עונת 1991-92 הייתה האחרונה בקריירה המפוארת של מקהייל, הוא שותף ב-71 משחקים והוגבל מאוד בתנועותיו בשל פציעות ברגלו ובגבו. הוא רשם בעונה זו ממוצעים של 10.7 נקודות ו-5 ריבאונדים, ולראשונה בקריירה שלו ירד מתחת ל-50% מהשדה כשקלע רק 45.9% מזריקותיו. הסלטיקס בהובלתו של רג'י לואיס סיימו עם המאזן הרביעי בטיבו במזרח והעפילו לפלייאוף. במשחק הראשון בסדרה נגד השארלוט הורנטס התמוטט לואיס ממה שבדיעבד התברר כפגם בלבו והסלטיקס הפסידו בסדרה 3-1. במה שהתבררה כסדרת הפלייאוף האחרונה בקריירה שלו הצטיין מקהייל והוביל את הסלטיקס עם 19.3 נקודות ו-7.3 ריבאונדים למשחק. בתום המשחק הרביעי והאחרון הודיע מקהייל בריאיון לכתבים כי הוא פורש ממשחק פעיל.
קריירה כמנהל ומאמן.
לאחר פרישתו הצטרף מקהייל למינסוטה טימברוולבס, בתחילה כפרשן של משחקי הקבוצה בטלוויזיה וכעוזר מיוחד, ובהמשך מונה לתפקיד עוזר המנכ"ל. ב-1995 מונה לסגן הנשיא האחראי על הצד המקצועי, תפקיד בו כיהן עד אשר פוטר מתפקידיו במועדון ביוני 2009.
עם כניסתו לתפקידו החדש מינה את פליפ סונדרס, עמיתו לשעבר באוניברסיטת מינסוטה, למאמן הקבוצה. ב-1995 בחר מקהייל בדראפט את שחקן התיכונים הכשרוני קווין גארנט שהפך לסמל הקבוצה ב-12 העונות הבאות. לאחר שנחשף כי הטימברוולבס הגיעו להסכם חשאי עם ג'ו סמית' על מנת לעקוף את מגבלת תקרת השכר של הליגה, שלל דייוויד סטרן, הקומישינר של ה-NBA, שלוש מחמש בחירות הדראפט הבאות של מינסוטה בסיבוב הראשון, קנס את הקבוצה בסכום של 3.5 מיליון דולר וביטל את חוזהו של סמית', צעדים שפגעו משמעותית ביכולת התחרות של הקבוצה.
במחצית עונת המשחקים של 2004-05 פוטר סונדרס ממשרת המאמן ומקהייל מילא את מקומו עד לסיום העונה. מינסוטה סיימה עם מאזן של 38-44 והחמיצה את הפלייאוף לראשונה מזה 8 שנים. לקראת עונת 2005-06 מונה דוויט קייסי למאמן אך גם הוא פוטר לאחר עונה גרועה שהסתיימה במאזן 49-33, ומחצית עונה מאוזנת ב-2006-07.
אחד הצעדים המשמעותיים ביותר שביצע מקהייל בתקופת כהונתו היה העסקה שחתם לפני עונת 2007-08 עם קבוצתו לשעבר בוסטון סלטיקס, במסגרתה הועבר כוכב הטימברוולבס קווין גארנט לסלטיקס בתמורה לחמישה שחקנים ושתי בחירות דראפט עתידיות. גארנט זכה עם בוסטון באליפות ב-2008 וכן בתואר שחקן ההגנה של העונה בעוד מינסוטה סיימה עם מאזן גרוע מאוד של 22 ניצחונות ו-66 הפסדים.
בדצמבר 2008 החליף מקהייל את מאמן מינסוטה המפוטר רנדי וויטמן, מאזנו של מקהייל כמאמן היה 38 ניצחונות לעומת 105 הפסדים וחוזהו לא חודש לעונת 2009–2010.
יוסטון רוקטס.
לאחר ששימש במשך עונה אחת כפרשן בערוץ הספורט "TNT" ובערוץ ה-NBA, מונה מקהייל ביוני 2011 למאמן יוסטון רוקטס, בחוזה ל-4 שנים, במקומו של ריק אדלמן. בעונתו הראשונה כמאמן הקבוצה היא לא העפילה לפלייאוף לאחר שסיימה במאזן של 34 ניצחונות ו-32 הפסדים. בשתי העונות לאחר מכן סיימה במאזן 37-45 ו-28-54, העפילה לפלייאוף אך הפסידה בסיבוב הראשון. בעונת 2014/2015 סיימה הקבוצה במאזן 26-56 והפסידה בסדרת הגמר של אזור המערב לגולדן סטייט ווריורס 4-1.
