עבודת הווידאו הראשונה של גדיראין נקראת ("Too Loud a Solitude" (2015. הסרטון הוא אוסף של "פרוסות של רגעים" שמביאה פרשנות לעמימות של מקור האנושות.
תערוכות קבוצתיות.
המעורבות הראשונה של גדיריאן בתערוכות קבוצתיות הייתה בתערוכה על ילדים בגלריית אריה בטהראן, ובתערוכת הצילום התיעודי הבינלאומית בטהראן, שהתקיימו בשנת 1997. מאז, היא לקח חלק במגוון תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות ברחבי אירופה, צפון ודרום אמריקה, צפון אפריקה, אסיה, אוסטרליה, כמו גם תערוכות באיראן ובמזרח התיכון. העבודה שלה הופיע בביאנלה של ונציה (2015), ובעוד ביאנלות וגלריות בולטות אחרות.
גדריאן תרמה 13 צילומים מסדרת "קאג'אר" לתערוכה הקבוצתית "She Who Tells a Story: Women Photographers From Iran and the Arab World" שהתחילה ב-2013. התערוכה - שנוסעת מעיר לעיר - כוללת אוסף של עבודות מאת 12 אמניות, ומתייחסת בעיקר למורכבות של הגישה המערבית מבחינת סטריאוטיפים על החיג'אב והמאבקים הפנימיים והיומיומיים של נשים בעולם הערבי.
תערוכות יחיד.
תערוכת היחיד הראשונה של גדיריאן נערכה בגלריית גולסטאן בטהראן, ובמוזיאון בית לייטון בלונדון, ב-1999. מאז, החא ערכה תערוכות יחיד בכל רחבי העולם, בעיקר באירופה, צפון אמריקה והמזרח התיכון.
עבודותיה של גדיריאן כלולים באוספים ציבוריים במוזיאון הבריטי ובמוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון; במרכז ז'ורז'-פומפידו בפריז; מרכז האמנות LACMA בלוס אנג'לס; מוזיאון הסמית'סוניאן בוושינגטון די סי; המוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון; המומוק בווינה; בקרן דווי לאמנות בגורגון, הודו; ובמוזיאון לאמנות עכשווית בטהראן.
פרסים.
ב-1995, גדיריאן זכתה בתחרות צילום עם אחת התמונות מתוך סדרת "קאג'אר", המציגה שתי נשים בחיג'אב המחזיקות ראי המשקף ספרים מוחרמים על מדף. אך משרד התרבות באיראן כינה את הצילום "מעורר מחלוקת מדי", ופסל את היצירה מהתחרות.
ב-4 בפברואר 2009, The Guardian בחר את גדיריאן כ"אמנית השבוע".
פרסומים.
.Anahita Ghabaian Etehadieh, Sous la direction de, "La photographie iranienne, Un regard sur la création contemporaine en Iran", L'Atelier d'édition Loco/Silk Road Gallery, 2011, 191 pages
פייר-שארל סילבסטר דה וילנב
ארנסט תלמאן (סרט)
ארנסט תלמאן: בן מעמדו וארנסט תלמאן: מנהיג מעמדו (בגרמנית: Ernst Thälmann – Sohn seiner Klasse ו-Ernst Thälmann – Führer seiner Klasse) הם שני חלקיו של סרט תעמולה מזרח-גרמני בבימויו של קורט מציג שיצאו לאקרנים, בהתאמה, ב-1954 וב-1955. הם עסקו בחייו של ארנסט תלמאן, מנהיגה הבולט של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה בין מלחמות העולם, ונועדו להציג תיאור מהלל ודרמטי של חייו בשילוב מוטיבים בדיוניים, ביחד עם הנרטיב הקומוניסטי הרשמי אודות ההיסטוריה של המהפכה הגרמנית, רפובליקת ויימאר, עליית הנאצים לשלטון ומלחמת העולם השנייה. הסרט הוכלל כצפיית חובה בבתי-הספר ובתוכניות התרבות של מקומות העבודה, ונחשב לאחד משיאי התעמולה המזרח-גרמנית.
עלילה.
חלק ראשון: בן מעמדו.
