כך, על פי ניתוחיו, התפתח המונותאיזם היהודי בהדרגה מתוך האלילות, כאשר לשיאו הגיע בזמן כינון המלוכה, דהיינו מדינה (המבטאת, בהשקפה הפרוטסטנטית, ערך דתי עליון), ודווקא מתוך השיא המונותאיסטי המתבטא גם במוסר הנביאים ומיוצג על ידי אליהו הנביא, ישעיהו ועוד (אשר לדעתו התנגדו לעבודת הקורבנות, עקב היותה אלילית), החלה ההידרדרות, שהגיעה לשפל לדעתו בפיתוח התורה הכוהנית בימי בית המקדש השני, המבטאת עזיבה של האידיאלים הגדולים והתמקדות בדקדקנות מצוות טרחנית. עם זאת, דווקא השפל הזה, הוא אשר הכשיר את צמיחתה של הדת המבטאת לטעמו את שיא רוח האדם, דהיינו הנצרות.
ביקורת.
אחד המתנגדים החריפים לתורת ולהאוזן היה יחזקאל קויפמן, אשר בספרו "תולדות האמונה הישראלית" יצא במתקפה נחרצת עליו, תוך חשיפת האידאולוגיה הפרוטסטנטית של ולהאוזן וביקורת על יסודותיה הפילוסופיים של שיטתו, ובעיקר על הטענה כי כל אידיאה מופשטת מתפתחת מאידיאה פרימיטיבית יותר. קויפמן, אשר הושפע רבות מהפילוסופיה של הרמן כהן, טען כי האידיאה המונותיאיסטית נוצרה "יש מאין" (ex nihilo) בעם ישראל, ואף אם עברה התפתחויות, הרי אלו שינויים בלבושיה, ולא בעיקריה. מבקר אחר של ולהאוזן היה הרב פרופ' דוד צבי הופמן, אשר עסק רבות בהפרכת התאוריות שלו, ואף חיבר ספר בשם "ראיות מכריעות נגד ולהויזן".
גם חוקרים אחרים כמו וולף וילהלם פון באודיסין מתחו ביקורת עליו. בין השאר כי שיטתו התבססה רק על ניתוח ספרותי בצירוף לעקרונות מופשטים שנחשבו אצלו לוודאיים (התפתחות מן הפרימיטיבי למתוחכם, ועוד), ולא על מקורות חיצוניים כמו תעודות ארכאולוגיות שהתחילו מתגלות בסוף תקופתו. בשנת תש"א (1941) הציג מ. ד. קאסוטו סדרה של הרצאות תחת הכותרת "תורת התעודות" בהן תקף בשיטתיות את רעיונותיו של ולהאוזן.
במחקר המקרא המודרני ננטשו רבות מטענותיו, אך העמדה הבסיסית, המחלקת את המקרא לארבעה מקורות, נשארה עומדת על תלה (ואפילו קויפמן קיבל אותה). היו אף הוגים דתיים (ראש וראשון להם הוא הרב מרדכי ברויאר) שקיבלו את הניתוח הספרותי הזה, אך טענו שהוא אינו משקף התפתחות של מקורות אנושיים אלא "בחינות" שונות של הנהגת האלוהים את העולם.
קריאה ראשונה
מאיר הר ציון
קאטימה מולילו
קאטימה מולילו היא עיירה קטנה המשמשת כמרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז רצועת קפריבי במדינת נמיביה. העיירה, שממוקמת על גדת הנהר זמבזי, מול הגבול עם זמביה, נוסדה בידי הבריטים בשנת 1935 כתחליף למרכז הגרמני שוקסמאנסבורג, כאשר רצועת קפריבי הייתה חלק מדרום מערב אפריקה הגרמנית. נכון לשנת 2010, בעיירה מתגוררים 28,100 תושבים.
באוגוסט 1999 סבלה קאטימה מולילו מהתקפות בדלנים מקומיים שבעקבותן ברחו כ-2,000 תושבים למדינת בוטסואנה השכנה.
יצחק שקולניק
יצחק שקולניק (1908 – 19 בפברואר 1990) היה ראש מועצת רעננה מטעם מפא"י.
ביוגרפיה.
יצחק שקולניק נולד בשנת תרס"ח-1908 בצ'רניבצ'י שבפודוליה, באימפריה הרוסית. הוא היה בנם של דובה ופנחס. בצעירותו היה חבר בתנועת נוער ציונית. בשנת 1928 עלה לארץ ישראל ועבד כחקלאי בדגניה ובנהלל. בסוף אותה שנה עבר למושבה (דאז) רעננה, והקים בה משק חקלאי. במלחמת העולם השנייה התגייס לשורות הצבא הבריטי ושירת במשך שש שנות המלחמה.
