קולות הוקמה בשנת 1997 על ידי מרדכי (מוטי) בר אור, שכיהן כמנכ"ל ולאחר מכן כנשיא הארגון, מתוך רצון לחבר אנשים בעלי השפעה בישראל לשיח יהודי עמוק, פלורליסטי וערכי. לפני שהקים את קולות, הקים וניהל בר אור את בית המדרש אלול בשותפות עם רות קלדרון, לימים מנהלת 'עלמא בית לתרבות עברית' וחברת כנסת. בר אור פרש מקולות בתחילת 2018.
עמודי קולות.
מסמך 'עמודי קולות' הוא הצעה של קולות לתיקון ושינוי אישי וחברתי בכמה תחומי מפתח שלדעת הארגון יש בהם ערך מוסף משמעותי למקורות היהדות על מנת לפתח את איכות החיים וליצור חיים ערכיים בעלי משמעות בישראל. בין העמודים- עמוד העוסק בכוחו של הדיבור ואופן השימוש בו, עמוד העוסק בבניית תרבות של מחלוקת, תרבות היודעת לצמוח מתוך מחלוקות ולא להתפרק בגללן, עמוד העוסק ביחס לאחר ועוד.
בית מדרש לאתגרי החברה של מנחי וצוות קולות.
בית המדרש של מנחי וצוות קולות עוסק בעיקר בתרומתה האפשרית של היהדות להתמודדות עם אתגרים ערכיים וחברתיים מרכזיים בחברה הישראלית ובעם היהודי כיום. בין היתר, בית המדרש מפתח תכנים ומומחיות הנחיה אשר משמשים את הארגון בתוכניות השונות ובחממה, מפתח את עמודי קולות והדרכים להוראתם, וכן משמש בעצמו כערוץ להשפעה על החברה באמצעות פרסום מאמרי פובליציסטיקה והכנת מערכי לימוד למנחים בישראל בפרט ובעולם בכלל.
בבית המדרש חברים מנחי קולות אשר מגיעים מקשת זהויות רחבה בחברה הישראלית והם ממובילי המלמדים בבתי מדרש פלורליסטים כיום. בין היתר יש בהם רבנים ורבניות אורתודוקסים, קונסרבטיבים ורפורמים, אנשי יהדות כתרבות, אנשי אקדמיה, פעילים חברתיים, סופרי הגות, אנשי מרכז ופריפריה ועוד. מדובר באחד מבתי המדרש היחידים בארץ בהם לומדים ויוצרים יחדיו נציגים של שלושת הזרמים הדתיים המרכזיים היום בעם היהודי ושל היהדות המסורתית והחילונית.
בראש בית המדרש עומד סמנכ"ל התוכן של העמותה ליאור טל. בין המנחים- ד"ר משה מאיר, העיתונאי לשעבר צבי גילת, הרב שלמה פוקס, הרב והיוצר ברוך ברנר, דוד ליברמן, אילנה ביטון, הרב דוב ברקוביץ, הרב חגית סבאג ועוד.
המרכז למנהיגות ומובילי דרך ותוכניות קולות.
קולות מפעילה מספר קבוצות של מובילי דרך ובעלי השפעה בציבוריות הישראלית, אשר עוסקים באתגרי החברה באמצעות לימוד בית מדרשי ויצירת נטוורקינג. הלומדים עוסקים בקשר בין נושאי תשתית שמפורטים במסמך עמודי קולות לעיצובה של חברה ראויה בישראל, ובדילמות מעשיות עימן הם מתמודדים בתפקידיהם השונים. חלק מהקבוצות אף טסות לשבוע של מפגשים עם עמיתים ומובילי דרך בארצות הברית כחלק מהכשרתם וכחלק מההיכרות עם תהליכי עומק בעם היהודי כיום. הקבלה לקבוצות קולות כרוכה בתהליך מיון הכולל מספר שלבים.
בין היתר, לומדות בקולות קבוצה של ראשי רשויות מקומיות ומנכ"לי רשויות וקבוצות של מובילים חברתיים בתחומי חינוך ורווחה ובה מנכ"לים של עמותות מרכזיות בתחום ובכירים במגזר הציבורי.
החממה.
החממה היא כלי ייחודי שפיתחה קולות ובו היא מלווה בהתאמה אישית יחידים וקבוצות עבודה העוסקים באתגרי ההובלה של החברה הישראלית במגוון תחומים. מתודת העבודה שפותחה בחממה מבוססת על תנועה של 'ממעשה ללימוד ובחזרה' ומאפשרת התמודדות חדשנית עם אתגרים קונקרטיים של חיי המעשה באמצעות מקורות היהדות דרך פיתוח חשיבה, ערכים, זהות ומשמעות.
