מתחם נבי שועייב (ערבית: مقام النبي شعيب, בתעתיק מדויק: מקאם אלנבי שעיב) הוא אתר קדוש לדרוזים הנמצא בגליל, בסמוך לקרני חיטין. על-פי המסורת הדרוזית מדובר בקברו של הנביא שועייב, המזוהה עם יתרו המקראי. מדי שנה משמש האתר מוקד לעלייה לרגל בחג נבי שועייב הנמשך ארבעה ימים, החל מ-24 באפריל. במקום בנוי מבנה גדול, המהווה, פרט לציון הקדושה של מתחם הנביא שועייב, גם מקום לאכלוס אלפי העולים לרגל במהלך החג. כן נובע במקום מעיין.
היסטוריה.
לפי המסורות הדרוזית והמוסלמית באחרית ימיו עבר שועייב להתגורר במערה באזור חיטין. במערה זו מת בשיבה טובה. מאמיניו קברו אותו והקימו מצבה במקום הקבורה.
מסורת דרוזית נוספת גורסת כי בלילה שלפני קרב חיטין חלם סלאח א-דין על מלאך, אשר הבטיח לו ניצחון בתנאי שלאחר הקרב ירכב עם סוסו מערבה. המלאך הבטיח כי מקום עצירתו של סוסו יהיה אתר קבורתו של שועייב. על פי מסורת זו, סלאח א-דין אכן רכב מערבה בתום הקרב, איתר את מקום קבורתו של שועייב, והדרוזים בנו את האתר במקום.
העדויות ההיסטוריות המוקדמות ביותר המזהות את המקום כמקום משכבו של שועייב הן עדויות של מטיילים והיסטוריונים מהמאה ה-12. מספר עדויות מפי מטיילים יהודים טוענות כי לא רחוק ממקום קברו של יתרו מצוי קברה של ציפורה.
אתר נבי שועייב הורחב ושופץ לאורך השנים. החלק הישן ביותר במתחם שעדיין עומד בתחילת מאה ה-21, נבנה בשנות ה-80 של המאה ה-19, לאחר שמנהיגם הרוחני של הדרוזים, שייח' מוואפק טריף מג'וליס זימן אספת נכבדים לדיון בנושא בנייתו של מתחם חדש. משלחת נכבדים יצאה לסוריה ולבנון לגייס כספים לבניית המתחם. הקהילה הדרוזית בגליל ובהר הכרמל תרמה אף היא סכומי כסף נכבדים.
בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל פרצה מחלוקת בין הדרוזים לבין המועצה המוסלמית העליונה לגבי השאלה מי בעל האפוטרופסות על האתר. לאחר קום מדינת ישראל העניקה המדינה אפוטרופסות מלאה לדרוזים על המתחם ועל מאה דונמים הסובבים לו. תחת הנהגתו של שייח אמין טריף, האתר שופץ והוספו לו מספר חדרים לאירוח העולים לרגל.
לפי המסורת היהודית קבור במקום יתרו, יוכבד אמו של משה רבינו וצפורה רעייתו, ונמצאת במקום טביעת כף רגלו של משה.
עלייה לרגל.
לפי המסורת הדרוזית, טביעת רגלו השמאלית של שועייב נראית באתר הקבר. העולים לרגל נוהגים ליצוק שמן לתוך טביעת הרגל ולמשוח את השמן על גופם על מנת להתברך במזל טוב.
במקור לדרוזים לא היה תאריך קבוע לעלייה לרגל. כאשר הכירה ממשלת ישראל בחגים הדרוזיים באופן רשמי, תאריכי החג נקבעו כימים שבין ה-24 באפריל ל-28 באפריל. במהלך החג נערכות חגיגות המוניות במתחם ומנהיגי העדה נאספים לדון בסוגיות דתיות.
שדה התעופה ירושלים
שדה התעופה ירושלים מאז תחילת התעופה לעיר עד 10 במאי 1948 ובהמשך מאז מלחמת ששת הימים מתייחס לשדה התעופה עטרות.
ב-1949 לאחר הקמת ועדה בין-משרדית בנושא נבחנו שלוש מקומות לבנייתו של שדה תעופה במערב העיר: בית מזמיל, יפה נוף וגבעת שאול. הוועדה המליצה על בניית שדה התעופה באורך קילומטר יפה נוף (בשטח של רחוב ביט היום) וההחלטה הזו נוספה לתוכנית ראו וחודשה בתוכנית מתאר מס' 62 ובתוכנית בניין עיר מס' 965.
