ת'ורמונד נישא לאשתו השנייה, ננסי ג'אניס מור (ילידת 1946) ב-22 בדצמבר 1968. הוא היה בן שישים ושש והיא הייתה בת עשרים ושתיים. היא זכתה בתחרות מיס קרוליינה הדרומית ב-1965. כעבור שנתיים שכר אותה לעבור במשרדו בסנאט. הם נפרדו ב-1991 ולא התגרשו.
בגיל שישים ושמונה ב-1971, נולד ילדו הראשון מננסי, שהייתה בת עשרים וחמש. ילדיו הם ננסי מור ת'ורמונד (1971–1993) שנהרגה בידי נהג שיכור, ג'יימס הבן (יליד 1972) שהפך לתובע מחוזי בקרוליינה הדרומית, ג'וליה גרטרוד (ילידת 1974) שעובדת עבור הצלב האדום והייתה אם נכדו הראשון, ופול ת'ורמונד (יליד 1976) שנבחר לסנאט של קרוליינה הדרומית.
בתו הראשונה.
חצי שנה לאחר מותו, חשפה אישה בשם אסי וושינגטון ויליאמס שהיא הייתה בתו. היא הייתה שחורה, נשואה עם ילדים. היא הייתה מורה בגמלאות שנולדה ב-12 באוקטובר 1925, לעוזרת המשפחתית של משפחת ת'ורמונד, אז בת שש עשרה. ת'ורמונד לא הכיר בבתו במהלך חייו אולם שילם עבור לימודיה והעניק לה קצבה. בריאיון טענה שלא גילתה שהייתה בתו במהלך חייו כדי לא לפגוע באף אחד מהם.
משפחת ת'ורמונד הכירה בה, ושמה התווסף לאנדרטה לזכרו של ת'ורמונד. רבים בקרוליינה הדרומית חשדו בכך שהייתה בתו, שכן היא הייתה מקורבת למשפחה ואליו.
וושינגטון ויליאמס רצתה להצטרף לקבוצת בנות יוצאי הקונפדרציה, מעמד שהיה אפשרי עבורה עקב מוצאו של אביה. היא מתה ב-4 בפברואר 2013.
מותו.
ת'ורמונד מת בשנתו ב-26 ביוני 2003 בשעה 9:45 בערב מאי ספיקת לב בבית החולים.
מעיין צבי
מַעְיַן-צְבִי הוא קיבוץ במישור החוף ליד זכרון יעקב השייך למועצה אזורית חוף הכרמל.
היסטוריה.
היישוב הוקם ב-30 באוגוסט 1938 כיישוב חומה ומגדל שהוקם על ידי חברי המכבי הצעיר שעלו בשנת 1935 מגרמניה. בתחילת דרכם עברו הכשרה בדגניה א', ב-1936 עברו חברי הגרעין באופן זמני לאזור כפר ביל"ו הם עבדו שם כ"פלוגת עבודה". חלקם התגייסו למשטרת המנדט כגאפירים. היישוב הוקם בתחילתו בצומת כביש 4 עם הכביש המוליך לתחנת הרכבת של זכרון יעקב, בקרבת האזור בו היו שאריות ביצות כבארה כישוב חומה ומגדל. בשנת 1942 עברו למקום הנוכחי בגלל מחלת הקדחת שנבעה מקרבתם לביצות.
הקיבוץ הוקם על אדמות בבעלות חברת פיק"א. הקיבוץ קיבל מפיק"א את פרדס "נזלה" לעיבוד ואת האזור המשקי הצמוד שכלל בית אריזה, בית קירור ושלוש בארות. בתחילה נקרא הקיבוץ "מעין", על שם מעין הנמצא באזור בנימינה, ליד מבצר שוני. בשנת 1945 הוסף לשמו "צבי" על שמו של צבי הנרי פרנק שהיה מראשי פיק"א בישראל, תמורת הסדרת חובות.
בשנים הראשונות יזם הקיבוץ את גידול הבננות באזור החוף, גידול דגים בבריכות דגים, והקמת מוסך גדול לתיקון משאיות דיזל.
בשנת 1952 בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד הצטרפו לקיבוץ חלק מחברי קיבוץ שדות ים.
חברי הקיבוץ התפרנסו ממפעל אופטיקה לייצור עדשות למשקפיים "סקופוס", בריכות דגים, גידולי שדה, מטעי בננות, אבוקדו, לולים לגידול תרנגולי הודו, מוסך וגני ילדים שמשמשים גם את אוכלוסיית האזור. הקיבוץ מחזיק בבעלות של א.ב מתכננים, אחת מחברות התכנון הגדולות בישראל. משנת 2014 התחילה לפעול תנועת הנוער בני המושבים בקיבוץ.
