בינואר 1931 חזר בפעם השלישית, וביחד עם שותפו, יהודי אמריקאי בשם מר. כס, בנה את שכונת אחווה בתל אביב, וגם השקיע כספים ברכישת קרקעות ונטע פרדס תפוזים על יד גדרה, אך הערבים השמידוהו וב-1937 שב לארצות הברית והתמנה לחזן בניוארק, ניו ג'רזי. קוורטין נפטר ב-3 באוקטובר 1952, והובא לקבורה בישראל.
יצירתו.
קוורטין בלט בקול הטנור והמנעד הרחב של קולו, שבא לידי ביטוי, בין השאר, בקטע החזנות המפורסם ביותר שלו: "טיהר רבי ישמעאל עצמו", העוסק ברבי ישמעאל - אחד מעשרת הרוגי מלכות - בעת שעמדו להוציא אותו ואת חבריו התנאים להורג. הקטע הולחן לתפילת יום הכיפורים בה אומרים את הקטע. קטע זה נחשב אחד מקטעי השיא בחזנות האשכנזית-אירופית, ונושא גוון מלנכולי.
קוורטין פרסם 3 ספרים על חזנות, וכן ספר אוטוביוגרפי ביידיש - "מיין לעבן" (חיי).
החברה הלאומית לדרכים
אמיל פון בהרינג
ילקוט מעם לועז
ילקוט מעם לועז הוא אנתולוגיה תורנית רחבת היקף, הכוללת עשרים ושלושה כרכים המאספים בתוכם: ביאורים ומדרשים על התנ"ך, פרקי אבות והגדה של פסח, בתוספת פסקי הלכות קצרים, בלשון קלה ועממית.
היסטוריה.
תחילתה של הסדרה בחיבור בשפת הלאדינו של החכם רבי יעקב כולי, על ספר בראשית ומחצית ספר שמות עד פרשת תרומה. חלקי המשך לילקוט, במתכונת החלקים הראשונים, חיברו במהלך המאות הי"ח והי"ט חכמים שונים: ר' יצחק מאגריסו ערך והוציא לאור את הילקוט לספר שמות ולספרי ויקרא ובמדבר (ככל הנראה על פי רשימות שהותיר רבי יעקב כולי). ר' יצחק ארגואיטי חיבר את הפירוש לספר דברים. במהלך המאה התשע עשרה נדפסו מספר כרכים על חלק מספרי הנביאים והמגילות. במחצית השנייה של המאה העשרים, תורגמה סדרת הספרים לעברית, תוך הרחבה ניכרת של הליקוט, על ידי הרב שמואל קרויזר-ירושלמי. בסדרה העברית ראה אור ילקוט מעם לועז לחמשת חומשי תורה (בשנים תשכ"ז-תשל"א), לספרי נביאים ראשונים וחמש המגילות (תשל"ב-תשמ"ב), לתהלים (תשמ"ב-תשמ"ד), משלי (תשמ"ה), ירמיהו (תשמ"ז), תרי עשר (תש"נ-תשנ"א) וישעיהו (תשנ"ד-תשנ"ו). כרך נוסף נסוב על מסכת אבות ועל דרך ארץ זוטא (תשל"ב).
הספר זכה לפופולריות עצומה בקרב קהילות יהדות ספרד, שנהגו לקרוא מן הספר בחוג המשפחה, בשבתות מסביב לשולחן, לאחר תפילת שחרית, וכספר הקראה לילדים לפני השינה. הספר נחשב על ידי רבים, כגולת הכותרת של ספרות הלאדינו בכמות ובאיכות.
סגנון ותוכן.
הספר כתוב בסגנון עממי, ומשלב שלושה מרכיבים עיקריים:
ייחודיותו של הספר היא, שמרכיבי הדרוש, המוסר וההלכה, שלובים זה בזה, באופן מעניין ומושך, המאפשרים קריאה רציפה בכתוב על גווניו, לקורא הממוצע.
מקור שמו של הספר.
מנהג נפוץ הוא שמחברי ספרים תורניים, רומזים את שמם בשם ספרם. היוזם והסופר הראשון של הסדרה, רבי יעקב כולי, ייחד בתחילה את ספרו לנשים וילדים שאינם בקיאים בלשון הקודש, אלא מדברים בלע"ז.כשההשראה לכך היא מפרק התהילים הידוע מקריאת ההלל, המתחיל במילים: ומסיים במילים כאשר חז"ל דרשו כי המילים "בית יעקב" רומזות לנשים, המילים "מעם לועז" מרמזות על הקבוצה בעם המבינה ומדברת בלועזית, וההופעה של השם "יעקב" פעמיים והמילה "חולי" המרמזת על שם משפחתו כולי.
