"התייר" זכה בעיקר לביקורות שליליות. האתר Rotten Tomatoes המשקלל ביקורות קולנוע בארצות הברית העניק לסרט ציון של 21%. לפי האתר, קיימת הסכמה בין המבקרים כי "הנוף, כמו גם כוכבי הסרט, הם ללא ספק יפהפיים, אך אלו לא יכולים לפצות על העלילה האיטית והמבולבלת של התייר, או על היעדר הכימיה בין ג'וני דפ ואנג'לינה ג'ולי".
מבקר הקולנוע הנודע רוג'ר איברט העניק לסרט דירוג 2 מתוך 4 כוכבים, וכתב: "אין זה משנה אם העלילה אבסורדית. זה חלק מהז'אנר. אבל אם הסרט לא מתכוון להציג סצנות פעולה אידיוטיות ללא הפסקה, אזי על המשחק ועל הדיאלוג להיות בעלי סגנון וחן, ומעט צחוק מסביב". המבקר ריצ'רד רופר כתב לעומת זאת כי אמנם "ברור, העלילה מגוחכת, אך שני הכוכבים נראים נהדר, הנוף מרהיב ושחקני המשנה לוהטים". כריס וגנר הוסיף ברוח דומה כי "התייר מבקש ממך רק להישען לאחור וליהנות מהמסע, ותכף הופך את המטלה הזו למשב רוח קליל". התייר נכלל ברשימת "הסרטים הטובים ביותר של 2010" שערך המבקר הבכיר סטפני זאקארק. הוא הגדירו "סרט חושני מבחינה חזותית שנעשה בתשומת לב עדינה לפרטים, ובחוש הומור אלגנטי ומאופק".
למרות קבלת הפנים השלילית מצד המבקרים, הסרט גרף 278 מיליון דולר ברחבי העולם, והיה מועמד לשלושה פרסי גלובוס הזהב בקטגוריות הסרט המוזיקלי או הקומדי הטוב ביותר, והשחקן והשחקנית הטובים ביותר בקטגוריה זו.
קול (תלמוד)
בתלמוד, קול (בארמית: קלא) הוא שמועה שיצאה על אדם מסוים, בדרך כלל לעז על מעשה עבירה שעשה או פגם בייחוסו. התלמוד דן האם ומתי יש להתייחס לקול שיצא על פלוני ומתי אין להתייחס אליו כי ייתכן מאוד שאין בו ממש.
רבי יוסי אומר: "יהא חלקי עם מי שחושדין אותו בדבר ואין בו" (). וכן אמר רב פפא: בי חשדו חשד שווא! על כך מביא התלמוד שורה של תנאים כדי שלקול יהיה משקל ובלעדיהם אין להתייחס אליו כלל: שהקול לא ייפסק אלא יימשך לאורך זמן של לפחות יום וחצי; שהקול יהיה רציף ולא ייקטע; שאין לאדם שונאים העלולים להוציא עליו לעז שווא.
תוקף הלכתי.
במסכת יבמות סובר רב כי לקול אין תוקף הלכתי, ולכן אין להוציא אישה מבעלה גם אם יש קול שהיא זנתה עם גבר אחר, אך רבי יהודה הנשיא סבור כי יש לחלק בין קול שפסק לאחר זמן קצר לבין קול שאינו פוסק והתקיים לפחות במשך יום וחצי. אם יש נסיבות לא ענייניות להפסקת הקול או להוצאתו, אין להתחשב בתוצאותיהן, ולכן אם ידוע שהקול הוצא על ידי שונאי בני הזוג, אין לו תוקף, וכן אם לחלופין לאחר זמן קצר שיצא הקול הוא הופסק על ידי איומים מצד בני הזוג או משפחותיהם, אין להפסקתו חשיבות.
לפי שיטת התוספות מחלוקת רב ורבי היא רק כדי להוציא את האישה מהבועל, כלומר מהאיש שריננו עליו שזנה עם האישה, אבל כדי להוציא אישה מבעלה צריכים הוכחות משמעותיות יותר, כמו עדים או דיני סוטה.
חזקה כל מה שתחת יד אדם הרי הוא שלו
הקיץ של אביה (סרט)
הקיץ של אביה הוא סרט קולנוע ישראלי, משנת 1988, בבימויו של אלי כהן. הסרט מבוסס על ספר בעל שם זהה שכתבה גילה אלמגור, אך עם שינויים מהסיפור המקורי. הספר מבוסס על סיפור ילדותה של אלמגור, שגם כתבה את התסריט לסרט, הפיקה אותו ושיחקה בו תפקיד ראשי בתור אמהּ. הסרט צולם בשכונת כפר אברהם בפתח תקווה.
