ארון לי רלסטון (באנגלית: Aron Ralston; נולד ב-27 באוקטובר 1975), הוא מטפס הרים אמריקני שהתפרסם במאי 2003 כאשר כרת לעצמו את החלק התחתון של ידו הימנית בעזרת אולר רב תכליתי באיכות נמוכה כדי להציל את עצמו לאחר שידו נלכדה מתחת לסלע ענק. רלסטון תיעד את קורותיו בספר שפרסם, בין הפטיש והסדן (באנגלית: Between a rock and a hard place). הספר עובד מאוחר יותר לסרט קולנוע בשם "127 שעות".
האירוע.
רלסטון היה סטודנט להנדסת מכונות וצרפתית באוניברסיטת קרנגי מלון. בסיום לימודיו עבד באינטל. ב-2002 עזב את אינטל ויצא לטפס בהרי הרוקי בקולורדו על כל הפסגות מעל 14,000 רגל (4,262 מטר). בעת שעשה מסע בקניון בלו-ג'ון ליד העיר מואב ביוטה, נפל עליו סלע גדול וריתק את זרועו הימנית תוך ריסוקה. במשך חמישה ימים ניסה רלסטון להרים או לשבור את הסלע, ללא הצלחה. רלסטון התשוש והמיובש, שידע כי אף אחד אינו יודע היכן הוא נמצא ולא יבואו להצילו, החליט לכרות את ידו כדי לשחררה מהסלע. הוא סובב אותה עד ששבר את העצמות וכרת את העור והבשר באולר רב תכליתי. בעזרת הצבת של האולר הרב תכליתי הוא קרע את הגידים. רלסטון לא נקב בשם הדגם של האולר הרב תכליתי, אך ציין שזה לא היה הדגם של לדרמן.
לאחר שניצל, נמצאה ידו על ידי פקחי הפארק וחולצה מתחת לסלע. הפקחים שרפו את היד ונתנו את האפר לרלסטון, שטמן אותו מתחת לסלע. מכירות האולרים הרב-תכליתיים בארצות הברית זינקו פלאים לאחר פרסום סיפור ההחלצות של רלסטון.
הופעות פומביות.
רלסטון כיום מרצה לציבור הרחב, לרוב ללא תשלום. הוא ממשיך לטפס על הרים, ולאחרונה טיפס על הרים בארגנטינה. ב-2005 היה למטפס הראשון אי פעם שטיפס על כל פסגות קולורדו מעל 14,000 רגל, לבדו בחורף, משימה אותה החל ב-1997 ונאלץ לקטוע בשל התאונה.
ב-21 ביולי 2003 הופיע רלסטון בתוכנית הארוח המאוחרת של דייוויד לטרמן . ב-10 בספטמבר 2004 שודר סיפורו של רלסטון בתוכנית של שעתיים ב-Dateline NBC. התוכנית נקראה "ימי יאוש בקניון בלו-ג'ון".
ב-7 בספטמבר 2004 יצא לאור ספרו "Between a Rock and a Hard Place", בהוצאת "Atria Books". (מספר )
בהופעה בתוכניתו של הווארד סטרן ב-13 בספטמבר 2005, במסע קידום ספרו, חשף רלסטון פרטים נוספים על התאונה. לדבריו ידו כבר מתה מחוסר אספקת דם כמה ימים לפני שכרת אותה. הוא השתמש בסלע כמנוף לשבירת עצמות הזרוע ונאלץ לשתות שתן של עצמו במשך כמה ימים לאחר שהמים שקצב לעצמו אזלו. גם לאחר ששחרר את עצמו, הוא היה במרחק של כ-13 ק"מ מהרכב שלו, שהיה רכב בעל תיבת הילוכים ידנית, וללא טלפון סלולרי. הוא ירד חומת אבן תלולה של כ-22 מטר וצעד לאורך הקניון בחום היום. בדרך פגש משפחת מטיילים מהולנד שנתנו לו כמה עוגיות ומים. לבסוף חולץ על ידי מסוק הצלה.
הסרט "127 שעות", המועמד לשלושה פרסי גלובוס הזהב ושישה פרסי אוסקר מבוסס על סיפורו. את דמותו גילם השחקן ג'יימס פרנקו.
רלסטון ממשיך להופיע כנואם ממריץ בכל מיני אירועים.
חייו האישיים.
בשנת 2009 נישא רלסטון לג'סיקה טרוסטי ונולדו להם שני ילדים. ב-2011 נפרדו.
כרמאנשאה (פרובינציה)
פרובינציית כרמאנשאה (בפרסית: استان کرمانشاه) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן. הפרובינציה שוכנת במערב איראן, ובירתה היא העיר כרמאנשאה. היא נמצאת באזור הדרום-מזרחי של חבל הארץ כורדיסטן (שחלקו האחר מעבר לגבול, בעיראק), ובשנת 2011 מנתה כ-1,938,060 תושבים.
מחוז כרמנשאה
רבי שמעון שזורי
רבי שמעון שזורי היה תנא בדור הרביעי. נקרא שזורי על שם מלאכתו - שזירת חבלים, או על שם הכפר בו חי "שזור". מאמריו מוזכרים ברחבי המשנה והתלמוד.
לגבי פסיקת הלכה כמותו נחלקו האמוראים: היו שסברו ש"כל מקום ששנה רבי שמעון שזורי - הלכה כמותו", לחלק מהשיטות רק במקומות בהן מוזכרת דעתו במשנה, ולחלק מהשיטות גם כאשר דעתו מובאת בברייתא. אמוראים אחרים, כדוגמת רבי יונתן, פסקו שהלכה כמותו רק בשני מקומות: כתיבת גט של חולה מסוכן הנוטה למות ובתרומת מעשר של דמאי וכך נפסק גם על ידי הראשונים. עם זאת, הש"ך הראה חוסר-עקיבות בכלל זה בפסקי הראשונים, שכן ישנם מקומות נוספים בהם הם פוסקים כר' שמעון שזורי, אך לא בכל המקומות.
רבותיו.
רבו היה רבי טרפון, ובאחת המחלוקות בעניין דמאי הוא אף מביא הוראה שפסק במקרה שאירע לו. בעל הסדר הדורות מסתפק האם הוא היה בדורו של רבי עקיבא, כתלמידו של רבי עקיבא וכרבו של רבי יוסי בן כיפר שהיה בזמן חנניא בן אחי רבי יהושע, או שמא היה חברם של רבי שמעון ורבי יהודה, שעימם דן במסכת כריתות.
על חייו הפרטיים לא מוזכר דבר בתלמוד, מלבד במקום אחד שם, על פי גרסה המובאת בספר יוחסין השלם, בחכמת שלמה (מרבי שלמה לוריא), ובדקדוקי סופרים, מסופר על משפחתו של רבי שמעון שזורי שהיו "מבעלי בתים שבגליל העליון", עד שירדו מנכסיהם כעונש על אי-זהירות בדיני ממון, בכך שרעו את צאנם בשטחיהם של אחרים ודנו דיני ממונות בנוכחותו של דיין יחיד.
תורתו.
סוגיא ידועה הנקראת על שמו של רבי שמעון שזורי, היא דיני האומדנא. בעבר היה מקובל כי אדם שהולך למות (כמו למשל גוסס) היה כותב גט לאשתו, כדי שלא לעגן אותה בכך שתצטרך להינשא לייבם - לפעמים שלא ברצונה המלא - או להמתין לו עד שיגדל או עד שיימצא או עד שיסכים לחלוץ לה. מכיוון שהוא לא ציווה גם לתת את הגט למעשה, אין ביד הכותבים לתת הגט לאשתו, שכן אין בכוחם לעשות שום מעשה חלותי ללא מינוי שליחות מפורשת מפי המשלח. המשנה פוסקת כי למרות שלא אמר בפירוש לתת את הגט לאשתו, ברור שהתכוון לכך, והרי זה כאילו אמר בפירוש שיתנו את הגט לאשתו.
משנה זו נקראת בתלמוד על שמו של רבי שמעון שזורי, שמחזק את דיני האומדנא, ומוסיף שלא רק באדם היוצא ליהרג, שהוא לחוץ מאוד ויישוב דעתו נלקח ממנו שניתן להשתמש באומדנא זו למרות שלא אמר בפירוש לתת את הגט לאתו, אלא גם באדם המפליג בספינה ועובר לחוץ לארץ, (בעבר נהוג היה לתת גט במצב כזה, שכן קשה היה לאשה לדעת אם בעלה מת, אם היה במדינה רחוקה, בהיעדר דרכי תקשורת), גם באדם כזה שמבקש לתת לאשתו גט כדי שלא תתעגן אבל אינו לחוץ כל כך כמו מי שמוציאים אותו להורג, ניתן לסמוך על אומדנא זו.
לא רק ב"יוצא להירג" מסתמך רבי שמעון שזורי על האומדנא, אלא במקומות נוספים:
קברו.
שמו של הכפר "שזור" מהדהד כיום בשם היישוב הדרוזי סאג'ור, בו מצוי קבר המיוחס לשמעון שזורי, ובשם מושב שזור שקם בסמוך.
המסורת הכתובה לגבי הקבר ראשיתה במאה ה-13, עם הזכרתו על ידי מנחם החברוני שביקר באזור בשנת ד'תתקע"ה (1215).
ברוך פדה
ברוך פדה (פדרסקי) (1908 - 18 ביוני 2001) היה רופא, קצין רפואה ראשי, מנהל בית חולים ומנכ"ל משרד הבריאות, פרופסור לרפואה פנימית, חתן פרס ישראל תשמ"ה לרפואה.
ביוגרפיה.
פדרסקי נולד בשנת 1908 בבלארוס. אמו, חיה-רבקה, הייתה אחותה הגדולה של הסופרת דבורה בארון. למד רפואה באוניברסיטת קארל בפראג ועם סיום לימודיו בשנת 1934 עלה לארץ ישראל. הוא היה רופא של "חברת האשלג הארץ-ישראלית" בסדום, וכן רופא כללי בעפולה, בגליל ובעמק הירדן. בשנת 1938 נסע לארצות הברית והשתלם שם בהמטולוגיה. עם שובו כעבור שנתיים, שימש רופא בגליל העליון ומאוחר יותר בבית חולים עפולה.
בהגנה שימש פדה בתפקיד הרופא הנפתי בחבל הנגב. במסגרת תפקידו הקים פדה בית חולים צבאי - "בית חולים מס' 1" שהוקם באוהלים בקיבוץ ניר-עם.
בשנת 1948 התגייס לצה"ל ושימש סגן קצין רפואה ראשי בנוסף לתפקידיו כאחראי רפואי לחזית הדרום וקצין המבצעים של שירות הרפואה (לימים חיל הרפואה). בשנת 1949 פרש מן הצבא והתמנה למנהל מחלקה פנימית בבית חולים תל השומר (לימים בית חולים שיבא). בשנת 1955 נתמנה גם לסגן מנהל בית החולים. בשנת 1956 מונה לקצין רפואה ראשי ושירת בתפקיד זה במשך מלחמת סיני ועד סוף שנת 1962. עם כניסתו לתפקיד קרפ"ר החליט על ביטול בתי החולים הצבאיים והוחלט לאשפז חיילים בבתי החולים הממשלתיים. הטיפול השוטף ניתן במרפאות החוץ הצמודות לבתי חולים אלה על ידי רופאים מומחים. פרופסור פדה ייסד את המכון הגנטי בתל השומר והיה מראשוני הגנטיקאים בארץ.
לאחר פרישתו מן הצבא מילא תפקידי הוראה, מחקר וניהול. בין השאר שימש בין השנים 1971–1974 מנכ"ל משרד הבריאות. בין הסיבות לפרישתו מתפקידו נמנו על ידו תחושת ריחוק בינו לבין הדור הצעיר של רופאים. לכך נוספו השמצות על פעילות המשרד שפורסמו באותה עת בעיתונות בניסיון להציג הישגים מקצועיים ככישלונות. ב-1972 מונה לחבר הוועדה לאנרגיה אטומית.
בשנים 1974–1976 מונה למנהל בית החולים פוריה (הנושא כיום את שמו). עם פרישתו לגמלאות היה רופא כללי בחצור הגלילית ויותר מאוחר במרפאת היישוב קצרין.
במשך חייו המקצועיים זכה להערכה רבה מצד עמיתיו והממסד הממלכתי והרפואי ובין השאר היה חתן פרס מאיר (1955), חתן פרס יגאל אלון (1983), חתן פרס ישראל תשמ"ה לרפואה (1985), מעוטר אות הנשיא למתנדב (1988), וכן עיטור אות שר הבריאות על מפעל חיים (1999). בית החולים פוריה נקרא על-שמו, והמרכז הגריאטרי בבית חולים שיבא נקרא על שמם של פרופסור פדה ורעייתו.
פרופסור ברוך פדה לקה במחלת הסרטן. רעייתו, תחיה לבית תלמי, הייתה חולת לב ואושפזה תקופה ארוכה במהלך שנת 2001. בעקבות החמרה במצבו החליטו הוא ורעייתו לשים קץ לחייהם.
ברוך פדה נפטר ב-18 ביוני 2001, בביתו בשכונת צהלה, בגיל 93, ממנת יתר של תרופות אותן נטל יחד עם רעייתו. נקבר לצד רעייתו בבית העלמין בכפר יחזקאל.
חיים אישיים.