בתחילת ינואר 2021 הגיע השירות ל-95 מיליון מנויים, עלייה לעומת 60 מיליון מנויים באוגוסט 2020. לנטפליקס היו באותה תקופה 204 מיליון מנויים. ב-9 במרץ 2021 הודיע מנכ"ל "דיסני", בוב צ'אפק , ששירות "דיסני+" חצה את רף 100 מיליון המנויים, ובכך היה למתפתח והמוביל בין שירותי הסטרימינג החדשים. ב-12 באוגוסט 2021 נודע בשיחת המשקיעים שהגיע השירות ל-116 מיליון מנויים.
ב-16 ביוני 2021 פורסם באתר "כלכליסט" שהשירות צפוי להגיע לישראל בספטמבר 2021. הודעה זו הוכחשה לאחר מכן על ידי חברת וולט דיסני.
ב-26 בינואר 2022 הודיעה חברת דיסני לעיתונות כי שירות דיסני+ יושק בישראל (ובעוד 41 מדינות נוספות במזרח התיכון, באירופה ובאפריקה) בקיץ 2022.
ב-29 במרץ 2022 הוכרז שהשירות יושק באופן רשמי בישראל ב-16 ביוני 2022 ויהיה זמין עבור דמי מנוי חודשיים בסך 39.90 שקל או לחלופין דמי מנוי שנתיים בסך 399 שקל, כשבנוסף לכך יש כוונה להשיק גם גרסה מוזלת עם פרסומות.
תוכן.
השירות נבנה סביב התוכן של האולפנים הראשיים של דיסני, כולל וולט דיסני הפקות, וולט דיסני אנימציה, פיקסאר, אולפני מארוול ולוקאס פילם. השירות יפעל לצד Hulu (שנמצא בבעלות חלקית של פוקס המאה ה-20, שהיא בבעלות של דיסני). בוב איגר הצהיר כי דיסני+ יתמקד במיוחד בתוכן לכל המשפחה בעוד Hulu יתמקד בבידור "כללי".
השירות צפוי לכלול כ-7,000 פרקי טלוויזיה ו-500 סרטים. הסרטים מתוך ספריית אולפני דיסני יהיו זמינים באמצעות השירות. גם התוכן של ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק נכלל בשירות.
יעד התוכן המקורי של השירות תוכנן כך שיכלול ארבעה עד חמישה סרטים מקוריים וחמש תוכניות טלוויזיה חדשות בתקציבים של 25–100 מיליון דולר.
השירות יכלול גם את כל סרטי האנימציה של דיסני, כולל הסרטים שנשמרו בכספת.
בנוסף, אולפני מארוול אישרו כי הם מתכוונים להוציא לשירות 7 סדרות שונות שיתמקדו בדמות אחת או שתיים: וונדה-ויז'ן, לוקי, הוקאיי, הפלקון וחייל החורף, גברת מארוול, מון נייט, . בכל הסדרות, השחקנים מהסרטים יחזרו לשחק את הדמויות (בסדרה נוספת, מה אם...? אנסמבל דמויות ושחקנים רחב מהיקום הקולנועי של מארוול יחזרו לדבב את הדמויות).
בנוסף אולפני לוקאס פילם אישרו וחשפו 10 סדרות חדשות ובלעדיות לדיסני+ ובניהן: לאנדו (סיפור מלחמת הכוכבים), הספר של בובה פט, סיפור דרואידים, (אנימה), אובי-וואן קנובי (סיפור מלחמת הכוכבים), , אקולייט, אסוקה (סיפור מלחמת הכוכבים), rangers of the new republic, עונות 3+4 של המנדלוריאן ואנדור (סיפור מלחמת הכוכבים).
במדינות מסוימות, השירות זמין בכל מכשירי האנדרואיד ו-iOS וגם בקונסולות המשחקים פלייסטיישן 4, Xbox One ובטלוויזיות חכמות.
ג'ודי באקה
ג'ודי פרנסיסקה באקה (בספרדית: Judy Baca; נולדה ב-20 בספטמבר 1946) היא אמנית ופעילה צ'יקנה, ופרופסור ללימודי צ'יקנו וצ'יקנה בפקולטה למדעי החברה ולאמנות עולם בפקולטה לאמנות ואדריכלות באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. היא מייסדת שותפה ומנהלת אמנותית של המרכז לאמנות חברתית וציבורית (SPARC) בוונציה, קליפורניה, מרכז אמנות קהילתי, והיא ידועה כמנהלת פרויקט ציורי הקיר אשר אחראי ליצירת ציור הקיר הגדול בעולם, "החומה הגדולה של לוס אנג'לס".
