חברת גליסון תעשיות פועלת עד היום ושומרת על קשר חזק עם מכון רוצ'סטר לטכנולוגיה, ובשנת 2010 העיתון של המכון פרסם אוסף של מכתביה של גליסון. בשנת 2011 החברה האמריקאית למהנדסי מכונות הקימה את "פרס קייט גליסון" אשר מוענק לנשים בולטות בתחום ההנדסה.
אן ל'הולייר
אן ל'הולייר (בצרפתית: Anne L'Huillier; נולדה ב-16 באוגוסט 1958 בפריז, שבצרפת) היא פיזיקאית צרפתית ופרופסור לפיזיקה אטומית באוניברסיטת לונד, הנמצאת בחזית מדעי הלייזר המהירים ומובילה בה מחקרים פורצי דרך.
ביוגרפיה.
אן ל'הולייר נולדה ב-1958 וגדלה בפריז, שבצרפת. בשנת 1977 למדה מתמטיקה במוסד הצרפתי ללימודים גבוהים בפונטייני אוקס רוזס ובהמשך למדה לתואר שני בפיזיקה תאורטית באוניברסיטת פייר ומארי קירי בפריז. לאחר ההשכלה התאורטית החליטה אן ל'הולייר להיכנס לפיזיקה אטומית ניסיונית עבור התזה שלה.
קריירה מקצועית.
את פוסט הדוקטורט שלה העבירה ל'הולייר בשנת 1986 במכון צ'למרס לטכנולוגיה שבגטבורג, שוודיה, ובאותה השנה הגישה את התזה שלה בנושא יינון רב-פוטוני-מרובה, שהוא תהליך בו אטומים נהפכים ליונים (אטומים בעלי מטען חשמלי) בעזרת כמות רבה של פוטונים- חלקיקים יסודיים המהווים את הקוונטום של השדה האלקטרומגנטי ונשאי הכוח של הכוח האלקטרומגנטי. ל'הולייר קיבלה משרה קבועה כחוקרת ב- ב-1986. בשנת 1988 המשיכה את הפוסט דוקטורט שלה באוניברסיטת קליפורניה, לוס אנג'לס. בשנת 1987 השתתפה ל'הולייר בניסוי בו נצפו הרמוניות גבוהות (כלומר אותות חוזרים, מעין גלי תדר) לראשונה באמצעות מערכת לייזר פיקוס-שנייה , שהיא מערכת לייזר המשתמשת בגביש המשמש כאמצעי שריפת לייזרים במצב מוצק. היא כל כך הוקסמה מהניסוי והחליטה להקדיש לכך את המחקר שלה (ועדיין מקדישה אותו לכך 23 שנה מאוחר יותר).
בשנת 1988, ל'הולייר שיתפה פעולה בניסוי במרכז לחקר הגרעין הצרפתי בסאקליי בצרפת עם מערכת לייזר במצב פיקוס-שניות מוצקה , שהייתה בין הראשונות לייצר הרמוניה מסדר גבוה בגזים. ייצור הרמוניה מסדר גבוה היא תהליך לא ליניארי שבמהלכו מואר יעד (גז, פלזמה או מדגם מוצק) באמצעות דופק לייזר אינטנסיבי, ובתהליך זה פולט היעד הרמוניות גבוהות. שש שנים מאוחר יותר, בשנת 1992 במתקן הלייזר העוצמתי הגבוה של לונד בדרום שוודיה, עבדה ל'הולייר עם לייזר ספיר-טיטניום ,שהוא לייזר הניתן להתאמה הפולט אור אדום וכמעט אינפרא אדום בטווח שבין 650 ל 1100 ננומטר. לייזרים כאלה משמשים בעיקר במחקר מדעי בגלל כושר ההתאמה שלהם ויכולתם לייצר פולסים אולטרה-קצרים. מערכת זו הייתה אחת ממערכות הפוטו-שנייה בעלת העוצמה השנייה בגובהה באירופה. היא ביקרה כמדענית אורחת במעבדה הלאומית לורנס ליברמור בשנת 1993. בשנת 1994 עברה ל'הולייר לשוודיה, שם עבדה באוניברסיטת לונד כמרצה בשנת 1995 ומונתה לפרופסור בשנת 1997.
