לעיר העתיקה של האראפה נגרם נזק כבד תחת השלטון הבריטי, כאשר הלבנים מן ההריסות שימשו כרבדים עבור מסילת הרכבת לאהור–מולטאן. בשנת 2005 בוטל פרויקט לבניית פארק שעשועים שנוי במחלוקת באתר, כאשר עובדי הבנייה חשפו ממצאים ארכאולוגיים רבים בשלבים הראשונים של עבודת הבנייה. עתירה של ארכאולוג פקיסטני למשרד התרבות הפקיסטני, הובילה לשיקומו של האתר.
היסטוריה.
שורשיה המוקדמים ביותר של התרבות ההאראפית בתרבויות כגון זו של מהרגר , באזור שנת 6000 לפנה"ס. שתי הערים הגדולות, מואנג'ודארו והאראפה, נוסדו באזור שנת 2600 לפנה"ס לאורך עמק נהר האינדוס. תרבות זו וכן מערכת הכתיבה אפשרית שלה, מרכזים עירוניים, מבנה חברתי מגוון ומערכת כלכלית, התגלו מחדש בשנת 1920, אחרי חפירות במואנג'ודארו שבסינד ליד העיר לארקאנה, והחפירות בהאראפה, בפנג'אב דרומית ללאהור. נמצאו ונחקרו גם מספר אתרים נוספים, הנמשכים ממרגלות הרי ההימלאיה במזרח פנג'אב ההודית בצפון, דרך גוג'ראט בדרום מזרח, ועד לבלוצ'יסטן במערב. על אף שהאתר הארכאולוגי בהאראפה נפגע בשנת 1857 עקב שימוש בלבני האתר כרבדים בבניית מסילת הרכבת לאהור-מולטאן הרכבת, בכל זאת נמצאו באתר ממצאים ארכאולוגיים רבים. הלבנים שהתגלו היו עשויים מחול אדום, חימר ואבנים, ונשרפו בטמפרטורה גבוהה מאוד. כבר בשנת 1826 האתר בהאראפה משך את תשומת לבו של קצין בריטי בהודו, אשר ניתן לייחס לו את החפירות הראשונות באתר.
תרבות וכלכלה.
תרבות עמק האינדוס הייתה בעיקר תרבות עירונית שכלכלתה הייתה מבוססת על עודפי ייצור חקלאי ומסחר, בין היתר מסחר עם שומר בדרום מסופוטמיה. מואנג'ודארו והאראפה מאופיינים בדרך בדירות מגורים נפרדות, בתים עשויי לבנים עם גגות שטוחים, ומרכזים מנהליים ודתיים מבוצרים.
המידות והמשקלות של תרבות עמק האינדוס היו מאוד סטנדרטיות, ומותאמות לסולם דרגות אחיד. נעשה שימוש בחותמות ייחודיות, וכן בשיטות נוספות, כנראה לצורך זיהוי של נכס ושל משלוח של סחורה. על אף שנחושת, וברונזה היו בשימוש, עדיין לא נעשה שימוש בברזל. כותנה נארגה ונצבעה לצורך יצירת בגדים; חיטה, אורז, ומגוון רחב של ירקות ופירות גודלו על ידי החקלאות המקומית; ומספר רב של בעלי חיים בויתו, וכן נוהלו קרבות תרנגולים. מהממצאים הארכאולוגיים הוסק שהיה ניהול מרכזי עבור כל עיר, אבל לא עבור כל התרבות. להאראפאנים היו נתיבי סחר רבים לאורך נהר האינדוס, שהגיעו עד למפרץ הפרסי, מסופוטמיה ומצרים. כמה מהסחורות היקרות ביותר בהן סחרו היו קרנליאן ולפיס לזולי.
מה שברור זה שהחיים בחברה ההארפאנית לא היו לגמרי שלווים; שרידי שלדי אדם מעידים על שיעור פציעות ראש מהגבוהים ביותר (15.5%) שנמצאו בדרום אסיה הפרהיסטורית. ניתוח פלאונטולוגי הוכיח כי היו בהאראפה צרעת ושחפת, כשהשכיחות הגבוהה ביותר הן של מחלות והן של פציעות נמצא בשלדים מ"אזור G" (אזור הממוקם דרום-מזרחית לחומות העיר).
