הפעם הראשונה שמרטון שרה את התפקיד הראשי באופרה האחרונה של פוצ'יני, טוראנדוט, הייתה באופרה של וינה ב-1983. הזדהות הדוקה נוצרה עם הזמן בינה לבין התפקיד. מאז 1983 ביצעה תפקיד זה מעל 100 פעמים, בין השאר במטרופוליטן אופרה, לה סקאלה, הארנה של ורונה, האופרה של סן פרנסיסקו, האופרה הלירית של שיקגו, ברצלונה והגראנד אופרה של יוסטון. כמו כן גילמה את טורנדוט בשש הפקות טלוויזיה ווידאו, ביניהן הפקת האופרה של וינה בבימויו של הרולד פרינס, הפקה של המטרופוליטן אופרה שיצר פרנקו זפירלי והפקה שעיצב דייוויד הוקני ואשר הוסרטה באופרה של סן פרנסיסקו. היא הקליטה את התפקיד פעמיים, בניצוחם של לורין מאזל ואחריו רוברטו אבאדו.
השנים האחרונות.
תפקידיה החדשים של מרטון באלף הנוכחי כוללים את איזולדה ב"טריסטן ואיזולדה" של וגנר באופרה של המבורג בשנת 2000 וקונדרי ב"פרסיפאל" של וגנר בברצלונה וליסבון ב-2001. ב-2006 ו-2007 הופיעה בגרסה קונצרטנטית של "פדורה" של אומברטו ג'ורדאנו בפסטיבל האופרה של מישקולץ, ב"אלקטרה" של ריכרד שטראוס באופרה הגרמנית על הריין בדיסלדורף וב"ינופה" של לאוש יאנאצ'ק בהמבורג, בתפקיד קוסטלניקה.מרטון פרשה מבימת האופרה אחרי שביצעה את תפקיד קליטמנסטרה ב"אלקטרה", בספרד בפברואר-מרץ 2008.
תאוריית המשאב הקוגניטיבי
תיאורית המשאב הקוגניטיבי (באנגלית: Cognitive Resource Theory) היא תיאורית מנהיגות מתחום פסיכולוגיה תעשייתית וארגונית אשר פותחה על ידי פרד פידלר וג'ו גרסיה ב- 1987 כעיבוד מחודש של מודל התלות של פידלר. התאוריה מתמקדת בהשפעתם של האינטליגנציה והניסיון של המנהיג על תגובותיו/ה במצבי דחק.
בלב התאוריה מצויה התפיסה שדחק הוא אויבו של ההיגיון והוא פוגע ביכולתו של המנהיג לחשוב בצורה לוגית ואנליטית. אולם, אינטליגנציה וניסיון של מנהיג יכולים למתן את השפעת הדחק על פעולותיו: האינטליגנציה היא גורם מרכזי במצבים של דחק מתון בעוד הניסיון משמעותי יותר במצבי דחק גבוה.
ניבוייה של תיאורית המשאב הקוגניטיבי.
כאשר המנהיג טוב יותר בתכנון ובקבלת החלטות מאשר צוותו, עליו להנחות את הכפופים לו כיצד לפעול על מנת שתוכניות והחלטות יצאו אל הפועל. כאשר המנהיג איננו טוב יותר מצוותו, עדיפה גישה לא מנחה, למשל בדרך של דיון פתוח בו נבחנים רעיונות הצוות והתוכנית הטובה ביותר מזוהה ומיושמת.
במצב שאיננו לחוץ, היכולת האינטלקטואלית פעילה במלואה ותרומתה מיטבית. אולם, במצב לחוץ מאוד, אינטליגנציה טבעית לא רק שאינה תורמת אלא עלולה להשפיע בצורה שלילית. ייתכן כי אחת הסיבות לכך היא שאדם אינטליגנטי נוטה לחפש פתרונות הגיוניים שלאו דווקא זמינים במצב דחק. במצבים מסוג זה, מנהיג שאיננו מנוסה בהחלטות של "תחושת בטן" ייאלץ לסמוך על גישה זו, שאיננה מוכרת לו. אפשרות אחרת היא שהמנהיג מתכנס בתוך עצמו על מנת להרהר בבעיה ומשאיר את הצוות ללא הנחיה.
כאשר נמצאים בסיטואציה לחוצה והיכולת האינטלקטואלית נפגמת, ניסיון במצב זהה או דומה מאפשר למנהיג להגיב בצורה נאותה ללא הצורך בחשיבה מרובה. ניסיון של קבלת החלטות במצבי דחק יתרום להחלטה איכותית יותר מאשר הסתמכות על ההגיון בלבד.
