משימתה המרכזית של המקפת הייתה להביא את הנחתת אל מאדים, להשיג מידע אודות אתרי נחיתה אפשריים עבור הנחתת, לשמש כתחנות תקשורת בין הנחתת לכדור הארץ, ולבצע בדיקות מדעיות. המקפות התבססו על גשושית מארינר 9 - מתומן בקוטר של כ־2.5 מטרים. המקפת יחד עם הנחתת ועם מכלי דלק מלאים שקלה 3,527 ק"ג. לאחר ההינתקות והנחיתה, הנחתת שקלה 600 ק"ג והמקפת 900 ק"ג. למקפת היו 8 לוחות סולאריים (1.23 × 1.57 מטרים), שניים בכל כנף, שסיפקו לה אנרגיה חשמלית במהלך המסע. מוטת הכנפיים של המקפת הייתה 9.75 מטרים. הלוחות נבנו מ־34,800 תאים סולאריים שהפיקו יחד 620 ואט במסלול סביב מאדים. האנרגיה שנאספה אוחסנה בשתי סוללות. גובהה של הנחתת - מנקודת החיבור של הנחתת עד לנקודות החיבור של המשגר - היה 3.29 מטרים.
מערכת ההנעה המרכזית מוקמה בקצה הגשושית המנוגד לנקודת החיבור עם הנחתת. מערכת ההנעה כללה מנוע דלק נוזלי שהונע על ידי N2O4 ו־MMH. למנוע היה דחף של עד 1,323 ניוטון. בנוסף למנוע הראשי היו עוד 12 מנועי תימרון שאפשרו לבצע תיקוני מסלול.
ממצאים מרכזיים.
ממצאי הגשושיות גרמו לשינוי בצורת החשיבה של המדענים על כדור הארץ בקשר לקיום מים על מאדים. הגישושיות גילו צורות גאולוגיות רבות שבדרך כלל נוצרות מכמויות גדולות של מים זורמים. במקומות רבים התגלו ערוצי נחלים ענקיים. התגלו עדויות לשיטפונות מים אשר פרצו ככל הנראה דרך סכרים, חצבו עמקים עמוקים, חרצו חריצים בסלע ונעו על פני אלפי קילומטרים. באזורים נרחבים בחצי הכדור הדרומי נמצאו רשתות מסועפות של ערוצים ונחלים, שהצביעו על כך שפעם ירדו גשמים על מאדים. צלעות הרי געש על פני מאדים נמצאו דומים להרי הגעש בהוואי ולכן הועלו סברות כי הם נחשפו בעבר לגשם. מספר מכתשים נראו כאילו העצם הפוגע פגע באדמה בוצית.
תמונות שצולמו באמצעות הגשושיות, המצביעות על קיום מים בעבר על פני מאדים
הנחתת.
לנחתת היו שלוש רגליים שייצגו את קודקודיו של משולש שווה־צלעות בעל אורך צלע של 2.21 מטרים במבט מלמעלה. הרגליים חוברו לבסיס הנחתת, עליו הוצבו המכשירים המדעיים. לנחתות היה מגן חום שהגן עליו במהלך החדירה לאטמוספירת מאדים.
האטת מהירות הנחתת, על מנת שתוכל לאטמוספירת מאדים בוצעה על ידי מנוע הידרזין בעל 12 נחירי פליטה שקובצו ב־4 אשכולות של שלושה נחירים. כל אשכול סיפק דחף של 32 ניוטון. שלושה מנועי הידרזין נוספים בעלי דחף של 276 עד 2,667 ניוטון שימשו את הנחתת לתיקוני מיקום בעת הנחיתה. כל נחתת נשאה עימה 85 ק"ג של הידרזין שאוחסנו בשני מכלים כדוריים עשויים מטיטניום והוצבו בצדדיה של הנחתת. בעת הנחיתה השתמשה הנחתת במצנח, מכ"ם, גירוסקופים וכלים נוספים.
הכח החשמלי לנחתת סופק על ידי שתי יחידות RTG שהכילו פלוטוניום־238 והוצבו בצדדיה של הנחתת. כמו כן הורכבו על הנחתת גם סוללות נטענות, למקרה של עומסים במערכת.
בדיקות.
נחתות הוויקינג ביצעו בדיקות ביולוגיות שמטרתן הייתה לחפש חיים על פני מאדים. הנחתות ביצעו שלושה ניסויים. הניסוי הראשון הניב תוצאות חיוביות אודות קיום מטבוליזם, אבל תוצאות שליליות של שני הניסוים האחרים, בהם לא נמצאו חומרים אורגניים, גרמו למדענים להניח כי התוצאה החיובית של הניסוי הראשון נגרמה מתהליך כימי לא־ביולוגי.
