בשנת 1996, לאחר כשנה, החליפה מיכל זוארץ את ענת גז והנחתה לצידו של זהר סדן.
מיוצ'ה פראדה
מיוצ'ה פראדה (באיטלקית: Miuccia Prada, נולדה בשם מריה ביאנקי; 10 במאי 1949, מילאנו, איטליה) היא מעצבת אופנה איטלקית, והמעצבת הראשית העומדת מאחורי בית האופנה פראדה, הידוע בקלאסיות המינימילסטית והיוקרתית שלו, ושל חברת הבת שלה מיו מיו, הנקראת על שם החיבה שלה.
מיוצ'ה היא הצעירה מבין נכדיו של מריו פראדה, מייסד בית האופנה. לפי מגזין פורבס, פראדה ובעלה, פטריציו ברטלי, "תפסו שליטה על פס הייצור המשפחתי ב-1978. מאז, הפכו לבית אופנה מוביל.
פראדה אימצה את השם "מיוצ'ה פראדה" בשנות ה-80, לאחר שאומצה על ידי דודתה מצד אמה. צעירה מבין 3 אחיות.
ב-1985, פרצה לתודעה לראשונה כשעיצבה קולקציית תיקים שחורים מניילון. ב-1989 עיצבה את קולקציית הביכורים שלה שזכתה להערכה, והמשיכה ב-1995 עם קולקציית הגברים.
את מיו מיו, הקימה ב-1992, כחברה פחות יקרה מפראדה, הפונה לקהל צעיר יותר, בהשראת המלתחה הפרטית שלה.
מיוצ'ה פראדה ידועה בעיקר בשל המינימליזם הקלאסי, קולי, נוח ויוקרתי שלה. במהלך השנים התפתחה החברה לייצור מוצרי עור, נעליים, בשמים והלבשה לגברים ונשים באחד. כיום, לפראדה יש כ-250 סניפים לערך ב-65 מדינות.
Abscam
Abscam (לפעמים נכתב ABSCAM, תעתיק בעברית: עבסקם) היה מבצע עוקץ של ה-FBI שנוהל ממשרדי ה-FBI בלונג איילנד שבמדינת ניו יורק בשנות ה-70 המאוחרות ובשנות ה-80 המוקדמות.
בתחילתו, מטרת המבצע הייתה לתפוס סוחרים ברכוש גנוב, אך בהמשכו כוון המבצע כנגד שחיתות שלטונית. בעזרתו של נוכל מורשע, צילם ה-FBI פוליטיקאים מקבלים שוחד משייח' ערבי פיקטיבי בתמורה לטובות הנאה פוליטיות.
החקירה הובילה בסופו של דבר להרשעתם של סנאטור אחד, שישה חברים בבית הנבחרים של ארצות הברית, חבר אחד בסנאט של מדינת ניו ג'רזי, חברים במועצת עיריית פילדלפיה, ראש עיריית קמדן, ניו ג'רזי ומפקח של שירות ההגירה והאזרוח של ארצות הברית.
המבצע.
במרץ 1978, יזם ה-FBI מבצע עוקץ בשם "Abscam", תחילה כדי לחקור גנבה, זיוף ויצירות אמנות גנובות. ה-FBI יצר את החברה הפיקטיבית "עבדול פרויקטים בע"מ" ("Abdul Enterprises, Ltd."), שתשמש כחברת קש ותעסיק את מלווין ויינברג (Melvin Weinberg), נוכל תרגילי עוקץ מורשע ומודיע, כדי שיעזור לתכנן ולנהל את המבצע. עובדי FBI התחזו לשייח'ים הערבים הפיקטיביים, קמביר עבדול רחמן (Kambir Abdul Rahman) ויאסיר חביב (Yassir Habib), הבעלים של עבדול פרויקטים, שרצו להשקיע מיליוני דולרים בארצות הברית.
כאשר זייפן שנחקר הציע לשייח'ים שישקיעו בבתי קזינו בניו ג'רזי, ושניתן להשיג רישיונות עסק על ידי מתן שוחד, המבצע יועד מחדש וכוון כנגד שחיתות שלטונית. הפוליטיקאי הראשון שנפל ברשת תחבולת ההשקעה הפיקטיבית היה ראש עיריית קמדן, אנג'לו הריצ'טי (Angelo Errichetti). בתמורה לשוחד, אמר הריצ'טי לנציגי השייח'ים: הריצ'טי עזר לגייס מספר אנשי ממשל וחברי קונגרס שהיו מוכנים להעניק טובות הנאה פוליטיות בתמורה לשוחד. טובות ההנאה כללו הגירה קלה, מקלט מדיני, רישיונות קזינו, היתרי בנייה, העברות כספים ותחבולות השקעה אחרות.
