עד העת החדשה והלוחמה המודרנית, למיקום כוחות צבאיים בראש גבעה הייתה חשיבות אסטרטגית רבה ביותר. המיקום הגבוה איפשר לכוחות הקשתים (ובהמשך, לאחר תחילת השימוש באבק שרפה, לרובאים) לפגוע בכוחות האויב תוך פגיעות מועטות. האסטרטגיה הקלאסית העדיפה תמיד להילחם במורד גבעה, הקלה יותר להגנה, מאשר במעלה גבעה. קרבות רבים נערכו לרגלי גבעות ונקראים על שמם - לדוגמה, בספר שופטים מתואר הקרב בין ברק בן אבינועם לסיסרא, כאשר ברק מיקם את כוחותיו על הר תבור (גבעה בלב עמק יזרעאל) בעוד שסיסרא מיקם את כוחותיו במישור.
דוגמאות מודרניות לשימוש אסטרטגיים בגבעה הן קרב בנקר היל, במלחמת האזרחים האמריקנית, נקרא על שם הגבעה הסמוכה, קרב נוסף בו היה שימוש האסטרטגי בפני השטח נעשה בקרב גטיסברג - אחד הקרבות החשובים במלחמת האזרחים האמריקנית. בארץ ישראל היה קרב במלחמת העולם הראשונה בשם הקרב על גבעות מע'אר התקיים ב-1917 באזור גבעות הכורכר עליהן שכן הכפר הערבי מע'אר בין גדרה ורחובות. הקרב היה בין כוחות חיל המשלוח המצרי של הצבא הבריטי ובין הצבא העות'מאני.
ריצ'רקאר
גלויה
גלויה או גלוית דואר היא פיסת נייר עבה או קרטון דק, מלבנית לרוב, המיועדת לכתיבת מסר ומשלוחו באמצעות הדואר ללא צורך במעטפה.
לרוב מופיעה תמונה יפה בצדה האחד של הגלויה ומקום לכתיבת מסר קצר בצדה השני. לעיתים קרובות, גלויות נמכרות לא רק בסניפי דואר, אלא גם באתרי תיירות פופולריים עם תמונות נוף של האזור.
לעיתים קרובות, משלוח הגלויה זול יותר ממשלוח המכתב, אם כי העלות בישראל זהה הן למכתבים והן לגלויות (1.55 ש"ח בתעריפים של תחילת 2008).
תקופת השיא של הייצור והצריכה של גלויות מאוירות הייתה בין השנים 1898–1918, וסחף שכבות רחבות של הציבור, אם כי גם במאה ה-21 הוסיפו אנשים, בייחוד תיירים, שלחו גלויות או שמרו אותן כמזכרת.
הגלויה הראשונה הונפקה ב-1869 באוסטרו-הונגריה והן נמצאו בשימוש נרחב עד סוף המאה העשרים.
בארצות הברית הוצגו גלויות לראשונה בתערוכה העולמית של שיקגו (1893) וזמן קצר אחר כך אישרה ממשלת ארצות הברית להדפיס גלויות במחיר סנט אחד ("גלויות פני"). בעקבות כך חברת "Detroit Publishing Company" ייצרה גלויות פוטוכרום נושאות צילומים ריאליסטיים-למראה בצבעוניותם, בעיקר של נופים עירוניים וטבעיים, העתקי יצירות אמנות ונושאי פולקלור. הגלויות שיוצרו בתהליך זה זכו לתפוצה של מיליונים והמונח "פוטוכרום" משמש עד היום באנגלית לאפיון מהותן של גלויות מצולמות.
מלבד שימוש בגלויות למשלוח, הן מהוות גם אובייקט לאספנות.
גלויות ביהדות.
הגלויות וכרטיסי הברכה היהודיים הם אומנם חלק קטן מכלל הגלויות והכרטיסים הקיימים בעולם, אך יש בהם חומר בעל ערך המאיר היבטים מגוונים בתרבות היהודית. המכלול הגדול ביותר של גלויות יהודיות פורסם עד היום בידי אספן פרטי בשם ז'ראר סילון מפריז, בעל אוסף של יותר מ־40 אלף גלויות.
איורי הגלויות היהודיות, בהינתן פומביות המדיום הזה משקפים את החברה היהודית אשר יצרה וצרכה אותן, הדימוי העצמי אשר ביקשה להציג לציבור הרחב, ואת האידאולוגיה והעקרונות שהנחו אותה. כתוצאה מכך, הגלויות שימשו ומשמשות עדות רבת ערך אודות חיי היהודים באותן השנים - חזותם ולבושם, כליהם ותשמישי הקדושה שלהם, הריהוט בבתים ובבתי הכנסת ועוד.
