משנות השמונים ירד נפח עבודתו, כשמחשבים תפסו את מקומם של נגני אולפן ומפיקים נטו להעדיף מוזיקאים צעירים. בליין המשיך לעבוד בהקלטת מוזיקה לפרסומות, ולאחר שנקלע למצוקה כלכלית בעקבות גירושיו אף עבד כמאבטח.
בליין נפטר בקליפורניה ב-11 במרץ 2019. הודעות השתתפות בצער המשפחה פורסמו, בין היתר, על ידי רינגו סטאר, בריאן וילסון ורוני ספקטור.
מורשת והכרה.
בליין נחשב לנגן פורה, ולפי הערכתו שלו ניגן ביותר מ-35,000 הקלטות. בין היתר ניגן בשירים הבאים:
בשנים 1966 - 1971 ניגן בליין בשישה אלבומים רצופים שזכו בפרס אלבום השנה בטקס פרסי הגראמי.
בקולנוע גולמה דמותו של בליין על ידי ג'וני סניד בסרט "Love &amp; Mercy", הביוגרפיה של בריאן וילסון מהביץ' בויז (2014).
בשנת 2000 נרשם בהיכל התהילה של הרוק אנד רול ובשנת 2018 קיבל פרס גראמי למפעל חיים.
פלאופרופיתקוס
פלאופרופיתקוס (שם מדעי: Palaeopropithecus; משמעות השם: "סיפאקה קדומה") הוא סוג של למור נכחד אשר חי במדגסקר ונכחד בעת האחרונה סביב שנת 1,500 לספירה. למור זה היה גדול בהרבה מכל למור חי והיה קרובו של הלמור הענק מאותו אזור. בסוג זה היו 3 מינים.
למור נכחד זה היה בעל זרועות ארוכות, רגליים קצרות, חוטם מוארך כמו של למור קטה ועיניים חוטם ואוזניים שמוקמו בקצה הגולגולת, מה שבעבר גרם לחוקרים לחשוב שהלמור היה יצור מיימי. בהמשך הניחו שחי בין ענפי העצים כמו עצלן מודרני ומכאן שמו העממי: למור עצלן.
הלמור הנכחד היה גדול בהרבה מכל למור חי והגיע למשקל 40-60 ק"ג. במראהו הוא הזכיר את הסיפקות והיה על פי מבנה שיניו ולסתותיו אוכל עלים שהיה בעל לסתות קשיחות מספיק למחוץ אגוזים וקליפות קשות. אולי הוא גיוון במזונות נוספים כמו הלמורים החיים. עם זרועותיו הרחבות הוא יכל לנוע בין הענפים כמו עצלן מבלי לרדת לקרקע.
למור זה נכחד בין שנת 1,300-1,600 מסיבות לא ברורות בדומה לקרוביו הענקיים. הוא כנראה נכחד כשהאדם הגיע לאי וצד את בשרו. הלמור המגושם היה חסר ישע על הקרקע והיה טרף קל וגם היה מתרבה באיטיות. עצמות של כמה למורים נראים שנפצעו מחפץ קשה, אולי נשק אנושי. בנוסף האדם אולי התחרה איתו על מזון, אתרי מחיה או שתייה והשמדה של שטחי מחייתו גררה את הלמור להכחדה.
עם זאת לקח זמן מה בין הגעת האדם לאי מדגסקר עד להכחדה המוחלטת של הלמור שחלה בעת האחרונה.
למורי עצלן
למורי עצלן (שם מדעי: Palaeopropithecidae) היא משפחה של למורים נכחדים אשר חיו באי מדגסקר עד העת האחרונה. בגודלם הם היו גדולים יותר מכל מין של למור מודרני והגדול שבהם - למור ענק היה גדול כמו גורילה ועלה על 240 ק"ג. קרוביה של משפחה זו הם למורי הקוף (Archaeolemuridae) הנכחדים והאינדריים, הגדולים בלמורים החיים.
למורים אלה קיבלו את שמם עקב מבנה גופם שהזכיר עצלן מודרני, אם כי אין קרבה ביניהם. הם היו בעלי זרועות ארוכות, רגליים אחוריות קצרות וכמעט ללא זנב. מבנה הלסתות מעיד שהיו צמחוניים שהתבססו על עלים ואגוזים או קליפות קשות אותם פיצחו עם לסתותיהם. למעט הלמור הענק הם היו מגושמים מאוד על הקרקע ונעו בין ענפי העצים.
כל המינים נכחדו בעת האחרונה סביב שנת 500-1,500 שנה מהספירה. לא ברור מה הסיבה המדויקת אך ייתכן מאוד שהיא קשורה להגעת האדם למדגסקר והשמדת הסביבה בה חיו.
