ב־5 באפריל 1981, קיבל הייט בקבוק מלא עד קצהו בקוקאין ממעריץ נלהב. הייט, שמאז מותו של וילסון נהג להסניף כמויות עצומות של הסם, הסניף את כל תכולת הבקבוק. הכמות הגדולה של הסמים שלקח גרמו לו להשתנק ולהיחנק, ובתוך זמן קצר התמוטט לגמרי. הוא נלקח לביתו של דה לה פארה כדי שיתאושש מהמנה, כפי שכבר עשה לפני, שם לאחר כמה שעות נמצא מת מהתקף לב שנוצר בעקבות שילוב של סמים ומשקל יתר. הרופאים ייחסו את מותו למנת היתר שלקח כמה שעות קודם לכן, אך כמות הסמים שהכניס לגופו בחודשים האחרונים לחייו ובנוסף משקל היתר שממנו סבל היו כנראה הגורם המכריע למותו. עדים ששהו במקום סיפרו שמילותיו האחרונות היו "החרא הזה לא ממסטל אותי". הוא נקבר בקניון טופאנגה שליד ביתו בקליפורניה, בגיל 38 בלבד.
לאחר המוות ומותו של וסטין.
מותו של הסולן בוב הייט היה למכה הרסנית על הלהקה; עם זאת דה לה פארה החזיק את הלהקה בחיים ככל יכולתו ומנע ממנה להתפרק, אפילו שהיה היחיד שנותר מן ההרכב המקורי. ריק קלוג, נגן מפוחית, נקרא כדי להשלים את תפקידו של הייט במחצית השנייה של האלבום Kings of the Boogie. האלבום הוקדש להייט. הנרי וסטין, הגיטרסיט המקורי של הלהקה, הסכים להצטרף ללהקה עבור מסע הופעות באוסטרליה, ונשאר יחד איתם עבור הופעות נוספות בארצות הברית.
כמה חברים לשעבר בלהקה, כולל מנדל, בארון וטיילור, חברו למאמץ של דה לה פארה ליצור אלבום נוסף, Internal Combustion, שיצא בשנת 1994, אך לא פרסמו כמעט בכלל עותקים של האלבום. בשנת 1995, כדי למלא את מקומו של הייט צורף הזמר רוברט לוקאס במשך כשנתיים היה ההרכב מורכב מלוקאס, טיילור, וסטין, ודה לה פארה, עד שב־20 באוקטובר 1997, וסטין נפטר לאחר הופעה בפריז, צרפת. לאחר מכן עזב גם טיילור את הלהקה, ובכך ההרכב המקורי של Canned Heat נעלם מהעולם.
שם הלהקה.
שמה של הלהקה, Canned Heat, בעברית "חום משומר" נובע במקור ממשקה אלכוהולי חריף ומסוכן שהיה נהוג לשתות בקרב שחורים עניים, בארצות הברית של המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים. המשקה, שהיה מורכב בין היתר מאלכוהול רב וחומרים כימיים מסוכנים אחרים, היה מזוהה עם נגני בלוז שחורים, שכן שירים רבים נכתבו אודות המשקה. החום המשומר היה כל כך רעיל, שרוב מי ששתה אותו מת כעבור זמן לא רב. אמן הבלוז האמריקאי שהיה אהוב על אלן וילסון ובוב הייט, טומי ג'ונסון, פרסם בשנת 1928 את השיר "Canned Heat Blues" מתוך אלבום בעל שם זהה. השיר דיבר על העוני שדרדר אנשים לשתות מהמשקה כדי לברוח מצרותיהם. כשהוקמה הלהקה החליטו שני המייסדים לקרוא בשם זה ללהקה, כמחווה לאמן ולאנשים שמתו מהמשקה, על אף שהוא מזוהה עם הקהילה השחורה.
סגנון מוזיקלי.
ללהקה תפקיד חשוב בהתפתחות סגנון הבלוז-רוק. היא נחשבת לאחת הלהקות המשפיעות ביותר בתחום, לצד קרים, לד זפלין, בי בי קינג וכו'. המוזיקה של הלהקה משלבת את הגיטרות החשמליות והמקצבים האמורפיים מה של סגנונות הרוק הקלאסי, ההארד רוק והרוק הפסיכדלי עם היסודות של הבלוז והבוגי ווגי.
