חוקרי קטבים נודעים דוגמת אדולפוס גרילי, אלן יונג, ג'וסף הוקר ועוד הגיבו בזלזול ואף היו טענות, שזאת תוכנית לא הגיונית המובילה להרס עצמי. ננסן הופיע בפני הפרלמנט הנורווגי בנאום נלהב והשיג את תמיכתו והחלטה להעניק תמיכה למשלחת. בנוסף לתמיכת הפרלמנט התחיל איסוף תרומות מהציבור וזה הבטיח את המימון הדרוש.
ההכנות.
לפי רעיונותיו של ננסן הוא נזקק לספינה מיוחדת במינה לצורכי מסעו המתוכנן צפונה. ננסן שכר את בונה הספינות מלרוויק לבניית אונייה בעלת מאפיינים אלה. פראם היא ספינה תלת-תורנית, באורך כולל של 39 מטר ורוחב של 11 מטרים. הספינה רחבה ורדודה שלא כרגיל, כדי לשפר את יכולתה לעמוד במתקפות הקרח שילחץ עליה בכל עוצמתו.
"פראם" נבנתה עם שכבה חיצונית של עץ גרינהארט לעמוד בדחיקות הקרח וכמעט ללא שדרית, כדי להתאים אותה למים הרדודים שננסן ציפה לפגוש בדרכו. ההגה והמדחף נבנו כך שניתן יהיה לפרק אותם. גם בידוד הספינה נעשה בקפדנות, כדי לאפשר לצוות לחיות בה עד חמש שנים. עוד כללה הספינה טורבינת רוח, שהפעילה מחולל לאספקת חשמל לתאורה במנורות קשת. ב-6 באוקטובר 1892 אוה ננסן השקתה את הספינה במספנה של קולין ארצ'ר אשר בלרוויק.
ננסן החליט שיהיו במשלחת 12 איש, כולל אותו ואת רב החובל אוטו סוורדרופ, שנבחר על ידו להיות קפטן הספינה וסגנו בהנהגת המשלחת. על 10 המקומות הנותרים במשלחת התחרו אלפי מועמדים מוכשרים. קצין בדרגת סגן ונהג כלבים מנוסה התחרה על תפקיד של מַסִיק, כי יתר התפקידים כבר אוישו.
המשלחת.
ננסן ניצל את הזרם ונסחף עמו לקוטב הצפוני עם האונייה "פראם" - אונייה מיוחדת אשר קורותיה כפופות כלפי פנים בניגוד לאוניות רגילות שקורותיהן כפופות כלפי חוץ.
ננסן יצא מתוך הנחה שאונייה כזאת לא תרוסק על ידי הקרח אלא תורם כלפי מעלה ותוכל להמשיך בהפלגתה.
ב-1893 הפליג ננסן בפראם יחד עם צוות של 12 אנשים לכיוון מזרח לאורך חופי ים הקרח הצפוני, אך לפני היציאה לדרך התגרש מרעיתו, כדי שלא תישאר עגונה, אם לא יצליח לשוב. פראם עמדה במבחן ולא ניזוקה, אך זרם המים לא הוביל אותה לקרבת הקוטב הצפוני. למרות זאת, יצא ננסן מהאונייה עם מלווה וגלש על מחליקים לכיוון הקוטב ואף הצליחו להתקרב כ-400 ק"מ בקירוב. בשלב זה החליט ננסן לוותר על חלומו וחזר דרומה.
את החורף העבירו ננסן ואנשי הצוות בבקתה מעורות של סוסי ים ומאבנים וניזונו מבשר דובים לבנים וביולי 1896 לאחר שלוש שנים מתחילת המסע הגיעו לקבוצת איים בים הקרח ומשם המשיכו לנורווגיה.
ננסן גם חקר את סיביר וגרינלנד ולאחר מכן היה לפרופסור באוקיינוגרפיה ובזואולוגיה ושגריר נורווגיה בלונדון. כיהן כנציג ארצו בחבר הלאומים, ומונה נציב עליון לפליטים בארגון זה.
ננסן והפליטים.
אחרי שכבר לא היה מסוגל פיזית לצאת למשלחות חקר וגילוי, ננסן פנה לתחום הדיפלומטי וניצל את פרסומו הרב, כדי לקדם יוזמות למען מוכי הגורל באירופה. ננסן עשה רבות בעבור שבויים ופליטים, בסיוע הן מדיני והן כספי ובייסוד מוסדות ואמנות בינלאומיים למענם. נודע במיוחד "דרכון ננסן" שניתן מטעם הנציבות לאנשים שאיבדו את נתינותם, ואִפשר להם לעקור לארצות אחרות. ב-1921 ניהל ננסן את פעולות הסיוע של ארגון הצלב האדום לנפגעי הרעב ברוסיה הסובייטית. על מעשיו אלה זכה ננסן בפרס נובל לשלום (1922).
