השם פסיכולוגיה אבולוציונית נטבע לראשונה במסגרת רשמית במאמרו של גישלין, "דרווין והפסיכולוגיה האבולוציונית" בכתב העת science בשנת 1973, אולם רק ב-1987 כאשר פורסם מאמרם של לידה קוסמידס וג'ון טובי, "מאבולוציה להתנהגות: פסיכולוגיה אבולוציונית כחוליה החסרה" החל העניין הרחב בגישה זו. קוסמידס וטובי הפכו לחוקרים מובילים בתחום, והגישה שלהם אמנם דומיננטית בדיסציפלינה, אך אינה היחידה.
טיעונים מרכזיים.
שאלות המחקר המרכזיות בתחום נוגעות לדרך בה השפיעה הסביבה במהלך הדורות על עיצוב התנהגות בני האדם, רגשותיהם ומחשבותיהם, כאשר הנחת העבודה היא שקיים קשר של ברירה ואדפטציה בין התנהגות האדם ל"בית הגידול" שלו.
על פי התחום, התנהגות בני האדם עוצבה בהתאם לחברה בה הם חיו במשך אלפי ועשרות אלפי השנים האחרונות - חברה של ציידים-לקטים עד זה מקרוב. כאשר למאפייני ההתנהגות, בחלקם לפחות, ביטוי גנומי והוא זה שמועבר במהלך הדורות בתורשה.
התאוריה הפסיכו-אבולוציונית מדגישה בין היתר את סכימות החשיבה הספציפיות שאנשים נולדים איתן, סכמות שעברו אדפטציה לאורך הדורות על מנת להתאים לחברת הציידים-לקטים. הפתרונות הללו, באופן כללי, עזרו לבני האדם בהישרדות או נתנו להם עדיפות בבחירת בני זוג, ולכן הם הועילו לאורך זמן והשתמרו.
מהי התנהגות.
הגדרת ההתנהגות בהקשר של פסיכולוגיה אבולוציונית היא רחבה מאוד ואינה מוגבלת רק לתגובות הפרט לסיטואציות השונות במהלך חייו: העוסקים בתחום נוטים לחלק את המחקר, בקווים גסים, לתקשורת תוך מינית ובין מינית, שיחור מזון, רבייה וגידול צאצאים וכן שימור עצמי. לכן נכללים תחת התחום אפילו מאפיינים פיזיים כמו פרומונים או מראה חיצוני ובתנאי ששאלת המחקר עוסקת בסיבות להתפתחות מאפיינים אלו מנקודת מבט של ברירה התנהגותית.
ברירה טבעית של התנהגות.
תיאורית הברירה הטבעית היא תיאור לתהליך הטבעי בו פרטים המותאמים באופן הטוב יותר לסביבתם בכל דור הם אלה ששורדים יותר ולכן הם אלו שמעבירים את הגנים שלהם הלאה לצאצאים רבים יותר ומעלים בכך את שכיחות תכונותיהם באוכלוסייה בדור הבא.
הסברה היא שקיימת ברירה טבעית גם למאפיינים התנהגותיים, וכי שכיחותם של דפוסי התנהגות ותכונות התנהגות המסייעים לפרט לשרוד עולה במהלך הדורות, כחלק מתהליך של אדפטציה. סברה זו נתמכת בראיות מחקריות רבות בעת האחרונה, אם כי ישנם גם דפוסי התנהגות שהוכח כי אינם מועברים בתורשה.
עם זאת, רק תכונות שיש להן בסיס תורשתי יכולות להיות מושפעות מתהליך הברירה הטבעית ועל כך החידוש שבנקודת המבט הפסיכו-אבולוציונית.
ברירה זוויגית.
ברירה זוויגית היא פיתוח מאוחר יותר של תיאורית הברירה הטבעית, בעקבות תופעות שנצפו בהן דפוסים מסוימים קיימים אף על פי שאינם מקנים לפרט יתרון הישרדותי ואף מקשים עליו להישרד לעיתים.
הדוגמה הקלאסית בתחום זה היא צורת הזנב וצבעו של הטווס אשר מקשים עליו בין היתר להסתתר מטורפים.
טענת הברירה הזוויגית היא שהמרכיב המשמעותי באדפטציה לאורך הדורות אינו יכולת ההישרדות של הפרט אלא יכולתו להעמיד צאצאים בלבד. זאת מכיוון שהצאצאים הם אלו הנושאים את המטען הגנטי של ההורה ומכאן שתכונות התורמות לרבייה מוצלחת מקבלות בכורה אבולוציונית, גם אם הן מפריעות להישרדות הפרט.