השפעתו ההלכתית.
כיוון שהספר לא נכתב בעברית, הוגבלה השפעתו ליודעי שפת הלאדינו בלבד, והוא נזכר רק פעמים ספורות בספרי חכמי ספרד כמו החיד"א והרב חיים פלאג'י. יוצא מן הכלל הוא הרב עובדיה יוסף, שציטט את הילקוט בספרי השו"ת שלו פעמים רבות, גם בתשובות שנכתבו לפני תרגום הספר. כמו כן, בספר פלא יועץ שכתב רב אליעזר פאפו, מוזכר הספר לשבח, אלא שהוא מציין שישנם חכמים שהתנגדו לילקוט, כיוון שהוא שימש כתחליף ללימוד תורה מעמיק ובסיסי יותר לפשוטי העם, ואף עשוי היה להטעות אותם בהלכה.
יוצא דופן בודד לכלל זה ניתן נמצא בשו"ת מהרש"ם של רבי שלום מרדכי הכהן שבדרון, שהיה רבה של ברז'אן שבגאליציה, וציטט את הילקוט.
מעת שתורגם הספר לעברית בשנת ה'תשכ"ז, הוא שימש כמקור הלכתי גם בספרי פוסקים אשכנזים נוספים, כמו המנחת יצחק והציץ אליעזר.
מהדורות הספר.
עקב הפופולריות העצומה לה זכה הספר בקרב דוברי שפת הלאדינו, הוא נדפס במהדורות רבות. כ-50 שנה עברו מתחילת הדפסת המהדורה הראשונה של ספר בראשית בשנת 1730 ועד לסיום הדפסת ספר דברים בשנת 1777. הספר מעם לועז על ספר בראשית נדפס לראשונה בקושטאנדינה (איסטנבול) בשנת ה'ת"צ (1730), ולאחר מכן עוד כתשע פעמים. המהדורה האחרונה של הספר נדפסה בסלוניקי בשנת ה'תרנ"ז (1897).
מהדורות שלמות של הספר על התורה נדפסו בסלוניקי (1796-1803), ליוורנו (1822-1823) ואיזמיר (1864-1868). מלבד זאת נדפסו חלקים מהספר בקושטא ובירושלים.
מהדורת אזמיר תרכ"ד – קיבלה את הסכמתו של רב העיר – ר' חיים פלאג'י.
חלקים נוספים על שאר ספרי הנ"ך נכתבו על ידי חכמים שונים:
המתאם בין הפסקת הדפסות הכרכים לתורה ובין הפסקת יצירת כרכי ההמשך לנביאים ולמגילות, מלמד על הירידה בביקוש לספרות תורנית-עממית מסוג זה בקהילות דוברות הלאדינו. מקובל להסביר ירידה זו לאור תהליכי החילון שהתגברו בקהילות אלו, הירידה בשימוש הבלעדי בלאדינו, התפשטות החינוך הצרפתי (בתי הספר של כי"ח), ואולי גם בעליית קרנה של העברית על רקע המגעים המתגברים בין דוברי הלאדינו ובין יהודים מקהילות אחרות.
תרגומי הספר.
חשיבותו של הספר, הביאה לתרגומו למספר שפות.
התרגום הראשון של חלקים מספר בראשית ושמות נעשה לשפה הערבית יהודית, בשם "פתשגן הכתב". הוא נדפס באלג'יר בין השנים ה'תרמ"ו לה'תרנ"ד. וחזר ונדפס בג'רבה בשנת ה'תרצ"ט.
לעברית תורגם הספר במלואו על ידי הרב שמואל קרויזר וכונה "ילקוט מעם לועז" ונדפס לראשונה בירושלים החל משנת ה'תשכ"ז. הרב קרויזר כתב גם את המשך סדרת הספרים על רוב חלקי הנ"ך, ובסך הכל מפעלו הגדול מסתכם ב-32 כרכים.
בשנת ה' תשע"ו יצא לאור בהוצאת וגשל כרך המשך על ספר איוב חלק א' (פרקים א'-י') בעריכת הרב משה פרקוביץ.
לאנגלית תורגם הספר (בעיקר על ידי הרב אריה קפלן) לסדרה של 20 כרכים בשם Torah Anthology.
פיתומות
פיתומות היא אמנות שמבוצעת על ידי "פיתום" בעל שליטה מיוחדת בקולו, ש"מדבר מן הבטן" ואינו מזיז את שפתיו. הפיתום משתמש פעמים רבות בבובה שאת שפתיה הוא מניע בעזרת ידו, כדי ליצור אשליה שהבובה היא זו שמדברת.