בפועל נחיתות והמראות בוצעו במנחת גבעת שאול ומעולם לא נבנה שדה תעופה בעיר.
עם סיום מלחמת ששת הימים הכינוי שדה התעופה ירושלים הועבר חזרה לשדה התעופה עטרות.
הפארק הלאומי קקדו
הפארק הלאומי קקדו (באנגלית: Kakadu National Park) הוא פארק לאומי השוכן באזור נהרות האליגטור שבטריטוריה הצפונית של אוסטרליה, במרחק 171 קילומטרים מזרחית לדרווין. שטחו של הפארק הוא 19,804 קמ"ר, אורכו מצפון לדרום הוא 200 קילומטרים, ורוחבו ממזרח למערב מגיע ל־100 קילומטרים.
המאפיינים הטבעיים הבולטים של הפארק הם בארבעת נהרותיו - נהר האליגטור המזרחי שמשמש בחלקו כגבולו המזרחי, נהר האליגטור הדרומי במרכזו שהוא הנהר העיקרי שבו, ונהרות האליגטור המערבי וויילדמן במערב הפארק. הפארק מחולק לחמישה אזורים גאוגרפיים: מישורי הצפה וקרקעות לחות, ארץ האבן, אזורי השפלה, מפרצים ומישורי בוץ הנוצרים בהשפעת גאות ושפל, הגבעות והאגנים הדרומיים.
הפארק מגוון מבחינה הביולוגית ואקולוגי, ובסך הכל נסקרו בו מעל ל־280 מינים של עופות, 60 מינים של יונקים, 50 מינים של דגים המתקיימים במים מתוקים, 10,000 מינים של חרקים ו־1,600 מינים של צמחים.
האבוריג'ינים מאכלסים את הפארק מזה כ־40,000 שנים, והוא ידוע באתרי התרבות האבוריג'יניים הרבים שברחביו. עד כה תועדו בפארק למעלה מ־5,000 אתרים אמנותיים המתארים את התרבות האבוריג'ינית לאורך אלפי שנים, ואלה מספקים מידע על אורחות חייהם של האבוריג'ינים באזור. השם קקדו נגזר משיבוש לשוני של המילה "גאגודג'ו" (Gagudju) שהוא שמה של השפה האבוריג'ינית המדוברת בחלק הצפוני של הפארק. שם זה מוכר כיום לסוג תוכי נפוץ באזור.
הערכים התרבותיים והטבעיים של הפארק הוכרו מבחינה בינלאומית כאשר הפארק זכה ב־1981 למעמד של אתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו, ושטח ההכרזה הורחב לראשונה ב־1987 ושוב ב־1992, עת הקיפה זו את כל שטח הפארק.
תיחום הפארק והקמתו.
כמחצית משטחו של הפארק הוא שטח אבוריג'יני לפי חוק זכויות האדמה של האבוריג'ינים (הטריטוריה הצפונית) 1976, והאבוריג'ינים טוענים לבעלות גם על שאר הפארק. האזורים השייכים לאבוריג'ינים מושכרים על ידיהם למנהלת הפארקים הלאומיים האוסטרלית כך שזו תנהל אותם כפארק לאומי. השטח הנותר מצוי בבעלותה של המנהלת. קקדו כולו הוכרז כפארק לאומי לפי חוק שימור המגוון הביולוגי והגנת הסביבה 1999.
הבעלים האבוריג'יניים של אדמות הפארק הם צאצאים של קבוצות שבטיות מגוונות מאזור קקדו ויש להם נאמנות ארוכת שנים למדינה. סגנון החיים שלהם השתנה במהלך השנים האחרונות, אך הביגוד והאמונות המסורתיים שלהם עדיין זוכים לחשיבות רבה. בפארק מתגוררים כ־500 אבוריג'ינים; רובם בעלי האדמות. כל קקדו מנוהל בשיתוף פעולה של הבעלים האבוריג'יניים המקוריים וממשלת אוסטרליה באמצעות מחלקת הפארקים המסונפת למשרד הסביבה ומשאבי המים. בראשות הנהלת הפארק עומד חבר המנהלים של קקדו.
הפארק הלאומי קקדו הוקם בתקופה שבה המגמה באוסטרליה הייתה להכריז על פארקים לאומיים למטרות שימור טבע והכרה באינטרסים ובנכסים של האבוריג'ינים. בשנת 1965 הוצע להכריז על האזור של נהר אליגטור כפארק לאומי, אך רק ב־1978 הממשלה האוסטרלית הסדירה את רכישת הקרקעות לצורך הקמת הפארק.
