אלבין מייסדת יוזמת "Live Hatikva", מיזם בו יהודים מכל העולם שרו את ההמנון בו זמנית במקומות שונים בעולם. ואף נרשם שיא גינס לשנת 2008 בקטגוריית "Most people sing national anthem in real time together in different places".
חיים פרטיים.
אלבין הייתה נשואה שלוש פעמים. בעלה הראשון היה יאיר לנגר, וממנו נולדה בת. לאחר מכן נישאה למיקי אלבין, ונולדו להם בן ובת. לאחר מותו נישאה בשלישית ליעקב שביט, ולהם בן. התגוררה בארצות הברית במשך שש שנים: ארבע שנים בעת לימודיה באוניברסיטת נורת'ווסטרן ושנתיים בעת לימודיה במכון לי סטרסברג.
אלבין מתגוררת בתל אביב. אם לארבעה. אחייניה הם המיליארדר אדם נוימן ואחותו, הדוגמנית עדי נוימן.
ביש-גדא
ביש גדא
בית הלל (יישוב)
הרפובליקה של ג'נובה
הרפובליקה של ג'נובה (באיטלקית: Repubblica di Genova) הייתה מדינה עצמאית בליגוריה, בחוף הצפון-מערבי של איטליה, מהמאה ה-11 עד לשנת 1797, אז פלשו אליה צבאות המהפכה הצרפתים של נפוליאון. היא הוחלפה ברפובליקה הליגורית, שהתקיימה עד לשנת 1805, עת סופחה בידי הקיסרות הצרפתית. אף על פי ששוקמה לזמן קצר בשנת 1814, לאחר תבוסתו של נפוליאון, סופחה הרפובליקה סופית על ידי ממלכת סרדיניה.
החזקות הג'נוביות.
לרפובליקה של ג'נובה היו חזקות רבות (ששימשו כעמדות מסחר) בים התיכון. רבות מהן היו איים כמו קורסיקה, גורגונה, קפריה, קפריסין, כיוס וסמוס, בזמן שאחרות היו טריטוריות בחצי האי קרים (סבסטופול, כמבלו, סולדיה, טנה וקאפה) ובים השחור (סמסון), השכונה גלאטה (פארה) שליד קונסטנטינופול, והאי השוכן לחופי תוניסיה, טאברקה, כולם ביחד יצרו את מה שנודע כאימפריה הג'נובית.
הקמה.
הרפובליקה הוקמה בתחילת המאה ה-11, כשגנוב'ה הפכה לקומונה בשלטון עצמאי בממלכת איטליה. במאות הראשונות הייתה ג'נובה עיר מסחר חשובה, כמו ונציה. ג'נובה החלה את התרחבותה במהלך מסעות הצלב: לרפובליקה הוענק צי להעברת כוחותיה למזרח התיכון, לכיבוש חלקים ממנו, ולחתימת חוזי מסחר בו. במהלך המאה ה-13 ג'נובה חברה לאימפריה הביזנטית של ניקאה, שקיבלה את עזרת גנואה בכיבוש קונסטנטינופול ב-1261. הברית אפשרה התרחבות מסחרית גדולה בתחומי האימפריה הניקאית, וגם את כיבושם של איים רבים בים האגאי (שהחשוב ביניהם הוא כיוס, שאבד רק ב-1566). באותה המאה, הרפובליקה כבשה מספר אתרים מסחריים חשובים ברחבי הים השחור, ובמיוחד בחצי האי קרים. במערב הים התיכון, אויבתה העיקרית של גנוב'ה הייתה פיזה, שהובסה בסופו של דבר בקרב מלוריה (1284), דבר שהעביר את קורסיקה לשליטת ג'נובה בסוף המאה ה-13, ומאוחר יותר את השליטה על-צפון מערב סרדיניה. במאבק בין בית אנז'ו הצרפתי לבין אראגון על השליטה בסיציליה, לאחר הערבית הסיציליאנית של 1283, הסוחרים הג'נובים בחרו בחוכמה באראגון, הצד המנצח בסופו של דבר. לאחר ניצחון אראגון, נכנסה ג'נובה בכוח לכלכלה הסיציליאנית.
דעיכה.
כתוצאה מדעיכת הכלכלה באירופה בשלהי המאה ה-14, וגם בשל המלחמה עם ונציה, שהגיעה לשיאה בהפסדה בקרב קיוג'ה (1380), נכנסה ג'נובה לתקופת דעיכה ארוכה. כוחם העולה של העות'מאנים החל לחדור אל תוך האימפריה הג'נובית בים האגאי, ובים השחור החל הסחר לדעוך.
