באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכתה אתרטון ב-3 מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות במשחה שליחים 4x100 מטר משולב מעורב. כשחיינית ראשונה היא קבעה בסגנון הגב תוצאה של 59.65 שניות. מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.85 שניות, אחרי קיילי מאס מקנדה (58.60 שניות) ולפני אוליביה סמוליגה (58.91 שניות). בשלב חצי הגמר היא ניצחה את המשחה הראשון בשיא אישי חדש של 58.60 שניות ועלתה שנייה למשחה הגמר. במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם ג'סיקה הנסן, אמה מקיאן וקייט קמפבל בתוצאה של 3:53.42 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:50.40 דקות ולפני קנדה (3:53.58 דקות), כשחיינית ראשונה היא קבעה בסגנון הגב תוצאה של 59.06 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:08.26 דקות. בשלב חצי הגמר היא ניצחה את המשחה הראשון בתוצאה של 2:07.38 ועלתה מהמקום הרביעי למשחה הגמר ובמקום 19 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 28.32 שניות.
שיאנית עולם (בריכת 25 מטר).
ביומה האחרון של הליגה הבינלאומית בשחייה (ISL) (בריכת 25 מטר) שנערכה בבודפשט, הונגריה ב-27 באוקטובר אותה שנה זכתה אתרטון במקום ראשון במשחה ל-100 מטר גב בשיא עולם חדש של 54.89 שניות, שיפור לשיא העולם בן ה-5 שנים של קטינקה הוסו (55.03 שניות) ובכך הייתה לשחיינית הראשונה בהיסטוריה ששחתה משחה זה מתחת ל-55 שניות. היה זה שיא העולם היחיד שהושג במסגרת חדשה זו. נוסף לכך היא ניצחה במשחים ל-50 מטר גב בשיא אישי חדש של 25.81 שניות, 14 מאיות השנייה איטי משיא העולם ובמשחה ל-200 מטר גב בשיא אישי חדש של 1:59.48 דקות, 25 מאיות השנייה איטי משיא העולם.
וולטר רוהל
וולטר רוהל (בגרמנית: Walter Röhrl; נולד ב־7 במרץ 1947 ברגנסבורג, גרמניה) הוא נהג מרוצים גרמני, פעמיים אלוף העולם בראלי, שנהג עבור פיאט, אופל, לנצ'יה, אאודי פורשה, פורד וב.מ.וו.
קריירה.
רוהל גדל כילד הצעיר מבין שלושה ילדים לסתת ברגנסבורג. הוריו נפרדו כשהיה בן עשר ומכאן ואילך גר עם אמו. בגיל 16 החל לעבוד כנהגובמקביל גם החל להחליק בסקי בזמנו הפנוי. רוהל הוזמן להשתתף בראלי הראשון שלו בשנת 1968.
רוהל היה פייבוריט לזכייה באליפות העולם בראלי במהלך שנות השבעים והשמונים וניצח בראלי מונטה קרלו ארבע פעמים עם ארבעה יצרנים שונים. הנווט שלו במשך שנים רבות היה כריסטיאן גייסטדורפר. הוא זכה באליפות של 1980 עם הפיאט 131 אבארת', אם כי האליפות השנייה שלו ב־1982 היא זו שהרשימה רבים. הוא זכה באליפות זו הודות לעקביות שלו עם האופל אסקונה 400 המונעת בהנעה אחורית תוך שהוא עוקף יריבים עם מכוניות עדיפות כמו מישל מוטון שנהגה באאודי קוואטרו עם כפולת ההנעה. בשנה זו הוא גם זכה באליפות אפריקה בראלי. עם זאת, זמן קצר לאחר הזכייה באליפות הוא פוטר מקבוצת אופל על ידי מנהל הקבוצה טוני פול מכיוון שלא אהב להתחרות בראלי בריטניה בו לרוב לא זכה להצלחה. לרוהל היו כבר ויכוחים קשים עם טוני פול על פעילויות פרסום עבור נותן החסות של הקבוצה, חברת הטבק רות'מנס. רוהל, כאדם שלא מעשן, פשוט סירב להצטלם עבור פרסומות של רות'מנס, וטען שהוא התקבל לעבודה כנהג, לא כשחקן, וכי הוא לא רואה שום הגיון בקידום טבק כאדם שלא מעשן.
