בהמות פסולות.
יש בהמות הפסולות להקרבה, באופן קבוע או זמני. לרוב, הפסול נובע מפגם גופני העושה את הקורבן לבלתי ראוי ומכובד, או מפגם מוסרי במעשי האדם שנקשר לבהמה זו.
מחוסר זמן.
נצטוונו בתורה להקריב דווקא מבהמה שעברו עליה שמונה ימים מזמן שנולדה. וכך נאמר: , לפיכך בהמה שנולדה פסולה לקורבן בשבוע הראשון לחייה, עד היום השמיני,
הנימוק המקובל בפרשנות לדין זה: עד אז אין ביטחון שמדובר בבעל חיים בריא ובר קיימא. אכן, יש המסבירים שלא ראוי לאדם להקריב בהמה רפויה ומצומקת, ולכן יש להמתין כמה ימים עד שתגדל. יש גם המסבירים שצריך שתעבור על הבהמה לפחות שבת אחת בחייה לפני הקרבתה, ויש הרואים בדין זה גם מידת רחמנות כלפי הבהמה.
גם איסור שחיטת אם ובנה באותו יום נחשב בגדר "מחוסר זמן", ובהמה שאימה או בנה נשחטו באותו יום פסולה להקרבה עד למחרת.
בעל מום.
בהמה שיש לה מום כלשהו. בתורה הוזכרו מספר מומים: "עַוֶּרֶת אוֹ שָׁבוּר אוֹ חָרוּץ אוֹ יַבֶּלֶת אוֹ גָרָב אוֹ יַלֶּפֶת לֹא תַקְרִיבוּ אֵלֶּה לַה'... וּמָעוּךְ וְכָתוּת וְנָתוּק וְכָרוּת לֹא תַקְרִיבוּ לַה'". לא מדובר רק על מום הנחשב בימינו כנכות, אלא גם על פגם חיצוני קל שמעורר רושם מוזר, כגון חוסר פרופורציה בין איברים שונים.
במשנה ובתלמוד נדונו מומים אלו בהרחבה במסכת בכורות פרק ששי. בסיכומו של הרמב"ם נמנו שבעים ושלושה מומים. הכרת המומים וזיהוים הייתה מקצוע שדרש הכשרה ממושכת והסמכה מיוחדת, ובית המקדש העסיק אנשים שהתמחו בכך. קורבן התמיד נבדק ממומים ארבעה ימים לפני הקרבתו, ופעם נוספת בסמוך להקרבתו.
בראשית ימי הבית השני ביטא הנביא מלאכי מחאה על הקרבת בעלי מום:
פסולים נוספים.
חולה – בהמה חולנית, או זקנה, או מדיפה ריח רע.
טרפה – בהמה שיש לה פצע שצפוי לגרום למותה.
כלאיים – בהמה שנולדה מזיווג שני סוגי בהמות, כדוגמת כבש עם עז.
יוצא דופן – בהמה שלא נולדה בלידה טבעית, אלא הוצאה דרך דפנות הרחם (ניתוח קיסרי). זהו מקור הביטוי הלשוני "יוצא דופן" במובן של חריגות.
יתום – בעל חיים שנתייתם מאמו מיד בלידתו. המכנה המשותף לפסולים הללו (כלאיים, יוצא דופן ויתום, ואפשר גם – מחוסר זמן): לא הייתה להם נורמליות של לידה וחיים תקינים.
רובע ונרבע – בהמה ששימשה אדם למעשה פריצות מינית.
מוקצה ונעבד – בהמה שהוקצתה ויועדה להיות קורבן לעבודה זרה, או שנחשבה כאליל.
נוגח – בהמה שהרגה אדם.
אתנן זונה – בהמה שניתנה לזונה כשכר. היה מקובל בקרב עובדי עבודה זרה שהזונה מביאה את שכרה כקורבן כדי לחפות ולכפר על מעשיה, והתורה באה לשלול את הדבר.
מחיר כלב – בהמה שהוחלפה בתמורה לכלב.
תקלות בהקרבה הפוסלות את הקורבן.
כשם שהקורבן עצמו טעון בדיקה קפדנית כדי לוודא את כשרותו, כך גם תהליך ההקרבה נעשה באופן מדוקדק, ולעיתים סטייה קלה ממנו, אפילו בגלל מחשבה לא נכונה של הכהן המבצע את העבודה, עלולה לפוסלו. נמנה כמה גורמים עיקריים לכך שקורבן עשוי להיפסל במהלך ההקרבה.
קורבן שעבודותיו לא נעשו כראוי: הוקרב על ידי אישים הפסולים לכך, או שדמו נשפך ארצה בטרם הוכנס למזרק המיועד לקבלת הדם, או שדמו לא נזרק על המזבח כלל.
