ימים אחדים אחר כך ג'ם מגיע לדבר עם מרי, שכלואה בחדרה בפונדק. בעזרתו של ג'ם, מרי נמלטת מהחדר והולכת לאלטרנון כדי לספר לכומר על מעלליו של ג'וס, אבל אינה מוצאת אותו בביתו. לאחר מכן היא הולכת לביתו של בעל האחוזה ומספרת לאשתו את סיפורה. גברת בסט אומרת למרי שלבעלה כבר יש מספיק ראיות כדי לעצור את ג'וס, והוא בדרכו לפונדק לעשות זאת. גברת בסט מורה לרכב שלה לקחת את מרי לפונדק ג'מייקה, והם מגיעים לשם לפני בעל האחוזה ואנשיו. מרי נכנסת לתוך הבית ומגלה שדודה ג'וס נדקר למוות. עד מהרה מגיעים בעל האחוזה ואנשיו ומגלים שגם פיישנס נרצחה בצורה דומה.
הכומר מגיע לפונדק, אחרי שראה את הפתק שהשאירה לו מרי באותו ערב, ומציע לה מחסה ללילה בביתו. למחרת מרי מוצאת בביתו ציור שהכומר צייר. היא נחרדת לראות שהוא צייר את עצמו כזאב ולאנשי קהילתו צייר ראשים של צאן. הכומר חוזר ומספר למרי שג'ם הוא זה שהלשין על אחיו. כשהוא מבין שהיא ראתה את הציור, הוא מגלה לה שהוא זה שמנהיג את כנופיית מטביעי האוניות והוא זה שרצח את ג'וס ואת פיישנס. אחר כך הוא בורח מבית הכומר ולוקח את מרי איתו כבת ערובה. הכומר מסביר לה שהוא ביקש הארה בשורות הכנסייה הנוצרית, אך לא מצא זאת שם, אלא באמונות ובמעשי הפולחן של הדרואידים הקדמונים. הם בורחים דרך אדמות הבור בניסיון להגיע לספינה שתוביל אותם לספרד, ובינתיים בעל האחוזה בסט וג'ם בראש קבוצת מחפשים מתקרבים אליהם. לבסוף הם מתגלים וג'ם יורה למוות בכומר ומציל את מרי.
מר בסט מציע למרי להישאר בביתם כמשרתת, אבל היא מתכננת לחזור להלפורד. באחד הימים כשהיא מהלכת בשדות, היא נתקלת בג'ם שמוביל בעגלה את כל רכושו, ונוסע בכיוון ההפוך מזה של הלפורד. אחרי שיחה ביניהם מרי מחליטה לוותר על חלומה לחזור להלפורד ומצטרפת לג'ם.
תרגום לעברית.
הרומן יצא לאור בעברית בשנת 1960 בתרגומו של משה הרפז בהוצאת עמיחי.
סיצ'י גלעד
סיגל (סיצ'י) גלעד (נולדה ב-1968) היא צלמת ישראלית.
עבודותיה מתייחסות לנשים ולחוויה הנשית מקודות מבט שונות, תוך הדגשת תכונותיהן, מערכות היחסים הנרקמות ביניהן וכוחן של נשים הן כבודדות והן כקבוצה. הצילומים של גלעד נעים על קו התפר שבין צילומים בעלי אופי דוקומנטרי לבין צילומים מבויימים. כיום עובדת כצלמת עיתונות.
ביוגרפיה.
סיצ'י גלעד נולדה בקיבוץ רמת השופט בשנת 1968. בשנת 1996 סיימה תואר ראשון בצילום באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל. מתגוררת ועובדת בתל אביב.
"נשים עם שיער קצר" ו"דיוקן עצמי".
בשנת 1995 הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה "נשים עם שיער קצר" בתיאטרון ירושלים. הצילומים בתערוכה הציגו שמונה פורטרטים של נשים אותן פגשה גלעד בקפיטריה בה ישבה. היא פנתה אליהן והזמינה אותן להצטלם בסטודיו שלה. התצלומים מציגים את הנשים מישירות מבט למצלמה, חזקות, וסמכותיות.
