במאי 1999 הציגה חברת אחוזות החוף, חברה עירונית בבעלות עיריית תל אביב-יפו העוסקת בניהול ובתפעול החניונים העירוניים, תוכנית להקמת חניון תת-קרקעי במקום החניון הקיים במפלס הרחוב, ובו 1,200 מקומות חנייה בעלות של 12 מיליון דולר. בספטמבר 2000 הודיעה חברת אחוזת חוף והעירייה כי יונפקו איגרות חוב מיוחדות לצורך מימון הפרויקט.
ביוני 2001, נבחר הפסל דני קרוון לעצב את הכיכר שמעל החניון התת-קרקעי וסביבתו. באותה עת גם אישרה להפקדה הוועדה המקומית לתכנון ובנייה את תוכנית שיפוץ המתחם כולו, המשתרע על שטח 44 דונם. התוכנית כללה: בניית חניון תת-קרקעי בן שבע קומות, בשטח כולל של 66 אלף מ"ר, בניית כ-3,500 מ"ר תת-קרקעיים שישמשו לאולם חזרות כחלק מהיכל התרבות, תוספת שטחים לבניין תיאטרון הבימה בשטח של 2,800 מ"ר (תוספת קומה עבור הנהלת התיאטרון, משרדים ואולמות חזרות, ואכסדרת כניסה לתיאטרון הבימה במפלס הכיכר). לצוות התכנון היו שותפים אדריכל אבנר שהין, שערך את תוכנית הבנייה ואדריכלית ליטל סמוק-פביאן שהייתה מתכננת הנוף. בנובמבר 2002, אישרה הוועדה המקומית את התוכנית לאחר שדחתה את ההתנגדויות אליה.
במרץ 2003 החלה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה לדון בהתנגדויות לתוכנית. המתנגדים לתוכנית טענו כי בניית חניון ציבורי ענק לא כדאית הן מבחינה כלכלית, הן מבחינה תחבורתית והן מבחינת הנזק שיגרם לאיכות הסביבה באזור עקב תנועת כלי הרכב הנוספת. במהלך 2004, לאחר שהוועדה המחוזית אישרה את התוכנית, עתרו בעלי נכסים ודירות ברחוב מרמורק, עתירה מנהלית נגד התוכנית, ואחר כך הגישו עתירה לבג"ץ, בטענה שיישומה של התוכנית יהיה מכת מוות לכל האזור, יפקוק את הרחובות הצרים, יגדיל את מטרדי הזיהום והרעש ויפחית את שוויים של הנכסים באזור. בנוסף טענו שבתוכנית שהוגשה חסרו פרטים על המבנה ופרטים על תוואי הרכבת הקלה המתוכנן באזור, כקו תת-קרקעי.
בספטמבר 2006 החלו העבודות לבניית החניון התת-קרקעי ושיפוץ המתחם. ב-7 בנובמבר 2006, הוצגה לראשונה התוכנית לחידוש "כיכר התזמורת", בעיצובו של דני קרוון, לחברי מועצת העיר תל אביב ולתקשורת.
ב-7 ביוני 2010 נפתח החניון החדש תחת השם "חניון התרבות" על שטח של כ-40 אלף מ"ר, ובו מקום לכ-1,000 כלי רכב בארבע קומות. בנוסף, בספטמבר 2010 הושלם שיפוצו של גן יעקב הצמוד לכיכר. במהלך השיפוץ נהרסה רמפה שהובילה אל המרפסת העליונה של הגן, ובמקומה נפתחה דרך ישירה בין שדרות ח"ן ובין הכיכר. פרויקט חידוש המתחם הסתיים בקיץ 2011, לאחר עיכובים בהשלמתו, כולל החלפת ריצוף פגום לאחר שכבר הותקן במקום.
בעקבות השיפוץ הפך המתחם לאתר הפגנות ומחאות שונות, שראשיתן היה ב"המחאה החברתית". ב-12 במאי 2019, התקיים בכיכר טקס פתיחת תחרות האירוויזיון (שהתקיימה אותה השנה בעיר תל אביב), המכונה גם ״אירוע השטיח הכתום״.
תחנת המטרו.
תוכנית קו המטרו M2 של המטרו בגוש דן כוללת תוכנית לתחנה בסמוך לכיכר התזמורת. התוכנית כוללת הפקעת שורות של בניינים בדרום הכיכר שייהרסו, הכיכר עצמה תופקע לצורך שטח התארגנות, ייתכן שחלק מהכיכר יהרס לטובת כניסה לתחנה. באוגוסט 2021, משפחתו של דני קרוון הגישה ערעור, יחד עם תושבי האזור, נגד הפגיעה המתוכננת בכיכר.
