ב-23 בפברואר 2013 מת בכלא ערפאת ג'רדאת, פלסטיני בן 30 שנעצר בידי השב"כ 5 ימים קודם לכן. סיבת המוות שנויה במחלוקת, לטענת הפלסטינים הוא מת כתוצאה מעינויים, ואילו ישראל אומרת שמת כתוצאה מהפרעה בתפקוד הלב.
בשנת 2019 נערך בכלא תרגיל רחב היקף לתרגול מצב קיצוני בניהול מוני ביטן.
מרוקאית יהודית
ערבית-מרוקאית יהודית או מוגרבית היא שפה יהודית המדוברת בפי יהודי מרוקו ויוצאיה זה דורות רבים.
לשון זו שונה מהערבית המרוקאית בהיותה כתובה באותיות עבריות, בתחביר וכן באוצר המילים שלה, המאופיין בשאילה מעברית, צרפתית, ספרדית, ערבית מדוברת ותמזיגית. בערבית-מרוקאית היהודית משולבים ביטויים ומונחים רבים בשפה העברית, ולעיתים שימש שילוב זה כמעין לשון סתרים של הסוחרים היהודיים בקרב קהילות היהודים בצפון אפריקה.
היסטוריה של השפה.
קשה לקבוע מתי החלה הלשון היהודית להתפתח במרוקו. לשון זו מכונה במרוקו "אְל-יְ'הוּדִייָ'א" או "לְ-עָארְבִּייָ'א דְל-לִ-יהוּד".
לאחר הגירתם של רוב יהודי מרוקו לישראל ולצרפת התמעט השימוש בשפה ודובריה החלו לדבר בעברית וצרפתית (בהתאמה).
לאחרונה החלו בישראל הדורות הצעירים של העדה המרוקאית ללמוד את השפה, להחיות אותה ולהפיץ אותה ברבים על מנת לשמור על התרבות המרוקאית. במסגרת זו החלו לכתוב ספרים בעברית בהם משולבים מילים בערבית מרוקאית כמו אצל המשורר ארז ביטון בספרו "מנחה מרוקאית", ואצל הרצל כהן בספרו "אבני שיש טהור". בשפה זו עוסקים כמה אתרי אינטרנט (ובהם "קוסקוס") וכן הוקם תיאטרון מרוקאי ראשון בישראל. בשנים האחרונות נשמעים קולות של חוקרים הטוענים שמדובר בשפה עתיקה שבדומה ליידיש וללאדינו יש מקום להעניק לה מעמד של שפה לשימור. בקול ישראל היה מקריין רפאל בן שמחון בשפה המוגרבית.
בשנת 2009 יצא לראשונה לאור מילון מרוקאית יהודית-עברית בעריכת מרכוס חנונה.
פומפאו פאברה
עכבישי משפך אוסטרליים
עכבישי משפך אוסטרליים (שם מדעי: "Atracidae") היא משפחה של עכבישים בעלי ארס קטלני לבני אדם. עיקר תפוצתה של המשפחה היא במזרח אוסטרליה.
במשפחה זו 3 סוגים:
עכבישי המשפך דומים לטרנטולות וקרובים אליהם. אורך מיני המשפחה בין 1-5 ס"מ, צבעם שחור או חום ובמרכז גופם מעטה דמוי-שריון שחור עם מעט שערות עליו. ניבי שיניהם יכולות לחדור דרך נעליים רכות וכפפות עבות.
הזכר נחשב לתוקפן יותר מהנקבה ויותר בא במגע עם האדם מהסיבה שבימי הקיץ הוא יוצא ממחילתו ונודד בחיפושו אחר נקבה איתה יזדווג. העובדה שהוא נודד באזורים מיושבים גורמת למפגשים רבים עם בני אדם. הוא נמשך למים ומסוגל לשהות בתוך המים עד 4 שעות. אנשים נכנסים לבריכות ולא שמים לב לעכביש הקטן ויכולים לדרוך עליו או לעמוד לידו מה שיפחיד אותו ויגרום לו לנשוך.
המסוכן ביותר בין עכבישי המשפך הוא עכביש המשפך של סידני, אשר תפוצתו באזור סידני והוא אחראי למותם של 13 בני אדם (מתוכם 7 ילדים). בכל המקרים היה הנושך עכביש זכר הגדול מהנקבה, דבר נדיר אצל עכבישים. פעילות מוגברת של העכבישים הורגשה בעקבות גל השריפות של 2020.
ארס.
הארס מכיל כמות גדולה של רעלנים כמו רובוסטוקסין, שהוא פוליפפטיד קטלני בעל רעילות עצבית. השפעתו של רעלן זה גורמת לפתיחת תעלת יונים בתאי עצבים. רעלן נוסף הנמצא בארס הוא אטרקוטוקסין.
שני הרעלנים האלה קטלנים לבני אדם ולקופים אך לשאר החיות הסכנה יותר קטנה ועל חלק מהחיות כמו כלבים, חתולים, סוסים, פרות ועוד כמעט ואין השפעה.
בנוסף הארס מכיל רעל עצבים כמו נוירוטוקסין אשר גורם לדחף עצבי בתאים ומערכת העצבים. כתוצאה מכך נחסם שחרור האצטילכולין בסינפסות של עצבים ושרירים, מה שגורם לשיתוק ומוות.
בשנת 1981 נמצא נוגדן לארס המשפכן האוסטרלי, הפועל מהר וביעילות. מאז אותה שנה לא נרשמו יותר מקרי מוות של אנשים שננשכו על ידי עכביש זה.
שלחן ערוך הרב
גרי אקרמן
רוברט ווקסלר
אילן שחורי
אילן שחורי (נולד ב-12 בינואר 1954) הוא עיתונאי, איש תיירות וחוקר תולדות ארץ ישראל, המתמחה בהיסטוריה של העיר תל אביב.
ביוגרפיה.
שחורי נולד בתל אביב ב-12 בינואר 1954. את דרכו העיתונאית החל ככתב בשבועון "מעריב לנוער", ובהמשך ככתב ספורט של "מעריב". בשנת 1977 הצטרף למערכת עיתון "הארץ" ושימש במשך כחמש שנים ככתב בנושאי משטרה ובתי-משפט, צבא וביטחון. לאחר מכן עבר לשמש ככתב הפוליטי של "הארץ" במשך 12 שנים.
בשנת 1994 פרש שחורי מ"הארץ" והקים את חברת "תוריסט גייד" שהוציאה לאור את השבועון "תוריסט גייד" לענייני תיירות, נסיעות ורכב.
במסגרת תפקידו ב"הארץ" הירבה שחורי לסקר את העיר תל אביב, לעקוב אחר התכנון והבניה בה ולהשתתף במאבקים ציבורים למען שיפור ושימור פניה של העיר. הוא כתב סדרה ארוכה על ההיסטוריה של העיר וכך הפך לחוקר תולדות העיר תל אביב, במקביל ללימודיו האקדמיים בתחומי תולדות ארץ ישראל.
בשנות ה-2000, שחורי עורך ומפעיל אתר לחובבי תל אביב ועברה, בשם "תל אביב שלי". במקביל, הוא עורך סיורים בעיר וחבר בוועדת השמות לרחובות בעיריית תל אביב. נוסף על כל, פרסם מאמרים בנושא תל אביב בכתבי עת רבים ומשמש מרצה במספר מכללות ומרכזי חינוך.
על ספרו "חלום שהפך לכרך", זכה בפרס נפתלי מטעם מועצת עיריית תל אביב ובפרס מטעם משרד הפנים.
שחורי בעל תואר ראשון ושני מאוניברסיטת תל אביב, בוגר לימודי מוזאולוגיה ואוצרות באוניברסיטת תל אביב וכן בוגר קורס "מורי דרך מוסמכים" מטעם משרד התיירות. הוא משלים דוקטורט בחוג לתולדות ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה. באוגוסט 2016 נבחר לכהונת סגן יו"ר אגודת מורי הדרך בישראל.
בראשית 2022, יזם לאחר שנתיים של הכנות, לשכה חדשה של ארגון "בני ברית" בשם "אבנך ונבנית", המתמקדת בתולדות תל אביב ונבחר כנשיאה הראשון.
שיגור לחלל
שיגור לחלל הוא תהליך שבו גוף, בדרך כלל חללית או לוויין, משוגר מפני כדור הארץ אל החלל החיצון, ושוהה שם זמן רב (ולעיתים אף אינו חוזר לעולם לכדור הארץ).
מהירות המילוט מכדור הארץ.
לפני הפיזיקה הניוטונית, נדמה היה כי כל עצם שייזרק מהאדמה כלפי מעלה ימצא את דרכו חזרה מטה, אל "מקומו הטבעי". לאחר גילוי חוקי המכניקה על ידי אייזק ניוטון נתברר כי ניתן לשגר גוף מפני כדור הארץ לחלל כך שהגוף לא יחזור לעולם, באחד משני אופנים (אם כי עברו עוד מאות שנים עד שהטכנולוגיה המאפשרת זאת פותחה במאה ה-20):
אמצעי שיגור.
