מלכתחילה היו מתחים בשיתוף פעולה זה של העיתונות והממשלה, אבל במהלך השנים התרחבה ההכרה בערכים של חופש הדיבור וזכות הציבור לדעת. תהליך זה הואץ החל משנות ה-70 - השינויים החברתיים בישראל ושינויים בתקשורת העולמית גרמו לשינויים משמעותיים ביחסים ביניהן. נקודת מפנה עיקרית הייתה מלחמת יום הכיפורים, ומיד לאחריה נושאים שהיו בעבר מחוץ-לתחום, כמו דיון בסוגיות ביטחוניות-צבאיות וביקורת על התנהגות הצבא. לקראת מבצע שלום הגליל פורסם מידע לגבי חילוקי הדעות בממשלה לגבי אפשרויות הפעולה לריסון המחבלים בלבנון. עם פרוץ המלחמה נהגה התקשורת באופן מסורתי ופרסמה מידע לפי הוראות מערכת הביטחון, אבל לאחר כשלושה שבועות, כאשר התברר שהמבצע מתמשך מעבר למטרותיו המקוריות, ובייחוד לאחר פרשת הטבח במחנות הפליטים סברה ושתילה, החל בישראל ויכוח ציבורי על המלחמה, שכוסה בהרחבה על ידי העיתונות.
שנות ה-80 וה-90 התאפיינו במספר אירועים משמעותיים שהביאו לערעור האמון בממסד הביטחוני בישראל. ב-1984, בפרשת קו 300, פרסם העיתון "חדשות" תמונה שהוכיחה ששניים מהמחבלים החוטפים היו עדיין בחיים כאשר הורדו מהאוטובוס. בעקבות הפרסום סגר הצנזור את העיתון לארבעה ימים וראשי העיתון הועמדו לדין; בשנת 1993 הם זוכו על ידי בית המשפט המחוזי, שקבע כי שיקולי הצנזור היו פגיעה חמורה בזכות הציבור לדעת. בפרשת עסקת השבויים עם ארגונו של אחמד ג'יבריל ובפרשת חטיפת מרגל האטום ואנונו, התפרסם בתקשורת העולמית מידע שפרסומם מיד גם בישראל, על ידי העיתון "חדשות".
בשנת 1989, לאחר בג"ץ שניצר נגד הצנזור הצבאי הראשי, הוכנס תיקון להסכם משנת 1966 ובה נקבע כי סמכות הצנזורה לפסול מידע תחול רק על מידע ביטחוני שפרסומו עלול בוודאות הקרובה לגרום לפגיעה ממשית בביטחון המדינה.
באוקטובר 1992 פסלה הצנזורה הצבאית כתבה על דבר מאסר יוסף עמית, "האסיר X השלישי", שנשפט בשנת 1987 ל-12 שנות מאסר, אך הדבר היה חסוי ולא פורסם. למרות שעמית נתן ריאיון לעיתונאית ענת סרגוסטי מ"העולם הזה" ומנחם שיזף מ"חדשות" כבר ב-1988, בעת שהיה בטיפול רפואי בבית חולים, הצנזורה לא אישרה את פרסומם. הכתבה מאוקטובר 1992 נכתבה על ידי הכתבת זהרה רון בעיתון "העיר". העיתון עתר לבג"ץ נגד הפסילה, באמצעות עורך הדין שלמה ליבליך, מאחר שסבר כי למעט מספר משפטים בהם מתוארת הפרשה שבעטיה הואשם והורשע עמית, אין בשאר החומר כל סכנה לביטחון הציבור. לאחר שהדיון נדחה מספר פעמים, ב-2 ביולי 1993 הותר פרסום הפרשה. לאחר חשיפת הפרשה בתקשורת הכחיש עמית שריגל לטובת מדינה זרה, וטען שנעשה לו עוול.
הסכם הצנזורה החדש.
בנובמבר 1992 אסרה הצנזורה הצבאית לדווח על תאונת האימונים שזכתה לכינוי "אסון צאלים ב'", שבה נהרגו חמישה חיילי צה"ל, ולאחר מכן אסרה לדווח על נוכחותו של הרמטכ"ל, אהוד ברק, במקום התאונה. המידע דלף לעיתונות הזרה, ופורסם בישראל רק אחרי חצי שנה ולאחר שפורסם בחו"ל בזמן אמת. בעקבות טיפול הצנזורה בפרשה, הודיע העיתון "הארץ" על פרישתו מהסכם הצנזורה, ואחריו פרש גם "ידיעות אחרונות". ההסכם קרס למעשה, משום שרק מיעוט מכלי התקשורת בישראל נותר מאוגד בו.
