הפרסטרויקה שהנהיג מיכאיל גורבצ'וב אפשרה לווסילייב להקים את בית הספר לאמנות הדרמה ב-1987. בית הספר נוצר כמעבדה שבה התמקד וסילייב בבימויים של טקסטים שאינם תיאטרליים, על מנת לבחון את ערכם המילולי והספרותי על במה. כבעל הכשרה מוזיקלית הוא משתמש במוזיקה בעבודותיו לעיתים קרובות. אחרי שפיתח במשך תקופה ארוכה מבנים משחקיים של תיאטרון דרך שיטת האטיוד, הוא החל לבדוק כיצד ניתן לבטא רעיונות דרך המילה בצורתה הנקייה ביותר. הוא חוקר את הצליל ואת האינטונציה ומנסה "להכניס תנועה במילים", כאשר לדבריו הצליל צריך להישלח כמו חץ.
על עבודתו בפיתוח טכניקות המשחק שירשה מורתו, מריה קנבל, ממורה ורבה, קונסטנטין סטניסלבסקי, אמר וסילייב ב-1996: .
לאחר התחלה לא פשוטה בסצנת התיאטרון הרוסית המסוגרת בשנות ה-1970, הוא נחשף לקהלים אירופאיים ב-1987 דרך גרסתו ל"שש נפשות מחפשות מחבר" מאת לואיג'י פיראנדלו ו"חישוק" מאת ויקטור סלבקין שנכתב במיוחד עבור להקתו.
בהדרגה זכה וסילייב להכרה בינלאומית. ב-1992 ביים את "נשף מסכות" מאת לרמונטוב בקומדי פראנסז, ובשנה לאחר מכן ברומא את "איש איש לפי דרכו" מאת פיראנדלו. ב-1997 הציג את "קינתו של ירמיהו" בפסטיבל אביניון, באיטליה ובברלין; הצגה זו זכתה לפרס הלאומי לתיאטרון ברוסיה "מסיכת הזהב" עבור ההצגה הטובה ביותר והעיצוב הטוב ביותר.
ב-1998 הציג את "דון ז'ואן או אורח האבן" מאת אלכסנדר פושקין בתיאטרון השמש של אריאן מנושקין. על חוויה זו סיפר: .
לצד אלה ביים את "חלומו של הדוד" מאת פיודור דוסטויבסקי ב-1994 בבודפשט, את האופרה "פיק דאם" מאת פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי ב-1996 בויימאר, ואת "אשמים חפים מפשע" מאת אלכסנדר אוסטרובסקי ב-1998 בהונגריה.
טכניקות משחק.
ניתוח אקטיבי.
בתחילת דרכו כבמאי, מורה ותאורטיקן של תיאטרון שכלל וסילייב את טכניקת הניתוח האקטיבי. סטניסלבסקי חקר את הגישה הזו לחזרות לקראת סוף חייו והיא תועדה על ידי אחת מתלמידותיו שהפכה לעוזרת במאי שלו, מריה קנבל (1898-1985), בספרה "על הניתוח האקטיבי של מחזות ותפקידים" (רוסיה, 1982). בבסיס הטכניקה הזו נמצאת האימפרוביזציה ככלי המשמש את השחקן להתקרב לטקסט של המחזאי ולחבר אותו לגופו, קולו ונפשו. את יישומה של הטכניקה הביא וסילייב לכדי שיא בז'אנר התיאטרון הסיטואציוני-פסיכולוגי, בהפקתו "בתו המבוגרת של איש צעיר", 1979.
תיאטרון משחקי.
בשנים הבאות פנה וסילייב לחקור את תחום התיאטרון המשחקי, אחרי שדרך זו כבר נפרצה על ידי חלוצים כמו הבמאי מיכאל בודקביץ'. בעוד שהתיאטרון המסורתי יוצר ייצוג של מציאות, בתיאטרון המשחקי נשמר מרחק בין השחקן לדמות אותה הוא מגלם, המאפשר לו התייחסות משחקית כלפי הטקסט בביצוע אימפרוביזציוני במהלך ההצגה. גרסתו המשחקית ל"שש נפשות מחפשות מחבר" (1987) הביאה לו פרסום נרחב ברחבי אירופה, בה סייר עם ההצגה. מבקרת התיאטרון אלנה פומינה (2000) חקרה את השלבים השונים של חיפושו של וסילייב אחר תיאטרון חדש והדגישה את אופיו הלא-אמיתי של העולם הנראה ואת אמיתותו של הבלתי-נראה כעיקרון בעבודתו של וסילייב, חוויה הנוצרת במרווח שבין השחקן לדמות.
טכניקה קולית-וורבלית.
