תחומי התמחותו הם אמונות ודעות בתקופת המקרא, ספרות הנבואה של סוף תקופת בית ראשון ותחילת בית שני, ותרגומי המקרא הארמיים. שימש ראש המכון לתולדות חקר הפרשנות ודקאן הספריות באוניברסיטת בר-אילן.
פרופ' כשר פרסם מחקרים בתחום חקר המקרא ובתרגומים ארמיים. בין חיבוריו: פירוש על ספר יחזקאל עם מבוא ופירוש, במסגרת הסדרה "מקרא לישראל". יחד עם פרופ' אליהו עסיס, דקאן הפקולטה למדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן, הוא סיים לכתוב את הפירוש לספר חגי ולספר מלאכי, אף הם בסדרה "מקרא לישראל". כמו כן השתתף בעריכתם של כמה קבצים בסדרה "עיוני מקרא ופרשנות" היוצאת לאור מטעם המחלקה לתנ"ך שבאוניברסיטת בר-אילן.
מספריו.
בפסח תשפ"ב סיים לכתוב ספר נוסף על מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, הדן בתאולוגיה של סופר זה: פנתאון עברי.
ספר יובל לכבודו.
בשנת 2013 יצא ספר יובל לכבודו בשם: זר רימונים מחקרים במקרא ובפרשנותו מוקדשים לפרופ' רימון כשר בהוצאת SBL באטלנטה, בספר מחקרים במקרא מאת תלמידיו, ביניהם, ערן ויזל, מרים סקלרץ ואחרים. הספר כולל רשימה ביבליוגרפית של פרסומיו.
לקריאה נוספת.
זר רימונים מחקרים במקרא ובפרשנותו מוקדשים לפרופ' רימון כשר בראש הספר תולדותיו.
Google Adsense
בולוס פרח
בּוּלוּס פַרַח (בערבית: بولس فرح; 1910 – 1991) היה איש ציבור והיסטוריון פלסטיני.
ביוגרפיה.
בולוס פרח נולד בנצרת בשנת 1910, אביו היה פועל בניין נוצרי שמת בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
בעקבות מותו של האב, משפחת פרח נקלעה לקשיים כלכליים.
בשנת 1924 בגיל 14 - עבר בולוס פרח לחיפה בעקבות אחיו הבכור, בחיפה החל לעבוד בגיל 14 בבית הדפוס של עיתון "אל-נפיר", בית דפוס בו הפעילים הקומוניסטים מהחברה הערבית-פלסטינית נהגו להדפיס את כרוזיהם ועיתוניהם, שם התוודע בולוס לראשונה לזהותו המעמדית כפועל. בבית הדפוס חש כעובד מנוצל והחליט לעזוב את העבודה.
מבית הדפוס עבר פרח לעבוד ברכבת.
שם בעבודה ברכבת, על פי תיאורו, התנאים הסוציאליים היו טובים בהרבה מבית הדפוס בו עבד וטובים ממקומות אחרים בהם ניתן היה לעבוד באותה התקופה - המשכורות שולמו בזמן, העובדים הועסקו שמונה שעות ביום (כאשר ברוב העבודות בשנות ה-20 וה-30 היה מקובל לעבוד כ-12 עד 14 שעות ביום) וזכו לשבוע של חופשה שנתית בתשלום.
במקביל לעבודתו שם, שיפר את יכולות הקריאה שלו ולימד עצמו את השפה האנגלית.
הילד שלא סיים אפילו כיתה ה' - נהג לקרוא את כתביהם של מרקס ולנין באנגלית בהיעדר תרגומים לערבית.
במהלך הזמן הצטרף בולוס לפק"פ ועלה בסולם הדרגות עד שנשלח על ידי המפלגה, בשנת 1934, ללימודים אקדמאים באוניברסיטה הקומוניסטית של פועלי המזרח (Коммунистический университет трудящихся Востока; КУТВ) במוסקבה, שם למד את יסודות המרקסיזם וכעבור כשנתיים הפך בעצמו למורה של עמי המזרח - באותה האוניברסיטה.
באוטוביוגרפיה שלו "מהשלטון העות'מאני למדינה העברית:סיפור חייו של קומוניסט ופטריוט פלסטיני :1910-1991" הוא מציין את התקופה במוסקבה כתקופה המאושרת ביותר בחייו.
בשנת 1937 חזר בולוס לחיפה.
בשנת 1940 גורש פרח מהמפלגה עקב תמיכתו בלאומיות הערבית.