"הקיץ של אביה" מכר כ-200,000 כרטיסים בבתי-הקולנוע בישראל. בשנת 1994 יצא סרט המבוסס על ספר ההמשך, הנקרא "עץ הדומים תפוס".
הפקה.
בדצמבר 1985 יצא לאור ספרה של אלמגור "הקיץ של אביה", ושנה אחר כך החלה לעבוד על התסריט לסרט המבוסס על הסרט, בשיתוף עם חיים בוזגלו. כתיבתה של גרסה ראשונה של התסריט הסתיימה בפברואר 1987, ואלמגור החלה לחפש מימון להפקת הסרט, במאי וילדה שתככב בתפקיד הראשי. באוגוסט קיבל התסריט מימון מהקרן לעידוד סרטי קולנוע ישראליים איכותיים. אלמגור בחנה כמעט 2,000 ילדים, לפני שבחרה בקאיפו כהן לתפקיד הראשי. באפריל 1988 החלו צילומי הסרט בתקציב של 350,000 דולר. חלק מהתקציב התקבל מ"קרן וורנר" של חברת האחים וורנר, לתמיכה בסרטים ישראלים.
עלילה.
אביה הוא שמה של ילדה בת 10, יתומה מאב, החיה בפנימייה. היא ואמא שלה הן משפחה חד-הורית. שם האם הניה והיא ניצולת השואה, חולה בנפשה, המאושפזת בבית חולים פסיכיאטרי. בטקס סיום הלימודים בפנימייה ב-1951, להפתעתה של אביה, מגיעה אמהּ לפנימייה ומוציאה אותה משם כי גילתה שהשיער של בתה מלא כינים. אחרי שהן חוזרות הביתה לפתח תקווה, אמהּ מספרת את אביה כדי לבער את נגע הכינים שהתגלה בשערה. הקרחת שיצרה האם, היא מושא לעג של הילדים במושבה.
גם הניה היא מושא ללעג ולבוז עבור ילדי המושבה המכנים אותה "פרטיזונכה" ו"משוגעת". אביה לא מאמינה שאבא שלה מת. יום אחד בא למושבה אדם בשם מקס גנץ. אביה, המוצאת דמיון בינו לבין אבא שלה המנוח המופיע בתמונה, ומדמיינת לעצמה שהוא אבא שלה.
אביה רוצה להשתתף בשיעורי הבלט של מאיה אברמסון, אך מאחר שאין לה בגדים יפים, מאיה לא נותנת לה להיכנס לשיעור. אביה מקללת את מאיה ואת אימה רות אברמסון ולאחר שרות שופכת עליה דלי מים, זורקת אביה אבן, פוגעת בפניה של מאיה וגורמת לה לעיוורון זמני. אביה מבקרת את מאיה בבית החולים, מביאה לה פרחים ומבקשת ממנה סליחה, וזו סולחת לה. אביה מגלה לה שגנץ הוא אבא שלה. שתיהן מבטיחות זו לזו, לא לחשוף סודותיהן בפני אחרים.
במסיבה שעורכת רות אברמסון לכבוד החלמתה של מאיה, בוגדת מאיה באמון שנתנה בה אביה ומספרת לאימה שגנץ הוא אבא של אביה. רות מספרת זאת ללנה, אשתו של מקס גנץ. מקס, שמגלה מלנה את השקר לפיו הוא הבעל של הניה ואבא של אביה, כועס על אביה וקורא לה "ילדה רעה".
בסוף הסרט, חוטפת הניה התמוטטות עצבים ונלקחת בחזרה למוסד הרפואי. מאיה דופקת על דלת ביתה של אביה, שכועסת עליה על כי גילתה את הסוד. היא מבקשת ממנה שתפתח לה, אך לשווא. אביה מבינה שהיא יתומה מלידה. היא אומרת לדודתה אליס שאבא שלה מת ושהיא לא רוצה לדבר עליו יותר. אביה חוזרת בסוף הסרט לפנימייה.
פרסים.
הסרט השתתף בשורה של פסטיבלי קולנוע בינלאומיים, ביניהם פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, וזכה במספר פרסים:
הסרט היה נציג ישראל לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, אך לא נבחר לתחרות.
בתרבות הישראלית.
