כעבור שנתיים מעלייתו המחודשת החלה פעילותו להתמקד בפיתוח הספורט. במשך 15 שנים עבד אלוף כמורה לחינוך גופני בגימנסיה הרצליה ובבית המדרש למורים העברי בירושלים. בשנת 1925 נשלח להשתלמות מקצועית בדנמרק, ובשובו מונה לשמש כמעמל הראשי של מכבי תל אביב ולאחר מכן במכבי ירושלים. אלוף נבחר לחבר ההנהגה הארצית של מכבי והופקד על ארגון תחרויות המכביה הראשונות בארץ (בשנים 1932, 1935, 1950 ו-1953). מטעם מכבי ארץ ישראל הוא נשלח בשנים אלו כמשקיף לאולימפיאדת פריז (1924) ואולימפיאדת לונדון והיה נציגו הרשמי של היישוב היהודי באירועי ספורט ונוער בינלאומיים, בהם כינוס הנוער הדמוקרטי בפראג (1947). משנת 1938 כיהן אלוף כמפקח (יותר מאוחר נקרא מפקח ראשי) על החינוך הגופני בבתי הספר. במקביל לעיסוקיו אלו הוא נמנה עם מייסדי התאחדות הספורט, הוועד האולימפי הארצישראלי וארגון מורי החינוך הגופני. כמו כן, הוא נמנה עם חברי הוועדה למונחי החינוך הגופני של האקדמיה ללשון העברית.
פעילותו כמפקח ראשי על החינוך הגופני נמשכה משנת 1938, מטעם הוועד הלאומי, ועד לשנת 1954, במסגרת משרד החינוך והתרבות. לאחר מכן הוא מונה לעמוד בראש המחלקה להכשרה גופנית של המשרד.
אלוף זכה בהוקרה על פועלו: נבחר לחבר כבוד של מכבי תל אביב, חבר חבר הנאמנים של מכון וינגייט, חתן פרס דב הוז לספורט מטעם עיריית תל אביב (1951) (עבור ספרו "מונחי ההתעמלות") וחתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה בתרבות הגוף (תשל"ד).
אלוף היה אב לבן יחיד, ארי אלוף (1927–2000), שהיה טייס, מנהל ב"אל על" וראש מחלקת המבצעים של מִנהל התעופה האזרחית
אלוף התגורר ברמת גן.
התאלמן מאשתו בדצמבר 1970. על שמה הוא ייסד מלגה לתלמידי מכון וינגייט. נפטר בי"ג באב ה'תש"ם (1980), בגיל 80. נקבר בבית העלמין קריית שאול. הותיר את בנו, כלתו ונכדיו.
מילא אהל
מילא אהל (24 במרץ 1925 – 24 באפריל 2005) היה סופר, אנתרופולוג, וארכאולוג ישראלי שהתמחה בחקר הפרהיסטוריה.
חייו.
מילא אהל נולד בשם ירחמיאל נאמיוט בווילנא, שבליטא. בשנת 1935 עלה עם הוריו, ציונים-סוציאליסטים נלהבים, לארץ ישראל. הוא גדל בכפר סבא ובתום לימודיו התגייס למשטרת היישובים העבריים והדריך בגדנ"ע, שפעל אז, בשלטון המנדט הבריטי, במחתרת. במלחמת העולם השנייה שירת בצי הבריטי בתפקיד אלחוטאי ואחרי קום המדינה היה מן האלחוטאים הראשונים בחיל הים. בשנים 1946 עד 1950 חי בקיבוץ הסוללים, שם התחתן עם תמר דודזון.
בשנת 1953 החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוג לספרות עברית ובהמשך בחוג לארכאולוגיה. במשך השנים כתב לפרנסתו סיפורי ילדים בעיתונים דבר לילדים ובעל המשמר וכן עבד במשרד העבודה בימיה של גולדה מאיר, לימד בבית ספר ושימש כתב ספורט בקול ישראל.
בשנת 1962 עבר לגור בראשון לציון, שם עבד כאיש יחסי ציבור של חברת מקורות, בתקופת הקמתו של המוביל הארצי. תקופה מסוימת התגורר בקיבוץ גשר שבעמק הירדן ובשנת 1973 יצא ללימודי דוקטורט באנתרופולוגיה בתחום הארכאולוגיה הפרהיסטורית באוניברסיטת שיקגו. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בתרבות הקלאקטונית של התקופה הפלאוליתית התחתונה בבריטניה. הוא ביצע מחקר בתר-דוקטורט באוניברסיטת סינסינטי. משנת 1978 היה בסגל ההוראה של אוניברסיטת חיפה, בחוגים לאנתרופולוגיה וסוציולוגיה ובחוג ללימודי ארץ ישראל, שם לימד אנתרופולוגיה וארכאולוגיה פרהיסטורית. אהל חקר אתרים ומאספים של כלי אבן מסותתים מן התרבות האשלית, בעיקר ברמת יראון בגליל העליון, ופרסם מאמרים בכתבי עת מובילים בנושאים אלה. בשנות השבתון שלו עסק בחקר אבוריג'ינים באוסטרליה ובחקר שימפנזים מסוג בונובו בגן החיות בסן דייגו, קליפורניה.