אמנם הלהקה הליפה חברים רבים במשך השנים, אך הסגנון הייחודי שלה נשאר דומה לאורך כל הזמן: בוגי ווגי ובלוז קלאסי המעורבב עם סגנונות מעולם הרוק. על המוזיקה ניכרות ההשפעות של מוזיקאי בלוז כמו ג'ון לי הוקר ורוברט ג'ונסון אך גם השפעות של להקות רוק אנד רול ורוק קלאסי כמו קרים והרולינג סטונז.
שירה.
הקולות של שני סולני הלהקה הקלאסיים, אלן וילסון ובוב הייט, היו מנוגדים זה לזה: קולו של וילסון היה גבוה ושקט, בעוד שקולו של הייט היה נמוך, מחוספס וחזק. השירה של הייט הייתה דומה יותר לסגנונות הבלוז הקלאסיים, ובשירתו נהג לחזור על מילים כמו "Baby" שמופיעות בשירי בלוז רבים. לעומתו, השירה של וילסון הייתה ייחודית לו, שכן לא היו הרבה להקות וזמרי בלוז ששרו בקול גבוה. הניגודיות של שני הקולות של החברים הובילה גם לכך שלא בוצעו דואטים בין השניים.
גיטרה.
תפקידי הגיטרה של הלהקה היו וישנם פורצי דרך ובפרט נגינתם של הנרי וסטין והארווי מנדל בזמן השתתפותם בלהקה. הנגינה של וסטין בפרט תוארה כפנטסטית ופורצת דרך. סגנון הנגינה של וסטין שונה מסולואי בלוז קלאסיים, והוא מרבה להשתמש בדיסטורשן ופדל גיטרה. וסטין אף דורג במקום 77 במצעד 100 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים של מגזין רולינג סטון. גם נגינת הגיטרה של מנדל נחשבת לאחת מהחשובות בז'אנר הבלוז רוק, אם כי דומה יותר לנגינת הבלוז המסורתית.
גיטרה בס.
גיטרת הבס, המאופיינת בקרב הלהקה בעיקר על ידי נגינתו של לארי טיילור, הייתה כלי מרכזי בנגינה, אך לא חדשנית. הטכניקה בה השתמשו נגני הבס השונים של הלהקה לאורך הזמן (בהם טיילור, רום שומייק, סקיפ ג'ונס וארני רודריגז) לא הייתה פורצת דרך בתחום הכלי, אך הוא שימש כתפקיד מפתח ברבים מהשירים. דוגמה ידועה היא, למשל, השיר "Time Was" שהופיע באלבום Hallelujah, בו נמצאים מעברי בס קבועים כל ארבע שורות של שירה, שיחד יוצרים סולו בס.
תופים.
את התופים של הלהקה (למעט האלבום Canned Heat) ניגן אדולפו דה לה פארה, שנודע במערכת התופים המשונה שלו: מכיוון שהיה שמאלי מערכת התופים שלו מורכבת הפוך מהמערכת הסטנדרטית, כאשר מצילות ה'היי-הט' וה'קראש' נמצאות לצד ה'סנר' בצד ימין, בעוד שתוף ה'פלור' ומצילת ה'רייד' נמצאים בצד שמאל.
התיפוף של דה לה פארה חדשני מה אף הוא, שכן תפקידי התופים של הבלוז המסורתי לרוב היו קבועים מאוד ושקטים מאוד, בצורה בה הדגש הוא על הקצב ולא על המקצב. לעומת זאת (עם השפעה ניכרת של מתופפים בני זמנו כמו ג'ינג'ר בייקר וקית' מון) התיפוף של דה לה פארה הוא משתנה, מהיר ומלא במעברים מהירים על שלל תופים שונים. ניתן להבחין בכך בעיקר בהופעות הלהקה, שם נהג דה לה פארה להכניס מעברים בכל כמה תיבות. דוגמה טובה היא הגרסה החיה של הלהקה לשיר "Boogie Part I" שביצעה הלהקה בוודסטוק, בה ניתן לשמוע מעברי תופים רבים.
חברי ההרכב.
הלהקה החליפה נגנים רבים במרוצת השנים. חמשת הנגנים ה"קלאסיים" של הלהקה הם אלן וילסון, בוב הייט, הנרי וסטין, לארי טיילור ואדולפו דה לה פארה. האחרון הוא גם חבר הלהקה המקורי היחיד שחבר בהרכב הנוכחי של הלהקה.