כשהכפיפים מקבלים משימות אשר אינן דורשות הנחיה או תמיכה, אין זה חשוב עד כמה המנהיג טוב בקבלת החלטות מכיוון שההחלטות קלות גם עבור הכפיפים ואינן דורשות כל תמיכה נוספת.
חוק הסלקטורים
סריף
כסא צבעוני
פרגה ערבית
פרגה ערבית (שם מדעי: "Glaucium arabicum") הוא צמח רב-שנתי, לא נפוץ, בן משפחת הפרגיים.
גבעוליו מסתעפים ועליו ירוקים אפרפרים.
קוטר הפרחים עד 2.5 ס"מ והם בעלי ארבעה עלי כותרת שצבעם נוטה לרוב לאדום בחלקם התחתון ולכתום בחלקם העליון.
זמן פריחתו בין מרץ לראשית מאי.
בארץ הוא צומח בעיקר בהרים הגבוהים סביב מכתש רמון.
ססקיה ואן אוילנבורך
ססקיה ואן אוילנבורך (בהולנדית: Saskia van Uylenburgh; 2 באוגוסט 1612 – 14 ביוני 1642) הייתה אשתו של הצייר ההולנדי רמברנדט ואן ריין ומודל לכמה מציוריו ורישומיו.
קורות חיים.
ססקיה ואן אוילנבורך נולדה בלייוורדן כבת הזקונים מתוך שמונה ילדיו של רומברטוס ואן אוילנבורך (Rombertus van Uylenburgh), עורך דין מצליח, ראש עירייה ואחד ממייסדי אוניברסיטת פרנקר (Franeker). בגיל שבע מתה אמה, שָאוּקְיה אוזינגה (Sjoukje Ozinga), ובגיל 12 התייתמה ססקיה גם מאביה.
ססקיה עברה להתגורר בחבל הט בילט (Het Bildt) אצל אחותה היסקיה (Hiskje) ובעלה, חרארד ואן לו (Gerard van Loo). שם גם התגוררה אחות נוספת של ססקיה, אנצ'ה (Antje), שהייתה נשואה לפרופסור יוהנס מקוביוס, מהגר מפולין (שמו המקורי יאן מקוביץ) ששימש מרצה לתאולוגיה באוניברסיטת פרנקר. אנצ'ה מתה בגיל צעיר וססקיה עזרה לגיסה.
ססקיה פגשה את רמברנדט דרך בן דודה, הנדריק ואן אוילנבורך (Hendrick van Uylenburgh), צייר וסוחר אמנות. משפחתו היגרה לקרקוב בפולין כשהיה ילד והוא חזר להולנד ב-1625 והתיישב באמסטרדם. מ-1631 ואילך יצר רמברנדט ציורים עבור לקוחותיו של אוילנבורך שרובם היו תושבי אמסטרדם או מנוניטים. במשך ארבע שנים לימד רמברנדט ציור לתלמידים באקדמיה שהקים בביתו של אוילנברוך, הבולטים בהם היו חוברט פלינק (Govert Flinck), חרברנדט ואן דן אקהאוט (Gerbrandt van den Eeckhout) ופרדיננד בול (Ferdinand Bol).
הזוג נישא ב-22 ביוני 1634 בעיירה סינט-אנה-פרוכי שבחבל הט בילט. רמברנדט זכה בעזרת אמנותו להצלחה כלכלית וב-1639 הוא וססקיה עברו להתגורר בבית מפואר ביודנבריסטראט (Jodenbreestraat - רחוב היהודים הרחב). בית זה היה קרוב לגלריה של בן דודה של ססקיה ברובע היהודי של אמסטרדם וכיום הוא מוזיאון בית רמברנדט. שלושה מארבעת ילדיהם מתו סמוך מאוד ללידה. ב-22 בספטמבר 1641 הם הטבילו את בנם היחיד ששרד, טיטוס ואן ריין, על שמה של אחותה של ססקיה, טיצ'ה (Tietje) ואן אוילנבורך. ססקיה מתה שנה אחר כך, כתוצאה ממחלת השחפת, ונקברה בכנסיית "אָאוּדֶה קֶרְק" (Oude Kerk – הכנסייה הישנה) באמסטרדם.
לאחר מותה.
בשלב מסוים נתן רמברנדט במתנה את התכשיטים והטבעות שהיו שייכים לססקיה למינקת, חרצ'ה דירקס (Geertje Dircx), מחווה שמשפחת אוילנבורך ראתה בעין רעה. כמה שנים אחר-כך ציפתה חרצ'ה כי רמברנדט ישא אותה לאישה, אך צעד זה היה גורם לרמברנדט לאבד את הירושה של ססקיה. כשחרצ'ה עזבה את ביתו וניסתה למכור את התכשיטים פנה רמברנדט לבית המשפט והשיג צו שגרמה לכליאתה של חרצ'ה בבית חולים לחולי רוח בגאודה (חאודה בתעתיק מדויק יותר).
