משמעות השם "הקאו דאי" היא ישות אלוהית ששמה היה קאו דאי (בעברית "כס עליון"). ישות זו התגלתה אל נגוֹ ואן צְ’יוּ, פקיד בשירות הקולוניאלי הצרפתי, במהלך טקס סיאנס שגרתי. ישות אלוהית זו טענה שהיא ההרמוניה שמאחדת בין שלוש הדתות נצרות, יהדות ואסלאם. סמל הדת נובע מצורת העין שהתגלתה אל נגוֹ ואן צְ’יוּ והיא העין השלישית או עין האלוהים.
היסטוריה של הדת.
הקמת הדת.
הדת החלה את דרכה בשנת 1919 כשנאספו כמה אנשים באי פוּ קווֹק בניהם נגוֹ ואן צְ'יוּ, פקיד בשירות הקולוניאלי הצרפתי וערכו טקס שכלל סיאנס. במהלך הסיאנס התגלתה ישות אלוהית שכינתה את עצמה "קאו -די". היא הציגה את עצמה כאלוהים, כישו וכמוחמד. באחד המפגשים הורתה הישות למאמיניה לסמל אותו בעין פקוחה, שרואה הכול. ב-1925 ציוותה אותה ישות לייסד דת חדשה אשר תישא את שמה.
התפתחות הדת.
קאו דאי התפשטה במהירות בדרום וייטנאם, וב-1926 היא הוכרה רשמית כדת חדשה. בשנת 1930 כבר מנתה למעלה מחצי מיליון מאמינים, ובשני העשורים הבאים הצליחה לתמרן בכישרון בפוליטיקה בדרום ווייטנאם והפכה למעין מדינה קטנה ואוטונומית עם צבא מקומי. מהתחלה צנועה זו צמחה כת דתית שעתידה הייתה להפוך לאחד הכוחות הפוליטיים והצבאיים המרכזיים בדרום וייטנאם של שנות ה-40 וה-50.
במשך השנים הכת גדלה במהירות והגיעה למיליון מאמינים. הדת הצליחה לשגשג ולאחר סיום המלחמה עם יפן, נוצר חלל פוליטי ומדיני, ומנהיגי הכת השכילו להצטרף לארגון "הוויטמין". אזור טאי נין הפך במהרה למרכז דתי, רוחני, פוליטי וכלכלי. ראשי הכנסייה גבו מיסים מהמאמינים ומתושבי האזור ודאגו לפתח מקורות תעסוקה, בעיקר חקלאות שיתופית לאיכרים הרבים שנסו לאזור לאחר המלחמה עקובת הדם, אך מעמד הכת נחלש עם עזיבת הצרפתים. ב-1956 השתלטו כוחות הממשלה החדשה על האזור וכבשו גם את המקדש. אלפי מאמינים נכלאו ומתו. בהמשך הוחרמו גם נכסי הדת. בשלהי שנות ה-80 הדת החדשה החלה לצמוח מחדש, וראשיה החלו לקיים את הטקסים המיסטיים, להכשיר כמרים חדשים ולפעול למען ההרמוניה ושלום במדינה ובכל העולם. עם השנים מספר המאמינים שהצטרפו לדת פחת, אך עדיין מצטרפים לדת מאות מאמינים בשנה. כיום מרכז הדת נמצא במקדש "קאו די" שבטאי נין ותיירים מכל קצוות תבל נוהרים למקום כדי לחזות בטקסים הססגוניים, ומאמינים רבים מגיעים להתפלל במקום.
פולחן הדת.
התפילות נערכות ארבע פעמים ביום ואורכות כשעה. הן משלבות מזמורים דתיים בליווי תזמורת כלי נגינה מסורתיים וביניהם משולבות דקות שקטות של מדיטציה.
המקדש הראשי.
המקדש הראשי (Holy See) של קאו דאי ניצב בפרובינציית טאי נין (Tay Ninh) והמוני מאמינים מגיעים מדי יום לתפילות המתקיימות במקדש 4 פעמים ביום. אלפי מטיילים מגיעים לשם. המקדש הוא מבנה גדול וססגוני בעל עיטורים מצוירים בדמות דרקוני ענק המתפתלים על עמודי המקדש הוורודים. קירות המקדש ותקרתה מעוטרים בציורי קיר עם דמויות מיתולוגיות כמו חד קרן ודרקונים. אולם התפילה גדול וצבעוני: על התקרה מצויר רקיע כחול שבו מצוירים עננים. הקירות צבועים בצבע צהוב, המרצפות מצוירות ובקצה האולם מעל המזבח תלוי כדור שעליו מצוירת העין הגדולה.
