שביתת הרכבות וכורי הפחם, שנועדה להיפתח ב-1 בנובמבר 1919, עוררה בפאלמר זעם. ב-17 באוקטובר כבר אתגר הסנאט את פאלמר בשאלה אילו פעולות הוא מתכוון לנקוט נגד רדיקלים זרים. כעת ניצבו שתי התעשיות הללו בפני שיבושים כאשר המחירים המשיכו לעלות והמחסורים התגברו, זאת על רקע התקרבותן של הבחירות לנשיאות של 1920. לנוכח ההתנגדות הפוליטית והציבורית דחו איגודי עובדי הרכבות את שביתתם, אך ארגון עובדי המכרות בהנהגתו של ג'ון ל. לואיס המשיכו להתקדם. פאלמר ביקש להפעיל את חוק השליטה על המזון והדלקים , חוק שהתקבל בימי המלחמה שהגדיר הפרעה ליצור והובלת מוצרים חיוניים כעברה פלילית. החוק, שכוונתו הייתה להעניש על אגירה וספסרות, לא הופעל מעולם נגד איגוד מקצועי. מתוך ביטחון בגיבוי פוליטי ותמיכה ציבורית כמעט מוחלטת, הוציא פאלמר צו מניעה ב-31 באוקטובר וביום המחרת פתחו 400,000 עובדי תעשיית הפחם בשביתה.
בתחילה ניסה סמואל גומפרס, מפדרציית העבודה האמריקאית לגשר בין פאלמר לבין לואיס, אך לאחר כמה ימים הוא הגדיר את הצו של פאלמר "כאוטוקרטי עד לזעזוע נפש האדם". בעלי מכרות הפחם האשימו את השובתים שהם סרו למרותם של לנין וטרוצקי וקיבלו מהם מימון לשביתה, ביטויים שזכו להדים בעיתונות. התבטאויותיו הציבוריות של פאלמר היו מאופקות לכל אורך הדרך. הוא נמנע מלהגדיר את פעילות העובדים כפי שאחרים הגדירו, כ"מרידה" וכ"מהפכה בולשביקית", לדוגמה, והוציא הצהרות ישירות בנוגע לצעדים שעל הממשלה לנקוט בהם. בתגובה לדברי פדרציית העבודה האמריקאית הוא כתב:
לואיס, שניצב בפני האשמות פליליות, ביטל את קריאתו לשביתה, אף על פי שרבים מהשובתים התעלמו ממנו. כאשר נכנסה השביתה לשבוע השלישי שלה, החלה אספקת הפחם להצטמצם והציבור החל לקרוא לממשלה לפעול בתקיפות רבה יותר. ב-10 בדצמבר הושג בסופו של דבר הסכם ופאלמר זכה לשבחים מפי חוגים מקצועיים ועסקיים. הוא קיבל מכתב אחד שבו נאמר: "אדם בעל לב אריה, עם אומה שלמה מאחוריו, השיב סדר לאחר הכאוס, הראה שארצות הברית היא לא מיתוס, אלא בעלת עוצמה, מעצמת על שמוכיחה את עצמה כאשר אדם שממלא את חובותיו בעת הנכונה נמצא בהנהגה". תמיכה כזאת חיזקה את נחישותו במשבר התעסוקתי הבא.
לשביתת כורי הפחם היו גם השלכות פוליטיות. בנקודת זמן מסוימת הניח פאלמר שכל הקבינט גיבה את בקשתו למתן צו המניעה. צעד זה עורר את זעמו של מזכיר העבודה ויליאם בואושופ וילסון, שהתנגד לתוכניתו של פאלמר. הקרע בין השניים מעולם לא אוחה, ולכך היו השלכות בשנה שלאחר מכן כאשר ניסיונותיו של פאלמר לגרש רדיקלים סוכלו על ידי מחלקת העבודה.
האזהרות לקראת האחד במאי.
במסגרת מחלקת המשפטים בראשותו של פאלמר, "חטיבת המודיעין הכללי" (General Intelligence Division), בראשותו של ג'ון אדגר הובר, הפכה למאגר מידע על הרדיקלים בארצות הברית. היא ביצעה חדירות לארגונים רבים, ולאחר הפשיטות של נובמבר 1919 וינואר 1920, היא חקרה את אלפי העצורים ועברה על הפרסומים והמסמכים שנתפסו. אף על פי שסוכני החטיבה ידעו שהיה קיים פער בין מה שהרדיקלים הבטיחו בנאומיהם, לבין מה שהם היו מסוגלים לבצע, הם יידעו את פאלמר שהם השיגו עדויות לתוכניות להפיל את ממשלת ארצות הברית באחד במאי 1920.