ביוגרפיה.
תחילת דרכה.
באקה נולדה בלוס אנג'לס להורים מקסיקנים-אמריקאים. אמה, אורטנסיה, עבדה במפעל צמיגים. היא גדלה בשכונת ואטס (ברובה אפרו-אמריקאית ומקסיקנית-אמריקאית), במשק בית שכולה נשים, כולל אמה, הדודות שלה ריבה ודיליה, וסבתה פרנסיסקה. סבתה הייתה מרפאת בצמחי מרפא על פי פרקטיקת קורנדריסמו, אשר השפיעה עמוקות על תחושתה לגבי התרבות המקסיקנית הילידית.
אמה של באקה נישאה לקלרנס פרארי ב-1952, לבאקה יש אח למחצה, גארי, ואחות למחצה, דיאן. לאחר מכן, המשפחה עברה לשכונת פקוימה בלוס אנג'לס. מקום שונה באופן משמעותי מוואטס – מקסיקנים-אמריקנים היו מיעוט בפקוימה.
השכלה.
נאסר על באקה לדבר ספרדית בבית הספר היסודי, והאנגלית שלה לא הייתה טובה מאוד. המורה שלה שלחה אותה לצייר בפינה בזמן שהאחרים למדו. זה לקח קצת זמן, אך באקה השתפרה בלימודים כשהחלה להבין את ספרי הלימוד. בעידודה של המורה לאמנות, היא החלה רישום וציור. היא סיימה את לימודי התיכון בשנת 1964.
לאחר מכן היא למדה באוניברסיטת מדינת קליפורניה, בנורתרידג' (CSUN) וסיימה תואר ראשון בשנת 1969 ותואר שני באמנות ב-1979. שם היא החלה ללמוד אמנות מופשטת מודרנית. היא רצתה לעשות אמנות שהיא נגישה מעבר למגבלות של הגלריה והמוזיאון. היא רצתה לעשות אמנות למען האנשים שהיא אוהבת, והיא ידעה שהם לא הולכים לגלריות. "חשבתי לעצמי, אם העבודה שלי תתקבל בגלריות, מי ילך לשם? אנשים במשפחה שלי אף פעם לא היו בגלריה בחייהם. השכנים שלי לא הלכו גלריות...וזה לא נשמע לי הגיוני באותו הזמן לשים את האמנות שלי מאחורי קיר שמור." לאחר שסיימה את הלימודים, באקה המשיך את השכלתה ולמדה ציור קירות בקוורנבאקה, מקסיקו.
הוראה.
לאחר שסיימה את תאריה ב-CSUN, היא התחילה לעבוד כמורה בבית ספר התיכון בו למדה. התלמידים שלה לא היו מיודדים אחד עם השני, ועלה בה הרעיון ללמד אותם לשתף פעולה. היא הדריכה קבוצה של תלמידיה לציר ציור אל אחד מקירות בית הספר. כולם רצו לעבוד על זה, וזה עודד אותם לעבוד ביחד בלי לריב. באקה היה נוכחת במורטוריום הצ'יקנו ב-1970, פעולת אנטי-מלחמה של התנועה המקסיקנית. מנהל בית הספר האמין שאין על מורים לקחת חלק בצעדות מחאה, והיא פוטרה יחד עם מספר מורים אחרים.
לאחר שפוטרה, היא חשבה שהיא לעולם לא תוכל למצוא עבודה הוראה אחרת בגלל מעורבותה במחאה. היא החלה לעבוד במחלקת הגנים והנוף של לוס אנג'לס, שם לימדה קורס קיץ באמנות במסגרת תוכניות הפארקים הציבוריים. באותה התקופה, הייתה בשכונת בויל הייטס אחוז המקסיקנים-אמריקאים הגבוה ביותר בארצות הברית, וכן מספר כנופיות הרחוב הגדול ביותר. חברי כנופיות שונות שוטטו בפארקים בהם עבדה, והיא ראתה את הגרפיטי בפארקים, וידעה שהם סימוני טריטוריה של הכנופיות. "אפשר היה 'לקרוא' את הקיר ולדעת הכל על הקהילה המקומית."
לאס ויסטאס נואבאס.
בקיץ 1970, החליטה באקה ליצור ציור קיר בשכונת בויל הייטס על מנת לקרב בין חברי הקהילה. בקבוצה הראשונה היו לה עשרים חברים מארבע כנופיות שונות, והקבוצה החליטה על השם "לאס ויסטאס נואבאס" (נופים חדשים). הרעיון היה לייצר ציור הקיר שכולל מראות מוכרים למקסיקנים-אמריקאים שגרו בשכונה. "אני רוצה לנצל את המרחב הציבורי כדי ליצור קול ציבורי ותודעה ציבורית לאנשים שהם, למעשה, הרוב המכריע של האוכלוסייה, אך שאינם מיוצגים בשום אופן חזותי."
מי אבואליטה.
הפרויקט הראשון נוצר על שלושה קירות של הבמה החיצונית בפארק הולנבק. "מי אבואליטה" (סבתי) היה ציור שמתאר סבתא מקסיקנית-אמריקאית עם זרועות מושטות, כאילו כדי לתת חיבוק. "עבודה זו מזהה את מעמדה החשוב של המטריארכית במשפחה המקסיקנית. היא גם סימנה את הצעד הראשון בפיתוח תהליך קולקטיבי ייחודי המשתמש באמנות כדי לתווך בין חברי כנופיות יריבות המתחרות על המרחב הציבורי ועל הזהות הציבורית".
המשטרה המקומית לא אהבה את הרעיון של חברי כנופיות יריבות שעובדים יחד, מחשש שזה יצית אלימות ביניהם. באקה התחילה את העבודה על ציור הקיר ללא אישור מראש העיר או מנהל פארק הולנבק, מהלך אשר העלה שאלות מהמפקח עליה ופקידי עיר אחרים.
למרות כל הבעיות, באקה הייתה נחושה לסיים את הפרויקט. היא הציבה משתתפים בעמדות תצפיות כדי לאותת לצוות ציור הקיר אם חברי כנופיה יריבה או המשטרה מתקרבים. יום אחד הגיע לפארק פקיד מהעירייה כי הוא היה מקבל תלונות על הפרויקט. אחרי שראה את ההתקדמות ואת וחברי הצוות עובדים בשיתוף פעולה, הוא נתן לבאקה אישור להשלים את ציור הקיר. "העירייה נדהמה מהעבודה שאני עושה, מייצרת ציורי קיר עם הילדים שהיו מבריחים דירקטורים ממרכזי השכונה."
לאחר שהושלם הציור, הקהילה אהבה את "מי אבואליטה" לדברי באקה, "כולם הזדהו עם הציור. אנשים הביאו נרות לאתר. במשך 12 שנים אנשים שמו פרחים לרגלי תמונת הסבתא." קבוצת לאס ויסטאס נואבאס השלימה שלושה ציורי קיר במהלך אותו הקיץ.
אחרי פרויקט ציורי הקיר העירייה הציעה לבאקה עבודה בתור מנהל תוכנית עירונית חדשה לציורי קיר. היא הייתה אחראית על יצירת התוכנית מהיסוד, שכלל בחירת אתרים לציורי קיר, עיצובם, ופיקוח על צוותים של בני נוער אשר היו בצרות עם המשטרה. חברי לאס נואבאס ויסטאס המקוריים נשכרו כדי לעזור לבאקה לנהל את אתרי התוכנית. הקבוצה ציירה יותר מ-500 ציורי קיר במסגרת התוכנית.
בעבודתה החדשה היא התמודדה לראשונה עם צנזורה. תושבי השכונות בהם הוצבו ציורי הקיר רצו להראות את כל היבטי החיים בשכונתם, הטובים והרעים. בעירייה, לעומת זאת, לא רצו שהציורים יכללו כל נושא אשר שנוי במחלוקת. במקרה אחד, כאשר העירייה התנגדה לציור שהראה אנשים שנאבקים עם המשטרה, הם איימו להפסיק את מימון התוכנית. על פי באקה, "אני באמת אהבתי את הרעיון שהעבודה לא יכולה להיות בבעלות של מישהו. ולכן, שהיא לא תהיה מעניינת לעשירים, ולא תצטרך לעמוד במגבלות שמציבים גלריות ומוזיאונים." במקום לוותר, היא הקימה את המרכז לאמנות חברתית וציבורית (SPARC) בשנת 1976 כדי להמשיך לממן יצירת ציורי קיר במרחבים ציבוריים.