חמדה נוֹפֶך-מוֹזֶס (8 בפברואר 1908, איסטנבול – 28 בינואר 1989, תל אביב) הייתה עיתונאית ועורכת דין ישראלית ממשפחת מוזס, פעילה בארגונים לקידום זכויות נשים והעורכת-המייסדת של מגזין "לאשה".
ביוגרפיה.
חמדה נופך-מוזס נולדה ב-1910 באיסטנבול בירת האימפריה העות'מאנית, בת למרים לבית שפרנוב ויצחק נופך. אמה הד"ר מרים נופך הייתה רופאת העיניים, הראשונה בתל אביב., אביה היה משפטן, שהיה לימים מראשוני השופטים היהודים בארץ ישראל המנדטורית, שופט השלום העברי הראשון ביפו, והוא שהנהיג את השפה העברית במשפט והוציא פסקי דין בעברית. סבהּ יהודה זאב נופך (אבי-אביה) היה מורה ועסקן ציבור יהודי-רוסי מתומכי הציונות ותחיית השפה העברית. דודהּ ישראל קפלן (גיסו של אביה) היה מחנך עברי ועסקן ציבור ברוסיה ובארץ ישראל.
בשנת 1913 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב הקטנה. נופך-מוזס סיימה את לימודיה בגימנסיה העברית "הרצליה", ולאחר מכן השלימה לימודי משפטים באוניברסיטת ז'נבה שבשווייץ.
נופך-מוזס מילאה שורת תפקידים בארגונים שונים:
היא ייצגה את ישראל בקונגרסים בינלאומיים, בהם של הברית הבינלאומית של נשים, האיגוד הבינלאומי של נשים אקדמאיות והפדרציה הבינלאומית של עורכות דין.
ב-1965 הייתה מועמדת רשימת גח"ל לכנסת.
ב-1987/88 נבחרה (יחד עם השופט מיכה לינדנשטראוס וסטף ורטהיימר) לאשת המופת על ידי ליונס ישראל.
נופך-מוזס נישאה לעורך הדין ראובן מוזס, בנו של יהודה מוזס, מו"ל העיתון "ידיעות אחרונות", ולזוג נולדו שני בנים: יצחק ושמואל אהרון. יצחק הוסיף לשם משפחתו את שם משפחת אמו "נופך", לבקשתה, מאחר שלאביה, השופט יצחק נופך, לא היו בנים, והיא ביקשה להנציח את שם המשפחה בדרך זו.
חמדה נופך-מוזס נפטרה ב-1989, בגיל 81, והובאה לקבורה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
מגזין "לאשה".
ב-1947 ייסדה נופך-מוזס את השבועון "לאשה" והייתה העורכת הראשית שלו. בנוסף לתפקידה זה הייתה בעלת הטור "בסבך המשפט", שבו ניסתה להוביל לשינויים חקיקתיים וחברתיים. ב-1949 יזמה את תחרות מלכת היופי והייתה במשך שנים רבות הרוח החיה מאחורי מפעל זה. ב-1990, לאחר מותה, מונתה מרים נופך-מוזס (אשתו של בנה יצחק) למנכ"ל השבועון.
הנרי סיוול
הנרי סיוול (באנגלית: Henry Sewell; 7 בספטמבר 1807 – 14 במאי 1879) היה מדינאי ניו זילנדי, מהבולטים במאה ה-19. הוא היה ממובילי המערכה למען הממשל העצמי של ניו זילנד, ומקובל להתייחס אליו כאל ראש ממשלת ניו זילנד הראשון.
ראשית חייו.
סיוול נולד בעיירה ניופורט שבאי וייט, אנגליה. משפחתו הייתה אמידה וסיוול זכה לחינוך טוב. בסופו של דבר הוא הוסמך כעורך דין. ב-1840 הפסיד אביו סכום ניכר של כסף עקב קריסת בנק וזמן קצר לאחר מכן הוא מת, כשהוא משאיר את משפחתו במצוקה כלכלית. מצב זה השפיע קשות על סיוול. ב-1844 מתה בטרם עת אשתו לוסינדה, שאותה הוא נשא לאישה ב-1834 ואתה הוא הביא לעולם שישה ילדים. הוא הפקיד את אחותו כאחראית על ילדיו ועל אמו ועבר ללונדון כדי לשפר את מזלו.
