רבי שמואל בורשטין (תר"כ, 1860 – תרע"ז, 1917) היה רב ופוסק הלכה חסידי, רבה של שאטאבה (Szatawa ;Шатава) שבמחוז פודולוסק (כיום בתת-המחוז דונאיביצי שבמחוז חמלניצקי). נודע כמחבר הספר "מנחת שבת" על קיצור שולחן ערוך.
ביוגרפיה.
נולד בשנת תר"כ (1860) לאסתר ולרב שמחה כהנא רבה של פרומפיל, מחוז פודולוסק. בערך בשנת 1887 התמנה כרבה של שאטאבה, תפקיד בו כיהן כשלושים שנה עד פטירתו.
חיבר סדרת ספרי הלכה על סדר הספר הפופולרי קיצור שולחן ערוך של הרב שלמה גאנצפריד. סדרה זו זכתה להסכמותיהם של גדולי הפוסקים בדור, כמו המהרש"ם מברז'אן, רבי חיים חזקיהו מדיני מחבר "שדי חמד", ואחרים.
לאחר פטירתו בשנת תרע"ז (1917), התמנה תחתיו לרבנות שטובה, בנו בן ה-15, רבי מאיר בורשטין (תרס"ב-תשל"ט) מחבר "חלקת מאיר".
שמואל בורשטיין
דוד ירקוני
דוד (לולו) ירקוני (16 ביולי 1928 - 9 באוגוסט 2013) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, כיהן כמפקד אגד ארטילרי 9222.
חייו.
ירקוני נולד ב-16 ביולי 1928 בטרנסילבניה, ב-1944 נשלח עם משפחתו לאושוויץ, הוריו נרצחו בשואה והוא הועבר למחנה הריכוז דכאו בו שהה עד שחרור המחנה על ידי צבא ארצות הברית.
ב-1948 עלה לארץ ישראל, התנדב לארגון ההגנה ובמלחמת העצמאות נלחם במסגרת גדוד 62 של חטיבת עציוני. במערכה על ירושלים. לאחר המלחמה הצטרף לחיל התותחנים, שימש קצין תצפית קדמי במבצע כנרת ובמבצע אלקיים. שירת כמפקד סוללה ג' בגדוד 402 ומלחמת סיני לחם כקצין ניהול אש בגדוד 402. ב-1963 מונה למפקד גדוד 334, גדוד תותחנים של חטיבת גולני ושירת בתפקיד עד 1964. במלחמת ששת הימים שירת כמפקד גדוד 335, גדוד מכמ"ת 160 מ"מ ומפקד הסיוע החטיבתי של חטיבת עודד ולחם עמה בגזרת ג'נין ושכם. לאחר המלחמה הדריך בקורס מפקדי פלוגות. במלחמת יום הכיפורים שירת כהראש מטה באגד ארטילרי 282 שלחם בחזית הסורית. בספטמבר 1974 השתחרר משירות הקבע. בשירות המילואים מונה ב-1975 למפקד עוצבת התקומה, אגד ארטילרי במילואים. כמו כן נשלח לסינגפור לאימון הצבא המקומי.
ירקוני עבד במשרד הביטחון וכיהן כממונה על מרחב אסיה-אפריקה בסיב"ט.
נפטר ב-2013 ונטמן בבית העלמין בגבעת השלושה.
היגינס
היגינס (באנגלית: Higgins) הוא שם משפחה.
חוות נחלאות
חוות "נחלאות" הייתה חווה חקלאית שנמצאה בקרבת תל יקנעם, שהוקמה על אדמותיהם הנטושות של הכפרים אבו זריק ואבו שושא. שבשנים 1948–1952 עובדו על ידי חקלאים מהמושבה יקנעם. על הקמתה הוחלט באוקטובר 1953, והיא פעלה כנראה עד 1968-69. החווה פעלה במודל של אגודה שיתופית של פקידים בממשלה ובמוסדות ציבור, שהשקיעו כספים והעסיקו פועלים שכירים, והתכוונו להכין את עצמם להתיישבות לקראת פרישתם לגמלאות. החווה הייתה מוקד של שערורייה שהתחוללה בעקבות הידיעות על שחיתות ציבורית הקשורה בה.
רקע.