יתר על כן, השכיחות של פציעות ראש ופנים ושל זיהום ומחלות התגברה לאורך זמן, דבר הממחיש שהתרבות קרסה תוך כדי מחלות ופציעות. הביוארכאולוגים שבחנו את השרידים טענו שההבדלים שנמצאו בין השלדים מבחינת אופן הקבורה והאפידמיולוגיה, מעידים על כך שהגישה למשאבים בסיסיים כמו בריאות ובטיחות נשללה ממספר יחידים וקהילות בהאראפה, מאפיין בסיסי של חברות היררכיות בתקופה זו ברחבי העולם.
סמלים מוקדמים דומים לכתב האינדוס.
לוחות אבן וחימר שנחשפו בהאראפה, אשר תוארכו על ידי פחמן ל-3300–3200 לפנה"ס, מכילים סימנים בצורת קלשון ובצורת צמחים. "זו שאלה גדולה האם אפשר לקרוא למה שמצאנו "כתיבה", אך מצאנו סמלים בעלי דמיון למה שהפך בהמשך לכתב האינדוס", אמר ד"ר ריצ'רד מידו מאוניברסיטת הרווארד, מנהל פרויקט מחקר הארכאולוגי בהאראפה. כתב פרימיטיבי הזה הוא מעט מוקדם יותר מהכתבים הפרימיטיביים של השומרים במסופוטמיה, המתוארכים ל-3100 לפנה"ס.
איסמעיליה (מחזה)
איסמעיליה הוא מחזה מאת הלל מיטלפונקט המגולל את סיפור חברותם של שלושה גברים: מיקי הגניקולוג, עמי העיתונאי וקריץ השיפוצניק, שראשיתה בעת שירותם הצבאי במלחמת יום כיפור, וקיצה עשרים וחמש שנים מאוחר יותר, בסלון וילה בפרבריה העירוניים האמידים של ישראל. "חייהם של השלושה: עבודתם, נישואיהם, בגידותיהם, הבטחות הנעורים שהבטיחו פעם איש לרעהו ואיש איש לעצמו עמדו תמיד בסימן המלחמה ההיא".
המחזה הוצג לראשונה בשנת 2002 בתיאטרון בית ליסין, בבימויו של מיטלפונקט, עם ששון גבאי, נתן דטנר ואבי אוריה ולאחר מכן ב-2017 בתיאטרון הקאמרי, גם הפעם בבימויו של מיטלפונקט ועם עמוס תמם, מיכה סלקטר ואלון דהן.
תמצית העלילה.
המחזה נפתח בפגישה מקרית בין קריץ, אדם נע-ונד בחופים בחו"ל בחיפוש עצמי לבין מיקי, גניקולוג מצליח. השניים שירתו יחד במלחמת יום הכיפורים עם חבר שלישי, עמי. מאוחר יותר נפגשים השלושה בביתו של מיקי הנמצא בשלבי שיפוץ, ובמסגרת הדיאלוג המשולש ביניהם נפתחים פצעי העבר המשותף. אף שלכאורה עמי הוא זה שיצא פגוע מהמלחמה, הרי שמתברר שהן קריץ, הלוזר והן מיקי המצליחן יצאו ממנה פגועים לא פחות. במהלך הפגישה הטעונה מתברר כי קריץ הציל במלחמה את חייו של מיקי, אבל מיקי אינו מכיר לו טובה על כך. לאחר המלחמה הרס למעשה עמי את הקריירה של קריץ בעקבות כתבה שעשה עליו. בנוסף, מיקי מעורב בפרשיית שחיתות של מסחר בביציות, וגם בוגד עם אשתו של עמי, חברו הטוב. עמי, שהפך לאלכוהוליסט לאחר שאיבד את מעמדו בעיתון, מגלה באיחור את הבגידה של אשתו עם חברו הטוב, ולבסוף נוקם קריץ, הנדמה בתחילה כדמות החביבה ביותר, בשני חבריו. שלושת הגברים מציגים "חתך רוחב של גבריות ישראלית בגיל הביניים, שבו החיים כבר לא נראים כמו סיפור אגדות, וקשה כבר להחביא את הכישלונות, הבגידות והפחדים. לא פלא שבמצב כזה הזיכרונות של ימי המלחמה יחזרו כמו חלום רע ויערבלו את חייהם".
המחזה מבוסס בעיקר על דיאלוגים שנונים ועל מיומנות ההצגה של שלושת השחקנים היחידים.
הפקות.
המחזה הועלה לראשונה בהפקת תיאטרון בית ליסין בעונת 2002, בבימויו של מיטלפונקט וב-2017 הועלה המחזה מחדש בבימויו של מיטלפונקט, והפעם על במת הקאמרי.
ביקורת.
