בשנת 1992 אימן לראשונה מחוץ לדרום אמריקה, באתלטיקו מדריד מספרד, אך הוא פוטר כעבור זמן קצר בעקבות חילוקי דעות עם הבעלים. ב-1993 חזר לארגנטינה, שם אימן את טאז'רס כ-13 שנים לאחר הקדנציה הראשונה שלו בקבוצה. גם הפעם נמשכה הקדנציה פחות משנה.
לאחר קדנציות קצרות בבוליבר מבוליביה וארחנטינוס ג'וניורס, קיבל פסטוריסה את משרת האימון הבינלאומית הראשונה שלו, כשאימן את במשך שנתיים. הוא הוביל את הנבחרת להשתתפות ראשונה בטורניר גביע הזהב 1996. במשחק הראשון גברה אל סלוודור על בתוצאה 3-2, אך הפסד למארחת בתוצאה 2-0 סיים את דרכה בטורניר, לאחר שסיימה שנייה בבית ג' ולא הצליחה להשיג את המאזן הטוב מבין הסגניות.
לאחר הפסקה מאימון שארכה כשנתיים, חזר פסטוריסה לקדנציה שלישית בטאז'רס, ולאחר פחות משנה עבר לאמן את נבחרת ונצואלה, והוביל את הנבחרת בטורניר קופה אמריקה 1999 בפרגוואי. הנבחרת נכשלה בטורניר, כשהפסידה בכל שלושת משחקיה בשלב הבתים. היא פתחה את הטורניר בתבוסה 7-0 ל, והפסידה 3-0 ל ו-3-1 ל, בדרך למקום האחרון בבית.
ב-2003 חזר לטאז'רס בפעם הרביעית והאחרונה, ובהמשך השנה מונה בפעם החמישית לתפקיד המאמן באינדפנדיינטה.
מותו.
ב-2 באוגוסט 2004, בעודו משמש כמאמן אינדפנדיינטה, לקה פסטוריסה בהתקף לב ונפטר בביתו שבבואנוס איירס, כשהוא בן 62. טקס הלוויה נערך במשרדי קבוצת אינדפנדיינטה.
מותו הכה את שחקני הקבוצה בתדהמה. החלוץ הקולומביאני, חיירו קסטיו, נענש מספר פעמים במהלך המשך העונה בכרטיס צהוב, לאחר שהוריד חולצה כדי לחשוף מחוות למאמנו שנפטר. כתוצאה מכך, הוחלט להוסיף לחולצות השחקנים את הכיתוב "פאטו", כינויו של פסטוריסה, כדי להוקיר את זכרו.
מחוזות שבדיה
פוקה (כלב ים)
הפוקה (שם מדעי: Phoca) הוא סוג של כלבי ים הכולל 2 מינים חיים:
שני המינים מהסוג פוקה הם כלבי ים גדולים יחסית, ללא אוזניים בולטות. גופם מנוקד בכתמים קטנים. מיני הפוקה נפוצים יותר משאר מיני כלבי הים. הם נפוצים בכל האוקיינוסים וחיים אף במים קרים וארקטיים. הם מתרבים בחופים מבודדים ואוכלים ביערות קלפ.
בעבר סוג זה כלל גם את שלושת המינים שהיום נמצאים בסוג פוסה, את כלב הים הנבלי ואת כלב הים המשורטט שהיום מסווגים כמינים יחידים בסוגם.
פלורנטיו מסקרה
פלורנטיו מסקרה (באיטלקית: Florentio Maschera; 1540-1584) או פיורנצו מסקרה (Maschera, Fiorenzo) היה מלחין, נגן עוגב וכלי קשת איטלקי מסוף תקופת הרנסאנס.
ביוגרפיה.
פלורנטיו מסקרה נולד בעיר ברשה. הוא למד כנראה מאביו ברתולומאו מסקרה, שהועסק כמורה ללטינית לנערים ששרו במקהלת הקתדרלה של ברשה. מסקרה קיבל שיעורי מוזיקה מקלאודיו מרולו בוונציה. בהמשך, בשנת 1557, התמודדו פלורנטיו מסקרה, אנדריאה גבריאלי וקלאודיו מרולו על משרת נגן העוגב בכנסיית סנט מארק בוונציה. לבסוף זכה במשרה זו קלאודיו מרולו.
