דים 652 (באנגלית: DIM 652) היא מכונית מיני, 3 דלתות, אשר יוצרה על ידי יצרן הרכב היווני DIM Motor (שם מלא: "D.I.M. Motor, George E. Dimitriadis &amp; Co") בין השנים 1977–1983.
לוליטה לברון
לוליטה לברון (19 בנובמבר 1919 – 1 באוגוסט 2010) הייתה פעילה במאבק לעצמאות פוארטו ריקו אשר הורשעה בניסיון לרצח ופשעים אחרים לאחר שהובילה מתקפה על בית הנבחרים של ארצות הברית ב-1954, בה נפצעו חמישה חברי קונגרס. היא שוחררה מן הכלא ב-1979, לאחר שקבלה חנינה מידי הנשיא ג'ימי קרטר.
לברון נולדה וגדלה בלארס שבפוארטו ריקו, שם הצטרפה למפלגה הליברלית. בצעירותה היא פגשה את פרנסיסקו מאטוס פאולי, משורר פורטוריקני, איתו ניהלה מערכת יחסים. ב-1941 לברון עברה לגור בני יורק, שם הצטרפה למפלגה הפורטוריקנית הלאומית, וצברה השפעה במנהיגות הארגון, ובמסגרת פעילותה במפלגה היא קידמה רעיונות סוציאליסטיים ופמיניסטיים.
ב-1952, אחרי שנחקקה לפוארטו ריקו חוקה והיא הוכרזה כאומת חסות של ארצות הברית, המפלגה הלאומית החלה סדרת פעולות מהפכניות, ביניהם ההתקוממות בחיויה. במסגרת יוזמה זו, פדרו אלביזו קמפוס הזמין את לברון לארגן התקפות בארצות הברית, תוך התמקדות על מקומות שהם "האסטרטגיים ביותר עבור האויב". היא הייתה למנהיגת קבוצת פעילים בארצות הברית, והקבוצה תקפה את בית הנבחרים בוושינגטון די סי ב-1954. היא נעצרה, נשפטה, וישבה בכלא במשך 25 שנים, עד אשר הנשיא קרטר חנן את כל הקבוצה המעורבת. כשהשתחררו ב-1979, הפעילים חזרו לפוארטו ריקו, שם תנועות העצמאות קיבלו אותם בסדרת חגיגות. במהלך השנים הבאות היא המשיכה להיות פעילה בתנועה, כולל במחאות חיל הים-וייקס. חייה תועדו רבות בספרים וסרטים. ב-1 באוגוסט 2010, לברון נפטרה מסיבוכים של מחלת מערכת הנשימה.
תחילת דרכה.
דולורס לברון סוטומאייר הייתה אחת מחמשת ילדיהם של גונזלו לברון ברנל ורפאלה סוטו לוצ'יאנו. לברון גדלה בהסיינדה (אחוזה של מטע) ליד לארס, שם גונזלו היה מנהל העבודה. גונזלו קיבל בתמורה לשכר צנוע בית קטן וחלקת אדמה כדי לגדל אוכל עבור המשפחה.
לברון למדה בבית הספר הקהילתי הקטן בהסיינדה. בגיל צעיר, חלתה לברון בדלקת ריאות, כאשר היא נפלה בטעות לתוך תעלה מלאת מים, וכתוצאה גדלה עם גוף חלש ולא הייתה מסוגלת לעמוד ברמת הפעילות של אחיה.&lt; היא נהייתה מופנמת ומהורהרת, ואהבה לבלות בחיק הטבע שסבב את ההסיינדה.
כשסיימה לברון את לימודי בית הספר היסודי, המשיכה את חינוכה בחטיבת הביניים בברטולו הסמוכה. עם סיום כיתה ח', סיימה לברון את השכלתה הרשמית.
כנערה, זכתה לברון במקום הראשון בתחרות "מלכת הפרחים של מאי" תחרות יופי שנערך במסגרת פסטיבל שנתי בלאריס. אף על פי שאביה היה אתאיסט, לברון הוטבלה באמונה הקתולית כשהיא הייתה בת ארבע עשרה יחד עם אחיה. במהלך חגיגות ההטבלה היא פגשה את פרנסיסקו מאטוס פאולי, אשר היה לחבר הראשון שלה. פאולי ולברון החליפו מכתבים ובהם שירה שהם כתבו. משפחתו של פאולי התנגדה למערכת היחסים כי בעיניהם לברון הייתה "jíbara" (ממעמד פועלי שדה). גם אביה התנגד לקשר והורה לה להפסיק לכתוב לפאולי. עם זאת, השניים המשיכו להתכתב עד שפאולי עזב את האזור.
