עם מותו של ז'ואאו השישי פרץ משבר חוקתי בנוגע לירושה. היורש המיועד היה פדרו הרביעי שמונה אחרי הכרזת העצמאות של ברזיל ב-1822 לקיסר ברזיל העצמאית. על מנת לשמור על מעמדו בברזיל ויתר פדרו על אזרחותו הפורטוגזית ועל תביעתו לכתר זמן מועט לאחר שירש אותו. שתי אחיות של פדרו, מריה תרזה ומריה פרנצ'סקה נישאו לנסיכים ספרדים הן איבדו את זכות הירושה. היורשת הבאה בסדר הירושה הייתה בתו של ז'ואאו, איזבל מריה והיא שימשה עוצרת עד שפדרו וויתר על כס המלוכה הפורטוגזי לטובת בתו מריה השנייה כדי להמשיך בכהונתו כקיסר ברזיל. איזבל מריה שלטה כעוצרת בשמה של מריה השנייה עד פרוץ המלחמה הליברלית ב-1828.
אחיו של פדרו, מיגל, מונה כעוצר הממלכה והוסדרו בעבורו נישואין עם אחייניתו מריה השנייה ששהתה בלומדון. מיגל שהה במקום גלותו באוסטריה, לאחר שני ניסיונות מרד באביו. מיגל התייצב נגד משטרה המלוכני החוקתי של מריה השנייה וניסה לכפות משטר אבסולוטי. אי לכך, פרצו בפורטוגל עימותים מזוינים אשר נמשכו 6 שנים ובהם היו מעורבות גם מעצמות אירופיות נוספות. בניסיון להתיר את הסבך שנוצר, ויתר פדרו על קיסרות ברזיל העצמאית, וכפה את מרותו בפורטוגל בכח הזרוע. מיגל נאלץ לחדול מנסיונותיו לכפות משטר אבסולוטי. בכך, אושרר הסכם הפשרה של אבורה-מונטה. מעתה, הושבה על כנה החוקה הפורטוגזית משנת 1826, ונסללה הדרך לחזרתה של מריה השנייה לכס המלוכה בפורטוגל.
ליברליזם.
לאחר תבוסת האבסולוטיסטים, התאפיין השיח הפוליטי הפורטוגזי במאה ה-19 באימוץ רעיונות ליברליים. עם זאת, לא הושגה בזירה הפוליטית הרגיעה המיוחלת. הליברלים היוו קבוצה הטרוגנית, השרויה במצב של מחלוקות פנימיות לא פשוטות בין האגפים המרכיבים אותה, אך מגובשת במאבק נגד האבסולוטיסטים. ועל כן חל בראש ובראשונה פילוג בין המתונים לבין הפרוגרסיביים. נקודת המחלוקת העיקרית הייתה בעניין החוקה. הפרוגרסיביים (ה"ספטמבריסטים") תמכו בחוקת 1821 והמתונים (ה"קרטיסטים") צידדו בחוקת 1826. המלכה תמכה במתונים והפקידה את רסן השלטון בידיו של קושטה קברל, ומינתה אותו לתפקיד שר המשפטים. קושטה קברל משל במדינה כרודן. אי-שקט שרר בקרב האוכלוסייה, ופרצה מלחמת אזרחים. המלכה נאלצה להדיחו ולקרוא למפלגה הפרוגרסיבית למשול במדינה.
שושלת בית סקסה-קובורג-גותה, אחרוני המלכים הפורטוגזים.
ב-1836 נישאה המלכה מריה השנייה לנסיך פרדיננד ממשפחת האצולה הגרמנית סקסה-קובורג-גותה, אשר הוכתר כמלך פורטוגל לצידה כחוק בשם פרננדו השני. בשנת 1853 מתה מריה השנייה בדמי ימיה בעת לידת בנה האחד עשר והיא בת 34 בלבד.
יורשה של מריה השנייה לכתר היה בנה פדרו החמישי. בעת מות אימו הוא היה קטין, ואי לכך שימש אביו פרננדו השני כעוצר. בשנת 1855 הגיע פדרו לבגרות ונטל לידיו את רסן השלטון. שלטונו היה יציב לאורך שנים, ופורטוגל הפכה למונרכיה חוקתית לדוגמה, בה נשמרו זכויות הפרט והובטח חופש עיתונות נרחב.
