מאפיין הנוף העיקרי בבארי של ימי הביניים היה האי בתעלת בריסטול שהופרד על ידי הגאות והשפל של שפך הנהר. אי זה מתואר בספרו של ג'רלד מוויילס, "מסע בוויילס" (Itinerarium Cambriae) מ-1191. ג'רלד מציין ששם הכפר בארי לקוח משמו של הקדוש ששרידיו טמונים בקפלה שבאי. האי היה בבעלות משפחת האצולה המקומית והאחוזות המקומיות לקחו את שמן משמה של משפחת דה בארי שמוצאה מהאי.
בעקבות הכיבוש הנורמני של אנגליה, חולק האזור למנורים ואזור בארי פוצל לשתי נחלות, פנמרק ודינאס פוויס. פנמרק פוצלה לנחלות של פנמרק המערבית ושל בארי. דינאס פוויס פוצלה לקדוקסטון ואיכלולאי. הנחלה של בארי הוענקה על ידי משפחת אומפרוויל למשפחת בארי שישבה במצודת בארי, הניצבת במקום גבוה המשקיף על תעלת בריסטול, אתר שהיה מיושב בתקופה הרומית. המצודה הייתה בית אחוזה מבוצר קטן, שנבנה במקום סוללות עפר קדומות. בסוף המאה ה-13 היו במצודה שני מבני אבן באגפים המזרחיים והמערביים של החצר שלה. בראשית המאה ה-14 חוזקה המצודה על ידי תוספת של אולם גדול ושל בית שער בצדה הדרומי של חצר המצודה. כל המרכיבים הללו שרדו עד ימינו. בתקופה זו התפתחה בארי להיות כפר עם נמל ועם כנסייה וטחנת מים משלה, אך במהלך המאה ה-14 נכחד חלק ניכר מאוכלוסייתה עקב המוות השחור עקב תוצאות המרד של אווין גלינדור (Owain Glyndŵr). כ-300 שנה חלפו עד שגודל אוכלוסיית היישוב חזרה לקדמותה וכדי שהוא יוגדר שוב ככפר, שבמהותו היה אזור מיושב בדלילות ובו כמה חוות פזורות ורוב אדמתו היה אדמת ביצה שדרכה זרם נהר קטן. ב-1622 המבנה הכללי של חלקות האדמה המגודרות סביב לבארי היה כפי שנותר עד להתפתחותה של העיר המודרנית. על פי רשימות מס הרכוש מ-1637 היו בכפר 13 בתים.
העידן התעשייתי.
ב-1871 היו בבארי 21 בתים ואוכלוסייתה מנתה 100 תושבים. משפחת רומילי בעלת האחוזות הייתה מעורבת בבניית הכפר אך היישוב נותר עדיין קהילה חקלאית ברובה. גידולו המשמעותי של היישוב החל כאשר הוא התפתח לנמל פחם בשנות השמונים של המאה ה-19. הסחר בפחם התפתח בקצב מהיר והמתקנים בקארדיף לא היו כבר מתאימים להיקף הפעילות. קבוצה של בעלי מכרות פחם הקימה את חברת הרכבת של בארי והחליטה לבנות רציפים במקום. העבודות החלו ב-1884 והרציף הראשון נפתח ב-1889, כשאחריו נפתחו עוד שני רציפים ונבנו מתקני נמל רחבים. מסילת הרכבת הובילה פחם מהעמקים שבדרום וייס אל הרציפים שהיקף תנועת הפחם בהם עלתה ממיליון טונות פחם בשנה הראשונה לפעילותם למעל תשעה מיליון טונות ב-1903. תנועת האניות בנמל הייתה עמוסה הוקמו בו מספנה, מחסני קירור, טחנות קמח ובית חרושת לקרח. ב-1913 היה נמל בארי נמל ייצוא הפחם הגדול בעולם.
מעבר לרציפים השתרעו בתי בארי, אשר יחד עם קדוקסטון, יצרו עיר נרחבת. מסילת הברזל שהייתה בעלת חשיבות בהתפתחותם של הרציפים תרמה גם להתפתחותו של האי בארי כאתר נופש פופולרי. ב-1932 נחנך אולם הזיכרון של בארי להנצחת המקומיים שנפלו במלחמת העולם הראשונה.
בעקבות המעבר לשימוש בדיזל ובהנעה חשמלית ברשת הרכבות של בריטניה, הפכו הרציפים של בארי לשטח אחסון לקטרי קיטור שממתינים לגריטה. דאי וודהאם, בעלי משטחי הגרוטאות הללו אפשר לארגוני שימור רכבות לקנות בחזרה 200 מתוך 300 הקטרים לצורך שימור לדורות באים, למרות שבמהלך שנות האחסון של הקטרים במקום הם ניזוקו עקב מקרים של ונדליזם או של ציידי מזכרות. במהלך תור הזהב התעשייתי שלה טבעו מספר רב של ספינות מול חופי בארי.
כיום.
כיום מונה אוכלוסיית בארי כ-50,000 תושבים. היא המרכז המנהלי של עמק גלמורגן והיא ביתה של קבוצת הכדורגל בארי טאון. למרות שהנמל בארי עדיין פעיל, העיר משמשת יותר כמרכז תעשייתי וכמרכז שירותים לעמק שמסביבה. שטחי הרציפים ואזורי תעשייה סמוכים יוצרים את מרכז התעסוקה הגדול בעיר. הרציפים, שהגישה אליהם שופרה עם פתיחת הכביש המקשר אליהם ב-1981, מקושרים כעת ישירות לכביש M4. ברציפים יכולים לעגון ספינות בהדחק של עד 23,000 טונות. באמצעות שטחי האחסון הפתוחים והמחסנים שבהם, ובאמצעות המנופים הגדולים, הרציפים מסוגלים לטפל במטענים בתפזורת. שתי נקודות עגינה משמשות את קווי הספנות לאירלנד ולמערב אפריקה. מתקני נמל אלה ומתקנים נוספים הרחיבו את מגוון פעילויות הספנות במקום בשנים האחרונות. העיר בארי ידועה בשורשי מעמד העובדים שבה ומועצת העיר שבה נשלטת על ידי מפלגת הלייבור.
רוב החברות התעשייתיות שפועלות בבארי מרוכזות באזור הרציפים. הגדולים שבהם הם תשלובות הכימיקלים כמו קאבוט ודאו קורנינג שהשלימו לאחרונה את פיתוח הקמתו של המפעל הגדול באירופה לייצור סיליקון. מעסיקים גדולים נוספים בבארי הם חברת הבנייה ג'וסון, חברת הקמח והלחם הוביס והחברה Associated British Ports שמאז 1982 מנהלת את הרציפים.
מרים ש&quot;ך
מרים ש"ך (נולדה בשם קלייר-מריאן ש"ך; 13 ביוני 1867 בווייקשנה (Viekšniai) שבצפון ליטא - 14 בדצמבר 1956 בחיפה) הייתה פעילה ציונית מצרפת, עוזרת מדינית לבנימין זאב הרצל ולדוד וולפסון, ונמנתה עם הנשים היהודיות הפמיניסטיות בתקופתה. ש"ך השתתפה בעשרת הקונגרסים הציוניים הראשונים, נמנתה עם אוהדיו הנלהבים של הרצל, ואף שסברה שתוכנית אוגנדה היא בגדר טעות, היא הצביעה בעדה כדי להדגיש את תמיכתה במנהיגותו ללא סייג.
תולדות חייה.
מרים ש"ך הייתה בת הזקונים של הרב אריה לייבלה "אייזנקופ", מצאצאי הגאון שבתי כהן אשר חיבר את הספר "שפתי כהן" (פירוש לשולחן ערוך). היא התייתמה מאביה בהיותה בת ארבע בלבד, אולם טרם מותו הקנה לה האב ידע באותיות האלפבית העברי. לאחר מות אביה למדה בכוחות עצמה לקרוא ולכתוב עברית ויידיש, בנוסף לידיעתה את השפה הרוסית. בעקבות נישואי אמה בשנית, עזבה מרים את הבית בגיל שתים עשרה ונדדה כשלוש שנים בין קרובי משפחתה בקובנה, ביאליסטוק, ורשה ווילנה. במקומות אלה התוודעה לאורחות חיים שלא הכירה, וליהודים שנישבו ברוח ההשכלה והאמנות. מפני שהימים היו מתוחים והתרחשו מקרי התנכלות של חיילי הצאר ליהודים, שלחה אותה אמה של מרים אל מחוץ לגבולות האימפריה הרוסית, וכך הגיעה לברלין. בברלין הצטרפה לתלמידיו של הפילוסוף והפסיכולוג היהודי-גרמני מוריץ לצרוס. מברלין עקרה לפריז ושם השלימה את לימודי הבגרות שלה בהיותה בת 17 בלבד. מאחר שבגיל זה טרם יכלה להירשם ללימודים אקדמאים, היא יצאה לאנגליה ושם התפרנסה כמורה לצרפתית ולגרמנית, ובמקביל למדה את השפה האנגלית. כך חסכה סכום כסף שאיפשר לה לחזור לימים לפריז ולהרשם ללימודים גבוהים בתחום הספרות, הפילוסופיה והחינוך. היא סיימה את בית הספר הגבוה לחינוך והייתה אחת משתי נשים היחידות שסיימו לימודים אלה בהצלחה. לאחר מכן עסקה בהוראה בבתי ספר בריימס ובפריז ובסביבתה עד צאתה לגמלאות.
