לצי המלכותי של ניו זילנד יש מספר משימות שלא קשורות ישירות לנושאי ביטחון. כ-1400 ימים בשנה מוקדשים למילוי המשימות הבאות:
משימות נוכחיות.
מאז 2001 מוצבות לסירוגין שתי הפריגטות מסדרת "אנזא"ק" במפרץ הפרסי במסגרת המאבק הבינלאומי בטרור, כולל תמיכה בארצות הברית ובעלות בריתה במלחמה באפגניסטן.
כוח אדם.
נכון ל-1 ביולי 2007 שירתו בצי 2034 איש בשירות קבע (מתוכם 23% נשים), 237 איש בשירות מילואים ו-378 אזרחים. סך הכול 2699 איש. כ-1800 מתוכם משרתים בבסיס הראשי של הצי בדוונפורט.
נכון ל-1 בינואר 2013 משרתים בצי 1972 איש בשירות קבע (מתוכם 22% נשים), 357 איש בשירות מילואים ו-122 אזרחים סך הכול 2451 איש.
מילואים.
כל אנשי הצי שמשתחררים משירות קבע עשויים להיקרא לשירות מילואים. כוח המילואים מחולק לרשימת אנשי מילואים פעילים וללא פעילים. שירות המילואים הוא במשך 4 שנים.
הכשרה.
בתחילת השירות בצי עוברים המגויסים הכשרה בסיסית (לכלל כוחות ההגנה) של 12 שבועות ולאחר מכן עוברים להכשרה המקצועית בצי. קציני הצי עוברים הכשרה בסיסית של 22 שבועות לפני ההכשרה המקצועית.
תקציב.
תקציב הצי מוקצה על פי הצבעת הפרלמנט של ניו זילנד. תקציב כוח האדם של הצי הוא באחריות כוחות ההגנה של ניו זילנד. משרד ההגנה אחראי על תחום הרכש הציוד הדרוש לצי על פי הדרישות.
מוזיאון הצי.
מוזיאון הצי ממוקם בדוונפורט, באוקלנד ומכיל מוצגים ומידע על הצי ועל ההיסטוריה שלו.
פוליאסתר
אלפנטיטיס
פרנה (עיר)
פרנה (בספרדית: Paraná) היא בירת פרובינציית אנטרה ריוס בארגנטינה. היא ממוקמת על הגדה המזרחית של נהר פרנה, מול העיר סנטה פה, בירת פרובינציית סנטה פה הסמוכה, והיא ממוקמת במרחק של 495 ק"מ מבירת המדינה בואנוס איירס. בעיר מתגוררים 247,863 אנשים (לפי מפקד בשנת 2010).
היסטוריה.
העיר הוקמה במהלך המאה ה-16 על ידי מתיישבים מהעיר סנטה פה מצדו השני של הנהר.
ב-1822 הוכרזה כבירת הפרובינציה. ב-1853 הוכרזה פרנה כבירת הקונפדרציה הארגנטינאית, ושימשה כבירה עד סוף תקופת הקונפדרציה, ולאחר מכן עברה הבירה לבואנוס איירס.
כלכלה.
פרנה היא לא רק מושב השלטון הפרובינציאלי, אלא גם נמל נהר חשוב להובלת דגנים, בקר, דגים ועץ מהאזור. התעשיות העיקריות הן בטון, רהיטים וקרמיקה.
תחבורה.
נמל התעופה חנרל חוסטו חוסה דה אורקיסה ממוקם כ-7.5 ק"מ מהעיר ומשרת אותה.
תעלת ראול אורנגה- קרלוס סילבסטרה בגניס היא תעלה תת-ימית העוברת מתחת לנהר הפרנה ומקשרת את העיר לעיר סנטה פה בצידו השני של הנהר.
חינוך.
בעיר ממוקמות מספר אוניברסיטאות, כמו האוניברסיטה הלאומית של אנטרה ריוס, ופקולטות של אוניברסיטאות אחרות בארגנטינה.
ליטל נמו
ליטל נמו (באנגלית: Little Nemo) מוכר גם בשם Winsor McCay, the Famous Cartoonist of the N.Y. Herald and His Moving Comics הוא סרט ראינוע קצר מ-1911 בבימויו של וינזור מקיי ואחד מסרטי האנימציה הראשונים שנוצרו. הסרט מבוסס על רצועת קומיקס בעלת אותו שם.
הסרט הופק מ-4,000 ציורים שצוירו על נייר אורז ולאחר מכן הודבקו לקרטונים בגודל 24 × 12 × 20 אינץ' (61 × 30 × 51 סנטימטר). הסרט הופק באולפני Vitagraph.
גיבור הקומיקס הוא ילד ישנוני, שדמותו מבוססת על בנו של הצייר, רוברט מקיי.