בגיבויו של פאלמר, פרסם הובר אזהרה לאומה לצפות לרע מכל: רציחות, הפצצות ושביתות כלליות. ב-29 באפריל הוציא פאלמר אזהרה מטעמו, בה הוא טען שיש ברשותו "רשימה של אנשים מסומנים", וציין שרדיקלים מקומיים "בקשר ישיר ובתאום מלא" עם עמיתיהם האירופאים בקשר לשיבושים שתוכננו שם לאותו יום. דבריו פורסמו בכותרות העיתונים: "שלטון הטרור של הרדיקלים, אמר פאלמר" ו"מרידה בכל רחבי הארץ בשבת". הרשויות המקומיות הכינו את כוחות המשטרה וכמה מדינות גייסו את המיליציות שלהן. 11,000 אנשי משטרת העיר ניו יורק הועסקו במשמרת של 32 שעות. משטרת בוסטון התקינה מקלעים על כלי הרכב והציבה אותם ברחבי העיר.
יום האחד במאי עבר ללא תקריות מיוחדות. תגובת העיתונים הייתה כמעט אחידה בלעג שלה כלפי פאלמר וה"הזיות" שלו. קלרנס דרו כינה את האירוע "בהלת האחד במאי". העיתון Rocky Mountain News קרא לפאלמר לחדול מלפרסם את אזהרותיו: "אף פעם לא נוכל להגיע לעבודה אם נמשיך לקפוץ לצדדים מתוך חשש מהבולשביקים המכושפים". מבוכתו של פאלמר חיזקה את עמדתו של לואיס פרלינד פוסט כאשר התנגד לפשיטות פאלמר בעדותו בפני הוועדה של הקונגרס ב-7 וב-8 במאי.
מועמד לנשיאות ב-1920.
פאלמר שאף לקבל את מועמדות המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות של 1920. מבין האישים הרבים שהציגו את מועמדותם, הוא הציג את עצמו כמי שמזוהה במידה הרבה ביותר כאמריקאי. במהלך מסע הבחירות בג'ורג'יה הוא אמר: "אני כשלעצמי אמריקאי ואני אוהב להטיף את משנתי בפני ציבור שהוא מאה אחוזים אמריקאי, שכן המצע שלי, במילה אחת, הוא אמריקאיות בלתי מדוללת ונאמנות נצחית לרפובליקה". העיתונאי הייווד בראון אמר: "אנו מניחים, כמובן, מנימת קולו של מר פאלמר בהצהרתו שיריביו למועמדות לנשיאות הם רומנים, יוונים או איסלנדים, ושהם נכנעים בקלות כאשר הזדמנו למטה של קוקס במקרה ונדהמנו לגלות שגם הוא, אמריקאי. ...מעודדים יצאנו לשאר המתמודדים ומצאנו שכולם גם הם אמריקאים". פאלמר זכה לתמיכה משמעותית בחוגי המפלגה, אך לא סחף את קהל המצביעים. הוא ניצח בבחירות המקדימות במישיגן ובג'ורג'יה, אך עשה זאת מבלי לפנות באופן מיוחד לקהל המצביעים. הוא גם ניצב בפני התנגדות חזקה מהפועלים בשל השימוש בצו המניעה נגד כורי הפחם השובתים בסתיו 1919. אף על פי שככל הנראה לא היה לו סיכוי לזכות במועמדות המפלגה לנשיאות, הוא ניצב במקום השלישי במירוץ עד שהתמיכה בו קרסה בסבב ההצבעה ה-39 בוועידת המפלגה ועד מהרה זכה במועמדות המפלגה מושל אוהיו ג'יימס מידלטון קוקס.
ב-1921, בשבועות האחרונים לנשיאותו של וילסון, ביקש פאלמר מהנשיא להעניק חנינה למנהיג הסוציאליסטי הכלוא יוג'ין דבס, שבריאותו החלה להתדרדר. הוא הציע שיום הולדתו של הנשיא אברהם לינקולן יהיה עיתוי ראוי להכרזה על החנינה, בציינו את רצונו של לינקולן למחול לקונפדרציה המורדת. תגובתו של וילסון הייתה "לעולם לא!" והוא רשם את המילה "נדחה" על הבקשה לחנינה.
שנותיו האחרונות.
לאחר סיום כהונתו כתובע הכללי במרץ 1921, עבר פאלמר לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי והמשיך לפעול כאישיות בכירה במפלגה הדמוקרטית. בינואר 1922 נפטרה רעייתו, רוברטה דיקסון וב-1923 הוא נישא בשנית למרגרט פלון ברול.
