כאשר השניים עוברים ליד הדנובה, ניגש לעברם אדם המציע לכתוב להם שיר עם איזה מילה שהם יבחרו. הם בוחרים את המילה "מילקשייק", ולאחר קבלת השיר הם מוקסמים ממנו. מאוחר יותר הם יושבים בבית קפה וינאי ומשחקים משחק שבו כל אחד מתקשר לחבר ומביים שיחה לא אמיתית. סלין מגלה לחברתה שהיא הייתה מוכנה לרדת עם ג'סי מרכבת לפני שהוא אפילו ביקש, וג'סי חושף שלאחר שהוא נפרד מחברתו הוא רק רצה לברוח מחייו.
ככל שהזמן עובר הקשר בין השניים מתהדק. אולם הם מודעים לעובדה שככל הנראה הם לא ישובו להיפגש, ולכן עליהם לעשות את המירב ביחד. לאחר רמז שהיה ביניהם מפגש מיני, ג'סי אומר לסלין שהוא היה מעדיף להתחתן איתה מאשר לא לראות אותה יותר לעולם. למחרת השניים נפרדים בתחנת רכבת. הם מחליטים לא להחליף פרטים כדי ליצור קשר, אלא להיפגש באותו מקום בעוד שישה חודשים.
קבלה.
הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, שם ריצ'רד לינקלייטר זכה בפרס דוב הכסף לבמאי הטוב ביותר. הסרט זכה לביקורות חיוביות עם ציון של 100% מהאתר "Rotten Tomatoes". מבקרים רבים, ובהם רוג'ר איברט וג'נט מאסלין, היללו את הסרט.
מבקר הקולנוע ג'יימס ברנרדינלי הגדיר את הסרט כסרט הרומנטי הטוב ביותר בכל הזמנים. המגזין "אנטרטיינמנט ויקלי" דירג אותו במקום ה-25 ברשימת עשרים וחמישה הסרטים הרומנטיים המודרניים הטובים ביותר. בשנת 2008, המגזין "אמפייר" דירג את הסרט ברשימת 200 הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים.
בשבוע הראשון לצאתו של הסרט הוא הכניס כ-1.4 מיליון דולר ברחבי 363 אולמות קולנוע בלבד. בסיכום הכנסותיו, הסרט צבר כ-5.5 מיליון דולר, פי שניים יותר מתקציבו.
הפקה.
ההשראה לסרט הגיעה מאישה שריצ'רד לינקלייטר פגש בחנות צעצועים בפילדלפיה בשנת 1989. הם הסתובבו יחדיו ברחבי העיר, ושוחחו עד אמצע הלילה. בתסריט המקורי, זהותם של שני האנשים ושל העיר בה הם בילו נשארה מעורפלת.
כיוון שעיקרו של הסרט הוא דיאלוג בין גבר לאישה, לינקלייטר החליט שחשוב לצרף גם אישה לתהליך הכתיבה. הוא בחר את קים קאריזן, שהופיעה בתפקידים קטנים בשניים מסרטיו הקודמים, "בטלנים בטקסס" ו"טריפ נעורים". לינקלייטר אמר שהוא אהב את "הדרך שבה הראש שלה עבד - זרם קבוע של רעיונות בטוחים וחכמים". לינקלייטר וקאריזן דיברו על הרעיון של הסרט והדמויות במשך זמן רב. הוא רצה לחקור "את הצד של מערכות היחסים בחיים ולגלות שני אנשים עם אנונימיות מוחלטת שמנסים לגלות מי הם באמת". הוא החליט למקם את ג'סי וסלין במדינה זרה בגלל ש"כשאתה מטייל אתה הרבה יותר פתוח לחוויות מחוץ לשטח הרגיל שלך". הוא וקאריזן עבדו הרבה על המתווה של הסרט, ואת התסריט עצמו כתבו תוך 11 ימים.
לינקלייטר התקשה למצוא את השחקנים המתאימים לתפקיד, ותהליך הליהוק נמשך תשעה חודשים. כששקל ללהק את אית'ן הוק לראשונה, הוא נראה לו צעיר מדי לתפקיד. מאוחר יותר הוא ראה אותו מופיע במחזה בניו יורק ושינה את דעתו לאחר ששניהם שוחחו. לתפקיד סלין פגש לינקלייטר את ג'ולי דלפי וחיבב את האישיות שלה. אחרי שנערכה הקראה סופית, לינקלייטר ידע שהוק ודלפי מתאימים לתפקידיהם.