הוא פוטר בנובמבר 2015 לאחר רצף הפסדים בפתיחת העונה.
חייו הפרטיים.
ב-30 ביוני 1982 התחתן עם אשתו לין, לזוג נולדו חמישה ילדים. בנובמבר 2012 לקח מקהייל פסק זמן מאימון יוסטון כדי להיות עם בתו סאשה, שחלתה בזאבת ונפטרה בהמשך החודש.
יעקב ברמן
הרב יעקב בֶּרמן (2 בינואר 1878 – ל' בניסן ה'תשל"ד, 22 באפריל 1974) היה רב ואיש חינוך רוסי-ישראלי, ממניחי היסודות לחינוך הדתי בישראל. מראשי "המזרחי" ברוסיה ובארץ ישראל, רב העיר ברדיצ'ב (1910–1920), מפקח ראשי על בתי הספר של "המזרחי" וסגן מנהל מחלקת החינוך של הוועד הלאומי (1924–1944), חבר הוועד הפועל הציוני, מייסד המכון התורני הפדגוגי ומנהלו עד מותו (1950–1974). חתן פרס ישראל לחינוך (1968).
ביוגרפיה.
ברמן נולד בחורף תרל"ח-1878 בעיירה סָלַנט שבפלך קובנה שבליטא (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), בנם של שפרינצה (נפטרה ב-1929) ויחזקאל מאיר ברמן (שהיה אחיינו של ר' ישראל מסלנט, ממייסדי תנועת המוסר). התחנך בסלנט אצל רבה של העיירה, הרב מאיר אטלס, והמשיך את לימודיו בישיבות טֶלז, והוסמך לרבנות. לאחר מכן נסע לגרמניה ללמוד בממל וברלין.
בשנת 1900 החלה פעילותו הציונית והחינוכית. עסק בהוראה בעיר ממל, ובשנים 1907–1908 עבר ללמד באודסה במסגרת הגימנסיה העברית ובית המדרש לרבנים. בשנת 1902 הוא נשלח כציר מטעם תנועת "המזרחי" לוועידה הציונית הכלל-רוסית שנערכה במינסק, ובשנת 1903 השתתף בוועידת התנועה בלידא ויזם במהלכה את הקמת ישיבת לידא.
למד משפטים, פילוסופיה וחינוך באוניברסיטת סנקט פטרבורג. כעבור שנה וחצי הוזמן לשמש מרצה לתלמוד ופוסקים בישיבתו של הרב חיים טשרנוביץ (רב צעיר) באודסה. לאחר שנה וחצי שימש במשך כמה חודשים כממלא מקום מנהל המוסד, ואז נבחר למשרת רב העיר ברדיצ'ב, שבה כיהן משנת 1910 ועד 1920. בתוך כך, במהלך מלחמת העולם הראשונה עסק בהצלת פליטים ופעל בקרב הנהגת יהדות רוסיה.
בין יולי לאוקטובר 1917 כיהן כרב הצבאי הראשי של החזית הדרומית-מזרחית, בדרגת פולקובניק (מקביל לאלוף-משנה), תחת שלטונו של אלכסנדר קרנסקי. לאחר שהוענקה לאוקראינה עצמאות בעקבות המהפכה הרוסית, היה הרב ברמן מזכיר כבוד בממשלת אוקראינה הזמנית וחבר נשיאות המזכירות הלאומית של יהודי אוקראינה. באותה עת שימש יו"ר הנהלת "אחדות", שבה התאגדו ההסתדרויות היהודיות הדתיות. ב-1919 נאסר באשמת עיסוק בציונות, וב-1920 עזב את המדינה באופן מחתרתי. הוא הגיע לארץ ישראל ב-2 בנובמבר 1921 והחל לעסוק בחינוך.
בשנים 1922–1923 עמד הרב ברמן בראש בית הספר נצח ישראל בפתח תקווה. לאחר מכן הוא עבר לשמש מפקח ראשי על בתי הספר של "המזרחי" וכיהן כסגן מנהל מחלקת החינוך של הוועד הלאומי (1924–1944). בסיום תפקידו הוא שימש יו"ר "המזרחי" בארץ ישראל (1944–1948), כשהוא מתמנה במקביל למרכז התנועה העולמי (ב-1946). לאורך השנים היה חבר הוועד הפועל הציוני.
