גורביץ' נולד בברקלי, קליפורניה, בה למדו הוריו באוניברסיטת ברקלי. הם שבו לישראל ששה שבועות לאחר לידתו. גורביץ' למד בבית הספר תיכון חדש בתל אביב. הוא למד באוניברסיטה העברית סוציולוגיה וכלכלה, וכן למד לתואר שני בספרות השוואתית. ב-1976 קיבל תואר שני בפסיכולוגיה חברתית. את עבודת המ.א. שעסקה בהצגה עצמית כאינטראקציה בין משדר וקולט, כתב בהנחיית עוזר שילד ויעקב טרופה. ב-1982 קיבל תואר דוקטור בפסיכולוגיה חברתית. את עבודת הדוקטור שעסקה ביצירת התרשמויות מהצגה עצמית טקטית, כתב בהנחיית צ'ארלס גרינבאום, יעקב טרופה ומיכאל ענבר. עיקר עיסוקו כאנתרופולוג הוא באנתרופולוגיה של שיחה ומקום.
גורביץ' עוסק בכתיבת שירה ובכתיבת מסות על שפה וכתיבה. הוא כתב על שירתם של משוררים ישראליים כגון דוד אבידן, חיים נחמן ביאליק, יונה וולך, אהרן שבתאי, ועוד, וכן על אמנים ישראלים שונים. בנוסף מתרגם גורביץ' משוררים אמריקאים ובהם ג'ון אשברי, צ'ארלס אולסון ואחרים. אחד ממאמריו החשובים הוא "על המקום", אותו כתב יחד עם עמיתו פרופ' גדעון ארן. המאמר התפרסם ב-1991 ויצא גם כספר בשנת 2007.
בשנת 2011 שיחק גורביץ' בתפקיד הראשי בסרט הקצר "ריקוד בוויטרינה", בבימויו של איתי עקירב, סטודנט בבית הספר לקולנוע סם שפיגל.
גורביץ' פרסם שלושה עשר ספרי שירה, שעל אחד מהם, "יום יום", זכה בפרס קוגל.
גורביץ' נשוי ואב לשני בנים, ומתגורר בתל אביב.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
פיקסי
פיקסי (Pixie) הוא יצור מיתי מהפולקלור האנגלי.
הפיקסים נצפו ותועדו בעיקר במחוזות קורנוול (Cornwall) ודבון (Devon) שבקצה הדרום-מערבי של אנגליה. בשפה המקומית היצורים השובבים האלו נקראים פיקסיז או "האנשים הקטנים".
לרוב הם מתוארים כבעלי אוזניים מחודדות, חסרי כנפיים, צבע ירקרק ובעלי שיער אדום.
אחת האגדות מספרת על כך שהפיקסים היו אנשים שלא היו מספיק טובים לגן עדן, אך לא רעים מספיק לגיהנום, ולכן נכלאו על האדמה לנצח. אגדה אחרת טוענת שהם היו דרואידים שהתנגדו לנצרות ונשפטו על ידי אלוהים, שהפך אותם קטנים וקטנים מדי יום עד אשר קיבלו את הנצרות. אחת התאוריות היותר חדישות טוענת ששמם של הפיקסים בא מגזע הפיקטים שחיו בסקוטלנד לפני הקלטים. אפשרות נוספת היא שהם גרסה שונה ליצורים אחרים שמסופר שחיו באיי בריטניה, הלפרקונים.
מסופר שהפיקסים נהנים לעשות תעלולים לאנשים, לדוגמה, לגנוב את מכנסיהם או לזרוק עליהם דברים. בלילה הם גונבים סוסים ומביאים אותם לפני הזריחה כשרעמת הסוס מסובכת וקשורה.
בדרת'מור שבדוון, מטיילים שאבדה דרכם באזורי הביצות הרגישו את ה"פיקסי-לד", כלומר הפיקסים הולכו אותם וגרמו להם להרגיש בחילות ותעתועים, מה שגרם להם לאבד את דרכם עוד יותר בביצות. נאמר שאם הופכים את הבגדים הפיקסים מתבלבלים ועוזבים את הקרבן.
פיקסים, כמו רוב היצורים בפולקלור הבריטי, מפחדים מברזל ומעשן, יש סברה שמשם הגיעה הפרסה למזל, כדי לדחות את הפיקסים מהבית.
משפחות בכפרים חקלאיים השאירו מתנות קטנות לפיקסים כמו קערות מזון, צלחות חלב וכל טוב אחר שבא מהקציר הראשון של אותה עונה. כשבני האדם הראו כבוד, לפעמים הפיקסים עזרו במטלות הבית במהלך הלילה.
פיקסים בתרבות המודרנית.
המושג "פיקסי" הופיע בלא מעט סרטים וספרים, כמו למשל בספר הילדים הנודע "צ'ארלי בממלכת השוקולדה" של רואלד דאל שבו וילי וונקה מציג סוכריית "מקל הפיקסי", או למשל להקת הרוק האלטרנטיבי פיקסיז. בישראל ישנו אף בית תוכנה הקרוי על שם להקה זו - פיקסיסופט.
בספר "הארי פוטר וחדר הסודות" מתוארים הפיקסיז כאשר המורה להגנה נגד כוחות האופל מביא לכתה כלוב מלא ביצורים קטנים כחולים דמוי אדם העפים ללא כנפיים אשר יוצרים אנדרלמוסיה כשהם משתחררים.
בסקוטלנד הם מתוארים כפיות שובבות וצחקניות.
בסרט פיטר פן של אולפני וולט דיסני מוגדרת טינקר בל כפיה, אך פיטר מתייחס לאבקה הנושרת ממנה כאל "אבקת פיקסי". הפיות בסרטים אחרים של דיסני שונות מהותית מטינקר בל, כך שנראה שאנשי דיסני התכוונו להגדיר את הפיקסים כסוג של פיות.
שיריון גוף
הינדנבורג
בינטורונג
בינטורונג (שם מדעי: "Arctictis binturong") הוא יונק שוכן עצים ממשפחת הגחניים. באנגלית הוא מכונה Bear-Cat ("חתול-דוב") למרות שהוא לא חתול ולא דוב.
מאפיינים.
הבינטורונג בעל פרווה חומה-שחורה ומשקל של עד 20 ק"ג. אורכו כולל זנבו נע בין 120 ועד 180 ס"מ, כאשר זנבו באורך של 65 עד 90 ס"מ. זנבו משמש כזרוע נוספת המסייעת במעבר בין הענפים וכן משמש כמעצור כאשר הבינטורונג יורד מהעץ וראשו כלפי מטה. בזמן מנוחה על ענפי העצים הוא נח על בטנו כאשר רגליו שמוטות מצידי הענף אך אוחז אחיזה חזקה מאוד עם הזנב. טפריו משמשים אותו בטיפוס על עצים ובהליכה יציבה על אזורים גסים ומחוספסים. כריות רגליו עוזרות לו בריצתו על העצים, אך על הקרקע הוא נע חשוף רגל בדומה לדב.
הבינטורונג אוכל מזון מהחי, כמו ביצים וחרקים, ופירות, כגון אננס, קיווי וענבים.
הבינטורונג מצוי בצמרות העצים ביערות הגשם של בנגלדש, הפיליפינים, בהוטן, מיאנמר, מלזיה, תאילנד, סין, הודו, נפאל ווייטנאם וגם בסומטרה ובורנאו.
לבינטורנג ריח מאפיין המזכיר פופקורן וזאת בשל כימיקל הנמצא בשתן שלהם הנקרא 2-אצטיל-1-פירולין
(2-acetyl-1-pyrroline).
מטרוסקסואל
מטרוסקסואל הוא כינוי לגבר עירוני המעודכן על-פי צו האופנה, מודע למראהו ומטפח את גופו. המונח נכנס לשימוש בשנות התשעים של המאה העשרים.
המונח "מטרוסקסואל" היה במקורו שילוב היתולי בין המילים "מטרופולין" ו"הטרוסקסואל", ונועד לתאר טיפוס מסוים של גבר סטרייט שאימץ לעצמו התנהגויות שאמורות להיות מזוהות לכאורה לפי הסטיגמות החברתיות עם גברים הומוסקסואלים - בעיקר הקפדה על אופנה ומודעות למראה חיצוני. המונח בנוי בתבנית המקובלת לתיאור נטייה מינית של אדם כפי שנטבעה במאה ה-19 בחלקה על ידי העיתונאי האוסטרו-הונגרי קרל מריה קרטבני, וזאת על אף שבמקרה הנוכחי המושג אינו מתייחס לנטייה מינית. הרעיון העומד בבסיס המושג הוא שנורמות התנהגות כדוגמת רגישות, השקעה בלבוש וטיפוח הגוף והעור, אשר היוו חלק מהסטריאוטיפ ההומוסקסואלי (שנבע מהסטיגמה הנשית) הפכו לנורמות התנהגות מקובלות של גברים ללא קשר לנטייתם המינית.
תחילת השימוש במונח.
