מיד לאחר שהצטרפה לסוכנות הריגול של קוריאה הצפונית קיבלה קים שם חדש - אוק הווה, והיא נשלחה לגור במתחם מסודר מחוץ לפיונגיאנג. היא בילתה שבע שנים שלמות במתחם ולמדה בו איך להיות מרגלת. הלימוד כלל אומנות חומרית, כושר גופני, ושלוש שנים של חיזוק היפנית שלה. המנחה היפנית של קים הייתה יאקו טאגוצ'י, אחת מהחטופים היפנים בקוריאה הצפונית. במסגרת הלימודים היו המתאמנים צופים בסרטי תעמולה שהוכנו על ידי הממשלה הצפון קוריאנית במיוחד בשבילם. חלק מהמבחן האחרון של קים היה שינון של מסמך משגרירות נלעגת שהומצאה על ידי הצפון קוריאנים.
קים עברה למקאו לאחר תקופה על מנת ללמוד סינית קנטונזית בשביל שתוכל להתחזות לסינית במשימות חשאיות רחוקות, היא למדה את חיי היומיום הקפיטליסטיים (לקנות בסופרמרקט, להשתמש בכרטיס אשראי, לבלות במועדונים, ללכת לבנק וכו'...), דברים שאינם היו קיימים בקוריאה הצפונית.
לאחר הכשרתה המפרכת כסוכנת הורשתה קים לנסוע ולטייל באירופה בליווי אדם מבוגר יותר שהכירה בשם "קים סיאונג-איל" (שם כנראה בדוי). הטיול היה סיפור כיסוי להכנה לאירוע הפיגוע במטוס שתוכנן על ידי גורמים במשפחת קים ובשלטון הצפון קוריאני. ראשית, היא טסה מקוריאה הצפונית למוסקבה, בירת ברית המועצות, בעלת בריתה של קוריאה הצפונית. היא המשיכה ממוסקבה בנסיעה לאורך כל הגוש המזרחי עד שהגיעה לבודפשט. בבודפשט קיבלו קים הבן וקים הבת דרכונים יפנים מזויפים בהם שני האנשים הם מטיילים - אב ובתו. מבודפשט טסו השניים לבגדאד שבעיראק על מנת להתכונן לפיגוע.
טיסה 858 של קוריאן אייר.
בשנת 1987 ניתן האות להתחיל במבצע על ידי קים איל-סונג. קים טוענת כי הפקודה להתחיל במבצע נכתבה בכתב ידו של קים איל-סונג. לפני שיצאה למבצע ביקשה קים מקוריאה הצפונית את ההבטחה שאם הוא מצליח ועובר ללא תקלות, היא חוזרת לקוריאה הצפונית לחיות עם משפחתה ולא עובדת יותר כסוכנת חשאית ומרגלת במדינות אחרות.
קים הוציאה דרכון יפני מזויף נוסף עם השם מאיומי האצ'יבה יחד עם קים סיאונג-איל שהוציא דרכון על שם שינאיצ'י האצ'יבה, אביה של מאיומי. שניהם נסעו לאירופה עם הדרכונים, הם הגיעו לבלגרד שביוגוסלביה (סרביה דהיום) והתרועעו עם סוכנים צפון קוריאניים נוספים שהיו שם. הסוכנים נתנו להם מידע חשוב בנוגע לפיגוע שהם עומדים לבצע. מבלגרד נסעו השניים לאבו דאבי, לבצע את הפיגוע.
ב-29 בנובמבר 1987 עלו קים סיאונג-איל וקים היון-ווי על טיסה 858 של קוריאן אייר שמוצאה אבו דאבי והשאירו פצצת זמן, מקלט רדיו של פנסוניק שהיה מלא בחומר נפץ פלסטי, ובקבוק ליקר שהכיל חומר נפץ נוזלי בתא במטוס. אלה התפוצצו כשהמטוס היה מעל ים אנדמן, סמוך לתאילנד. בעת הפיצוץ אבד קשר הרדאר עם המטוס. כל 11 אנשי הצוות ו-104 הנוסעים במטוס נהרגו, עובדה שהפכה את האירוע לפעולת הטרור הקטלנית ביותר נגד קוריאה הדרומית. סיאונג-איל והיון-ווי ניסו להימלט לקוריאה הצפונית דרך בחריין, אך ללא הצלחה. שניהם נתפסו. סיאונג-איל התאבד והיון-ווי נשלחה לקוריאה הדרומית להמשך מעצר.
לאחר האירוע.
קים היון-ווי נשפטה למוות במרץ 1989 אך ברגע האחרון קיבלה חנינה מנשיא קוריאה הדרומית נו טה-וו באומרו כי: "מוחה של קים נשטף באופן מצער על ידי שלטונות ציר הרשע, ממשלת קוריאה הצפונית". בשנת 1993 הוציאה קים ספר בשם "The Tears Of My Soul" המתאר את קורות חייה.
ב-9 ביוני 1990 יצא בקוריאה הדרומית סרט על הפיגוע בשם "מאיומי".
קים הפכה לפעילת שלום בין שתי המדינות ומבקרת פוליטית של האזור. היא נתנה את דעתה על מספר סיטואציות שעלו לכותרות כגון התחרותן של שתי הקוריאות תחת משלחת אחת באולימפיאדת פיונגצ'אנג ("צביעות צפון קוריאנית שנמצאת עמוק בתוך תהליכי הגרעין שלה"), או ההסלמה באזור בשנת 2013 ("קים ג'ונג-און הוא צעיר ומשוגע שרק רוצה שליטה צבאית מלאה").
חייה הפרטיים.
קים התחתנה בשנת 1997 עם סוכן דרום קוריאני לשעבר, אחד מחוקריה ומהאחראים על תיקה. מקום מגוריה בקוריאה הדרומית לא ידוע.
בשנת 2013 פורסם כי משפחתה של קים נחטפה על ידי השלטונות בקוריאה הצפונית למחנה עבודה אכזרי לעצורים ואסירים.
שירות הדואר של קוריאה הצפונית
שירות הדואר של קוריאה הצפונית (בהנגול: 조선의 체신체계) או דואר קוריאה (조선 우편) מופעל על ידי משרד הדואר והתקשורת, ומפוקח מטעם הלשכה לתחזוקת שירותי התקשורת אשר מפקחת על כלל אמצעי התקשורת במדינה המסוגרת, לרבות מברקים, שירותי טלפוניה, שידורי טלוויזיה ועיתונות, וכדומה.
רקע והיסטוריה.
בדומה לאספקטים נוספים בשגרת היום-יום של תושבי קוריאה הצפונית, קיים קושי ניכר בהשגת מידע אותנטי ומאומת ביחס לשגרת החיים במדינה המסוגרת, כאשר לרוב, המידע הפנימי אודות המדינה מושג הודות לקומץ עריקים צפון-קוריאנים, אנשי עסקים בינלאומיים הפועלים במדינה בהסכמת המשטר, ומספר מכוני מחקר צפון-קוריאנים הפועלים מחוץ לגבולות המדינה.
בתקופה שלפני הרעב ההמוני של שנות ה-90, שירות הדואר במדינה פעל בדרך כלל כסדרו, כאשר העברת מכתב בתוך המדינה מיעד אחד לשני לקחה בדרך כלל פחות משבוע. הממשלה עצמה נהגה לספק לשירות הדואר אמצעי תחבורה (אופניים) לשם אספקת הדואר בזמן לתחנות החלוקה השונות. עם זאת, בימי הרעב ההמוני (אשר מכונה בקוריאה הצפונית "המצעד הכרוך במאמצים"), משלוחי הדואר הפכו בהדרגה לפחות ופחות סדירים עקב מחסור במזון, חשמל ודלק (בין היתר, חלו שיבושים ניכרים בתנועת הרכבות, אמצעי התחבורה העיקרי למרחקים ארוכים במדינה). כתוצאה מכך, שליחת מכתב מבירת המדינה, פיונגיאנג, למרחק מאות קילומטרים ספורים, יכלה לקחת כחודש ואף למעלה מכך. במקרים מסוימים במהלך תקופת הרעב, ולפי מקורות שונים, עובדי הרכבת, אשר סבלו ממחסור במזון ובאמצעי חימום בקור המקפיא של החורף, נהגו לשרוף את דברי הדואר על מנת להתחמם.
בשנת 1992, שר הדואר והתקשורת, יחד עם סגנו ומרבית הבכירים במשרד פוטרו, כאשר השר וסגנו נשלחו למחנה מעצר בגין מעילה ובזבוז כספים במסגרת רכישת ציוד סיבים אופטיים פגום מבריטניה.
חרף זאת, באותה השנה החלה פריסה בהיקף חלקי של שירותי טלפוניה ברחבי המדינה, המבוססת על תשתית סיבים אופטיים, מה שהפחית את תלות התושבים בשירות הדואר המסורתי לשם שמירה על קשר עם קרובי משפחה וחברים.
מערכת הדואר.
מערכת חלוקת הדואר בקוריאה הצפונית, בדומה למדינות אחרות, מבוססת על חלוקה לפי מחוזות, כאשר בכל מחוז פועל סניף מרכזי של משרד הדואר והתקשורת, ובמרבית הכפרים קיים סניף מקומי למשלוח ולקבלת דברי דואר מברקים וחבילות, הפועל בתיאום מול הסניף המחוזי. בהתאם למדיניות הצנזורה הפנימית במדינה, סוכנים מטעם מחלקת ביטחון המדינה של קוריאה הצפונית מוצבים בסניפי הדואר המרכזיים לשם בדיקת דברי הדואר, מה שמשמש כאמצעי פיקוח נוסף על תושבי המדינה.
חרף פעילותו של שירות הדואר ואמצעים נוספים להעברת מידע ברחבי המדינה, תקשורת אישית מפה לאוזן עודנה מהווה הדרך העיקרית להפצת מידע בין תושבי המדינה הפזורים ברחבי הארץ.
שירות דואר בינלאומי.
נכון לשנת 2018, לא קיים שירות אספקת דואר סדיר בין קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית, שכנתה מדרום. יתרה מכך, מאז שנת 2006 קוריאה הצפונית מתמודדת עם סנקציות כלכליות חריפות שהוטלו על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות עקב תוכנית הגרעין של קוריאה הצפונית, מה שמגביל בצורה ניכרת את יכולתם של תושבי המדינה לשלוח ולקבל חבילות ומכתבים לחו״ל.  כמו כן, מדינות שונות ברחבי העולם מטילות אף הן סנקציות על הכנסת דברי דואר וחבילות לקוריאה הצפונית. בארצות הברית לדוגמה, חל איסור על העברת דברי דואר וחבילות לקוריאה הצפונית, למעט תכתובת אישית (ותמונות). קיים איסור מוחלט על העברת סחורות, מטבעות, מתכות יקרות, תכשיטים, וחומרים כימיים/ביולוגיים/רדיואקטיביים ואחרים.
כיבוש דמשק
המבצע לכיבוש דמשק הוא אחד מהקרבות האחרונים שהתחוללו במהלכה של המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. מהלכיו של הקרב החלו ב-26 בספטמבר 1918 והסתיימו ב-1 באוקטובר 1918. הקרב, שהחל עם סיום קרב סמח', התקיים בין כוחות הצבא הבריטי וכוחות של צבא האימפריה העות'מאנית והסתיים בכיבוש דמשק ובהמשך התקדמות הכוחות צפונה ומזרחה.
מצב המלחמה לפני תחילת המבצע.
עד לתאריך תחילת מבצע כיבוש דמשק (26 בספטמבר) היה הצבא הטורקי בנסיגה מתמדת בכל החזיתות תוך שהוא מנסה לעצור או לעכב את כוחות צבא בריטניה:
מטרות המבצע וסדר הכוחות.
לאחר השלמת כיבוש סמח', נצרת וטבריה הורה אדמונד אלנבי לכוחותיו להתקדם צפונה ולכבוש את דמשק.
הכח הבריטי.
עיקר הכח הבריטי, שהוקצה לטובת המבצע, היה שייך לקורפוס המדברי הרכוב, בפיקודו של לוטננט גנרל הנרי שובל, וכלל את הכוחות הבאים:
הערה: על מנת לאפשר לדיוויזיות של הקורפוס המדברי הרכוב לצאת למבצע נשלחו שתי דיוויזיות של הקורפוס ה-20 להחזיק את קו סמח'-נצרת-חיפה: הדיוויזיה ה-3 של לאהור והדיוויזיה השביעית "מירוט".
הכח הטורקי/גרמני.
מפקד הכח הטורקי גרמני, אוטו לימן פון זאנדרס, קיבץ אליו כוחות מהארמיות ה-4, ה-7 וה-8 שהצליחו לחמוק מהשבי הבריטי (כ־6,000 עד 7,000 חיילים) וניסה לייצב קווי הגנה בדמשק ועל הדרכים העולות לדמשק מהכנרת ומדרעא.
הכח הערבי.
היחידות הערביות, בראשות הנסיך פייסל ובייעוצו של לורנס איש ערב, התבקשו לסייע לכוחות הבריטים בחסימת הארמייה ה-4 הטורקית.
מהלכי הקרב המקדימים.
צבא הערבים של הנסיך פייסל.
הצבא הערבי סייע לדיוויזיה הרכובה ה-4 בפגיעה בכוחות הארמייה ה-4 הטורקית, במהלך נסיגתה מרבת עמון לדמשק. במסגרת מאמצים אלו כבש הכוח את דרעא ב-27 בספטמבר ופגש את הדיוויזיה ה-4, שהגיעה לעיר, ב-28 בספטמבר.
הקרב על דמשק.