העיר נוסדה בימי הביניים המוקדמים, כאשר ב-1257 הדוכסית קינגה מפולין, בתו של המלך בלה הרביעי, מלך הונגריה, ואשתו של הדוכס בולסלאב החמישי, קיבלה את הארץ הקרויה סונץ', יחד עם הכפרים הסובבים אותה, מבעלה. ב-1280 הדוכסית הקימה מנזר שהשתייך למסדר קלרה הקדושה. למנזר זה הועברה הבעלות על העיר, על אחוזת הנסיך ועל כפרים רבים שבסביבה. העיר נפגעה לעיתים קרובות מאסונות טבע, בעיקר שריפות. במהלך השריפה הגדולה ביותר שקרתה ב-1795, נשרפה כמעט כל העיר.
יהודי העיירה.
הרישום הראשון על יהודים בעיירה הוא משנת 1469, אך לא היה בסטרי סונץ' יישוב יהודי של ממש עד סוף המאה ה-18. היהודים עצמם לא רצו להתיישב בעיר שהייתה בירידה מבחינה כלכלית במאות ה-17 וה-18 והעדיפו את נובי סונץ' הסמוכה. הקהילה קבלה מעמד של יישוב יהודי מאורגן בתקופת השלטון האוסטרי, בעיקר לאחר ביטול ההגבלות על מגורי יהודים בגליציה ב-1860.
משלח ידם של רוב המפרנסים היו המסחר הזעיר והרוכלות בכפרי הסביבה, והיו שעסקו בפונדקאות. רק מעטים עסקו במלאכה, בעיקר בחייטות, קצבות ואפייה. בגל מהומות האיכרים נפגע גם היישוב היהודי בסטרי סונץ'.
ב-1898 איכרי המקום פתחו במהומות שבמהלכן נפגע היישוב היהודי בסטרי סונץ'. המתפרעים בזזו את חנויותיהם היהודים ורוקנו את מחסני התברואה שברשותם. בסביבות 1910 הוקמו בסטרי סונץ' ובכפרי הסביבה קואופרטיבים פולניים למסחר שפגעו בפרנסת הסוחרים היהודים. בעקבות מלחמת העולם הראשונה התרושש עוד יותר היישוב היהודי ורבים מבני הנוער עזבו את העיירה בשל חוסר פרנסה.
ב-1927 נבחרו לראשונה למועצה המקומית (גמינה) שני נציגי היהודים שהיו ציונים.
כרבנים בסטרי סונץ' כיהנו בני שושלת חסידות צאנז לבית הלברשטאם, מצאצאי בעל ה"דברי חיים". הראשון בהם היה רבי אשר-מאיר ב"ר יוסף-זאב הלברשטאם . ב-1876 הוא נתמנה לרב של סטרי סונץ' וכיהן בתפקיד עד 1883, שנה שבה עבר לבוכניה וכיהן שם בשני כתרים, כתר אב בית דין וכתר אדמו"ר. ב-1885 ישב על כס הרבנות בסטרי סונץ' רבי יחיאל נתן ב"ר משה הלברשטאם שעזב את הקהילה ב-1904, את מקומו בסטרי סונץ' קיבל בנו רבי אביגדור צבי .
במלחמה העולם השנייה.
ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בסטרי סונץ' 434 יהודים. בספטמבר 1939, כאשר החלה המלחמה, נמלטו הצעירים היהודים מזרחה לשטח גליציה המזרחית, אך לאחר זמן קצר רובם חזרו לעיירה. עם כניסת הגרמנים לסטרי סונץ' חטפו חיילי הוורמאכט ושוטרים גרמנים יהודים לעבודות כפייה בתיקון דרכים ונזקי מלחמה אחרים. על היהודים הוטלו הגבלות תנועה, הם נדרשו לשלם תשלומי כופר ולשאת על בגדיהם אותות קלון. בהמשך 1939 הוקם יודנראט, ויהודים שגרו ברחובות הראשיים צוו לעזוב את בתיהם. ב-1940 הוחמר יחסם של השלטונות הגרמניים אל היהודים ובסוף אותה שנה נשלחו צעירים יהודים למחנות עבודה. כמו כן נקלטו בעיר כ-150 יהודים שגורשו או ברחו מיישובים קטנים באזור. ב-1941 התרבו החטיפות למחנות עבודה ולכן חיפשו היהודים מקומות עבודה קבועים שהעניקו להם חסינות מפני השילוחים למחנות עבודה.
בין 1941 ל-1942 הוקם בסטרי סונץ' גטו; בגטו הצטופפו כאלף איש, כאשר רוכזו בו מלבד יהודי המקום גם עקורים יהודים מיישובים אחרים באזור כמו קריניצה, ריטרו , סטדלו ופיבניצ'נה . עקב תנאי התברואה הירודים, הצפיפות והרעב החלו להתפשט בגטו מגיפות. ביולי 1942 מתו בגטו עקב מחלות ומגפות עשרות יהודים.
ב-17 באוגוסט 1942 חוסל הגטו ויהודי סטרי סונץ' אולצו לעבור לגטו בנובי סונץ'. חולים וקשישים נרצחו במקום ונקברו בקבר אחים שנחפר ליד נהר פופרד. יהודי סטרי סונץ' שהובלו לנובי הוכנסו לגטו ולאחר זמן קצר נשלחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
יארוהה
יַארוּהָה וגם יַארוּגָה (באוקראינית וברוסית: Яру́га; ביידיש: יערע) הוא כפר קטן בצפון מזרח מחוז ויניצה שבאוקראינה, אשר נהרס במהלך מלחמת העולם השנייה. עד המלחמה התגוררו בכפר כ-2,000 נפש, כמחציתם יהודים.
המיקום הגאוגרפי.
יארוהה היא עיירה במחוז משנה מוהיליב-פודילסקי בצפון מזרח מחוז ויניצה. העיירה נמצאת במרחק של 25 ק"מ מהעיר מוהיליב-פודילסקי, שהיא העיר המרכזית של אותו מחוז משנה. העיירה שוכנת על גדת הדניסטר, הנהר הגדול על הגבול בין אוקראינה לבסרביה.
היסטוריה.
לפני המלחמה.
ב-1847 ישבו בכפר 224 יהודים וב-1897 ישבו בו 1,271 יהודים, שהיו כמחצית מהאוכלוסייה.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, יארוהה הייתה חלק מאוקראינה, אשר הייתה באותו הזמן כפופה לשלטון הרוסי הסובייטי וחלק משטחיה של ברית המועצות. חיו בה כ-2,000 אנשים, בערך מחציתם יהודים (כ־1000 איש).
תושבי העיירה היו ברובם במצב כלכלי נמוך-בינוני. רוב תושבי העיירה הסתפקו במועט. העיירה התברכה באדמה חקלאית טובה, ולכן הייתה מוקפת בכרמי ענבים, בשטחים חקלאיים של גידולי מזון וכותנה וביערות. האזור נחשב לשופע מבחינה חקלאית וטבעית, ורוב התעסוקה הייתה סביב הגידולים והדיג בנהר הדניסטר. רוב הגברים והילדים עבדו בעבודות חקלאיות, והנשים עבדו בעיקר בסריגה. כמו כן, חלק נכבד מן התושבים עבדו בדיג ובהעברות סחורה ממקום למקום, היות שהעיירה הייתה קו התפר בין מחוזות וסחורה עברה דרכה.
בתקופת החורף מצבה הכלכלי של העיירה הידרדר, עקב מזג האוויר שאינו מתאים לגידולים ופגיעה בחקלאות, בדיג, ובשייט בנהר. באחד החורפים כשהנהר קפא, תושבי העיירות השכנות נהגו לשדוד את היהודים בעיירה, אך עם הזמן הונהג הסכם ביניהם, והיהודים התחילו להבריח סחורות שונות מבסרביה. עסקי ההברחה שיפרו מאוד את המצב הכלכלי של תושבי יארוהה ובעיקר של יהודי המקום. האיכרים העסיקו אותם, סיפקו להם מזון, וגם הנשים עבדו וסרגו.
כאמור, רוב האוכלוסייה ביארוהה הייתה ענייה, אף שהיו מספר קטן של משפחות אמידות. כולם ידעו, מלבד השפה האוקראינית, גם יידיש, ושמרו במידת מה על המסורת. ביארוהה פעלו "מועצה יהודית ממלכתית" ובית ספר יהודי שהתנהלו ביידיש.
במהלך המלחמה והשואה.
עם פרוץ המלחמה, כ-1,000 מתוך 2,000 תושבי הכפר היו יהודים. בזמן מלחמת העולם השנייה הידרדר מצבם הכללי של כלל תושבי העיירה. תנאי המחיה הפכו לקשים לכלל התושבים ובפרט ליהודים. רוב בתיהם נלקחו מהם ומרבית התושבים עברו להתגורר בבתים קטנים הכוללים כשמונה נפשות בחדר. כלל הגברים גויסו על ידי הרוסים ולחמו נגד הגרמנים ולכן לא היו מפרנסים עיקריים בבתי המשפחות. בשנה וחצי הראשונות למלחמה לא חל שינוי גדול בגודל האוכלוסייה.
