ברומא העתיקה, לופרקליה, היה חג פולחן הקשור בפוריות, ונחגג בין ה-13 בפברואר ל-15 בו. היה זה חג מקומי בעיר רומא. חג כללי יותר היה יוּנוֹ-פבּרוּאָה, שמשמעו "יונו המטהר" או "יונו הטהור", שנחגג ב-13–14 בפברואר. האפיפיור גלסיוס הראשון (492-496) ביטל את לופרקליה. מספר חוקרים העלו השערה שגלסיוס הראשון החליף את לופרקליה עם חגיגת טיהורה של מריה ב-14 בפברואר, וטענו שזה מקור הקשר האהבה הרומנטית של המועד, ואולם אין לכך אינדיקציה היסטורית. כמו כן, התאריכים אינם תואמים, שכן בתקופת גלסיוס הראשון, החג נחוג רק בירושלים, בתאריך ה-14 בפברואר, משום שבעיר זו, נחגג חג המולד ב-6 בינואר. על אף שנקרא "טיהורה של מריה", התמקד נושאו של יום זה בעיקר בהופעת ישו בבית המקדש. יום חג הטיהור בירושלים ב-14 בפברואר הפך לחג המציין את הופעת ישו בבית המקדש ב-2 בפברואר, כפי שהוצג לרומא ולמקומות אחרים במאה ה-6, לאחר זמנו של גלסיוס הראשון.
אלבן באטלר בספרו "Lifes of the Principal Saints -" "חייהם של קדושים עיקריים", העוסק בקדושים בשנים 1756–1759"," טוען ללא הוכחה כי בלופרקליה שלפו גברים ונשים שמות מכד כדי למצוא זיווגים, ושמקורם של מכתבי ולנטינוס הוא מנוהג זה. במציאות, המנהג צמח בימי הביניים, ללא קשר ללופרקליה, כשגברים שלפו שמות של נשים לזיווג. אנשי דת נוצריים נאבקו בנוהג זה. כך למשל, פרנציסקוס מסאל, סביב 1600, החליף נוהג זה באחר, שבו נשים היו שולפות שמות של שליחים נוצריים מוקדמים מהמזבח. עם זאת, מנהג דתי זה תועד כבר במאה ה-13, במהלך חייה של הקדושה אליזבת מהונגריה, ולכן ייתכן כי מדובר במקור אחר.
ציפורי האהבה של צ'וסר.
ג'ק ב. אורוץ' כותב כי הקישור המתועד הראשון בין יום ולנטינוס ובין אהבה רומנטית הוא בשיר 'פרלמנט הציפורים' ("Parlament of Foules") מ-1382 של ג'פרי צ'וסר. בשיר זה כתב:"For this was on seynt Volantynys day""Whan euery bryd comyth there to chese his make".(מאנגלית תיכונה, בתרגום חופשי: כי היה זה ביום הקדוש ולנטין, אשר בו כל ציפור באה לבחור לה מאהב)
השיר נכתב לכבוד יום השנה לאירוסיהם של ריצ'רד השני, מלך אנגליה ושל אן מבוהמיה. חוזה נישואין נחתם ב-2 במאי 1381.
קוראים רבים הניחו כי צ'וסר התייחס ל-14 בפברואר כיום ולנטינוס הקדוש, ואולם אמצע פברואר הוא מועד בלתי סביר להזדווגות ציפורים באנגליה. הנרי אנסגר קלי ציין כי ייתכן שצ'וסר חשב על יום החג לוולנטינוס מגנואה, בישוף מעיר זו שמת בסביבות שנת 307; מועד זה צוין כנראה ב-3 במאי.
כמו כן, מציין אורוץ' כי יום תחילת האביב השתנה מאז זמנו של צ'וסר כתוצאה מתופעת הנקיפה, שמשנה את תאריך יום השוויון. יתרה מזו, החלתו של הלוח הגרגוריאני המדויק יותר החלה רק ב-1582. בלוח היוליאני, ששימש בתקופתו של צ'וסר, ה-14 בפברואר נופל בתאריך שבלוח הגרגוריאני הוא ה-23 בפברואר, זמן שבו חלק מהציפורים מתחילות להזדווג ולקנן באנגליה. פרלמנט הציפורים מתייחס למסורת כאל מבוססת, אולם אין עדות לכזו מלפני תקופתו של צ'וסר. ההסקה המשוערת של קיום מנהגים לבביים ביום זה החלה כחלק מאספנות עתיקות במאה ה-18, במיוחד בהובלת אלבן באטלר, מחבר הספר "Butler's Lives of Saint," וזו המשיכה גם בקרב מלומדים משכילים עד ימינו. במיוחד רווח הרעיון שנוהגי יום ולנטינוס הקדוש המשיכו כאמור את נוהגי החג הרומי לופרקליה. רעיון זה התקבל ללא ביקורת, והועלה שוב ושוב, בגרסאות שונות עד היום.