מאחר שמרבית המייסדים עלו מגרמניה הם קיבלו רנטות ופיצויים, שכולן הועברו תמיד לקיבוץ, עד למועד ההפרטה.
מעין צבי נחשב לקיבוץ "מתחדש" . מערכות החיים הופרטו וגם הוחלט על שיוך דירות.
בית הטבע ע"ש שמעון אנגרס.
בעבר היה בקיבוץ בית הטבע ע"ש שמעון אנגרס שהוא מוזיאון הכולל אוסף פוחלצי ציפורים, זוחלים ויונקים מאזור הכרמל, וכן ממצאים ארכאולוגיים מאתרים בכרמל בעיקר מערת כבארה ונחל אורן. המוזיאון הוקם לאחר מותו של חבר הקיבוץ שמעון אנגרס בשנת 1958, ואוסף המוזיאון מבוסס על האוסף של שמעון אנגרס שהגה את הקמת המוזיאון. חלק מאוסף בית הטבע מוצג במדעטק - המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל בתצוגה הנקראת "בין כרמל לים".
כפר גליקסון
כְּפַר גְּלִיקְסוֹן הוא קיבוץ במישור החוף ליד המושבה פרדס חנה-כרכור וליד בנימינה השייך למועצה אזורית מנשה.
הקיבוץ עלה על אדמת פיק"א ליד כפר קרע, בערב חג השבועות, מאי 1939, כיישוב חומה ומגדל. נקודת ההתארגנות לעלייה היתה בקיבוץ משמרות. מקימי היישוב היו חברי גרעין "למקור" של הנוער הציוני, שעלו מטרנסילבניה, עברו הכשרה בדגניה א' ומאמצע 1935 ישבו בהרצליה. בינואר 1939 סבל הקיבוץ בהרצליה מדליקה שכלתה את המטבח, חדר האוכל, מכשיר הרדיו ו-950 ספרים בספריית הקיבוץ.
בשנת 1940 נקבע שהיישוב ייקרא על שם ד"ר משה יוסף גליקסון שנפטר ביום העלייה על הקרקע של היישוב. גליקסון עמד בראש תנועת הנוער הנוער הציוני והיה עורך עיתון הארץ במשך 15 שנה.
בשנת 1944 הונחה אבן הפינה לנקודת הקבע של הקיבוץ.
בעשור הראשון של המדינה לא צלחה דרכו של הקיבוץ והוא שקע בחובות.
כיום מתגוררים בכפר גליקסון כ-300 תושבים. הקיבוץ מתפרנס, בין היתר, מחקלאות: רפת "גל-ים", גידולי שדה, ותעשייה: מפעל אומגה לייצור חומרי יצירה, מעונות יום לילדים, בריכת שחייה למנויים ועוד.
סקיריאנים (שבט גרמאני)
שדה יצחק
שְׂדֵה יִצְחָק הוא מושב במזרח השרון, דרומית-מזרחית לחדרה השייך למועצה אזורית מנשה.
המושב הוקם בשנת 1952 על ידי עולים מפולין, פרס ותימן על אדמות שלפני-כן ישב עליהם קיבוץ להבות חביבה ששינה את מיקומו ועבר כ-3 ק"מ מזרחה.
שמו של המושב ניתן לו על שמו של יצחק שדה, שהיה מייסד הפלמ"ח ומפקדו הראשון.
כפר סאלד
כפר סאלד הוא קיבוץ באצבע הגליל, על מורדות הגולן בשולי עמק החולה, 7 ק"מ ממזרח לקריית שמונה, בתחום המועצה האזורית הגליל העליון.
הקיבוץ נקרא על שם הנרייטה סאלד, "אם עליית הנוער". השם "סָאלד" (נהגה: סֹלְד) הוא על פי הכתיב שהיה מקובל בעת הקמתו, בהתאם להגייה האשכנזית.
היסטוריה.
מייסדי הקיבוץ היו עולים מהונגריה, מגרמניה ומטרנסילבניה, שהתיישבו בשנת 1934 בחצרות איכרים בגדרה. בשנת 1935 עברו למחנה שמוקם כקילומטר וחצי מדרום למושבה, המקום כונה בפי מייסדיו "שער הנגב". בתאריך 15 באוגוסט 1937 הועלה היישוב על הקרקע על ידי חברי הגרעין המיישב, במסגרת יישובי חומה ומגדל, בנקודה שבה הוקם מאוחר יותר קיבוץ חפץ חיים ונקרא "כפר סאלד". אולם בשל קשיים בהספקת מים ליישוב, ננטשה הנקודה וחבריה שבו למחנה "שער הנגב" שמדרום לגדרה.