ה-FBI הקליט את כל החלפות הכספים, ולראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית, צילם בסתר אנשי ממשל מקבלים שוחד. מקומות המפגש כללו בית בשכונת ג'ורג'טאון של וושינגטון די. סי., שהיה שייך לעיתונאי לי לסקאזה (Lee Lescaze), יאכטה בפלורידה וחדרי מלון בפנסילבניה וניו ג'רזי.
"Abscam" היה שם הקוד של ה-FBI למבצע. כאשר רשויות החוק פרסמו את המבצע, הן הצהירו כי "Abscam" היה קיצור של "Arab scam" ("הונאה ערבית"). לאחר קבלת תלונות על שם המבצע, טענו הרשויות כי הוא קיצור של "Abdul scam" ("הונאת עבדול"), על שם חברת הקש ששימשה במבצע.
הרשעות.
מתוך 31 אנשי הממשל שנבדקו במבצע, סנאטור אחד (הריסון ויליאמס (Harrison A. Williams)) ושישה חברים בבית הנבחרים של ארצות הברית (ג'ון ג'נרטה (John Jenrette), ריצ'רד קלי (Richard Kelly), ריימונד לדרר (Raymond Lederer), מייקל מאיירס (Michael Myers), פרנק תומפסון (Frank Thompson) וג'ון מ. מרפי (John M. Murphy)) הורשעו בקבלת שוחד וקשירת קשר במשפטים נפרדים ב-1981. בעוד שרוב הפוליטיקאים התפטרו, מאיירס סולק מבית הנבחרים וויליאמס התפטר רק כשהגיע מועד ההצבעה על סילוקו מהסנאט.
בנוסף, הורשעו אנשי הממשל הבאים:
אחרית דבר.
כשפורסם המבצע בתחילת שנות ה-80, התעוררה מחלוקת ציבורית על השימוש בשיטת ה"עוקץ" ועל מעורבותו של ויינברג בבחירת אנשי המטרה. למרות שוויינברג ביצע מעשי נוכלות רבים, הוא התחמק מעונש מאסר של 3 שנים וקיבל תשלום של 150,000 דולר בעקבות המבצע. בסופו של דבר, כל ההרשעות של המבצע החזיקו מעמד בערעורים, אם כי מספר שופטים מתחו ביקורת על הטקטיקות בהן השתמש ה-FBI ועל הדרך בה ה-FBI ומחלקת המשפטים פיקחו על המבצע.
בעקבות המבצע, פרסם התובע הכללי של ארצות הברית בנג'מין סיווילטי (Benjamin Civiletti) את "הקווים המנחים של התובע הכללי למבצעים חשאיים של ה-FBI" ("The Attorney General Guidelines for FBI Undercover Operations", או בקיצור: "Civiletti Undercover Guidelines") ב-5 בינואר 1981. אלה היו ההנחיות הראשונות של התובע הכללי למבצעים חשאיים, והן עיצבו את הנהלים הנחוצים לניהול מבצעים מסוג זה. בהמשך לתיאורים הראשוניים של המבצע בעיתונות, קיים הקונגרס סדרה של דיונים לבחינת מבצעים חשאיים של ה-FBI והקווים המנחים החדשים של סיווילטי למבצעים אלה. תת-הוועדה לזכויות אזרח וזכויות חוקתיות החלה לקיים דיונים בנושא במרץ 1980 ופרסמה את דוח מסקנותיה באפריל 1984. בין הנושאים הבעיתיים שעלו בדיונים היו המעורבות של הסוכנים החשאיים בפעילות בלתי חוקית, האפשרות של הפלה בפח של הנחקרים, הסיכוי של פגיעה במוניטין של חפים מפשע והאפשרות לערער את הזכות הלגיטימית לפרטיות.
במרץ 1982, לאחר שדן בהחלטה לסלק את הסנאטור ויליאמס עקב מעשיו שהוקלטו במבצע, הקים הסנאט ועדה לבחינת פעולות חשאיות. בדצמבר 1982, הגישה הוועדה את מסקנותיה הסופיות, שבעיקרון תמכו בשיטה החשאית אבל הבחינו שהשימוש בה .
