בשנים 1958-1956 שהה בשליחות באנגליה מטעם המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של הסוכנות היהודית. במהלך שליחותו השתלם ברשות השידור הבריטית ה-BBC. בסוף שנות השישים הצטרף לצוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית, ולאחר מכן התמנה למנהל תוכניות הדת בטלוויזיה (בין השאר, היה היוזם של סיום שידורי הלילה ב"פסוקו של יום"). בתפקיד זה שימש שנים רבות עד צאתו לגמלאות באמצע שנות השמונים.
בשנת ה'תשמ"ט הוענק לו תואר יקיר ירושלים. על שמו קרוי רחוב בירושלים.
ישיבת ארחות תורה
ישיבת ארחות תורה היא ישיבה גדולה בבני ברק שנוסדה על ידי הרב אהרן יהודה ליב שטינמן בה'תשנ"ח (1998). בעשור השני של המאה ה-21 נפתחו לישיבה ארבעה סניפים ושתי ישיבות לצעירים. לישיבה גם כוללים לאברכים. בכל מוסדותיה לומדים כ-2000 בחורים, וכ-1300 אברכים.
צוות.
בחודש סיוון ה'תשנ"ח (1998), ייסד את הישיבה הרב אהרן יהודה לייב שטינמן, ממנהיגי הציבור הליטאי. בראשות הישיבה העמיד הרב שטינמן שניים מתלמידיו, בוגרי ישיבת פוניבז', הרבנים איתמר גרבוז, וברוך דב דיסקין, ראש כולל "נחלת משה". למנהל רוחני מונה הרב חזקיהו מישקובסקי. הרב שטינמן עצמו הגיע לעיתים לישיבה ומסר בה שיעורים. כשרבו התלמידים מונו שני ראשי ישיבה נוספים: הרבנים יחיאל קלרמן וצבי יהודה אדלשטיין (בנו של הרב גרשון אדלשטיין). כנהוג בישיבת פוניבז', מידי שלושה חודשים מתחלפים ארבעת ראשי הישיבה באמירת השיעורים לשלושת השיעורים הנמוכים והרביעי מוסר שיעור כללי.
לאחר פטירתו של הרב שטינמן מונה על פי צוואתו בנו, הרב שרגא נח, ראש ישיבה לצעירים "קהילות יעקב" בבני ברק, לנשיא הישיבה. גם הרב גרשון אדלשטיין מעורב בהכרעות בישיבה.
ראש הקיבוץ הוא הרב נחום לבה, והרב אליהו דיקמן הוא ר"מ בקיאות. הנושא והנותן הראשי והאחראי על קבלת התלמידים הוא הרב יצחק שרייבר. מנכ"ל הישיבה הוא יעקב וירז'בינסקי, חבר עיריית בני ברק ומקורבו של הרב שטינמן.
הישיבה.
בישיבה לומדים כשש מאות בחורים וכחמישים אברכים. כל שיעור מונה כ-100 תלמידים. על פי הוראת הרב שטינמן, ושלא כמקובל, השיעורים לא פוצלו לשנים כדי למנוע תחרות. לקראת שנת ה'תשע"ח הורה הרב לפצל את שיעור א' מחמת ריבוי תלמידים, והרב אהרן אוסטרן, חתנו של הרב ניסים קרליץ ומרבני ישיבת רינה של תורה בכרמיאל, מונה לר"מ. בישיבה יש שיעור שבועי של הרב דיסקין על פרשת השבוע ושיעור של הרב גרבוז על סדר טהרות.
בשנים הראשונות שכנה הישיבה במבנה ארעי ברחוב הרב כהנמן (השומר) בבני ברק, ובהמשך עברה למתחם שבו שכן בעבר מפעל המנעולים "ירדני" ברחוב שלמה המלך. לפני מספר שנים נבנה בסמוך מבנה חדש המשמש כפנימייה לתלמידי הישיבה. בתמוז ה'תשע"ב החלה בניית מבנה קבע לישיבה ברחוב הרב כהנמן, מול בניין הפנימייה, אולם הליך הבנייה נעצר בסוף 2013 בעקבות עתירה שהגיש נציג סיעת בני תורה בעיריית בני ברק לוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה. ב"שבעה" לפטירתו של הרב שטינמן, בסוף 2017, נערך בנוכחות רבנים בולטים טקס הספד ומעמד הנחת אבן הפינה למתחם הישיבה, שמתוכנן לכלול גם את בניינה החדש, בשם "קריית אילת השחר", על שם ספרו של הרב שטינמן.
