החל ממרץ 1997 החלה פקידת הבנק, אתי אלון, למעול בכספי הבנק ובכספי לקוחותיו. את הכסף העבירה אלון לאחיה, עופר מקסימוב, שהסתבך בחובות הימורים בעולם התחתון. בנוסף, אלון שינתה את פרטי ההתקשרות עם הלקוחות על מנת להסוות את פעולותיה, ואף שלחה להם דוחות כוזבים. באפריל 2002 החלה חקירה של בנק ישראל בבנק למסחר, ולאחר מספר ימים התייצבה אלון במשרדי מחלק ההונאה של מחוז תל אביב והתוודתה על מעילת הענק שביצעה בבנק.
המעילה, שהיקפה הגיע ל-254,199,600 ש"ח, הביאה לקריסתו המידית של הבנק. אתי אלון נשפטה ל-17 שנות מאסר ונקנסה, בנוסף לכל חברי הדירקטוריון של הבנק, שנקנסו גם הם. בנק ישראל קנה את כל החובות של הבנק ללקוחותיו, מנע את קריסת הלקוחות הפרטים והעסקיים וצמצם את הפגיעה בשמה של המערכת הבנקאית בישראל.
בעל השליטה שמיל ובר נתבע על ידי מפרקי הבנק, בכתב ההגנה טען כי בנק ישראל על צוותי הביקורת שלו לא גילו את המעילה, וגם לא רואי החשבון של הבנק. ובר נפטר בשנת 2017 במקסיקו.
קתרינה (הוריקן)
יוהאן היינריך שרטר
יוהאן היינריך שרטר (בגרמנית: Johann Heinrich Schroeter; 1760 בקירוב - אחרי 1784) היה כנר ומלחין גרמני, בנו של האבובן יוהאן פרידריך שרטר ואחיהם של הזמרת קורונה שרטר, הפסנתרן יוהאן סמואל שרטר והזמרת מריה הנרייטה שרטר.
ביוגרפיה.
שרטר נולד בוורשה כשמשפחתו שהתה שם לצורך עבודתו של אביו. בשנת 1770 ניגן בלייפציג קונצ'רטו לכינור מאת קרל דיטר פון דיטרסדורף ואפשר שאביו שינה את שנת הולדתו כדי שהצגתו כילד פלא תהיה מרשימה יותר. אחרי מסעות הקונצרטים המצליחים של משפחתו לא נשאר בלונדון עם אחיו סמואל, בניגוד לאי-אילו דיווחים. ב-1779 נסע עם אביו להנאו והופיע עם אחותו הצעירה, מריה הנרייטה, בפרנקפורט ב-1780 ובלייפציג ב-1782. בשנים הבאות הופיעו פרסומים שלו בלונדון ובפריז, ואפשר שביקר אצל אחיו בבירה האנגלית. ברוטרדם ארגן קונצרטים עם החלילן צנטגראף בעונת 1784-85.
אין מידע לגבי המוצאות אותו לאחר 1785, ובמכתב משנת 1805 מאביו הקשיש מתלונן האב, כי עדיין איננו יודע מה עלה בגורלו של היינריך. יצירותיו היחידות המוכרות הן שישה דואטים לכינור (לונדון, בסביבות 1772), שישה דואו קונצרטנטי אופוס 1 לשני כינורות (פריז, בסביבות 1785) ושש שלישיות מיתרים אופוס 3 (לונדון ופריז, בסביבות 1786).
טיפול פוריות
אנטוניו בונזי
הנריקה אנטוניו בונזי (30 בנובמבר 1931 - 1 בינואר 1967) היה כדורגלן ארגנטינאי-ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
בונזי שיחק בליגות הכדורגל של מקסיקו, ארצות הברית וקנדה, ובמרץ 1961 הגיע לישראל יחד עם חברו, הכדורגלן הפרואני, קרלוס בוסטמנטו. השניים שיחקו באותה העת בקבוצת הכח ניו יורק, ונשלחו לישראל על ידי אגודת ידידי בית"ר בארצות הברית, על מנת לסייע לקבוצת בית"ר תל אביב, שעמדה בפני ירידה מהליגה הלאומית (הליגה הבכירה באותן שנים).
בהופעת הבכורה של השניים, שהייתה נגד קבוצת הפועל חיפה, כבש בוסטמנטו שער יתרון לבית"ר, ולאחר שהפועל חיפה השוותה, כבש בונזי את שער הניצחון לזכות בית"ר בדקות הסיום. באותה שנה, ההתאחדות לכדורגל בישראל אסרה עליו להמשיך לשחק בשל אי היותו יהודי. הוא התגייר וחזר לשחק בבית"ר תל אביב בליגת המשנה, ונטל חלק בעלית הליגה ב-1963. בונזי הספיק לשחק מחצית אחת בנבחרת ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת יוגוסלביה, בדצמבר 1962.