לברון עברה לסן חואן, שם למדה תפירה והמשיכה את ההתכתבות עם פאולי. אך כשאביה חלה בשחפת, היא הרגישה מחויבת לחזור ללאריס. במשך תקופה היה נראה שמצב המשפחה מתדרדר כשנאלצו לעזוב את ביתם בהסיינדה, אך בסופו של דבר עברו להסיינדה אחרת בתנאים דומים.
לברון לקחה על עצמה את הטיפול באביה, אותו סעדה יומם וליל במשך שבוע, אך מצבו התדרדר והוא נפטר. לאחר מותו, התחילה לברון להתפרנס מאריגת בגדים.
אקטיביזם.
אף על פי שלברון הייתה חברה במפלגה הליברלית מגיל צעיר, היא לא גילתה כל עניין בפוליטיקה. אך עמדה זו השתנה אחרי ה-21 במרץ 1937, כאשר קבוצת פעילים מהמפלגה הפורטוריקנית הלאומית נהרגו במהלך הפגנה בלתי-אלימה אשר נודעה בשם "הטבח בפונסה". לברון, שהייתה בת שמונה עשרה בזמן האירוע, פיתחה אידאולוגיה לאומנית בעקבות ההתרחשויות. בתקופה זו הייתה לברון בת זוג של מנהדס מקומי אשר קיבל את אישור משפחתה. בגיל עשרים ואחת היא ילדה את בכורתה, גלדיס. כשעזבה לברון את בן זוגה ועברה לניו יורק, היא השאירה את גלדיס בבית אמה.
בניו יורק התקשתה לברון למצוא תעסוקה, בעיקר כי האנגלית שלה לא הייתה טובה. היא עבדה כתופרת במספר מפעלים; מחלקם היא פוטרה כי מנהליה ראו אותה כ"מורדת", מכיוון שמחתה נגד אפליה שראתה נגד עובדים פורטוריקנים. זה השפיע עוד יותר על התפתחות גישתה הלאומנית, ובסופו של דבר היא יצרה קשרים עם חברי תנועת השחרור הפורטוריקנית. היא נרשמה ללימודים במכללת ג'ורג' וושינגטון, שם למדה במשך שנתיים בזמן הפנוי שלה מהעבודה. היא נישאה שנית בגיל עשרים ושתיים, וילדה את הילד השני שלה, פליקס, שאף הוא נשלח לחיות אצל אמה בפוארטו ריקו כשהיה בן שנה, מכיוון שלברון חייתה בעוני כה מרוד שהרבה פעמים לא היה להם מה לאכול. לברון החליטה להתגרש מבעלה כי הרגישה שהוא מפעיל עליה דיכוי.
בשנת 1943, הייתה הגירה מסיבית של פורטוריקנים לניו יורק, בעיקר ממעמד ה-"jibaros" שבאו בחיפוש אחר תעסוקה. תסכולה של לברון גבר ככל שראתה כיצד הם נאלצים לחיות בעוני וסובלים מגזענות, והיא הגבירה את המעורבות שלה בתנועה הלאומנית. בשנת 1946 הייתה לחברה רשמית במפלגה הלאומית. היא העריצה את נשיא המפלגה, פדרו אלביזו קמפוס, והיא שיננה את הביוגרפיה ואת האידאולוגיות שלו. במסגרת פעילותה במפלגה, יזמה לברון הכללת רעיונות פמיניסטיים וסוציאליסטיים בפעילויות. היא ביקשה למצוא ולייצר אפשרויות למעורבות גדולה יותר עבור נשים בפוליטיקה ובחברה, ולהביא לרפורמות כלכליות וחברתיות שיגנו על נשים וילדים. המסירות שלה ועבודתה הקשה הרוויחו לה מקום מרכזי במנהיגות המפלגה, ובין תפקידיה היא שימשה כמזכירת המפלגה, סגנית הנשיא, ויו"ר משלחת המפלגה בניו יורק.
