ב-10 ביוני 2010, הפכה מבט למהדורת החדשות הראשונה בישראל ששודרה בפורמט ה-HD, כחלק מפתיחת תחרות המונדיאל באותו ערב. המהדורה שנקראה "מבט למונדיאל" צולמה באולפן חדש בהגשתו של ינון מגל. מאז אותו שידור, משודרות 2 מהדורות מבט: אחת באולפן אירוח (ל-HD) והשנייה מהאולפן הרגיל.
ב-6 במאי 2012, עברה שעת השידור של מבט ל-19:52 כחלק מתפיסת השידור החדשה של רשות השידור והרצון להאריך את הפריים טים ולהתחרות מול המהדורות של הערוצים המסחריים. ב-12 ביוני 2012 התפטר מגיש המהדורה ינון מגל מתפקידו; ביום זה הוגשה המהדורה האחרונה בהנחייתו. באותה עת הייתה מרב מילר בחופשת לידה. לאחר מכן הגישו את המהדורה לסירוגין עודד שחר, יעקב אחימאיר, אמיר בר שלום, מיכל רבינוביץ', אמיר איבגי ותמר אלמוג. כשמילר שבה מחופשת הלידה החלה להגיש את המהדורה יחד עם אמיר איבגי.
ב-20 בינואר 2013 עברה חטיבת החדשות לפורמט שידור ברזולוציית HD מלאה באפיק 511 בכבלים ובלוויין. מ-21 באוגוסט 2014 משודרת מבט מהשעה 19:58 ונמשכת כשעה (ולא כחצי שעה, כפי שהיה עד אז).
החל מאוגוסט 2014 ערך את "מבט", באופן בלעדי, אלון מזר. כניסתו לתפקיד לוותה בביקורת מצד קודמו, אבי מוסקל.
מ-5 בינואר 2015 עד 15 בנובמבר 2016 הגיש יעקב אילון את מבט. לאחר עזיבתו נבחרה מיכל רבינוביץ' למגישת התוכנית, כשאמיר בר שלום מחליף אותה פעם בשבוע.
החל מ-15 במרץ 2015 החלה מבט להיות משודרת מאולפן חדשות HD שהושק בשבוע בחירות 2015. האולפן משלב טכנולוגיות מתקדמות של גרפיקה, תצוגה ואינטגרציה. עם השקת האולפן שונו גם הפתיחים הגרפיים והאותות המוזיקליים של רוב משדרי חטיבת החדשות.
ב-9 במאי 2017 שודרה מהדורת מבט האחרונה, לקראת סגירתה של רשות השידור בשבוע שלאחר מכן. אופיו של השידור האחרון, אותו הגישה מיכל רבינוביץ', היה שונה מיתר מהדורות התוכנית והוא לווה בדברי פרידה של אנשי העיתונות הרבים שנטלו בו חלק ובסיומו עובדי התחנה שרו את "התקווה".
התוכנית "מבט לאחור" המשודרת בכאן 11 מאז דצמבר 2017 משתמשת בקטעי ארכיון היסטוריים מתוך מהדורות "מבט לחדשות" ותוכניות אקטואליה נוספות של הערוץ הראשון, ושמה של תוכנית זו מזכיר בתוכו את שמה של מהדורת "מבט".
היחידה לתקשוב ולטכנולוגיות המידע
אאוגניה
אולימפיק מרסיי
אולימפיק דה מרסיי (צרפתית: Olympique de Marseille, מבוטא "אולמפיק") היא קבוצת כדורגל מהעיר מרסיי שמשחקת בליגת העל הצרפתית בכדורגל.
היסטוריה.
הקבוצה נוסדה ב-1899 וזכתה ב-9 אליפויות צרפת וב-10 גביעים. הקבוצה הגיעה לגמר הגביע הצרפתי שמונה פעמים נוספות. הקבוצה הגיעה לשיאה בתחילת שנות התשעים כאשר זכתה בחמש אליפויות רצופות והוסיפה זכייה בליגת האלופות ב-1993, לאחר ניצחון על מילאן בגמר. שנה לאחר הזכייה, בשנת 1994, אולצה הקבוצה לרדת לליגה השנייה בשל פרשת שחיתות, וכן נשללה ממנה האליפות שבה זכתה בליגה.
