עם עלייתה לארץ פגשה בעפולה את מאיר אורקין, אותו הכירה עוד בביאליסטוק, כשהייתה בת 14. השניים נישאו ביוני 1948 ונולדו להם שתי בנות - לאה ( 1949) ויוספה (1953). לימים, הייתה לאה לחברת קיבוץ יחיעם, מורה לימאות בבית חינוך אופק בקיבוץ עברון. אחותה הבכורה של חייקה, מרים, נישאה לאיש הציבור פסח בורשטיין.
חייקה גרוסמן נפטרה ב-26 במאי 1996. היא נטמנה בבית העלמין בקיבוץ עברון. בהלווייתה השתתפו נשיא המדינה, חברי כנסת ואנשי ציבור. על מצבתה נחקקו המילים: "חייקה גרוסמן-אורקין, מנהיגה ולוחמת, אוהבת ואהובה, ביאליסטוק 1919 - עברון 1996", וציטוט משיר הפרטיזנים מאת הירש גליק (בתרגום שלונסקי.
אלמנהּ, מאיר אורקין, האריך ימים אחריה; הוא נפטר ב-2010, בגיל 96, ונטמן לצדה.
הנצחתה.
במאי 1998 הונחה אבן הפינה ל"בית חייקה", שנבנה בין בית חינוך "אופק" לקיבוץ עברון. הבית שנבנה ביוזמתו של מאיר אורקין ובנותיהם נועד לשמש מרכז חינוכי פעיל ותוסס.
הבית נחנך ב-24 במאי 2001. בבית זה מתחנכים תלמידים ותלמידות על ערכי המאבק של חייקה גרוסמן. הבית כולל ספרייה של בית חינוך "אופק", אולם קבלת פנים, אודיטוריום וחדר עיון המשמש גם כחדר הנצחה לגרוסמן ומכיל הרבה מעזבונה.
על קיר הכניסה חקוקים דבריה:
"אל תבכו על קברות גיבורים ואל ייכמרו רחמיכם. לא רחמים מתבקשים אתם להנחיל לעולם אלא מעשים. מעשים שישחררו את האנושות מסיוטי הדיכוי והשעבוד".
על שמה רחובות ביפו, בפתח תקווה, בכפר סבא, בראשון לציון וברעננה.
בלן (ליסבון)
סנטה מריה דה בֶּלֶן (בפורטוגזית: Santa Maria de Belém) או בֶּלֶן היא פרגזיה (רובע), חלק מליסבון בירת פורטוגל, ששמה נגזר מהכינוי הפורטוגזי לבית לחם. הרובע שוכן בשפך הנהר טז'ו כשישה קילומטרים מערבית למרכז ליסבון וכשני קילומטרים מערבית לגשר 25 דה אבריל.
מנזר ז'רונימוש ומגדל בלן שבבלן הם אתרי מורשת עולמית ומוקדי המשיכה לתיירים, והיא גם מקור למאפה הפורטוגזי "פשטאיש דה בלן" .
היסטוריה.
על פי ממצאים ארכאולוגיים שנתגלו לאורך שולי הנהר מתוארכת ההתיישבות הראשונה באזור לתקופה הפלאוליתית.
ימי הביניים.
זמן לא רב אחרי הקמת ממלכת פורטוגל, בתקופת מלכותו של המלך אפונסו השלישי היו באזור יישובים קטנים שבתיהם מפוזרים בין השדות. לחיזוק הקשר עם ליסבון נבנה גשר מעל לנהר אלקנטרה (Alcântara). הקרבה של בלן לנהר הטז'ו תרמה להתפתחות פעילויות כלכליות בכפר הקטן רסטלו שמשך אליו ספנים ונוסעים שהעדיפו אותו על נסיעה לליסבון. במאה ה-14 עיבדו חקלאים מורים את השדות וסיפקו מזון לעיירה. מורים אחרים, עבדים ועבדים משוחררים, עבדו בתעשיית הדיג. היישוב רסטלו גדל באיטיות כלפי ליסבון.
