ג'ואן טרונטו - חוקרת בעבודתה את ההצטלבויות בין אתיקה של דאגה, תאוריה פמיניסטית ומדעי המדינה. טרונטו מציעה חזון של חברה טובה הבונה על רעיונות פמיניסטיים ומוסריות נשית (מבלי ליפול למלכודות האסטרטגיות שעד כה חיסלו גישה זו). לפי טרונטו יש להפסיק לדבר על "מוסר נשי" ולהתחיל לדבר על אתיקה של דאגה הכוללת ערכים שבאופן מסורתי נקשרים לנשים. לטענתה יש לראות באתיקה של דאגה תאוריה חדשה שהמציבה במרכזה היבטים של חיים אנושיים. לטענתה, הדיון על אתיקה של דאגה אינו יכול להתרכז במגדר אלא דווקא בהתאמה המוסרית של אתיקה שכזו. רק כאשר דאגה תיאמד בחשיבותה היחסית למול ערכים אחרים, תוכל לשמש כנקודת מבט ביקורתית שבאמצעותה ניתן להעריך חיים ציבורים. לדידה יש להבין תאוריה של מוסר בהקשר הפוליטי, ולכן מציעה שבבואנו לחשוב על מוסריות עלינו להסתכל על ההצטלבות בין מוסריות ופוליטיקה כנקודת מוצא. כמו כן, לדעתה על מנת שאתיקה של דאגה תתפתח, על הפרטים לחוות בעצמם דאגה לאחרים וכי דאגה תופנה כלפיהם.
בין ההוגות הנוספות שעוסקות באתיקה של דאגה ניתן למצוא את הפילוסופית הפמיניסטית אווה פדר קיטאי (Eva Feder Kittay), העוסקת באתיקה ותאוריות חברתיות ופוליטיות וכן הפילוסופית פיונה רובינסון (Fiona Robinson) העוסקת באתיקה של דאגה בהקשר של פוליטיקה גלובלית ויחסים בינלאומיים.
התייחסות לתאוריות אחרות.
קיימות מספר נקודות דמיון בין הקונפוציאניזם ואתיקת הדאגה, בראשם השוואה בין המידה הקונפוציאנית של רן, המייחדת את אנושיותו של אדם ו'דאגה' כאידיאלים מוסריים מהמעלה הראשונה. שתי התפישות שמות דגש על מערכות יחסים ורואות בהן כחיוניות לקיום אנושי, הן מתייחסות לחברות "לא-חוזיות" ואינן רואות בזכויות אישיות בסיס למוסר. בנוסף הן אתיקה של דאגה והן הקונפוציאניזם הן אתיקות ללא עקרונות כלליים. מחקרה של אן פאנג-וייט (Pang-White, 2001) דן בעליית המחקר ההשוואתי וההתאמה (או חוסר ההתאמה) בין מידת הרן הקונפוציאנית למידת הדאגה הפמיניסטית כשהוא מבקש לחזק את כוחו הטרנספורמטיבי של רן והפוטנציאל הפמיניסטי הטמון בו ואילו ליזה רוזנלי (Lisa Rosenlee) בספרה Confucianism and Women: A Philosophical Interpretation עשתה צעד ראשון בניסיון לדמיין אפשרות של פמיניזם קונפוציאני.
ביקורת.
קיימות מספר ביקורות בנוגע לאתיקה של דאגה כולל טענה שמדובר במוסריות של עבדות, כתאוריה עם פגם אמפירי, כבלתי מובחנת תאורטית, כתאוריה מוגבלת, כתאוריה מהותנית וכתאוריה עמומה.
הלד למשל רואה באתיקה של דאגה מוסריות כוללת שבתוכה צריכים להתפתח מוסדות חוקתיים ופוליטיים. עם זאת היא טוענת שבעוד שאתיקה של דאגה יכולה לספק קווים מנחים למערכות יחסים דואגות, הקל ביותר ומעשי ליישם אותה בהקשר של משפחה וחברות, וזאת משום שבאופן כללי, מדובר באתיקה שספקנית בנוגע להפשטה והסתמכות על כלליים אוניברסליים. לפיכך, היא טוענת קיים קונפליקט פוטנציאלי בין דאגה וצדק, חברות והעדר משוא פנים, נאמנות ואוניברסליות.
הכבישים המהירים של רוסיה
כביש מוסקבה-סנקט פטרבורג
הכביש ממוסקבה לסנקט פטרבורג, או הכביש הפדרלי M11 (הידוע גם בשם "נייבה") הוא כביש מהיר ברוסיה המחבר בין שתי הערים הגדולות במדינה, מוסקבה וסנקט פטרבורג והוא נסלל במקביל לכביש הפדרלי M10.
הכביש מנוהל על ידי חברת "כביש ערי הבירה" (Магистраль Двух Столиц, mos-spb.com), שהוקמה בשנת 2013 כדי לסלול ולתפעל כביש זה.
זהו כביש פדרלי המהווה כביש אגרה אשר נבנה במקביל לכביש הפדרלי М10 הקיים וכביש E105, כאשר כביש М10 טעון שיפוץ במקטעים שלמים שלו שהושלמו ב־26 בינואר 2021. אורכו הכולל של הכביש הוא 684 ק"מ והוא אחד מהכבישים הגדולים הראשונים ברוסיה שהיה לכביש אגרה. נקודת המוצא של הכביש מגבולות העיר מוסקבה, דרך כביש חדש הנמצא בסלילה במחוז מוסקבה, מחוז טבר, מחוז נובגורוד ומחוז לנינגרד עד לגבולות העיר סנקט פטרבורג.
הכביש כולל משני נתיבים ועד חמישה נתיבים והמהירות מוגבלת ל-150 קמ"ש. חלקים רבים של הכביש מחוברים בגשרים. על פי תוכנית הסלילה הראשונית של סוכנות הכבישים הפדרלית, סלילת הכביש אמורה הייתה להסתיים עד שנת 2018. 217 הקילומטרים הראשונים של הכביש נסללו בשנת 2014 עם חניכת המקטע הראשון. עם השלמת הבנייה, סנקט פטרבורג הייתה לעיר השנייה ברוסיה (אחרי אופה) שמחוברת בכביש פדרלי אחיד בעל שני נתיבים עד למוסקבה.
עלות הבנייה מוערכת ב־152.8 מיליארד רובלים. שני מקטעים באורך 606 ק"מ מהכביש הפכו לכבישי אגרה. עד נובמבר 2019 הושלמו מקטעים בין מוסקבה לעיירה יאמוגה ומהעיירה יאמוגה לעיר טבר, צפונית לקלין בין הקילומטר ה-97 לקילומטר ה-149. המקטע בין הכפר מיאסני בורה לעיר סנקט פטרבורג מהקילומטר ה-543 עד לקילומטר ה-684 הושלמו בנובמבר 2019.
מאפיינים.
תנאי אקלים: תוואי הכביש המתוכנן עובר בארבעה מחוזות ברוסיה, שבהם האקלים משתנה בין יבשתי ממוזג (מוסקבה, טבר) ועד לכדי מעבר יבשתי ימי (בנובגורוד ובלנינגרד), מה שמשפיע על דרישות עיצוב הכביש.
ב.מ.וו 1800
בה-אם-וה 1800 (גרמנית: BMW 1800) היא מכונית סלון, תוצרת יצרנית הרכב הגרמנית BMW אשר יוצרה בין השנים 1964–1971.
יוצרו 134,814 יחידות, מהדגם הבסיסי, 21,116 יחידות מדגם BMW 1800 Ti ו-200 יחידות מדגם BMW 1800 TI/SA
היסטורית פיתוח בה-אם-וה 1800.
בשנת 1960 הראלד קוונדט צבר שליטה בחברת בה-אם-וה. פרויקט "Neue Klasse" ("סדרה חדשה") יצא לדרך. Fritz Fiedler מונה למהנדס הראשי, Eberhard Wolff היה אחראי על עיצוב הרכב, Hofmeister Wilhelm היה אחראי על הנדסת הגוף, ו- Alex von Falkenhausen על בניית ועיצוב המנוע.
הצוות היה אמור לייצר מכונית עם מנוע חדש, מה שחברת בה-אם-וה לא עשתה מאז שנת 1933 כשפיתחה את בה-אם-וה 303. הרכב המשפחתי היחיד שיוצר היה בה-אם-וה 700 ובשוק הורגש ביקוש לדגם גדול ומהודר יותר. התשובה הייתה "בה-אם-וה 1500". בדצמבר 1964 נפסק ייצור דגם ה- בה-אם-וה 1500 והמחליפה הייתה "בה-אם-וה 1600", שיוצרה עד שנת 1971. בסוף 1963 הוצג דגם ה- "בה-אם-וה 1800".
בשנת 1971 הושק דגם ה- "בה-אם-וה 1802" (BMW 1800 Touring) בגרסת 2 דלתות. מחירה בהשקה היה 10,434 מארק גרמני. יוצרו 88,351 יחידות, עד שנת 1976.
ARIA (צופן)
בקריפטוגרפיה, ARIA הוא צופן בלוקים סימטרי שפותח ב-2004 על ידי קבוצת חוקרים ב-NSRI עבור המשרד לתקנים וטכנולוגיה של דרום קוריאה (KATS), החבר בגופי התקינה הבינלאומיים ISO ו-IEC.
