פרדריק לו אולמסטד (אנגלית: Frederick Law Olmsted; 26 באפריל 1822 - 28 באוגוסט 1903), היה עיתונאי ואבי אדריכלות הנוף האמריקאית. הוא תכנן את הסנטרל פארק ופארק פרוספקט בניו יורק. את שדרות הגנים של באפלו, ניו יורק, של מילווקי, של בוסטון, של לואיוויל, קנטקי ושל ערים נוספות. את שמורת הטבע במפלי ניאגרה, את שרשרת הפארקים העירוניים בדרום-מזרח שיקגו, את גני הקפיטול בוושינגטון הבירה, את קמפוסי אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת שיקגו ורבות אחרות. ב-1893 היה אדריכל הנוף של התערוכה העולמית של שיקגו (1893).
משפחה ושנים ראשונות.
אולמסטד נולד בקונטיקט וחי באזור כפרי וטבעי. אמו נפטרה בהיותו בן ארבע. אולמסטד עבד כימאי, סוחר ועיתונאי ובשנת 1848 התיישב בחווה לחופי סטטן איילנד, שהיה אז שטח כפרי. ב-1857 נפטר אחיו ג'ון הול. ב-1859 נשא אולמסטד את אלמנת אחיו ואימץ את שלושת ילדיהם.
כעיתונאי.
בשנת 1850 היה אולמסטד כתב העיתון "New York Daily Times" (לימים הניו יורק טיימס). הוא נסע לאנגליה והתרשם שם מאוד מהגנים האנגליים ובפרט מפארק בירקנהד. עם שובו לארצות הברית איגד את רשימותיו בספר "Walks and Talks of an American Farmer in England" (הליכות ודיבורים של איכר אמריקאי באנגליה), שראה אר ב-1852.
בין 1852 ו-1857 נשלח על ידי עיתונו למספר מסעות ארוכים בדרום ארצות הברית וטקסס, לשם תיעוד חיי החברה והכלכלה של הדרום. הכלכלה המבוססת על עבודת עבדים נראתה לאולמסטד מושחתת, בלתי מוסרית ואף בלתי-יעילה מבחינה כלכלית. רשימותיו אוגדו בספרים "A Journey Through Texas" (מסע בטקסס; 1857) ו-"Journeys and Explorations in the Cotton Kingdom" (מסעות וחקירות בממלכת הכותנה) שיצא לאחר פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית והן מהוות תיעוד חי של החברה הדרומית ערב המלחמה. רשימותיו תיארו בפני אזרחי האיחוד את חיי אויביהם ומנהגיהם.
במהלך המלחמה שירת אולמסטד כאח.
בשנת 1865 היה בין מייסדי השבועון The Nation.
קריירת אדריכלות הנוף.
עם פרסום התוכנית לתכנון גן גדול במרכז מנהטן, בדוגמת הייד פארק, ניגש אולמסטד יחד עם אדריכל הנוף הבריטי קלברט ווקס (Calvert Vaux) לתחרות תכנון הסנטרל פארק בניו יורק. הפארק תוכנן כבעל צביון טבעי (שכולו מלאכותי, כולל הגבעות והעמקים שהוקמו על גבי אדמה מישורית). ב-1858, עם חזרתו מהדרום נודע לו על דבר הזכייה. הוא המשיך לשתף פעולה עם ווקס בתכנון פארק פרוספקט בברוקלין.
ב-1863 נסע לסיירה נבדה וקידם את שימור עמק יוסמיטי והגדרתו כפארק לאומי.
בהמשך תכנן עם ווקס, שותפו, את השדרות בבאפלו ובמילווקי ואת השמורה במפלי ניאגרה.
ב-1890 התמנה על ידי אנשי העסקים של שיקגו לתכנן את התערוכה העולמית של 1893, הוא בחר את השטח בדרום-מזרח העיר לחופי ימת מישיגן, תכנן את גופי המים המלאכותיים שאפיינו את שטח התערוכה ואת פארק השעשועים במידויי פלזנס. יחד עם האדריכל דניאל ברנהם, היה אולמסטד לאחראי על עיצוב התערוכה.
אחד מעיצוביו האחרונים היה המבנה המרהיב של אחוזת בילטמור, אותה הזמין המיליונר ג'ורג' ו. ואנדרבילט השני.
ב-1895 אובחן אולמסד כלוקה בשיטיון (דמנציה, סניליות) ופרש. את שנותיו האחרונות בילה בבית חולים גריאטרי בבלמונט, מסצ'וסטס, שאת שטחי הגנים שלו תכנן בשעתו. בניו (בנו הקרוי בשמו ובנו המאומץ ג'ון צ'ארלס) הקימו את חברת Olmsted Brothers שפעלה עד 1980.
