כביש 441
כביש 441 הוא כביש רוחב אזורי בישראל באורך של כתשעה קילומטר העובר כולו בתחומי העיר ראשון לציון, ובחלק ניכר בשטח בנוי. הכביש משמש כאחת היציאות ממרכז העיר אל רשת הכבישים הבינעירונית. הוא גם מקשר בין שכונות מערב העיר לתל אביב-יפו דרך מחלף משה דיין המקשר בינו לנתיבי איילון.
מהלך הכביש.
הכביש מתחיל בחוף הים התיכון, וממשיך מזרחה לכיוון מחלף משה דיין. מערבית למחלף הוא נקרא על שם רחבעם זאבי ומזרחית לו על שם משה דיין. באזור המחלף חוצה הכביש מעל לתחנת הרכבת ראשון לציון משה דיין במסילת הרכבת תל אביב - בני-דרום. מזרחה מהמחלף חוצה הכביש את כביש 4 במחלף ראשון לציון, ומהצומת עם שדרות היובל ועד סופו הוא נקרא על שם זאב ז'בוטינסקי. סמוך למחלף ראשון לציון נמצאת תחנת המשטרה החדשה של ראשון לציון וכן תחנת מגן דוד אדום. משם ממשיך הכביש בכיוון דרום, ולאורכו ישנן בעיקר בתי עסק וחנויות, ולעיתים מעליהם בנייני מגורים. הרחוב חוצה את רחוב רוטשילד ומדרום לו נמצא היכל התרבות על שם מאיר ניצן ולצידו מרכז מסחרי. הכביש מסתיים בצומת עם כביש 412 (שדרות הרצל) במקום נמצא "גן הבנים" המוכר גם כ"כיכר התותח" או "המצבה".
היסטוריה.
ראשיתו של הכביש בדרך שקישרה בין מרכז ראשון לציון לשכונת עזרה וביצרון שהקמתה החלה ב-1939. השכונה הממוקמת מצפון לכביש התרחבה וב-1966 הוסב שמה לרמת אליהו על שמו של אלי כהן (ב-1995 אוחדה עם השכונה הסמוכה ושמה הוחלף לנווה אליהו). בשנת 1967 נפתח מחלף ראשון לציון, שהיה מראשוני המחלפים שהוקמו בישראל וכביש 441 עבר בגשר המחלף. הוא קישר בין העיר לחוף הים, דרך אזור חולות נודדים ללא בנייה בצידי הדרך. עם השנים התפתחו רובעיה המערביים של ראשון לציון לאורכו של כביש 441 והתווספו שכונות לנווה אליהו בעיקר החל משנות ה-80 של המאה ה-20. באותן שנים הוקם ממערב לנווה אליהו אזור תעשייה רחב היקף שהתווסף לאזור תעשייה ותיק יותר במזרח העיר. אזור התעשייה משתרע בעיקר ממזרח אך גם ממערב לנתיבי איילון.
מצפון לכביש, בסמוך לחוף הים, הוקמו מספר שכונות מגורים אך צידו הדרומי של הכביש, מחוף הים ועד לנתיבי איילון, עדיין אינו מיושב כיום, למעט פארק הסופרלנד ואגם ראשון. בשל התפתחות האזור המואצת נסלל ציר נוסף כקילומטר דרומה, המקשר את מרכז העיר לשכונות הדרומיות של מערב העיר דרך מחלף גן-רווה, ומסתיים גם הוא בנתיבי איילון.
אתרים ארכאולוגיים לאורך הכביש.
האתר הבולט ביותר לאורך הכביש הוא תל יונה השוכן בקצהו המערבי בסמוך לחוף הים. התל הנישא לגובה של כ-20 מטר היה מיושב בתקופה הרומית, הביזנטית ובימי הביניים, וכיום הוא משמש כמוצב של חיל הים הישראלי. מקורו של השם, המכונה בערבית "תל יוניס", הוא באמונה שבמקום זה נפלט לפי המסורת יונה הנביא מבטן הדג אל החוף.
תל חנה הוא תל הממוקם מיד ממזרח למפגש הכביש עם נתיבי איילון ובסביבתו נמצאו חרסים, פסיפס ואבני גוויל. מדרום לכביש נמצאים מספר אתרים נוספים ובהם שרידים מתקופת האבן החדשה ומתקופת הברונזה, וכן מצודה אשורית מהמאה ה-8 לפנה"ס.