שלושה משוררים נוספים כתבו שירים על חיזור ציפורים בהקשר יום ולנטינוס הקדוש: אוטון הנכד (~1238–1328) מסאבוי, ג'ון גואואר מאנגליה, ואביר בשם פארדו מוולנסיה. צ'וסר כנראה הקדים את כולם, ואולם מפאת הקושי בתארוך יצירות מימי הביניים, לא ניתן לקבוע מי מבין הארבעה הגה את הרעיון, והשפיע על האחרים.
חצר האהבה.
התיאור הראשון של ה-14 בפברואר כחגיגה שנתית של אהבה מופיע לראשונה ב"אמנת חצר האהבה". האמנה, שנכתבה כביכול על ידי שארל השישי, מלך צרפת, במונט-לה-ז'ולי ב-1400, מתארת מסיבות פזרניות בנוכחות מספר חברים בחצר המלכותית, שכללו משתים, תחרויות הפלה ברומח ותחרויות שירה, שירי אהבה וריקודים. כחלק מהאירוע, הנשים הנוכחות הקשיבו והכריעו בוויכוחים בין אוהבים. לא בנמצא תיעוד נוסף של אירועים אלה, ואף אחד מן האנשים המצוינים בכתב לא הופיע במונט-לה ז'ולי, מלבד מלכתו של שארל, איזבו מבוואריה, שייתכן כי בדתה הכול בזמן שחלתה.
שירת ולנטינוס.
השיר המוקדם ביותר ששרד הוא רונדל מהמאה ה-15 שנכתב בידי שארל הראשון, דוכס אורליאן לאשתו שהתחיל כך:
באותו הזמן, הוחזק הדוכס במצודת לונדון לאחר שְׁבִיָּתוֹ בקרב אז'נקור ב-1415.
השירים המוקדמים ביותר באנגלית הופיעו כנראה במכתבי פסטון, שנכתבו ב-1477 על ידי מרג'רי ברואואס לאישהּ לעתיד, ג'ון פסטון, "ולנטיין הטוב והאהוב שלי" ("my right well-beloved Valentine").
כמו כן, יום ולנטינוס מוזכר בעיצבון על ידי אופליה במחזה המלט (1600-1601)):
בתרגום לעברית:
המשורר המטאפיזי ג'ון דאן השתמש במעשיית נישואי הציפורים כנקודת התחלה לאפיטלמיום (שיר שבח והלל ליום החתונה ולכבוד הזוג הצעיר) של חגיגת נישואיהם של אליזבת, בתו של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה ופרדריק החמישי ביום הקדוש.
ניתן לעקוב אחר מקורות השיר "ורדים הם אדומים" (""), הנפוץ בימינו עד מאוד בהקשר יום ולנטיין, עד לאפוס "המלכה הקסומה" ("The Faerie Queene") של אדמונד ספנסר מ-1590:"She bath'd with roses red, and violets blew","And all the sweetest flowres, that in the forrest grew".בתרגום חופשי:את הקלישה המודרנית של יום ולנטינוס הקדוש ניתן למצוא באוסף שירי ערש באנגלית של גמר גורטון ("Gammer Gurton") מ-1784:"The rose is red, the violet's blue,"
"The honey's sweet, and so are you."&lt;br&gt;
"Thou art my love and I am thine;"&lt;br&gt;
"I drew thee to my Valentine:"&lt;br&gt;
"The lot was cast and then I drew," &lt;br&gt;
"And Fortune said it shou'd be you."
בעידן המודרני.
ב-1797 מוציא לאור בריטי הוציא ספר בשם 'משורר הוולנטיין לגבר הצעיר' ("The Young Man's Valentine Writer"), שכלל עשרות שירי חיזור ואהבה למחזר הצעיר שאינו מסוגל לכתוב בעצמו. בתי דפוס החלו לייצר מספר מוגבל של כרטיסים עם שירים שכונו "גלויות ולנטיין מכניות" "Mechanical Valentines." ירידה בעלות שילוח הדואר, במאה ה-19 לוותה במסירה פחות אישית של כרטיסי היום, אך הפכה אותה לקלה יותר. כמו כן, התאפשרה לראשונה שליחה אנונימית של גלויות. אפשרות זו מוצעת כסיבה להופעה הפתאומית של שירים מלאי חיים בתקופה הוויקטוריאנית שנחשבת לחסודה.
