בין השנים 1906–1915, מבנה התחנה שופץ והורחב באופן נרחב. לשלושת מבני הקשתות הוסף מבנה שלישי דומה לקודמיו, ברוחב 33 מטרים אשר ניצב במקביל לקודמיו מכיוון דרום-מערב. מבנה הקשתות נבנה באותו האופן כמו קודמיו, אך חלק מפרטיי העיצוב שונים במקצת.
תחנת הרכבת.
התחנה משרתת בין היתר את קווי חברת הרכבת "פירסט המערבי הגדול" של קבוצת פירסט. קווי פירסט, בדומה לקווי 'הרכבת המערבית הגדולה' ההיסטוריים, מחברים את לונדון למספר יעדים לאורך מערב ודרום-מערב אנגליה וויילס, בהם: בריסטול, אקסטר, פלימות', קארדיף וסוונסי.
התחנה מכילה 14 רציפים המתחלקים בין ארבעת מבני הקשתות המקבילים של התחנה. התחנה משרתת שבעה קווי רכבת סדירים, ביניהם ארבעה קווים של קבוצת פירסט, שני קווים לנמל התעופה לונדון הית'רו (אחד אקספרס ואחד 'קונקט') וקו אחד של חברת צ'ילטרן. חברת פירסט מפעילה את 'הקו המערבי הגדול הראשי' אשר מחבר את לונדון למספר יעדים במערב עד לתחנה הסופית בבריסטול, כמו גם מפעילה החברה רכבת לילה ('קו רביירת הלילה') אשר מגיע לפנזאנס, קורנוול (הקצה הדרום-מערבי של אנגליה).
הרכבת התחתית.
תחנת הרכבת התחתית נפתחה לראשונה ב-10 בינואר 1863 כתחנה של חברת "מטרופוליטן ריילוי" (Metropolitan Railway; MR) בשם פדינגטון (בישופס רואד) (Bishop's Road) על שם רחוב בישופ אשר תוחם את התחנה הראשית מצפון. ב-1 באוקטובר 1868 פתחה החברה תחנה נוספת מדרום לתחנה הראשית בשם פדינגטון (פרייד סטריט) אשר ישבה על שלוחה חדשה של הקו לכיוון גלוסטר רואד. בשנת 1913 נפתחה במקום תחנת קו עמוק כדי לשרת את קו "רכבת בייקר סטריט וווטרלו" (כיום קו בייקרלו).
כחלק ממתחם תחנת הרכבת כיום, קיימות שתי תחנות רכבת תחתית נפרדות אשר נמצאות משני צידי התחנה. מדרום לתחנה הראשית נמצאת תחנת פדינגטון (פרייד סטריט) (Praed Street; רחוב פרייד), תחנה משולבת קו תת-קרקעי וקו עמוק אשר משרתת את קו בייקרלו, קו סירקל וקו דיסטריקט. מצפון לתחנה הראשית נמצאת תחנת פדינגטון (סברבאן) (Suburban; פרברי), תחנת קו תת-קרקעי אשר משרתת את קו סירקל וקו האמרסמית' וסיטי.
למרות ששתי התחנות נמצאות כחלק ממתחם תחנת פדינגטון, הן מופרדות במרחק הליכה דרך מבנה התחנה הראשי. בחלק ממפות הרכבת התחתית ניתן לראות הפרדה בין שתי התחנות, בעוד שבמפות אחרות הן נחשבות לאותה התחנה.
תחנת פדינגטון בתרבות.
התחנה מתוארת במספר ספרים נוספים, בהם "סדרת הרכבות" והספר "שופר סכנת החיים".
מעושרות
מעושרות היא תוכנית דוקו-ריאליטי ישראלית העוקבת אחר חייהן של נשים אמידות בישראל. שודרה בערוץ 10 בין השנים 2011-2014. התוכנית, שמבוססת על פורמט התוכנית האמריקאית "עקרות בית אמיתיות", שודרה לראשונה באוקטובר 2011 וזכתה לרייטינג גבוה וביקורות מעורבות.
עונה שלישית.
העונה השלישית עלתה לשידור ב-22 במאי 2014. בעונה זו לא משתתפות המעושרות הקודמות, אלא מעושרות חדשות ומעושר חדש - לכן מותגה כ"מעושרות החדשות".
קישורים חיצוניים.
