כתב ר' בנימין: "הוא היה מורה דרך לא רק לאחרים, כי-אם גם לעצמו; הוא למד וגם לימד; הוא חשף בלי-חשך את מכמני נפשו וערג גם על אפיקי הדורות; הוא, היחיד, ניזון גם מסגנון הרבים, מיגיעת חבריו מוארי הכשרון. בהינשא הגלים וירומו גם מפרשי סירתו, נעימה ההכרה, כי הוא הלך באיזו מידה מן-הצד, אף מנגד. הוא היה ראשית לכל משורש בזמנו, בחוגו, בבית-אבא, בטל-ילדות מיוחד, באווירה מיוחדת של מקומו ואורח-חייו. וזוהי ממידת גדולתו, שלא שרש את שורשיו, שלא התנכר, שלא התחפש בבגדי-צבעונין של אחרים, שלא ביטא רגשות הזולת, אלא ביטא, יצר וגילם את עצמו. שהרי גם זה מטיבו של האדם הגדול, מעצם מהותו, שהוא גם היוצר וגם היצור, הוא הקובע וקולע אל המטרה והוא הוא גם עצם המטרה."
דוד פרישמן השתדל להעלות את רמת הספרות העברית לרמה אירופית, אומר אלי אשד, והביקורות שלו היו חשובות מאוד ליישום המטרה. הוא זה שבזכותו כתב העת "התקופה" היה ברמה גבוהה מאוד. הוא זה שהביא את האגדות לספרות העברית, ותרגם אותם לילדים, ועל אף שהיה מוערך על ידי אנשי דורו, נותר מבודד. הן מחמת התנגדותו הגלויה והבוטה לאידאולוגיה הציונית והן מחמת לשונו הפוגענית בביקורות. אברהם קריב תיאר את לשונו החריפה של פרישמן "איש לפניו בסופרי ישראל לא משח את חיציו ברעל אשר כזה, איש לא הרחיק קלוע ממנו עד להר סיני …שמיים בקשו רחמים על משה ותורתו מפני חמת עטו הבלטריסטי של דוד פרישמן."
רבים היו המריבות והכעסים שניהלו כנגדו הסופרים, אותם ביקר ללא משוא פנים, בישירות ובבוטות, אך רובם הכירו בכשרונותיו. אפילו ביאליק, שהיה אחד מ"קורבנותיו", כתב עליו במכתב לזלמן שניאור: "אוהב אני את פרישמן ומכבדו כבוד גדול, אותו, את המקלל, המחרף והמנאץ, עם הרעל שבשפתיו ועם אלוהיו שבלבו" .
כתב גרשום שופמן: "שבילו הספרותי התפתל לכאורה דרך חתחתים של קנאה, תחרות ורוע-עין, אבל באמת לא היה הדבר כן. רק דברים, שהאמין לראות בהם זיוף ותעתועים, העבירוהו על דעתו. דברים שראה בהם איזו פגיעה בכל היקר לו, היקר לו כבבת-עינו. כי בה בשעה ידע האיש גם להעריץ, להתפעל ולהתלהב. לפני הוודאי הרכין ראש בלי כל עקיפים, זכרו את יחסו אל מנדלי! לצעירים לא ידע חיבה יתירה, אבל כל מה שיצא מפיו ומעטו עורר את החשק לכתיבה. וכן טיפח פרישמן, אולי מבלי שהתכוון לכך, את ספרותנו החדשה".
כתב יעקב פיכמן: "עם כל כרכורי-החן שביצירתו, גם עם קורטוב המניירה הפוגם לפעמים, היה תמיד סופר טבעי, אשר דיבר אל העם, אשר קולו נשמע מקרוב, קול הידיד הסובל עמו והנושא עמו. רק הרחוקים לא הקשיבו אל הקול המרווה דמע, לא ראו את היד השלוחה. הוא האמין עוד, שבכוח של יופי זך, של שירה נעלה לחנך את העם, להכשיר את הלבבות. על-כן הטיף לאמנות ולשירת-עם. על-כן האמין בספרות אמונה תמה כל-כך. בימינו אין איש מאמין עוד בכמו-אלה. והמאמינים מתביישים להגיד זאת. הוא לא התבייש. היו לו ערכים מעטים, אך הוא לא כפר בהם מעולם, לא החליפם באחרים מעולם".
ספריו.
לקט נבחר מכתביו:
רוני סומק
רוני סומק (נולד כרוני סומך, ב-28 בדצמבר 1951, בגדאד) הוא משורר, סופר ואמן ישראלי. שיריו תורגמו לעשרות שפות ופורסמו באנתולוגיות ובכתבי עת ברחבי העולם.
ביוגרפיה.
נולד ב-1951 בבגדאד לאבנר ודיזי סומך, ועלה לארץ ישראל בשנת 1953. גדל והתחנך במעברה על גבול חולון ובת ים ולאחר מכן בשיכון ליד צהלה. למד בתיכון "השרון" ברמת השרון (היום תיכון ע"ש רוטברג), שבו אחד המורים שהשפיעו עליו היה האמן רפי לביא. כשהיה בן 17 התפרסם לראשונה שיר שלו בעיתון. בשם המשפחה שלו נפלה טעות כתיב - סומק במקום סומך - ומאז דבק בשם החדש. סומק למד רישום במכון אבני וספרות ופילוסופיה יהודית באוניברסיטת תל אביב. היה מדריך חבורות רחוב וכיום מלמד ספרות בתיכון, בסמינר הקיבוצים ומנחה סדנה לכתיבה יוצרת. פרסם 13 ספרי שירה, והאחרון שבהם, עד כה, הוא "כל כך הרבה אלוהים". פרסם גם שני ספרי ילדים "כפתור הצחוק" ו"הקוף שלוף והקוף בלוף" (עם בתו שירלי סומק). חבר מערכת כתב העת ננופואטיקה.
ב-1997 הקליט בניו יורק את "נקמת הילד המגמגם" ובווינה את "קו העוני" - דיסקים משותפים עם המוזיקאי אליוט שארפ. ב-2001 הופיע הדיסק השלישי "קיצור תולדות הוודקה". ב-1998 הציג עם בני אפרת את "בית חרושת של הטבע" - שישה מיצבים בעקבות שירים. (התערוכה הוצגה בגלריית "המומחה" מטעם מוזיאון ישראל ובעקבותיה נוצר הווידאו-ארט "בית חרושת של הטבע" בבימויו של שחר בן-חור). ב-2004 הציג את "חוואג'ה ביאליק" - 10 רישומים ושיר בעקבות 9 שירים של ביאליק, ב-2007 את "ריה"ל מדריד" - 12 רישומים ושיר בעקבות 9 שירים של רבי יהודה הלוי, ב-2010 את "מפית", ב-2012 את "אגם הברבורים" וב-2014 את "שריטה במרפק השירה" (חמש התערוכות הוצגו במוזיאון לאמנות ישראלית שברמת-גן באצירתו של מאיר אהרונסון).
במסגרת חגיגות מאה שנים לתל אביב, הוצגה במאי 2009 בגלריה ד.ש. דנון בתל אביב, תערוכת מחווה לסומק. עשרה אמנים הגיבו ביצירה פלאסטית לשירו "נשר של כתובת קעקע" מתוך ספרו "גן עדן לאורז".
על שירתו זכה בין השאר בפרס ראש הממשלה, פרס יהודה עמיחי לשירה, פרס רמת-גן לשירה 2010, פרס ראשון בתחרות שירי יין שנערכה בפסטיבל השירה הבינלאומי בסטרוגה, מקדוניה (2005) ובפרס הנס ברגהאוס לשירה מטעם פסטיבל השירה הבינלאומי במאסטריכט, הולנד (2006).
ב-3 במאי 2012 הצטרף סומק לרשימת המייסדים של מפלגת "יש עתיד" בראשות יאיר לפיד. סומק הוצב במקום ה-120 האחרון והסמלי ברשימת המפלגה לכנסת ה־19 וה־20, וכן ברשימת כחול לבן לכנסת ה־21, ורשימת יש עתיד לכנסת ה-24.
ב-2012 הוענק לו בשגרירות פולין בתל אביב "צלב אבירי השירות המופתי" של הרפובליקה הפולנית.
ב-2013 הוענק לו עיטור אביר במסדר האמנויות והספרות של ממשלת צרפת.
סומק הוא דודו של המשורר יקיר בן-משה. נשוי לליאורה ומתגורר ברמת גן. השניים הורים לשירלי - בתם היחידה, איתה סומק כתב שניים מספריו לילדים: "כפתור הצחוק" ו-"הקוף שלוף והקוף בלוף".
סומק חבר במועצה של הקרן החדשה לישראל.
יצירתו.
רבים משיריו תורגמו לשפות אחרות, בעיקר לאנגלית, אך גם לצרפתית, ערבית, קטלאנית, אלבנית ושפות נוספות. אחדים משיריו של סומק הולחנו, בין השאר בידי חנן יובל, מיקי גבריאלוב, יוני רועה, סגול 59, נמרוד לב, ברי סחרוף ואקוט. סומק אף מבצע את שירו "הטמפרטורה היא אבק שרפה" יחד עם נמרוד לב, באלבומו של לב "זורק לך עוגיה" מ-2013. כמו כן, הוא הוציא אלבום משותף עם אמן הג'אז אליוט שארפ, בשם "נקמת הילד המגמגם" (Revenge of the stuttering child). האלבום נבחר על ידי מבקר המוזיקה הווארד מנדל כדיסק השנה, במשאל שערך הירחון הבריטי "WIRE".
ספריו.
על שירתו פורסמו:
המפלגה הפשיסטית
דיימון ראניון
אלפרד דיימון ראניון (באנגלית: Alfred Damon Runyon; 4 באוקטובר 1880 - 10 בדצמבר 1946), סופר ועיתונאי אמריקאי.
ביוגרפיה.
ראניון נולד במנהטן שבקנזס, ארצות הברית, וגדל בעיירה פואבלו שבקולורדו - דור שלישי למשפחת עיתונאים. מקור שם העט שלו (הוא נולד בשם Alfred Damon Runyan) בשגיאה שנעשתה בפרסום שמו בראשית דרכו.
בשנת 1898, בגיל 18, התגייס לצבא ארצות הברית למלחמת ארצות הברית–ספרד, הוצב בפיליפינים בסביבת הבירה מנילה, והשתתף בקרבות נגד מורדים מקומיים.
בשנים הראשונות לאחר חזרתו לארצות הברית שימש ככתב משטרה, וככתב ספורט במיוחד בנושאי איגרוף ובייסבול. בשנת 1911 עבר ראניון לניו יורק, והחל בכתיבת הסיפורים על עולמם של אנשי ברודוויי שבניו יורק שבהם התפרסם.
ראניון נודע בעיקר בזכות סיפוריו הקצרים המתארים את עולם ברודוויי בתקופת היובש. בסיפוריו הוא מגולל את עולמם של המהמרים, הגנבים, השחקנים והגנגסטרים המקומיים. סיפורים אלו נכתבו בשפה ייחודית, תערובת של דיבור מקומי ניו יורקי, יחד עם סלנג ציורי. מאפיין נוסף של שפתו של ראניון הוא השימוש הבלעדי בזמן הווה, גם כאשר הוא מתאר זמנים אחרים. בהקדמה לאחד מספריו מאותגרים הקוראים למצוא את השגיאה היחידה שעשה ראניון באותו ספר, כלומר המקום היחיד שבו השתמש בזמן שאינו הווה.
בשנת 1942 הפיק ראניון את הסרט The Big Street, המבוסס על סיפורו הקצר "The Little Pinks".
מת מסרטן הגרון ב-1946, בגיל 66. ידידו העיתונאי וולטר וינצ'ל גייס כספים להקמת מכון לחקר הסרטן, שנקרא על שם ראניון.
סיפוריו של דיימון ראניון תורגמו לעברית על ידי אליעזר כרמי, שהצליח, לדעת רבים, להעביר לעברית את השפה המיוחדת של המחבר. גם "The Little Pinks" תורגם לעברית, ונקרא פינקס קטינא. בראשית שנות השבעים הוצג בארץ המחזמר "עיר הגברים", מחזמר שכתב דן אלמגור והלחין מתי כספי, והיה מבוסס על סיפורי דיימון ראניון. ממחזמר זה זכור במיוחד השיר "פנקס הקטן" בביצוע ששי קשת ואבירמה גולן, שיר המבוסס על "The Little Pinks".
בשנת 1950 הועלה בברודוויי לראשונה המחזמר "ברנשים וחתיכות" שכתב והלחין פרנק לאוסר. המחזמר הוא עיבוד לשני סיפורים קצרים של ראניון – "האידיאל של מיס שרה בראון" ו"לחץ דם". בתחילת שנות התשעים הועלה בארץ מחזמר בשם זה בכיכובם של נתן דטנר, אייל גפן ויוליה פרייטור.
ב-1980 הופק הסרט פיקדון קטן בכיכובם של וולטר מתאו וג'ולי אנדרוז המבוסס על הסיפור "Little Miss Marker" (1932). זה היה רימייק לסרט שק של צרות (1962) בכיכובם של טוני קרטיס וסוזן פלשט.
סלנג ייחודי בתרגום העברי.
הסלנג הייחודי של דיימון ראניון מתורגם בתרגום העברי של אליעזר כרמי. להלן חלק מן המילים ופירושיהן:
ספרים עם אוסף כתביו שתורגמו לעברית.
בהוצאה הישנה
בהוצאה החדשה של מ. מזרחי
בהוצאת ספרי עליית הגג
הערות שוליים.
[[קטגוריה:סופרים אמריקאים]]