לאחר סגירת הישיבה התקבל הרב ריינס בשנת 1888 לתפקיד מגיד-מישרים של קהילת וילנה [לאחר שהרב יעקב יוסף עבר לניו-יורק], ולאחר שקיבל הצעה מהקהילה היהודית במנצ'סטר שבאנגליה התיישב שם לזמן קצר של שלושה חודשים בלבד. למרות התנאים והשכר הגבוה שהובטח לו, לא מצא הרב ריינס בקהילה זו מקום מתאים לפעילותו הרוחנית והחינוכית וחזר לרוסיה. בשובו לרוסיה התקבל כרב של העיר לידא, שם ייסד מחדש את ישיבת "תורה ומדע" בשנת 1905.
גולת הכותרת של חדשנותו באה לידי ביטוי בהתמסרותו לתנועה הציונית ובייסוד "המזרחי"- תנועה ציונית דתית. בנוסף לתפקודו כרבה של העיר וכראש הישיבה, נטל הרב ריינס תפקידים מרכזיים בתנועה הציונית, כראש וכמנהיג הציונים הדתיים שהתלכדו סביב דגל "המזרחי". בכך הפכה העיר לידא למרכז התנועה הציונות הדתית.
הרב ריינס סירב בתוקף לשייך את הישיבה לתנועת ה"מזרחי", לדידו ישנה ציונות וישנה ישיבה, ושני אלה הם דברים נפרדים. הרב ריינס דגל בחינוך טבעי, לפיו הכרה הוליסטית של החומר מובילה את האדם להשקפת עולם מסוימת ואין צורך להטיף להם מבחינה פוליטית.
צוות הישיבה.
הרב פנחס שיפמן הצטרף לסגל הישיבה כמורה ללשון, תנ"ך וספרות עברית. הוא התחבב על כך על תלמידיו, עד שכאשר הוצע לו לעבור להורות בישיבתו של חיים טשרנוביץ ("רב צעיר") באודסה, התעקשו תלמידיו והרב ריינס שיישאר בלידא.
שלמה פוליצ'ק (העילוי ממיצ'יט) - שימש כראש הישיבה במשך 9 שנים. בגיל 29 החל ללמד בישיבה, לאחר הזמנתו של הרב ריינס לכהן כראש ישיבה. הוא כיהן בתפקיד עד לסגירת הישיבה. בפועל הוא שימש כראש מחלקת לימודי גמרא. היה מוסר את שיעוריו שלוש פעמים בשבוע. תלמידיו רשמו מפיו באותו שנים אלף וחמש מאות שיעורים. שיעוריו נתפרסמו ורבים היו מגיעים לשיעוריו מישיבות סמוכות, מרוסיה הלבנה וליטא.
משגיח הישיבה היה הרב אליהו דב ברקובסקי.
אנני קני
אן "אנני" קני (13 בספטמבר 1879 - 9 ביולי 1953) הייתה סופרג'יסטית בריטית, שהפכה לאחת הדמויות המובילה באיגוד הנשים החברתי והפוליטי. היא הקימה את הסניף הראשון של האיגוד בלונדון יחד עם מיני בלדוק. קני משכה את תשומת ליבם של העיתונאים והציבור ב-1905 כאשר היא וכריסטבל פנקהרסט נאסרו בעוון תקיפה והפרעה לשוטר במילוי תפקידו לאחר שקראו קריאות גנאי אל עבר אדוארד גריי מהמפלגה הליברלית בעצרת של המפלגה שעסקה בזכויות בחירה לנשים. תקרית זו היוותה את נקודת התפנית במאבק עבור זכויות בחירה לנשים, אשר לאחריה הסופרג'יסטיות החלו לנקוט בצעדים מיליטנטיים יותר.
קני נולדה באולדהאם למשפחה ממעמד הפועלים, הבת הרביעית מתוך שנים עשר ילדים. בגיל 10, אנני החלה לעבוד במשרה חלקית במפעל כותנה, ועזבה את בית הספר בגיל 13, אז החלה לעבוד במשרה מלאה במשך כ-12 שעות ביום. קני איבדה את אחת מאצבעותיה בתאונת עבודה. היא נשארה במפעל במשך כ-15 שנים, החלה להיות פעילה חברתית, קראה ספרים רבים והלכה לכנסייה באופן קבוע, שם שרה במקהלה.
פעילות חברתית.
לאחר מותה הפתאומי של אמה בגיל 53, קני הפכה לפעילה באיגוד הנשים החברתי והפוליטי לאחר ששמעה נאום של טרסה בילינגטון-גרייג וכריסטבל פנקהרסט. פנקהרסט הזמינה את קני לביתה, והשתיים נפגשו לעיתים קרובות כדי שקני תוכל להתאמן בדיבור בפני קהל ולנאום בעצמה על זכויות הבחירה לנשים.