ב-1850 נישא סיוול בשנית ויחד עם אשתו השנייה, אליזבת קיטאו, הוא החל לתכנן את הגירתו לניו זילנד, בתקווה להצלחה כלכלית במושבה. קשריו עם ניו זילנד החלו באמצעות "אגודת קנטרברי", ארגון בריטי שהקדיש עצמו ליישוב האזור בניו זילנד שידוע בשם קנטרברי. את ההכרות עם האגודה עשה לסיוול ככל הנראה סר ג'ון סימאון. עד לנסיעתו לניו זילנד שימש סיוול כסגן מנהל האגודה הוא לקח חלק משמעותי בפעולותיה. תוכנית ההתיישבות של האגודה נתקלה בכמה קשיים והיא נכנסה לחובות לא קטנים. סיוול היה יעיל מאוד בפתרון הבעיות הללו. הוא עצמו הגיע לליטלטון, נמלה של קרייסטצ'רץ', היישוב העיקרי בקנטרברי, ב-2 בפברואר 1853 בתקווה לפתור את הבעיות שנותרו. בהדרגה, ולמרות החיכוכים עם פקיד המחוז, ג'יימס פיצג'רלד, הצליח סיוול להחזיר את העניינים במושבה למסלול תקין. אחיו של ג'ון סימאון, צ'ארלס סימאון, ואשתו התגוררו בקנטרברי כבר החל מאוקטובר 1851 והם היו היחידים שאליזבת והנרי סיוול התחברו איתם.
קריירה פוליטית.
הפרלמנט הראשון.
יומנו של סיוול, שפורסם ב-1980 בשני כרכים, נותן תמונה מיוחדת על חייו במושבה. עורך היומן, ההיסטוריון דייוויד מקנטייר, מכנה אותו "כתב היד הפרטי המרתק והמלא ביותר הנוגע לניו זילנד בשנות החמישים של המאה ה-19". בסוף יולי 1853 החליט סיוול להציג את מועמדותו כחבר הפרלמנט בבחירות הכלליות שנערכו באותה שנה. השאלה הייתה אם הוא יציג את מועמדותו כנציג מחוז הבחירה של העיר קרייסטצ'רץ' או כנציג מחוז הבחירה של האזור הכפרי שסובב את העיר. מטעם מחוז הבחירה של העיר היה מושב אחד פנוי ומטעם מחוז הבחירה הכפרי היו שני מושבים פנויים. סיוול ביקש את עצתם של חברים שיעצו לו לרוץ במחוז הכפרי, אך הוא לא רצה להתמודד מול גיז בריטאן שכבר הכריז על מועמדותו. בעוד שבריטאן היה לא אהוד במיוחד במחוז, סיוול דווקא היה סבור שהוא יביא תועלת בחברותו בפרלמנט. הבעיה עם מחוז הבחירה של העיר קרייסטצ'רץ' הייתה שצ'ארלס וואטס-ראסל כבר קיבל את תמיכתם של רוב הבוחרים במחוז, אך נפוצו שמועות שהוא לא יעמיד עצמו לבחירה. סיוול שוחח עם בריטאן, שהעניק לו את תמיכתו המלאה להתמודדות במחוז העירוני. ב-30 ביולי פרסם סיוול את מועמדותו בעיתון של ליטלטון.
הבחירות התקיימו ב-20 באוגוסט ובסופו של דבר נבחר סיוול לפרלמנט. ניסיונו וכישוריו של סיוול בתחומי המשפט והכלכלה היו לתועלת בפרלמנט, למרות שנשמעו ביקורות כלפיו על היותו מתנשא ומרוחק. במושגי הקשת הפוליטית של אז, שנעו בין "צנטרליסטים" ל"פרובינציאליסטים", בחר סיוול בגישת הביניים, למרות שמאוחר יותר הוא נעשה יותר ויותר צנטרליסט. בנוגע לשאלת השלטון העצמי של ניו זילנד, הנושא העיקרי שעמד אז על הפרק, היה סיוול מתומכיו הראשיים. כאשר מינה מושל ניו זילנד בפועל, רוברט ויניארד, את סיוול וכמה פוליטיקאים נוספים כחברים "בלתי רשמיים" של המועצה המנהלת, האמין סיוול שרעיון הממשל העצמי יקרום עד מהרה עור וגידים. כאשר התברר שויניארד התייחס למינויים אלו כאל זמניים, ושהוא לא האמין שהפרלמנט יוכל לקחת אחריות על השלטון מבלי לקבל הסכמה מלכותית, התפטרו סיוול וחבריו.
