תמחיר התקן נקבע בראשית התקופה כמחיר המקובל להזמנת חומרי הייצור (בשקלול כמות מוזמנת, הסכמי הנחות וכדומה) כאשר על מחיר זה יש להעמיס את עלות ההוצאות העבודה הישירות והעקיפות.
מפעל מייצר 100 יחידות בשנה. מחיר קנייה של כל יחידה הוא 10 שקלים.
במפעל ישנם עובדי הרכבה ועובדי מחסן בלבד. עלות עובדי ההרכבה לשנה היא 120 שקלים ועלות עובדי המחסן 80 שקלים.
עלות ההעמסה של עלויות ישירות – להלן הרכבה: 120 חלקי 100 (יחידות בשנה) = 1.2
עלות ההעמסה של עלויות עקיפות – להלן מחסן: 80 חלקי 100 (יחידות בשנה) = 0.8
סה"כ עלות ההעמסה: 2 שקלים למוצר לשנה.
תמחיר התקן יהיה: 10+2 = 12 שקלים.
שימושים וניתוח סטיות.
כאשר משתמשים בתמחיר תקן, כל קבלה למלאי, ניפוק מהמלאי, העברה בין מחסנים, בין מפעלים או בין חברות-בנות נעשה תוך כדי שימוש בתמחיר התקן. תמחיר התקן מעודכן על בסיס תקופתי (פעם בחצי שנה או בשנה) לפי תחזיות הייצור ולפי אומדן העבודה – הישירה והעקיפה.
כל סטייה מהתקן נקלטת כהוצאה/זיכוי בדוח הרווח והפסד באותה תקופה כך שאותן סטיות צפות מיד ומאפשרות תמונת מצב עדכנית ביותר על פעילות החומר של החברה.
מחיר יחידת חומר הוא 10 שקלים וההעמסה עליו היא 2 שקלים. תמחיר התקן הוא: 12 שקלים.
הזמנת החומר מספק המשנה תיעשה על סכום 10 שקלים.
קליטת החומר במחסן תיעשה לפי 12 שקלים – ערך המלאי = 12 שקלים.
אך כאשר ישנה הנחת כמות ומחיר ליחידה נרשם בהזמנה כ-10 שקלים ליחידה אך בפועל היה 9 שקלים,
הקליטה במחסן תיעשה עדיין ב-12 שקלים אך סטייה (variance) בדוח הרווח והפסד תירשם כזיכוי של 1 שקל.
תמחיר התקן בדוגמה למעלה הוא לפי "תמחיר תקן בספיגה מלאה". תמחיר תקן וניתוח הסטיות ממנו הם כלים ניהוליים אשר עוזרים להנהלה להבין בזמן אמת את סטיות המחירים מהמחירים המתוכננים ומעלויות הייצור הישירות והעקיפות.
ניהול נכון, בזמן אמת של סטיות אלה עוזר גם לנהל נכון את שרשרת ההספקה, תכנון המלאים ולהטמעת מנגנון של הורדת עלויות.
הגשש החיוור במועדון הסנטר הכפול - שמחת זקנתי
הגשש החיוור במועדון הסנטר הכפול- שמחת זקנתי הוא אלבום הבכורה של הגשש החיוור. האלבום יצא בשנת 1964.
על עטיפת התקליט כתוב: "שלישית הגשש החיוור - שייקה, פולי, גברי - חברי להקות צבאיות לשעבר שנפגשו בלהקת "התרנגולים" והחליטו להמשיך במשותף כשלישייה בהנהלת א. דשא (פשנל) מנהל להקת "התרנגולים". השירים המוקלטים בתקליט זה הם חלק מהתוכנית "שמחת זקנתי" בבימויו של שייקה אופיר. את השלישייה מלווה תזמורת קבועה בת 4 מנגנים: פסנתר, קונטרבס, גיטרה וסקסופון".
מפיק התקליט הוא אברהם דשא (פשנל). האלבום לא יצא על גבי תקליטור אלא רק על גבי תקליט ויניל.
שירי האלבום.
