עד מלחמת העולם השנייה היו מרבית תושבי סמיאטיץ' יהודים. מצבם הכלכלי של יהודי סמיאטיץ' היה דחוק, מלבד מספר מצומצם של יהודים אמידים שעסקו בסחר יערות וחכירת אחוזות. במרכז העיר ובמספר רחובות סמוך לו, היו חנויות של קמעונאים, שהיו מביאים מהכפרים חיטה, דגן, תפוחי אדמה, ביצים ועופות. אחרים התפרנסו ממכירת דברי סדקית לאיכרי הסביבה שהגיעו לימי-השוק השבועיים ולירידים.
בסוף שנת תרנ"ט (1899), החל הרב יוסף דוד שחור לשמש כרב העיר, וכיהן בתפקיד זה עד פטירתו בשנת תרס"ו (1906).
משבר קשה פקד את יהודי העיר בשנת הבחירות לדומה הרביעית (1907), כשהפולנים הכריזו חרם על יהודי פולין, בשל תמיכתם בבחירתו של המועמד הסוציאל-דמוקרטי יאנאלו בוורשה. בסמיאטיץ' הסית הכומר הפולני את התושבים הפולנים שלא יקנו אצל יהודים; הפולנים התאגדו והקימו חנות קואופרטיבית משלהם.
משנות התשעים של המאה ה-19 תפסה התנועה הציונית מקום ניכר בחיי החברה היהודית בסמיאטיץ'. מבחינה ארגונית השתייכה סמיאטיץ' לוועד הגליל בגרודנו. בראש התנועה הציונית בעיירה עמדו שלום פחטר ומשה פונדיק. באותה עת נוסדה גם אגודת פועלי ציון, ובשנת 1905 התאחדה עם קבוצתו של יצחק טבנקין.
המצב הכלכלי המעורער והרדיפות הפוליטיות בשנים 1905-1914, עוררו תנועת הגירה לאמריקה ועליית בודדים לארץ ישראל. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה והכיבוש הגרמני נפתחה תקופת התחדשות בתולדות יהודי סמיאטיץ': חרף התנאים הקשים ששררו בעיירה, גילתה האוכלוסייה היהודית כושר הסתגלות וחיי הציבור אורגנו מחדש; השלטונות פתחו בית ספר גרמני לילדי העיירה שהלימוד בו חובה; והפעולה הציונית התרחבה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה פרחה הפעילות הציונית בעיירה. בשנת 1922 התבסס בית הספר העברי "קדימה" ונתקבלו מורים חדשים. קמה תנועת השומר הצעיר, שמילאה תפקיד חשוב בהכשרת הנוער וחינוכו לציונות. בשנת 1931 התקיימו בסמיאטיץ' בחירות לוועד הקהילה, וההנהלה נבחרה מקרב רשימות שונות של מפלגות: ציונים כלליים, פועלי ציון, הבונד, וכן סוחרים ובעלי מלאכה. בשנת 1938 נשלם בניין בית הספר העברי "קדימה" בעבודת התנדבות של הנוער היהודי על כל זרמיו. מול הפעילות הציונית בתקופה זו, התחזקה הפעילות האנטישמית בעיירה; אנשי המפלגה האנטישמית קראו להגברת החרם הכלכלי על הרוב היהודי בעיר.
בזמן מלחמת העולם השנייה, באוגוסט 1942, קובצו כל יהודי העיירה ומספר יישובים סמוכים בגטו צפוף בתוכה. בנובמבר 1942 הועברו כל יהודי סמיאטיץ' (כ-4,500 איש) להשמדה בתאי הגזים של מחנה טרבלינקה.
בעקבות המלחמה צנחה אוכלוסיית העיירה ל-4,000 תושבים. כיום חיים בה כ-15,000 איש.
קו השילוח
קו השילוח (או מפעל השילוח) הוא שמה של מערכת אספקת מים שנבנתה בימי מלחמת העצמאות על מנת לשבור את המצור על ירושלים הנצורה.
הצורך.
מקור המים העיקרי ששירת בפרוץ מלחמת העצמאות את היישוב היהודי בירושלים, כ-100 אלף איש במספר, היה קו המים הראשון לירושלים שנבנה על ידי הבריטים. לעומת התלות של היישוב היהודי בקו הראשון, הבריטים והאוכלוסייה הערבית בעיר נזקקו רק לכ-15% מהמים שסיפק הקו, ואת מרבית צריכתם הם קיבלו מנחל פרת, מבריכות שלמה ומבורות המים בעיר. נקודת תורפה זו של היישוב היהודי זוהתה על ידי הכוחות הערביים וקו זה הפך למטרה לחבלות תכופות עוד בימי המנדט הבריטי.