בלו רידג'
הרי בלו רידג' (באנגלית: Blue Ridge Mountains; מילולית "הרכס הכחול"), הם רכס הרים במזרח ארצות הברית, חלק מהרי האפלצ'ים. מקור שמם בגוון הכחול בו הם נראים במבט מרחוק. הפסגה הגבוהה ביותר בין הרי הבלו רידג' היא הר מיטשל המגיע לגובה של 2,037 מטר. זוהי הנקודה הגבוהה ביותר בארצות הברית ממזרח לנהר המיסיסיפי. גם שאר הפסגות ברכס הן גבוהות במיוחד ועוברות בממוצע את גובה 1,826 מטר (6000 רגל).
מבחינה גאולוגית, הרי הבלו רידג' כוללים גם את גרייט סמוקי מאונטיינז, רמות רון, והרי בראשי. הבלו רידג' משתרעים צפונה לתוך פנסילבניה תחת השם "סאות' מאונטיין" (ההר הדרומי). ה"סאות' מאונטיין" הופך לגבעות בין גטיסברג והאריסברג, אך שרשרת הסלעים שמרכיבה את רכס ה"בלו רידג'" ממשיכה צפונית-מזרחית לתוך ניו ג'רזי ורמות נהר ההדסון, ומגיעה בסופו של דבר עד הרי הברקשייר של מסצ'וסטס והרי הגרין מאונטיינס (ההרים הירוקים) בוורמונט.
בשטח ההרים שני פארקים לאומיים אמריקאיים: הפארק הלאומי שננדואה, והפארק הלאומי גרייט סמוקי מאונטיינז.
הכביש שעובר דרך הרי הבלו רידג' נקרא "Blue Ridge Parkway" . הכביש נבנה על ידי חיל השימור האזרחי כחלק מהפרויקטים הציבוריים בתקופת הניו דיל.
הרי הבלו רידג' מופיעים באחד השירים המפורסמים ביותר של ג'ון דנוור ולהיטו הראשון מ-1971, Take Me Home, Country Roads.
הריביירה התורכית
קרולאופר
קרולאופר (בגרמנית: Krolloper) היה בית אופרה בברלין, גרמניה, בקצה המערבי של קניגספלאץ (כיום כיכר הרפובליקה), מול הרייכסטאג.
היסטוריה.
הבניין נבנה בשנת 1844 כאתר בילוי ושעשועים למסעדן יוזף קרול, על מגרש שתרם פרידריך וילהלם הרביעי. הבניין עבר שינויים והתאמה לבית אופרה בשנת 1851 ושימש בעלים ובמאים שונים לאופרה, אופרטה ודרמה. בשנת 1895 הוכנסו בו שינויים נוספים והוא נפתח מחדש כתיאטרון האופרה המלכותי החדש, שהפעילו הלהקות הפרוסיות הממלכתית לאופרה ודרמה.
בשנת 1924 ניתן לבניין השם האופרה הממלכתית בכיכר הרפובליקה, אך הוא נשאר מוכר יותר בשם הקרולאופר. במשך שנות ה-20' היה מנצח הבית אוטו קלמפרר. בקרולאופר עלו הצגות הבכורה העולמיות של "חדשות היום" מאת פאול הינדמית בשנת 1929 ו-Begleitmusik zu einer Lichtspielszene של ארנולד שנברג ב-1930.
אחרי שריפת הרייכסטאג ב-1933, שגרמה נזק קשה לבניינו, הייתה הקרולאופר למושב הרייכסטאג, שהיה אותו זמן בשליטת המפלגה הנאצית. בית האופרה נבחר לתכלית זו הן בשל מיקומו הנוח והן בזכות חלל המושבים המרווח שלו. ב-23 במרץ 1933 העביר מושב הרייכסטאג בקרולאופר את "חוק ההסמכה", שנתן לאדולף היטלר סמכויות בלתי מוגבלות למעשה. הקרולאופר שימש למושבי הרייכסטאג במשך כל תקופת השלטון הנאצי והיה אתר נאומיו חוצבי הלהבות של היטלר. כאן נשא היטלר ב-30 בינואר 1939 את נאומו ה"נבואי", שבו אמר, כי "אם בעלי ההון היהודים הבינלאומיים באירופה ומחוצה לה יצליחו לדחוף שוב את האומות למלחמת עולם, התוצאה לא תהיה השתלטות הבולשביזם על כדור הארץ, שהייתה מביאה לניצחון היהדות, אלא השמדת הגזע היהודי באירופה."