צרפת ומילאנו החלו לכבוש באותה תקופה חלקים מג'נובה המערב-אירופית. מ-1499 עד ל-1528 הגיעה הרפובליקה לשפל המדרגה, בשל הכיבושים המתמשכים של צרפת. הספרדים, עם בני בריתם הפנימיים בג'נובה, התבצרו במבצר הררי מאחורי ג'נובה, וב-30 במאי 1522 נכבשה העיר ונבזזה ללא רחמים. לאחר הכיבושים המתמשכים של הצרפתים והספרדים, החליט האדמירל הדגול אנדריאה דוריה לחבור לקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כדי לגרשם מאדמת ג'נובה. תקווה חדשה נפתחה בפני תושבי ג'נובה; בשנת 1528 ניתנה לקרל ההלואה הראשונה מהבנקים הג'נובים.
תחייה.
לאחר תקופת הדעיכה עברה ג'נובה התחדשות כחלק מהאימפריה הספרדית. הבנקאים הגנואזים מימנו רבים מניסיונות הכיבוש הספרדיים שמעבר לים, מבתי העסק שלהם בסביליה. פרנאן ברודל אף כינה תקופה זו שבין 1557 ו-1627 "עידן הגנואזים", "של שלטון שהיה כה דיסקרטי ומתוחכם שהיסטוריונים לא שמו לב אליו במשך תקופה ארוכה". על אף שהמבקרים בה כיום העוברים במבני הבארוק והמנייריזם המרשימים שנמצאים לאורך הסטרדה נובה או הוויה בלבי, לא יוכלו שלא לשים לב לעושר, שלמעשה לא היה גנואזי, אלא הוחזק בידי מעגל סגור של בנקאים ובעלי הון.
עידנם של הבנקים הגנואזים החל עם פשיטת הרגל המדינית של פליפה השני, מלך ספרד ב-1557, שהכניסה את הבנקים הגרמנים לכאוס, וסיימה את שלטונם של בעלי ההון הספרדיים והפגריים. הבנקים הגנואזים סיפקו את המערכת ההבסבורגית המסורבלת כשסיפקו לה הכנסות בצורה מהימנה. כהחזר, הזרימו הספרדים בצורה פחות אמינה מטעני כסף אמריקאים, שהועברו מסביליה לג'נובה, כדי לספק הון להשקעות נוספות. הבנקאי הגנואזי, אמברוג'יו ספינולה, מרקיז דה לוס בלבסס, לדוגמה, הקים ופיקד בעצמו על צבא שלחם במרד ההולנדי במאה ה-17. דעיכתה של ספרד במאה ה-17 הביאה איתה דעיכה נוספת לג'נובה, ופשיטות הרגל התכופות בספרד, גרמו למעשה להשמדתם של רבים מבתי העסק הגנואזים.
סופה של הרפובליקה.
ג'נובה המשיכה בדעיכתה האיטית במאה ה-18, וב-1768 אולצה, בעקבות מרד, למכור את קורסיקה לצרפת; על אף שהמשיכה לשגשג הרבה מעבר לוונציה, והמשיכה לתפקד כמרכז מסחר חשוב.
ב-1742, החזקה הגנואזית האחרונה בים התיכון, האי טברקה, אבד לתוניסיה. ב-1797, שטחי הרפובליקה נכבשו על ידי צבאו המהפכני של נפוליאון בונפרטה, שהפיל את האליטה ששלטה בג'נובה למשך כל ההיסטוריה שלה, והחליפהּ ברפובליקה הליגורית.
לאחר תפיסת השלטון בצרפת על ידי נפוליאון נחקק מבנה שמרני יותר, אך חיי הרפובליקה היו קצרים - ב-1805 היא נכבשה על ידי צרפת, והפכה למחוזות הצרפתיים של אפנין, גנה ומונטנוטי. עם תבוסתו של נפוליאון באביב 1814, האליטה המקומית, בעידודו של הסוכן הבריטי ויליאם בנטינק, הכריזה על חידושה של הרפובליקה של ג'נובה. למרות זאת, הוחלט בקונגרס וינה כי ג'נובה תעבור לידי ממלכת סרדיניה. הכוחות הבריטים דיכאו את הקמת הרפובליקה בדצמבר 1814, וב-3 בינואר 1815, היא סופחה לסרדיניה.