בשנות ה-2000, כשהיה כבר דמות מבוססת בעולם התיאטרון האירופאי, נחשף הקהל הרחב לטכניקה קולית ייחודית אותה פיתח וסילייב, שמטרתה לנקות את המילה ממוסכמות ואינטונציה על מנת להופכה למוליך טהור של אנרגיה. עד כה השתמש וסילייב בטכניקה הקולית הזו בהפקות שביים ברוסית, צרפתית, איטלקית ויוונית.
בשנים האחרונות.
בראיון שנערך ב-2002 לרגל יום הולדתו ה-60 אמר שאינו מאמין כי ימשיך לביים הרבה אחרי גיל 70, אך זאת עוד נותר לראות. הוא ממשיך לעבוד כבמאי פעיל, כמו גם מורה מבוקש בבתי הספר לאמנות הנחשבים ביותר באירופה.
ב-2015 הוזמן על ידי תיאטרון הקומדי פראנסז לביים בפריז את "La Musica Deuxieme" מאת מרגריט דיראס, ולצידו הבמאי הישראלי בועז טרינקר בתור מאמן שחקני הלהקה. ההפקה עלתה במרץ 2016. ב-27 במרץ 2016 הוזמן וסילייב על ידי המכון הבינלאומי לתיאטרון (ITI) של ארגון אונסקו לשאת דברים לעולם כולו לרגל "יום התיאטרון הבינלאומי".
מעבדת התיאטרון בוונציה.
ב-2010 הוציא לפועל תוכנית שהתבשלה במשך זמן רב - הקמת מעבדה לבימוי והוראת תיאטרון במטרה להכשיר פדגוגים, בוונציה. בכנס שנערך בוונציה ב-2007 אמר "אולי היכנשהו, באי קטן מאוד, נוכל לקוות לעשות לאט לאט משהו הכרחי באמת לתיאטרון, לפתח ולעצב את המודעות לתיאטרון ולכישורים הדרושים לקיומו". במעבדה, שעיקר פעילותה תתקיים בין 2010 ל-2012, חברים לצד משתתפים איטלקים ובני ארצות אחרות גם שני נציגים ישראלים - בועז טרינקר ושרון טל, בוגרי הסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב. בדצמבר 2012 הוענק לווסילייב פרס אוּבּוּ האיטלקי היוקרתי על מעבדה זו.
מעבדת התיאטרון בפולין.
ב-2011 החל לנהל מעבדה במכון גרוטובסקי שבעיר ורוצלב, פולין. הפרויקט מתקיים במסגרת תוכנית חמש-שנתית של המכון בשם "Masters in Residence" בה הוזמנו אנטולי וסילייב, פיטר ברוק, תיאודורוס תרצופולוס ויוג'ניו ברבה לקיים מעבדות ארוכות טווח וחזרות לקראת הצגות בבימויים. וסילייב בחר לקיים סדרה של מעבדות לחקר טכניקות משחק בשנים 2012-2011, וחזרות לקראת הפקה על פי מחזה של לואיג'י פירנדלו, שתעלה ב-2013. במעבדה משתתפים שחקנים איטלקים, צרפתים, ספרדים, רומנים, פולנים ואוקראינים. הנציג הישראלי במעבדה הוא בועז טרינקר.
פורט מולטרי
פוֹרְט מוּלְטְרִי (באנגלית: Fort Moultrie) הוא שמה של סדרת ביצורים בסאליבנס איילנד בפתחו של מפרץ צ'ארלסטון בקרוליינה הדרומית בדרומה של ארצות הברית, שנבנתה כדי לספק הגנה לעיר הנמל צ'ארלסטון במלחמת העצמאות האמריקנית. המצודה קרויה על שמו של מפקד כוחות המיליציה של קרוליינה הדרומית, הגנרל ויליאם מולטרי, שלחם במסגרת קרב סאליבנס איילנד בשנת 1776 כנגד כוחות בריטים. המצודה עצמה, שנבנתה בתחילה מגזעי דקלים, היוותה השראה לכינוייה של קרוליינה הדרומית כ"מדינת הדקל" ולמוטיב הדקל המוטען על דגלה.
היסטוריה.
מלחמת העצמאות האמריקנית.
