לצד פעילותו המחקרית בתחום הלאדינו, עוסק שמואל רפאל-ויוונטה (יחד עם צוות הדרכה ייעודי) בפיתוח מתודי של כלים להוראת השואה בהקשרה היהודי-הספרדי. הוא עומד מאחורי מיזם ראשון מסוגו של הדרכה סינכרונית לקבוצות לומדים היוצאות מטעם "מכון סלטי לחקר הלאדינו" למסע בקהילות יהודי יוון לפולין בעקבות דוברי הלאדינו בשואה. תלמידי המסע משתתפים בקורס תוכן, שנפרש על פני שנת לימודים ואחר כך ב״רגליהם״ חווים מסע לימודי מעמיק בקהילות יוון (אתונה, וולוס, יואנינה, לאריסה, סלוניקי, קורפו ועוד). משתתפי המסע מאזינים לקטעי עדויות שרפאל-ויוונטה הקליט בקרב ניצולי שואה יוצאי יוון בין השנים 1985–1986. הם נחשפים לביבליוגרפיה מחקרית עשירה, לוקחים חלק פעיל בסיפור המשפחתי שלהם, מצלמים, מתעדים, מקליטים, חושפים ארכיונים משפחתיים ומעמידים עבודות חקר אישיות.
במסגרת פעילותו ברשות הלאומית לתרבות הלאדינו, הוא יוזם פיתוח תכנים להנגשת הלאדינו ותרבותה לדור צעיר של לומדים בישראל. יחד עם השחקנית חני נחמיאס (חברת הוועד המנהל של הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו), היה מעורב בהפקת שני תקליטורים וחוברות בשם "ילאדינו" שיש בהן ממיטב שירי הילדות הישראלית בתרגומו ללאדינו. שירי ילדים שתרגם בוצעו גם על ידי התזמורת האנדלוסית אשדוד. זאת ועוד, שמואל רפאל-ויוונטה עוסק בתרגום יצירות ספרות מן העברית אל הלאדינו ומן הלאדינו אל העברית. הוא משמש יועץ תוכן למחזאים ולבמאים המבקשים לשלב מרכיבי לאדינו ביצירתם האמנותית. מעת לעת הוא עוסק גם בהדרכת שחקנים לביצוע רפליקות של טקסט או שירה בלאדינו.
חברות ותפקידים במוסדות.
שמואל רפאל-ויוונטה עומד בראש מכון סלטי לחקר הלאדינו באוניברסיטת בר-אילן, והוא מלווה את עשיית המכון למן יום היווסדו; שימש כיועץ לצוות ההקמה של המוזיאון היהודי בסלוניקי, ליווה את שלבי הקמתו של המוסד והיה שותף להעמדת התערוכה הפותחת "מימורייאס - מוצגים מן הבית היהודי בסלוניקי"; שימש כיועץ מדעי ל״יד ושם״ בהעמדת התערוכה הנודדת "סלוניקי פרח הבלקן"; מכהן כנציג אוניברסיטת בר-אילן ברשות הלאומית לתרבות הלאדינו ומשמש כחבר הוועד המנהל ברשות זאת; שימש חבר הוועדה המייעצת של המרכז למורשת יהדות סלוניקי שליד בית האבות ע״ש מתילדה וליאון רקנטי וכחבר הוועדה המייעצת של המרכז לחקר השואה בקהילות הבלקן, סקופיה; יוזם, מייסד ועורך (עד לגיליון מס' 10) כתב העת 'לאדינאר - מחקרים בספרות, במוזיקה ובהיסטוריה של היהודים-הספרדים דוברי הלאדינו'; חבר במועצת המערכת של מספר כתבי עת מובילים (בישראל ומחוצה לה) בתחום חקר הלאדינו, הספרות העברית, הספרות הספרדית וחקר הפולקלור; יועץ לגופים וארגוני תרבות ותוכן בישראל ובחו״ל בתחום הלאדינו והעולם היהודי-הספרדי.
פעילות בתחום הלאדינו.