בשנת 1966 עזבו השניים את בית"ר תל אביב. בוסטמנטו עבר לבית"ר רמלה, ובונזי עבר לבית"ר קריית שמונה. השניים עסקו בעבודות שיפוצים כהשלמת הכנסה וב-1 בינואר 1967, בהיותו בו 34, נהרג בונזי בתאונת התחשמלות בה גם נפצע קשה חברו בוסטמנטו.
מריה הנרייטה שרטר
מריה הנרייטה שרטר (בגרמנית: Marie Henriette Schröter; 1766 - אחרי 1804) הייתה זמרת, בתו של האבובן יוהאן פרידריך שרטר ואחותם הצעירה של הזמרת קורונה שרטר, הפסנתרן יוהאן סמואל שרטר והכנר יוהאן היינריך שרטר.
שרטר נולדה בלייפציג. היא החלה את לימודיה אצל אביה וכנראה המשיכה, כאחותה הבכירה, אצל יוהאן אדם הילר. היא הופיעה בקונצרטים בלייפציג ועם אחיה היינריך בקונצרט בפרנקפורט ב-1780. על אף גילה הצעיר, צורפה כמורה למוזיקה במינויו של אביה בחצר הנאו. בחצר דרמשטאדט הייתה לזמרת לשכה ובשנת 1788 נישאה שם לאיש החצר י. י. רוהל. ממכתב של אחותה קורונה משנת 1794 נראה, שחייה של מריה נשאו אופי של שלווה ביתית, אם כי היא המשיכה להופיע ברשומות מקבלי השכר בחצר כזמרת עד 1804.
Kiss me Goodnight, Sergeant Major
Kiss me Goodnight, Sergeant Major (בתרגום חפשי לעברית: "נשק לי נשיקת לילה טוב, רב-סמל") הוא שיר חיילים בריטי נודע מימי מלחמת העולם השנייה.
מילותיו ההיתוליות של השיר מתארות טוראי השב למחנה לאחר יום של סביאת אלכוהול, מטיל את זרועותיו סביב רב הסמל שלו ומבקש ממנו להשכיבו לישון במגורי החיילים, לנשק לו נשיקת לילה טוב ולהגיש לו ספל תה עם השכמת הבוקר. מילות השיר מסתיימות בבקשה "Sergeant Major, be a mother to me" ("רב-סמל, היה לי לאם").
השיר נכתב בשנת 1939 על ידי ארט נואל ודון פלוסי. הוא זכה לביצועים מפי זמרים ובדרנים רבים ובהם ורה לין והבדרנים הבריטים ארתור אסקי (Arthur Askey) וג'ורג' פורמבי (George Formby).
בשנת 2000 כלל מוזיאון המלחמה האימפריאלי את השיר בתקליטור אוסף שהוציא של שירי מלחמת העולם השנייה.
איציק כהן
בלבואה פארק
אופנהיים
אופנהים
אזרח אמריקאי
אזרח אמריקאי הוא סרט קולנוע ישראלי עלילתי, שיצא לאקרנים בשנת 1992. את הסרט ביים איתן גרין, על פי תסריט שלו.
עלילה.
הסרט מספר על כדורסלן זר אמריקאי (מייקל) פצוע, שמגיע בשלהי הקריירה למכבי אשדוד שנמצאת בליגה השנייה. וכתב ספורט בן העיר (יואל), "משוגע" לכדורסל, שאינו מפריד בין חובת הדיווח לבין אהדתו לקבוצת הכדורסל המקומית, ולשחקנה האמריקאי. ולמרות הרקע השונה שלהם הם מתיידדים. האמריקאי לומד להכיר את עקלקלותה של פוליטיקת הספורט המקומית בישראל וידידו העיתונאי נסחף לשעה קלה לאשליית הנגיעה באמריקה האמיתית. יואל מוזמן לנהל את הקבוצה ומבין שאין הוא יכול להיות כל מה שהוא רוצה. במקביל לניפוץ חלומות העלייה של הקבוצה והקרע שנוצר בין השחקן להנהלה, העיתונות והקהל המקומי. הסרט מהווה חלון ראווה לחוליים רבים של הענף ולחיי הבדידות שמציע הכדורסל המקצועני לנוודים האמריקאים.