האלגוריתם בנוי מרשת החלפה-תמורה אינוולוציונית ולמעשה המפרט והממשק שלו דומים במידה רבה ל-AES. הוא מקבל בלוק טקסט קריא באורך 128 סיביות ומפתח הצפנה בשלושה אורכים אפשריים: 128, 192 או 256 סיביות ומפיק מהטקסט הקריא בלוק מוצפן באורך 128 סיביות. הוא עושה שימוש בתיבות החלפה (Sbox) בגודל formula_1 סיביות המבוססות על תיבות ההחלפה של ריינדל והוא פועל ב-12, 14, או 16 סבבים בהתאם לאורך המפתח. תהליך הכנת מפתח ההצפנה מרחיב את המפתח המסופק על ידי המשתמש באמצעות רשת פייסטל משולשת בתוספת קבועים שהם הייצוג הבינארי של formula_2 (זאת במטרה להוכיח שאינו מכיל דלתות סתר).
האלגוריתם הפך לתקן רשמי של KATS וכן IETF, הוצע בטיוטה וכן הוצע כתוסף לפרוטוקול SSL/TLS בטיוטה . ביטחונו נחקר היטב על ידי מומחי הצפנה, ביניהם ניתן למנות כמה מחקרים שמראים שהצופן בטוח לשימוש בגרסה העדכנית שלו ולא נמצאו בו פגמים רציניים.
גרסאות והיבטי יישום.
ARIA 0.8 הוצע לראשונה ב-2003 בוועידה השנתית לאבטחת מידע של דרום קוריאה. בתחילה הצופן הכיל רק 10, 12, או 14 סבבים בהתאם לאורך המפתח 128/192/256 והכיל רק שתי תיבות החלפה בהן נעשה שימוש לסירוגין. בגרסה 0.9 שהוצעה ב-ICIS 2003 נוספו שתי תיבות החלפה. גרסה 1.0 הנוכחית הוכרזה והופצה על ידי NSRI ב-2004. מספר הסבבים עלה ל-12/14/16 בהתאמה וכן בוצעו שינויים בתהליך הרחבת המפתח. בדצמבר 2004 הכניס מכון התקנים של דרום קוריאה את הצופן לתקן KS X 1213.
ARIA מתאים ליישום בחומרת 8 ביט וכן ב-32 ביט הן בתוכנה והן בחומרה. רוב הפעולות בצופן הן פעולות החלפה פשוטות אותן אפשר לבצע ביעילות עם טבלאות חיפוש (lookup table). אם הזיכרון זמין ניתן להמיר את שכבת הפיזור להכפלה בארבע מטריצות וכן אפשר לשלב את שכבת ההחלפה יחד עם שכבת הפיזור באופן יעיל ולהשיג בכך שיפור משמעותי בתפוקת הצופן. באופן כללי תפוקת ARIA דומה לזו של AES וטובה מקמליה.
תיאור כללי.
הצופן בנוי מרשת החלפה תמורה המבצעת סדרה של פעולות הפיכות על בלוק קלט באורך 128 סיביות הנקרא "מצב" (state) באופן אחיד. הפעולות הן ברמה של בתים והמצב הפנימי מיוצג כמערך המכיל 16 בתים. הצופן מבצע את פעולות המצב באופן חוזר ונשנה 12, 14 או 16 פעמים בהתאם לאורך המפתח. עבור מפתח 128 סיביות מבוצעים בסך הכול 12 סבבים, עבור מפתח באורך 192 סיביות מבוצעים בסך הכול 14 סבבים ואילו עבור מפתח באורך 256 סיביות מבוצעים 16 סבבים. המצב הפנימי מאותחל בתחילה עם סיביות הקלט, בכל סבב הצופן מעדכן את המצב והפלט הסופי הוא המצב האחרון לאחר כל הסבבים. פעולות הצופן מחולקות לשלושה מרכיבים:
כמו כן פעולת הרחבת המפתח מקבלת את המפתח הסודי המסופק על ידי המשתמש ומרחיבה אותו בסך הכול ל-13, 15 או 17 מקטעים באורך 16 בתים כל אחד, בהתאם לאורך המפתח. כלומר 13 מקטעים עבור מפתח באורך 128 סיביות, 15 מקטעים עבור מפתח באורך 192 סיביות ו-17 מקטעים עבור מפתח באורך 256. הסיבה היא משום שבסבב האחרון במקום שכבת הפיזור מבוצעת שכבת הוספת המפתח פעם נוספת, ראו תרשים.
פירוט פעולות הצופן.
הפעולות הבאות מבוצעות על כל בתי המצב באופן אחיד.
שכבת החלפה.