ההיסטוריונים מאמינים שחסידיו של גלאני החלו בשימוש בפצצות ב-1914, באותה שנה בה הדפיס גלאני את ספרו "Faccia a Faccia col Nemico" ("פנים אל פנים מול האויב"), שבו שיבח רוצחים אנרכיסטים כקדושים מעונים וכגיבורי המהפכה. גלאניסטים היו מעורבים בלפחות שני פיצוצים בניו יורק לאחר שהמשטרה פיזרה בכוח הפגנה מול ביתו של ג'ון ד. רוקפלר. במהלך החודשים הבאים התרחשו פיצוצים במוסדות שונים בניו יורק: תחנות משטרה, כנסיות ובתי משפט. בינואר 1915 חשפה המשטרה מזימה לפוצץ את קתדרלת פטריק הקדוש, והיא נקשרה לגלאניסטים לאחר שעותק של המדריך לייצור פצצות "!La Salute è in voi" נתגלה בביתו של אחד החשודים.
עד הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה יזמו גלאניסטים מספר אירועים אלימים שכללו, הנחת פצצות, דקירת שוטר, והחמור מכולם - ניסיון הרעלה באמצעות הוספת ארסן למרק שהוכן לאורחים בסעודה חגיגית ב-1916 שבה השתתפו תעשיינים, אנשי עסקים, אנשי כספים ועורכי דין. איש לא מת, אך רבים סבלו ייסורים. המרעיל, נסטור דונדוליו (Nestor Dondoglio) הצליח להתחמק וחי עד מותו ב-1932 במסתור בבתיהם של גלאניסטים אחרים. עם הצטרפות ארצות הברית למלחמה והנהגת גיוס החובה, עודד גלאני את חסידיו לעקור למקסיקו. במקסיקו, כך טען, יוכלו לחכות למהפכה הקרבה, וגם להימלט מהגיוס. תנאי החיים במקסיקו היו קשים ולכן בסוף 1917 חזרו מרביתם לארצות הברית וחידשו את הפעולות האלימות. פצצות התפוצצו בניו יורק, בסן פרנסיסקו ובוושינגטון די. סי.. האירוע החמור ביותר היה בנובמבר 1917 במילווקי שם נהרגו תשעה שוטרים ואזרחית. בפברואר 1918 פשטו הרשויות על משרדי ה"כרוניקה החתרנית", סגרו אותם ואסרו את העורכים.
כתוצאה מהאלימות ואי השקט החברתי העביר הקונגרס של ארצות הברית באוקטובר 1918 תוספת לחוק ההגירה שקיבלה את הכינוי "חוק הרחקת האנרכיסטים". התוספת לחוק אפשרה לפקח על תושבים זרים הפעילים בארגונים פוליטיים אנרכיסטיים או מהפכניים. בתגובה הכריזו גלאני ותומכיו מלחמה על ממשלת ארצות הברית והדפיסו את האיום: "גירוש לא יעצור את הסופה מלהגיע לחופים אלו. הסערה היא פנימית ובקרוב תקפוץ עליכם, ותכריע ותחסל אתכם בדם ואש.. אנו נפוצץ אתכם בדינמיט". הם מימשו את האיום בסדרה של פיצוצים במהלך 1919, שבשיאה, ביוני 1919, הצליחו הגלאניסטים לפוצץ שמונה פצצות באותו יום בסמוך לבתיהם של פוליטיקאים שתמכו בהצעת החוק, תובעים שפעלו כנגד אנרכיסטים ושופטים שדנו אנרכיסטים למאסר. איש מבין הקורבנות המיועדים לא נפגע, אבל שני עוברי אורח נהרגו, ובאחד המקרים התפוצצה הפצצה שנשא הגלאניסט קרלו ולדינוצ'י, עורך לשעבר של "כרוניקה חתרנית", בטרם זמנה והוא נהרג. אל הפצצות צורף עלון שאיים במלחמת מעמדות ובכוונת האנרכיסטים להרוס את כל המוסדות השלטוניים. המשטרה הצליחה לאתר את בית הדפוס שהדפיס את העלון ואסרה שני גלאניסטים שעבדו בו. אחד מהם קפץ (או נדחף) אל מותו מהקומה הארבעה העשר, והשני הודה באחריותו להדפסת העלון, אך סירב לדבר ומכיוון שלמשטרה לא היו הוכחות נוספות הוא גורש לאיטליה.
