בגיל 18, לאחר שעברה אודישנים, גילמה את התפקיד הראשי של שילה במחזמר "שיער", הפקת נוער של עיריית תל אביב ובית פרנקפורט.
עשתה שירות לאומי במרכז תמיכה לעולים חדשים בנמל התעופה בן-גוריון ובלשכת הרווחה בבני ברק.
בוגרת תואר ראשון מאוניברסיטת בר-אילן, במוזיקולוגיה כחוג ראשי ופסיכולוגיה כחוג משני; בעלת תעודת הוראה. במשך חמש שנים שימשה כמורה למוזיקה ודרמה בבתי ספר.
ב-1999 הקימה להקת נשים בשם "עננה", שביצעה רוק נשי חסידי סלסה והוציאה איתם דיסק, שחלקו חומר מקורי וחלקו גרסאות כיסוי.
במשך ארבע עשרה שנה הייתה שדרנית ברדיו קול חי והגישה את "בזווית נשית", מגזין ראיונות לנשים ששודר פעמיים בשבוע בשעות הבוקר ועסק בפוליטיקה, בריאות, ילדים ומשפחה. כמו כן הייתה לה פינה בתוכנית "פרשת השבוע בראיה נשית", שהוקרנה בערוץ הראשון בטלוויזיה.
ארד למדה חזנות אצל ד"ר מרדכי סובול, ופיתוח קול אופראי אצל פרופ' תמר רחום.
לראשונה בארץ השתתפה כחזנית מן המניין לצד חזנים בינלאומיים בקונצרט "משפחת מלבסקי", בניצוחו של ד"ר מרדכי סובול בליווי תזמורת יובל ומקהלת גיתית.
במקביל הנחתה את סדרת הקונצרטים "נשים שרות אמונה" – ערב חזנות, בחסות תנועת אמונה, בו היא שרה פרקי חזנות ביחד עם נשים נוספות.
הנחתה והופיעה במשך חמש שנים רצופות באירועי פתיחת חודש מסורת בפסטיבל "חלב ודבש" בעמק יזרעאל. הרבתה להופיע בפסטיבל הכליזמרים הבינלאומי בצפת, השתתפה בפסטיבלים של מוזיקת עולם ומוזיקה יהודית שורשית בארץ ובעולם (ארצות הברית, פולין, צרפת, ספרד, גרמניה ועוד).
הופיעה לצד החזנים אודי שפילמן, אריק וולהיים וישראל רנד. נטלה חלק בקונצרטים לחזנות, והופיעה עם סימפונט רעננה, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון והסינפונייטה הישראלית באר שבע. שרה באופרה הישראלית והופיעה עם דודו פישר, יהורם גאון, שלומי שבן, אתי אנקרי, דוד ד'אור והאחים ארי ועוזי אסנר. שרה בקונצרט "אניטה וחואן" – משירי דובי זלצר ונחום היימן, שהועלה במשכן אמנויות הבמה.
בשנים 2015-2008 הייתה סולנית בקונצרט "שירת המלאכים" באופרה הישראלית בניצוחו של דוד קריבושי – שילוב של אופרה, פייטנות וחזנות, ביחד עם התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון. הפרויקט הציג בבית האופרה, משכן אמנויות הבמה. לצידה שרו הפייטן ליאור אלמליח, זמרי האופרה יותם כהן וגיא מנהיים והחזן ישראל רנד.
במשך שנתיים הייתה סולנית של תזמורת משטרת ישראל בניצוחו של מנשה לב-רן.
למדה משחק באופן פרטי בסטודיו של מיכל בת-אדם,
בוגרת החוג למשחק מול מצלמה אצל גלית רוזנשטיין.
ארד הייתה שחקנית תיאטרון היידישפיל בניהולו של שמוליק עצמון בין השנים 2002-1998: שיחקה בקברט הנשי "קשה להיות יהודיה" (1999) במחזמר "הרוטשילדים" (2000) ובקונצרטים השונים של התיאטרון.
חיברה שיר תפילה לשלומו של החייל החטוף גלעד שליט, "תפילה לגלעד", אותו ביצעה ברחבי ארצות הברית; ב-2008 הוזמנה לפרלמנט הצרפתי כדי לבצע את השיר.
ב-2011 ביצעה ארד במשכן למוזיקה ואמנויות ברעננה את היצירה המקורית "שבע ברכות" עם סימפונט רעננה - יצירה לחזנית ותזמורת, אותה כתב עבורה המלחין גיל שוחט. בנוסף ביוזמת התזמורת יצרה מערך שיעורים על מוזיקה יהודית לבני נוער חילונים והעבירה אותם בחטיבות השונות בארץ.
