בין השנים 1943-1945 נעשה גיוס של אפריקאים נוספים לצבא צרפת החופשית, שעליו פיקד שארל דה גול. בשנים אלו נשלחו שוב כ-100,000 לוחמים לחזית. בסה"כ ניתן להעריך כי צרפת גייסה כ-200,000 לוחמים אפריקאים, שלחמו בחזית המלחמה באירופה. הלוחמים ב-FWA הגיעו ביחד עם כוחות הצבא הצרפתי החופשי לפרובאנס ב-1944, ולחמו כחלק מהפלישה לדרום צרפת.
קשה להעריך את מספר הנספים מתוך לוחמים אלו במלחמה, אך ההערכות מדברות על כ-17,500 הרוגים מהלוחמים עד 1940. בתוספת ההרוגים במערכות נוספות: בצפון אפריקה ב-1943, באיטליה בין השנים 1943-1944 ובדרום צרפת ב-1944, מספר ההרוגים מגיע עד ל-25,000 חללים - 12% מכלל הלוחמים.
הקשיים בהם נתקלו הלוחמים האפריקאים באירופה.
על אף שהלוחמים נהנו מהטבות ופריבילגיות מסוימות, כגון ביקור במוקדי תיירות צרפתים ונסיעות ברכבות ללא תשלום, הם נתקלו בקשיים רבים. תקופת הלחימה באירופה, ובייחוד תקופת השהות במחנות העבודה, הייתה קשה עבור אותם לוחמים, שלא היו מורגלים לחורפים קרים. תנאי מזג אוויר קשים, ביחד עם מזון דל ביותר במחנות וביגוד דל, גרמה להיחלשותם הרבה, ורבים מהם חלו ומתו ממחלות ריאות. קשיים נוספים נבעו מפערים תרבותיים בינם לבין הלוחמים הצרפתים ביחידות בהם התקיימה אינטגרציה, שהובילו במקרים מסוימים לעימותים. בנוסף, זכו ליחס גזעני פעמים רבות מצד הגרמנים, הן בלחימה עצמה והן במחנות השבויים והעבודה אליהם נלקחו מאוחר יותר.
יחס צרפת ללוחמים.
מתום המלחמה ועד סיום העידן הקולוניאלי.
על אף שלאחר המלחמה ב-1944 דה גול הכריז כי יש למצוא פתרונות חדשים עבור האפריקאים בשטחי הקולוניה הצרפתית, בעקבות תרומתם, הלוחמים קיבלו מלגות בסכומים נמוכים במונחים אירופאים. תלונות רבות התקבלו מלוחמים אפריקאים כלפי צרפת על אי תשלום או איחור בתשלום משכורתם והטבות שחרור נוספות. בנוסף, התנגדות רבה התעוררה על רקע אי הסכמת צרפת לאפשר ללוחמים לשמור את כספם, פרנקים שצברו במהלך המלחמה. אך האכזבה האפריקאית הרבה ביותר נבעה מתוך תחושת אי הכרה בתרומתם ושירותם הרב לצרפת במאמצי מלחמתה, ונכונותם לקריאות גיוסה.
במחאה שפרצה ב-1944 על ידי לוחמים, בעקבות אי קבלת כספי פיצויים שהיו אמורים לקבל, נורו 35 אפריקאים למוות ו-35 נוספים נפצעו על ידי כוחות צרפתים בעת ניסיון לפזר את המחאה. אירוע זה לא זכה לתודעה רבה. מנגד, הייתה הכרה והעדה כלשהי מצד הציבור הצרפתי בתרומתם, וב-1950 צרפת הכירה רשמית בצורך להעניק זכויות שוות ללוחמים האפריקאים והצרפתים. בעקבות זאת, הוענקו פיצויים מסוימים לאותם לוחמים. כתוצאה מכך, האמון והנאמנות של הלוחמים האפריקאים לצרפת, החל להשתקם.
ההכרה בתרומת הלוחמים האפריקאים.
עד לאחרונה, תרומת הלוחמים האפריקאים למלחמה כמעט ולא זכתה להכרה. ההתעלמות והזנחת המעורבות האפריקאית במלחמה על ידי העולם ועל ידי צרפת נובעת מסיבות שונות: צרפת העדיפה ומעדיפה לטשטש ולא להבליט את כישלונותיה והפסדיה במלחמה, ואת השתתפותה במלחמה, בשלב מאוחר יותר, כשחקנית משנה. בנוסף, קיים מחסור במקורות תיעודיים בנושא עד לאחרונה.
