פוטאטאו הראשון, מלך המאורים (באנגלית: Pōtatau I, Māori King, במאורית: Pōtatau Te Wherowhero) (1800 - 25 ביוני 1860) היה לוחם מאורי, מנהיג שבט מאזור ואיקטו. בשנת 1857 הוכתר במסגרת תנועת המלך להיות המלך המאורי הראשון.
פוטאטאו נולד ככל הנראה בשנת 1800, בשם טה פרופרו (Te Wherowhero) למשפחה מאורית מיוחסת מאזור ואיקטו. הוא גדל בתקופת מלחמות המוסקט ובשנות העשרים של המאה ה-19 הנהיג את שבטי ואיקטו במספר קרבות כנגד שבטים מאוריים אחרים, ביניהם נגטי טואה (Ngati Toa) ונגפוהי (Ngapuhi). כמנהיג מקומי פוטאטאו טה פרופרו שמר על יחסים טובים עם המתיישבים האירופאים (פקהא pākehā) ובתו, טיריה (Tiria) אף התחתנה עם סוחר בריטי, אך הוא סירב לחתום על הסכם ואיטנגי ולהכיר בריבונות הבריטית בניו זילנד.
בשנות ה-50 של המאה ה-19, בהשפעת שיטת הממשל והרעיונות האירופאים החלה להתהוות תנועת המלך, ששאפה לאחד את השבטים המאוריים השונים תחת שלטון מרכזי ברשות מלך יחיד שידאג לאינטרסים המאוריים אל מול השלטון הבריטי. פוטאטאו, שהיה אחד מהמנהיגים המאוריים הבולטים והמנוסים בצפון האי הצפוני, היה אחד המועמדים הטבעיים להפוך למלך. ב-2 במאי 1858 הוכתר על ידי נציגי תנועת המלך כמלך המאורי הראשון ותחת הנהגתו התאגדו שבטים מאוריים רבים מהאי הצפוני.
במסגרת תפקידו כמלך שאף פוטאטאו לשמור על יחסים טובים עם השלטונות הבריטיים ולהגיע איתם להבנות באמצעות הידברות. אך קבוצות מאוריות קיצוניות פעלו הן מתוך תנועת המלך והן מחוצה לה להקשחת הקו המאבק המאורי בבריטים ועד מהרה היחסים בין המאורים לבין הבריטים התלהטו - ובסופו של דבר, לאחר מותו של פוטאטאו, הביאו לפרוץ מלחמות הקרקעות. פוטאטאו עצמו כיהן כמלך המאורים במשך כשנתיים עד למותו ב-25 ביוני 1860, הוא נקבר באתר הקבורה שבהר טאופירי (Taupiri) ובנו, טאויהו (Tāwhiao) הומלך אחריו כמלך המאורי השני.
אהרון צייטלין
צבי יהודה
צבי יהודה (זלצמן) (15 באוגוסט 1887 - 13 בספטמבר 1964) היה איש ציבור ישראלי, מראשי תנועת המושבים, מפעילי הפועל הצעיר ומפא"י, ממייסדי דגניה א' ונהלל וחבר הכנסת הראשונה מטעם מפא"י.
ביוגרפיה.
נולד בשם צבי זלצמן באומן שבדרום האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה). בנעוריו החל לפעול בתנועה הציונית, היה בין מייסדי ארגוני הנוער "דגל ציון" ו"צעירי ציון", ועמד בראש צעירי ציון בעירו. בשנת 1906 עלה לארץ ישראל.
לאחר עלייתו ארצה היה יהודה פועל ביהודה ובבן שמן. לאחר מכן פנה להתיישבות והיה בין מייסדי כנרת (1908) ודגניה א' (1910). בשנים אלו נמנה עם מייסדי מפלגת הפועל הצעיר, והיה חבר הוועד המרכזי של המפלגה ושליח מטעמה לייסוד התנועה בארצות הברית. בשנת 1913 נשלח לראשונה כציר לקונגרס הציוני.
בשנות מלחמת העולם הראשונה היה חבר הסתדרות פועלי הגליל. בשנת 1920 יצא בשליחות לאירופה ופעל לארגון העלייה השלישית. בשובו ארצה נמנה בין מייסדי נהלל והיה בין פעילי ההסתדרות החקלאית והסתדרות העובדים הכללית. בתנועת המושבים נבחר לחבר מזכירות התנועה ומנהל "קרן המושבים". בשנת 1925 נישא לנדיה יהודה שעלתה למענו מארצות הברית.
לאחר קום המדינה נבחר יהודה לכהן כחבר הכנסת הראשונה מטעם מפא"י והיה חבר ועדת הכלכלה, ועדת הכנסת וועדת העבודה. בתום כהונתו שב לעבודה במשק נהלל.
זלציה לנדמן
זַלציה לנדמן (Salcia Landmann; 18 בנובמבר 1911 – 16 במאי 2002) הייתה עיתונאית וסופרת יהודייה. עיקר עיסוקה היה בשימור שפת היידיש, ואחת מעבודותיה החשובות הוא הספר "Der jüdische Witz" (בעברית: ההומור היהודי).
קורות חיים.
נולדה בז'ולקווה שבגליציה (אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית) כזלציה פַּסוֶוג (Passweg), בתם של ישראל ורגינה פסווג. משפחתה עברה לסנט גאלן שבשווייץ במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר סיום בית הספר התיכון, נסעה ללמוד משפטים ופילוסופיה בברלין בהנחיית ניקולאי הרטמן. במקביל למדה גם שרטוט אופנה. לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה ב-1933 עברה ללמוד באוניברסיטת בזל אצל הרמן שמלבך. היא סיימה דוקטורט בפנומנולוגיה ותורת ההוויה באוניברסיטת ציריך בשנת 1939.
לנדמן עסקה בעיקר בשימור ובהגנה על היידיש. ב-1960 פרסמה את ספרה על ההומור היהודי, הנחשב לספר יסוד בתחום והיה לרב-מכר בגרמניה. הספר ספג ביקורת מצדו של המתרגם והסופר היהודי פרידריך טורברג, שטען כי לנדמן מקדמת בספר סטראוטיפים אנטישמיים.
מ-1948 הייתה נשואה לפילוסוף מיכאל לנדמן, שלימד בין היתר גם באוניברסיטת חיפה. לזוג בן אחד, המשפטן ועורך הדין ולנטין לנדמן, המתגורר בשווייץ.
מטאל נאו-קלאסי
מטאל נאו-קלאסי (באנגלית: Neo-Classical Metal) הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של מוזיקת ההבי מטאל, המושפע רבות ממוזיקה קלאסית בסגנון הנגינה ובהלחנה. השם מרמז על ביצוע טכני קפדני במיוחד תוך שימוש באלמנטים המושאלים מהמוזיקה הקלאסית או ממלחינים ידועים של המוזיקה הקלאסית.
הגדרה.
המטאל הנאו-קלאסי הוא מושג שנלקח מתוך הזרם הנאו-קלאסי במוזיקה, שמתייחס להתפתחות ומודרניזציה, ושבו מלחינים שואבים השראה מתוך התקופה הקלאסית, שהייתה פופולרית בשנים שבין שתי מלחמות העולם. נדמה כי סגנון מוזיקה זה הוא המשכי לסגנון התקופה הרומנטית של המאה ה-19, וליצירותיו של ריכרד וגנר בפרט. מלחינים כאיגור סטרווינסקי ופאול הינדמית שילבו מספר אלמנטים מיצירותיהם של מלחינים מהמוזיקה הקלאסית, כמו חזרה להרמוניה שבשימוש נרחב והצמדות למתכונת נוקשה בעזרת הרמוניה מיוחדת וגיוון מוזיקלי משלהם.
אולם, מוזיקת המטאל הנאו-קלאסי אינה מגבילה עצמה לרעיונות קלאסיים מקובלים כגון שיווי משקל ופורמליזם. למעשה, ישנן מספר השפעות מסגנון הבארוק והתקופות הרומנטיות שנעו בין השנים 1750–1810, בהם התבלטו המלחינים מוצרט, היידן, פגניני, באך ובטהובן בתחילת דרכו. אי לכך, זוהי אינה צורה נאו קלאסית בהגדרה המסורתית של המילה, מה שיכול לגרום לבלבול ולעורר דיונים נוקבים בעניין. מטאל נאו-קלאסי מתייחס למונח "קלאסיקה" בהגדרתה הגסה של המוזיקה הקלאסית, היינו תקופת הבארוק והתקופה הרומנטית.
היסטוריית הז'אנר והשפעות.
