גרמניה המזרחית הייתה מקור חשוב לשיתוף פעולה כלכלי לקוריאה הצפונית. מנהיג מזרח גרמניה, אריך הונקר, שביקר ב-1977 בפיונגיאנג, היה אחד מחבריו הקרובים של קים איל-סונג. ב-1986 חתמו שתי המדינות על הסכם לשיתוף פעולה צבאי. קים היה גם מקורב למנהיגים קומוניסטים כגון יוסיפ טיטו מיוגוסלביה וניקולאה צ'אושסקו מרומניה. קוריאה הצפונית החלה למלא תפקיד בתנועה הרדיקלית העולמית, ויצרה קשרים עם קבוצות מגוונות כגון מפלגת הפנתרים השחורים של ארצות הברית, מפלגת הפועלים של אירלנד והקונגרס הלאומי האפריקני. במהלך השנים הדגישה יותר ויותר לעולם את עצמאותה, והחלה לקדם את דוקטרינת גוצ'ה כחלופה למרקסיזם-לניניזם.
כשהחל המשא ומתן בין קוריאה הצפונית לדרומית ב-1972, החלה קוריאה הצפונית לקבל הכרה דיפלומטית ממדינות מחוץ לגוש הקומוניסטי. בתוך ארבע שנים הוכרה קוריאה הצפונית על ידי 93 מדינות. קוריאה הצפונית נכנסה לארגון הבריאות העולמי, וכתוצאה מכך שלחה את השגריר הקבוע הראשון שלה לאומות המאוחדות. ב-1975 הצטרפה לתנועת המדינות הבלתי-מזדהות. בשנות השמונים הואט במידה ניכרת קצב ההכרה הדיפלומטית של קוריאה הצפונית. בעקבות ביקורו של קים איל-סונג ב-1984 במוסקבה, חל שיפור דרמטי ביחסים בין ברית המועצות לקוריאה הצפונית, דבר שהביא לחידוש משלוחי הנשק הסובייטי המתקדם לקוריאה הצפונית, ועלייה בסיוע הכלכלי. ב-1989, כתגובה לאולימפיאדת סיאול שנערכה ב-1988, השתתפה קוריאה הצפונית בפסטיבל העולמי ה-13 לנוער וסטודנטים. מותן של המדינות הקומוניסטיות במזרח אירופה ב-1989 והתפוררות ברית המועצות ב-1991 הביאו לירידה משמעותית בסיוע הקומוניסטי לקוריאה הצפונית, דבר שהביא לירידה משמעותית ביחסים עם רוסיה. לאחר מכן, קוריאה הדרומית יצרה את "מדיניות השמש" כלפי קוריאה הצפונית, שמטרתה להביא לאיחוד קוריאה בדרכי שלום. בספטמבר 1991 הפכה קוריאה הצפונית לחברה מלאה באו"ם. בחודש יולי 2000, היא החלה להשתתף בפורום האזורי של איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה (ASF), כאשר שר החוץ פאק נאם סאן נכח בפגישת השרים של ה-ARF בבנגקוק. כמו כן הרחיבה קוריאה הצפונית את קשריה הדיפלומטיים באותה שנה, תוך כינון יחסים דיפלומטיים עם איטליה, אוסטרליה והפיליפינים. בריטניה יצרה יחסים דיפלומטיים עם קוריאה הצפונית ב-13 בדצמבר 2000, כפי שעשתה קנדה בפברואר 2001, ואחריה גרמניה וניו זילנד ב-1 במרץ 2001. ב-2006 ביצעה קוריאה הצפונית סדרת מבחני טילים בליסטיים, לאחר שגורמים מסין יעצו לרשויות בקוריאה הצפונית לא לעשות זאת. כתוצאה מכך, הרשויות הסיניות גינו בפומבי מה שהמערב רואה כבעלת הברית הקרובה ביותר של סין (קוריאה הצפונית), ותמכה בהחלטת מועצת הביטחון של האו"ם 1718, שהטילה סנקציות על קוריאה הצפונית. אולם פעמים אחרות, סין הטילה וטו על החלטות אחרות של האו"ם להטיל סנקציות נוספות נגד קוריאה הצפונית. בינואר 2009, נשיא סין, חו ג'ינטאו, והמנהיג העליון של קוריאה הצפונית קים ג'ונג-איל, החליפו ברכות והודיעו על שנת 2009 כעל "שנת הידידות בין סין לקוריאה הצפונית", לציון 60 שנות יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות. ב-28 בנובמבר 2010, כחלק מדליפת המודיעין הפוליטי של ארצות הברית, פרסמו WikiLeaks ושותפי תקשורת כמו The Guardian פרטים על מקרים שבהם נציגי סין כינו את קוריאה הצפונית כ"ילד מפונק" ואת תוכנית הגרעין שלה כ"איום על ביטחון העולם כולו", בעוד שני פקידי סין אנונימיים טענו כי יש תמיכה הולכת וגוברת בבייג'ינג לאיחוד קוריאני תחת ממשלת הדרום.