מילא אהל כתב 16 ספרים ותרגם את ספרה של האנתרופולוגית מרגרט מיד, "מין ומזג בשלוש חברות פרימיטיביות".
ארכיונו נשמר בארכיון גנזים - אגודת הסופרים, תל אביב.
יעד סופי (זיכיון)
יעד סופי (באנגלית: Final Destination) הוא זיכיון מדיה המבוסס על סרט אימה אמריקאי שהופק בשנת 2000 באותו השם. הסרט בוים על ידי ג'יימס וונג על פי תסריט מאת ג'פרי רדיק. הסרט יצא בישראל ב-14 בדצמבר 2000. הצלחתו היחסית של הסרט הובילה לארבעה סרטי המשך. הסרט הופק בתקציב של 23 מיליון דולר, והרוויח כ־112 מיליון דולר.
הסרט עוסק בהשפעת הגורל על חיינו ויכולתו של האדם לבצע פעולות אשר ישנו את מהלך חייו. הסרט גורס בעיקר כי חיינו הם דטרמיניסטים, ועל אף שניתן לפעמים, כבתאונה, לשנות דבר מה - המצב יחזור לתיקונו עד מהרה.
עלילה.
עלילת הסרט הראשון.
הסרט עוקב אחר אלכס בראונינג שאמור לצאת לסיור בית ספרי בפריז. בעודו מחכה לעלייה למטוס הוא חווה סדרת אירועים אשר כמו רומזת כי הטיסה תסתיים במוות או שהמטוס יתרסק. לבסוף הוא רואה חיזיון בו זמן קצר לאחר העלייה למטוס, זה מתפוצץ והוא וחבריו מתים. כאשר החיזיון מתחיל להתגשם לנגד עיניו מקים בראונינג מהומה במטוס הממתין להמראה ומצליח לצאת ממנו, תוך כדי "גרירת" חלק מהנוסעים האחרים. אלו בתחילה רוגזים עליו, אך עד מהרה המטוס, אשר המריא בלעדיהם, מתפוצץ.
הסרט ממשיך לעקוב אחר חבורת ניצולי הטיסה ודרך התמודדותם עם הצלתם. חלקם מאשימים את אלכס, אחרים את עצמם ואחרים מתחילים לתהות במופלא מהם. כאשר ניצולים אלו מתחילים למות בזה אחר זה בתאונות שונות, אלכס וחבריו מתחילים לחשוד כי יד הגורל מנסה לתקן את אשר קרה - כלומר, הם היו אמורים למות ומשניצלו - תאונות בלתי סבירות מנסות לתקן את אשר נגרם. אלכס אף מגבש תאוריה, לפיה סדר הישיבה במטוס, אשר הייתה אמורה להיות סדר המוות של הנערים מלכתחילה - מנחה את סדר התאונות.
אלכס וחבריו מנסים להנצל מרדיפת המוות אחריהם, אך רובם מתים בתהליך. לבסוף נותרים, מלבד אלכס, רק קלייר וקרטר. מאחר שאלו הצליחו להימלט כמה פעמים מהמוות לפי הסדר הקבוע שגילה אלכס, הם חושבים עצמם בטוחים. אך כאשר הם מציינים בפריז את יום השנה לתאונת המטוס, מבין אלכס כי הסדר השתנה. מתבהר לו כי יד המוות חוזרת לרדוף את אלו שניצלו, וכמעט נספה בתאונה מוזרה נוספת, אך קרטר מציל אותו. עם זאת, הסרט מסתיים במותו של קרטר עצמו משום שהוא היה "הבא ברשימה".
תאונות הסרט הראשון.