בתמיכת דעת הקהל והעיתונות בארצות הברית, שדרשו פעולה כנגד האחראים לפיגועים, הורה אלכסנדר מיטשל פאלמר, התובע הכללי של ארצות הברית, לפקידי ממשל להתחיל בחקירות נמרצות. הם השתמשו במגוון דרכים שכללו בין השאר האזנות סתר בלא היתר וסקירה של רשימות התפוצה של כתבי עת רדיקליים על מנת לחקור אלפי אנרכיסטים, קומוניסטים ורדיקלים אחרים. לאחר שהצליחו להשיג הוכחות הם אסרו ואחר כך גירשו מארצות הברית את המספר הרב ביותר של רדיקלים שאפשר להם חוק ההגירה, פעולות שכונו פשיטות פאלמר.
גירוש.
לואג'י גלאני ושמונה מחסידיו גורשו לאיטליה ביוני 1919, שלושה שבועות לאחר גל הפיגועים של ה-2 ביוני. על אף שלא היו בידי השלטונות הוכחות מוצקות להאשים את גלאני, הם יכול לגרשו משום שהיה תושב זר שעודד בגלוי את הפלת הממשלה בדרכים אלימות וכתב את המדריך לייצור פצצות הקרוי "La Salute è in voi!" ("הבריאות בתוכך"). עם הגיעו לאיטליה הוא נשלח בפקודת השלטון האיטלקי לגלות פנימית באי מול חופי איטליה. לאחר שמוסוליני עלה לשלטון היה גלאני נתון למעקב משטרתי. מאוחר יותר הותר לו לחזור לאיטליה גופא, אך המעקב המשטרתי אחר תנועותיו נמשך. גלאני מת מהתקף לב בשנת 1931 כשהוא בן 70.
מורשתו.
לאחר גירושו של גלאני והרשעתם של סאקו וונצטי ברצח המשיכו הגלאניסטים בפעולותיהם הרצחניות. בין השאר חשודים גלאניסטים, בייחוד מריו בודה (המכונה מייק בודה), בפיצוץ שאירע בוול סטריט ב-1920 שבו נהרגו 38 איש ו-143 נפצעו קשה, ובפיצוצים שהתבצעו ב-1927 וב-1932 בהם המטרות היו שופטים וסוהרים, כאשר המטרות המרכזיות היו השופט וובסטר תייר (Webster Thayer) ששפט את סאקו וונצטי ורוברט אליוט (Robert Elliott) שהיה תליינם של השניים. אבל בסופו של דבר גורשו כל הגלאניסטים הפעילים מארצות הברית. רובם בחזרה לאיטליה, חלקם לארגנטינה, וגל הפיגועים פסק.
ירושלים בתקופה הרומית
גוגל תצוגת רחוב
גוגל תצוגת רחוב (באנגלית: Google Street View) הוא שירות של חברת גוגל המוגש כחלק מגוגל מפות ו-Google Earth, המאפשר לצפות בתמונות פנורמיות ממיקומים רבים ברחובות ערים רבות בעולם. השירות מאפשר למשתמש "לשוטט", באופן וירטואלי, ברחובות הערים ולהביט לכל כיוון, כאילו הוא עצמו צועד ברחוב.
היסטוריה.
השירות הושק לראשונה ב-25 במאי 2007. ניתן לצפות ב"כיסוי הגאוגרפי" של השירות על ידי כניסה ל"Google Earth'" או "גוגל מפות", ואז, הזזת סמן בצורת איש קטן בצבע כתום שנמצא בפינת היישום והחזקתו, ללא עזיבת העכבר, על האזור לגביו מעוניינים לראות את הכיסוי. לאחר כמה שניות, מופיע "שקף" כחול המתאר את כל המרחב שבו יש כיסוי לשירות.
יצירת מאגר התמונות מתבצעת על ידי כלי רכב הנוסעים ברחובות הערים כשהם מאובזרים במצלמה פנורמית המצלמת תמונות ב-360 מעלות. את התמונות מחברים יחד ומעלים לאתר, וכך מאפשרים לצופה להביט לכל כיוון בו יחפוץ.
במרץ 2013 חויבה גוגל לשלם 7 מיליון דולרים ל-37 מדינות בארצות הברית, בעקבות תלונות נגדה על איסוף לא מורשה של נתונים אישיים מנתבים אלחוטיים שנעשה באמצעות רכבי הצילום.
בשנת 2014 יצאה אפשרות ל-Street View המאפשרת לראות את הצילומים במציאות מדומה.
