סקאניה סדרה 4 (באנגלית: Scania 4-series) היא סדרת משאיות כבדות מתוצרת יצרנית המשאיות והאוטובוסים השוודית סקאניה אשר יוצרו בין השנים 1995–2007.
אונה ברנן
אונה ברנן (באירית ובאנגלית: Úna Brennan; 1888–1958) הייתה פעילה רפובליקנית אירית ופמיניסטית, שהשתתפה במרידת חג הפסחא ב-1916 וכן במלחמת העצמאות האירית ובמלחמת האזרחים האירית.
תחילת דרכה.
ברנן נולדה בשם אנסטסיה בולג'ר ב-1888 לג'ון בולג'ר וג'ואנה ויטי, בקולנבוי, במחוז וקספורד שבאירלנד. היא הייתה הבכורה מבין ששת ילדיהם. היא התחנכה בפנימייה של מנזר לורטו באניסקורתי.
בשנת 1908 ברנן החלה לכתוב טור בעיתון "The Echo", שעורכו היה ויליאם סירס. היא כתבה על נושאים כמו זכויות נשים הן בבית והן בחיים הציבוריים. היא הצטרפה לארגון איניניה נה הרין והייתה המזכירה של הסניף המקומי, ומאוחר יותר הייתה חברה בקומן נה מאן. היא גם הייתה אחת מהנשים הראשונות שהייתה חברה באחווה האירית הרפובליקנית. בתור תומכת בשימור השפה האירית, ברנן שינתה את שמה קודם ל-Anatás ואז ל- Úna.
היא נישאה לרוברט ברנן ב-6 ביולי 1909. הוא היה חבר בליגה הגאלית ובשין פיין. הוא לימד אירית בוקספורד, קסלברידג', וטגאות. הוא היה חבר באחווה האירית הרפובליקנית והתעקש שיקבלו גם את אשתו לשורותיה. לדבריו, רק שתי נשים התקבלו כך, אשתו ומוד גון. ברנן הייתה תורמת משמעותית למגזין הפמיניסטי-רפובליקני "Bean na hÉireann" (באן נה הרין), אשר נערך על ידי הלנה מולוני עבור איניניה נה הרין.
המלחמות האיריות.
ברנן התייצבה יחד עם בעלה למטה מרידת חג הפסחא של מחוז וקספורד באניסקורתי. היא הייתה אחת מתוך שלוש נשים אשר הרימו את דגל אירלנד על הבניין ביום חמישי, ה-27 באפריל 1916, כשהאחרות היו מריון סטוקס וגרטה קומרפורד. היא אז הקימה בית חולים ומטבח והפעילה אותם למשך ההתקוממות. ברנן נעצרה ונלקחה לכלא בווטרפורד, ומשם לכלא מאונטג'וי. היא שוחררה לאחר מספר ימים.
לאחר ההתקוממות, עברה המשפחה לדבלין. ברנן הייתה פעילה במלחמת העצמאות האירית, בעיקר בשימוש ביתה בתור בית מבטחים עבור מסמכים וכן בהסתרת לוחמים רפובליקנים מבוקשים, כגון הארי בולנד וקולמן אודונובן. במהלך מלחמת האזרחים האירית, היא ובעלה היו בצד שנגד האמנה האנגלו-אירית, והם המשיכו להציע את ביתם כמחסה לאנשים, מסמכים, ומסרים.
חיים אישיים.
לה ולבעלה היו שלוש בנות, אמר, מייב ודרי (דירדרה), ובן אחד, רוברט פטריק. מייב ברנן הפכה לסופרת ידועה. רוברט ברנן התחיל להיות מעורב בפוליטיקה ונשלח לארצות הברית לתקופה. המשפחה חזרה לאירלנד ב-1947. הם התגוררו בדבלין לאחר שרוברט ברנן מונה למנהל השידורים ברדיו ארין (רדיו אירלנד).
אונה ברנן נפטרה ב-1958.
קטה (קמרון)
קטה (בצרפתית: Kette) היא עיירה בקמרון שנמצאת באזור המזרח.
גאוגרפיה.
קטה ממוקמת כ-107 ק"מ מבירת האזור ברטואה וכ-359 ק"מ מבירת המדינה יאונדה. בנוסף העיירה נמצאת כ-13 ק"מ מהגבול של קמרון עם הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
תנועה ותחבורה.
קטה ממוקמת ליד הכביש D25.
