השפה משמשת גם כשפת תכנות עבור תוספת למשחק קאונטר סטרייק וכן לתוספת עבור משחקי סורס.
תוכנית שלום עולם.
הקוד המשתמש להדפיס "Hello World" בשפת הPAWN ובשפת C דומה מאוד:
#include &lt;a_samp&gt;
main()
print("Hello World");
חטיפת מטוס אל על לאלג'יריה
חטיפת מטוס אל על לאלג'יריה אירעה בלילה שבין 22–23 ביולי 1968. מטוס נוסעים של חברת אל על בטיסה 426 מרומא לנמל התעופה לוד, נחטף על ידי מחבלים מהחזית העממית לשחרור פלסטין כשעל סיפונו 38 נוסעים ועשרה אנשי צוות והונחת באלג'יריה. חטופי המטוס שוחררו לאחר משא ומתן בין ממשלות ישראל ואלג'יריה ולאחר שישראל שחררה 24 מחבלים "ללא דם על הידיים". זה היה מקרה החטיפה הראשון של מטוס על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני והיחיד שבו הושגו מטרות החוטפים.
רקע.
ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין נוסד על ידי ד"ר ג'ורג' חבש וד"ר ודיע חדאד ב-11 בדצמבר 1967. מטרתו המוצהרת של הארגון הייתה "שחרור פלסטין כולה במאבק מזוין והקמת מדינה פלסטינית דמוקרטית וסוציאליסטית". לשם כך אימן הארגון מספר אלפי לוחמים במימון סוריה וברית המועצות וגורמים אנטי ישראליים אחרים.
בשנת 1968, החליטו חבש וחדאד יושבי ראש הארגון, להעצים את פעילותו באמצעות פעולת טרור ראוותנית - "לדחוף את הבעיה הפלסטינית לגרונו של העולם" על פי הגדרתם.
חטיפת המטוס.
מטוס אל על מדגם בואינג 707 שהגיע מנמל התעופה הית'רו בלונדון נחת בנמל התעופה לאונרדו דה וינצי-פיומיצ'ינו הסמוך לרומא והמריא לאחר מכן בשעה 23:07, כמתוכנן, אל נמל התעופה לוד.
כעשרים דקות לאחר ההמראה, כשהמטוס הגיע לגובה 33,000 רגל, פרץ לתא הטייס אחד משלושת המחבלים. הטייסים, שחשבו שמדובר בנוסע שיכור, ביקשו מהדיילת להוציאו מהתא. בעת הניסיון להוציאו התנגד המחבל ושלף אקדח. הקצין הראשון, מעוז פורז, שישב בצד החבוי של תא הטייס הכה על ידו של המחבל במטרה להפיל את האקדח. בתגובה הכה המחבל את פורז בראשו בקת האקדח ופצע אותו. ולאחר מכן ירה לכיוון ראשו אך החטיא ופגע במנורה שבתא הטייס. המחבל ניסה לירות בפורז בשנית אך נתקל במעצור באקדח. בשלב זה ניסה המחבל לשלוף את הנצרה מרימון יד שהחזיק בידו השנייה. קברניט המטוס, עודד אברבנאל, ביקש להרגיע את המחבל ואמר לו שינחית את המטוס בכל מקום שיתבקש.
בתוך כך פנה הקצין הראשון למהנדס הטיסה וביקש ממנו שיעלה את המטוס לגובה רב עד שהכרת הנוסעים תתערפל מחוסר בחמצן ואילו הטייסים ישתמשו במסיכות החמצן כך שיוכלו להשתלט על האירוע. המחבל מנע זאת ואיים על פורז כשהוא מצמיד את קנה האקדח לעורפו של הקצין הראשון. מאוחר יותר נכנס מחבל אחר לתא הטייס והודיע במכשיר הקשר לבקר טיסה: .
המטוס נחת באלג'יריה בשעה 00:35. לאחר הנחיתה שוחררו כל הנוסעים שאינם ישראלים. לאחר ארבעה ימים שוחררו עשר הנשים והילדים הישראלים שהיו על המטוס והוטסו במטוס של חברת סוויסאייר לישראל. לאחר שחרורם של הזרים, הנשים והילדים, הוחזקו שבעה מאנשי צוות המטוס וחמישה נוסעים במעצר בבסיס של משטרת הביטחון האלג'ירית, סמוך לשדה התעופה.
דרישות המחבלים.