במאי 1996 נחתם הסכם צנזורה חדש, שתיקן את הפגמים העיקריים בהסכם הישן. על פי ההסכם החדש עיתון העובר עברת צנזורה כבר אינו צפוי להיסגר, ועיתונאי בעיתון השותף להסכם העובר עברת צנזורה אינו צפוי להרשעה פלילית. נוסף על כך, ההסכם מגביל את סמכות הפסילה של הצנזור אך ורק למידע בנושאי ביטחון ואך ורק למצבים של סכנה לביטחון, ולא לסדר הציבורי. אם דחתה ועדת השלושה את ההשגה של אמצעי תקשורת כלשהו על החלטתה, נשמרת לו הזכות לעתור לבג"ץ.
למרות שהסכם הצנזורה ממשיך להיות ההסדר המקובל לפעילות הצנזורה הצבאית בישראל, ועדת העורכים איבדה את כוחה. ובתחילת שנות ה-2000 חדלה להתכנס. עם זאת "תא הכתבים הצבאיים", שחבריו נקבעים על ידי דובר צה"ל, מקבל גישה למידע באופן בלעדי. ועדת השלושה היא זו שמנהלת את הסכם הצנזורה החדש, כאשר מתגלות מחלוקות. אך בפועל הצנזורה הצבאית משתמשת בעיקר בצווי איסור פרסום לכפות את החלטותיה.
בעידן האינטרנט, אין למעשה משמעות להסכמות בין המדינה לבין כלי התקשורת המרכזיים, הואיל והמידע זורם אל האזרחים באין מפריע באמצעות עיתונות זרה, בלוגים, רשתות חברתיות וכיוצא באלה. ב-12 בפברואר 2013 כינס משרד ראש הממשלה את ועדת העורכים בבהילות, לראשונה אחרי שנים רבות, כדי למנוע את פרסום פרשת האסיר איקס. צעד זה שנעשה לאחר שידור התחקיר בטלוויזיה האוסטרלית, נתפס כאנכרוניסטי.
באוגוסט 2015, אמרה הצנזורית הצבאית הראשית, תא"ל סימה וואקנין-גיל, בריאיון עיתונאי לאתר "העין השביעית", "בגלל שההסכם [החדש] נוסח מול ועדת העורכים, ובגלל שוועדת העורכים כבר לא קיימת, להסכם אין היום תוקף".
סטי&quot;ל
ספינת טילים
ספינת טילים (בראשי תיבות: סטי"ל) היא ספינה, לרוב מסוג קורבטה או לעיתים יותר פריגטה ואף משחתת, המיועדת לתקיפת אוניות גדולות יותר ממנה או בסדר גודל שלה. עיקר החימוש שלה הוא טילים, ומכאן נגזר שמה. משמשת גם לסיור, ולשם כך יכולה להיות מצוידת גם בתותח. גודלה הקטן יחסית מעניק לה מהירות וכושר תמרון משופרים, ובכך מעניק לה עדיפות על ספינות גדולות ממנה.
ספינות טילים בחיל הים הישראלי.
עדיפותן של ספינות הטילים על-פני המשחתות הומחשה לצה"ל בצורה כואבת כאשר ב-21 באוקטובר 1967 הטביעו שתי ספינות טילים מצריות מדגם קומאר שיצאו מפתח נמל פורט סעיד, את המשחתת אח"י אילת.
בסוף שנת 1967 החלו להגיע לחיל הים הישראלי ספינות הטילים הראשונות שלו, ומאז מהוות ספינות הטילים את עמוד השדרה של החיל, כשכל דגם חדש שלהן גדול מקודמו. חמש מתוך 12 הספינות הראשונות ידועות בשם "ספינות שרבורג". אלה יוצרו עבור חיל הים במספנה בשרבורג, אך עקב אמברגו שהטיל נשיא צרפת, שרל דה גול, על מכירת נשק לישראל, נמנעה אספקתן, אף שצוותים ישראליים נמצאו עליהן. ב-25 בדצמבר 1969, בעת שתושבי העיר היו בעיצומו של חג המולד נמלטו הספינות במבצע מתוחכם, וכעבור ימים אחדים הגיעו לישראל. במלחמת יום הכיפורים הוכיחו ספינות הטילים את ערכן כאשר טיבעו את ספינות הציים הערביים והשיגו ניצחונות גם על כוחות עדיפים מהן בכמות ובגודל החימוש.
