כבר במאה הראשונה לפנה"ס (במיוחד לאחר מינויו של אוגוסטוס לפרינקפס) ירד כוח הפרלמנט כמעניק החותם החוקי למעמד השליטים. במהלך השנים ידע הפרלמנט עליות ומורדות, אך בתקופה זו כבר איבד את כוחו כמעניק החותם כמעט לחלוטין. בתקופה שלפני המשבר חלה גם התערערות ביכולת ההגנה של הקיסרות מפני אויבים מבחוץ כמו האימפריה הסאסאנית ושבטים מהמזרח ומהצפון.
בין הסיבות העיקריות לפרוץ המשבר ולמידת חומרתו נמנות הבאות:
בתקופה המשבר האימפריאלי התחזקו מקדמי הפיצול והפילוג ברחבי האימפריה. כוח המרכז ברומא נחלש והחלו לעלות כוחות פריפריאליים פוליטיים-רומיים מזה ואויביה של רומא מזה, שהתדפקו על שערי האימפריה. תופעה זו התגלמה היטב במישור הכלכלי, כאשר נדד גם המשקל הסגולי של הכלכלה הרומית מן המרכז אל המעטפת החיצונית, לפרובינקיות.
במקביל החלו להתגלע מתיחויות בין הפולייס (ערי-המדינה ההלניסטיות) והמושבות הרומיות מצד אחד, לבין הכפרים המקומיים. לתוך המערכת המורכבת הזו הוטל הצבא, שגויס מקרב האיכרות ואף מבין השבטים ה"ברברים". שני הגורמים הללו, מגויסי הכפרים מזה ומגויסי השבטים מזה, ימצאו את שעת הכושר המתאימה כדי לצבור כוח ואף להתמרד – אלה כנגד העיר העשירה ואלה כנגד המרכז האימפריאלי. בתקופה זו נודעה שחיקה ניכרת של ערך הכסף, שהובילה להתמוטטות מערך הכספים ולצמצום היקף ייצור המזון, מה שהביא בתורו לנטישת כפרים לטובת הערים ולירידת מעמד העיר.
נוסף על כך חל גם משבר דתי-פולחני, שנבע מההתנגשות בין הנצרות המתפשטת לבין פולחני המזרח, שאיימו על האדנות ההלנו-רומית. תמונת מצב זו משקפת את הכאוס המוחלט ששרר במרבית הפרובינקיות, שהתבטא בהתחזקות האלימות על ידי ניצול כוחם של האצילים המקומיים מטעם הרומאים את מעמדם להפקעת רכוש, גביית מיסים מעיקים והטלת גזירות שונות.
טיב המשבר במחלוקת מחקרית.
די בדומה להתייחסות לתופעות היסטוריות מפורסמות, כגון תקופת הטירניה ביוון או המלוכה ברומא, עומדת תקופת המשבר האימפריאלי של המאה השלישית לספירה, בלב-לבה של מחלוקת בין היסטוריונים. קיימת אסכולה במחקר, ובכללה לגבי הדי המשבר בפרובינקיה פלאייסטינה, שדווקא בתקופה זו ידעו חברות מקומיות, מזרחיות, תקופה סבירה של התפתחות ובוודאי ששרידות לאורך המאה השלישית לספירה.
הדי המשבר בספרות חז"ל.
פוליטיקה אימפריאלית.
בספרות חז"ל קיים תיעוד למשבר הפוליטי שפקד את הקיסרות בכך שמובא על רבי לוי שמספר על הדוכס שר הצבא, "שזרקו לו הלגיונות פורפירא". ה"פורפירא", או מעיל ארגמן המסמל את טקס ההתקסרות, משקף את תופעת המעורבות הצבאית בבחירת הקיסרים. כמו כן מובא במכילתא תיעוד על קיסר חדש שטבעו לכבודו מטבעות והנציחו אותו בפסלים, ומשעלה קיסר חדש, ולא לאחר זמן רב, שיברו את צלמי קודמו ופסלו את מטבעותיו. ספרות חז"ל מציינת בפליאה את העובדה כי אף רועה פשוט יכול ליהפך לקיסר, או לכל הלפחות ל"איפרכוס" (מעין מושל). המדרש לועג למוצאם הנקלה של הקיסרים הרומיים שחלקם הגיעו אף ממעמדות נמוכים. על דיוקלטיאנוס, אחד מהקיסרים המפורסמים, שמסמל את קץ ימי המשבר, מספר מאמר חז"ל כי בצעירותו היה רועה חזירים בטבריה.
