כיום, אף על פי שאוכלוסייתה האגטנה מונה 1,200 תושבים בלבד (פחות מ-1% מאוכלוסיית גואם), נותרה העיר מקום מושב ממשלת הטריטוריה. האתרים ההיסטוריים שלה מהווים מקור משיכה לתיירים. את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי אנטוניו ב. וון פט.
תרבות.
כמרכז ההיסטורי והמנהלי של גואם, מתקיימים בהאגטנה חגים מסורתיים רבים. 8 בדצמבר הוא יום חגה של מריאנה הקדושה קמאלן, הקדושה המגינה של איי מריאנה ובו נמשכת עגלה ועליה פסלה של הקדושה על ידי אלפי מאמינים קתולים מרחבי האי. החג הגדול ביותר של גואם הוא יום השחרור הנחוג ב-21 ביולי. ביום זה מתקיים מצעד יום השחרור בדרך חיל הנחתים שבהאגטנה.
נבט יצחק
נבט יצחק (נולדה ב-1975 בירושלים) היא אמנית וידאו ומיצב ישראלית, הבונה מיצבים תוך שימוש בחומרים ארכיוניים וחקר הבניית הזהות בקטגוריות תרבותיות, ובחינת מסורות מזרחיות ומערביות. כלת פרס ביאטריס קולינר מטעם מוזיאון ישראל, פרס עידוד היצירה של משרד התרבות והספורט. פרס שמואל גבעון ממוזיאון תל אביב ופרס לנדאו מטעם מפעל הפיס.
ביוגרפיה.
יצחק נולדה בירושלים, למדה צילום והדמיה דיגיטלית במכללת הדסה, המשיכה בלימודי אמנות במוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר והשלימה את לימודי התואר השני בבצלאל. לאחר מכן השתתפה בתוכנית עמיתים בעלמא בית לתרבות עברית, בתל אביב-יפו.
עבודותיה, מיצבי וידאו וקונצרטים חזותיים, מפרקות יסודות והגדרות ממשמעויותיהן המקובעות, בוחנות את מרכיבי התרבות ומערערות על הפרדה מקטבת בין מזרח ומערב. באמצעות עריכה של חומרים ארכיוניים מצולמים ומניפולציות דיגיטליות על המתאם בין צליל לתמונה ומימד הזמן, נוצרת התבוננות על הבניית העבר ומשמעות חדשה לשיח הזהויות.
חברי ועדת פרס ביאטריס קולינר בו זכתה ב-2014 ציינו כי "רבים מהמיצבים שיצחק יוצרת מקיימים דיאלוג עם התרבות המוסלמית דרך מקורות אמנותיים כמו שטיחים פרסיים, כתבי יד וחפצים אחרים או דרך המוזיקה של פריד אל-אטרש ואום כולתום. היחס למקורות אלו ארוג ביצירתה בתוך מערכת היחסים השברירית והטעונה שבין האסלאם לישראל של היום".
עבודותיה.
עבודותיה של יצחק מוצגות בתערוכות במוזיאונים ובגלריות בישראל ומחוצה לה, ונכללות, בין היתר, באוספי מוזיאון תל אביב לאמנות, במוזיאון ישראל ובמוזיאון וילפריד.
הקרנות ענק ("וידאו מאפינג") של עבודותיה הוצגו על תיאטרון הבימה ב-2013, עם אבי בנימין, בתיאטרון ירושלים במסגרת פסטיבל ישראל 2016, ועל היכל התרבות בתל אביב, יחד עם רן סלוין במסגרת חגיגות השמונים לתזמורת הפילהרמונית הישראלית, 2016.
באוקטובר 2018 נערכה במרכז לאמנות עכשווית תערוכת היחיד "תערוכה תמידית" של יצחק. המתחקה אחר האוסף של בית הנכות בצלאל - המוזיאון העברי הראשון בארץ שיסד ב-1906 בוריס שץ. "כתולדה של עניין ארוך-שנים במלאכות-יד ובחפצי אמנות מסורתיים, כמו בשאלות של ייצוג ואסטרטגיות תצוגה, "תערוכה תמידית" ממקדת את תשומת הלב במשמעות החברתית המגולמות בחפצים כנשאים של זיכרון, ידע ואידאולוגיה". "נבט יצחק מנסה לשוב אחורה למעלה ממאה שנים כדי להתבונן מחדש במפעל המאוד שאפתני של בצלאל״, הסבירה אוצרת התערוכה, סאלי הפטל נווה.
