אליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח (באנגלית: World Figure Skating Championships) היא תחרות שנתית בהחלקה אמנותית על הקרח הנערכת בדרך כלל בחודש מרץ והיא החשובה ביותר בעולם אחרי זו שנערכת במשחקים האולימפיים. לראשונה נערכה האליפות בשנת 1896 בסנקט פטרבורג, רוסיה. התחרות מאורגנת על ידי איגוד ההחלקה הבינלאומי - The International Skating Union–ISU. מדליות מוענקות ב-4 קטגוריות שונות: יחידות, יחידים, זוגות וריקוד זוגות.
היסטוריה.
אלוף העולם הראשון בהחלקה אמנותית על הקרח היה גילברט פוקס מגרמניה. עד לשנת 1906 התחרות הייתה כללית וללא הפרדה מגדרית ובשנת 1902 זכתה במדליית כסף מאדג' סיירס מבריטניה. משנת 1906 החלה תחרות נפרדת לנשים. בשנת 1908 החלה תחרות לזוגות שבתחילה נחשבו למגונות. בשנת 1952 היא חולקה לשתי תחרויות נפרדות זוגות (תרגילים) וריקוד זוגות. רק בשנת 1924 תחרויות לנשים ולזוגות זכו להכרה רשמית רטרואקטיבית כאליפות עולם. בשנת 1930 נערכה לראשונה אליפות העולם מחוץ לאירופה, בניו יורק, ארצות הברית וכל התחרויות נערכו באירוע אחד.
משנת 1960 הוגבלה השתתפותם של מתחרים בתחרות מאותה מדינה ל-3 ספורטאים. משנת 1991 התבטל שלב החובה בתחרויות.
שיטת הניקוד 6.0 הייתה נהוגה עד לשנת 2004 ושונתה בשל שערוריות שיפוט רבות.
במהלך השנים התבטלה אליפות העולם 15 פעמים: בשנים 1915–1921 היא התבטלה בשל מלחמת העולם הראשונה. בשנים 1940–1946 היא התבטלה בשל מלחמת העולם השנייה ובשנת 1961 היא התבטלה לאחר התרסקות טיסה 548 של סבנה שעל סיפונה הייתה כל המשלחת האמריקאית, המאמנים, השופטים ובני משפחותיהם. בשנת 2011 הועברה אליפות העולם מטוקיו למוסקבה בשל רעידת האדמה שפקדה את יפן.
רשימת הזוכות והזוכים.
יחידות.
מרבית הזכיות.
: 26, 10, 9
: 22, 17, 9
: 24, 12, / 8
יחידים.
מרבית הזכיות.
: 25, 22, 15
: 21, 16, 13
: 19, 15, / 13
כד עם דמות פרש
"כד עם דמות פרש" הוא כד שיצרה האמנית הישראלית חוה סמואל.
תיאור.
הכד, שנעשה בעבודה על אובניים ושאיננו מתוארך, מעוצב בצורה של כד מים בעל ידית אחיזה דקה. שפת הכד מעוטרת בפסי צבע ובחזיתו מופיע עיטור של פרש, המצויר במשיכות מכחול חופשיות. הכד הוא דוגמה לעבודות הקדרות של חוה סמואל, שהושפעו מן ההאמנות העממית ומן הארכאולוגיה. כד דומה הוצג בתערוכה של סמואל שהתקיימה בשנת 1960 בגלריה "אטליה 97" בתל אביב-יפו.
הכד הוצג בתערוכה שהתקיימה במסגרת "בסיס בריא ליצירת הדור הצעיר" במסגרת ביאנלה לקרמיקה ישראלית (2004) שנערכה במוזיאון ארץ ישראל והיא נמצאת באוספו של מוזיאון זה.
סמאח שחאדה
סמאח שחאדה (בערבית: سماح شحادة; נולדה ב-1987) היא אמנית יוצרת פלסטינית אזרחית ישראל.
ביוגרפיה.