ב-1996, בעזרתו של בעל חברת אדידס לשעבר, רוברט לואיס-דרייפוס, המועדון עשה את דרכו חזרה לצמרת הליגה הראשונה. מאז העפילה הקבוצה לגמר גביע אופ"א בשנים 1999 ו-2004 והשיבה לעצמה את תואר האליפות בעונת 2009–2010. בעונת 2017/2018 בליגה האירופית העפילה מרסיי עד למשחק הגמר, אך הובסה בו 0–3 על ידי אתלטיקו מדריד.
הקבוצה ממלאת כמעט בכל משחק את אצטדיונה הביתי, סטאד ולודרום, שמכיל 67,394 מקומות. המוטו של הקבוצה הוא "דרואה-או-בו" (Droit Au But), שפירושו "ישר אל השער".
סגל הקבוצה.
(קפטן שני)
(בהשאלה מארסנל)
(בהשאלה מסלטה ויגו)
(בהשאלה ממנצ'סטר יונייטד)
נח&quot;ל נמרוד
נמרוד (פירושונים)
סולידריות
עין זיוון
עין זיוון (עֵין זִיוָן) הוא קיבוץ של התק"ם הנמצא בצפון רמת הגולן.
הקיבוץ נקרא על שמו של כפר צ'רקסי סמוך, הקרוי על שם עשב הזון. הקיבוץ נמצא דרומית להר אביטל, בגובה של 960 מטרים מעל פני הים, כ־2 ק"מ מערבית לקוניטרה. אנשי הקיבוץ סירבו להצעה לשנות את שם הקיבוץ ולקראו על שם לוי אשכול.
הכפר הצ'רקסי.
עין זיוון היה אחד משנים עשר כפרים של ההתיישבות הצ'רקסית ברמת הגולן. בשנת 1967 התגוררו במקום כ־100 משפחות שהתפרנסו מגידול בקר ופלחה. לאחר מלחמת ששת הימים נותרו התושבים במקום, אולם בגלל חששות מפני העתיד במקרה שצה"ל יעזוב את רמת הגולן הם עזבו את הכפר כמו שאר תושבי ההתיישבות הצ'רקסית ברמת הגולן ועברו לסוריה.
הקיבוץ.
הגרעין הראשון של הקיבוץ שהיה מורכב מבני קיבוצים וכן מתנדבים מחו"ל התיישב ב־23 בינואר 1968 בבתיו הנטושים של הכפר הצ'רקסי. תחילה שימשה הבאר במקום את המתיישבים, אולם בסוף הקיץ היא יבשה ומים הובאו לקיבוץ בכבאית עד להשלמת הנחת צינור מים על ידי מקורות שהוביל מים מברכת רם. לאחר שלוש שנים הוכרז הקיבוץ על ידי התנועה הקיבוצית כיישוב קבע.
כלכלת היישוב מתבססת על מטעי תפוחים ודובדבנים וזנים נשירים נוספים כגון נקטרינות ואפרסקים. בנוסף לכך יש לקיבוץ כרמי ענבים ליין, ושותפויות כלכליות ביקבי רמת הגולן, מחלבות רמת הגולן, עוף הגליל ועוד. ביישוב פעל בעבר מפעל הנעליים "זיוונית" וקודם לכן התקיים בו מפעל "סנדלי דפנה" שהיה שלוחה של מפעל הנעליים בדפנה, עשה עבורו עבודות גימור וייצר מוצרי הנעלה מפלסטיק. בעקבות קשיים כלכליים נסגר מפעל זיוונית ופעילותו הועברה למפעל האם בדפנה.
סמוך לקיבוץ נמצא מעבר הגבול היחיד בין ישראל לסוריה: מעבר קוניטרה. מול הכניסה לקיבוץ נמצא אתר הנצחה לגדס"ר 134.
הקיבוץ מסווג כיום כקיבוץ מתחדש, והוא פותח את שעריו להרחבה קהילתית למשפחות צעירות.
ביישוב מתקיימת מערכת חינוך בלתי פורמלי לכיתות א'-י"ב, ופעוטון.
סכר הובר
סכר הובר (באנגלית: Hoover Dam) הוא סכר קשת-כבידה מבטון מזוין שהוקם בקניון השחור של נהר הקולורדו, בגבול בין מדינות נבדה ואריזונה בארצות הברית. הסכר נבנה בשנים 1931–1936, במהלך השפל הגדול, ונחנך ב־30 בספטמבר 1935, על ידי פרנקלין דלאנו רוזוולט, הנשיא ה־32 של ארצות הברית. בנייתו היא תוצאה של מאמץ כלכלי כביר בהשתתפות אלפי עובדים, שגבה גם את מותם של למעלה ממאה נפשות. שמו המקורי משנת 1933 היה סכר בולדר והוא שונה, על ידי הקונגרס האמריקאי ב־30 באפריל 1947, באופן רשמי לסכר הובר, על־שם הרברט הובר, הנשיא ה־31 של ארצות הברית.