ביוני 2021 נפתחה במוזיאון וילפריד בקיבוץ הזורע תערוכת יחיד של יצחק - "זיכרון דברים". התערוכה כללה 2 מיצבי וידאו שעוסקים באוסף של וילפריד ישראל ובדמותו. בתערוכה, אותה אצרה שיר מלר-ימגוצ'י, התבוננה יצחק במערכת הקשרים שבין האוסף לבין האספן ובונה מרחב פרשני חדש, המשלב אלמנטים היסטוריים ובדיוניים.
בית הספר מקיף סליגסברג בירושלים
משה ברבי נחמן
ישעיה הזקן
טירופאון
שור הנסקל
מלחמת האזרחים בסיירה לאון
מלחמת האזרחים בסיירה לאון פרצה בשנת 1991 ונמשכה כעשר שנים, עד שנת 2002 לערך. היא הונהגה על ידי פודאי סנקו שנולד ומת בסיירה לאון, אך גם היה רב"ט בצבא הבריטי. עשרות אלפי בני אדם נהרגו במהלך מלחמה זו, ויותר משליש מהאוכלוסייה נעקרו מבתיהם. רבים מהם נעשו פליטים במדינות שכנות, ואלה שנשארו היו נתונים לעבדות. בשנת 1999 החלו מנהיגי העולם לנהל משא ומתן להפסקת המלחמה, ובשנת 2002 הוכנעו המורדים שנתמכו בידי ליבריה, והשליטה חזרה לממשל המרכזי בתמיכת בריטניה וכוחות האו"ם.
סיירה לאון התמודדה עם הפיכות צבאיות רבות מאז קיבלה עצמאות בשנת 1961. כנראה מדובר ביריבות אתנית ולא במחצב העיקרי של המדינה, היהלום. בנקודה זו עולה השאלה האם מלחמת האזרחים בסיירה לאון פרצה בשל יריבות אתנית או שמא מדובר בסיבה אחרת. למעשה, עם גילוי אזורי יהלומים חדשים בסיירה לאון, אזורים בקרבה גדולה לגבול ליבריה, החלו להתקומם קבוצות מורדים בליבריה על הקשיים הכלכליים מהם סבלו, וזה מה שהוביל בסופו של דבר למלחמת האזרחים בסיירה לאון.
הגורמים למלחמה.
היסטוריה פוליטית.
סיירה לאון היא רפובליקה דמוקרטית עצמאית, השוכנת לחופה של מערב אפריקה. בשנת 1896 היא הוגדרה כמושבה בריטית, ורק משנת 1961 היא קיבלה עצמאות. ראש הממשלה הראשון שלה היה מילטון מרגאי (Milton Margai). תקופת שלטונו ארכה כשלוש שנים, עד שנת 1964. בשנים שלאחר מותו, סיירה לאון סבלה משחיתויות, אלימות ומניהול כושל של המדינה. ארבע שנים לאחר מכן, עלה לשלטון סיאקה סטיבנס (Siaka Stevens). תקופת שלטונו הייתה בין השנים 1985-1968. במסגרת שלטונו, הוא ניהל מדינה דמוקרטית. הוא שלט על ההכנסות וההוצאות של המדינה, מה שהוביל ליציבות כלכלית לרוב. בשנת 1985 הוא פרש, והחליף אותו ג'וזף סאידו מומו (Joseph Saidu Momoh). ביחס לסיאקה, מומו כשל בניהול המדינה. הוא פיזר סמכויות בידי יועציו המושחתים, הכלכלה נקלעה למשבר ואזרחי המדינה חיו בתנאי מחיה קשים, ללא דלק וחשמל. המשבר הכלכלי, לא איפשר למומו לשלם משכורות לאנשי הצבא של המדינה, ולכן משנת 1991, הצבא החל להתפרק. ארגון מורדים בשם Revolutionary United Front) R.U.F), אשר פלש מליבריה, ניצל את המשבר והחל לתפוס את השליטה על שדות היהלומים של סיירה לאון, תוך שהוא משתמש בהכנסות מהיהלומים לצורכי אלימות ומלחמת אזרחים. בנקודה זו פרצה מלחמת האזרחים הידועה בין ארגון המורדים R.U.F לבין צבא סיירה לאון (SLA), אשר נמשכה כעשור לערך.
