השם "חאנבאליק" מקורו בשילוב המילים khan ו-balik במונגולית ("עיר" ו-"יישוב קבע", בהתאמה): "עיר החאן". השילוב הלשוני הזה היה למעשה בשימוש בקרב הטורקים והמונגולים המזרחיים בהתייחסות לקיסרי ג'ין. השילוב נכתב באופן מסורתי כמו קמבלוק באנגלית, לאחר איותו בספרו החדש של רוסטיקלו דה פיזה על מסעותיו של מרקו פולו. (בספר המסעות משתמשים גם באיות Cambuluc ו- Kanbalu.)
השם דאדו, שתועתק בעבר טא-טו, הוא תעתיק של השם הסיני 大都 (פין-יין: Dàdū) ופירושו - הבירה הגדולה. המונגולים כינו גם את העיר Daidu, שהייתה תעתיק ישירות מהסינים. בסינית המודרנית מכונה יואן "דאדו", כדי להבדיל אותה מערים אחרות שנשאו שמות דומים.
היסטוריה.
ז'ונגדו, "הבירה המרכזית" של שושלת יורצ'ין ג'ין, שכנה באתר סמוך, בהווה היא חלק ממחוז שינג'נג. האתר נהרס על ידי ג'ינגיס חאן בשנת 1215 כאשר החצר המלכותית בג'ין החלה לשקול לעבור דרומה למקום בר הגנה טובה יותר כמו קייפונג. המטבעה הקיסרית שהוקמה בשנת 1260 ואחראית על הדפסת שטרות הנייר יואן, שכנה ככל הנראה בנג'ינג הסמוכה עוד לפני הקמת הבירה החדשה.
בשנת 1264 ביקר קובלאי חאן בארמון הדנינג באי ג'ייד באגם טאי והיה מוקסם מהאתר, ותכנן את בירתו שתבנה סביב הגן. האדריכל והמתכנן הראשי של הבירה היה ליו בינג-ג'ונג, ששימש גם כמפקח על בנייתו. גם תלמידו גו שוג'ינג והאדריכל איכטיאר אלדין המוסלמי היו מעורבים.
בניית חומות העיר החלה באותה שנה, בעוד הארמון הקיסרי הראשי נבנה משנת 1274 ואילך. העיצוב של חאנבליאק פעל לפי מספר כללים שהוגדרו בקלאסיקה הקונפוציאנית, כולל "תשעה צירים אנכיים ואופקיים", "ארמונות מקדימה, שווקים מאחור", "פולחן אבות משמאל, פולחן אלוהי מימין". המתחם היה רחב בהיקף, היה קפדני בתכנון ובביצוע, ומושלם בציוד.
שנה לאחר הקמתה של שושלת יואן בשנת 1271, קובלאי חאן הכריז על העיר את בירתה בשם דאדו אף על פי שהבנייה לא הושלמה במלואה עד 1293. מושבו הקודם בשנגדו הפך לבירת הקיץ.
כחלק ממדיניות הסובלנות הדתית של הקיסר הגדול, היו בח'אנבאליק בתי פולחן שונים, בין השאר גם מקום מושבו של הנציגות הקתולית של חאנבאליק משנת 1307 עד 1357 . שנפתחה שוב ב־1609 בפקין.
קיסר הונגוו משושלת מינג שלח צבא לח'אנבאליק בשנת 1368, וקיסר יואן האחרון נמלט צפונה אל קסאנאדו בזמן שצבא המינג הרס את ארמונות בירתם עד היסוד. עיר הבירה לשעבר קיבלה שם חדש ביפינג ובמקום האזור המלכותי, הוקם מחוז שונטיאן המנהלי.
קיסר הונגוו הוחלף על ידי נכדו הצעיר קיסר ג'יאנוואן. ניסיונותיו לרסן את פקידיהם של דודיו החזקים עוררו את מרד ג'ינגנן. בסיס הכוח של יאן היה בשונטיאן והוא החליט במהירות להעביר את בירתו צפונה מיינגיאן (נאנג'ינג) לחורבות בביפינג. הוא קיצר את גבולותיה הצפוניים של העיר המונגולית והוסיף מחוז דרומי וחומה בנפרד. לאחר הרחבה הדרומית של אגם טאי (Nanhai הנוכחי), הגבהת גבעת וואנסוי מעל חורבות העיר המונגולית, והשלמת העיר האסורה מדרומה, הכריז על העיר כבירתה הצפונית בייג'ינג.
מורשת.