ההכרזה על הקמת הפארק התבצעה בשלושה שלבים בין 1979 ל־1991, והיא התבססה על חוק שימור הפארקים הלאומיים וחיי הטבע - 1975 (NPWC), שהוחלף בשנת 2000 על ידי חוק אחר. כל שלב בהקמת הפארק כולל אדמות השייכות לאבוריג'ינים לפי חוק הזכויות בקרקע, והן מושכרות למנהל הפארקים הלאומיים, או שהן קרקעות שנטען לגביהן כי הן בבעלות פרטית לפי חוק הזכויות בקרקע:
גאוגרפיה וגאולוגיה.
בפארק יש שש תצורות קרקע, כאשר לכל תצורת קרקע יש את סוגי בתי הגידול המיוחדים לה. התצורות הן:
ההערכה היא שלפני כ־140 מיליוני שנים רוב שטחו של הפארק הלאומי קקדו שכן מתחת לים רדוד. קיר המתלול הבולט גרם ליצירתם של צוקים ימיים, ואילו מישור ארץ ארנהם נוצר כאזור שטוח מעל לגובה פני הים. כיום, המתלול מתנשא לגובה של 330 מטרים מעל המישורים ומשתרע לאורך 500 ק"מ בצידו המזרחי של הפארק, והוא חודר לתוך ארץ ארנהם. המבנה של המתלול משתנה מצוקים אנכיים באזור מפלי ג'ים ג'ים לצוקים מדורגים ובליטות קרקע מבודדות בחלקו הצפוני של הפארק.
מישורי הסלע של הרמה מבותרים על ידי רשת של תהומות וערוצים. החלק העליון של הרמה הוא אזור קשה למחיה ויבש, והמים מתייבשים בו במהירות. ברוב האזורים הללו כמעט ואין אדמה, והאדמה המעטה שקיימת מורכבת מחול גס ומפסולת צמחית הלכודה בבקעים בסלע ובשקעי קרקע רדודים. באזורים הללו התפתחו "כיסים" של קרקע מיוערת.
יובלי הנהרות חרצו עמקים במתלולים, ובמקומות אלה התפתחו יערות גשם. המים ואדמות הסחף הזורמים מקירות הסלע ההווים מיקרו־סביבה טבעית חשובה עבור צמחים ובעלי חיים. בעלי חיים רבים מנצלים את האזורים האלה כמקום מקלט בחודשי השנה השחונים. הצמח הדומיננטי באזור הוא המין Allosyncarpia ternata ממשפחת ההדסיים. צמח זה הוא עץ גדול, מתפשט ומוצל, הנמצא רק באזור קקדו ובאזור ארץ ארנהם.
האזורים החיצוניים של הפארק הם למעשה חלק מרמת ארץ ארנהם, והם נפרדו מהרמה לאחר תהליך בליה מורכב, והיו איים בימות עתיקות שכיסו את רוב שטחו. מישורי השפלה הגלית משתרעים על פני רוב השטח של טופ אנד, והם מהווים כ־70% משטחו של הפארק. שכבדת האדמה רדודה, ולעיתים קרובות היא מכסה שכבות קרקע לטריטית וסלעים מסננים.
בעונת הגשמים מציפים המים הזורמים מרמת ארץ ארנהם את השקעים והנהרות במישורי ההצפה הסמוכים לה. אדמות סחף הנסחפות עם מי השיטפונות גוררות איתן נוטריינטים, ומישורי ההצפה הופכים לאזור פורה במיוחד עבור החי והצומח, בשכות נוריינטים אלה, ושפע אור השמש. בעונה היבשה נסוגים המים אל נהרות, עמקים ובורות מים מבודדים או אל בילבונגים. אזורי הקרקע הלחה של קקדו זכו להכרה בינלאומית בזכות מאפייניהם האקולוגיים, בוטניים, זואולוגיים והידרולוגיים.
הגבעות והאגנים הדרומיים משתרעים על פני שטח גדול בדרום הפארק, ממנו זורם נהר אליגטור הדרומי. הסלעים שנחשפו מתחת למדרונות הנסוגים הם ממוצא געשי, וגילם הוא כ־2.5 מיליארדי שנים. תצורת הקרקע הזו מאופיינת ברכסים נמוכים המופרדים על ידי מישורי אדמת סחף.