ינגוויי מלמסטין הוא הידוע ביותר כתומך בסגנון המוזיקה של המטאל הנאו-קלאסי, אשר אימץ את המוזיקה הקלאסית לתוך הגיטרה החשמלית. אולם, הוא אינו היחיד. בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80, נגני הבי מטאל כריצ'י בלקמור מדיפ פרפל, רנדי רודס ואולי ג'ון רות' שילבו אלמנטים קלאסיים בנגינתם. רבים מהם מאומנים היטב במוזיקה הקלאסית (כמו רודס וחברי להקת יס - הקלידן ריק וייקמן והגיטריסט סטיב האו). רודס שאב רבות מיצירתו של המלחין הקובני ליאו ברואר, "Elude #7", לצורך הסינגל של אוזי אוסבורן "Diary of a Madman".
הפופולריות של המטאל הנאו קלאסי תרמה לפריצתה של תנועת השרדינג, בעיקר בזכות נגינתו הווירטואוזית והמהירה של מלמסטין, היות שנגני מטאל נאו-קלאסי רבים שאבו השראה מביצועיו המהירים של פגניני בכינור.
מאפיינים מוזיקליים.
המטאל הנאו קלאסי הראשוני הכיל מאפיינים רבים מסגנון המטאל הקלאסי, שכלל שימוש ב:
קפיטול מדינת וושינגטון
קפיטול מדינת וושינגטון (באנגלית: Washington State Capitol) הוא בניין בית המחוקקים של מדינת וושינגטון שבארצות הברית, הנמצא בעיר אולימפיה.
בניגוד למדינות רבות אחרות בארצות הברית בהן בניין הקפיטול הוא מבנה אחד, במדינת וושינגטון הקפיטול הוא קמפוס המכיל מספר מבנים: בניין בית המחוקקים של מדינת וושינגטון, בניין בית המשפט העליון של מדינת וושינגטון ובית מושל המדינה.
היסטוריה.
לאחר שאולימפיה הפכה לבירת טריטוריית וושינגטון בשנת 1854, מייסד העיר, אדמונד סילבסטר הקצה עבור בית המחוקקים שטח של 49,000 מ"ר. שטח זה היה בראש גבעה וצפה לעבר האגם הסמוך (הידוע כיום בשם אגם קפיטול). בשנת 1856 הוקם באתר מבנה דו קומתי עשוי עץ עבור בית המחוקקים שהתכנס בו. כאשר בשנת 1889 הפכה וושינגטון למדינה, נשיא ארצות הברית בנג'מין פרנקלין העניק שטח פדרלי בגודל של 534 קמ"ר במטרה שההכנסות משטח זה ישמשו למימון הקמת קפיטול המדינה.
בשנת 1893 מינה בית המחוקקים המדינתי ועדה לפקח על בניית הקפיטול החדש. הוועדה ערכה תחרות אדריכלית, ובחרה את תוכניתו של ארנסט פלאג. זמן קצר לאחר שהחלו עבודות הבנייה ונשלמה הקמת היסודות, נפסקה הבנייה בשל קשיים כלכליים והעדר מימון. בשנת 1897 העביר בית המחוקקים תקציב חדש לבניית הקפיטול, אולם מושל המדינה ג'ון רנקין רוג'רס הטיל וטו על התקציב, ודרש כי ירכש בניין קיים לצורך קפיטול המדינה - בניין בית המשפט של המחוז. בית המחוקקים אישר את ההצעה והחל להתכנס במבנה זה החל משנת 1905.
זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1911, בשל העדר מקום, כינס בית המחוקקים ועדה חדשה במטרה לבנות קפיטול חדש. הוועדה החליטה על הקמת מספר מבנים במקום מבנה אחד, והכריזה על תחרות אדריכלית נוספת. הוועדה בחרה בתוכניתם של וולטר וילדר והארי וייט. עבודות הבניה החלו בשנת 1912. בניית "מקדש הצדק" - בניין בית המשפט העליון של ארצות הברית הסתיימה בשנת 1920. בניין בית המחוקקים הושלם בשנת 1928.
מבני הקפיטול.
בניין בית המחוקקים מכיל את בית המחוקקים של וושינגטון, משרדי מושל המדינה, סגן המושל, מזכיר המדינה וגזבר המדינה. המבנה הוא הבולט במבני גבעת הקפיטול - ובראשו כיפה שגובהה 87 מטרים. כיפה זו היא אחת מכיפות האבן הגבוהות בעולם. למול בניין בית המחוקקים נציב "היכל הצדק" ("Temple of Justice") בו ממוקם בית המשפט העליון של המדינה והספרייה המשפטית של המדינה.