האינפנטה אנריקה הספן שהיה נושא משרה בכיר במסדר ישו (מסדר אבירים שהוקם בפורטוגל כהמשך למסדר אבירי היכל שלמה), החליט לבנות בסמוך לכפר הדייגים, כנסייה קטנה לתפילות לסנטה מריה, במטרה "לספק תמיכה דתית ורוחנית". בנוסף הורה האינפנטה לבנות מזרקת מים לשתייה ושוקת במטרה לספק מים לאדם ולבהמות (18 בספטמבר 1460). המלך מנואל הראשון (שלט 1495–1521) הורה לבנות באתר שבו הייתה הכנסייה כנסייה חדשה ומנזר, והבעלות הועברה ממסדר ישו לנזירים ממסדר הירונימוס הקדוש, והמכלול קיבל את השם "סנטה מריה דה בלן" ("Santa Maria de Belém" – מרים הקדושה מבית לחם). בניית המנזר הייתה מיזם שעליו החליט מנואל הראשון זמן קצר לאחר שעלה על כס המלכות, ולפני שואסקו דה גאמה יצא למסעו ההיסטורי, במטרה להקים פנתאון למלכי פורטוגל שהאמין כי ילכו בדרכו. בפועל, הבנייה התעכבה, עברה שינויים והושלמה, אבל המבנה לא הפך למקום קבורתם של בני משפחת המלוכה הפורטוגזית.
אותו מלך הורה על פי דבריו של הפילוסוף דמיאו דה גויאש לבנות על הסלעים שהושקעו בפתח שפך הטז'ו "מגדל מארבע בימות". המגדל, כיום מגדל בלן, נבנה בשנים 1514 עד 1520.
לאחרי שני מפעלי בנייה אלו החלו לצוץ באזור אחוזות, הן אחוזות חקלאיות והן בתי קיץ. ככל שהאוכלוסייה גדלה כך החלו להיבנות מנזרים נוספים. אופיו של הרובע החל להשתנות, ואפילו הכומר ניקולאו דה אוליביירה (Nicolau de Oliveira; 1634-1566) החל לציין ב-1620 שהאזור נמצא בתחומי העיר. בין 1551 ל-1559 נוסדה הפרגזיה נוסה סיניורה דה אז'ודה על פני שטח נרחב, ואחדים מאנשי הכמורה ישבו במנזר בלן.
מלוכה.
האזור הפך בהדרגה לפופולרי לאחר שהמלך ז'ואאו החמישי רכש אחוזות ונכסים באזור, מתוך כוונה לבצר את האזור. קרווליו דה קושטה ציין כי
ב-1770 הוקמה הפרגזיה סאו פדרו דה אלקנטרה שכללה את השטחים מזרחית לנהר האלקנטרה שנלקחו מאז'ודה. בתקופת שלטונו של ז'וזה הראשון (שלט 1750–1777) כונן הרובע בלן רשמית (מבחינה משפטית ומנהלית), והוא כלל את הפרגזיה אז'ודה, חלק מאלקנטרה וסנטה איסבל, כמו גם הפרגזיות בנפיקה, בלאש , ברקרנה וקרנאשידה .
במהלך רעידת האדמה בליסבון ב-1 בנובמבר 1755 היו בלן ואז'ודה האזורים שנפגו בצורה הקלה ביותר מרעידת האדמה ומהצונאמי. למעשה, רבים מהניצולים שאיבדו את בתיהם שוכנו באוהלים ובבקתות באזור. המלך ז'וזה העביר את החצר המלכותית לבתקתות שברחבי האחוזות המלכותיות באזור שאחר כך נבנה בו הארמון הלאומי אז'ודה . המעבר של המלך, ראש הממשלה ושר הממלכה (סבשטיאאו דה מלו מרקיז פומבל) לאזור, הפכה את הציר אז'ודה-בלן למרכז המנהל בשליש מהמאה ה-18 ולמרכז מסחרי. נוכחות צבאית גם היא הייתה חשובה, בתקופה זו פעלו באזור שני קסרקטינים: של גדוד של חיל רגלים, בפיקודו של הרוזן מליפה וגדוד פרשים בפיקודו של מקלנבורג (Mecklenburg). אירועים אלו זירזו את שילובם של בלן-אז'ודה בעיר ליסבון.
בשלהי המאה ה-18 החלה משפחת המלוכה לעקור באיטיות מאזור בלן-אז'ודה. ב-1794 נשרפה הבקתה המלוכותית באז'ודה, ואלצה את משפחת המלוכה לנטוש את האתר ולעבור להשתכן בטירת קואלוז' . גם בניית הארמון הלאומי אז'ודה לא סייעה בחזרתם של בני המשפחה לאזור. מאחר שקשיים פיננסיים עכבו את השלמתו והפלישה הצרפתית לפורטוגל ב-1807 גרמה לבריחה של המשפחה המלכותית לריו דה ז'ניירו. אבל, אפילו כשהם חזרו (ב-1821) המלך ז'ואאו השישי שיכן את משפחתו בארמונות נססידאדש ובמפוסטה .