עוד מובא בשמו של רבי יצחק אמרה בנוסח של "מלכות נכנסת ומלכות יוצאת. (אך) ישראל עומד לעולם" ללמדנו על חילופים תכופים של השלטון הקיסרי מול הנצחיות והיציבות שבעם ישראל.
המדרשים רוויים בסיפורים על חיילים שהתמרדו במפקדיהם ועל יחידות של הלגיון הרומי, שנמלטו/ערקו עם סמלי הלגיונות עמם, מה שנחשב למעשה שפל ונורא. רבי אבהו מקיסריה מספר על מרידות ברחבי האימפריה כעניין שבשגרה.
מצב כלכלי קשה.
בתקופת ה"אנרכיה" גברה האינפלציה. היא התבטאה בהקטנה גוברת והולכת של כמות הכסף בכל מטבע ובשימוש גובר והולך של נחושת בתוך המטבע. בשלהי המאה השלישית לספירה היו מטבעות הכסף מטבעות נחושת המצופים בשכבה דקה של כסף. ההוצאות בתקופה זו הועצמו בשל הצורך לשלם כסף לחיילים וירידת ערך המטבע גרמה להאמרת מחירים. בספרות חז"ל מסופר כמשל על אדם שאיבד את ארנקו משנפל זה לבור ובארנק היו מאה ריבוא כסף ונזדקקו לחמישים ריבוא כדי לחלצו משם.
ספרות חז"ל מעידה בכלל על מצב כלכלי קשה, כגזירה משמים. רבי אליעזר מרמז בהפלגה על גשמי זעף וזעם שירדו במחצית המאה השלישית ורבי יוחנן הציג בהתאם לכך השוואה היסטורית של זמנים אלו: "יפה סיפסוף שאכלנו בילדותינו מפרסקין שאכלנו בזקנותינו דביומוי אישתני עלמא (שבימינו השתנה העולם)" (תלמוד ירושלמי פאה פ"ז כ ע"א).
תופעות של עוני היו לעיתים שכיחות, ולראיה שהציבור הטברייני התלונן כי ברשות כל אחד ואחד מצוי בגד אחד גם לחול וגם לשבת. בספרות חז"ל מתרבות העדויות על רעב, מחלות ואף מגיפות.
מיסים ועבודות כפייה.
בתקופת ה"אנרכיה", המשבר האימפריאלי, הוטלו מיסים רבים על התושבים. המיסוי הקיים הוכבד ושאר תשלומים, ב"דמים" (כסף) וב"עין" (שווה כסף), שהיו עד אז שוליים וחסרי שימוש הפכו לעניין שבשגרה. ספרות חז"ל שיקפה אפוא את שלל המיסים, המכסים ושאר דרישות ממלכתיות ומוניציפליות.
גודש - מקור תלמודי בן מחצית המאה השלישית לספירה מעיד על גודש המיסים ותכיפותם כגון "פסים" – מס קרקע, "זימיות" – תוספת בכלל של מיסים, "ארנוניות וגולגליות".
ארנונה - אחד המיסים-התשלומים המעיקים היה "ארנונה" ((annona – מס קצוב שהוטל על בעלי הקרקע מתבואתם ומפירותיהם, בדרך כלל לצורכי הצבא, ומשום כך כונתה ארנונה זו בשם annona militaris. מס זה נגבה בשרירותיות ובדרך-כלל על ידי גורמים צבאיים, ובשל ריבוי המלחמות והצרכים הצבאיים, העיקה הארנונה על האוכלוסייה באופן חמור. כמו כן העובדה שהארנונה הייתה חלק מתקציב האימפריה בתקופה זו מעידה על גבייתה המכאיבה. באחד המדרשים מופיעה התיבה "שוקל ארנוניות" המיוחסת לבעל-הבית, לחקלאי, דבר שמעיד על כובד המס.
בשל התוצאות הקשות של תשלום הארנונה התקין רבי ינאי תקנה חדשנית, כשהוא פנה לאיכרים וממליץ להם לזרוע בשנת השמיטה. כחיזוק לתקנתו ביטל הנשיא רבן גמליאל ברבי את האיסור לחרוש בערב השנה השביעית זמנית מפני פיקוח נפש. כמו כן התירו ללקט ירקות בשלהי שנת השמיטה ואף לשחרר מחובת השביעית כמה ערים כמו בית שאן מסיבה זו.
