לידיגיי נודע ששם מפקדו הוא טאנסיקבייב, אך הוא נוכח לדעת שמדובר באדם אחר. אולם גם טאנסיקבייב החדש נוהג ברודנות ודוחה את בקשתם ומודיע להם שבית הקברות ייהרס בעתיד הקרוב בגלל תוכניות ממשלתיות. במהלך שיבתם, למעט בנו של קזנגפ, סביטז'אן, החליטו כי יהא זה מנוגד למסורת, לשוב מהלוויה עם הגופה. הם מחליטים לקברו במדרון מלקומדיצ'פ שבסארוזק, שהיה זירת ההתרחשויות לאחת מאגדות העם הקזחיות.
ידיגיי, מנהל את הטקס הקבורה על פי כללי דת האסלאם, אומר תפילות ונושא הספד אישי. הוא משביע אותם שיקברו אותו בסמוך לקזנגפ, הואיל והוא הזקן ביותר ועתיד להיות המת הבא. כולם עזבו את האתר בתום טקס הקבורה, מלבד ידיגיי שנותר מעל קברו של קזנגפ עם קרנר וכלבו, ז'ולבארס, כשהוא מהרהר בעבר ובאירועי היום. הוא מחליט לשוב לתחנת הביקורת כדי להטיח את כעסו במדיניות הצבא והרס הנכסים ההיסטוריים. סדרה של טילים ששוגרו לחלל מהשטח המגודר, גרמו לידיגיי, לכלבו ולגמל להימלט מהמקום לעבר הסארוזק.
עלילת המשנה.
השיגור הסובייטי מהסארוזק והשיגור האמריקאי מנבדה בעלילה ונסיבותיהם הוסתרו מן הציבור. השיגורים היוו למעשה את שיאו של מבצע "חישוק". הרקע למבצע המשותף האמריקאי-סובייטי הייתה הפרשה בתחנת החלל, פאריטט. במהלך העלילה מתגלה כי האסטרונאוט והקוסמונאוט בתחנת החלל ניתקו קשר באופן מסתורי עם בסיסי ההפעלה שלהם. בדיעבד מתברר, כי עם הגעתם, של השניים לפאריטט, הם נוכחו לגלות שאבדו עקבותיהם של קודמיהם. לפני העזיבה, השאירו השניים מכתב בו טענו, שיצרו קשר עם ציוויליזציה תבונית מפותחת בכוכב הלכת, בת יערה. תושבי בת יערה משגרים רכב חלל לפאריטט והעבירו את שניהם לכוכב שלהם. האסטרונאוט והקוסמונאוט אשר עזבו את התחנה ממשיכים לשדר אליה תשדורות, בהן הם מתארים את הכוכב, הרחוק מיליוני שנות אור מהארץ.
הכוכב גדול בהרבה מכדור הארץ, מושג המלחמה אינו קיים בקרב תושביו וקיים בו ממשל ייחודי. תושביו נפגעו מתהליך "התייבשות המעמקים" וחלקים גדולים בכוכב הפכו לאזורים שוממים, שאינם ראויים למחיה. אף על פי כן, בעיה זו אינה קריטית למיליוני השנים הבאות ותושבי הכוכב כבר החליטו מה לעשות בנידון וכיצד לתקנו. הציוויליזציה מבקשת לבוא במגע עם תושבי כדור הארץ, למען שיתוף פעולה ויחסי שלום. בתגובה למעשי הקוסמונאוטים, מתכנסים נציגי שתי המעצמות בנושאת המטוסים, "קונבנציה", לדיון דחוף בצומת הגורלי ביותר בתולדותיה של האנושות. הנציגים בוועידה החליטו למנוע מהקוסמונאוטים מלשוב לצמיתות לכדור הארץ. החלטתה המשמעותית ביותר של הוועידה הסודית הוא מבצע "חישוק" – שיגור טילים לאטמוספירה של כדור הארץ, שמטרתם להשמיד כל חללית זרה שתחדור לאטמוספירה ולמנוע כל מגע עם הציוויליזציה בבת יערה. השיקול המרכזי של הסובייטים והאמריקאים, הוא להבטיח שמאומה לא ישתנה על פני אדמת הארץ.
ג'ון סטנלי
ג'ון סטנלי (באנגלית: Charles John Stanley;
17 בינואר 1712 – 19 במאי 1786), מלחין אנגלי ונגן עוגב בתקופת הבארוק.
חייו.
סטנלי, עיוור מנעוריו, למד מוזיקה עם מוריס גרין ועבד כנגן עוגב במספר מקומות בלונדון. עם מותו של ויליאם בבל ב-1723, קיבל את משרתו בכנסייה שברחוב "ברד", וב-1726 נתמנה למשרה בכנסיית אנדרו הקדוש.
