המפרץ משתרע בשטח שאורכו כ-100 קילומטר מדרום למצר חואן דה פוקה (Strait of Juan de Fuca) ולשון האדמירליות (Admiralty Inlet), המהווים את המעבר העיקרי ממנו אל האוקיינוס הפתוח. כולם יחד בצירוף מצר ג'ורג'יה (Strait of Georgia) מהווים את ים סאליש (Salish Sea). שני מבואות משניים מהמפרץ אל האוקיינוס הם מעבר דספשן (Deception Pass) ותעלת סווינומיש (Swinomish Channel).
מספר רב של נהרות נשפכים אל המפרץ ומזינים אותו במימיהם, במיוחד מרכס הרי הקסקייד ממזרח ומהפארק הלאומי אולימפיק ממערב. אגן הניקוז שלו משתרע על פני שטח של 31,440 קילומטר רבוע. נפח הזרימה הממוצעת של מים אל המפרץ הוא כ-1,200 מטר מעוקב לשנייה. ההפרשים האנכיים בין גאות לשפל במפרץ נעים בין 2.5 ל-4.4 מטר. עומקו המקסימלי של המפרץ מגיע ל-280 מטר.
במפרץ מצויים עשרות איים, שהגדול שבהם הוא וידבי (Whidbey).
המפרץ הוא בית למינים רבים של צמחים ובעלי חיים, במיוחד יצורים מימיים, לרבות כלבי ים וקטלנים וכן ציפורי ים. בעשורים האחרונים חלה ירידה משמעותית במספר בעלי החיים החיים במפרץ עקב שינויים סביבתיים בו.
היסטוריה ותחבורה.
שם המפרץ ניתן לו בשנת 1792 על ידי ג'ורג' ונקובר, שסייר בו באותה שנה ותבע ריבונות עליו בשם בריטניה. הוא קרא לו על שמו של פיטר פיוג'יט, אחד ממלוויו במשלחת החקר בת 4.5 השנים שלו. מקורו של שם נוסף של המפרץ, Whulge, הוא שפות של עמים ילידים שחיו לחופיו.
הריבונות במפרץ הייתה שנויה במחלוקת בין בריטניה לבין ארצות הברית עד לחתימת אמנת אורגון בשנת 1846. מאז משתייך המפרץ לארצות הברית. ב-1888 הגיעה לחופיו מסילת הרכבת הצפון-פסיפית, אשר קישרה אותו עם המדינות שממזרח לו.
הערים העיקריות השוכנות לחופי המפרץ הן סיאטל, טקומה, אולימפיה, אוורט וברמרטון.
במפרץ פועלת מערכת ייחודית של מעבורות בבעלות ממשלתית, מעבורות מדינת וושינגטון. היא מקשרת בין היבשת לבין האיים במפרץ וכן מקשרת בין יעדים שונים בחופיו. המעבורות נושאות נוסעים כמו גם כלי רכב. ב-2016 השתמשו בשירותי המערכת 24 מיליון איש. היא שירות המעבורות הגדול בארצות הברית.
ב-1978 נפלטו בטעות למימי המפרץ 1,900 ליטר של מים רדיואקטיביים מהצוללת הגרעינית פאפר (Puffer), שעגנה באותה עת במספנת הצי בברמרטון.
מפרץ פיוג'ט
משפט או. ג'יי. סימפסון
יחסי לסוטו–שווייץ
יחסי לסוטו–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ממלכת לסוטו לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה.
בין ממלכת לסוטו לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. היחסים שבין שתי המדינות הם יחסים צנועים על פי משרד החוץ השווייצרי, אך עם זאת, ישנו שיתוף פעולה בין שתי המדינות במסגרות אזוריות. בנוסף לכך, לסוטו מכנה את עצמה "השווייץ של דרום אפריקה" במסגרת פרסום לתיירים ולכן לשווייץ מוניטין טוב בקרב אזרחי לסוטו.
קשרים ומגעים ראשונים בין לסוטו לשווייץ נוצרו כאשר מיסיונרים פרוטסטנטים התיישבו במוריה בשנת 1859 ביישוב שהונהג בידי יוג'ין קזליס, שהיה גם יועץ למלך מושואשו הראשון, מייסד המדינה של לסוטו.
אספת הברית השווייצרית הכירה בעצמאות לסוטו ב-4 באוקטובר 1966 וכוננה עמה יחסים דיפלומטיים ב-1967. מאז כינון היחסים הדיפלומטיים, מתקיימים בין שווייץ ללסוטו שיתופי פעולה בעיקר בתחום בטיחות המזון ומיגור נגיף האיידס הנפוץ מאוד במדינה.
