הדומיניקנים כונו גם "דומיני קאנס" (Domini canes), שפירושו בלטינית "כלבי-האל". הכינוי דבק בהם בשל קנאותם הרבה לאמונה, והעובדה שבאופן מסורתי היו מקורבים מאוד לאפיפיורות ונהגו למצב את עצמם כשומרי האורתודוקסיה (כולל שליטה כמעט קבועה באינקוויזיציה). עיסוקם המוכר של הדומיניקנים הוא בלימודי תאולוגיה מקיפים והם מזוהים עם התעמקות רבה בעיקרי האמונה, ורבים מהתאולוגים הקתולים הבולטים בהיסטוריה היו אחים במסדר. גדול המלומדים הדומיניקנים היה הקדוש תומאס אקווינס.
הקמת המסדר.
כמו בן זמנו פרנציסקוס מאסיזי, דומיניקוס ראה את הצורך בסוג חדש של ארגונים שיענו על צורכי השעה, והגדילה המהירה של הדומיניקנים והפרנסיסקנים במאה הראשונה לייסודם מראה כי אכן היה צורך במסדרים האלה.
דומיניקוס שאף לייסד סוג חדש של מסדר, כזה שיאמץ את ההתמסרות והחינוך השיטתי של מסדרי הנזירים הוותיקים יותר, כמו הבנדיקטינים, אך יתייחס לבעיות הדתיות של הערים הגדלות, ויהיה בעל ארגון גמיש יותר מאשר המסדרים הקיימים או הכמורה.
המסדר החדש שלו היה מסדר מטיף, כלומר שמטרתו והכשרתו היא להטיף ולדרוש בשפות המקומיות, ודרש שלנזירים החברים בו יהיה רקע משמעותי בתאולוגיה אקדמית.
דומיניקוס ראה את הצורך לייסד סוג חדש של מסדר כאשר הוא נסע בדרום צרפת. הוא נתבקש ללוות את הבישוף שלו מאוזמה, במשימה דיפלומטית לשוודיה. באותה התקופה, דרום צרפת הייתה מעוז של הכת האלביגנזית, שמרכזה היה בעיירה אלבי.
האלביגנזים טענו כי החומר הוא רע, וכי רק הרוח היא טובה, אתגר יסודי לרעיון של ההתגלמות בבשר, המרכזי לתאולוגיה הנוצרית. האלביגנזים, הידועים גם כקתרים, חיו חיים פשוטים ביותר וראו עצמם כחסידיו של ישו העני. דומיניקוס ראה את הצורך בתגובה שתאמץ את האלמנטים החיוביים של התנועה האלביגנזית, על מנת להביא אותם חזרה למחשבה הנוצרית האורתודוקסית, ומרעיון זה קם המסדר של המטיפים העניים. אך האידיאל של דומיניקוס לקנות חזרה את האלביגנזים לא התאים לדעתם של כל המנהיגים, ואלבי הושמדה במסע הצלב האלביגנזי.
הארגון של מסדר המטיפים אושר ב־1216 על ידי האפיפיור הונוריוס השלישי.
דומיניקנים בהיסטוריה.
הדומיניקנים היו כח מרכזי בפיתוח ובשימור האינקוויזיציה.
ארבעה חשמנים דומיניקנים הגיעו לאפיפיורות: אינוקנטיוס החמישי, בנדיקטוס האחד עשר, פיוס החמישי ובנדיקטוס השלושה עשר. בין הדומיניקנים המפורסמים:
הרנאן קורטס
ארנן קורטס (1485 – 2 בדצמבר 1547; בספרדית: Hernán Cortés – השם נהגה בספרדית ארנן קורטס; נודע גם כארנאנדו או פרנאנד קורטס בימי חייו וחתם על מכתביו פרנאן קורטס) היה הקונקיסטאדור שכבש את מקסיקו עבור ספרד.
שנותיו הראשונות.
קורטס נולד במדיין, כתר קסטיליה שבספרד (כיום נמצאת העיירה בפרובינציית בָּדָחוֹס בקהילה האוטונומית של אקסטרמדורה), בנם היחיד של מרטין קורטס וקטלינה פיסארו אלטאמירנו. מצד אמו, היה קורטס בן דוד שני של פרנסיסקו פיסארו, שמאוחר יותר כבש את אימפריית האינקה, בפרו (אין לבלבל בינו לבין פרנסיסקו פיסארו, שהצטרף לקורטס בכיבוש האצטקים).
