נושא דגל ישראל בטקס הפתיחה היה האתלט רוגל נחום.
קרב דרזדן
קרב דרזדן התרחש בין ה-26 ל-27 באוגוסט 1813 ליד העיר דרזדן שבסכסוניה (כיום בשטחה של גרמניה), בין צבאות נפוליאון לקואליציה האנטי צרפתית השישית בפיקודו של גנרל-פלדמרשל קרל פיליפ שוורצנברג. הקרב הסתיים בניצחון צרפתי גדול. למרות ניצחונו בקרב, לא הצליח נפוליאון להשמיד את צבא הקואליציה, בין היתר כי לא ביצע מרדף נמרץ אחרי הנסוגים.
רקע.
ב-16 באוגוסט 1813 הורה נפוליאון למרשל לורן ז'וויון סן סיר לבצר את דרזדן כדי שתשמש כבסיס לתמרוניו. נפוליאון עצמו התכוון להביס את צבאות יריביו עוד בטרם הם הספיקו לחבור לכח אחד. לפי תוכנית טרכנבורג נמנעה הקואליציה מקרבות ישירים עם נפוליאון, בהעדיפה להילחם נגד המרשלים שלו במקום. כך, הביס ברנדוט את ניקולה אודינו בקרב גרוסברן ב-23 באוגוסט ואילו גבהרד לברכט פון בליכר הביס ב-26 באוגוסט את אטיין מקדונלד בקרב קצבאך.
הקרב.
ביום שבו הפסיד מקדונלד בקצבאך נפגשו הצבאות העיקריים של הצדדים. שוורצנברג בראש יותר מ-200,000 חיילים תקף את סן סיר, אך נפוליאון הגיע במהירות עם הכח הצרפתי העיקרי כדי לייצב את המצב. למרות יתרון מספרי גדול של בעלות הברית, הצליח נפוליאון לאגף את צבא הקואליציה וזכה בניצחון.
הקרב מפורסם גם במותו של ז'אן ויקטור מארי מורו שנהרג בעת שעמד על הגבעה יחד עם הפיקוד העליון של בעלות הברית והשקיף על הקרב. נפוליאון, שעבר ליד אחת הסוללות, ראה קבוצת קצינים על הגבעה והורה לתותחנים להפגיז את המקום. מורו ספג פגיעה ישירה ומת כמה ימים לאחר מכן מפצעיו.
גנו אדמיה
גֶנוֹ אדָמיה (בגאורגית: გენო ადამია; 8 במרץ 1936 - 28 בספטמבר 1993) היה ממפקדי הצבא הגאורגי במהלך מלחמת אבחזיה (1991-1992), שנהרג במהלך הקרבות, והפך לסמל של גבורה בגאורגיה.
אדמיה, שהיה יליד סוחומי שבאבחזיה החל את מעורבותו במאבק של גאורגיה בבדלנים האבחזים, מיד עם התפרצות האלימות בשנת 1992. האבחזים נאבקו במטרה לפרוש מגאורגיה ולהקים רפובליקה אוטונומית באבחזיה, שהיוו באותה תקופה רוב במחוז. אדמיה ארגן קבוצת מתנדבים תושבי סוחומי במטרה להגן על העיר מפני כוח אבחזי-צפון קווקזי משותף שנתמך על ידי הצבא הרוסי (קונפדרציית עמי ההר של הקווקז).
תוך זמן קצר הוא קיבל דרגת מייג'ור ג'נרל (מקביל לאלוף) בצבא גאורגיה ומונה למפקד החטיבה הממוכנת ה-23. אדמיה היה אחד מהמפקדים הפעלתנים והאהודים בצבא הגאורגי. ב-23 בספטמבר 1993, עם נפילת סוחומי, הוא סירב להיכנע, והמשיך להילחם באזור סוחומי עם כוח קטן. ב-28 בספטמבר של אותה שנה הוא נהרג בקרבות שבגשר על נהר הקלאסורי. האבחזים מאידך מתארים אותו כ"גנגסטר שתמך בנשיא המודח זוויאד גמסחורדיה, ששוורדנדה העניק לו דרגת קולונל ג'נרל".
בנובמבר 1993 פדו חבריו את גופתו וקברו אותו בטביליסי. ב-8 במרץ 2006 ציינו החברה הגאורגית, ובמיוחד הפליטים הגאורגים מאבחזיה, את יום השנה ה-70 להולדתו.
