סולימאן נולד בנצרת ב-1960 לאב חרט ואם מורה. בסוף שנות העשרה שלו עזב ללונדון וצרפת ולאחר מכן חזר לנצרת. עם שובו התחיל להתעניין בקולנוע, לקרוא ספרים ולצלם במצלמה ביתית. בין השנים 1982 ל-1993 התגורר סולימאן בניו יורק בה פיתח התעניינות באופן בו מוצגים הערבים בתקשורת המערבית והישראלית. בניו יורק ביים שני סרטים קצרים "הקדמה לסוף הוויכוח", שזכה בפרס הסרט הניסיוני הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע של אטלנטה באותה שנה, ו"מחווה על ידי התנקשות" בו מופיע גיבור בשם "E.S" (ראשי התיבות של אליה סולימאן) והוא מתבונן בשקט בהתרחשות. דמות זו חוזרת גם בסרטיו המלאים.
בשנת 1994 עבר להתגורר בירושלים על מנת ללמד קולנוע ותקשורת באוניברסיטת ביר זית. בשנת 1996 ביים את סרטו הארוך הראשון, "כרוניקה של העלמות", שזכה בפרס סרט הביכורים בפסטיבל הסרטים של ונציה אך התקבל בתגובות נסערות והוחרם בעולם הערבי כולו. הביקורת האשימה את הבמאי בבגידה, בעמדה ציונית ובשיתוף פעולה עם האויב.
בשנת 2002 ביים את הסרט "התערבות אלוהית", אשר זכה בפרס חבר השופטים ופרס פיפרסקי בפסטיבל הקולנוע בקאן ובפרס הסרט הזר בטקס פרסי הקולנוע האירופאי.
בשנת 2009 ביים את הסרט "הזמן שנותר". זהו סרט אוטוביוגרפי למחצה, בהשראת יומני אביו ואימו, אשר פרוסים על פני ארבע תקופות משנת 1948 ועד לימינו. הסרט השתתף בתחרות הרשמית על פרס דקל הזהב.
ב-2019 סרטו "It Must Be Heaven" (כנראה שזה גן עדן) התחרה על פרס דקל הזהב וזכה בציון לשבח מיוחד.
ג'ורג' ח'לייפי
ג'ורג' ח'לייפי (בערבית: جورج خليفي; נולד ב-1947) הוא במאי, מפיק ותסריטאי ערבי-ישראלי ומרצה לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת אל-קודס ומנהל המכון לתקשורת מודרנית באוניברסיטה.
אודות.
חלייפי נולד בנצרת בשנת 1947 ועבר לירושלים לאחר התיכון, שם עבד כמפיק וקריין ברדיו. בשנת 1973 נסע ללמוד קולנוע וטלוויזיה בבית הספר הגבוה לאמנויות בבריסל. בין השנים 1978 ל-1984 ביים סרטים תיעודיים בעבור רשת הטלוויזיה הבלגית RTBF ועזר לאחיו, הבמאי מישל ח'לייפי, לביים את סרטו "זיכרונות פוריים". בשנת 1985 חזר ח'לייפי לירושלים ושימש כמפיק של סרטו של אחיו "חתונה בגליל". בשנת 1996 הפיק את הגרסה הפלסטינית לרחוב סומסום. בשנת 1999 הוא כותב ומביים את הסדרה "הבית של אבו יוסוף" כיום חלייפי מלמד במכון למדיה מודרנית באוניברסיטת אל-קודס.
בשנת 2002 היה אמור לשמש כשופט בפסטיבל הסרטים התיעודיים דוקאביב בסינמטק תל אביב, אולם כמה ימים לפני פתיחת הפסטיבל פרש ממנו. במכתב למנהלת הפסטיבל ולעמיתיו השופטים הסביר כי הוא קורא להחרמה בינלאומית של ישראל. "ממשלות ישראל וחלק גדול מהציבור הישראלי לא יבינו, אם לא יסבירו להם בצורה חד-משמעית, שהם נהפכים ממשטר כובש ומדכא, למשטר גזען ופראי" כתב.
בשנת 2006 סיים לכתוב יחד עם נורית גרץ את "נוף בערפל", ספר היסטוריה של הקולנוע הפלסטיני הראשון שיצא לאור בעברית. על בסיס עבודה זאת פיתח יחד עם נורית גרץ ומיטל אלון-אוליניק את הקורס "הקולנוע הפלסטיני" באוניברסיטה הפתוחה.
חיים אישיים.
הוא אחיו של הבמאי והחוקר מישל חלייפי.
