שמיר נולד בשם משה שטיינברג בווילנה שבליטא ב-7 בדצמבר 1923 לפנינה, עקרת בית, ולמאיר, מהנדס. הוא עלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1926, וגדל בתל אביב. בשנת 1939, בהיותו בן 16, הצטרף ל"הגנה" תוך הסתרת גילו האמיתי. עם קום המדינה שירת בצה"ל, בחילות הים, ההנדסה והאוויר, והשתתף במלחמת העצמאות כמג"ד בדרגת רב-סרן. בשנת 1947 סיים תואר שני בהנדסה מהטכניון בחיפה, ושנתיים לאחר מכן נשא לאישה את לאה אלשטיין. לימים נולדו להם ארבעה ילדים: רובי, יעל, דוד ותמר.
סוגת.
בסוף שנות ה-50, בימי העלייה הגדולה והיציאה מהמעברות, ארגן שמיר קבוצת משקיעים בחו"ל והקים את מפעל הסוכר "סוגת" בקרית-גת. זאת, על רקע החלטת הממשלה כי מדינת ישראל צריכה להיות עצמאית מבחינה כלכלית ולייצר מוצרי יסוד. הקמת המפעל היוותה "אבן פינה" להקמת חבל לכיש, שאפשרה ליישב אלפי עולים וליצור מקורות עבודה בחקלאות ובתעשייה. שמיר ניהל את המפעל עד שנת 1972.
טבע.
בשנות ה-60 ישב שמיר במועצת המנהלים של חברת "אסיא מעבדות כימיות", כנציג משפחת אלשטיין, וב-1964 הוא הוביל, לצד אלי הורביץ, את מיזוג "אסיא" וחברת "צרי". בשנת 1968 רכשו החברות את "טבע" ובשנת 1976 התמנה הורביץ למנכ"ל ואיחד פעילות כל החברות תחת "טבע תעשיות פרמצבטיות". משנות ה-70 שימש שמיר כיו"ר מועצת המנהלים של החברה. הורביץ העיד על שמיר כי "בכל המהלכים הגדולים שעשיתי בטבע, הוא היה שותף פעיל".
וישיי.
בשנת 1969 נעתר שמיר לקריאתו של ד"ר פליקס זנדמן – מייסד ויו"ר קבוצת "וישיי אינטרטכנולוג'י" (Vishay Intertechnology) בעולם, להקים את מפעל "וישיי" בישראל. ברקע, צורך שנוצר עקב האמברגו הצרפתי על יבוא חלקי חילוף למטוסי המיראז'. בשנת 1972 נתמנה שמיר כנשיא ווישיי ישראל ושימש כסגן נשיא קבוצת "וישיי" העולמית. במהלך שנות עבודתו בחברה, הקים שמיר מפעל בחולון ושניים נוספים בדימונה, ושקד על תכנון מפעל נוסף במגדל העמק. על פעילותו של שמיר ב"וישיי" אמר זנדמן: "משה טיפל בכל ולקח על עצמו את כל הקשיים. שאלו אותי בחו"ל אם יש בעיה של בירוקרטיה בארץ. אמרת שאין, יש משה שמיר."
קבוצת ברקליס
שחין (מחלה)
שחין היא מחלת עור המוזכרת במקרא, בין היתר כמכה השישית בעשר מכות מצרים. היא איננה מתייחסת למחלת עור ספציפית, כי אם למגוון מחלות עור דלקתיות המאוגדות תחת צורות שונות של שחין, כדוגמת: גרב, חרס, ילפת, חיכוך, חפפית, חזזית ועוד, ולפי חז"ל קיימים 24 מיני שחין. יש להפריד בין שחין המוזכר בחז"ל מצד אחד, כמו במקרא, הוא שם כללי לנגעים בעור אך מצד שני גם כשם ספציצפי למחלת הנסן שבטעות מייחסים אותה לצרעת.
מקור המחלה.
שחין היא מלשון שחן, פירושו בארמית - חם, והוא מתייחס לחימום ושרפה, מכאן גם המושג "שנה שחונה".
מחלת השחין דומה לצרעת ולכוויה על העור, אלא שהמחלה אינה נגרמת על ידי מקור אש, אלא בדלקת או גורם אחר כדוגמת חבלה חיצונית, מחלת עור ומחלה כללית.
