לדעתם של תומכי הגישה הראשונה, השאלה בדבר האנטישמיות בכתביו המוקדמים של מאן, ובפרט בספרו בעל החשיבות "בית בודנברוק" שזיכה אותו בפרס נובל, טרם הוכרעה. כראייה הם טוענים כי אף בספריו המאוחרים יותר "הר הקסמים" (1924) ו"דוקטור פאוסטוס" (1947) מופיעות דמויות היהודיות בדימויים אנטישמיים, וכי ביומניו האישיים נמצאו התבטאויות בעלות גוון אנטישמי שכתב בשנת 1933, כגון תגובתו בדבר החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי כי "ניקוי מערכת המשפט מהשפעה יהודית, בסופו של דבר אינה אסון".
לעומת זאת, שתי הגישות האחרונות טוענות שאף על פי שנראה כי מאן מבטא אמירות אנטישמיות ביצירותיו, לא כך הם פני הדברים, וכי ישנן ראיות מכריעות כי מאן כלל לא היה אנטישמי, אלא להפך:
אמצעים ספרותיים.
אירוניה.
אף על פי ש"בית בודנברוק" נכתב כרומן דקדנטי המתאר שקיעה של משפחה, תומאס מאן לא חסך בתיאורים אירוניים אף בנקודות הדרמטיות ביותר ביצירה, זאת כחלק מצורת הכתיבה האירונית שאפיינה אותו. דוגמה לדבר ניתן למצוא בוויכוח בין תומאס לכריסטיאן בנוגע לחלוקת הכספים לאחר מותה של הסנאטורית, אשר גלש לתחומים אישיים והגיע לכדי אבסורד, כאשר התווכחו מי מביניהם יותר חולה. הוויכוח נקטע על ידי טוני במילים:
בטענתה האחרונה לשניים אומרת טוני באירוניה, כי לוויכוח ביניהם יש מנצח וודאי - האם, שזה עתה מתה ממחלתה וגופתה מוטלת בחדר הסמוך.
בנוסף, מאן השתמש באירוניה כדי לחדד את הקונפליקט בין ה"חיים" לבין ה"אמנות". מטעם זה, האירוניה מופיעה רבות בתיאורים על האנו, שייצג את נפש האמן, שהמוות הוא משאת נפשו:
התרופות היחידות שערבו לחיכו של האנו היו גלולות של זרניך; ניסיונה של המטפלת אידה יונגמן לשמור על האנו ולהרחיק אותו מחבריו בתואנות ש"כל בני גילו נגועים בתחלואים שונים והוא ניצל מפגיעתם" רק רופף את אמונו בשאר הבריות והרע את מצבו הבריאותי; לאחר שכול חייו היה שרוי האנו בעצב ובדיכאון, הוא פרץ בצחוק בלתי פוסק דווקא כאשר הכול היו שרויים באבל - במהלך עריכת רשימת האנשים שיוזמנו להלווייתו של אביו, ועוד.
אפיון.
ב"בית בודנברוק" הדמויות מאופיינות על ידי תנועות מסוימות או הרגלים ידועים, אשר מקלים על הקורא לזכור את הדמות ולהשריש את תכונותיה בו. מלבד זאת, ישנו גם אפיון על ידי משפטים או מילים ידועות שנעשה בהם שימוש חוזר ונשנה או ייחודי לדמות. דוגמאות רבות לדבר:
שירה.
ב"בית בודנברוק" נמצאים שמונה קטעי שירה אשר מבטאים את הלכי הנפש של הדמויות ואת מצב הרוח הכללי באותו החלק בספר. בחלק הראשון של הספר מובא השיר הארוך ביותר בספר אשר מבטא בצורה הטובה ביותר את עושרה הראשוני של החברה, הצלחת הפירמה ויחסה של החברה כלפי המשפחה:
בין היתר מוזכרים שירים המוטמעים כבדרך אגב בטקסט. שירים אלו מראים את השפעתם החיצונית של סופרים ומשוררים שונים על הסופר ועל דרכי כתיבתו, ביניהם ניתן למנות את גדולי השירה הגרמנית כדוגמת גתה והיינה:
פרס נובל לספרות.
בשנת 1929, 29 שנים לאחר סיום כתיבת היצירה, זכה תומאס מאן בפרס נובל:
לדעת אשתו של מאן, הזכייה בפרס נובל לא הייתה מתרחשת אילולא פורסם הר הקסמים. וכך כתבה בספרה:
תרגומים לעברית.
אותה גרסת תרגום הוצאה לאור בשנית בשנת 2003 בגרסה מאוחדת בספריית הקלאסיקה של עם-עובד. גרסה זו נכללת ברשימת הרומנים המתורגמים שב"תוכנית הלימודים בספרות לחטיבה העליונה בבית הספר הכללי", מטעם משרד החינוך.
מקס פיין
ספירו (כתב עת)
ספירוּ (בצרפתית: Spirou) הוא כתב עת בלגי בשפה הצרפתית העוסק בקומיקס. מרבית החומר המתפרסם בו הוא דפים נבחרים בסדרות קומיקס חדשות בז'אנרים שונים - כמו הומור והרפתקאות, כאשר הסדרות הארוכות מתפרסמות בהמשכים. מרבית סדרות הקומיקס המופיעות הן של ההוצאה לאור הבלגית דופואי (Dupuis), שמוציאה לאור את העיתון. מרבית הסדרות מאת אומנים דוברי צרפתית מבלגיה, צרפת ושווייץ וגם ממדינות אחרות.
כתב עת זה התפרסם לראשונה ב-21 באפריל 1938 ובראשית דרכו הכיל גם מעט חומר מתורגם מאנגלית בנוסף לחומר מקורי בשפה הצרפתית. כתב העת ספירו נמכר היטב עד היום ועם השנים הוא היווה גורם חשוב בהצלחתן המסחרית של סדרות קומיקס רבות כגון הסדרה "ספירו" שעל שמה הוא נקרא, כגון "לאקי לוק", "טיטוף", "הדרדסים", "יוקו טסונו", "כחולי המעיל", "גסטון לה גאף", "סדריק", "בול וביל", "קיד פאדל", "קקטוס קלב", "לה קרניבור", "מלוסין" ו-"לה בוס". מושא הבדיחות של הסדרה "לה בוס" (Le Boss) הוא צוות העריכה של כתב העת ספירו עצמו.
מערכת ספירו מוציאה ביטאון בהולנדית בעל תכנים דומים לספירו, הקרוי Robbedoes. ביטאון זה החל לצאת לאור שבועיים אחרי ביטאון ספירו. בתקופות מסוימות הוציאה המערכת גם ביטאונים בספרדית ובפורטוגזית.
בובת מבחן ריסוק
בובת מבחן ריסוק היא בובה המדמה גוף אנושי במבחני ריסוק. מבחני הריסוק הנפוצים ביותר נועדו לבדוק את ההשפעות של תאונת דרכים על נוסעי מכונית והולכי רגל מבחני ריסוק המשלבים בובות נערכים גם בבדיקות בטיחות לכלי טיס ובכלי רכב מסוגים נוספים.
בובות הריסוק מדמות מאפיינים ביומכניים של הגוף האנושי ומצוידות במספר חיישנים המודדים את עוצמת הכוחות המופעלים על חלקי הגוף בעת ריסוק. באמצעות מדידת הכוחות והנזק הנגרם לבובות מנסים עורכי מבחן הריסוק לשער את מידת הנזק הנגרמת לגוף אנושי בתנאי ריסוק דומים וכך להסיק כיצד ניתן לשפר את בטיחות כלי הרכב.
היסטוריה.
טרם המצאתן של בובות הריסוק החלו ניסיונות ראשונים בביצוע מבחני ריסוק בארצות הברית בשנות ה-30 של המאה ה-20. המבחנים נערכו באמצעות גופות של אנשים שמתו מוות טבעי. השימוש בגופות היה מעורר מחלוקת מסיבות אתיות ומדעיות עקב העובדה שהן לא יצגו את החתך האופייני של נפגעים בתאונות דרכים. כמו כן, השוני בין גופה לגופה וחוסר היכולת לבצע מבחן השוואתי הטילו צל על דיוק המסקנות. גם כך, נטען שהמבחנים בעזרת גופות והפיתוחים הבטיחותיים שבאו בעקבותיהם, לדוגמה חגורות הבטיחות, הצילו את חייהם של אלפי נוסעים מדי שנה. ניסיונות מבחן אחרים עשו שימוש בחיות כדוגמת שימפנזים וחזירים אך גם אלו עוררו ביקורת רבה.
הבעיות שתוארו לעיל הובילו לפיתוח בובות הריסוק. הבובה הראשונה פותחה ב-1949 על ידי סמואל אלדרסון וחברת סיירה הנדסה שבנו אותה לצורך בחינת מושבי מפלט למטוסים. הבובה כונתה "סיירה סם" ועד מהרה הותאמה גם לשימוש במבחן ריסוק של כלי רכב. דגם בשם VIP-50 נבנה עבור יצרני הרכב האמריקנים פורד וג'נרל מוטורס ואף התקבל כתקן אמריקני. בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 פנתה ג'נרל מוטורס לתכנון עצמאי של בובה וב-1971 הוצגה בובה בשם "הייבריד 1" (Hybrid I). ממדי הבובה ייצגו גבר אמריקני ממוצע באחוזון 50 מבחינת גובה ומשקל, בעוד שבובת "סיירה סם" הותאמה לאחוזון ה-95.
ב-1972 הוצגה בובת הייבריד 2 שכללה שיפורי מפרקים שהפכו אותה דומה יותר לגוף האנושי. היא שימשה למבחנים נרחבים שעזרו בפיתוח חגורת הבטיחות מטיפוס שלוש נקודות, אך עדיין סיפקה מידע בסיסי בלבד בנוגע לדרכים להפחתת פגיעות גוף אופייניות בעת תאונה. הצורך הוביל לפיתוח הדור השלישי של הייבריד שהוצג ב-1976 ומהווה במידה רבה את הבסיס לבובות שפותחו בשלושת העשורים העוקבים. השיפור המשמעותי בדור השלישי היה מבנה הצוואר ויכולותיו בכיפוף קדימה וסיבוב לצדדים. הבובות יוצרו במספר גדלים שייצגו גברים באחוזונים 95 ו-50, אישה באחוזון חמש וילדים בגילאי עשר, שש ושלוש.
הייבריד 3 עדיין משמשת כבסיס לבובות המשתתפות במבחני ריסוק בעשור הראשון של המאה ה-21. עם התפתחות מבחני הריסוק, הוגבל השימוש בה לבחינת מבחני ריסוק חזיתיים בעוד שלצורך מבחנים אחרים כדוגמת מבחן ריסוק צד או מבחן ריסוק מאחור, פותחו בובות חדשות המאופיינות ברכיבים המדמים טוב יותר את האיברים העשויים להיפגע בתאונות מן הסוג הנבחן. עריכת מבחני ריסוק במקומות נוספים מחוץ לארצות הברית, כדוגמת מבחני ה-יורו NCAP האירופאיים הובילה לפיתוח בובות נוספות, למרות שגם בשנת 2008 הייתה הייבריד 3 בובת הריסוק הראשית במבחנים אלו.
לצורך בחינת ריסוק צד פותחה הבובה SID (Side Impact Dummy) שמאופיינת בעמוד שדרה, צלעות ואיברים פנימיים מורכבים יותר. לבובה פותחה מקבילה דומה בשם EuroSID (בשנת 2008 הייתה בשימוש ה-EuroSID 2). בובה אחרת, לשימוש במבחני ריסוק חזיתיים, מכונה THOR. היא מבוססת על ההייבריד 3 ומכילה מבנה משופר של עמוד שדרה, אגן ופנים וכמות חיישנים גדולה יותר. בובות נוספות, מנסות לדמות מאפיינים אחרים של משתמשי כלי הרכב כדוגמת נשים בהיריון. במסגרת תביעה משפטית בבריטניה בשנת 2010, הודה יצרן המכוניות פיג'ו שאביזרי הבטיחות במכוניותיו תוכננו להיות יעילים במיוחד עבור בני אדם בעלי נתונים פיזיים ממוצעים, שבובות המבחן הנפוצות דומות להם, בעוד שיעילותם עבור בני אדם בעלי משקל גבוה מהממוצע אינה ודאית. בדצמבר 2010 יצאה קבוצת רופאים שערכה מחקר באוניברסיטת באפלו בקריאה לעשות שימוש נרחב בבובות מבחן בעלות משקל גבוה יותר, במיוחד עקב העלייה המתמדת במשקל הממוצע של תושבי ארצות הברית.