לאחר חורבן בית שני היו יהודים שגלו למרוקו אך לא ברור אם כבר שם החלה ההתיישבות היהודית במקנאס. במחצית השנייה של המאה ה-12 נחרבה הקהילה במקנס בידי שלטון אל-מוואחידון, על כך ביכה רבי אברהם אבן עזרא בקינתו אהה ירד עלי ספרד. החל מגירוש ספרד (1492, הרנ"ב) יש תיעוד של קהילה יהודית שברחה מספרד למרוקו ובפרט למקנאס. יהודים רבים שגורשו מספרד הגיעו למקנאס - הידועים שבהם הם בני המשפחות: משאש, טולידאנו ובירדוגו. מרבני מקנס יצאה תורה ופסיקה הלכתית לכל יהודי צפון אפריקה. פארה של מקנאס נודע בכינויה בפי היהודים - 'ירושלים של מרוקו', רבנים, משוררים, הוגי דעות, ובעלי מדע חיו בעיר. נאמר עליה שהייתה עיר גדולה לאלוהים, ענקי הרוח שכנו בה וגדולי מאורי יהדות מרוקו יצאו ממנה. בספרו של הרב יוסף משאש 'מים חיים' מתאר הרב בהקדמתו את מקורו של שם משפחתו, הוא מצא שישנה עיר גדולה ועתיקה בספרד ששמה 'משאש' והיא קרויה על שם עשב שהיה גדול שם בריבוי והיו עושים ממנו רפואות, עד היום יש משפחות נוצריות ויהודיות שמשמרות את שם משפחתה של העיר מאהבתה אליה.לאורך הגלות סבלו היהודית רבות מפרעות ורדיפות, כך למשל קרה שפעם בשנה היה חג אצל הערבים וזה גרם ליהודים להינעל במשך שבוע בתוך המלאח, עד שבשנת תרס"ב או תרס"ג היו כמה יהודים שרצו להסתכל מעבר לחומה לראות את ההמון ונפלו מעבר לחומה, ובזכות חברת גומלי-חסדים ניצלו הרבה יהודים אך בכל זאת מתו חמישה יהודים והרבה נפצעו.
השכונה היהודית במקנס (המלאח) שנוסדה בראשית המאה ה-17, הייתה אחת היפות מבין השכונות היהודיות במרוקו. אם כי לצד בתי העשירים היו במלאח הישן דירות צפופות וקטנות שבהו היו תנאי החיים עלובים וקשים מנשוא. המלאח היה מוקף חומה ובה שני שערים. בפינה הדרום-מזרחית של החומה נמצא בית העלמין העתיק. השיפור במצבם של היהודים בעיר הוביל לבניית מלאח חדש דרומית למלאח העתיק בקרבת באב לכ'מיס.
לשיא תפארתה הגיעה הקהילה בימיו של אסמאעיל, מלך מרוקו שמינה מספר יהודים כווזירים, בהם משה בן עטר.
פרעות בשנת התרס"ג.
בשנת 1902 בערב פסח, י"ב-י"ג בניסן היו פרעות קשות ביהודים. מי שיכל לשאת נשק ולהילחם עשה זאת, הם עלו על מגדלים ונלחמו. הזקנים, הנשים והטף הסתתרו, והרב חיים משאש זעק בראש חוצות והעיר את לבבות האנשים לשוב בתשובה וכך הצטרפו אליו כל תושבי העיר. עוד כתוב שכל יהודי העיר געו בבכייה וכך הם הצליחו להבריח את הפורעים, "ויושע ה' את ישראל מיד פלשתים בשנה ההיא".
פרעות בשנת התרע"א.
בשנת 1910, בי"ט בניסן הפורעים עשו מצור על היהודים במקנאס, והיה פחד גדול בקרב היהודים.
קווים המאפיינים לדמותה של יהודי מקנס.
בשעת צרה כל אחד היה הולך לביתו ומסתגר. בני המשפחה היו לוקחים ספר תהילים בידם "כי הוא הנשק הגדול שנשאר עימנו בגולה" בכך מתבטאת אמונתם התמימה של יהודי מקנס.
הקהילה סבלה מפרעות מקומיות ונקודתיות. היא לא נפגעה כמעט בין מלחמות העולם ועד ממשל וישי בזכות הכיבוש הצרפתי שאפילו הטיבה עם מצב הקהילה.
תולדות הקהילה במלחמת העולם השנייה.