בחפירות חזית המערבית, מבשר החייל יוהאנס הַרמס לתא הקומוניסטי הסמוי בקרב החיילים הגרמנים כי מהפכה פרצה בקיל. הוא נהרג בהפגזה. ארנסט תלמאן, מנהיג התא, וידידו פִיטֶה ינְזֶן מובילים את החיילים הפשוטים במרד נגד קציניהם קווַאדֶה וצִינְקֶר, ועורקים בעצמם. בברלין, דורש הקפיטליסט האמריקני חסר המעצורים מר מק'פאלר מהנשיא הסוציאל-דמוקרטי החדש פרידריך אברט למחוץ את הליגה הספרטקיסטית. צינקר, שהוא עתה איש הפרייקורפס, מנצח על רציחתם של קרל ליבקנכט ורוזה לוקסמבורג. תלמן, הנמצא בנמל בהמבורג, שומע על מותם ונשבע לנקום; פיטה מתאהב בבתו של הארמס, אֶנֶה, והם מתחתנים בהמשך. תלמן נעשה מנהיג פועלים ומרבה בקריאה כדי להשכיל: הוא אוהב במיוחד את "כיצד חושלה הפלדה". עם הזמן, הוא מאבד בהדרגה את הניב ההמבורגי העממי ועובר למבטא גרמני תקני.
במהלך הפוטש של קאפ, מוביל צינקר את הפרייקורפס התוקפים את המבורג. תלמן מתעלם מהסוציאל-דמוקרטים הנרפים והבורגנים החוששים מאלימות, מארגן שביתה כללית ומפקד על המארב בו צינקר וקציניו נופלים בשבי. מפקד המשטרה הסוציאל-דמוקרטי הנאיבי משחרר אותם מן הכלא לאחר שהם מבטיחים לו במשיכות כתפיים ובצחוק כבוש כי לא ישתמשו עוד באלימות. בנאום שהוא נושא בכינוס המפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה קורא תלמן לאיחוד עם הקומוניסטים. לנמל המבורג מגיעה ספינה עמוסת חיטה מברית המועצות, תשורת העם הסובייטי לפועלי המבורג; קוואדה, שהוא עתה קצין משטרה, מנסה למנוע את פריקת הסחורה אך נסוג לנוכח נחישות העובדים תחת תלמן. האחרון נוסע למוסקבה, שם הוא נפגש עם ולדימיר לנין (ויוסיף סטלין, בקטע קצר שנמחק מכל עותקי הסרט ב-1961).
ב-1923 משתתף תלמן בתפקיד בכיר בהתקוממות הקומוניסטית בהמבורג . פיטה הורג את צינקר במהלך המהומות. לבסוף, אויביו של תלמן בוועד המרכזי מצליחים לעכב את משלוח הנשק המובטח והמתקוממים נאלצים להימלט. פיטה נתפס ונגזר עליו מוות, אך ניתנת לו חנינה. תלמן מופיע בין פועלי הנמל ומבטיח שלא ייטוש את המאבק.
חלק שני: מנהיג מעמדו.
ב-1930 משתחרר פיטה מהכלא ומתאחד מחדש עם אשתו. תלמן הוא עתה ראש המפלגה הקומוניסטית וציר ברייכסטאג. הוא מסייע לכורים בחבל הרוהר לארגן שביתה עצומה נגד התעשיינים הפוגעים בשכרם. בבחירות יולי 1932, הוא קורא לאחדות מעמדית נגד פאול פון הינדנבורג אך מנהיגי הסוציאל-דמוקרטים המדושנים מסרבים לשתף פעולה עמו ותומכים בימין. הפעיל הסוציאל-דמוקרטי הברלינאי הוותיק רוברט דירהאגן מתקשה לתמוך בהינדנבורג ונחרד לראות בריוני ימין מכים קומוניסטים, אך מנהיגי המפלגה לוחצים עליו והוא נאלץ לציית.