יחסי קוריאה הצפונית-קוריאה הדרומית.
באוגוסט 1971, קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית הסכימו לקיים שיחות באמצעות חברות הצלב האדום, במטרה לאחד מחדש את המשפחות הקוריאניות הרבות שהופרדו בעקבות חלוקת קוריאה לאחר מלחמת קוריאה. לאחר סדרה של פגישות חשאיות, הכריזו שני הצדדים ב-4 ביולי 1972, על הסכם לפעול לאיחוד, שלום ולסיום האווירה העוינת השוררת בחצי האי. הדיאלוג התחדש בכמה חזיתות בספטמבר 1984, כאשר קוריאה הדרומית קיבלה את הצעתו של הצפון לספק מוצרי סעד לנפגעי הצפה חמורה בקוריאה הדרומית.
ביוזמה מרכזית ביולי 1988 קרא נשיא קוריאה הדרומית, רוה טאה וו, לפעול למאמצים חדשים לקדם חילופי צפון-דרום, איחוד משפחות, סחר בין-קוריאני ומגע עם פורומים בין-לאומיים. רוה המשיך את היוזמה הזאת בנאום בעצרת האו"ם, שבו הציעה קוריאה הדרומית לדון לראשונה בנושאים ביטחוניים עם הצפון. בספטמבר 1990 התקיימה בסיאול פגישה ראשונה של ראשי הממשלה של שתי המדינות בין, שהתחילה תקופה דיאלוגית פורייה במיוחד. באמצע שנות ה-90, הדאגה לתוכנית הגרעין של הצפון הפכה לנושא מרכזי ביחסים בין קוריאה הצפונית-קוריאה הדרומית ובין קוריאה הצפונית לארצות הברית. בספטמבר 2000, מתחרים משתי הקוריאות צעדו יחד באולימפיאדת סידני. הסחר בין המדינות גדל עד לנקודה שבה קוריאה הדרומית הפכה לשותף הסחר הגדול ביותר של קוריאה הצפונית. בשנת 2003 הוקם אזור התעשייה של קסונג כדי לאפשר לאנשי עסקים מקוריאה הדרומית להשקיע בצפון. בשנת 2007, נשיא קוריאה הדרומית, רו מו-היון, קיים מגעים עם קים ג'ונג-איל בפיונגיאנג. ב-4 באוקטובר 2007 חתמו נשיא קוריאה הדרומית רוה וקים על הצהרת שלום.
תוכנית גרעין.
תוכנית הגרעין של קוריאה הצפונית החלה עם סיוע סובייטי בשנות השישים, בתנאי שהיא תצטרף לאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני (NPT). החששות כי יש לקוריאה הצפונית שאיפות גרעיניות בלתי חוקיות הועלו לראשונה בשלהי שנות השמונים וכמעט גרמו לנסיגתם של הצפון קוריאנים מה-NPT ב-1994. עם זאת, הארגון לפיתוח אנרגיה של חצי האי קוריאה (KEDO) פתרו באופן זמני את המשבר הזה וארצות הברית ומדינות אחרות הסכימו כי בתמורה לפירוק תוכנית הגרעין שלה, יתחיל מהלך של הסדרת יחסים הפוליטיים והכלכליים. הסכם זה החל להתמוטט ב-2001 בגלל התקדמות איטית בפרויקט הכורים של KEDO, ובגלל חוסר הסבלנות של קוריאה הצפונית לנאומי האיומים עליה מנשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש. לאחר ההאשמות המתמשכות של ארצות הברית, הכריזה קוריאה הצפונית על קיומן של תוכניות להעשרת אורניום במהלך פגישה פרטית עם גורמים צבאיים אמריקנים. המדינה פרשה מן האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני ב-10 בינואר 2003. לאחר שיחות שהתקימו במהלך שנת 2007 הגיעו המערב וקוריאה הצפונית ב-8 בפברואר באותה שנה, להסכם פשרה שלפיו, תחול נורמליזציה ביחסים בין קוריאה הצפונית לארצות הברית ויפתחו קשרים דיפלומטיים מלאים עם יפן בתנאי שקוריאה הצפונית תפסיק להפעיל את מרכז המחקר הגרעיני שלה בעיר יונגביון.