הרצועה "נמו הקטן בסלאמברלנד" (במקור: Little Nemo in Slumberland) היא הרצועה שעובדה על ידי מקיי לסרט. ב-1989 קיבל הקומיקס עיבוד קולנועי מלא בשם ", וב-1990 נוצר עיבוד קולנועי נוסף בשם ".
הצייר.
וינזור מקיי היה קריקטוריסט וצייר שהחל את דרכו בציורי רחוב ב-1903. ב-1904 יצר את הקומיקס ליטל נמו שפורסם עד 1915. בעקבות הצלחת הקומיקס ליטל נמו, החליט מקיי ליצור סרט מונפש שמבוסס על רצועת הקומיקס.
סרט זה לא זכה להצלחה משמעותית אולם זכה לביקורות אוהדות. מקיי יצר סרטי אנימציה נוספים, שחלקם היו מוצלחים יותר, כמו גרטי הדינוזאור שיצא שלוש שנים לאחר מכן וזכה להכרה משמעותית ולפיתוח תחום סרטי האנימציה.
ניקול קסל
ניקול קסל (1930 - יולי 2006) הייתה במאית, מתרגמת ומורה למשחק ישראלית.
ביוגרפיה.
קסל נולדה בצרפת. אביה היה הסופר היהודי-צרפתי ז'וזף (יוסף) קסל.
קסל החלה את דרכה כשחקנית. היא הופיעה ב"קומדי פראנסז" והשתייכה לקבוצת התיאטרון שהקים אלבר קאמי. אחר כך ביימה אופרה באיטליה, בהמשך חזרה לפריז וביימה מספר מחזות.
בשנת 1967 הגיעה לישראל כתיירת אך החליטה להישאר בארץ. בינואר 1968 עלתה לראשונה הצגה בבימויה במועדון "צוותא", "ארבע עונות" מאת ארנולד וסקר, ומיד אחר כך ביימה מחזה של ז'אן אנוי "רומיאו וז'נט". ביוני אותה שנה ביימה בתיאטרון הבימה את המחזה "ידיד הבעלים" מאת אז'ן לביש, ושם הכירה את בעלה, מעצב התפאורה אלי סיני.
במקביל, החלה ללמד בסטודיו של ניסן נתיב, ובהמשך בסמינר הקיבוצים, אוניברסיטת תל אביב ובבית צבי שם ביימה הצגות רבות עם תלמידיה והמשיכה ללמד עד חודשיים לפני מותה.
קסל הייתה שותפה להקמת "התיאטרון הצועני", תיאטרון פרינג' שהקים תלמידה משה איבגי שהתקשה להתקבל לתיאטרון רפרטוארי לאחר סיום לימודיו. מלבד העובדה שהעלה הפקות רבות בנושאים חברתיים, התיאטרון עצמו היה חברתי כאשר ההצגות הועלו ברחבי הארץ.
בין תלמידיה לאורך השנים: מיקי גורביץ', משה איבגי, יורם חטב, דפנה רכטר, רבקה נוימן, קרן מור, מיכאל ורשביאק, שירי גולן, שרה פון שוורצה, רמה מסינגר, אלון אופיר וניסים דיין.
הקונפדרציה הארגנטינאית
הקונפדרציה הארגנטינאית (בספרדית: Confederación Argentina) הייתה מדינה בשטחי ארגנטינה של ימינו ושמה הוא אחד משמותיה של ארגנטינה כפי שנקבע בחוקתה, סעיף 35.
היסטוריה.
בין השנים 1831 ל-1852 היו פרובינציות ארגנטינה מאורגנות כקונפדרציה ללא ראש מדינה. עם זאת, מושל פרובינציית בואנוס איירס (חואן מנואל דה רוסאס במשך מרבית התקופה) ניהל את יחסי החוץ של הקונפדרציה במשך תקופה זו. הקונפדרציה התעצבה והפכה לרפובליקה כפי שהיא כיום במהלך מלחמות האזרחים בארגנטינה שהתחוללו בתקופה זו.
ב-1852 הודח דה רוסאס, ואת מקומו לקח חוסטו חוסה דה אורקיסה. דה אורקיסה כינס קונגרס חוקתי שהניח את היסודות לחוקת 1853. בתגובה פרשה פרובינציית בואנוס איירס והפכה למדינה עצמאית. בואנוס איירס חזרה לרפובליקה ב-1863.