בשנת 1983 הוא הצטרף ללנצ'יה לנהוג בלנצ'יה 037 החדשה בעלת ההנעה האחורית וסיים את העונה במקום השני כשהוא עוזר ללנצ'יה לזכות באליפות העולם, שהייתה הפעם האחרונה בה מכונית המונעת בשני גלגלים בלבד זכתה באליפות, לפני שבסופו של דבר עבר בשנת 1984 לנהוג ברכב בעל הנעה כפולה, האאודי קוואטרו, רכב המיוצר במדינתו בוואריה.
בשנת 1987 קבע רוהל שיא חדש במירוץ הפייקס פיק בהיותו הנהג הראשון שסיים את 14.42 המיילים (19.99 ק"מ) של מסלול טיפוס ההר בפחות מ־11 דקות. מצויד באאודי ספורט קוואטרו S1 E2 בעלת ה־600 כ"ס, הוא קבע זמן של 10 דקות ו־47.850 שניות כדי להגיע לפסגה על הכביש שבאותה עת היה מכוסה בעיקר בחצץ.
רוהל היה סלקטיבי בבחירת המרוצים בהם השתתף. הוא סירב להשתתף בראלי 1000 האגמים המפורסם בפינלנד מפני שלא אהב את הקפיצות הארוכות, הוא השתתף בראלי בריטניה רק פעם אחת נוספת אחרי 1979 והוא עשה את הראלי השוודי רק פעמיים, אף על פי שסיים במקום השלישי ב־1982. אף על פי שבתקופתו התנהגות זו לא הייתה חריגה, רוהל עדיין רשם 14 ניצחונות באליפות העולם במהלך הקריירה שלו.
רוהל הצליח גם במרוצי מסלול, וכונה "גאון על גלגלים" על ידי ניקי לאודה. במרוץ 24 השעות של נורבורגרינג ב־1992 שלווה בערפל וגשם כבד בלילה, הוא כמעט ולא האט את הקצב, וצפה את הפניות על פי תזמון. המירוץ בכל זאת הופסק למשך שעות.
באיטליה הוא נבחר ל "נהג הראלי של המאה". בצרפת הוא נבחר ל"נהג הראלי של המילניום" בנובמבר 2000. חבר מושבעים של 100 מומחי ספורט מוטורי מרחבי העולם שנפגשו באיטליה בחרו בו כ"נהג הראלי הטוב ביותר אי פעם".
רוהל היה צפוי לחזור להתחרות במירוץ 24 השעות של נורבורגרינג בשנת 2010 עם הפורשה 911 GT3 RS . עם זאת, הוא נאלץ לוותר על האירוע עקב פציעה בגב. זה היה אמור להיות מרוץ 24 השעות הראשון שלו מזה 17 שנה. בשנת 2011 נכנס רוהל להיכל התהילה של הראלי יחד עם האנו מיקולה ובינואר 2019 נכלל בהיכל התהילה של הספורט המוטורי העולמי.
בשנים האחרונות הוא מתפקד כנהג המבחן הבכיר של מכוניות הכביש של פורשה.
שרה דניוס
שרה מריה דניוס (בשוודית: Sara Maria Danius; 5 באפריל 1962 – 12 באוקטובר 2019) הייתה מבקרת ספרות והוגת דעות שוודית. חברת האקדמיה השוודית והאישה הראשונה בתפקיד מזכירת הוועדה.
דניוס שימשה פרופסור לאסתטיקה באוניברסיטת סודרטורן, דוצנט לספרות באוניברסיטת אופסלה ופרופסור למדעי הספרות באוניברסיטת סטוקהולם.
בתפקידה כמזכירת האקדמיה השוודית עמדה בראש ועדת פרס נובל לספרות (2015–2018) והייתה דמות מרכזית במחלוקת על הפרס שהביאה לביטול הענקת הפרס ב-2018 ולארגון מחדש של המערכת, פרשיית הטרדות מיניות ואי-סדרים, שהביאה בסופה להתפטרותה של דניוס.
היא מתה ממחלת הסרטן ב-12 באוקטובר 2019.
שרה בלזוני
__ללא_תוכן__
שרה בּאן בלזוֹני (Sarah Banne Belzoni; ינואר 1783, בריסטול, אנגליה – 12 בינואר 1870, סנט הלייר, ג'רזי) הייתה אמנית קרקס, הרפתקנית ונוסעת אנגלייה.
קורות חייה ומעשיה.
מוצאה של שרה אינו ידוע, ויש מניחים שהגיעה מאירלנד. ב-1803 חבְרה לג'ובאני בֶּלזוֹני , "בלזוני הגדול", פעלולן קרקס איטלקי, ונדדה עימו ברחבי אנגליה וכן בספרד ובפורטוגל. צ'ארלס דיקנס תיאר אותה כ"צעירה, נאה, עדינת תואר" שהשתתפה במופעיו של בלזוני כהרקולס הנושא על זרועותיו ועל כתפיו תריסר אנשים, כשהיא ניצבת בראש הפירמידה, מחופשת לקופידון ומנפנפת בדגלון ארגמני.
ג'ובאני בלזוני היה מהנדס אזרחי בהכשרתו שפיתח מתקן לשאיבת מים, וב-1815 הפליגו בני הזוג למצרים בניסיון שלא צלח לשווק את המצאתו. האספן הנרי סאלט , ששירת כקונסול הכללי של בריטניה בחצר מוחמד עלי שליט מצרים, העסיק את בלזוני באיתור ובחשיפת עתיקות ובשינוען אל גדות הנילוס לשם הובלתן לאנגליה. לא ברור עד כמה השתתפה שרה בלזוני בחפירות שניהל בעלה, אולם היא נלוותה אליו מקרוב, לעיתים מחופשת לנער. בני הזוג חיו באתרים שונים במצרים, לפרקים בתנאים לא נוחים, ובתקופות שבהן נותרה שרה בלזוני בלעדיו, היא חברה לנשים מקומיות, צפתה בהן ותיעדה את הווי חייהן.
באביב 1818 הגיעה שרה בלזוני לארץ ישראל. את מסעה, שהחל בעיכוב של חודשיים בדמייטה, לא עשתה בגפה, כפי שמרבים לספר, אלא בלוויית האירי ג'יימס קורטין, שהיא מציינת בכתביה כ"משרתו של מר בלזוני", ולא בשמו. מלווה נוסף היה ג'ובאני פֿינאטי (Finati), שעבד בשירותו של הקונסול הבריטי במצרים, וגם אותו לא ציינה בשמו אלא כ"דרגומן". אחרי שנחתה בנמל יפו המשיכה לרמלה בדרכה לירושלים, ובהמשך ירדה ליריחו ולנהר הירדן. שרה אף הרחיקה לנצרת ולעכו. בשובה לירושלים הצליחה להתגנב למתחם הר הבית, שכניסת נוכרים אליו נאסרה באיסור חמור. פעולתה התאפשרה משום שלבשה בגדי גבר מוסלמי ונעזרה בפינאטי, שנחשב למוסלמי. שרה בלזוני הייתה מהאירופים הראשונים שביקרו במקום.
את המסע לירדן ולחוף ים המלח ערכה כשהיא רכובה על פרד בתוך שיירת צליינים מאובטחת במשמר חיילים עותמאנים. שרה הצטרפה אליה לצד חבורה של נכבדים אנגלים שסיירו קודם לכן במצרים ובנוביה בהדרכת בעלה, ג'ובאני בלזוני. בין היתר היו בחבורה הלורד בֶּלמוֹר ובני משפחתו, הנוסע ואספן העתיקות ויליאם ג'ון בנקס , וקציני הימייה הבריטית צ'ארלס אירבי וג'יימס מנגלס . שרה בלזוני אינה מספרת, משום מה, על האנשים הללו שלצידם ובחסותם נסעה, אלא רק על הסתייגותה מקרבתם. שרה בלזוני וג'יימס קורטין משרתהּ, על פי עדותו של פינאטי, היו לבושים בגדי "נערים ממלוכים", אך הם לא היו יוצאי דופן בהתחפשות למקומיים. אירבי ומנגלס מספרים שכל אנשי החבורה עטו על עצמם "מלבושים של ערביי המדבר, כדי לעורר פחות תשומת לב". שרה נשארה בארץ ישראל עד סתיו 1818.