מסנן (פילטר) הוא מרכיב במערכות אלקטרוניות שונות שמסנן אותות לא רצויים לטובת המשך עיבוד האות. מסננים קיימים כיום בכל התקן אלקטרוני והם אבני בניין במקלטים, משדרים, מערכות שמע ווידאו, מערכות תקשורת נתונים, מחשבים ועוד.
קיימים מסננים אנלוגיים הממומשים בעזרת רכיבים פאסיביים כגון קבלים וסלילים, ואקטיביים עם מגברי שרת, מסננים דיגיטליים הממומשים בדרך כלל בקושחה מעבדי DSP.
בתחום עיבוד אותות אופטיים קיימים גם מסננים אופטיים.
היסטוריה.
המסננים הראשונים הם מסננים פאסיביים אנלוגיים ליניאריים הבנויים מנגדים קבלים וסלילים וידועים כמעגלי RC, RL ו RLC בעלי קוטב פשוט יחיד. מאוחר יותר פותחו מסננים מעורבים עם מגברי שפופרות.
סוגי מסננים פשוטים.
BAND PASS FILTER מסנן מעביר פס - תפקידו להעביר רק רוחב סרט מסוים, ומסנן את כל שאר התחומים. בדרך כלל ממומש במקלטים או מגברים.
LOW PASS FILTER - מסנן מעביר נמוכים - מעביר רק אותות עד תדר מסוים. כל תדר גבוה יותר מסונן. משמש לסינון רעשים מאותות שמע.
HIGH PASS FILTER - מסנן מעביר גבוהים - תפקידו להעביר אותות שהתדר שלהם גבוה מתדר מסוים. כל תדר נמוך יותר מסונן.
BAND STOP FILTER - מסנן עוצר פס - תפקידו לחסום תחום-תדר מסוים ואת השאר להעביר (נקרא גם Notch). בדרך כלל משמש במקומות שבהם תדר מסוים מפריע לקליטה.
סוגים נוספים.
קיימים מספר סוגי מימוש של מסננים, בין היתר מסנן מוטות ומסנן SAW FILTER - Surface Acoustic Wave .
באלקטרוניקה קיים רכיב הנקרא DC BLOCK שהוא בעצם קבל (HPF) ותפקידו למנוע כניסת זרם DC למעגל.
במקביל אליו קיים רכיב הנקרא RF CHOKE שהוא בעצם סליל (LPF) ותפקידו למנוע כניסת זרם AC למעגל.
מסננים ספרתיים.
עיבוד אותות ספרתי מאפשר יישום זול של מבחר רחב של מסננים. האותות נדגמים על ידי ממיר אנלוגי לדיגיטלי לזרם של מספרים. תוכנית מחשב הרצה במעבד או DSP מממשת את המסנן והתוצאה מומרצת חזרה על ידי ממיר דיגיטלי לאנלוגי.
שמונה צדדים לאמת
שמונה צדדים לאמת (באנגלית: Vantage Point) הוא סרט פעולה ומותחן שיצא לאקרנים ב-22 בפברואר 2008. את הסרט ביים פיט טראוויס, ומככבים בו דניס קווייד, מתיו פוקס, פורסט ויטאקר, סיגורני ויבר, ויליאם הרט ואיילת זורר. רוב הצילומים היו במקסיקו, ומיעוטו בסלמנקה - העיר בה מתרחשת העלילה.
מבנה הסרט והעלילה.
הסרט בנוי באופן שמציג את אותן 23 דקות בזו אחר זו משמונה זוויות ראייה של דמויות שונות שהיו מעורבות כל אחת בדרכה באירוע, כל זווית ראייה חושפת חלק נוסף מהתמונה המלאה, צד נוסף של האמת. מבקר הקולנוע יאיר רוה סבור כי תרגום שם הסרט בעברית - "שמונה צדדים לאמת" אינו נאמן לתסריט, שכן בסרט מופיעות תשע דמויות מרכזיות וחמישה או שישה כיווני עלילה.
העלילה מתרחשת בעיר סלמנקה שבספרד. נשיא ארצות הברית הנרי אשטון (ויליאם הרט) עורך ועידת פסגה נגד הטרור, ובמהלך הנאום המרכזי שלו בכיכר בעיר יורים בנואם, שמתברר מאוחר יותר ככפיל של הנשיא האמיתי. כמה דקות מאוחר יותר מתפוצצת פצצה תחת בימת הנואמים, וכן חודר מתנקש למלון בו הנשיא האמיתי שוכן, יורה בפמלייתו וחוטף את הנשיא עצמו. הנשיא נלקח באמבולנס לעבר יעד בלתי נודע, ותוך כדי הנסיעה מנהל מערך האבטחה שלו, בארנס, מצליח למצוא אותו ומציל את חייו.