אמצעי השיגור הנפוץ ביותר לשיגור לחלל הוא משגר לוויינים וחלליות, שהוא עצם בעל מנוע רקטי אחד או יותר. השיגור עצמו מתבצע מנמל חלל. בדרך כלל, המשגר מורכב ממספר שלבים על מנת להשאיר את היחס בין הדלק למסה במהלך השיגור, ולאפשר האצת הטיל למהירות הנדרשת. כאשר הדלק אוזל בשלב שפועל באותו הרגע, השלב ניתק מגוף המשגר ונופלים לכדור הארץ. בחלק מן המקרים השלב נאסף בחזרה על מנת לעשות בו שימוש חוזר כמו ה־SRB (המאיצים של מעבורות החלל). כאשר מדובר בגוף שבא להקיף את כל הארץ (כמו לוויין, למשל) ולא להישאר בתת מסלול אז השלב האחרון של המשגר נועד להעניק לגוף מהירות גבוהה בכיוון ניצב לפני כדור הארץ כך שהגוף ייכנס למסלול שתוכנן עבורו.
מעבורת חלל היא כלי טיס רב פעמי המסוגל להמריא מכדור הארץ לחלל, לשהות בחלל ולנחות חזרה בכדור הארץ לשם הכנתו לשימוש חוזר. מעבורת החלל האמריקאית, הנדונה בערך זה, הייתה כלי הטיס הראשון בעל יכולת זו. מעבורת החלל הראשונה, הקולומביה, שוגרה לראשונה ב-12 באפריל 1981. נאס"א בנתה 5 מעבורות חלל, שביצעו ביחד מעל 100 טיסות. צוות המעבורת לא עלה בדרך כלל על שבעה אסטרונאוטים, אבל הייתה לפחות משימה אחת בעלת צוות של שמונה.
היסטוריה.
רעיונות מוקדמים.
הראשון בעת החדשה שהעלה את הרעיון של שיגור לחלל היה ז'ול ורן בספרו הבדיוני מהארץ לירח שיצא לאור בשנת 1865. בספר תיאר שלושה אנשים הנורים לעבר הירח בתוך קליע ענק. ורן ביצע חישובים כלליים בנוגע לירייה. חישובים אלו היו מדויקים מבחינה בליסטית אך התעלמו מהעובדה שאף אדם לא יוכל לעמוד בתאוצה כה גדולה.
הראשון שהעלה את הרעיון של שימוש במנוע רקטי וכך המהירות תגדל בהדרגה ולא בבת אחת היה הסופר הצרפתי אשיל ארו בספרו "מסע לנוגה".
הסופר האנגלי הרברט ג'ורג' ולס הציע בספרו "האנשים הראשונים על הירח" שימוש בחומר המסוגל לבטל את כוח הכבידה סביבו על מנת לטוס לחלל.
עם כל זאת, הניתוח המדעי־טכנולוגי בוצע לראשונה על ידי המדען הרוסי קונסטנטין ציולקובסקי בשנת 1903. את הניתוח פרסם במאמרו "חקר החלל החיצון באמצעות התקני תגובה" בו פרסם גם את נוסחת ציאולקובסקי.
רובר אנו־פלטרי הציע בשנת 1920 להשתמש באנרגיה גרעינית לשם שיגור לחלל.
ניסיונות ראשוניים.
רוברט גודרד פרסם בשנת 1919 מאמר בשם "שיטת הגעה לגבהים קיצוניים" בו מסביר כי פיתח שיטה לשימוש בזרימת דה־לאוואל ברקטות המונעות בדלק נוזלי ושיפר אותה עד־כדי־כך שניתן להשתמש בה לשיגור לחלל ולמסע בין־כוכבי. הוא אף הוכיח במעבדה שרקטות יפעלו בריק החלל, בניגוד לדעתם של מדענים אחרים בני תקופתו. למאמר זה הייתה השפעה מרובה על ורנר פון בראון והרמן אוברט שהיו דמויות מפתח בפיתוח השיגור והטיסה לחלל.
הטיל הראשון שהגיע לחלל היה טיל ה־V-2 הגרמני שהגיע לגובה של 189 ק"מ במהלך שיגור ניסוי ביוני 1944.
המרוץ לחלל.
ספוטניק 1 (ברוסית: 1 Спутник, בתרגום לעברית: לוויין 1) היה הלוויין הראשון בחלל. הוא שוגר במסגרת תוכנית ספוטניק על ידי ברית המועצות, באמצעות משגר מדגם R-7. ספוטניק שוגר ב-4 באוקטובר 1957, והיווה אבן פינה להאצת המירוץ לחלל בין ארצות הברית וברית המועצות. הלוויין פעל כשלושה שבועות, עד שהסוללות שהיו בתוכו דעכו. בשלב זה ספוטניק החל לאבד גובה, עד שבסופו של דבר הוא נכנס לאטמוספירה ונשרף ב-3 בינואר 1958.