דניאל ברנהם הספיד אותו במילים: "אמן. צייר עם אגמים ומורדות מיוערים, עם מדשאות וגדות-נהר וגבעות מיוערות, עם הרים וחופי אוקיינוסים".
התערוכה העולמית של שיקגו (1893)
התערוכה העולמית של שיקגו, או התערוכה הקולומביאנית, הייתה התערוכה העולמית הגדולה ביותר במאה ה-19 והוקדשה לציון 400 שנה לגילוי "העולם החדש" על ידי כריסטופר קולומבוס התערוכה התקיימה בשיקגו בין 1 במאי ל-31 באוקטובר 1893. ביתני התצוגה השתרעו על פני שטח של 2.4 קמ"ר, שבמרכזו נבנתה "העיר הלבנה", מכלול של 200 מבנים סביב לגונה מלאכותית (כיום אזור פארק ג'קסון ומוזיאון המדע והתעשייה בשכונת הייד פארק). מספר המבקרים בתערוכה עלה על 27.5 מיליון איש (מעט פחות ממחצית מכלל אוכלוסיית ארצות הברית באותה עת).
בתערוכה הוצגו חידושים רבים, בהם גלויות מצולמות, מדיח כלים, הגלגל הענק הראשון בעולם ותאורת ניאון. כמו כן, הודגמו לראשונה לציבור הרחב המצאות "ותיקות" יחסית, כמו טלפון, תאורת חשמל, מנוע חשמלי ועוד. התערוכה חגגה את ניצחון הקפיטליזם בהעלותה על נס מוצרים איכותיים של הטכנולוגיה המודרנית, שנוצרו על ידי יוזמה והשקעה פרטית ועצמאית. התערוכה, שהניבה רווח כספי למשקיעים למרות המיתון בו הייתה שקועה כלכלת ארצות הברית, השיגה את מטרותיה, בהן מיצוב האומה האמריקאית כאומה גדולה, מאוחדת ומובילה, ביסוס האמונה והביטחון בקדמה, במדע ובטכנולוגיה, ומעל הכול באמריקניזם כשיטה וכדרך להנהגת העולם בעידן המודרני. במקביל לתערוכה, ששאפה לתדמית רצינית מכובדת וחינוכית, בה הוצגו הישגי האומות המשתתפות, פעל פארק שעשועים ("מידוויי", על שם הרחוב בו שכן הפארק), שבו הוצגו מופעים שחלק מבני התקופה ראו כהמוניים ואת חלקם כסטריאוטיפיים ומבזים. בעיקר מבזים את האוכלוסייה האפרו-אמריקנית.
על התערוכה העיב רצח ראש העיר הנבחר של שיקגו, קרטר הריסון, שלושה ימים בלבד לפני נעילת התערוכה, ולכן לא נערך לתערוכה טקס נעילה. רצח זה ומעשי רצח נוספים שאירעו בזמן היריד היוו השראה לספר "" מאת אריק לארסון. לארסון ציין בפתח ספרו שהתערוכה היא: "אירוע בודד וקסום, שנעלם כמעט לגמרי מהתודעה המודרנית, אך נחשב בזמנו לבעל השפעה מעצבת המשתווה אף לזו של מלחמת האזרחים".
התערוכה הייתה אירוע כה חשוב ומרכזי בתולדות העיר שיקגו, שאחד מארבעת הכוכבים שעל דגלה מסמל את התערוכה.
לקראת התערוכה.
לקראת סוף שנות ה-80 של המאה ה-19 החלה להתגבש תוכנית לעריכת תערוכה בינלאומית גדולה בארצות הברית לציון חגיגות 400 השנה לגילוי אמריקה. על אירוח התערוכה התמודדו הערים ניו יורק, וושינגטון הבירה, סנט לואיס ושיקגו, שהתבקשו להציע את הצעותיהן לבית הנבחרים של ארצות הברית עד סוף שנת 1889.