שחאדה נולדה בשנת 1987 בכפר שעב. היא בוגרת תואר ראשון ותעודת הוראה באמנות במכללת אורנים ותואר שני באמנות מאוניברסיטת חיפה. שחאדה הציגה תערוכות יחיד בגלריה לאמנות מודרנית באום אל פחם, בגלריה בקיבוץ מחניים וכן השתתפה בתערוכות בינלאומיות. עבודותיה הוצגו ביריד האמנות "צבע גלילי 2", בו זכתה בפרס האמן המבטיח. עוד קיבלה פרסים על עבודותיה ממפעל הפיס וזכתה בפרס האמן הצעיר מטעם משרד התרבות והספורט לשנת 2015 ובפרס שיף לאמנות פיגורטיבית ריאליסטית לשנת 2018. עבודותיה של שחאדה נמצאות באוספים פרטיים חשובים בישראל ובשאר העולם.כיום, שחאדה גרה בחיפה.
יצירתה.
שחאדה מציירת בסגנון פיגורטיבי, בעיפרון, בפחם ובשמן. עבודותיה מציגות את מאזן הכוחות בתוך המשפחה - בין הגבר והאישה, ובתוך חברה יצרית ופטריארכלית המדכאת את הפרט וכופה עליו שליטה ומשטור. בנימוקי השופטים לבחירת שחאדה לקבלת פרס שיף לאמנות פיגורטיבית ריאליסטית לשנת 2018, נכתב כי שחאדה "מציעה בעבודותיה תפישות ריאליסטיות־פיגורטיביות עם אמירה פמיניסטית והקשרים של מקום וזהויות כשהיא מתייחסת לזהות האשה הערבייה בתרבות הערבית ובכלל. ברישומיה המפעימים בעדינותם ויופיים, העשויים בדיוק מופתי, בשחור לבן, היא עוסקת בשאלות מרכזיות של העולם האמנותי העכשווי ומציעה אמירה ותיעוד חזותי הנע בין הפנימי, החברתי, המקצועי והתרבותי".
בריאיון לדנה גילרמן בעיתון כלכליסט מסבירה שחאדה: "אני מנסה להעביר את מה שעובר על האשה אצלנו בחברה. אם זה עצב, אלימות, קושי, וגם חוזק. כל מיני רגשות וסיטואציות שאני מרגישה שאני חייבת לשקף. אני מדברת בשם כל הנשים שמרגישות שאין להן זהות, שהן נמצאות ולא נמצאות. מתייחסים אליהן כמו אל חפץ. אני יצאתי מהכפר, אבל אני עדיין שומעת, רואה וקוראת על דברים מזעזעים שקורים לנשים ומרגישה שאני חייבת לעשות משהו. עם זאת, אני מנסה גם להיות זהירה. אני לא מנסה לחנך את הנשים, ולא קוראת להן לעשות מה שבא להן".
יצירות נבחרות.
בסדרה "קשר" (2014) נראית אשה צעירה מגבה, ידיה כאילו כפותות מאחורי גופה, אלא שהיא מחזיקה את שני קצות החבל, מלפפת ומותחת אותו, דבר המעלה את השאלה האם היא אזוקה או שהיא שולטת בחבל ויכולה להשתחרר אם תרצה. ברישום נוסף בסדרה זו נראית אשה מחזיקה מאחורי גבה תרנגול קשור, מטילה אותו על שכמה וסוחבת אותו כשלל ציד ("ללא כותרת", 2014).
הסדרה "אנונימית" (2012) מחברת בין הצעיף המסורתי לבין אופנה ופתיינות. בחורה צעירה מצוירת כמדגמנת טקסטיל בתאורה דרסטית, עוטה עליה את הבד כשאגרופיה קפוצים. באחד הרישומים בסדרה זו הצעיף קושר את פיה, כמו חוסם את הצעקה שלה, אולי כאשה רעולת פנים, אבל עיניה עצומות במין התמסרות ארוטית אדוקה וידיה משוחררות.
ברישום "שוכבת" (2014) נערה בג'ינס קצרים וגופייה שוכבת חצי רפויה וחצי מתוחה כאשר מבטה מופנה כלפי מעלה כמהופנטת. היא צפה בחלל הנייר הלבן כשראשה שמוט מחוץ למשטח החסר והבלתי נראה עליו היא שוכבת, שיערה הארוך נופל כלפי מטה, והיא נראית כקדוש המיועד לשחיטה נצחית.
בקטלוג לתערוכת היחיד הראשונה שלה, "מבוקשות – הפרקטיקה של הגוף" (2015) מייחס האוצר פריד אבו שקרה לנשים של שחאדה תפקיד פוליטי, כמובילות של מודרניות, תהליכי חילון ורפורמות. מבקרת האמנות גליה יהב מציעה לראות את הרישומים האלו גם כרישומי תשוקה ארוטיים וכותבת: "האם הן גם מבוקשות במובן של נחשקות? האם הנשים הן רק נציגות של "ביקורת חברתית ותרבותית נוקבת" כלשון אבו שקרה, רק נציגות מאבק פנימי להבעת הזהות והאישיות של האמנית באמצעות דיוקנאות שלהן ושלה, או שהן גם מושאי תשוקה של הציירת? והאם קיים בכלל הבדל, או שבכלל נחוץ לקיימו? הגבול בין סולידריות נשית לבין ארוטיקה כזו מפולרטט לגמרי אצל שחאדה, וגם בכך יופיה של התערוכה".
בסדרה "נשים" (2016), שחאדה מציגה דיוקנאות של נשים פלסטיניות רשומות בעיפרון. פעמים רבות מוצגת אדמת פלסטין באמנות ובתרבות הפלסטינית כאשה, אהובה, בתולה או אם, בעיקר לאחר האובדן והגירוש של 1948 - כך נטענות דיוקנאות אלו במשמעות סמלית ופוליטית כשהן הופכות לסמן של הזהות הלאומית הפלסטינית. באחד הדיוקנאות בחורה צעירה עוטה על ראשה כתר של עלי לימון. הלימון, המופיע בספרו של בשיר אל ח'יירי "מכתבים לעץ הלימון" (1997) בו הוא מספר על עקירת משפחתו מביתם ברמלה בשנת 1948, קשור לזיכרונות ילדותו של אל ח'יירי ומשמש כמטאפורה למולדת. העובדה שמרבית הנשים בדיוקנאות אלו עוטות לבוש מסורתי אינה מבקשת להקים לתחייה את התרבות המסורתית, אלא לעצב תמהיל של ישן וחדש היוצר תרבות של התנגדות.
"עשן" (2015) הוא דיוקן עצמי רשום בעיפרון שבו פניה של האמנית מעורפלות תחת כתם מופשט ומעובה, כך מתקבל אפקט של דימוי חסר, המהווה אמירה מתריסה לרעלה המסורתית, ל"סלפי", ולמושג "הרגע המכריע" בצילום.
בתערוכה בשם "מלכודת תנועה" המשותפת לה ולאמן מיכאל חלאק, שחאדה מציגה סדרת רישומים בפחם בשם "Un-Focused" (2017) ופונה לעבר שפה מופשטת יותר, כאשר במוקד הרישום נמצאת דמות נשית, לעיתים שחאדה עצמה. בסדרה זו שחאדה עוסקת בתנועה הפיזית של ריקוד וכך הקיפאון שאפיין את דמותה בדיוקנאות העצמיים שהציגה בעבר, מפשיר ונעשה תזזיתי. השימוש בגירי פחם מעניק לעבודות מימד טמפורלי ודינמי שנוצר ביד רכה וחופשית על ידי הכפלה וחזרה. דרך התנועה שחאדה מבטאת את דעותיה ותחושותיה כניסיון השתחררות ובריחה משיני החברה הפטריארכלית המסורתית והדכאנית. ה"ריקוד" נתפס בעיניה כפעולה אשר משחררת את הנפש ואת הגוף מכל מגבלה. אולם, בתהליך העבודה שלה, היא מגלה שהבריחה היא אשליה אשר מתהווה כמלכודת ברגע בו היא פוגשת במציאות חייה.
התזמורת הסימפונית סאפורו
רגינה הלמיך
רגינה הלמיך (בגרמנית: Regina Halmich, נולדה ב-22 בנובמבר 1976) היא מתאגרפת גרמנייה, אחת המתאגרפות המצליחות ביותר בכל הזמנים. בין השנים 1995–2007 הייתה אלופת העולם הבלתי מנוצחת בהתאחדות האגרוף העולמית לנשים WIBF, ותרמה רבות לפופולריות של אגרוף נשים באירופה.
ביוגרפיה.
הלמיך החלה להתאמן באמנויות לחימה בגיל 11. תחילה בג'ודו, ולאחר מכן בקראטה ובקיקבוקס. בין השנים 1992 ועד 1994 הייתה אלופת גרמניה בקיקבוקס, וב-1994 הייתה גם אלופת אירופה. בשנה זו החלה את הקריירה שלה כמתאגרפת מקצועית.
קריירה מקצועית.