השחין מאופיין בנגעי בהרת על עור לא תקין ועובר שלושה שלבים:
נגעי שחין נחשבים למטמאים רק במידה ובנוסף לנגעים מצטרפים אחד משני הסימנים הבאים:
קיימת אי הסכמה באשר לשיוך הספציפי של המחלה; המדע מתייחס אליה כאל מחלה נמקית קשה ונרחבת שעלולה להביא לכריתת איברים, אך קיימות השערות שונות לזיהויה. הזיהוי הרווח ביותר היא מחלת הגרב, שבדומה לתיאור השחין היא מחלת עור דלקתית, שמתאפיינת בבועות דלקתיות מפרישות וקשקשי גלדים. עם זאת, גם מחלות העגבת, הצרעת, אבעבועות שחורות והגחלת מזוהים עם המחלה.
אזכורים מן המקרא.
מלבד מכת השחין, המחלה מופיע בתנ"ך מספר פעמים בהקשרים שונים. מן האזכורים ניתן להסיק על אופייה וסממניה של המחלה.
טיפול.
דרכי הטיפול בשחין מן המקורות הן: מריחת תאנים, משיחת שמן ותערובת זנגביל בעזרת נוצתו של אווז, חומץ יין, שמן זית, משחת זפת, ובגרד מטפלים בישיבה בעפר.
שחין מצרים.
מתוך סוגי השחין ישנה התייחסות מובדלת ל"שחין מצרים", כאשר הוספת 'מצרים' מייחדת אותה ממחלות השחין האחרות ותוך כך מעלה אותה לרף גבוה במדרג החומרה שמייחסים למחלה. השימוש במונח "שחין מצרים" מהווה התכתבות עם מכות מצרים, ומטעין את המחלה עם זיהוי של השחין כעונש שניתן מן האל לאלו שעושים את הרע בעיניו.
בנוסף לבולטות החיצונית של המחלה, שפצעיה לא רק כואבים, כי אם נראים לעין, היא מדבקת ובכך היא דנה את החולים בה לחיות בנפרד משאר החברה, כך עונשם הוא לא המחלה בלבד - נוספת אליו ההגליה (לרוב זמנית) מהחברה.
מוכה שחין ביהדות.
לפי היהדות, מי ששחין מצוי בגופו חייב להתגרש מאשתו, וזהו למעשה אחד מארבעת המקרים שנאמר עליהם בתלמוד בצורה מפורשת כי כופים בהם גט. זאת בין אם חלה האדם במחלה בטרם הנישואים ובין אם לאחריהם, וגם אם האישה מסכימה להישאר בנישואים. זאת למעט מצב בו בני הזוג מסכימים שלא לקיים חיי אישות ביניהם.
יקליינה
סעיף 175 (סרט)
סעיף 175 (באנגלית: Paragraph 175) הוא סרט תעודי שיצא לאקרנים בשנת 2000. הסרט, בבימויים של רוב אפסטין וג'פרי פרידמן הופק על ידי רוב אפסטין, ג'פרי פרידמן, ג'אנט קול, מייקל ארנצוויג, שילה נווינס והאוורד רוזנמן. את הסרט מקריין רופרט אוורט.
הפקה.
הסרט מתעד את סיפורם של חמישה גברים ונשים אשר נאסרו על ידי הנאצים בגרמניה בשל היותם הומוסקסואלים. מעצר ההומוסקסואלים בוצע לפי סעיף 175 לחוק העונשין הגרמני משנת 1871 האוסר על ביצוע מעשי סדום. הלסביות הואשמו ב"אסוציאליות", מכיוון שלא נישאו ולא ילדו ילדים, ובכך לא תרמו את חלקן לגזע הארי. בין השנים 1933–1945 נאסרו כ-100,000 גברים ונשים על פי סעיפים אלה, מרביתם נשלחו למחנות ריכוז, ורק כ-4,000 מהם שרדו.
בסרט מרואיינים קארל גוראת; גד בק, מישלינג; אנט אייק, לסבית יהודיה אשר נמלטה לאנגליה; אלברכט בקר, צלם גרמני נוצרי ופייר סיל, אלזסי נוצרי.
בשנת 2000 הסרט זכה בפרס טדי כסרט התעודי הטוב ביותר וכן בפרס פסטיבל הטלוויזיה של באנף, ובפרס פסטיבל סאנדנס עבור הבימוי.
בג&quot;צ קלפים פתוחים
גמבו
גמבו (באנגלית: Gumbo) הוא מרק או נזיד שמקורו במטבח הקריאולי או במטבח הקייג'ון של מדינת לואיזיאנה שבארצות הברית.
המרק מכיל ציר דגים, בשר צדפות או סרטנים, וכן ירקות - סלרי, פלפלים ובצל. המרק מכיל חומר מסמיך - לרוב במיה או רו - תערובת של קמח ושומן. לעיתים מוסיפים למרק גם נקניק.
למרק שתי גרסאות שונות - בעוד שהגרסה קריאולית נפוצה של הנזיד מכילה גם עגבניות, הגרסה הקאז'ונית אינה מכילה עגבניות, והיא כהה יותר וסמיכה יותר.
