Mir כמו Wayland, בנויה על EGL, ומשתמשת בתשתיות שונות שפותחו במקור ל-Wayland, כמו יישום ה- Mesa של EGL ,ו-Jolla’s libhybris. שכבת התאימות ל-X, נקראת XMir, ומבוססת על XWayland. תשתיות אחרות שבשימוש Mir, נלקחו מאנדרואיד.
התקבלות.
נכון לספטמבר 2013 סביבת שולחן העבודה היחידה שהודיעו עליה שתתמוך ב-Mir, היא יוניטי של קנוניקל. אין כל הפצת לינוקס שהודיעה על כוונה ש-Mir תהווה בה את מנהל החלונות כברירת מחדל.
בין נגזרות אובונטו, שאינן משתמשות ביוניטי כברירת מחדל, הודיעו מפתחי זובונטו כי הם ישקלו להריץ שולחן העבודה Xfce באמצעות XMir, אך שלושה שבועות מאוחר יותר הודיעו שהדבר לא יקרה לבסוף.
אובונטו.
ביוני 2013, הכריזה קנוניקל באופן ציבורי על מהלכי מפתח בפיתוח התוכנה. על פי קנוניקל נאמר כי יוניטי גרסה 7 יפעל כברירת מחדל עם XMir בתוספת מצב תאימות לאחור דל מבוסס X11, באובונטו 13.10, הסרת מצב התאימות באובונו 14.04 LTS, והרצת יוניטי 8 תהיה על ידי Mir באופן מלא, תהיה בגרסה 14.10. מאוחר יותר ב-1 באוקטובר 2013, הודיעה קנוניקל על דחייה בתוכניותיה אודות Mir, ושהיא לא תשתמש ב-XMir כבר בגרסה 13.10. ב-Ubuntu Touch צפויה Mir להתקבל בגרסת הטלפונים החכמים של יוניטי 8.
ביקורת.
במרס 2013 הודיעה קנוניקל על Mir, כחלופה לשרת התצוגה X.Org באובונטו. מוקדם יותר ב-2010 הודיעה החברה כי תשתמש ב-Wayland. בעקבות כך נכתבו מספר מאמרים על ידי אנשים המובילים מיזמים דומים או המושפעים מכך, אשר ביקרו או ליבנו את הנושא.
קנוניקל הודיעה שלא תוכל למלא את צורכי אובונטו באמצעות Wayland.
מתיו גארט, ממפתחי ליבת לינוקס, ביקר את קנוניקל אודות מתן הרישיונות שלה למיזמי התוכנה שהיא מפתחת, ובמיוחד ל־Mir. שלא כמו שרת ה-X.Org ו-Wayland, אשר שניהם תחת רישיון MIT, Mir היא תחת הרישיון הציבורי הכללי של גנו גרסה 3, אך התורמים למערכת נדרשים לחתום, כי הזכויות על תרומותיהם באשר לשינוי הרישיון ימסרו כליל לקנוניקל. משמעות הדבר שקנוניקל יכולה לשנות בעתיד את הרישיון לקניני. הדבר גם עלול לפגוע בתחרותיות בכך שלא כל אחד יוכל לשנות את הקוד המקורי ולמכור גרסה משל עצמו.
ביוני 2013 יונתן רידל ממפתחי קובונטו, הודיע שקובונטו לא תעבור ל-Mir. בהודעתו ביקר רידל את קנוניקל בכך שמיזמיה אינם תורמים לכלל עולם הקוד הפתוח, ומנסים להתבדל ממנו. רידל הוסיף כי תקוותו בהמשך היא לכן לעבוד ל-Wayland, כמו ש-KDE והפצוות לינוקס אחרות מתכננות לעשות.
ביוני 2013 הודיע גם יוליאן לברגן ממפתחי לובונטו שההפצה לפחות שני השחרורים הבאים לא תעבור ל-Mir.
באוגוסט 2013 הוחלט על ידי מפתחי לובונטו לא להשתמש ב-Mir או ב-XMir בגרסה 13.10 של ההפצה. גרסאות ניסוי לא רשמיות עם Mir ו־XMir זמינות להורדה.
בספטמבר 2013 הסירה אינטל את התמיכה ב-XMir ממנהלי ההתקנים שלה.
פורמוסה
מצפור
פורמוסה (ארגנטינה)
פורמוסה (בספרדית: Formosa) היא עיר הבירה של פרובינציית פורמוסה בארגנטינה. העיר שוכנת על הגדות נהר פרגוואי, במרחק של כ-1,200 ק"מ מהבירה בואנוס איירס. בעיר חיים 234,354 אנשים (לפי מפקד ב-2010).