המפלגות הליברליות השיגו קונצנזוס לגבי אופן ניהול משאבי הממלכה, פיתוחן של מסילות הברזל, המסחר והתעשייה, ושמו בצד את המחלוקות בעניין החוקה. אף על פי כן, שרר אי שקט חברתי. הואט קצב התיעוש והמודרניזציה בענף החקלאות ואף נזנח הטיפול בחינוך ובהוראת קרוא וכתוב, בהשוואה לכל מדינה אחרת במערב אירופה.
עם תום המשבר הפוליטי שפקד את הממלכה בשנים 1868–1872, שחפפו לשש שנות דמוקרטיה בספרד, שבה היציבות למערכת הפוליטית. נחנך בה מודל הרוטציה בין המפלגות, שבו שלטו לסירוגין שתי המפלגות העיקריות השולטות, המפלגה השמרנית והמפלגה הפרוגרסיבית. בשנות ה-80 (המאה ה-19) הוענקה זכות הבחירה הן לנשים והן לגברים, צעד משמעותי לקראת החלת זכות בחירה אוניברסלית. עם זאת, מרבית האוכלוסייה, כפרית ברובה, לא ידעה קרוא וכתוב וגם לא התערתה בעניינים פוליטיים, כך שנח היה לשלוט ללא מיצרים במערכת הפוליטית.
בפוליטיקה הפורטוגזית בשלהי המאה ה-19 בלטו מאפיינים של מונרכיה חוקתית - חל בה מודל פוליטי שבו שלטו המפלגות הפעילות בזירה בסבבים. מודל זה כונה בפורטוגזית rotativismo (כלומר - שלטון ב"רוטציה"), ולפיו שלטו שתי המפלגות העיקריות הפעילות באותה עת, המפלגה השמרנית (שכונתה partido Regeneracionista) והמפלגה הפרוגרסיבית (כינויה partido Histórico) בסבבי שלטון עוקבים ולסירוגין.
ב-1890 התפתח משבר קולוניאלי באפריקה והפורטוגזים שיגרו למושבותיהם באפריקה מספר חילות משלוח, במטרה לאחוז בקרקע שבריבונותם ביתר יעילות. מבצעים צבאיים אלה הביאו לצמיחתה וגיבושה של קבוצת קצינים אפריקניסטים ואנטי-ליברליים, שעתידים היו למלא תפקיד חשוב בהיסטוריה המודרנית של פורטוגל. בו בזמן, נוספו לתנועות הרפובליקניות חסידים, ככל שדעכה קרנה של המונרכיה. ב-1908 נורו למוות המלך קרלוש הראשון ובנו נסיך העצר בידי מתנקשים בכיכר המסחר (Praça do Comércio) שבליסבון. המלך החדש, מנואל השני, מנה את ראש הממשלה של אביו, ז'ואאו פרנקו, בין החולקים באשמה בהתנקשות. ז'ואאו פרנקו הודח, אך המלך לא הצליח לשקם את דימוי המונרכיה בעיני העם. ב-1910 הוכרזה פורטוגל כרפובליקה, והמלך יצא לגלות בממלכה המאוחדת.
חוליו קובוס
חוליו ססאר קלטו קובוס (בספרדית: Julio César Cleto Cobos; נולד ב-30 באפריל 1955 במנדוסה, ארגנטינה) הוא פוליטיקאי ארגנטינאי, כיהן כסגן נשיאת ארגנטינה הנוכחית, כריסטינה פרננדס דה קירשנר, בקדנציה הראשונה שלה.
קובוס כיהן כסגן הנשיאה מ-10 בדצמבר 2007 עד 10 בדצמבר 2011.
אוסטנדה
אוֹסְטֶנְדֶה (בהולנדית: Oostende, בצרפתית: Ostende, נהגה "אוסטָאנד") היא רשות מקומית ועיר על חוף הים הצפוני בבלגיה, בפרובינציית מערב פלנדריה. אוסטנדה, שהתפרסמה כעיר קיט, היא העיר הגדולה ביותר על חוף הים הקצר של בלגיה.
היסטוריה.
אוסטנדה מוזכרת לראשונה בכתובים בימי הביניים, כשהייתה לא יותר מכפר קטן בקצה המזרחי (בהולנדית: oost-einde) של אי קטן וקרוב מאוד לחוף. למרות קוטנו זכה הכפר במעמד של עיר בסביבות שנת 1265, כשהתושבים קיבלו את הזכות לקיים שוק ולבנות לו מבנה קבע. מקור ההכנסה העיקרי היה דיג. חוף הים הצפוני היה מאז ומעולם לא יציב, ובשנת 1395 החליטו התושבים לבנות את הכפר מחדש במרחק מה מהים, ולהגן עליו מהצפות באמצעות סכרים גדולים.