בשנת 1942 הקים את הפדרציה של האיגוד המקצועיים הערביים "קונגרס הפועלים הערביים", וכעבור שנה היו חברים בארגון בין 1,000 ל-1,500 עובדים, בהם פועלים בבתי הזיקוק, אצל הצבא הבריטי וסוורי הנמל.
בשנת 1943 ייסד יחד עם אמיל חביבי, תופיק טובי ואמיל תומא את הליגה לשחרור לאומי, שדגלה במדינה פלסטינית עצמאית ודמוקרטית.
בולוס פרח, שלא כשאר חבריו בפק"פ ובליגה לשחרור לאומי, התמיד בהתנגדותו הנחרצת לתוכנית החלוקה בה הוא ראה את ניצחונה הגדול ביותר של התנועה הציונית ואת ניצחונם ,של מי שהוא מכנה באוטוביוגרפיה שלו, "הקומוניסטים הציונים".
בולוס היה נאמן לגישה המקורית של פק"פ כלפי שאלת הלאומיות בפלשתינה.
הגישה המקורית של המפלגה הייתה תמיכה ברעיון "פלשתינה - מדינת כל תושביה", (הדומה לחזון מדינת כל אזרחיה), גישה שאפיינה את המפלגה לפני עזיבתו למוסקבה והשתנתה לכיון חזון שתי מדינות לשני עמים.
עם חזרתו לארץ, נדהם לגלות בולוס פרח את השינוי שחל בחשיבה המפלגתית. בספרו מתאר בולוס פרח פגישה שקיים עם חנוך בז'וזה, מזכיר הפק"פ בירושלים באותה תקופה, בקיץ 1939 - הייתה זו פגישה שהדהימה את בולוס פרח בשל הדברים שנאמרו על ידי חנוך שנראו לו כסטייה מוחלטת מדרכה של המפלגה. בדבריו חנוך טען כי בשל המשך ההגירה היהודית לפלשתינה והתרבותם בארץ (היישוב מנה אז כחצי מיליון יהודים) - יש לקחת בחשבון את שאיפותיו הלאומיות של המיעוט היהודי להגדרה עצמית ולעצמאות בארץ (התקרבות לחזון שתי מדינות לשני עמים שבו בסופו של דבר תמכה מק"י). בולוס פרח לא הסכים עם החזון ומספר בספרו כי הוויכוח עם חנוך הגיע למבוי סתום.
לאחר הקמתה של המדינה, בעוד חבריו הערבים-פלסטינים לליגה לשחרור לאומי - תופיק טובי, אמיל חביבי ואמיל תומא הצטרפו למק"י - הוא התמיד בסרבנותו, נשאר נאמן לעקרונותיו וסירב להצטרף למפלגה החדשה עד ליום מותו. לאחר הסתלקותו מן החיים הפוליטיים פרש לעסקיו ושהה מרבית הזמן בגרמניה.
בולוס היה נשוי לאשה יהודיה.
בולוס פרח כתב מספר ספרים, בהם אוטוביוגרפיה שפורסמה ב-2009 בתרגום של אודי אדיב ויוסף מנצור.
Beautiful Monster
Beautiful Monster הוא שיר של אמן ה-R&amp;B וכותב השירים האמריקני ני-יו. הוא הופץ ב-iTunes ביוני 2010, בתור הסינגל הראשון מתוך אלבום האולפן הרביעי של ני-יו, Libra Scale. סגנון השיר הוא דאנס פופ עם השפעות של סגנונות מוזיקליים שונים נוספים. השיר זכה לביקורות ראשוניות חיוביות, כשמספר מבקרי מוזיקה השוו את הקול של ני-יו לסגנון הקול של מייקל ג'קסון.
"Beautiful Monster" הושק ב-25 במאי 2010, והקליפ הושק ב-14 ביולי 2010, יחד עם הקליפ לסינגל השני של ני-יו מהאלבום, Champagne Life. השיר הפך ללהיט אירופי במדינות רבות, והפך לסינגל השלישי של ני-יו שמגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי (קדמו לו "So Sick" ו-"Closer"). הוא הגיע למעמד פלטינה באיטליה, כשמכר מעל 30,000 עותקים.
פואד נסאר
פואד נסאר (בערבית: فؤاد نصار, 28 בנובמבר 1914, נצרת - 30 בספטמבר 1976, עמאן, ירדן) היה איש ציבור פלסטיני ממנהיגי המפלגה הקומוניסטית. בתפקידו האחרון שימש כראש המפלגה הקומוניסטית הירדנית.