במהלך מלחמת העצמאות, באביב 1948 השתלטו הכוחות העיראקיים על אזור המשאבות בראש העין והלגיון הערבי החזיק במתקן השאיבה בלטרון. ב-7 במאי 1948 פירקו הירדנים קטע מהצינור שעבר באזור לטרון, והמים חדלו לזרום לירושלים. מתווך האומות המאוחדות במזרח התיכון, הרוזן השוודי פולקה ברנדוט, הבטיח לחדש את זרימת המים בצינור אך מאמציו העלו חרס.
כישלון המאמצים הפוליטיים לחידוש זרימת המים, מצוקת המים הקשה ששררה באותה העת בעיר ופריצת דרך בורמה שבדיוק נסתיימה הביאו את לוי אשכול, מנהל "מקורות" ועוזר שר הביטחון באותה תקופה, להורות לצוותי החברה להניח במהירות האפשרית קו מים חדש לבירה הנצורה.
מתווה ותכנון.
שמחה בלאס התגייס לתכנון המפעל כבר בתחילת ההפוגה הראשונה, ב-11 ביוני 1948. הרעיון הכללי היה לחבר מקור מים חדש לקטע של קו המים הראשון לירושלים, הקטע שבין שער הגיא לרוממה, קטע שהיה כבר בידי כוחות צה"ל.
באותו זמן התגלה המעבר לירושלים שעקף את לטרון ואיפשר פריצת דרך בורמה. התוכנית הייתה לחבר את מקור המים הקרוב ביותר (שהיה באזור חולדה) אל קטע קו המים לירושלים שנשאר בידי צה"ל ונותק ממקורותיו. לאזור חולדה הגיע קו מים שהונח בשנת 1947 על ידי חברת "מקורות", ואליו זרמו מי קידוחים מאזור רחובות ונען. על פי התכנון, משם יצא הצינור החדש, בקוטר 12 אינץ', על תוואי דרך בורמה. מחולדה הגיע הצינור עד הכפר דיר מוחיסין (שנכבש במבצע נחשון) ונמשך עד ראש רכס בית סוסין, שם נבנתה משאבת עזר (בוסטר). משם ירד צינור של עשרה אינץ' בלבד עד לתחנת שער הגיא הקיימת, ומשם בצינור הקיים לירושלים.
מימון הצינורות לקו.
הצינורות ששימשו להקמת הקו היו צינורות שקנה שמחה בלאס בסוף 1945 בארצות הברית, ללא אישור הסוכנות היהודית ומבלי שזו הסכימה לשאת בהוצאות. רכישתם מומנה לבסוף על ידי בנק אנגלו-פלשתינה (לימים - בנק לאומי) והם היו משועבדים לו.
בלאס מספר שבניית המפעל נתעכבה בשל מחלוקת אודות מקור המימון לצינורות אלו. הוויכוח ניטש בין ארבעה מוסדות: הבנק שלא היה מוכן לשחרר את הצינורות מבלי שיובטח לו תשלום, שר האוצר שטען שמדובר בעניין פנימי של עיריית ירושלים, עיריית ירושלים שטענה כי מדובר בעניין לאומי וחברת מקורות שטענה שהיא רק המבצעת ולכן אינה אחראית למימון. מספר ימים ארכה ההתדיינות בין הגורמים השונים עד שהם שוחררו מן השעבוד וניתן היה להתחיל בהנחתם.
מקור השם.
המבצע להנחת הקו נקרא, על פי הצעתו של דוד בן-גוריון - "מבצע השילוח", והקו עצמו נקרא "קו השילוח", על שם נקבת השילוח, מפעל המים העתיק שהציל את ירושלים בימי המלך חזקיהו מן המצור שהטיל עליה צבא סנחריב מלך אשור בשנת 701 לפנה"ס, בתקופת בית ראשון.
הנחת הקו והפעלתו.