בן ננס
בנייני רכבת
אלכסיי גורדייביץ' יריומנקו
גרגוריוס החמישי
גרגוריוס החמישי (בלטינית: Gregorius V, ברונו מקרינתיה; 972 לערך – פברואר 999) היה אפיפיור מ-3 במאי 996 ועד מותו.
תולדות חייו.
ברונו היה בנו של דוכס קרינתיה, שהיה נכדו של אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ושירת ככומר של דודנו, אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
עם מותו של יוחנן החמישה עשר, הגיעו אוטו וברונו לרומא על מנת למנות את ברונו בן ה-24 לאפיפיור. אולם, אצילי רומא בחרו בכומר יווני מקלבריה לכהונה (הוא נקרא בדיעבד האנטי-אפיפיור יוחנן השישה עשר). אוטו השלישי הצליח לגרום לבחירתו של ברונו לאפיפיור, והוא נטל לעצמו את השם גרגוריוס החמישי. מיד לאחר מכן, ב-21 במאי, הכתיר האפיפיור החדש את דודו לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. אולם, עם שובו של אוטו השלישי לגרמניה, השתלטה סיעת אצילי רומא, בסיועו של בסיליוס השני בולגרוקטונוס, קיסר האימפריה הביזנטית, על כס האפיפיור, הדיחה את גרגוריוס החמישי והכתירה את יוחנן השישה עשר. סינוד בישופים שהתכנס בפאביה ב-997 החליט להכתיר מחדש את גרגוריוס שנבחר כחוק ולנדות את יוחנן השישה עשר מן הכנסייה. בפברואר 998 נכנס שוב אוטו השלישי לרומא בראש חייליו, על מנת לוודא שאצילי העיר לא ימרדו עוד נגד האפיפיור הנבחר. חיילי הקיסר תפסו את יוחנן השישה-עשר, שניסה להימלט. הם קצצו את אזניו, חתכו את אפו, עקרו את לשונו, שברו את אצבעותיו וניקרו את עיניו. לאחר מכן הרכיבוהו הפוך על חמור והצעידוהו ברחובות רומא. לאחר מכן נשלח לחיים בגלות במנזר פולדה. מנהיגי המרד נתלו מחומות מבצר סנט אנג'לו.
במהלך ימי אפיפיוריותו קידם גרגוריוס ככל יכולתו את האינטרסים של דודו הקיסר ושל אצילי גרמניה.
גרגוריוס מת במפתיע בשנת 999 כשהוא בן 27 שנים בלבד.
הר אנדרסון (וושינגטון)
הר אנדרסון או הר אנדרסן (באנגלית: Mount Anderson) הוא הר ברכס ההרים האולימפיים במדינת וושינגטון שבארצות הברית.
גובהו של ההר 2,231 מטרים מעל פני הים, והוא ההר השני בגובהו במסיב אנדרסון.
ההר מתנשא לגובה של 219 מטרים מעל סביבתו.
ההר ממוקם במרכזו של הפארק הלאומי אולימפיק.
קרחון אנדרסון היה ממוקם בדרום ההר (הקרחון נמס בשנת 2011 בשל התחממות כדור הארץ); וקרחון איל ממוקם בצפון-מערב ההר (קרחון זה נסוג 180 מטרים בין השנים 1990- 2009 - קצב נסיגה של 10 מטרים בשנה, בשל התחממות כדור הארץ); קרחון הנגינג ממוקם במזרח השלוחה הממוקמת מצפון-מערב לפסגת ההר.
הר אנדרסון ממוקם במרכז שלושת קווי פרשת המים שברכס ההרים האולימפיים. מרבית הגשמים שיורדים על המסיב זורמים לנהר דודוואליפס, אשר זורם אל תעלת הוד, לתוך מפרץ פיוג'יט; הגשם אשר יורד על צידו המערבי של ההר זורם במורד נהר קווינאולט לאוקיינוס השקט; הגשם היורד בצד הצפוני-מערבי של ההר זורם אל נהר הייז צפונה אל מיצרי חואן דה פוקה;.
היסטוריה.
מקור השם.
שמו של הר אנדרסון ניתן לו על ידי סגן ג'וזף אוניל (Joseph O'Neil), אשר קרא להר על שם מפקדו תומאס מ. אנדרסון (Thomas M. Anderson).
הטיפוס על ההר.
הראשונים שטיפסו על ההר הייתה קבוצה של 13 מטפסים, שבראשה עמד פיירמן בי. לי (Fairman B. Lee) בשנת 1920.
לקריאה נוספת.