מחל
ג'וזף סטורי
ג'וזף סטורי (באנגלית: Joseph Story; 18 בספטמבר 1779 - 10 בספטמבר 1845) היה עורך דין ושופט אמריקני, אשר כיהן בבית המשפט העליון של ארצות הברית במשך 34 שנים.
סטורי, יליד מסצ'וסטס, למד באוניברסיטת הרווארד, וסיים שני בכיתתו. הוא השתייך למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, והתמנה לשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1811, על ידי הנשיא ג'יימס מדיסון. הוא השתתף בהגדרת סמכויות הממשל הפדרלי מול המדינות, תחת חסותו של נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל. החל מ-1829 כיהן גם כמרצה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד.
סטורי ידוע, בין השאר, בשל פסק הדין שלו במקרה ארצות הברית נגד לה אמיסטאד. המקרה תואר בסרט אמיסטאד, שביים סטיבן ספילברג. הארי בלקמן, שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, גילם את סטורי בסרט.
ביוגרפיה.
סטורי נולד ב-18 בספטמבר 1779 במרבלהד, מסצ'וסטס. אביו היה חבר בבני החירות, אשר לקח חלק במסיבת התה של בוסטון בשנת 1773. בינואר 1795 התקבל ללימודי משפטים באוניברסיטת הרווארד, והיה חבר באחוות פי בטא קפא. ב-1798 סיים את לימודיו והיה למתמחה. בשנת 1801 הוסמך לעריכת דין בסאלם, מסצ'וסטס, והחל לעסוק בעריכת דין. בשנים 1805–1807 היה חבר בית הנבחרים של מסצ'וסטס, ובין ה-23 במאי 1808 ל-3 במרץ 1809 היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז השני של מסצ'וסטס.
לאחר פטירתו של שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, ויליאם קושינג, בספטמבר 1810 נדרש הנשיא, ג'יימס מדיסון, למנות שופט תחתיו. סטורי, יליד ניו אינגלנד, סומן כאחד המועמדים לתפקיד; מועמדותו זכתה להתנגדות מצד תומאס ג'פרסון במכתב ששלח לנשיא. לאחר שלוי לינקולן האב, לשעבר התובע הכללי של ארצות הברית, סירב לקבל את התפקיד בשל לקות ראייה מדרדרת, וג'ון קווינסי אדמס סירב לקבל את התפקיד גם כן, הציג הנשיא את סטורי כמועמד בפני הסנאט של ארצות הברית ב-15 בנובמבר 1811, ומינויו אושר ב-18 בנובמבר. סטורי הושבע לתפקיד ב-3 בפברואר 1812, ושימש בו עד מותו. נכון ל-2020, סטורי הוא השופט הצעיר ביותר שכיהן בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בשנת 1829 עבר להתגורר בקיימברידג', והיה לפרופסור בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, במקביל לכהונתו בבית המשפט העליון.
שופט בית המשפט העליון.
חוות הדעת המשמעותית הראשונה של סטורי הוצגה בשנת 1816, במקרה Martin v. Hunter's Lessee ; בחוות הדעת עמד על סמכותו המוחלטת של בית המשפט העליון על בתי המשפט של המדינות במשפט אזרחי הנוגע לחוק הפדרלי.
בשנת 1819, כאשר ביקשה מיזורי להתקבל כמדינה לאיחוד, הגדירה הקונגרס של ארצות הברית כמדינת עבדות, בפשרה שכונתה פשרת מיזורי. בדצמבר של אותה השנה התבטא סטורי במרירות כנגד העבדות ממערב למיסיסיפי. התבטאותו זו עוררה מחאה בקרב גורמים במדינות הדרום. הייתה זו הפעם היחידה בכהונתו כשופט בה צידד בפומבי בגישה פוליטית כלשהי. בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-19 פסקו שופטי בית המשפט העליון, ובכללם נשיא בית המשפט, ג'ון מרשל, כנגד מספר מפסיקותיו הנוגדות את העבדות.
בשנת 1825 הועבר בקונגרס חוק עונשין שכתב סטורי, שהעביר לבתי המשפט של המדינות חלק נרחב מהסמכות השיפוטית.
בשנת 1842 פסק סטורי במקרה Swift v. Tyson , וקבע כי לבתי המשפט יש סמכות להכתיב משפט מקובל במקרים שאין חקיקה המתייחסת אליהם באופן ספציפי.