זולפיקאר עלי בהוטו הוצא להורג בתלייה בשנת 1979. זאת לאחר שהורשע, במשפט מעורר מחלוקת, ברציחתו של יריב פוליטי. רבים ראו בתוצאות המשפט ביטוי לרצונו של שליטה של פקיסטן באותה עת, מוחמד זיא אל-חאק. מאז מותו רבים בפקיסטן מכנים אותו שהיד.
שנותיו הראשונות.
זולפיקאר עלי בהוטו נולד לחורשיד למשפחת לאחי באי וסר שאה נוואז בהוטו במעונם סמוך ללארקאנה, בחבל סינד שבפקיסטן. הוא היה בנם השלישי. בנם הבכור, סיכנדר, נפטר מדלקת ריאות בשנת 1914 בהיותו בן שבע ואילו בנם השני, נפטר משחמת הכבד בשנת 1953 בהיותו בן 39. אביו של זולפיקאר היה בעל אדמות עשיר ופוליטיקאי בכיר בחבל סינד, שנהנה מהשפעה רבה בראג' הבריטי. כילד עבר זולפיקאר להתגורר במומביי (אז בומביי) לצורך לימודיו בבית ספר סקוטי פרטי. בתקופה זו אף הפך פעיל בתנועה האסלאמית לעצמאות פקיסטן והפרדתה מהודו. לאחר סיום לימודיו בתיכון, למד במכללה בהודו. בשנת 1943 נשא לאישה בשידוך את שירין אמיר בגום, אותה עזב בשנת 1947. בהוטו התקבל ללימודים באוניברסיטת דרום קליפורניה.
באותה תקופה נטל אביו חלק בהשתלטות על מדינת ג'ונאגד (היום מדינת גוג'ראט) בניסיון לספחה לפקיסטן. ניסיון זה נכשל לאחר פלישה הודית בדצמבר 1947. בשנת 1949 עבר בהוטו ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם סיים בהצטיינות תואר במדע המדינה. בעת לימודיו החלה התעניינותו בתאוריות של סוציאליזם והוא נשא סדרת הרצאות על האפשרות של סוציאליזם במדינות מוסלמיות. ביוני 1950 נסע בהוטו לאנגליה כדי ללמוד משפטים בכרייסט צ'רץ' קולג' של אוניברסיטת אוקספורד. בשנת 1953, עם סיום לימודיו, התקבל ללשכת לינקולן, אחת מארבע לשכות עורכי הדין בלונדון.
ב-8 בספטמבר 1951 התחתן בשנית עם בגום נוסראט איספהאני, ממוצא איראני-כורדי, בעיר קראצ'י. בתו הבכורה, בנזיר, נולדה בשנת 1953. שאר ילדיו הם: מורטזה (1954), סאנאם (1957) ושאחנוואז (1958). לאחר שובו לפקיסטן קיבל משרת מרצה במכללה האיסלמית בסינד ואחר כך פנה לעסוק בעריכת דין בקראצ'י. לאחר מות אביו נטל אף את ניהול נכסי משפחתו.
קריירה פוליטית.
בשנת 1957 הפך בהוטו לחבר הצעיר ביותר במשלחות פקיסטן לעצרת האומות המאוחדות. ב-25 באוקטובר 1957 נשא נאום בוועדה השישית של האומות המאוחדות על מעשי איבה ובשנת 1958 עמד בראש משלחת ארצו לוועידת האומות המאוחדות על חוק הים (Law of the Sea). באותה שנה הפך לחבר הממשלה הצעיר ביותר כאשר התמנה לשר האנרגיה על ידי הנשיא איוב ח'אן, שתפס את השלטון והכריז על משטר צבאי. הוא קודם לתפקיד השר האחראי על משרדי המסחר, המידע והתעשיות והפך ליועצו הקרוב של איוב, זאת למרות גילו הצעיר וחוסר ניסיונו היחסי בפוליטיקה. בהוטו סייע לאיוב במשא ומתן על הסכם אינדוס, הסכם חלוקת המים עם הודו, שנחתם בספטמבר 1960. בשנת 1961 הוביל בהוטו משא ומתן עם ברית המועצות לחיפושי נפט, הסכם שאף הניב סיוע כלכלי וטכני לפקיסטן.
שר חוץ.