מועצת העיר שיקגו, בניצוחו של ראש העיר, דוויט קלינטון קרייג'ר (DeWitt Clinton Cregier), החלה בהכנת הצעה ובגיוס כספים ב-22 ביולי 1889. 500,000 מניות בעלות 10 דולר למניה הונפקו על ידי בנק ג'יי. פי. מורגן לצורך גיוס הכספים למימון ההצעה. בין המממנים הראשיים היו אנשי העסקים הבולטים של העיר, צ'ארלס שוואב (נשיא בית לחם סטיל), איל הרכבות ג'ורג' פולמן, הבנקאי ליימן גייג' ואחרים. בית הנבחרים הודיע אמנם על זכייתה של שיקגו בפברואר 1890, אך גיוס 10 מיליוני הדולרים לקיום היריד הסתיים רק עם תום 1890, תוך התגייסות נרחבת של אזרחי העיר בפרט ואזרחי אילינוי בכלל. בסיכום סופי נמכרו המניות ל-30,000 משקיעים.
בית הנבחרים מינה נציבות לפיקוח על התערוכה, בה השתתפו שני נציגים מכל מדינה וטריטוריה של ארצות הברית. הגוף המבצע, שכונה הדירקטוריון, כלל נבחרי ציבור ואנשי עסקים משיקגו. שני הגופים דיווחו לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית (והקולונל לשעבר), ג'ורג' ר. דייוויס. האדריכל דניאל ברנהם מונה למתכנן הראשי של התערוכה וניתנה לו יד חופשית למדי, כולל בחירת אנשי מקצוע ומיקום התערוכה. אדריכל הנוף פרדריק לו אולמסטד, שתכנן את הסנטרל פארק בניו יורק, נבחר לתכנון שטח התערוכה, שהשתרע על גדתה הדרומית של ימת מישיגן באזור פארק ג'קסון. תכנונו של אולמסטד כלל יצירת גופי-מים מלאכותיים, בהם לגונה מלאכותית גדולה ("האגן הגדול") שתהווה את ליבו של המתחם הענק. כמו כן בחר ברנהם מספר אדריכלים מובילים (רובם חניכי האקול דה בוזאר בפריז, לתכנון 200 המבנים של "העיר הלבנה" ו"חצר הכבוד" ושטח פארק השעשועים במידוויי פלזנס.
העבודה באתר החלה ב-1891 על ידי 40,000 פועלים, בהם אביו של וולט דיסני, אליאס, שסיפוריו על אודות המקום היוו השראה לבנו להקמת פארקי שעשועים. העבודות ריכזו עניין ציבורי כה גדול עד כי בשלב מסוים נמכרו כרטיסים בסך 25 סנט לצפייה בעבודות ההקמה. אף על פי שטקס ההקדשה של התערוכה נערך כבר ב-21 באוקטובר 1892, היא נפתחה לציבור רק במאי 1893 ופארק השעשועים ובו גלגל-ענק (אחת האטרקציות הראשיות ואחד מהעוגנים הכלכליים שייצרו רווחים ומנעו פשיטת רגל) נפתח רק ביוני. סיבה נוספת לקשיים כלכליים הייתה העובדה שהנהלת התערוכה הייתה כפופה לקוד נוצרי מחמיר והתחייבה שלא לפתוח את התערוכה בימי א', וזאת על אף שיום א' היה היום החופשי היחיד של עובדים רבים, כך צומצם פוטנציאל קוני הכרטיסים.
בטקס הפתיחה, שנערך ב-1 במאי בחצר הכבוד, נכחו כמאה אלף איש, שצפו בנשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד מפעיל באמצעות מנוף מזהב מנוע חשמלי שהפעיל מזרקה וציין את פתיחת התערוכה.
התערוכה.
העיר הלבנה.
200 המבנים שתכננו ברנהם ואולמסטד סביב האגן הגדול תוכננו, כאמור, על ידי חבר אדריכלים, רובם חניכי אקול דה-בוזאר בסגנון נאו-קלאסי וצופו בטיח לבן בוהק, שהקנו להם את הכינוי "העיר הלבנה". בתוכנית נקבע שעל כל מבנים לכלול כרכוב בגובה אחיד של 18 מטרים, גם אם המבנה עצמו היה גבוה הרבה יותר. כרכוב אחיד זה שיווה לבניינים השונים קו הרמוני אחיד שהשפיע על המראה הכולל. המבנים יוחדו לנושאי תצוגה שונים כגון חקלאות, אמנות, כרייה ומחצבים, מכניקה, חשמל, תחבורה, חקלאות, אנתרופולוגיה וכדומה. העיר הלבנה הציעה למעשה תוכנית לעיר עתידית, בניגוד לשיקגו שמחוץ לשטח התערוכה, היא נהנתה מאספקת מי שתייה זכים, תאורת חשמל, מערך שמירה ואבטחה אמין ויעיל ושירותי רפואה ייעודיים.