ברירה זוויגית: עקרון ההכבדה.
אחד מהחוקרים המובילים שעסק באותם מקרים בהם יש פער ניבויי בין תיאורית הברירה הטבעית לתיאורית הברירה הזוויגית, הוא החוקר הישראלי אמוץ זהבי אשר ניסח את עקרון ההכבדה. על פי עיקרון זה סיבת קיומן של תכונות מורפולוגיות והתנהגותיות המקשות על הישרדות הפרט, היא פרסום ברבים של יכולתו הגבוה של אותו פרט, שמסוגל "להרשות לעצמו" את התכונה הזו ועדיין לשרוד. על פי זהבי פרסום זה מקנה לבעליו יתרון רבייתי שכן בני המין השני נוטים לבחור בפרטים אלו להזדווגות.
התאוריה זכתה לתהודה נרחבת בציבור אך עדיין חסר מידע על מנת להוכיחה או להפריכה בצורה משמעותית. ישנם הסברים אלטרנטיביים אשר נחקרים גם הם.
בהנחה שקיים אלטרואיזם טהור בטבע או באדם, ניתן להסבירו על ידי עיקרון זה, אך נדרש עדיין מחקר אמפירי בנושא.
פילוגנזה של התנהגות.
שימוש בידע פילוגנטי על התנהגותם של מינים קרובים הוא כלי מחקר רב ערך בתחום הפסיכו-אבולוציוני.
שינויים אבולוציוניים הם איטיים מאוד מטבעם ונמשכים על פני אלפי דורות. מסיבה זו חולקים מינים קרובים מאפיינים מורפולוגיים דומים ואף מאפיינים התנהגותיים דומים. בקווים כלליים, ככל שתכונה משותפת למשפחה גדולה יותר של מינים קרובים כך היא קדומה יותר מבחינה היסטורית, ועל כן על פי רוב משמעותית יותר שכן היא השתמרה בהצלחה במשך הזמן המדובר.
ומה באשר לבני אדם?
בני האדם זכו לענף מחקר נפרד בתחום הפסיכו-אבולוציוני - הפסיכולוגיה האבולוציונית עצמה, בנוסף על היותם חלק מהמחקר האקולוגי-התנהגותי הביולוגי הכללי.
האקולוגיה ההתנהגותית מדגישה את היות האדם הנבון מין נוסף ממשפחת קופי האדם, בעוד הפסיכולוגיה האבולוציונית סלחנית מעט יותר ורואה ביתר קופי האדם "יהלום לא מלוטש" מבחינה קוגניטיבית בהשוואה למין האנושי.
המחקר הפסיכו-אבולוציוני שואב מן המכנה הפילוגנטי ההתנהגותי המשותף, הרחב מאוד, הקיים בין קופי האדם והמין האנושי וכן מהמכנים המשותפים הנמוכים יותר (אבולוציונית), כגון אלו של כלל משפחת היונקים, בעלי החוליות וכו'.
חקר השורשים האבולוציונים של ההתנהגות באדם הוא רחב יריעה כחקר ההתנהגות עצמה ומכסה את כל תחומיה. דוגמה אחת לנושא שנחקר הוא שוני מגדרי באדם.
חקר מקרה: שוני מגדרי באדם.
פסיכולוגים אבולוציוניים מרבים לעסוק בחקר הבדלי מגדר ודפוסי רבייה - נושא הנוגע בשאלה היכן עובר הגבול בין דפוסים מולדים לבין דפוסים נלמדים בהבדלים בין גברים ונשים וכיצד התפתחו הבדלים אלו. חקר הנושא ממוקד סביב עקרון הברירה הזוויגית המוזכר לעיל ובבסיסו ההנחה כי שני הזוויגים התפתחו כך שיצליחו למקסם את העברת הגנים האישיים שלהם הלאה לדורות הבאים.
קיימים ארבעה היבטים מרכזיים הנוגעים להבדלים מגדריים בגידול צאצאים באדם:
גם במערכת מונוגמית ישנו יתרון אבולוציוני ברור, לשני הזוויגים, בקיום יחסי מין עם בני זוג נוספים וכי המונח מונוגמיה בהקשר זה מתייחס למערכת מונוגמית בגידול הצאצאים בלבד.
תתי-תחומי המחקר.
פסיכולוגיה התפתחותית אבולוציונית.