מקור שמה של העיר (ושל הפרובינציה) הוא במילה הנכחדת בספרדית fermosa (כיום hermosa) שמשמעותה "יפה". השם "Vuelta Fermosa" ("וואלטה פרמוסה", "העיקול היפה") היה נהוג בקרב מלחים ספרדים במאה ה-16 כדי לתאר את העיקול בנהר פרגוואי לפי העיר.
במקרה, הפרובינציה והעיר הן אנטיפודיות באופן חלקי לטאיוואן שנקראה בעבר פורמוסה.
היסטוריה.
במקור ישבו במקום אנשי שבטי טובה וויצ'י.
ב-8 באפריל 1879, לואיס חורחה פונטנה ייסד את העיר, שנהפכה ב-1884 לבירת הטריטוריה הלאומית של צ'אקו עד 1955, עת שקיבלה מעמד של פרובינציה.
חינוך.
בעיר ממוקמת האוניברסיטה הלאומית של פורמוסה, שנוסדה ב-1988.
תחבורה.
העיר משורתת על ידי נמל התעופה אל פוקו, הנמצא 7 ק"מ מדרום לעיר.
חונסו
רובה נגד טנקים
רובה נגד טנקים (ראשי תיבות רנ"ט) הוא כלי נשק מסוג רובה, אשר יעודו העיקרי לחדור רכב קרבי משוריין, בעיקר טנקים.
לשם השגת מטרה זו, הוא יורה קליעים בעלי קליבר גדול מהרגיל העשויים מליבת פלדה. הרובה נגד טנקים, או רובה נ"ט בקיצור, פותח לראשונה על ידי הגרמנים בשלהי מלחמת העולם הראשונה, כמענה נגד ההמצאה החדשה בשדה הקרב - הטנק. עם השתפרות המיגון של הטנקים במלחמת העולם השנייה, סר חינו של רובה הנ"ט עד שזה יצא בהדרגה משימוש.
היסטוריה.
הטנק, אשר הופיע לראשונה בזירת הקרבות המערבית של מלחמת העולם הראשונה, היה חסין אל מול אש המקלעים והרובים של חיילי הרגלים. אומנם בראשית הדרך היה אפשר להפעיל נגד טנקים ארטילריה רגילה, תותחים ומרגמות, שכן השריון היה עדיין דק, אך חוסר באמצעי תקשורת יעילים ואי היכולת להציב תותח שדה בכל מחפורת הותירו פעמים רבות את חיילי הרגלים מחוסרי הגנה. בנוסף, מאחר שהמטה הגרמני העליון לא ראה ערך רב בייצור טנקים משלהם, הוביל הדבר את הגרמנים לפיתוח אמצעי-נגד זול הנישא על ידי חיילים המסוגל להתמודד עם האיום החדש בשדה הקרב.
רובה ה-Tank Abwehr Gewehr M1918 (רובה נגד טנקים, דגם 1918) או Mauser T-gewehr כפי שנודע, היה למעשה נשק הנ"ט הראשון, שפותח ככלי ייעודי קל וזול המסוגל לחדור את שריון הטנק.
נשק זה היה בעצם רובה בריחי קונבנציונלי על חצובת תמיכה דו רגלית בעל קוטר גדול מהרגיל (13 מ"מ), שירה כדורים בעלי ליבת פלדה אשר בכוחם היה לחדור כ-20 מ"מ של שריון ממרחק מקסימלי של 100 מטרים; מספיק כדי להביס את מרבית הטנקים הבריטים במלחמה אשר מיגונם לא עלה על 12 מ"מ. נשק זה הוכח אפקטיבי, ויותר מ-15,000 יחידות יוצרו עד החתימה על שביתת הנשק. ה-Mauser T-gewehr הגדיר את הדפוס למרבית רובי הנ"ט העתידיים, שכמוהו היו ארוכים מאוד (בין 1.5 ל-2 מטרים), כבדים ומחוללים רתע גדול בגלל קוטר הכדור. מנגנון ההפעלה שלהם נע בין פעולה בודדת (טעינה מחדש לאחר ירי קליע בודד), חצי אוטומטי מוזן מחסנית או אוטומטי (דוגמת Type 97 היפני).
פיתוחם של רובי הנ"ט נמשך אחרי מלחמת העולם הראשונה, בעיקר בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי מספר מצומצם של מדינות. הקליבר הטיפוסי לרובים אלו נע בין 12.7 ל-15 מ"מ, אולם פה היו שתי אסכולות נוספות. האסכולה הראשונה העדיפה שימוש בקליעי רובה סטנדרטים, הנורים במהירות לוע גבוהה מאוד (1,100 עד 1,200 מטרים לשנייה). השימוש בקליעים קלים יחסית (בין 12 ל-14 גרם בהשוואה ל-50 עד 60 גרם בקליבר 15-13 מ"מ) אפשר לבנות רובים קלים יותר עם פחות רתע. מאידך, הנזק שנגרם לטנק או רכב משוריין מפגיעת קליע כה קטן הייתה מינימלית. רובים מטיפוס שכזה אומצו על ידי צבאות פולין וגרמניה אשר עשו בהם שימוש במהלך מלחמת העולם השנייה.
