במהלך המאה ה-18, התפתחו לאורך הרחוב מלונות, מסעדות ובתי קפה, ובהמשך גם תיאטראות, והרחוב הפך לחלק מרובע התיאטראות של הווסט אנד. "תיאטרון המלכה" (Queen's Theatre) שתוכנן על ידי האדריכל ג'ון ואנברוג' נפתח בשנת 1705 ונועד להצגות דרמה, בהמשך, בשל האקוסטיקה הטובה במבנה הוצגו בו גם אופרות, ובין השנים 1710–1745 הוצגו בו מרבית האופרות בלונדון והאורטוריות שנכתבו על ידי גאורג פרידריך הנדל. לאחר מותה של המלכה אן שונה שם התיאטרון ל"תיאטרון המלך" (King's Theatre). המבנה נהרס בשרפה בשנת 1790 ומבנה חדש באותו שם נבנה במקום. בעקבות שרפה נוספת, נבנה באתר "תיאטרון הוד מלכותה" בשנת 1897, הקרוי על שם המלכה ויקטוריה. מבנה זה פועל עד ימינו. תיאטרון נוסף שפועל כיום במקום הוא תיאטרון היימרקט במבנה שתוכנן על ידי האדריכל ג'ון נאש משנת 1820 (תיאטרון זה ניצב במקומו של תיאטרון אחר שפעל במקום החל משנות ה-20 של המאה ה-18).
ציגלאנה
בית החולים לגליל המערבי
רבי אלעזר המודעי
רבי אלעזר המודעי היה תנא בדור השלישי בתקופת רבי עקיבא. התגורר ב"הר המודעי" שבקרבת ירושלים.
מסיפורים שמובאים עליו בתלמוד, ניתן ללמוד כי הוא בן הדור השלישי לתנאים, כנראה היה מתלמידיו של רבן יוחנן בן זכאי, וחי זמן רב.
מאמריו.
במשנה מופיע מאמר אחד בלבד שלו: "המחלל את הקודשים, המבזה את המועדות, המפר בריתו של אברהם אבינו, המגלה פנים בתורה שלא כהלכה, והמלבין פני חברו ברבים, אף על פי שיש בידו תורה ומעשים טובים אין לו חלק לעולם הבא". מאמר דומה בעניין קדשים מופיע בשמו בספרי: "המחלל את הקדשים, אף על פי שיש בידו מצוות הרבה כדאי הוא לדחותו מן העולם".
במדרשים ובתלמוד מובאות בעיקר דברי אגדה שאמר, במספר ברייתות, וכן מספר אגדתות. בתלמוד מובא סיפור אודות מעמד בו ישב עם רבי טרפון רבי ישמעאל ושאר החכמים, ובו נענה רבי אלעזר המודעי ואמר כי "מָן שירד להם לישראל היה גבוה שישים אמה". רבי טרפון נענה בתרעומת ואמר "מודעי! עד מתי אתה מגבב דברים ומביא עלינו", אך רבי אלעזר המודעי נענה כי "רבי, מקרא אני דורש!" והסביר באריכות את ראיותיו, המתבססים על כך שמי המבול, שבהם כתוב "וארובות השמים נפתחו" היו גבוהים 15 אמה (מההרים הגבוהים), ואודות ירידת המן כתוב "ודלתי שמים פתח", ובדלת יש ארבע ארובות.
ממדרשים אחרים לומדים כי רבן גמליאל חיבב את דבריו, ואמר "עדיין צריכין אנו למודעי דמוקים ליה כוליה בחד מקום".
מותו.
על פי המסופר בתלמוד הירושלמי, מנע רבי אלעזר המודעי בתפילתו את נפילת ביתר בימי מרד בר כוכבא. רבי אלעזר המודעי שהיה מנהיגם הרוחני של הנצורים בביתר היה שרוי בצום ובתענית, והיה ידוע כי כל עוד עומדת לנצורים זכותו של רבי אלעזר, הרי שהעיר לא תיפול. כותי (שומרוני) אחד חדר לעיר, ודיבר עם רבי אלעזר המודעי, דודו של בר כוכבא דברים של מה בכך. משתפס בר כוכבא את הכותי, החשיד הכותי את אלעזר המודעי בכך שהוא מתכוון למסור את העיר לאויב. בר כוכבא חקר את רבי אלעזר בדבר חשד זה, ורבי אלעזר הכחיש את הדברים (ככל הנראה לא שמע כי היה עסוק בלימוד התורה). בר כוכבא לא האמין להכחשות, בעט ברבי אלעזר, והלה מת. לאחר מות רבי אלעזר נפסקה ההגנה האלוהית על העיר, והתאפשר לאדריאנוס לכבשה. בעקבות המדרש, יש חוקרים המזהים אותו עם רבי אלעזר הכוהן המופיע על מטבעות בר כוכבא.