אלברט ג'ון לוטולי
אלברט ג'ון לוטולי (באנגלית: Albert John Lutuli, כונה גם "מבומבי" (Mvumbi), כינוי מסורתי כפי שנהוג בשבט ה"זולו" אליו השתייך) היה מורה, אקטיביסט, פוליטיקאי, נשיא הקונגרס הלאומי האפריקני בשנות המאבק נגד האפרטהייד, זכה בפרס נובל לשלום על מאבקו הבלתי-אלים כנגד האפרטהייד, והיה לאפריקאי הראשון וכן, לאדם הראשון מחוץ לאירופה וארצות הברית שזכה בפרס זה. לוטולי מוערך כאחד מבין מנהיגי אפריקה המכובדים ביותר של תקופתו.
משפחתו.
אלברט ג'ון לוטולי נולד בשנת 1898 ליד בולאיאו ברודזיה הדרומית (כיום, זימבבואה), בנם השלישי של ג'ון בוניאן לוטולי ומתוניה גומדה. אביו שימש כמתורגמן תחת שליחות המיסיון הנוצרי של הכנסייה האדוונטיסטית. אמו של אלברט, מתוניה גומדה, עבדה בצעירותה במשק הבית של המלך קטשאויו קמפנדה, אך גדלה בעיקר בגרוטוויל, עיירה במחוז קוואזולו-נטאל. כאשר לוטולי היה בן 6, אביו נפטר, ואמו חזרה עימו ועם כל אחיו לגרוטוויל.
בגיל 10, נשלח על ידי אימו לבית ספר מיסיונרי קהילתי מקומי, ליד תחנת הרכבת של גרטוויל. ברוב תקופת התבגרותו הוא התגורר אצל דודו מרטין לוטולי, שהיה המנהיג הנבחר של שבט הזולו הנוצרי, שבט הממוקם בשמורת הטבע של אומבוטי סביב גרוטוויל.
הוראה.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר המיסיונרי בנטאל, לוטולי למד שני סמסטרים בפנימיית "מכון אולנגה" ולאחריהם הועבר למוסד מתודיסטי באדנדייל, שם סיים בהצלחה קורס הוראה בשנת 1917 והוסמך לשמש כמורה. בתקופה זו גברה התעניינותו בפעילתם של "האגודה הצעירה לגברים צעירים" ו"האגודה הנוצרית" בהמשך הצטרף לכנסייה הנוצרית בשנת 1918 בתור מורה צעיר. בשנתיים הבאות עבד כמנהל בית ספר יסודי קטן בנטאל.
בשנת 1921 קיבל לוטולי מלגת לימודים מטעם המחלקה לחינוך. מלגה זו אפשרה לו להירשם למסלול להוראה גבוהה במכללת אדמס. בהמשך גם קיבל מלגת לימודים באוניברסיטת פורט הייר, אך נאלץ לוותר על מלגה זו כדי להישאר לצד אמו המזדקנת ולתמוך בה מבחינה כלכלית. לבסוף, הצטרף לצוות ההוראה של מוסד amanzimtoti במכללת אדמס ועבד כמרצה ומחנך מקצועי עד שנת 1935.
בשנת 1928 הפך למזכיר אגודת המורים האפריקאים של נטאל, ובשנת 1933 התמנה לנשיא האגודה. במהלך חברותו באגודה, הוביל לוטולי מאבק לשיפור תנאי העבודה של המורים והשגת שכר עבודה הוגן יותר.
תפיסת עולמו החינוכית דגלה בכך שחינוך צריך להיות זמין לכל אדם באשר הוא ועל כן, זכותו של כל אדם באפריקה לזכות בחינוך. כמו כן, הוא האמין כי חינוך צריך להיות ליברלי וערכי ולא רק מקצועי למען השגת מקצוע. יתר על כך, הוא האמין כי איכותו ורמתו של החינוך אותו מקבלים אזרחים אפריקאים צריך להיות זהה לחינוך אותו רוכשים ילדים לבני עור.
חייו בהיבט הדתי.
לוטולי היה נוצרי אדוק אשר הושפע באופן עמוק משפתו ומניסוחו של התנ"ך וכן, מערכיו, בנוסף, העקרונות הנוצריים הם שעיצבו את אורח חייו וכן את התנהלותו הפוליטית. הוא היה פעיל מאוד בכנסייה הנוצרית, שימש כיועץ וכמטיף באישור הכנסייה המתודיסטית, היה חבר במועצה הנוצרית של דרום אפריקה, ובהמשך אף התמנה לתפקיד יושב ראש של מועצת דרום אפריקה של הכנסייה הקונגרציונליסטית של אמריקה. בשלב מאוחר יותר, כיהן לוטולי כנשיא ועידת המיסיונרים של נטאל. בשנת 1939 הוא ייצג את דרום אפריקה בכנס המיסיונרים הבינלאומי במדרס, ובשנת 1948 הקדיש תקופת זמן של תשעה חודשים למען העברת הרצאות ברחבי ארצות הברית, בחסות שני ארגונים מיסיונריים.