שם הסרט ״הקיץ של אביה״ הוטבע כמטבע לשון ככינוי למסיבת יום הולדת שאיש מן המוזמנים לא מגיע אליה, כשם הסצנה המפורסמת בה איש אינו מגיע ליום ההולדת של אביה.
ההצגה.
אלמגור העלתה לראשונה את "הקיץ של אביה" כהצגת יחיד ב-12 במאי 1987, בבימוי של איציק ויינגרטן. ההצגה זכתה בפרס רובינא והוצגה מאז מאות פעמים.
ג'ורג' ואלאס
קורנליוס ונדרבילט
פלוריאן הנקל פון דונרסמארק
פלוריאן גראף הנקל פון דונרסמארק, (שם מלא: פלוריאן מריה גיאורג כריסטיאן גראף פון הנקל דונרסמארק; נולד ב-2 במאי 1973 בקלן) הוא במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק גרמני. מוצאו ממשפחת האצולה השלזית הנקל פון דונרסמארק, והוא מחזיק באזרחות אוסטרית בנוסף לאזרחות הגרמנית. בשנת 2007 זכה באוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר על סרטו חיים של אחרים.
חיים אישיים.
פלוריאן הוא צאצא למשפחת רוזנים לבית הנקל פון דונרסמארק. אביו ליאו-פרדיננד גראף היה מנהל לופטהנזה ואמו היא אנה-מריה (לבית ברג). מתוקף תפקידו של אביו, פלוריאן בילה את ילדותו ואת לימודיו בניו יורק (שש שנים), בברלין (שלוש שנים), בפרנקפורט (ארבע שנים) ובבריסל (ארבע שנים). לאחר שסיים את לימודי התיכון בהצטיינות יתירה, הוא נסע ללמוד במשך שנתיים בסנט פטרבורג, שם עבד לאחר מכן לתקופה קצרה כמורה לרוסית. בשנות 1993-1996 למד פילוסופיה, מדעי המדינה וכלכלה בניו קולג' באוניברסיטת אוקספורד.
פלוריאן נשוי לכריסטיאן אשנפלדט, לשעבר המנכ"ל הבינלאומי של Creative Commons. לזוג שלושה ילדים: לארה קוזימה (2003), ליאו סילבסטר (2005), אלכסיס יגואר (2007). המשפחה מתגוררת כיום בלוס אנג 'לס. פלוריאן מתנשא לגובה של 2.03 מטרים.
קריירה קולנועית.
פלוריאן התמחה בקולנוע אצל ריצ'רד אטנבורו, ולאחר מכן פנה ללימודים באקדמיה לטלוויזיה וקולנוע במינכן (HFF), שם הוא ביים את הסרטים הקצרים "הדוברמן" (1998) ו"הטמפלר" (2002). הדוברמן (אותו כתב, הפיק, ביים וערך) זכה בפרס הנחשק עבור הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים מקס אופולס ולאחר מכן בפרס ה-Shocking Shorts Award של 13th Street. הסרט שבר שיא במספר הפרסים לו זכתה הפקת סטודנט, והפך לסנסציה בפסטיבלים בינלאומיים, כאשר דונרסמארק סייר בפסטיבלים השונים במשך למעלה משנה.
סרטו העלילתי הראשון; "חיים של אחרים" זכה בפרס הסרט האירופי עבור הסרט הטוב ביותר עבור, השחקן הטוב ביותר והתסריט הטוב ביותר בשנת 2006. דונרסמארק זכה גם בפרס אגודת מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס עבור הסרט הזר הטוב ביותר, היה מועמד לפרס גלובוס הזהב (שניתן לקלינט איסטווד במקומו), וב-25 בפברואר 2007 זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. בשנת 2007 היה דונרסמארק אחד מ-115 החברים החדשים שהוזמנו להצטרף לאקדמיה האמריקאית לקולנוע.
בפברואר 2010 התחיל בצילומי סרטו "התייר", רימייק למותחן הצרפתי "אנתוני זימר" בכיכובם של אנג'לינה ג'ולי וג'וני דפ. הסרט יצא להקרנת בכורה חגיגית בארצות הברית ב-10 בדצמבר 2010, אך התקבל בביקורות צולבות בקרב מבקרי הקולנוע.
אנדרטת ויקטוריה (הודו)
אנדרטת ויקטוריה או ויקטוריה ממוריאל הול (באנגלית: Victoria Memorial Hall) הוא מבנה בקולקטה שהוקם להנצחת זכרה של המלכה ויקטוריה ומשמש כיום כמוזיאון.
תכנון ובנייה.