ספרד גדל בירושלים ולמד בתיכון רנה קסין, היה חבר בתנועת הנוער של ר"צ. שירת בנח"ל כחובש קרבי. היה סרבן שירות וישב שלושה שבועות בכלא הצבאי בגין סירובו לשרת בחברון. את לימודי המשפטים עשה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחריהם התמחה אצל עורך הדין אביגדור פלדמן, ובהמשך עבד במשרדו במשך חמש שנים. במהלך תקופה זו נסע ללונדון למשך שנה לעשות תואר שני במשפט בינלאומי של זכויות אדם. בתחילת שנת 2004 פתח משרד משלו בתל אביב.
היה עיתונאי במקומון "כל העיר" בירושלים ככתב לענייני משפט. במהלך השנים הרבה לכתוב מאמרים פובליציסטיים. כתב בכתבי עת משפטיים מקצועיים, בעיקר בשפה האנגלית.
נשוי לנירית בן-חורין, מעצבת אופנה.
פועלו המשפטי.
הפרקטיקה המשפטית של מיכאל ספרד נוגעת לנושאים הקשורים למימושם של זכויות אדם ודיני העימות המזוין, מה שמוביל לעיסוק בשליטה הישראלית על יהודה ושומרון. במסגרת זו הוא מייצג ארגונים לזכויות אדם, ישראלים ופלסטינים, קהילות (מועצות וכפרים), וועדים וגם יחידים. התמחותו היא עתירות לבג"ץ והוא הגיש עד היום למעלה ממאה עתירות כאלו.
ספרד הוא היועץ המשפטי של ארגון זכויות האדם "יש דין". טיפל בארבע עתירות העוסקות בגדר ההפרדה, מתוכן ניצח בשלוש, כשהמפורסת שבהן היא העתירה של הכפר בילעין. הוא מייצג אסירים פלסטינים רבים בוועדות שחרורים ולפעמים מופיע בבתי משפט צבאיים.
בין התיקים בהם טיפל:
דעותיו.
בראיון עימו סיפר ספרד כי לדעתו "מפת ההתיישבויות בגדה היא בלתי ניתנת לקיום אם רוצים לשמור על מדינת ישראל. אני חושב שאני משרת את האינטרס הלאומי, בוודאי יותר מהמתנחלים...מה שאני עושה הוא הדבר הטוב ביותר לעתיד המדינה". לדבריו, לשואה יש תפקיד חשוב בעיצוב דמותו: "עיקר הסיבות שאני עושה את מה שאני עושה בא מראיית עולם שצמחה על רקע זה שאני יהודי ממשפחה של ניצולי שואה, ולכן הפן היהודי שבי הוא מאוד משמעותי...סיוע לחלשים, לאנשים נרדפים, לבני אדם שאין להם מעמד וזכויות, זה הלקח המרכזי שניתן וצריך ללמוד מההיסטוריה שלנו כעם". בראיון הגדיר את עצמו ספרד כיהודי חילוני: "אני יהודי חילוני, והתורה למשל היא חלק מהתרבות אבל לא ראיית עולם. כשאני אומר שאני יהודי ושהשורשים שלי נטועים ביהדות אני לא מתכוון לדת, אלא לחוכמה היהודית, להיסטוריה ולמוסר".
בראיון אחר טען ספרד כי "למפקדי צה"ל לא אכפת עקרונית להרוג פלסטינים חפים מפשע, כולל ילדים, והם גם עושים את זה, במכוון" וכי ישראל נושאת בעצמה באחריות לטרור המתאבדים הפלסטיניים.
בספטמבר 2018 שיתף בעמוד הפייסבוק שלו מכתב המופנה לכוחות צה"ל שיידרשו לבצע את פינוי הכפר הפלסטיני הבלתי חוקי - חאן אל אחמר, ובו אזהרה כי הם חשופים לתביעה בבית הדין הפלילי הבינלאומי לפשעי מלחמה בהאג.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
בג&quot;ץ הסיכולים הממוקדים
בג"ץ 769/02 הוועד הציבורי נגד העינויים בישראל נ' ממשלת ישראל, שכונה בתקשורת הישראלית בג"ץ הסיכולים הממוקדים או בג"ץ החיסולים, הוא פסק דין של בג"ץ מ-14 בדצמבר 2006 שבה נקבעו התנאים שבהם מדינת ישראל רשאית לבצע סיכול ממוקד של פעילי טרור. בית המשפט דחה את טענת המדינה לפיה קיים סטטוס של "לוחמים בלתי חוקיים", אך קבע שאזרח המשתתף בלחימה אינו נהנה מחסינות שלה זכאים אזרחים, וניתן לפגוע בו.
דיני מלחמה.
בדיני המלחמה מבחינים בין שני סטטוסים משפטיים של בני אדם: אזרח ולוחם. לכל סטטוס מתלוות זכויות וחובות:
חלוקה זו מכונה עקרון האבחנה, שקובע שחובה על לוחמים להבחין בין אזרחים ללוחמים. המטרה היא ליצור מצב שהלוחמים נלחמים רק בלוחמים ושהמלחמה אינה פוגעת באזרחים. יש חריג לעניין של פגיעה באזרחים והוא – אם אזרח מסכן את החיים, וזה נכון לא רק במלחמה: גם אם עבריין מסכן חיים – מותר לפגוע בו. בדיני המלחמה החריג מוגדר בפרוטוקול הראשון של אמנות ז'נבה האומר (סעיף 51(3)) שההגנה המוקנית לאזרח אינה חלה בזמן שהאזרח משתתף באופן פעיל בלחימה.
טענתה של מדינת ישראל.
מדינת ישראל טענה שדיני המלחמה כמו שהם אינם מתאימים ללחימה בטרור ויש להוסיף סטטוס נוסף שלישי, לא רק לוחמים ואזרחים. למדינת ישראל הייתה מחד בעיה להכיר באנשי הארגונים הפלסטיניים כלוחמים כי אז אם ייתפסו יש להעניק להם מעמד של שבויי מלחמה, ומאידך הכרה בהם כאזרחים משמעותה שכלל לא ניתן לפגוע בהם. מדינת ישראל טענה כי יש להכיר בסטטוס שלישי הקרוי "לוחמים בלתי חוקיים", שמחד – בדומה לאזרחים – הם חסרי זכות להשתתף בלחימה, ומאידך הם מטרה לגיטימית כמו לוחמים. מדובר במין יצור כלאיים של החסרונות של שני הסטטוסים.
מדיניות הסיכול הממוקד.
מדיניות הסיכול הממוקד גורסת הריגה של פעילי טרור בכירים, לשם פגיעה בהנהגת ארגוני הטרור ובדרג הביניים המתכנן, מכין ומכווין את הפיגועים, לצד פגיעה במחבלים בעימותי לחימה. המטרה הרשמית של המדיניות היא מניעת פיגועים, אך היא משמשת גם להרתעה, קידום התפוררות הנהגת ארגוני הטרור ופגיעה בפעילותם המבצעית. מאז מבצע חומת מגן רוב הסיכולים הממוקדים בוצעו ברצועת עזה הנחשבת לשטח עוין ומסוכן, בעוד שביהודה ושומרון העדיף צה"ל לבצע מעצרים מאחר שמבצעית אפשר היה להכניס כוחות בסיכון נמוך יחסית.
כנגד מדיניות זו נטען שהיא מדיניות שהופכת אזרחים החשודים בעיסוק בטרור, למטרה לגיטימית. כלומר, אזרחים החשודים בעיסוק בטרור – במקום לעצור אותם ולהעמידם לדין, אם ביצעו עבירות, הורגים אותם. עוד נטען, שחיסול הוא פעולה יזומה של צה"ל להרוג אזרח שנחשד על ידו כמי שמעורב בלחימה, אולם לא בהכרח בשעה שהוא מעורב בלחימה. ולכאורה זה אסור, כי אם אזרח השתתף בלחימה אפשר לעצור אותו ולשפוט אותו על כך.
תומכי מדיניות הסיכול הממוקד טוענים שמאז הסכמי אוסלו, לא תמיד יש אפשרות לעצור מחבל, ראשית: כי הוא נמצא בשטח של הרשות הפלסטינית, שאינה עושה דבר על מנת לעוצרו, ואף מעודדת אותו לעסוק בטרור; שנית: כי יש בעיה מבצעית להכניס כוח קרקעי שיעצור את המחבל בלב שטח עוין (ולעיתים אף ממולכד).
המשפט.
העתירה הוגשה בינואר 2002 כשהוזכרו בכתב העתירה עשרים ואחד יעדים לחיסול שחוסלו.
פסק הדין ניתן בדצמבר 2006, ביום האחרון לכהונתו של אהרן ברק כנשיא בית המשפט העליון, היה זה פסק הדין האחרון שלו. כשניתן פסק הדין נספרו על ידי הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל, הוא העותר בתיק, למעלה מחמש מאות קורבנות של המדיניות מהם למעלה ממאה וחמישים עוברי אורח שלא היו כלל יעד לחיסול, ומאות פצועים. את העותרים ייצגו אביגדור פלדמן ומיכאל ספרד ואת הממשלה, הצבא והשב"כ ייצג שי ניצן.
שאלת השפיטות.
פרקליטות המדינה טענה כי "פעולות הלחימה הצה"ליות המבוצעות במסגרת אירועי הלחימה המתרחשים באזור, הנושאות אופי מבצעי מובהק, אינן שפיטות – ולמצער אינן שפיטות מוסדית". הפרקליטות ציינה כי "מובן הוא, כי היותו של נושא 'בלתי שפיט' אין פירושו כי לא מופעלים בתחום זה אמצעי פיקוח ובקרה מצד הרשות המבצעת עצמה. ... רשויות הצבא הונחו על ידי היועץ המשפטי לממשלה והפרקליט הצבאי הראשי לפעול בתחום זה, כבאחרים, אך ורק על פי הוראות המשפט הבינלאומי, המתייחסות לדיני לחימה, והוראה זו מקויימת על ידן".
השופט ברק שלל גישה זו, והביא ארבעה נימוקים לכך, ובהם:
חוקיותו של סיכול ממוקד.
בפרוטוקול הראשון לאמנת ז'נבה בסעיף 51 פסקה 3 נאמר שאזרחים לא יהיו מטרה להתקפה, אלא לזמן שהם משתתפים באופן ישיר בלחימה. פסק הדין דחה את התזה המשפטית של המדינה, שלפיה ניתן להכריז על קיומו של סטטוס שלישי והניח כי יעדי החיסול הם אזרחים.
בית המשפט פירש באופן רחב את הביטוי "למשך אותו זמן" של סעיף 51 פסקה 3, וקבע שאזרח משתתף בלחימה כל זמן שהוא פועל במסגרת ארגון בפעילות של לחימה ולא התנתק מהארגון, ולכן גם בין לבין יש לראות בו כמשתתף באופן ישיר וניתן לפגוע בו. לכן בית המשפט איפשר לבצע סיכולים ממוקדים. לפי פסק הדין כל סיכול ממוקד ייבחן לגופו שכן "אין לקבוע מראש כי כל סיכול ממוקד הוא אסור על פי המשפט הבינלאומי, כשם שאין לקבוע מראש כי הוא מותר". כמו כן, קבע בג"ץ שאזרחים פעילי טרור אינם נחשבים כלוחמים, אך מנגד אינם נהנים מההגנה שהחוק הבינלאומי נותן לאזרחים. בפסיקה קבע בג"ץ כללים שלאורם תיבחן חוקיות הסיכולים הממוקדים. בין השאר נקבע כי על הסיכול הממוקד להיות רק כפעולת מניעה של סיכון חזק ומשכנע ולא כהרתעה או ענישה, המחבל צריך להיות שותף בפעילות מתמשכת ולא חד-פעמית, שאין להשתמש בסיכול ממוקד כאשר ניתן לבצע מעצר או כאשר נלווה לסיכול הממוקד פגיעה נלווית בלתי-מידתית באזרחים תמימים, ושחיסולו של אדם נעשה כאשר הוא עדיין חלק ממערך הטרור. כדוגמה לחיסול שאינו חוקי ושאינו מידתי נתן בג"ץ מקרה של שימוש בטיל לעבר מחבל שנמצא בבניין כאשר הטיל משמיד את כל הבניין ויושביו.
וולז מוסטאר
נ.ק שירוקי ברייג'
חוות שקמים
חוות שקמים (שמות קודמים: "חוות גולדברג", "חוות מרעית") היא חווה חקלאית הנמצאת בתחומי המועצה האזורית שער הנגב, בין העיר שדרות לקיבוץ דורות. החווה משתרעת על שטח של כ-3,800 דונם, וחוצים אותה שני נחלי אכזב - נחל שיקמה ונחל דורות. חוות שקמים היא יישוב לא מוכר. על חלק מהאדמות שכן בעבר הכפר הערבי הוג'. בשטח החווה אזור עם עתיקות. החווה מפורסמת עקב בעליה משנת 1972 אריאל שרון. כיום החווה בבעלות בניו עמרי וגלעד.
היסטוריה.