החממה ממקדת את פעילותה בתחומים המשמעותיים לחוסנה של מדינת ישראל והחברה הישראלית, בדגש על חוסן ביטחוני-מדיני וחוסן חברתי-כלכלי ומתרכזת בליווי של בכירים בתחומם ושל פרויקטים מחוללי שינוי בחברה הישראלית.
בוגרי קולות.
בין בוגרי קבוצות הלימוד של הארגון: ראש השב"כ לשעבר כרמי גילון, השר לשעבר גדעון סער, ח"כ נחמן שי, ראש עיריית יהוד-מונסון יעלה מקליס, ראש מועצת בית אריה אבי נעים, ראש מועצת משגב רון שני, ראש עיריית מבשרת ציון יורם שמעון, המחזאית ענת גוב, האלוף עמוס ידלין, ח"כ רועי פולקמן, הבלשנית והפעילה החברתית פרופ' צביה ולדן, השחקן אלון אבוטבול והזמר והשחקן גידי גוב.
לאופולד, נסיך הוהנצולרן
לאופולד שטפן קרל אנטון גוסטב אדוארד טסילו פון הוהנצולרן (בגרמנית: Leopold Stefan Karl Anton Gustav Eduard Tassilo von Hohenzollern 22 בספטמבר 1835 - 8 ביוני 1905) היה נסיך גרמני מבית הוהנצולרן-זיגמרינגן. היה מועמד לרשת את כתר ספרד וכך היה נגד רצונו העילה למלחמת צרפת–פרוסיה כונה לפיכך "החייל של הפוליטיקאים הגדולים".
ביוגרפיה.
לאופולד היה בנו הבכור של קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן ואשתו יוזפינה, נסיכת באדן. אביו היה נצר לבית הוהנצולרן-זיגמרינגן, שהיה ענף קתולי של בית הוהנצולרן. היה לו אח קטן בשם קרל, שמאוחר יותר הוכתר כמלך רומניה. לאופולד נולד בפרוסיה, בשנת 1853. הוא התגייס לצבא, והשתתף במלחמת שבעת השבועות נגד אוסטריה. בשנת 1861 נישא בליסבון בירת פורטוגל, לנסיכה אנטוניה מריה בתו של מלך פורטוגל.
בשנת 1868 התחוללה בספרד מהפכה, והמלכה איזבלה יצאה לגלות. כראש ממשלה זמני מונה מרשל חואן פרים. פרים חיפש מלך חדש עבור ספרד, הוא הציע את הכתר לפרננדו השני, מלך פורטוגל, אולם פרננדו דחה את ההצעה בנימוס והציע אותו ללאופולד שכאמור היה חתנו. אם כי יש הטוענים שראש ממשלת פרוסיה אוטו פון ביסמרק לחץ על פרים להציע זאת. לאופולד ואביו נטו לדחות את ההצעה, המצב הכלכלי והחברתי בספרד לא היה יציב, והיא לא נחשבה למציאה גדולה. אולם גורמים פוליטיים בפרוסיה, ובמיוחד ביסמרק, לחצו עליהם לקבל אותה. בתגובה פרצה סערה בצרפת, שחששה שאם גם פרוסיה וגם ספרד תשלטנה בידי מנהיגים גרמנים אזי במקרה של מלחמה תהיה צרפת מכותרת מכל הכיוונים. פרים שלא התכוון לחולל משבר כזה, לחץ על לאופולד לחזור בו, וכך גם קיסר צרפת נפוליאון השלישי. אי לכך הודיע לאופולד שהוא דוחה את ההצעה. ביסמרק זעם, ואף שקל להתפטר. אולם קיסר צרפת החליט שלא די בכך, ושגריר צרפת בפרוסיה נפגש עם המלך וילהלם הראשון באמס, ודרש ממנו הבטחה שלאופולד לא יתמודד עוד לעולם על הכתר הספרדי. וילהלם השיב תשובה זהירה ומנומקת, והשגריר הצרפתי שלח אותה לפריז במברק. ביסמרק עיכב את המברק וביצע בו שינויים, כך שהפך למעליב מאוד. המאורע כולו כונה "מברק אמס", ובתגובה גייסו פרוסיה וצרפת את צבאותיהן ונפתחה מלחמת צרפת–פרוסיה, שבסופה ניצחה פרוסיה והפכה לקיסרות אדירה. לאופולד עצמו השתתף בטקס שנערך בארמון ורסאי, שהפך את מלך פרוסיה לקיסר גרמניה. הוא נפטר בברלין בשנת 1905.
