בנוסף לקשר בין המפעלים לרפורמה, סוציאליזם ורווחה, הם גם היו מייצגים של המהפכה התעשייתית שהתרחשה בבריטניה במאה ה-18 ובמאה ה-19.
השליטה בניו לנארק עברה לידי משפחת ווקר ב-1825. הווקרים ניהלו את הכפר עד 1881, כאשר הוא נמכר לבירקמאייר וסומרוויל. חברה זו והיורשות שלה ניהלו את הכפר עד לסגירת המפעלים ב-1968.
לאחר סגירת המפעלים תושבי הכפר החלו לעזוב אותו, ומצבם של הבניינים השונים החל להתדרדר. בשלהי שנות ה-60 הוקמה התאחדות ניו לנארק, שבתחילת פעילותה דאגה לשיקום קייתנס רואו ובנייני הילדים. חברה מסחרית בשם Metal Extractions Limited רכשה ב-1970 את המפעלים, מבנים תעשייתיים שונים ובתי המגורים שהיו בשימוש על ידי אוון ודייל. קרן השימור של ניו לנארק הוקמה ב-1974 על מנת למנוע את הריסת הכפר. חברת MEL נאלצה לציית לצו מכירה בכפייה שהוצא ב-1983, ומכרה את המפעלים וכמה בניינים אחרים לקרן. עד לשנת 2005 שוקמו רוב הבניינים, והכפר הפך לאטרקציה תיירותית חשובה.
ההערכה היא כי בכל שנה מבקרים בניו לנארק כ-400,000 תיירים. חשיבותו של הכפר הוכרה על ידי אונסק"ו בשנת 2001, כאשר הכריז על הכפר כאתר מורשת עולמית.
כיום מתגוררים בכפר כ-200 תושבים. מנטילה רואו ודאבל רואו הם בנייני המגורים היחידים שלא שוקמו, והתאחדות ניו לנארק ספגה בשל כך ביקורת. ההתאחדות וקרן השימור של ניו לנארק חילקו ביניהן את האחריות לעבודות השיקום. ברקספילד רואו והחלק העיקרי של לונג רואו נקנו על ידי יזמים פרטיים, שהסבו אותם לשימושם האישי. בנוסף לבתים המצויים בבעלות פרטית ההתאחדות מחזיקה בבעלותה 45 בתים מבנים להשכרה.
הגופים המנהלים את הכפר מקדישים תשומת לב רבה לשימור המקוריות ההיסטורית שלו. בתחומי הכפר אסור להחזיק צלחות לוויין או אנטנות טלוויזיה, ושירותים שונים כגון טלפון מועברים באמצעות כבלים תת-קרקעיים. על מנת לשמור על המראה האחיד החלק החיצוני בכל הבתים צבוע בלבן, והדלתות והחלונות מעוצבים בצורה דומה. בעבר בעלי הבתים גם לא היו רשאים להחזיק ברשותם חיות מחמד.
חלק מהמבנים החדשים שנבנו על ידי קרן השימור ספגו ביקורת, וביניהם ניתן למנות את גשר הזכוכית המחבר את בית המנוע ומפעל מספר 3. החזקתה של תיבת טלפון ציבורית משנת 1924 בכיכר הכפר נחשבת גם כן ללא ראויה על ידי חלק מהמבקרים.
תנאי מחיה.
באמצע המאה ה-19 היו מקרים שבהם משפחה שלמה התגוררה בחדר יחיד. שחזור חלקי של תנאי המחיה הללו מוצג במרכז דייוויד ליווינגסטון שבבלנטייר. מוזיאון זה היה בעבר בית מגורים, וכיום מוצג בו שחזור הכולל בין השאר מיטות ילדים כפי שהיה בתקופתו של ליווינגסטון. המוזיאון נמצא במרחק של כ-27 ק"מ מניו לנארק, בין גלאזגו להמילטון.
תנאי המחיה בכפר השתפרו במידה רבה, ובתחילת המאה ה-20 המשפחות השונות התגוררו במערכות של מספר חדרים. רק ב-1933 הופעלו לראשונה ברזי מים קרים בתוך הבתים. באותה שנה בתי השימוש שהיו בחוץ הוחלפו בבתי שימוש פנימיים.
בעלי הכפר סיפקו לתושביו חשמל בחינם החל מ-1898. אולם, כמות החשמל הספיקה רק להדלקת נורה אחת בכל חדר. אספקת החשמל נותקה בכל ערב בשעה 10, ובשבתות בשעה 11. ניו לנארק חובר לרשת החשמל הארצית ב-1955.