הגלויות היהודיות הכילו סמלים מסורתיים ואידאולוגיים כמו הכותל המערבי, קבר רחל, המנורה, מגן הדוד, עבודה חקלאית ודימוי החייל הישראלי, וכן איורים שציינו אירועים שפקדו את העם היהודי. עם התגבשות ועליית התנועה הציונית, גלויות הברכה היו פלטפורמה להעברת מסרים אידאולוגיים. לדוגמה, הופקו גלויות עם דיוקנם של המנהיגים הציוניים בנימין זאב הרצל ומקס נורדאו, ואף גלויות שביקשו להעביר מסרים הנוגעים לפרשת דרייפוס. וכן גלויות עם סממנים אנטישמיים.
דוד ינובסקי
דוד ינובסקי (אנגלית: Dawid Janowski) ; 25 במאי 1868 - 15 בינואר 1927) היה שחמטאי יהודי פולני מוביל.
נולד בוולקוביסק שבאימפריה הרוסית, עבר לפריז בשנת 1890, שם החל את הקריירה המקצוענית בשחמט בשנת 1894. ניצח בתחרות מונטה קרלו בשנת 1901, הנובר 1902 וזכה במקום ראשון משותף בתחרויות וינה וברמן 1905. נמנה עם ששת הטובים בעולם החל משנת 1902. בשיא יכולתו הגיע למד-כושר מחושב של 2757.
תוצאותיו של ינובסקי היו דורסניות מול הדור הישן של נפילי השחמט כגון וילהלם שטייניץ אותו ניצח +5 -2, מיכאל צ'יגורין +17 -4 =4 (דהיינו 17 ניצחונות, 4 הפסדים וארבע תוצאות תיקו) וג'וזף הנרי בלקברן +6 -2 =2. נגד הדור החדש של השחמטאים המודרניים רשם ינובסקי תוצאות שליליות: זיגברט טאראש +5 -9 =3, פרנק מרשל +28 -34 =18, עקיבא רובינשטיין +3 -5, גזה מארוצי +5 -10 =5ו קרל שלכטר +13 -20 =13. תוצאותיו מול אלופי העולם הוכיחו את עליונותם: מול עמנואל לסקר +4 -25 =7, חוסה ראול קפבלנקה +1 -9 =1 והפסד יותר מתון מול אלכסנדר אלכין +2 -4 =2.
ינובסקי שיחק במהירות רבה והיה טקטיקן טוב, במיוחד היה מסוכן כאשר שיחק עם זוג הרצים. קפבלנקה ניתח חלק ממשחקיו והביע הערצה לינובסקי: "כאשר הוא בכושר הוא אחד מהיריבים המפחידים ביותר שקיימים". במקביל ציין קפבלנקה כי ינובסקי חלש בשלב הסיום וינובסקי אף אמר "אני שונא את שלב הסיום". מרשל אמר "הוא יכול להיות עקשן בצורה קיצונית. ינובסקי מסוגל לפסוע בנתיב הלא נכון בצורה יותר החלטית מכל אדם שפגשתי!"
אדוארד לסקר בספרו "סודות השחמט שלמדתי מאמנים" נזכר שינובסקי היה מהמר כפייתי והיה מסוגל לקחת את הפרס הכספי שזכה בתחרות מונטה קרלו ולהפסיד את כולו בשולחן הרולטה.
לסקר אמר על ינובסקי כי הוא מצטיין בשלב הפתיחה: "תנו לי משחק של ינובסקי במסע העשירי, אני לוקח על עצמי לנצח אותו!"
ינובסקי שיחק בשלושה דו קרבות מול לסקר:
בשנת 1909 קיים ינובסקי דו-קרבות על אליפות העולם מול לסקר שהסתיימו בתוצאה 4–10.
בשנת 1910 קיים ינובסקי דו-קרב נוסף על אליפות העולם מול לסקר, לסקר ניצח 9.5-1.5.
ינובסקי מת ב-15 בינואר 1927 משחפת.
הסתעפות ינובסקי של ההגנה ההודית מכונה על שמו ומאופינת על ידי המסעים 3. פג3 רו5. ינובסקי שיחק אותה לראשונה בשנות ה-20 של המאה ה-20, אך ההסתעפות זכתה לפופולריות רבה רק בשנות ה-80. שחקנים ידועים (בהם אלוף העולם מיכאל טל, בנט לארסן ופלורין גיאורגיו) השתמשו בה פעמים רבות. הרעיון המרכזי מאחורי ההסתעפות הוא שעל ידי המסע 3..רו5 מונע השחור מהלבן להשתלט על השטח במרכז על ידי 4. ה4.