קברו.
מקום קבורתו עולה לראשונה בתיאור מאוחר מזמנו של רבי אלעזר, בספר "ציוני קברים בארץ ישראל" (כתב יד מוסקבה, שנת 1440 לערך) הטוען כי נקבר במערה ביישוב נבוריה יחד עם יעקב איש כפר נבוריא.
אמנם קברו של יעקב איש כפר נבוריא הוזכר לראשונה כמה מאות שנים קודם, בספר "תוצאות ארץ ישראל" (שנת 1270 לערך).
אתרי הדולמן בגוצ'אנג, בהוואסון ובגאנגהווה
אתרי הדולמן בגוצ'אנג, בהוואסון ובגאנגהווה בחצי האי קוריאה מכילים מאות דולמנים מאבן ששימשו להכנת מצבות ולמטרות טקסיות במהלך האלף ה-1 לפנה"ס, כאשר התרבות המגליתית הייתה דומיננטית. האתרים הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000. לפי אונסק"ו כ-40% מכלל הדולמנים בכדור הארץ נמצאים בקוריאה, ורובם מרוכזים בשלושת האתרים הללו.
האבנים המגליתיות יקרות מאוד, וזאת כיוון שהן ניצבות מעל לקבריהם של אנשים שהיו חלק מהמעמד הגבוה. בחפירות הארכאולוגיות (שהחלו ב-1965) שנערכו בדולמנים נמצאו כלי חרס, תכשיטי גוגוק, חפצי ברונזה וחפצים שונים הקשורים להלוויות. בנוסף, על האבנים יש סימנים המעידים על אופן חציבתן, העברתן ושימושן לבניית הדולמן.
הדולמנים במזרח אסיה מחולקים בדרך כלל לשתי קבוצות:
סמל מושבת הכף
כאשר קיבלה מושבת הכף ממשל אחראי בשנת 1872 ויחד עמו הוחלט כי למושבה ראוי שיהיה סמל משלה. טקס הנחת אבן פינה למבנה פרלמנט המושבה החדש במאי 1875 נחשב להזדמנות טובה להצגתו של סמל מושבת הכף החדש.
צ'ארלס אקן פירברידג', אישיות סמכותית מקייפטאון ובעל עניין בהרלדיקה, התבקש לעצב סמל עבור המושבה.
הסמליות המוצגת בשלט היא ברורה: האריה המוצג בשלט האצולה הוא חיה דרום אפריקאית מובהקת אשר הופיע גם בסמלי שני הכוחות הקולוניאליים אשר משלו באזור הכף - הולנד ובריטניה הגדולה. הטבעות נלקחו משלט האצולה של ג'ן ואן רייבייק מייסד המושבה. שלושת הפלר דה ליס ייצגו את תרומתם של ההוגנוטים בימיה הראשונים של המושבה. בציצה שובצה גברת התקווה הטובה אוחזת בעוגן כתזכורת להיותו של הכף נמל מבטחים ו"פונדק הימים". התומכים הם גנו שחור וראם הצבי - חיות דרום אפריקאיות טיפוסיות. מתחת לשלט נקבע המוטו: Spes Bona (תקווה טובה).
קרב סולפרינו
קרב סולפרינו נערך ב-24 ביוני 1859 בלומברדיה (כיום בצפון איטליה), כחלק מתהליך איחוד איטליה. בקרב ניצח צבא ברית צרפתי-סרדיני בראשות נפוליאון השלישי והמלך ויטוריו אמנואלה השני את צבא הקיסרות האוסטרית בראשות פרנץ יוזף קיסר אוסטריה. מוראות הקרב שימשו השראה להקמת ארגון הצלב האדום וניסוח אמנת ז'נבה.
רקע.
כחלק משאיפתה לאיחוד איטליה, אשר הייתה מפולגת בין צרפת, ספרד, אוסטריה ומדינת האפיפיור רצתה ממשלת סרדיניה-פיימונטה לסלק את האוסטרים משליטתם בלומברדיה. ראש ממשלתה קמילו קאבור שכנע את נפוליאון השלישי לסייע בסילוק האוסטרים מלוברדיה תמורת חלק מהשטחים שיושגו. נפוליאון השלישי, אשר כחלק מחזונו המדיני האמין כי תהילה והשגת שטחים במלחמות מחזקות את שלטונו מחוץ ומבית, הסכים לצאת בראש צבאו למלחמה באוסטרים, בתנאי שאלו ייזמו פעילות התקפית. בתחילה הגיבו האוסטרים במתינות להתגרויות ה"איטלקיות", אך ב-18 באפריל הכריזה אוסטריה מלחמה, הכרזה אשר אפשרה לצרפתים לפלוש ללומברדיה ולצאת למלחמה. לאחר שב-4 ביוני ניצח הצבא הצרפתי-סרדיני את האוסטרים בקרב מגנטה, נפגשו הכוחות הלוחמים בסולפרינו.
