באותה תקופה התפרסמו עלונים וחוברות שלועגות לאפיפיור ולאנשי הזרם הקתולי. פיליפ מלנכתון כתב ב-1521 חוברת כזו בשם "ישו המעונה והאנטי כריטס" (Passional Christi und Antichristi) וקראנאך אייר אותה בתחריטים. החוברת משווה בין ישו לאפיפיור כאשר כל עמוד שמאלי מציג תמונה מחיי ישו ומולו, בעמוד הימני הקבלה מהמציאות הקתולית. כיוון שאחד מעיקרי המאבק נסוב על מכירת שטרות המחילה על ידי הכנסייה, אחת ההשוואות המפורסמות מראה משמאל את ישו מגרש את חלפני הכספים מבית המקדש ומימין, את האפיפיור עם אנשיו סופרים את הכסף שהגיע לידיהם ממכירת השטרות. כך מוסבר שבעוד האפיפיור הוא ממלא מקומו של ישו עלי אדמות, התנהגותו למעשה מקבילה לאותה שחיתות שבה נלחם ישו, דהיינו השימוש בדת להרוויח כסף. ניגוד זה בין פשטותו של ישו לעומת העושר וההדר שאימצה הכנסייה, מהווה את נושא כל הציורים בחוברת. בזכות הציורים הבהירים, הצליחה החוברת להתפרסם ברבים, אף על פי שמרביתה היה טקסט פולמוסי שנועד בעיקר למלומדים.
"הצליבה" מ-1532 הוא ציור שנראים בו היטב הפירוט והדיוק של האמן, בהבעות הפנים השונות בדקדוק בפרטי כלי הנשק וכדומה. ציור זה מראה סימבוליות במספר רבדים. הסצנה מחולקת לשני חלקים ברורים שמוגדרים על ידי הצלב של ישו. בצד שמאל מתרכזים כל הנגאלים והמבורכים, ובהם הגנב הטוב, לונגינוס הקדוש (על הסוס הלבן), מריה, אם ישו, מריה מגדלנה, יוחנן כותב הבשורה ושאר אנשים שנושאים את עיניהם אל ישו. מבט זה בעיני כולם מסמל את רעיון הרפורמה לפיו האמונה בישו לבדה מביאה לגאולה ולא הכנסייה. בצד ימין של התמונה מרוכזות כל הדמויות השליליות ובהם הגנב הרע, קרדינל קתולי (בעל כובע אדום) והחיילים הרומים המטילים גורל על בגדיו של ישו. בולטים בהיעדרם סמלים קתולים קלאסיים כדוגמת הילות ומלאכים.
נושאים דתיים נוספים הם מגוון ציורים ותחריטים של אדם וחווה, יהודית, הוצאתה להורג של קתרינה הקדושה וקדושים נוספים, תמונות מחיי המשפחה הקדושה ושלומית בת הרודיאס.
הוא צייר גם סדרה של ציורים בשם "הזוג הלא מתאים" שכוללת למעלה מ-10 ציורים שונים ובהם נראים גבר ואישה, אחד מהם מבוגר ומכוער והשני צעיר יפה. לעיתים האישה היא הצעירה ולעיתים זה הגבר והם עומדים במגוון תנוחות זוגיות אבסורדיות.
זיהוי עבודותיו.
לא תמיד ניתן לקבוע בוודאות את יצירותיו בגלל אופי עבודתו וההשפעות עליו במהלך חייו. בצעירותו, עד 1504, לא נהג כלל לחתום על ציוריו. מאוחר יותר חתם באותיות "LC" שלובות זו בזו, ולאחר כמה שנים, כשהן נפרדות. מ-1515 בערך החל לחתום על כל ציוריו בסמל הנחש המכונף, אך גם אלו שרק נעשו בהשגחתו. לאחר מותו, המשיך בנו להשתמש באותו סמל כחתימה על ציוריו עד מותו ב-1586. עד היום מוכיחים מחקרים חדשים שציורים שנחשבו שלו, נעשו למעשה על ידי בנו.
יצירותיו בישראל.
יצירותיו של קראנאך מוצגות במיטב המוזיאונים ברחבי העולם. במוזיאון ישראל מוצגים שני תחריטי עץ שיצר: ונוס וקופידון (1506) ואדם וחווה (1509). קראנאך צייר מפה של ארץ הקודש להנצחת עלייתו לרגל של פרידריך השלישי לירושלים ב-1493. העותק השלם ביותר מבין שלוש המפות ששרדו שמור בספרייה הלאומית.