תל שרע
תל שֶׁרַע (בערבית: תַל אַ-שַרִיעַה) הוא תל גדול בנגב הצפוני, בגדתו הצפונית של נחל גרר, מדרום-מזרח לנתיבות ליד העיר הבדואית רהט, צפונית לבאר שבע. התל מתנשא על גבעת כורכר לרום של 169 מטרים, וכולל בשטחו כ-20 דונם. תל שרע נחרץ על ידי מדרונות תלולים רבים, ובינו לבין תל הרור נובעים מעיינות רבים.
זיהוי האתר.
זיהוי האתר היה נתון לוויכוח ביו הארכאולוגים. אולברייט הציע לזהות את האתר עם חרמה, חוקרים אחרים הציעו את גרר ואת גת-פלשתים. לעומתם בנימין מזר, יוחנן אהרוני וארכאולוגים נוספים העדיפו לזהות את תל שרע עם העיר המקראית צִקְלַג. זיהוי זה שנעשה על בסיס שיקולים היסטוריים וגאוגרפיים, נתמך לאחר מכן בממצא הארכאולוגי שנמצא בחפירות באתר, שכללו קרמיקה פלשתית.
חפירות ארכאולוגיות.
באתר נערכו חפירות ארכאולוגיות על ידי החוג לארכאולוגיה של אוניברסיטת בן-גוריון בראשות א' אורן ובסיוע החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה. החפירות נערכו במשך שש עונות חפירה רצופות בין השנים 1979-1972. באתר נחפרו 13 שכבות ארכאולוגיות ונמצא רצף התיישבותי מהתקופה הכלקוליתית ועד התקופה הביזנטית. הממצאים באתר כוללים מבנים רבים, כגון אסמים מהתקופה הפרסית, ארמון (משערים שהארמון הוא מתקופתו של אסא מלך יהודה), ומבנה גדול מהתקופה הרומית. על פסגת התל קיים בית קברות מוסלמי.
התל בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נבנו בסביבת התל מחנות של הצבא העות'מאני כחלק מהערכותם לבלימת הכוחות הבריטים. מסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה עברה למרגלות התל ולשם כך נחפר חפיר ממערב לתל ובהמשכו נבנה גשר בן 7 קשתות מעל נחל גרר. מדרום לגדת הנחל, בנו הטורקים תחנת רכבת ששירתה את הכוחות. במהלך נסיגתם פוצצו הטורקים חלק מהגשר אך הוא שוקם על ידי הבריטים והמשיך לשרת אותם. בהמשך הוסט קו הרכבת לבאר שבע מזרחה והאתר נזנח.
נכון ל-2016 הגישה לערוץ הנחל חסומה על ידי צמחייה עבותה ולא ניתן לחפש את שרידי הגשר. ניתן עדיין לראות את הסוללה משני צידי הנחל וכן את החפיר. על הגדה הדרומית של הנחל ממצאים הקשורים לגשר ולתחנת הרכבת.
מלילות
מְלִילוֹת הוא מושב דתי בנגב הצפוני-מערבי, ליד נתיבות.
המושב משתייך לארגון הפועל המזרחי, והוא חלק מגוש התיישבות הכולל גם את גבעולים, מעגלים, שיבולים ושרשרת, המשתייך למועצה האזורית שדות נגב. שם המושב הוא סמלי, ומשמעותו - שיבולים בשלות שגרעיניהן יוצאים בקלות כשמוללים אותן.
המושב נוסד בשנת 1953 על ידי עולים מאיראן ומכורדיסטן, ונקרא בתחילה "שרשרת ג'". שטחו של המושב – 4,000 דונם, ותושביו עוסקים בעיקר בחקלאות.
חורבת אלערק
חורבת אלערק או ח'רבת ערק, היא חורבה של עיירה גדולה מן התקופה הרומית ומן התקופה הביזנטית, מצפון-מערב לאופקים, ליד היישוב הבדואי אלהוזיל, על גדותיו של נחל גרר.
