הסורים המשיכו לשלוט באל-חמה עד מלחמת ששת הימים. המובלעת של חמת גדר (ה"אזור המפורז הדרומי"), בעיקר חלקה המערבי בו הוקמו קיבוצים, הייתה מקור לחיכוכים בלתי פוסקים בין ישראל וסוריה.
הכיבוש הישראלי ומלחמת ההתשה.
במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את אל-חמה. הכיבוש היה אמור להתבצע על ידי גדוד מילואי צנחנים בפיקוד יצחק חופי ("חקה"), אשר התנגד להכנסת גדודו לקרב זה כל זמן שלא הושמדו מערכי הקטיושות הסוריות ברמת הגולן, באמרו: "לאנשים שלי יש בבית משפחות וילדים. אם אחד מהם נהרג הוא ישאיר אלמנה ויתומים. אנשיי הם לוחמים מנוסים וייכנסו לקרב כשצריך, אך לא ארשה לבזבז אותם סתם. הכניסו את הסדיר קודם". על פי עדות אישית של חייל שנכח במקום בוצע הכיבוש על ידי חיילי גדוד 50 של הנח"ל, אשר ספגו הרוגים ופצועים, כולל המג"ד שנפצע, ממטחי קטיושות כבדים כאשר הלכו "בשתי שורות, כמו במצעד גדודי" לאל חמה מכוון האון.
במקביל הגיעו הצנחנים באיגוף למעלה הדרומי של הרמה, שם עלו ועקפו את קו הבונקרים הסורים, הגיעו אליו מלמעלה, מערפו (ממזרח), וכבשו אותו עם מעט נפגעים. לאחר שטוהר רוב האזור עדיין הייתה אש פזורה מבונקרים בודדים ואלה טוהרו בידי הכוח הגדודי של הצנחנים. (מסתמך על עדות בודדת, דרושה הצלבה).
זאב ספיר תיאר את אשר מצא בהגיעו למקום לאחר המלחמה:
כאשר נתפס המקום נמצאו בו שני אזרחים קשישים: בנו של סולימאן נדיף ביי, בעל הזיכיון למרחצאות מימי המנדט הבריטי ושותף בבית המלון "מרפא", ורעייתו, שהיו אזרחים לבנונים. נדיף הבן ניהל את בית המלון. הוא סיפר כי מאז הכיבוש הסורי, בשנת 1948, היו באים למקום אזרחים ממדינות ערב וגם מומחים צבאיים סובייטים ומזרח-גרמניים. לרשותם עמד מועדון לילה מפואר. נדיף ואשתו עזבו את אל-חמה בליווי זאב ספיר שהביאם אל נקודת המעבר לסוריה בקוניטרה שברמת הגולן.
ספיר ביקש רשות מצה"ל, שהחזיק במקום, לשוב לאל-חמה ולהפעיל מחדש את המלון "מרפא". נאמר לו כי "ידונו בבקשה ברוח אוהדת". בסופו של דבר, החליט מינהל מקרקעי ישראל כי לזאב ספיר אין זכויות באתר והמסמכים שבידו אינם תקפים. הזיכיון על פיתוח ותפעול האתר נמסר לקיבוצי הסביבה המפעילים את מרחצאות חמת גדר.
במהלך מלחמת ההתשה בבקעת הירדן (1970-1967) אירעו מספר תקריות עם מחבלים באזור. ב-28 באפריל 1969 עלה אוטובוס ישראלי אזרחי על מוקש בכביש אל-חמה וכתוצאה מכך נהרג אזרח ישראלי ו-21 נפצעו. שיאן של התקריות היה בחודש מאי 1969, עת חצו כ-20 מחבלים בשתי חוליות את הירמוך משטח ירדן. הם חדרו למוצב אל-חמה ולמרחצאות חמת-גדר ב-2 במאי 1969 לפנות בוקר. המוצב הוחזק על ידי פלוגה ב' של גדוד 13 מחטיבת גולני, בשל היותו בנקודה אסטרטגית בסמוך למפגש הגבולות ישראל-ירדן-סוריה וכן לצורך אבטחת הקמת מבני המרחצאות החדשים שנבנו לקראת פתיחת האתר.
חוליה אחת הניחה מטענים בתוך בניין המרחצאות, שבנייתו הושלמה, ובסמוך למבנים נוספים באתר הבנייה. חוליה שנייה חדרה דרך השער, זרקה רימונים וירתה בנשק קל לתוך עמדת השמירה הקרובה בה היו מפקד המוצב ושני חיילים והשלושה נפגעו.