כלי המשכן
על פי המקרא, כלי המשכן הם קבוצת כלים ששימשו את בני ישראל כשהם היו במדבר. כלים אלו הוצבו במשכן והם שימשו למטרות שונות. במסעות של בני ישראל, כלים אלו נישאו על ידי בני קהת. הציווי על יצירת הכלים, מופיע בפרשת תרומה ותיאור יצירת הכלים בפועל, על ידי בצלאל בן אורי, מופיע בפרשת ויקהל.
ארון הברית.
ארון הברית הוא הכלי החשוב ביותר שהיה במשכן. בתוכו הונחו לוחות הברית והוא הוצב בקודש הקודשים. הוא היה עשוי משלושה ארונות: ארון עשוי זהב, המונח בארון עשוי מעצי שיטים שגם כן הונח בארון העשוי מזהב. אורכו של הארון השלישי היה שתי אמות וחצי, רוחבו היה אמה וחצי וגובהו אמה וחצי.לפי המסורת היהודית "הארון הוא לא מין המידה" הכוונה שאם האורך של קודש קודשים הוא עשר אמות והארון שתי וחצי אמות ,כאשר הארון נמצא הקודש הקודשים המרחק מהקיר לאהרון הוא חמש אמות והמרחק מהקצה השני גם חמש אמות. הארון נישא על ידי מוטות עצי שיטים מצופים בזהב, שהוכנסו לטבעות זהב שנצקו לצידי הארון. על הארון הייתה מונחת כפורת בעובי טפח העשויה מזהב טהור שעליה היו שני כרובים בגובה עשרה טפחים. את הארון היה עוטר כתר עשוי מזהב.
המנורה.
מנורת הזהב הייתה מנורה בגובה 18 טפחיםוברוחב 12 טפחים שהוצבה בדרום אוהל מועד. במנורה הודלקו כל ערב 7 נרות על ידי הכהנים. היא הייתה עשויה מגוש אחד של זהב, בלי חיבורים של גושים נפרדים. עיצוב המנורה כלל צורות של כפתורים, פרחים וגביעים.
השולחן.
שולחן הפנים הוצב בצפון אוהל מועד. הוא היה עשוי מעצי שיטים ומצופה זהב וכל שבוע הונחה עליו מערכת של 12 לחמים. אורכו של השולחן היה 2 אמות, רוחבו אמה אחת וגובהו אמה וחצי. הוא נישא על ידי מוטות עצי שיטים מצופים בזהב, שהוכנסו לטבעות זהב שנצקו לצידי השולחן. את השולחן עיטר זר זהב.
מזבח הזהב.
מזבח הזהב, הנקרא גם מזבח הקטורת, היה מזבח, שעליו הקטירו הכהנים פעמיים ביום את קטורת הסמים. הוא היה עשוי מעצי שיטים מצופים זהב והוצב במרכז אוהל מועד. אורכו היה אמה, רוחבו אמה וגובהו שתי אמות. הוא נישא על ידי מוטות עצי שיטים מצופים בזהב, שהוכנסו לטבעות זהב שנצקו על פינות המזבח. את מזבח הזהב עיטר זר זהב.
מזבח העולה.
מזבח הנחושת, הנקרא גם מזבח העולה, היה המזבח שעליו הוקרבו הקורבנות. הוא היה עשוי מעצי שיטים מצופים נחושת אך את חללו מילאו באדמה והוא הוצב במרכז חצר המשכן, מול פתח אוהל מועד. אורכו היה 5 אמות ורוחבו גם כן 5 אמות. בתלמוד מובאת מחלוקת ביחס לגובהו, האם היה 3 אמות או 10 אמות. הוא נישא על ידי מוטות עצי שיטים מצופים נחושת שהוכנסו לטבעות נחושת שניצקו לצידי המזבח. למזבח היו עולים בעזרת כבש באורך 32 אמות שהוצב בדרום המזבח.
הכיור.
הכיור היה הכלי בו רחצו הכוהנים את ידיהם ואת רגליהם לפני עבודתם. הוא היה עשוי כולו מנחושת ועמד בעזרת בסיס מנחושת. מקומו היה בין כבש המזבח לאוהל מועד כך שהוא לא עמד ממש מול הפתח אלא דרומית אליו.
כלים נוספים.
כלים נוספים רבים היו במשכן ושימשו לצורך פעולות שונות:
הכלים שהיו לצורך שולחן הפנים והמנורה היו עשויים זהב, ואלה שהיו לצורך מזבח הנחושת היו עשויים מנחושת.