צ'אטני
צ'אטני (בהינדי: चटनी) הוא רוטב מתובל שמקורו בתת-היבשת ההודית, והוא מוגש לרוב עם מאכלים מהמטבח ההודי.
סוגי צ'אטני.
רוטבי צ'אטני אותנטיים מכילים כמויות משמעותיות של פלפלים חריפים ירוקים טריים. המרכיב העיקרי השני בצ'אטני הם בדרך כלל פירות וירקות שונים. רוב רוטבי הצ'אטני שמכילים ירקות מוכנים בבלנדר, בעוד שבדרך כלל יש לבשל מבעוד מועד את הפירות שמשמשים להכנת רוטבי צ'אטני על בסיס פירות. רוטבי צ'אטני פופולריים כוללים:
במדינות עם מזג אוויר מתון יחסית צ'אטני מוכן באמצעות מרכיבים מקומיים נפוצים כגון תפוחים, אפרסקים או עגבניות.
התבלינים הנפוצים ביותר בצ'אטני כוללים חילבה, כוסברה, כמון ואסאפואטידה.
תבלינים נוספים שמשולבים ברוטב בשביל הטעם כוללים סוכר, מלח שולחן, שום, תמרינדי או ג'ינג'ר.
Windows 2.0
Windows 2.0 היא סביבת ממשק משתמש גרפי בגרסת 16 סיביות, אשר פורסמה ב-9 בדצמבר 1987, והיא היורשת של Windows 1.0.
תכונות.
בגרסה זו, הציעה Windows יכולת הצגת חלונות חופפים. הגרסה החדשה גם הציגה קיצורי מקשים מתוחכמים יותר, וכן המונחים "Minimize" ו-"Maximize" החליפו את "Iconize" ו-"Zoom" מהגרסה הקודמת.
תכונות חדשות אחרות בחלונות 2.0 כללו VGA (אם כי ב-16 צבעים בלבד). גם השיפור במהירות, אמינות והשימושיות של חלונות הפכה את המחשבים לחלק מחיי היומיום של מספר עובדים. התווספות האייקונים בשולחן העבודה והשימוש בקיצורי המקשים סייעו להאיץ את העבודה עם סביבת ההפעלה.
IBM נתנה רישיון לממשק המשתמש הגרפי של Windows עבור OS/2 ושתי החברות ציינו כי היא ו-Windows 2.0 יהיו כמעט זהות לחלוטין.
תמיכה ביישומים.
גרסאות Windows הראשונות של מיקרוסופט וורד ומיקרוסופט אקסל רצו גם על Windows 2.0. בתוכנה זה גדלה התמיכה של מפתחי צד שלישי ב-Windows. עם זאת, רוב המפתחים שמרו גם על גרסאות MS-DOS, היות שמשתמשי Windows עדיין היו פלח שוק קטן. אלסופ סטיוארט מ-P.C. Letter חזה בינואר 1988 כי "כל מעבר לסביבה גרפית בסגנון IBM חייב להיות איטי באופן מטריד, ויונע אך ורק על ידי כוחות השוק", כי ממשק משתמש גרפי לוקה ב"ליקויים חמורים" כהגדרתו וכי המשתמשים נאלצים לעבור ל-DOS בעת ביצוע משימות רבות.
בתוכנה היו גם מספר יישומים מובנים:
הסכסוך מול אפל.
ב-17 במרץ 1988 הגישה חברת אפל תביעה נגד מיקרוסופט והיולט פקארד (HP), והאשימה אותן בהפרת זכויות היוצרים של אפל על תוכנת המקינטוש. אפל טענה כי "המראה והתחושה" של מערכת ההפעלה של המקינטוש מוגנים בזכויות יוצרים וכי Windows 2.0 משתמשת באייקונים זהים. בית המשפט פסק לטובת היולט פקארד ומיקרוסופט על כל ה-10 מתוך 189 הממשקים הגרפיים שאפל עסקה בהם, וקבע כי 10 רכיבי ממשק המשתמש אינם יכולים להיות מוגנים בזכויות יוצרים.
הילה טוני נבוק
הילה (טוני) נבוק (נולדה ב-1974) היא פסלת ורשמת ישראלית ומרצה לאמנות.
ביוגרפיה.
