הסתרתו של הסיפור העיקרי, המאוחר, והפיכתו לסיפור מינימליסטי ביותר מושגות לא רק הודות להבלעתו בסיפור המקראי השליט בשיר, אלא בעיקר הודות להפקעת מרכיביו הגלויים (דהיינו, השואה) מגוף השיר ודחיסתם אל הכותרת ואל מילה אחת בלבד מגוף השיר. הכותרת והמילה "בַּמשלוח" הן מילים טעונות המקפיצות את הקורא היישר אל תקופת השואה, באופן שבהשפעתן אין הוא רואה לנגד עיניו את חוה המקראית אלא אישה אחרת, השייכת ל"משלוח" מסוים, כלומר, למה שידוע בתקופת השואה כ"טרנספורט" – אישה שנמצאת דחוסה עם קבוצת נשלחים הכוללת גם את בנה "בקרון החתום" של רכבות המוות.
מן הכותרת גם מתברר שאותה אישה האומרת על עצמה בגוף השיר שהיא חוה, למעשה אינה מדברת אלא כותבת, וכן שכל אמירתה (כתיבתה), שהיא השיר כולו, היא בחזקת משהו (מעין פתק המופנה אל אנשים כלשהם) שנכתב בעיפרון ובחיפזון, ומן הסתם בחושך, שכן הכותבת נמצאת בתוך הקרון ה"חתום". הציון שהכותבת משתמשת בעיפרון עשוי אולי גם לומר שהמילים הכתובות הן מילים חלשות, הניתנות למחיקה, או שהכתוב כולו מעיד, כמטונימיה, על מצבה הרופף של הכותבת. תמונת הסיטואציה שנוצרת מן הכותרת, שהיא של מסע אל המוות, גם כמו "מנמקת" מראש מדוע הכתוב קצר כל כך ובלתי גמור. אלא שמימוש מידי זה של הסיטואציה השוֹאָתית מקופל כולו, כאמור, בכותרת ובמילה אחת בלבד מגוף השיר ולא עוד.
פגיס העיד כי החרדות שאותן הדחיק במשך שנים רבות פרצו אצלו בעקבות משפט אייכמן, וייתכן כי בשם השיר רמז גם לאייכמן, אשר כנאשם במשפטו שהה במעין "קרון חתום" (תא זכוכית) והוזכר בכלי התקשורת פעמים רבות ככותב בעיפרון בהיותו בתוכו.
גוף השיר: הבלעת יסוד השואה בדיבור מטאפורי ויצירת מיתוס חדש על בסיס התשתית המקראית.
לעומת הכותרת, הרי בגוף השיר שלטת תבנית של הבלעה. מתברר שהדבר שנמסר בדיבורה הישיר של האישה הכותבת את דבריה כשהיא מובלת בקרון החתום, דווקא הוא מבליע את תיאור המצב השוֹאתי ועוקף אותו. הדוברת פותחת אמנם בשלוש המילים הקונקרטיות "כאן במשלוח הזה", המעוררות ציפייה להמשך התיאור של מצבה הקונקרטי במילים כגון: 'אני מובלת למות', או: 'אני ובני הקטן מובלים למות', או: 'אני מובלת בקרון עם המחשבה על בני שכבר נהרג (כמו הבל)'; ברם, המילים היחידות בשיר המשמשות המשך קונקרטי לפתיחה הן המילים המגומגמות "אני" ו"תגידו לו שאני". המילה האחרונה היא נושא של משפט משועבד חסר כל נשוא – כלומר היא אמירה קטועה, שקיטועה מודגש במיוחד באשר היא החותמת את השיר. הרושם הנוצר הוא שהדבר שאותו כותבת הדוברת נשאר קטוע לחלוטין, ושהדבר שאותו היא רוצה שיגידו לבנה הגדול, לא נאמר.
לעומת זאת, במקום ההמשך המצופה, שאינו מתממש, הדוברת גולשת אל דיבור מטאפורי, עוקף, ונצמדת אליו. המטאפורות שבהן היא משתמשת הן ארבע הדמויות הארכיטיפיות של המשפחה הבראשיתית: את עצמה היא מציגה כחוה, את בנה שעִמה – כהבל, ואת בנה הגדול, הנעדר – כקין, ואותו – כבנו של אדם. אולם גם במסגרת העולם המטאפורי המקראי שבונה הדוברת שלטת ההבלעה. הדוברת אינה מגיעה לפרישׂה מפורשת ומלאה של סיטואציה הקשורה בדמויות המקראיות. אין היא מזכירה כלל את מעשה הרצח של קין את הבל, אין היא מנסה לתאר מה היא חשה בתור חוה ביחס לרצח בנה, ואין היא מצליחה לכתוב מהו אותו הדבר שהיא מבקשת שיגידו לבנה הגדול. כלומר, גם כתיאור של סיטואציה מקראית – השיר עתיר פערים.
