אחרי שהאסלאם התבסס בפרס החלו ניסיונות התפשטות מזרחה לכוון הודו שהייתה התרבות הקלאסית העשירה ביותר, עם מכרות היהלומים היחידים הידועים בעולם. בשנת 711 כבש כוח מוסלמי שמנה כ-15,000 לוחמים בפיקודו של האמיר הסורי בן בית אומיה מוחמד בן חאזים אל תקאפי (محمد بن قاسم) את עיר הנמל דבאל ומשם, ב-712 כבש את מחוז סינד () (אחד מארבעת מחוזות פקיסטן המודרנית) וחלק מפאנג'ב.
עוד לפני הפלישות הטורקיות, קהילות סחר מוסלמיות פרחו בחופה של דרום הודו, במיוחד בקרלה בה קיים מסגד שמבנהו מתוארך ל-629 (אם כי נראה שבעברו היה לו שימוש אחר).
לאחר התנגדות של כמה מאות שנים של הממלכות ההודיות הצפוניות, האימפריה הע'זנית הטורקית-פרסית הצליחה בסוף המאה ה-10 לפלוש מכיוון אפגניסטן (חוראסאן) ליבשת הודו. הסולטאן מחמוד מע'זנה חצה את נהר אמו, ניהל מספר קרבות מול הכוחות בפיקודו של מושל פנג'אב והצליח, אחרי 17 פעמים שהן פלש לתוך שטחי הודו, לחדור אל עמק האינדוס, שם יצר ממלכה איסלאמית שהלכה והתפשטה אל תוך הודו עצמה. הממלכה בתקופתו הגיעה לחופי האוקיינוס ההודי, שלטה על אפגניסטן, רוב איראן, חלקים מאוזבקיסטן, טג'יקיסטן ועוד.
כאשר הפסיד הסולטאן מסעוד הראשון בקרב דנדנקאן כנגד הסלג'וקים, התמקדו הע'זנים בהודו עצמה, כתוצאה מאבדן כוחם, השתלטו הע'ורים על שטחי האימפריה. בתחילת המאה ה־13, קוטאב-א-דין אייבק אחד ממפקדי הצבא של מחמוד מע'ור, הכריז על עצמו כסולטאן הראשון של הסולטנות של דלהי. אימפריה זו הצליחה להתפשט על פני חלקים גדולים מצפון הודו. הסולטנות סימנה תקופה של רנסאנס תרבותי משמעותי. החיבור ההודי-איסלאמי הותיר אחריו יצירות אדריכליות, מוזיקליות, ספרותיות ודתיות יוצאות-דופן. נראה ששפת האורדו (שפירושה "מחנה" בכמה דיאלקטים טורקיים) נוצרה בתקופת סולטנות דלהי כתוצאה מערבוב של ניבים סנקריטיים והפרסית, הטורקית והערבית בהן השתמשו השליטים המוסלמיים.
תיאורו של אבן בטוטה.
תיאור של הודו בתקופה זו מביא הנוסע המוסלמי אבן בטוטה (1304–1377), שהגיע להודו בשנת 1334.
אבן בטוטה מצא את הודו של אותם הימים בחלקה תחת השפעת האסלאם. במאה ה-11 הכריזו המושלים הטורקים של אפגניסטן "מלחמת קודש" נגד האוכלוסייה ההינדית. הגל הראשון של "חיילי האל" הרסו את מקדשי ההינדים. מאוחר יותר החלו המושלים המוסלמים לנהוג כבמקומות אחרים: ההודים הורשו לעבוד את אלוהיהם אך נדרשו לשלם מיסים כבדים. ההודים המשיכו להתאסלם בגלל היתרונות במיסוי ובקידום החברתי, אך בפועל נשארו הינדים. הסולטאן החליט לשכור עובדי ציבור, אנשי חינוך ושופטים מארצות מוסלמיות כדי להפוך את ההודים למוסלמים, וכך הגיעו להודו עיראקים, פרסים ואחרים, עד כדי כך שהפרסית הפכה לשפה הרשמית. לפקידות המוסלמית הבכירה ניתנו תנאים מועדפים כדי שיתבססו בהודו ויעשו את מלאכתם נאמנה.
