במשך מאות השנים הבאות, היה הפרלמנט האירי כפוף לפרלמנט של אנגליה ובהמשך לפרלמנט הבריטי. פרלמנט זה כלל את מלך אירלנד, שהיה למעשה מלך אנגליה, את בית הלורדים (הבית העליון) של אירלנד ואת בית הנבחרים (הבית התחתון) של אירלנד. ב-1800 פיזר הפרלמנט האירי את עצמו, כאשר בעקבות מעשי שוחד נרחבים בקרב חבריו, הוא אימץ את חוק האיחוד, שנכנס לתוקף ב-1 בינואר 1800.
הפעם הבאה שבה התקיימה באירלנד רשות מחוקקת הייתה רק ב-1919. היה זה פרלמנט חד-ביתי שנוסד על ידי הרפובליקנים ונקרא דאל אירן (Dáil Éireann – האספה האירית). פרלמנט מהפכני זה היה בהגדרתו הרשות המחוקקת של כל האי. ב-1920, במקביל לפרלמנט זה, יסדה ממשלת בריטניה את הפרלמנט של "שלטון הבית" (Home rule) וקראה לו "הפרלמנט של דרום אירלנד". בכל אופן, פרלמנט זה הוחרם על ידי רוב הפוליטיקאים האירים וכלל את המלך, את בית הנבחרים ואת הסנאט. הפרלמנט של דרום אירלנד פוזר רשמית ב-1922, עם הקמתו של האירכטס על פי חוקתה של מדינת אירלנד החופשית.
האירכטס של מדינת אירלנד החופשית היה מורכב באופן רשמי מהמלך (מלך בריטניה) ושני בתים, שנקראו כמו אלה שבאו אחריהם: הדאל אירן, שנקרא אז "בית הנציגים" (Chamber of Deputies) והסנאט האירי. בכל אופן, הפרלמנט של המדינה החופשית פוזר ב-1935 והאירכטס הנוכחי הוקם ב-1937 לאחר אישורה של חוקת אירלנד במשאל עם.
שידורים טלוויזיוניים.
שידורי דיוני האירכטס בטלוויזיה החלו ב-1990 ושידורי הוועדות החלו ב-1993. מאז 2005 ניתן לצפות בדיוני שני בתי האירכטס באינטרנט.
ערוץ האירכטס (Oireachtas TV) הוא ערוץ טלוויזיה דיגיטלי. מאז חוק השידור שנחקק ב-2009 הוא משדר את דיוני הבתים והוועדות. ב-15 בנובמבר 2011 הוא החל את שידוריו הניסיוניים. ב-22 בספטמבר 2014 נפתחו השידורים בערוץ הייעודי המאפשר גישה בלתי אמצעית לפעילות האירכטס ליותר ממיליון בתי אב ברחבי אירלנד.
ייצוג צפון אירלנד.
למרות שסעיף 3 של חוקת אירלנד, כפי שאומצה בשנת 1937, מתייחס ל"זכות של הפרלמנט ושל הממשלה שהוקמו על פי חוקה זו להפעיל את שיפוטם" על כל האי האירי, הוא גם מציין שזכות זו תלויה ועומדת ב"איחוד מחדש של הטריטוריה הלאומית" ושהחוקים שיחוקק האירכטס לא ייושמו בצפון אירלנד. לפיכך, לא נעשו מאמצים רציניים לייצוג של צפון אירלנד בדאל. כראש ממשלה, למרות היותו מתנגד חריף לחלוקתו של האי, ולמרות שנבחר מטעם מחוז בחירה צפוני לדאל של 1922-1919, לא התמיד איימון דה ואלירה ביישומו של הרעיון להקצאת מושבים עבור צפון אירלנד בדאל, וזאת על רקע הטענה שיהיה זה ייצוג "ללא מיסוי וללא אחריות", למרות שראשי ממשלה שכיהנו לאחר דה ואלירה מינו אישים מצפון אירלנד לסנאט.
לאחרונה טענה מפלגת שין פיין כי נציגים של הפרלמנט של צפון אירלנד, של הפרלמנט הבריטי ושל הפרלמנט האירופי, צריכים להשתתף בדיוני הדאל, גם אם ללא זכות הצבעה. ב-2005 הציע ראש הממשלה ברטי אהרן שחברי הפרלמנט הבריטי מצפון אירלנד יוכלו להשתתף בדיוני הדאל. בכל אופן, ההצעה זכתה להתנגדות מקשת רחבה של מפלגות האירכטס כולל מהמפלגות השותפות לקואליציה של אהרן. רק שין פיין, שנאבקה להשיג את המרב מהצעה זו, תמכה בה, והמפלגה המתונה יותר, מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית (SDLP) הגדירה את ההצעה כצעד אחד קדימה. ההצעה זכתה גם לביקורת בתקשורת.
יוצרים ויחסים
קנדלאקשה (פירושונים)
קנדלאקשה (ברוסית: Кандала́кша "Kandalaksha")
רפאל מולכו
מלחמת שכירי החרב
מלחמת שכירי החרב הייתה התקוממות מזוינת של חיילים שכירים ששירתו בצבאה של קרתגו בשנים 240–237 לפנה"ס, ונתמכו על ידי ערים לוביות מורדות שביקשו להשתחרר משליטתה של האימפריה.
המלחמה החלה בעקבות ויכוח על גובה השכר המגיע לצבאות שלחמו במהלך המלחמה הפונית הראשונה תחת קרתגו, בין השכירים לאימפריה המרוששת - שנאלצה לשלם פיצויי מלחמה גבוהים לרפובליקה הרומית ואיבדה חלק ניכר ממושבותיה והכנסותיה. המחלוקת גברה, עד שבשלב מסוים השכירים צרו על תוניס (עיר חסות קרתגית), ואף איימו ישירות על קרתגו עצמה אם לא ייענו דרישותיהם. בשלב זה נאלצה קרתגו להיכנע והודיעה על נכונותה להיענות לדרישות השכירים.
ייתכן והעניין היה מסתיים בכך, אולם שניים מהחיילים השכירים, ספנדיוס היווני ומאתוס הלובי, שכנעו את החיילים הלובים בני המקום שקרתגו עשויה שלא לעמוד בהבטחותיה ואף להתנקם בהם לאחר שיוסר המצור. השניים שהפכו עתה למנהיגים צבאיים שכנעו את שאר החיילים שגויסו מארצות שונות להצטרף למרד. מאוחר יותר הצטרפו גם ערים לוביות שביקשו להשתחרר מעולה של האימפריה.
בתחילה נמצאה קרתגו בנחיתות כמעט מוחלטת מבחינת חיילים, כסף ואספקה למול המורדים. לאחר תבוסות קשות בקרבות הראשונים תחת פיקודו של חנו הגדול, מונה חמלקרת ברקה, שלחם בסיציליה בראש צבא קרתגו (מפקדם לשעבר של שכירי החרב) למפקד העליון. מינוי זה הביא מפנה במלחמה שהביאה בסופו של דבר להכנעתם הסופית של שרידי המורדים על ידי ברקה ב-237 לפנה"ס.
רקע.
ב-241 לפנה"ס המלחמה הפונית הראשונה בין רומא לקרתגו הסתיימה בתבוסתה המוחצת של האימפריה הקרתגית. כחלק מהסכם השלום עליו אולצה לחתום נאלצה קרתגו לוותר על מרבית מושבותיה בים התיכון, לסגת מסיציליה ולשלם לרומאים פיצויי מלחמה מיידיים של 1,000 טאלנטים של זהב, ועוד 2,000 טאלנטים מדי שנה לתקופה של עשר שנים.
לאחר שנענתה לדרישות הרומאים קרתגו המרוששת מצאה עצמה עתה בדילמה קשה: מרבית צבאה שהשתתף בקרבות מול רומא היה מורכב מחיילים שכירים מחוץ לקרתגו ששירתו בצבאה במשך כ-23 שנה ועתה הצטברו המשכורות המגיעות לסכום גבוה במיוחד שספק אם קרתגו רצתה או אף יכלה לעמוד בו. השכירים בצבאה של קרתגו באו משבטים ועממים שונים מאירופה: איברים, גאלים, בליארים, ליגורים, קמפאנים ויוונים, זאת בנוסף לשכירי החרב הלובים והפרשים הנומידים מצפון אפריקה.