אף-על-פי-כן, מכוח הכותרת והמילה "משלוח" – הקורא מייחס לעצם השמות של קין והבל, וביותר משום שהם מובאים בשיר בכפיפה אחת, משמעות של אלוזיה לפרשת הרצח הקדמון, ורצח זה, על אף שאינו מוזכר במפורש בשיר, משמש מטפורה ארכיטיפית לסיטואציה השוֹאתית הקונקרטית.
שימושה של הדוברת בשמות המיתולוגיים, ששניים מהם מעוררים בתודעת הקורא אלוזיה לרצח הקדמון, מאפשר לה אפוא להימנע מחשיפה ישירה של הסיטואציה השוֹאתית שבה היא נתונה, ותחת זאת לשקוע בהבעה מטאפורית עקיפה. הסיפור המקראי המיתולוגי, חרף היותו מינימלי – ממומש בשמות בלבד – הופך למעשה למסגרת המאפשרת לדוברת ולמשורר להציג את סיפור השואה כסיפור המובלע בתוך סיפור אחר.
ההזדקקות לסיפור המיתולוגי, שבזכותה משיג תיאור חוויית השואה שבשיר הבלעה ואיפוק מרשימים, מעניקה לשיר יתרון נוסף: בזכותה מוענקת העצמה מיתית גם לחוויית השואה הנרמזת, האנלוגית, עד שזו חדלה להיות חוויה פרטית של אישה מסוימת ונעשית לכעין מיתוס חדש, נורא בעוצמתו. במיתוס ה"חדש" שנוצר אינה מופיעה דמותו של אדם; הדוברת מזכירה את שמו רק בעקיפין, בתור חלק משמו של קין, שאותו היא מציגה כ"קין בן אדם". הסיטואציה השירית מוגבלת למה שאומרת הדוברת חוה על עצמה ועל שני בניה, והיא מהווה כעין מיתוס שלא קיים במקרא. באמירה "אני חוה עם הבל" הופכת הדוברת את עצמה ובנה, העומדים להיספות, לכעין אותן דמויות מיתולוגיות, כאילו גם במקרא ניצבו יחד מול מותן. בהוספת השם קין היא הופכת את הסיטואציה שבה נתונים היא ובנה מסיטואציה של מוות לסיטואציה של מוות מחמת הריגה או רצח, ובהענקת השם קין לבן הגדול, שאינו נמצא במשלוח עִמה ועם בנה הקטן, ושאליו היא מכוונת את דבריה הכתובים – היא הופכת את בנה הגדול לבן שהוא הורג או רוצח. לדברי רפי וייכרט, "כאשר חוה והבל בקרון – קין גוזר על משפחת האנוש כליה שנובעת מתוך הכחדתה של אם-כל-חי. הגרמנים רצחו בשואה את כלל האנושות, אומר השיר שמתחת לשיר".
מיד לאחר שמזכירה הדוברת את שמו של קין, שהוא הדמות האחרונה במיתוס החדש שהיא יוצרת, היא מרחיבה את שמו באמצעות התוספת "בן אדם", ובכך היא משייכת אותו לאביו ולמין האדם כאחד – ובה בעת מרחיקה את עצמה ממנו, שכן היא מגדירה אותו כבנו של אדם ולא כבנה שלה. בדרך זו היא מעצימה את המיתיזציה של המצב השוֹאתי ומטשטשת את הסיפור המשפחתי הפרטי, הקונקרטי, שיוצר את המצב הזה.
יתרה מזאת: מכוח השוואתן לדמויות הבראשיתיות מכוונות הדמויות המייצגות את הסיטואציה השוֹאתית למשהו נוסף, ובכך מוענקת לה משמעות סימבולית רחבה: האֵם נעשית ל"האֵם" בה"א הידיעה, לחוה, וההגדרה המקראית של חוה כ"אם כל חי" מתממשת בחוה זו באופן אירוני, שכן היא אינה מייצגת חיים אלא מוות; היא אם ההולכת למות יחד עם בן ההולך למות. בנה זה נעשה לכעין הנרצח הראשון בעולם, הבל. ובנה הגדול, מאחר שהוא מכונה בפי הדוברת בשם קין – הופך לרוצח הקדמון, שיצא אף הוא מרחם חוה.