סטנלי היה עמיתו של גאורג פרידריך הנדל, ולאחר מותו הוא המשיך את סדרת קונצרטי האורטוריה שהנדל התחיל.
בשנת 1779 סטנלי קיבל את המינוי המכובד כמסטר מוזיקת המלכים מידיו של ויליאם בויס.
יצירתו.
יצירתו המוזיקלית של סטנלי כוללת את האופרה טרמינטה, הקנטטה הדרמטית בחירת הרקולס ועוד 12 קנטטות, וכן מוזיקה אינסטרומנטלית לדוגמת ששת הקונצ'רטים לאורגן ותזמורת.
אלי הירש
אלי הירש (נולד ב-8 באוקטובר 1962 בפתח תקווה) הוא משורר, עורך ספרותי, מבקר ספרות ומתרגם ישראלי. חתן פרס היצירה לסופרים עבריים לשנת תשע"ה.
ביוגרפיה.
ב-1979 פרסם לראשונה שירים אחדים בכתב העת סימן קריאה. בשנות השמונים למד פילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, והשלים תואר ראשון בתחום בהצטיינות יתרה. אחר כך עבד כמתרגל בחוג לפילוסופיה באוניברסיטה. באותו עשור החל גם לכתוב במקומונים ובעיתונים, על פי רוב בענייני ספרות. ב-1985 ערך, יחד עם שלושה משוררים נוספים, את גיליונו היחיד של כתב העת "מקום". מספר שנים לאחר מכן, מונה הירש למבקר הספרים של "העיר" ושימש בתפקיד שש שנים.
ב-1994 עבר למוסף התרבות של מעריב, ושימש כמבקר הספרים של העיתון. ב-1998 סיים את עבודתו במעריב ועבד במשך שלוש שנים כעורך עצמאי. ב-2001 מונה לעורך הראשי של הוצאת מודן, וב-2003 עבר להוצאת חרגול, בה הוא משמש מאז כעורך ספרי המקור. בחרגול מופקד הירש על הסדרה הייחודית "חרגול פלוס". במשך עשור (2007–2018) כתב טור שבועי על שירה במוסף הספרות של ידיעות אחרונות. ב-2007 החל להנחות סדנאות לכתיבה שירה בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב. ב-2016 השלים תואר שני בפילוסופיה, גם הוא מאוניברסיטת ת"א.
במהלך השנים ערך הירש כמאתיים ספרי שירה ופרוזה, וכתב מאות מאמרי ביקורת ומסות ספרותיות, רובם פורסמו בעיתונות היומית. חתן פרס היצירה לסופרים עבריים לשנת תשע"ה.
שירתו.
שירתו של הירש מתמקדת בזיכרון: האישי, התרבותי, והזיקה ביניהם. בכל אחד מספריו הופך הזיכרון - של אדם אהוב שנפטר, מסורת ספרותית שנשכחה או נוהג תרבותי שהושאר מאחור - למסע של חיפוש ושיבה, שמהלכו זוכה המקור האבוד ללידה מחדש בדמות חדשה, באמצעות השירה. שירתו מבקשת לחבר בין זמנים שונים, בהיותה ממוקמת בזמן ונטולת זמן בעת ובעונה אחת.
שניים משיריו, "אמא שלי" ו"מזמור מספר שלוש", הולחנו ובוצעו על ידי להקת DXM. לאחר הביצוע בשבוע השירה בתיאטרון צוותא ב-1988, הופצו השירים בקלטת שנושאת את שם מחברם. הופצה גם קלטת וידאו, שנקראה "אלי הירש בהופעה".
חיים אישיים.
הירש מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לשלושה.
שרית
שרית הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1974 בבימויו של ג'ורג' עובדיה.
עלילה.
"שרית" היא מלודרמה המספרת את סיפורה של השחקנית שרית (דליה פרידלנד), המחליטה לפרוש מן הבמה. בן זוגה גבי (אריאל פורמן) נוטש אותה לאחר שנודע לו שהיא בהיריון ממנו. שרית מגלה כי הוא בוגד בה ובסערת רגשותיה יורה למוות בו ובמאהבתו. היא נשפטת למאסר עולם. בנה אבי, נמסר לאחזקת עוזרת הבית שלה, תמי (ירדנה ארזי), המבטיחה לעשות הכל למען גידולו ולבוא לבקר את שרית בבית הכלא. תמי מרבה להופיע בערבים במועדוני ריקודים בהם היא רוקדת במגוון סגנונות בלבוש אותנטי ולרוב יחפה.
מאחר שתמי לא מצליחה לגדל אותו, היא מוסרת אותו לאימוץ. לאחר שחרורה מגיעה שרית לבית משפחת דניאלי המאמצת ומתקבלת לעבודה כעוזרת בית כדי להיות קרובה לבנה הביולוגי. היא מנסה לדבר אל לבו של אבי המבוגר (בגילומו של יגאל בשן), על מנת שישפר התנהגותו, אך הוא דואג שיאשימו אותה בגנבה. שרית מגורשת בבושת פנים. היא מתקבלת באהבה רבה על ידי בתיה (חיה קציר), חברתו של אבי. בתיה בהיריון והדבר נשמר בסוד מפני אמו המאמצת של אבי (אלישבע מיכאלי). אבי איננו יודע שהוא ילד מאומץ ואמו האמיתית, שרית, עושה הכל למען החיבור הנכון, לדעתה, בין שני האוהבים. אבי מכחיש שיש בינו ובין בתיה קשר כלשהו, וגורם זו הפעם השנייה, לשרית, לחוש שקרנית. בבואו להציע נישואין לבתיה, שרית מסלקת אותו משם בהשפלה זהה לזו שלה, כאשר גורשה מביתו בגלל שקריו. אך נימוקיה חזקים ומשכנעים את בתיה ללכת בדרכה ולא בדרכו הנחפזת. היא דורשת ממנו למצוא עבודה, לפרנס את משפחתו החדשה ואת בנו שנולד. היא פוקדת עליו לא לנתק את הקשר עם אמו המאמצת. אבי מוצא עבודה ומחליט להתחתן בלי לקבל את ברכת אמו, ולהיות תלוי בעצמו, ולא בכסף של אימו המאמצת מה שיגרום לנישולו מצוואתה. החתונה מתקיימת בניגוד להמלצותיה של שרית. אמו של אבי מגיעה לחתונה כדי לחשוף בפניו שהיא אינה אימו האמיתית, אך שרית באה לקראתה ופותחת בפניה את השער, היא מספרת לה שהיא אימו הביולוגית, ומנסה למנוע ממנה לחשוף בפניו שהיא אינה אמו האמיתית, כאשר הדבר יגרום לו הרס נפשי. כאן מתגלה גדולתה של שרית, כאמא המסוגלת להקריב את אהבתה למען אושרו של בנה. הסרט מסתיים כששרית עוזבת לאחר שהבטיחה לאימו של אבי שלאחר הפיוס ביניהם הם לא יראו אותה יותר.
בסרט משולבים שירים שכתב אבי קורן והלחין יגאל בשן, בהם "החיים היפים", "כוכבים לא משקרים" ו"עוד מעט". נאוה ברוכין הקליטה לפסקול הסרט את השיר "איך שנים עברו".
שחקנים.
הצלחה והכנסות.
הסרט זכה להצלחה קופתית ניכרת עם 330,000 כרטיסים שנמכרו בבתי-הקולנוע אך לא התקבל באהדה על ידי המבקרים, מסווג לעיתים כסרט בורקס, אך אין בו את האלמנטים המקובלים, בדומה לסרטי בורקס, כמו "חגיגה בסנוקר" ו"צ'רלי וחצי".
עירוב חצירות
חסן בק
חסן בק אל-בצרי אל-ג'אבי (בערבית: حسن بك; 1882–1953) שימש כמושלה הצבאי של יפו למשך שנתיים, בימי מלחמת העולם הראשונה, ונודע בעריצותו ובאכזריותו. בימי שלטונו בנה כמה מבנים ביפו, כשהמוכר מביניהם הוא מסגד חסן בק, השוכן עד ימינו בדרומה של העיר תל אביב.
מינויו למושל יפו.
נולד בשם חסן אל-בצרי דגסטאני בדמשק. זכה בתואר "בק" מג'מאל פשה, על פעילותו בסוריה.
חסן בק התמנה לתפקיד המושל הצבאי של יפו במקביל למושל האזרחי בהאא א-דין, ששימש כקאימקאם של יפו. השניים היו מסוכסכים, ובהאא א-דין הורחק מהתפקיד, בהותירו את חסן בק כמושל יחיד. בהרחקה תמכו גם היהודים, כיוון שהקאימקם הורה על גירוש כל הנתינים הרוסים מיפו במהלך מלחמת העולם הראשונה, ב-17 בדצמבר 1914 (הוא יום חמישי השחור, 1914), ועורר את חמתם של גורמים יהודים בארץ ישראל ובאירופה. נראה כי לפני מינויו למושל יפו שימש כמפקד המשטרה בעיר.
פעולות הפיתוח שלו ביפו.