במשך שנים אחדות התלבטו חברי הקיבוץ בין הצעות שונות למיקום יישוב הקבע שלהם, בהן, בין השאר אדמות הוּג' (לימים קיבוץ דורות) ונקודות אחרות בדרום. בראשית שנות ה-40 הובטחו להם אדמות נעמה שבעמק החולה, אולם בעקבות לחצים מצד הנהגת תנועת נצ"ח על מזכירות הקיבוץ המאוחד, ניתנו הקרקעות ל"קיבוץ האנגלו-בלטי" של תנועה זו, לימים כפר בלום. לבסוף, בתאריך 13 בנובמבר 1942, עלו על הקרקע בנקודת הקבע בגליל, בשולי המורדות המערביים של רמת הגולן, במרחק כ-300 מטרים בלבד מגבול סוריה. הקרקעות שנמסרו לקיבוץ היו משובצות אבני בזלת, ובמשך עשרות שנים עסקו החברים בסיקול האבנים מהשדות, כשכל חריש העלה אבנים חדשות אל פני השטח.
בתאריך 9 בינואר 1948 הותקף הקיבוץ מכיוון הגולן בידי כוח ערבי גדול, במה שנחשב להתקפה הערבית הגדולה הראשונה על יישוב מבודד במלחמת העצמאות, והראשונה שבאה מעבר לגבול. הצבא הבריטי הוזעק למקום וסייע בהדיפת ההתקפה. בקרב נהרגו חבר הקיבוץ איש "ההגנה", ועשרים וארבעה לוחמים ערבים. היו גרסאות שונות בקשר לזהות התוקפים. משה דיין שנשלח לגליל לבירור העניין טען שזו הייתה פעולה צבאית סורית שאליה נלוו גם תושבי המקום. דו"ח בריטי ציין שההתקפה בוצעה על ידי הבדווים מרמת הגולן, אנשיו של האמיר פאעור, בתגובה למות שניים מאנשיו בפשיטה של הפלמ"ח על הכפר אל-חיסאס (בערבית: الخصاص). על פי ההיסטוריון אברהם סלע הפשיטה בוצעה על ידי הבדווים אולם תואמה עם משרד ההגנה הסורי ונועדה לשמש הסחה לכניסת גדוד "ירמוכ השני" של צבא ההצלה לארץ ישראל. זמן מה לאחר המתקפה פונו ילדי הקיבוץ לעין חרוד, שם שהו במשך כמה חודשים.
בשנת 1952 עבר הקיבוץ משבר, כאשר במהלך הפילוג בקיבוץ המאוחד עזבו אותו כמחצית מחבריו, שמרביתם עברו לגבעת חיים איחוד. בעקבות זאת החל הקיבוץ לקלוט גרעינים של עולי אמריקה הדרומית, במיוחד מברזיל, מארגנטינה ומצ'ילה.
בימים הראשונים של מלחמת ששת הימים, טרם פעל צה"ל כנגד הצבא הסורי, הפגיזו הסורים קשות את יישובי עמק החולה. למעלה מ-300 פגזים התפוצצו בשטחו וגרמו נזק למבנים רבים.
בעבר היה לקיבוץ רפת חלב שחוסלה בתחילת שנות ה-70.
אתרים.
על מדרגת הגולן מעל כפר סאלד מתנשא גל סלעי בזלת גדול המכונה "צוק זָקֶף". במורדות ההר מדרום לקיבוץ נובעים מעיינות אחדים, בהם עין זרזיר (בערבית: עין זאע'ה), עין שמיר (בערבית: עין תַנוּרָה) ועוד. מי המעיינות מוזרמים בחלקם לקיבוץ ומשמשים את רשת המים שלו, וחלקם נאגר בבריכת אגירה בשולי הקיבוץ לצורכי השקיית השטחים החקלאיים. בריכת האגירה שימשה בעבר גם לשחייה, עד להקמת בריכת שחייה בקיבוץ ב-1961. בעמק, לרגלי תל קליל שממערב לקיבוץ, נובע עין קליל, שמימיו חמים יחסית (כ-22 מעלות צלזיוס), ולכן כונה בערבית "עין אל-סח'נה" (המעיין החם). מימיו זרמו בעבר לנחל קליל, וכיום נקווים לאגם קטן שנחפר באפיק הנחל, ומשם זורמים במערכת תעלות הניקוז של העמק. מעיין נוסף בטמפרטורה דומה בקע משכבת סלע בעת חציבת יסודות לשכונה חדשה בקיבוץ בראשית שנות ה-70, ומימיו מוזרמים לאגם מלאכותי נוסף במערבו של הקיבוץ.