בשנת 1959 נבחר למועצה המקומית, ובנובמבר 1960 הפך לראש המועצה. בתקופת כהונתו הונחו היסודות להרחבת היישוב ואושרה תוכנית המתאר שאיפשרה קליטת תושבים רבים נוספים. כמו כן, הוקמו בתקופתו מפעלי תעשייה בסביבות העיר באזור התעשייה שהוקם בתחילת שנות ה-50 בתקופת כהונתו של ברוך אוסטרובסקי, ראש המועצה הראשון של רעננה. הוא גם יזם את הקמת שכונת קריית שרת, הקמת מוסדות עירוניים-מחוזיים והרחבת רשת המים ורשת ה￼￼ביוב￼￼. בתקופת כהונתו השתפר מאזנה התקציבי של המועצה. כמו כן נחתמה ברית ערים תאומות ראשונה עם אופסטרלנד שבהולנד.
שקולניק שירת בתפקיד עד לפרישתו בנובמבר 1969, כעבור תשע שנים, אך המשיך לכהן כחבר מועצה עד לפרישתו הסופית בספטמבר 1971.
בשנת 1987 הוכתר בתואר יקיר העיר רעננה.
שקולניק נפטר בביתו ב-1990.
קומראן
קוּמְרָאן (בערבית: خربة قمران; תעתיק: חִ'רְבַּת קוּמְרָאן) הוא אתר ארכאולוגי השוכן במישור הצפון-מערבי של ים המלח, סמוך לשפך נחל קומראן. המקום התפרסם במיוחד בשל מגילות מדבר יהודה שנמצאו בקרבת מקום.
מערות קומראן התגלו בשנת 1946 על ידי נער בדואי שיצא לחפש עז תועה, וגילה מערה ובה כדי חרס שבתוכם מוסתרים כתבי יד. תגלית זו הובילה לגילוי 929 כתבי יד במקום כחלק מתגלית מגילות מדבר יהודה. לאחר גילוי המגילות נערכה חפירה ארכאולוגית באתר וממצאיה שרידי יישוב שנבנה על פי הערכות החוקרים בין השנים 150 ל-130 לפני הספירה.
לדעת מרבית החוקרים הייתה נקודת היישוב מקום משכנה של כת יהודית, כת מדבר יהודה. ישנה סברה מקובלת שזו כת האיסיים הנזכרת פעמים רבות בכתבי יוסף בן מתתיהו, פילון ופליניוס הזקן, ולכן גם נקראת לעיתים "כת קומראן". מיעוט החוקרים חולקים על דעה זו וטוענים שהאתר שימש כביתה של משפחה רומאית עשירה או אף מבצר לחיילי לגיון רומאים. סברה נוספת טוענת כי המקום שימש כמצודת דרכים חשמונאית ובהמשך כבית אחוזה הרודייני.
בשנים האחרונות עלתה ההשערה כי מדובר במקום מפלט של הכוהנים הצדוקים ששירתו בבית המקדש.
השרידים הארכאולוגיים.
מאז נמצאו המגילות, נערכו חפירות ארכאולוגיות משמעותיות באתר, ונחשפו ממצאים רבים, המעידים על היישוב היהודי הפורח שהיה במקום בתקופת בית שני.
החפירות נערכו בשנים 1952–1956 בהנהלתו של האב הדומיניקני רולאן דה-וו ובמהלכן נחשף מכלול מבנים גדול, ששימש את העדה שגרה במקום במסגרת ארגון דמוי-נזירי: חבורת גברים שחייתה חיים שיתופיים. בני העדה גרו מסביב למכלול זה, בכ-30 מערות וכנראה גם באוהלים ובסוכות. מבני המכלול נשמרו במצב טוב גם בזכות האקלים הצחיח בבקעת ים המלח ושימשו לפעילויות הקהילתיות של העדה - לתפילה, ללימוד, לסעודות משותפות ולמלאכה. במערה מס' 4 נמצא קטע תפילה בארמית המיוחס למלך הבבלי נבונאיד.
בין היתר נמצאו גם בית קברות המכיל על פי הערכות מסוימות כ-1,200 קברים, מספר רב, יחסית לאתרים אחרים, מקוואות מים, אולמות שונים וחדר ששימש כסקריפטוריום.
הארכאולוג חנן אשל ניהל מספר עונות חפירה נוספות בקומראן. אתר קומראן הוא כיום גן לאומי מוכרז, שאותו פוקדים עשרות אלפי תיירים בכל שנה.
באתר נמצאו 561 שקלי כסף וכן כלים רבים המעידים על עושרם של בני המקום.
בשנת 1993 נתגלו כ-100,000 גלעיני תמר בסמוך לגת. על פי ד"ר אדולפו רויטמן הם שימשו לעשיית יין ודבש.
יש המזהים את קומראן עם סככה המוזכרת במקרא כאחת משש ערי המדבר של שבט יהודה.
אנשי 'כת קומראן' או "בני אור".
על פי ההשקפה המקובלת, המגילות הגנוזות מגלות על אורח חייהם ואמונתם של אנשי כת, שמנתה ככל הנראה כ-200 גברים, שחיו על פי סדר יומי קבוע. יש המכנים את אנשי הכת גם בשם "חבורת יחד" בשל חיי השותפות שניהלו. אנשי הכת הקפידו ביותר על חוקי טומאה וטהרה. הם עסקו בחקלאות רק למחייתם וחיו בצניעות רבה. תוכן המגילות חושף את אורח חייהם ומנהגיהם.
על פי השקפה אחרת אותה הציגה פרופ' רחל אליאור בספרה "זיכרון ונשייה: סודן של מגילות מדבר יהודה", המגילות הגנוזות מתארות את אורחות חייהם של "בני צדק" ו"תמימי דרך" ככתוב בסרך היחד ומתארות בהרחבה את "הכוהנים בני צדוק ואנשי בריתם", הקוראים לעצמם "זרע אהרון קודש קדשים". המגילות נכתבו על פי עדות כותביהן בידי הכוהנים לבית צדוק ובידי נביאים, כוהנים ומשוררים לאורך האלף הראשון לפני הספירה. כותבי המגילות, שכולן ספרי קודש, מתייחסים לבני ישראל התומכים בהנהגה הכוהנית המקראית כ"אנשי בריתם" כ"עוברים בברית" או כ"כול הנדבים לעשות חוקי אל ברית חסד", כאלה המקבלים על עצמם "לדרוש אל [בכול לב ובכול נפש] לעשות הטוב והישר לפניו כאשר צוה אל ביד משה וביד כל עבדיו הנביאים", וכאל "תמימי דרך", "עדת קודש" "סוד קודש קודשים לאהרון" ו"בית קודש לישראל". המגילות עוסקות בהרחבה ב"ירושלים מחנה הקודש", "העיר אשר בחרתה בה מכול הארץ להיות שמך שם לעולם כי אהבתה את ישראל מכול העמים", ודנות בפירוט במקדש ובביכורים, בעליה לרגל ובמשמרות הכהונה, בכוהנים ובמלאכים השומרים לוח שבתות מקודש בן 364 ימים ו-52 שבתות הקשורות בפולחן המקדש כמתואר בחתימת מגילת התהילים הגדולה שנמצאה בקומראן וב"מגילת מקצת מעשי התורה" שמביאה בראשיתה לוח שבתות שתאריכיו קבועים ומחושבים מראש.
מגילות מדבר יהודה נמצאו במערות מוסתרות בקרבת שרידי היישוב. בקירות המערות חצובים מעין מדפים, דבר שמחזק את ההשערה שהן שימשו כספריות-קבע ששימשו את חכמי הקהילה, והוסתרו שם בזמן המרד הגדול. בין היתר נמצאו גם כתבי יד הרומזים על חייהם והגותם של בני המקום, והתאולוגיה המשיחית והסגפנית שפותחה על ידם.
כיום מוצגות חלק מהמגילות בהיכל הספר שבמוזיאון ישראל בירושלים.
פוניבז'
פּוֹנֵיבֵז' (, פָּנֵבֶזִ'יס; ביידיש: פּאָנעװעזש) היא העיר החמישית בגודלה בליטא. שטחה הוא כחמישים קמ"ר ואוכלוסייתה מעל 119,000 איש (2004), רובם ליטאים. העיר שוכנת במישור של נהר הנבז'יס (Nevėžis). שם העיר פירושו "על הנבז'יס".
פוניבז' נמצאת במרכז ליטא, במחצית הדרך בין ריגה לבין וילנה, שתי הערים הגדולות ביותר בקרב המדינות הבלטיות. מיקומה הגאוגרפי מקל על התחבורה ממנה באמצעות דרכים מהירות ומסילות רכבת לערים אחרות בליטא וחזרה, וכן לקלינינגרד, עיר הבירה של מחוז קלינינגרד, מובלעת רוסית השכנה לליטא.
היסטוריה.