קורטס למד באוניברסיטת סלמנקה בספרד, אך אכזב את הוריו בכך שחזר הביתה ב־1501 בגיל 16, במקום ללמוד משפטים כמו סבו. לקורטס עמדה הבחירה בין שתי אפשרויות: חיפוש כבוד ופרסום במלחמה באיטליה, או לנסות את מזלו בקולוניות הספרדיות בעולם החדש.
הגעה לעולם החדש.
הגעתו של קורטס לעולם החדש התעכבה עד 1504 עקב פציעה. ב-1506 הוא לקח חלק בכיבוש היספניולה וקובה, וקיבל אחוזה גדולה ומספר עבדים אינדיאנים כתמורה על פעלו. שיטה זו כונתה אנקומיינדה. הברוטליות של מסע הכיבוש בקובה והשמדתה של האוכלוסייה האינדיאנית כתוצאה ממחלות, עבודת פרך וייאוש השפיעה מאוחר יותר על היחס הזהיר יותר של קורטס כלפי המקסיקנים, כמשנה למלך במלכות המשנה של ספרד החדשה, ואיפשרה את הישרדותם של אינדיאנים טהורים רבים ושפות אינדיאניות במקסיקו עד ימינו.
מספר מסעות לחצי האי יוקטן, שנערכו על ידי פרנסיסקו ארננדס דה קורדובה ב-1517 וחואן דה גריחלבה ב-1518, הסתיימו בחזרה לקובה כאשר בידיהם כמויות קטנות של זהב בלבד, ואגדות על ארץ רחוקה יותר שבה הזהב אמור להיות שכיח. קורטס מכר או משכן את כל אדמותיו כדי שיהיה באפשרותו לקנות ספינות ולשכור צוות, וארגן ביחד עם מושל קובה, דיאגו ולסקס דה קואייר, צוות למסע שקורטס יעמוד בראשו. רשמית, קורטס עשה זאת על מנת לחקור ולסחור עם הארצות החדשות במערב. נאסר עליו ליישב את הארץ, אך כשהוא מתבסס על הידע שהספיק לרכוש במשפטים ועל כוח השכנוע המפורסם שלו, גרם למושל להכניס פיסקה לגבי אמצעי חרום שניתן יהיה להשתמש בהם ללא הסמכה נוספת, "עבור האינטרסים של הארץ". ברגע האחרון, שינה המושל את דעתו, כאשר חש כי קורטס שאפתני מדי.
תחילת המסע.
ב-1519 ברח קורטס מקובה עם 11 ספינות, 600 איש, ו-15 סוסים. לאחר עצירות קצרות ביוקטאן, שם מצא רק מעט זהב, מצא קורטס "אוצר" אמיתי – שני מתרגמים, שאחת מהן, מלינצ'ה, הפכה לאגדה בזכות סיפור שנרקם עליה: שבהיותה נסיכה, נמכרה לעבדות אצל שבטי המאיה. השני היה ספרדי שלמד את דיאלקט המאיה בשבע שנות עבדות. קורטס הנחית את אנשיו במקום שהוא קרא לו וראקרוס ("הצלב האמיתי") ב-4 במרץ. בכך שייסד עיר, יכול היה "בחוסר רצון" לתבוע את האדמה עבור המלך קרלוס מספרד בהצבעה כללית של שליטי העיר אותם הוא מינה, שהיו חבריו.
הטוטונק (ראש השבט) המקומי בקמפואלה קידם את פניו במתנות של אוכל, נוצות, זהב ונשים. קורטס למד כי הארץ נשלטת בידי מנהיג גדול, בעיר טנוצ'טיטלאן, שנמצאה באזור בו כיום שוכנת העיר מקסיקו סיטי, עיר זו שכנה בלב אגם טשקוקו והגישה אליה הייתה רק באמצעות סוללות עפר שחיברו אותה לחוף.
לאחר זמן קצר הגיעו שגרירים מהקיסר האצטקי מונטזומה (מוקטזומה השני) עם מתנות נוספות, בניסיון לגרום לקורטס שלא להתקרב למקום מושבם. אך המתנות השיגו את האפקט ההפוך. קורטס למד כי המקומיים חשבו כי הוא קצלקואטל, או שליח ממנו, אל אגדי שהנבואה סיפרה כי יחזור יום אחד לתבוע את עירו בשנה מסוימת בלוח האצטקי שמגיעה פעם ב־52 שנה. כאשר במקרה הייתה זו שנה כזו. כשהוא נעזר במתרגמת שלו, מלינצ'ה, ניצל קורטס את המיתוס הזה, והדביק את מונטזומה במה שהסופר אוקטביו פאס כינה "סחרור קדוש".
