נושא חוק היובש היה כוח מניע בפוליטיקה הארצית והמקומית החל משנות הארבעים של המאה ה-19 ועד לשנות השלושים של המאה ה-20. הכוחות הפוליטיים שהיו מעורבים בנושא היו בעלי זיקה דתית. בין תומכי חוק היובש נמנו פייטיסטים פרוטסטנטים, מתודיסטים, בפטיסטים, פרסביטריאנים, קווייקרים ולותרניים סקנדינבים ובנוסף ניתן למנות על אלה גורמים בכנסייה הקתולית שתמכו בהתנזרות ממשקאות חריפים. קבוצות דתיות אלה זיהו את הבארים כקשורים לשחיתות פוליטית ואת השתייה ראו כחטא. ארגונים פעילים אחרים היו "פדרציית נשות הכנסייה" (Women's Church Federation), "מסע הצלב להתנזרות של הנשים" (Women's Temperance Crusade) וארגונים אחרים. מנגד עמדו המתנגדים לחוק היובש, בעיקר האפיסקופלים, הלותרנים הגרמנים והכנסייה הקתולית שהוקיעו את הרעיון שממשלה תגדיר מוסר מהו. גם בניו יורק, שהייתה מעוזם של מתנגדי חוק היובש, פעלה תנועה פעילה למען החוק, שאותה הובילו גורמים מהכנסייה הנורווגית ומנהיגי פועלים אפרו-אמריקאים, שהאמינו שחוק היובש יטיב עם הפועלים, בעיקר האפרו-אמריקאים. סוחרי תה ויצרני מכונות סודה תמכו בדרך כלל בהנהגתו של חוק היובש, בהאמינם שאיסור על צריכת משקאות חריפים יגדיל את מכירותיהם. פעיל מרכזי במיוחד בחזית הפוליטית היה ויין ווילר (Wayne Wheeler) מהליגה נגד הבארים, שהצליח להפוך את נושא חוק היובש לסוגיה שחצתה מחנות פוליטיים ועלה בידו להביא לבחירתם של תומכים רבים של החוק לתפקידים פוליטיים. ווילר נודע בכינוי "מנהיג היבשים" (dry boss), בשל השפעתו וכוחו הפוליטי.
חוק היובש ייצג את העימות בין הערכים של האוכלוסיות העירוניות והכפריות בארצות הברית. עקב קליטתו של הזרם העיקרי של המהגרים בערים הגדולות של ארצות הברית, שייכו רבים מקרב התנועה למען חוק היובש את הפשע בפרט ואת השחיתות בערים הגדולות בכלל, לאוכלוסיית המהגרים. את הבארים בערים אלה, שעל אוכלוסיית לקוחותיהם נמנו בעיקר המהגרים, פקדו באופן קבוע פוליטיקאים שרצו "לקנות" את לבם של המהגרים ואת קולותיהם בתמורה לטובות הנאה כמו הצעות עבודה, סיוע משפטי, סיוע כלכלי וחברות באיגוד מקצועי. כך, נתפשו הבארים כקרקע פורייה לצמיחתה של שחיתות פוליטית. כתגובה חריפה למציאות החדשה של הדמוגרפיה המשתנה, אימצו רבים מתומכי חוק היובש את תורת הנייטיביזם, שבמסגרתה הם הגו את הרעיון שאמריקה השיגה את עוצמתה הודות לאבותיה המייסדים שהיו ממוצא אנגלו-סקסי. אמונה זו הייתה מוכוונת כלפי קהילות המהגרים, שהיו המתנגדים הראשיים לחוק היובש. בנוסף, רגשות נייטיביסטים היו חלק מתהליך רחב יותר של אמריקניזציה שהתרחש באותה תקופה.
עבור תומכי חוק היובש היו שני תיקונים נוספים לחוקה שהיוו ניצחון מבחינתם. אחד מהם היה התיקון ה-16 שהחליף את המס על האלכוהול שמימן את הממשלה הפדרלית במס הכנסה. התיקון הנוסף היה התיקון ה-19 שהעניק זכות בחירה לנשים. מאחר שהנשים היוו את המסה העיקרית של תומכי חוק היובש, נטו ארגוני ההתנזרות לתמוך בחקיקתו של תיקון זה.
חקיקה.
במסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1916 התעלמו שני המועמדים, הנשיא המכהן, וודרו וילסון מהמפלגה הדמוקרטית והמועמד רפובליקני, צ'ארלס אוונס יוז, מנושא חוק היובש, כמו שהתעלמו ממנו מפלגותיהם. בשתי המפלגות היו שדולות "רטובות" ו"יבשות" חזקות והבחירות היו צפויות להיות צמודות, כך שאף אחד מהמועמדים לא היה יכול להרשות לעצמו לוותר על שום בסיס מכוחו הפוליטי.
בקונגרס ה-65, שהתכנס בינואר 1917, היה ל"יבשים" במפלגה הדמוקרטית רוב של 140 נציגים על פני 64 "רטובים" ובמפלגה הרפובליקנית מנו ה"יבשים" 138 נציגים על פני 62 "רטובים". עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל אותה שנה, נדחקו לשוליים אמריקאים-גרמנים, שהיו מהמתנגדים הראשיים לחוק היובש וקול המחאה שלהם לא נשמע. בנוסף, נוצר צידוק נוסף לחוק היובש: איסור ייצורם של משקאות חריפים יאפשר את השימוש במשאבי ייצור רבים, במיוחד דגנים שנועדו לייצור אלכוהול, לטובת המאמץ המלחמתי. בעוד שהאיסור על ייצור משקאות בתקופת המלחמה גרם לניצוץ חיובי עבור התנועה למען חוק היובש, המלחמה הסתיימה לפני שחוק יובש לאומי נחקק.
הסנאט של ארצות הברית הגיש את התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית ב-18 בדצמבר 1917. ההצעה הוגשה לקונגרס ועברה את שני בתי הקונגרס בדצמבר 1917. עד ה-16 בינואר 1919 אושרר התיקון על ידי 36 מתוך 48 המדינות שהיו אז בארצות הברית ברוב שהיה דרוש כדי להפוך אותו לתקף. בסופו של דבר רק שתי מדינות, קונטיקט ורוד איילנד, לא הצליחו להשלים את תהליך האשרור. ב-28 באוקטובר 1919 חוקק הקונגרס את חוק וולסטאד שיישם את הוראת התיקון ה-18 כאשר זה ייכנס לתוקף שנה לאחר מכן, ב-17 בינואר 1920.
ב-18 בנובמבר 1918, טרם אשרורו של התיקון ה-18, חוקק הקונגרס את "חוק היובש לזמן המלחמה" (Wartime Prohibition Act), שאסר על מכירת משקאות חריפים שתכולת האלכוהול בהם עולה על 2.75%. חוק זה, שמטרתו הייתה ליצור העדפה לשימוש בדגנים לטובת המאמץ המלחמתי, נחקק לאחר ששביתת הנשק, שסיימה את מלחמת העולם הראשונה, נחתמה ב-11 בנובמבר 1918. החוק נכנס לתוקף ב-30 ביוני 1919 כשיום המחרת, 1 ביולי נודע כ-"Thirsty First" (בכפל משמעות, Thirsty – צימאון, First – האחד בחודש).
ב-28 באוקטובר 1919 חוקק הקונגרס את חוק וולסטד, השם העממי לחוק היובש הלאומי, למרות וטו שהטיל הנשיא וודרו וילסון. החוק הגדיר את המשקאות החריפים שנאסרו ואת העונשים על ייצורם. אף על פי שהחוק אסר על מכירת משקאות חריפים, לממשל הפדרלי לא היו את המשאבים הדרושים כדי לאכוף אותו. ב-1925, בעיר ניו יורק לבדה, פעלו בין 30,000 ל-100,000 מוסדות בלתי חוקיים למכירת משקאות חריפים שכונו ספיק איזי (speakeasy).
בה בשעה שהחוק היובש הצליח להפחית את כמות המשקאות החריפים שנצרכו, הוא האיץ את שגשוגם של ארגוני פשע מאורגן.
ב-22 במרץ 1933 חתם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט על חוק שאפשר לשווק ולצרוך בירה ויין עם תכולת אלכוהול של 3.2%. ב-5 בדצמבר אותה שנה, ביטל האשרור של התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית את תוקפו של התיקון ה-18. עם זאת, החוק הפדרלי של ארצות הברית עדיין אוסר על ייצור משקאות חריפים מזוקקים שלא תחת רישיון, מגבלה ההופכת את הייצור הביתי של משקאות כאלה לבלתי מעשית.
ראשיתו של חוק היובש.
חוק היובש הופעל ב-17 בינואר 1920 כאשר התיקון ה-18 נכנס לתוקף. על כוח משטרה מיוחד של 1520 סוכנים פדרליים הוטלה המשימה לאכוף את החוק.
אף על פי שחוק היובש היה שנוי מאוד במחלוקת, הוא זכה לתמיכה בקרב קבוצות שונות. הפרוגרסיביים האמינו שהחוק ישנה את החברה לטובה, כמו שהאמינו נשים, דרומיים, כפריים ואפרו-אמריקאים. עד מהרה היו תומכי החוק בטוחים בעצמם שהוא לא יבוטל. אחד מיוצריו של התיקון, סנטור מוריס שפרד התבדח על כך ש"הסיכוי לביטולו של התיקון ה-18 שקול לסיכוי שציפור קוליברי תטוס למאדים כשאנדרטת וושינגטון קשורה לזנבה".
באותה תקופה התפרסמו שירים ששמו את החוק ללעג. לאחר שובו של אדוארד, הנסיך מוויילס לבריטניה מארצות הברית בדרכו חזרה מהמסע שלו לקנדה ב-1919, הוא סיפר לאביו, ג'ורג' החמישי על פזמון ששמע בעיר השוכנת על הגבול בין שתי הארצות:
חוק היובש היה גם לנושא שנוי במחלוקת בקרב חוגי הרפואה, זאת בשל היות האלכוהול אמצעי ריפוי שניתן על ידי הרופאים לחולים שבטיפולם. ב-1921 קיים הקונגרס דיון על ערכה הרפואי של הבירה. כתוצאה מכך רופאים בכל רחבי ארצות הברית הקימו שדולה לביטול חוק היובש ככל שהדבר נגע למשקאות ששימשו כאמצעי ריפוי.
בעוד שייצור, יבוא, מכירה והובלה של משקאות חריפים היה בלתי חוקי בארצות הברית, סעיף 29 של חוק וולסטאד התיר ייצור ביתי של יין ושל סיידר העשוי פירות, אך לא של בירה. ייצור של לא יותר מ-200 גלונים של יין או של סיידר לשנה היה אפשרי. לעומת זאת, החוק לא אסר על צריכת משקאות חריפים. כתוצאה מכך, בתקופה הקצרה שבין אשרורו של החוק ועד לכניסתו לתוקף, אגרו אנשים רבים יינות ומשקאות אחרים לצריכתם האישית.
חוק היובש לא היה בתוקף בתחומי שכנותיה של ארצות הברית. מזקקות ומבשלות בקנדה, במקסיקו ובקריביים פרחו כאשר מוצריהם נרכשו על ידי תיירים אמריקאים או הוברחו באופן בלתי חוקי לתחומי ארצות הברית. נהר דטרויט, שמהווה חלק מהגבול בין ארצות הברית לקנדה, היה ידוע כנהר קשה לשליטה ודרכו הוברחו משקאות, בעיקר רום שיוצר בוינדזור. כאשר התלוננה ממשלת ארצות הברית באוזני הבריטים שקיימת חתירה תחת החוק האמריקאי בסיועם של פקידי ממשלה בנסאו, איי בהאמה, סירב משרד המושבות הבריטי להתערב. וינסטון צ'רצ'יל האמין שחוק היובש היה "עלבון לכל ההיסטוריה האנושית".
במהלך התקופה הידועה בכינוי שנות העשרים הסוערות, נעשתה שיקגו לגן עדן למפרים של חוק היובש. רבים מהגנגסטרים הידועים לשמצה של שיקגו, כולל אל קפונה ויריבו, באגס מורן, הרוויחו מיליוני דולרים ממכירת משקאות חריפים. עד לסוף העשור שלט אל קפונה על 10,000 מסבאות שנקראו ספיק איזי בשיקגו ועל עסקי האלכוהול במרחב שבין קנדה לבין פלורידה. מספר רב של סוגי פשעים, כולל גנבה ורצח, היו קשורים באופן ישיר לפעילות הפרת חוק היובש בשיקגו ובמקומות אחרים.
על שלוש סוכנויות ממשלתיות הוטלה המשימה לאכוף את חוק וולסטאד: כוחות אכיפת החוק של משמר החופים של ארצות הברית, ש-11 מאנשיה נהרגו בין השנים 1927-1925, מחלקה במשרד האוצר, ש-56 מאנשיה נהרגו בין השנים 1927-1920, ומחלקה במשרד המשפטים ש-34 מאנשיה נהרגו בין השנים 1934-1930.