העובדה שחוה היא אמם של נרצח ורוצח כאחד שייכת לנתוני הסיפור המקראי עצמו, אבל להתמודדותה של חוה עם העובדה הזאת אין כל ביטוי במקרא. יתר על כן: להתמודדות זו אין גם ביטוי ברפרטואר המוכר של סיפורי השואה. באלה קיימת לרוב הפרדה חדה בין נרצחים לרוצחים, כשהאחרונים נתפסים ככאלה שאינם בחזקת "בני אדם" ובוודאי שאין הם והנרצחים בנים לאותה אם. באמצעות הצגת זווית הראייה של האם הדוברת, אשר למרות מיעוט מילותיה היא בכל זאת מציגה את מצבה כמצב ארכיטיפי וסימבולי ואף מבקשת שיגידו משהו בשמה לבנה הרוצח, מעלה המשורר למעשה נקודת מבט חדשה כלפי מה שהתחולל בשואה: הוא מדגיש שמדובר בחזרה של אותו אסון שהרס את "סדרי בראשית" – בחזרה על התופעה שבה אח קם על אחיו, בן אדם אחד על בן אדם אחר; וכן מדגיש שהרוצח יצא מאותו רחם אנושי כמו הנרצח, כלומר שהקשר בין רוצח לנרצח הוא בעייתי מאוד מפני שהוא קשר גורדי משפחתי ואנושי. המשורר מעניק לשתי ההדגשות האלה אמינות ותוקף מאחר שהוא מייחס אותן לקורבן השואה עצמו, לאם, שמבטאת אותן בדברים שהיא כותבת, ולא לְדובר שהוא זר למה שאירע בשואה. בדרך זו הופך השיר מדיבור קטוע של דמות שאינה מספיקה לבטא את מחשבתה, לדיבור המצליח בכל זאת לבטא התבוננות חדה ועקרונית במה שאירע בשואה בכלל, לא רק במשפחה מסוימת ולא רק בקרון חתום אחד או במחנה השמדה מסוים.
שתיקה, פערי מידע וסיום השיר.
תיאור הסיטואציה השוֹאתית הקונקרטית ותיאור הסיפור המקראי, האנלוגי לה, מינימליים ביותר בשיר זה, עד כדי כך שחנן חבר הציע שפגיס "הפך את עצם שאלת האפשרות לייצג את השואה לנושאו של השיר". השיר עתיר פערים ב"עלילתו", וכתוצאה מכך הוא מזמין מילוי פערים. הפער הבולט ביותר הוא בסיום השיר, במילה "שֶׁאֲנִי", שאין לה כל המשך; את קטיעת המסר ניתן כמובן להבין באופן ריאליסטי על רקע הסיטואציה של כתיבתו בקרון של רכבת-המוות: העיפרון נגמר; הכותבת התעלפה או מתה; הרכבת הגיעה ליעדה; ואולי לכתובת, הכתובה בעיפרון, היה המשך, שנמחק. כך או כך, הסיום הזה מעורר בקורא את השאלה: מהו הדבר שאותו רוצה הכותבת שיגידו לבנה הגדול, לכשיראוהו? האפשרויות למילוי פער זה שבסיום רבות. ייתכן שהכותבת רוצה שיגידו לבנה קין את מה שכתבה (בפתק שלה) בשלוש השורות הראשונות – שהיא עם בנה הבל הובלו ב"משלוח" וכו' (כלומר להבין את השיר כשיר מעגלי, באופן שניתן לקרוא אותו כך: "אם תראו את בני הגדול קין בן אדם תגידו לו שאני [...] כאן במשלוח הזה"); ייתכן שהכותבת מבקשת להעביר לידיעת הבן שבחוץ כי באותו "משלוח" היא חשה עצמה כמו חוה עם בנה, ושמשום שבן זה עומד להירצח (ואולי כבר נרצח) הוא לדידה כמו הבל, כשם שהוא, הבן שלא נרצח, הוא בעיניה כמו קין האחראי לרצח; ייתכן שהיא אף רוצה להוכיח את הבן שבחוץ ולרמוז לו בדרך האירוניה, שעל אף שבמקרא הוא אכן בנו של אדם – במציאות האנלוגית שבהווה השואתי, הוא רחוק מלנהוג כ"בן אדם" (ויש לזכור שבדיבור העברי וגם היידי-גרמני להיות "בן אדם" או "מֶענְטְש" פירושו לנהוג באופן חיובי, כראוי לאדם); אך לא מן הנמנע הוא שאין היא רוצה כלל להוכיח אותו אלא לומר לו שלמרות שהיא ובנה הקטן עומדים למות, הוא עדיין בנה ובנו של אדם ושעליו לנהוג כבן-אדם.