חיים פוליטיים.
בשנים שבהן לוטולי עבד ולמד במכללת אדמס התודעה הפוליטית שלו התעצבה והנוכחות במכללה השפיעה עליו מאוד. המכללה משכה מבקרים רבים מכלל חלקי הארץ וכן מרחבי העולם. מבקרים אלו הביעו את דעותיהם והשקפת עולמם בכותלי המכללה ולוטולי נחשף לכל אלו. כמו כן, הוא עבד יחד עם אנשים בעלי מעמד פוליטי ויכולת השפעה רבה על דרום אפריקה, ביניהם נחשף לוטולי לפרופסור ז. מתיוס, מנהל בית הספר במכללת אדמס, והוא היה אינטלקטואל אפריקני ומנהיג בעל מעמד גבוה, וכן לד"ר אדגר ברוקס, שאמור היה לייצג את העם האפריקאי בפרלמנט הדרום אפריקאי המחולק, וכן היה חוקר ליברלי מוביל במכללה.
חייו כראש שבט.
בכתביו, מספר לוטולי כי את "תפקיד הצ'יף בשמורת אומבוטי מקבלים מבחירה, ולא מירושה". בשנת 1933 ביקשו זקני השבט בגרווטוויל מלוטולי לשמש ראש השבט. במשך כשנתיים לוטולי היסס והתלבט בנוגע לבקשה זו, שכן הוא לא רצה לוותר על מקצועו כמורה ועל הביטחון הכספי שמקצוע זה העניק לו. בשנת 1935, לאחר שנכנע ללחצים של זקני שבטו, החליף לוטולי את חייו האקדמיים בחיים שבטיים והתמנה לתפקיד הצ'יף של אנשי הזולו Abase-Makolweni Zulus. במשך שבע עשרה השנים הבאות, הקדיש לוטולי את חיים לשבטו שמנה 5000 אנשים. במסגרת תפקידו, עסק לוטולי בעיקר בבעיות המקומיות שנגעו לבני שבטו. הוא מילא תפקיד שיפוטי כשופט שלום, תיווך בין העם לבין השלטון המרכזי, ולמעשה מילא את הפונקציה המרכזית של מנהיג המבקש חיים טובים יותר לעמו. דוגמה לכך ניתן לראות בשאיפתו של לוטולי לאגד את מגדלי הקנים האפריקנים תחת ארגון פורמלי משלהם, וכך בסיוע של כמה צעירים וזקני שבטו הקים את "איגוד בעלי המטעים" של גראטוויל שכלל בתוכו 200 חברים.
הקונגרס הלאומי אפריקאי.
מעמדתו בגרווטוויל, נחשף לוטולי בהדרגה למראות העוני והדיכוי וכן לתחושות הסבל והמחסור שנגרמו על ידי הממשלה. באמצע שנות הארבעים לחייו הבין לוטולי כי דרום אפריקה זקוקה לשינוי ולכן בשנת 1945, הצטרף לקונגרס הלאומי האפריקאי (ANC) שמטרתו הייתה להבטיח את קיומן של הזכויות האוניברסליות ושמירה על זכויות אדם.
לוטולי החל לחוש כי הקונגרס הלאומי האפריקאי של מחוז נטאל נמצא בדעיכה כיוון שנוצר וואקום שלטוני כתוצאה ממחלתו של ג'ון ל. דובה בשנת 1946, ולכן נהיה מעורב יותר כאשר החל לפעול באופן אקטיבי על מנת לחזק את הארגון. לוטולי ניצח את סלבי מסימאנג בבחירות לתפקיד יורשו של דובה במועצת הילידים וכאן בעצם החל את תחילת דרכו בפוליטיקה הלאומית.
בשנת 1951 ניצח לוטולי את א.וו.ג' והפך לנשיא של סניף הקונגרס הלאומי האפריקאי בפרובינציה של נטאל. באותה שנה ייצג את המחוז בכנס הארצי של ה-ANC, שם הוא קרא לאחדות בין האפריקאים והציג את האתגרים החדשים שהעם האפריקאי עומד בפניהם בעקבות חקיקת האפרטהייד של ממשלת מלאן.