בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד משנת 1857 היה מקלין אחד משני השופטים שהחזיקו בדעת המיעוט. השופט השני היה בנג'מין רובינס קרטיס. מקלין ציטט את פסק דין "מארי לואיז נגד מרוט" , תביעה לקבלת חרות משנת 1835 שהוגשה לבית המשפט העליון של לואיזיאנה, שבה הצהיר השופט שישב בראש ההרכב, ג'ורג' מתיוס הבן, ש"קבלת החרות לרגע אחד... היא לא הזכות של הבעלים הקודם [של העותרת] לשעבד אותה מחדש". כמשקל נגד לדעת הרוב בתיק, שעל פי חוקת ארצות הברית, האפרו-אמריקאים לא יכלו להיות אזרחים ולא הייתה כוונה שהם יהיו, טען מקלין שכבר הוקנתה להם זכות הבחירה בחמש מדינות. דעת המיעוט הנחרצת של מקלין אילצה ככל הנראה את נשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני לנקוד בדעה מחמירה ומקטבת יותר מזו שהוא תכנן לנקוט מלכתחילה. לטיעון ש"אזרח שחור לא יהיה חבר מקובל בחברה", ענה מקלין, "זה יותר עניין של טעם מאשר של חוק".
מותו ומורשתו.
ג'ון מקלין נפטר בסינסינטי ב-4 באפריל 1861, ימים ספורים לפני פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית. הוא נטמן בבית הקברות ספרינג גרוב שבעיר, שם גם נקבר שופט נוסף של בית המשפט העליון, סטנלי מתיוס.
במלחמת האזרחים נקרא מחנה האימונים ג'ון מקלין של צבא האיחוד שבסינסינטי על שמו.
בנו של מקלין, נתניאל מקלין, היה גנרל בצבא האיחוד במלחמת האזרחים. בתו, אוולין מקלין, נישאה לג'וזף פנל טיילור, אחיו של נשיא ארצות הברית זאכרי טיילור.
הלנה ראפ
סכוונינגן
סכוונינגן () הוא רובע (stadsdeel) בעיר האג על חוף הים הצפוני, שהיה בעבר כפר עצמאי. כיום הוא מוכר בעיקר כאתר תיירות וקיט. סכוונינגן מחולק חלוקה מנהלית לתשע שכונות קטנות יותר.
היסטוריה.
העדות המוקדמת ביותר לשמו של המקום (בגרסה הארכאית Sceveninghe) היא מסביבות שנת 1280. ייתכן שהתושבים הראשונים היו אנגלו-סקסונים; היסטוריונים אחרים סבורים כי מדובר בנורדים. מקור הפרנסה העיקרי בכפר היה דיג. דרך לעיר האג נסללה לראשונה בשנת 1663, וב-1904 נבנה לראשונה מעגן לסירות. עד לבניית המעגן נעשה שימוש רק בסירות בעלות תחתית שטוחה, שנמשכו אל החוף בתום הדיג; ב-1870 נמנו כ-150 סירות כאלו.
ב-1818 בנה יזם בשם יאקוב פרונק מבנה עץ על דיונה ליד הים, בו היו ארבעה חדרים שבהם יכלו להתארח אנשים ולהתרחץ במי הים. הרחצה בים הפכה לאופנה, והמקום נודע מאז כמקום קיט שמשך תיירים מכל רחבי צפון אירופה. ב-1886 נפתח בסכוונינגן ה"קורהאוס" המפואר, מלון ובית מרגוע, ובו גם מסעדה וקזינו, כמקובל אז באתרי מרחצאות באירופה. במשך השנים הגיעו לסכוונינגן גם ציירים רבים, שנמשכו אל הנוף הימי, אל הסירות הציוריות ואל אנשי הכפר בעבודתם.
במלחמת העולם השנייה שימש שם הכפר כסימן זיהוי, או שיבולת, לאנשי המחתרת ההולנדית שניסו ללכוד גרמנים שהתחזו להולנדים. הם דרשו מהחשודים לומר את המילה "סכוונינגן" (Scheveningen), משום שהגייתה של מילה זו בגרמנית (שוונינגן) שונה מהגייתה בהולנדית.
סחוונינגן
קאמרון
מקדש אסקלפיוס באפידאורוס
ל'אנס או מדוז
ל'אנס או מדוז (באנגלית ובצרפתית: L'Anse aux Meadows, מהשם הצרפתי העתיק l'Anse aux Méduses - "מפרץ המדוזות") הוא אתר ארכאולוגי בקצה הצפון-מערבי של האי ניופאונדלנד בפרובינציה הקנדית ניופאונדלנד ולברדור. בשנת 1960 גילו הארכאולוגים הלייה אינגסטאד (Helge Ingstad) ואשתו אן שטיין אינגסטאד שרידים של התיישבות אנושית במקום. לפי אופיו של האתר והממצאים שנתגלו בו, ואגב השוואתם לממצאים מסביבות שנת 1000 אשר התגלו באיסלנד ובגרינלנד, נקבע כי ההתיישבות הייתה של ויקינגים. האתר הוא היישוב הוויקינגי הידוע היחיד באמריקה הצפונית, ומייצג את הנקודה הרחוקה ביותר אליה הגיעו אירופים במסעותיהם אל העולם החדש לפני כריסטופר קולומבוס וג'ון קבוט, וכ-500 שנה לפניהם. בשנת 1978 הוכרז המקום כאתר מורשת עולמית.
השם.
לפי הסברה מקורו של השם "ל'אנס או מדוז" הוא בדייגים הצרפתים שהגיעו לאזור במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20, ואשר כינו אותו "ל'אנס או מדיז", היינו, "מפרץ המדוזות". השם המודרני הוא שיבושו של השם הצרפתי והתאמתו לשפה האנגלית, שכן נופו של האזור פתוח ונדמה לאדמת מרעה או אחו (אנגלית "מדואו" - Meadow, וברבים "מדוז" - Meadows).
האתר.
עדויות מראות על התיישבות אנושית באתר כבר לפני 5,000 עד 6,000 שנים. לאחר מכן היה המקום מיושב על ידי מספר קבוצות אתניות שונות, ואסקימואים שישבו באתר בין השנים 400 ל-700 לערך קיימו בו יישוב זמני של דייגים. לאחר מכן, במשך המאה ה-8 ננטש המקום, ובמאה ה-9 יושב שוב, הפעם על ידי אינדיאנים אשר קיימו בו יישוב עונתי או קבוע באופן כמעט רציף עד שנת 1500 לערך.
אולם חשיבותו ההיסטורית של המקום היא ביישוב הוויקינגי שהתקיים בו במאה ה-11 ואשר כלל סך הכל שמונה בתים, ששימשו למגורים, למלאכה וכנפחייה. הבתים שממדי שני הגדולים שבהם הם 24 על 4.5 מטר ו-19 על 14 מטר, זהים בתוכניתם ובשיטת הבנייה שלהם לבתים מאותה תקופה שהוקמו בנורווגיה. הדמיון של מבני עץ אלה לבתים שהתגלו בנורווגיה ניכר בגג הכבול המחודד, במרבדי הכבול שעל הרצפה, במחיצות כבול פנימיות עבות, בתכנון החדרים באח ובפתחים. גם הממצאים שנמצאו באתר מעידים בבירור על הקשרם הוויקינגי, ועל אלה נמנים, בין היתר, מנורות שמן מאבן, מאזניים וקופסה מעץ שדר. ליד הנפחייה שתנורה השתמר באופן חלקי התגלו שרידים של סיגי מתכות, וברחבי האתר נמצאו כ-50 ממצאים שונים ממתכת הכוללים מסמרים, אבזמים וכדומה. ייתכן שממצאים אלה יוצרו, לפחות באופן חלקי, באתר, והם תואמים ממצאים זהים שהתגלו לאורך החוף הנורווגי והמתוארכים לתקופת היישוב הוויקינגי המאוחר.
החל במאה ה-16 עד המאה ה-19 פקדו דייגים צרפתים את האתר, אך רק בשנת 1835 הוקם בו יישוב הקבע השוכן במקום עד היום. מחקרו של אינגסטאד נערך בין 1960 ל-1968, ובין 1973 ל-1976 נערכו באתר חפירות מטעם רשות הפארקים של קנדה. בשנת 1977 הוכרז המקום כאתר היסטורי לאומי ושנה לאחר מכן הוכר כאתר מורשת עולמית.
האם ל'אנס או מדוז היא וינלנד?
וינלנד הוא השם שנתן לייב אייריקסון, מנהיג ויקינגי, למה שהוא גילה באמריקה הצפונית, במסעו בו נתגלתה היבשת בפעם הראשונה ליושביה של אירופה בשנת 1000 לספירה. הסיפור גורס כי לאחר ההתיישבות בגרינלנד בשנת 985 או 986, סוחר ויקינגי בשם ביארני קריולפסון הפליג מאיסלנד לגרינלנד, והספינה, שנקלעה לסופה, נסחפה לחופי צפון-מזרח אמריקה. הדבר היה בסוף הקיץ, והסוחר, שחשש להישאר בחורף בארץ החדשה, חזר מיד לגרינלד וסיפר את הסיפור. הוא מכר את ספינתו ללייב אייריקסון, שהפליג לאותם אזורים והקים שם התיישבות קצרה, לה קרא וינלנד (ארץ היין) משום שהתפעל משפע הגפנים שראה בה. המושבה לא החזיקה מעמד יותר משנתיים, וננטשה לאחר שהותקפה כנראה על ידי תושבים מקומיים.
