"סאטרדיי נייט לייב".
בעזרתו של חברו, הקומיקאי דניס מילר, הצטרף ספייד לתוכנית המערכונים "סאטרדיי נייט לייב" ב-1988. עד 1990 הפך לחבר צוות קבוע ולכותב ושם נהיה ידוע בסרקזם שלו. חלק מהדמויות שלו נהפכו ללהיטים, ביניהן תפקידו כדיילת במופע "Total Bastard Airlines", פקיד הקבלה של דיק קלארק בו הוא שואל אנשים ללא הבחנה, "ומי אתה?" וככתב מגזין "Hollywood Minute" בו הוא מספר בדיחות קצרות על סלבריטאים. הוא גם ביצע חיקויים של סלבריטאים, כולל בראד פיט ומייקל ג'יי פוקס. בראיונות עימו סיפר ספייד שהמופע "Hollywood Minute" זה שהבטיח את מעמדו. אחד הרגעים הידועים ב"Hollywood Minute" התרחש ב-1996. בעת שתמונתו של אדי מרפי, שבעצמו הופיע בעבר ב"סאטרדיי נייט לייב", הופיעה על המסך, קרא ספייד "תראו, ילדים, כוכב נופל. הביעו משאלה!", בהתייחס לכישלון סרטו של מרפי בקופות באותו הזמן, "ערפד בברוקלין". האמירה הובילה לקריאות בוז מהקהל והרגיזה את מרפי שכעסו על ספייד ועל "סטרדיי נייט לייב" נמשך גם שנים אחר כך.
אף על פי שרוב המשתתפים עזבו ב-1995, ספייד נשאר שנה נוספת כדי לעזור לשלב את הצוות החדש. הוא עזב ב-1996 עקב שחיקה. לדבריו "אני עוזב את זה כדי להוריד את הלחץ, לא כדי להיות כוכב קולנוע. אתה לא יכול להישאר שם לנצח, זה הורג אותך מבפנים. מזדקנים פה בשנות כלב. זה מקום קשוח." הוא חזר כאורח בפרק ב-1998 ופעם נוספת ב-2005.
סרטים.
ספייד הופיע יחד עם שותפו ל"סאטרדיי נייט לייב", כריס פארלי בשתי קומדיות חבר'ה, "טומי בוי" (1995) ו"כבשה שחורה" (1996). ב-1997, בשעה שהשניים תכננו את הסרט השלישי, מת פארלי ממנת יתר בגיל 33. כאשר ספייד סירב להשתתף בהלוויה, נפוצו שמועות על כך שהיחסים בין השניים הדרדרו. ספייד הודה כי היה ביניהם מתח, שחלקית נבע מעיית הסמים של פארלי, אך ציין כי הסיבה שהוא לא השתתף בהלוויה הייתה פשוט מפני שהיה לו קשה להתמודד עם זה רגשית.
ב-2001 כיכב ספייד לראשונה כדמות הראשית בסרט "ג'ו דירט" שבו גם השתתף בכתיבה.
ב-2003 כיכב ספייד שוב בסרט, "דיקי רוברטס: ילד פלא לשעבר". גם פה ספייד היה שותף לכתיבה. זה היה הסרט הראשון מיני רבים שבו השתתף ספייד והופקו על ידי שותפו לצוות "Saturday Night Live", אדם סנדלר. הבולטים שבהם הם "מגודלים" (2010) ו"מגודלים 2" (2013) בהם הופיעו ספייד וסנדלר בתפקידים הראשיים ושהיו להצלחה בקופות.
טלוויזיה.
אף על פי שקיבל מספר הצעות לככב בתוכנית טלוויזיה משלו, הוא דחה אותן והצטרף לצוות השחקנים של קומדיית המצבים "תהרוג אותי וזהו", לצד לורה סאן ג'אקומו וג'ורג' סיגל, שנמשכה שבע עונות בין השנים 1997 ל-2003. בסדרה גילם ספייד את פקיד הקבלה הסרקסטי דניס פינץ'.
הוא אירח את התוכנית "The Showbiz Show with David Spade" בערוץ קומדי סנטרל במשך שלוש עונות, בין ספטמבר 2005 ועד אוקטובר 2007. בתוכנית ספייד התבדח על הוליווד וסלבריטאיה באופן דומה לזה שעשה ב"Hollywood Minute" ב"סטרדיי נייט לייב".
מ-2007 ועד 2013, כיכב ספייד בסדרה "חוקי המשחק" של רשת CBS.
ספייד היה אחד הקריינים של משחק הווידאו "האגדה של ספירו: התחלה חדשה". הוא סיפק את קולה של השפירית המלווה את ספירו, ספארקס.