המושב האחרון של הרייכסטאג התנהל בקרולאופר ב-26 באפריל 1942 והגזרה שעברה בו איפשרה להיטלר לעקוף את בתי המשפט והמנהל בכל נושא ועניין. הבניין נהרס בהפצצת בעלות הברית ב-22 בנובמבר 1943 וההריסות פונו בשנת 1951.
תחנת הרכבת חדרה
ליגת העל הארגנטינאית
ליגת העל הארגנטינאית (בספרדית: "Campeonato de Primera División", קמפאונטו דה פרימרה דיביסיון), המכונה "ליגה פרופסיונל דה פוטבול" (Liga Profesional de Fútbol Argentino, או LPF) על שם הגוף המארגן אותה, היא ליגת הכדורגל הבכירה בארגנטינה. הליגה הוקמה (כליגה מקצוענית) בשנת 1931 על ידי התאחדות הכדורגל הארגנטינאית (AFA) ובמהלך השנים מתכונתה השתנתה מספר פעמים. שיאנית הזכיות בה היא קבוצת ריבר פלייט, אשר לה 37 אליפויות (אחת בעידן החובבני). מעונת 2017/18 ועד לעונת 2019/20 הליגה נוהלה על ידי ישות אוטונומית, ה"סופרליגה ארחנטינה דה פוטבול", שהייתה קשורה חוזית עם AFA. במאי 2020 בוטלה הסופרליגה והליגה מנוהלת על ידי ה"ליגה פרופסיונל דה פוטבול", שהיא גוף פנימי ב-AFA.
כיום משחקות בליגה 28 קבוצות, כש-5 הקבוצות הבכירות מעפילות לגביע הליברטדורס, המקבילה של ליגת האלופות בדרום אמריקה. קבוצות נוספות מעפילות לגביע סודאמריקנה. כמו כן, האלופה מתמודדת מול זוכת גביע ארגנטינה על הסופר קאפ הארגנטינאי (Supercopa Argentina).
במשך שנים רבות נחשבה הליגה הארגנטינאית לאחת הליגות החזקות בעולם כולו, ביחד עם ליגות כמו הפרמייר ליג (אנגליה), הסרייה א' (איטליה), הבונדסליגה (גרמניה), לה ליגה (ספרד) וסרייה א' (ברזיל).
למרות העובדה שצעירים רבים עוזבים את הליגה למועדונים באירופה, בעיקר בספרד ואיטליה, ועל אף הקשיים הכלכליים שבהם נמצאים מרבית המועדונים, שמתקשים להתחרות לעיתים עם קבוצות עשירות מהיבשת וממקסיקו, מאז שהחל להיערך דירוג הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל, הליגה הארגנטינאית מצויה תמיד בין העשר הטובות בעולם (למעט בשנת 1993), כשדירוג השיא היה בשנת 2008 - מקום שלישי. בדירוג האחרון שנערך בשנת 2014 היא הגיעה למקום הרביעי.
היסטוריה.
העידן החובבני (1930-1891).
הליגה הוקמה ב-1891, אך המשחקים בשנותיה הראשונות נחשבים לחובבניים. במשך שלוש תקופות, בין השנים 1912–1914, 1919-1926 ו-1931–1934, התקיימו בארגנטינה שתי התאחדויות כדורגל במקביל, וכתוצאה מכך - שתי ליגות מקבילות. הגורם לכך היה פרישה מרוכזת של קבוצות מההתאחדות המקורית והקמת התאחדות פורשת עקב טענות שונות. בדיעבד הוכרו כל הליגות הללו כרשמיות, וממילא ישנן שתי אלופות בכל שנה שכזו.
תחילת העידן המקצועני (1966-1931).
תחילתו של הכדורגל המקצועני בארגנטינה היה בשנת 1931, כאשר 18 קבוצות פרשו מהליגה החובבנית והקימו ליגה שכללה בראשיתה מועדונים מהעיר בואנוס איירס, בואנוס איירס רבתי (בעיקר אבז'נדה) ולה פלאטה בלבד. מועדונים מרוסאריו וסנטה פה צורפו בשנים מאוחרות יותר.