לאחר ניצחונם הסוחף של הרפובליקנים בבחירות של 1924, מיהר פאלמר לברך את מושל ניו יורק המכהן אל סמית' על בחירתו מחדש, והכריז עליו כמנהיג המפלגה החדש. הוא תמך בסמית' בבחירות המקדימות ב-1928.
כתומך של פרנקלין דלאנו רוזוולט וכנציג מטעם מחוז קולומביה, שימש פאלמר כאחד מתשעת חברי ועדת המצע בוועידת המפלגה הארצית של 1932 וניסח את הנוסח הראשון של המצע. המגזין טיים ייחס לו מאוחר יותר את ההתנגדות שהובעה במצע לוויתור על חובות בעלות הברית של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה והבטחתו לצמצם את הוצאות הממשלה ב-25%. פאלמר אמר שהחיסכון בכספים אלו יוכל להיות מוקדש לתוכניות להקלה על האבטלה. במסגרת ביטול חוק היובש כנושא מרכזי במערכת הבחירות, עשה פאלמר שימוש בכישוריו כתובע הכללי שהיה הראשון לאכוף את החוק, כדי לקדם את התוכנית לזרז את אשרור הביטול באמצעות קיום ועידות מדינתיות ולא דרך בתי המחוקקים של המדינות.
אלכסנדר מיטשל פאלמר נפטר ב-11 במאי 1936 בוושינגטון די. סי. כתוצאה מסיבוך לבבי שנבע מניתוח לכריתת התוספתן שבוצע בו שבועיים קודם לכן. התובע הכללי הומר סטיל קאמינגס אמר עליו עם מותו: "הוא היה עורך דין גדול, משרת ציבור מצטיין, ואזרח דגול. הוא היה ידידי במשך שנים רבות ומותו מביא אותי לתחושה קשה של אובדן אישי וצער". פאלמר נטמן בבית הקברות לאורלווד שבסטרודסבורג.
הספק מתפרץ
הספק מתפרץ הוא המדע והטכנולוגיה של אגירת אנרגיה במהלך זמן יחסית ארוך, ושחרורה בזמן קצר מאוד. כמובן שסך כל האנרגיה נשמרת, אולם השחרור המהיר של האנרגיה מביא להספק רגעי גבוה. האנרגיה נאגרת לרוב בשדות אלקטרוסטטים (קבלים), שדות מגנטיים (סלילים), כאנרגיה מכנית (על ידי שימוש בגלגלי תנופה, למשל), או כאנרגיה כימית (סוללות זרם גבוה או חומרי נפץ).
לדוגמה, קבל המכיל ג'ול אחד של אנרגיה הנפרק במהלך שנייה אחת, מפיק הספק של 1 וואט. אם כל האנרגיה תיפרק בזמן של מיקרושנייה, ההספק יגדל פי מיליון ויגיע ל-1 מגהוואט.
טכנולוגיה של הספק מתפרץ נמצאת בשימוש במכשירים כגון מכ"ם, מאיץ חלקיקים, פצצה אלקטרומגנטית, לייזרים בהספק גבוה, ובמחקר בנושאים כמו שדות מגנטיים אולטרה-חזקים והיתוך גרעיני.
הטכנולוגיה פותחה במהלך מלחמת העולם השנייה, ושימשה במכשירי מכ"ם, המצריכים פולסים מהירים של הספק גבוה.
אלי זהר
אלי זהר (אוקטובר 1940 – 8 בינואר 2020) היה עורך דין ישראלי. כיהן כיו"ר משרד עורכי הדין גולדפרב זליגמן, מהמשרדים הגדולים בישראל.
זהר התמחה בתחום הליטיגציה ויישוב סכסוכים, ועסק בייעוץ וייצוג משפטי, משפט מסחרי, דיני תקשורת, פרסום וזכויות יוצרים, הגבלים עסקיים ועוד. הפירמה שלו הובילה את דירוג הנישות של "גלובס דנס 100" לשנת 2014.
לאורך השנים ייצג זהר שורה ארוכה של אישי ציבור וקציני צבא ומשטרה בכירים במסגרת ועדות חקירה ממלכתיות ובמסגרת ועדות בדיקה שונות. לצד אלה זהר ייצג ושימש יועץ משפטי של חברות מסחריות, בישראל ובעולם, רשויות ציבוריות, חברות ממשלתיות וגופים ביטחוניים גדולים.
ביוגרפיה.