על פי מפות הכיסוי של השירות בישראל, נכון לנובמבר 2013, יש לגוגל, ככל הנראה, את מפת הפריסה המעודכנת של כל ה"נקודות החמות" של רשתות ה-Wi-Fi בישראל, בהיבטי מיקום ושמות הרשתות, לכל הפחות. נתונים אלה מאפשרים לחברה לתת שירותי מיקום למשתמשיה בדיוק של מטרים בודדים על ידי "הצלבת" נתוני קליטת "ג'י פי אס", "רשתות הסלולר" ו"רשתות הוויי פיי" באופן רצוף וניהול וטיוב רצופים של כל המידע הזה, כל הזמן.
ערים ואתרים בישראל.
בספטמבר 2011 החלה גוגל לצלם רחובות בישראל ובאפריל 2012 הוצגו בשירות רחובות תל אביב, ירושלים וחיפה. מוצגים גם חלק מקיבוץ נחשולים, וחלק מקיבוץ מרחביה. בינואר 2013 נוספו ערים ואתרים נוספים ובהם אוניברסיטת בן-גוריון, אוניברסיטת בר-אילן, הפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה. סמית של האוניברסיטה העברית ברחובות, מוזיאון ישראל, המרכז למורשת הצ'רקסית בכפר כמא, הספארי ברמת גן, גן החיות התנ"כי ומיני ישראל. עד לנובמבר 2013, כמעט כל המרחב הבנוי בישראל צולם והפך לזמין לחיפוש וצפייה באמצעות השירות.
גוגל דואגת לעדכן את צילומי הערים לאורך השנים ומפרסמת את לוח הנסיעות של הרכב באתר תצוגת רחוב.
מסיבות ביטחוניות הושמטו אזורים מרכזיים בתוך שטחי הצילום, בהם גם אזור הקריה ובסיסי צבא נוספים. בשנים האחרונות נצפו מכוניות צילום של גוגל גם מעבר לקו הירוק; בין היתר ביישובים אלקנה, אריאל, שערי תקווה ואורנית.
בינואר 2016 החלה חברת גוגל להציג גם את שביל ישראל.
ביקורת.
לצד הביקורת החיובית שעוררה היוזמה של גוגל, הושמעו טענות בגין הפרת פרטיות המצולמים, איסוף מידע אודות אנשים (גוגל אף הודתה בכך), וצילום ללא אישור. בשל העובדה שהתמונות מצולמות באופן אוטומטי בכל מקום בו ניידת הצילום עוברת, קיימות בשירות תמונות ייחודיות רבות, שזכו לתשומת לב ציבורית, ביניהן תמונות טופלס, עירום, ואף יחסי מין. במקרים מסוימים, גוגל אף חויבה לפצות את המצולמים.
מעבר לכך, צילומים מתוכננים של השירות חוללו סערה עקב מיקומם הבעייתי, בין אם עקב צילום מבני ביטחון מסווגים, ובין אם מדובר במקומות שלא נהוג לצלמם כלל, דוגמת חוף הנודיסטים הולובר, שצולם לכל אורכו, על שלל מתרחציו העירומים. בעקבות דיונים אלו, במדינות מסוימות הצילומים אכן בוטלו, בין אם בעקבות החלטת החברה או בעקבות החלטת המדינה.
מדונה לואיז צ'יקונה
אבלר ואלואיז
הממלכה ההומו-לסבית של אי האלמוגים
הממלכה ההומו-לסבית של אי האלמוגים (באנגלית: Gay and Lesbian Kingdom of the Coral Sea Islands) הייתה מדינה לכאורה שהוקמה כמחאה פוליטית סמלית בידי קבוצה של פעילים לזכויות להט"ב. המדינה מוקמה בדרום מזרח קווינסלנד שבאוסטרליה.
היסטוריה.
ב-14 ביוני 2004, קבוצה של הומואים אוסטרלים המאוכזבים מיחסה של ממשלת אוסטרליה לזכויות להט"ב, הפליגו באונייה לה ניתן השם "פרח עליז" (GayFlower) בחיפוש אחר מקום מסביר פנים. עוד באותו יום, הקבוצה התיישבה באי הגדול ביותר בטריטוריית איי ים האלמוגים והניפה שם את דגל הגאווה. אחד מחברי הקבוצה, דייל פרקר אנדרסון הוכרז כקיסר המדינה בתור דייל ה-1. הפרישה מאוסטרליה הייתה מבוימת במחאה על החלטת הפרלמנט הפדרלי האוסטרלי לאסור נישואים חד-מיניים.
בתגובה לחקיקה האוסטרלית בנושא זה, דייל ה-1 הצדיק את ההחלטה לעזיבת הריבונות האוסטרלית כשהכריז: