2. ודאי היתר וספק שקול, כאשר הספק הוא לאיסור, נחלקו רב הונא ורב חסדא במסכת חולין הנידון הוא בסכין ששחט בה בהמה ואחר כך שיבר בה את עצמותיה, ולאחר זמן נתגלה שהסכין, פגומה, אומר רב חסדא, שאין הספק האומר שייתכן שעור הבהמה הוא זה שפגם את הסכין, יכול להוציא מידי הוודאי האומר שהעצמות, הם אלו שפגמו את הסכין.
בדיני ממונות.
בדיני ממונות קובע הכלל "אין ספק מוציא מידי ודאי" שכאשר ממון מוטל בספק, וקיים אחד שיש לו בעלות ודאית על חפץ, וספק אם לשני יש חלק בחפץ, האדם המסופק לא יוכל להוציא מידי הוודאי, שכן הוודאי נחשב למוחזק בנכסים.
ההלכה נידונת במסכת יבמות כאשר יש שני יורשים אפשריים לאדם שמת, האחד הוא יורש וודאי - בן של המת, והשני ספק אם הוא יורש או לא. עובדה כזו מתרחשת כאשר בנו של המת נפטר בחייו, והאח ייבם את נכסי האלמנה כאשר לא ידוע אם היא מעוברת או לא, ולאחר זמן נולד בן שספק אם הוא בנו של הייבם או בנו של האח המת. כאשר מתבצעת חלוקה בנכסי הסבא, מתמודד הנכד מול הבן. בעוד שהבן - הוא האח הייבם, אומר שהוא היורש היחיד, שכן הנכד הוא למעשה בנו שנולד לו לאחר הייבום, טוען הנכד שהוא בנו של האח המת, ולכן הוא יורש את הסבא מכח אביו. במקרה כזה קובעת הגמרא, שמכיוון שהייבם הוא בוודאי יורש של הסבא, ואילו הנכד הוא רק ספק יורש, אין ספק מוציא מידי וודאי, ומכיוון שהייבם הוא בוודאי יורש הוא נחשב למוחזק בכל הנכסים, עד שיביא הנכד ראיה שגם הוא יורש.
הגבלות לכלל.
לפי פרשנות זו, מביא התוספות קושיה מהמשנה במסכת בבא מציעא "שנים אוחזין בטלית": במשנה נפסק שכאשר שני אנשים מתווכחים על טלית, אם אחד טוען שכל הטלית שלו והשני טוען שחציה שלו - נותנים לראשון את חצי הטלית שהשני מודה לו, ואילו בחצי השני עליו הוויכוח - חולקים את שוויה. כעת מקשה התוספות: הרי לראשון יש בעלות על חצי מהטלית, שהרי השני מודה לו, ואם כן עלינו לפסוק כדין "אין ספק מוציא מידי וודאי" האומר שהראשון הוא מוחזק? על כך מתרץ התוספות, שדווקא על דיני ירושה נאמר חידוש זה, שכן על פי התורה ליורש יש את כוחותיו של המוריש (הנפטר), וכיון שהמוריש היה מרא קמא על הנכסים, ובעלותו הייתה על כל הנכסים, גם ליורשיו יש את כח זה - כל עוד לא יוכח אחרת.
אך הרשב"א חלוק על התוספות, וסבור שמדובר בכלל קבוע, המתקיים בכל אדם שיש לו חלק וודאי בנכסים מול אחר שאין לו חלק וודאי, והוא מתרץ שכיון שלא היינו סומכים על הראשון ומאמינים לו שהטלית שלו לולא אמירתו של השני (על פי הכלל "הפה שאסר הוא הפה שהתיר") עלינו להאמין לדברי השני הטוענים שחציה שלו. (אך לא אמון מוחלט אלא אמון מספק).