לפי הפסיכולוג פול בלטס, הייתרונות הגלומים בברירה האבולוציונית נמצאים במגמת ירידה ככל שמתבגרים. הברירה הטבעית לא נפטרה מתכונות מזיקות או שאינן אדפטיביות המופיעות בקרב מבוגרים כמו מחלת אלצהיימר. אם המחלה הייתה כזו שהורגת בני 20 ולא בני 70, הברירה הטבעית עשויה הייתה לחסל אותה לפני זמן רב. כך, בהיעדר הסיוע של לחץ אבולוציוני נגד תנאים שאינם אדפטיביים, בן האדם המודרני סובל ממיחושים, כאבים ומחלות זקנה, ובמקביל לירידה ביתרונות של הברירה הטבעית, עולה הצורך באמצעי סיוע טכנולוגיים מודרניים להתמודדות עם גורמים מזיקים אלה.
פסיכולוגיה חברתית אבולוציונית.
בהיות בני האדם יצורים חברתיים למדיי, צצות בעיות אדפטציה רבות המקושרות לתמרון בעולם החברתי (לדוגמה, שמירה על בני ברית, מעמדות חברתיים, קשרים עם אנשים מקבוצות חוץ, תיאום פעילויות חברתיות, קבלת החלטות קולקטיבית). מחקרים בתחום המתפתח של פסיכולוגיה חברתית אבולוציונית, העלו מספר תגליות שבאופן מסורתי משויכות למחקר הסוציולוגי, כולל תפיסה אנושית, קוגניציה חברתית, גישות, אלטרואיזם, רגשות, דינמיקה קבוצתית, מנהיגות, מוטיבציה, דעות קדומות, יחסים תוך-קבוצתיים, והבדלים בין-תרבותיים.
פסיכולוגיה אבנורמלית.
השערות אדפטיציוניסטיות לגבי האטיולוגיה של הפרעות פסיכולוגיות מבוססות לרוב על אנלוגיות בין חוסר תפקוד פיזיולוגי ופסיכולוגי. תאורטיקנים בולטים ופסיכיאטרים אבולוציוניים כולל מייקל טי מקגווייר, אנתוני סטיבנס ורנדולף מ. נס. הם ואחרים, טוענים שהפרעות נפשיות נובעות מההשפעות האינטראקטיביות של תורשה וסביבה, ולעיתים קרובות יש להן סיבות מרובות.
ביקורת.
ביקורות אקדמיות.
ביקורת אקדמית מתמקדת מטבעה בתוקף המחקרים, בשאלה האם פירשו החוקרים את הנתונים בצורה נכונה, האם ההסבר שניתן על ידם הוא ההסבר היחיד האפשרי וכדומה. במחקר הפסיכולוגי ראשית כל מחפשים סיבות קונקרטיות להתנהגות, כמו גורמים הנוגעים לסביבה הרחמית, למידה חברתית, תווך קוגניטיבי ועוד. הסברים אבולוציוניים להתנהגויות אמורים אפוא להיות המוצא האחרון בהסברת התנהגויות, וככלל יהוו הסבר זמני, עד למציאת הסבר קונקרטי יותר, אלא אם קיים קונצנזוס בין החוקרים לכך שלא ייתכן כל הסבר אחר מלבד זה האבולוציוני, כמו במקרה של רפלקסים.
מולד מול נלמד.
המחלוקת בין תורשה לסביבה היא מחלוקת רבת שנים בפסיכולוגיה - האם התנהגותנו מולדת כולה וטבועה בגנים שלנו, כפי שטענו הנייטיביסטים או אולי האדם נולד כלוח חלק והתנהגותו מעוצבת על ידי הסביבה, כפי שטענו האמפיריציסטים?
כיום ישנן ראיות מחקריות רבות לכאן ולכאן והסברה המקובלת היא כי האמת נמצאת באמצע, כך שחלק מהכשרים הם מולדים וחלקם נלמדים.
הביקורת בתחום זה כלפי הפסיכולוגיה האבולוציונית, גורסת כי על פי התחום כמעט כל ההתנהגויות מולדות וטבועות מראש בגנום האנושי ואילו השפעת הסביבה היא מעטה בלבד, זאת בניגוד לדעתן של אסכולות רבות בפסיכולוגיה.
מנגד, טענת העוסקים בתחום היא כי האבולוציה אומנם מכתיבה תכונות מולדות רבות, אך ללא סביבה מתאימה התכונות הללו לא יבואו לידי ביטוי. לטענתם בכך מקומה של הסביבה - במיצוי או אי מיצוי הפוטנציאל להתנהגות מסוימת, בעוד שעצם האפשרות לקיום ההתנהגות טבוע בגנום ואינו תלוי סביבה.
דטרמיניזם.