הריסות חומות יאנאן של תקופת יואן עדיין קיימים וידועים כטוצ'נג,"קיר העפר". פארק טוצ'נג משמר חלק מהחומות הצפוניים הישנים, יחד עם כמה פסלים מודרניים.
למרות לכידת העיר ושינוי שם העיר על ידי שושלת מינג, השם דאידו נשאר בשימוש בקרב המונגולים של שושלת יואן הצפונית, ממונגוליה. שירת קינה של קיסר יואן האחרון, טוגון טמור, העוסקת באובדן של חאנבאליק ושנגדו, פורסמה בכרוניקות מונגוליות היסטוריות רבות.
חאנבאליק נשאר השם הסטנדרטי של בייג'ינג בפרסית ובשפות הטורקיות של מרכז אסיה והמזרח התיכון עוד הרבה זמן. השם ששימש בגרסאות הפרסיות והטורקיות של אל-דיקן נקשש על המסע בשנת 1419 של שליחי השאה הפרסי לבירת מינג. התיאור נותר אחד מהדיווחים המפורטים והנקראים ביותר על סין בשפות אלה במשך מאות שנים.
כאשר הגיעו נוסעים אירופאים לסין דרך הים ממלאקה והפיליפינים במאה ה-16, הם לא היו מודעים בתחילה לכך שסין היא אותה מדינה שנקראת "קתאי" עליה קראו אצל מרקו פולו, וגם לא ש"קאמבלוק" שהוא כתב עליה הייתה עיר הבירה, המוכרת לסינים הדרומיים בשם פקין. רק בביקורו הראשון של הישועי ממטאו ריצ'י בבייג'ינג בשנת 1598 הוא נתקל במבקרים ממרכז אסיה ("טורקים ערביים, או מוחמדנים" בתיאורו) שאישרו כי העיר בה הם היו זאת "קאמבלוק".
פרסום עובדות אלה באירופה הוכיח כי "קתאי" היא סין ו"קמבלוק" היא בייג'ינג (כתב העת הסביר אז בצורה מפוארת שהשם הזה היה "חלקית מסינית ובחלקה ממוצא טרטרי"). מפות אירופיות רבות המשיכו להציג את "קתאי" ובירתה "קאמבלוק" אי שם צפונית-מזרחית לסין, בחלק ניכר מהמאה ה-17.
אוניית סיוע למשחתות
אוניית סיוע למשחתות (בצי ארצות הברית נקראות אוניות אלו Destroyer tender; בצי המלכותי הבריטי הן נקראות "אוניות קרפיף", depot Ship) היא סוג של אוניית עזר שנועדה לספק שירותי תחזוקה לשייטת משחתות או אוניות מלחמה קטנות יותר. אוניות מסוג זה היו בשימוש רב במחצית הראשונה של המאה ה-20, אך עם ההתקדמות הטכנולוגית ועליית אמינותם ויעילותם של אמצעי ההנעה באוניות הצטמצם השימוש בסוג זה של כלי שיט.
סוג אוניות עזר דומה לאוניות הסיוע למשחתות הן אוניות הסיוע לצוללות.
רקע.
בשנות ה-60 של המאה ה-18 הומצא הטורפדו, ולמרות חבלי הלידה של אמצעי לחימה זה היה ברור שמדובר באמצעי לחימה מהפכני שבאמצעותו יכול גם כוח ימי חלש לפגוע בכוח ימי חזק ממנו בהרבה. כדי לשגר את הטורפדו אין צורך באוניית מלחמה מורכבת ויקרה, וניתן להסתפק בסוג חדש של ספינות קטנות, מהירות וזולות, שנקראו ספינות טורפדו, שתוכלנה לפגוע באוניות האויב הגדולות סמוך לחוף. עד 1880 כבר היו בשירות ספינות טורפדו בעלות הדחק של 50 - 100 טון, שהיו מהירות דין כדי לחמוק מסירות משמר של האויב.
בתחילה נתפס האיום מצידן של ספינות הטורפדו כמשמעותי רק כנגד אוניות בעודן עוגנות בנמל, אך עם פיתוחם של טילי טורפדו מהירים יותר ובעלי טווח ארוך יותר התחוור שגם אוניות בלב ים חשופות לפגיעתם. כמענה לאיום החדש החלו הציים השונים לפתח כלי שיט שיתמודדו עם ספינות הטורפדו. ספינות אלו היו צריכות להיות מהירות וזריזות, מחד, אך גם בגודל מתאים כך שיוכלו ללוות את צי המלחמה בים. ספינות אלו הוגדרו רשמית כ"משחיתות ספינות טורפדו" (Torpedo Boat Destroyers), ועד מלחמת העולם הראשונה קוצר שמן ל"משחתות".
