דרכו של פושקש בהונגריה, אשר לזכות נבחרתה כבש 83 שערים ב-84 משחקים, הגיעה לסופה ב-1956. ב-1956 ברית המועצות פלשה להונגריה ופושקש החליט לערוק ועבר לשחק בספרד בקבוצת אספניול. ההתאחדות לכדורגל בהונגריה השעתה אותו ל-18 חודשים, כשנגמרה ההשעיה פושקש היה בן יותר משלושים. להפתעת רבים, החליט פושקש לחתום ב-1958 בריאל מדריד. בריאל מדריד פושקש כיכב, היה מלך השערים של הליגה הספרדית ארבע פעמים וכבש 34 שערים. ב-1960 זכה איתה בגביע אירופה לאלופות. במשחק הגמר, בו ניצחה ריאל מדריד את איינטרכט פרנקפורט בתוצאה 3–7, כבש ארבעה שערים ובכך הוא השחקן שכבש הכי הרבה שערים במשחק גמר של הטורניר עד היום. פושקש סיים בעונת 1961/62 ככובש המצטיין בגביע אירופה לאלופות עם שבעה שערים, כולל שלושער בהפסד 5–3 במשחק הגמר לבנפיקה ליסבון.
בשנת 1962 קיבל פושקש אזרחות ספרדית וייצג את ספרד במשחקי גביע העולם שנערכו באותה השנה בצ'ילה. חוסר הצלחתו בגביע העולם הביא לפרישתו.
לאחר פרישתו, הפך למאמן, ואימן בעיקר ביוון. הוא הוביל את פנאתינאיקוס עד לגמר גביע אירופה לאלופות 1971, אז הפסידה לאייאקס אמסטרדם.
לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי בהונגריה חזר פושקש למולדתו, שם היה גיבור נערץ. פושקאש מת בבוקר ה-17 בנובמבר 2006 בעקבות מחלת אלצהיימר בגיל 79 ונקבר בבזיליקת אישטוון הקדוש בבודפשט.
בתרבות.
בשנות ה-50 היה פושקש מפורסם כאחד משחקני הכדורגל הטובים בעולם והוא מוזכר ב"שיר השכונה" של חיים חפר בשורה "חבר'ה, חבר'ה, רגע, רגע, מנדל, צביקי ופושקש משחקים בכדורגל כאן אצלנו במגרש".
בהונגריה מתקיים "פולחן פושקש", ובחנויות מזכרות רבות נמצאת פינה ובה ניתן לרכוש פריטים רבים עם דיוקנו בהם חולצות, כדורי-רגל, ספלים, דגלים וכדומה. כן יצאו לאור ספרים וסרטים רבים אודותיו.
ארטיום איוואנוביץ' מיקויאן
מיקויאן
יבגני אלכסנדרוביץ' יבטושנקו
יבטושנקו
אנדרטת לינקולן
אנדרטת לינקולן (באנגלית: Lincoln Memorial) היא אנדרטה בקצה המערבי של המול בעיר וושינגטון שבארצות הברית המוקדשת לזכרו של נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן.
היסטוריה.
אבן הפינה לאנדרטה הונחה ביום השנה ליום הולדתו של לינקולן, ה-12 בפברואר 1915, והאנדרטה נחנכה ב-30 במאי 1922, במעמד בנו של הנשיא - רוברט טוד לינקולן.
האדריכל, הנרי בייקון זכה בשל אנדרטה זו במדליית זהב שהיא אות ההוקרה הגבוה ביותר של המכון האמריקאי לאדריכלות.
סביב האנדרטה, הבנויה בסגנון יווני, 36 עמודים שגובהם 10 מטרים. 36 העמודים מייצגים את 36 המדינות בארצות הברית בתקופת מותו של לינקולן.
שם כל מדינה חקוק בראש כל עמוד.
האנדרטה מבוססת על פסל זאוס באולימפיה. במרכזה פסל של הפסל דניאל צ'סטר פרנץ' המתאר את הנשיא לינקולן יושב. פסל הנשיא צופה לעבר בריכת ההשתקפות.