ב-2010 נכנסה ארד לתיאטרון הלאומי הבימה כשחקנית וזמרת.
הופיעה כחזנית בדרמה המוזיקלית "כי בנו בחרת", פרי עטה של יוכי ברנדס, שהועלתה בתיאטרון הבימה ב-2011, בבימויו של איציק ויינגרטן, עם לחנים של אורי וידיסלבסקי. גילמה את דמותה של האמא הגויה שנפטרה. לצידה השתתפו שמיל בן-ארי, עפר שכטר ונגה שחר; המחזה מבוסס על חומרים יהודיים ורץ כ-300 הצגות.
ארד שרה ושיחקה בתפקיד הראשי במחזמר "איש חסיד היה", קופרודוקציה של תיאטראות חיפה והבימה שעלתה ב-2012; מאת דן אלמגור וב עיבודו המוזיקלי של אורי וידיסלבסקי ובבימויו של איציק ויינגרטן. לצידה שיחקו : יגאל שדה, נדיה קוצ'ר, צחי הלוי ועוד, ההצגה רצה מעל 200 הצגות.
ארד שימשה במשך כשנה כפרזנטורית של חברת הכובעים "כובעי מימי".
ארד בוגרת הקורס לאימון אישי של מכון אדלר ועובדת כמאמנת אישית.
היא פועלת כמורה לפיתוח קול וכמנטורית לבני נוער דתיים הרוצים לממש את יעודם האומנותי.
העלתה מופע יחיד בשם "ואני תפילתי", שמשלב ג'אז-בלוז ומוזיקת נשמה עם מוזיקה יהודית; במופע שירים בשפות עברית, יידיש, איטלקית, אנגלית ועוד.
הוציאה שלושה סינגלים: "שיקרתי", "סלח לי" ו"אבינו מלכנו" – עיבוד מחודש לשיר של ברברה סטרייסנד שהלחין מקס ינובסקי. הסינגלים הושמעו ברשת ג', רדיוס 100FM, גלי ישראל, רדיו דרום, קול דימונה ורדיו ירושלים.
ב-2016 היא הוציאה לאור אלבום בשם "לפניך" ובו שירים מקוריים שלה (לחן ומילים), המשלבים טקסט תנ"כי ומסרים אישיים הלקוחים מחייה של ארד, בהפקתו המוזיקלית של נדב ביטון.
ארד כותבת טור אישי בשם "קול באשה" בירחון "פסיפס" לציבור הדתי.
יוצרת ומשתתפת ביחד עם מגיש הטלוויזיה שלומי גולדברג של פרויקט "ידישסטייל" מופע על יידיש המשלב שירים, סיפורים ומולטימדיה.
ארד נחשבת לפורצת דרך במגזר הדתי כיוון שהייתה הראשונה שיצרה את האפשרות להיות חזנית אורתודוקסית קונצרטנטית ובכך פתחה את עולם החזנות בפני נשים וזמרות שהלכו בדרכה.
חיים אישיים.
ארד מתגוררת כיום בשכונת כפר גנים בפתח תקווה, נשואה לשלמה, יועץ מיחשוב ומרצה ולהם שתי בנות.
צפקת
כלב ים אפור
כלב ים אפור (שם מדעי: "Halichoerus grypus") או כלב ים אטלנטי הוא מין של כלב ים והיחידי בסוג Halichoerus, הנפוץ ומתרבה בחופים וימים רדודים באזור צפון האוקיינוס האטלנטי, משני עבריו (באירופה ובאמריקה).
אורכו של כלב הים 3.3-2.5 מטר ומשקלו 310-170 ק"ג. הנקבות הרבה יותר קטנות מהזכרים, ובדרך כלל באורך 2-1.6 מטר ובמשקל 190-100 ק"ג. באוקיינוס האטלנטי הפרטים מעט יותר גדולים, כשהזכרים מגיעים למשקל 400 ק"ג והנקבות למשקל 250 ק"ג. הם דומים מעט לפוקת המפרץ, החיה באותו אזור, אך שונים ממנה באפם הארוך של הזכרים, פרופיל ראשם הישר יותר והם פחות מנומרים מהם. הזכרים יותר מנומרים מהנקבות ולעיתים יש להם צלקות על צווארם.
הם ניזונים ממגוון של דגים, בעיקר של קרקעית הים בעומק עד 70 מ' או יותר. צלופחוליים הם המזון העיקרי שלו באזורים מסוימים. באזורים אחרים המזון העיקרי הוא דגי בקלה, דגי משה רבנו, מליח ותריסניות. הוא יאכל גם תמנונים, לובסטרים ואפילו עופות ים וכלבי ים קטנים. הוא אוכל בממוצע 5 ק"ג ליום, אך הם לא אוכלים כל יום והם צמים במשך עונת הרבייה.