מסמכי ה-FBI שנחשפו מאוחר יותר בהתאם לחוק חופש המידע, שהכילו קטעי עיתונות ומכתבים שנשלחו ל-FBI, הראו תגובות מעורבות של הציבור האמריקאי. חלק מהציבור תמך ב-FBI, בעוד חלק אחר טען כי המבצע היה בעצם מלכודת שהוטמנה בהוראתם של אנשי FBI תאבי נקמה, שנעקצו קודם לכן בחקירות של הקונגרס על אירועים של אלימות משטרתית. הקונגרס המשיך לדון במבצעי עוקץ זמן רב, ויצר קווים מנחים רבים נוספים לאורך השנים:
במהלך המבצע, מסר ה-FBI יותר מ-400,000 דולר ב"שוחד" לאנשי קונגרס ונציגהם.
בתרבות הפופולרית.
הבמאי הצרפתי לואי מאלה (Louis Malle) עיבד את סיפור המבצע לתסריט של סרט בשם "Moon Over Miami" ("ירח מעל מיאמי"), אך בעקבות מותו של השחקן ג'ון בלושי במרץ 1982, שהיה מיועד לגלם את ויינברג, בוטלה הפקת הסרט. תוכנית המערכונים "סאטרדיי נייט לייב" הציגה מערכון פרודי על המבצע ב-9 בפברואר 1980. תוכנית הערב "Fridays" המשודרת בשידור חי, הציגה פרודיה על המבצע בשם "Abscam Camera" ("מצלמת עבסקם"), הרומז לביטוי "Candid Camera" ("מצלמה נסתרת"). המבצע הוזכר גם בפרק של הסדרה הקומית "סיינפלד" בשם "The Sniffing Accountant" ("רואה החשבון המושך באף"). האמן פרינס התייחס לסיפור המבצע בשיר "Annie Christian" באלבומו משנת 1981, "Controversy". המבצע הוזכר גם בסרט "דוני בראסקו", כאשר אחד הסוכנים הציע להשתמש בסירה במבצע חשאי כדי להרשים איש מאפיה בכיר.
סיפור המבצע עובד לסרט קולנוע בשם "American Hustle" ("חלום אמריקאי") משנת 2013, בבימויו של דייוויד או. ראסל. עלילת הסרט משתמשת במבצע כבסיס בלבד, בעוד רוב האירועים המתוארים בסרט הם בדיוניים. הכתובית המוצגת בתחילת הסרט מצהירה כי ().
יורוקום
יורוקום אחזקות (1979) בע"מ, המוכרת גם בשם קבוצת יורוקום, היא חברת החזקות ישראלית, בשליטת שאול אלוביץ' ומשפחתו.
קבוצת יורוקום משקיעה בתחומים נרחבים ומגוונים, ופועלת בשלוש חטיבות מרכזיות - תקשורת, נדל"ן ואנרגיה. עם החברות המוכרות במשק שבשליטתה נמנות קבוצת בזק, אינטרנט זהב, פלאפון, yes הטלוויזיה בלוויין, אנלייט אנרגיה, חלל תקשורת, גילת סאטקום ויורוקום נדל"ן.
מוטי ארבל הוא מנכ"ל החברה.
באפריל 2018 נתן בית המשפט צו לפירוק החברה.
היסטוריה.
יורוקום נוסדה בשנת 1979 כיצרנית ובהמשך יבואנית של מכשירי טלפון. באותה עת נשלט שוק מוצרי התקשורת בישראל על ידי שתי יצרניות מקומיות, חברות טלרד ותדיראן שמכרו את כל תוצרתם למשרד התקשורת ובהמשך למונופול חברת בזק הממשלתית או ללקוחות עסקיים גדולים. הלקוחות קיבלו את מכשיר הטלפון יחד עם קו הטלפון (למעשה שכרו את המכשיר). בלחץ ציבור הלקוחות נפתח השוק לתחרות, מ-1983 הותר לרכוש מערכות שפותחו בארץ מכל יצרן והותר יבוא. בשנת 1985 רכש שאול אלוביץ' את יורוקום מהמשקיעים המקוריים של החברה. באפריל 1986 נכנסה גם תדיראן כשותפה, לאחר שהחליטה לא להמשיך ולהשקיע בתחום מכשירי הטלפון לשוק הצרכני כיצרן, והעדיפה להיות שותף של יבואן מאשר להתחרות בו.
בשנת 1986 החלה יורוקום לייבא את מוצרי התקשורת של חברת פנסוניק היפנית, בין השאר גם מכשירי פקס ומזכירה אלקטרונית שזכו להצלחה רבה באותן שנים שלפני הדואר אלקטרוני ושרות התא הקולי. בהמשך השנה, הוקמה זרוע הנדל"ן של הקבוצה.