בזמן מלחמת העולם השנייה (1939-1945) הוחלו על יהודי מקנס חוקי וישי האנטי יהודיים, בין 1940–1943 היהודים סבלו מפרעות והצקות. בשנים הללו מוחמד החמישי חתם על גזירות אנטי-יהודיות, עם זאת במישור האישי הוא הפגין בהזדמנויות רבות את אהדתו הרבה ליהודים. ב-1942 הוא ציין בפני נציגים יהודים שלא יקרה להם כל רע, וכי יחסו בעניו ליהודים שווה לכל שאר בני המדינה. לאחר מכן בפלישת ארצות הברית הוא המשיך להכריז על אהדתו כלפי היהודים. אך באותם ימים הקהילה היהודית במקנאס כמו קהילות נוספות במרוקו הפכו ליעד נרדף של התקפות ועלבונות מסוגים שונים מצד האוכלוסייה המוסלמית ובעידודם של נציגי הרשויות הצרפתיות. בראשית 1944 לראשונה חברי מפלגת אל-איסתקלאל דרשו את עצמאותה של מרוקו, המאבק לעצמאות הוביל להתפרצויות אלימות במקנאס (ספטמבר 1944) שתי מגמות הסתמנו בקהילה היהודית האחת גליי עלייה ראשונים לישראל והשנייה התגייסות יהודית למען עצמאותה של מרוקו..
תולדות הקהילה לאחר השואה.
לאחר השואה, יהודי מרוקו שמרו על זיקה חזקה לארץ ישראל לאורך הדורות, וקבוצות של יחידים עלו לארץ והיוו חלק משמעותי מהיישוב הישן. ניצני הפעילות הציונית המודרנית הופיעו החל מראשית המאה ה-20, ואיתם החלה להתגבר העלייה ממרוקו. גורמים חיצוניים כגון פרעות כנגד יהודים גם כן האיצו את קצב העלייה. לאחר הקמת מדינת ישראל ועד שנת 1967 עלו לארץ למעלה מ-250,000 יהודים ממרוקו, בעוד אחרים היגרו לארצות אירופה וצפון אמריקה ובעיקר לצרפת.
עם סיום מלחמת העולם השנייה חשו יהודי מרוקו כי פרק בתולדותיהם הגיע לקיצם. משנת 1947 גבר קצב העלייה ממקנאס, בסיוע המוסדות הציוניים ושליחים מארץ-ישראל. בשנות ה-60 של המאה ה-20 עזבו רוב יהודי העיר את מרוקו, רוב המשכילים והעשירים היגרו לצרפת וקנדה, ורוב דלת העם עלו לישראל. בשנות השבעים נותרה קהילה קטנה של בני המעמד הבינוני ולהם שני בתי כנסת. רק כמה עשרות יהודים נותרו במלאח הישן. בשנת 1955 הוקם סניף משותף של פאס-מקנאס של "המסגרת" -המחתרת היהודית במרוקו הסניף אופיין בכמות פעילים גדולה בקהילה יהודית-מסורתית שמטרתם הייתה לפעול בצורה מחתרתית בתחום ההגירה. שנת 1961 הייתה שנה משמעותית בתולדות יהודי מרוקו בשל טביעת ספינת המעפילים "אגוז", אך חברי ארגון "מסגרת" המשיכו בפעילותם בהדבקת כרוזים תוך סיכון רב וכך נתפסו כמה מחבריהם. משטרת מקנאס טיפלה בחקירת חברי הרשת בכל מרוקו. ובפברואר 1961 נסגר הסניף לאחר חלוקת הכרוז הישראלי. לאחר מכן עלו היהודים בגלים, סביב מלחמת ששת הימים. וכך בא הקץ על קהילת יהדות מקנס.
בסוף הקדמתו של הרב יוסף משאש לספרו אוצר המכתבים כתב כך:
ישתבח יושב תהילות.
ויתעלה על חסול הגלות.
סיימנוה בלי הדרן עלה ובלי דעתן עלה.
פלאות יעשה עם עוד המסתופפים בצלה.
משוך ימשכם באהבה לארץ האבות.
אשר בה באמת שמחת כל הלבבות,
חי יתן בלבם להכיר ערכה יותר מכל הפץ.
זריזים אז יהיו לעלות בלב חפץ.
קדוש יקראו לעפרה ואבניה.
ויאמץ לבבכם להיות בניה ובוניה.
העיר מקנס ידועה בזכות גדולי תורה שיצאו ממנה, בהם בני משפחת אלקובי, בוסידאן, בן-עטר, ברדוגו (בירדוגו), טולדאנו ומשאש.