למיקומה האסטרטגי של העיירה לחוף הים היו יתרונות מסחריים, והיא שימשה כנמל, אבל מאותה סיבה היא גם שימשה יעד מבוקש לצבאות זרים שפלשו לאזור. פעם אחר פעם העיר נכבשה, נהרסה ונבזזה. במהלך מלחמת שמונים השנה הייתה העיר נתונה במצור במשך שלוש שנים (מיוני 1601 עד ספטמבר 1604), כשהצבא הספרדי ניסה לכבוש אותה מידי כוחות הרפובליקה ההולנדית. יותר מ-80,000 פצועים והרוגים נמנו במשך אותו מצור, שהיה המצור הארוך בהיסטוריה. בסופו של דבר נותרה העיר - שנחרבה כליל - בשליטת ארצות השפלה הדרומיות.
לאחר מכן הפכה אוסטנדה לנמל בעל חשיבות מסוימת, כיוון שהחל ב-1722 סגרו ההולנדים את הכניסה לנמל אנטוורפן (שנמצאת בשטח הולנד). כיוון שכך, גדלה חשיבותה של אוסטנדה כמוצא אלטרנטיבי לים. כשעברו ארצות השפלה הדרומיות לשליטת האימפריה האוסטרית, הקים הקיסר קרל השישי את "חברת הסחר של אוסטנדה" (Oostendse Compagnie), שהיה לה מונופול על הסחר של האימפריה עם אפריקה והמזרח הרחוק. אך כבר ב-1727 נאלצה חברת אוסטנדה להפסיק לפעול, בגלל לחץ מצד הולנד ואנגליה, שלא רצו תחרות על קווי הסחר הבינלאומיים.
נמל אוסטנדה המשיך והתרחב בהדרגה, בין השאר בזכות שיפור קשרי התחבורה עם פנים הארץ. ב-1838 נבנתה מסילת רכבת לבריסל, אחת הראשונות באירופה היבשתית. ב-1846 הפליגה המעבורת הראשונה לדובר, והעיר הפכה תחנה חשובה בקשרי התחבורה עם אנגליה (מעמד זה אבד לה כיום - רוב קשרי התחבורה של אנגליה עם היבשת עוברים דרך קאלה שבצרפת, וכן זבריחה, נמלה של ברוז'). מלכי בלגיה ליאופולד הראשון וליאופולד השני, שאהבו לנפוש בחוף ימה של העיר, דאגו לפתח אותה, והקימו בה מונומנטים רבים, ביניהם כנסיית פטרוס ופאולוס הקדושים. בעקבות ביקוריהם של בני משפחת המלוכה, הפכה העיר לאתר נופש אופנתי, הוקמו בה בתי-מלון וקזינו, והיא משכה אליה תיירים מכל אירופה. כיום הידלדלה תנועת התיירים בעיר, כיוון שרוב התיירים מצפון אירופה מעדיפים לנפוש בחופי הים התיכון, שהם חוליים יותר ומזג האוויר בהם חם יותר. אבל חופי העיר עדיין מהווים מוקד משיכה לתיירות פנים בלגית.
גדוד העברי
לין צ'ייני
לין אן וינסנט צ'ייני (באנגלית: Lynne Ann Vincent Cheney; נולדה ב-14 באוגוסט 1941) היא סופרת ופובליציסטית שמרנית אמריקאית ומנחה לשעבר של תוכנית טלוויזיה בסגנון ה"טוק שואו". כיום היא חברה במכון המחקר הנאו-קונסרבטיבי AEI.
ביוגרפיה.
ילדות והשכלה.
צ'ייני נולדה בקספר שבוויומינג. אמה, עדנה לוליטה הייתה סגנית השריף בקספר ואביה, ויין אדווין וינסנט, היה מהנדס. היא בעלת שורשים דניים, שוודיים, אנגליים, איריים וולשיים. צ'ייני קיבלה את התואר ראשון שלה במדעי הרוח ובספרות אנגלית ממכללת קולורדו. היא המשיכה את לימודיה הגבוהים וקבילה תואר שני באומנות מאוניברסיטת קולורדו וכן תואר דוקטור בספרות אנגלית מאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
קריירה ציבורית.
בשנים 1986–1993 עמדה בראש הקרן הלאומית למדעי הרוח.