formula_4
מולריות
משקל מולקולרי
מולליות
ברוך אבוחצירא
רבי ברוך אבוחצירא (מכונה גם באבא ברוך; נולד בט' בתשרי תש"ב, 30 בספטמבר 1941) הוא בנו של המקובל רבי ישראל אבוחצירא ("הבאבא סאלי"). מאז פטירת אביו מנהל את חצרו בנתיבות.
קורות חיים.
נולד במחוז תאפיללת במרוקו, שם כיהן אביו כרב המחוז. למד בישיבה שנוסדה על ידי רבי יעקב אבוחצירא, ה"אביר יעקב", ונוהלה על ידי אביו. בגיל תשע הצטרף ל"חברא קדישא" במחוז תאפיללת ובגיל שש עשרה הוסמך לרב שוחט ומוהל.
עלה עם אביו בשנת תשי"ד לארץ ישראל. התגורר בירושלים, תחילה למד בישיבת תפארת ציון, ולאחר מכן למד בישיבת "פורת יוסף" במשך שנתיים. לאחר שנתיים שב עם אביו למרוקו והמשיך בלימודיו בישיבת אביר יעקב עד לנישואיו בגיל תשע עשרה עם ויויאן בר ששת. אז עבר להתגורר בפריז. בשנות השישים עלה לישראל והתגורר באשקלון.
בצעירותו היה סגן ראש עיריית אשקלון. הורשע בלקיחת שוחד וריצה בשל כך עונש של חמש שנות מאסר בכלא מעשיהו. לאחר פטירת אביו, בעת השבעה, לבש את גלימת אביו והכריז על עצמו כיורשו, לאחר שהתנער ממעשיו בעבר. לאחר ההכרזה הגיעו לתקשורת מכתבי אהבה שכתב לאישה, שאיתה ניהל מערכת יחסים מחוץ לנישואין. למרות ניסיונו למנוע את פרסום המכתבים, הם התפרסמו בעיתון "חדשות".
ל"באבא ברוך" חסידים ותורמים רבים, דתיים וחילוניים, אף שהוא נחשב לשנוי במחלוקת בחוגים דתיים, בעיקר חרדיים. נחשב מקורב למפלגת ש"ס, ובבחירות 2006 קרא להצביע למפלגה.
בשנת 2012 העריך העיתון פורבס את שווי חצרו בכ-50 מיליון ש"ח. באוגוסט 2022 פסק בית המשפט המחוזי בתל אביב שכספים בסך 59 מיליון ש"ח, שהופקדו בשנים 2003–2011 בחשבונות הבנק של רבי ברוך אבוחצירא ובנו הרב יהודה אבוחצירא, הם הכנסה ממשלח יד החייבת במס הכנסה.
הבבא ברוך עומד בראש רשת כוללים שבהם לומדים כמאתיים אברכים, וכן מוסדות לימוד לגיל הרך, תלמוד תורה בשיטת "זכרו", בית ספר לבנות "אהבת מרים" וישיבה, שבהם לומדים כ-700 תלמידים נוספים.
הקרבה בין קברו של אביו, הבבא סאלי, לבין קברו של "הבבא שלום", אביו של רבי יעקב איפרגן ("הרנטגן"), המהווים שניהם מוקדים לעלייה לרגל, הביאה ליריבות בין שתי החצרות – חצר ה"באבא ברוך", וחצרו של הרב איפרגן. היריבות הובילה את נציגי החצרות לבתי משפט בסכסוך מתוקשר בנושאי קרקעות. הסכסוך אף הוביל לתלונה שהגישו חמש נשים כנגד איפרגן בטענה שהאחרון הטריד אותן מינית. החקירה הובילה למסקנה כי התלונות שקריות ושלוש מן המתלוננות נדונו בבית משפט לעבודות שירות במסגרת עסקות טיעון. נגד יוזמי ההדחה לעדויות השקר, מחצרו של הבאבא ברוך, הוגשו כתבי אישום בבית משפט.
בערב יום כיפור תשע"ג נערך מפגש פיוס בין הרבנים איפרגן ואבוחצירא.
לרב אבוחצירא ארבע בנות ושלושה בנים. בהם:
בתולת הים מפיג'י
בתולת הים מפיג'י (באנגלית: Fiji Mermaid לעיתים מאוית גם Feejee Mermaid) הייתה מוצג טיפוסי בירידים ובמופעי שוליים, שהייתה אמורה להיות יצור שחציו יונק וחציו דג.
המוצג המקורי פורסם על ידי ענק הקרקסים פי. טי. ברנום, אך מאז הופצו פרטים נוספים במקומות נוספים, בין השאר באוסף המוזרויות של רוברט ריפלי.