המחבלים זרקו רימונים וירו לעבר מבני המגורים ולעמדת שמירה נוספת בה נפצע סמל המחלקה מרסיסי רימון. למרות פציעתו, הוא ירה והרג את מפקד הכוח התוקף. חיילי המוצב פתחו באש לעבר המחבלים שנסוגו חזרה לשטח ירדן דרך נחל הירמוך. מאש זו נהרג מחבל נוסף ואחר נפצע. בניין המרחצאות נהרס מפיצוץ המטענים. מטענים נוספים שהניחו המחבלים באזור המרחצאות נוטרלו בידי כוחות גדוד 13 שהגיעו למוצב.
ב-2 במאי 2021 נחנך באתר לוח זיכרון לזכרם של מפקד המוצב, סגן שמואל קלוגר והחובש סמל דוד אלגרבלי, שנהרגו בקרב זה.
התקריות סיכלו את פתיחת האתר לציבור למשך מספר שנים. האתר נפתח רק ביולי 1977, לאחר שחזרה הרגיעה לאזור.
בנוסף, התקיימו חיכוכים עם סוריה ועם ירדן בנוגע לבעלות על מי הירמוך. חלק גדול מהשטח שבו זורם הירמוך בישראל נמצא באזור המפורז - לפי הסכם שביתת הנשק משנת 1949, אשר לדעת הסורים עדיין בתוקף. עובדה זו משפיעה על זכויות ישראל בחלק ממי הירמוך במישור החוק הבינלאומי. שתי המדינות, סוריה וירדן, ביקשו לבנות סכר במרומי הנהר ולנצל את המים לצורכיהן.
גם כיום מהווה אזור זה סלע מחלוקת במשא ומתן בין ישראל לסוריה. סוריה דורשת חזרה ל"גבולות הארבעה ביוני" הכוללים את כל השטחים שבהם החזיקה בפועל לפני פרוץ מלחמת ששת הימים, כולל האזור המפורז. ואילו ישראל טוענת כי על פי הסכם שביתת הנשק משנת 1949, אזור חמת גדר ותחומים נוספים, כולל האזורים המפורזים האחרים שנקבעו בהסכם שביתת הנשק, הם שטח ישראלי שאליו פלשה סוריה.
ב-7 בינואר 1990 חדר מירדן מחבל בודד שהתבצר בעמדת שמירה ישנה השולטת על האתר, בסמוך לגדר המערכת. המחבל ירה לעבר מלון האתר כמה פעמים בשעה, וכוחות גדולים הוזרמו לאזור. במהלך החיפושים אחר המחבל, נהרג לוחם צנחנים. המחבל אותר רק יומיים לאחר מכן בעמדת השמירה הישנה (פילבוקס).
האתר במאה ה-21.
נכון לשנת 2017, חמת גדר מנוהלת על ידי ארבעת קיבוצי דרום רמת הגולן של התק"ם: מבוא חמה, כפר חרוב, אפיק ומיצר. האתר משתרע על שטח של כ–150 דונם והוא כולל מתקני מים, מרחצאות חמים, חוות גידול תנינים, פינות חי ומסעדות. המים המסופקים כיום למרחצאות נובעים בעיקר ממעין בלסמון.
בשנת 2001, הקימה הנהלת האתר בשיתוף עם איש העסקים מלון בוטיק "ספא וילג'" ומרכז לספא.
באתר בריכת מים אחת מרכזית. בבריכה מיטות וכיסאות ג'קוזי לעיסוי חלקי הגוף, תותחי מים לשחרור הצוואר, הכתפיים והגב, בריכת בועות ומפל גדול להרפיית הגוף.
מקובל לא לטבול במים החמים יותר מ-15 דקות. כן יש הגבלה על הרחצה לאנשים בעלי מגבלות רפואיות, בין השאר חולי לב, בעלי לחץ דם גבוה ונשים בהיריון.
מספר המבקרים באתר מוערך בלמעלה מ-450,000 נופשים מדי שנה.
איכות המים.
בין רופאת מחוז הצפון של משרד הבריאות, ד"ר מיכל כהן-דר, ובין מפעילת האתר, "חמת גדר בע"מ", פרץ סכסוך משפטי, עקב החלטה של רופאת המחוז להוציא צו הפסקה מנהלי לאתר, בעקבות בדיקת איכות המים באתר.
