בסתיו 1956, לאחר שהואשם ב"פעילות אנטי-סובייטית" והוכרז כאישיות בלתי רצויה בברית המועצות, נאלץ לשוב לישראל יחד עם עוד שני אנשי שגרירות (משה סלע ומשה קהת). הוא המשיך את פעילותו מישראל, שכללה את הקמת יחידת ההסברה "בר" במסגרת ארגון נתיב. "בר" שלחה שליחים לנציגויות הדיפלומטיות של ישראל בלונדון, פריז וניו יורק ואלה ארגנו פעילויות במערב להגברת המודעות שם למצבם של יהודי ברית המועצות. פעילויות נוספות שיזם לבנון היו ניצול ביקורם של מנהיגי ברית המועצות בבריטניה להעלאת שאלות בנושא היהודים בידי המארחים וכן הוצאת משלחת של רבנים אורתודוקסים מארצות הברית לברית המועצות, שסיפקה מידע אמין על מצבם האמיתי של אלה שם.
עד שנת 1959 שימש במקביל כמזכיר כפר בלום. בשנת 1960 ארגנה מחלקת "בר" בפריז ועידה בינלאומית שבה דנו אינטלקטואלים במצבם של יהודי ברית המועצות.
בין השנים 1962–1964 שימש שוב כמזכיר כפר בלום.
ב-1965 התמנה לציר יועץ בשגרירות ישראל בארצות הברית, בתפקיד זה היה גם שליח "נתיב". הוא פעל להעלאת המודעות הציבורית בארצות הברית למצבם של יהודי ברית המועצות וניסה להשפיע על פוליטיקאים אמריקאים שילחצו על המשטר הסובייטי לשפר את יחסו ליהודים ולאפשר לאלה הרוצים בכך לעלות ארצה. הוא שימש בתפקיד זה עד סוף שנת 1969.
בינואר 1970 התמנה לעמוד בראש ארגון "נתיב", במקום שאול אביגור. בתקופתו גברה הפעילות הציונית ברחבי ברית המועצות, מאסרם של פעילים יהודיים עורר הד בארץ ובעולם. בתקופה זו פעל הארגון גם למניעת נשירת יהודים מווינה לארצות אחרות.
לבנון עמד בראש הארגון במשך 12 שנים. בתקופתו התחולל המהפך הפוליטי ב-1977 ולמרות היותו מינוי של ממשלת המערך, כמו כל המינויים הקודמים לו בראשות הארגון, החליט מנחם בגין להשאירו בתפקיד, כדי להוכיח כי עובדי מדינה אינם מתחלפים אם הם טובים.
לאחר יציאתו לגמלאות ב-1982 שב לקיבוץ כפר בלום, ונטל חלק בפעילויות המקומיות בכל תפקיד שהוטל עליו. בתקופה זו כתב שני ספרים האחד עוסק בקורות חייו והקמת קיבוץ כפר בלום והאחר עוסק בארגון "נתיב" עד לפרישתו ממנו.
לבנון נפטר ב-2 בספטמבר 2003 בקיבוץ כפר בלום ונטמן בבית העלמין המקומי. היו לו אישה, ביילה (לבית לוין), וארבעה ילדים.
ויילה
הרכבת התחתית של סאו-פאולו
זאב דומניץ
זאב דוֹמנִיץ (27 בדצמבר 1902 – 27 ביוני 1976) היה מחנך, סופר ומשורר לילדים ישראלי.
ביוגרפיה.
זאב דומניץ נולד בחנוכה תרס"ב בעיירה סטארובין שברוסיה הלבנה, רוסיה, למשפחה יהודית מסורתית. למד ב"חדר מתוקן", והשלים לימודיו בישיבת סלבודקה, שברחה לדרום רוסיה בעת מלחמת העולם הראשונה. כשהיה בן 15 פרצה המהפכה ברוסיה ובעקבותיה התלקחה מלחמת אזרחים. הוא נקלע לאזורי הקרבות שבהם השתוללו כנופיות אנטישמיות והתחוללו פרעות ביהודים. לאחר ניסיונות קשים הצליח להימלט לווילנה שם המשיך את לימודיו בסמינר למורים של "תרבות", וסיים אותו כמורה מוסמך.
בשנת 1926 עלה לארץ ישראל והשתקע בירושלים, שם המשיך בלימודיו בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטה העברית שבהר הצופים. עם סיום לימודיו נשלח לבולגריה, לעמוד בראש מערכות החינוך והתרבות של תנועות הנוער הציוניות. הוא גם לימד שם בבתי הספר העבריים.
בשנת 1934 שב דומניץ לארץ ישראל, השתקע בתל אביב ושב להוראה. הוא לימד בבתי הספר ברמת גן, בבן שמן ושימש שנים רבות כמורה בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון בתל אביב. מראשית עלייתו ארצה פרסם סיפורים מחורזים, שירים לילדים, משלים מעובדים ואגדות, שאותם כינס לימים בספריו. הוא היה פסל חובב ועסק בפיסול עד שנותיו האחרונות. נפטר ב-1976, בגיל 74. הותיר את אשתו רחל.
ספריו.
מחזה על פי יצירתו גד וענת נסעו לאילת, הומחז על ידי משה ברקאי, עיבוד ובימוי - יוסף אוקסנברג, תל אביב 1960.
ירידה מארץ ישראל
ירידה מארץ ישראל, היא הגירתם של יהודים מארץ ישראל אל הגולה. מאז הקמתה של מדינת ישראל בשנת 1948 משמש המונח "ירידה" לציון הגירתם של ישראלים, ובפרט יהודים, למדינות אחרות. הפעולה המנוגדת, הגירה של יהודים לישראל, נקראת עלייה. לפחות חצי מיליון ישראלים ובני משפחותיהם מתגוררים מחוץ לישראל. התפוצה הגדולה ביותר היא בארצות הברית. קהילות יורדים גדולות יש גם בקנדה, בריטניה, גרמניה, אוסטרליה, צרפת, הולנד ורוסיה.
אטימולוגיה.
מהגרים מרצון מישראל מכונים "יורדים", כמשקל נגד לכינוי "עולים". השימוש בשם העצם "יורד" הוא תחדיש של העת החדשה. עם זאת, השימוש במושג ״יורדים״ נושא נימת ביקורת, ואילו המונח "מהגרים" נחשב לנייטרלי. התנועה הציונית, ובהמשך גם מדינת ישראל, אימצו את הטרמינולוגיה הזו וראו ביהודי המהגר לישראל "עולה" המקיים מטרה נעלה, ואילו העוזב אותה הוא "יורד" הנוטש את החלום הציוני.
בהלכה.
כבר בגמרא, במסכת בבא בתרא מובאים דבריו של רב כי אפילו אדם צדיק בעל זכויות גדולות כמו אלימלך בנו של נחשון, אין זכותו עומדת לו אם יורד מארץ ישראל, וסופו שמתו הוא ושני בניו בגולה.
ההלכה קובעת סייגים על ירידה מארץ ישראל. על פי הרמב"ם מותר לצאת להשתקע בחוץ לארץ רק במקרים של רָעָב כבד. המהרי"ט מרחיב גם לצורכי חתונה, למידת תורה, פרנסה ורפואה. בכל מקרה הירידה מן הארץ ואפילו היציאה ממנה אינה נחשבת ביהדות לראויה לאיש המעלה.הרמב"ם מתיר ירידה ארעית מארץ ישראל רק עבור למידת תורה, או נישואין, להינצל מיד הגויים, או למסחר. אך ירידה קבועה, רק אם הרעב כבד. הרמב"ם מחשיב מגורים בארץ נוכריה כמו עבודה זרה, ואומר שעדיף לגור בעיר שרובה נוכרית בארץ ישראל, מאשר בעיר שרובה יהודית בגולה.
בתורה נכתב על ירידת שלושת האבות: ירידת אברהם למצרים, ירידת אברהם לגרר, ירידת יצחק לגרר וירידת יעקב למצרים.
היקף הירידה לפי תקופות.
לפני הציונות.
בסוף ימי ממלכת ישראל וממלכת יהודה, מסופר על גירוש יהודים מארץ ישראל, אך לא על ירידה מרצון - לאחר חורבן בית המקדש הראשון גורשו היהודים לבבל. לעומת זאת, לאחר חורבן בית המקדש השני יהודים נטשו את ארץ ישראל מרצון בשל קשיי המחיה בישראל והירידה הייתה בהיקף הרבה יותר גדול מהעלייה.
במקום ללכת אל נינוה לקרא עליה, יונה הנביא ()
עד להקמת מדינת ישראל.