• Mike Woodmansee, Trekking Washington, P 267
מפות קרן קיימת לישראל
מפות קרן קיימת לישראל הן מפות של ארץ ישראל שהוצאו על ידי הלשכה הראשית של קרן קיימת לישראל (הקק"ל) בירושלים. המפות נועדו לעבודה חינוכית והסברה בקרב הנוער בטרם הקמת מדינת ישראל. מפות אלה גם נושאות בתוכן מסרים פוליטיים וארגוניים: מפות הארץ במשחקי ילדים, מפות הארץ על בולי הקק"ל, מפות הקיר לבתי הספר שערך א.י. ברוור ולבסוף במפה הסמלית המפורסמת, המאוירת על גבי "הקופסה הכחולה". מפות אלה עוצבו בהתאם למדיניות הסברה של הקרן הקיימת.
מפת הקק"ל כמשחק ילדים.
הרצון לחדש ולפרוץ לתחומים חדשים של הסברה הביאו אותם לפתח את נושא המשחקים לילדים. הרצון היה להשפיע בשתי קבוצות: ילדים בגיל הגן וכיתה א', ותלמידים בסוף בית הספר היסודי. לכל קבוצה ניסו לפתח משחקים מתאימים, שהדגש בהם הושם, על המסר האידאולוגי-חינוכי שאמור לשרת את מטרות הקרן הקיימת ולא רק את פעילות המשחק וההנאה.
להפקה מפוארת מסחרית ולתפוצה ברחבי הגולה זכה משחק שנוצר באותה העת, והידוע בשם: "אעברה נא בארץ" וכן בשם "מפת טיול בארץ ישראל". לא היה זה המשחק הראשון בעברית שהשתמש במפת הארץ כרקע להרפתקאות, אבל היה זה ניסיון מוסדי מרכזי להפוך אותו כמכשיר הסברה לילדים ונוער. את המשחק פיתח יחיאל הלפרין, ואת התקציב דאג נתן אגמון (ביסטריצקי) מנהל מחלקת התעמולה של הקק"ל בירושלים.
הפקת המשחק התבטאה בהוצאתו המפוארת, ובטיב מפת הארץ שצוירה עבורו. בסופו של דבר הפאר עמד למכשול בהפצת המשחק, עקב מחירו הגבוה וכן עקב בעיות מכס שהתעוררו. בחוזר פנימי, בעניין הפצה ראשונית של המשחק מתגלה חשיבות היוקרתיות והמאמץ שהושקע בפיתוח: .
את מפת המשחק צייר נחום גוטמן, שעבד באותן שנים עם אנשי מחלקת התעמולה ומחלקת הנוער גם בנושאים נוספים. תוכן המשחק היה מבוסס על חמישה "תיירים יהודים" הבאים באניה לחיפה, מכניסים כסף לקופה, ועורכים מסע במאה ואחת נקודות יישוב. "התייר" המגיע לנקודת יישוב פורחת על אדמת ארץ ישראל, זוכה בכסף, וזה שמגיע לנקודה שוממה ועזובה, צריך לשלם סכום ידוע לקופה הכללית. "התייר" המגיע ראשון אל פסגת הר החרמון ומניף עליו דגל עברי הוא הזוכה בכל הכסף שבקופה.
הקק"ל ניסתה להפיץ את המשחק גם בקהילות היהודיות באירופה בשנות השלושים, אך נתקלה בקשיים עקב הצורך לשלם מכס רב על יבואן למדינות השונות. הצלחתה הקטנה יחסית של הקק"ל להפיץ ברבים את מפת המשחק, לא מנעה מיזמים פרטיים לחזור אל אמצעי חינוכי זה בשנים הבאות. משנות השלושים והילך, מופיעים בארץ משחקים המשתמשים במפת הארץ כבסיס להרפתקאות, ומטמיעות אגב כך את האידאולוגיה הציונית בקרב הצעירים. אחד מהיזמים החשובים היה בנימין ברלוי שהרבה להוציא לאור משחקים ציוניים.
מסורת הוצאת משחקי המפה על ידי יזמים פרטיים, המשיכה להתקיים גם לאחר קום המדינה, ואף לאחר מלחמת ששת הימים הופיע משחק של טיול ב"ארץ ישראל השלמה", כשהטכניקה והרעיונות החינוכיים הבסיסיים, היו אותם רעיונות וטכניקות שהינחו את אנשי התעמולה של הקק"ל ארבעים שנה קודם לכן.
מפת הקיר של הקק"ל לבתי הספר.