מכיוון שהספקולציות על אברי נמשכו בעשורים שלאחר היעלמותו, היו דיווחים לעיתים קרובות על מקום המצאו. אך אף אחד מהם לא הוכח כאמין. לאחר פרסום ספר זיכרון בדיוני בשנת 1709, שטען שאברי היה מלך השולט באוטופיה פיראטית במדגסקר, התפרסמו סיפורים פופולריים עליו. אלה נוצרו בסגנון אגדי ורומנטי יותר. לסיפורים כאלה היה קהל מעריצים שהאמין בהם, אך לא היה להם שום בסיס במציאות. לא פורסם מידע אמין אודות מקום הימצאו או פעילויותיו של אברי לאחר יוני 1696.
במהלך הקריירה של אברי, הממשלה הבריטית השתמשה בתקשורת כדי להציגו כעבריין ידוע לשמצה במאמץ להניע את דעת הקהל מלתמוך בפיראטיות, אך התוצאה הייתה "כישלון כמעט מוחלט". חלק גדול מהציבור המשיך להיות אוהד את מטרות הפיראטים.
מורשת.
ההשפעה על הפיראטים.
עלילותיו של אברי כבשו את דמיונו של הציבור, וחלקם ראו בו סוג של רובין הוד נועז שהדגים את הרעיון של מעמד הפועלים, לפיו מרד ופיראטיות היו דרכים מקובלות להילחם נגד מנהיגים וחברות לא הוגנות. על ידי הצטרפותו לפנתאון של "שודדי ים אצילים אחרים", כולל פרנסיס דרייק והנרי מורגן, אברי ללא ספק נתן השראה לרבים אחרים להצטרף לפיראטים. עלילותיו של אברי הקדימו שודדי ים רבים הידועים לשמצה מהתקופה שלאחריו כמו שחור הזקן, בארתולומיאו רוברטס, קליקו ג'ק, סמואל בלמי, אדוארד לואו ואחרים. אלה היו עדיין ילדים כשמעלליו הפכו לאגדיים.
הפיראט האירי אדוארד אנגלנד, קצין אצל צ'ארלס ויין, בילה את מרבית הקריירה שלו באוקיינוס ההודי ופשט על ספינות מוגוליות באותה צורה שבה אברי עשה זאת שני עשורים קודם לכן. לאחר שנפרד מויין, אנגלנד פשט על ספינות עבדים לחופי מערב אפריקה. בשנת 1720, הוא תפס ספינה של 300 טון, עם 34 תותחים ושינה את שמה לספינת הדגל החדשה שלו ״פנסי״. לרוע המזל של אנגלנד, הוא הודח על ידי צוותו והורד במאוריציוס לאחר שסירב לתת להם אישור לענות את שבוייהם. לאחר שבנה רפסודה מאולתרת, הוא נסחף אל האי שהוא האמין שהוא נשלט על ידי מלך הפיראטים עצמו. עם זאת, שום אוטופיה פיראטית לא חיכתה לו, והוא מת כקבצן אלכוהוליסט. למרבה האירוניה, זה היה הגורל הבדיוני אך המוסרי שצ׳ארלס ג'ונסון ייחס לכל אחד בהיסטוריה הכללית שלו. הוצע כי כמו כל אחד לפניו, לאדוארד אנגלנד הייתה "קריירה קצרה ועם זאת מרהיבה", וייתכן שהוא הגיע "הכי קרוב לחיות כמו באגדה".
בספרות עכשווית.
מספר דיווחים בדיוניים וחצי-ביוגרפיים של אברי התפרסמו בעשורים שלאחר היעלמותו. בשנת 1709 הופיע התיאור הראשון כקונטרס בן שישה עשר עמודים שכותרתו "חייו והרפתקאותיו של הקפטן ג'ון אברי"; הפיראט האנגלי המפורסם שנמצא כעת במדגסקר (לונדון: ג'יי בייקר, 1709). הספר נכתב על ידי סופר אנונימי שהשתמש בשם הבדוי אדריאן ואן ברוק, שטען שהוא הולנדי שסבל מהשבי בידי צוותו של אברי. בספר, אברי מתואר כפיראט בוגדני וגם כמאהב רומנטי. לאחר שפשט על ספינת המוגול הוא ברח עם בת המלך והתחתן איתה. לאחר מכן הזוג ברח מהצבא המוגול לאי סנט מרי, שם אברי הקים אוטופיה פיראטית הדומה למדינת הפיראטים הבדיונית. לפי הסיפור, לאברי היו כמה ילדים עם הנסיכה והוא הקים מלוכה חדשה. הוא היה מלך מדגסקר, שפיקד על צבא של 15,000 שודדי ים, עם צי של ארבעים אוניות מלחמה. עוד מסופר שהוא חי במותרות פנטסטיות במבצר בלתי ניתן לכיבוש על ידי יריביו האנגלים והמוגולים. יתר על כן, אברי הטביע את דמותו על מטבעות הזהב שלו.
