ברמן מגדיר את עצמו כליברל. הוא מתיישר עם הקו של אגף הפרוגרסיבים של המפלגה הדמוקרטית. ברמן הגן על עבודות בתעשיית הסרטים ממיקור חוץ ב"הפקות עריקה" (runaway production), שהם סרטים ותוכניות טלוויזיה שמיועדות לשידור בתוך ארצות הברית אבל מופקות מחוץ למדינה. הוא גם הצביע נגד תיקון לחוקת ארצות הברית שדורשת תקציב מאוזן, איסור על חילול הדגל (שריפת הדגל), החוק הפדרלי להגנה על הנישואים (המגדירה שנישואים הם רק בין גבר ואישה ואוסר על המדינות והממשל הפדרלי להכיר בנישואים חד-מיניים, אף אם זה חוקי באחת המדינות), הגבלות על הפלה, עונש המוות, רפורמה בתביעות משפטיות, איסור על תרומות של "כסף רך" (כסף מעמותות לקמפיין בחירות) למפלגות פוליטיות ארציות, קיצוץ במס שנתמך על ידי המפלגה הרפובליקנית, קידוח נפט במפלט הבר הלאומי הארקטי המוגן (ANWR) ורפורמה בביטוח בריאות.
בצד הלא פרוגרסיבי שלו, הוא הציע חקיקה אשר תחתה בעלי זכויות יוצר יהיו יכולים להשתמש בכלים טכנולוגיים כגון חסימת קבצים, הפנייה מחדש של כתובות אינטרנט, יצירת כתובת IP חסומה (Spoofing) ואמצעי הסחה מהסגרת בסיס נתונים (Decoys). בין שאר הדברים האחרים, פיקוח על פרטיות בחוק הפיראטיות של רשתות עמית לעמית (כגון קאזה). הוא הצביע בעד הסכם NAFTA (הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה) והסכמי סחר שונים אחרים עם מדינות ספציפיות, ומתנגד להסרת התמיכה של ארצות הברית מארגון הסחר העולמי, אך הוא הצביע נגד החוק העדכני יותר, CAFTA (הסכם הסחר החופשי של מרכז אמריקה). באותה שנה, הוא הצביע להפסיק בשלבים רבות מתוכניות הסובסידיות למשקים, אשר כוננו במקור על ידי הממשל של פרנקלין דלאנו רוזוולט כחלק מהניו דיל.
ברמן הצביע להסמיך שימוש צבאי בעיראק בשני המקרים של 1991 ו-2003, עמדה שפגעה בעמידתו מול ליברלים רבים במחוז שלו. ברמן ידוע בהגנה שלו על אינטרסים של זכויות יוצרים והברית שלו עם תעשיית הבידור; עקב כך לפעמים מתייחסים אליו כ"הנבחר מהוליווד". בנוסף להוליווד, מחוז הבחירה שלו גם מכסה בקירוב את החצי המזרחי של מחוזות עמק פרננדו של לוס אנג'לס והעיר סן פרננדו.
הקריירה בקונגרס.
ב-2000 ברמן קיבל את הפרס השנתי הראשון ליושר של עובדי החקלאות. הוא תומך רשמי של הארגון ללא מטרת רווח בשם רשת ההתערבות ברצח עם, כשהוא לוחץ לפעילות רבה יותר מצד ארצות הברית ברצח העם בדארפור.
ב-5 באוקטובר 2006 ברמן מונה להיות החבר הבכיר בוועדת האתיקה של בית הנבחרים בחקירת השערורייה של מרק פולי.
מנשה הקטן
כביש הבקעה
גוויה
יהדות נאפולי
יהדות נאפולי (Comunità Ebraica di Napoli) היא קהילה יהודית קטנה בעיר נאפולי שבאיטליה המונה כ-180 נפשות. היא הקהילה היהודית היחידה בדרום איטליה, אשר נוסדה בשנת 1833 על ידי ענף ממשפחת רוטשילד אשר חולל את חידוש החיים היהודיים בעיר לאחר גירוש היהודים ממנה בשנת 1541. הקהילה שומרת על יחסים טובים עם שכניה המקומיים, אך סובלת לעיתים מגילויי אנטישמיות. רבה הראשון של הקהילה היה הרב בנימינו הרטום (באיטלקית: Beniamino Artom di Asti), בן למשפחת הרטום שמקורה בעיר אסטי שבפיימונטה. רבה הנוכחי (2011) הוא הרב שלום בוחבוט.
בית הכנסת של נאפולי.