ב-1996 זו הציגה את תערוכת היחיד "דיוקן עצמי", שהוצגה לראשונה כחלק מתערוכת הגמר של גלעד במחלקה לצילום בבצלאל, ושנה מאוחר יותר הציגה גם בגלריה לימבוס בתל אביב, התערוכה הציגה סדרת צילומים הנראים כתמונות הדרכה קטלוגיות, העוסקות בתהליך של קשירת עניבה. סדרת קשירות העניבה נראית כלקוחה מקטלוג של נערים מתבגרים מתחילת המאה העשרים. הצילומים נראים על סף היעלמות. הדמויות, אנמיות ומנוכרות, מופיעות על רקע לבן, במרכז התמונה או בפינה של חדר. לעיתים משירות מבט לצופה ולעיתים מתכנסות בתוך עצמן. בתמונה האחרונה בסדרה תהליך קשירת העניבה הושלם כאשר הדמות המצולמת משקיפה על התהליך מהצד.
בתקופה זו עסקה גלעד בקודים של התנהגות נשית במצבים הנחשבים לטריטוריות גבריות או נעריות. גלעד הבחינה בכך שפעילויות של גברים צעירים מקודשות פעמים רבות על ידי החברה הישראלית הקיבוצית ותנועות הנוער, אך יש בהן גם ערעור וערבוב של הגדרות המגדר 'בנים' ו'בנות'. גלעד מנסה למצוא את מקומה הנכון בחברה זו. עבודותיה מתחקות אחר הביטחון שבכוח הנשי וההגנה שמעניקה הקבוצה.
"The X Fight".
תערוכתה של גלעד, The X Fight, שהציגה בגלריית קמרה אובסקורה ואצרה הדס מאור, כללה מספר תצלומי טבע לצד תצלומים בהם נראות נשים במצבי פעולה שונים. תצלומי הצבע דהויים ועכורים, ולעומתם תצלומי הנשים בהירים ומבוימים. תצלומים הנשים קולקטיביים ומציגים מצבי ביניים שונים, ביניהם שיטוט ביער, התקבצות על חוף הים, ישיבה ליד המדורה ועוד. הצילומים עוסקים בתהליכי החיברות הקבוצתיים הקיימים בחברה, תהליכי חיברות אשר אינם נשיים בהגדרה, אך עצם היותם מאוכלסים באופן בלעדי על ידי נשים, הופכת אותם לחתרניים ביחס לנורמות הגדרת הזהות המקובלת. סדרת הצילומים מציגה מהלך של פירוק הנחות יסוד ומוסכמות חברתיות. גלעד אינה נעתרת להגדרות הדיכוטומיות המקובלות. עבודתה אינה עוסקת בהיפוך הבינארי של הגברי בנשי, או של הנשי בגברי, אלא חותרת תחת יסודות ההגדרה עצמם. בד בבד עם מהלך הפירוק נבנית בעבודות זהות נשית קולקטבית חלופית אשר אינה עונה על הגדרות המגדר המקובלות ועם זאת אינה ניצבת מולן או מנכסת את אלו הגבריות. בריאיון למוסף "סופשבוע" של מעריב אמרה גלעד: "אני לא מנסה לצלם נשים בלבוש של גברים. יש פה משהו מאוד פשוט - להיות אנחנו. זה יוצר אלטרנטיבה שהיא אולי שוברת סטריאוטיפים, כי זו לא אישה נשית עם לק ושמלה, אבל היא גם לא הגבר המאצ'ו. היא פשוט מה שהיא."
בין השנים 2006–2007 הציגה את תערוכות היחיד "לילה בהיר" בגלריה יוטה סאן ברמת השרון, ואת התערוכה "ועדת קישוט" בגלריה גרוס בתל אביב, את שתיהן אצרה נעמי שלו.
"בין לבין".
ב-2009 הציגה את התערוכה "בין לבין" בגלריה על שם מורל דרפלר באקדמיה לעיצוב וחינוך ויצו, חיפה, אותה אצרה חנה שביב. תערוכה זו הציגה צילומים של גלעד מכל שנות פעילותה, החל משנת 1995 ועד לשנת 2008. לדבריה של אוצרת התערוכה חנה שביב, בצילומיה מנהלת גלעד יומן חיים ומחשבות, כאשר היא מצלמת את סביבתה הטבעית ואת חברותיה. גלעד חולמת ומפנטזת תחילה את תמונותיה ורק לאחר מכן מבצעת.