הסולטאן מוחמד אבן טוגלג התמסר לתפקידו בתור ממיר לדת האסלאם, אבל החלטותיו המדיניות הביאו למלחמות, לרעב ולחוסר שביעות רצון מצד האוכלוסייה. הסולטאן היה עריץ ונקט עונשים חמורים כלפי האוכלוסייה: הוציא להורג, תלה ראשים על כידונים והורה לדרוס נידונים למוות באמצעות פילים. אבן בטוטה הגיע לעיר הבירה דלהי כאשר היא נראתה כמדבר. היה זה זמן קצר לאחר חידוש היישוב בעיר. מוחמד אבן טוגלג החליט להגביר את השליטה בדרום החצי-אי, בנה עיר בירה חדשה, 1,500 ק"מ דרומה מדלהי, וקרא לה בשם "דאולאטאבאד" ( Daulatabad) היום במדינת מהאראשטרה. הוא ציווה על פקידי הממשל ועל כל אוכלוסיית דלהי לעבור לעיר החדשה. טלטולי הדרך גרמו למותם של רבים מתושבי העיר. בעיר החדשה נוצר מחסור במים וכעבור שנתיים נאלץ טוגלג להסכים להחזרת התושבים לדלהי. להודו היו אז שתי ערי בירה: הראשית, דלהי בצפון והמשנית, דאולאטאבאד בדרום - במטרה להדק את השליטה על הטריטוריות הדרומיות בהודו.
אבן בטוטה מספר כי לטוגלג היה עניין רב בהטבעת מטבעות. הוא הצטיין בקליגרפיה. מלבד יציקת מטבעות זהב בגדלים שונים - לנוחיות הסוחרים - הוא הנהיג בהודו לראשונה שימוש באסימונים ממתכות זולות כאמצעי תשלום. הוא חיקה בכך את הסינים. הוא דרש כי את הזהב ואת הכסף יפקידו באוצר הסולטאן ובמקומו ישתמשו התושבים באסימוני נחושת ופליז. רק מעטים הסכימו להחלפה של המטבעות באסימונים. כשנגנזה התוכנית היו ערמות של אסימוני נחושת פזורות ליד משרדי הממשל. טוגלג המשיך לעסוק בהטבעת מטבעות ויצק מטבעות זהב שונים. הוא נחשב לאחד מיצרני המטבעות החשובים בהיסטוריה של הודו. המוניטין שרכש בהטבעת מטבעות גרם לכך שהזהב זרם למדינה וכך יכול היה להגדיל את משקל הדינר ההודי בכ-15%. בימינו מוכרים כשלושים סוגי מטבעות זהב שהוא הטביע בתקופתו. אכיפתו את השימוש במטבעות שהנפיק הייתה כה חזקה עד שהצליח לקבוע תקנים שונים למטבעות בשתי הבירות. ססמתו לרכישת אמון הציבור הייתה: "מי שמציית לסולטאן זוכה לרחמים".
השושלת המוגולית.
בראשית המאה ה־16, צאצאיו של טימור לנג שטפו את מעבר ח'ייבר, וייסדו את השושלת המוגולית, ששרדה עשרים שנה.
שושלות צ'ולה וויג'איאנגר ההינדיות נאבקו עם השלטון האסלאמי, והפגישה בין שתי המערכות השונות גרמה לעירוב, שהותיר השפעות תרבותיות לטווח ארוך על שתיהן. גם השלטון המוגולי היה מלווה בהשפעות כאלה, כשגוג'ראט ורג'אסטן תרמו לזאת.
ב-1526 באבור, צאצא של טימור לנג, עבר את מעבר ח'ייבר וייסד את האימפריה המוגולית, שהייתה קיימת למשך יותר מ-200 שנה. עד 1600, השושלת שלטה כבר על רוב תת-היבשת היא החלה לדעוך לאחר 1707 ונוצחה לבסוף במרד ההודי הגדול של 1857 על ידי הבריטים.
בתקופה זו היו שינויים חברתיים עמוקים, כאשר רוב האוכלוסייה הייתה הינדית בדתה ואילו השליטים היו מוסלמים, שחלקם היו סובלנים מבחינה דתית ותמכו בתרבות ההינדית, ואילו אחרים השמידו מקדשים היסטוריים והטילו מיסים על הלא-מוסלמים. אכבר הגדול היה ידוע באינטגרציה שהוא ניסה ליצור עם התרבות ההודית. כך למשל הוא הכריז על איסור הריגת בעלי חיים בימים הקדושים לג'ייניזם, ביטל את המס על הלא-מוסלמים, נישא לאישה ראג'פוטית הינדית ולאישה נוצרית. הקיסרים המוגולים בעצמם נישאו לאצילים המקומיים וכרתו בריתות עם המהארג'ות המקומיים. המדיניות הלא-סובלנית של חלק מהקיסרים (למשל אורנגזב), תרמו לנפילתה של האימפריה. בתקופת ההידרדרות של האימפריה המוגולית נוצרו כמה אימפריות קטנות יותר שמילאו את הוואקום, או שהיו שבעצמן מהגורמים שתרמו להידרדרות.
