כריסטיאן נולד בארמון שרלוטנלונד שמצפון לקופנהגן, במהלך תקופת מלכותו של סבו מצד אביו, כריסטיאן התשיעי. הוא היה ילדם הבכור של נסיך הכתר פרדריק (לימים, המלך פרדריק השמיני ושל רעייתו, לוביסה, נסיכת שוודיה, בתו של קרל החמישה עשר, מלך שוודיה. הוא הוטבל בקפלה של ארמון כריסטיאנסבורג, ב-31 באוקטובר 1870 על ידי הבישוף של זילנד, הנס לרסן מרטנסן.
ב-1889, לאחר שעבר את בחינות הכניסה לאוניברסיטה, הראשון ממלכי דנמרק שעשה כן, הוא החל בהכשרתו הצבאית, כפי שהיה אז מקובל לכל הנסיכים בני התקופה ולאחר מכן הוא שירת במגוון של יחידות צבאיות.
נישואים.
ב-26 באפריל 1898, בקאן, נשא כריסטיאן לאישה את אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין. אלכסנדרינה הייתה בתם של פרידריך פרנץ השלישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ושל אנסטסיה, בתו של מיכאיל ניקולאייביץ' ונכדתו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה. הזוג הביא לעולם שני ילדים:
לזוג הצעיר ניתנה הרשות להתגורר בארמונו של כריסטיאן השמיני בארמון אמיליאנבורג בקופנהגן כמקום מגוריהם ובארמון סורגנפרי שמצפון לקופנהגן כמעון הקיץ שלהם. יותר מכך, ב-1898 קיבל הזוג את ארמון מרסילסבורג שבאורהוס כמתנת חתונה מהעם הדני. ב-1914, לאחר עלייתו לכס המלוכה בנה כריסטיאן את וילת קליטגרדן שבסקגן.
נסיך הכתר.
ב-29 בינואר 1906, מת המלך כריסטיאן התשיעי ואביו של כריסטיאן עלה לכס המלוכה כפרדריק השמיני. כריסטיאן עצמו נעשה נסיך הכתר.
העלייה לכס המלכות.
ב-14 במאי 1912 מת פרדריק השמיני לאחר שהתמוטט מקוצר נשימה כאשר צעד בפארק בהמבורג שבגרמניה. הוא עצר שם בדרכו מנופש בניס שבצרפת ושהה בעיר בעילום שם בדרכו חזרה לקופנהגן. כאשר הגיעה הידיעה על מות אביו היה כריסטיאן בקופנהגן והוא עלה לכס המלוכה ככריסטיאן העשירי.
משבר חג הפסחא של 1920.
באפריל 1920 הצית כריסטיאן העשירי את "משבר חג הפסחא", ככל הנראה האירוע המכריע ביותר בהתפתחותה של הדמוקרטיה הדנית במאה העשרים. הגורם הישיר לעימות בין המלך לבין הממשלה נסב על סוגיית האיחוד בין דנמרק לבין שלזוויג, שהייתה פייף דני לשעבר ושאבדה לפרוסיה במהלך מלחמת שלזוויג השנייה. התביעות הדניות על האזור התמשכו גם למלחמת העולם הראשונה, שהתבוסה הגרמנית בה אפשרה לפתור את הבעיה. על פי תנאי חוזה ורסאי, השליטה על שלזוויג הייתה אמורה להיות מוגדרת על פי שני משאלי עם: אחד בצפון שלזוויג (דרום יוטלנד הדנית) והשני בשלזוויג המרכזית (כיום חלק ממדינת שלזוויג-הולשטיין שבגרמניה). קיומו של משאל עם בשלזוויג הדרומית לא עמד על הפרק, שכן היא נשלטה על ידי רוב גרמני ולאחר המלחמה נותרה חלק מגרמניה.
במשאל העם שנערך בצפון שלזוויג, הצביעו 75% מהמצביעים בעד איחוד עם דנמרק ו-25% בעד הישארות כחלק מגרמניה. בשאלה שהועמדה בפני המצביעים במשאל העם כל האזור נחשב כבלתי ניתן לחלוקה וכולו הועבר כיחידה אחת לדנמרק. בשלזוויג המרכזית, הייתה התוצאה הפוכה כאשר 80% הצביעו בעד סיפוח לגרמניה ורק 20% בעד איחוד עם דנמרק. בהצבעה זו, כל עיר החליטה על עתידה ובכל המקומות שלט הרוב הגרמני. לנוכח תוצאות אלו, הייתה הממשלה בראשותו של קרל תאודור זלה, נחושה בדעתה להמשיך בתהליך האיחוד עם צפון שלזוויג, בעוד ששלזוויג המרכזית הייתה אמורה להיוותר תחת שליטה גרמנית.
לאומנים דנים רבים חשו שלכל הפחות העיר פלנסבורג, שבשלזוויג המרכזית, צריכה לחזור לשליטתה של דנמרק ללא קשר לתוצאות משאל העם, בשל קיומו של מיעוט דני לא קטן שם ועקב השאיפה הכללית לראות את גרמניה מוחלשת בעתיד לבוא. כריסטיאן העשירי הסכים עם הרגשות הללו והורה לראש הממשלה זלה לשלב את פלנסבורג בתהליך האיחוד. בשל העובדה שדנמרק הייתה דמוקרטיה פרלמנטרית מאז 1901, חש זלה שהוא לא חייב לציית למצוות המלך. הוא סירב לקיים את הוראתו של כריסטיאן והתפטר כמה ימים לאחר חילופי דברים קשים עם המלך.
בסופו של דבר, פיטר כריסטיאן את שאר חברי הקבינט והחליף אותם בממשלה שמרנית. הפיטורים הציתו הפגנות וגרמו כמעט לאווירה מהפכנית בדנמרק ובמשך כמה ימים נראה עתידה של המלוכה הדנית לוט בערפל. לנוכח המצב, נפתח משא ומתן בין המלך לבין חברים מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית. כשהיה ברור לו שהוא ניצב בפני הפלה אפשרית של המשטר המלוכני בארצו, נסוג כריסטיאן העשירי מעמדתו, פיטר את הממשלה, ומינה ממשלת מעבר עד לעריכת בחירות כלליות מאוחר יותר אותה שנה.
הייתה זו הפעם האחרונה בה מונרך דני מכהן ניסה לנקוט בצעד פוליטי ללא תמיכה מלאה של הפרלמנט. בעקבות המשבר, קיבל כריסטיאן את תפקידו שקוצץ באופן משמעותי כראש מדינה סמלי.
תקופת מלחמת העולם השנייה.
בשעה 4 לפנות בוקר, ב-9 באפריל 1940, פלשה גרמניה הנאצית לדנמרק במתקפת פתע, הכריעה את הצבא המלכותי הדני ואת הצי המלכותי הדני והשמידה את גיס התעופה של הצבא הדני. עד מהרה הבין כריסטיאן העשירי שדנמרק נמצאה במצב בלתי אפשרי. שטחה ואוכלוסייתה היו קטנים מדי כדי לעמוד בפני גרמניה במשך כל תקופה ממושכת שהיא. הטופוגרפיה השטוחה שלה הקלה על טנקי הפאנצר הגרמניים לשעוט דרכה. חצי האי יוטלנד, לדוגמה, נכבש על ידי טור קצר של פאנצרים שתקפו אותו מכוון שלזוויג-הולשטיין שמדרום לו. שלא כמו שכנותיה, לדנמרק אין רכסי הרים בשטחה, שמהם יכולים לפעול כוחות התנגדות. ללא סיכוי להתנגדות למשך כל זמן שהוא, ולנוכח האיום של הפצצת האוכלוסייה האזרחית בקופנהגן על ידי הלופטוואפה, וכשרק אחד מהגנרלים של הצבא הדני תמך בהמשך הלחימה, נכנעו כריסטיאן העשירי וכל הממשלה בשעה 6 בבוקר, בתמורה לשמירה על עצמאות פוליטית בענייני פנים. כך החל הכיבוש הגרמני של דנמרק, שנמשך עד ה-5 במאי 1945.
בניגוד לאחיו, הוקון השביעי, מלך נורווגיה ולוילהלמינה, מלכת הולנד, גאורגיוס השני, מלך היוונים, שארלוט, הדוכסית הגדולה מלוקסמבורג, פטר השני, מלך יוגוסלביה, אדווארד בנש, נשיא צ'כוסלובקיה, ולדיסלב רצקייביץ', נשיא פולין, שכולם יצאו לגלות (להוציא את לאופולד השלישי, מלך הבלגים) במהלך הכיבוש הנאצי של ארצותיהם, נשאר כריסטיאן העשירי בבירתו לכל אורך תקופת הכיבוש ועבור העם הדני הוא היה סמל לאומי. אחיו הוקון לעומתו, נמלט מפני הגרמנים הפולשים וסירב לקבל את ההצעה הגרמנית לעמוד בראש ממשלת בובות.