לאחר שהם הסכימו להשתתף, הוק ודלפי נסעו לאוסטין ודיברו עם לינקלייטר וקאריזן במשך כמה ימים. ב-2016 דלפי סיפרה בראיון: "אית'ן ואני שכתבנו למעשה את כל התסריט. היה תסריט מקורי, אבל הוא לא היה רומנטי במיוחד, תאמינו או לא. היו בו בעיקר הרבה דיבורים במקום רומנטיקה. ריצ'רד שכר אותנו כי הוא ידע שאנחנו כותבים והוא רצה שנביא את הרומנטיקה לסרט. אנחנו הבאנו את הרעיונות הרומנטיים האלה, וכך כתבתי משהו שבאמת הופק לאחר מכן, מבלי שקיבלתי על כך קרדיט. אבל אם הייתי כותבת את 'לפני הזריחה' והייתי מקבלת על כך קרדיט אני בספק אם הסרט היה זוכה למימון". אף על פי שדלפי והוק לא קיבלו קרדיט על כתיבת התסריט, הם קיבלו קרדיט על כתיבת סרטי ההמשך.
אוורואה
אָוָרוּאָה (במאורית: Avarua – "שני נמלים") היא בירת איי קוק, השוכנת באי ררוטונגה שבקבוצת איי קוק הדרומיים, כ-3,400 ק"מ צפונית לניו זילנד. העיירה שייכת מנהלית למחוז הנושא את אותו שם. את העיירה משרתים נמל התעופה הבינלאומי של ררוטונגה ושתי יציאות ימיות: הנמל במרכז העיירה מספק גישה לסירות קטנות, ונמל מסחרי בנמל אבטיו, ממש ממזרח לשדה התעופה, מכיל ספינות גדולות יותר.
במרכז העיר ממוקם מרכז התרבות הלאומי סר ג'פרי הנרי, בו נמצאים משרדי ממשלה, המוזיאון הלאומי, הספרייה הלאומית והאודיטוריום הלאומי. מוזיאון איי קוק מציג חפצים הכוללים עבודות יד של איי קוק ואת מכונת הדפוס הראשונה של האיים, שיובאה בשנות ה-30 של המאה העשרים. שלוחת הרחבה של אוניברסיטת דרום האוקיינוס השקט מספק קורסים מקצועיים ותארים.
אוכלוסיית העיירה עומדת על 4,673 תושבים, נכון לשנת 2011.
עמלקי
עמלקים
ברוריה אבידן-בריר
ברוריה אבידן-בריר (נולדה ב-13 באוגוסט 1939) היא עיתונאית, סופרת, מחזאית ושחקנית ישראלית.
אבידן-בריר היא מוותיקות העיתונאיות בישראל, בין היתר שימשה כעיתונאית ועורכת משנה בשבועון הנשים "לאשה" של קבוצת ידיעות אחרונות (2006-1960), שבו כתבה את מדור הרכילות הבולט "מלחשים ש...". בשנים האחרונות משמשת כעיתונאית במגזין הנשים "את".
ביוגרפיה.
ילדות ונעורים.
ברוריה שטרכר נולדה בתל אביב, בת בכורה לשמואל וחימה, הורים בורגנים יוצאי רוסיה ופולין שניהלו מכולת במרכז העיר, אמה הייתה מורה לעברית בפולין. לברוריה אח, יעקב שטרכר, הצעיר ממנה בחמש שנים ואחות, ענת לרמן, הצעירה ממנה ב-17 שנה, היה לה אח נוסף שנפטר בגיל ארבע. שטרכר למדה בבית הספר "לדוגמה", ואחר כך בתיכון עירוני ה'. בנוסף, למדה לנגן בפסנתר בקונסרבטוריון.
נישואיה לדוד אבידן.
בגיל 17, והיא תלמידת כיתה י"א, הכירה את המשורר דוד אבידן. הוריה התנגדו לקשר ביניהם, הן בגלל היותו משורר והן בחששם שהיה נרקומן. גם עובדת המגורים המשותפים הוסתרה מהוריה, להם סיפרה כי היא נוסעת להתגייס לצה"ל. לאחר חשיפת הסוד, ניתקה אמה את הקשר עמה, ואילו אביה המשיך להפגש עמה בסתר.
בתקופת הנישואין, למדה מקרא וספרות באוניברסיטת תל אביב, אך לא השלימה אותם ועבדה כמורה מחליפה בבית ספר "יהלום" ברמת גן. בהמשך עבדה כמגיהה במשמרת לילה בעיתון "דבר" וזמן מה לאחר מכן ככתבת השבועון "לאשה".