הייתה זו בעיה, מאחר שכ-20,000 שכירי חרב, עמדו לחזור במהרה מליליבאום שבסיציליה לקרתגו. גיסכון המפקד הקרתגי עסק בפינוים של השכירים דרך הים לחופי צפון אפריקה. בהיותו מודאג ממחנה גדול של צבא שכירים בלתי מאורגן זה שעשוי היה להתמקם סמוך לקרתגו ולהוות איום, ניסה גיסכון לארגן את תעבורת החיילים בצורה מסודרת, כאשר מטרתו הייתה להכניס כל פעם יחידה נפרדת של חיילים לתוך העיר ולשלם את שכרה.
אולם עיכובים מצד הממשלה הקרתגית, והאמונה שהשכירים ישתכנעו לקבל שכר מופחת מהמוסכם, גרמה בסופו של דבר להתאספות של כמעט כל השכירים סמוך לקרתגו.
החשש מהצבא הגדול שהתאסף בשלב זה סמוך לקרתגו הניע את הממשלה האוליגרכית לשכנע את השכירים לעבור לעיר הסמוכה סיכה, 170 ק"מ דרום מערבית לקרתגו, כשהם לוקחים איתם את משפחותיהם וציודם הרב.
בהגיעם לסיכה, השכירים הקימו מחנה בסמוך לעיר והחלו לערוך את חישובי השכר אותם עמדו לתבוע מממשלת קרתגו. כאשר חנו הגדול נפגש עם מפקדי הצבא הוא דחה את דרישותיהם, בטענה שקרתגו לא תוכל בשום אופן לעמוד בתשלום כה מופרז בשל פיצויי המלחמה לרומא.
שכירי החרב שהביעו מורת רוח רבה מהדחייה של דרישותיהם ולא בטחו בחנו, שהצטייר ביניהם כאציל קרתגי יהיר, אדם רודף בצע ומושחת, נתנו יותר אמון במפקדיהם לשעבר אותם שירתו מנאמנות בשנות המלחמה הארוכות בסיציליה. חנו הגדול, אדם שמן הלבוש בבגדי פאר, נשא נאום ארוך בפיניקית שכלל לא הובן על ידי מרבית השכירים שדיברו בשבע שפות שונות. בשלב מסוים החיילים הממורמרים לא יכלו לשאת עוד את חזותו ואת דבריו ותקפו את פמלייתו תוך שהם מאלצים את האציל הקרתגי להימלט על סוסו. תוך זמן קצר התארגנו השכירים, חימשו את עצמם וצעדו בכוח של כ-20,000 איש לכיוון קרתגו כשהם עורכים מצור על העיר תוניס כ-21 ק"מ מהבירה הקרתגית.
הממשלה הקרתגית שחשה מאוימת וחששה מעימות צבאי, הייתה מעוניינת במשא ומתן נוסף עם השכירים. שכירי החרב שחשו נבגדים על ידי מפקדם הנערץ חמלקרת ברקה משום שלא נשלח לנהל עמם משא ומתן מלכתחילה, הסכימו לדון עם גיסכון. מאחר שחשו עתה שהם בעמדת מיקוח טובה מול קרתגו ניפחו את דרישותיהם הכספיות המקוריות, כשהם תובעים (בנוסף) תשלום למגויסים הלובים שלא נמנו על שכירי החרב, לנומידים ואף לעבדים נמלטים ואיכרים מקומיים, שהסתפחו לצבא השכירים המתגבש וכלל לא היו זכאים לתשלום שכר. לקרתגו לא הייתה ברירה אלא להיכנע לדרישותיהם.
מהלך הקרבות.
על אף ההסדר המשופר שהוצע עתה למורדים, ספנדיוס ומאתוס לא היו מוכנים להתפשר מאחר שהאמינו שלאחר ששכירי החרב יעזבו את חופי אפריקה קרתגו תחזור בה מהבטחותיה כלפי שאר המורדים. בשנת 240 לפנה"ס גיסכון וקציני צבא קרתגים נוספים נלקחו בשבי על ידי מנהיגי המורדים שפתחו עתה במלחמה גלויה כנגד קרתגו.
האוכלוסייה הלובית שכרעה תחת נטל המיסים הכבד ראתה בכך שהות לנסות ולהשתחרר מעולה של האימפריה והושיטה למורדים עזרה מקומית. לקרתגו היו עדיין מספר שכירי חרב נאמנים בתוך תוניס, והיה באפשרותה לשנע את השכירים שנותרו בסיציליה ולשכור מגויסים טריים.