יוצא – לאחר שחיטת הקורבן בעזרה, יש להקפיד שכל חלקיו יישארו בתוכה, פרט לאלה שמיועדים מלכתחילה להיאכל מחוצה לה (בשר "קדשים קלים"). החלקים שצריכים להישאר בפנים, להקרבה או לאכילה (דם הקורבן, אימוריו, ובשר קדשי קדשים), אם יצאו מן העזרה – נפסלו, ואין להקריבם אפילו אם יוחזרו אליה.
לן – לאחר שחיטת הקורבן, יש להקפיד שדמו יזרק בו ביום, ואימוריו יועלו על המזבח ביום או גם בלילה שלאחריו. אם הדם או הבשר שהה ולא הועלה למזבח עד למחרת – הרי הוא פסול.
טמא – בעל חיים איננו יכול להיות טמא בחייו, וגם אם נגעה בו טומאה כלשהי – הוא טהור. ברם, לאחר שחיטתו יש להקפיד שלא ייטמא כתוצאה ממגע עם גורם מטמא. קורבן שנטמא – אסור להקריבו.
מחשבות פוסלות – לעיתים די במחשבה לא נכונה של האדם המבצע את תהליך ההקרבה כדי לפסול את הקורבן. שלוש מחשבות פוסלות את הקורבן: האחת – מחשבת פיגול, לאכול מן הקורבן או להקריב ממנו לאחר הזמן המיועד לכך. השנייה – מחשבת "חוץ למקומו", לאכול או להקריב מחוץ לגבולות המקום המיועד לכך. השלישית – מחשבה "שלא לשמה", כלומר, הקרבת הקורבן לשם קורבן אחר (למשל: קורבן חטאת שהכהן חושב בשעת הקרבתו לשם קורבן שלמים), או לשם כפרה על אדם שאינו בעל הקורבן. מחשבה זו פוסלת רק בשני קורבנות: חטאת ופסח, בהם הקפידה התורה במיוחד על כך שהקורבן ייעשה לשם יעודו המקורי. בשאר הקורבנות, המחשבה לעשות את הקורבן לשם קורבן אחר או אדם אחר איננה פוסלת את הקורבן, ויש להמשיך את הקרבתו כסדרה, אבל בעליו לא יצאו ידי חובה, ועליהם להביא קורבן חדש במקומו.
כל התקלות הללו, אם התרחשו לפני או בשעת זריקת הדם – פוסלות את הקורבן, ובעליו צריך להביאו שוב. לעומת זאת, אם זריקת הדם הייתה כהלכתה ולאחר מכן התרחש הפסול, למשל, כאשר בשר קדשי הקדשים הוצא אל מחוץ לעזרה – הבשר נפסל, ולא יוקטר או ייאכל, אבל בעליו יצאו ידי חובתם, שכן עיקרו של הקורבן הוא זריקת הדם, המייצג את הקרבת נפש הבהמה.
כאשר קורבן נפסל, יש להבדיל בין קורבן שלא היה ראוי מלכתחילה להיקרב לבין קורבן שהיה ראוי ונפסל במהלך ההקרבה: קורבן שהיה ראוי, ונפסל תוך כדי ההקרבה, נקרא "פסולו בקודש", ויש לו מעמד מסוים של קדושה. לפיכך, יש לשרוף אותו בתוך תחומי העזרה, אך לא על המזבח אלא במקום מיוחד שהוקצה לכך ושמו "בית הדשן". כמו כן, אם בטעות הועלה על המזבח אף על פי שהיה פסול – לא ירד ממנו. לעומת זאת קורבן שלא היה ראוי כלל ועיקר להיקרב – אינו נחשב כקורבן כלל, ואף אם הועלה למזבח – יש להורידו.
נביאי ישראל ויחסם לקורבנות.
הנביאים הרבו להתריע כנגד תפיסה רווחת, שהקורבן מחפה על פגמים מוסריים של בעליו. בדברי הנביאים מודגש פעמים רבות, שה' אינו רוצה בקורבנות שמקורם בגזל ועוול, ובעליהם מסתפקים בהבאת הקורבן כתחליף לשיפור התנהגותם, או כמתת שוחד לחיפוי והסתרת העוון.