סיום המשימה.
הנחתות והמקפות חדלו לפעול לפי הסדר הבא:
טרמוליט
טְרֶמוֹלִיט הוא מינרל, חבר בקבוצת האמפיבול - קבוצה של אינוסיליקטים (סיליקטים במבנה דמוי שרשרות) מאפיים. הטרמוליט בנוי משרשרת כפולה שבה שתי שורות של ארבעונים של סיליקט (SiO4) מתחברות אל שתי שורות אחרות דרך קטיונים של מגנזיום או סידן. נוסחת המבנה הכימי של הטרמוליט היא: Ca2Mg5Si8O22(OH)2.
הטרמוליט נוצר על ידי התמרה של סלעי משקע עשירים בדולומיט ובקוורץ. בטמפרטורות גבוהות מתחוללת התגובה הכימית הבאה
הטרמוליט יוצר שורה איזומורפית עם המינרל אקטינוליט (Ca2(Mg,Fe)5Si8O22(OH)2) ופרו-אקטינוליט (אקטינוליט עשיר בברזל). צבעו של טרמוליט טהור המכיל מגנזיום בלבד הוא לבן קרם, אך הצבע משתנה לירוק כהה ככל שתכולת הברזל במינרל גדלה. סוג של אקטינוליט, הנפריט הוא אחד משני המינרלים הידועים יותר כאבן ירקן (השני הוא ג'יידיט). למרות שנפריט נחשב כסוג של אקטינוליט, הסוגים הבהירים יותר של הנפריט מכילים מן הסתם כמויות ניכרות של טרמוליט. סוג נוסף של טרמוליט מכונה "עור הרים" (mountain leather) או "שעם הרים" והוא מתאפיין בצורה מיוחדת שבה סיבי הטרמוליט יוצרים מארג הדומה בצורה ובתחושה לפיסת בד שלפעמים צמודים אליו גבישי קלציט שנראה כאילו נארגו לתוך מרקם הבד.
הסוג הסיבי של טרמוליט הוא אחד מסוגי האזבסט ונוהגים להשתמש בו כחומר מעכב בעירה וברפידות לבלמים. בעבר נהגו להשתמש בו כחומר מבודד לבניינים, אבל השימוש בו למטרה זו הופסק לאחר שהתגלה כי חומר זה רעיל ושאיפת הסיבים שלו עלולה להוביל לאזבסטוזיס, סרטן הריאה ומסותליאומה (סוג של סרטן המתפתח באזור חלל החזה או חלל הקרביים או באזור הלב). טרמוליט משמש עבור פטרולוגים אינדיקטור לרמת ההתמרה שעברו סלעים שכן בטמפרטורות גבוהות מאוד הוא מותמר לדיופסיד, ולכן סלעים המכילים טרמוליט בלבד ואינם מכילים דיופסיד לא נחשפו לטמפרטורות גבוהות בעברם. קלציט, גרוסולאר, טלק וסרפנטין הם מינרלים נלווים נפוצים לטרמוליט.
את השם טרמוליט נתן למינרל ב-1789 הרוקח והעיתונאי השווייצרי תושב ברן יוהאן גיאורג אלברכט הפּפְנר (Johann Georg Albrecht Höpfner 1813-1759). הפּפְנר רכש את דוגמת המינרל מסוחר שסיפר לו כי מקור המינרל הוא בעמק טרמולה (Val Tremola) הנמצא דרומית למעבר סנט. גוטהרד בקנטון טיצ'ינו שבשווייץ, לכן קרא הפּפְנר למינרל על שם המקום בו נתגלה. מחקרים מודרניים גילו שבעמק טרמולה אין בכלל טרמוליט וניתוח כימי של דגימות של טרמוליט מתקופתו של הפּפְנר המצויות במוזיאונים לטבע בלוזאן ובז'נבה גילו שמקורם האמיתי הוא באזור קמפוֹלוּנגוֹ (Campolungo), דרומית לעמק טרמולה.
מלבד אזור קמפוֹלוּנגו שהוזכר לעיל ניתן למצוא טרמוליט באזור וילברפורס בפרובינציית אונטריו שבקנדה; במדינות ניו יורק, אריזונה וקונטיקט בארצות הברית; בנפת דרום טירול שבמחוז טרנטינו - אלטו אדיג'ה שבאיטליה; בטנזניה ובפינלנד.
צ'ובשיה
רפובליקת צ'ובשיה (ברוסית: Чувашская Республика, בתעתיק: צ'ובשסקיה רספובליקה, בצ'ובשית: Чӑваш Республики, בתעתיק: צ'בש רספובליקי) היא רפובליקה בפדרציה הרוסית. היא נמצאת בחלקו המזרחי של המישור המזרח אירופאי ברוסיה, בגדה המזרחית של הוולגה. הרפובליקה היא ביתו של העם הצ'ובשי.