ב-23 ביוני 1757 התנהל קרב פלסי בין כוח של חברת הודו המזרחית האנגלית, בפיקודו של רוברט קלייב לבין כוח הודי בתמיכה צרפתית בפיקודו של מושל בנגל מטעם האימפריה המוגולית - סיראג' אוד-דואלה. קרב זה הסתיים בתבוסה של הכוח ההודי והביא להשתלטות חברת הודו המזרחית על בנגל.
האימפריה המראטהית.
האימפריה המראטהית נוסדה בידי הקיסר שיוואג'י ב־1674, כאשר הוא סיפח חלק מסולטנות ביג'פור. בתחילה התרחבה האימפריה בהדרגה. הפשווה באג'י ראו הראשון הרחיב בהרבה את שטחיה, לאחר שנלחם בכוחות האימפריה המוגולית בהצלחה. גם לאחר מותו בשנת 1740 נמשכה התרחבות האימפריה. בשנת 1760, האימפריה שלטה כמעט בכל תת-היבשת. ההתרחבות נבלמה עם תבוסת כוחות האימפריה המראטהית בידי צבא אפגאני בקרב השלישי של פניפאט ב־1761. הפשווה האחרון, באג'י ראו השני, נוצח בידי הבריטים במלחמה האנגלו-מרתית השלישית.
הודו הקולוניאלית.
גילוי האירופים את הנתיב החדש להודו בידי ואסקו דה גאמה ב־1498 הביא לראשית קולוניאליזציה אירופית של הודו.
הבריטים ייסדו את התחנה הראשונה שלהם בדרום אסיה ב־1619 בסוראט בחוף הצפון מערבי של הודו, כשהם מגיעים לאחר הפורטוגזים וההולנדים. מאוחר יותר במאה זו, פתחה חברת הודו המזרחית הבריטית תחנות סחר קבועות בצ'אנאי (מאדראס בעבר), מומבאי (בעבר בומביי) וקולקטה (בעבר כלכותה), תחת ההגנה של השליטים המקומיים.
הפורטוגזים ייסדו בסיסים בגואה, דאמאן, דיו ובומביי. הם נותרו כשליטים הקולוניאליים באזורים אלה במשך 500 שנה, עד לשנת 1962.
הצרפתים ייסדו בסיסים יחד עם הבריטים במאה ה־17. הם החזיקו בחלקים גדולים מדרום אסיה, אך מלחמות עם הבריטים הובילו לאיבוד של כמעט כל הטריטוריה שלהם. הם המשיכו להחזיק בקולוניות של פודוצ'רי וצ'דרנגור. פודוצ'רי הועברה להודו ב־1950.
הנוכחות ההולנדית בתת-היבשת כונתה הודו ההולנדית ובתחומיה נכללו קורומנדל, מאלאבר ההולנדית (באזור קוצ'י של ימינו), בנגל וסוראט. בנוסף שלטה הולנד בסרי לנקה (ציילון ההולנדית), ובאיי הודו המזרחיים ההולנדיים (אינדונזיה של ימינו). הם היו אחראים להכשרת הצבא של הנסיכות קרלה. גם לדנמרק הייתה קולוניה אחת, טרנקוובר, ובשנת 1845 היא נמכרה לבריטניה.
הודו הבריטית.
הבריטים הרחיבו את השפעתם מראשי גשר אלה, עד שבשנות ה־50 של המאה ה־19 הם שלטו ברוב תת-היבשת ההודית, כולל בבנגלדש ופקיסטן של היום. ב־1857, מרד בצפון הודו שהובל בידי חיילים הודים מורדים, הוביל להעברה של הכוח בהודו מחברת הודו המזרחית לכתר. בשנת 1861 מונה "המשנה למלך" ובשנת 1877 הוכתרה מלכת בריטניה כקיסרית הודו. בריטניה החלה לנהל את רוב הודו באופן ישיר, ועל השאר שלטה בעזרת הסכמים עם השליטים המקומיים. מ־1830 הפסדם של הבריונים שיחק תפקיד בהבטחת שליטה רבה יותר של הבריטים במחוזות ההודיים השונים.
בסוף המאה ה־19 הודו הבריטית צעדה את צעדיה הראשונים לכיוון ממשל עצמי, עם מינויים של יועצים הודיים למשנה למלך הבריטי, ועם ייסודם של מועצות מקומיות עם חברים הודיים; לאחר מכן הבריטים הרחיבו את ההשתתפות למועצות מחוקקות.