במהלך השנים 2013-2009, ובנוסף בינואר ובספטמבר 2016 קוריאה הצפונית ערכה ניסויים גרעיניים נוספים.
גבול עם סין.
סין וקוריאה הצפונית חולקות גבול של 1,416 ק"מ שעובר מול הנהרות יאלו וטומן. למדינות יש שישה מעברי גבול ביניהם. בנובמבר 2003 דיווחה סין על העברת האחריות על הגבול בין שתי המדינות מצבא סין לצבא קוריאה הצפונית.
רוב הסחר של סין עם קוריאה הצפונית עובר דרך הנמל הראשי של העיר הסינית דאנדונג על נהר היאלו.
בחודש פברואר 1997, התירו שתי המדינות לאזרחי קוריאה הצפונית לעבור את הגבול ביניהן בגשר נהר טומן בוונג-קוואנה באופן חופשי ללא צורך באישור מיוחד. זה הוביל לעלייה משמעותית בתעבורה ובעסקים חוצי הגבולות בין המדינות בתוך שנה אחת: מ-1,000 נוסעים ב-1996 ליותר מ-100,000 נוסעים בשנת 1997.
בחודש מאי 2012 חתמו קוריאה הצפונית וסין על הסכם בנייה וניהול שלפיו יש לבנות גשר בין המדינות בין העיר הצפון קוריאנית מנפו במחוז ג'גאנג ובין העיר ג'יאן בסין.
יחסים בינלאומיים.
קוריאה הצפונית נחשבת לעיתים קרובות כ"ילד הרע של העולם", מבודדת לחלוטין משאר העולם, אך המדינה מקיימת יחסים דיפלומטיים עם מדינות רבות, 157 מדינות עצמאיות וריבוניות.
למדינה יש גם יחסים דיפלומטיים עם הרשות הפלסטינית, סהרה המערבית והאיחוד האירופי.
מדינות שלא מכירות בקוריאה הצפונית:
מדינות שאין להם יחסים עם קוריאה הצפונית:
מדינות שהיה להם בעבר יחסים דיפלומטיים עם קוריאה הצפונית:
האיחוד האירופי.
לקוריאה הצפונית היו אינטרסים כלכליים באיחוד האירופי. במרץ 2002 ביקר שר המסחר של קוריאה הצפונית במדינות מסוימות באיחוד האירופי, בהן בלגיה, איטליה, בריטניה ושוודיה, והמדינה ידועה באיחוד האירופי גם כי היא שולחת סטודנטים ללמוד לזמן קצר לאירופה. בנוסף, סדנאות בנושא הרפורמות הכלכליות של קוריאה הצפונית התקיימו עם דיפלומטים וכלכלנים של האיחוד האירופי. האיחוד האירופי עדיין מודאג מהפרות זכויות אדם שהוא טוען שמתרחשות בתוך המדינה ונותן מחסה לעריקים מקוריאה הצפונית.
אוגנדה.
במשך שנים, אוגנדה נשארה בעלת ברית של קוריאה הצפונית. יוורי מוסווני, נשיא אוגנדה מאז 1986, סיפר כי למד קוריאנית בסיסית מקים איל-סונג במהלך ביקורים בקוריאה הצפונית. קוריאה הצפונית סיפקה הכשרה לטייסים, לטכנאים, למשטרה, לכוחות ימיים ולכוחות מיוחדים של אוגנדה. בשנת 2016 הודיעה אוגנדה כי היא מסיימת את שיתוף הפעולה הזה בשל סנקציות האו"ם על תוכנית הנשק הגרעיני של קוריאה הצפונית. אוגנדה ציינה, עם זאת, כי היא עדיין מחשיבה את קוריאה הצפונית כחברה שלה.
אוסטרליה.
אוסטרליה וקוריאה הצפונית שומרות על יחסים דיפלומטיים מלאים. לאף מדינה אין שגרירות במדינה האחרת, והיחסים מתוחים, בשל סכסוכים כמו על תוכנית הגרעין של קוריאה הצפונית והסחר הצפון קוריאני בסמים.
איטליה.