עם זאת, לאחרונה חלה בצרפת התעניינות מחודשת בעברה הקולוניאלי, בעקבות פרסום ביוגרפיות של קצינים צרפתים (שמטרתם להצדיק את השימוש בעינויים באלג'יר). ב-2004 הנשיא שיראק ציין והכיר בתרומת הכוחות האפריקאים לשחרור צרפת בטקס ממלכתי. בנוסף, שני סרטים שפורסמו ב-2006 העלו את התודעה הציבורית בנושא: Les enfants du pays ו-Indigenes, שמגוללים את סיפורם של לוחמים אפריקאים הנלחמים לשחרור צרפת. לדעת רבים, ניתן לראות שינוי והתפתחות איטית בהכרה העולמית בתרומת אפריקה למלחמה, בין השאר בזכות מאבקו של נשיא סנגל, עבדוליי ווייד, לקידום הנושא.
ויליאם ג'ון וודקוק
ויליאם ג'ון וודקוק (באנגלית: William John Woodcock נולד: ?, נפטר ב-9 בדצמבר 1851) היה כומר אנגלי. בשנת 1848 ביקר בארץ ישראל ופרסם ספר המתעד את מסעותיו.
ביוגרפיה.
ויליאם ג'ון וודקוק היה בנו של כומר בכנסייה האנגליקנית, למד משפטים והוסמך בשנת 1843 לתפקיד עורך דין (Solicitor) בעיר מלטון מוברי (Melton Mowbray) שבמחוז לסטרשייר (Leicestershire) באנגליה. בנוסף לעבודתו השקיע את זמנו בשיפור בתי הספר הציבוריים ובחינוך הדתי של תושבי העיר. בשנת 1843 הוא אובחן כחולה בריאותיו, ובעקבות התרופפות במצב בריאותו קיבל המלצה מרופאו לעבור להתגורר במקום בעל אקלים חם יותר. בחורף 1846 נסע לאי מדיירה, שם פגש את הבישוף טְרוּ (Trew), שהתרשם מהלהט הנוצרי שלו והמליץ בפניו לפנות לבישוף של ג'מייקה, לקבלת תפקיד בכנסייה באיי בהאמה.
בשנת 1847 בילה מספר שבועות בנסאו, בירת איי בהאמה. בהיותו שם התרשם לרעה מרמתם הרוחנית של תושבי הפרוור גרנט'ס טאון (Grant’s Town), רובם צאצאי עבדים ששוחררו על ידי הבריטים בשנת 1807. הוא החליט לבקש משרה בכנסייה במקום. את חורף 1848-1847 בילה באיטליה, ובאביב של 1848 נסע לטיול של מספר חודשים בארץ ישראל ובדרכו עבר גם בביירות ודמשק. את רשמיו מהטיול פרסם בספרו “Scripture Lands” ("ארצות כתבי הקודש").
ב-12 בנובמבר 1948 הוסמך לתפקיד דיאקון על ידי הבישוף של ג'מייקה וקיבל את תפקיד הכומר של קהילת "כנסיית המשיח" סנט אגנס בניו פרובידנס, קהילה ענייה של צאצאי עבדים שחורים. במסגרת תפקידו שיקם על חשבונו את מבנה הכנסייה ובנה שלושה בתי ספר. מטרתו הייתה להפיץ את הנצרות באמצעות חינוך צעירים שחורים והפיכתם למיסיונרים בקרב הקהילה השחורה. בשנת 1850 הוציא לאור, יחד עם קפטן ריצ'רד ג'ון נלסון (Richard John Nelson), את הספר "Memoranda of the Bahama tornado of 1850" שהוא דין וחשבון על סופת הטורנדו שהתרחשה בבהאמה בשנת 1850. תמלוגי הספר הועברו לבתי הספר שהקים. בעקבות הרעה במצב בריאותו נאלץ לעזוב את תפקידו, וכדי להחלים עבר לאי אליותרה (Eleuthera) באיי בהאמה. שם נפטר ב-9 בדצמבר 1851 ונקבר בכנסייה שהקים בנסאו. מעולם לא נישא. בתי הספר שהקים המשיכו לפעול לאחר מותו במימון קרן שייסד. אחד מהם מנציח כיום את שמו, ונחשב לבית ספר יוקרתי.
הספר Scripture lands.