אהרון אפרת
אז'ן רוסו
אז'ן רוסו (בצרפתית: Eugène Marsille Rousseau) (1810–1870) היה שחמטאי צרפתי. בשנת 1839 עבר לניו אורלינס והיה החזק בשחקני העיר במחצית הראשונה של שנות ה-40' של המאה ה-19. גמביט רוסו נקרא על שמו.
עמדת הבסיס של גמביט רוסו
בשנת 1845 שיחק רוסו דו-קרב נגד האנגלי צ'ארלס סטנלי על תואר אליפות השחמט של ארצות הברית; זו הייתה ההתמודדות הראשונה מעולם על תואר זה. הפרס לזוכה היה 1000 דולר של אותם הימים (במונחי היום, כ-25 אלף דולר). רוסו הפסיד +8 =8 -15 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו) וסטנלי הפך לאלוף הראשון של ארצות הברית.
עוזרו של רוסו בהתמודדות היה ארנסט מורפי שלקח את אחיינו בן השמונה, פול מורפי, יחד עמו והרשה לו לצפות במשחקים. לאחר סיום הדו-קרב הרשה לילד לשחק מול רוסו. מיד התברר שפול משחק טוב בהרבה מרוסו, למרות גילו הצעיר.
בשנת 1850 יוהאן לבנטל ביקר בניו-אורליאנס וניצח את רוסו 0–5. מול שמעון אברמוביץ וינוור הצליח רוסו טוב יותר. ניצחונו בשחור מתחרות פריז 1867 מובא בהמשך. בתחרות זו הגיע למקום האחרון, בצוברו 4/23 נקודות.
צרעה (אתר מקראי)
צָרְעָה היה יישוב בשפלת יהודה. מוזכרת במקרא, ובתקופה הישראלית שכנה בנחלת שבט יהודה ובגבול שבט דן. צרעה ידועה בתור אזור מולדתו של השופט המקראי שמשון. שמה השתמר בשם הכפר הערבי סרעא, שחרב במלחמת העצמאות. קיבוץ צרעה הסמוך נושא את שם האתר המקראי.
תולדות המקום.
צרעה נזכרת כבר בכתבי אל-עמארנה מהמאה ה-14 לפנה"ס בתור אחת משתי הערים, יחד עם "איילון" אשר הותקפו על ידי ה"חבירו". שתיהן היו בתחום "ממלכת גזר". באחד המכתבים, פרעה אַמֶנְחֹתֶפּ השלישי מספר כי בני מלכילו מלך גזר, כמעט נהרגו בידי בני עָפירוּ בבואם לאיילון ולצרעה.
ספר יהושע מונה את העיר צרעה בתחום שבט יהודה: "בַּשְּׁפֵלָה: אֶשְׁתָּאוֹל וְצָרְעָה" (ט"ו, ל"ב). ערים אלו הן גם בגבול שבט דן: "וַיְהִי, גְּבוּל נַחֲלָתָם, צָרְעָה וְאֶשְׁתָּאוֹל, וְעִיר שָׁמֶשׁ (י"ט, מ"א). מחבר תבואות הארץ סבור ערים אלה, יחד עם עקרון היו ערי גבול ופעם נכללו בנחלת שבט יהודה ופעם - בנחלת שבט דן. אביו של שמשון היה מבני שבט דן וחי בין שתי הערים: "וַיְהִי אִישׁ אֶחָד מִצָּרְעָה מִמִּשְׁפַּחַת הַדָּנִי, וּשְׁמוֹ מָנוֹחַ" (ספר שופטים י"ג, ב'). על צרעה ואשתאול נכתב בתלמוד בבלי מסכת סוטה: "צרעה ואשתאול שני הרים גדולים היו ועקרן שמשון וטחנן זה בזה" (א').
בתלמוד ירושלמי מסכת סוטה מתואר גם הקשר בין שתי הערים: "שערו כחרובי גדולה (עץ חרוב) היה, בדין בדין (ענפים) היו עשויים... בשעה שרוח הקודש שורה עליו היו פסיעותיו כמצרעה לאשתאול, שערותיו מקישות כזוג (פעמון) וקולו הולך כמצרעה לאשתאול"(פרק א' מסכת ח').