במהלך עצרת תמיכה של המפלגה הליברלית, קני ופנקהרסט קראו קריאות גנאי אל עבר וינסטון צ'רצ'יל ואדוארד גריי. הן גורשו מהעצרת ונאסרו; פנקהרסט נעצרה על תקיפת שוטר וקני הוחזקה במעצר במשך שלושה ימים שלקחה חלק בהתפרעות.
קני ומיני בלדוק הקימו את הסניף הראשון של איגוד הנשים בלונדון, ונעצרה פעם נוספת יחד עם פעילות נוספות לאחר שניסו לקבוע פגישה עם שר האוצר של בריטניה. לקני הוצע מאסר למשך שישה חודשים או הימנעות מהפגנות למשך שנה אחת. קני והפעילות האחרות בחרו במאסר.
קני, שהייתה מעורבת במספר פעולות מיליטנטיות ועברה הזנות בכפייה בכלא, לא חששה להביע את התנגדותה "חוק החתול והעכבר" (כך כונה בפי הסופרג'יסטיות) שעבר ב-1913: החוק איפשר לאסירים חולים (שבריאותם נפגעה בעקבות שביתת רעב או הזנה בכפייה) להשתחרר מהכלא, אולם הם היו נעצרים שוב ברגע שהיו מבריאים, וכך ניתן היה להימנע מלהאכילם בכפייה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, אמלין פנקהרסט קראה לאיגוד להפסיק עם הפעולות המיליטנטיות נגד ממשלת בריטניה ובמקום זאת להביע תמיכה בבריטניה במהלך הלחימה ולהתנדב לעבוד במשרות שנחשבו גבריות, מאחר שרוב הגברים היו עתה בחזית. חברות האיגוד יצאו למסע גיוס של נשים, וקני הרחיקה לכת מבריטניה, וניסתה לגייס נשים גם בצרפת ובארצות הברית.
חיים אישיים.
לאני היו חברות קרובות רבות בקרב הסופרג'יסטיות, אך לא ברור אם היה לה קשר רומנטי עם מי מהן. קני נישאה ב-1918 לאחר שעבר החוק שהתיר זכות בחירה לנשים מעל גיל 30. היא מתה מסכרת ב-1953 והאפר שלה פוזר בצפון-מערב אנגליה.
הוקרה לאחר המוות.
ב-1999 נחנך פסל לכבודה של קני ליד בית העירייה הישן באולדהאם.
שמה ותמונתה של קני (ושל 58 מתומכי זכות הבחירה לנשים, ביניהן כריסטבל פנקהרסט) נחקקו על פסלה של מיליסנט פוסט בכיכר הפרלמנט ונחשפו בטקס חניכה ב-2018.
העיר העתיקה של קרקוב
העיר העתיקה של קרקוב (בפולנית: Stare Miasto w Krakowie או בקיצור Stare Miasto) היא המרכז ההיסטורי של קרקוב שבפולין. העיר היא אחת מהמחוזות הישנים והמפורסמים ביותר בפולין של ימינו, והיא הייתה למרכז החיים הפוליטיים של פולין משנת 1038 ועד שמלך פולין זיגיסמונד השלישי ואסה העביר את חצר המלוכה שלו לוורשה בשנת 1596.
העיר העתיקה של ימי הביניים הייתה בין האתרים הראשונים שנבחרו להיות חלק מרשימת אתרי המורשת העולמית המקורית של אונסק"ו, שהוכרה שם בתור "המרכז ההיסטורי של קרקוב".
קרקוב העתיקה הוקפה בחומה באורך של 3 קילומטר, עם 46 מגדלים ושבע כניסות עיקריות לעיר. אותם ביצורים נבנו במשך מאתיים שנה. התוכניות האדריכליות הנוכחיות של העיר הוכנו בשנת 1257, לאחר פלישות לעיר בשנים 1241, 1259 ו-1287. בסביבתה של העיר נבנו כמה נקודות ציון היסטוריות, כמו בזיליקת סנט מרי וכנסיית סנט ברברה. במאה ה-19 נהרסו רוב ביצורי העיר העתיקה. החפיר שעליו נבנו ביצורי העיר הפך לרצועת פארקים, אשר במרכזה פארק שזכה לכינו פארק פלאנטי.
היסטוריה.
הרנסאנס.