משפחתו.
מנישואיו לאנטוניה מריה נולדו לו שלושה ילדים:
הליגה הקזחית הראשונה
הליגה הקזחית הראשונה היא ליגת הכדורגל השנייה בקזחסטן, את הליגה מנהלת פדרציית הכדורגל של קזחסטן. הליגה הוקמה ב-1994 ועד שנת 2002 הייתה לליגת כדורגל חובבנית, שהמנצחת בה לא הייתה זוכה להעפיל לליגת העל. בעונת 2002 הפורמט שונה וכל אלופת העונה הייתה מעפילה לליגת העל בעונה שאחריה.
אלופות הליגה לפי עונות.
רק שמות הקבוצות הנוכחיים מוצגים ברשימה. שמות היסטוריים יכולים להיות שונים.
בגיר (חברה)
בגיר הייתה חברה ישראלית לייצור מכנסיים וחליפות מיסודה של פולגת. רשת החנויות שהקימה ממשיכה לפעול בבעלות משפחת רייך.
היסטוריה.
עם הקמתה של חברת הטקסטיל פולגת הוחלט גם להקים מפעלים שייצרו מוצרים מוגמרים מתוצרת המפעל, ובין השאר הוחלט על הקמת בגיר לייצור מכנסיים וחליפות. מפעל בגיר החל לפעול בשנת 1970 והיה המפעל הגדול הראשון בישראל לייצור חליפות ומכנסיים. מפעל החברה נחנך רשמית בתחילת 1971. בשנת 1976 אושרה על ידי מרכז ההשקעות הרחבת המפעל. בשנת 1979 הקימה החברה את מפעל "ליידי בגיר" לייצור חליפות לנשים. בשנת 1983 בקשה החברה לבצע הנפקה של 20 מיליון דולר בבורסה לניירות ערך, על פי שווי של 80 מיליון דולר, אולם הירידות בבורסה מנעו את ההנפקה.
בראשיתו, כמעט כל תוצרת בגיר הופנתה לייצוא לאירופה, תוך ניצול העבודה הזולה יותר בישראל. אחד הקניינים הגדולים מבגיר היה מרקס אנד ספנסר. תוצרת המפעל הגיעה בשנת 1972 ל-70,000 חליפות ו-250,000 מכנסיים, שיוצרו על ידי כ-500 עובדים. בשנות ה-70 החברה שלטה כמעט באופן מוחלט בשוק אופנת העלית בישראל. ב-1987 כ-85% מתוצרת בגיר הייתה לייצוא. בשנת 1973 זכה המפעל בפרס קפלן ובשנת 1978 קיבל פרס ייצוא מנשיא המדינה. בשנת 1979 רכשה מפעל ללבני נשים בירושלים בשם "לבני פרינה" ושינתה את שמו ל"ירולין" (שילוב של ירושלים לינג'רי). בשנת 1984 חנכה בגיר מפעל באנגליה.
החברה ייצרה בין השאר דגמים של פייר קרדן. הקשרים עם קרדן נסתיימו בשנת 1977 במה שנחשד ככניעה לחרם הערבי. במקומו, חתמה בגיר על הסכם עם המעצב וילהלם ואן דייק.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 הקימה מפעלים בירדן ומצרים עם שותפים מקומיים, עקב עלויות הייצור הנמוכות שם.
בסוף 2001 נכנסה החברה לתהליך של ארגון מחדש ופיטרה כ-700 עובדים במפעלה בקריית גת. הסיבה לארגון מחדש הייתה ירידת מחירים באירופה, מכסים שהוטלו על תוצרתה ועלייה בעלויות הייצור בישראל. בשנת 2004 הקימה החברה מפעל לייצור חליפות בסין. בסוף 2004 מכרה חברת "כלל תעשיות", שהייתה בשליטת נוחי דנקנר, את פולגת, חברת האם של בגיר, לצבי בארינבוים. בתחילת 2005 מכרה בגיר את חלקה בחברת הבת המפסידה שלה, גוני פולגת, לשותפה הטורקי. בהמשך אותה שנה הונפקה חברת בגיר בבורסה. במאי 2007 מכרה בגיר את כל פעילותה לחברת "בגיר אינטרנשיונל", שותפות של בגיר וקרן פימי. בתחילת 2008 סגרה בגיר את פולגת טקסטיל.