פרסים ומועמדויות.
ספייד היה מועמד לפרס האמי על כתיבתו ב"סאטרדיי נייט לייב".
על תפקידו כדניס פינץ' בסדרה "תהרוג אותי וזהו" קיבל גם כן מועמדות לפרס אמי ושתי מועמדויות לפרס גלובוס הזהב.
ב-5 בספטמבר 2003, קיבל ספייד כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
חיים אישיים.
ספייד יצא עם מספר שחקניות וסלבריטאיות, לרבות הת'ר לוקליר, ג'ולי בואן, טרי האטצ'ר ונאייה ריברה. לו ולדוגמנית הפלייבוי ג'יליאן גרייס יש בת, הארפר, שנולדה ב-26 באוגוסט 2008.
בדצמבר 2005, תרם ספייד 100,000 דולרים למשטרת פיניקס. התרומה אפשרה רכישת כלי נשק עבור קציני המשטרה. ספייד גם תרם 200,000 דולרים עבור נפגעי טורנדו באוקלוהומה ב-2013, 100,000 דולרים באתגר דלי הקרח ב-2014, ו-100,000 דולרים לנפגעי מחלות נפש ביוני 2018 לאחר התאבדותה של גיסתו, מעצבת האופנה קייט ספייד.
ספייד מתגורר בבוורלי הילס, קליפורניה. ביוני 2017, הבית שלו נפרץ. בעבר הותקף גם על ידי עוזרו.
ספייד פרסם שני ספרים, "Almost Interesting" האוטוביוגרפי שיצא בשנת 2015, ו-"A Polaroid Guy in a Snapchat World" שיצא לאור ב-2018 וזמין בגרסת ספר מוקלט בלבד.
מלכת היופי 1965
שרגא פייבוש מזלישטשיק
קלסוס
קלסוס (ביוונית: Κέλσος) היה פילוסוף יווני בן המאה ה-2 לספירה ויריב לנצרות הקדומה. הוא ידוע בשל עבודתו הספרותית, היחידה הידועה לנו, "על הדוקטרינה האמיתית" (ביוונית: Λόγος Ἀληθής, לוגוס אלתס; או לחלופין: "הדיון האמיתי", "השיחה", "התיאור", "המילה"), ששרדה רק בציטוטים מתוכה בנגד קלסוס , חיבור הפרכה שנכתב בשנת 248 על ידי אוריגנס מאלכסנדריה. חיבורו של קלסוס מהווה את הביקורת המקיפה המוקדמת ביותר הידועה לנו כלפי הנצרות. הוא נכתב בסביבות השנים 175–177, מעט לאחר מותו של יוסטינוס מרטיר (שככל הנראה היה האפולוגטיקן הנוצרי הראשון), והיה ככל הנראה תגובה לחיבורו.
חיבורו.
חיבורו של קלסוס נאסר לפרסום בשנת 448 על פי צו מאת ולנטיניאנוס השלישי ותאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית, יחד עם 15 ספריו של פורפיריוס התוקפים את הנוצרים, כך שלא שרדו עותקים שלמים, אולם ניתן לשחזרו מתוך דיווחו המפורט של אוריגנס לגביו בחיבור ההפרכה בן 8 הכרכים שלו, המצטט את קלסוס בהרחבה. חיבורו של אוריגנס שרד וכך שימר יחד איתו גם את חיבורו של קלסוס. אוריגנס לפעמים ציטט את קלסוס, לפעמים כתב בפרפרזה ולפעמים רק התייחס לדבריו. כך שחזר את טיעוניו והשיב להם. מאחר שדיוק היה הכרחי להפרכה, רוב החוקרים מסכימים שאוריגנס הוא מקור אמין לדבריו של קלסוס.
נראה כי קלסוס התעניין בדת מצרים העתיקה, ונראה כי הכיר את התאולוגיה היהודית ההלניסטית, ושני הדברים מצביעים על כך שהחיבור נתחבר באלכסנדריה. קלסוס כתב בתקופה שהנצרות גדלה. אוריגנס מציין שקלסוס היה אפיקורי שחי בזמנו של הקיסר אדריאנוס; אולם טיעוניו של קלסוס מצביעים על כך שהיה דווקא אקלקטי  ופעיל בזמן שלטונו של מרקוס אורליוס.
על הנוצרים.
קלסוס פתח בהתקפה ביקורתית על הנצרות, תוך לגלוג על רבים מעיקריה.