אשליה זו נוצרת בעקבות אפקט הלכידה החזותית () של מערכת הקשב, שבה הנטייה לאתר באופן חזותי את המקור של צליל מסוים יכולה ליצור נטאי שיוביל לתפיסה בלתי מדויקת של המציאות. במקרה זה מקור הקול מיוחס על ידי הקהל לבובה במקום לאמן.
מקורות.
היוונים קוראים לזאת εγγαστριμυθία - אנגסטרימיתיה, כלומר "סיפורים מן הבטן", או גסטרומנטיה ,משם גסטרומנציה בעברית: ניבוי מהבטן), צורת דיבור המתקשרת גם לנקרומנציה, היינו העלאה באוב של רוחות המתים לצורך השגת מידע לאחר מותם. בימי הביניים התופעה נחשבה למעשה כשפים. כשם שספיריטואליזם הוביל למופעי קוסמות, כך הפיתומות נהפכה למופע בימתי החל מהמאה ה-16.
דיבור מהבטן כיום.
מופע הפיתום החל מאז ימי הוודביל בסוף המאה ה-19, כאשר הוא ישוב על כיסא ולברכיו מונחת בובת עץ. המופע היה קומי, שבו הפיתום היה משתמש בכישרונו כדי לתעתע בצופיו ומחקה מספר דמויות, תוך החלפת הבובות. מבין האמריקאים שהתפרסמו בעזרת הדיבור מהבטן היו ג'ולס ורנון, פרד ראסל והארי לסטר, שהיה ידוע בשם 'לסטר הגדול'.
הפיתומות נעשתה פופולרית באמצע המאה ה-20 בזכות תלמידו של 'לסטר הגדול', אדגר ברגן. ברגן הופיע עם הבובה המועדפת עליו צ'ארלי מקארתי בתסכיתי רדיו ששודרו משנת 1937 ועד לשנת 1956. ברגן המשיך להופיע עד למותו בשנת 1979, והפופולריות של מופעיו היוו השראה לאמנים אחרים שהופיעו לאחריו כדוגמת פול וינצ'ל, ג'ימי נלסון וסניור וונצס. אולם, הפופולריות של המדברים מהבטן דעכה במקצת, ויש לשער כי הייתה זו אשמת אמצעי התקשורת המודרניים ביכולת לספק את אשליית הדיבור - אפקט שהיה לב לבם של הפיתומים.
לואיס אלברט רוסו היה אחד הפיתומים שהחלו להופיע בתוכניות טלוויזיה מאז 1949. רוסו, שלפני הגעתו למדיום הטלוויזיוני הופיע בבורלסק, בקרקסים, וכן במופע וודביל באולם המוזיקה רדיו סיטי אשר בניו יורק, רשם לזכותו 30 הופעות בתוכניות אירוח שונות יחד עם הבובה 'ברוקלין בירץ'. בנוסף, הוא הופיע בלאס וגאס וכן במסגרת ארגון השירות המאוחד (United Service Organization), שנועד לספק שירותי בידור לחיילים שנמצאים מחוץ לגבולות ארצות הברית. האמן היה בין הראשונים שזכה להופיע מול הנשיא דאז ג'ימי קרטר.
מאז שנות השמונים ועד היום, ממשיכים להופיע פיתומים כג'יי ג'ונסון (שהופיע כפיתום בסדרה בועות), רמדאס פדהיי, פיתום ויצרן בובות מהודו, החקיין טרי פאתור, שמתמחה בחיקוי זמרים שונים דרך השימוש בבובותיו, וג'ף דנהאם, שפרץ לאחרונה בזכות מופעיו בקומדי סנטרל. מופעים אלו זיכו אותו פעמיים בפרס "קומיקאי הסטנד-אפ המצחיק ביותר", פרס כבוד שהוענק עד כה לקומיקאים כג'רי סיינפלד ורובין ויליאמס.
הילדה דרסי לין זכתה במקום הראשון בתוכנית הטלוויזיה האמריקאית "לאמריקה יש כישרון" לשנת 2017 כפיתומית. היא זכתה בפרס של מיליון דולר ומופע משלה בלאס וגאס. חלומה הוא להמשיך את הפיתומות כאומנות ומקצוע.
בישראל.
בשנות ה-60 וה-70 פעלה בישראל ג'ודי אבן-חן, שעלתה מארצות הברית עם בובת הפיתום שלה, וודי. בישראל בובת העץ קיבלה את השם העברי אודי, והשניים הופיעו בהצלחה רבה, באירועים ובטלוויזיה תחת השם ג'ודי ואודי. בנה, שחר אבן-חן, המשיך את דרכה.
קישינאו
משחק ארקייד