דיון מעניין בין רב חסדא לתלמידיו התפתח בדין תורה של רב אידי בר אבין. רב אידי בר אבין, מבחירי תלמידיו, בא לדין תורה לפניו עם אחד מקרוביו. לרב אידי בר אבין היה סכסוך עם אותו קרוב על דקל שהניח קרוב משותף שלהם. כל אחד משניהם טען שהוא קרוב יותר הלכתית למת, ומכיוון שכך הוא היורש על פי המשפט העברי. על פי המשפט העברי, כאשר שני אנשים באים לדין ולאף אחד מהם אין ראיות לצדקת טענותיו, לא מתערב בית הדין במעשה, וכל דאלים גבר - מי שאלים וחזק יותר תופס את החפץ או הקרקע השנויה במחלוקת עד לבירור האמת. לאחר תקופה מסוימת, רב אידי הביא עדים שהוא יותר קרוב, ולכן העמידו את הקרקע בידו, על פי הכלל אין ספק מוציא מידי וודאי. כאן התעורר הוויכוח בין רב חסדא לאביי ורבא, האם יש להאמינו על הפירות שאכל, שעליהם אין עדים, במיגו שיכול היה לטעון שלא אכל פירות מהדקל מעולם - כטענת רב חסדא, או שמא מכיוון שכבר נפסק במשפט שהקרקע שייכת לרב אידי, חל הדין גם על הפירות - שבהכרח שייכים לבעל הקרקע, ולא מועיל מיגו באופן כזה.
ברוך רוזנברג
הרב ברוך רוזנברג (תרפ"ג, 1923 - א' באדר תשס"ד, 23 בפברואר 2004) היה ראש ישיבת סלבודקה בבני ברק וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
קורותיו.
נולד בעיר מוהילב שהייתה אז בשליטת רוסיה, לגרשון חנוך ובלה רוזנברג. מיד לאחר לידתו עברו הוריו לעיר בריסק שבליטא, אותה עזבו עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914. אביו שהיה מנכבדי הקהילה ומעסקניה, היה מקורב לרב יצחק זאב סולובייצ'יק, אביו של גרשון הרב יחיאל דוב מיכל ראשעס (רוזנברג), גם הוא מראשי הקהל בבריסק, היה בצעירותו תלמידו של הרב יוסף דב סולוביציק, ומקורב לבנו הרב חיים סולוביצ'יק, רב העיר. כמו כן היה אביו קרוב משפחתו של רבי גרשון חנוך הניך ליינר האדמו"ר מראדזין, ועל שמו הוא נקרא, גרשון חנוך.
בהגיעו לבר מצווה בשנת תרצ"ו, החל ללמוד בהכוונת הרב יצחק זאב סולוביצ'יק שהיה רבה של העיר, עם אחד מתלמידיו הרב ברוך רוזנבלום, שעיצב את דמותו כבן ישיבה. בשנת ת"ש (1940) בעיצומה של מלחמת העולם השנייה נמלט לקיידאן עם אביו, לאחר מכן נפרד מאביו ונסע לווילנה, שהייתה אז תחת שלטון עצמאי, והסתפח לתלמידי ישיבת מיר, כאשר הוא נושא עמו מכתב המלצה המיועד לראשי הישיבה, הקורא לקבל את הנער הצעיר לישיבה, לאחר מכן הצטרף ליתר בני ישיבת מיר שמצאו מקלט בשאנגחאי. באותו הזמן התייתם משני הוריו שנרצחו בתחילת החורף של שנת תש"א (1941), בגטו בריסק, שם נרצחה גם אחותו היחידה.
במשך שנות שהותה של הישיבה בשאנגחאי למד עם תלמידי הישיבה, כאשר הוא נמנה עם 2 התלמידים הצעירים ביותר. בין ידידיו מאותה תקופה: הרב שלום צבי שפירא, לימים משגיח בישיבת מיר ובעוד ישיבות, הרב ראובן פיין חתנו של הרב מאיר קרליץ וראש ישיבת תורה ודעת, וכן הרב נחום פרצוביץ לימים חתנו של הרב חיים שמואלביץ וראש ישיבה בישיבת מיר.
בתום מלחמת העולם השנייה ולאחר שגם יפן (בה שהה), נכנעה לכוחות הברית, בשנת תש"ז, היגר יחד עם רוב תלמידי הישיבה לארצות הברית, שם למד במשך למעלה משנתיים בישיבת מיר שהוקמה על ידי הרב אברהם קלמנוביץ, ורבותיו שם היו תלמידי הישיבה המבוגרים, כמו הרב אריה ליב מאלין (לימים ראש ישיבת בית התלמוד). כעבור מספר שנים עלה לארץ ישראל בגפו. כאשר הוא נושא עמו מזוודה ובתוכה ספרי קודש, הגיע לנמל חיפה בכ"ט אלול תש"י (23.09.1949), ונשאר לשהיה קצרה בימי ראש השנה בשכונת הדר הכרמל בעיר, אצל הרב אליעזר אלפא, חתנו של הרב מאיר קרליץ, שקיבל מברק מהנהלת ישיבת מיר לארח אותו בימי החג. מיד למחרת החג בצום גדליה עלה לירושלים לישיבת מיר שם למד במשך שנה, עד לנישואיו בשנת תשי"א.
