גאורגי גרוס (אלכסנדר סנדרוביץ') - בן 35, אחראי על המוסף "בריאות". אין לו שום הרגל רע חוץ מההרגל להיות חולה. הוא כל הזמן מצונן, כואב לו הראש, אלרגי לכל דבר. כל תחושה חדשה גורמת לו לאבחן את עצמו כחולה סופני. יש לו אמא "יידישה מאמה" טיפוסית. הוא איש עם חוש הומור. הוא מאוד אהוב במערכת העיתון.
אינסה שקלאר (מרינה שויף) - בת 35, כתבת התרבות של העיתון. בחורה שקשה לאהוב, מדברת כמו דיוות התיאטרון מהמאה הקודמת. היא שומרת מרחק מכולם, גם מחבריה במערכת. אבל עמוק בפנים היא בחורה רגישה, פגיעה וחסרת ביטחון.
סטאס גורליק (הנרי דוד) - בן 30, פרשן פוליטי של "זמן חדשות", נמרץ, שאפתן ועקשן. אחרי עלייתו בגיל 15 לארץ התאהב בישראל וכעת הוא רוצה להיות ישראלי אמיתי. העברית שלו מצוינת, הוא בקיא בהיסטוריה של המדינה, אבל כפי שהוא היה יהודי באוקראינה, כאן הוא רוסי.
סמיון בלנקיי (גרא סנדלר) - בן 40, גרוש, אשתו לשעבר ובנם חיים בארצות הברית. כתב פלילי של העיתון. חד ומהיר. שירת בצ'צ'ניה לפני עלייתו ארצה. סמיון בקשר טוב עם עורכי דין מהמובילים בארץ. הוא קורא ללגליזציה של זנות, סמים קלים ועסקי ההימורים בישראל.
חיים (ויטלי נובק) - בן 60, מבעלי העיתון, עסקן. מלבד העיתון מנהל עשרות עסקים נוספים. אומר תמיד את מה שהוא חושב, אבל איננו חושב מספיק, כך שאנשים לעיתים נעלבים ממנו. יחד עם זאת הוא מעורר סימפתיה כי הוא אינו מזיק ואינו רוקם תככים מאחורי הגב.
ואליה אנדרושקביץ' (סלאבה קזנצב) - מנקה שבאה לנקות פעמיים ביום. הגיעה מבלורוסיה כתיירת ונשארה לעבוד באופן לא חוקי. מנסה ללא הצלחה להזמין את בתה מבלורוסיה. אישה פשוטה מעיירה קטנה שניחנה בחכמת חיים גדולה. היא ישרה וטובת לב, אינה מסוגלת לכעוס, מדברת בפשטות, ואהובה מאוד על אנשי המערכת.
בוריס (מיכאל רוז'צקי) - צלם. אדם ציני, שנון ורודף נשים. יותר מכל אוהב את מצלמתו, נשים זרות ומשקאות אלכוהוליים. הוא אוהב את הצבא ואת הרומנטיקה הצבאית, סוגד לצלמים צבאיים ובטוח שזהו גורלו. מחכה למלחמה הבאה כדי להביא את כישרונו לידי ביטוי.
סדר צפוף
פליקס השלישי
פליקס השלישי (בלטינית: Felix III; מת ב-1 במרץ 492), ירש את סימפליקיוס על כס האפיפיור ב-13 במרץ 483 וכיהן במשרה עד מותו.
חייו.
פליקס נולד למשפחה סנאטורית-רומאית, וכנראה היה בנו של כומר. הוא התחתן והתאלמן לפני מינויו לאפיפיור. נולדו לו שני בנים, ודרך בנו גורדיאנוס הוא נחשב סבא רבא-רבא של האפיפיור גרגוריוס הראשון, וכנראה בעל קשר משפחתי לאפיפיור אגאפטוס הראשון.
פעולתו המרכזית הייתה נידויו ב-484 של אקאקיוס, פטריארך קונסטנטינופול, אחרי שזה פרסם עם הקיסר זנון את ה"הנוטיקון", ממנו השתמעה הדוקטרינה המונופיזיטית, לפיה לאל טבע אחד (ולא טבע כפול, דיופיזיטי). התפישה המונופיזיטית נדחתה על ידי ועידת כלקדון, ותמיכתו של זנון בפטריארך קונסטנטינופול חיזקה את תביעתו (ותביעת פטריארכי אנטיוכיה ואלכסנדריה) למעמד שווה לזה של האפיפיור. נידויו של פטריארך קונסטנטינופול חולל את הקרע האקאקי שנמשך 35 שנים.
הוועידה הלטרנית בראשות פליקס, במרץ 487, קבעה את התנאים לקבלתם מחדש אל שורות הכנסייה של אנשי הכנסייה באפריקה, שהוטבלו מחדש לנצרות אריאנית בלחץ הונדאלים, וביקשו לחזור אל הקתוליות.
אלכסנדר קוושנייבסקי
אלכסנדר קְוַושְנְיֶיבְסקי (; נולד ב-15 בנובמבר 1954) הוא פוליטיקאי פולני אשר כיהן כנשיא פולין בשנים 1995 עד 2005.
קוושנייבסקי נולד בביאלוגארד. בתקופת הרפובליקה העממית הפולנית היה פעיל באיחוד הסוציאליסטי של פולין, ובשנות ה-80 שימש כשר הספורט של פולין. לאחר נפילת הקומוניזם הוא הפך לראש מפלגת השמאל SdRP (בפולנית Socjaldemokracja Rzeczypospolitej Polskiej), הממשיכה של מפלגת הפועלים הפולנית המאוחדת ששלטה בפולין הקומוניסטית.
הוא נבחר לנשיא פולין בשנת 1995 בבחירות דמוקרטיות, לאחר שהביס את לך ואלנסה, הנשיא הקודם. הוא כיהן בתפקידו זה עד שנת 2005.
פליקס השני
פליקס השני היה אנטי אפיפיור שנבחר כאפיפיור בשנת 355 לאחר שהקיסר הרומאי קונסטנטיוס השני גירש את האפיפיור המכהן ליבריוס לאחר שזה סירב לגנות את אתנסיוס מאלכסנדריה.
במאי 357 בעת ביקורו של הקיסר ברומא, תבעו ממנו פשוטי העם להשיב את ליבריוס. הקיסר הציע כי פליקס וליבריוס יעמדו יחד בראש הכנסייה, אולם עם שובו של ליבריוס, פליקס אולץ בכוח לפרוש לפורטו, הסמוכה לרומא. פליקס ניסה לשוב ולעמוד בראש הכנסייה אולם לא צלח, ומת זמן קצר לאחר מכן ב-22 בנובמבר 365.
לימים אירע בלבול בין פליקס השני, לבין קדוש נוצרי מהתקופה הרומית שנקרא בשם "פליקס" ולכן הופיע ברשימת האפיפיורים אפיפיור בשם "פליקס השני", דבר שהביא לכך שבשנת 483 נבחר לכהותו אפיפיור בשם זה שזכה לתואר "פליקס השלישי" ולימים נבחר אפיפיור נוסף שזכה לתואר "פליקס הרביעי", אף שבפועל פליקס השני נחשב לאנטי-אפיפיור, והוא אינו מופיע ברשימת האפיפיורים הרשמית כיום (כך שאין בה אפיפיור בשם "פליקס השני").
מנהרת בסיס הגוטהארד
מנהרת בסיס הגוטהארד או מנהרת בסיס סן גוטארדו (בגרמנית: Gotthard-Basistunnel, באיטלקית: Galleria di base del San Gottardo) היא מנהרת רכבת העוברת מתחת לרכס הרי האלפים שבשווייץ. אורכה של המנהרה 57 ק"מ, ואורכם הכולל של המנהרות, המעברים ומנהרות המשנה 151.84 ק"מ. המנהרה נחשבת למנהרה הארוכה ביותר בעולם.
מנהרת בסיס הגוטהארד כוללת למעשה שתי מנהרות צמודות, שבכל אחת קו מסילת ברזל אחד, והיא מהווה חלק מפרויקט אלפטרנזיט.
ההחלטה על בניית המנהרה התקבלה במשאל עם שנערך בשווייץ בשנת 1992 ואשר זכה ל-64% מקולות המצביעים במשאל. עבודות הקמת המנהרה החלו בשנת 1996 וחציבת המנהרות הסתיימה ב-15 באוקטובר 2010.
נקודות המוצא של המנהרה הן בסמוך לכפר ארסטפלד, בקנטון אורי, והכפר בודיו בקנטון טיצ'ינו. המנהרה נפתחה לתנועת אזרחים ב-11 בדצמבר 2016. פתיחת המנהרה אפשרה לקצר את זמן הנסיעה בין ציריך למילאנו בכשעה - מכשלוש שעות וחצי לשעתיים וחצי.
רקע.
מעבר סנקט גוטהארד (מעבר סן גוטארדו) הוא אחד המעברים העיקריים בהרי האלפים באמצעותם ניתן לחצות את רכס ההרים מצפון לדרום.
