התעניינותו של דושאן בדמותה של הכלה קשורה לתפיסת מצב הכלולות כמימוש של המיניות. בציור נוסף שבו מופיעה "מכונת הכלה" - "המעבר מבתולה לכלה" (Le passage de la vierge à la mariée), מקיץ 1912 - מציב דושאן את הכלה במוקד של שינוי דינאמי בקומפוזיציה. הכלה המוצגת בציור היא מכונה עצמאית וסגורה, אולם ברישום "הכלה מופשטת על ידי הרווקים" (1912) מתוארת הכלה כמוקד למעין תקיפה או רמזים של אלימות מצד שתי מכונות של "רווקים" המקיפים את הכלה. מכונת הכלה המתוארת בציור מופיעה, תוך השמטות מעטות, ביצירתו של דושאן "הזכוכית הגדולה".
הציור ניתן כמתנת נישואין על ידי דושאן לפרנסיס פיקבייה, שהיה שותף מרכזי של דושאן בתנועת הדאדא בניו יורק. דושאן הסביר לאשתו, לה היה נשוי כשלושה חודשים, את משמעות הנישואין בציור - "אמן מבטא עצמו בעזרת נשמתו ועם הנשמה הוא חייב להיטמע, זה מה שחשוב".
בין הבעלים הנוספים של הציור היו פול אלואר ואנדרה ברטון, אשר מכר את הציור לאוסף של בני הזוג לואיז ווולטר ארנסברג, אשר נתרם בשלמותו למוזיאון פילדלפיה לאמנות.
אבו-נפחא
סופי מרסו
סופי מרסו (בצרפתית: Sophie Marceau; נולדה ב-17 בנובמבר 1966) היא שחקנית ובמאית קולנוע צרפתייה. זכתה לפרסום בעיקר בעקבות השתתפותה בסרטו של מל גיבסון "לב אמיץ" ובסרט "העולם אינו מספיק", ה-19 בסדרת סרטי ג'יימס בונד.
ביוגרפיה.
נולדה בשם סופי דניאל סילבי מופו (Sophie Danièle Sylvie Maupu) בפריז שבצרפת, למשפחה מרקע נוצרי. אביה בנואה הוא ותיק מלחמת אלג'יריה שעבד כנהג משאית, צייר וברמן, ואמה סימון (לבית מוריסט) היא ששימשה כדיילת בחנויות כלבו. אחיה סילבן מבוגר ממנה בשלוש שנים.
מרסו גדלה בעיירה של, פרבר ממזרח לפריז. משפחתה עברה מאוחר יותר לז'נטיי, פרבר דרומי של פריז, והפעילה מסעדה בפריז.
המשפחה קשת היום ניהלה חיים צנועים. במהלך השבוע סייעה מרסו בהפעלת המסעדה המשפחתית. את סופי השבוע נהגה המשפחה לבלות בבקתה באזור אסון. הוריה התגרשו כאשר הייתה בת תשע.
קריירה.
בפברואר 1980, כאשר חיפשה עבודה במהלך החופשה, נתקלה מרסו במודעה של סוכנות דוגמנות שחיפשה בני-עשרה. מרסו הגיעה אל הסוכנות והצטלמה בה. באותה עת חיפש המלהק של הסרט "שיגעון של מסיבה" (La Boum), של קלוד פינוטו, שחקנית צעירה עבור הסרט. כחודש לאחר הצילומים בסוכנות הוזמנה מרסו למבחן בד יחד עם כאלף מועמדות אחרות. לאחר המבחן נקראה מרסו להיבחן שנית בפני הבמאי שהחליט לבחור בה לתפקיד. הצילומים לסרט החלו ב-17 ביולי והסתיימו לפני חזרתה ללימודים. מיד לאחר מכן הוחתמה מרסו על חוזה ארוך טווח עם חברת הסרטים גומון. באותה העת החליפה את שמה בעצת הסוכנות מ"מופו" ל"מרסו". הסרט La Boum זה להצלחה רבה גם בצרפת וגם באיטליה, יפן ומדינות אחרות. בעקבות ההצלחה זכתה גם מרסו לפרסום רב, צולמה לשערי עיתונים, התראיינה ואף השתתפה בכמה פרסומות לסבון Lux Beauté. ב-1981 השתתפה מרסו באלבומו של הזמר הצרפתי פרנסואה ואלרי Dream in Blue, ובשנת 1985 הקליטה את אלבומה הראשון והיחיד לפי שעה Certitude.