בתולת הים החנוטה של ברנום נלכדה, לכאורה, בשנת 1842 על ידי "ד"ר ג'יי גריפין". גריפין היה בפועל לוי ליימן, שותפו הקרוב של ברנום. הפרט המקורי הוצג בכל רחבי ארצות הברית, אבל אבד בשנות השישים של המאה ה-19 בשריפה במוזיאון של ברנום.
למעשה היה המוצג פרי עבודתו של אומן אינדונזי שהשתמש בעיסת נייר וחומרים מן החי - זנבו של דג אקזוטי וגו של תינוק אורנגאוטן, שנתפרו יחד עם ראשו של קוף.
טמפלרים (תנועה)
טמפלרים הם חברי ארגון המקדש (בגרמנית: Tempelgesellschaft - טמפלגזלשאפט), תנועה דתית פרוטסטנטית שנוסדה בווירטמברג שבדרום גרמניה באמצע המאה ה-19. חברי התנועה פרשו מהכנסייה האוונגלית (לותרנית) של ממלכת וירטמברג. מייסדה ואביה הרוחני של התנועה, כריסטוף הופמן, שאף להכשיר את הקרקע לקראת הביאה השנייה של ישו ולקרב את הגאולה, לפי האמונה הנוצרית.
לפי אמונתם של הטמפלרים, קירוב הגאולה יכול היה להתבצע רק באמצעות מגורים ועבודה קשה בארץ הקודש שבה הם שאפו לקיים מודל של חיים אידיאליים באמצעות הקמת כפרים יצרניים. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 התיישבו מאות טמפלרים במושבות אחדות שהוקמו ברחבי ארץ ישראל, בהן עסקו בחקלאות, במלאכה ובמסחר, וקיימו חיים קהילתיים עשירים תוך יחסי שכנות טובה עם ערבים ויהודים.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה החלו חברים מן הקהילות הטמפלריות בארץ ישראל לעסוק בפעילות פוליטית נאצית ואף הצטרפו למפלגה הנאצית. כמו כן התגייסו חלק מבני הקהילה הטמפלרית לוורמאכט. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ריכזו שלטונות המנדט הבריטי את הטמפלרים, שהוגדרו כאזרחי אויב, במחנות מעצר. המושבות החקלאיות שרונה, ולדהיים, וילהלמה ובית לחם הגלילית, הפכו למחנות הסגר. המעצר נבע מחשש שיהוו גיס חמישי. משם גירשו הבריטים את מרביתם לאוסטרליה. תמורת שחרור חלק מהם הוחזרו לארץ יהודים בעלי אזרחות ארץ ישראלית ששהו במחנות ריכוז באירופה.
ב-17 באפריל 1948 כבשו כוחות ההגנה את המושבות ולדהיים ובית לחם הגלילית, ואחרוני המתיישבים שנותרו במושבות הטמפלרים גורשו מהארץ, תחילה לקפריסין ואחר כך הצטרפו לקרוביהם באוסטרליה. עם קום המדינה, כשנכסי המקרקעין של הנציב העליון עברו לידי מדינת ישראל, הפכו אדמותיהם לאדמות מדינה בבעלות מדינת ישראל ובניהול מינהל מקרקעי ישראל. רכושם של הטמפלרים, לרבות המקרקעין רב הערך של מושבותיהם, הועברו לניהול האפוטרופוס על נכסי נפקדים.
כחלק מהסכם השילומים בין מדינת ישראל לגרמניה בשנת 1952 הוסכם עקרונית גם על פיצוי שתשלם ישראל לטמפלרים על הרכוש שהיה להם בישראל. תהליך המשא ומתן על גובה הפיצויים והעברת הפיצויים לטמפלרים ארך כעשר שנים. עד שנת 1962 שילמה ממשלת ישראל לטמפלרים וליורשיהם 54 מיליון מארק גרמני (שהיו כשלושה עשר מיליון דולר) כפיצויים בגין אדמותיהם ונכסיהם, סכום שהיה כ-10% מהסכום אותו תבעו הטמפלרים.
לטמפלרים תרומה ייחודית לידע בחקלאות ובאדריכלות בארץ ישראל. הם הביאו רעפים משתלבים, שיטות מתקדמות במשק החלב ועוד.
היסטוריה.
ייסוד התנועה.