הקרב ותוצאותיו.
הכוחות האוסטרים התקדמו לאורך צפון איטליה ופגשו בהתנגדות הכוח הצרפתי-סרדיני. הקרב העקוב מדם נמשך תשע שעות אשר בסופם זכו הצרפתים-סרדינים בניצחון, אך במחיר כבד לשני הצדדים. במהלך הקרב נפצעו יותר מ-23,300 חיילים ונהרגו כ-5,500 חיילים, חלקם נורו או נפגעו מכידוני רובים לאחר שנפצעו. חלק מהפצועים נותרו בשדה הקרב ללא טיפול רפואי, ולאחרים הוגשה עזרה מסוימת על ידי הכפריים באזור. לאחר הקרב הוכרזו כשבויים ונעדרים כ-12,000 חיילים.
בהשפעת האבדות הכבדות ובשל האיום הפרוסי ומחאות מבית החליט נפוליאון השלישי להגיע להסכם עם האוסטרים, עליו חתם בוילאפרנקה ב-12 ביולי 1859 ללא ידיעת האיטלקים. על פי ההסכם נמסרה לומברדיה לאיטלקים, אך ממלכתם, אשר הוקמה ב-1860 חסרה את אזור ונטייה (היום מחוז ונטו). אכזבת האיטלקים מההסכם התבטאה בהתפטרותו של קמילו קאבור.
השפעת הקרב על התנהגות בשדה קרב ויחס לפצועי מלחמה.
בעקבות התרשמותו האישית של ז'אן אנרי דינן, איש עסקים ופעיל חברתי שווייצרי, שהיה עד לקרב ותוצאותיו, הוא פרסם את ספרו "זכרונות מסולפרינו", והחל בקידום רעיונות התנהלות בשדה הקרב אשר היוו השראה להקמת ארגון הצלב האדום ולפרסום אמנת ז'נבה.
דראקולין
דראקולין הוא גליקופרוטאין הקיים ברוק של הערפד המצוי. הוא מורכב מ-411 חומצות אמינו ומשקלו כ-kDa88.5. הגליקופרוטאין משמש כמעכב אנזימטי הפיך בתהליך קרישת הדם על ידי עיכוב פעילותם של 2 אנזימים החיוניים לתהליך הקרישה (פקטורים IX ו-X). הפרשת הגליקופרוטאין שומרת על זרימת דם קבועה מגוף הקורבן ובכך עוזרת לעטלף ללקק באופן רצוף את הדם הניגר מפצע הנשיכה.
הדראקולין משמש לשימושים רפואיים ונחשב לנוגד קרישה רב עוצמתי (פי-20 מנוגדי קרישה אחרים), והוא ניתן ללוקים בהתקף לב ושבץ מוחי.
שמו של הגליקופרוטאין הוא על שם הערפד מהספר הידוע "דראקולה".
דרקולין
מוזיקאית
יצחק קינן
יצחק קינן (1942 – 14 באוקטובר 2021) היה פוליטיקאי, סופר, משורר, מחזאי ותסריטאי ישראלי, שכיהן כראש מועצת בית שאן בשנים 1974–1983.
ביוגרפיה.
קינן נולד במרוקו בשם יצחק (איז'ק) ועקנין, ועלה לישראל ב-1952 במסגרת עליית הנוער. בעקבות האח הבכור שעלה ב 1948, התגייס לחייל הים והתיישב בקריית ים, עלתה המשפחה כולה והתיישבה בקריית ים. התחנך בכפר הנוער נווה הדסה ובקיבוץ תל יצחק. את שירותו הצבאי עשה בשורות הנח"ל, וסיים קורס מ"כים בנח"ל המוצנח. השתתף במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה ובמלחמת יום כיפור.
קינן הוא בוגר הסמינר למורים בנהלל. עבד כמורה, מחנך ומנהל בית ספר בעיר בית שאן, סיים תואר ראשון בהיסטוריה וספרות עברית באוניברסיטת חיפה.
ב-1974 נבחר לכהן כראש המועצה של בית שאן מטעם מפלגת העבודה, וכיהן בתפקידו שתי קדנציות, עד לשנת 1983.