בגיל 44 כחבר הוותיק ביותר של הארגון נבחר פה אחד כיושב ראש לפי המלצתו של פמפיל שייקארו הימני. לפי ברטסקו, אחרי מהפכת אוקטובר התאכזב שטרייטמן מהסוציאליזם והפך לאנטיקומוניסט. תמך בעוז במפלגה הלאומית ליברלית בלי להתפקד לשורותיה. לפני שנת הבחירות 1930 הצטרף למפלגת העם, במסגרתה מצא את עצמו לצד המשורר אוקטביאן גוגה, שנודע כלאומן ואנטישמי קיצוני. הפך למעריך נלהב של הגנרל אלכסנדרו אוורסקו, מנהיג מפלגת העם, שבעיניו היה דמות "קרת רוח ובלתי משוחדת", שנבחרה על ידי השכינה ליישם תוכנית מדינית של "שגשוג וסדר". הוא כתב אז מאמרים בביטאון המפלגה "Îndreptarea" (אינדרפטאריה = התיקון)
הועלתה מועמדותו של שטרייטמן למושב בפרלמנט מטעם מחוז בחירה עם אוכלוסייה יהודית בטרנסילבניה. גוגה תמך במועמדותו והצהיר בפני מצביעים יהודים כי בחירתו של אינטלקטואל יהודי מן הממלכה הישנה תקדם בצורה הטובה ביותר את ענייניהם. שטרייטמן נכשל, ייתכן מכיוון שלא שכנע בכך את היהודים הטרנסילבנים דוברי ההונגרית שלא ביקשו להיות מיוצגים על ידי יהודי מחבל ארץ אחר. להכרה יותר טובה של תפקידו כיהודי ורומני זכה שטרייטמן בשנת 1921 כשהממשלה בהנהגת אוורסקו הסמיכה אותו לקבל את פניו של משה גסטר, המלומד והמנהיג היהודי שגורש מרומניה בסוף המאה ה-19. שטרייטמן פגש את גסטר בתחנת הגבול קורטיץ' וליווה אותו לעיר ארד, שם התקבלו על ידי הקהילה המקומית.
חבר בסנאט של רומניה.
אחרי כישלונו בבחירות ב-1920 מיקד שטרייטמן את שאיפותיו הפוליטיות בחבל ארץ אחר שהאתחד ב-1918 עם הממלכה הרומנית:בוקובינה. בבחירות ב-1922 הפך שם למועמד מפלגת העם. נקלע אז ליריבות הפרובינציאלית בין שני מנהיגים יהודים חשובים:מאיר אבנר ממפלגת מועצת העם ובנו שטראוכר מהמפלגה הלאומית העממית היהודית. שטראוכר היה לבן ברית של המפלגה הלאומית ליברלית בעוד שטרייטמן וקרל קליגר תמכו ברשימה של אבנר והפכו למועמדים שלה לסנאט. שטרייטמן רץ מטעם העיר סטורוז'ינץ וקליגר מטעם צ'רנוביץ. היה לתקופה ליועץ של משרד החוץ הרומני.
ביולי 1923 ייצג שטרייטמן את יהודי רומניה בכנס עיתונאים בני מיעוטים שהתארח בארד לפי הזמנתו של פאל ארפאד.
בבחירות במאי-יוני 1926 גם הוא וגם קריגר נבחרו מחדש לסנאט ברשימת מפלגת העם של אוורסקו בברית עם מפלגת מועצה הלאומית מבוקובינה של מאיר אבנר. באותה שנה חזרה מפלגת העם לשלטון. יריביה הפוליטיים תקפו את תמיכתה, כולל זו של אוקטביאן גוגה, בשטרייטמן. נאמר על שטרייטמן שבעיצומה של מלחמת העולם טען שהרומנים הם "כנופיית גנבים, אכולי אלכוהול ועגבת".
בפרלמנט סיעת ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית LANC האופוזיציונית תקפה את שטרייטמן באמצעות קולו של ולריו פופ הטרנסילבני שטען כי ניתן למצוא הוכחה להשמצותיו כביכול של שטרייטמן נגד העם הרומני ב Die Weltkampf, המגזין של אלפרד רוזנברג המוקדש לשאלה היהודית. מפלגת העם של אוורסקו הואשמה על ידו ב"בגידה בפעילות הלאומנית". מי שסינגר על שטרייטמן היה חבר פרלמנט אחר, מישו פאפ-קראיובה, שהגדיר את עצמו כ"אדם בעל עקרונות אנטישמיים" וטען: שטרייטמן היה היהודי היחיד שהפגין עמדה מכובדת בימי המלחמה... יהודי מיוחד זה לא הגדיר את עצמו מעולם כיהודי, אלא תמיד טען שהוא רומני".