בשנים 2001 - 2019, הציגה גלעד את צילומיה ב-15 תערוכות קבוצתיות, ביניהן "הלכי רוח בצילום הישראלי" (2007) שהוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות ואצרה נילי גורן, וכן "10/20/30/70" שהוצגה במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב ואצר ליאב מזרחי. צילומיה מהווים חלק מאוסף מוזיאון תל אביב לאמנות, אוסף יגאל אהובי, אוסף יפעת גוריון עופר, אוסף יונתן קולק, גלריה קמרה אובסקורה ומוזיאון ינקו דאדא עין הוד.
עבודותיה של גלעד לאורך השנים מציגות את המציאות היומיומית, ושוברות את הרצף הנורמטיבי שלה בייצוגים חיצוניים. עירום, תנועה מפתיעה, זווית צילום מיוחדת, ריבוי וגיוון של תנועות ופעלים, המשתקפים לכדי אמירה חדשה. ובחלק אחר מהיצירות מוצגת האמירה באופן סימבולי, באמצעות ייצוגים גרפיים, העמדה וקומפוזיציה.
בותינה אבו מלחם
בותינה אבו מלחם (בערבית: بثينة أبو ملحم; נולדה ב-1961) היא אמנית פלסטינית. חיה ויוצרת בכפר ערערה.
ביוגרפיה.
אבו מלחם נולדה בשנת 1961 בכפר ערערה. עד שנות ה-90 עבדה כגננת. השתתפה בקורסים לציור שהעביר האמן פריד אבו שקרה לנשים מהכפר ומהסביבה. ב-1996 נרשמה ללימודי אמנות במרכז האמנות ערערה, שנפתח שנה קודם ביוזמת אבו שקרה ונעמ"ת. לאחר סיום הלימודים עבדה כמדריכה מוסמכת בכירה לאמנות במרכז האמנות ערערה בין השנים 1999–2000. במקביל עבדה בשנים 1996–2002 כמרכזת האמנות לגיל הרך בעמותת "אלטפל אלערבי" המכשירה גננות ומחנכות לגיל הרך.
יצירתה.
אבו מלחם משתמשת בעבודותיה לעיתים קרובות בשמלות – אלמנט נשי מובהק – אך היא נוטלת מהן את תפקידן המסורתי ונותנת להן הזדמנות ולדבר ולבטא את עצמן מחדש.
על תחילת דרכה אבו מלחם מספרת "הסיכות והחוטים הם המכחול והצבעים שלי, התחליף למחט הקלה שהייתה בידיה של סבתי. בשנת 1995, בראשית הקריירה האמנותית שלי, נהגתי לרשום, לצייר ולפסל בחומר ובגבס. עדיין חיפשתי את הקו שלי, את הסגנון שלי. בשנת 1999 לקחתי שמלה פלסטינית ישנה שהייתה שייכת לסבתא שלי וגזרתי אותה לחתיכות, מתוך כוונה לשבץ את פיסות הבד הללו בתוך עבודותיי כדרך להנציח אותה ואת מורשת הרקמה שלה. תפרתי בגדים מיניאטוריים ובגדים גדולים (כלומר, לא בקנה מידה אנושי). כל בגד ייצג אדם שנוכח ונעדר בו זמנית. זה היה מלבוש שאינו ניתן ללבישה, שלכוד בתוך תמונה, שתחום בתוך מסגרת עץ וזכוכית, ונעוצות בו סיכות ומחטים". אקט הנעיצה של הסיכות בבד ובשעווה יכול להזכיר טקסי כישוף ופולחני וודו (למשל, נעיצת סיכות בבובות המייצגות יריבים ואויבים, או טקסי חניכה המלווים בקעקוע והטבעת צלקות בגוף). אולם אבו מלחם, מוסלמית שומרת מצוות, מדגישה כי באסלאם הכישוף אסור בתכלית ושורשי עבודתה נעוצים בהקשרים אחרים. בנוסף, אבו מלחם רושמת בעיפרון על גבי הבדים, לעיתים בקווים של רישום מופשט, ולעיתים כאותיות ערביות שחוזרות על עצמן. בחלק מן העבודות מצטטת אבו מלחם פתגמים ומשלים ערביים, כגון "מי שיוצא מבגדיו יעמוד עירום וחשוף", "מי שאין לו עבר אין לו הווה ועתיד", "אי אפשר להסתיר את השמש בכף היד", "המחט ניצחה את התופר" ועוד.