עד להשלטתו של המשטר הצבאי על ידי גרמניה באוגוסט 1943, שיקפו הנאומים הרשמיים של כריסטיאן את מדיניותה הרשמית של הממשלה הדנית לשיתוף פעולה עם כוחות הכיבוש, אך דבר זה לא מנע מהעם הדני לראות בו כמי שנתן השראה להתנגדות. במהלך השנתיים הראשונות לכיבוש, למרות גילו ולמרות המצב המסוכן, הוא נהג לרכוב לבדו מדי יום על סוסו ברחובות קופנהגן, כשלא התלוו אליו לא סייס ולא שומרי ראש. כריסטיאן עשה זאת כדי להוכיח שהוא לא ויתר על זכויותיו הריבוניות לנוכח הכיבוש.
ב-1942, שלח אדולף היטלר לכריסטיאן מברק ארוך המברך אותו ליום הולדתו ה-72. המלך השיב במברק סתמי בלשון: "רוב תודות, המלך כריסטיאן" (בגרמנית: Spreche Meinen besten Dank aus. Chr. Rex). תקרית זו, שנודעה בכינוי "תקרית המברק", עוררה את זעמו של היטלר, שהחזיר את שגריר גרמניה מקופנהגן וגירש את השגריר הדני בברלין. הלחץ הגרמני גרם לפיטוריה של הממשלה בראשותו של וילהלם בול, שהוחלפה בממשלה חדשה בראשותו של אריק סקווניוס, שממנו ציפו הגרמנים ליותר שיתוף פעולה. כיום ידוע שסקווניוס זכה גם לאמונו המלא של המלך, שהבין את התעצמותו של האיום הגרמני על דנמרק.
לאחר שנפל עם סוסו ב-19 באוקטובר 1942, סבל המלך בצורה זו או אחרת מנכות עד לסוף תקופת מלכותו. החלק שהיה לכריסטיאן במשבר חג הפסחא ב-1920, הפחית את האהדה הציבורית כלפיו, אך רכיבותיו היומיות בתקופת המלחמה ומשבר המברק, הפכו אותו מחדש לדמות אהודה ולסמל לאומי אהוב על עמו.
מותו.
כריסטיאן העשירי מת בארמון אמיליאנבורג שבקופנהגן ב-1947. הוא נקבר לצד קודמיו בקתדרלת רוסקילדה שליד קופנהגן. למרות שהוא נתן גיבוי למדיניותו של אריק סקווניוס, הונח על ארונו סרט זרוע מאותו סוג שנהגו לענוד חברי המחתרת הדנית.
מורשתו.
ב-22 בנובמבר 1942, פרסם העיתון וושינגטון פוסט תצלום של כריסטיאן העשירי, כינה אותו בבדיחות, "קורבן של היטלר" וציין שארצו של מלך זה לא התנגדה לגרמנים בכוח הזרוע. היה אז חשוב לאמריקאים ממוצא דני להוכיח את ההפך וכמה סיפורים הומצאו במהלך ימי המבוכה של המלחמה. מבין כל הסיפורים הללו, זה שהכי עשה לו כנפיים היה הסיפור אודות כך שהמלך ענד את הטלאי הצהוב לאות הזדהות עם היהודים.
המלך כריסטיאן נהג לרכב מדי יום ביומו ברחובות קופנהגן ללא כל מלווה ותושבי העיר עמדו ברחובות ונופפו לו לשלום. על פי סיפור מפוקפק נוסף, באחד הימים, העיר חייל גרמני באוזני אחד הנערים שעמדו ברחובות כי הוא סבור שזה מוזר שהמלך רוכב ברחובות ללא שומר ראש לצדו. על פי המסופר, הנער השיב, " דנמרק כולה היא השומרת ראש שלו". הסיפור הזה חזר בספרו רב המכר של הסופר האמריקאי, נתניאל בנצ'לי, "נרות בהירים" (Bright Candles) וכן בספרה של לויס לאורי, מונה מספר לכוכבים. במרכזו של שיר פטריוטי מהתקופה, "הנה רוכב המלך" (Der rider en Konge), מצוינת רכיבתו היומית של המלך. בשיר זה, מגיב כותבו להתייחסותם של הזרים בנוגע להיעדרם של שומרי הראש לצדו של המלך, בציינו ש"הוא החופשי מכולנו" ושהמלך לא מוגן על ידי כוח פיזי, אלא על ידי "הלבבות ששומרים על מלך דנמרק".