הרפובליקה הוקמה ב-24 ביוני 1920 כאזור אוטונומי וקיבלה סטטוס של רפובליקה אוטונומית באפריל 1925. מבחינה מנהלית מחולקת הרפובליקה ל-21 אזורים.
היסטוריה.
אבות הצ'ובשים היו בולגרים שהגיעו אל הוולגה וסוארים שהגיעו לאזור במהלך המאה ה-8 מצפון הקווקז. העם הצ'ובשי נוצר על בסיס חלק מהאוכלוסייה של מדינת בולגריה של הוולגה שלא קיבל את האסלאם בשנת 922. במהלך פלישת המונגולים במאה ה-13 היו באזור קרבות קשים ובסופו של דבר סופח השטח לאורדת הזהב. קיימת הערכה שבמהלך המלחמות בשנים 1361–1395 נהרגו כ-80% מהאוכלוסייה המקומית. עם החלשותה של אורדת הזהב הועבר השטח לחאנות קאזאן הטטרית. בשנת 1552 חתמה האצולה המקומית הסכם עם הרוסים על הצטרפות לרוסיה.
בין 1650 ו-1850 קיבלה רוב האוכלוסייה את הדת הנוצרית לאחר שהכנסייה הרוסית הפרבוסלבית שלחה מיסיונרים לאזור. בין 1860 ו-1914 עזבה כמחצית מהאוכלוסייה המקומית את האזור לאחר שהצאר אלכסנדר השני ביטל את הצמיתות ולאחר מכן במסגרת הרפורמות האגרריות של פיוטר סטוליפין.
ב-1940 הועברו על ידי השלטון הסובייטי 20,000 משפחות איכרים תושבי צ'ובשיה לחבל קרליה הסמוך לגבול הפיני, לאחר ששטחים אלו נכבשו על ידי ברית המועצות במלחמת החורף. ב-1941 הועברו 20,000 משפחות נוספות לאותו אזור. במהלך מלחמת העולם השנייה ובשנות התיעוש שאחרי המלחמה היגרו רוסים ואוקראינים רבים לערי צ'ובשיה שהתפתחו במהירות. האזור הכפרי נותר מיושב ברובו על ידי האוכלוסייה הוותיקה.
כלכלה.
כלכלת הרפובליקה מתאפיינת בחקלאות ובתעשייה מפותחים. ענפים תעשייתיים בולטים הם הנדסת אלקטרוניקה (במיוחד תחום העברת אנרגיה) ומערכות פיקוח ושליטה.
דמוגרפיה.
כ-64% מאוכלוסיית הרפובליקה מתגוררת בערים (נכון ל-2020). בעיר הגדולה - צ'בוקסרי מתגוררים כ-440 אלף תושבים.
בהתאם לתוצאות מפקד אוכלוסין משנת 2010 הצ'ובשים מהווים כ-67.8% מאוכלוסיית הרפובליקה, הרוסים - 26.5% והטטרים - 2.8%.
אני ברלינאי
"אני ברלינאי" או "אני אזרח ברלין" (בגרמנית: Ich bin ein Berliner) הוא ציטוט מפורסם מנאומו של נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי, שאותו נשא ב-26 ביוני 1963 במערב ברלין בעיצומה של המלחמה הקרה. בקריאה "אני ברלינאי", אותה אמר בגרמנית, הדגיש קנדי את תמיכתה של ארצות הברית במערב גרמניה הדמוקרטית, זמן קצר לאחר שמזרח גרמניה, גרורתה הקומוניסטית של ברית המועצות, הקימה את חומת ברלין כמחסום פיזי למניעת מעבר מהמזרח הקומוניסטי למערב הליברלי.
השימוש הרטורי בגרמנית, שפת המקום, והאמירה "אני ברלינאי" על ידי נשיא אמריקאי, היו ביטוי עליון ורב עוצמה של הזדהות עם מצוקתם של תושבי ברלין, והתקבלו בהתלהבות על ידי המוני בני ברלין שנאספו לשמוע את הנאום בכיכר שלפני בית העירייה.
רקע.
מיד בתום מלחמת העולם השנייה הייתה ברלין, בירת גרמניה, נתונה עמוק בלב השטח שנכבש על ידי הצבא הסובייטי. תחילה חולקה ברלין לארבעה רבעים שכל אחד מהם נשלט על ידי אחת מארבע מעצמות בעלות הברית, ארצות הברית, בריטניה, צרפת וברית המועצות.