"'טירוניה" - מס ה"טירוניה" (מן הלטינית "aurum tironicum" שפירושו זהב הטירונים) הוטל על בעלי נכסים קרקעיים. הללו נאלצו לספק חיילים-טירונים לצבא, אלא שניתן היה לפדות חובה זו בתשלום (כופר), והוא ה"טירוניה". כופר זה הפך לעוד צורה של מס קרקע. במדרש מדובר על "מלכות הרשעה", כינוי לרומא המתאכזרת, "שהיא מכתבת טירוניה מכל אומות העולם".
אכסניא - הנוכחות הצבאית הרווחת באימפריה הרומית יצרה מחויבות כספית ושוות-כסף לאירוח החיילים, מפקדיהם וכבודתם. מס זה נקרא במקורות חז"ל בשם "אכסניא", והוא מן היוונית ("קסניה"). האכסניה כללה אף אירוח פקידים בכירים רומיים במסעותיהם. תעוקת מס האכסניה הביאה חכמים לדון ביניהם, האם מותר לשחד את הפקיד האחראי על חלוקת נטל האכסניה.
אנגריה - ההוצאות הרומיות היו מרובות, בעיקר לתשלום לחיילים, ועל כן הוטלו עבודות כפייה על המקומיים מטעם המלך, ומשסירבו הופעל כנגדם כוח פיזי ונענשו. עבודות הכפייה נקראו במקורות חז"ל בשם "אנגריה" (מן היוונית – ἄγγαρος "אגאריאה"). זו החלה כחובה לספק בהמות לשירותי הדואר הציבורי, אך עם הזמן התרחבה המחויבות לכל מיני עבודות שבכפיה ומיני החרמות של בהמות וכלי עבודה, ובכך נזכר בתלמוד חמור ש"נעשית אנגריא". בכלל האנגריה נאלצו תושבים להוביל משאות ומטענים לצורכי המנהל הרומי והצבא הרומי. בעלי הקרקעות שבסמוך לנכסיהם או אף בתוכם עברה "דרך המלך" העורקית בארץ, או אף "דרך הים", סבלו מאוד מן האנגריות. הללו חויבו להעמיד לרשות השלטונות בהמות משא ואף סוסים כדי לשרת את בעלי המשימות הרומיות.
תעוקת האנגריה מופיעה במקורות חז"ל, ולעיתים בנסיבות משפילות, כגון במדרש רבה, שם מסופר על סוחרי יין שפרקו את התוצרת בבית הקברות מכיוון ששמעו כי בעיר מוטלת אנגריה. היין, יודגש, הוחרם במיוחד לטובת הגייסות. לעיתים לא נקראת האנגריה בשמה, אלא בביטוי "עבודת המלך". ספרות חז"ל מעלה עדויות רבות על בעיות שנוצרו כתוצאה מלקיחת פועלים לעבודות אנגריה, בעוד שהללו נשכרו, או אמורים היו להישכר על ידי נותני עבודה למיניהם. בעיות אלה היו ממין משפטי, כלכלי, תעסוקתי וחברתי.
ליטורגיה - סוג אחר של מס כפייתי נקרא "ליטורגיה", והוא מן היוונית ("לייטורגיה"). הליטורגיה הייתה חובת השירות האישי למען המחויבות המוניציפלית מזה והממלכתית מזה. המישור המוניציפלי כלל אספקת מזון לעיר ובשער נמוך וסיוע כלכלי למוסדות העיר, והליטורגיה הממלכתית כללה את ארגון שירותי הכפיה לשלטון כמו ארגון האנגריה, גביית מיסים ומכסים והסדרת הארנוניות.
הליטורגיה היוונית נקראה בלטינית בשם "munus", ובלשון חז"ל, כמין משחק אותיות ואולי אף קוד ציני, נקראה זו בשם "אומנות". המשנה שונה כדלקמן: "האחין השותפין שנפל אחד מהן לאומנות, נפל לאמצע (הפסיד מחצית). חלה ונתרפא, נתרפא משל עצמו", והתלמוד מבקש להבהיר ולדייק: "תנא – לאומנות המלך". בתוספתא נאמר בעניין זה: .
בכלל הליטורגיה מעיד רבי יוחנן על מלכות הרשעה שמכנסת עין רעה בממונו של אדם: (פלוני עשיר, נעשה אותו ראש עיר). (פלוני עשיר, נעשה אותו חבר מועצת העיר)".
מס הכלילא - מס נוסף שנפל על האוכלוסייה, ובשל תכיפות חילופי השלטון הקיסרי, הוא הפך למעיק ביותר, והכוונה למס הכלילא, הכתר (aurum coronarium).