שמועות פרועות על גורלו של אברי הסתובבו במשך השנים. הביוגרפיה הבדיונית של אדריאן ואן ברוק סיפקה את האגדה הפופולרית של אברי שהושאלה על ידי פרסומים מאוחרים יותר. עם הזמן, רבים מהציבור האנגלי האמינו לטענות הסנסציוניות של ספר הזכרונות הזה. ממשלות אירופה קיבלו עד מהרה אנשים שטענו כי הם שגרירים של אברי מסנט מרי, וככל שהאגדה התנפחה, אפילו ראשי מדינות החלו להאמין לסיפורים המדהימים.
סופר, כי אברי היה יחד עם שחור הזקן, אחד הפיראטים הבודדים שחייהם הועלו על הבמה. בשנת 1712 פרסם המחזאי צ'ארלס ג'ונסון את הטרגי-קומדיה הרומנטית ביותר שלו, ״הפיראט המצליח״. המחזה הוכיח את עצמו כמוצלח, אבל גם הותקף בבקורת, והוצג בפני קהל רב בתיאטרון בלונדון. הוא הופיע גם בדפוס בשנה שלאחר מכן. למרות הביקורות המוסריות על המחזה והספר - הוא הופיע במהדורות אחדות.
בשנת 1720 אברי הופיע כדמות ראשית של מלך הפיראטים אצל דניאל דפו וכדמות מינורית ברומן "קפטן סינגלטון". שני הסיפורים הנציחו את הרעיון של הרפובליקה הפיראטית של אברי. הספר "ההיסטוריה הכללית.." (1724) של ג'ונסון, שנכתב למעלה מעשור לאחר ספר הזיכרונות של אדריאן ואן ברוק, טען כי אברי ירד מנכסיו, לאחר שניסה למכור את האוצרות שלו ולא היה מי שיקנה, ובסוף הוא "לא היה שווה אפילו לקנות ארון קבורה." סיפור נוסף הופיע ב"הרפתקאותיו המפורסמות של קפטן ג'ון אייברי מפלימות', שודד ידוע לשמצה״ (לונדון: ט. ג'ונסטון, 1809), ככל הנראה מדובר בהדפסה מחדש של פרסומים קודמים.
בנוסף למחזה ולספרים שנכתבו על הנרי אברי, הודפסה בלדה במהלך הקריירה שלו. כותרתה "העתק של פסוקים, שחוברו על ידי קפטן הנרי אברי...", היא פורסמה לראשונה בין מאי ליולי 1694 על ידי המדפיס הלונדוני תיאופילוס לואיס לאחר מכן הבלדה נאספה על ידי סמיואל פיפס ונוספה לספריית פיפס. לפחות תשע מהדורות שונות של הבלדה הופיעו בין השנים 1694–1907. לאחרונה, הודפסה הבלדה בספר ״שירי הים של אוקספורד״ של רוי פאלמר (ניו יורק: אוניברסיטת אוקספורד, 1986).
אסיאטוסוכוס
אסיאטוסוכוס (שם מדעי: Asiatosuchus; מילולית: "תנין אסייתי") הוא סוג נכחד של תנינאי אשר התקיים באירואסיה בתקופת הפלאוגן שתחילת הקנוזואיקון, אשר תואר לראשונה ב-1940. מאובניו נתגלו באזורים רבים לאורך אירופה ואסיה (בין השאר ברוסיה, בלגיה, גרמניה, צרפת, מונגוליה, סין ופקיסטן) ונכללו מספר מינים בסוג, אך רובם נחשבים כיום למוטלים בספק. רק מין אחד נחשב לתקף - "Asiatosuchus grangeri".
אורכו של תנין זה הגיע עד ארבעה מטרים והוא דמה לתנין היאור מודרני, אך היה בעל מאפיינים יבשתיים יותר, כמו רגליים ארוכות מעט יותר והראש היה קטן מעט ומשולש יותר עם שיניים מהלסת העליונה והתחתונה שחפפו זו לזו, כך שהוא עדיין היה מקורב יותר לתניניים מאשר לאליגטורים. האסיאטוסוכוס הזכיר במראהו את הפריסטיכאמפסוס. חוקרים אחרים דווקא רואים בו קרוב לדיפלוקיינודון מהקבוצה דמויי אליגטור.