מיקום הכלים וסידורם במשכן.
לגבי מיקומם המדויק של חלק מהכלים כותב רש"י:
מיקומו המדויק של המזבח נתון במחלוקת בתלמוד.
משמעות הסידור.
הסברים רבים נכתבו על מיקום הכלים. לפי הרבה מפרשים, כל כלי מבטא ערך מסוים, כאשר הצבתם במשכן מבטאת את חשיבותו של כל דבר, אך יחד עם זה גם את מקומו בסדר העדיפויות. למשל, הארון מסמל את התורה, השולחן, את העושר או המלכות ומזבח הזהב את הכהונה. בהשראה ממיקום המנורה בדרום, נאמר המשפט: .
לעומת זאת, הכוזרי מסביר את מיקום הכלים על פי משל על גוף האדם. לדבריו, כמו שהנשמה לא יכולה לשרות בגוף אם הגוף לא מתנהל כראוי, כך במשכן, השכינה לא יכולה לשרות אם כל המערכות אינן פועלות כמו שצריך. הוא מסביר שהאוכל מזין את הגוף בשלושה מישורים. החלק ה"גס" שבו מתעכל בקיבה, החלק ה"צלול" מזין את הלב וה"צלול שבצלול" (האדים שעולים מן הדם) מזין את "רוח החיים" שבאדם. כך זה גם במשכן. האש שעל מזבח הנחושת "מעכלת" את החלקים ה"גסים" במציאות- בשר הקורבנות- האש שעל מזבח הזהב "מעכלת" את הקטורת- ביטוי לנפש, השוכנת בלב- והאש שעל המנורה היא ביטוי ל"אור החכמה". הוא מאריך לבאר גם את יתר הכלים, גם כן על פי מבנה גוף האדם, כך שבסופו של דבר, כל המערכות עובדות כמו שצריך, כדי שתוכל השכינה לשרות.
כיסויי הכלים.
בזמן המסעות במדבר, נושאי הכלים היו בני קהת. אולם, התורה מציינת שאסור לבני קהת לגעת בכלים עצמם, . לכן, התורה מצווה על הכוהנים, שלהם מותר לגעת בכלים, לכסות את הכלים לפני שבני קהת ישאו אותם כדי שהם לא יגעו ממש בכלים. לכל כלי היו מספר כיסויים:
הרמב"ן מעיר שעל כל הכלים נפרש כיסוי עור תחש, משום שהוא נועד להגן מפני הגשמים. הכלי היחיד שנפרש עליו עוד כיסוי מעל כיסוי העור הוא הארון, זאת מפני כבודו של הארון שצריך שכיסויו העליון יהיה מפואר.
זמן יצירת הכלים.
בתורה, הציווי על עשיית הכלים מופיע לפני הציווי על עשיית מבנה המשכן, אולם, בפרשת ויקהל כתוב שהמבנה עצמו נעשה לפני עשיית הכלים. כדי לתרץ קושיה זו כתבו חז"ל: כלומר, הסדר הנאמר בפרשת תרומה הוא הסדר שמשה אמר לבצלאל לעשות. בפרשת ויקהל נאמר הסדר שנעשה בפועל: קודם המבנה, שלתוכו הוכנסו הכלים. יש מפרשים שהסדר הנאמר בפרשת תרומה בא לבטא את חשיבותם של הכלים, שעיקר העבודה נעשית בהם.
הכלים כיום.
לפי המסורת, לאחר הקמת בית המקדש הראשון בידי שלמה, נגנזו רוב כלי המשכן. התלמוד מציין שהכלים נגנזו "תחת המחילות של ההיכל". מכון המקדש שיחזר כשבעים כלים על פי המקורות, ומוכנים לשימוש בבית המקדש. כלים אלו, מוצגים כיום ב"תערוכת כלי המקדש" ברובע היהודי בירושלים.
מוצב חממה
מוצב חממה היה מוצב של מערך ההגנה האווירית של צה"ל בגזרה המזרחית ברצועת הביטחון בלבנון, צפונית מזרחית למושבה מטולה שעל גבול לבנון. המוצב שכן על רכס החממיס ליד רכס אל ח'יאם. המוצב שלט על נתיב חדירה אווירי מעמק עיון ומהמורדות המערביים של הר דב.
דרומית למוצב שכן הכפר מזרעת סירדה, צפונית למוצב שכן הכפר אל-ח'יאם, מערבית לו שכן הכפר חורה ומוצב צה"ל גלגלית, ומזרחית לו שכן הכפר ואזאני.