מסעו של וודקוק למזרח הקרוב נעשה במטרה לראות את המקומות המופיעים בתנ"ך. הוא היה נוצרי דתי וראה חשיבות רבה לבקר בארץ הקודש במטרה לבחון את מצבה ואת מצב היהודים החיים בה, לאחר שקרא והכיר את ספריהם של אדוארד רובינסון, ויליאם הנרי ברטלט ותיירים נוספים שביקרו בארץ לפניו. בהקדמה לספרו שנחתמה ב-31 באוגוסט 1848 במלטון מוברי, כתב וודקוק שהספר נכתב על בסיס יומן המסע שניהל, וכי היה לו צורך לפרסם את רשימותיו כדי להעניק עונג לחוג חבריו, בתקווה שספרו ישפיע עליהם להקדיש תשומת לב למצב בארץ ישראל ולמצבו של העם היהודי הנזקק לעזרה. את העם היהודי הוא מכנה בספר "העם העתיק של האלוהים". בנוסף הוא קורא בספרו להתפלל לשלום בירושלים. הספר כולל, בנוסף להקדמה, 318 עמודים בהם מתוארים מסעותיו והמקומות שביקר בהם, וכן שני נספחים בהם הוא כותב את דעתו על מצב העם היהודי, ועל ההבדלים בין בתי הכנסת של העדות השונות. הספר כולל גם רשימה ביבליוגרפית וארבעה ציורים. בשער הספר מופיע ציור של שער הרחמים, ואחריו ציור של דוד, בנו של אב בית הדין של ירושלים, רבי שמואל מאג'אר, ציור של אזור גת שמנים וציור של שלוש נשים בנצרת.
מבנה הספר תואם את מסלול מסעו של וודקוק. ראשיתו בביירות, ומשם נסע דרך עמק הבקאע לדמשק, טבריה וירושלים. לעיר זו הקדיש מספר פרקים, בהם תיאר בין השאר את מסגד עומר, מצודת אנטוניה, כנסיית הקבר, בריכת השילוח והקברים בעמק יהושפט. מסעו המשיך ליריחו, נהר הירדן, ים המלח, בית לחם, בריכות שלמה, חברון, השרון, רמלה, יפו, חיפה, עכו וחזרה לביירות.
רומן גירשמן
רומן גירשמן (ברוסית: Роман Михайлович Гиршман, בצרפתית: Roman Ghirshman;
3 באוקטובר 1895, חרקוב - 5 בספטמבר 1979, בודפשט) היה ארכאולוג צרפתי ממוצא יהודי. שהה 30 שנים באיראן, שם עסק בחפירות ובמחקר ארכאולוגי. פרסם כ-20 ספרים ולמעלה מ-300 מאמרים. אחד מהישגיו החשובים הוא שחזור ההיסטוריה של העיר שושן מראשיתה ועד תקופת הברונזה הקדומה (המאה ה-13 לפנה"ס).
היה ממשפחה יהודית עמידה מחרקוב. בגיל 22 עבר לפריז, שם למד ארכאולוגיה ושפות זרות. הוא התעניין בחורבות העתיקות של טפה גיאן (Teppe Gian), טפה סיאלק (Tepe Sialk), בישאפור (Bishapur), שושן שבאיראן, ובגראם שבאפגניסטן. בשנות ה-30 הוא ניהל את המשלחת הארכאולוגית בטפה סיאלק מטעם מוזיאון הלובר.
יקב בנימינה
יקבי בנימינה הוא יקב ישראלי.
היסטוריה.
מפעל יסמין.
במקום בו עומד כיום יקב בנימינה נפתח ב-1925, על ידי חברת פיק"א של אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, מפעל לייצור תמציות מפרח היסמין, לייצוא עבור תעשייות הבושם בצרפת. בשטח המושבה נטע כל איכר כדונם יסמין לצורך אספקה למפעל. פקידי פיק"א חיפשו ידיים עובדות לקטיף היסמין, שנעשה ברובו על ידי ילדים, מאחר שהשיחים של הפרח הם נמוכים. בשנת 1929 קבוצה של 17 משפחות שעלו מגיאורגיה הוזמה על ידי פיק"א להתיישב מדרום במפעל, בשכונה חדשה שהוקמה בשם "שכונת יעקב". למשפחות העולים, שרובן היו ברוכות ילדים, הצטרפו משפחות ספרדיות מבולגריה ויוון ומשפחות ותיקות מירושלים ומטבריה. בשנות ה-30 מחיר תמצית היסמין צנח בשוק העולמי, וב-1937 הוחלט לסגור את המפעל.
יקב אליעז.