ביקורת.
הסרט זכה לביקורות גרועות בישראל ובעולם. מספר מבקרים טענו כי הסרט מבוסס על גימיק בלבד - של זוויות הראייה השונות - ואילו התסריט עצמו רדוד. מבקר הקולנוע של הניו יורק טיימס, מנואלה דארגיס, כתב כי הסרט מנסה לחפות על תסריט גרוע וחלול בשחקנים ידועים, וכי זה "גימיק שמחפש נקודה". אותה ביקורת, אודות התסריט, כתב גם מבקר הקולנוע אורי קליין: הוא ממשיך ומכנה את התסריט "שטוח ומכני", וכי בביקורת נוספת המתייחסת לתסריט נכתב: .
שירות הפארקים של ארה&quot;ב
8 צדדים לאמת
תרבות חרשים
תרבות חירשים
גלישת שלג
גלישת שלג או סנואובורד (באנגלית: Snowboarding, נכתב גם סנובורד) היא פעילות פנאי וספורט אולימפי שכרוכה בירידה במדרון מכוסה בשלג בזמן עמידה על גלשן שלג המחובר לרגליו של רוכב.
גלישת שלג פותחה בהשראתם של הסקייטבורד, המזחלות, הגלישה והסקי. הוא פותח בארצות הברית בשנת 1960 והפך לספורט אולימפי בשנת 1998. הפופולריות שלו (כפי שנמדדה על ידי מכירות ציוד) הגיע לשיא בשנת 2007 ונמצאת בירידה מאז.
היסטוריה.
ספורט גלישת השלג המודרני החל בשנת 1965 כאשר שרמן פופן, מהנדס במוסשגון, מישיגן, המציא צעצוע לבנותיו על ידי חיזוק שני מגלשים יחד וצירוף חבל לקצה אחד כדי שתהיה לגולש שליטה מסוימת בעת שעמד על הלוח והחליק במורד ההר. לצעצוע הוצמד הכינוי "סנורפר" (שילוב של שלג וגולש באנגלית "snurfer") על ידי אשתו ננסי. הצעצוע נעשה פופולרי בקרב חבריהן של בנותיו ושרמן הציע את הרעיון ליצרן, החברה ברונסוויק, שמכרה כמיליון סנורפר בעשור לאחר מכן. בשנת 1966 לבדה יותר מחצי מיליון סנורפר נמכרו.
בשלהי שנות ה-70, ארגן פופן תחרויות סנורפר באתר סקי מישיגן שמשכו חובבים מכל רחבי הארץ. אחד מהחלוצים הראשונים אלה היה טום סימס, שחיבב סקייטבורד. כתלמיד כיתה ח' בהדונפילד, ניו ג'רזי, בשנות ה-60, סימס בנה סנואובורד בבית הספר שלו על ידי הדבקת שטיח לחלק העליון של פיסת עץ והצמדת יריעות אלומיניום לתחתיתה. הוא ייצר סנואובורדים באמצע שנות ה-70 והסנואובורד הפך לספורט אולימפי בשנת 1998. מאמרים על המצאתו במגזיני המיינסטרים כמו ניוזוויק עזרו לפרסם את הספורט הצעיר.
לא כל החלוצים היו מארצות הברית; בשנת 1976, חובבי הסקייטבורד הוולשים ג'ון רוברטס ופיט מתיוס פיתחו סנואובורד משלהם לשימוש במדרונות הסקי היבש המקומיים שלהם.
כמו כן, בשנת 1977, ג'ייק ברטון קרפנטר, יליד ורמונט שנהנה לגלוש מגיל 14, הרשים את הקהל בתחרות גלישה במישיגן עם כריכות שנועדו להבטיח את חיבור רגליו ללוח. באותה שנה, הוא ייסד את חברת " סנואובורד ברטון" בלונדונדרי, ורמונט. "סנואובורד" היו עשויים לוחות עץ גמישים והיו להם מקומות לרגליים. מעט מאוד אנשים רכשו סנואובורד כי המחיר של הלוח נחשב גבוה מדי. בסופו של דבר סנואובורד ברטון תהפוך לחברה הגדולה ביותר בעסק.