לאחר קום המדינה ייסד הרב ברמן ב-1950 בירושלים את המכון התורני הפדגוגי – בית מדרש למורים שנועד להכשיר בחורי ישיבה (מהיישוב הישן) כמורים מקצועיים ללימודי יהדות, בשל המחסור במורים בבתי הספר הדתיים בארץ. בשנת 1955 הועבר המכון לרחובות, ליד ישיבת הדרום, בעקבות השתדלותו של ראשה, הרב צבי יהודה מלצר. עמד בראש המכון עד לפטירתו ב-1974. לאחר מותו נקרא המכון על שמו, "מורשת יעקב", והוקמה במסגרתו ישיבת ההסדר "אורות יעקב". בשנת 1968 הוענקו לרב ברמן פרס ישראל לחינוך ואות יקיר ירושלים. בשנת 1972 זכה בפרס שפירא למחשבת הציונות הדתית.
נפטר בל' בניסן ה'תשל"ד, 22 באפריל 1974.
על שמו נקראו רחובות בישראל.
בשנת תשל"ו הופיע הקובץ "שיחות ופרקי זכרונות", ובו שיחות בעל-פה בנושא יהדות רוסיה בשלהי שנותיו של שלטון הצארים ותחילת המהפכה הרוסית, שהוקלטו מפי הרב ברמן בחורף תשכ"ה עובדי המכון ליהדות זמננו של האוניברסיטה העברית בירושלים יוסף שלמון ומרדכי אלטשולר.
משפחתו.
בשנת תרפ"ז נישא למרים רוזנבלום. השניים היו הורים לשלושה: לאה (אשתו של דוד צבי פנקס, ממנהיגי "המזרחי", חבר הכנסת ושר); יצחק ברמן (1913–2013), משפטן ופוליטיקאי מטעם הליכוד שבראשית שנות ה-80 כיהן כיושב ראש הכנסת וכשר האנרגיה והתשתית; ושושנה.
בשנת תרצ"ו התאלמן מאשתו. בשנת תש"א נישא בשנית, ללאה פייטלוביץ' (אלמנתו של פרופ' יהודה ליב אשר גולאק מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ממייסדי המחקר המודרני של המשפט העברי), עסקנית ציבור שהייתה פעילה בנשות "המזרחי" וויצו, ושיחד עם אחיה, ד"ר יעקב פייטלוביץ', פעלה להפצת התרבות היהודית בקרב היהודים באתיופיה.
ספריו.
לאחר מותו:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
גבשווילי
גאבאשווילי
אלנור רוזוולט
קבקה
קבקה (Kabaka) הוא כינויו של מלך בוגנדה, בעבר ממלכה עצמאית וכיום אחת הממלכות המסורתיות באוגנדה שבמזרח אפריקה. לפי מסורות שבט הבגנדה שלטו בממלכה שני מלכים - האחד רוחני והשני מנהיג פיזי, בשר ודם.
המלך הרוחני מיוצג על ידי אותות מלכות - התופים המלכותיים. המלך הרוחני נקרא "מוג'אגוזו" ויש לו ארמון, משרתים, שומרים ושאר סממני מלכות. המלך הפיזי חייב לבצע מספר טקסי מעבר על התופים המלכותיים לפני שניתן להכריז עליו כמונרך של ממלכת בוגנדה. תואר הקבקה אינו עובר לבנו הבכור של המלך המכהן, אלא לאחד מבניו האחרים, לפי בחירתו של המלך ובהמלצתה של מועצה מיוחדת. זהות היורש אינה ידועה ברבים והיא נחשפת רק עם מות המלך.
בעת היוולדם של נסיך או נסיכה במשפחת המלוכה, נבחרים מתופפים מאחד מענפי השבט, אשר מתופפים על התופים המלכותיים. זוהי הדרך המסורתית להעברת ההודעה על הולדתו של צאצא חדש במשפחה המלכותית.
טקס דומה קורה עם מותו של מלך מכהן. לפי תרבות הבגנדה המלך אינו מת, אלא אובד ביער.
בתוך הקברים המלכותיים, דוגמת קברי מלכי בוגנדה בקסובי וקברי וומאלה, נגלית למלך הכניסה אל היער. לכן לא נהוג בקברי המלכים להסתכל מעבר לכניסה אל הקבר.
בתקופה שקדמה לקולוניאליזם החזיק הקבקה בסמכויות ריכוזיות, מעבר למקובל בממלכות אפריקאיות שבטיות, ועמד בראש הירארכיה נוקשה ומוגדרת היטב. בסוף המאה ה-19 נכנסה בוגנדה תחת אזור ההשפעה של האימפריה הבריטית. הבריטים הותירו על כנו את מוסד הקבקה, ואף העניקו לו השפעה מחוץ לגבולות בוגנדה, אבל בד בבד הפחיתו מעצמאותו, התערבו בענייניה הפנימיים של הממלכה ואף היגלו למספר שנים את הקבקה מואנגה השני שהוביל מרד נגד בריטניה.