קווין פארקר
קווין ריצ'רד פרקר (באנגלית: Kevin Richard Parker; נולד ב-20 בינואר 1986) הוא זמר, כותב שירים, מולטי-אינסטרומנטליסט ומפיק מוזיקלי אוסטרלי, הידוע בעיקר בזכות הפרויקט המוזיקלי שלו "טיים אימפלה", עבורו הוא כותב, מקליט ומפיק את המוזיקה אך ורק בעצמו (מלבד לכמה מקרים נדירים בהם נעזר בנגנים אחרים). בטקס פרסי המוזיקה של ARIA לשנת 2015 זכה בשני פרסים, טכנאי הקלטות של השנה ומפיק השנה, על עבודתו באלבום "Currents".
בנוסף לעבודתו עבור טיים אימפלה, שימש פרקר כמתופף של פונד משנת 2009 ועד 2011. הוא נשאר המפיק שלהם, והוא עבד עם הלהקה באלבומי האולפן: "Man, It Feels Like Space Again" (2015), "The Weather" (2017) ו- "Tasmania" (2017) 2019). כמפיק, פרקר שיתף פעולה עם אמנים כמו מארק רונסון, ליידי גאגא, קניה וסט וטראוויס סקוט.
ראשית חייו והקריירה.
פרקר נולד בסידני, אך גר רוב חייו פרת', מערב אוסטרליה. אביו של פרקר, ג'רי, נולד בזימבבואה ואמו, רוזלינד, מדרום אפריקה. הוריו של פרקר נפרדו והתגרשו כשהיה בן 3. מגיל 12 הוא התגורר בקוטסלו עם אביו, אמו החורגת רונדה ואחיו למחצה האבהי סטיבן, ואילו אחיו הגדול, סטיוארט, התגורר בבריסביין (קווינסלנד). יש לו גם אחות למחצה צעירה מצד האם, הלן, מנישואיה השניים של אמו.
פארקר גדל עם תשוקה למוזיקה מגיל צעיר. אביו של פרקר "ניגן המון מוזיקה כתחביב" והיה "חלק גדול מההתפתחות המוזיקלית של קווין. הניסיון הראשון שלו לנגן בכלי היה כשליווה את אביו בגיטרה.
אביו של פרקר ניגן בבית הרבה סוגי מוזיקה בניהם: הביטלס, נערי החוף וסופרטרמפ.
בגיל 11 פארקר התחיל לנגן על תופים, ממש כמו אחיו, ובהמשך עשה "מוזיקה ממש מוזרה שחוזרת על עצמה וכמעט חסרת ז'אנר", התחביב הזה הפך לאובססיה לפרקר ש"סתם עושה מוזיקה כל הזמן, מעולם לא עשיתי שיעורי בית, פשוט הייתי מבלה כל לילה במוסך בהקלטת מוזיקה."
בגיל 13, פרקר פגש את חברו, דומיניק סימפר, בשיעור המוזיקה שלהם במכללת ג'ון XXIII, פרת', איתו מצא קשר מוזיקלי. פרקר וסימפר התחילו לנגן שירים של Rage Against the Machine, Law Unwritten, Songk לוטו וקורן. בשנות העשרה המאוחרות לחייו, פרקר גילה את אומני הרוק הפסיכדליים הרבים של שנות ה-60 וה-70 שהיו בעלי השפעה עצומה על המוזיקה שלו.
עד שהוא היה 18, פארקר היה "ניגן בסצנה המקומית" ובאותה עת כתב מוזיקת רוק כבד המושפעת מהרוק של תחילת שנות השבעים.
כנער צעיר, פארקר אומר שהיה לו תקופות בהן הוא חש אבוד ובודד. "לא היו לי חיי משפחה הכי נורמליים. לא היה לי בסיס איתן לחזור אליו, אז התמודדתי עם הרבה דברים לבד. ופשוט הייתי אבוד. אני זוכר פעם אחת, כשהייתי בן 15 או משהו כזה, צחצחתי שיניים ופשוט נשברתי בבכי. פשוט הרגשתי כל כך לבד." פארקר סיפר גם איך הוא מרגיש שאלבומו של טיים אימפלה לשנת 2012 "Lonerism" "מאמת" הרבה מהרגשות שהיו לו כנער.
לימים עבד פרקר כעוזר משפטי, והעביר מסמכים מבית המשפט בפרת'. באותה עבודה היה כותב שירים בראשו בזמן השעמום, בהמשך הוא פרש מהתפקיד הזה.