צד א:
צד ב:
ערך (פירושונים)
המיתוס של סיזיפוס
המיתוס של סיזיפוס (בצרפתית: Le Mythe de Sisyphe) היא מסה פילוסופית מאת אלבר קאמי שהתפרסמה לראשונה בשנת 1942. בחיבור זה קאמי מתאר תאוריה אקזיסטנציאליסטית. הספר תורגם לעברית על ידי צבי ארד בשנת 1978 ויצא לאור בישראל בהוצאת עם עובד.
המיתוס של סיזיפוס נחשב למוביל בפילוסופיית האבסורד, והשפיע עליה רבות.
מבנה המסה.
המסה של קאמי מורכבת מארבעה פרקים ואחרית דבר.
קאמי פותח את הספר בשאלה: האם הכרה בחוסר המשמעות של החיים צריכה להוביל להתאבדות? נקודת המוצא שלו היא תודעת האבסורד. את האבסורד מגדיר קאמי כעימות הנוצר בין השאיפה האנושית להבין את העולם לבין חוסר המובנות של העולם. מטרתו היא לנסח את המסקנות הנובעות ממצב זה. הוא דן במספר הוגים שניסו לענות של שאלה זו: יאספרס, שסטוב, קירקגור והוסרל. קאמי מזהה מכנה משותף במסקנות כולם: הן מבטלות את אחד הצדדים במשוואת האבסורד. בכך, מחשבת האבסורד של ההוגים שוללת את עצמה. כך למשל, קירקגור קורא לביטול התבונה. עבורו, חוסר המובנות של העולם הוא האלוהות ולכן יש לוותר על השאיפה להבין. הוסרל, לעומתו, מבטל את חוסר המובנות של העולם ומתיימר להסביר אותו לאור תורתו הפנומנולוגית. ביטול אחד הצדדים במשוואת האבסורד מבטל את האבסורד, ומכיוון שהאבסורד הוא נקודת המוצא של הוגים אלו, קאמי מכנה את מהלכיהם "התאבדות פילוסופית". הוא מבקש לשמר את משוואת האבסורד ולברר מהן המסקנות הנובעות ממנה. בסיום הפרק הראשון הוא מסיק שלוש מסקנות, שהן בקצרה: המרד, החירות והתאווה. וביתר פירוט: שימור משוואת האבסורד מושג על ידי התעקשות האדם להחזיק בתבונתו, תוך הכרה במוגבלותה ובאי יכולתה להבין ולהסביר את העולם. קאמי מכנה התעקשות זו "מרד", מסקנתו הראשונה ממצב האבסורד. המסקנה השנייה היא החירות האבסורדית. חירות זו היא הבחירה המודעת בחיים ללא תקווה וללא נחמה, שהמוות הוא הדבר הוודאי היחיד בהם. בחיים נעדרי משמעות כאלה, טוען קאמי, מה שחשוב הוא לחיות כמה שיותר, ולא כמה שיותר טוב. זוהי המסקנה השלישית: את האדם האבסורדי צריכה להניע התאווה לחוש את החיים, את החירות ואת המרד כמה שיותר. לאור מסקנות אלה, ההתאבדות אינה הפתרון לחיים נעדרי המשמעות, משום שגם היא תהווה הסכמה ותבטל את מצב האבסורד. הפתרון הוא ההתעקשות להמשיך לחיות חיים חסרי משמעות, נוכח המוות הבלתי נמנע.
הפרק מציג שלוש דמויות אבסורדיות: דון ז'ואן, השחקן והכובש. קאמי מדגיש כי הדמויות אינן בהכרח מודלים לחיקוי, אולם הן ממחישות את החיים על פי החשיבה האבסורדית. הדמות האבסורדית מודעת למציאות הכבולה בזמן ולוודאות המוות. היא חיה כדי למצות את החיים, כל דמות בדרכה. דון ז'ואן עושה זאת בשדה האהבה ועובר מאשה לאשה, השחקן לובש דמויות שונות וחי חיים מגוונים, והכובש מתמסר למאבק ולתחושת הגדולה של רוח האדם. כולם מודעים לארעיות מעשיהם: דון ז'ואן יודע כי אהבתו היא בת חלוף, השחקן מודע לקוצר חייהן של הדמויות שהוא מגלם והכובש יודע כי הניצחון הנצחי, שהוא הניצחון האמיתי היחיד, הוא מחוץ להישג ידו. כולם משמרים את משוואת האבסורד בחייהם, ופועלים מתוך המרד, החירות והתאווה, מסקנות החשיבה האבסורדית.