מוצרי ולנטיין נעשו כה פופולריים באנגליה בתחילת המאה ה-19 עד שייצורם עבר למפעלים. המוצרים המהודרים עוטרו בתחרה אמיתית ובסרטים הוצגו באמצע המאה ה-19, וגם מתחרת נייר לכשהומצאה. ב-1835, 60,000 כרטיסי ולנטיין נשלחו בדואר בבריטניה על אף דמי הדואר הגבוהים. באוסף כרטיסי הברכה של לאורה סדון באוניברסיטת מטרופולין מנצ'סטר ישנן 450 גלויות ולנטיין המתוארכות לתחילת המאה ה-19, והם הודפסו על ידי המוציאים לאור הגדולים של התקופה. האוסף מוין ונרשם בקטלוג בספרה של לאורה סדון מ-1996, "כרטיסי ולנטיין ויקטוריאניים" ("Victorian Valentines)."
בארצות הברית, החל לראשונה ייצור המוני של תבליטי תחרה למכירה זמן קצר לאחר 1847 על ידי אסתר האולנד (1828-1904) מווסטר, מסצ'וסטס. אביה ניהל חנות ספרים ומכשירי כתיבה גדולה, אבל האולנד קיבלה השראתה מכרטיס ולנטיין אנגלי שקבלה משותף עסקי של אביה. מסוקרנת מרעיון ייצור גלויות דומות, הניעה האולנד את עסקהּ באמצעות ייבוא תחרה ועיטורים פרחוניים מאנגליה. כתב בירחון האמריקאי גרהמ'ס (Graham's American Monthly) חזה ב-1849 בכתבו: "יום ולנטיין הקדוש הופך להיות... לא, בעצם הפך להיות, חג לאומי." הנוהג האנגלי של שליחת כרטיסי ולנטיין היה מבוסס מספיק על מנת שישמש מקדם עלילה בנובלה "וידויי מר האריסון" (Harrison's Confessions) מ-1851. מאז 2001 איגוד כרטיסי הברכה (Greeting Card Association) מעניק את פרס אסתר האולנד ל"בעלי חזון בתחום הגלויות" (Esther Howland Award for a Greeting Card Visionary).
מאז המאה ה-19 החל ייצור המוני של כרטיסי ברכה לכתיבה בכתב יד. בממלכה המאוחדת, חצי מהאוכלוסייה מוציא כ-1.3 מיליארד לירות שטרלינג בשנה על כרטיסים, פרחים, שוקולדים ומתנות נוספות. מוערך כי 25 מיליון כרטיסים נשלחים בשנה. באמצע המאה, המסחר ביום ולנטיין נראה כמבשר את מסחורם הקרב של חגים נוספים בארצות הברית. במחצית השנייה של המאה ה-20, נוהג החלפת הכרטיסים הורחב לכל סוגי המתנות - ורדים, שוקולדים עטופים בסאטן אדום, קופסאות בצורת לב.
הצה&quot;ר
מגאדת
מגדת'
מגדת
ברוך גלעדי
ברוך גלעדי (1915–1993), "גדעון" מכונה גם גדעון אברמוביץ או ברוך זקין, חבר הנהלת בית"ר העולמית וברית הציונים הרוויזיוניסטים. היה חבר בהנהלת תנועת החרות ויו"ר חרות-הצה"ר.
ביוגרפיה.
ברוך גלעדי נולד בברנוביץ' השוכנת במזרח פולין. בצעירותו הצטרף לתנועת בית"ר. לאחר שעלה לארץ ישראל התמנה למפקד בית"ר הצעירה בתל אביב. שרת בבריגדה היהודית. לאחר מלחמת העולם השנייה פעל כשליח התנועה הלאומית במחנות העקורים באירופה, כנציב בית"ר בגרמניה, וכיו"ר ברית חרות - הצה"ר.
בשנת 1956 נבחר להנהלה העולמית של ברית חרות הצה"ר.
במלאת לו 70 שנה, בירך אותו מנחם בגין:
נפטר ב-1993 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
מאיר דגן