היועץ לענייני התכנון החקלאי מטעם ארגון המזון והחקלאות של האו"ם, ד"ר יוג'ין בלאק, שהוזמן לסייע בהקמת מושבי העולים, סבר שאין להסתמך על משקים משפחתיים, אלא יש להקים חוות חקלאיות גדולות, שיש להן יתרון לגודל. הוא הציע ליישב את העולים החדשים בעיירות ולספק להם פרנסה כשכירים בחוות חקלאיות. אשכול הכריע לטובת הקמת המושבים, אבל דרש להקים 20 חוות ניסיוניות: 12 חוות יימסרו לניהול יזמים פרטיים, ו-8 לקבוצות של ישראלים לא-חקלאים, שיכינו את עצמם להתיישבות בגיל הפרישה, ובינתיים ישקיעו כספים להקמת החווה ויעסיקו פועלים שכירים.
גם יוסף ויץ (שבאותה תקופה היה חבר דירקטוריון בקק"ל ועסק בניהול מרבית השטח החקלאי של מדינת ישראל) במאמר "פתרון הבעיה" שפרסם בעיתון ההסתדרות "דבר", העוסק בתכנון ההתיישבות, הציע הקמת חוות על ידי חברות פרטיות בעלות הון כדוגמת "מהדרין" ו"יכין-חק"ל", וכן מציע הקמת חוות של "חוג הפקידים". לטענתו, בקרב הפקידים במשרדי הממשלה ובמוסדות הציבוריים, נמצאים רבים שהם בעלי יכולת ורצון להתנחל על הקרקע.
בדיון שהתקיים בנושא, מנהל מחלקת ההתיישבות בסוכנות, רענן ויץ (בנו של יוסף ויץ), התנגד לרעיון מתוך אמונה שהציונות צריכה לקשור את העולים לקרקע, והזהיר את שר האוצר לוי אשכול שהחוות יביאו רק שחיתות. בכתבות שפורסמו, אין הסבר לטענתו של רענן ויץ בהקשר לשחיתות, אבל דוברים אחרים הסבירו את התנגדותם. יהודה ברגינסקי הזהיר כי "מוכרח להיות שימוש לרעה מצד הפקידים בכלים ובאנשים". יצחק לוי הזכיר כי "בבית הזה הקפדנו שאסור למכור לעובד סוכנות אפילו עיפרון מהמחסנים" והוא שאל גם "מדוע רק פקידי מחלקת ההתיישבות נהנים מההטבות ולא כל עובדי הסוכנות או עם ישראל כולו?". חוות "נחלאות" הייתה חוליה ראשונה בשרשרת של חוות שנועדו לפקידי הסוכנות והממשלה. תוך זמן קצר הוקמו שלוש אגודות נוספות, ועד לפיצוץ הפרשה קיבלו כל ארבע האגודות ביחד 385 אלף לירות.
הקמת האגודה.
"נחלאות" הייתה אגודה מיסודם של כ-100 פקידים גבוהים שעבדו בסוכנות, בקק"ל, במשרד החקלאות, רשות הפיתוח והמפקח על נכסי נפקדים. האגודה הוקמה כדי להקים חווה חקלאית בהתאם לתוכנית שאישר לוי אשכול. מאחר שהתוכנית לא פורסמה באופן פומבי, לא נערך מכרז וראשי מפעל ההתיישבות החליטו שאין מועמדים טבעיים מלבדם אשר עונים על דרישות התוכנית. קבוצת "נחלאות" החלה להתארגן בשנת 1952 ביוזמת ובהובלת יוסף גבעולי, מנהל חבל הצפון במשרד החקלאות. האגודה קיבלה שטח, הלוואות ותקציב מן המוסדות המיישבים והחלה בהקמת "מפעל התיישבותי" בשטח הנמצא בין קיבוץ הזורע לבין קיבוץ משמר העמק. הקמת החווה פורסמה במסמך של הסוכנות היהודית מתאריך 19 באוקטובר 1953, כאשר החותם הוא חבר ב"נחלאות". במפה הרשמית של הממשלה נרשם שטח של 3,700 דונם, אך במקורות אחרים נרשם שטח של 5,100 דונם.
יוסף ויץ במאמרו "פתרון הבעיה" טען כי בני המעמד הבינוני נדרשים להשקיע לפחות שני שלישים מתקציב ההתיישבות, והעודף מתכסה מתקציבי הסוכנות היהודית או מקורות כספיים אחרים. לפי פרוטוקולים של הנהלת הסוכנות, אשכול נתן את האישור להקמת החווה בתנאי שהמתנחלים ישקיעו לירה מכספם תמורת כל לירה שיקבלו מקופת הסוכנות והמדינה (מימון תואם, matching). תקנון האגודה קבע שכל אחד מהחברים יכניס 50 ל"י כדמי הרשמה, וכן חייב לשלם 10 ל"י בכל חודש על חשבון מניה של 1,000 ל"י שצריכה להיות משולמת תוך שמונה שנים. לפי הדו"ח הכספי של השנה הראשונה, ההכנסה השנתית הייתה 32,000 ל"י, אולם סיכום ההשקעות וההוצאות הגיע ל-140,000 ל"י. כלומר, העיקרון שקבע לוי אשכול לא נשמר.