ביקורים רמי דרג הם דבר נדיר בין שתי המדינות הללו. משלחת רשמית מלסוטו ביקרה בשווייץ בשנת 2009. השגריר השווייצרי היושב בפרטוריה אמון גם על לסוטו, כאשר השגריר של לסוטו היושב בז'נבה אמון גם על אספת הברית מלבד הארגונים הבינלאומיים (ולפיכך הוא בדרג קונסוליה בשווייץ).
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2015 התגוררו בלסוטו שלושה עשר אזרחים שווייצרים.
מרתה שארקזי
מרתה שארקזי (לפני נישואיה מולנר, בהונגרית: Sárközi Márta; בודפשט, 21 במרץ 1907 – בודפשט, 8 באוגוסט 1966) הייתה עורכת, סופרת נוער, מתרגמת ספרותית יהודייה-הונגריה, בתם של הסופר פרנץ מולנר והציירת ועיתונאית מרגיט וסי.
משפחתה.
הוריה של מרתה שארקזי היו הסופר פרנץ מולנר והעיתונאית מרגיט וסי. סבה מצד אמה היה יוז'ף וסי – סופר, עיתונאי, וחבר הפרלמנט ההונגרי בין השנים 1906-1899. בעלה הראשון היה הפובליציסט ההונגרי-יהודי זולטאן הורבאט, ובעלה השני היה הסופר ההונגרי-יהודי ג'ורג' שארקזי, שנספה בשואה בכפר באלפ במחנה עבודות כפייה על גבול הונגריה אוסטריה. ילדיה הם אדם הורבאט (במאי), אסתר הורבאט, והסופר מתיאש שארקזי.
ביוגרפיה.
בתחילת 1919 עברה מרתה עם אמה מרגיט מולנר לרומא, שם למדה בבית ספר תיכון איטלקי. באותו החורף עברה לברלין. במשך שנתיים התחנכה בפנימיית בנות. שנה בדרזדן ושנה בלוזאן. בכל סתיו חזרה לבודפשט להתגורר עם סבה וסבתה. בגיל 19 התחתנה עם זולטאן הורבאט. נולדו להם שני ילדים ולאחר מכן התגרשו. כעבור זמן קצר התחתנה שוב. לאחר מות בעלה ג'ורג' שארקזי שנספה בשואה, בין השנים 1946 לבין 1949 הייתה העורכת והמו"ל של כתב העת ואַלַס (Válasz בתרגום לעברית: תשובה), היה כתב עת ספרותי, פוליטי וחברתי שיצא לאור ממאי 1934 ועד יוני 1938; ואז הופיע שוב בין אוקטובר 1946 לביו יוני 1949. מקום הפרסום היה תחילה דברצן, ואחר כך בודפשט). לאחר מכן הייתה מרתה שארקזי מנכ"ל ההוצאה לאור פהר הולו (Fehér Holló Kiadóvállalat) שהקימה. היא פרסמה כמה תרגומים, רובם תורגמו על ידיה מצרפתית.
אל צ'אפו (סדרת טלוויזיה)
אל צ'אפו היא סדרת טלוויזיה פשע אמריקאית, בהפקה משותפת של נטפליקס ויוניוויז'ן (Univision), על חייו של חואקין "אל צ'אפו" גוזמן. הסדרה עלתה לראשונה ב-23 באפריל 2017 ברשת Univision לפני ששודרה בנטפליקס ברחבי העולם. מככב בה מרקו דה לה או בתפקיד הראשי.
הסדרה מגוללת את ראשיתו של חואקין "אל צ'אפו" גוזמן בשנת 1985, כשהיה חבר בדרגה נמוכה בקרטל גוודלחרה, עלייתו לשלטון כראש קרטל סינלואה ונפילתו. ב-12 במאי 2017 יוניוויז'ן אישרה כי הסדרה תחודש לעונה שנייה. זו עלתה לראשונה ב-17 בספטמבר 2017. נטפליקס שחררה את העונה הראשונה, שכללה תשעה פרקים, ב-16 ביוני 2017. העונה השנייה יצאה ב-15 בדצמבר 2017. העונה השלישית הוקרנה בבכורה ב-9 ביולי 2018 ב-Univision, וב-27 ביולי 2018 ברשת נטפליקס.
ואם תבואי אליי
ואם תבואי אליי הוא פזמון עברי שנכתב, הולחן ובוצע על ידי עידן רייכל, שיר הנושא מתוך אלבום הסולו השני "ואם תבואי אליי".
רקע.
השיר יצא ב-20 בפברואר 2018 כסינגל מתוך האלבום "ואם תבואי אליי". באלבום עצמו, שיצא ב־2019, נכללה לצד גרסתו המוכרת של השיר גם "גרסת פסנתר" אקוסטית.
במצעדי הפזמונים העבריים השנתיים של גלגלצ וכאן גימל לשנת תשע"ח הגיע השיר למקום השלישי. לפי נתוני אקו"ם השיר מדורג במקום השלישי של השירים הכי מושמעים לשנת 2018.
יוסי חרסונסקי הפנה כלפי השיר ביקורת חיובית ואף העניק לו 4.5 כוכבי זהב מתוך חמישה סך הכל.
נכון למרץ 2021 השיר זכה לכ-31 מיליון צפיות ביוטיוב ו-6 מיליון השמעות ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
בית הכנסת המהרש&quot;א
בית הכנסת המהרש"א הוא בית הכנסת העתיק של שמואל אליעזר הלוי איידלס, המהרש"א בעיר אוֹסטרוֹהְ בית הכנסת נבנה לפני 600 שנה ואילו המהרש"א הרחיב אותו לצדדיו.
הקהילה היהודית באוסטרוה.
הקהילה היהודית של אוסטרוה שראשיתה במאה החמש עשרה, היה אחד היישובים הוותיקים והאמידים ביותר בווהלין, אז פרובינציה של האיחוד הפולני-ליטאי, וכיום חלק מאוקראינה.
הקהילה הייתה ביתם של רבנים ומלומדים מצטיינים, עליהם נמנו: ישעיה הלוי הורוביץ, רבי דוד הלוי סגל, רבי שלמה לוריא (המהרש"ל), רבי נפתלי כ"ץ ור' שמואל אליעזר הלוי איידלש - המהרש"א, שחי בין השנים 1555 ו-1631.
היסטוריה.
מסורות שונות מתארכות את בניית בית הכנסת לתאריכים שונים. לפי גרסה אחת שנטענה על ידי חוקרים ב-1913 היה אז בית הכנסת כבן 800 שנה (משמע שנבנה סביב ראשית המאה ה-12). לפי גרסה אחרת המהרש"א הוא שהניח את אבן הפינה לבית הכנסת, ומנגד יש הטוענים כי בתקופתו רק הורחב בית הכנסת או נוספה לו עזרת נשים.
במהלך ההתקוממות של הקוזאקים באמצע המאה ה-17, נגרם הרס לבית הכנסת כחלק ממה שזכור בהיסטוריה היהדות כ"פרעות ת"ח ות"ט".
בזמן המלחמה הרוסית-פולנית ב-1792 הצבא הרוסי הגיע לפאתי אוסטראה, בית הכנסת שעמד בכניסה לעיר נדמה לרוסים כמבצר, מאות יהודים מבוהלים הסתגרו במשך יומיים בבית הכנסת. הרוסים ירו על הבניין ורק בנס לא ניזוק. ביום השני חדר פגז אחד אל בית הכנסת ובדרך נס לא התפוצץ, עד שלבסוף מצאו בחור צעיר ואמיץ בשם אליעזר, אשר עזב את בית ההכנסה והלך לפגוש את הרוסים. לזכר הנס תלו בבית הכנסת את הפגז בשרשרת ליד הקיר הדרומי באולם התפילה, כיום ניתן לראות את פגז הנס במוזיאון העיר של אוסטראה.
כשלוש מאות שנה מאוחר יותר, הבניין נפגע בתקופת השואה ולאחר מכן שימש כמחסן תרופות בתקופה הסובייטית.
בית הכנסת המהרש"א נחשב לאחד היחידים בעל קדושת בית כנסת, ללא ההיתר המיוחד ללמוד בה ולסעוד בה ולשמש אף כ'בית מדרש'.
סברה אחת מספרת כי המהרש"א עצמו הניח את אבן הפינה לבית הכנסת, ולכן הוא נושא את שמו. סיפור אחר מספר כי בית הכנסת נבנה לפני המהרש"א, ושהוא רק הוסיף את עזרת הנשים. עם זאת לפני נרטיב אחר, שרשמה משלחת אתנוגרפיים של אנ-שמים בשנת 1913, סברו שבית הכנסת היה - כבר אז - בן 800 שנים. אולם מה שמקובל לכל הדעות כי במקום זה ישב המהרש"א בחדרו וכתב את פירושו הנודע על התורה והש"ס "מהרש"א".