שמואל רפאל-ויוונטה חותר להרחבת תחומי העיון של ספרות הלאדינו ולשילובה של ספרות זו במערך הספרות העברית והיהודית, ולשם כך פיתח מספר תחומי מחקר מרכזיים. פרסם ספרים שהוקדשו לחקר ז'אנרים מרכזיים בספרות הלאדינו -
הרומנסה והקופלאס. ספרו Un grito en el silencio: la poesía sobre el Hlocausto - estudio y antolgía על אודות השואה בספרות הלאדינו, בוחן לראשונה את נושא השואה ואת האופן שבו בחרו דוברי הלאדינו להתמודד עם אובדן הקהילות היהודיות-הספרדיות בשואה. בנוסף, פרסם שני ספרי חלוץ להוראת הלאדינו ללומד הישראלי (עם אראלה גטניו ואחר כך גם עם ד"ר ניבי גומל). בשנים האחרונות עסק גם בפרסום ובההדרה של ספרי לאדינו לציבור הישראלי, ובהם סדר הגדת ליל פסח בלאדינו, סדר ראש השנה בלאדינו וספר אודות מנהגי אבלות בקרב דוברי הלאדינו (בשיתוף משה בכר).
לצד עיסוקו המחקרי עסק שמואל רפאל-ויוונטה בכתיבה לתיאטרון. המונודרמה "גולגותא" מפרי עטו (עיבוד: חיים אידיסיס בימוי: גאולה יפת-עטר; שחקן: ויקטור עטר), הועלתה לראשונה בשנת 2003 בישראל בתיאטרון צוותא וכן הוצגה מחוץ לישראל בפסטיבלים לתרבות לאדינו ובפסטיבלים לתיאטרון בניו יורק, בספריית הקונגרס בוושינגטון די.סי, במרילד, סטוקהולם, מקדוניה. ההצגה הועלתה בהצלחה מרובה בתיאטרון La Mama etc בניו יורק. ההצגה "גולגותא" הועלתה שוב בחורף 2016 והשתלבה בפסטיבל הלאדינו השלישי של תיאטרון "הבימה".
מחזה נוסף שכתב שמואל רפאל - ״קרקירה״, על פי ספרו של אלבר כהן, "הספר אשר לאמי" (יחד עם הבמאית והיוצרת רקפת לוי). המחזה הועלה כהצגה אורחת בפסטיבל עכו (2014), פסטיבל הלאדינו השני בתיאטרון "הבימה" (2015) ואחר כך הוצג עצמאית בפני קהל צופים ישראלי.
חיים אישיים.
נשוי לפרופ' רויטל רפאל-ויוונטה, חוקרת ספרות עברית מימי הביניים ואב לארבעה.
בעל אזרחות ישראלית וספרדית.
פרידום
תחנת החלל פרידום (באנגלית: Space Station Freedom) הייתה פרויקט של נאס"א בשנות השמונים של המאה ה-20, שמטרתו בניית תחנת חלל שתאויש באופן שוטף. למרות שהתוכנית אושרה על ידי הנשיא רונלד רייגן ואף הוכרזה בנאום מצב האומה ב-1984, פרידום מעולם לא נבנתה או הושלמה כפי שתוכנן. לאחר מספר קיצוצים ועיכובים, הפכו חלקיו של הפרויקט לחלק מתחנת החלל הבינלאומית. התחנה הייתה אמורה להיות מאוישת ב-4 אנשי צוות.
ההצעה המקורית.
בתחילת שנות השמונים, עם השלמת בניית מעבורת החלל, הציעה נאס"א להקים תחנת חלל גדולה שתאויש באופן שוטף. המנהל השישי של נאס"א, ג'יימס בגס, כינה אותה בתור "הצעד ההגיוני הבא" בחלל. במובן מסוים זו הייתה אמורה להיות התשובה האמריקאית לתחנת החלל מיר הסובייטית. במקור תוכננה התחנה להיות רב משימתית, שכן היא נועדה להיות תחנה לתיקון לוינים, אתר להרכבת רכבי חלל ומעבדת מחקר ותצפית בתנאים של היעדר כוח משיכה.
רייגן הכריז על התחנה ב-1984 בנאום מצב האומה: "אנחנו יכולים ללכת בעקבות חלומנו להגיע לכוכבים רחוקים, לחיות ולעבוד בחלל למען הישגים כלכליים ומדעיים למטרות שלום".
עיצובים אפשריים.
לאחר שהחל התכנון הועלו ארבע אפשריות עיקריות לעיצוב התחנה, כמפורט להלן.
מגדל כוח (1984).
מרכז החלל ג'ונסון יצר דגם זה באפריל 1984, כבסיס לתכנון נוסף. העיצוב שנבחר היה "מגדל כוח", שידרה מרכזית ארוכה שבה נמצאת רוב המסה בכל צד. הסדר זה היה מספק כוחות מספיקים כדי לשמור את התחנה מיושרת כששדרתה מצביעה לכיוון כדור הארץ, תוך הקטנת הצורך בהעלאת התחנה בחזרה לחלל לעיתים תכופות. רוב העיצובים מסוג זה היו בעלי מודולים בקצה התחתון וקבוצה של קולטי השמש בקצה העליון. התחנה גם הכילה מפרץ שירות.