הנקבות ממליטות בסתיו (במזרח האוקיינוס האטלנטי) או בחורף (במערב האוקיינוס האטלנטי) כשהגורים ניזונים מחלב עשיר ותוך חודש אחד הם מגדלים פרווה עמידה למים, ומסוגלים לצאת לים כדי לדוג בעצמם.
יש לכלב ים זה 2 תת-מינים:
אוכלוסיית כלב ים זה מצויה בעלייה בשנים האחרונות, בעיקר במערב האוקיינוס האטלנטי - בארצות הברית ובקנדה. האוכלוסייה הגדולה ביותר העולם נמצאת באי סייבל שבנובה סקוטיה, קנדה.
כלב ים זה טורף לעיתים פרטים צעירים של פוקת המפרץ ושל פוקנה מצויה בעתות רעב. בנוסף התברר ממחקר מ-2014 שבים הצפוני ישנם אוכלוסיות כלבי ים בהם זכרים קניבלים הניזונים מגורי כלבי ים אפורים שננטשו.
כלב ים אטלנטי
מנואל קומננוס
קונציל ניקיאה
גרהאם
גראהם
קואן (פירושונים)
ברדא
הנס אוטה
הנס גינטר פראנץ אוטה (בגרמנית: Hans Günther Franz Otte; 3 בדצמבר 1926, פלאואן - 25 בדצמבר 2007, ברמן) היה מלחין ופסנתרן גרמני.
אודות.
שני הוריו של הנס היו מוזיקאים חובבים, ואמו לימדה אותו בילדותו נגינה על פסנתר. לאחר מלחמת העולם השנייה קיבל מלגה ללמוד הלחנה באוניברסיטת ייל שבארצות הברית, שם למד תחת פאול הינדמית. לאחר חזרתו לגרמניה, למד בין השנים 1954 ל-1956 תחת הפסנתרן ולטר גיזקינג.
בין השנים 1959 ל-1984 הוא שימש בתור המנהל המוזיקלי של תחנת הרדיו הציבורית של ברמן, Radio Bremen. הוא ייסד תחת חסותה של התחנה שני פסטיבלים בעלי חשיבות, הראשון הוא pro musica antiqua, למוזיקה עתיקה, והשני pro musica nova, למוזיקה בת זמננו.
יצירותיו מציגות סגנון מינימליסטי. אחת מיצירתיו המפורסמות ביותר היא "ספר הצלילים" (Das Buch der Klänge), יצירה לפסנתר שנכתבה בין השנים 1979-82. בשנת 2006 יצאה ביוגרפיה אודותיו בהוצאת Schott Music הגרמנית, אותה כתב אינגו אהמלס (Ingo Ahmels).
משרד ננסן הבין-לאומי לפליטים
משרד ננסן הבין-לאומי לפליטים (באנגלית: Nansen International Office for Refugees, בצרפתית: Office International Nansen pour les Réfugiés) היה ארגון שהוקם ב-1930 על ידי חבר הלאומים ונקרא על שמו של פריטיוף ננסן, זמן קצר לאחר מותו והיה אחראי מבחינה בינלאומית על פליטים מאזורי מלחמה בין השנים 1930 – 1939. הארגון ידוע בעיקר בשל דרכוני ננסן שהנפיק ושאפשרו לאנשים חסרי לאומיות לעבור ממדינה למדינה. הארגון קיבל את פרס נובל לשלום ב-1938.
היסטוריה.
משרד ננסן הבינלאומי לפליטים הוקם ב-1930 על ידי חבר הלאומים, זמן קצר לאחר מותו של פריטיוף ננסן כדי להמשיך את פועלו הבינלאומי המוצלח לסיוע לפליטים. לפיכך הוא המשיך את פועלו של הארגון שננסן הקים בז'נבה, שווייץ ב-1921. חבר הלאומים גם מימן את ההוצאות המנהלתיות של המשרד לפליטים, שכן הוצאותיו היו רק על הנפקת הדרכונים ופעולות הרווחה שלו מומנו על ידי תורמים פרטיים.
תפקידו של הארגון היה לספק תמיכה פוליטית וחומרית לפליטים. פליטים מגרמניה הנאצית או ממלחמת האזרחים בספרד לא יכלו לקבל סיוע מהארגון, אף על פי שמדינות רבות סירבו לקבל את הפליטים הללו.