ראשון הנביאים שמביע את הדברים הוא שמואל הנביא: "וַיֹּאמֶר שְׁמוּאֵל: הַחֵפֶץ לַה' בְּעֹלוֹת וּזְבָחִים כִּשְׁמֹעַ בְּקוֹל ה'? הִנֵּה שְׁמֹעַ – מִזֶּבַח טוֹב, לְהַקְשִׁיב – מֵחֵלֶב אֵילִים."()
הנביא שהרבה להתעמת עם תפיסה זו, היה הנביא ירמיהו, שניסה לעקור מהעם את תפיסת נביאי השקר שקבעו שה' לא ירצה להחריב את ביתו ולהשבית את הקרבת הקורבנות לפניו:
כך גם בדברי ישעיהו: "לָמָּה לִּי רֹב זִבְחֵיכֶם יֹאמַר ה', שָׂבַעְתִּי עֹלוֹת אֵילִים וְחֵלֶב מְרִיאִים, וְדַם פָּרִים וּכְבָשִׂים וְעַתּוּדִים לֹא חָפָצְתִּי. כִּי תָבֹאוּ לֵרָאוֹת פָּנָי, מִי בִקֵּשׁ זֹאת מִיֶּדְכֶם רְמֹס חֲצֵרָי." () "כִּי אֲנִי ה' אֹהֵב מִשְׁפָּט, שֹׂנֵא גָזֵל בְּעוֹלָה..." ()
ובנבואת הושע: "כִּי חֶסֶד חָפַצְתִּי וְלֹא זָבַח וְדַעַת אֱלֹהִים מֵעֹלוֹת." ()
ובספר משלי:
"זֶבַח רְשָׁעִים תּוֹעֲבַת ה', וּתְפִלַּת יְשָׁרִים רְצוֹנוֹ." ()
"עֲשֹׂה צְדָקָה וּמִשְׁפָּט נִבְחָר לַה' מִזָּבַח." ()
עם זאת, אין פירוש הדבר שהנביאים התנגדו להקרבת קורבנות. אותם נביאים עצמם שמוחים על הבאת קורבן שאין עימה טהרת מעשים – הביאו קורבנות בעצמם, מחו על ביטול עבודת הקורבנות במקדש, והתנבאו על חידוש עבודת הקורבנות בעתיד בצורתה הראויה. לא באו נביאים אלו אלא להתריע מפני שיבוש סולם הערכים היהודי, והצבת הקורבן כעניין העומד בפני עצמו במנותק מהתנהגותו הכוללת של האדם.
התפילות ויחסן לקורבנות.
במקרא מצינו לעיתים הבאת קורבן השלובה בתפילה, כמו תפילת שלמה המלך וקורבנותיו ביום חנוכת בית המקדש הראשון, ותפילת שמואל הנביא לניצחון במלחמה בד בבד עם העלאת קורבנו.
אנשי כנסת הגדולה, בראשית ימי בית המקדש השני, קבעו את תפילות היום במקביל לזמן הקרבת הקורבנות: תפילת שחרית – בזמן המיועד לקורבן התמיד של שחר; תפילת מנחה – בזמן התמיד של בין הערביים; ותפילת ערבית – במשך כל הלילה, במקביל לזמן השלמת בערת בשר העולה על המזבח.
כבר בזמן המקדש יש אזכור של תפילות קבועות, הכוללות מספר קבוע של ברכות.
כך נאמר במשנה:
עדות על כך מופיעה בתלמוד:
חלק מברכות התפילה אף שולבו בטקסים שונים בבית המקדש: קריאת התורה של הכהן הגדול ביום הכיפורים, וקריאת המלך במעמד הקהל.
בימי שבת ומועד, בהם הוקרב במקדש קורבן מוסף, קבעו חכמים תפילה מיוחדת, הנקראת "תפילת מוסף". נוסף על כך, קריאת התורה בראש חודש ובמועדים כוללת את הפסוקים בתורה בהם מוזכר קורבן היום.
לאחר חורבן בית המקדש והפסקת עבודת הקורבנות, השתנה נוסח התפילה והותאם למצב החדש, כתפילה לחידוש הקורבנות, במקום הנוסח שבו תפילה להמשך קיומם וקבלתם ברצון. כך לשון תפילת העמידה: "והשב את העבודה לדביר ביתך". בתפילת המוסף מופיע נוסח מורחב של תפילה לחידוש הקורבנות:
בהשראת הפסוק: "וּנְשַׁלְּמָה פָרִים שְׂפָתֵינוּ", המגדיר את התפילה בשפתיים כתשלום ותחליף לקורבנות, הוגדרה תפילת העמידה כתחליף להקרבת קורבנות כל עוד בית המקדש חרב. התפילה היומית מחליפה את הקורבנות האישיים. בנוסף לכך הוגדרו תפילות מוסף כתחליף לקורבנות הציבור המיוחדים לחגים ומועדים. כהקדמה לתפילת שחרית ומנחה (המשמשים תחליף לקורבנות התמיד) אומרים את פסוקי הקטורת וקורבן התמיד. ובתפילת שחרית, חז"ל המליצו על לימוד פרשיות הקורבנות, הנחשב כעין הבאת קורבן. התקבל גם המנהג לקרוא לפני תפילת שחרית את פרק "איזהו מקומן" (), המתמצת את הלכות הקורבנות, ויש האומרים אף נוסחי יהי רצון לקבלת כל אמירה כקורבן, מנהג שלפי דברי החת"ם סופר גם התנאים נהגו בו.
הקורבנות בעתיד.