במהלך השנים גברה התנועה במעבר זה, המקשר בין איטליה לבין גרמניה וצרפת, מה שהביא לפקקי תנועה רבים בכבישי המעבר ובמנהרות הקיימות (בהן מנהרת סן גוטהארד). תנועת המשאיות הרבה הביאה לזיהומי רעש ואוויר. המנהרות שנחצבו קודם לחציבת מנהרת בסיס הגוטהארד, בשל תלילותן ועיקוליהן, אפשרו רק לרכבות שמשקלן 1,400 טונות לנוע במסילות המעבר (או 1,700 טונות, אם נעשה שימוש בשני קטרים מושכים ובקטר הדוחף את הרכבת), במסגרתו עלו הרכבות במנהרות משופעות וספירליות לגובה של 1,100 מטרים מעל פני הים.
מנהרת בסיס הגוטהארד תוכננה על מנת לאפשר לרכבות שמשקלן עד 4,000 טונות לנוע במנהרה. מטרת כריית המנהרה, כפי שבאה לידי ביטוי ב"חוק מעבר התנועה" שנחקק בשווייץ באוקטובר 1999, להעביר את תנועת המשאיות החוצה את המדינה באמצעות מנהרות רכבת עליהן יועמסו המשאיות. המנהרה מאפשרת לרכבות אלה לנוע במהירות של 250 קמ"ש, ואף הסתיימה בהצלחה בדיקת תנועה ב-275 קמ"ש.
הקמת המנהרה.
המנהרה הוקמה על ידי חברת אלפטרנזיט גוטהארד ("AlpTransit Gotthard AG"), חברת בת בבעלות מלאה של חברת מסילות הברזל הפדרלית השווייצרית.
חציבת המנהרה החלה מארבע נקודות מוצא בו-זמנית (נקודה חמישית נוספה מאוחר יותר) - ארסטפלד, אמסטג, סדרון, פיידו ובודיו, וזאת על מנת לקצר את משך החציבה. שתי מנהרות הרכבת נחצבו זו לצד זו. נקודות אוורור וציוד טכני ממוקמות בסדרון ובפיידו.
אל נקודות המפגש של המנהרות ניתן להגיע באמצעות מנהרות שירות המקשרות אל פירים היורדים אל מנהרת הבסיס.
חציבת פירי הגישה החלה בשנת 1993 וההכנות לחציבת המנהרה החלו בשנת 1996. חציבת המנהרה עצמה החלה בשנת 2003 והסתיימה ב־16 באוקטובר 2010. סיום עבודות הנחת המסילות ובניית מנהרות הגישה, הפירים, והציוד הנדרש להפעלת המנהרות הסתיים ב־31 באוקטובר 2014. תנועה של רכבות החלה כבר ב-1 באוקטובר 2015, אך פתיחתה הרשמית של המנהרה אירעה ב־1 ביוני 2016, ותנועת נוסעים סדירה ב־11 בדצמבר באותה שנה. עלותה הכוללת של המנהרה הגיעה ל-9.560 מיליארד פרנק שווייצרי. במהלך החציבה הופעלו ארבע מכונות חציבה - שתיים נעו דרומה מארסטפלד לסרדון, ושתים נעו צפונה מביודיו לפיידו ומשם לסרדון. אורכן של מכונות החציבה מהדגם הארוך יותר היה 430 מטרים (כולל כל הציוד הנלווה מאחור), במשקל כולל של כ- 3,000 טונות, כאשר כל מכונה חצבה כ-25 מטרים מדי יום.
במהלך חציבת המנהרה הוצאו ממנה 26,500,000 טונות אדמה וסלעים (13,300,000 מ"ק אדמה וסלעים - כמות השקולה 5 פעמים לפירמידה הגדולה של גיזה).
9 עובדים נהרגו בתאונות במהלך חציבת המנהרה.
תיאור המנהרה.
אורכה של המנהרה המערבית 56.978 ק"מ ואורכה של המנהרה המזרחית 57.091 ק"מ. אורכם הכולל של המנהרות והפירים - 151.84 ק"מ. קוטר כל אחת ממנהרות הרכבת נע בין 8.8 ל-9.5 מטרים. אחת ל-325 מטרים מקשרת מנהרת שירות את שתי מנהרות הרכבת המקבילות.
במנהרה עוברים מדי יום כ 9,600 נוסעים, ומתוכננות לנוע בה מדי יום כ-300 רכבות, רובן רכבות משא.
פייר ל'אנפאן
כלי מעבדה