בינתיים, הרחובות מתמלאים באנשי אס אה פורעי חוק המכים ומטילים אימה על נציגי העובדים. הנהגת הסוציאל-דמוקרטים הבורגנית ממשיכה לפחד מתלמן יותר מאשר מהנאצים והימין ומסרבת לכל עבודה משותפת, למרות נאומיו החוזרים ונשנים המזהירים מפני היטלר הצובר כח. אוטו בראון, ראש ממשלת פרוסיה, מבטיח לדירהאגן ולפעילים אחרים ממפלגתו כי הוא שולט במדינה וכי החוק והסדר יישמרו, אך ללשכתו נכנס קצין המודיע כי הינדנבורג מדיח אותו. בבחירות השניות לרייכסטאג באותה שנה, בנובמבר 1932, מאבדים הנאצים שני מיליון קולות והקומוניסטים מתחזקים מאוד. מק'פאלר ותעשייני הרוהר החוששים מהשתלטות הפועלים מטילים את מלוא כובד משקלם מאחורי הכנסת היטלר לממשלה, המבטיח לקפיטליסטים כי איננו מתכוון ברצינות לחלקי הסוציאליסטיים במצעו. דירהאגן, שהלך והתאכזב ממפלגתו, שומע כי הסוציאל-דמוקרטים לא יתנגדו להחלטת פרנץ פון פאפן למנות את היטלר לקאנצלר, וקורע את כרטיס החבר שלו בזעם.
הנאצים מציתים את הרייכסטאג כחלק מקנוניה להאשים בכך את הקומוניסטים, ועוצרים פעילים רבים, כולל תלמן עצמו. פיטה נמלט מגרמניה ומותיר מאחור את אשתו ובתו. תלמן נכנס למאסר ממנו לא יצא עד מותו; הרמן גרינג מנסה לשכנע אותו לשתף פעולה עם המשטר הנאצי החדש, וכשתלמן מסרב בגאווה הוא מודיע לו שיהפוך לגווייה חיה בכלא. קוואדה הוא הקצין האחראי עליו. המאסר הממושך מעורר מחאה בכל העולם. פיטה משתתף במלחמת האזרחים בספרד כמפקד ב"גדוד ארנסט תלמן", חלק מן הבריגדות הבינלאומיות. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא מצטרף לצבא האדום. אנה אשתו משתתפת בפעילות אנטי-נאצית מחתרתית ונתפסת; איש הגסטאפו מנסה לשכנעה למסור שמות ונותן לה להיפגש עם בתה, אך היא מסרבת מתוך הבנה שלא תראה אותה עוד לעולם. אנה נכלאת בסמוך לתלמן, ושניהם מקבלים חדשות על ניצחונות הצבא האדום. תלמן מסביר לסוהר מבוגר וסימפתי כי אף שבנו נהרג בקרב סטלינגרד, התבוסה חיונית כדי שעוד מאות אלפים לא ימותו. ב-1943 המבורג מופצצת, ואנה נהרגת בתאה בעוד תלמן צורח לשווא לסוהרים הנמלטים לחלץ אותה.
המלחמה מתקרבת לסיומה. מר מק'פאלר וידידיו הקפיטליסטים הגרמנים מפסיקים לתמוך בהיטלר הכושל ומסייעים תחת זאת למארגני קשר העשרים ביולי, בתקווה להסדר נפרד עם המערב בטרם ישתלטו הסובייטים על גרמניה. היטלר מצווה על אחת הארמיות, המצויה במצב צבאי חסר סיכוי, לעמוד איתן מול הרוסים עד האיש האחרון. פיטה מוצנח בשטח המכותר ומצליח להמריד את החיילים נגד קציניהם ואנשי הוואפן אס אס ולהביא לכניעה מזורזת. במחנה הריכוז המקומי הוא פוגש את דירהאגן הכלוא שם: הקומוניסט והסוציאל-דמוקרט לוחצים ידיים.
בכלא, חוליית אס אס מגיעה כדי להוציא להורג את תלמן. אחד מהם מבליט את המקלע שלו ושואל אם תלמן יודע מה קורה הלאה; הלה עונה: "כן, גרמניה טובה יותר, גרמניה בלעדיכם." הוא צועד אל המוות כשהוא מהרהר בציטוט מ"כיצד חושלה הפלדה" על כך שהחיים הם המתנה היקרה ביותר שניתנה לאדם ועליו להקדישם לשחרור האנושות. מאחוריו, הרקע מתחלף בדגל אדום מתנופף כשהתמונה נמוגה לכתוביות.
הפקה וקבלה.
ארנסט תלמן, שהיה כלוא בידי המשטר הנאצי מ-1933 עד להוצאתו להורג ב-1944, הפך לקדוש מעונה קומוניסטי וסיפק לשלטון החדש בגרמניה המזרחית לגיטימציה יקרה: התנגדותו התקיפה שעלתה לו בחייו