הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ולפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן. הוא זכה בפרס בחירת הצופים בפסטיבל הקולנוע בביאריץ, והשחקנית אריקה ריוואס זכתה בפסטיבל זה בפרס השחקנית הטובה ביותר. הסרט זכה בפרס גויה לסרט הזר דובר ספרדית הטוב ביותר. זכה גם בפרסים בפסטיבל הקולנוע בסראייבו ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן.
פרשנות.
הקו המשותף בין הסרטונים.
הבמאי, דמיאן סיפרון, סיפר: "רציתי להפוך את כל ששת הסיפורים לחוויה אחת". מבקרי הקולנוע אכן בחנו את הקו המשותף לששת הסרטונים. אורי קליין ציין: "הסרט משתייך לסוג הסרטים שכל פרקיהם בוימו בידי אותו במאי ויש ביניהם קשר תמטי, שאותו, כמחווה לאלמודובר, אתאר כנוגע בהווייתם של גברים ונשים שלא רק נמצאים על סף התמוטטות עצבים, אלא חוצים אותו." שמוליק דובדבני ציין: "המשותף לכל הסיפורים, שנכתבו ובוימו בידי דמיאן סיפרון, הוא נקודת מוצא שגרתית שהולכת ומקבלת צביון פרוע ואלים. ... אפשר לזהות בסרטו של סיפרון אמירות הקשורות לפערי מעמדות וניצול חברתי (במיוחד בסיפור השלישי והחמישי), או היבטים סאטיריים (סיפור מספר ארבע). הוא מקצין תכונות אנושיות כנקמנות ומרירוּת עד אבסורד, ובסופם של דברים כל ששת הסיפורים מספקים מבט משעשע על טבע האדם שיוצא מכלל שליטה."
זיקה למציאות.
זמן קצר לאחר תחילת הקרנתו של הסרט בישראל אירעה תקרית ריסוקה של טיסה 9525 של ג'רמנווינגס בידי טייס המשנה שלה. אי אפשר היה שלא לשים לב לדמיון שבין אירוע טרגי זה ובין הרעיון שבבסיס הסרטון הראשון. באתר רשת קורזון, שמקרינה את הסרט, ניתנה הודעה: "אזהרה: בעקבות מקרה טיסת ג'רמנווינגס מה-24 במרס, בבקשה קחו לתשומת לבכם ש'סיפורים פרועים' מכיל קטע שחלק מהלקוחות עשויים למצוא כמטריד".
חתונה יהודית.
הסרטון השישי והאחרון, "עד שהמוות יפריד בינינו", עוסק במסיבת חתונה שהשתבשה. הצופה הישראלי לא התקשה לזהות שמדובר בחתונה יהודית - הכליזמרים מנגנים מנגינות יהודיות וישראליות, החל ב"הבה נגילה" וכלה ב"הללויה". בראיון אמר הבמאי, דמיאן סיפרון, שהוא יהודי בעצמו, ולכן יכול להתבדח על חתונה יהודית בלי להיות פוגעני. הוא הוסיף שבבואנוס איירס מקובל בקרב משפחות יהודיות, גם כאלה שאינן אמידות, להוציא הון רב על מסיבת החתונה, ולכן הריסת מסיבה כזו מוסיפה לדרמטיות של התסריט.
קישורים חיצוניים.
ביקורות
סכין קצבים
גנו לבן זנב
אנדרטאות גדס&quot;ר 134
אנדרטאות גדס"ר 134 הן שלושה אתרי הנצחה שהוקמו לזכר חללי הגדוד: אנדרטת זיכרון בפארק העוצבות שבלטרון, אנדרטת זיכרון לשלושים וחמישה נופלי הגדוד ואנדרטת זיכרון לשמונת לוחמי הגדוד שנפלו כאשר הנגמ"ש שלהם נפגע פגיעה ישירה מפגז סורי.
הגדס"ר במלחמה.
גדס"ר 134 הוקם ב-1972, והיה אחד מתוך מספר גדודי סיור שהוקמו בצה"ל בתחילת שנות ה-70. גדודי הסיור היו גדודים מעורבים של טנקים ונגמ"שים אשר היו תחת פיקודה הישיר של אוגדה. גדס"ר 134 צורף לאוגדה 36, וערך את אימון ההקמה בחורף 1972.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים היה הגדוד ללא מג"ד ורס"ן חנני תבור, הסמג"ד, נטל את הפיקוד על הגדוד. הגדוד צורף לחטיבה 179 בפיקודו של רן שריג והשתתף בקרבות הבלימה והדיפת הצבא הסורי בגזרת חושניה. הגדוד כלל שלוש פלוגות מעורבות של טנקים ונגמ"שים, ופלוגת ג'יפים. בפריצה לסוריה היה הגדוד הכוח המוביל בהבקעה לכיוון חאן ארנבה וסבל אבדות כבדות. 35 מלוחמי הגדוד נהרגו במלחמה זו. שמונה מהם נהרגו מפגיעה בנגמ"ש שלהם ערב הפריצה לסוריה. לאחר המלחמה פורק הגדוד.
האנדרטאות.
לזכר הנופלים של גדוד זה הוקמו שלושה אתרי זיכרון:
אנדרטת גדס"ר 134 בכניסה לעין זיוון.
אנדרטת גדס"ר 134 נמצאת בחניון קק"ל מול הכניסה לקיבוץ עין זיוון. במקום מונצחים 35 נופלי הגדוד במלחמה. ב-2013 הותקן במקום לוח אבן עליו רשום סיפור הגדוד במלחמה. לצד האנדרטה ישנו הפסל "אם מבכה את בנה" של הפסלת רבקה קרן שבנה אילן היה קצין שריון בגדוד ונפל בקרבות הבלימה בשמונה באוקטובר ליד ציר הנפט וצומת המפלים. במקום גם טנק שרמן ותותח 122 מ"מ סורי.
אנדרטת הנגמ"ש התאנה והארז.
ב-10 באוקטובר 1973, ערב סוכות תשל"ד התרכזו נגמ"שים של הגדס"ר כהכנה לפריצה לסוריה. הסורים איכנו את מקומם ופתחו באש. החיילים קפצו לתוך הנגמ"שים וסגרו את הדלתות אך פגז אחד חדר לתוך אחד הנגמ"שים. בהתפוצצות נהרגו שמונה לוחמים ואחד נפצע קשה. בתחתית הנגמ"ש נפער חור וזמן קצר לאחר המלחמה נשתל בו ארז שהפך עם השנים להיות עץ מרשים. העץ נשתל על ידי חבר הכנסת לשעבר משה פלד שאחד הנופלים היה גיסו. סמוך לו נמצא עץ תאנה שמפירותיו נהנו הלוחמים. המקום הפך לאתר זיכרון ובו סיפור העצים, שמות הנופלים, שלט הסבר והנגמ"ש ההרוס מתוכו בוקע הארז.
האנדרטה נמצאת כ-100 מטר מערבית לכביש 98, כק"מ צפונית לצומת אלוני הבשן.
בשנת 2019 הושחתה האנדרטה וחלקים מהנגמ"ש נגנבו.
אנדרטה בפארק העוצבות בלטרון.
האנדרטה הוקמה בפארק העוצבות באתר יד לשריון לזכר הנופלים ולכבוד הלוחמים של הגדוד במלחמת יום הכיפורים. האנדרטה הוקמה בשנת 2018. טקס הסרת הלוט מעל האנדרטה נערך ב-5 ביוני 2018.
אלה סידי
אלז'בייטה (אלה) סידי (לבית קארבש; בפולנית: Elżbieta (Ela) Sidi; נולדה ב-27 באוגוסט 1965 בלובין שבפולין) סופרת ופובליציסטית פולנייה החיה בישראל משנת 1991. כותבת ומפרסמת בפולין.
ביוגרפיה.
בוגרת הפקולטה לבלשנות פולנית באוניברסיטת גדנסק.
בשנת 1991 היגרה לישראל. עבדה בספרייה הפולנית המפורסמת של אדמונד ועדה נוישטיין בתל אביב ובעיתונים "נוביני וקורייר" ו"מעריב". היום עובדת בעיתון "הארץ" כמעצבת גרפית. כתבה שני ספרים שיצאו לאור בפולין. מתרגמת לפולנית מחזות של חנוך לוין שמוצגים על במות בפולין ומתפרסמים בספרים. משמשת גם ככתבת סוכנות הידיעות הפולנית PAP בישראל.
נשואה לאייל סידי, אם לבן ולבת.
יוסף יודוביץ'
יוסף (יוסל'ה) יודוביץ' (21 באוקטובר 1941 - 22 בספטמבר 2018) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה. פיקד על יחידה 88 - דב לבן במלחמת יום הכיפורים ועל חטיבה 8 במלחמת לבנון הראשונה. בעל עיטור המופת על פועלו במלחמת ששת הימים.
ביוגרפיה.
יוסף יודוביץ נולד וגדל בקיבוץ כפר מנחם. ב-1961 התגייס לצה"ל, שירת בחיל השריון ושימש נהג טנק בגדוד 82. ב-1962 סיים בהצטיינות קורס מפקדי טנקים ולאחר מכן קורס קצינים. באפריל 1964 השתחרר מהשירות הסדיר. בשירות המילואים שימש מפקד צוות סיור בחטיבה 14.
בקרב אום-כתף, במלחמת ששת הימים, לחם הצוות בפיקודו תחת גדוד 63 בחטיבה. במהלך הקרבות נפצע מפקד הגדוד, נתן ניר, באורח קשה ויודוביץ' היה אמון על חילוצו. הוא זכה על פועלו במלחמה בעיטור המופת. בתיאור המעשה נכתב:
ב-1971 מונה למפקד יחידה 88 - דב לבן, יחידת סיור אמפיבי המבוסס על כלי רכב וכלי רק"ם שנלקחו שלל מהצבא המצרי, ולהקימה כיחידת מילואים מובחרת. היחידה בפיקודו לחמה במלחמת יום הכיפורים בחזית המצרית. במהלך הקרבות נהרגו 18 לוחמים ונפצעו 32 אחרים מתוך 126 אנשי היחידה. חלק גדול מהנפגעים היה בקרב מתחם אורחה.
לאחר המלחמה מונה למפקד גדוד 25 בחטיבה 274, הוא חזר לשירות הקבע, מונה למפקדה הראשון של חטיבה 889 ולאחר מכן לסגן מפקד אוגדה 440. במלחמת לבנון הראשונה פיקד על חטיבה 8.
במקביל לשירותו הצבאי במילואים שימש יודוביץ' מזכיר קיבוץ ומרכז משק בקיבוצו כפר מנחם, ובמשך שנים רבות היה מנהל אגף החלב בחברת תנובה (כולל במהלך פרשת הסיליקון בחלב) ומנהל סניפים בחברת סופרגז.
נפטר ב-22 בספטמבר 2018.
יוסף יודוביץ
טרור ביולוגי
טרור ביולוגי הוא סוג של פעולת טרור הכוללת שחרור מכוון או הפצה של אורגניזמים. אורגניזמים אלה יכולים להיות חיידקים, נגיפים או רעלנים, והם יכולים להיות טבעיים או מעשה אדם. שימוש בשיטה זו בלחימה נקרא "לוחמה ביולוגית".
הגדרה.
על פי המרכז לבקרת מחלות ומניעתן בארצות הברית, התקפת טרור ביולוגי היא פעולה מכוונת של שחרור חיידקים, נגיפים, רעלנים או אורגניזמים אחרים, במטרה לגרום למחלה או מוות של בני אדם, חיות או צמחים. אורגניזמים אלה נמצאים בדרך כלל בטבע, אך ייתכן שהם שונו מתוך מטרה להגביר את יכולתם לחולל מחלה, לשפר את עמידותם כנגד טיפול רפואי או להגביר את יכולת ההפצה שלהם. הם יכולים להתפשט באמצעות המים, האוויר או מזון. טרוריסטים מנסים להשתמש באורגניזמים למטרות טרור מכיוון שקשה מאוד לגלות אותם והם אינם גורמים להופעת סימני המחלה בשעות או בימים שמיד לאחר הפצתם. חלק מהם יכולים לעבור מאדם לאדם, כמו נגיף האבעבועות השחורות, וחלק לא – כמו הגחלת.
טרור ביולוגי הוא נשק מושך מכיוון שהאורגניזם קל יחסית להשגה והוא זול, ניתן להפיץ אותו בקלות, והוא יכול לגרום לפחד וחרדה הגדולים מההשפעה בפועל של האורגניזם שהופץ. יחד עם זאת, מנהיגים צבאיים למדו שלטרור ביולוגי מספר מגבלות חשובות: קשה להשתמש בנשק ביולוגי בצורה כזאת שרק האויב ייפגע ולא כוחות ידידותיים. נשק ביולוגי שימושי לטרוריסטים בעיקר די לזרוע פחד ופאניקה ברחבי המדינה. יחד עם זאת, אנשי מדע כמו ביל ג'וי, הזהירו מפני הכוח הפוטנציאלי שיש להנדסה גנטית אם היא תיפול בידיהם של טרוריסטים.
כמו כן ישנם מחוללי מחלות אשר עלולים לפגוע קשות בכלכלה בלבד. דוגמה לכך היא מחלת הפה והטלפיים, הפוגעת בחיות בלבד וכמעט שאינה משפיעה על בני האדם.
היסטוריה.
המאה ה-20.