רוב הביקורות היללו את ההצגה, הן במופעה הראשון והן בשני, ובפרט את עבודת הצוות של השחקנים ואת המצוינות האישית של כל אחד מהם בנפרד עם זאת, היו שביקרו את ה"דברנות" הרבה שבמחזה, שכמעט לא קורה בו דבר מלבד דיבורים ואת הקהות הרגשית של מיטלפונקט, המתבונן על הסיטואציה בריחוק מסוים ומתוך אירוניה דקה מבקר התיאטרון של "הארץ", איתן בלום, ראה בהצגת המחזה בשנת 2017 אנכרוניזם, בשל הייצוגים הגבריים שעבר זמנם.
המחזה זכה לניתוח מעמיק בעבודת הדוקטורט של נורית נתנאל שראתה אור בספר "מראות נשברות: ייצוג הישראליות ועיצובה במחזותיהם של יהושע סובול והלל מיטלפונקט".
זוהדי קאדרי
זוהדי קאדרי (נולד ב-1972) הוא אמן חזותי ישראלי-פלסטיני.
ביוגרפיה.
זוהדי קאדרי נולד בשנת 1972 בכפר נאחף בגליל המערבי. באמצע שנות ה-90 הוא החל לימודים אקדמיים באקדמיה לאמנות ולתעשייה בסנט פטרסבורג ברוסיה, וכן השלים את לימודי התואר השני שלו בציורי קיר ברוסיה. הוא עבד בסנט פטרסבורג במשך כמה שנים, ולקראת סוף שנת 2004 שב לארץ. עבודתו קשורה בצורה הדוקה להיסטוריה הפלסטינית, והוא ידוע כאמן פלסטי המביא את הבעיות החברתיות-היסטוריות של הפלסטינים לשדה האמנות באמצעות ציור מודרני ופשוט.
בהקשר לעבודתו של קאדרי מציין איסמעיל נאשף כי האמנות הפלסטינית משקפת ומעצבת את הסיפור השבירה וההגירה של אוכלוסייה שלמה למקומות אחרים. בשדה החברתי-היסטורי הזה, הפלסטינים מתמודדים באופן יומיומי עם תרבויות, בחירות וכוחות שלא התמודדו איתם בעבר. החוויות לאחר הנכבה ב-1948 הובילו לניסיונות של האמנות הפלסטינית להתמודד ולחבר בין היצירה האמנותית להיסטוריה הפלסטינית.
התשתית לאמנות הפלסטית של קאדרי נוצרה מחיבור החוויה הפלסטינית עם המורשת של האמנות הרוסית כפי שלמד באקדמיה בסנט פטרסבורג. יצירתו של קאדרי בעלת הקשרים רחבים, הנובעים ממסלול חייו והמעבר לרוסיה, ומשלבת סגנון מודרניסטי אמנותי פלסטיני-רוסי. קאדרי העיד כי על אף ההכשרה הריאליסטית שקיבל, מבחינה פנימית נמשך דווקא לאוונגארד הרוסי, ובחזרתו לארץ ניסה לחמוק מהציור הריאליסטי ולבחון את האפשרויות של המופשט, תוך ניסיון להשתחרר מהשאלות אודות זהותו ולעמוד על חירותו כאדם וכאמן.
פעילותו האמנותית.
תמות ציוריות.
הבית היה מוטיב מרכזי ביצירתו של קאדרי בין השנים 1996–2003. בציור "נאחף" (1999) נראה מבט חיצוני ממרחק על בתי נחף שבצלע ההר. הבתים והמינרט של המסגד הנראים בתמונה נתפסים כייצוג של נוסטלגיה. קאדרי יצר סדרת ציורים של עצי זית בין השנים 2002–2003. בסדרה זו הוא נע בין ייצוג של עץ בודד לכמה עצים, וכן אימץ טכניקה תלת-ממדית באמצעות גריד ריבועי. בהתבוננות בציוריו מ"המשפחה" (2002) ועד "משהו בתוכך" (2011) ניתן לראות את המעבר מסגנון פיגורטיבי לאבסטרקטי.
תמות גאומטריות.
בשנים האחרונות קאדרי משתמש בצורות גאומטריות כשפה האמנותית שלו. עבודות אלו לא מייצגות את המציאות אלא את הלוגיקה של צורה והתהוות, הן חומרית והן צורנית. גוף עבודות זה מציע שאלות אסתטיות על האופן בו העקרונות והמהות של האמנות הפלסטית ויצירתה פועל בקונטקסט הפלסטיני-קולוניאלי, וכיצד מוקנות ליצירה משמעויות חברתיות והיסטוריות באופן כללי.