מלחינים מתקדמים רבים ויתרו בשנות ה-60 על שלל הקישוטים והשכלולים של בתי האופרה בכלל והגרנד אופרה בפרט וביכרו על פניהם אמצעים צנועים יותר, בדרמה ובמוזיקה, במקרים רבים בשילוב יסודות שירה, מחול ופנטומימה, שאפשר להתאימם למגוון רחב של אולמות ובמות. אסתטיקה, כלכלה ופוליטיקה חברו יחדיו לקדם סוגה זו בשנות ה-60 וראשית ה-70 של המאה ה-20. הסוגה יצאה מן האופנה בה במהירות שהופיעה, אך ליצירות הבולטות שנכתבו בתקופה זו, על ידי מלחינים כמו ליגטי, בריו, הנצה, ברטוויסל ודייוויס, שמור מקום ברפרטואר והן ממשיכות להגדיר את הפאראמטרים שלה.
תקדימים היסטוריים רחוקים יותר לתיאטרון המוזיקה אפשר למצוא ב"פיירו הסהרורי" של שנברג, ב"מעשה בחייל" של סטרווינסקי, ב"עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני" מאת וייל ואפילו, אם להרחיק מאוד בשנים, ב"טאנקרדי וקלורינדה" של מונטוורדי, אך בתקופה שלאחר המלחמה חלה עליה ברורה במגמה, שלקיומה היו אחראים במידה מסוימת נסיונותיהם של מספר מלחינים להתמודד עם הדרישות המחמירות של סריאליזם מוחלט וליישב אותן עם שאיפתם לחקור את השילובים החדשים-ישנים של מוזיקה ותנועה, הן כמחאה נגד הראייה המסורתית של האופרה כמייצגת הממסד המוזיקלי השמרני והן, ביתר שאת, כתגובה מעשית על בעיית העלות הגדלה והולכת של הפקות אופרה.
ב-1968 קרא בולז להרס בתי האופרה, משום שראה בהם מייצגי "תרבות מוזיאונית", המהווה איום על המגמה הרדיקלית של מלחינים בני דורו והדורות הבאים. זאת על אף עבודתם של מלחיני אוונגרד כמו נונו ובריו ושובו של צימרמן למסורת האופראית, ש"לולו" של ברג הביאה לקצה. רוב בני דורו של בולז המשיכו לבחון את האפשרויות השונות של האופרה ולא פעם השתמשו בתיאטרון המוזיקה, שבולז הגדיר אותו ב-1992 "אופרה לעניים", כשלב בנסיונותיהם הראשונים בסוגה.
כמונח, שימש תיאטרון המוזיקה להגדרת יצירות שונות באופיין, מאופרות קאמריות, שלביצוען נדרשו טכניקות ווקאליות מסורתיות ומידה רבה של וירטואוזיות, ועד ליצירות כמו Herbstmusik ו-Musik im Bauch של שטוקהאוזן, שתוכנן המוזיקלי הגלוי היה מינימלי, במקרה הטוב. ליגטי כתב יצירות קונצרטיות, שרק לאחר זמן, כאשר עמד על המשמעויות התיאטרליות הצפונות בהן, צירף להן תסריט מרומז. קגל הצמיד את התואר "תיאטרון מוזיקה" גם ליצירות, שנכתבו לכאורה לסוגות מקובלות. יצירתו "תיאטרון ממלכתי" (1967-70), שנכתבה בהזמנת האופרה הממלכתית של המבורג, עושה שימוש בכל המערך של בית האופרה כדי להעמיד בספק הנחות יסוד מקודשות בנושא מסורות ההצגה האופראית, יותר משהיא מרחיבה את טווח האמצעים למיזוג מוזיקה ותנועה.
וין ג'ונס
בוריס אלדור
וויטק
ווֹיטק (בפולנית: Wojtek; 1942 – 2 בדצמבר 1963) היה דוב חום סורי שאומץ בהיותו גור על ידי חייל תותחנים פולני-בריטי במלחמת העולם השנייה וקיבל דרגת טוראי. במהלך הקרב על מונטה קאסינו עזר וויטק בנשיאת תחמושת ובהכנסתה אל התותחים.
רקע.