קשה לאמוד את מספר היורדים מארץ ישראל מראשית התנועה הציונית ועד הקמת מדינת ישראל, או את משקלם ביחס לכמות העולים לארץ ישראל. ההערכות הנוגעות לממדי הירידה בתקופת העלייה הראשונה והעלייה השנייה נעות בין כ-40% (הערכתו של יהושע קניאל) מכלל העולים ועד כ-80% - 90%. בחצי השני של ימי העלייה הרביעית, בשנים 1926–1928, הייתה ירידה גדולה מן הארץ ועזבו כ-14,000 עולים לעומת 19,000 עולים בשנים אלו. אולם יחסית לכלל העולים בעלייה הרביעית, כ-67,000 נפש, הירידה לא הייתה חריגה בהיקפה. מאיר מרגלית פרסם ב-2004 דוקטורט באוניברסיטת חיפה על "הירידה מהארץ בתקופת המנדט הבריטי", ומצא שהמספר הכולל של היורדים באותה תקופה נע בין 60 אלף ל-80 אלף, בהתאם לשיטת החישוב.
מאז קום מדינת ישראל.
המהגרים מישראל בעשורים הראשונים שלאחר הקמת המדינה היו ברובם עולים חדשים שהתקשו להתאקלם. עם השנים שיעור ילידי הארץ בקרב המהגרים מישראל הפך למשמעותי יותר. היקף ההגירה היה בין 4,000 ל-20,000 מהגרים בשנה בין השנים 1948 ל-1980. לפי משה סיקרון בין 1948 ל-1951 ירדו מישראל כ-60,000 נפש, רובם עולים חדשים. גלי ההגירה הגדולים מישראל התרחשו בשנים שלאחר מלחמת יום כיפור ומלחמת לבנון הראשונה. ב-1974 מספר היורדים מהארץ היה כמעט שווה למספר העולים.
בין השנים 1990–2017 היגרו מישראל כ-575 אלף ישראלים. 215 אלף מתוכם (כ-37%) היו עולים ממדינות חבר העמים. 55 אלף מתוכם חזרו לארץ בשנים שלאחר מכן וכ-160 אלף (28%) נשארו מחוץ לישראל.
נתונים רשמיים.
מדינת ישראל היא מדינה קולטת עלייה, ומספר המהגרים אליה רב במידה ניכרת ממספר המהגרים ממנה. ישנם אומדנים שונים בנוגע למספר הישראלים שעזבו את ישראל ומתגוררים מחוץ לישראל בשנים האחרונות. משרד הקליטה משקיע משאבים במטרה לעודד חזרת יורדים לישראל.
חלק מהחוקרים מחשיבים כמהגרים ישראלים רק את ילידי ישראל שהיגרו. הגדרות רחבות יותר כוללות גם את הנכדים של הישראלים שהיגרו, וכן אזרחים יהודים שניצלו את חוק השבות, אף על פי שאף פעם לא גרו בה באופן קבוע. הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מגדירה כמהגר אזרח שחי בישראל לפחות מספר חודשים, ואז עזב למשך יותר משנה. הגדרה זו מתבססת על הגדרות האו"ם.
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה שפורסמו ב-2012 מאזן ההגירה מישראל אל מחוצה לה הולך ומשתפר מאז 2001 ושיעור הירידה הוא הנמוך ביותר מזה 40 שנה. מספר היורדים נטו, בניכוי חוזרים, היה כ-5,400 איש ב-2010 לעומת כ-8,500 ב-2008. מספר היורדים הכולל מאז קום המדינה נאמד אז ב-684 אלף איש, שמהם נפטרו כ-120 אלף. ב-2019 פרסמה הלשכה כי שיעור היורדים ממשיך לרדת. כ-72% מהיורדים יהודים, 23% נוצרים וחסרי סיווג דת ו-5% מוסלמים. 53% מהיורדים לא נולדו בישראל, בעיקר יוצאי ברית המועצות לשעבר.
על פי מאזני ההגירה המצטברים והגדרות הלמ"ס, מאז קום המדינה ועד סוף שנת 2017 כ-732 אלף ישראלים יצאו ולא חזרו לאחר שהייה ממושכת מחוץ לישראל. עם זאת, אומדן זה כולל גם את אלו שנפטרו מחוץ לישראל. על פי שיעורי התמותה של הלמ"ס, מוערך מספר הישראלים שנפטרו מחוץ לישראל בין 133 ל-171 אלף, כך שאומדן מספר הישראלים השוהים מחוץ לישראל בסוף 2017 נע בין 561 ל-599 אלף תושבים. אומדן זה אינו כולל ילדים שנולדו מחוץ לישראל לישראלים.