משנת 1900 לערך, זוהו הקניון השחור של הקולורדו וקניון בולדר הסמוך כאתרים פוטנציאליים להקמת סכר שיביא לשליטה בהצפות שפקדו את האזור, אספקת מי השקיה והפקת כוח הידרואלקטרי. הקונגרס האמריקאי אישר את הפרויקט בשנת 1928. ההצעה הזוכה לבניית הסכר הוגשה על ידי קונסורציום "שש חברות בע"מ" (.Six Companies, Inc), שהחל במלאכת הבנייה בתחילת 1931. מבנה כה גדול מבטון מזוין לא נבנה מעולם וחלק מהטכניקות יושמו ללא הוכחה מוקדמת. מזג האוויר הצחיח ומחסור במתקנים בסמוך לאתר הוסיפו גם הם על הקשיים הרבים ממילא. עם זאת, הקונסורציום מסר את הסכר לידי הממשלה הפדרלית ב־1 במרץ 1936, ובכך הקדים ביותר משנתיים את לוח הזמנים המתוכנן.
סכר הובר יצר את אגם מיד, מאגר המים הגדול ביותר בארצות הברית (בתכולתו המרבית). הסכר ממוקם בסמוך ל בנבדה, עיירה שנבנתה במקור לעובדים בפרויקט הבנייה של הסכר, כ־48 ק"מ דרומית־מזרחית ללאס וגאס בנבדה. הגנרטורים של הסכר מספקים חשמל לשירותים ציבוריים ופרטיים בנבדה, אריזונה וקליפורניה. סכר הובר הוא מוקד תיירותי מרכזי ומסיירים בו כמיליון איש מדי שנה. כביש 93 העמוס בתנועה, עבר לאורך ראש הסכר עד אוקטובר 2010, אז נפתח כביש עוקף סכר הובר.
הסכר נחשב לאחד הפלאים ההנדסיים המודרניים של אמריקה ולשיא בבנייה הנדסית. הסכר נפתח רשמית ב־7 בספטמבר 1936.
רקע.
החיפוש אחר משאבים.
כאשר ארצות הברית החלה בפיתוח השטחים בדרום-מערבה, נהר הקולורדו נתפס כמקור פוטנציאלי למי השקיה. ניסיון מוקדם להטות את הנהר למטרות השקיה התרחש בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19, כאשר ספסר הקרקעות, ויליאם ביטי, בנה את תעלת אלאמו מעט צפונית לגבול מקסיקו. התעלה נכנסה לתוך שטח מקסיקו לפני הגיעה לאזור השומם, שביטי כינה "עמק אימפריאל". אף על פי שהמים בתעלה האימפריאלית אפשרו להרחיב את ההתיישבות בעמק, התעלה התבררה כיקרה לתפעול. לאחר פריצה קטסטרופלית שגרמה לנהר הקולורדו למלא את ימת סלטון, חברת הרכבות, סאות'רן פסיפיק, הוציאה 3 מיליון דולר בשנים 1906–1907 כדי לייצב את נתיב המים, סכום שקיוותה שיוחזר על ידי הממשלה הפדרלית. ייצוב נתיב המים התברר כבלתי משתלם עקב סכסוכים מתמשכים עם בעלי קרקעות בצד המקסיקני של הגבול.
עם השיפור בטכנולוגיות לשינע זרם חשמלי, עלה ערכו של נהר הקולורדו התחתון בשל הפוטנציאל שלו לייצור כוח הידרואלקטרי. בשנת 1902, חברת החשמל של לוס אנג'לס סקרה את הנהר בשאיפה לבנות סכר בגובה 12 מטרים, שיכול להפיק 10,000 כוחות סוס (7,500 קילוואט). אולם המגבלה הטכנולוגית בתקופה זו איפשרה העברת חשמל למרחק של עד כ-130 קילומטרים, ובמרחק זה היו מעט לקוחות פוטנציאליים, רובם מכרות. עקב חוסר כדאיות כלכלית בהקמה ותפעול סכר באזור, חברת החשמל של לוס אנג'לס אפשרה לזכויותיה בסביבת הנהר לפקוע, כולל הזכות בשטח בו הוקם בהמשך סכר הובר.