ישנן שתי אגדות אורבניות בנוגע לפסל. הראשונה טוענת, שבאחורי ראשו של לינקולן מפוסל רוברט אדוארד לי, עוד נטען שלי מביט לכיוון ביתו, בית ארלינגטון (שממוקם ליד בית הקברות הלאומי ארלינגטון). האגדה השנייה טוענת שלינקולן יוצר באמצעות ידיו את האותיות A ו-L בשפת הסימנים האמריקאית, האותיות A ו-L הם האותיות הראשונות בשמו של לינקולן באנגלית: Abraham Lincoln. האגדות הופרכו לחלוטין על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית שאחראי, בין היתר, על האנדרטה.
על הקיר הדרומי של האנדרטה חקוק נאום גטיסברג, ומעל הנאום מצוי ציור קיר של מלאך המשחרר עבד. על הקיר הצפוני נאום ההשבעה השני של לינקולן ומעליו ציור קיר המתאר את האחדות בין הצפון והדרום.
על הקיר מאחורי הפסל נחקק:
תרגום:
ב-1939 ביקשה הזמרת מריאן אנדרסון לשיר ב"אולם החוקה" בוושינגטון, אולם הדבר נאסר עליה בשל צבע עורה. אלינור רוזוולט ארגנה למריאן אנדרסון הופעה על מדרגות אנדרטת לינקולן, ו-70,000 צופים באו לשמוע אותה. השירה הועברה בשידור רדיו ישיר ברחבי ארצות הברית.
ב-28 באוגוסט 1963, על מדרגות האנדרטה, התכנסו כל הצועדים במצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות, ומארגן המצעד מרטין לותר קינג נאם את נאום "יש לי חלום" - המפורסם בנאומיו.
אנדרטת לינקולן הופיעה על מטבע הסנט, והיא מופיעה גם על שטר של חמישה דולרים.
איאקוקה
מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה
מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה (באנגלית: United States Holocaust Memorial Museum) הוא מוזיאון לאומי הממוקם בקרבת המול בעיר וושינגטון די. סי., בירת ארצות הברית. במוזיאון מתבצעת פעילות תיעוד, לימוד ופירוש ההיסטוריה של השואה והוא משמש כמפעל הנצחה למיליוני יהודים ובני עמים אחרים שנספו בשואה. הוא פועל מאז 1993.
היסטוריה.
המוזיאון נבנה בעקבות חוק שעבר בקונגרס האמריקאי פה אחד בשנת 1980, אשר קודם על ידי ועדה שמונתה על ידי נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר. הוא נפתח לציבור באפריל 1993, לאחר שהנשיא ביל קלינטון וניצול השואה אלי ויזל הדליקו את הלהבה הנצחית באולם הזיכרון של המוזיאון במהלך טקס הקדשה קודר.
הרחוב שבו ממוקם המוזיאון קרוי על שם ראול ולנברג, הדיפלומט השוודי שהציל 100,000 יהודים בהונגריה במהלך מלחמת העולם השנייה.
המימון לפעילות המוזיאון מגיע בעיקר ממקורות פרטיים ומבמאי הסרטים היהודי סטיבן ספילברג. חלק מהמימון מגיע מממשלת ארצות הברית.
המתקנים במקום מכילים מספר תערוכות, יצירות אמנות, פרסומים וחפצים הקשורים בשואה. המוזיאון אוסף ומשמר עדויות מהשואה, מפיץ חומר חינוכי ומייצר תוכניות עבור הציבור. במוזיאון נערכים טקסי אזכרה שנתיים לזכר השואה. המוזיאון מוציא לאור את אנציקלופדיה של המחנות והגטאות. המוזיאון כולל תערוכה קבועה של ציירת ישראלית-אמריקאית אילנה רביב.