שטרייטמן פעל בחייו גם כדיפלומט ופעל להידוק הקשרים בין רומניה לפולין, בהקשר "הברית הפולנית-רומנית". הוא נאם בוועידה הפולנית-רומנית בגאלאץ וכתב מסה על תולדות שיתוף הפעולה הרומני-פולני.
במרכז חיי הספרות.
באותן השנים, בזירה התרבותית חיזרו אחרי שטרייטמן גם חוגים של מודרניסטים רדיקליים ומן האוונגרד. הוא חידש קשרים עם סוציאליסטים, למשל עם המגזין "Facla" (פאקלה - הלפיד) של ניקולאיה ד. קוצ'ה. כתב בו מאמרים בשם העט "האדם מהרחוב" (Omul de pe stradă). מסות פרי עטו פורסמו גם במגזין הפוליטי ולאמנות "Contimporanul" (בן זמננו) שבניהולו של יון ויניה, תלמיד של קוצ'ה. מאמרים של שטרייטמן פורסמו במגזין זה החל מן המהדורה הראשונה ב-3 ביוני 1922. ב-Contimporanul מצא את עצמו לצד סופרים מן הקוטב השמאלי של החיים הפוליטיים או עצמאיים - כמו אואג'ן פילוטי, בנימין פונדויאנו, ניקולאיה ל. לופו, קמיל פטרסקו, דם. תאודורסקו. הוא התארח בגיליון המיוחד שהוצא לאור לכבוד המשורר טודור ארגזי.
גם ארגזי גם פונדויאנו העריכו אותו מאוד. לדברי פונדויאנו, "על ידי שטרייטמן, היהודים נתנו לנו עיתונאי שיכול היה להיות מפורסם בכל ספרות זרה, הודות לסגנונו המעודן, תחכומו והאירוניה הנהדרת שלו"
ב-1923 פרסם שטרייטמן קובץ שנקרא Revizuiri (תיקונים) שבו פרסם שוב את תרגומו מנורדאו מ-1894. כמו אשתו שהמשיכה להתמקד בספרות האבולציוניסטית, גם הוא התעניין בתחום ותרגם חוברת של אמיל פרייר המוקדשת להפצת תורתו של דרווין. על אף ההסתיגויות של הרבה מעמיתיו היהודים כלפיו, נמצאו שני מגזיני אוונגרד שנכתבו על ידי יהודים שפרסמו מכתביו: Puntea de fildeș (גשר השנהב) ו- Adam (אדםן) של י. לודו.
בשנת 1928 המגזין Societatea de Mâine (חברת המחר) הודיעה ששטרייטמן עומד לפרסם שלושה קובצי ספרות: Între da și nu
(בין כן ולא), Ziua e scurtă (היום הוא קצר) Elogiul ipocriziei (שבח לצביעות). מספרים אלה לבסוף בשנת 1928 פורסם רק "בין כן ולא" בהוצאה Cultura națională
ממשלתו של אוורסקו נפלה ביוני 1927. שטרייטמן המשיך עדיין לעבוד במשרד החוץ גם אחרי עלייתם לשלטון של הלאומיים ליברלים, בזמן כהונתו של ניקולאיה טיטולסקו ונסע הרבה ברחבי אירופה. עם זאת דאג להתכתב עם אוורסקו ויידע אותו על דברים ש"ראה, שמע וחשב " בעת מסעותיו. החל מ-1928 חזר לזירת העיתונאות הלאומית וניהל את העיתונים דימיניאצה ואדוורול. בתקופה זו עלתה ברומניה קרנה של מפגלת האיכרים הלאומית שהרימה את דגל ה"מהפך". שטרייטמן נתן מקום למסריה וגם להודעות האלרמיסטיות של יונל צראנו. בחודש אוקטובר נקראה שטרייטמן להעיד במשפט של צראנו, שנמשך עד שנת 1929. בינתיים בחרה מפלגת העם בקטרייטמן כמועמד שלה מטעם העיר צ'רנוביץ בבחירות בדצמבר.
בין "פאקלה" לימין הקיצוני.
אף על פי שכבר לא היה חבר פרלמנט נמנה שטרייטמן עם אחד מנציגי רומניה בוועידה ה-25 של האיחוד הבין-פרלמנטרי וייצג את רומניה בגרסה עיתונאית של "ההסכמה הקטנה" (La Petite Entente)לצד פילוטי ואמיל פאגורה. הוא נשאר פעיל כיועץ של הימין הקיצוני הרומני. בפמפלט שלו "התירוש התוסס" (Mustul care fierbe) הוקיר אוקטביאן גוגה את שטרייטמן כ"אנליטיקאי מפוקח". גוגה הזכיר את הערצתו לשטרייטמן לכל אלה שביקרו אותו על גישתו האנטישמית: "מעולם לא דגלתי בסוג טפשי זה של חוסר סבולנות". אותם הימים עזר שטרייטמן לידידו פמפיל שייקארו בייעוץ ובכסף
לפרסם את יומונו הלאומני "קורנטול" (Curentul- "הזרם") . בגרסתו הראשונה העסיקה במה פוליטית זו אנשי רוח יהודים, ביניהם פיליפ ברוניה-פוקס ומשה רוזן הצעיר. ב-1930. ב-1930 הקים שטרייטמן מגזין חדש משלו - Observatorul Politic și Social (הצופה הפוליטי והחברתי) שלא החזיק מעמד זמן רב.
בבחירות הכלליות בשנת 1931 התייצב הנריק שטרייטמן כמועמד של מפלגת העם, שוב בבוקובינה. כשב-1932 עזב גוגה את מפלגת העם כדי להקים את מפלגתו - המפלגה הלאומית הכפרית PNA, הצטרף שטרייטמן אליו. כעבור שלוש שנים התמזגה סיעה זו עם אויביה הוותיקים של שטרייטמן, LANC - ליגת ההגנה הלאומית נוצרית, ויצרו את המפלגה לאומית נוצרית PNC., מפלגה אנטישמית מובהקת. באופן פרדוקסלי הפך שטרייטמן לתעמלון בחירות שלה. המפלגה הכפרית הלאומית. מפלגות PNA ו-PNC נקשרו לרעיונות פשיסטיים ו, לפי המומחה הפוליטי מנוס י. מידלרסקי, היו קרובות מבחינה אידאולוגית למשמרות הברזל. מילדרסקי כותב: ה-PNA הוקם על ידי המשורר אוקטביאן גוגה שהציע מצע פופויסטי אנטישמי. ה-PNC ומשמרות הברזל התחרו על הקולות הלאומניים הימניים.
על אף שיתוף הפעולה שלו עם המפלגה הלאומית הכפרית וידידותו עם פשיסטים, עדיין היה שטרייטמן גם בקשרים עם השמאל. כך בשנת 1932 הצטרף למערכת כתב העת "פאקלה" (Facla) שבו כתבו בערבוביה כמה פרשנים שמאלנים וימניים:סרג'יו דןף יון קלוגרו, נ. דוידסקו, סנדו אליאד, ניקולאיה קרנדינו ואחרים. אחרי שפרסם את "Între da și nu", חזר לפרסם בהוצאה לאור אלקלעי את הכרך " "Mi se pare că..." ("נדמה לי ש...), מסה לשבח האגנוסטיות ואת הרלטיביזם . בעיתון "מרקור דה פראנס" ברשימה של פומפילי פלטניה (Pompiliu Păltânea) הוזכר הספר ברשימת כתבי הפרוזה החשובים של שנת 1934 כדברי פלטניה, "מר הנרי שטרייטמן מגלה את דרכו העצמית... לחיפוש אחרי האמת תוך כדי סיבובים מרחיקי לכת, כאלה המכינים הפתעות ופתחים פרספקטיבות גדולות".
דוקטור איגרק, מבקר ספרות של "אדוורול" מצא את הספר בסך הכל משעשע, אך התנגד לבדיחות הטריוויאליות על אלהים כאל אנתרופומורפי.
"מתחת לכיסוי הזה" נראה לי שמר שטרייטמן הוא אדם דתי".