העיתונאי הבריטי מארק סימפסון טבע את המונח בשנת 1994, בכתבה שפרסם ב"אינדפנדנט". המונח צבר תאוצה לאחר כתבה באתר שעסקה בדמותו של הכדורגלן דייוויד בקהאם, הנחשב לאב הטיפוס של הגבר המטרוסקסואלי. כתבה בניו יורק טיימס שהתפרסמה ב־2003 תחת הכותרת "המטרוסקסואלים יוצאים מהארון" הוסיפה גם היא להבניית המושג. מאז המונח לאינספור רמיזות ודיונים בתוכניות טלוויזיה ובכתבי-עת העוסקים בנושאי פנאי ובידור. תוכנית הטלוויזיה סאות' פארק הקדישה פרק לתופעה.
בראשיתו, נועד המונח לתאר שינוי כללי בתפיסת הגבריות של גברים עירוניים סטרייטים, אך מאוחר יותר התרחבה משמעותו וכיום הוא מתייחס לגברים באופן כללי, בלי קשר לנטייה מינית. תקשורת האופנה טיפחה דווקא את הפן הצרכני של המונח, ויצרה את הדימוי של הגבר ההטרוסקסואל הצורך מותגים ומוצרי טיפוח. כך הפך המונח לכלי לקידום צריכת מותגי אופנה ומוצרי טיפוח על ידי גברים הטרוסקסואליים.
קישינב
קישינב (ברומנית: Chișinău (קישינאו); ברוסית: Кишинёв (קישיניוב); באוקראינית: Кишинів (קישיניִב); ביידיש קעשענעוו או קישינעוו; בפולנית: Kiszyniów (קישיניוּב)) היא בירת רפובליקת מולדובה והעיר הגדולה במדינה. בעבר הייתה עיר בחבל בסרביה שסופח לאימפריה הרוסית ב-1812.
נכון לתחילת העשור השני של המאה ה-21, מתגוררים בקישינב גופא כ-650,000 תושבים. כ-68% מאוכלוסייה זו מזהים עצמם כמולדובנים וכ-13% רוסים. העיר שוכנת על גדות נחל ביק (Bîc).
היסטוריה.
קישינב נוסדה ב-1436 כמנזר בנסיכות מולדובה אשר בתחילת המאה ה-16 האימפריה העות'מאנית השתלטה עליה. בתחילת המאה ה-19 היא הייתה עיירה קטנה עם 7,000 תושבים. ב-1812, לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812), החלק המזרחי של מולדובה נמסר לאימפריה הרוסית וקישינב הפכה לבירת מחוז בסרביה. אוכלוסיית העיר גדלה ל-92,000 איש ב-1862 ול-125,000 איש ב-1900.
בעקבות מהפכת אוקטובר, בסרביה הכריזה על אוטונומיה בשם הרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית במסגרת האימפריה המתפוררת, ולאחר פלישת צבא רומניה לשטחה, מועצת הארץ הכריזה על הצטרפות לממלכת רומניה. רומניה השקיעה רבות בתוכניות רחבות היקף לשיפור התשתיות בערים המרכזיות בבסרביה ובצפון בוקובינה, רשת מסילות הברזל ומלחמה בבערות. בין 1918 ל-1940 מרכז העיר עבר עבודות שחזור נרחבות.
לאחר הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ביוני 1940 הגישה ברית המועצות אולטימטום לרומניה ובו תבעה יציאת צבאה וממשלה משטחי בסרביה וצפון בוקובינה. רומניה, שמצאה עצמה ללא בני ברית בעימות זה, נאלצה לציית, ובו זמנית נכנסו לשטח הצבא האדום והממשל הסובייטי.
העיר ניזוקה ברעידת אדמה ב-10 בנובמבר 1940, נפגעו 2,795 מבנים ומתוכם 172 נהרסו לחלוטין, 78 אנשים נהרגו. עוד בטרם חלפה שנה של עבודת שיקום מנזקי רעידת האדמה תקפו הגרמנים והרומנים את מולדובה הסובייטית. הנאצים הפציצו את העיר מיוני 1941 וב-17 בחודש העיר נפלה לידי הכוחות הנאצים.
כשהמלחמה התקרבה לסיום העיר נגררה ללחימה קשה נוספת כשהכוחות הרומנים והגרמנים נסוגו. קישינב עברה לשליטת הצבא האדום ב-24 באוגוסט 1944 כחלק ממבצע יאשי-קישינב. בנקודה הזו העיר איבדה בערך 70% מהבניינים שלה במהלך ההפצצות ורעידת האדמה של 1940. לאחר המלחמה בסרביה סופחה סופית לברית המועצות. רוב החבל הפך לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית כשקישינב היא בירתה.