בשנת 1300 נבנו שערי הכניסה לעיר, אך השער היחידי שנותר בשלמותו כיום הוא השער הפלוראני, שכיום נחשב ככניסה לעיר. בשנת 1498 נבנה בפתח העיר, אל מול השער הפלוראני, הברביקן, מבצר עגול שנבנה על מנת להגן על העיר מפני פלישת אויבים. בעיר חלה התפתחות ניכרת במהלך תקופה הרנסאנס. ניתן למצוא לכך דוגמאות רבות במהלך ההיסטוריה - למשל בנייתה מחדש של קתדרלת ואוול כך שתכלול בה מוטיבים של בנייה איטלקית. עם פטירתו של המלך האחרון בשושלת, עבר המרכז הפוליטי והתרבותי בחזרה לוורשה.
הבארוק.
עידן הבארוק הפולני החל בתחילת המאה ה-17, והגיע גם לקרקוב. המלך באותה התקופה, זיגמונט השלישי, נעשה לפטרון אמנות. תחת הנחייתו, מונה האדריכל ג'ובאני טרוואנו לעצב את העיר העתיקה בסגנון בארוק, ובפרט את כנסיית פטר הקדוש ופאול, ששכנה בעיר. באותה תקופה, העיר העתיקה נהרסה פעמיים בשל סדרת פלישות שוודיות לעיר. לקראת סוף המאה ה-17, כנסיית סנט אן עוצבה מחדש גם היא, באותו סגנון עיצוב שבו נבנתה כנסיית סנט הנסיך קסימיר, שהייתה ידועה בשל מערכת הקטקומבות התת-קרקעית שלה. בחצי הראשון של המאה ה-18 הותאמו כנסיות גותיות נוספות לרוח תקופת הבארוק על ידי פסלים, ציורים, ומזבחות שנוספו להן.
בשנת 1794 התקומם הצבא של תדיאוש קושצ'ושקו נגד חלוקת פולין ופתח במרד נגד האימפריה הרוסית. המרד כשל, וקרקוב הפכה לחלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. חשיבותה של קרקוב גדלה אותו זמן, שכן הפטריוטים הפולנים ראו בקרקוב את התקווה למהפכה עתידית. בשנת 1836 עלה לשלטון ולדיסלב השני יגיילו. ולדיסב ייסד את השושלת היגלונית, ששלטה בפולין וליטא במשך ארבעה דורות. עם עלייתו לשלטון, הפכה קרקוב לבירת המונרכיה. קרקוב הפכה לעיר משפיעה ותרבותית יותר מפעם, ומשכה אליה אומנים ותיירים רבים.
במאה ה-19 הקיסר האוסטרי פרנץ הראשון החליט להרוס את ביצורי העיר העתיקה. ההריסה בוצעה בתקופת דוכסות ורשה.
בזכות מאמציו של הפרופסור הפולני פליקס רדוונסקי, החלק הצפוני של החומות ניצל, ושלושה מגדלים אשר סימנו בעבר את נקודת המוצא של הדרך המלכותית, שבה צעד המלך החדש בדרכו למקום ההכתרה שלו.
מלחמת העולם השנייה.
ב-6 בספטמבר 1939 נכנסו כוחות נאצים לקרקוב. העיר הפכה לבירת גרמניה הנאצית. דיכוי היהודים החל ונוצר מחנה ריכוז בפלאשוב. העיר העתיקה נבזזה ויצירות אמנות רבות נגנבו. בתי כנסת, מוזיאונים, בתי ספר ותיאטראות בעיר נסגרו או נהרסו.
ב-18 בינואר 1945 נכנסו הכוחות הסובייטיים לקרקוב, בפיקודו של המרשל איוואן קונייב, ואילצו את הצבא הגרמני לסגת.
העיר כיום.
כיום העיר מהווה מרכז משיכה בעבור תיירים רבים מרחבי העולם. העיר העתיקה סומנה כאתר מורשת עולמית בידי ארגון אונסק"ו בשנת 1978. המתחם האדריכלי של העיר העתיקה נשאר ללא שינוי מאז ימי הביניים.
העיר צפופה ועמוסה לאורך כל ימות השנה. הכיכר המרכזית של קרקוב היא אחת הכיכרות הגדולות באירופה. לכיכר צורה מרובעת של 200 על 200 מטרים. הכיכר עומדת על יד מגדל העירייה, שלוש כנסיות ובניינים מרכזיים נוספים בעיר. אחד הסמלים של קרקוב כיום, הוא הבייגל שנמכר בדוכני רחוב בעיר. הוא מוצע לקנייה יחד עם תוספת של מלח, שומשום או זרעי פרג.
כיום המגדלים בחלק הצפוני של העיר משמשים כגלריות אומנות.
מקומות מפורסמים בעיר.
כנסיות.