ביום 21 במאי 1948, הצעת חוק הוצגה בפני הסנאט הפורטוריקני אשר מטרתו לרסן את זכויותיהם של תנועות השחרור והלאומיות באי. הסנאט נשלט אז על ידי המפלגה הפורטוריקנית הדמוקרטית (PPD) בראשות לואיס מוניוס מרין, ואישרה את הצעת החוק. החוק, המכונה גם "ליי דה לה מורדזה" (חוק ההשתקה), אסר על הצגת דגל פוארטו ריקו, לשיר שיר פטריוטי, לנהל שיחה על עצמאות פורטוריקנית, או להתארגן או לפעול למען עצמאות פוארטו ריקו, לרבות בדפוס ופרסומים. החוק דמה לחוק סמית האנטי-קומוניסטי שנחקק בארצות הברית, ונכנס לתוקף ב-10 ביוני 1948עם חתימת המושל אשר מונה על ידי ארצות הברית, חסוס טי. פיניירו, ומיד נודע כ"חוק 53". העונש על הפרת החוק החדש היה עד עשר שנות מאסר וקנסות של עד 10,000 דולר. לדברי לאופולדו פיגרואה, חבר בית הנבחרים בפוארטו ריקו שהתנגד לו, החוק הוא דכאני ומהווה הפרה של התיקון הראשון של חוקת ארצות הברית המבטיח את חופש הביטוי, ושמדובר בהפרת זכויות האזרח של תושבי פוארטו ריקו.
ב-1 בנובמבר 1950, בעקבות סדרה של מרידות בפוארטו ריקו אשר כללה את התקוממות בחיויה ואת ההתקוממות באוטואדו אשר הסתיים בטבח, הפעילים הלאומנים אוסקר קויאזו וגריסליו טורסולה תקפו את השומרים בבלייר האוס, שם התגורר הארי טרומן בעת שיפוצים בבית הלבן, כשהם נושאים מכתב מאת אלביזו קמפוס. קרב יריות פרץ בין הצמד לשומר שהוצב שם, בו טורסולה נהרג וקויאזו נפצע קשות. הוא נעצר, ונידון למוות על ידי חבר מושבעים אמריקאי. המפלגה ההפורטוריקנית טענה כי המטרה הייתה "למשוך תשומת לב לעובדה שפוארטו ריקו ממשיכה להתקיים במצב קולוניאלי", בעוד הממשל האמריקאי והתקשורת התייחסו לזה כאל התנקשות. בעקבות גזר הדין, לברון הצטרפה במהירות ל"ועדת ההגנה של אוסקר קויאזו", והשתתפה באירועים ציבוריים רבים אשר בסופו של דבר הובילו לחנינה נשיאותית. ב-25 ביולי 1952, הסטטוס של פוארטו ריקו כאומת חסות של ארצות הברית נעשה רשמי כאשר גם הוכרזה גם חוקה חדשה על ידי מרין, המושל הנבחר הראשון של פוארטו ריקו. בשנת 1954, קיבלה לברון מכתב מאביזו קמפוס, שבו הוא הכריז על כוונתו להורות על התקפות על "שלושת המקומות האסטרטגיים ביותר של האויב".
ההתקפה על בית הנבחרים.
תכנון.
אלביזו קמפוס התכתב עם לברון מהכלא בפוארטו ריקו, שם ישב בהקשר להתקוממויות של 1950. על פי דיווחים, הוא מינה קבוצה של לאומנים שכללה את רפאל קנסל מירנדה, אירווין פלורס ואנדרס פיגרואה קורדרו לתקוף מטרות בוושינגטון. עם קבלת הפקודה, היא יידעה את ההנהגה של המפלגה בניו יורק, ולמרות שני חברים שהתנגדו באופן בלתי צפוי, התוכנית התקדמה. לברון החליטה להוביל את הקבוצה, אף על פי שאלביזו קמפוס לא פקד עליה לקחת חלק פעיל במתקפה. אחרי שבחנה את התוכנית כדי לזהות נקודות חולשה, היא הגיעה למסקנה שהתקפה יחידה על בית הנבחרים תהיה יעילה יותר ממספר התקפות פזורות. מועד ההתקפה על בית הנבחרים שנבחר היה 1 במרץ 1954, בין היתר כי זה היה תאריך פתיחת הכנס הבין-אמריקאי ("Conferencia Interamericana") בקראקס. לברון ביקשה למשוך תשומת לב למטרת עצמאות פוארטו ריקו, במיוחד בקרב מדינות אמריקה הלטינית המשתתפות בכנס.
ההתקפה.