כוללי אברכים.
לישיבה כעשרים כוללי אברכים. כוללים לבוגרי הישיבה קיימים בבני ברק (2 סניפים) ירושלים (3 סניפים), מודיעין עילית (3 סניפים), ביתר עילית, טלז סטון, רכסים, עוצם, כרמיאל, אלעד, נוף הגליל, בית שמש ועפולה. 6 בתי כנסת ובתי מדרש ל"יוצאי הישיבה" נושאים את שמה, אחד במרכז רחוב רבי עקיבא בבני ברק, ושלושה במודיעין עילית.
וונדי וו לוחמת הנשף
רוגאלע
רוגאלך
אריה לינדנבאום
אריה לינדנבאום (לין) (Arieh Lindenbaum; נולד ב-1929) הוא עיתונאי וסופר בולאי ישראלי.
ביוגרפיה.
לינדנבאום נולד ב-1929 בעיירה בז'זנה, אז תחת שלטון פולין. הוריו ושני אחיו נספו בשואה, והוא מצא מקלט אצל אוקראינית בשם אולגה רומנישינה (שב-24.08.2000 הוכתרה על ידי מוסד יד ושם כחסידת אומות העולם).
עלה לארץ ישראל מאיטליה עם ילדי סלבינו בשנת 1946. הוגלה למחנה המעצר בקפריסין, ועלה שנית לקבוצת משמר השרון, ממנה התגייס לפלמ"ח ונפצע קל בסביבת הקסטל. יחד עם חברים מהכשרת משמר השרון יצא להתיישבות בקיבוץ צאלים בנגב.
בעל השכלה פדגוגית עם השתלמות אוניברסיטאית במִנהל חינוכי. בשנים 1975–1977 פעל בשליחות מטעם הסוכנות היהודית באורוגוואי. בין השנים 1983–1995 היה מנהל היחידה להשכלה בהסתדרות העובדים בתל אביב, וממייסדי מפעל המכללות לגמלאים בתל אביב רבתי.
עבד שנים רבות בעיתון "דבר" וערך כמה מדורים.
פרסם מספר ספרים בנושא בולאות, בעברית ואנגלית. ערך והוציא לאור מגזינים בולאיים: "הירחון הישראלי לבולאות" (ביטאון התאחדות אגודות הבולאים בישראל), "בולים" (הירחון הישראלי לבולאות) ו"שבֶל" (מגזין הבולאים בישראל).
שנים משמש יו"ר אגודת אספני יודאיקה.
אלמן משולמית זוהר (הלר) (2016-1932), ואב לשניים.
טאיוואן (אי)
האי טאיוואן (באנגלית: Taiwan) הוא אי במזרח אסיה ובו רוב שטחה של מדינת טאיוואן. האי, המכונה במערב היסטורית פורמוזה, מהווה 99% מהשטח הנשלט על ידי מדינת טאיוואן, בשטח שגודלו הנמצאים במרחק של כ- בצד המזרחי של מצר טאיוואן מהחוף הדרום-מזרחי של סין היבשתית. ים סין המזרחי שוכן מצפון לאי טאיוואן, ים הפיליפינים ממזרח לו, מצר לוזון נמצא מדרום לאי וים סין הדרומי מדרום מערב. בשטח טאיוואן כלולים גם איים קטנים יותר הנמצאים בעיקר במצר טאיוואן, כולל הארכיפלג פנגחו, איי קינמן ואיי מאטסו הקרובים לחופי הרפובליקה העממית של סין והם חלק מאיי ים סין הדרומי .
האי הראשי הוא גוש סלע שהתרומם כתוצאה מטקטוניקת הלוחות של קרום כדור הארץ. כאשר הלוח הפיליפיני גלש מתחת והרים את הלוח האירואסייתי. תנועה זו גרמה להעתק אנכי מוטה לכיוון מערב. העתק מורכב ברובו מחמישה רכסי הרים המקבילים לחוף הים המזרחי של האי. מאידך המישורים השטוחים של האי נמצאים בשליש המערבי שלו. שם מתגוררת רוב האוכלוסייה של טאיוואן. ישנן כמה פסגות מעל 3,500 מטרים, הגבוה ביותר הוא הר יו שאן המתנשא לגובה של 3,952 מטרים (12,966 רגל), מה שהופך את טאיוואן לאי הרביעי בגובהו בעולם. הגבול הטקטוני שיצר את העתקים האלה עדיין פעיל. האי חווה רעידות אדמה רבות, כמה מהן הרסניות ביותר. במצר טאיוואן ישנם גם הרי געש תת-ימיים פעילים.