במסיבת עיתונאים שקיימו החוטפים, בשיתוף פעולה עם השלטונות האלג'ירים, הם דרשו שישראל תשחרר אסירים פלסטינים שהיו כלואים בישראל. תחילה סירבה ישראל להיענות לדרישות החוטפים ודרשה מאלג'יריה לשחרר ללא דיחוי את המטוס ואת החטופים, אולם בהמשך נאלצה לנהל משא ומתן עם החוטפים ועם שלטונות אלג'יריה, בתיווכה של ממשלת איטליה. מדינות העולם הפעילו לחץ לשחרור החטופים וב-13 באוגוסט 1968, הטיל איגוד הטייסים הבינלאומי חרם של שלושה ימים על הטיסות לאלג'יריה, בשל סיועה לחוטפים.
במהלך המשא ומתן תרגל צה"ל מבצע מוסק לשחרור החטופים, אך משה דיין לא אישר את הוצאתו לפועל. לבסוף הודיעה אלג'יריה שתסכים לשחרר את המטוס ואת החטופים, אם ישראל תשחרר מחבלים שמרצים כעת עונש מאסר. ישראל נענתה לדרישה ושחררה, באמצעות הצלב האדום, 24 מחבלים "שידיהם אינן מגואלות בדם", כפי שהוגדר אז בממשלה. החטופים שוחררו ונחתו בישראל 39 ימים לאחר החטיפה. המטוס שוחרר מאוחר יותר באותו יום והוטס על ידי צוות צרפתי לרומא ומשם על ידי צוות ישראלי לשדה התעופה לוד.
אחרית דבר.
מטרות החטיפה של המחבלים הושגו במלואן: מטוס ישראלי נחטף למדינת ערב ללא מחבלים נפגעים, החטיפה נסקרה באינטנסיביות באמצעי התקשורת בעולם וכך גם הבעיה הפלסטינית וישראל ניהלה משא ומתן עם ארגון טרור ושחררה מחבלים בתוך תקופת ריצוי עונשם. לאחר שהצליחו לחטוף מטוס ולהשיג על ידי כך את דרישותיהם, יזמו ארגוני הטרור פעולות טרור נוספות, חלקן הגדול כנגד התעבורה האווירית לישראל וממנה.
פעולות אלה הביאו את ממשלת ישראל להגיב באמצעים שונים כמו מבצע תשורה - פיצוץ מטוסי נוסעים בשדה התעופה של ביירות, זאת משום שהמחבלים שחטפו את המטוס יצאו מלבנון ובידיעת ממשלתה.
בנוסף, החטיפה וסדרת אירועי טרור כנגד מטוסי אל על שלאחריה, הביאו את ישראל לבצע בידוק ביטחוני ואמצעי ביטחון נוספים, מהקפדניים בעולם, לטיסות מסחריות. כמו כן, הוקמה "יחידת האבטחה של התעופה האזרחית", שהופעלה על ידי שרות הביטחון הכללי והחלו להתגבש כללים לניהול משא ומתן עם מחבלים והערכות למתארי חילוץ והשתלטות על אירועי טרור על ידי יחידות מיוחדות.
משוואה מודולרית
ים קארה
ים קארה (ברוסית Ка́рское мо́ре) הוא ים שולי של אוקיינוס הקרח הצפוני מצפון לסיביר. הוא מופרד מים ברנץ במערב על ידי מצר קארה ונוביה זמליה, ומים לפטב במזרח על ידי הארכיפלג סברניה זמליה. הגבול הצפוני של ים קארה מוגדר גאוגרפית על ידי קו הנפרס מקייפ קוהלסאט שבגרהם בל, ארץ פרנץ יוזף לקייפ מולוטוב, הנקודה הצפונית ביותר בקומסומולטס, סברניה זמליה.
ים קארה קפוא במשך למעלה מתשעה חודשים בשנה, והנהרות הגדולים הנשפכים אליו הם האוב, היניסיי וטימיר. מרבצי נפט וגז טבעי התגלו בים קארה, אך עוד לא נעשו בו קידוחים נרחבים.
ים קרה
אניבל קבאקו סילבה
אניבל אנטוניו קבאקו סילבה (בפורטוגזית: Aníbal António Cavaco Silva; נולד ב-15 ביולי 1939) הוא פוליטיקאי פורטוגלי. כיהן כנשיא פורטוגל בשנים 2006 עד 2016 וכראש ממשלת פורטוגל בשנים 1985–1995.
ביוגרפיה.
קבאקו סילבה נולד בכפר באלגארבה שבדרום פורטוגל. ב-1964 סיים לימודי כלכלה באוניברסיטה הטכנית של ליסבון, וב-1973 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת יורק.