מידע וכתבות:
ביקורות:
וילי הניג
אמיל האנס וילי הניג (גרמנית: Emil Hans Willi Hennig; 20 באפריל 1913 - 5 בנובמבר 1976) הוא ביולוג גרמני שעסק בסיסטמטיקה-פילוגנטית ותרם רבות ליצירה והפיתוח של התאוריה של הקלדיסטיקה. בנוסף תרם לפתוח העצים הפילוגנטיים, גרף עץ המייצג את היחסים ההיסטוריים-אבולוציוניים המשוערים בין מינים ביולוגים שונים על סמך דמיון גנטי או מורפולוגי ביניהם, כמו שהם נראים כיום. כטקסונום, התמחה הניג בזבובאים.
ילדותו ונעוריו.
וילי הניג נולד בכפר דירנרסדורף (Dürrhennersdorf) בלאוזיץ עילית (Oberlausitz) שבגרמניה. אמו, מריה אמה, עבדה כעוזרת בית ולאחר מכן עבדה במפעל. אביו, קארל אמסט אמיל הניג עבד ברכבת. להניג היו שני אחים, פריץ רודולף, וקארל הרברט, שהוגדר כנעדר מאז הקרב בלנינגרד ב-1943. הניג למד בגימנסיה הריאלית בקלוטשה (Klotzsche) שליד דרזדן, ושם נפגש עם מ. רוסט, שהתעניין בחרקים. רוסט הפגיש את הניג הצעיר עם וילהלם מייסה, שהיה מדען במוזיאון הזואולוגי בדרזדן. ב-1930 קפץ הניג כיתה וסיים את לימודיו ב-26 בדצמבר 1932. ב-1931 הכין, במסגרת לימודיו בבית הספר, עבודה על מקום הסיסטמטיקה בזואולוגיה. העבודה פורסמה לאחר מותו ב-1978 והיא מדגימה את גישתו השיטתית לנושא. חוץ מלימודיו, התנדב הניג במוזיאון הזואולוגיה וכן שיתף פעולה עם מייסה לגבי הסיסטמטיקה והביוגאוגרפיה של "נחשים מעופפים" מסוג דנדרלפיס ("Dendrelaphis"), שעליהם כתב את המאמר הראשון שפרסם.
בצבא.
הניג גויס לשירות בצבא גרמניה הנאצית ב-1939. ב-1942 נפצע במצור על לנינגרד ואף נשקפה סכנה לחייו. במשך חודשים שהה בבתי חולים צבאיים. לאחר החלמתו, שירת הניג בשירותי הרפואה הצבאיים, בעיקר בשירות למניעת מלריה. לאחר נפילת גרמניה הנאצית, בין מאי לאוקטובר 1945, היה כשבוי בידי הבריטים, וסופח לשירותים הבריטיים למניעת מלריה. לימים הואשם הניג, בעיקר על ידי מייסד הפאנביוגאוגרפיה, לאון קרויזאט (Léon Croizat), בחברות במפלגה הנאצית, אולם אין לכך ראיות.
במהלך שירותו הצבאי החל הניג בכתיבת טיוטה של ספרו החשוב ביותר, Grundzüge einer Theorie der Phylogenetischen Systematik, שפורסם ב-1950 והיה תמצית של רעיונותיו המדעיים.
בשנות ה-50.
ב-1950 נענה בחיוב לבקשה להחליף את מנחהו והחל להרצות על הזואולוגיה של חסרי החוליות, סיסטמטיקה זואולוגית וטקסונומיה מעשית. באותה שנה פרסם את ספרו "קווי היסוד של תאוריית הסיסטמטיקה הפילוגנטית" וכן מאמרים נוספים על המתודולוגיה של הסיסטמטיקה הפילוגנטית, אותם הרחיב בשנה שלאחר מכן בעזרת עבודות טקסונומיות על הזבובאים. ספרו נושא שני הכרכים בשם "ספר כיס על זואולוגיה", בו הציע לראשונה את הסיסטמטיקה הפילוגנטית של חסרי החוליות, זכה להצלחה.
לאחר מלחמת העולם השנייה וחלוקתה של ברלין לברלין המערבית ולברלין המזרחית, המשיך הניג לעבוד במכון האנטומולוגי של גרמניה, שהיה בחלקה המזרחי (הקומוניסטי) של ברלין והתגורר בצידה המערבי של העיר. עמדתו של הניג הייתה אנטי-קומוניסטית וכבר באותה עת היוותה בעיה עבורו.
בשנות ה-60.
לאחר הקמת חומת ברלין לא היה יכול עוד לעבוד במכון האנטומולוגי. בגרמניה המערבית ניתנה להניג משרה זמנית כפרופסור באוניברסיטה הטכנולוגית של ברלין. הוא הצטרף למוזיאון הלאומי לידיעת הטבע בשטוטגרט, שם היה אחראי על מחלקת המחקר הפילוגנטי. באפריל 1963 עבר ללודוגיסבורג-פפלוגפלדן במסגרת משרתו. האוסף המדעי שאסף נשמר במוזיאון עד העברת המוזיאון לשטוטגרט-ליוונטור, ב-1985.