התחרויות הראשונות שהציעו פרס כספי היו אליפויות סנורפר הלאומיות, שנערכו בפרק מדינת מוסשגון במוסשגון, מישיגן. בשנת 1979, ג'ייק ברטון קרפנטר, הגיע מוורמונט להתחרות עם סנואובורד בעיצובו. הייתה מחאה על כך שג'ייק נכנס עם לוח שאינו סנורפר. פול גרייבס, ואחרים, תמכו בזה שיורשה לג'ייק להתחרות. קריטריון חדש נוצר וג'ייק זכה בו כמתחרה יחיד. המירוץ נחשב לתחרות הסנואובורד הראשונה וההתחלה של מה שנהפך כעת לסנואובורד התחרותי. כמו כן זו הייתה תחרות הסנואובורד הראשונה שהציעה פרס כספי. בשנת 1980 עבר האירוע לפארק ספורט החורף פנדו ליד גרנד ראפידס, מישיגן בגלל חוסר שלג באותה השנה במקום המקורי.
כשהסנואובורד הפך לפופולרי יותר בשנות ה-70 וה-80, חלוצים כגון דימיטרי מילוויך (Dimitrije Milovich), ג'ייק ברטון קרפנטר (מייסדה של ברטון סנואובורד לונדונדרי, ורמונט), טום סימס (מייסד סנואובורד סימס), ומייק אולסון (מייסד סנואובורד גנו) הגיעו עם עיצובים חדשים ללוחות ומנגנונים שלאט לאט התפתחו לסנואובורד וציוד נלווה אחר שאנו מכירים היום.
בשנת 1982, מרוץ הסנואובורד הלאומי הראשון של ארצות הברית נערך ליד וודסטוק, ורמונט. במירוץ, שאורגן על ידי גרייבס, זכה גולש הקבוצה הראשון של ברטון - דאג בוטון.
בשנת 1983, באליפות העולם הראשונה נערכה תחרות חצי צינור בסודת ספרינגס, קליפורניה. טום סימס, מייסד סנואובורד סימס, ארגן את האירוע בעזרת מייק ז'ינטרי, מדריך סנואובורד בסודת ספרינגס.
בשנת 1985, גביע העולם הראשון נערך בצורס, אוסטריה, אירוע ששימש כזרז נוסף להכרה של סנואובורד כספורט תחרותי בינלאומי רשמי.
בשנת 1990, הפדרציה הבינלאומית לסנואובורד (ISF) הוקמה כדי לספק תקנות תחרות אוניברסליות. בנוסף, איגוד הסנואובורד של ארצות הברית (USASA) מספקת קווים מנחים ומפעילה תחרויות סנואובורד בארצות הברית כיום, אירועי סנואובורד פופולריים כמו משחקי החורף X, Air &amp; Style, ארצות הברית הפתוחה, משחקים אולימפיים ואירועים אחרים המשודרים ברחבי העולם.
במשחקי החורף האולימפיים 1998 בנאגנו, יפן, סנואובורד הפך לאירוע אולימפי רשמי. הקנדי רוס רבגליאטי היה הראשון אי פעם לזכות במדליית זהב אולימפית לגברים בסנואובורד במהלך אולימפיאדת חורף 1998.
בתחילה, אזורי סקי אימצו את הספורט בקצב איטי יותר מאשר ציבור ספורט החורף. ואכן, במשך שנים רבות, הייתה איבה בין גולשי סקי וגולשי סנואובורד. בתחילה גולשי הסנואובורד גורשו מהאתרים על ידי פקידי הפארקים. לאחר מכן במשך כמה שנים גולשי הסנואובורד נאלצו לקחת הערכת כישורים קטנה לפני שהורשו לעלות על הרכבל שהוביל לאתרי הגלישה. זאת משום שחשבו שגולש לא מיומן עלול להוריד את השלג מההר. בשנת 1985, רק שבעה אחוזים מאזורי הסקי בארצות הברית אפשרו סנואובורד, עם שיעור דומה באירופה. כשהציוד והמיומנויות השתפרו, סנואובורד הפך מקובל יותר. בשנת 1990, היו אזורי סקי נפרדים גדולים במדרונות ההרים שהוקצו במיוחד לסנואובורד. כיום, כ-97% מכל אזורי הסקי בצפון אמריקה ובאירופה מאפשרים סנואובורד, וביותר ממחציתם יש מקפצות, מסילות וחצי צינורות.
שנה מצוינת לסנואובורד הייתה 2004, עם 6.6 מיליון משתתפים. דובר התעשייה אמר כי "בני שנים עשרה הם גולשים טובים ממבוגרים." באותה הזדמנות אמר גם שרוב גולשי הסנואובורד הם בני 18–24 שנים וכי נשים מהוות 25% מהמשתתפים.