בשנת 1942 מצא נער מקומי ליד המדאן שבאיראן גור דובים של דוב חום סורי. אמו של הדוב נורתה, והנער מכר את הדוב לחיילי הצבא הפולני בעבור כמה פחיות בשר משומר. החיילים קנו את הדוב בשביל לעודד את רוחה של פליטה צעירה בשם אירנה בוקוביץ' מתלאות המלחמה, אירנה אף נתנה לו את שמו – וויטק. השם "וויטק" הוא שם סלאבי ישן, אם כי הוא עדיין נפוץ בפולין גם היום. השם בנוי משתי מילים: "woj" (קיצור של המילה "wojna" שפירושה מלחמה); ו-"ciech" (הנאה, שמחה, חיוך). לכן לשם יש שתי משמעויות: "הנהנה ממלחמה" או "הלוחם החייכן".
וויטק הפך במהרה לאטרקציה עבור חיילים ואזרחים כאחד. עד גיל שנה ניזון מחלב משומר אותו שתה מבקבוקי וודקה מרוקנים. תוך זמן קצר הפך לקמע הבלתי-רשמי של כל היחידות שהוצבו בסמוך.
וויטק בחיי הצבא.
וויטק גויס רשמית לצבא הפולני, קיבל דרגת טוראי ונמנה עם פלוגת אספקת הארטילריה הפולנית ה-22 של צבא אנדרס. במהלך שירותו הצבאי עבר בעיראק ולאחר מכן דרך סוריה, ארץ ישראל, מצרים, ובדרום איטליה. כשהתבגר אכל פירות, דבש, ריבה וסירופ. הוא זכה לשתות בירה, שהייתה אהובה עליו כמעט כמו דבש. בזמן הפנוי נהנה וויטק גם מעישון סיגריות והיאבקות.
וויטק התגורר עם חיילים אחרים באוהליהם, ובנדידות ממקום למקום הועבר בתוך ארגז עץ באמצעות משאית. הוא למד להצדיע במסדרים ולשאת פגזים. היכולות הפיזיות של הדוב אפשרו לו להעביר פגזים בכמות גדולה עד לסוללות התותחים, אפילו כשהיה תחת אש. במהלך הקרב על מונטה קאסינו סייע וויטק על ידי הובלת תחמושת בכמויות ובמהירויות שלא נראו קודם לכן. ב-18 במאי נכבשה גבעת המנזר על ידי חיילי הקורפוס הפולני השני.
לאות הוקרה על עזרתו, אישר המטה הצבאי לשנות את סמל היחידה לדוב הנושא פגז.
אחרי המלחמה.
עם תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 הועבר וויטק יחד עם יחידתו לסקוטלנד. הוא הפך במהרה לפופולרי בקרב התושבים המקומיים והעיתונות, וזכה לתשומת לב תקשורתית רבה. הוא גם היה אורח קבוע בתוכנית "בלו פיטר" של רשת ה-BBC. לוויטק ניתן צל"ש על שירותו ועל אומץ הלב שהפגין במהלך הקרב על מונטה קאסינו והוא אף הועלה לדרגת רב"ט. בעקבות שחרורו ב-15 בנובמבר 1947, נמסר וויטק לגן חיות בסקוטלנד בו בילה את שארית ימיו. לעיתים ביקרוהו יוצאי צבא פולנים שהעבירו לו בחשאי סיגריות ובקבוקי בירה. וויטק נפטר בגיל 21, במותו שקל כמעט 250 ק"ג ונישא לגובה העולה על 1.8 מטרים.
ב-2011 הופק סרט אודות וויטק הדוב בקופרודוקציה בריטית, פולנית וגרמנית.
הערות שוליים.
4. https://vimeo.com/133230287
ווג'טק
מירוץ 24 השעות של לה מאן
ממלכת פולין (1918-1916)
ג'ף דניאלס
ג'פרי וורן "ג'ף" דניאלס (באנגלית: Jeffrey Warren "Jeff" Daniels; נולד ב-19 בפברואר 1955) הוא שחקן ומחזאי אמריקאי זוכה פרס אמי לשנת 2013 על תפקידו בסדרה "חדר החדשות".
דניאלס מוכר בזכות הופעותיו בסרטים "טיפשים בלי הפסקה", "101 כלבים וגנבים", "פלזנטוויל", "ארכנופוביה" ו"ספיד".
היה מועמד לשלושה פרסי גלובוס הזהב על תפקידיו בסרטים "שושנת קהיר הסגולה", "משהו פראי" ו"חיים בין השורות".
ביוגרפיה.
דניאלס נולד באתנס, ג'ורג'יה שבארצות הברית, הוא גדל בעיר צ'לסי שבמישיגן.
למד תיאטרון ב"אוניברסיטת מרכז מישיגן" ובבית ספר לדרמה שב"תיכון מזרח מישיגן".
דניאלס לא סיים בהצלחה את לימודיו ונשר כדי לנסות את מזלו כשחקן תיאטרון בניו יורק ובניו מקסיקו.