האסיאטוסוכוס חי במקווי מים וביערות הטרופיים של האאוקן האירואסייתי וניזון מטרף יבשתי.
מניסקסוס
מניסקסוס (שם מדעי: Meniscoessus) הוא סוג נכחד של יונק קדום מהסדרה מולטיטוברקולטה אשר חי באמריקה הצפונית בסופו של הקרטיקון וכנראה נכחד עם הכחדת הקרטיקון, לצד אחרוני הדינוזאורים.
יונק זה תואר בשנת 1882 בידי הפלאונטולוג האמריקאי אדוארד קופ ושויך לסדרת המולטיטוברקולטה הקדומה. סוג זה נחשב לאורך השנים למוטל בספק ומיניו הועברו לסוגים אחרים כמו הכימולומיס (Cimolomys), מאותה משפחה. הוא נודע ממספר שרידים בקנדה וארצות הברית, חלק מהם מאובני שיניים ששויכו במקור למיני תרופודים ועוד כמה שרידים במצב טוב יותר. בסוג זה נכללים 7 מינים.
יצור זה היה שוכן עצים קטן בגודל של 500-3,300 גרם והיה כנראה אוכל צמחים או זרעים, על פי מבנה שיניו. הוא יצא לפעילות בלילה, אז הטורפים הגדולים ישנו.
המניסקסוס נכחד עם הכחדת הקרטיקון, אף שכמה חוקרים סוברים שנמצאו שרידים שלו מהפלאוקן.
פינקי
פינקי (Pinky) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1949 בבימויו של איליה קאזאן, עם ג'ין קריין, את'ל ווטרס ואתל ברימור בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן Quality של הסופרת סיד ריקטס סאמנר מ-1946.
הסרט עוסק בבעיית הגזענות נגד השחורים בארצות הברית ובעיקר בכאלה שעורם לבנבן אבל הם ממוצא שחור. הם חיים בדילמה כל חייהם, האם עליהם לשקר לעצמם ולחיות בנוח כלבנים בחברה לבנה או לחיות בחברת בני גזעם עם מצפון שקט אבל עם חיים קשים, רצופי התנכלויות ועלבון מהלבנים.
תקציר העלילה.
פטרישה "פינקי" ג'ונסון (ג'ין קריין) חוזרת לביתה בדרום כדי לפגוש את סבתה דייסי (את'ל ווטרס) שגידלה אותה ותמכה בה בלימודי הסיעוד בבוסטון. פינקי היא ממוצא שחור אבל עורה לבן. בבוסטון התנהגה כלבנה והתאהבה ברופא ד"ר תומאס אדמס (ויליאם לונדיגן) שלא ידע על מוצאה.
דייסי היא אישה קשת יום העובדת ככובסת מבוקר עד ערב ומביאה את הכבסים הנקיים לבתים. היא מקבלת בשמחה את פינקי ורוצה שתישאר בקהילת השחורים. פינקי חווה את הגזענות המקומית. כאשר היא מעורבת בסכסוך עם אדם החייב כסף לסבתה השוטרים מתייחסים אליה כלבנה אבל כשמסתבר להם שהיא שחורה הם עוצרים אותה. כאשר היא מטיילת בלילה היא מותקפת על ידי שני לבנים שמגלים שהיא שחורה וברגע האחרון היא מצליחה להימלט. היא מחליטה לארוז ולחזור לבוסטון.
דייסי מנסה לשכנע את פינקי להישאר כדי לטפל במיס אם (אתל ברימור), לבנה עשירה בעלת בית גדול ואחוזה בסמוך. פינקי שונאת את מיס אם ורואה בה גזענית אבל לאחר שדייסי אומרת לה שמיס אם תמכה בה וסעדה אותה כאשר הייתה חולה בדלקת ריאות, היא מסכימה להישאר כמחווה לסבתה.
מיס אם מתייחסת בתחילה לפינקי כמשרתת שחורה אבל פינקי מבהירה לה שהיא כאן כאחות מוסמכת ולא כמשרתת היא משנה את דעתה ובמשך השמן הן מתיידדות. תומאס מגיע למקום ופינקי מגלה לו את מוצאה אך הוא ממשיך לאהוב אותה.