עבודותיו עסקו באופן כמעט מוחלט בשיפור הטקסונומיה של זבובאים. במוזיאון הלאומי לידיעת הטבע בשטוטגרט פרסם הניג 29 עבודות, שהן רוב עבודותיו. חשובות ביותר היו עבודותיו שבוקרו על ידי הרווין לינדנר "קבצים על האזור הפלארקטי" ו"ספר הכיס של הזואולוגיה". המתודולוגיה הקלדיסטית מותווית בהן וגם במאמר "אנליזה קלדיסטית או סיווג קלדיסטי? תגובה לארנסט מאייר" ("Cladistic analysis or cladistic classification? A reply to Ernst Mayr"), שפורסם ב-1974 ונכתב כתגובה לביקורתו של מאייר לפילוגנטיקה הסיסטמטית שהציע הניג.
פרסומו ותרומותיו העיקריות.
הניג התפרסם בעיקר בזכות פיתוח התאוריה הפילוגנטית, אותה ראה כלוגיקה צרופה וכמדע טהור, זאת בניגוד לקודמיו התאורטיקנים בתחום. הרעיון שעמד בבסיס תרומתו היה זיהוי של איברים הומולוגים ולא הומולוגים באורגניזמים, בשיטה שמבוססת על ממצאים לגבי תכונות מורשות שונות (כולל ריצוף DNA, מורפולוגיה, התנהגות וכו'). בנוסף, הגדיר הניג את המושג ענף (clade) באמצעות בדיקת העבר של היצור בעזרת מאובנים.
רפאל אפרת
רפאל (רפי) אפרת (10 במאי 1924 – 21 בינואר 1971) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, ששירת כראש לשכת הרמטכ"ל וכדובר צה"ל.
קורות חייו.
רפאל אפרת נולד בשנת 1924 בעיר המבורג שבגרמניה, בנם של פנינה ושלמה פירט. למד בתלמוד תורה. ב-1935, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, עלה עם משפחתו לארץ ישראל. למד במוסד אהבה בקריית ביאליק ובתיכון בקריית מוצקין.
ב-1942 התנדב לשורות הצבא הבריטי ושירת במלחמת העולם השנייה בחיל ההנדסה המלכותי וביחידת ההיסעים, כיהן כמפקד תחנות רכבת במצרים, בתקופה זו העביר ידיעות ל"הגנה" ששימשו להשתלטות על ציוד צבאי. השתחרר ב-1946 בדרגת רב-סמל.
עבד כאזרח ביחידת ההיסעים באזור חיפה, נמנה עם מנגנון הקבע של ההגנה והמשיך בהעברת מידע לש"י, עד שנעצר ופוטר. הצטרף לש"י באופן קבוע והיה ממקימי ש.מ. 3, ענף ביטחון השדה בשירות המודיעין. בשנים 1949–1951 הושאל למשטרת ישראל ושירת כקצין במחלקה המיוחדת של המטה הארצי. בהמשך שירת במגוון תפקידים בצה"ל, בהם ממלא מקום ראש לשכת ראש אמ"ן בתחילת שנות ה-50, מפקד יחידת חצב (1955-1957) וראש לשכתו של מאיר עמית בעת שכיהן כראש אמ"ן וראש המוסד.
באפריל 1964 מונה לראש לשכת הרמטכ"ל יצחק רבין, וליווה אותו בזמנים הקשים של תקופת ההמתנה ובניצחון במלחמת ששת הימים. בספטמבר 1967 מונה לדובר צה"ל, שירת בתפקיד בזמן מלחמת ההתשה, הועלה באוגוסט 1968 לדרגת אלוף-משנה וסיים את תפקידו במרץ 1970. מונה ליועץ מיוחד לשגרירות ישראל בבון בירת גרמניה המערבית.
נפטר בינואר 1971 מהתקף לב שבו לקה בעת שהותו בבית מלון בהמבורג. בן 47 במותו.
הותיר אחריו רעייה, בן ובת. נקבר בבית הקברות הצבאי בקריית שאול.
רפי אפרת
חסידות ראחמיסטריווקא
רמונה ובאזוז
רכב הירח
הרצאת ג'פרסון
הרצאת ג'פרסון (באנגלית: Jefferson Lecture in the Humanities) נחשבת לאות הכבוד הגבוה ביותר שמעניק הממשל האמריקני עבור הישגים מחקריים במדעי הרוח.