רוברט קגן
רוברט קגן (באנגלית: Robert Kagan, נולד באתונה שביוון, ב-26 בספטמבר 1958) הוא היסטוריון וסופר יהודי אמריקאי נאו-קונסרבטיבי, המתמחה במדיניות חוץ. חבר בכיר במכון ברוקינגס ופרופסור להיסטוריה באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
קורות חיים.
קגן הוא בנו הבכור של דונלד קגן, היסטוריון של יוון העתיקה. נולד במקום בו עבד אביו באותו זמן. אחיו הוא פרדריק קגן, היסטוריון צבאי ופעיל נאו-קונסרבטיבי הנשוי לקימברלי קגן, מייסדת ונשיאת המכון לחקר המלחמות - ISW. קגן למד היסטוריה וב-1980 קיבל תואר ראשון באוניברסיטת ייל, שם לימד אביו. שנה לפני סיום לימודיו שם, הוא ייסד וערך את "הירחון הפוליטי של ייל", שהיה יורשו של הרבעון של ייל, שנסגר בשעתו. את התואר השני הוא השלים בבית הספר לממשל על שם קנדי באוניברסיטת הרווארד ואת התואר השלישי עשה בהיסטוריה, ב"אמריקן יוניברסיטי" בוושינגטון הבירה.
ב-1983 שימש יועצו הבכיר לענייני מדיניות חוץ של חבר הקונגרס האמריקאי ממדינת ניו יורק ג'ק קמפ, בעת שבה נחשב האחרון לאחד המועמדים המבטיחים ביותר לרשת את רונלד רייגן ב-1988 כמועמד לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית (בסופו של דבר, המועמד ומי שנבחר לנשיאות היה ג'ורג' בוש (האב)). בשנים 1984–1988 הוא עבד במחלקת המדינה האמריקאית, מתוכן בשנתיים הראשונות ככותב הנאומים של מזכיר המדינה ג'ורג' שולץ.
ב-1997 ייסד קגן יחד עם ויליאם קריסטול מרכז חשיבה נאו קונסרבטיבי בשם "פרויקט המאה האמריקאית החדשה" - PNAC. בין החותמים על הצהרת העקרונות של המרכז החדש הזה היה גם אביו של קגן - דונלד קגן. חותמים אחרים היו דיק צ'ייני, דן קווייל, ג'ב בוש, פרנסיס פוקויאמה, נורמן פודהורץ, אליוט א. כהן, מידג' דקטר ועוד, 25 מחשובי הנאו-קונסרבטיבים. זמן קצר אחרי הקמת ה-PNAC, ב-26 בינואר 1998, נשלח ממנו מכתב גלוי בחתימת 18 מראשי הנאו-קונסרבטיבים, לנשיא ביל קלינטון, אשר קרא לנשיא להפיל את סדאם חוסיין מהשלטון בעיראק. לדעת רבים השפיע מכתב זה על הנשיא שלאחר קלינטון, ג'ורג' בוש (הבן), לעשות בדיוק את הפעולה הזו. באותה עת, חלק ניכר מהחתומים על המכתב כבר כיהנו במשרות שונות בממשל בוש (הבן). בנוסף לקגן עצמו ולקריסטול חתומים על המכתב חלק מהמייסדים של הפרויקט שכבר הוזכרו לעיל ובנוסף להם אישים נאו-קונסרבטיבים אחרים כמו ריצ'רד פרל, בשעתו עוזר מזכיר ההגנה בממשל הנשיא רונלד רייגן ולימים יו"ר המועצה למדיניות ההגנה אצל הנשיא בוש (הבן), ריצ'רד ארמיטאג', לימים סגן מזכיר המדינה אצל בוש (הבן), דונלד ראמספלד מזכיר ההגנה שלו, פול וולפוביץ סגן מזכיר ההגנה, רוברט זליק נציג הסחר האמריקאי בממשל בוש הבן ואחר כך סגן מזכיר המדינה, ג'ון בולטון, שהפך, אמנם רק שנתיים אחרי הפלישה לעיראק השגריר באו"ם, פאולה דובריאנסקי סגנית מזכיר המדינה, אליוט אברמס חבר בכיר ולאחר מכן סגן יו"ר המועצה לביטחון לאומי אצל בוש (הבן) ואישים נאו-קונסרבטיבים אחרים, ששימשו לאחר מכן בתפקידים מגוונים בממשל בוש (הבן). חותמים ידועים נוספים היו ג'יימס וולסי, ויליאם בנט ועוד.
PNAC הוחלף ב-2009 ב"יוזמת מדיניות החוץ" - FPI, שבראשו עומדים כיום פחות או יותר אותם אישים נאו-קונסרבטיבים, לרבות קגן.