בנייתה של המצודה החלה עם פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית כדי להגן על מפרץ צ'ארלסטון ועל עיר הנמל השוכנת לחופיו מפני מתקפות מצד הצי המלכותי. ב-28 ביוני 1776, עוד בטרם הסתיימה בנייתה של המצודה, תקפה שייטת של 9 ספינות מלחמה בריטיות בפיקודו של האדמירל פטר פארקר את המצודה שאוישה בחיילי הרגימנט השני של קרוליינה הדרומית בפיקודו של ויליאם מולטרי. מגיני המצודה הצליחו להדוף את המתקפה הבריטית ולמנוע את נפילת העיר. לבסוף נפלה המצודה במהלכו של המצור על צ'ארלסטון בשנת 1780 וכוחות בריטיים שהו בה עד נסיגתם בשנת 1782 לאחר מפלתם במלחמה.
לאחר מלחמת העצמאות וראשית המאה ה-19.
העימותים בין הממלכה המאוחדת לבין צרפת בשנת 1793 במסגרת העימותים בין צרפת לקואליציה האנטי צרפתית הראשונה הובילו את ארצות הברית לביצור נמליה החשובים, ועל חורבות מצודת הדקלים נבנתה בשנת 1798 מצודה חדשה, לצד 19 מצודות נוספות שהגנו על ערי נמל לאורך חופה האטלנטי של ארצות הברית. המצודה לאחר שנפגעה בסופת הוריקן בשנת 1804, ושוקמה ב-1809. בחמישים השנים הבאות לא נערכו שינויים מקיפים במצודה למעט שדרוג חומותיה וחידוש חימושה, שכן הגנתה של העיר והמפרץ נסמכו על פורט סאמטר הסמוך שהוקם בפתחו של המפרץ, ועל מצודות חדשות נוספות - פורט ג'ונסון ומצודת פינקני.
מלחמת האזרחים האמריקנית.
לאחר בחירתו של אברהם לינקולן לנשיאות ארצות הברית בשנת 1860, ועקב חילוקי דעות בסוגיות זכויות המדינות וההעבדות, הכריזה קרוליינה הדרומית על פרישתה מארצות הברית ב-20 בדצמבר 1860. שלא כעמיתיהם מהמצודות האחרות שלחופי הדרום, חיילי חיל המצב שאיישו את פורט מולטריף בפיקודו של מייג'ור רוברט אנדרסון, הוסיפו להחזיק במצודה ולא מסרוה לידי ממשלת קרוליינה הדרומית כפי שזו דרשה מהם. ב-26 בדצמבר הסיג מייגור אנדרסון את כוחותיו לפורט סאמטר הסמוך שכן קל היה יותר להגן עליו, וכוחות המיליציה של קרוליינה הדרומית תפסו את פורט מולטרי. קונפדרציית המדינות של אמריקה הוקמה על ידי 7 המדינות הפורשות ב-8 בפברואר 1861 וב-12-13 באפריל 1861 הופגז פורט סאמטר על ידי תותחי צבא הקונפדרציה שהוצבו בפורט מולטרי ובפורט ג'ונסון, עד לנפילתו. קרב זה פתח את מלחמת האזרחים.
ב-7 באפריל 1863 החלו ספינות מלחמה של צי האיחוד וסוללות תותחים של צבא האיחוד להפגיז את מצודות הקונפדרציה במפרץ צ'ארלסטון. פורט סאמטר נחרבה לחלוטין, ופורט מולטרי כוסה בחול ובשברים, אולם לאחר קרב פורט סאמטר השני הובהר כי לא ניתן לכבוש את אזור המפרץ במתקפה ובהסתערות דרך הים ורק לאחר התקדמותו של גנרל צבא האיחוד ויליאם שרמן לצ'ארלסטון בשנת 1865 פונה פורט מולטרי ואזור המפרץ מכוחות צבא הקונפדרציה.
לאחר מלחמת האזרחים וראשית המאה ה-20.
בתקופת השיקום שהחלה עם כניעת כוחות הקונפדרציה, שיקם צבא ארצות הברית את פורט מולטרי, הציב בו תותחים ובנה בונקרים מבטון. עבודות תשתית נוספות שבוצעו במהלך שנות השמונים של המאה ה-19 הפכו את סאליבן איילנד למערכת ביצורים נרחבת. עם השנים שודרג ושופץ האתר אולם הפעילות הצבאית בו הופסקה לאחר ב-1949 עם שינוי אסטרטגיית הגנת החופים של ארצות הברית, וב-1960 הפך האתר לפארק לאומי היסטורי במסגרת הפארק הלאומי פורט סאמטר.
עמירם פאל
עמירם פָּאל (נולד ב-24 בספטמבר 1956) הוא עורך דין וסופר ישראלי.
קורות חיים.
פאל נולד בכפר סבא, בן בכור (מתוך ארבעה), לחיים פאל ותחיה לבית שפירא, אחותו של שלמון שפירא ומצאצאי הרב אריה לייב שפירא מקובנה. גדל וחי עד היום בעיר רמת גן.