רעיונם של הטמפלרים צמח מהפייטיזם של המאה ה-17, רעיון שבישר על רוח חדשה בכנסייה הלותרנית באמצעות חיזוק האמונה שבלב, אהבת הזולת וחזרה לראשית הנצרות. הדמויות שעמדו בראש הקהילה החדשה היו שתיים, כריסטוף הופמן וגאורג דויד הארדג. בקרב הקהילה התגבש הרעיון של כינוס עם האל בירושלים: "אך בקשו ראשונה את מלכות האלוהים, וצדקתו וכל החפצים ההם יינתנו לכם מתנות נוספות" (הבשורה על-פי מתי ו' 33). הכוונה הייתה לטפח עדת מאמינים, שיהיו מחוננים במתנת הרוח ועשיית ניסים, תוך תיקון סדרי עולם והצלתו מבבל החדשה.
בקהילה התקיימה אווירה משיחית, וכוונה ליצור עם חדש שבו היחיד יהיה המקדש, בעקבות הפסוקים:
מאחורי הרעיון עומדת התפיסה של "הגשמת מלכות אלוהים על פני הארץ תוך מסר אהבה יום יומי". המקדש שיקום הוא של עם האל, אשר יהווה את משכן האלוהים, יבטל את הכנסייה המסורתית ויקיים כנסייה אנושית.
ב-1856 הוקמה חוות הכשרה בקירשנהרדוף שבגרמניה, והופמן יצא והציג את הרעיונות בעיתון הקהילה "די וארטה" (Die Warte, "המצפה"):
ההתיישבות בארץ ישראל.
לאחר ששלחו "מרגלים" שיתורו את הארץ בשנת 1858, ולאחר מספר ניסיונות כושלים של קבוצות קטנות להיאחז בקרקע בעמק יזרעאל, הגיעו בשנת 1868 454 מחברי התנועה מוירטמברג לארץ ישראל, שהייתה תחת שלטון עות'מאני. עם הגיעם הקימו את המושבה הגרמנית בחיפה, לאורך הרחוב שנקרא כיום שדרות בן-גוריון (רחוב הכרמל בשמו הקודם). כעבור שנה (1869) הקימו 320 מתיישבים נוספים את המושבה השנייה, ביפו. המושבה החקלאית הראשונה שהקימה התנועה הייתה שרונה, שהוקמה בשנת 1871 על אם הדרך יפו-שכם ובה 269 מתיישבים. ב-1873 הקימו 300 מתיישבים טמפלרים מושבה בעמק רפאים בירושלים, אזור המכונה עד היום "המושבה הגרמנית". פרוור של המושבה בחיפה הוקם על הכרמל ונקרא "כרמלהיים". בסיום גל ההתיישבות הראשון ישבו במושבות ברחבי הארץ 1,340 איש, שעסקו בחקלאות, מלאכה, מסחר, תחבורה, תיירות, אדריכלות ועוד.
ב-1898 ביקר בארץ ישראל קיסר גרמניה וילהלם השני. עם חזרתו לגרמניה החליטה אשתו אוגוסטה ויקטוריה להקים עמותה שתתמוך במפעל הטמפלרי, ולאחר 30 שנה בהן לא הוקמו מושבות חדשות, החל גל ההתיישבות השני של הטמפלרים. ב-1903 הוקמה בסמוך למושבה הוותיקה ביפו שכונה טמפלרית נוספת, "ולהאלה" שמה, שאכלסה את הדור השני של המתיישבים. באותה תקופה הוקמו גם שלוש מושבות חקלאיות מחוץ לערים הגדולות: "וילהלמה" (1902) - כיום מושב בני עטרות הסמוך לנמל התעופה בן-גוריון, בית-לחם (1906) - כיום המושב בית לחם הגלילית, ו"ולדהיים" (מילולית "בית היער", 1907) - כיום מושב אלוני אבא. דרומית לחיפה ממול לכפר הערבי טירה, התיישבו מספר משפחות וקראו למקום נויהרדטהוף. ערביי טירה התנכלו למתיישבים וב-1910 רצחו את האיכר פריץ אונגר, פרשה שגרמה לסכסוך דיפלומטי בין גרמניה לטורקיה. ערב מלחמת העולם הראשונה מנו קהילות הטמפלרים ברחבי הארץ 2,200 נפש.
הטמפלרים נהנו מקשרים טובים עם השלטונות העות'מאניים, זכו להערכתם של הערבים והיהודים, ותרמו רבות להתפתחותו של היישוב בארץ ישראל. הם הביאו עמם מאירופה כלים ושיטות עיבוד מודרניות לחקלאות כ"משק מעורב", גידולים חדשים (דבורת הדבש מתורבתת ונראה שהיו בין מביאי האקליפטוס לארץ), משק חלב מודרני, כרכרות רתומות לסוסים וסגנון אדריכלי אירופי.