בנו של רמברנדט, טיטוס ואן ריין, וחברתו לחיים של אביו, סוכנת הבית שלהם לשעבר, הנדריקיה סטופלס (Hendrickje Stoffels) היו המעסיקים של רמברנדט בשנותיו האחרונות. פתרון מתוחכם, משום שבדרך זו הוא יכול היה לצייר ציורים נוספים מבלי שנושיו הטרידו אותו. רמברנדט מכר את קברה של ססקיה ב-27 באוקטובר 1662 על מנת לממן את קבורתה של הנדריקיה.
האסטרואיד שהתגלה על ידי מקס וולף, נקרא על שמה.
מלית
בבישול, מְלִית (וכן מילוי) היא מאכל או תערובת מצרכי מזון המשמשים למילוי חללים במאכלים אחרים.
מילוי מוזכר לראשונה בספר הבישול הרומאי "Apicius", המכיל מתכוני בשר ממולא לבשר עוף, ארנבת, חזיר ונמנמניים. המליות כללו ירקות, עשבי תיבול ותבלינים, אגוזים וכוסמין ולעיתים גם חלקי פנים קצוצים כגון כבד ומוח.
בימינו מגוון חומרי הגלם שניתן לכלול במליות אינו מוגבל והוא מושפע הן ממתכונים מסורתיים והן מיצירתיות המבשלים. מליות מלוחות מוכנסות למאכלי בשר, לירקות ולמאפים ומורכבות למשל מירקות, עשבי תיבול ותבלינים, זרעים, דגנים ומוצריהם (בין השאר פירורי לחם, פסטה), בשר ודגים, מוצרי חלב, ביצים ועוד. מליות מתוקות מוכנסות לרוב למוצרי בצק ולממתקים ועשויות ממוצרי חלב מתוקים (בעיקר קצפת, קרמים וגבינות מתוקות), פירות (לרבות פירות יבשים ואגוזים לסוגיהם), שוקולד, ריבות, משקאות חריפים ועוד.
מלית לבשר.
מליות משמשות למילוי חללים טבעיים במוצרי בשר. כך למשל ממלאים במטבח היהודי-אשכנזי קישקע - מעי ממולא. האגיס, תבשיל מהמטבח הסקוטי, הוא קיבה ממולאת.
ניתן להכניס מלית גם לנתחי בשר שונים שהוסרו מהם עצמות או שנחתך בהם "כיס" לצורך מילויו, וכן ליצור גלילת בשר - המילוי מונח על נתח הבשר והנתח מגולגל סביב.
גם העור עשוי לשמש להכלת מילוי. צוואר ממולא הוא תבשיל מהמטבח היהודי האשכנזי בו ממלאים את עור צוואר העוף או העוף כולו. באחת הגרסאות של געפילטע פיש, כפי שמעיד שם המאכל ("דג ממולא"), ממלאים את עור הדג.
חלקי בשר שמקובל למלא באירופה ובארצות הברית הם רגלי עוף, חזה עגל וכן אווז או תרנגול הודו ממולא המהווים מאכל חגיגי מקובל בחג המולד ובחג ההודיה. ישנן גרסאות רבות למלית המסורתית לתרנגול ההודו (שלעיתים אינה משמשת למילוי אלא כתבשיל המוגש לצידו), בהן קמח שיבולת-שועל, מחית ערמונים, מרווה ובצל ואף נקניקיות ומחית תפוחי אדמה.
מלית לירקות.
ירקות ממולאים מקובלים במטבחים רבים. מליות נפוצות לירקות כוללות אורז ובשר קצוץ.
לפני מילוי ירק מרוקנים את גרעיניו (אם הוא חלול כפלפל) או יוצרים בו חלל על ידי הסרת חלק מציפתו. פלפל ממולא, עגבנייה, קישוא, חציל ותפוח אדמה ממולאים כך.
בירקות עליים ככרוב וגפן או בצל משתמשים בעלה כמעטפת, והמלית מגולגלת בתוכו (סרמלה).
אצת נורי משמשת במטבח היפני להכנת חלק מסוגי הסושי, כשהיא ממולאת באורז, דגים או פירות ים וירקות.
מלית למוצרי בצק.
מוצרי בצק ממולאים (אפויים, מבושלים, מטוגנים או מאודים) עשויים להכיל מליות מתוקות ומלוחות. ישנן גרסאות רבות לאופן הכנסת המלית לבצק, בהן:
מלית לממתקים.