כפר נולד
דרישת ציון
דרישת ציון הוא ספר מאת הרב צבי הירש קלישר, הכולל פרקים מחשבתיים והלכתיים, ובו פורש הרב קלישר את משנתו בדבר יישוב ארץ ישראל וחידוש עבודת הקרבנות. הרב קלישר סבר כי התחלת הגאולה תלויה בפעולה יזומה של בני אדם. ספר זה היה אחד מאבני הדרך המרכזיות בהתפתחות הציונות.
רקע.
בשנת תקצ"ו (1836) פנה הרב קלישר לאשר-אנשל רוטשילד וביקש ממנו לסייע ברכישת ארץ ישראל או לפחות חלקים ממנה. באיגרתו פירט הרב קלישר את השקפתו לגבי אופן הגאולה, חשיבות ישוב הארץ וחידוש עבודת הקרבנות. מיד אחר כך הוא פתח בהתכתבות עם רבו, רבי עקיבא איגר ורבנים נוספים בעניין הקרבנות. שתי התכתבויות אלו היוו את גרעין הספר "דרישת ציון" שהתגבש בשנים אלו.
בשנת תרכ"ב (1862) הודפס הספר לראשונה בסיוע ד"ר חיים לוריא ו"החברה ליישוב ארץ ישראל". כעבור ארבע שנים הדפיס הרב נתן פרידלנד את המהדורה השנייה בתוספת פרקי "ראשון לציון".
מהדורה מורחבת בצירוף אגרות שטרם פורסמו תוכננה על ידי חיים יוסף יפה ב-1891, לצורך כך קיבל כתבי יד מעזבונו של הרב קלישר מידי בנו, יהודה ליב קלישר. יפה ביקש את תמיכתו של הרב נפתלי צבי יהודה ברלין להוצאת המהדורה. הרב ברלין סירב ופרש נימוקיו במכתב מפורט אל יפה. המהדורה לא יצאה לפועל.
מהדורות נוספות יצאו לאור בשנת תרנ"ט (1899) בוורשה ובתרע"ט (1919) בירושלים. מוסד הרב קוק הדפיס את הספר במהדורה נרחבת בשנת תש"ז (1947) (בעריכת ישראל קלוזנר), ובמהדורה חדשה עם הוספות רבות והערות (בעריכת יהודה עציון) בשנת תשס"ב (2002).
שם הספר.
שם הספר לקוח מדברי הנביא ירמיהו: "ציון היא - דורש אין לה" (), ומדברי חז"ל על פסוק זה לפיהם יש לדרוש ולברר את ענייני הגאולה ובית המקדש ולפעול באופן מעשי למימושם (למשל במסכת ראש השנה דף ל').
מבנה הספר.
גרעין הספר "דרישת ציון" מורכב משלושה פרקים, עליהם מתווספים פרקי מוסף לכל פרק בשם "ראשון לציון" שחוברו עבור המהדורה השנייה, ובהם המשך הדיון הלמדני-הלכתי של המהדורה המוקדמת, לרבות הבאת דעות חולקות בשם אומריהן, ותשובות עליהן.
פרקי הספר:
במהדורות החדשות הודפס גם מוסף לספר בשם "שלום ירושלים" שפורסם בנפרד בשנת תרכ"ח (1868), והוא כולל גם את הקונטרס "שיבת ציון" ובו דיון הלכתי עם הרב יעקב אטלינגר בסוגיית חידוש עבודת הקרבנות. לחיבור הזה נלוותה תוספת מאת הרב אליהו גוטמכר בשם "מכתב מאליהו".
הסכמות וביקורת.
הספר "דרישת ציון" במהדורותיו השונות זכה להסכמות נלהבות של רבנים מפורסמים. בין המסכימים ניתן למנות את בעל הכתב והקבלה, הרב אליהו גוטמכר, הראשון לציון הרב חיים דוד חזן והרב ישראל יהושע מקוטנא. גם המלבי"ם שלח מכתב לרב קלישר בו הוא מסכים לטענה "כי הגאולה תצמח לאט לאט" ו"יהיה ישוב הארץ קודם ביאת המשיח". במהדורה משנת תרע"ט (1919) הודפס מכתב תמיכה של רבני ירושלים: הרב משה נחום ולנשטיין, הרב צבי פסח פרנק והרב יונה ראם.