הקומה הראשונה של בית הכנסת של הקהילה נחנכה בשנת 1864 הודות לתמיכת הברון קלר אדולף רוטשילד. בכניסה הנוכחית לבית הכנסת שני לוחות זיכרון משיש: האחד לזכר היהודים שנספו בשואה, והשני לזכר דריו אסקרליי (Dario Ascarelli), נשיא הקהילה בתחילת המאה ה-20, שתרם להשלמת רכישת המבנה. בית הכנסת שוחזר בשנת 1992 הודות לסיוע ממשלתי.
במקום מתקיימות תפילות רק בשבת ובמועדי ישראל, הקהילה מקבלת סיוע דתי מהבסיסים האמריקניים בסביבות העיר.
תולדות הקהילה.
ראשיתה של הקהילה היהודית של נאפולי, שנחשבת בין הקהילות העתיקות באיטליה, במאה הראשונה. עדות לכך, אנדרטה שנמצאה בסביבות העיר, לזכרה של אַסְטֶר מירושלים Claudia Aster Hierosolymitana, שבויה יהודייה משוחררת בת 25 שנה מירושלים. מוצגת במוזיאון הלאומי לארכאולוגיה שבעיר.
במאה ה-4 כבר הייתה בה קהילה חשובה ומבוססת. ב-536 עזרו יהודי המקום לגותים במלחמתם עם הכובש הביזנטי.
אזכור לנוכחות היהודים בסביבות העיר, בנמל פּוּטיאוֹלי, מוזכר על ידי פאולוס התרסי המספר כי בשנת 63 לספירה מצא שם מספר רב של אחים - הכינוי שייחד ליהודים אוהדי הנצרות. אפילו בחורבות פומפיי נמצאה כתובת בפחם "סדום ועמורה".
הפרופסור ג'נקארלו לצ'רנזה מנאפולי זיהה את היישוב היהודי בעיר המכונה ויקוס יודאורום ("Vicus Iudaeorum", מלטינית: האזור היהודי) דל'אנטיקאליה באזורים די פורצ'לה ופורטה נובה. באזור היה מבנה משנת 1002, כנראה בית כנסת. מסמך משנת 1153 מזכיר את הקמתו של בית הכנסת.
בשנת 1159 עבר במקום הנוסע היהודי בנימין מטודלה ומצא בעיר 500 נפש.
בסוף המאה ה-13 סבלו מהסתת נזירים דומיניקאניים ואחד מבתי-הכנסת הופקע לצורך כנסייה, הנקראת סנטה קטרינה ספינאקורונה. ב־1330 הוזמנו יהודים מן האיים הבליאריים להשתקע בנאפולי על סמך שוויון במיסים עם שאר חלקי האוכלוסייה. המצב נשאר בעינו גם תחת שלטון אראגון מ-1442, ובסוף המאה מצאו בנאפולי מקלט ארעי פליטים רבים מספרד, סיציליה וסרדיניה וביניהם דון יצחק אברבנאל, שנעשה יועץ כספים למלך נאפולי.
יש אומרים שגולי ספרד הביאו לעיר את המגפה שהפילה 20,000 חללים ב-1492. ב-1495 כבשו הספרדים את מלכות נאפולי וכעבור שנה פורסם צו גירוש שהוצא לפועל ב-1510. הגירוש חל על כל יהודי המקום פרט למאתיים משפחות עשירות; צו שני נדחה לעשר שנים תמורת תשלום כבד, אך הופעל בסופו של דבר לפני המועד. היה זה ב־1541, ומאז ועד 1735 לא הותרה ישיבת יהודים בעיר; המעטים שנענו להזמנה לשוב ולהשתקע בה גורשו תוך שנים אחדות בלחץ הישועים.
נאפולי הייתה מרכז חשוב של דפוסים עבריים מלפני 1500, אינקונאבולה בלע"ז. בראשית המאה ה-19 ישבו בנאפולי משפחות אחדות, וביניהם הבאנקאי קארל קלמן מאיר רוטשילד מפרנקפורט. בית-כנסת נפתח רק ב-1864. ב-1931 מנתה הקהילה כאלף נפש והיא חלשה על יישובי היהודים בדרום-איטליה כולה.
משפחת אברבנאל.
כשהיהודים גורשו מספרד הם גילו כי העיר היחידה באיטליה שמסכימה לקלוט אותם הייתה נאפולי. הפליטים הגיעו לנמלי ערי איטליה בחוסר כל ולא היה עניין לקלוט אותם; מלכי איטליה קלטו יהודים מהלבנט שיכלו לפתח מסחר או יהודים מצפון אירופה שהיו בעלי ממון ושביכולתם היה להקים מוסדות כספיים. פליטי ספרד לא היו כאלה או כאלה. בממלכת נאפולי, שחלשה על מחציתה הדרומית של איטליה, התקיימה לעומת זאת מציאות מיוחדת, שאיפשרה את קליטת יהדות ספרד. ההיסטוריון בנציון נתניהו בספרו "דון יצחק אברבנאל - מדינאי והוגה-דעות" מתאר את מצבה המיוחד של ממלכת נאפולי. בעיר שלטו פרדיננד הראשון ובנו אלפונסו השני, לימים מלך נאפולי. הם גילו זיקה לשלטון ריכוזי ודיכאו את האצולה ואת העם, ואלו מצידם השיבו להם שנאה. שליטי נאפולי קידמו בברכה את גידולה של אוכלוסיית העיר על ידי קליטת הפליטים היהודים מספרד, הנאמנה להם ואשר עשויה לתרום ליציבות שלטונם.
המהגרים הראשונים הגיעו לעיר ב-24 באוגוסט 1492, אחרי טלטולים בין נמלי הים התיכון. הרב יצחק אברבנאל הגיע לעיר חודש אחרי כן וזכה לקבלת פנים ידידותית. הדון הכיר את נוהגי בית המלוכה של שושלת המלוכה בארגון - המלך הנוכחי בנאפולי - עוד משרותו בחצרות המלוכה בספרד. הוא כינה אותם "מלכי חסד". אברבנאל זכה למשרה חשובה בחצרו של פרדיננד המלך, ולפי הכתובים, אף התעשר מתפקידו. המגפות שהביאו הגולים היהודים מספרד לעיר, עקב נדודיהם בים, הביאו לכ-20,000 קורבנות שמתו ממחלות. העם רגז על היהודים, אך המלך פעל להדברת המחלות, והצליח לשמור על עמדתו. רבי יצחק אברבנאל מצא פנאי לשוב להשלמת כתיבת פירושו וחיבר את הפירושים לספרים מלכים א' וב'. בהשפעת האסון הלאומי של גירוש ספרד הוא חיבר את הספר "צדק עולמים", בו ניסה להראות כיצד אלוהים מראה את צדקת משפטו.
ב-21 בינואר 1495, נאלץ יצחק אברבנאל להימלט לסיציליה יחד עם המלך אלפונסו (שבינתיים מת אביו פרדיננד). חודש אחרי כן נכנס שארל השמיני, מלך צרפת לעיר. תושבי העיר ערכו פרעות ביהודים. שכונת היהודים נבזזה, אחדים התנצרו. בנו של הרב, יהודה אברבנאל, עזב לג'נובה ונכדו שמואל התבקש להישאר בסלוניקי.
בשנת 1510 הוציא פרננדו השני צו גירוש ליהודים. הצו נכנס לתוקף בשנת 1511, אך משפחת אברבנאל ומאתיים משפחות יהודיות נוספות הורשו להישאר בעיר תמורת סכום כסף גדול. המצב השתפר במקצת ב-1532 כשפדרו אלוורז דה טולדו התמנה למשנה מלך נאפולי. דה טולדו אהד את משפחת אברבנאל, ואף מינה את בנבנידה אברבנאל, אחייניתו של יצחק אברבנאל, למורתה ולמדריכתה של ביתו, אלאונורה דה טולדו.
בשנת 1533 הורה קרל החמישי על גירושם של היהודים שוב, אך אברבנאל הצליחה לדחות את ההחלטה בכעשר שנים. בשנת 1540, אולצו היהודים לענוד טלאי על בגדיהם. כתוצאה מכך, עזבה אברבנאל את נאפולי עם משפחתה ועברה לפרארה. בשנת 1541 גורשו יתר היהודים מנאפולי - מספר משוער של 5,000 נפש - כמו אחיהם בדרום איטליה, סיציליה וסרדיניה. רובם עזבו ליוון וללבנט.
בעת החדשה.
ב-1821, לאחר קונגרס ליובליאנה החליטה משפחת רוטשילד לסייע לפרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות מבית בורבון לממן את מלחמת נאפולי ומלחמת סיציליה. פרננדו הראשון העניק שוויון חוקי ליהודי נאפולי בשנת 1826.
קלמן (קארל) מאיר רוטשילד (1788–1855) התיישב בנאפולי, שהייתה בירת ממלכת שתי הסיציליות, וייסד שם את הסניף של העסק המשפחתי.
הבנקים שייסד היו: