בשנת 1972 גבר הכריז שהוא הרוצח מאגם בודום, אך חקירת המשטרה הפריכה את עדותו.
בתחילת 2005 לשכת החקירות הלאומית הכריזה שהתיק נפתר. לפי ההכרזה הרשמית, נילס גוסטפסון (Nils Gustafsson), האדם ששרד, הוא זה שביצע את הרציחות בפרץ של קנאה, שהצטרף לרגשות טינה ישנים שהיו לו כלפי אחת מהצעירות (שהייתה חברתו בעבר). הצעירה נרצחה באיטיות ובאכזריות בעוד שהנער והנערה האחרים "הוצאו להורג" יחסית במהירות.
אחרי יותר מחודשיים של הכנות הוחלט להעמיד את גוסטפסון לדין ב-8 ביוני 2005. המשפט החל ב-4 באוגוסט 2005. התביעה קראה לדון את הרוצח למאסר עולם עקב שלוש הרציחות. לפי התביעה, בחינה מחדש של הראיות בעזרת שיטות מודרניות הצביעה על הנאשם כעל הרוצח. ההגנה לעומת זאת טענה שהרציחות בוצעו על ידי זרים והעובדה שהנאשם סבל מאותן פגיעות כמו שאר הקורבנות, שלא איפשרו לו לרצוח שלושה אנשים, מוכיחות שהוא לא הרוצח. ואכן ב-7 באוקטובר 2005 גוסטפסון זוכה מכל ההאשמות.
הרצח המשולש נתן את ההשראה לשמה של להקת הדת' מטאל מלודי צ'ילדרן אוף בודום אשר הוקמה בתחילת שנות התשעים.
משמרת הצניעות
משמרת הצניעות הוא שם גנרי לארגונים הפועלים בקהילות חרדיות להגברת נושא הצניעות, כגון בהפצת חומר על חשיבותה, בהסדרת מחיצות בין גברים לנשים במקומות הקדושים ועוד. חלק ממשמרות הצניעות מקיימות פעילויות מחתרתיות, לעיתים באמצעים אלימים, למיגור תופעות של חוסר צניעות.
מקור השם הוא מארגון שפעל בירושלים עד שנות ה-90 של המאה ה-20.
היסטוריה.
על פי מקור אחד הארגון הוקם כבר בסוף המאה ה-19 בירושלים. את הארגון הקים הרב אלעזר בריזל, חסיד קרלין מהיישוב הישן, ובהמשך הצטרף לראשות הארגון רבי יחזקאל שרגא ליפשיץ הלברשטאם, האדמו"ר מסטרופקוב. פעילות הארגון כללה הדבקת מודעות רחוב בדבר חובת לבוש צנוע, מניעת תערובת גברים ונשים בחתונות, התנגדות לבתי קולנוע ובריכות שחייה. בשנת 1946 ניהל הארגון מאבק נגד פתיחת בריכת השחייה גלי גיל ברמת גן.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, החל לפעול ולאכוף את "הצניעות" במרחב הציבורי בירושלים. דוגמת המאבק נגד כניסת נשים לשכונת מאה שערים בלבוש שנתפס על ידם כבלתי צנוע. כמו כן ניהל מאבק נגד פתיחת בריכת ירושלים.
בשנות ה-80 החל לפעול ארגון קש"ת ("קבוצת שומרי תורה" או "קבוצה שלא תשלים"), שפעל באמצעים אלימים נגד חפירת קברים, חילול שבת ועוד, וכן נגד פרסומי חוצות בלתי צנועים. בפברואר 1989 נעצרו 10 חשודים בחברות בארגון. שניים מהם, ישראל חשין ואברהם משי־זהב הודו בהנחת חומרי נפץ במסגרת עסקת טיעון ונידונו שנה לאחר מכן ל-18 חודשי מאסר.
פעילות הארגון שככה בשנות ה-90, כיום, הארגון המרכזי בציבור החרדי שמזוהה עם משמרת הצניעות הוא ה"ועד למען טוהר המחנה".
ארגונים והתארגנויות נוספות.
השם "משמרות הצניעות" משמש כשם גנרי לכל ארגון או התארגנות בענייני צניעות ועבירות מין, בפרט כאשר מדובר בפעילות תוקפנית או אלימה.
בין הפעולות המיוחסות ל"משמרות הצניעות":
יון איליאסקו
יון איליאסקו (; נולד ב-3 במרץ 1930) הוא מדינאי רומני שכיהן פעמיים בתפקיד נשיא רומניה: פעם ראשונה משנת 1989 עד 1996 (אז הוחלף על ידי אמיל קונסטנטינסקו), ופעם שנייה, כאשר החליף את קונסטנטינסקו, מ-2000 עד 2004 (אז הוחלף על ידי טראיאן בססקו). איליאסקו היה חבר המפלגה הקומוניסטית הרומנית ועלה לשלטון לאחר מהפיכת 1989, בה הופל ניקולאה צ'אושסקו והמשטר הקומוניסטי איתו.
אביו של איליאסקו היה חבר במפלגה הקומוניסטית הרומנית כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20. הוא גנב את הגבול לברית המועצות, השתתף בקונגרס המפלגה הקומוניסטית בשנת 1931, ונשאר שם עוד ארבע שנים. כשחזר לרומניה נידון למאסר ומת בבית הסוהר. אמו של איליאסקו זנחה אותו בגיל צעיר, והסבים הם שגידלו אותו. בגיל 9 אימצה אותו דודתו אריסטיצה, שהייתה לאחר מכן משרתת וטבחית של אנה פאוקר, שהייתה למנהיגה היהודיה של המפלגה הקומוניסטית. אנה פאוקר סייעה לאיליאסקו להגיע למוסקבה וללמוד שם במכון להנדסת אנרגיה וחשמל. לאחר שחזר לרומניה מילא תפקידים בכירים במדרג הקומוניסטי. הוא היה בהנהגת איחוד הנוער הקומוניסטי, ולימים - השר לענייני הנוער.
למרות היותו חבר המפלגה הקומוניסטית, היה איליאסקו בין מייסדי חזית ההצלה הלאומית, שהפכה אחר כך לחזית הדמוקרטית להצלה לאומית, בהמשך למפלגה לדמוקרטיה סוציאלית ברומניה ולבסוף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
ב-22 בדצמבר 1989 הוביל איליאסקו את הרכבת הממשלה הרומנית לאחר המהפכה נגד ניקולאה צ'אושסקו. איליאסקו תפס את השלטון במדינה ובכך באו לסיומן 24 שנות שלטונו.
בשנת 1990 זימן איליאסקו כמה פעמים את הכורים, בהנהגת מירון קוזמה, "להגן על המדינה", כלומר לדכא את ההפגנות שנערכו באותה תקופה בכיכר האוניברסיטה. אירועים אלימים אלה זכו לשם "מינריאדות".
באוקטובר 2003 איליאסקו כינס ועדה בינלאומית של היסטוריונים וחוקרים, בראשותו של אלי ויזל - "ועדת ויזל" - לבדיקה, ריכוז ופרסום המידע האמיתי על שואת יהודי רומניה, וחשיפת מעורבות שלטונות רומניה דאז באירועים. הוא גם התחייב לפעול למימוש המלצות אותה ועדה לגבי הוראת תולדות השואה במוסדות חינוך ברומניה.
רבקה זהר
רבקה זהר-קָאלוֹ (נולדה ב-30 ביוני 1948) היא זמרת ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה בשם רבקה זינתי בחיפה לתקוה ואהרון זינתי, שעברתו את שם משפחתם ל"זהר". משפחתה מצד אמה ומצד אביה, שבעצמם היו קרובי משפחה רחוקים, עלו לארץ ממרוקו במחצית המאה ה-19 והיא בת הדור הרביעי בארץ. זהר גדלה בעכו. אביה היה מוכר בעיר עקב תפקידו כמפקד התחנה לכיבוי אש. בנעוריה למדה בבית הספר החקלאי בנהלל.
שנות ה-60 של המאה ה-20.
הופיעה בתוכנית "תשואות ראשונות". ב-1967 נבחנה ללהקת הנח"ל, אך לא התקבלה אליה. זמן קצר לאחר מכן נבחנה בפני אילן מוכיח לקבלה ללהקות צבאיות אחרות, והפעם עברה את מבחן הקבלה בהצלחה. בתחילת שירותה הצבאי הופיעה בצוות הווי של חיל הים לצד אקורדיוניסט, וביצעה עימם בין היתר את השירים "ראי רחל ראי" ו"החייל שלי חזר". הופעות אלו זכו להערכת החיילים, דבר שהביא את מחלקת החינוך של החיל להקמת להקת חיל הים. הלהקה החלה בחזרות לקראת העלאת התוכנית "וביום השלישי" בהשתתפותה של זהר ובהפקתם של דני ליטאי ויאיר רוזנבלום. בעת תקופת החזרות הציג רוזנבלום בפני זהר את השיר "מה אברך", שהלחין על פי מילים של רחל שפירא. זהר הייתה סולנית השיר, שהיה ללהיט הגדול ביותר בתוכנית.
ב-1968 עלתה התוכנית "וביום השלישי". זהר הייתה אחת הכוכבות הבולטות של התוכנית, שכללה לצד "מה אברך" גם להיטים כ"המלח שלי" (יורם טהרלב/משה וילנסקי), "אין כבר דרך חזרה" (טהרלב/רוזנבלום) ו"רק בישראל" (אהוד מנור/נורית הירש).
ב-1969 השתתפה במופע מיוחד של שירי נתן אלתרמן שנקרא "צץ וצצה". אלתרמן כתב במיוחד עבור זהר את השירים "אוריאנה" שהלחין יאיר רוזנבלום ו"זמר שלוש התשובות" שהלחין אריה לבנון, שהפכו שניהם ללהיטים גדולים. שירים בולטים נוספים מהמופע בהשתתפותה של זהר היו "בכרם תימן" ו"גדליה רבע איש". המופע הועלה פעמים רבות, לעיתים אף פעמיים באותו יום.
עוד ב-1969 השתתפה זהר בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "על כפיו יביא" (יורם טהרלב/יאיר רוזנבלום). השיר הגיע למקום הרביעי בלבד בפסטיבל, למרות מחיאות הכפיים הסוערות ואהדת הקהל. מאוחר יותר התפרסם שיר זה יותר מכל שיר אחר מאותו פסטיבל, היה לאחד מלהיטיה הגדולים של זהר, ואף זכה בתואר "שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל. זהר זכתה בשנה זו בתואר "זמרת השנה" של קול ישראל, וכן בפרס כינור דוד.
שנות ה-70 של המאה ה-20.
אחד מלהיטיה הגדולים של זהר בשנות ה-70 היה "רבי עקיבא", שכתבה דליה רביקוביץ בהשראת "ספר האגדה" של חיים נחמן ביאליק. השיר נכלל באלבום הסולו הראשון של זהר, שנשא את שמה. נכללו בו מספר שירים מ"צץ וצצה", כ"אוריאנה" ו"זמר שלוש התשובות". שירים בולטים נוספים באלבום היו "בן יפה נולד" ו"הבית ליד המסילה", שכתב אהוד מנור והלחינה נורית הירש. האלבום יצא ב-1970, ובשנה זו נבחרה זהר בפעם השנייה ברציפות ל"זמרת השנה" במצעד השנתי של קול ישראל. את רוב השירים באלבום עיבד אריה לבנון.
ב-1971 יצא אלבומה השני של זהר, "סבתא רֶבֶּקָה". באלבום נכלל השיר "נגן לי ירדן" (יעקב שרת/מוני אמריליו), שאיתו התחרתה זהר בפסטיבל הזמר והפזמון של אותה שנה, וכן שירים מההפקה "שירי החומש" של איציק מאנגר, שבה השתתפה באותה שנה. את השיר "סיפורי סבתא" מהאלבום כתב דודיק סמדר על פי לחן השיר "בטי בם" של אריאל זילבר. כמו כן נכלל בו השיר "במדינת התפוז" שנוצר על ידי עלי מוהר ואפרים שמיר, אז יוצרים בתחילת דרכם. על העיבודים המוזיקליים של רוב השירים הופקד דוד קריבושי.
באותה שנה השתתפה במחזמר "אירמה לה דוס", וכן בפסטיבל שירי הילדים, שבו זכתה במקום השני עם שירם של אהוד מנור וקובי אשרת "גלי". השיר התפרסם יותר בביצועו של ילד הפלא נועם קניאל מאותו פסטיבל. כמו כן השתתפה באותה שנה בפסטיבל "12 הנבחרים", שבו שרה את שירם של מנור ומשה וילנסקי "אניית יעקב", ובפסטיבל הזמר המזרחי, שבו התחרתה עם השיר "קינת יעקב".
בשנת 1972 הייתה חלק משלישיית "גושפנקא", שכללה את לאה לופטין ורות טובי, שגם הקימה את השלישייה. שלישייה זו לא זכתה להצלחה, והתפרקה זמן קצר לאחר מכן.
ב-1974 הוזמנה זהר להשתתף בתוכניות "דו רה ומי עוד" ברדיו. תוכניות אלה הוקדשו לשירי ארץ ישראל הישנה ולשירי תנועות הנוער (והשתתפה באלבום "משירי תנועות הנוער" שיצא בשנת 1974). ב-30 בספטמבר באותה השנה נולדה בתה היחידה תמה.