת 1934, עקב רדיפת היהודים מצד המשטר הנאצי, הוצע על ידי מטסואוקה יוסוקה ואיוקאווה יושיסוקה (נשיא חברת מסילת הברזל הדרום-מנצ'ורית ויו"ר האיגוד לתעשיות הכבדות במנצ'וריה בהתאמה) ליישב יהודים גרמנים נרדפים בשטחים הסינים הכבושים (בעיקר מנצ'וריה ושאנגחאי). נטען שהדבר ישפר את הכלכלה היפנית, ימשוך משקיעים יהודים וישפר את מעמדה של יפן מול ארצות הברית. תחילה תוכנן ליישב חמישים אלף יהודים ומאוחר יותר המספר גדל למאות אלפים ואף מיליון יהודים ולצרפם לקהילות היהודיות הקיימות והמשגשגות ממילא באזורים הללו. בדצמבר 1938 התוכנית גובשה סופית וכללה פירוט רב. התוכנית אושרה על ידי הדרג הבכיר (שר האוצר, ראש הממשלה, מפקד הכוחות הימיים, מפקד הכוחות היבשתיים ושר החוץ). נוסף על כך, התוכנית כללה הענקת חופש דתי ותרבותי מלא ליהודים באזור. בשנת 1939 התוכנית בוטלה באופן סופי עקב מספר סיבות, בהן מעבר ברית המועצות לצד בעלות הברית אשר מנעה העברה של יהודים מאירופה לסין, הקרירות היחסית שנוצרה בממשל היפני מקשר עם גולים יהודים, ובעיקר התחזקות הברית עם גרמניה הנאצית אשר מתוקף האידאולוגיה שלה אסרה על הדבר.
יורם אגמון
יורם אגמון (נולד ב-1940) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף. שירת כטייס קרב בחיל האוויר והוא אלוף הפלות. אגמון פיקד על בסיס חצור וכיהן כנספח חיל האוויר בארצות הברית.
ביוגרפיה.
אגמון התגייס לצה"ל ושירת תחילה כחייל בחיל הרגלים, אך לאחר כשנתיים התנדב לקורס טיס (מס' 36) אותו סיים במגמת קרב במרץ 1962. לאחר קורס האימון המתקדם המבצעי שובץ כטייס בטייסת סופר מיסטר. לאחר מכן עבר הסבה למטוסי מיראז' 3 ("שחק"), שירת בטייסת 101 וכמדריך בבית הספר לטיסה. ב-14 ביולי 1966 רשם את הפלת הבכורה העולמית במטוס המיראז' 3 כשהפיל באש תותחים במהלך קרב אוויר מטוס מיג 21 של חיל האוויר הסורי. במהלך מלחמת ששת הימים לחם אגמון כטייס "שחק" והשתתף במבצע מוקד בגיחת הפצצת שדה התעופה אל מינייה במצרים. ב-15 ביולי 1967 הפיל מטוס סוחוי 7 של חיל האוויר המצרי במהלך קרב אוויר בסמוך לתעלת סואץ. באותו חודש מונה למ"מ סמ"ט בטייסת 101 ("הקרב הראשונה").
בראשית 1969 נבחר למשלחת הראשונה שיצאה לקליטת מטוסי ה-F-4 פנטום ("קורנס") מארצות הברית.
בשובו לישראל שירת כסמ"ט א' בטייסת 201 ("האחת"), טייסת ה"קורנס" הראשונה. במסגרת זו לקח חלק בגיחות רבות במהלך מלחמת ההתשה, בהן "גביר 30" - גיחת ההפצצה הראשונה של מערך הקורנס במהלכה הופצצה סוללת טילי נ"מ SA-2 מצרית באבו סואר, אגמון היה שותף בקרב האוויר בו הופל מטוס מיג 21 מצרי, הפלה ראשונה למטוסי ה"קורנס" שנזקפה לזכות הטייסת. הוא השתתף בגיחות רבות במבצעי פריחה וכן השתתף במלחמת שלושת הימים בגבול סוריה.
ב-1972 מונה למפקד טייסת 109 ("העמק"), טייסת סקייהוק. בספטמבר 1973 מונה למפקד טייסת 69 ("הפטישים"), טייסת מטוסי "קורנס". חודש לאחר מכן פרצה מלחמת יום הכיפורים והטייסת תחת פיקודו ביצעה כ-850 גיחות מבצעיות ורשמה 11 הפלות של מטוסי אויב. 4 מלוחמי הטייסת נהרגו במלחמה ו-8 נוספים נפלו בשבי.