נילס גוסטף נורדנשלד
נילס גוסטף נורדנשלד (בשוודית: Nils Gustaf Nordenskiöld; 12 באוקטובר 1792 – 2 בפברואר 1866) היה מינרלוג פיני (בן המיעוט השוודי) ומגלה ארצות. הוא היה אביו של חוקר הארצות אדולף אריק נורדנשלד.
חייו.
נורדנשלד נולד בדרום פינלנד שהייתה אז תחת שלטון רוסי. לאחר שלמד מינרלוגיה בפינלנד ובשוודיה מונה נורדנשלד כמפקח על המכרות בפינלנד. ב-3 באוקטובר 1819 הוא מונה כחבר של האקדמיה הרוסית למדעים, מוסד שהוקם בהוראתו של הצאר, פיוטר הגדול ב-1724.
נורדנשלד גילה ותיאר מספר מינרלים שלא היו ידועים קודם בפינלנד וברוסיה. ב-1820 פרסם נורדנשלד מסה שהייתה הספר המדעי הראשון על מינרלים בפינלנד. בנוסף יצאו מאמרים פרי עטו לאור בכתבי עת זרים, שהבטיחו את פרסמו מחוץ לסקנדינביה. את האהבה לידע הקפיד נורדנשלד להעביר לבנו, אדולף אריק נורדנשלד, שברבות הימים נודע בזכות עצמו כחוקר ארצות.
נורדנשלד חזר לפינלנד ב-1823, וב-1828 מונה למפקח כללי על מועצת המכרות שאך נוסדה בהלסינגפורס (שמה הקודם של הלסינקי), משרה בה החזיק עד מותו ב-1865.
גילוי אבני החן.
על פי סיפור ידוע, אבל שנוי במחלוקת, גילה נורדנשלד את האלכסנדריט ביום הולדתו ה-16 של יורש העצר הרוסי אלכסנדר ב-17 באפריל 1834 וקרא לו לכבודו של הצאר העתידי. אומנם נכון שנורדנשלד שגילה את האלכסנדריט, אבל לא ייתכן שהוא גילה את האבן ונתן לה את שמה ביום הולדתו של אלכסנדר. התגלית המקורית של נורדנשלד התרחשה כתוצאה מבחינה של דגימת מינרל חדשה שקיבל מהדוכס לב אלכסייביץ פרוֹבסקי, שבתחילה הוא זיהה בטעות כאזמרגד. הקשיות הגבוהה של האבן הפתיעה אותו והוא החליט להמשיך את מחקריו בה. מאוחר יותר באותו ערב, כשהביט בדגימה לאור הנר, הוא הופתע לראות כי צבע האבן השתנה מירוק לאדום פטל. מאוחר יותר הוא אישר את גילויו של סוג חדש של כריזובריל והציע לכנותו "דיאפניט" (מיוונית "די" – שניים ו"אפאנס" בלתי נראה או "פאן" להיראות). אבל לדוכס פרובסקי היו תוכניות משלו להשתמש בממצא הנדיר על מנת לזכות בהכרת תודה של המשפחה המלכותית על ידי הגשת האבן כשי לצאר לעתיד ולקרוא לה אלכסנדריט לכבודו ב-17 באפריל 1834, אבל רק ב-1842 התפרסם לראשונה תיאור הסוג החדש משנה הצבעים של הכריזובריל תחת השם אלכסנדריט.
ב-1849 בחן נורדנשלד אבן חן שכונתה "הכריזוליט של הרי האורל" וגילה שבעצם הייתה זו וריאציה ירוקה של אנדרדיט, סוג של גארנט. והוא הציע לאבן החן החדשה את השם דמנטואיד (דמוי יהלום) שהתקבל מאז כשם אבן החן.
בילינגס
בילינגס (באנגלית: Billings) היא העיר הגדולה ביותר במדינת מונטנה בארצות הברית, ומשמשת כבירת מחוז ילוסטון. במפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2020 עמד מניין התושבים על 117,116 נפש. המטרופולין של בילינגס הוא הגדול במונטנה ומונה כ-184,167 נפש.