ש"ך לא נישאה. בכתבים המתעדים את תולדות הציונות שמה מופיע בדרך כלל בצמוד לשמו של אחיה פאביוס ש"ך שהיה פעיל ציוני ופובליציסט שפעל בגרמניה.
בישראל היו למרים ש״ך קרובי משפחה רחוקים ממשפחת לויטה שבמושבה בת שלמה.
פעילותה הציונית.
כבר בתקופת שהותה באנגליה החלה ש"ך משתתפת במפגשים של חובבי ציון, והמשיכה במגעיה עם פעילים ציוניים גם לאחר שובה לצרפת. באותה עת החליפה את שמה המקורי קלייר-מריאן למרים-מארי, ובכך בקשה לבטא את הזדהותה עם מרים הנביאה שהנהיגה את בנות ישראל לצדם של אהרן ומשה, וכן את רצונה להשתחרר מהזהות הגלותית ולאמץ זהות חדשה המדגישה את תפקידה הפעיל של האשה בתנועה הציונית.
בעקבות רעיונות שהעלתה בקונגרס הציוני העולמי השני בבזל ב-1889, יזמה ש״ך את הקמתו של ארגון ציוני אליו הוזמנו נשים, וכן בנות ובנים צעירים של פעילים ציוניים מפריז. במסגרת הארגון נערכו חגיגות לילדים במועדי חגי ישראל, ובהן למדו הילדים בעברית על המשמעות הלאומית של היהדות.
בנאומה בפני משתתפי הקונגרס הציוני העולמי העשירי, אשר התקיים בבזל ב-1911, היא הציגה את אמהות האומה המתוארות בכתבי הקודש כמודל לאישה היהודיה החדשה. היא קראה לנשים הציוניות ״לצאת מהמטבח״ כדי לאפשר להן להתחיל בפעילות תרבותית של ממש. על אף היותה פמיניסטית, היא לא עודדה נשים לוותר על המקום שהן ממלאות באופן מסורתי, שכן סברה שעיסוקן זה חשוב ומשרת את מטרות התנועה הלאומית. כאשת חינוך הבינה את חשיבות ההתמסרות להוראה וקבעה שהעיסוק בעבודה החינוכית אינו מהפכני במהותו, אולם מכבד את העוסקים בו.
מרים ש״ך תרמה את חלקה גם בתחום העיתונות. היא הצטרפה למערכת השבועון די וועלט מיסודו של הרצל, שהחל להופיע בימי הקונגרס הציוני הראשון והפך מאוחר יותר לביטאונה של ההסתדרות הציונית העולמית. עוד הייתה פעילה בהוצאתו לאור של ביטאון ציוני בפריז בשם ״ההד הציוני״ (L'echo Sionist). הייתה זו יוזמה של ששה ציונים פעילים שהגשימו באמצעים דלים את חלומם לייסד כלי ביטוי להסברה ולהכוונת דעת קהל לתנועה הציונית. הביטאון קיבל את ברכתו של מכס נורדאו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נסעה ש"ך לפולין, וביוזמתה הובאו לפריז מספר עשרות יתומים יהודים שהוחזקו וחונכו בידי ציונים צרפתיים. יחסה המיוחד לחבריה הציוניים התבטא, בין היתר, ביזמה להקמת שכונת עובדים על שם אלכסנדר מרמורק ליד רחובות, להבאת אפרו של מכס נורדאו לקבורה בתל אביב, ובמסירתו של הארכיון המדעי רב הערך של ידידה הבקטריולוג מרדכי זאב חבקין, לארכיון הציוני המרכזי.