כיום 2021, משרתות בשייטת ספינות הטילים של חיל הים הישראלי, ספינות טילים מדגמי סער 4.5, סער 5 וסער 6.
חוסני מוברכ
האייתוללה חומייני
חוק ההסמכה
מועצת אירופה
מועצת אירופה (באנגלית: Council of Europe, ובראשי תיבות CoE; בצרפתית: Conseil de l'Europe) הוא ארגון בינלאומי הפועל למען שיתוף פעולה בין מדינות אירופה, בייחוד בתחומי זכויות האדם, קידום הדמוקרטיה, ומשפט בינלאומי. הארגון הוקם ב-5 במאי 1949, וחברות בו 47 מדינות. ישראל היא מדינה משקיפה בארגון, מאז שנת 1957. בין שאר המדינות המשקיפות נכללות ארצות הברית, יפן וקנדה. המטה הראשי של הארגון נמצא בשטרסבורג שבצרפת, ותקציב הארגון הכולל מגיע לחצי מיליארד אירו בשנה. שתי השפות הרשמיות של הארגון הן צרפתית ואנגלית, אך במהלך עבודת הארגון ישנו גם שימוש בגרמנית, איטלקית, רוסית וטורקית.
מועצת אירופה הוקמה על ידי בלגיה, דנמרק, צרפת, אירלנד, איטליה, לוקסמבורג, הולנד, נורווגיה, שוודיה ובריטניה. יוון וטורקיה הצטרפו כעבור שלושה חודשים, ולאחר מכן איסלנד וגרמניה. המדינה האחרונה שהצטרפה היא מונטנגרו.
סעיף 4 של החוקה מציין כי החברות פתוחות לכל מדינה באירופה.
בין היתר, יזמה מועצת אירופה את אמנת הפשע המקוון והאמנה האירופית להגנה על ילדים מפני ניצול והתעללות מינית.
ארגוני זכויות אדם (כגון משמר זכויות האדם) העבירו ביקורת על המועצה על כך שמדינות האיחוד האירופי, שלכאורה נועד בשביל לשמור ולקדם את נושאי השלום, הדמוקרטיה וזכויות האדם בעולם, משתפות פעולה עם משטרים פחות דמוקרטיים כגון אזרבייג'ן, טורקיה ורוסיה.
הארגון מהווה ארגון משקיף באומות המאוחדות.
המדינות היחידות שאינן חברות בארגון באירופה הן בלארוס (בגלל מצב זכויות האדם במדינה והשימוש בעונש מוות), קזחסטן (בגלל מצב זכויות האדם במדינה), רוסיה (פרשה מהארגון כשהחלו הליכים לסילוקה עקב הפלישה הרוסית לאוקראינה) וקריית הוותיקן.
מועצת אירופה והאיחוד האירופי.
מועצת אירופה והאיחוד האירופי הם גופים שונים. כל מדינה של האיחוד האירופי היא גם חברה במועצת אירופה כיוון שזהו תנאי להצטרפות לאיחוד. אף אחד מהארגונים הללו לא כפוף לארגון השני. לעיתים ישנו בלבול בין שני הארגונים מכיוון שלשניהם יש את אותו הדגל וההמנון. בניגוד לאיחוד האירופי, למועצת אירופה אין היכולת לחוקק חוקים מחייבים, אך יש להם את היכולת לאכוף הסכמים. שיתוף פעולה בין הארגונים התחזק בעיקר סביב תרבות וחינוך וכן על האכיפה הבינלאומית לצדק ולזכויות אדם.
מטרות והישגים.
סעיף 1 (א) לחוקה קובע כי "מטרת מועצת אירופה היא להשיג אחדות גדולה יותר בין החברות לצורך שמירה ומימוש האידיאלים ועקרונות שהן המורשת המשותפת שלהן וקידום הכלכלי והחברתי שלהן."
הארגון קידם ויצר למעלה ממאתיים אמנות ומוסכמות שעוסקות בקידום השלום וזכויות האדם בעולם. הבולטת ביותר מכל אלה היא האמנה האירופית לזכויות אדם שנכתבה בשנת 1950 ומכך הוקם בית הדין האירופי לזכויות אדם.
זרם חילופין