בתחילת יולי החלו עובדי "מקורות" להניח בחשאי את הקו החלופי המתווה המתוכנן, וכן לבנות את תחנת השאיבה בבית סוסין. על מלאכת הנחת הצינור היו אחראים מאה וחמישים איש המחולקים לארבע קבוצות שעבדו ארבע עשרה שעות ביממה. כאחראי על המבצע מינה לוי אשכול את דוד חורן מקבוצת השרון, ועל המבצע פיקד משה רוכל, מהנדס יליד פולין שבזמנו עבד בהנחת הצינורות לקו הנפט מעיראק. הנחת הצינור הושלמה תוך 28 יום בלבד, וב-11 באוגוסט 1948 כבר הגיע הצינור אל תחנת הדחיסה הקיימת בשער הגיא, המים חזרו לזרום לירושלים והמצור נשבר.
בלילה של ה-12 באוגוסט 1948, באותו יום ממש בו הופעל לראשונה קו השילוח, פוצצו כוחות הלגיון הערבי את תחנת השאיבה בלטרון, הוציאוהָ מכלל שימוש ובכך חסמו כל אפשרות להפעיל מחדש את הקו הראשון. כמות המים שזרמה בצינורות הייתה קטנה (100-120 מ"ק לשעה) אך זו הספיקה כדי לשבור את המצור על העיר, וכן לתרום למורל הלאומי.
סגירת הקו.
לאחר השלמת קו המים השני לירושלים שנחנך בשנת 1953, התייתר קו השילוח והוא פורק. חלק מהשרידים שנותרו מקו השילוח נמצאים ביער חולדה, והם כוללים בריכה, משאבה וקטע קטן מהצינור.
מפעל השילוח
מבצע השילוח
21 (סרט)
21 הוא סרט קולנוע שיצא לאקרנים בשנת 2008. הסרט הופק באולפני "סרטי קולומביה" וביים אותו רוברט לוקטיק. הסרט מבוסס על הרב-מכר "לנצח את הקזינו" (Bringing Down the House) מאת בן מזריץ', שתורגם גם לעברית. הספר והסרט שאבו השראה מאירוע אמיתי בחייהם של חבורת סטודנטים מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT). סמיון דוקאץ' הוא היחיד שהוזכר בסרט בשמו האמיתי.
עלילה.
בן קמפבל (ג'ים סטרג'ס) עומד לסיים את לימודיו לתואר ראשון במתמטיקה ב-MIT, ובינתיים הוא מוכר בחנות בגדים ומשתתף עם חבריו בתחרות ה 209 - תחרות רובוטיקה. בן מבקש להתקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת הרווארד, וכדי לממן אותם הוא מגיש בקשה למלגה. בראיון האישי המראיין אומר לו שאומנם יש לו נתונים מעולים אבל עליו להיות בעל סיפור חיים "מדהים" על מנת לקבל למלגה. ומספר לו על סטודנט קטוע רגלים שזכה במלגה בשנה שעברה.
קמפבל וחבריו חוגגים את יום הולדתו ה-21, ובעוגת יום ההולדת מופיעים האיברים הראשונים של סדרת פיבונאצ'י, שהשמיני שבהם הוא 21. בשתי סצנות בכיתת הלימוד בן מרשים את הפרופסור למתמטיקה, מיקי רוזה (קווין ספייסי): בבקיאותו בהיסטוריה של שיטת ניוטון-רפסון ובפתרון שהציג לבעיית מונטי הול.
בעקבות זאת מיקי מזמין את בן להצטרף לקבוצת סטודנטים שהוא עומד בראשה, המשתמשת בשיטות מתמטיות על מנת לזכות בסכומי כסף גדולים במשחק הקלפים בלאק ג'ק (הקרוי גם "21", ומכאן שמו של הסרט). בן מהסס תחילה, אך לאחר מאמצי שכנוע של מיקי ושל הסטודנטית ג'יל טיילור (קייט בוסוורת), שחברה בקבוצה ושאליה בן נמשך, הוא משתכנע להצטרף כדי להרוויח 300,000 דולר, הנחוצים לו למימון לימודיו בהרווארד. בן הופך לשחקן הטוב ביותר בחבורה, ומיקי בוחר בו להיות השחקן הגדול.
השיטה שבה משתמשת הקבוצה היא ספירת קלפים, דבר זה נעשה על ידי שימוש ב"אסטרטגיה הבסיסית" ושיטת הספירה "HI-LO", שבה על פי הקלפים שכבר חולקו למשתתפי המשחק, ניתן לחזות ההסתברות לזכייה בסיבוב הבא. קלפים 2–6 נספרים כנקודה חיובית, הקלפים 7–9 לא נספרים, והקלפים הגבוהים – 10 ואס נספרים כנקודה שלילית. ברגע שהספירה נהפכת לחיובית זה הזמן להמר.