נישא ללאה גרודזינסקי (נפטרה בט"ו בטבת ה'תשע"ט), בתו של הרב אברהם גרודזינסקי, ששימש המשגיח בישיבת סלבודקה בליטא ונהרג בשואה, אשתו זו גדלה כאמור בסלבודקה שהייתה פרבר בעיר קובנה, בסמוך לבנין הישיבה בה כיהן אביה כמשגיח, ונמסרה בתחילת המלחמה למשפחה נוצרית מקומית, שגידלה אותה תוך כדי שהות במנזר, היא אומצה בסיום מלחמת העולם השנייה על ידי הרב יצחק אייזיק שר ראש ישיבת סלבודקה. שמחת הנישואין נערכה בהיכל הכולל של ישיבת סלבודקה ומסדר הקידושין היה ראש ישיבת מיר, הרב אליעזר יהודה פינקל.
לאחר נישואיו החל ללמוד בכולל הנ"ל שע"י ישיבת סלבודקה, כאשר בתחילת שנת תשי"ג (1952), בגיל 30 החל למסור 'חבורות' לתלמידי הישיבה, לאחר מספר חודשים הורה לו המשגיח רבי משה טיקוצינסקי, למסור שיעור בהיכל הישיבה, שיעור חד שבועי שנמשך למעלה מ50 שנה (עד לפטירתו בשנת תשס"ד).
לאחר פטירת ראש הישיבה, הרב מרדכי שולמן, בשנת תשמ"ב, מונה לכהן כראש הישיבה, לצד עמיתיו: הרב עמרם זקס, הרב דב לנדו והרב משה הלל הירש. בשנת תשס"ג - 2003 מונה לחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה.
נפטר בראש חודש אדר תשס"ד (2004), ונקבר בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' בבני ברק.
בשנת תשס"ה (2005) יצא ספרו "דברי ברוך", הכולל מאמרים ושיחות מוסר, לפי סדר פרשיות התורה.
משפחתו.
לרב רוזנברג היה בן יחיד, אברהם, (נפטר במרץ 2019), ושתי בנות - רחל וחסיה. חתנו הראשון הוא הרב בן ציון זילבר, בנו של הרב יצחק זילבר, חתנו זה עלה בנערותו מברית המועצות, ולימים בשנות ה-90 עם התחלת גל העלייה משם, התחיל לעסוק בהכוונת ועידוד נערים שעלו ארצה משם, ללימודי יהדות, וכמו כן עמד בראשות ישיבת שבות עמי, המיועדת לבחורים מסוג זה. חתנו השני הוא הרב אהרון יהושע צוקר, תלמיד חכם בולט בישיבת פוניבז', ומחברי מערכת ההוצאה לאור של מהדורת רמב"ם פרנקל. נכדו, הרב חנוך רוזנברג, הוא העורך הראשי של סדרת הספרים 'אוצר מפרשי התורה', בהוצאת מכון ירושלים.
שלושת גיסיו הם: הרב שלמה וולבה והרב חיים קרייזווירט - חתני הרב אברהם גרודזינסקי, ואח אשתו הרב יצחק גרודזינסקי מבני ברק, העומד בנשיאות הכולל 'תורת אברהם' ע"ש אביו הרב אברהם גרודזינסקי, ואשר בראשותו עומד הרב אריה אברהמ'ס מחוג תלמידי החזון איש בבני ברק, דודו מצד אשתו הוא הרב יעקב קמינצקי, ראש ישיבה בארצות הברית, וממנהיגי היהדות החרדית שם, שהיה גיסו של הרב אברהם גרודזינסקי.
שנים אוחזין בטלית
הודאת בעל דין כמאה עדים
מרא קמא
אין ספק מוציא מידי וודאי
CSI Miami
CSI מיאמי
האסון בכרמל
ההפלאה
ספר המנהגים
כבאות אווירית
כבאות אווירית היא אמצעי לחימה בשרפות יער באמצעות מטוסים, מסוקים או כלי טיס ייעודיים הנושאים עמם כימיקלים, כגון מים, קצף, ותקרישים או חומרים מעכבי בעירה שפותחו במיוחד למטרה זו. שימוש בכלי טיס ייעודי לכיבוי שריפות יער רחבות היקף קיים מאז שנת 1953, וזו הדרך היעילה ביותר (ובפועל - היחידה) לנשיאה ופיזור של חומרי כיבוי בתנאי שטח קשים.
מטוסי כיבוי.