משחיתות ספינות הטורפדו הראשונות נדרשו להיות בעלות כושר תמרון גבוה ומהירות גבוהה, כדי שתוכלנה ליירט את ספינות הטורפדו בטרם תגענה אלה לסביבת אוניות המערכה והסיירות הגדולות. כדי שתעמודנה בדרישות אלה תוכננו המשחתות כך שתהיינה קטנות וזריזות, ובעלות מנועי קיטור גדולים, שיכלו לייצר את המהירות הנדרשת. אפיון זה יצר כלי שיט קטן וצפוף שכלל מנוע גדול ואספקת פחם עבורו, תותחים מהירי ירי ותחמושת עבורם; הצפיפות הרבה באה על חשבון צוות כלי השיט. בשל כך החלו להיכנס לשירות אוניות עזר למשחתות, שבהן שהה חלק מאנשי הצוות עד לפעולה מבצעית. אוניות העזר הצטרפו לאוניות עזר נוספות שליוו את הצי, בעיקר אוניות שנשאו פחם. לאוניות העזר צוותו גם אנשי צוות שלא היה להם מקום במשחתות: טבחים, צוות מינהלי וצוות רפואי וכן צוות טכני שסייע לטפל במנועי האוניות. לצוותים אלה לא היה מקום במשחתות הקטנות, אך לכל שייטת המשחתות היה צורך בכישוריהם. בנוסף לצוותים נשאה אוניית העזר חלקי חילוף עבור המכונות באוניות השייטת. חלק מאוניות הסיוע היו אוניות שהוסבו למטרה זו; אחרות נבנו במיוחד לביצוע המשימה.
התפתחות.
כאשר יצא הצי הלבן הגדול, שייטת אוניות מערכה פרה-דרדנוט של צי ארצות הברית, למסע מסביב לעולם ב-1907, נלוו אליו אוניית סיוע ואוניית תיקונים (Repair Ship). אוניות תיקונים לא נשאו את כוח האדם הנדרש לאוניות שאותן ליוו, כמו באוניית הסיוע, אך מאידך העניקו מגוון רחב יותר של שירותי תיקון, כולל ציוד וכוח אדם לטיפול בתקלות משמעותיות יותר מאלו שאוניית סיוע וצוותה יכולים היו לטפל בהן. לצורך זה היו באוניות תיקון בית מלאכה ובית יציקה, שאפשרו מתן מענה לכל תקלה ובעיה למעט כאלה הדורשות טיפול במבדוק יבש.
המשחתות הראשונות, מסדרת דיירינג, היו בעלות הדחק של מעט פחות מ-300 טון, אך עד מלחמת העולם הראשונה הגיעו המשחתות להדחק של כ-1,000 טון, ובמלחמת העולם השנייה כבר היו משחתות בעלות הדחק של 2,000 טון, בעיקר אלה שנועדו ללוות את כוחות המשימה של נושאות המטוסים המהירות. גם אונייות הסיוע למשחתות גדלו בהתאם: מלוויל, אוניית סיוע למשחתות שנבנתה עבור צי ארצות הברית ב-1915, הייתה בעלת הדחק של 5,250 טון. לעומתה, אוניות הסיוע למשחתות מסדרת שננדואה שנבנו בסוף מלחמת העולם השנייה ומיד לאחריה היו בעלות הדחק של 11,755 טון. אוניות הסיוע במלחמה זו נשאו תחמושת, פצצות עומק וטילי טורפדו עבור המשחתות. צוותיהם ביצעו תחזוקה בטילי הטורפדו, אך התמקדו בעיקר בעבודות תיקונים. באוניות הסיוע מסדרת דיקסי, שנבנו עבור צי ארצות הברית בשנים 1939–1943, היו בתי יציקה, כלים לחישול מתכת, מחרטות ורתכות לעבודות תיקונים גדולות, וכן מעבדת אופטיקה ושענים לטיפול במשקפות, סקסטנטים, כרונומטרים, מדי טווח אופטיים ומחשבי בקרת ירי. משחתות שהגיעו לאוניות הסיוע ונאלצו להשבית מנועים לצורך טיפול קיבלו כוח חשמלי שהופק מגנרטורים שהיו באוניות הסיוע ומים מזוקקים שהופקו באוניות אלו.