האקלים בטאיוואן, נע בין אקלים מונסון טרופי בדרום לאקלים סובטרופי גשום בצפון, והוא מושפע גם מרוחות המונסון המזרח אסייתי. את האי המרכזי פוקדות כארבע סופות טייפון בממוצע בשנה. ההרים המזרחיים מיוערים בצפיפות ויש בהם מגוון של חיות בר, מאידך הקרקעות, באזורי השפלה המערבית והצפונית, מנוצלים אינטנסיבית על ידי בנייה רוויה, תעשייה, חקלאות ועוד.
השם.
השם טאיוואן נגזר משמם של שבטי הדייגים הילידים שחיו בדרום מערב האי. כשהגיעו ההולנדים נציגי חברת הודו המזרחית ההולנדית לאזור, תחילה ניסו להתיישב בארכיפלג פנגו הנמצא כ־50 קילומטרים ממערב לאי במפרץ טאיוואן. בשנת 1622 הם הקימו את מצודות זילנדיה ואנפינג על האי עצמו (באזור טאינאן) והחלו לקיים מסחר וחקלאות באי ובאזור. ההולנדים קראו לאזור בו התיישבו בשמות "טאיואן " או "תאיובן". היו איותים שונים של השם. השם במקור התייחס רק לעיר טאינאן, מאוחר יותר הורחב לכל האי ושוחזר בסינית כ"טאיוואן" (בסינית:臺灣) . התווים הסיניים של "טאיוואן" פירושם "מפרץ טרסה", משמעות שלעיתים ניתנת בטעות כאטימולוגיה.
עד לאחר מלחמת העולם השנייה טאיוואן הייתה ידועה במערב בשם פורמוזה, מהשם הפורטוגזי, איליה פורמוסה, שפירושו "אי יפהפה".
גבולות פיזיים.
השטח של האי המרכזי של טאיוואן הוא , מה שהופך את טאיוואן למדינה בגודל בינוני בין בלגיה להולנד. יש לטאיוואן קו חוף (היקף האי) באורך של . ממשלת טאיוואן של ה- ROC טוענת לאזור כלכלי בלעדי של הכלולים ברדיוס של מהחוף המזרחי של טאיוואן ומים טריטוריאלי סביב האי במרחק של סביב חופי האי.
עיקר האוכלוסייה של הרפובליקה הסינית של טאיוואן, נמצאת על האי המרכזי של הארכיפלג, בצידו המערבי. אורכו של האי הראשי ורוחבו . השטח הכולל של הארכיפלג טאיוואן כולל ארכיפלג פנגו והאיים קינמן , מאטסו והאחרים הוא . הנקודה הצפונית ביותר של האי המרכזי, נמצאת בקייפ פוגוי באזור שימן, ניו טאיפיי, מצפון לבירה טאיפיי. מצפון מזרח לאי ממוקם הארכיפלג היפני (יפן). המתחיל בקשת האיים הוולקניים ריוקיו, הנמשכת לצפון מזרח עד לאיים היפנים הגדולים.
הנקודה המרכזית של האי נמצאת בעיר פולי , שבמחוז נאנטו . הנקודה הדרומית ביותר באי היא נמצאת בקייפ אלואנבי שבעיירה הנגצ'ון , במחוז פינגטונג .
האי טאיוואן מופרד מהחוף הדרום-מזרחי של סין העממית על ידי מצר טאיוואן, שרוחבו נע בין בנקודה הרחבה ביותר עד כדי בנקודה הצרה ביותר. בחלק מהמדף היבשתי, עומק המים במצר הוא לא יותר מ- , ובעידן הקרח הוא היה גשר יבשתי.
בדרום נמצא, מיצר לוזון ברוחב 250 קילומטרים והוא מפריד בין האי המרכזי של טאיוואן מהאי הפיליפיני לוזון. ים סין הדרומי שוכן מדרום-מערב לטאיוואן, ים סין המזרחי מצפון, וים הפיליפינים ממזרח.
האי ניושאן והכפר ננלאי, הסמוך לעיירה אוקיאן, במחוז פינגטאן, פוז'ו, פוג'יאן הוא האי הסיני של סין העממית (PRC) הקרוב ביותר לטאיוואן (לאי הראשי).