האסכולה השנייה העדיפה שימוש בקליעים גדולים וכבדים יותר בקליבר עד 20 מ"מ. קליבר כה גדול - בסטנדרטים של רובה - אומנם אפשר שימוש בתחמושת מגוונת, כגון חודר שריון, תבערה ונפיץ, אך זה בתורו העלה את משקלו של הרובה (בדרך כלל נע משקל של רובה בקוטר כזה בין 40 ל-60 קילוגרם) ואת התחמושת, והגביר הרתע. בסופו של דבר, כושר החדירה המרבי של רובים אלו עמד בסך הכל על 35-30 מ"מ של שריון.
מלחמת העולם השנייה.
רובי הנ"ט היו בשימוש נרחב רק במספר קטן של צבאות בתחילת מלחמת העולם השנייה, ביניהם פולין, גרמניה, ברית המועצות, בריטניה, יפן, דנמרק, ופינלנד. צבא ארצות הברית לעומת זאת, הסתמך על מקלע הבראונינג "0.5, שהיה מסוגל לירות מספר סוגים של תחמושת, ביניהם תחמושת חודרת שריון. רובה הנ"ט היה אפקטיבי בשנים הראשונות של המלחמה בעיקר נגד הטנקים הקלים, אך ככל שעובי השריון בדגמים החדשים עלה, כך פחתה יעילותו. ב-1942 רובי הנ"ט הפכו ללא אפקטיביים כנגד הטנקים הבינונים והכבדים שתפסו את מקומו של הטנק הקל בשדה הקרב, אך המשיכו לשמש כנגד רכבים משוריינים, זחל"מים, מצדיות וכדומה.
עם כניסתו של המטען החלול (HEAT) לשימוש במחצית השנייה של המלחמה, התאפשר ציודם של אנשי חי"ר בנשק יעיל בהרבה מרובה הנ"ט. תחילה הופיעו רימוני יד בעלי מטען חלול, ובהמשך, התקנים המאפשרים שיגור רימון מטען חלול באמצעות רובה - רומה רימון נגד טנקים – ררנ"ט. לאחר מכן החלו להופיע סוגים שונים של מטולי רקטות נגד טנקים (מרנ"טים), דוגמת הבזוקה האמריקאית או הפאנצרפאוסט הגרמני. אלו הפכו את רובה הנ"ט למיושן, ומרבית המדינות חדלו משימוש בו ב-1942-1941, למעט ברית המועצות שהמשיכה לעשות בהם שימוש נרחב עד לסיומה של המלחמה. מספר שנים לאחר מכן, במלחמת קוריאה, השתמשו הצבא הצפון קוריאני והצבא הסיני ברובי נ"ט סובייטים.
מספר עשורים לאחר היעלמותו של רובה הנ"ט משדה הקרב הופיעו כלי נשק דומים שהושפעו מעיצובו - רובים נגד חומרים (רובים כבדים בעלי קליבר של 0.5 אינץ' ומעלה המיועדים לחדור דרך שריון ולגרום נזק למבנים, רכבים ומטעני נפץ) ורובי צלפים בעלי קליבר גדול.
ראוסון
ראוסון (בספרדית: Rawson, במקור בוולשית: Trerawson) היא בירת פרובינציית צ'ובוט בארגנטינה. גרים בה בערך 26,000 תושבים (לפי מפקד ב-2001). למרות שהיא הבירה הפרובינציאלית, אוכלוסייתה קטנה יותר מערים אחרות בצ'ובוט, בהן קומודורו ריבדביה, טרלאו, פוארטו מדרין ואסקל. נהר צ'ובוט חוצה אותה, והיא נמצאת במרחק של 1,360 ק"מ מהבירה בואנוס איירס.
היסטוריה.
ההתיישבות הראשונה באזור יוסדה על ידי הנרי ליבנוס ג'ונס, מגלה ארצות וסוחר בקר ולשי שחי בבואנוס איירס מ-1810. ב-1854 הוא הקים מוצב באזור כבסיס למשלחות ציד ואיסוף בקר בר בגבול צ'ובוט.
המבנים הלא-יציבים ננטשו במהרה, אך נמצאו ונוצלו על ידי מתיישבים ולשים שירדו מהספינה "מימוסה" בפוארטו מדרין ב-1865.