מאפיין עיקרי בחיבור הוא שהטיעונים נגד הנצרות מושמות בפיו של יהודי. היהודי של קלסוס מאשים את ישו בכך שבדה את סיפור הולדתו לבתולה, כאשר היה בעצם בנה של יהודיה כפרית ענייה שהתפרנסה מטווייה, שגורשה על ידי בעלה הנגר לאחר שהורשעה בניאוף עם חייל רומאי בשם פנתרה . היא ילדה את ישו, שמאוחר יותר עבד כפועל במצרים, שם למד מהמצרים את אמנויות הכישוף ואז חזר לארץ יהודה. שם, בסומכו על כוחות הקסם שלו, הכריז על עצמו כאל. קלסוס הוא המקור היחיד להצהרה המפורשת שאביו של ישו היה חייל רומאי.
אוריגנס ראה בכך סיפור בדוי.
היהודי שואל בסרקזם אם אמו של ישו הייתה יפה ואם זה לא מסיבה זו שאלוהים קיים יחסי מין איתה. אחד הטיעונים שמציג היהודי הוא הפרכה של זכויותיו של ישו למשיחות. היהודי שואל מדוע דווקא ישו נבחר כמשיח של הנבואות התנ"כיות, בין המוני האנשים האחרים שחיו אחרי שנאמרו הנבואות. לאחר מכן נשאלת השאלה מדוע ישו, אם היה בנו של אלוהים, לא נעשה למלך כשגדל ובמקום זאת חי חיי נדודים, מכווץ בפחד ובעוני. בנוגע לנסים של ישו, היהודי טוען שאפילו אם אלה אכן נעשו, הם לא יותר ממעשי כישוף (γοητεία) בסגנון מצרי. בנוסף על כך, שלא כמו ישו, לא ייתכן שלאל יהיה גוף שניתן להשחיתו, הוא לא היה נולד כמוהו ולא היה אוכל את האוכל שאכל. מתוך ההקבלות שניתן למצוא בין הטיעונים של היהודי של קלסוס ואלה המופיעים בספרות התלמודית והיהודית המאוחרת יותר, ברור שקלסוס נסמך כאן על מקורות יהודיים, בין אם בכתב או בעל פה. מתוך הידע שהוא מפגין בספרות ומיתולוגיה יוונית, ניתן להסיק שהיהודי המתואר אצל קלסוס שייך ללא ספק לחוג תרבותי יהודי-הלניסטי.
קלסוס שואל: "כאשר האב שלח את ישו, האם שכח כבר אילו מצוות נתן למשה? או שמא הוא גינה את חוקיו שלו ושינה את דעתו, ושלח את שליחו בדיוק למטרה ההפוכה?".
קלסוס מודה כי הנוצרים מצליחים בעסקים, אך דורש מהם להיות אזרחים טובים, לשמור על אמונתם אך להעריץ את הקיסרים ולהצטרף אל שאר האזרחים בהגנת האימפריה. זו פנייה רצינית ומפתיעה בשם האחדות וסובלנות הדדית. אחת מתלונותיו המרירות ביותר של קלסוס היא על סירובם של הנוצרים לשתף פעולה עם החברה האזרחית ועל הבוז שלהם כלפי מנהגים מקומיים והדתות העתיקות. הנוצרים ראו באלו עבודות אלילים בהשראת רוחות רעות, בזמן שפוליתאיסטים כמו קלסוס ראו בהם כפעולותיהם של הדיימונים , או שרי האל, ששלטו באנושות במקומו כדי לשמור עליו מ"זיהום התמותה". קלסוס תוקף את הנוצרים כמי שמזינים פילוג ואי-אחידות, ומאשים אותם בהמרת דתם של ההמונים והנבערים, תוך סירוב לשיח עם אנשים נבונים. באשר לדעתם על משימתם הקדוֹשה והקדוּשה הבלעדית, קלסוס מגיב באמצעות לעג לחוסר המשמעות שלהם ומשווה את היהודים והנוצרים יחדיו ל"נחיל עטלפים או נמלים המגיחות אל מחוץ לקן שלהן, או צפרדעים המתאספות מסביב לביצה, או תולעים המתקהלות באיזו פינה מטונפת, ומתווכחים ביניהם לגבי מי מהם הם החוטאים הגרועים יותר". קלסוס מבקר את הנוצרים, על שהם "מקיפים עצמם חומה ומתנתקים משאר האנושות". לא ידוע כמה נוצרים היו בזמנו של קלסוס (שיעור האוכלוסייה היהודית של האימפריה הרומית היה בין 6.6% ל–10% מתוך אוכלוסייה של 60 מיליון).
על היהודים.