מאפיין בולט של הסרט הוא אופן התרחשות התאונות השונות הגורמות למותם של ניצולי הטיסה. אלו נגרמים לעיתים תוך צירוף מקרים ותגובות שרשרת אשר מובילות לבסוף למקרי מוות ביזארים למיניהם. כך למשל, באחת הסצינות אלכס מתבצר בבקתה ומנסה לנטרל כל איום על חייו, אך מעידה לא מתוכננת גורמת הזזת חפצים בזה אחר זה, עד אשר לבסוף אלכס ניצל ברגע האחרון מלהב חכה אשר היה עלול לפגוע בו. התאונות השונות מהוות גורם למתח בסרט ולעיתים רבות נדמה לצופים כי הנה ראינו את אשר עומד להרוג את הדמות, רק כדי לגלות שמדובר בעוד חלק בתגובת השרשרת, שסופה הקטלני מגיע מכיוון לא צפוי. סרט מגיל 18+
רשימת הקורבנות והתאונות:
לארי מונרוי, דאסטין ברוקס, בלייק דרייר, ג'ורג' ווגנר וכריסטה מארש - נמנים בין קורבנות התרסקות טיסה 180.
טוד ווגנר - בזמן שטוד תולה את בגדיו לייבוש, הוא מחליק על מים שדלפו מתוך האסלה ומסתבך עם חוט התלייה. הוא נופל לאמבטיה ולא מסוגל להשתחרר מהחוט אשר נכרך סביב צווארו וחונק אותו.
טרי צ'ייני - אחרי מותו של טוד, הניצולים נפגשים בבית קפה. טרי כועסת על קרטר בגלל יחסו לאלכס, יורדת לכביש בלי להסתכל ואוטובוס דורס אותה.
בילי היצ'קוק - אחרי מותה של טרי, קרטר מגלה שהוא הבא בתור ומתחיל לנסוע בפראות בטענה שהוא שולט בגורלו. הוא עוצר על מסילת רכבת, וכולם מצליחים לצאת מהמכונית חוץ ממנו. אלכס מציל אותו בשנייה האחרונה, אך הרכבת מגיעה וחתיכת מתכת שנשברה מהמכונית של קרטר עפה מהמסילה ועורפת את ראשו של בילי.
ואלרי ליווטון- ואלרי מכינה קפה בביתה, שומעת רעש מוזר ובטעות שופכת את המים הרותחים מהכוס. היא מחליטה לשתות וודקה במקום, ובגלל הפרשי הטמפרטורה הכוס נסדקת. הוודקה נשפכת לאורך ביתה, ולבסוף לתוך המחשב שלה. המסך מתפוצץ, ואחד החלקים חותך את צווארה. היא מנסה לעצור את הדימום ולתפוס במגבת, אך מונחת עליה סכין שנתקעת בגופה. היא עדיין לא מתה, ואלכס מצליח להגיע אליה, אבל כיסא נופל על הסכין ותוקע אותה עמוק יותר בגופה של גברת לוטון. למרות הסיכוי הקטן שתינצל, שביל הוודקה שנשפכה מכוסה נדלק וביתה מתפוצץ.
קרטר הורטון- שנה לאחר שקרטר ניצל ממותו, הוא נוסע לפריז עם אלכס וקלייר ובטוח שהמוות פסח על שלושתם. שורה של אירועים משונים קורים סביבם הגורמים לשלט ניאון ליפול על אלכס. ברגע האחרון קרטר דוחף אותו הצידה, אך נפגע משלט נוסף ונמחץ למוות.
תאונות שנמנעו:
קליר ריברס - ברק פגע בחוטי חשמל בסמוך לביתה של קלייר, והכבל החשוף פוגע במתקן תלייה ובגיגית מים ומאיים לחשמל אותה. היא מצליחה להימלט לתוך הבית, אך הכבל גורם לקצר בכל מכשירי החשמל וביתה נשרף. היא נכנסת לרכב שלה, בו היא מוגנת משום שהצמיגים משמשים לה הארקה. תוך זמן קצר האש מגיעה למכוניתה והיא עומדת להתפוצץ. אלכס תופס בכבל החשמל ומאפשר לה לצאת מהרכב ובכך מסכן את חייו. למזלו הוא מצליח להינצל.
אלכס בראונינג - אלכס ניצל מהגורל שהמוות תכנן לו. וכשהוא מגיע לצרפת יחד עם קלייר וקרטר, שורה של אירועים משונים גורמים לשלט ניאון ענק להתרסק עליו, אך קרטר מציל אותו ברגע האחרון.
פרסים.
הסרט זכה בפרס סאטורן כ"סרט האימה הטוב ביותר" וכן בפרס "השחקן הצעיר הטוב ביותר", בו זכה כוכב הסרט, דבון סאווה.
סרטי ההמשך.
סרט ההמשך הראשון יצא בשנת 2003, בוים על ידי דייוויד ר. אליס ונכתב על ידי ג'יי. מאקי גרבר ואריק בריס. סרט ההמשך לא יצא לאקרנים בישראל.
עלילת הסרט השני (יעד סופי 2).