צרעה נמנית עם שורת הביצורים שבנה מלך יהודה רחבעם, על גבול ארץ יהודה ופלשתים. על מכלול הציוד שבו צוידה כל עיר מבצר כתוב בספר דברי הימים א' :"וַיֵּשֶׁב רְחַבְעָם, בִּירוּשָׁלִָם וַיִּבֶן עָרִים לְמָצוֹר, בִּיהוּדָה. ... וְאֶת-צָרְעָה, וְאֶת-אַיָּלוֹן, ... עָרֵי, מְצֻרוֹת. וַיְחַזֵּק, אֶת-הַמְּצוּרוֹת; וַיִּתֵּן בָּהֶם נְגִידִים, וְאֹצְרוֹת מַאֲכָל וְשֶׁמֶן וָיָיִן. וּבְכָל-עִיר וָעִיר צִנּוֹת וּרְמָחִים, וַיְחַזְּקֵם לְהַרְבֵּה מְאֹד; וַיְהִי-לוֹ, יְהוּדָה וּבִנְיָמִן (י"א, ה'-י"ב).
בימי שיבת ציון נימנת צרעה על הערים שיושבו על ידי בני שבט יהודה (ספר נחמיה, י"א, כ"ט).
באונומסטיקון - רשימת השמות של אוסביוס מקיסריה שנכתב במאה ה-4 נאמר כי צרעה היא כפר, 10 מילין מבית גוברין צפונה.
בתל צרעה נסקרו מערות, קברים, בורות וגת. ליד הבית הדו-קומתי, שריד לכפר הערבי שהיה במקום, חצובות בסלע שתי גתות, אחת מהן הייתה מרוצפת פסיפס.
מזבח מנוח.
ממערב לאזור התעשייה של מחלף שמשון בכביש 38 מזדקר סלע עתיק מהוקצע המכונה בשם "מזבח מנוח" (בנ.צ. 14945.13110). הסלע זוהה כמזבח על-ידי חוקרים כבר במאה ה-19. על המזבח נאמר בספר שופטים: "וַיִּקַּח מָנוֹחַ אֶת-גְּדִי הָעִזִּים, וְאֶת-הַמִּנְחָה, וַיַּעַל עַל-הַצּוּר, לַה'; וּמַפְלִא לַעֲשׂוֹת, וּמָנוֹחַ וְאִשְׁתּוֹ רֹאִים" (י"ג, י"ט). האגדה מספרת כי סלע זה הוא אותו צור מזבח שעליו התגלה מלאך האלוהים אל מנוח ואל אשתו ובישר להם על הולדת בנם שמשון, כפי שמובא בספר שופטים.
מספר יוסף ברסלבי:
ממדי ה"מזבח" הם 3.00 מ' על 2.50 מ' על 1.50 מ'. הסלע בנוי משברי אבנים בבסיסו, מעליו מדרגה אולי ה"יסוד", משטח כנראה "הסובב", מקום למעמד הכהן ולכלים. ממדי הגג הם 1.50 מ' על 1.45 מ' 0.30 מ'. במשטח העליון קיימות מספר חציבות וכן למעלה מ-10 שקערוריות וספלולים, חלקם מחוברים זה לזה בחריצי תעלות. ייתכן שתפקידם היה ניקוז נוזלים - דם הקרבנות או שמן ויין של נסכים. פינותיו של המזבח פונות לרוחות השמים (בדומה למזבח בהר עיבל ולמזבח בגבעת הראל)
כוח המגן העברי
כח המגן העברי הוא שם כולל לארגונים ולמסגרות הצבאיות של ההסתדרות הציונית בארץ ישראל בין השנים 1936 (המרד הערבי הגדול) – 1948 (הקמת המדינה).
ההנהגה הרשמית המקובלת על חלק הארי של היישוב הציוני בארץ ישראל הייתה ההסתדרות הציונית. ההסתדרות הציונית לא איגדה אמנם את כל היישוב, אך אין להתעלם ממרכזיותה בחיי היישוב (גם בחלקם של אלו שחלקו עליה). להנהגת היישוב היו מטרות צבאיות אשר הושגו באמצעות ארגונים צבאיים רשמיים שהקימה. ארגונים אלה היו רשמיים מבחינת האחריות והמרות של ראשי ההנהגה עליהם, על מטרותיהם, על פעולותיהם ועל דרכי הפעולה שלהם, שליטת מוסדות היישוב בתקציבם ובמקרים מסוימים גם מבחינת ההכרה של שלטונות המנדט הבריטי בהם.
מבנה הכוח והתוכניות האופרטיביות להפעלתו הוגדרו בסדרה של פקודות מבנה ארצי שהוצאו על יד ההנהגה מאוקטובר 1939 ועד אפריל 1948. מבנה הכוח ומטרותיו התפתחו אל מול תמונת האיומים הביטחוניים המשתנים.
במקביל ובנוסף פעלו בשדה ההגנה והלחימה העברי בארץ ישראל מחתרות אשר לא סרו למשמעת הנהגת היישוב.
ההגנה בראשית הקמת כח המגן.