בעוד שחלק ממטרות המסע היו להשיג במהירות כמה שיותר זהב על ידי מסחר או גנבה, ואז לחזור לקובה, קורטס ראה את התוצאות של הסוג הזה של ביזה והיו לו תוכניות אחרות, לבנות אימפריה פעילה משלו. הוא הורה לקרקע את כל ספינותיו (ולא לשרוף אותן, כדברי האגדה), חוץ מספינה קטנה אחת שאותה הותיר כדי לתקשר עם ספרד. כך בודד את אנשיו במקסיקו ומנע כל נאמנות למושל של קובה. קורטס הוביל אז את אנשיו לפנים הארץ, לכיוונה של טנוצ'יטיטלאן האגדית.
קורטס הגיע לטלקסקאלה, מדינה עצמאית קטנה עליה ידע כי הייתה ממתנגדי השלטון המרכזי והייתה בתוך תחום השפעתה של האימפריה. אנשי הטלקסקאלה התקיפו את אנשיו, אך החרבות, גרזני הקרב, הסוסים, והרובים הספרדים סייעו לנצח בקרב במהירות. קורטס אמר כי אם אנשי טלקסקאלה יקבלו עליהם את הנצרות, ויהיו בעלי בריתו וואסלים של אדונו. הוא אמר כי יסלח להם על חוסר הכבוד שלהם ויסיר מהם את עול שליטם, הקיסר מוקטזומה. אם לא כן, קורטס איים שיהרוג את כל עמם. הם הסכימו, וקורטס המשיך את צעדתו עם כ-2000 לוחמים טלקסקאלנים ועם מספר סבלים גדול יותר. הוא גם קנה שריון כותנה, שראה כי הוא הרבה יותר אפקטיבי כנגד החצים של האינדיאנים מאשר השריון הספרדי. אדונו של קורטס היה קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שאליו הוא שלח מכתבים כשהוא עוקף את ולסקס, ושהוא עצמו ניסה לטעון לבעלות כשהוא עוקף את דיאגו קולון, בנו של כריסטופר קולומבוס ולכן האדמירל של "ים האוקיינוס" כולו.
כשקורטס הגיע לצ'ולולה, העיר השנייה בגודלה באימפריה, המתרגמת לה מלינצ'ה העבירה אליו שמועה שהמקומיים תכננו לרצוח את הספרדים בשנתם. אך מכיוון שהוא לא ידע האם השמועה נכונה אם לאו, קורטס הודיע על התקפה מקדימה על מנת ללמד לקח: הספרדים שבו והרגו את האצילים המקומיים, שרפו את העיר והרגו בין 15,000 ל־30,000 מהיושבים בה. קורטס אז שלח הודעה למוקטזומה שהאצילים של צ'ולולה התייחסו אליו בחוסר כבוד וכי הוא היה חייב להענישם. טרור היה אחד מהמכשירים החזקים שלו, אך נראה שניתן לייחס הרבה מהגאונות הצבאית שלו ללה מלינצ'ה, שהיו לה את סיבותיה שלה לנקמה.
כשהספרדים הגיעו לעיר האי טנוצ'יטיטלן בפעם הראשונה, השוכנת בסמוך להרי הגעש שסביב עמק מקסיקו, הם שאלו אחד את השני האם הם חולמים. ללא ספק, זו הייתה העיר המדהימה ביותר בעולם. כיצד האל היה יכול להרשות לכופרים תפארת שכזו? הספרדים הגיעו לבירה האצטקית ב-8 בנובמבר 1519. מוקטזומה קיבל את פניו של קורטס על ה"דרך הגדולה" אל ה"ונציה של המערב", כנראה העיר הגדולה ביותר בעולם באותו הזמן. רבים רואים את הרגע הזה – כששתי תרבויות גבוהות נפגשו לאחר 40,000 שנות בידוד – כגילוי האמיתי של העולם החדש.
יחסים עם הקיסרים האצטקים האחרונים.
מוקטזומה הכין את ארמונו של אביו אקסיאקטל לארח את הספרדים ואת בני בריתם האינדיאנים. קורטס ביקש מתנות נוספות של זהב, כוסאל של קרל החמישי. קורטס גם תבע כי שני פסלים גדולים יוסרו מפירמידת המקדש המרכזי בעיר, שדם קרבנות האדם יוסר, וכי מבנים המוקדשים למרים, אם ישו ולסיינט כריסטופר יוצבו במקומם. כל דרישותיו בוצעו. לאחר מכן שבה קורטס את מוקטזומה בארמונו שלו, כתעודת ביטחון נגד מרד אצטקי, ודרש סכום עצום של זהב כדמי כופר, שסופק לו.