כתוצאה מכך, פנה מסקרה למציאת תפקיד חדש, ועבודתו הראשונה הייתה כנגן עוגב במנזר "סנטו ספיריטו אין איזולה" בוונציה, שם החל לעבוד (בגיל 17 בלבד) ב-22 באוגוסט 1557 בשכר התחלתי של 180 לירטות. בתקופה זו המשיך ללמוד אצל מרולו. בתחילת המאה ה-17 נבנה עוגב חדש בסגנון הבארוק בקתדרלה של ברשה. ומסקרה נתמנה לנגן העוגב בקתדרלה זו. בתפקיד זה כיהן למשך כל חייו. בונה כלי הנגינה גספארו דה סאלו, תושב ברשה בעצמו, ציין כי מסקרה היה נגן ויולה דה גמבה מעולה. באותה תקופה הייתה ברשה מרכז לבניית כלי נגינה, במיוחד כלי קשת, בדומה גם לעיר מנטואה. מסקרה נחשב לנגן עוגב מחונן ומוכשר, שני רק לקלאודיו מרולו.
בשנת 1584 מת מסקרה בעיר ברשה. את תפקידו בקתדרלה של ברשה תפס אחריו קונסטנצו אטנייטי, המלחין, נגן העוגב ובונה העוגבים, אשר העיד כי מסקרה הצטיין בצליל יפה ומתוק. יוהאן גוטפריד ולתר אף ציין ב"לקסיקון המוזיקלי" שלו (בגרמנית: Musicalisches Lexicon; לייפציג 1732), כי מסקרה היה נגן כלי קשת (כינור, ויולה וויולה דה) גמבה יוצא מהכלל, אשר ניגן לעיתים קרובות בערים רבות בצפון איטליה.
יצירותיו.
מסקרה ידוע בעיקר ב-21 הקנצונות הכליות שלו תחת הכותרת "Il primo libro de canzoni da sonar". קנצונות אלה, לארבעה כלים, כתובות בעיקר במרקם פוליפוני עם מעט מאוד מרקם הומופוני. הן כוללות גם קטעי דואטים המופיעים לסירוגין בין זוגות הקולות. האוסף פורסם לראשונה בשנת 1582 אבל לא שרדו ממהדורה זו עותקים. המהדורה הראשונה ששרדה היא משנת 1584. נדפסו בסך הכל שש מהדורות: מ 1582, 1584, 1588, 1593, 1596, 1607 ו 1621. זהו האוסף המוקדם ביותר של קנצונות שיש בידינו (פרט לאלה של וינצ'נטי) ואשר נכתבו במיוחד להרכב כלי ולא עיבודים של יצירות קוליות קודמות.
ברנרד תומאס, במאמרו למהדורה של 5 קנצונות של מסקרה (לונדון, 1977), אף משער שמסקרה המציא את ז'נר הקנצונה. 2 קנצונות נוספות לארבעה כלים מאת מסקרה נדפסו באנתולוגיה של אלסנדרו ראוורי מ 1608, הכוללת 36 יצירות מאת מבחר מלחינים כגון: ג'ובאני גבריאלי, ג'ירולאמו פרסקובלדי, קלאודיו מרולו ועוד. מוקדם יותר פורסמו קנצונות של מסקרה בעיבוד לכלי הפריטה ציטרן בספרו של Paolo Virchi בשם "Citthara tabolatura" וזאת כבר בשנת 1574 עוד לפני המהדורה המודפסת הראשונה של מסקרה עצמו משנת 1582. 12 מיצירות מסקרה הופיעו בעיבודים עתירי קישוטים בספריו של ג'ובני טרצי ללאוטה משנת 1593 ומשנת 1599. יצירות נוספו נדפסו באנתולוגיות שונות באיטליה ובגרמניה. וכן בעיבודים לכלי מקלדת, כמו למשל בטבלטורה של יוהאן וולץ (Johann Woltz) משנת 1607. במהדורה מ 1590 של מסקרה עצמו אף צוין כי היצירות מתאימות לנגינה בעוגב, אף על פי שהן מתאימות לנגינה גם בלאוטה או בהרכבים כליים (של ויולים, חליליות וכו').
הקלטות.
נגן העוגב Liuwe Tamminga הקליט מבחר מהקנצונות של מסקרה בנוסח לעוגב יחד עם יצירות לעוגב של מלחינים אחרים בחברת Passacaille records
https://web.archive.org/web/20150701144234/http://www.passacaille.be/CD.aspx?ID=69
ועדת החקירה הבלתי-תלויה של האו&quot;ם בנושא עימות ישראל-עזה 2014
כדורגלן השנה בארגנטינה
כדורגלן השנה בארגנטינה (בספרדית: Olimpia de Plata al Mejor Futbolista, אולימפיית הכסף לכדורגלן הטוב ביותר) הוא פרס המוענק על בסיס שנתי על ידי מעגל עיתונאי הספורט בארגנטינה לכדורגלן הטוב ביותר באותה השנה בארגנטינה. זהו הפרס האישי הבכיר ביותר המוענק לכדורגלנים במדינה.