על תרומתו למישיגן הוכנס דניאלס בשנת 2006 להיכל התהילה של המדינה.
בנוסף קיבל דוקטורט של כבוד מ"אוניברסיטת מישיגן".
לדניאלס שלושה ילדים מאשתו קת'לין טראדו שהייתה חברתו בזמן התיכון.
קריירת משחק.
קולנוע.
דניאלס ערך את הופעות הבכורה שפרצו את דרכו בסרטו של מילוש פורמן "רגטיים" ובתפקידו כפלאפ הורטון מרצה הקולג' בדרמה הרומנטית "תנאים של חיבה".
דניאלס קיבל הערכה ושבחים על תפקידיו הקומיים בתחילת דרכו שהתבטאו בשתי מועמדויות לפרס גלובוס הזהב, על הופעותיו בדרמה הקומית של וודי אלן "שושנת קהיר הסגולה" בתור השחקן גיל שאפרד ועל הופעתו בקומדיית הקאלט של ג'ונתן דמי "משהו פראי" בתור הבנקאי צ'ארלס הנגרר אחר לולו קלת הדעת (מלאני גריפית').
שיחק בסרטו ובפעם הראשונה גם לצדו של וודי אלן בסרט "ימי הרדיו".
שיחק את הרופא רוס ג'נינגס בעל הפחד לעכבישים בקומדיית האימה"ארכנופוביה".
ב-1993 שיחק בדרמת המלחמה ההיסטורית "גטיסברג" את קולונל צבא האיחוד ג'ושוע צ'מברלין, אותו גילם דניאלס גם בסרט ההמשך "אלים וגנרלים" שיצא 10 שנים לאחר מכן.
ב-1994 שיחק דניאלס בשני שוברי קופות, הקומדיה הגסה "טיפשים בלי הפסקה" את הארי דאן חברו ושותפו של לויד כריסמס (ג'ים קארי) במסעם לאספן ומותחן הפעולה "ספיד" בתפקיד הבלש הארי טמפל השותף של המומחה לחבלה ג'ק טרבן (קיאנו ריבס) .
ב-1996 שיחק דניאלס בקומדיית הילדים "101 כלבים וגנבים" בתור מתכנת משחקי הווידאו רוג'ר דירלי בעל הכלב הדלמטי.
ב-1998 שיחק את ביל ג'ונסון בעל חנות הסודה בפנטזיה הקומית "פלזנטוויל".
ב-2002 הופיע לצידו ובסרטו של קלינט איסטווד "רצח מתקתק".
ב-2003 שיחק את לואיס ווייטרס חברו לחיים של ריצ'רד בראון (אד האריס) הגוסס מאיידס בסרט "השעות".
ב-2005 הועמד דניאלס בפעם השלישית בקריירה שלו לפרס גלובוס הזהב לשחקן בתפקיד קומי/מוזיקלי על תפקידו בתור הסופר ברנרד ברקמן המקנא בהצלחתה הספרותית של אשתו ג'ואן (לורה ליני), מה שמוביל לגירושין בדרמה הקומית "חיים בין השורות".
גילם את המוציא לאור סיג מיקלסון בדרמת העיתונות של ג'ורג' קלוני "לילה טוב ובהצלחה".
ב-2006 שיחק דניאלס בקומדיה "משפחה על גלגלים" וב-2007 בסרט הפשע "המשקיף" את לואיס שותפו העיוור לחדר של כריס פארט (ג'וזף גורדון לוויט).
ב-2008 הופיע במותחן הריגול "הבוגד" בתור קבלן המודיעין קארטר המפעיל את הטרוריסט סמיר הורן (דון צ'ידל) וב-2009 בקומדיה של סם מנדס "לצאת לדרך" בתור ג'רי אביו של הדמות הראשית בסרט בארט פארלנדר.
תיאטרון.
דניאלס החל את דרכו בתיאטרון במופעי אוף ברודוויי.
בברודוויי התפרסם לראשונה בזכות הופעתו במחזה "ווילון סקוויה".
זכה בפרס אובי על תפקידו בעיבוד הבימתי לרומן המלחמה "ג'וני שב משדה הקרב".
לאחר היעדרות של כ-20 שנים חזר דניאלס לבימות התיאטרון ב-2009 וזכה במועמדות לפרס הטוני על תפקידו בהצגה "אלוהי הטבח".
טלוויזיה.
דניאלס מגלם את דמותו של ויל מק'אבוי, מגיש חדשות, הדמות הראשית בסדרת הטלוויזיה "חדר החדשות" של אהרן סורקין, שעלתה ב-2012 בערוץ HBO.