תערוכה קבועה במוזיאון היא היסטוריה כרונולוגית של השואה. היא מתחילה ב-1933, עם עליית היטלר לשלטון ומסתיימת בשחרור מחנות הריכוז והקמת מדינת ישראל. התערוכה מתפרשת על פני שלוש קומות וסוקרת שנים שונות. הקומה הרביעית (תחילת התערוכה) סוקרת את השנים 1933–1940 ומתמקדת בהרחקת היהודים מהחברה וברצף האירועים שהוביל למלחמת העולם השנייה עד לפלישת גרמניה לפולין. הקומה השלישית סוקרת את השנים 1940 עד 1945 ומתמקדת במחנות הריכוז, במרכזי ההשמדה ובגטאות. הקומה השנייה מתמקדת בהתנגדות לנאצים, בהצלה, בשחרור ובשנים שלאחר המלחמה. בסוף התערוכה מוצג סרט מחזורי המציג עדות של ניצולי השואה. עם הקמתו קיבל המוזיאון בהשאלה את מחציתו של אחד הצריפים שפורק משטח המחנה לשעבר בבירקנאו.
בנוסף, המוזיאון מכיל את משרדי ועדת המצפון, מכון מחקר הממומן על ידי הממשלה וגורמים פרטיים, החוקר רצח עם במקומות שונים בעולם. הגוף היה המוביל בידע אודות רצח העם בדארפור שבסודאן וכן בנוגע לאזור הלום הקרבות של צ'צ'ניה ורוסיה, אזור שעשוי לפי הוועדה להוליד פשעי רצח עם, מלחמת האזרחים בסוריה וטבח הרוהינגיה במיאנמר. אולם, הוועדה אינה בעלת סמכות לקבוע מדיניות ומשרתת כגוף מייעץ בלבד לממשלת ארצות הברית ולמדינות אחרות המבקשות את שירותיה.
ב-10 ביוני 2009 פתח אנטישמי אמריקאי בירי בתוך המוזיאון, ורצח את אחד המאבטחים.
מגדל החיים.
במוזיאון השואה הוקם מגדל החיים (Tower of Faces), מגדל זה הוא בן שלושה מפלסים. הוא כולל אלפי צילומים של יהודים מלפני מלחמת העולם השנייה, מהשנים 1890–1941, מתוך אוסף יפה אליאך של צילומים מעיירת מגוריה, איישישוק, היום בליטא.
דמיטרי דמיטרייביץ' שוסטקוביץ'
שוסטקוביץ'
אלכסנדר סולז'ניצין
אלכסנדר איסייביץ' סולז'ניצין (ברוסית: Алекса́ндр Иса́евич Солжени́цын; 11 בדצמבר 1918 - 3 באוגוסט 2008) היה סופר והיסטוריון רוסי. זכה בפרס נובל לספרות ב-1970, והוגלה מברית המועצות ב-1974. בשנת 2006 הוענק לו פרס הפדרציה הרוסית. מילא תפקיד חשוב בחשיפת הנעשה במערכת מחנות העבודה הסובייטית (הגולאג) לעיני המערב.
ביוגרפיה.
אלכסנדר סולז'ניצין נולד בקיסלובודסק שברוסיה, התייתם מאביו בגיל צעיר ולמד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת רוסטוב. במלחמת העולם השנייה גויס בשנת 1941, לחם במסגרת הצבא האדום כמפקד סוללת תותחים, הגיע לדרגת סרן ועוטר בשני עיטורים (עיטור הכוכב האדום ועיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה שנייה). הוא נעצר בשנת 1945 לאחר שמתח ביקורת על סטלין במכתבים שכתב לידיד, בהם כינה את סטלין "בעל השפם" ולעג לניהולו הכושל את המלחמה. סולז'ניצין היה כלוא בגולאג במשך 8 שנים, עד 1953, ולאחר שחרורו הוגלה לקזחסטן.
לאחר מותו של סטלין ועלייתו של ניקיטה חרושצ'וב, שהוקיע את הסטליניזם בוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית, עבר סולז'ניצין רהביליטציה, ובשנת 1957 הוא שב לביתו והחל לעבוד בהוראת מתמטיקה ופיזיקה. ב-1962 התפרסם ב"נובי מיר", כתב עת סובייטי, ספרו הראשון, "יום אחד בחיי איוואן דניסוביץ'", בו תיאר את החיים בגולאג. במערב נטען שהספר אושר לפרסום על ידי חרושצ'וב באופן אישי. הסיפור עורר דיון ער ברחבי ברית המועצות על תקופת הגולאגים ומיקד את תשומת הלב בסולז'ניצין. באופן יוצא דופן הוא צורף לאיגוד הסופרים הרוסים על סמך יצירתו זאת.