באוקטובר 1662, השגריר הקיסרי החדש בממלכה הספרדית, הרוזן פרנץ אוסיביוס פון פטינג, החל באחת המטלות הדיפלומטיות המרכזיות שלו, שהייתה ארגון חגיגת הנישואין בין האינפנטה לקיסר לאופולד הראשון. המשא ומתן מטעם הצד הספרדי הונהג על ידי רמירו נונייס דה גוסמן, הדוכס של מדינה דה לאס טורס. ב-6 באפריל 1663 הוכרזו סוף-סוף האירוסין בין מרגריטה תרסה ללאופולד בחוזה הנישואין שנחתם ב-18 בדצמבר. לנדוניה המקובלת, צורף במיוחד, כמתנה מאביה, יהלום ויטלסבאך-גראף המפורסם. כמו כן נקבע כי מרגרט (בניגוד לאחותה למחצה), תשמור על מעמדה בסדר הירושה של כס המלכות הספרדית ותעביר את זכויותיה לצאצאיה. לפני טקס החתונה הרשמי (שעל פי המנהג היה צריך להתרחש בווינה) נשלח עוד דיוקן של האינפנטה, כדי שהקיסר יכיר את כלתו.
עיכוב נגרם כשהמלך פליפה הרביעי מת ב-17 בספטמבר 1665, ובצוואתו לא הזכיר את אירוסיה של מרגריטה תרסה; למעשה, מההקשר שבו הוכן המסמך עולה כי המלך המנוח עדיין היסס לחתן את בתו עם קרוב משפחתו האוסטרי, משום שביקש להבטיח את זכויותיה כשליט יחיד של הכתר הספרדי במקרה של הכחדת הענף הגברי שלו. מריאנה, המלכה האלמנה ועוצרת הממלכה בשם בנה הקטן קרלוס השני, עיכבה את חתונת בתה. הנישואים הוסכמו סופית רק לאחר מאמצים דיפלומטיים אינטנסיביים. ב-25 באפריל 1666, נערך טקס הנישואין על ידי שליח במדריד, בטקס נכחו לא רק המלכה האלמנה, המלך קרלוס השני והשגריר הקיסרי, אלא גם האצולה המקומית; החתן יוצג על ידי אנטוניו דה לה סרדה, דוכס מדינאסלי השביעי.
ב-28 באפריל 1666 נסעה מרגריטה תרסה ממדריד לווינה, מלווה בפמלייתה האישית. ה"אינפנטה" הגיעה לדניה, שם נחה כמה ימים לפני שיצאה עם הצי המלכותי הספרדי ב-16 ביולי, שהיה מלווה באוניות של מסדר מלטה והדוכסות הגדולה של טוסקנה. ואז (אחרי הפסקה קצרה בברצלונה כי למרגריטה תרסה היו קצת בעיות בריאותיות) הפליגה לנמל פינאלה ליגורה, לשם הגיעה ב-20 באוגוסט. שם, התקבלה על ידי לואיס גוסמן פונס דה ליאון, מושל מילאנו. הפמליה עזבה את פינאלה ב-1 בספטמבר והגיעה למילאנו כעבור עשרה ימים, אם כי הכניסה הרשמית לא נחגגה עד ה-15 בספטמבר. לאחר שבילתה כמעט את כל ספטמבר במילאנו, המשיכה האינפנטה את המסע דרך ונציה, ובתחילת אוקטובר הגיעה לטרנטו. בכל תחנה התקבלה מרגריטה תרסה בחגיגות לכבודה. ב-8 באוקטובר הפמליה הספרדית הגיעו לעיר רוברדו, ובה ראש הפמליה שלה, פרנסיסקו פרננדס דה לה קואבה, דוכס אלבורקקה השמיני מסר את האינפנטה באופן רשמי לידי פרדיננד יוסף, נסיך דיטריכשטיין והרוזן ארנסט אדלברט פון הארך, הנסיך הבישוף של טרנטו, נציגיו של לאופולד הראשון. ב-20 באוקטובר עזבה הפמליה האוסטרית את רוברדו, חצתה את טירול, דרך קרינתיה ושטיריה, והגיעה ב-25 בנובמבר במחוז שוטוויין, מרחק של חמישה- עשר קילומטר מווינה, שם הגיע הקיסר לפגוש את הכלה.