צו הפסקה מנהלי ראשון הוצא ב-4 בנובמבר 2005. מפעילת האתר פנתה לבית משפט השלום בנצרת לקבלת סעד משפטי. לטענתה, התקן התברואי המחייב לאתרי המרפא, כמו חמת גדר, הוא תקן מי ים בחופי רחצה ולא התקן המחייב בריכות רחצה עם מים מתוקים שלפיו הוצא צו הסגירה המינהלית. בית המשפט קיבל את עמדת הנהלת האתר, והוא נותר פתוח לציבור.
ב-18 באפריל 2006 שוב הוציאה רופאת המחוז צו הפסקה מנהלי, שהורה לחברת "חמת גדר בע"מ" להפסיק כל פעילות במרחצאות. גם במקרה זה פסק בית המשפט כי יש לבטל את הצו.
חוות התנינים.
חוות התנינים והאליגטורים בחמת גדר היא חוות תנינאים המשמשת גם כפינת חי, גן חיות, ומרכז שימור. היא כוללת כ-120 תנינאים בגילים שונים. היא נחשבת לחוות התנינאים הגדולה ביותר במזרח התיכון.
חבצלת
חבצלת (שם מדעי: "Pancratium") הוא סוג של צמח בצל במשפחת הנרקיסיים.
צמחי החבצלת נפוצים באזורים סמוכים לים בארצות הים התיכון. עליו של צמח זה יוצאים מבסיסו.
ישנם כ-13 מיני חבצלת שונים, בארץ ישראל גדלים שלושה:
כל מיני החבצלת הם ערכי טבע מוגנים בישראל.
חבצלת בתרבות.
החבצלת, או למעשה פרח האירוס, נמצאת בשימוש בסמלי חיל המודיעין וגם בתנועת הצופים. מי שנכח בפעולת צופים שמע בוודאי כל מיני הסברים הקשורים לצורתה של החבצלת, מספר עליה וכו', אבל בשורה התחתונה, החבצלת משמשת כסמל לסיור, צופיות וניווט. מושגים אלו חשובים לא רק לצופים ולמטיילים, אלא גם לסיירים צבאיים, שעבודתם קשורה לעבודת המודיעין.
שימוש בחבצלת כסמל לניווט וסיירות, קיים הרבה מאוד זמן. החבצלת מקושרת לסמל ה״פלר דה-ליס״, שנמצא בשימוש רחב בעבר בתור סמל צרפת, ובימינו בתור סמל חילות מודיעין ותנועות נוער כגון ״הצופים״ ו״השומר הצעיר״. במצפנים מסוגננים ובמפות ישנות חבצלת משמשת כדי לסמן את כיוון הצפון. הקשר לסיירות ולמודיעין הוא בכך שבלי החבצלת שמראה את הצפון אפשר ללכת לאיבוד, והמודיעין תפקידו לספק את ההתמצאות הנדרשת, למצוא את הצפון ולמקם את האדם על המפה - הן בשטח, והן מבחינה מדינית ואסטרטגית.
תאוריה אחת מסבירה למה החבצלת מסמלת את הצפון באמצעות ציירי מפות ומעצבי מצפנים מימי הביניים. אחד משמותיה הקלאסיים בימה"ב של רוח הצפון הוא Tramontane, ובקיצור - האות T. האות הזו עברה עיצוב וסגנון, וקיבלה צורה של חבצלת.
באגף המודיעין.
תג היחידה של אגף המודיעין מורכב מצמח החבצלות. יש לכך השערות רבות. בין היתר, נטען כי החבצלת מסמלת את עבודת קצין המודיעין בכך שהיא רדומה ביום ונפתחת בלילה, בהתאם לאופי עבודת המודיעין. סברה נוספת עוסקת בכך שבמצרים העתיקה הפיקו דיו סתרים מכתישת פקעת החבצלת, כזה ששימש ככלי למרגלים בלבד. תוכנית חבצלות, תוכנית הדגל של חיל המודיעין נושאת גם כן חבצלת על הסיכה שלה, כאות לחלק האינטגרלי שבוגריה לוקחים בעבודת המודיעין השוטפת.
יום עדין
יום עדין הוא האלבום השני של להקת בוטן מתוק בקרקס. שם האלבום קרוי על שיר הנושא שלו. האלבום יצא ב-2005 לאחר 10 חודשי הקלטה.
מלחמת רוסיה–צרפת (1812)