על פי אחת הסברות, במקום זה שכנה העיר אורדה, בירת סלטוס גרריתיקוס (מחוז גרר) בזמן התקופה הביזנטית. עיר הבירה אורדה שימשה לתחנת משמר בתקופה הרומית, ואף למקום מושבו של הנציב האזרחי של סלטוס גרריתיקוס.
ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בחורבת אלערק הם: אבני פסיפס, בורות מים ובארות, אבני ריחיים, שרידי בית מרחץ שבו נמצאו שרידי תנורים, כותרות ובסיסים של עמודים, ברכות, יסודות מבנים ושרידי בית בד.
ריגורוזיות
ריגורוזיות (מלטינית: Rigor) היא תואר לדבר שמבוצע באופן קפדני, מדוקדק, מדויק ומבוסס לוגית. בעברית המונח המדעי והמתמטי ל"ריגורוזי" הוא "מדוקדק". המונח נמצא בשימוש בעיקר בתחומי המתמטיקה, הלוגיקה והפילוסופיה. כיום, ריגורוזיות היא הסטנדרט המקובל וההכרחי לעבודה מתמטית על מנת שתהיה קבילה ומבוססת.
שימוש זה נפוץ בייחוד להגדרות והוכחות והוא משמש כתואר חיובי:
לעומת ה"ריגורוזיות", ישנה גישה של "נפנופי ידיים" (או "על הגל הקל"). מדובר בהסבר או בהוכחה הנסמכים על אינטואיציה, ללא בחינה מדוקדקת, באמצעות הצדקות רופפות, ניסוח מרושל, השארת פערים וחורים בהוכחה, התעלמות מפרטים קטנים וממקרי קצה ואף עקיפת כללי היסק פורמליים. הוכחה כזו לא נועדה להחליף הוכחה ריגורוזית אלא לספק רק רעיון של הוכחה או הצדקה רופפת שלה כאשר ישנן מגבלות טכניות (כמו זמן או רמת ידע) בהסברת הנוסח הריגורוזי והמלא של ההוכחה.
הוכחות רבות החלו את דרכן כ"נפנופי ידיים" ועברו תהליך של "ריגוריזציה" בה הושלמו החורים בהוכחות, תוקנו הפרטים הקטנים והכל בוסס לוגית. דוגמה ידועה לכך היא הפיתוח של החשבון האינפיניטסימלי שהותחל על ידי אייזק ניוטון וגוטפריד וילהלם לייבניץ ללא ביסוס סביר ובוסס בהמשך בצורה ריגורוזית בעיקר באמצעות הגדרת הגבול על פי קושי.
חורבת פטיש
חורבת פטיש (בערבית: "ח'רבת פוטיס") היא חורבה גדולה ממזרח לעיר אופקים; שטחה הכולל הוא 1,000 דונם.
בתקופה הביזנטית, התקיימה בחורבת פטיש עיר ששמה פוטיס (זהו שמה בערבית; בעברית שמה הוא כמו שמו של התל - פטיש), שנזכרה גם במפת מידבא שמן המאה ה-6. ממצאים ארכאולוגיים שהתגלו בחורבת פטיש הם כותרות ובסיסים של עמודים, בורות מים עתיקים, פסולת של תנורי צריפה, שרידי מבנה ציבורי, חומת אבן, כתובת גדולה המספרת על אדם שתרם תרומה נכבדת ביותר לבניית כנסייה באזור, ומערכת אגירת מים מרשימה ביותר מן התקופה הביזנטית.
לפני 1948, נמצא באזור הזה כפר בדואי קטן שבו גרו חברי חמולת אל-קודיראת משבט תיאהא. כפר זה נמצא ליד " וואדי פוטיס" לאורך כביש באר שבע-עזה, מקום אסטרטגי בו הקימה המצודה פוטיס ב-1894. תושבים הבדואים רעו כבשים ועיזים וגידלו חיטה, שעורה ואבטיחים. לאחר מבצע אנ-פאר, אחרי אמצע יולי 1948, היה האזור בשליטת צה"ל. התושבים הבדואים נמלטו לכפר אל-מוחרקה ומשם גורשו לרצועת עזה. התושבים הבדואים נמלטו לכפר אל-מוחרקה ומשם גורשו לרצועת עזה. הכפר הבדואי הנטוש נהרס על ידי צה"ל בספטמבר או אוקטובר 48 מסיבות שנטען כי הן "צבאיות".
בחודש נובמבר 2013 נערכו חפירות ארכאולוגיות באתר ונחשפו שכונת מגורים ושרידי יישוב, כמו גם מספר קברים.
מצודת פטיש.