החבובות הכי מבוקשות
אבראהים עבד אל-האדי
אבראהים עבד אל-האדי (בערבית: ابراهيم عبد الهادي; 1896 - 18 בפברואר 1981), היה פוליטיקאי מצרי שכיהן כראש ממשלת מצרים בשנים 1948-1949. הוא מונה בעקבות ההתנקשות בחייו של קודמו בתפקיד מחמוד פהמי נוקראשי בידי ארגון האחים המוסלמים. במהלך כהונתו נחתמו הסכמי שביתת הנשק עם ישראל שסיימו את השותפות המצרית במלחמת העצמאות.
ביוגרפיה.
אבראהים עבד אל-האדי נולד בשנת 1896. הוא היה חבר בגוש הסעדי שהתפצל בשנת 1938 ממפלגת הופד, הדומיננטית שבמפלגות השלטון במצרים. מנהיג הגוש הסעדי מחמוד פהמי נוקראשי, התמנה לראשות הממשלה לאחר התפטרותו של איסמעיל צדקי מהתפקיד בדצמבר 1946. ממשלה זו, שבה היה אל-האדי גורם דומיננטי, החליטה על הצטרפות הצבא המצרי לפלישה למדינת ישראל עם הקמתה במאי 1948. לאור התבוסות שספג הצבא המצרי נגד צה"ל התגברו המהומות מבית, בשיאן החליט נוקראשי להוציא את ארגון האחים המוסלמים מחוץ לחוק ב-6 בדצמבר 1948. בעקבות זאת האחים המוסלמים התנקשו בחייו של נוקראשי ב-28 בדצמבר, ובמקומו מונה עבד אל-האדי לראשות הממשלה.
פעולותיו הראשונות של עבד אל-האדי בתפקיד ראש הממשלה היו הגברת אמצעי הביטחון ודיכוי המהומות המתגברות במצרים, עדיין במסגרת המשטר הצבאי שהונהג במדינה. כחלק מהתנגשויות אלו נרצח מנהיג האחים המוסלמים חסן אל-בנא בידי גורמי השלטון ב-12 בפברואר 1949. עוד באותו חודש חתם עבד אל-האדי, לאור המצב הקשה בחזית והכוח המצרי המכותר בכיס פלוג'ה, על הסכמי שביתת הנשק עם ישראל. המצב הביטחוני במדינה הידרדר עוד יותר, ובמאי ניתנה ארכה נוספת למשטר הצבאי. המלך פארוק פעל להחזיר את מפלגת הופד ומנהיגה מוסטפא אל-נחאס להנהגת מצרים, כדי ליצור קואליציה רחבה ככל האפשר ולהקטין את המהומות. אולם הופד הסכימה להצטרפות לממשלה רק אם יסולק עבד אל-האדי. המלך נענה לדרישה זו ועבד אל-האדי פוטר ב-26 ביולי 1949 והוחלף בידי חוסיין סירי, מקורבו של המלך, ועמד בראש ממשלה שבה היו נציגים מכלל המפלגות. היה זה גם צעד בדרך לעריכת בחירות כלליות שתוכננו לינואר 1950.
בבחירות שנערכו בראשית 1950 אכן הצליחה מפלגת הופד לחזור לשלטון, והגוש הסעדי חזר לאופוזיציה. עבד אל-האדי לא בחל באמצעים כנגד השלטון, והתסיס סטודנטים ומשכילים ממעמד הביניים להפגנות ולהתנגשויות עם כוחות הביטחון ברחבי הבירה קהיר. פעולות אלו, בין היתר, הובילו בסופו של דבר לנפילת ממשלתו של אל-נחאס ולאחר מכן למהפכת הקצינים החופשיים ביולי 1952. לאחר עלייתם לשלטון של הקצינים בראשות מוחמד נגיב, הוצאו בינואר 1953 כל המפלגות מחוץ לחוק, ובהמשך אותה שנה נשפטו פוליטיקאים רבים בפני בית דין של אנשי המהפכה על שחיתות ופגיעה בעם המצרי. עבד אל-האדי גם הוא נשפט בפני בית דין זה, שבראשו עמדו הקצינים עבד אל-לטיף בגדאדי ואנואר סאדאת. בתחילה נשפט לגזר דין מוות, אולם בשנת 1954 הומתק עונשו בידי הנשיא מוחמד נגיב והוא שוחרר מטעמים בריאותיים.
אבראהים עבד אל-האדי נפטר ב-18 בפברואר 1981 בקהיר.
Mir היא תוכנת שרת תצוגה למחשב ללינוקס, המפותחת על ידי חברת קנוניקל. על פי התכנון עתידה Mir להחליף במערכת ההפעלה אובונטו את מערכת החלונות X, אשר נמצאת בשימוש כיום.
Mir הוכרזה על ידי קנוניקל ב-4 במרס 2013. Mir פותחה כדי לאפשר את פיתוח יוניטי 8, הדור הבא של ממשק המשתמש יוניטי.
ארכיטקטורת התוכנה.