הילה (טוני) נבוק, נולדה בתל אביב. את דרכה האמנותית החלה בלימודי עיצוב גרפי במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך, ויצו חיפה. נבוק, בוגרת התוכנית ללימודי ההמשך של בצלאל (2009), נמנתה עם עורכי מגזין האמנות "פיקניק" בין השנים 2007–2011 ובמסגרת זו אצרה במשותף את הביאנלה השנייה לאמנות בהרצליה (2009). בשנת 2018 ראה אור ספר המשותף לה ולבן זוגה, הסופר יונתן רז פורטוגלי – "אם כרגע מה שבוער בך זה פילאטיס בזה את צריכה להתמקד" (הוצאת "לוקוס"), המורכב מפרגמנטים ספרותיים של רז פורטוגלי וצילומים של נבוק, שהקשר ביניהם הוא בעיקר אסוציאטיבי, הומוריסטי ומלא בתובנות חזותיות ומילוליות, שאספו השניים משוטטויות, שערכו בנפרד. השניים מתגוררים בתל אביב עם בנם. נבוק מלמדת פיסול ורישום בבית הספר לאמנות ״בצלאל״.
עבודתה האמנותית.
נבוק עושה שימוש בחפצים תעשייתיים, סביבות ציבוריות או חללים ביתיים, ומחלצת מתוכם קומפוזיציות. נבוק עובדת עם תוצרים תעשייתיים כחומר גלם. נבוק מיוצגת בישראל על ידי גלריה נגא, ובגרמניה על ידי גלריה "KM" ברלין (2017). היא הציגה תערוכות יחיד במוזיאונים וגלריות רבות בארץ ובעולם, ובהם מוזיאון הרצליה, המרכז לאמנות עכשווית, מוזיאון חיפה ועוד. בין הפרסים בהם זכתה: פרס גבעון מטעם מוזיאון תל אביב (2011), פרס ביאטריס קולינר לאמן צעיר מטעם מוזיאון ישראל (2018), פרס שרת התרבות (2020) ופרס רפפורט לאמן צעיר מטעם מוזיאון תל אביב (2020).
בין מוצר צריכה לפסל 2010-2015.
נבוק נוהגת לעשות שימוש במוצרי צריכה ביתיים ומשרדיים. בתערוכתה "פריזבי" (2006), הציגה נבוק אובייקטים, עבודות וידאו וציורים, השואבים את מקורות השראתם מהסביבה הקרובה. כדורים, רשתות, מחקים, סלילי קופה רושמת, ניירהגלם הם חומרי שלה.
"פנורמה", תערוכת יחיד של נבוק, שהוצגה בשנת 2010 במוזיאון חיפה, היא עבודת אינסטליישן העשויה קונסטרוקציית קירות גבס, גרם מדרגות מעץ, זכוכית ולוחות פרספקס, מנעולי אופניים, גדרות וציורים.
גם בתערוכה "מקורות" (2013), נכללו עבודות פיסוליות לצד רישומים. השימוש של נבוק ב"רדי-מייד", מוצרי צריכה יומיומיים כמו מוצרי ניקוי, מברשות, מרכך כביסה, צינורות השקיה, חוזר גם כאן. רישומיה ופסליה נעים בין המופשט והקונקרטי. בעבודתה, "אופק", שהוצגה בתערוכה, השתמשה נבוק בספוגים לניקוי כלים, מברשות, כדורי צמר גפן ומרכך כביסה צבעוני.
כוריאוגרפיה של אובייקט 2015.
בשנת 2015, הציגה נבוק את עבודתה "שעות עגולות" במרכז לאמנות עכשווית, תל אביב. בתערוכה יוצרת נבוק כוריאוגרפיה של סביבה פיסולית, תנועה מכנית המזיזה את פסליה. המיצב מורכב משלושה מזבחות: אדום, שחור וכחול. בכל אחד מהמזבחות מופיע כיסא משרדי, מעליו מרחף כיסא נוסף, שבו משענות הידיים מתפקדות ככנפיים. בנוסף ישנם אלמנטים המצויים בחללים ציבוריים כמו: מאפרה, כוסות פלסטיק ומכונה לניגוב ידיים.
עם הרוח, עם המים 2015.
נבוק ידועה בעיקר כפסלת וכציירת, אך החלה את דרכה בעולם הצילום והפרפורמנס. פרסמה את יצירת הווידאו שלה בשם "עם הרוח, עם המים" (2015). בעבודה המוצגת בשני פריימים, נראית נבוק לבושה באדום, משלשלת בכבדות יריעת פלסטיק צהובה, בעלת מטרים רבים, מבעד לחלון גבוה, בבניין רב קומות באשדוד.
הרחבות 2018.