אולף טריגווסון
הכחדת קרטיקון-פלאוגן
הכחדת קרטיקון-פלאוגן (נקראה בעבר הכחדת קרטיקון-שלישון ובקיצור "הכחדת K/T" או "הכחדת K-Pg") היא אירוע הכחדה המונית אשר התרחש במעבר מהקרטיקון לפלאוגן כ-66 מיליון שנה לפני זמננו. מעבר זה בין התורים נקרא "גבול קרטיקון-פלאוגן", והוא מבדיל גם בין העידנים מזוזואיקון וקנוזואיקון. באירוע זה נכחדו כ-50% מן המינים שחיו על פני כדור הארץ באותה תקופה, בהם הדינוזאורים, ויותר מ-80% מכלל היצורים. הכחדה זו השפיעה באופן לא אחיד על קבוצות בעלי חיים שונות – חלקן נכחדו לחלוטין, אחרות נפגעו קשה, וקבוצות אחרות הושפעו באופן קל בלבד.
הכחדה המונית.
האבולוציה מתאפיינת באירועי הכחדה המונית ובהתפתחותם של מינים חדשים. על אף היותם של אירועי הכחדה ביטוי לכוח הרסני ומאיים, יש להם גם היבט חיובי: הכחדה מאפשרת התפתחות של מינים בעלי יכולת הישרדות גבוהה וקיום של גיוון ביולוגי. בגבול קרטיקון-שלישון ניתן לראות את ההבדל במגוון בעלי החיים שלפני ההכחדה – שפע של זוחלי ענק מפותחים לצד אוכלוסיות דלילות של יונקים ועופות לא מפותחים, ואחרי ההכחדה – התפתחות ענפה של בעלי חיים בסביבות מגוונות שהובילה למגוון היונקים והעופות המוכרים כיום.
הכחדות המוניות התרחשו כמה פעמים מאז הופיעו לראשונה חיים בכדור הארץ. לגבי חמש הכחדות המוניות שזוהו קיימת הסכמה נרחבת כי אכן התרחשו, והן מכונות "חמש ההכחדות ההמוניות הקלאסיות". הכחדות אלה מציינות את סופם של תורים גאולוגיים: אורדוביק, דבון, פרם, טריאס וקרטיקון.
ראיות גאולוגיות.
העדות הראשונית לאירוע משמעותי באה מקטיעה של רצף המאובנים בשכבות סלע. מתחת לגבול קרטיקון-שלישון קיימות עדויות לצמחייה ולמינים של בעלי חיים אשר נעדרו מן השכבות המונחות מעל גבול זה, ובמקומם מופיעים מאובנים של בעלי חיים וצמחים אחרים.
ראיות נוספות מתעדות אירועים חריגים אשר חלו באותה תקופה:
במשך שנים היה מקובל לתארך את סוף עידן המזוזואיקון בתאריך של 65.5 משל"ז (65.5 מיליון שנה לפני זמננו) אך כיול חדש של שיטות התארוך הרדיומטרי שנעשה ב-2013 שינה אומדן זה ל-66 משל"ז.
מינים שנכחדו.
הכחדת קרטיקון-שלישון אינה הגדולה בהכחדות ההמוניות, אך היא הידועה בהן מאחר שהיא האחרונה בהן וגם כי היא גרמה להיעלמם של הדינוזאורים. מחקר הנשען רק על הכחדת הדינוזאורים מוטעה מיסודו, מאחר שהדינוזאורים – שמאובניהם הראשונים נחשפו רק בתחילת המאה ה-19 – הם רק חלק קטן מן המינים שנעלמו בהכחדה זו. אירוע הכחדה זה בולט לא רק בשל העובדה שכילה את רוב המינים שחיו בסוף הקרטיקון, אלא בשל הסלקטיביות שחלה במיקום ובמינים שנכחדו באירוע מסתורי זה: מרבית המינים נכחדו באזורים טרופיים, ובאזורים אחרים חלה הכחדה מזערית והדרגתית שהושפעה מתנאי אקלים.
לבד מן הדינוזאורים וזוחלים קדומים אחרים נכחדו במעבר בין הקרטיקון לשלישון אמוניטים, רודיסיטים, מיני חוריריות, יצורים חד-תאיים כפלנקטון ואצות ומינים רבים של צמחי יבשה. מינים אחרים – חלזונות, צדפות ואלמוגים – ספגו פגיעה קשה, אך לא נכחדו.
הגורמים להכחדה.