הנזיד מתבשל זמן רב (למעלה משלוש שעות על סף רתיחה) ומוגש עם אורז.
מקורו של המאכל במאה ה-18 בלואיזיאנה והוא מכיל מרכיבים האופייניים לאזור, ומשלב מסורות צרפתיות, ספרדיות ואפריקאיות. ייתכן שמדובר בשילוב בין נזיד דגים אפריקאים מסורתי לבין הבויאבז מהמטבח הצרפתי. המרק מתואר לראשונה בשנת 1802 ומופיע בספרי בישול רבים שפורסמו במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20. בשנות ה-70 של המאה ה-20 הפך המרק לפופולרי בכל רחבי ארצות הברית, ואף הופיע בתפריט סנאט ארצות הברית. הצלחתו של השף והידוען פול פרודהום, אשר פרסם מתכונים של המאכל, הביאה אף היא להתפשטות הפופולריות של המאכל.
בתקופת התענית בה נוצרים קתוליים נמנעים מאכילת בשר, הוגשו גרסאות של המרק אשר כונו "גמבו ז'הרב" ("gumbo z'herbes" - "גמבו עם עשבי תיבול"). מרק זה הכיל כמות גבוהה יותר של ירקות עלים כגון לפת, עלי חרדל ותרד. ירקות עלים אלה בושלו למחית וסוננו על מנת להפיק נוזל ירוק אשר שימש כבסיס למרק.
מקור השם.
ישנן מספר סברות בדבר מקור שם המרק. יש מלומדים הסבורים כי מדובר במילה בשפת הבאנטו אשר דוברה על ידי עבדים ממערב אפריקה שהובאו ללואיזיאנה, ואשר קראו למרק "קי נגבומבו" על שם המרכיב העיקרי של המרק - הבמיה בשפתם.
היסטוריה.
רקע.
לואיזיאנה הפכה למושבה של צרפת בשלהי המאה ה-17. המתיישבים הצרפתיים החלו להתיישב באזור מאוחר יותר, בשנת 1718 עת נוסדה העיר ניו אורלינס.
Hello (שיר של מרטן סולבג)
Hello הוא שיר דאנס האוס אלקטרוני של הדי ג'יי הצרפתי מרטן סולבג וסולנית להקת דרגונט מרטינה סורברה הקנדית. השיר, שהופיע באלבומו של סולבג "Smash" (2011), יצא כסינגל הראשון מתוכו ב-27 בספטמבר 2010.
השיר הוא המצליח ביותר של סולבג והגיע למקום הראשון במצעדי הפזמונים באוסטריה, בלגיה (פלנדריה), הולנד, צ'כיה ובמצעדי הבילבורד "הוט דאנס קלאב סונגס" וה-"הוט דאנס איירפליי".
הסינגל הגיע למעמד פלטינה באוסטרליה ובאיטליה לאחר שנמכר שם בלמעלה מ-70,000 ו-30,000 עותקים (בהתאמה) ולמעמד זהב בניו זילנד ובבלגיה.
לשיר הופק וידאו קליפ המציג משחק טניס בין סולבג לבוב סינקלר, כשבקליפ מופיע גם שחקן הטניס נובאק דג'וקוביץ'. לאחר מהפך דרמטי של סולביג במשחק שעומד להסתיים בניצחון, מופיע הטניסאי הצרפתי גאל מונפיס ביחד עם אהובתו הסודית של סולביג, שכתוצאה מכך פורש מהמשחק.
דינג דונג (יישוב)
דינג דונג (באנגלית: Ding Dong) הוא שמו של מקום יישוב קטן (300 תושבים ב-2002) במרכז טקסס. היישוב שוכן על גדות נהר לָמפָסַס, כ-12 קילומטרים מדרום לעיר קילין שבדרום-מערב מחוז בל, ואינו חלק מאף רשות עירונית. ב-1990 גרו במקום 22 איש.
לפני שהחלה ההתיישבות במקום הוא נקרא מעבר מקברייד. ראשוני המתיישבים, זוליס בל (באנגלית: פעמון) ואחיינו ברט, פתחו בו חנות ב-1923. השלט על חנותם של הסוחרים הציג שני פעמונים, ואת הצירוף "דינג דונג" המייצג את הצליל שהפעמונים משמיעים, לכאורה. עם הזמן הצטרפו מתיישבים נוספים סביב החנות, ואלו אימצו את הכיתוב על השלט כשם המקום. לסוחרים בל אין קשר לשמו של המחוז, הקרוי על-שם פטר הנסבורו בל, מושל טקסס בשנים 1849–1853.