בשנת 2005 השיגה קבוצת המחקר של ל'הולייר את מה שהיה אז אחד מקטעי האור הקצרים ביותר, 170 אטו-שניות , באמצעות ייצור הרמוני גבוה. בשנת 2013 זכתה ל'הולייר בפרס קארל-זייס, הפרס היוקרתי ביותר בתחום האופטיקה. כאשר הכריזו על הזוכה, אמרו השופטים: "פרופ' ל'הולייר לא רק הציגה את תאוריית טכנולוגיית האטטו-שניות, אלא גם הוכיחה אותה בפועל בעזרת ניסויים". השופטים תיארו את עבודתה כמפתח להמשך התקדמות בטכנולוגיה הזו- כיוון שניתן להשתמש בדחפי האטטו-שנייה של'הולייר מצאה כדי לצפות בתנועת אלקטרונים בתוך אטומים או מולקולות בזמן אמת, מחקרה מהווה מרכיב עיקרי בהמשך התפתחות הטכנולוגיה ובהבנת תנועות פיזיות כלליות או תגובות כימיות ברמה האטומית. הטכנולוגיה שלה יכולה לתת לנו את האפשרות לצלם קטעי וידאו אולטרה-קצרים מתוך הפנים של אטומים ומולקולות. ל'הולייר מובילה עד היום קבוצה העוסקת בפיזיקה של אטו-שניות ,ענף של פיזיקה שבו פולסים באורך אופייני של אטו-שנייה (10−18 שניות) של אלקטרונים או פוטונים משמשים לבדיקת תהליכים דינמיים בחומר ברזולוציית זמן חסרת תקדים, המאפשרת לחקור את תנועות האלקטרונים בזמן אמת.
טרפרגליים
טרפרגליים (שם מדעי: "Mantispidae") היא משפחה של חרקים מסדרת הארינמלאים המונה 4 תת-משפחות וכ-400 מינים, ש-3 מהם נפוצים בארץ ישראל. במראם הם דומים לגמלי שלמה, אך בעלי רגליים קדמיות המופנות אחורה ואז כלפי מעלה.
בני משפחה זו נפוצים באזורים חמים טרופיים וסובטרופיים והם מתפתחים בעל גלגול שדרגות הזחלים שונות זו מזו. הם טפילים של פרוקי-רגליים אחרים. בדרגה הראשונה הזחל פעיל וזריז. הזחל בדרגה השנייה דומה לזחל של זבליות. בדרגה האחורנה מתפחל דמוי איבר טוויה המשמש לטווית הפקעת בה הזחל יתגלם.
חלק מהמינים פעילים בלילה וחלקם פעילים ביום (כולל מינים שמחקים צרעות). הרגליים הקדמיות משמשות לאחיזת הטרף הכולל חרקים אחרים והחרק הולך רק על הרגליים האחוריות.
אינגבורג הוכמאייר
דוקטור אינגבורג ג. הוכמאייר דזוייר (בגרמנית: Ingeborg J. Hochmair-Desoyer נולדה בשנת 1953) היא מהנדסת חשמל אוסטרית מהאוניברסיטה הטכנית של וינה ומאוניברסיטת אינסברוק. יחד עם פרופסור ארווין הוכמאייר, בעלה, פיתחה הוכמאייר את שתל השבלול המיקרו-אלקטרוני והרב-ערוצי הראשון בעולם.
בשנת 1980 הקימה הוכמאייר יחד עם בעלה את חברת הציוד הרפואי MED-EL, המתמחה בייצור שתלי שבלול. הוכמאייר היא המנכ"לית והמנהלת הטכנית הראשית של החברה.
הוכמאייר היא זוכת פרס לסקר-דבייקי למחקר קליני רפואי.
ביוגרפיה.
אינגבורג הוכמאייר נולדה בשנת 1953 בווינה, בירת אוסטריה. הוכמאייר נולדה למשפחת מדענים. אימה הייתה פיזקאית ואביה היה דקאן הפקולטה להנדסה מכנית באוניברסיטה הטכנית של וינה, סבתה הייתה בין המדעניות הראשונות באוסטריה שעסקו בהנדסה כימית.
בשנת 1979 השלימה הוכמאייר תואר דוקטור להנדסת חשמל מהאוניברסיטה הטכנית של וינה, הוכמאייר היא האישה הראשונה לקבל תואר זה מהאוניברסיטה הטכנית של וינה.
בין השנים 1976 עד 1982 עבדה הוכמאייר כדוקטורנטית ולאחר מכן כעוזרת פרופסור במכון להנדסת חשמל ואלקטרוניקה באוניברסיטה הטכנית של וינה, שם החלה בפיתוח שתל השבלול.
בשנת 1979 עברה הוכמאייר לחצי שנה לאוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה, ארצות הברית כפרופסור חבר אורח במכון לאלקטרוניקה רפואית.