מיקומה של העיר והיותה הגדולה ביותר ברדיוס של 800 ק"מ (הכוללים חלקים ממונטנה, ויומינג, ודקוטה הדרומית, בין ספוקיין שבוושינגטון ומיניאפוליס שבמינסוטה) הפכו את בילינגס לעיר המסחר והקניות המרכזית באזור. קרבתה של העיר לפארק הלאומי ילוסטון, לעמוד פומפיי ולאתר קרב ליטל ביגהורן, מושכת לאזור המוני תיירים, במיוחד בחודשי הקיץ.
היסטוריה.
ממצאים שנמצאו באזור העיר מעידים כי כבר אלפי שנים שימש האזור למגורי אדם. פיקטוגרפים שנמצאו במערה, כעשרה ק"מ מדרום לעיר, מתוארכים לכמאה שנה לפני הספירה.
החוקר ויליאם קלארק חצה את האזור בשנת 1806, בסיום מסעו הידוע עם שותפו למחקר מריווד'ר לואיס, ואף חקק את שמו על גוש הסלע הקרוי עמוד פומפיי.
בילינגס נוסדה ב-1877 והתאגדה ב-1882 כעיירה קטנה על מסילת הרכבת, שחצתה את טריטוריית מונטנה. העיר נקראה על שמו של נשיא חברת הרכבות פסיפיק ריילרוד (Pacific Railroad) פרדריק ה. בילינגס. אף שבסמוך לעיר הייתה קיימת זה מכבר העיירה קולסון, שאף היא שכנה על הנהר ילוסטון, התעלמו מתכנני בילינגס מקיומה של קולסון והקימו את העיר מספר ק"מ מערבית לקולסון. בכך נחרץ גורלה של זו, תוך זמן מה היא ננטשה כליל וכיום שוכן במקומה פארק קולסון.
מיקומה של בילינגס על הנהר סיפק חיי מסחר שוקקים, שכן ספינות הקיטור שפעלו בעת ההיא הביאו סחורות רבות והשפיעו על כלכלת העיר באופן חיובי. העיר גדלה במהירות, ובסוף 1883 היו בה 1,500 תושבים.
התפתחותה העיקרית של העיר הייתה לאחר מלחמת העולם השנייה. היא צמחה במהירות והפכה להיות מרכזו הכלכלי, הרפואי והתרבותי של האזור. בשנות השישים עלתה העיר באוכלוסייתה על חברתה גרייט פולס, ונטלה ממנה את כתר העיר הגדולה במונטנה. בשנות השבעים, בעקבות משבר האנרגיה של 1973, חלה ירידת-מה באוכלוסיית העיר, אך בשנות השמונים התאוששה העיר ממשבר זה.
בפתח המאה העשרים ואחת, ממשיכה בילינגס להוות מרכז מסחרי, רפואי, חקלאי ותרבותי לכל אזור צפון הרי הרוקי והמישורים הגדולים.
גאוגרפיה ואקלים.
בילינגס ממוקמת בדרום מרכז מונטנה. רובה נמצאת בעמק ילוסטון והיא נחצית על ידי הנהר ילוסטון. לעיתים רחוקות עולה הנהר על גדותיו. בשנת 1937 פקד את העיר שיטפון חמור, עקב עליית מי הנהר. כשליש מהעיר נמצא על רמה הגבוהה מן העמק. שטח העיר הוא 107.7 קמ"ר, כשליש האחוז מתוכם מים והיתר יבשה.
עקב קרבתה למדינת וושינגטון, חשופה בילינגס לפעילותו הוולקנית של הר הגעש סנט הלנס. כאשר התפרץ ההר ב-1980, כוסתה העיר במעטה אפר בן 2.5 סנטימטרים.
הקיץ בבילינגס חם מאוד. הטמפרטורה עלולה להגיע עד 38 מעלות צלזיוס. לעומת זאת בחורף צונחת הטמפרטורה אל מתחת לאפס, ומשקע השלגים הממוצע הוא 137 ס"מ. למרות זאת השלג אינו נוטה להצטבר על הקרקע, עקב רוחות הצ'ינוק המנשבות באזור בין החודשים דצמבר ומרס, וממיסות את הקרח. הסתיו בעיר מתון בדרך כלל.
יהדות בילינגס.
בבילינגס קיימת קהילה יהודית קטנה. רוב היהודים קשורים לבית הכנסת הרפורמי "בית אהרון".