בלן התפתחה לאזור תעשייתי, והוקמו בה בתי חרושת ואזורי מסחר, בייחוד באזורים של פדרוסוש (Pedrouços) ובום סוססו (Bom Sucesso – "הצלחה טובה"), כדוגמת בתי מלאכה לעיבוד עורות, מפעלים לעיבוד מתכות, לייצור זכוכית, להכנת כלי חרס, יצרנים של טקסטיל וצמר וכו'.
ב-28 בדצמבר 1833 כוננה הפרגזיה של סנטה מריה דה בלן, שמושב המנהל נקבע במנזר ז'רונימוש (שכללה גם את אז'ודה). התיעוש שהחל בתקופה זו המשיך במהלך המאה ה-19. ועדת חקירה שפעלה ב-1881 קבעה שבאזור בלן-אלקנטרה פעלו 25 מפעלי תעשייה שהעסיקו 1,125 גברים, 812 נשים ו-432 נערים. הגידול בפעילות הכלכלית משכה לאזור דיירים חדשים והחלו להיבנות שיכונים עבור הפועלים בתעשייה. בין 11 בספטמבר 1852 ל-18 ביוני 1885 פעלה בלן כעיר נפרדת שבראשה עמד ראש העיר, ההיסטוריון והסופר אלכסנדר הרקולאנו . העיר כללה את הפרגזיות של נוסה סניורה דה אז'ודה (Nossa Senhora da Ajuda), סנטה מריה דה בלן, חלק מסאו פדרו דה אלקנטרה, סנטה איסבל וסאו סבשטיאו דה פדרירה , בנוסף לנוסה סניורה דו אמפרו דה בנפיקה (Nossa Senhora do Amparo de Benfica), סאו לורנסו דה קרנידה (São Lourenço de Carnide) ומנינו ז'סוש דה אודיו ולאש (Menino Jesus de Odivelas). במקביל עברו לואיש הראשון, מלך פורטוגל ואשתו המלכה מריה פיה מסבויה, להתגורר בארמון הלאומי אז'ודה.
רפובליקה.
בלן הייתה אתר פיתוח לפרויקטים אורבניים רבים, כדוגמת בניית מטמנה, בניית מזחים רבים ופתיחת קו רכבת לקסקאיש , שיצא תחילה מפדרוסוש. חברתית, הוקמו ארגוני הנופש והתרבות הראשונים, והאזור שימש מקום לפעולות הפנאי. במעבר למאה ה-20 גדלה בלן באופן ניכר, יחד חשמול האזור ובייחוד עם פתיחת התערוכה המוקדשת למושבות פורטוגל בעולם בין ה-23 ביוני ל-2 בדצמבר 1940. לשם התערוכה נהרס הגרעין הישן של בלן, הפרסה דו אימפרו והחל השלב של הקמת המבנים המונומטליים, שיחד עם המבנים ההיסטוריים שהיו קיימים קודם לכן (כדוגמת מנזר ז'רונימוש, מגדל בלן וארמון בלן), השתלטו על קו החוף. בהם נכללה אנדרטת התגליות והמרכז התרבותי של בלן שסייעו לקדם תיירות מצפון לטז'ו.
גאוגרפיה.
בלן מהווה את גבולה הדרומי של העיר ליסבון. היא גובלת מדרום בשפך הנהר טז'ו ובנהרות אלז'ש ואלקנטרה, ממערב וממזרח בהתאמה. ממזרח לה שוכנת הפרגזיה אלקנטרה , מצפון מזרח אז'ודה, מצפון סאו פרנסישקו שווייר ובמערב העיר אויראש .
בנוסף למבנים ההיסטוריים שוכן בבלן הגן הבוטני הטרופי , כמה רחובות של אזורים ירוקים הכוללים את הגנים של כיכר האימפריה , את גן ואסקו דה גאמה , ואת כיכר אפונסו דה אלבוקרקי . גנים אלו מכסים חלק גדול מאזור קו החוף כשהם מקיפים את המבנים של רחוב בלן, ומאחוריהם הגנים של ארמון בלן , כיום משכן נשיא פורטוגל.
אדריכלות.
בלן ידועה בשל ריכוז המונומנטים הלאומיים והמרחבים הציבוריים, כולל תערובת של מבנים היסטוריים וסמלים מודרניים של התרבות הפורטוגזית. תערובת זו של סמלי תרבות מפורסמים מקורה במיקומה הצבאי החשוב של בלן לאורך השפך של הטז'ו; תפקידה בחקר הודו והמזרח ("Caminho das Índias" "קמינו דאש אינדיאש" - הדרך להודו) ובניית המשכנות המלכותיים ואחוזות האצילים במאות ה-17 וה-18 בעקבות ההרס שמקורו ברעידת האדמה ובצונאמי של 1755.