הסתעפות ינובסקי
סוהארטו
סוהארטו (באינדונזית: Soeharto, 8 ביוני 1921 – 27 בינואר 2008) נשיאה השני של אינדונזיה, כהונתו נמשכה בין השנים 1967–1998. היה איש צבא ושירת כקצין במהפכה הלאומית של אינדונזיה.
סוהארטו נטל את השלטון מסוקרנו נשיאה הראשון של אינדונזיה, באמצעות תמרונים פוליטיים בתקופה ההפכפכה עת לכתו של מייסד המדינה. 31 שנות שלטונו הריכוזי זכו לכינוי "סדר חדש". תחילה מינה סוהארטו ממשלה מרכזית חדשה בעלת מאפיינים צבאיים. באמצעות המשטר הריכוזי שניהל הצליח לשמור על מעמדו כראש המדינה דה פקטו ודה יורה. סוהארטו כונן קשרים עם ממשלות המערב וזכה לתמיכתן הכלכלית והדיפלומטית בתקופת המלחמה הקרה רווית התהפוכות והדמים בדרום מזרח אסיה. משך מרבית תקופת שלטונו, אינדונזיה חוותה צמיחה כלכלית משמעותית שבאה לידי ביטוי בעיקר בתיעוש. אולם, זאת במחיר שלטון טוטליטרי שהיה אחראי לטיהורים פוליטיים ולמותם של מיליוני אינדונזים וסינים-אינדונזים שנחשודו בפעילות קומוניסטית, שהוצאה אל מחוץ לחוק יחד עם התנועות האתניות הסיניות. כמו כן, בפלישה למזרח טימור בהנהגתו דווח על למעלה מ-200,000 הרוגים.
בתהליך שנמשך עד שנות ה-90 הלך וגבר חוסר שביעות הרצון מממשלו של סוהארטו, שאימץ נורמות אוטוריטריות ומושחתות. שליטתו המוחלטת של סוהארטו בענייני פנים-אינדונזיים התרופפה במידה משמעותית כאשר המשבר הכלכלי באסיה, שניזום על ידי ממשל קלינטון ומזכיר האוצר רוברט רובין, פגע בתנאי המחיה של האינדונזים, וכפועל יוצא בתמיכה לה זכה סוהארטו בקרב המוסדות הצבאיים, הפוליטיים והאזרחיים. בהיעדר עוגנים פוליטיים פנימיים או דיפלומטיים, איבד סוהארטו שארית התמיכה בו והוא נאלץ להתפטר מתפקידו כנשיא במאי 1998 בעקבות הפגנות המוניות. לאחר ששירת כפנים הייצוגיות של אינדונזיה במשך 31 שנים, חי את שארית ימיו בבידוד מוחלט. הניסיונות להעמידו לדין באשמת רצח עם העלו חרס גם בשל מצב בריאותו הלקוי. מורשתו מצויה במחלוקת עזה הן באינדונזיה והן בשאר העולם.
לסוהארטו היה רק שם אחד, בדומה לרבים מילידי האי ג'אווה. כאשר דנים בו בהקשר דתי, הוא מכונה לעיתים האג'י או אל-האג' מוחמד סוהארטו, אך השם האסלאמי הזה לא היה שמו הרשמי. החל מ-1947 האיות סוהארטו (Suharto) הוא האיות הרשמי של שמו באינדונזית, אך מוכר גם איות ארכאי של שמו – Soeharto.
תחילת דרכו.
העובדות הנוגעות לילדותו ונעוריו של סוהארטו שנויות במחלוקת לפי ביוגרפים מהמערב. ישנם תיעודים אמינים או מפוקפקים על שנותיו הראשונות וחייו בקרב משפחתו, ולרבים מתוכם יש משמעות פוליטית. אמו ואביו של סוהארטו, סוקירה וקרטוסודירו, היו ג'וואים עובדי אדמה, שחיו בבית ללא חשמל או מים זורמים. סוקירה הייתה אשתו השנייה של קרטוסודירו; מנישואיו הראשונים היו לו שני ילדים נוספים. נטען כי קרטוסודירו התגרש מסוקירה בשלב מוקדם בחייו של סוהארטו, אך ישנן אי התאמות באשר לתאריך המדויק – לפי הביוגרפיה "הגנרל המחייך" מאת רודר הגירושים התרחשו שנים מעטות לאחר לידת סוהארטו; באוטוביוגרפיה נטען כי הם התרחשו מספר שבועות לאחר לידתו. שני ההורים נישאו לאחר מכן פעם נוספת.