אחד המקורות הידועים המהווים בסיס לתפיסה שיש לשמוע לדברי החכמים אפילו אם הם נראים מוטעים, הוא הספרי: "אפילו מראים בעיניך על שמאל שהוא ימין, ועל ימין שהוא שמאל - שמע להם". מפרשים דנים ביחס שבין מקור זה למקורות אחרים מדברי חז"ל, מהם עולה גישה הפוכה, ביניהם התלמוד הירושלמי: "יכול אם יאמרו לך על ימין שהוא שמאל ועל שמאל שהוא ימין, תשמע להם?! תלמוד לומר: 'ללכת ימין ושמאל', שיאמרו לך על ימין שהוא ימין ועל שמאל שהוא שמאל". ההסבר המקובל מבוסס על הבחנה בין תלמיד חכם היודע לפסוק הלכה בעצמו לבין אדם רגיל. הסבר זה מבוסס על דברי התלמוד הבבלי, האומר שאם הורו בית דין על איסור כלשהו שהוא מותר, ואחד מחכמי הסנהדרין או אפילו "תלמיד יושב לפניהן וראוי להוראה" - יודע שהם טועים, מחויב לנהוג לפי צו מצפונו, ואם בכל זאת עשה על פיהם - הרי הוא חייב קורבן חטאת, ואינו נפטר בקורבן הציבור שנהגו על פי הסנהדרין.
מקורות רבים מדגישים את החובה לעיון עצמי, גם אם העיון מוביל למסקנות שונות מאלו של החכמים הקודמים, קל וחומר בעמדות חכמים שאינן נוגעות בהוראת הלכה. כך למשל, חולק רב שמואל בן חפני גאון במפורש על דברי חז"ל בתלמוד לגבי פרשנות פרשת בעלת האוב מעין דור וקובע כי "אף על פי שמשמעות דברי החכמים ז"ל בגמרא כי אמת היה שהחייתה האשה את שמואל, לא יקובלו הדברים במקום שיש מכחישים להם מן השכל". עם זאת, יש הסבורים כי אין בדברים אלה משום סתירה להבנתם המרחיבה את עיקרון אמונת חכמים, שכן עיקרון זה פונה, כאמור לעיל, למי "שלא הגיע להוראה", ואין בכוחו להשיג על דברי החכמים מתוך עיון תורני.
בעל ספר החינוך מסביר שאמנם ייתכן שהחכמים יטעו, אך הדבר אינו שכיח כל כך, ולכן מבחינה סטטיסטית מוטב לשמוע בקולם, שכן האלטרנטיבה - אנרכיה הלכתית - גרועה יותר: "כלומר, שאפילו יהיו הם טועים בדבר אחד מן הדברים, אין ראוי לנו לחלוק עליהם, אבל נעשה כטעותם, וטוב לסבול טעות אחד ויהיו הכל מסורים תחת דעתם הטוב תמיד, ולא שיעשה כל אחד ואחד כפי דעתו, שבזה יהיה חורבן הדת וחלוק לב העם והפסד האומה לגמרי".
אמונת חכמים כיום.
"אמונת חכמים" הוא ערך יסוד מרכזי בתפיסת החינוך החרדי ליטאי בזמננו, כאשר ישנו או ישנם כמה "גדולי דור" בודדים, המוסכמים על הציבור החרדי כולו (ראה מועצת גדולי התורה). לש"ס גדולי דור שונים, המשויכים לציבור הספרדי (ראה מועצת חכמי התורה). לעיתים הזהות החרדית אף מוגדרת כך, כאשר "חרדי" מוגדר כ"אדם המציית לגדולי התורה". בציבור הדתי לאומי, בדרך כלל, יש תפיסה מתונה יותר של ערך זה. החסיד, בפרט בחסידות חב"ד וברסלב, רואה באדמורו את "נשיא הדור" או "צדיק הדור" אליו יש לציית (לכל חצר חסידית אדמור משלה).
דלק פוסילי
מרדכי ורדיגר
בנק קרדיט ליונה
חסת התרבות
דה הבילנד DHC-1 צ'יפמנק
דה הבילנד DHC-1 צ'יפמנק (אנגלית de Havilland Canada DHC-1 Chipmunk, טמיאס) הוא מטוס אימון מתוצרת דה הבילנד קנדה. המטוס הוא מטוס לאימון ראשוני, בעל שני מושבים בתצורת טנדם ומנוע בוכנה יחיד. הצ'יפמנק היה מטוס האימונים התקני להכשרת טייסי חיל האוויר המלכותי הבריטי, חיל האוויר המלכותי הקנדי וחילות אוויר נוספים במהלך כמה עשורים לאחר מלחמת העולם השנייה. היה זה המטוס הראשון שנבנה על ידי חברת דה הבילנד בקנדה לאחר המלחמה.
כיום (2016) ישנם כ-500 מטוסים במצב טיסה, ורבים נוספים משוקמים מדי שנה.
תכנון ופיתוח.
הצ'יפמנק תוכנן כממשיכו של מטוס האימונים הדו-כנפי דה הבילנד טייגר מות', שהיה בשימוש נרחב במהלך מלחמת העולם השנייה. המטוס עשוי כולו ממתכת, אם כי משטחי השליטה מצופים בבד. לצ'יפמנק כנף נמוכה, מנוע יחיד, וכן נסע בתצורה משולשת עם כן זנב. תא טייס בתצורת טנדם ומכוסה בחופה שקופה עשויה מפרספקס, בעלת מסגרת בדגמים הראשונים לעומת חופת בועה בדגמים מאוחרים יותר.
אב הטיפוס טס לראשונה ב-22 במאי 1946 בנמל התעופה דאונסוויו בצפון טורונטו. שלושה מטוסים הועברו לחיל האוויר המלכותי הבריטי להערכה, ולאחר תוצאות המבחנים הוחלט שהמטוס יהיה מטוס האימונים הראשוני של החיל. חיל האוויר המלכותי הקנדי הגיע לאותה החלטה. משנות ה-50 של המאה ה-20 הפך הצ'יפמנק לפופולרי גם בשוק האזרחי, בו שימש לאימונים ולאווירובטיקה וגם לריסוס אווירי. רוב המטוסים האזרחיים היו מטוסים צבאיים בעברם.
בסך הכל נבנו בקנדה 217 מטוסי צ'יפמנק. בבריטניה נבנו 1,000 מטוסים, ו-66 נבנו ברישיון בפורטוגל בין 1955 ל-1961 עבור חיל האוויר הפורטוגזי.
שירות מבצעי.
בריטניה.
חיל האוויר המלכותי קיבל 735 מטוסי צ'יפמנק, ששימשו בתחילה טייסות מילואים. המטוסים סומלו דה הבילנד צ'יפמנק T.10, ויוצרו בבריטניה על ידי חברת דה הבילנד, חברת האם של דה הבילנד קנדה. שמונה מטוסים הוטסו כשהם מפורקים לקפריסין ב-1958, בתוך מטוסי תובלה מדגם בלקברן בברלי. לאחר הרכבתם באי שימשו המטוסים את טייסת 114 הבריטית במהלך המאבק הקפריסאי לעצמאות. בשנים 1956–1960 שימשו מטוסי צ'יפמנק לטיסות חשאיות מעל ברלין המחולקת.
מטוסי צ'יפמנק שימשו במטוסי אימון ראשוני בחיל האוויר המלכותי, וגם בגיס האווירי של צבא בריטניה ובזרוע האוויר של הצי המלכותי. המטוסים האחרונים יצאו משירות ב-1996. עם זאת, ישנם מטוסי צ'יפמנק שעודם מופעלים במסגרות צבאיות, למטרות הנצחה - גף הזיכרון לקרב על בריטניה וגפי הזיכרון של הצי והצבא הבריטי. המטסים אינם מהווים חלק מאוסף המטוסים ההיסטוריים בגפים אלה, ומטרתם היא לאמן את הטייסים בהטסת מטוסים בעלי גלגל זנב. בנוסף לתפקידם באימון טייסים, שימשו תאי הטייס של מטוסי צ'יפמנק לאימון צוותי קרקע.
קנדה.
מטוסי צ'יפמנק ראשונים התקבלו בחיל האוויר המלכותי הקנדי ב-1948. אלו היו המטוסים הראשונים מתוך 217 שנבנו בקנדה, 113 מתוכם עבור חיל האוויר והשאר עבור חילות אוויר אחרים, ובהם חיל האוויר המצרי, חיל האוויר הלבנוני וחיל האוויר התאילנדי. 79 מהמטוסים הקנדיים נועדו לאימון ראשוני - המטוס הראשון אותו פוגש פרח הטיס, ו-34 הנותרים הוקצו למסגרות אימונים לרענון עבור טייסי מילואים של חיל האוויר. המטוסים האחרונים יצאו משירות ב-1972. שירותו הארוך של הצ'יפמנק נבע, בין השאר, מיכולותיו האווירובטיות המעולות, תכונות הטיסה המשובחות ואמינותו הטכנית הרבה. מסיבה זו נותרו מטוסי צ'יפמנק רבים מעודפי חיל האוויר המלכותי הקנדי בשירות אזרחי פעיל ברחבי העולם.
מדינות אחרות.
חיל האוויר הישראלי בחן, בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, ארבעה מטוסי אימונים, במטרה לבחור מתוכם את מטוס האימון הבא של החיל. הצ'יפמנק היה אחד מהארבעה, בנוסף לפוקר S-11 אינסטרוקטור, טמקו בוקרו והבואינג-סטירמן. לצ'יפמנק היו תכונות טיסה טובות מאוד, ראות מצוינת מתא הטייס, והמטוס התאים מאוד להדרכה. למרות זאת הוחלט שלא לרכוש אותו, בשל אי התאמתו לתנאי האקלים בישראל. מטוס בודד שנרכש להערכה היה בשימוש טייסת 100 ("הטייסת הקלה") כמטוס אימון וקישור.
מפעילות.
מפעילות אזרחיות.
מטוסי צ'יפמנק מופעלים כיום (2016) על ידי יחידים ומועדוני טיסה במדינות רבות בעולם.
רשות הרבים (שבת)
בהלכה, רשות הרבים היא אחת מארבע רשויות השבת. מדין התורה אסור להכניס ולהוציא חפצים מרשות הרבים לרשות היחיד בשבת, וכן אסור לטלטל חפץ ארבע אמות ברשות הרבים.
הגדרת רשות הרבים.
רשות הרבים היא שטח ציבורי פתוח, שרבים מהלכים בו. אולם לא כל שטח ציבורי נחשב לרשות הרבים, כך למשל שטח ציבורי סגור המוקף במחיצות מכל צדדיו, (כגון אצטדיון) אינו רשות הרבים, אלא רשות היחיד. שטחים פתוחים שאינם בשימוש הציבור כגון שדות, מדבריות וימים, נחשבים לכרמלית ולא לרשות הרבים. תנאי נוסף לרשות הרבים הוא, מקום שאינו גבוה מהקרקע יותר מג' טפחים, למעט יוצא דופן אחד של עמוד גבוה תשעה טפחים ורבים מכתפים (נעזרים בסידור המשא שהם נושאים) עליו.
הגמרא במסכת שבת מביאה דוגמאות למקומות שהם רשות הרבים:
לפי פירוש רש"י, "סרטיא" היא רחוב ראשי שבו הולכים מעיר לעיר, (דרך בין עירונית) 'פלטיא' היא רחובה של עיר (שטח פתוח במרכז העיר) שבו מתקבצים למסחר, ו"מבואות המפולשים" הם רחובות בתוך העיר הרחבים לפחות 16 אמות (כ-7 מטרים) ופתוחים משני צדיהם ל"סרטיא", היינו לדרך בין עירונית.
כדי ששטח יחשב כרשות הרבים, עליו להיות שטח פתוח תחת כיפת השמים ולא מקורה בגג. וכן עליו להיות בעיר פרוזה ולא בעיר המוקפת חומה, היות שהחומה נחשבת כמחיצה, ההופכת את השטח אותו היא מקיפה מכל צדדיה לרשות היחיד. (בתנאי שלפחות אחד משעריה ראוי להנעל בלילה, כך שהדרך המוליכה לערים אחרות יכולה להסגר על ידה, אם השערים אינם ראויים להנעל, אין החומה הופכת את העיר לרשות היחיד) גם עמק או הר תלול המקיף את העיר מכל כיווניה ('תל המתלקט') נחשב כמחיצה, ומונע מהמקום להיחשב לרשות הרבים.
האם רשות הרבים צריכה שיעברו בה שישים ריבוא איש ביום.
ישנה שיטה הלכתית, שאין מקום נחשב כרשות הרבים עד שיעברו בו שישים ריבוא אנשים בכל יום. וכל זמן שאין עוברים בו מספר כזה של אנשים, אין הוא רשות הרבים אלא כרמלית.
דעה זו מובאת בטור ובשולחן ערוך:
מקור שיטה זאת בבעל הלכות גדולות בשם רב יהודה ריש כלה דמנהר פקוד, אך היא ידועה בעיקר מפירוש רש"י למסכת עירובין, והטעם העומד מאחריה, שכיוון שאת כל דיני רשויות השבת לומדים ממחנה ישראל במדבר סיני, כשם שבמחנה ישראל, שהיה מוגדר כרשות הרבים, היו 600,000 איש גברים, כך כל רשות הרבים צריכה להיות מקום שבו יש לפחות 600,000 איש.
לפי שיטה זו, רוב מוחלט של המקומות כיום אינם רשות הרבים אלא כרמלית ולכן אפשר להקיף אותם בעירוב ולהוציא חפצים מהם לרשות היחיד.