החל משנת 2008, הפרס מוענק לשני כדורגלנים בכל שנה, האחד לכדורגלן הטוב ביותר בליגה המקומית, והשני לארגנטינאי הטוב ביותר המשחק מחוץ למדינה. החל מ-1970 ועד לאותה שנה, הפרס חולק לכדורגלן בודד, שנבחר מבין הכדורגלנים הארגנטינאים הטובים ביותר במדינה או מחוצה לה, והכדורלגנים הזרים ששיחקו באותה שנה בארגנטינה.
הכדורגלן הראשון שנבחר לתואר בעודו משחק מחוץ לארגנטינה היה מריו קמפס, שחקנה של ולנסיה הספרדית, אשר היה לו חלק נכבד בזכייתה של נבחרת ארגנטינה במונדיאל של אותה שנה. הכדורגלן הזר הראשון שנבחר לתואר היה אנסו פרנצ'סקולי מאורוגוואי, שזכה בתואר בשנת 1985, בה שיחק בריבר פלייט.
שיאן הזכיות בתואר הוא ליונל מסי, שזכה בו 12 פעמים.
תיקן לוחש
התיקן הלוחש (שם מדעי: "Gromphadorhina portentosa") הוא אחד ממיני התיקן הגדולים ביותר, ומגיע עד לגודל של 5-7.5 ס"מ. התיקנים הלוחשים חיים במדגסקר בלבד, וניתן למצוא אותם בעצים נרקבים. זהו אחד מעשרים מינים ידועים של תיקנים גדולים ממדגסקר אשר רבים מהם מוחזקים כחיות מחמד, ולעיתים קרובות סוחרים לחיות מחמד מבלבלים ביניהם.
שלא כמו רוב התיקנים, לתיקנים לוחשים אין כנפיים. הם מטפסים מעולים ויכולים לטפס אף על זכוכית חלקה. ניתן להבדיל בין זכרים לנקבות בכך שלזכרים יש קרני מחושים קטנות ומלפנים מעוך. בשבי, חרקים אלה יכולים לחיות עד חמש שנים. הם ניזונים בעיקר מחומר צמחי.
"לחישות" התיקן.
כפי שהשם מרמז, התיקן הלוחש מאופיין בקול שריקה הנוצר כאשר הם דוחפים אוויר דרך דרכי הנשימה. התיקן הלוחש הוא מין אחד מקבוצה של תיקנים שיכולים להפיק קול שריקה. לשריקת התיקן יש מספר סיבות: הגנה, הזדווגות, ולחימה אגרסיבית. כל התיקנים הלוחשים מסוגלים לעשות את שריקת ההגנה, אך רק זכרים יכולים להשתמש בלחישת הלחימה כדי למשוך את הנקבות.
בתרבות.
התיקן הלוחש הוצג בסרטים הוליוודיים, לדוגמה, הסרט "Bug" משנת 1975, שם הוצגו התיקנים ככאלו שביכולתם להצית שריפות על ידי שפשוף רגליהם אחת בשנייה, וב-"Damnation Alley" משנת 1977 כמקק-על פוסט-אפוקליפטי מצופה-שריון, מוטציה כתוצאה ממלחמה גרעינית. ב"גברים בחלל", סרט מדע בדיוני בו בני אנוש נלחמים ביצורים דמויי חרקים, מורה מעודדת את תלמידיה לדרוך על מין זה כחלק משידור תעמולה בטלוויזיה.
במהלך תוכנית הטלוויזיה "אפקט הפחד" השתמשו בתיקנים לוחשים, הוא גם הופיע בסרט "גברים בשחור (1997) ובסרט הפרודיה - הקומדיה "" (2004), שבו תיקן אחד עולה מקים ג'ונג-איל לאחר מותו, נכנס לחללית זעירה, ועף משם.
חיית מחמד.
יש המחזיקים את התיקן הלוחש כחיית מחמד אקזוטית. הם זקוקים לאזור מגורים קטן ואינם אוהבים את האור. בשל נטייתם לטפס, אזור המגורים חייב להיבדק כדי לראות אם הם יכולים לטפס עליו כפי שהם עושים בסביבתם הטבעית. הם יכולים לחיות על ירקות טריים יחד עם כל סוג מזון גלולה אשר עשיר בחלבון, כגון מזון כלבים יבש.
הלמה של ג'ונסון ולינדנשטראוס