על הנישואים העיבו קשיי פרנסה, הנתק מההורים, וסכסוכים בין בני הזוג, עליהם העידה כי גלשו פעם אחת לאלימות. הנישואים הסתיימו לאחרי שלוש שנים וחצי, שאז חידשה את הקשר עם הוריה, אולם שמרה על קשר חברי עם אבידן עד יום מותו, ושמרה על שם משפחתו מסיבות מסחריות.
נישואיה לאברהם בריר.
בגיל 27 הכירה את אברהם בריר, עורך דין, גרוש ואב לילד. כעבור שנתיים וחצי, ב-4 באפריל 1967, נישאו בביתו של המו"ל של ברוריה אבידן, נח מוזס. נולדה להם בת. ארבעה ימים אחרי שילדה, שבה לעבודה בעיתון והוסיפה לשם משפחתה את שמו של בעלה.
בשני העשורים האחרונים חי אברהם בארצות הברית ועבד בתחומי הנדל"ן והנפט. הם נהגו להתראות אחת למספר שבועות. כיום אברהם חזר לישראל והם שבו לחיים משותפים.
פעילות ציבורית.
כעיתונאית.
הקריירה העיתונאית של אבידן-בריר החלה בעקבות פגישה עם נח מוזס, מייסד ומו"ל "ידיעות אחרונות", בהצגת בכורה בתיאטרון "הבימה". היא הייתה סטודנטית, וכששמע אותה מוזס מדברת על ההצגה ניגש אליה והציע לה לעבוד בשבועון "לאשה". המשימה העיתונאית הראשונה שלה הייתה לראיין את הזמרת חנה אהרוני. לדבריה, במערכת לא האמינו שהיא כתבה את הכתבה ללא עזרתו של אבידן ומאז נדרשה לכתוב את הכתבות במשרדי המערכת.
בשנותיה הרבות ב"לאשה", שימשה כתבת, כתבת ראשית, ראש כתבים ועורכת משנה. עם מרואייניה המפורסמים נמנים אריק ולילי שרון, לאה ויצחק רבין, עופרה חזה, רות דיין ובנימין נתניהו.
היא עמדה מאחורי מדור הרכילות הידוע "מלחשים ש...". לדבריה, לא חתמה בשמה על המדור הפופולרי כי התביישה: "הייתי כתבת ראשית ועשיתי סקופים ובעלי התבייש. היה לנו הסכם שאם יושבים בבית של ראשי משק אני לא משתמשת במה שאני יודעת. אבל היה לי מספיק: היה מישהו שהביא לי סקופים מישיבות ממשלה".
בגיל 65 עזבה סופית את לאשה במרץ 2006, ולמחרת עברה לכתוב בעיתון הנשים המתחרה, ירחון "את" של "מעריב".
תפיסת מעמד האישה.
בשנת 2002 עברה ניתוח פלסטי למתיחת צוואר ולסת תחתונה ותיעדה אותו בכתבה החושפת את כל שלבי התהליך. בריאיון לעיתון "הארץ" אמרה: "כשהגיע זמן לתיקון חצות, החלטתי לשתף בזה נשים אחרות ולהעביר להן מסר חיובי וכוח". להגדרתה של ברוריה אבידן-בריר, היא "פמיניסטית בצאתה לעבודתה העיתונאית ואישה קטנה בבואה הביתה".
לדעתה המפתח לקידום מעמד האישה הוא באמצעות חשיפת סיפוריהן של נשים מצליחות, תוך האדרתן והאדרת הנשיות, כדי שתהיינה מודל לחיקוי. היא מציינת כדוגמה כתבת שער שלה ב"לאשה" על לימור לבנת שהתמודדה אז לראשונה בפריימריז של הליכוד, כשהעיסוק בפוליטיקה בשבועון זה לא היה מקובל בזמנו.
סאיה
סאיה היא שמלה מסורתית הנלבשת על ידי האישה הצ'רקסית.
בעבר נהגו ללבוש את הסאיה כלבוש יום יומי, בגלל שהשמלה מחממת, ובשל מזג האוויר הקר באזור הקווקז שברוסיה. כיום לובשים אותה באירועים מיוחדים בלבד, או כלבוש חג.
מראה.
ישנם מספר סוגים שונים של סאיה: קצרה או ארוכה, וצבעים שונים (לרוב: אדום, לבן וכחול).
נהוג לעטר את הסאיה בצבע זהב לכל אורך השמלה ולאורך השרוולים שלה. העיטורים הם לרוב של שמות המשפחה של אותה נערה או אישה אשר לובשת אותה. הסאיה הקצרה יותר מגיעה עד מתחת לברך, והארוכה עד כפות הרגליים.