העיתונאי דוד גורדון כתב בעיתונו המגיד מאמר נלהב על הוצאת הספר. מאוחר יותר פרסם את מאמרו הגדול "בשובה ונחת תיוושעון" בו קרא לתחייתנו הלאומית בארץ אבותינו, והסתמך גם על דברי הרב קלישר. משה הס ממבשרי הציונות אשר פרסם גם הוא באותה שנה את ספרו רומא וירושלים, העתיק לתוך ספרו את תוכנית הפעולה של הרב קלישר, מתוך קטע הסיום של "דרישת ציון", אם כי גם הוא התנגד לרעיון חידוש הקרבנות והציע לדחות את הדיון בעניין לתקופה מאוחרת יותר.
עם זאת, הספר עורר פולמוס נרחב בעיקר סביב שאלת חידוש עבודת הקרבנות בזמן הזה. חלק מהרבנים שנתנו את הסכמותיהם להדפסת הספר הסתייגו באופן חלקי או מלא ממסקנותיו של הרב קלישר בעניין הקרבת הקרבנות. הרב דוד פרידמן מקרלין כתב קונטרס ובו הוא משיג על מסקנותיו של הרב קלישר בעניין חידוש העבודה. הרב חיים נתנזון מאלטונה בספרו בשם עבודה תמה בו הוא תוקף את הרב קלישר ואת טענותיו, וטוען שאין כל היתר להקריב קרבנות בזמן הזה. הרב דוד אלכסנדר אשר דעתו הובאה ב"דרישת ציון" פרסם בשנת תרל"ה (1875), את ספרו "מגדל דוד", בו חלק על הרב קלישר בסוגיית חידוש עבודת הקרבנות. הרש"ר הירש במכתב אף הוא הביע התנגדות חריפה לשיטתו של הרב קלישר בעניין זירוז הגאולה על ידי מעשי אדם.
פזמונאות עברית
איגנסיו קאנוטו
איגנסיו קאנוטו (בספרדית: Ignacio Canuto; נולד ב-20 בפברואר 1986 בסנטה פה שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת טיגרה.
ביוגרפיה.
קאנוטו גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל אוניון דה סנטה פה בארגנטינה. בשנת 2006 הושאל לקבוצת בן חור, וב-2008 עבר לקבוצת ארחנטינוס ג'וניורס עימה גם זכה באליפות המדינה בעונת .
ביולי 2010 עבר למכבי חיפה תמורת מיליון יורו וחתם בשורותיה ל-5 שנים. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך מול דינמו מינסק בליגה האירופית. לאחר שערך 17 הופעות במדי מכבי חיפה ולא השתלב בקבוצה, בתחילת ינואר 2011 נמכר קאנוטו לקבוצת ליברטד הפרגוואית.
בשנת 2012 שיחק בקבוצת פיגיירנסה הברזילאית, ובשנת 2013 עבר לקבוצת ליגה דה קיטו מאקוודור, ב-2014 עבר לקבוצת טיגרה הארגנטינאית. בשנת 2015 עבר לקבוצת לאון ממקסיקו.
קאנוטו נכלל בסגל המורחב של נבחרת ארגנטינה וערך את הופעת הבכורה שלו ב-20 במאי 2009 מול נבחרת פנמה. ב-10 בפברואר 2010 הבקיע את שערו הראשון במדי הנבחרת בדקה ה-93 מול נבחרת ג'מייקה.
משפט ראו בלקוול
הנחת אבן פינה
הנחת אבן הפינה
מרדכי גילת
מרדכי (מוטי) גילת (נולד ב-6 באוקטובר 1947) הוא עיתונאי חוקר בתחום השחיתות הציבורית, פובליציסט ומרצה לתקשורת, משמש כפרשן בכיר בתאגיד השידור הישראלי. לפני כן עיתונאי שנים רבות בידיעות אחרונות וישראל היום. חתן "פרס סוקולוב" לעיתונות הכתובה משנת 2000.
ביוגרפיה.
גילת נולד, גדל והתחנך בחולון. את הקריירה העיתונאית שלו החל כבר בנעוריו, בעיתוני הילדים והנוער, "דבר לילדים" ו"במעלה". בשירותו הצבאי שירת ביחידת מצוף 247 במסגרת הנח"ל. במהלך מלחמת ששת הימים, לחם ביחידה קרבית של הנח"ל. את השנה השלישית של שירותו הצבאי, לאחר מלחמת ששת הימים, עשה גילת ככתב צבאי של העיתון "במחנה נח"ל". בהמשך שירות המילואים שלו השתתף גילת במלחמת יום הכיפורים כאיש מחלקת מרגמות בחטיבה 5 ובמלחמת לבנון הראשונה כאיש מחלקת מרגמות בגדוד חרמ"ש.