בפרק זה קאמי מבקש לברר אם תיתכן יצירת אמנות אבסורדית, תוך התמקדות ברומן. קאמי שואל אם האבסורד יכול להתקיים ברומן, שבו הפיתוי להסביר הוא החזק ביותר מבין האמנויות, ושהתקווה והאשליה נכנסים אליו על נקלה. היצירה האבסורדית צריכה לשמור אמונים לאבסורד, ולהימנע ממתן משמעות, הסבר או תקווה. הוא בוחן את נושא ההתאבדות אצל דוסטויבסקי, ומוצא בקירילוב (דמות מתוך 'שדים') דמות אבסורדית. קירילוב הוא מורד, והוא חופשי. הוא בוחר להתאבד לא מתוך ייאוש המבטל את האבסורד, אלא כדי להיות אלוהים. קאמי מסכם כי נושא ההתאבדות אצל דוסטויבסקי הוא אבסורדי באמת.
בסיום הפרק קאמי מתאר את היצירה האבסורדית: בדומה לכובש, למאהב ולשחקן, האמן האבסורדי משקיע מאמץ יומיומי, אינטליגנציה ותאווה בעיסוק שהוא חסר תועלת לחלוטין. אולם בעולמן של הדמויות האבסורדיות, האדם הוא האדון היחיד. מלבד המוות, הממתין בסוף הדרך, יש רק חירות ואושר.
בפרק האחרון מוצגת דמותו המיתית של סיזיפוס. קאמי משתמש בסיפורו של סיזיפוס, שנידון לחיים של סבל מעגלי ולא נגמר, כמטפורה לחייהם של אנשים העובדים באופן משמים ושגרתי במשרדים ובבתי חרושת. הרגע הטראגי ביותר לתפיסתו של קאמי הוא בזמן ההליכה של סיזיפוס חזרה אל תחתית ההר - כאשר הוא מודע לגורלו חסר התכלית. סיזיפוס הוא הגיבור האבסורדי. אבל מודעות זו, מרגע שמצטרפים אליה המרד, החירות והתאווה האבסורדיים, הופכת גורל זה לניצחון. קאמי מסיים את הפרק במילים: "יש לחשוב על סיזיפוס שמח".
באחרית הדבר של הספר, קאמי מנתח את התקווה והאבסורד ביצירותיו של פרנץ קפקא. טענתו העיקרית כלפי קפקא היא, שאף על פי שיצירותיו הן בעלות תוכן אבסורדי (כגון המשפט), הרי שנכשל ככותב אבסורדי מכיוון שהתקווה חודרת אל יצירתו (למשל ב'הטירה').
פרשנויות וביקורות על הספר.
במסה עוסק קאמי בשאלת משמעות קיומו של האדם ותאוריית האבסורדיזם. כיוון שכך, לאורך השנים עלו פרשנויות שונות והסברים שונים למשמעות של הספר, והוא ממשיך להעסיק רבים גם כיום.
פרשנותו של סארטר.
המסה עוררה תגובות רבות, וכעבור זמן קצר ז'אן-פול סארטר כתב מאמר בשם 'פירוש על הזר', המנתח את הספר 'הזר' לאור הדברים שקאמי כתב במסה 'המיתוס של סיזיפוס'. מאמר זה נחשב עד היום לאחד מהיסודות שעליהם נשענים כל העוסקים בהגותו של קאמי. על פי ניתוח זה "הגיבור של היצירה אינו טוב ואינו רע, אינו מוסרי ואינו לא-מוסרי. הקטגוריות האלה אינן תואמות אותו: מינו מיוחד מאוד הוא, זה המין שהסופר מייחד לו את השם אבסורד."
בהמשך כותב סארטר כי "אפשר לומר שהמיתוס של סיזיפוס מכוון לתת לנו את התפיסה, והזר מבקש לעורר בנו את התחושה. סדר הופעתן של שתי היצירות מאשר כמדומה את ההנחה הזאת. הזר, שהופיע תחילה, משליך אותנו, ללא דברי פרשנות, אל ה"אקלים" של האבסורד. ואחר-כך באה המסה ומאירה את הנוף."
ביקורתו של הרברט הוכברג.