הפרלמנט השני וראשות הממשלה.
המושל החדש, תומאס גור בראון, הכריז בסופו של דבר שהממשל העצמי יחל עם כינוסו של הפרלמנט השני. סיוול הציג שוב את מועמדותו והצליח להיבחר. הוא התבקש על ידי המושל להרכיב ממשלה. הוא מונה להיות חבר במועצה המנהלת ב-18 באפריל 1856 וכמזכיר הקולוניאלי ב-7 במאי. דילון בל מונה להיות שר האוצר, פרדריק ויאטקר כתובע הכללי, והנרי טאנקרד כשר בלי תיק.
אך ממשלתו של סיוול הייתה קצרת ימים עקב נטיותיה הצנטריאליסטיות. מנהיג הסיעה הפרובינציאליסטית, ויליאם פוקס, הביס ב-20 במאי את ממשלתו של סיוול בהצבעה בפרלמנט. פוקס עצמו לא הצליח להחזיק במשרת ראש הממשלה לאורך זמן והובס על ידי אדוארד סטפורד, שהיה מהמתונים שבין חברי הפרלמנט. סטפורד הזמין את סיוול להיות שר האוצר בממשלתו החדשה. בתפקידו זה היה סיוול מועיל מאוד ביצירת פשרה בין הגישות הצנטרליסטית והפרובינציאליות.
בסוף שנת 1856 פינה סיוול את מקומו כשר האוצר והתפטר מחברותו בפרלמנט כדי לשוב לאנגליה. שם הוא ניהל משא ומתן בכמה נושאים עבור ניו זילנד. בהיעדרו שימש ויליאם ריצ'מונד כשר האוצר. ב-1859, כאשר שב סיוול לניו זילנד, הוא מונה מחדש להיות שר האוצר, אך לאחר חודש פינה שוב את מקומו עבור ריצ'מונד. בבחירות הביניים שהתקיימו בינואר 1860 התמודד סיוול על מושב מטעם מחוז הבחירה של קרייסטצ'רץ' ונבחר בהצלחה. בסוף 1860 הוא התפטר כדי להתמנות לתפקד האחראי על רישום הקרקעות.
תפקידים נוספים.
ב-1861 מונה סיוול על ידי פוקס להיות חבר במועצה המחוקקת (הבית העליון של הפרלמנט שהיה קיים אז), תפקיד אותו מילא עד 1865.
ב-1860, כאשר פרצה לחימה עם המאורים על רקע סכסוכי קרקעות, ניסה סיוול להגיע לפתרון באמצעות משא ומתן ופשרות. סיוול, שהיה פציפיסט בהשקפתו, האמין שהסכסוך עם המאורים יוכל להיפתר כראוי באמצעות הנהגת שיטה הגונה של רכישת קרקעות. בשלב זה הוא הציע את הקמתם של מוסדות ממשל שינוהלו על ידי המאורים ושיפקחו על כל עסקאות הקרקעות, אך הצעותיו אלו לא התקבלו. מאוחר יותר התפטר סיוול מתפקידו כתובע הכללי על רקע מדיניות הפקעת הקרקעות של הממשלה. זמן קצר לאחר מכן הוא פרסם קונטרס בשם "מרד הילידים של ניו זילנד", שבו הוא הסביר את השקפותיו בנוגע לפתרון הסכסוך עם המאורים.
בשלב מאוחר יותר של הקריירה הפוליטית שלו, מילא סיוול את תפקידי התובע הכללי, שר המשפטים והמזכיר הקולוניאלי (תפקיד שאז כבר הופרד מתפקידו של ראש הממשלה).
ב-1873 פרש סיוול מהחיים הפוליטיים ושב לאנגליה זמן קצר לאחר מכן. הנרי סיוול מת בקיימברידג' ב-14 במאי 1879.
מאשל מונטנו
מאשל מונטנו (באנגלית: Machel Montano; נולד ב-24 בנובמבר 1974 בקרנג') הוא זמר סוקה טרינידדי.
ביוגרפיה.
מונטנו נולד בקרנג' שבצפון טרינידד וגדל בסיפריה שבדרום האי. הוא התפרסם כזמר כבר בגיל 7. ב-1984 הקים, יחד עם אחיו הבכור וכמה משכניהם את להקת Pranasonic Express, שהחליפה את שמה ל-Xtatik ב-1989. במשך השנים התחלפו כמה מחבריה, אך מונטנו נשאר הסולן והדמות הבולטת בה.