קיומם והיעדרם של מאובנים מתקופות שונות היווה נושא מחקר פופולרי עוד במאה ה-18. בשנת 1796 הגיע הפלאונטולוג ז'ורז' קיווייה למסקנה כי הכחדה היא תהליך טבעי, בעקבות מחקריו על מאובני פילים ויונקים גדולים אחרים. קיווייה הבחין במחזוריות הופעתם והיעלמם של מינים מרצף המאובנים, והאמין כי מחזוריות זו נובעת מאירועים חד-פעמיים, אלימים ומהירים בקנה מידה עולמי. תוצאה של אמונה זו הביאה אותו לפתח את השקפת הקטסטרופיזם.
לקטסטרופיזם של קיווייה קמה בתחילת המאה ה-19 התנגדות בדמות הלאמארקיזם – תורתו של ז'אן-בטיסט דה לאמארק, אשר גרס כי שינויים בסביבה גורמים לשינוי בצרכי בעלי החיים ולשינוי בפעולותיהם, כלומר: לשימוש מוגבר או מופחת באבריהם. לפי לאמארק, שינויים קטנים הנרכשים במהלך החיים של האורגניזם עוברים בתורשה לצאצאיו, דבר הגורם בטווח הארוך להתפתחותם או להתנוונותם של איברים. לאמארק טען כנגד הכחדה כי שרידים מאוחרים של יצורים שהשאירו מאובנים קדומים נמצאים באזורים שטרם נחקרו, ולכן טרם נמצאו.
תאוריית השינויים האטמוספיריים.
ריצ'רד אוון, אשר טבע את המונח "דינוזאור", העלה עוד בשנת 1841 השערה המניחה שינוי ברמות פחמן דו-חמצני וחמצן בתקופת ההכחדה או בסמוך לה. אוון סבר כי במהלך המזוזואיקון היו רמות הפחמן הדו-חמצני גבוהות ורמות החמצן נמוכות – תנאים שלדעתו תאמו את התפתחות הדינוזאורים. כאשר ירדה רמת הפחמן הדו-חמצני ועלתה רמת החמצן – רמות המתקיימות היום – התקשו הדינוזאורים לשרוד והתאפשר שגשוגם של יונקים ועופות.
תאוריית הסופרנובה.
בשנת 1968 עלתה השערה כי התפוצצות של סופרנובה קרוב למערכת השמש אחראית להימצאות כמות חריגה של אירידיום בשכבות חרסית מגבול קרטיקון-שלישון, אולם השערה זו לא נתמכה במציאת תוצרים אחרים של התפוצצות סופרנובה – למשל פלוטוניום – בשכבות סלע מאותה תקופה. עם זאת, נוכחות האירידיום באותן שכבות הותירה על כנה את האפשרות שמקורו מחוץ לכדור הארץ.
תאוריית אלווארז.
בשנת 1980 הציעו שני מדענים – לואיס אלוורז, חתן פרס נובל לפיזיקה, ובנו הגאולוג וולטר אלוורז – את התאוריה לפיה התנגשותו של מטאוריט (אסטרואיד שהגיע לפני השטח של כדור הארץ) היא שגרמה להכחדת הדינוזאורים. הסבר זה סיפק מענה סביר להימצאות כמויות גדולות של אירידיום בחרסיות המתוארכות לגבול קרטיקון-שלישון. כעשור לאחר הצגת התאוריה המשותפת שלהם התגלו במכתש צ'יקשולוב (Chicxulub – בשפת המאיה: זנבו של השטן) בחצי האי יוקטן במקסיקו ראיות המעידות לכאורה על פגיעת מטאוריט ענק באותה תקופה. הונח כי מטאוריט בקוטר של כ-10 ק"מ שמהירותו כמה עשרות אלפי קמ"ש התנגש בכדור הארץ.
על יסוד זה הונח רצף אירועים המסביר את ההכחדה:
לבד ממכתש צ'יקשולוב נמצאו תימוכין לתאורית המטאוריט בגבישי קוורץ מעוותים, בכדוריות סיליקטיות במצב זכוכיתי המעידות על פגיעה חזקה שגרמה להתכה והתקררות מהירות, בכדוריות מינרלים עשירים בניקל, במחשופים בהאיטי נמצאו עדויות לצונאמי וגרגרי חול גסים שהכילו אירידיום בכמות חריגה ועדויות לצונאמי בנהר בראזוס בטקסס הנשפך למפרץ מקסיקו. כמו כן נמצאו בגבול קרטיקון-שלישון יהלומים אשר נטען כי נוצרו במהלך הפגיעה וחומצות אמינו בחרסית שנטען כי מקורן בחלל החיצון.
התנגדויות לתאוריה.