הבעיה האתית ותחילת השמועות בציבור.
חלק מאנשי "נחלאות" היו פקידים ממשלתיים בכירים ובוודאי הכירו את החוק לשירות עובדי המדינה, שקבע כי "לא יהיה לעובד המדינה, לא במישרין ולא בעקיפין וגם לא על ידי קרובו, סוכנו או שותפו, כל חלק, עניין או טובת-הנאה בכל חוזה או עסק שנעשה עם המדינה או למענה". ואולם בהקמת החווה, הפקידים שהם עצמם חברי "נחלאות" היו גם האחראים במשרדיהם על תקציבי הפיתוח, הקצאת ההלוואות, חלוקת השתילים, הקמת המבנים המשקיים והצריפים למגורים, התכנון וכיוצא בזאת; לפיכך ברור שכל הנדרש יגיע לידי החווה, בזול, בהקדם ובשפע ללא קשיים בירוקרטיים.
ואכן, בציבור נפוצו שמועות על שחיתות הקשורה בחווה, מכיוון שברור שאין זה הולם שפקידי הסוכנות ידאגו לעצמם (קבלת טובות הנאה הקשורות לתפקיד מנוגדת לכללי המינהל הציבורי), בעוד אין אפשרות לספק את כל הדרישות של ההתיישבות. בנוסף, הייתה קנאה של הפקידים הזוטרים שלא הצליחו להתקבל לאגודה, לעומת העובדים שהתקבלו אליה. כמו כן, אנשי "נחלאות" הצדיקו את המהלך, בטענה:
מסיבת העיתונאים ב-17 באפריל 1955.
במהלך חודש ינואר 1955 פרסם ירמיהו שמואלי בעיתון "על המשמר" סדרת כתבות בהקשר ל"נחלאות", תחת הכותרת "שוד הקרקעות בישראל". מסיבת העיתונאים נערכה רק בעקבות האשמות שפורסמו בעיתון "הארץ". רענן ויץ טען שהוא לא הגיב לטענות שהועלו בעיתון "על המשמר" (טענות שהועלו כבר בחודש ינואר) מכיוון שקיים ביניהם ריב אידאולוגי, וזכותו של עיתון להתנגד למדיניות של מחלקת ההתיישבות; אולם ההאשמות שהועלו ב"הארץ" היו פליליות והייתה חובה להגיב עליהן דוברי הסוכנות ובראשם רענן ויץ אישרו למעשה את עיקרי ההאשמות, והתבררו הדברים הבאים:
רענן ויץ טען שהמאמר של "הארץ" מסלף את הדברים. הוא טען שההשקעות ב"נחלאות" מבוססות על העיקרון "לירה כנגד לירה"; אולם בנתונים שהגיש מתברר שחברי "נחלאות" השקיעו 34,357 ל"י לעומת 94,766 ל"י שהעניקה להם הסוכנות (נתוני עיתון "על המשמר" היו שונים, אבל גם לפי הנתונים שהציג ויץ, היחס הוא כמעט 1:3). בנוגע לטענה שאיש מבין חברי האגודה לא עלה על הקרקע, טען שמתוך 113 חברי האגודה התיישבו כבר שבעה חברים, אולם התברר שאף חבר לא התיישב במקום. בנוסף, הוא לא הכחיש את הידיעה שהובאה ב"הארץ" כי יש לו חלק במשק דומה, משק נטר ליד גדרה. הוא לא הבטיח לבדוק את הנושא ולהסיק מסקנות, אלא טען שהמעשה כשר ושזו אחת הפעולות היפות בכל פעילותו למען ההתיישבות זוהי שיבה אל חיק האדמה, והיא מבטיחה את עתידם של הפקידים הוותיקים לאחר פרישתם לגמלאות.
סוף דבר.
בעקבות הרעש הציבורי התפרקו ארבע האגודות החדשות יחסית. חוות "נחלאות" המשיכה להתקיים, ובשנת 1963 עבדו בה 50 שכירים מיקנעם. ב-1963 כתב מ' טננבוים ב"מעריב" שיש ויכוח בין שלושה גורמים על עתיד המקום: