הצורך בהקמת הארגון נבע מהמעבר של החברה הבדואית מחיי נוודות לכפרים מיושבים. בשנות ה-70 וה-80 החלה הקמת יישובי קבע, עבור הבדואים בדרום הארץ (תל שבע, רהט, לקיה, כסייפה ועוד) המעבר למגורים ביישובים אורבניים ובבתים מודרניים, ייצר מספר תהליכים שהשפיעו על האוכלוסייה והחברה הבדואית מכמה בחינות: ביישוב האורבני לא התאפשרה כלכלה חקלאית מסורתית של גידול צאן ועיבוד שטחים לצריכה עצמית ולכן נמנעה הפרנסה הבסיסית מעשרות אלפי משפחות שלא הכינו עצמן לחיים ופרנסה בסביבה החדשה. דבר זה יצר אבטלה, פשיעה, אלימות ותסכול.
בעבר הנשים היוו כוח עבודה מרכזי בניהול משק הבית ובעבודות הסובבות אותו וכיום מאחר שצורת מחייה זו כמעט ונעלמה, נוצר מצב, שבו ישנן נשים רבות בחברה הבדואית שנותרו ללא עבודה ואף לעיתים אינן יודעות קרוא וכתוב ולכן אין באפשרותן לצאת לשוק העבודה. פרויקט זה מתבסס על הידע המסורתי של מלאכת האריגה הבדואית והופך אותו למקור פרנסה ותעסוקה להן ולמשפחותיהן.
תהליך עבודה וחומרים.
העבודה מחולקת בין כל הנשים כאשר לכל אחת יש תפקיד משלה.
התפקידים הם: טוויה, שזירה, צביעה ואריגה. לנשים ניתנת האפשרות לבצע את העבודה מהבית כאשר כל אחת מהן מהווה חלק מה"פס ייצור", מלבד תהליך הצביעה שחייב להתבצע בסדנה הצמודה לחנות, כל שאר התהליך ניתן לביצוע עצמאי בביתן.
האורגות בלקיה משתמשות בצמר כבשים הנרכש מרועים מקומיים באזור הנגב, נטווה ידנית בעזרת פלך, ונצבע ידנית בצבענים סינתטיים מיובאים. בעבר על פי המסורת הבדואית, הצביעה התבצעה בעזרת צבענים טבעיים ולכן השתמשו ב–5 צבעים בסיסיים. אך עם התפתחות הפרויקט, קודם נושא זה על ידי מתנדבים שבאים גם מחוץ לישראל שהתעניינו בפרויקט ופיתחו את הקשר לייבוא הצבענים הסינתטיים מחו"ל על מנת להקנות למוצרי לקיה איכות צבעונית הנשארת לאורך זמן ומגוון צבעוני רחב יותר.
האריגה והעיצוב.
האורגות בלקיה משתמשות בנול קרקע מסורתי, הבנוי בצורה של מוטות עץ וחבלים, העבודה מתבצעת ידנית וללא שימוש במכניקה או מסרק. האורגות יושבות על הרצפה ומבצעות עבודה הדורשת מאמץ פיזי ודיוק. שיטת אריגה זו מאפשרת אריגה צפופה וחזקה במיוחד. היריעות הנארגות הן ארוכות וצרות, ברוחב קבוע של 1.10 מטר באורכים שונים. העבודה על שטיח בסיסי אורכת כ-6 שבועות.
נמכרים בחנות, עיצובים בגדלים שונים לצרכים שונים: שטיחים, כריות, תיקים, מחצלות, בדים דקורטיביים ועוד. חלקם מורכבים מכמה יריעות המחוברות יחדיו על ידי תפר ידני פשוט. בעבר מסורת האריגה הבדואית נועדה לאריגת בדים ששימשו לבניית אוהלים, שטיחים, חגורות ומוצרים נוספים לשימוש שבטי משפחתי ויום יומי. בתקופה זו השתמשו בצמר עיזים לאריגת הבד לאוהלים, מאחר שצמר זה חם יותר ומתאים יותר לשימוש ברטיבות וקור בתנאי המדבר. כיום מוצרים ארוגים משמשים לקישוט וכמתנות נישואים ולכן צמר הכבשים מתאים יותר.
בעבר העיצוב של הבדים כלל 5 צבעים – גוון צמר טבעי (בז'), כחול כהה, אדום, שחור וירוק זית, ודוגמאות מהמסורת הבדואית שמתאפיינות בקווים מקבילים. כיום חלק מהמוצרים שנמכרים עדיין מופיעים בעיצוב זה וחלקם בעיצוב דוגמאות חדשות צבעוניות ומגוונות יותר, המתאימות למגוון לקוחות רחב. אופי העיצובים נקבע על ידי האחראית לעיצובים מבין הנשים שמשתתפות בפרויקט, או על ידי הזמנה אישית של הלקוח.
העבודות המקוריות המיוצרות ברחבי הנגב מושכות אליהן שוחרי אומנות, מעצבים למיניהם ומטיילים, היודעים להעריך מלאכת יד המשקפת תרבות ומסורת מקומית. המפעל שהוקם כדי לאפשר לנשים להתפרנס מאומנות האריגה וכמו כן לצבור ביטחון עצמי בקהילה, מוכר מוצרים ייחודיים אלו ובמקביל מאפשר ומעודד תמיכה בנשים הבדואיות הגרות באזור.
סידרה.
סידרה היא עמותה של נשים ערביות בדואיות בנגב. המניע להקמתה היה רצון משותף לפעול למען שיפור מצבן של הנשים הבדואיות ולקהילה בכלל. לעמותה פרויקטים נוספים מלבד "האורגות מלקייה" כגון לימוד קרוא וכתוב, תמיכה ועידוד בלקיחת תפקיד פעיל במרחב הציבורי ועוד.
בלקיה קיים אולם תצוגה למכירת המוצרים ותוכנית סיורים המופעלת במקום, התוכנית מדגימה את תהליך ייצור האריגים, על כל שלביו החל מטווית החוטים, דרך הצביעה, השזירה, האריגה והגימור. קיימת פעילות לכל הגילאים מהמבוגר לצעיר וכמו כן עורכים במקום פעילויות לקבוצות הכוללות אירוח בדואי מסורתי.
המוצרים נמכרים דרך מספר חנויות ברחבי הארץ.
שנת קיץ
מאריבור (מועדון כדורגל)
תיאטרון אוהל יוסף
אוהל יוסף הוא תיאטרון קהילתי שהוקם בירושלים ב־1972 על ידי אריה יצחק בשכונת קטמון ט. המורשת ההתחלתית שהועברה לשחקנים הייתה של תיאטרון אלטרנטיבי ואנטי־ריאליסטי: שימוש מקסימלי בחלל, הפעלת הקהל, הזדהות בשם האמיתי ותהליך כתיבה של כל שחקן בנפרד וביחד.
היסטוריה.
בעקבות מחאת הפנתרים השחורים נושא הקיפוח ושכונות העוני עלה לכותרות. אריה יצחק עלה לירושלים לאחר שביים הצגה עם נוער משכונת התקווה שבתל אביב. ההצגה "יוסף יורד קטמונה" בבימויו שעלה בתיאטרון החאן גם קבעה את שם התיאטרון. המחזה עסק ברצון של ימין מסיקה החולם לעזוב את השכונה ובמשפט שנערך לו עקב כך. ההשראה התבססה על כתיבה עצמאית מתוך סיפור יוסף והאחים מבראשית. עוד בשלב ההכנות זוהתה התכונה התרפויטית של התיאטרון הקהילתי בשכונה ובהמלצת הפסיכיאטר הראשי במשרד הבריאות, לואיס מילר, אישרה העירייה תקציב וקבעה לו מטרות.
בעקבות ביקורות על התכנים הקשים בנושאי ההומוסקסואליות והאונס ועל המופע עצמו, עזב הבמאי והנערים המשיכו בניהול התיאטרון. בזמן מלחמת יום הכיפורים הוקמה עמותה תחת אותו שם לשינוי חברתי והתמקדות ביצירתיות ובאמנות. עמותות נוספות העתיקו את ההצלחה: אוהל נחלאות, אוהל בקעה, אוהל שטרן, אוהל שמעון – לימים תנועת האוהלים – המרכז לקידום שכונות וקהילות בישראל שהוקמה במאי 1979 ונרשמה בתור עמותה ב־1986.
שלמה וזאנה ביים בתיאטרון שלוש הצגות: "הנושר" (1975–1976), "גורל או תוכנית" (1976 - 1977) ו"פגישת מחזור" (1979–1980).
ארנסט הופנברג
ארנסט הופנברג (בגרמנית: Ernst Hoppenberg; 26 ביולי 1878 – 29 בספטמבר 1937) היה שחיין ושחקן כדורמים גרמני, היה האלוף האולימפי הראשון במשחקים האולימפיים במשחה הגב, בעל 2 מדליות זהב.
ביוגרפיה.
הופנברג נולד בברמן. אביו היה המנהל של בריכת השחייה המכורה היחידה בברמן וכך החל לשחות ולהתאמן בגיל צעיר.
באולימפיאדת פריז (1900) זכה הופנברג בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:47.0 דקות, לפני קארל רוברל מאוסטריה (2:56.0 דקות) ויוהנס דרוסט מהולנד (3:01.0 דקות) ובמשחה ל-200 מטר קבוצתי לפני שתי קבוצות מצרפת. הופנברג היה השחיין המהיר בתחרות וקבע תוצאה של 2:35.4 דקות. נוסף לכך, היה חבר בנבחרת הכדורמים של ארצו אך לא שיחק בשום משחק.
הופנברג שרת בצבא בקיל. כמזכיר בנייה הוא ייסד מועדון שחייה בצ'ינגדאו, שבסין (הייתה מושבה גרמנית).
בשנת 1928 החל לנהל הופנברג את הבריכה המקורה בברמן, אותה ניהל אביו. תשע שנים מאוחר יותר, בשנת 1937 היה מעורב בתאונת דרכים בעיר קירן ומת מפקקת (תרומבוזיס) למחרת.
צבי רובינשטין
קרמיקה אפורה ממורקת
קרמיקה אפורה ממורקת (באנגלית: Gray Burnished Ware - GBW), הוגדרה על ידי קתלין קניון קדם-עירוני ג' (Proto-Urban C - PUC), היא קבוצה של משפחות קרמיות מהבולטות בתקופת הברונזה הקדומה א' (EB I) בצפון הארץ. הן זוהו לראשונה על ידי ג'ורג' ארנסט רייט (Wright) בשנות ה-30 באזור עמק יזרעאל, ולכן נתן להן את שמם "כלי יזרעאל" - "Esdraelon Ware". רייט זיהה 4 משפחות שונות ע"פ טיפוסים ותפוצה.
מקור ותפוצה.
מקורם של הכלים היווה נושא למחקרים רבים. יש הטענו, כגון רייט, שמקור הכלים בצפון הלבאנט ויובאו ארצה. לעומתו סבורים רבים שכלים אלה יוצרו בארץ, כאשר חלק מציינים את ההשפעות האנטוליות על צורות הכלים, חלק טוענים שכלים אלה מחקים מסורות וצורות כלי בזלת כלקוליתים, במיוחד ראוי לציין הדמיון הרב של המעמד החלול. ישנם חוקרים הטוענים שצורות הכלים מחקים קערות כסף. כלים מהמשפחות נתגלו בעיקר בצפון הארץ, אזור עמק יזרעאל, הגליל התחתון, עמק החולה, עמק הירדן, הגליל המערבי, ואף דרומה עד יריחו ואשקלון.
טיפוסים ומשפחות.
רייט חילק את הכלים לארבע קבוצות, I עד IV, כאשר לכולם אופייניות קערות רדודות ועמוקות, חלקן מזוותות או עם מעמד. חלק מהקערות עוטרו בעיטור פלסטי של זיזים או חרוטים בקו הזיווי, וחלקן עוטרו בדגם חבל, וחלק היו ללא עיטור כלל. רב הקערות היו מחופות בחיפוי אפור כהה וממורקות, אך ישנם מספר פריטים בעלי גוון בהיר אשר הושפעו מאיכות הצריפה.
אבחנתו המקורית של רייט בדבר 4 קבוצות בעלות מאפיינים שונים וכרונולוגיה שונה אומתו לאחרונה במחקר פטרוגרפי של יובל גורן ושרון צוקרמן, ובה בוצעה חלוקה לארבע משפחות קרמיות הנבדלות מבחינה פטרוגרפית וטיפולוגית.
כרונולוגיה.
לאור החפירות בתל אל-פארעה (צפון) ויריחו, שייך רייט את המשפחות לתקופתן, כאשר משפחות I ו-II שויכו לברונזה הקדומה א' 1 (EB Ia) ואת משפחות III ו-IV לברונזה הקדומה א' 2 (EB Ib). חלוקה זו אומתה בחפירות מאוחרות יותר.
ג'ד גראף
ג'דוורד ריצ'רד "ג'ד" גראף (באנגלית: Jedward Richard "Jed" Graef; נולד ב-1 במאי 1942) הוא שחיין עבר אמריקאי, אלוף אולימפי ושיאן עולם במשחה ל-200 מטר גב.
ביוגרפיה.
גראף נולד במונטקלייר, ניו ג'רזי. הוא החל לשחות בגיל 10 בעיר הולדתו ב-YMCA תחת הדרכתו של בוב אלכסנדר.
באליפות המכללות של ארצות הברית (NCAA), שנערכה בשנת 1964 זכה גראף לראשונה במדליית זהב במשחה ל-200 יארד גב בשיא מכללות חדש של 1:56.2 דקות.
אלוף אולימפי ושיאן עולם.