בשנת 1963 התמנה בהוטו לשר החוץ של פקיסטן. עלייתו המהירה לעמדת השפעה פוליטית אף הביאה לו אהדה עממית. כשר חוץ, שינה את מדיניותה הפרו-מערבית של פקיסטן עד לאותה עת. באותה עת הקפיד לשמור על מעמדה של פקיסטן במסגרת ברית ההגנה של SEATO וברית בגדאד, בהוטו החל מתווה מדיניות חוץ עצמאית מהשפעתה של ארצות הברית. הוא מתח ביקורת על ארצות הברית בגלל הסיוע הצבאי שהושיטה להודו בתקופת מלחמת הודו–סין בשנת 1962 ואחריה. סיוע זה עמד לדעתו בניגוד לברית שבין פקיסטן וארצות הברית. בהוטו שקד על שיפור יחסי ארצו עם הרפובליקה העממית של סין. הוא אף ביקר בבייג'ינג וסייע לאיוב במשא ומתן לחתימת הסכמי סחר והגנה עם המשטר הסיני, שהסכים לסייע לפקיסטן במספר רב של פרויקטים צבאיים ותעשייתיים. בהוטו חתם עם סין על הסכם גבול סין-פקיסטן ב-2 במרץ 1963. הסכם זה העביר לשליטת סין 750 קמ"ר בקשמיר אשר היו עד אותה עת בניהול פקיסטן. בעקבות ההסכם עם סין נסלל אף כביש קארקוראם בין פקיסטן לסין. בהוטו לא הסתיר את דעתו באשר למקומה של פקיסטן בין המדינות הבלתי-מזדהות והפך את ארצו לגורם מוביל בארגונן. מתוך אמונתו באחדות פאן-איסלמית טיפח יחסים עם מדינות איסלמיות כגון אינדונזיה וערב הסעודית.
בהוטו הטיף לקו נוקשה ומתעמת כנגד הודו בעימות בקשמיר ובנושאים אחרים. בעקבות מלחמת פקיסטן-הודו בשנת 1965, ליווה בהוטו את איוב לשיחות השלום עם ראש ממשלת הודו לאל בהאדור שסטרי, שנערכו בחודש ינואר 1966 בטשקנט. בהסכם טשקנט הסכימו הודו ופקיסטן על חילופי שבויים ועל נסיגת כוחותיהם לקו הגבול שקדם לפרוץ העימות. ההסכם התקבל בהתנגדות עזה בפקיסטן וגרם לזעזוע פוליטי במשטרו של איוב. הביקורת שהשמיע בהוטו כנגד נוסח ההסכם גרמה לקרע בינו לבין איוב חאן. בחודש יוני 1967 התפטר בהוטו מן הממשלה והתבטא בפומבי כנגד משטרו של איוב.
מפלגת העם של פקיסטן.
ב-21 ביוני 1967, לאחר התפטרותו מן הממשלה, התאסף המון רב לקבל את פני בהוטו בבואו ללהור. כשהוא נישא על גלי הזעם כלפי משטרו של איוב, בהוטו החל נוסע ברחבי פקיסטן, נואם בפני המונים בערי המדינה. בנאום שנשא באוקטובר 1966 הצהיר: "האסלאם הוא אמונתנו, דמוקרטיה היא מדיניותנו, סוציאליזם הוא כלכלתנו. הכוח כולו לעם". ב-30 בנובמבר 1967 אמרה שהפכה לסיסמת המפלגה עד היום. בהוטו יסד את מפלגת העם של פקיסטן בעיר להור וקבע בסיס תמיכה חזק בחבלי פונג'אב וסינד וכן בקרב קהילות המוהאג'יר. מפלגתו של בהוטו הפכה לחלק מן התנועה הדמוקרטית שבה פעלו זרמים פוליטיים שונים מכל חלקי פקיסטן. פעילי מפלגת העם ארגנו אסיפות המונים ושביתות בחלקים שונים של המדינה והגבירו את הלחץ על איוב חאן להתפטר. ב-12 בנובמבר 1968 נאסר בהוטו, דבר שהגביר את תנועת המחאה. לאחר ששוחרר, התייצב לוועידת שולחן עגול שארגן איוב בעיר רוואלפינדי, אולם סירב להסכים להמשך שלטונו של איוב וכן לדרישתו של המדינאי המזרח פקיסטני, שייך מוג'יבור רחמן, לאוטונומיה אזורית (לאזור שהוא היום בנגלדש).