אין הסכמה בין ההיסטוריונים לגבי מיקומה של וינלנד, ואף של'אנס או מדוז אינה וינלנד, שכן וינלנד הייתה ארץ ולא אתר התיישבות בודד, נראה כי האתר סימן את תחילתה של וינלנד, שהשתרעה דרומה ממנו עד לנהר סנט לורנס ועד ניו ברונזוויק של ימינו. ככזו הייתה ל'אנס או מדוז לבסיס ממנו יצאו תושביה בחודשי הקיץ למסעותיהם דרומה, אך שבו אליה עם בוא החורף, והביאו עמם אגוזים שנמצאו במקום ושאינם גדלים בסביבתו, וייתכן שגם מן הענבים שהעניקו לארץ את שמה.
לאנס או מדואוז
האיחוד הדמוקרטי-אתיופי
האיחוד הדמוקרטי-אתיופי היא מפלגה אתיופית, שידועה כמפלגה הוותיקה ביותר שהתנגדה לחונטה הצבאית האתיופית ששלטה באתיופיה בשנים 1974–1997. המפלגה ידועה באתיופיה בשמות אידו וטארנפית.
בעקבות המהפכה האתיופית, שהפילה את שלטון הקיסר היילה סלאסי בספטמבר 1974, עלתה לשלטון החונטה הצבאית שהייתה אחראית למהפכה והחלה להנהיג במדינה שלטון סוציאליסטי חילוני, פעולות אלו קוממו את האצילים ובעלי האמצעים באתיופיה שהתקוממו כנגד שינוי המדיניות כמו כן הרגיזה מדיניותה הפייסנית של הממשלה כלפי תנועות העצמאות באריתריאה את הצבא. על רקע זה קם "האיחוד".
הארגון הוקם על ידי הראס התגרי ונינו של הקיסר יוהנס הרביעי, מנגשה סיום. באיחוד הדמוקרטי-אתיופי היו חברים מקבוצות שונות באוכלוסייה, כגון בעלי קרקעות שהתנגדו להלאמת אדמותיהם, תומכי מלוכה, קציני צבא בכירים שהסתייגו מההפיכה כנגד הקיסר ואישים שמרניים שהתנגדו לאידאולוגיה הקומוניסטית. מאמצע 1976 ועד 1977 הפעיל הארגון תחנת רדיו ששידרה מסודאן לאתיופיה על מנת לעורר את תושבי אתיופיה להתקוממות כנגד החונטה הצבאית. הארגון שיגר קמפיינים צבאיים בבאגמדיר אשר כמעט כבשו את גונדר.
אף על פי שעקרונות דמוקרטיים בוטאו על ידי המפלגה וקידמו מונרכיה חוקתית, המצע הפוליטי של הארגון לא היה ברור ובגלל חילוקי הדעות הפוליטיים הוא החל להתפרק, נוצר מתח בין התגרים שהקימו את הארגון לבין הלא-תגרים שהיו חלק מהארגון. האיחוד הדמוקרטי-אתיופי החל לדעוך צבאית כאשר ארגוני הגרילה וויאנה והיחאפה החלו להילחם כנגדו במחוז בגמדיר, זאת בנוסף ל"טרור האדום" שהופעל נגדו.
בשנת 1978 התפרקה הנהגת הארגון בעיקר בשל כישלונותיה הצבאיים, אך היא זכתה לתמיכה בפזורה האתיופית במיוחד באירופה ובסודאן. לאחר הפלת משטר הדרג על ידי ארגון האיחדג, גיבשה המפלגה את עצמה מחדש באדיס אבבה ומאוחר יותר התאחדה עם המפלגה הדמוקרטית האתיופית, ושניהם יחד יצרו את מפלגת האיחוד הדמוקרטי אתיופי. לאחר מכן התמזגה מפלגה זו עם קבוצות נוספות ויחד הם ייצרו את המפלגה כוחות האיחוד הדמוקרטי-אתיופי, אחת ממפלגות האופוזיציה הגדולות באתיופיה.
ריצוף חלבונים בשיטת אדמן