יהלומי דמים.
בשנות השלושים של המאה העשרים התגלה היהלום הראשון בסיירה לאון. מספר שנים לאחר מכן החלה להתפתח תעשיית היהלומים שם. בשנת 1968, עם עלייתו לשלטון של סיאקה, הוא הבחין ביתרון הפוליטי והכלכלי של כריית היהלומים, לכן הוא החל לקחת חלק בתהליכי כרייה בלתי חוקית. בשנת 1970, הוא הקים את החברה הלאומית לכריית יהלומים (NDMC). סיאקה והשותף שלו ג'מיל מוחמד, שהיה סוחר יהלומים לבנוני, השתלטו על תחום היהלומים בסיירה לאון עד פרישתו, בשנת 1985. במהלך שלטונו, מינה סיאקה קבוצות קטנות של סוחרים לבנונים כאחראים על חילוץ יהלומי הסחף, ובאמצעות המס שהוא גבה על היהלומים, הוא הצליח ליצור את ההכנסה הדרושה לשלטונו. מה שהוביל ליציבות כלכלית ובמקביל גם מנע מלחמת אזרחים בתקופתו, שהרי הכסף של המדינה הספיק גם לרווחת האזרחים ובכך מנע מרידות פוטנציאליות.
כאשר מומו החליף אותו, המצב הכלכלי של המדינה התערער והשימוש בענף היהלומים לטובת המדינה נכשל. מומו לא ידע לנהל את ענייני המדינה, הכלכלה של סיירה לאון החלה להתפורר בהדרגה, עד שמומו הכריז על מצב חירום כלכלי של המדינה. כאמור, ארגון המורדים R.U.F ניצל נקודת חולשה זו בתולדות המדינה, והחל להשתלט על שדות היהלומים של סיירה לאון, תוך שהוא משתמש בהכנסות מהיהלומים לצורכי מלחמת אזרחים. יהלומים אלה נקראים 'יהלומי דמים'. הם נקראים כך משום שהם היו יהלומים ספציפיים אשר יוצאו מאזורים מסוימים מאפריקה שמדרום לסהרה, ושימשו לצורכי סכסוכים עם קבוצות מורדים, אשר ניצלו את ההכנסה מהיהלומים לקניית נשק, ציוד צבאי ודלק. המורדים באותן מדינות, הצליחו לנצל את ההזדמנות על מנת לתפוס פיקוח על ענף היהלומים בחלק ממדינות אפריקה, תוך שהם מעבידים את אזרחי המדינות בכרייתם של היהלומים, ובמקביל משתמשים בהכנסות מהם לקיום מלחמות אזרחים באותן מדינות. אם כך, השימוש במשאב היהלומים לצורכי מלחמות, היה סיבה נוספת להתפרצות מלחמת האזרחים בסיירה לאון.
מעורבות ליבריה.
עם גילוי אזורי יהלומים חדשים בקרבה גדולה אל גבול ליבריה, ראה נשיא ליבריה צ'ארלס טיילור (Charles McArthur Ghankay Taylor) הזדמנות להסתת האוכלוסייה המקומית, על מנת לעודד אותה לפעול ובכך לזכות בגישה לאזורי יהלומים נוספים. מטרתו הייתה להשיג שליטה על היהלומים בסיירה לאון ולהתעשר מכך. לצורך כך, הוא סיפק תמיכה פיננסית, אימון צבאי, נשק, כוח אדם ועידוד ל-R.U.F שהיה צבא מורדים בהנהגת פודאי סנקו. צבא מורדים זה עסק בהתקפות כנגד האוכלוסייה בסיירה לאון ובניסיון להשתלט על מכרות היהלומים. אותם מורדים מימנו את לחימתם באמצעות חטיפת אזרחים אותם הכריחו לעבוד במכרות היהלומים. למעשה, התמרמרותם של אותם צעירים על קשייהם הכלכליים, הובילה גם היא למלחמת האזרחים בסיירה לאון, אותה מלחמה שהונהגה על ידי הליברים, ואם כך, ניתן לומר כי מלחמת האזרחים בסיירה לאון התפרצה, בין היתר, גם כתוצאה מהתקוממותה של אותה חבורה קטנה של צעירים המחפשים יהלומים.
מלחמת האזרחים.
מהלך המלחמה.