אחרי מהפכת הצפורנים ב-1974 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית (שלמרות שמה היא מפלגת המרכז-ימין העיקרית בפורטוגל). ב-1980 מונה לשר האוצר בממשלתו של פרנסישקו סה קרניירו.
הוא התנגד להשתתפות מפלגתו בממשלת האחדות עם המפלגה הסוציאליסטית שכיהנה בשנים 1983–1985, והיבחרו לראשות המפלגה ביוני 1985 סימנה את סוף הקואליציה.
קבאקו סילבה הוביל את מפלגתו לניצחון בבחירות שנערכו ב-6 באוקטובר, אולם התוצאות הספיקו רק לממשלת מיעוט שהוקמה ב-6 בנובמבר. הממשלה נפלה בהצבעת אי אמון ב-1987. בבחירות שהתקיימו בעקבות כך הוביל קבאקו סילבה את מפלגתו לניצחון סוחף עם רוב מוחלט של קולות המצביעים ורוב מוחלט בפרלמנט. בבחירות הבאות ב-1991 רוב זה אף גדל. אולם משבר כלכלי שפגע במדינה ב-1993 הוביל לדעיכה בפופולריות שלו והוא החליט שלא לרוץ בבחירות של 1995, שבהן הפסידה מפלגתו את השלטון.
בשנת 1996 התמודד בבחירות לנשיאות פורטוגל, אך הפסיד לז'ורז'ה סמפאיו. בשנת 2006 התמודד שוב על הנשיאות, הביס את מתחריו מנואל אלגרה ומריו סוארש ונבחר לנשיא פורטוגל. ב-2011 נבחר לכהונה שנייה וכיהן בתפקיד עד מרץ 2016.
חסנאל בלקיה
גלפקוס קלרידיס
גלפקוס יואנו קלרידיס (ביוונית: Γλαύκος Ιωάννου Κληρίδης; 1919 - 15 בנובמבר 2013) היה נשיאה השישי של קפריסין בין השנים 1993–2003.
ביוגרפיה.
קלרידיס נולד בניקוסיה ב-1919. הוא היה בנו הבכור של עורך הדין יאניס קלרידיס, שהיה מועמד המפלגה הפרוגרסיבית של העם העובד לנשיאות קפריסין. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בחיל האוויר המלכותי הבריטי. בשנת 1942 הופל מטוסו בגרמניה, והוא נפל בשבי. קלרידיס נותר כלוא בגרמניה עד תום המלחמה. עם תום המלחמה למד משפטים בקינגס קולג' לונדון וסיים את התואר הראשון ב-1948.
בין השנים 1951–1960 עבד כעורך דין בקפריסין. במהלך השנים 1955 – 1959 נמנה עם חברי מחתרת אאוקה בקפריסין, שלחמו למען שחרור קפריסין מהשלטון הבריטי. תחת שמו המחתרתי "Hypereides" הגן על לוחמי מחתרת רבים שנתפסו על ידי הבריטים ופעל רבות לחשיפה ותיעוד מקרים של הפרת זכויות אדם על ידי הבריטים.
קלרידיס לקח חלק בוועידת לונדון בשנת 1959, בה הוחלט על עצמאותה של קפריסין. הוא כיהן בתפקיד שר המשפטים בתקופת המעבר בין השלטון הקולוניאלי לבין קבלת העצמאות (1959–1960), ובמקביל עמד באותה תקופה בראש המשלחת היוונית-קפריסאית לוועדה המשותפת לניסוח החוקה. כשקיבלה קפריסין עצמאות ביולי 1960, נבחר כחבר ולאחר מכן ליו"ר הראשון של בית הנבחרים של הרפובליקה, תפקיד אותו מילא עד יולי 1976.
קלרידיס החל לצבור כוח במסגרת המפלגה הדמוקרטית המאוחדת. ב-23 ביולי 1974, בעקבות הפלישה הטורקית לאי ובהתאם להוראות החוקה, נאלץ להחליף את נשיא הרפובליקה הקפריסאית, הארכיבישוף מקריוס, שעזב את האי. עם שובו של הנשיא מקריוס לקפריסין ב-7 בדצמבר זכה קלרידיס להכרת תודה מבית הנבחרים ומהנשיא, על התפקיד החשוב שנטל בתקופת המשבר.
בין השנים 1961 ל-1963 שימש כנשיא הצלב האדום בקפריסין. מתוך הכרה בשירות יוצא מהכלל הוענקה לו הצטיינות וחברות כבוד לכל החיים.