שידרה כפולה (1986–1987).
תוכנית זאת יישמה למעשה את אותו העיקרון כמו במגדל הכוח, אך היא השתמשה בשתי שידרות, כאשר מרכז הכובד נמצא במרכז. רעיון זה יצר שתי אפשריות - יצירת מגדל כוח כפול, ובניית השדרות הכפולות סביב תחנת חלל הדומה לסקיילאב.
מפרידום לאלפא (1988–1993).
ב-1988 חתמה נאס"א על הסכם לעשר שנים על פיתוח התחנה. החל משנת 1989 החלו להיווצר קשיים, כאשר עלות פיתוח התחנה הלכה וגדלה, ומנגד ירד התקציב הנתון לנאס"א בשל קיצוצים. למרות זאת חשפה נאס"א ב-1991 את עיצוב התחנה.
על פי התוכנית אמור היה השיגור הראשון במסגרת הפרויקט להתבצע בשנת 1995, אך התמוטטות ברית המועצות העמידה את התוכנית לבניית מיר 2 בסכנה. משום שהיא הייתה כבר בשלבי בנייה הצטרפה ארצות הברית לפרויקט, דבר שיצר את התחנה אלפא, שהפכה לבסוף לתחנת החלל הבינלאומית.
ארווין גריסון
ארווין "ארב" צ'ארלס גריסון (באנגלית: Arvin Charles "Arv" Garrison; 17 באוגוסט 1922 - 30 ביולי 1960) היה גיטריסט ג'אז אמריקאי.
ביוגרפיה.
בגיל 9, גריסון למד בעצמו לנגן ביוקולילי. מגיל 12 ניגן בגיטרה באירועי ריקודים וגם באירועים מקומיים בעיר הולדתו טולדו (אוהיו). הוא הוביל את הרכבו בנגינה במלון באולבני אשר בניו יורק ב-1941. באותה תקופה הוא יצר טריו יחד עם דון סיט, אשר ניגן בחופים המזרחיים והמערביים בארצות הברית עד 1948. אחרי 1946 הטריו נקרא "הטריו של ויויאן גרי" על שם אשתו שניגנה על הקונטרה-בס. כחלק של תזמורת בניהול של ארל ספנסר, הוא נינן לצד ברני קסל.
גריסון הקליט בחברת ההקלטות דייל רקורדס יחד עם צ'ארלי פארקר ודיזי גילספי. יחד עם זאת הוא היה פעיל בסצנת הבי בופ המוקדמת אשר בניו יורק בשנות ה-40. מבקר הג'אז לאונרד פד'ר ראיין את גריסון באופן נרחב על הנגינה שלו יחד עם צ'ארלי פארקר.
בשנות ה-50 גריסון חזר לטולדו (אוהיו) וניגן באופן מקומי. הוא נפטר בשנת 1960 בטביעה בעקבות התקף אפילפסיה.
ג'פרי דין מורגן
ג'פרי דין מורגן (באנגלית: Jeffrey Dean Morgan; נולד ב-22 באפריל 1966) הוא שחקן אמריקאי. מוכר בזכות הופעותיו בסרטים "השומרים", "המפסידנים" ובסדרות "על טבעי", "המתים המהלכים" ו"האנטומיה של גריי".
ביוגרפיה.
מורגן נולד לסנדי תומאס וריצ'רד דין מורגן בסיאטל, וושינגטון. שיחק כדורסל בתיכון ובאוניברסיטה ואף שקל קריירה מקצוענית, עד לפציעת ברך שאילצה אותו לפרוש.
קריירה.
התגלה לראשונה כשחקן אורח בסדרת הדרמה המשפטית "ג'אג". הופעת הבכורה הייתה ב-"Uncaged", סרט קצר משנת 1991. המשיך ככשחקן ראשי בסדרת הדרמה "האזור הבוער" ובקומדיית האימה "מת וארוחת בוקר".
התפרסם לראשונה בשנת 2005 בסדרת המתח "על טבעי" בתור ג'ון וינצ'סטר, אביהם של גיבורי הסדרה סאם ודין וינצ'סטר.
ב-2006 הצטרף אל העונה השנייה של סדרת הדרמה הרפואית "האנטומיה של גריי" לתפקיד דני דוקט, ארוסה הגוסס של המתמחה לרפואה איזי סטיבנס (קתרין הייגל) שנפטר משבץ, במהלך הסדרה הוא חוזר כהזיות בחייה של סטיבנס.