לאחר התפטרותו של איוב הבטיח הנשיא החדש, יחיא ח'אן, לקיים בחירות לפרלמנט ב-7 בדצמבר 1970. מפלגתו של בהוטו זכתה במספר מושבים גדול בבחירות אלה באזורי הבחירה במערב פקיסטן. אולם באזורי הבחירה במזרח פקיסטן זכתה מפלגתו של השייך מוג'יב ברוב קולות הבוחרים. בהוטו סירב להצביע בעד ממשלה הנשלטת על ידי מפלגתו של מוג'יב ואיים "לשבור את הרגליים" של כל חבר נבחר ממפלגתו אשר יתייצב לישיבת הפתיחה של האספה הלאומית של פקיסטן. כשהוא מנצל את פחד הציבור במערב פקיסטן מפני שאיפות הבדלנות במזרח פקיסטן, בהוטו דרש כי שייך מוג'יב ייצור קואליציה עם מפלגת העם. בלחצו של בהוטו ומפלגות מערב פקיסטניות אחרות נאלץ יחיא לדחות את ישיבת הפתיחה של האספה הלאומית וזאת לאחר כישלון שיחות עם השייך מוג'יב. ב-26 במרץ 1971, בעיצומן של מחאות עממיות במזרח פקיסטן, הכריז מייג'ור זיאור רחמן, בהנחייתו של שייך מוג'יב רחמן, על עצמאותה של בנגלדש, זאת לאחר שמוג'יבור נאסר על ידי צבא פקיסטן בניסיון לדכא את המהומות. במבצע זרקור, צבא פקיסטן הרג ועינה פעילים פוליטיים ומספר גדול של אזרחים, בני מיעוטים דתיים ואינטלקטואלים בני העם הבנגלי. היו אלה שאף ניסו להגדיר מבצע זה כניסיון לרצח עם, בעוד אחרים טענו שהיה זה חלק ממסע תעמולה של הממשלה ההודית. בהוטו תמך מחד בפעולות הצבא וניסה לגייס תמיכה בינלאומית בפעולה, מאידך ניסה להרחיק עצמו ממשטרו של יחיא. הוא סירב לתוכניתו של יחיא למנות את המדינאי הבנגלי נורול אמין כראש ממשלה, בעוד בהוטו ישמש כסגנו. התערבות הודו בנעשה במזרח פקיסטן הביאה תבוסה לצבא פקיסטן, אשר נכנע ב-16 בדצמבר. בהוטו ואחרים גינו את יחיא על שנכשל מלקיים את אחדותה של פקיסטן. ב-20 בדצמבר, לנוכח בידודו המוחלט בשלטון, נאלץ יחיא להעביר את השלטון לידי בהוטו, שמוּנה לנשיא המדינה, המפקד העליון של הצבא וכן הממונה האזרחי הראשון על קיום המשטר הצבאי.
נשיא פקיסטן.
כנשיא, בהוטו פנה אל האומה בשידור רדיו וטלוויזיה, ואמר: "בני ארצי היקרים, חברי היקרים, תלמידי היקרים, עובדים, איכרים... אלה שנלחמו עבור פקיסטן... אנו ניצבים בפני הגרוע שבמשברים שידעה ארצנו, משבר קטלני. אנו חייבים לאסוף את השברים, שברים קטנים מאוד, אבל אנו ניצור פקיסטן חדשה, פקיסטן משגשגת ומתקדמת." בהוטו ציווה לשים את יחיא במעצר בית, הגיע להסכם שביתת נשק וציווה על שחרורו של שייך מוג'יב, אשר נאסר על ידי הצבא. כדי להשיג מטרה זו ביטל בהוטו את פסק הדין במשפטו של מוג'יב, בו נידון מוג'יב למוות על ידי שופט צבאי. בהוטו מינה ממשלה חדשה. ב-2 בינואר 1972 הכריז על הלאמת כל מפעלי התעשייה המרכזיים במדינה, כולל מפעלי פלדה, תעשייה כבדה, מפעלים פטרוכימיים, מלט ותשתיות ציבוריות. מדיניות עבודה חדשה הוכרזה במטרה לחזק את זכויות העובדים ואת כוחם של איגודי העובדים. אף שמוצאו של בהוטו הוא במשפחה פאודלית, בעלת קרקעות, הוא הכריז על מדיניות המגבילה את זכויות הבעלות בקרקע וכתוצאה ממנה הלאימה המדינה כ-4,000 קמ"ר אדמות פרטיות, אשר חולקו בין איכרים שהיו אריסים עד לאותה עת. יותר מ-2,000 עובדי ציבור פוטרו ממשרותיהם באשמת שחיתות. ב-3 במרץ 1972 שוחררו מתפקידם מפקדי הצבא כיוון שסירבו למלא פקודות לדכא שביתה נרחבת של כוחות המשטרה בחבל פונג'אב. בהוטו מינה את גנרל טיקה חאן כמפקד הצבא, כיוון שחש כי טיקה לא יתערב בעניינים מדיניים ויתרכז בשיקום צבא פקיסטן. ב-14 באפריל כונסה האספה הלאומית וב-21 באפריל בוטל הממשל הצבאי ונבחרי העם קיבלו את הסמכות לכתוב חוקה למדינה.