בשנת 1983 השתתפה מרסו בסרט ההמשך של הסרט La Boum שבגינו זכתה בפרס סזאר בקטגוריית השחקנית המבטיחה ביותר. בשנת 1984 השתתפה בסרט Fort Saganne יחד עם ז'ראר דפארדייה וקתרין דנב. באותה שנה השתתפה בסרט Joyeuses Pâques עם ז'אן-פול בלמונדו.
מאמצע שנות השמונים השתתפה מרסו בשורת סרטים של בן זוגה, הבמאי אנדריי צולאווסקי: L'Amour braque (ב-1985), Mes nuits sont plus belles que vos jours (ב-1989), La Note bleue (ב-1991), ו-Fidélité (ב-2000).
בשנת 1995 שיחקם בסרטם המשותף של וים ונדרס ומיכלאנג'לו אנטוניוני "מעבר לעננים", לצד אנסמבל שחקנים כמו איירין ג'ייקוב, ג'ון מלקוביץ', פאני ארדן, ז'אן רנו ומרצ'לו מסטרויאני.
בשנות התשעים השתתפה בכמה סרטים מצליחים באנגלית: סרטו של מל גיבסון "לב אמיץ" (1995) בו שיחקה את הנסיכה איזבל, הסרט חלום ליל קיץ (1999) והסרט "העולם אינו מספיק" בסדרת סרטי ג'יימס בונד לצידו של פירס ברוסנן (1999).
בשנת 1995 מרסו כתבה וביימה סרט קצר של תשע-דקות בשם L'Aube à l'envers. בשנת 1996 כתבה ספר אוטוביוגרפי למחצה בשם Menteuse: Recit (הספר תורגם לאנגלית בשנת 2001 ונקרא Telling Lies); ובשנת 2002 כתבה וביימה את הסרט Parlez Moi D'Amour (דבר אליי על אהבה) בגינו זכתה בפרס בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל מונטריאול.
חיים אישיים.
מרסו נישאה למפיק הקולנוע הפולני אנדריי ז'ולאבסקי, המבוגר ממנה בעשרים ושש שנים. ביוני 1995 נולד בנם וינסנט. בשנת 2001 השניים נפרדו. מרסו ניהלה זוגיות עם המפיק האמריקאי ג'ים למלי, ובשנת 2002 נולדה בלונדון בתם המשותפת ג'ולייט. בשנת 2007 מרסו החלה מערכת יחסים עם הצרפתי-אמריקאי ממוצא יהודי כריסטופר למברט (עמיתה לסרט "La disparue de Deauville"), אך השניים נפרדו ב-2014. בשנים 2014-2016 הייתה בזוגיות עם השף הצרפתי סיריל ליגנק.
משה גבעתי (צייר)
משה גבעתי (וקסלר) (15 באוקטובר 1934 - 14 באפריל 2012) היה צייר ישראלי.
ביוגרפיה.
גבעתי נולד ב-15 באוקטובר בחדרה, אבל כיוון שאביו נפטר עוד בטרם לידתו, הוחזר לעיר הולדתה של אמו, חוטין שבבסרביה. בשנת 1939, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, הושב לארץ והוא בן חמש.
הוא התחנך בחדרה. אימו התחתנה בשנית, ובגיל 15 הצטרף לתנועת השומר הצעיר, שבמסגרתה עבר לקיבוץ שמיר, ועשה שם תקופת הכשרה כנער. גבעתי החל לצייר כבר בילדותו. התבלט בציור קישוטים לחגים, גם בקן "השומר הצעיר" בחדרה וגם בקיבוץ שמיר. לקראת גיוסו לצה"ל, לנח"ל, ובשנת 1951 הצטרף עם חברי ההכשרה לקיבוץ שער העמקים.
גבעתי היה חבר קיבוץ שער העמקים עד שנת 1969. שם הקים את משפחתו, שם נולדו ילדיו, ובעת שהותו בקיבוץ עשה את צעדיו הראשונים בציור. בשנת 1960 למד רישום אצל הצייר מרסל ינקו, בסמינר אורנים הסמוך לקיבוצו. בראשית שנות השישים יצא לראשונה מישראל כצייר, נסע לאיטליה, להולנד, לספרד ולצרפת. בשנת 1966 יצא שוב לפריז ושהה בה כמה חודשים.
גבעתי עזב את הקיבוץ בשנת 1969, שכר סטודיו בתל אביב, והשתקע עם משפחתו בכפר האמנים עין הוד. לאחר מכן עבר לחיפה, עסק בפרויקטים משותפים עם האמן יצחק דנציגר, ולימד באוניברסיטת חיפה ובטכניון. גבעתי היה שותף בתהליך "פרויקט שיקום מחצבת נשר" (1971), ועסק ביצירת הדפסי-רשת בעקבותיו. לאחר סיום הפרויקט, המשיך גבעתי לעסוק בהפקת הדפסים לפרנסתו.
בשנת 1973 הסמין אותו מבקר האמנות חיים גמזו להציג תערוכה בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו בתל אביב, למרות הצלחת התערוכה יצא גבעתי מיד אחר כך לגרמניה, אך שב באוקטובר למלחמת יום הכיפורים. הוא שירת כחצי שנה, עד אביב 1974, והיה ביחידת שריון בגזרה הצפונית של תעלת סואץ. מיד לאחר המלחמה עזב את ישראל והשתקע בניו יורק, שהייתה אז "בירת הציור העולמי". בניו יורק יצר קשרים הדוקים עם חבורת ציירים ישראלים, שלימים יקנו להם שם בציור הישראלי. עובדיה אלקרא, מאריאן, לאה ניקל, יואב בראל, מיכאל סגן-כהן, מיכאל גיטלין, יהושע נוישטיין, פנחס כהן-גן, כוכי דוקטורי, בוקי שוורץ, מיכה אולמן ורבים אחרים. בראשית שנות השמונים התקרב לחצרו של הרבי מלובביץ' ונעשה מבאי חצרו. גבעתי שהה בניו יורק כעשר שנים.
בשנת 1982 שב גבעתי לישראל עם משפחתו החדשה. הוא השתקע בתל אביב, לימד הדפס בסדנאות שונות והמשיך לצייר ולהציג תערוכות. יצירתו עברה כמה מהפכים: הוא צייר ציור פיגורטיבי, נשבה לציור "המופשט הלירי", ושב אל ציור שיש בו צבעוניות עשירה, ופיגורטיביות מרומזת.
גבעתי עבר שורה של התקפי לב ובעיות בריאות אחרות, בין השאר היה מכור גם לאלכוהול ונגמל ממנו. בשנותיו האחרונות התגורר בתל אביב, ותערוכה גדולה מיצירתו הוצגה בשנת 2006. משה גבעתי נפטר ב-14 באפריל 2012 בגיל 78, ונקבר בבית העלמין בקיבוץ גזר.
למרות קור עז בתחילת השנה, 2014 הייתה שנה חמה במיוחד ועל פי פרסום NOAA באוקטובר, היו עשרת החודשים הראשונים החמים ביותר שתועדו אי פעם.
החוק למניעת הטרדה מינית
אולם העם בורוצלב
מרית בן-ישראל
כבוד האדם
כבוד האדם הוא ערך המתייחס אל תכונתו הייחודית של האדם כאדם; הוא משווה משמעות מוסרית לעצם היות האדם אנושי.
למושג כבוד האדם ישנם מספר גדול של שימושים ומשמעויות אשר מקבלים את ביטוים בתחומים שונים כגון פילוסופיה, פוליטיקה, משפטים, ביואתיקה, פסיכולוגיה ועוד. באופן כללי, ניתן להתייחס לכבוד האדם כתיאור של תכונה הקיימת בבני אדם או כאל יחס נורמטיבי שיש לנהוג כלפי בני אדם, כאשר לעיתים ישנו עירוב ובלבול בין שני ההיבטים הללו. אין הגדרה אחידה של כבוד האדם, אך המושג הפך לשגור בשיח המשפטי והפילוסופי לאחר מלחמת העולם השנייה כאשר הוכנס לשימוש במסמך המכונן של ארגון האומות המאוחדות (1945) ובהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם (1948). המושג נמצא בשימוש גובר בפסיקות בתי משפט ברחבי העולם. בישראל "כבוד האדם" הוא מושג מפתח בשיח המשפטי והחוקתי מאז חקיקת בשנת 1992.
מקור המושג בהגות.
מקורו ההיסטורי של ערך כבוד האדם בתפיסה שהאדם נברא בצלם אלוהים, ולכן הוא בעל ערך מיוחד: כבודו של האל מצוי גם בו. לפי גישה זו, מה שמייחד את האדם ומעניק לו את ערכו המוסרי הוא צלם אלוהים שבו. כל בני האדם נבראו בצלם אלוהים, ולכן כולם חולקים את כבוד האל באותה מידה.