עם פלישת גרמניה לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 (מבצע ברברוסה), ברחו חלק מהיהודים לתוך ברית המועצות, חלקם כמגויסים לצבא האדום. שבוע לאחר כיבוש יארוהה על ידי הגרמנים (18–19 ביולי 1941), רוכזו יהודי העיירה בגטו ברחוב אחד בפאתיה. ב-28 ביולי 1941 רצחו אנשי האס אס סמוך לעיירה כ-100 יהודים אשר גורשו מבוקובינה והובאו על ידי הרומנים. בחודשי הכיבוש הראשונים חויבו כל היהודים לענוד טלאי צהוב על החזה והגב. חפצי הערך שלהם הוחרמו, ולכן מרבית היהודים, אם לא כולם, נותרו ללא רכוש, מה שהביא לשפל כלכלי עבורם ועבור העיירה.
העיירה הייתה תחת פיקודה של מפקדת לגיון הז'נדרמים במוהילב ותחת השגחתה של תחנת הז'נדרמים שבאנדאסובקה (כפר במרחק 8 ק"מ ממוהיליב-פודילסקי). רב-סמל בליווי שני ז'נדרמים היה בא ליארוהה אחת לשבוע כדי להשגיח על הנעשה במקום. השמירה הסדירה הופקדה על ידי הרומנים בידי המיליציה האוקראינית המקומית, אשר בניגוד למקומות אחרים התייחסה בהגינות לאוכלוסייה היהודית ביארוהה. בראש המיליציה עמד פדור קרייבסקי (Fedor Krievski), אשר תמך בסתר בפרטיזנים. קרייבסקי ארגן ודאג לאכסון המגורשים שהגיעו ליארוהה בבתי היהודים המקומיים. כעבור זמן מה פקד ראש תחנת הז'נדרמים להקים גטו, ותחום הבתים בהם היה מותר ליהודים לגור הצטמצם. קרייבסקי עקף את הפקודה והרחיב את הגטו לכמעט כל השכונה היהודית הקודמת, כך שרוב היהודים יכלו לחזור לבתיהם הקודמים. בתחילת אוקטובר 1941 נמנו כ-370 יהודים בגטו יארוהה. לאחר מכן, באוקטובר–נובמבר של אותה שנה, הגיעו לגטו יארוהה כ-500 מגורשים יהודים מרומניה וצפון בוקובינה. בנוסף לכך אופשר ליהודים להקים ועד יהודי אשר תפקידו היה לטפל בענייני הקהילה היהודית כולה - מגורשים שהגיעו ליארוהה ומקומיים כאחד. בראש הוועד עמד השוחט וידר (Wider), מגורש יהודי מבוקובינה, אשר נרצח באביב 1941 כשנתפס מחוץ לגטו ללא רישיון. בגטו פעלו בית חולים ובו 16 מיטות וגם בית תמחוי, בו חולקו 150 מנות אוכל ביום. היהודים עבדו במשק החקלאי שהיה קולחוז.
בראשית ספטמבר 1941, סופחה יארוהה לטרנסניסטריה, שהועברה לשלטון רומניה. במקום שלטון רוסי שלט ביארוהה שלטון רומני-גרמני (בשליטת היטלר). יארוהה סופחה כחלק מכפר רומני ששכן קרוב ליער, לשדות התירס ולשאר השדות החקלאיים. שינוי הגבולות הגאוגרפיים והעברת האזרחים נעשה בניגוד לרצון התושבים ובהוראות השלטון הרומני.
בחודשים דצמבר 1941 עד אפריל 1942 פרצה מגפת טיפוס. משפחות שלמות נספו ולא היה בית שלא היו בו נפגעים. במאי 1942 החליטו השלטונות לשלוח את כל יהודי יארוהה, המגורשים שהגיעו אליה והמקומיים, למחנה סקאזינץ, לאחר השתדלויות רבות ומתן שוחד למפקד הז'נדרמים במוהילב, הוצאו מן המשלוח 25 משפחות של בעלי מקצוע והוחזרו ליארוהה. האחרים שנשלחו למחנה סקאזינץ נשארו בו עד חיסולו ב-12 בספטמבר 1942. אחדים ממפוני יארוהה הועברו למקומות אחרים: טיוורוב, קראסנה ועוד, אולם רובם הוחזרו ליארוהה. בינואר 1943 נמנו 785 יהודים, מהם 416 מגורשים שהגיעו אליה ו-369 מקומיים. היו אז במקום 51 יתומים, מהם 13 יתומים משני הוריהם.