ביוגרפיה.
נסאר נולד בנצרת למשפחה נוצרית והיה בנו של מורה ומורה בעצמו. בנעוריו היה פעיל בתנועה הלאמית הפלסטינית והשתתף במרד הערבי הגדול כמפקד כנופיה בדרך בין ירושלים ויריחו. הוא התעמת עם עבד אל-קאדר אל-חוסייני על רקע טענתו שיש לכוון את המאבק נגד האמפריאליזם הבריטי ולא נגד היישוב היהודי. בנוסף, הוא התנגד לשיטות הפעולה של החוסיינים נגד הפלחים. בעקבות זאת ניסו להתנקש בחייו והלשינו עליו לשלטונות הבירטים. הוא נמלט לעיראק, שם הצטרף למפלגה הקומוניסטית. בימי המלחמה האנגלו-עיראקית הוא נאסר וקיים שביתת רעב. כשנשתחרר שב לארץ ישראל בתחילת 1943 והיה פעיל במפלגה הקומוניסטית של פלשתינה. הוא היה ממקימי הליגה לשחרור לאומי יחד עם פעילי שמאל ערבים נוספים ושימש כיושב ראשון הארגון. בשנת 1944 היה ממייסדי העיתון הקומוניסטי הערבי אל-איתיחאד יחד עם אמיל חביבי ואמיל תומא. בנובמבר 1947 הוא נאם באספת המונים בירושלים נגד המלחמה בין יהודים לערבים וטען שהיא מזימה אימפריאליסטית. אולם תנועתו הוצאה מחוץ לחוק והוא ירד למחתרת ובמשך 4 שנים נדד עם בית דפוס קטן בין ישראל וממלכת ירדן.
בשנת 1951, כשהוא מתגורר בגדה המערבית, ייסד את המפלגה הקומוניסטית בירדן. בדצמבר 1951 הוא נאסר בבית דפוס מחתרתי עם מספר פעילים אחרים בעוון הפצת תעמולה קומוניסטית והועמד למשפט. בפתיחת המשפט הוא שר יחד עם הנאשמים האחרים את האנטרנציונל ובעקבות זאת התקיים המשך המשפט בדלתיים סגורות. בסוף המשפט הוא נדון ל-10 שנות מאסר. בעקבות מחאות בירדן קוצר עונשו לשש שנות מאסר. במאי 1955 עלו מחאות על מצבו הבריאותי הקשה והוא שוחרר באוגוסט 1955 בתנאי שיצא לגלות והוא עבר לסוריה. בנובמבר 1956 הותר לו לשוב לירדן לאור ההתקרבות של מדינות ערב על ברית המועצות ובדצמבר 1956 הוחזרה לו אזרחותו הירדנית.
בינואר 1958 השתתף נסאר בוועידת סולידאריות של עמי אסיה בקהיר. באותו זמן פורסם בירדן שהוא יועמד למשפט בהיעדרו על ארגון הפגנות בירדן ובתחילת פברואר 1958 הוא נדון למאסר עולם. ביוני 1958 הוא השתתף בוועידה של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית והביע תמיכה באיחוד הרפובליקה הערבית המאוחדת וביקר את הנטייה המערבית של ממלכת ירדן. בינואר 1959 שבו שלטונות ירדן ושללו את אזרחותו. בשנות ה-60 פעל נסאר ממזרח אירופה והרבה לכתוב בביטאונים קומונסטיים. לאחר הקמת אש"ף הוא הביע תמיכה בה ודרש שהיא תהיה דמוקרטית ותייצג את כל העם הפלשתינאי הערבי. בסוף שנת 1967 לאור ההתקרבות החוזרת בין ירדן וברית המועצות, שב נסאר לירדן.
בשנת 1973 היה לקומוניסט הראשון שהצטרף למועצה הלאומית הפלסטינית.
The Hardest Part
The Hardest Part הוא שיר של להקת הרוק האלטרנטיבי הבריטית, קולדפליי. השיר יצא בתור הסינגל הרביעי של הלהקה מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, X&amp;Y. השיר הוא בלדה המתבססת על פסנתר, כשהוא מתחיל עם שני קווי פסנתר ואחריו מצטרפת מנגינת גיטרה חשמלית ותיפוף איטי. השיר, בניגוד לקודמיו, יצא כסינגל בשנת 2006 ולא בשנת 2005, כ-10 חודשים לאחר צאת האלבום.