ישראל פטנאם
ישראל פטנאם (באנגלית: Israel Putnam; 7 בינואר 1718 – 29 במאי 1790) היה גנרל אמריקאי שנודע בכינוי "פוט הזקן", ושלחם בקרב גבעת בנקר ב-1775 במלחמת העצמאות של ארצות הברית (1783-1775). אומץ ליבו ורוח הלחימה שלו נודעו מעבר לגבולות קונטיקט באמצעות הפצתם של סיפורי הפולקלור במושבות האמריקאיות ובמדינות ארצות הברית שחגגו את מעשי הגבורה שלו.
לפני כן הוא שירת כקצין ב"יחידת הריינג'רס של רוברט רוג'רס" (Rogers' Rangers) במלחמת הצרפתים והאינדיאנים (1763-1754), אז הוא נשבה על ידי לוחמי שבטי המוהוק. הוא ניצל מטקס העלאה על המוקד שהם נהגו לבצע על אויביהם, בזכות התערבותו של קצין צרפתי שהיה בעל בריתם של המוהוק.
ראשית חייו.
ישראל פטנאם נולד ב-1718 בעיירה סיילם (כיום דנברס ) שבמושבת מפרץ מסצ'וסטס (כיום מדינת מסצ'וסטס) לג'וזף ואליזבט (לבית פורטר) פטנאם, משפחת חוואים פוריטנית משגשגת. הוריו התנגדו לציד המכשפות בסיילם. יחד עם חמו, ישראל פורטר, חתם ג'וזף פטנאם על עתירה בשמה של הזקנה רבקה נרס, שהואשמה בכישוף, אך חבר המושבעים הפך את פסק הדין הראשון שזיכה אותה, הרשיע אותה ודן אותה לעונש מוות. אחת מאחיותיה הוצאה גם היא להורג בהיסטריה ששררה אז.
ישראל פטנאם נישא פעמיים. ב-1739 הוא נשא לאישה את האנה פופ, שהייתה אם ילדיו. שנתיים לאחר מותה ב-1765 הוא נשא לאישה את דבורה לותרופ.
ב-1740, בגיל 22, עבר פטנאם הצעיר מערבה למורטלייק (כיום חלק מהעיירות פומפרט וברוקלין שבצפון-מזרח קונטיקט), שם היו מחירי הקרקעות זולים. ב-1743 התרחש מקרה בו הרג פטנאם זאבה בסיועם של חוואים ממורטלייק שביקשו להגן על עדרי הכבשים שלהם. לאחר שעקבו אחר הזאבה עד למאורתה, הם ניסו לשלח בה את כלביהם, אך כל הכלבים נסו בבהלה, או בכמה מקרים, נפצעו במאבק עם הזאבה. הם ניסו להניס את הזאבה ממאורתה באמצעות עשן ללא הצלחה ולאחר מכן הם ניסו להבעיר גופרית בפתח המאורה, אך לשווא. לאחר שפטנאם הגיע למקום הוא ניסה לגרום לכלבו להיכנס אל תוך המאורה, אך ללא הצלחה. הוא גם ניסה לשלוח את משרתו אל המאורה עם לפיד ורובה כדי לירות בזאבה. המשרת סירב וכך גם כל שאר החוואים. אז זחל פטנאם לתוך המאורה עם לפיד ורובה מוסקט טעון ורגליו היו מאובטחות בחבל כדי שניתן יהיה להוציאו משם במהירות. כשהיה בתוך המאורה הוא הצליח להרוג את הזאבה. בחגיגות שנערכו לרגל המאורע נישא פטנאם בן ה-24 בתהלוכת לפידים שעברה בעיירה בחגיגה שנמשכה עד חצות הלילה. בעקבות אירוע זה הוא זכה בכינויים "פטנאם הזאב" (Wolf Putnam) ו"פוט הזאב הזקן" (Old Wolf Put), כינויים שדבקו לו במשך שנים רבות אחר כך.
בתחומי הפארק המדינתי משמוקיט נמצאת עד היום המאורה בא אירע המקרה והיא קרויה "מאורת הזאב של ישראל פטנאם" (Israel Putnam Wolf Den). שם הרחוב "דרך מאורת הזאב" בעיירה ברוקלין הסמוכה מנציח גם הוא את האירוע ואת התקופה.
ראשית הקריירה הצבאית.