ב-5 בדצמבר 1666 התקיימה הכניסה החגיגית של האינפנטה לווינה, וטקס הנישואין הרשמי נחגג כעבור שבעה ימים, ב-12 בדצמבר. החגיגות שהתקיימו בבירה האוסטרית לרגל הנישואים האימפריאליים (שהיו מהמפוארים ביותר בכל תקופת הבארוק) נמשכו כמעט שנתיים.
קיסרית האימפריה.
לא הרחק מהבורגארטן הנוכחי הורה הקיסר על בניית תיאטרון פתוח, בעל קיבולת של 5,000 איש. ובתיאטרון זה, ביולי 1668 (לרגל יום ההולדת של מרגרט), הוצגה לראשונה האופרה "איל פומו" (תפוח הזהב). אופרה זו, שהולחנה על ידי אנטוניו צ'סטי. שנה לפני כן, הקיסר ביצע הופעת בלט ברכיבה על סוסים, תוך שהוא רכוב על סוסו, ספרנסה; בשל עיבודים טכניים, הבלט נתן לצופים את הרושם שסוסים ועגלות מרחפים באוויר.
למרות הפרש הגילים בין בני הזוג, הופעתו של לאופולד שלא הייתה מושכת, והזפקת (שינוי של בלוטת התריס) של מרגריטה תרסה, על פי בני התקופה היו להם נישואים מאושרים. הקיסרית תמיד כינתה את בעלה "דוד", והוא קרא לה "גרטל". לבני הזוג היו תחומי עניין משותפים רבים, במיוחד באמנות ובמוזיקה.
הקיסרית הייתה אנטישמית מאוד, ובהשפעתה גירש בעלה את היהודים מווינה, כי היא האמינה שהם האשמים במותם של ילדיה. במהלך חגיגת חג הלחם והיין הקדושים של 1670, הקיסר הורה על החרבת בית הכנסת של וינה, וכנסייה נבנתה במקום על פי פקודותיו.
אפילו לאחר נישואיה שמרה מרגרט על מנהגיה ודרכיה הספרדים. היא לא דיברה גרמנית, והשחצנות של הפמליה שלה עוררה רגשות אנטי-ספרדיים חזקים בחצר הקיסרית. אנשי החצר אף הביעו בגלוי תקווה כי הקיסרית החלשה תמות בקרוב.
מותה.
במהלך הריונה האחרון חלתה מרגרט בדלקת סימפונות. היא נפטרה ב-12 במרץ 1673, בגיל 21, ונקברה בקריפטה הקיסרית, בווינה. ארבעה חודשים לאחר מכן, הקיסר התחתן בנישואין שניים עם הארכה הדוכסית קלאודיה פליסה סט מאוסטריה, חברה בענף הטירולי של בית הבסבורג.
לאחר מותה של מרגרטה תרסה, זכויותיה בכס המלכות הספרדי עברו בירושה לבתה היחידה, מריה אנטוניה מאוסטריה, אשר העבירה אותם לבנה היחיד, הנסיך יוזף פרדיננד מבוואריה, לאחר מותה בשנת 1692. אחרי מותו של יוזף פרדיננד ב-1699, נדרשו זכויות הירושה על ידי הקיסר לאופולד הראשון ולואי הארבעה עשר, מלך צרפת, חתנו של המלך פליפה הרביעי. התוצאה של מלחמת הירושה הספרדית הייתה יצירתו של הענף הספרדי של בית בורבון, על ידי פליפה החמישי, מלך ספרד, האחיין הגדול של מרגריטה תרסה.
משפחתה.
בשנת 1666 התחתנה מרגריטה תרסה עם לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ממנו היו לה 4 ילדים:
9 עד 5 (שיר)
מרגריטה תרסה, נסיכת ספרד
צ'ו אין-צ'ול
צ'ו אין-צ'ול (בקוריאנית: 조인철; נולד ב-4 במרץ 1976) הוא ג'ודוקא עבר דרום-קוריאני אשר התחרה בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג.
צ'ו השתתף פעמיים במשחקים האולימפיים בשנים 1996 ו-2000. באטלנטה 1996 הוא זכה במדליית ארד לאחר שניצח בקרב על המדליה את דריו גרסיה הארגנטינאי. בסידני 2000 צ'ו זכה במדליית כסף כאשר הגיע עד שלב הגמר בו הפסיד למקוטו טאקימוטו היפני.
צ'ו מחזיק בשלוש מדליות מאליפויות העולם, שתי מדליות זהב (1997 ו-2001) ומדליית ארד (1999). במשחקי אסיה הוא זכה במדליית זהב (1998) ובאליפויות אסיה הוא זכה בשתי מדליות כסף (1995 ו-1996).
פאלקספארטיי
המדרגות (סדרה)
המדרגות (בצרפתית: Soupçons, מילולית 'חשדות', מוכרת גם בשם 'המוות בגרם המדרגות') היא מיני סדרת טלוויזיה צרפתית משנת 2004 של ז'אן קסאוויה דה לסטראד המתעדת את משפטו של מייקל פיטרסון שהורשע ברצח אשתו קתלין פיטרסון.
לאחר שזכה באוסקר על סרטו "רצח בבוקר יום ראשון" המשיך דה לסטראד לצילומים שהחלו זמן קצר אחרי הגשת כתב אישום נגד פיטרסון. צוותי הצילום קיבלו גישה למשפחתו המורחבת של הנאשם, לסנגורים ואולם בית המשפט. ב-22 ביולי 2004 שודרה גרסה מקוצרת כתוכנית מיוחדת בת שעתיים בתוכנית החדשות האמריקאית "Primetime Thursday". המיני סדרה הושלמה בספטמבר 2004, והוקרנה לראשונה באוקטובר בערוץ הצרפתי Canal+ בין התאריכים 14–25 בינואר 2005, ב-BBC Four (כחלק מסדרת התיעוד """סטוריוויל") ומאפריל של אותה שנה בערוץ סאנדנס.
לסטראד שב לצלם את פיטרסון ואת משפחתו ב-2012–2013 לצורך תיעוד התפתחויות בפרשה, צילומים ששוחררו כתוכנית המשך בת שעתיים. שלושה פרקים חדשים עם עדכונים מאוחרים יותר בפרשה נוצרו עבור נטפליקס. ב-2018 שירות הסטרימינג הוסיף את כל 13 פרקי הסדרה לקטלוג התכנים באופן זמין כסדרה אחת.
תקציר.
בדצמבר 2001, הסופר מייקל פיטרסון התקשר לדווח לרשויות כי אשתו קתלין נפלה מגרם מדרגות באחוזתם שבפורסט הילס, צפון קרולינה ומתה. הרשויות מיאנו להאמין לגרסתו של פיטרסון כי אשתו נפלה בשעה שהייתה שיכורה והסיקו כי הוא הכה אותה למוות באמצעות אלה (מתנה מאחותה של קתלין) שהייתה חסרה בחיפושים שנערכו באחוזה. כתב אישום הוגש נגד פיטרסון בגין רצח. הסדרה מפרטת את התפתחות התיק מנקודת מבטו של פיטרסון וצוות ההגנה שלו שבראשו עמד דייוויד רודולוף.
במהלך המשפט, התגלה כי בתקופה שבה פיטרסון התגורר בגרמניה, חברת משפחה נפטרה כתוצאה מדימום תוך מוחי שלאחריו התמוטטה ונפלה במדרגות וסבלה מפגיעת ראש דומה לזו שספגה אשתו של פיטרסון במותה. חקירה שנערכה בשעתו על ידי המשטרה הגרמנית ורשויות צבאיות של ארצות הברית קבעה כי המוות היה כתוצאה מתאונה ובעקבותיו פיטרסון אימץ את שתי בנותיה של אותה אישה. התביעה הציגה את מוות זה במהלך המשפט כמקרה שנטע בראשו של פיטרסון את הרעיון איך "לזייף" את התאונה של קתלין. במהלך הדיונים, בנותיו של פיטרסון עמדו לצד אביהן בעיקשות.
התביעה טענה כי קתלין גילתה שמייקל היה ביסקסואל שניהל רומנים עם גברים, גילוי שהוביל לוויכוח בסופו חבט בראשה וגרם למותה. פיטרסון טען להגנתו כי אשתו ידעה על ההעדפות המיניות שלו וכי ניהלו נישואים פתוחים. הוא טען כי שהה בבריכה בחוץ בשעה שקתלין נפלה במדרגות ונפצעה. שיחזור של צוות ההגנה הוכיח כי פיטרסון יכול היה לפספס את קריאותיה של אשתו לעזרה אם אכן שהה באותו זמן בבריכה. חבר המושבעים הרשיע את פיטרסון.
תגובות וביקורות.
הביקורות לסדרה היו ברובן חיוביות. הסדרה קיבלה רייטינג "איכות יוצאת דופן" דירוג (8.5 מתוך 10) מ-Documentary-Review.com מבוסס על תשע ביקורות. בשנת 2005 זכתה הסדרה בפרס פיבודי.
סרטי המשך.