בשנת 1981, לאחר שכבר הושתל השתל ב-17 איש, חתמו הזוג הוכמאייר על חוזה עם קונצרן הענק 3M בניסון לייצר את שתלי השבלול בייצור המוני. אך, לאחר 7 שנים, בשנת 1988 החוזה הופסק עקב בעיות רבות. למרות זאת, בני הזוג לא אמרו נואש והחליטו להקים בעצמם חברה בשם MED-EL שתייצר שתלי שבלול בייצור המוני.
בשנת 1982 עברה הוכמאייר מווינה לאינסברוק יחד עם בעלה וילדיהם, שם לימדה במכון לאלקטרוניקה פיזיקלית יישומית באוניברסיטת אינסברוק עד לשנת 1989 אז פרשה מעבודתה באוניברסיטה כדי להתמקד בחברת MED-EL אותה הקימה.
הוכמאייר עובדת כיום בחברת MED-EL בתור המנכ"לית והמנהלת הטכנית הראשית של החברה.
הוכמאייר נשואה לארווין הוכמאייר, פרופסור להנדסת חשמל איתו ערכה רבים ממחקריה. לזוג ארבעה ילדים.
עבודה מדעית.
בשנת 1979, הציע בן זוגה של הוכמאייר, ארווין הוכמאייר לפתח ביחד איתו שתל שבלול במעבדתו באוניברסיטה בשיתוף מרפאת האף, אוזן, גרון של האוניברסיטה, אינגבורג הסכימה ויחד הם החלו לפתח את שתל הרב-ערוצי הראשון בעולם. שנתיים בלבד לאחר מכן, ב-16 בדצמבר 1977, הושתל השתל על המטופל הראשון ובשנת 1980 פיתוח המוצר הראשוני הסתיים.
שתל השבלול אותו פיתחו, מיועד לחירשים וכבדי שמיעה, בעלי מומים בתאי החישה באוזן - תאים שתפקידם לתרגם את הצלילים לוויברציות חשמליות ולשלוח את הוויברציות לעצב השמיעה. שתל השבלול שפיתחו הזוג הוכמאייר כולל שני חלקים, פנימי וחיצוני. החלק החיצוני כולל מיקרופון, קולט את הצלילים; מעבד, שמעבד את הצליל הנקלט במיקרופון לאותות חשמליים; ומגנט וטבעת שידור המשדרים את המידע ששולח המעבד אל החלק הפנימי של השתל. החלק הפנימי של השתל, המותקן בניתוח, כולל אנטנה ומגנט, הקולטים את המידע שנשלח מהחלק החיצוני של השתל; ואלקטרודה חשמלית, שדרכה מעבירים אותות חשמליים אל עצב השמיעה.
השתל אותו פיתחו בני הזוג הוכמאייר הוא רב ערוצי, כלומר, הוא כולל מערך אלקטרודות ששולחות אותות חשמליים לעצב השמיעה בשמונה מקומות שונים, ולא רק במקום אחד. בכך, משפר השתל את איכות השמיעה עד לרמה בה ניתן להצליח להבין משפטים שלמים רק משמיעה וללא שום צורך בקריאת שפתיים.
הוכמאייר פרסמה יותר ממאה מאמרים מדעיים וישנם כ-50 פטנטים שרשומים על שמה.
MED-EL.
בשנת 1988, לאחר ששיתוף הפעולה עם הקונצרן 3M קרס, החליטו בני הזוג להקים חברה משלהם בשם MED-EL. מטרת החברה היא ליצר באופן המוני את שבב השבלול.
בשנת 1989, פרשה הוכמאייר מעבודתה באוניברסיטה כדי להפנות את כל זמנה עבור החברה.
במרץ 1990, שכרה החברה את שלושת עובדיה הראשונים.
בינואר 1994, שתלה החברה את השתל הראשון אותו היא פיתחה במטופל. לשתל קראו COMBI40. מספר חודשים לאחר מכן, הושתל השתל בכל רחבי העולם.
כיום, החברה מעסיקה למעלה מ-2,000 עובדים ב-33 מטות בכל רחבי העולם. מטה החברה נמצא באינסברוק, אוסטריה. החברה היא הגדולה באירופה והשנייה בגודלה בעולם בתחום שתלי השבלול.
פרסים והוקרה.
בשנת 2013 זכתה הוכמאייר בפרס לסקר-דבייקי למחקר קליני רפואי, הידוע גם בכינויו "הנובל האמריקאי". הוכמאייר זכתה בפרס יחד עם פרופסור גרהם קלארק מאוסטרליה ודוקטור בלייק וילסון מארצות הברית. הפרס הוענק לשלושה עקב תרומתם לפיתוח שתל השבלול המודרני.
פרסים נוספים בהם זכתה הוכמאייר:
נחכה לך