בתקופה זו החל לצמוח בעיקר בברלין, אך גם בערים נוספות, מעמד חברתי מיוחד, בורגנות הבילדונג ("Bildungsbürgertum"), בורגנים אשר הודות לחינוך אקדמי רחב וצריכת תרבות (בעיקר ספרות ומוזיקה) הגיעו לניעות חברתית ויצרו סוג של אליטה אינטלקטואלית ואריסטוקרטיה של "בעלי תרבות", שהייתה מנותקת מן האצולה המסורתית (מעמד היונקרים). בורגנות הבילדונג נטתה לליברליזם, למודרניזם ולקפיטליזם, אך לא נעדר ממנה גוון לאומני עז. קבוצה זו עודדה פריחה תרבותית בהיקף גדול.
האימפריה זכורה היטב בהיסטוריה של גרמניה כתקופה של מרץ תרבותי ואינטלקטואלי רחב היקפים. תומאס מאן פרסם את "בית בודנברוק" ב-1901 שנחשב לאחד הספרים החשובים ביותר בתולדות הספרות הגרמנית; תאודור מומזן זכה בפרס נובל לספרות שנה לאחר מכן בזכות עבודתו המונומנטלית "דברי ימי רומא"; קבוצות הציירים "הפרש הכחול" ו"הגשר" תרמו משמעותית לאמנות המודרנית; המכונית הראשונה בעולם נבנתה על ידי קרל בנץ ב-1886. הגידול העצום של הייצור התעשייתי והפוטנציאל התעשייתי הובילו גם עיור מהיר של גרמניה, שהפך את הגרמנים לעם של תושבי העיר.
ההצלחות החברתיות, הכלכליות והמדעיות בקיסרות הובילו את עידן הווילהלמינה להיחשב לפעמים כתור הזהב בהיסטוריה של הגרמנים.
בימי רפובליקת ויימאר.
בימי רפובליקת ויימאר (1918 – 1933) תרבותה של גרמניה פרחה, בעיקר בתחומי האמנויות והמדעים. רפובליקת ויימאר סימלה יותר מכל את התקופה שבין שתי מלחמות העולם – כלכלתה במשבר, היפר-אינפלציה שוררת באוויר והאבטלה מרקיעה שחקים; החברה במעמד בינוני-בורגני בלתי יציב, והעם מתקשה לקבל את הדמוקרטיה; עם זאת, תקופה זו מצוטטת לעיתים קרובות כזו עם הרמה הגבוהה ביותר של הייצור האינטלקטואלי בהיסטוריה האנושית והקשיים הכלכליים דווקא הביאו לפריחת תרבות הדוניסטית סוערת. גרמניה הייתה המדינה המתקדמת ביותר בימים אלה מבחינת המדע, הטכנולוגיה, הפילוסופיה, הספרות והאמנות. ברלין של שנות ה-20 הייתה המרכז התרבותי העמוס ביותר בימי הרפובליקה. מחברים אחדים מאוסטריה, ובייחוד מווינה, נוטלים חלק בלתי נפרד מהתרבות הוויימארית.
הפריחה התרבותית ברפובליקה הייתה בכל התחומים, ובתקופה הקצרה בה היא פרחה, עלו אנשי תרבות אשר יצרו יצירות בלתי נשכחות בכל תחומי החיים. במדע, ורנר הייזנברג ניסח את עקרון האי-ודאות המפורסם, ויחד עם פסקואל יורדן ומקס בורן הצמיחו משמעותית את מכניקת הקוונטים; פאול קלי השווייצרי חולל מהפכה באמנות הציור והרצאותיו על אמנות מודרנית בבית הספר הגרמני באוהאוס הושוו בחשיבותם ל"מסה על הציור" של לאונרדו דה וינצי ול"היסודות המתמטיים" של אייזק ניוטון, המהווים את ספרו, "Principia Aesthetica" כעידן חדש של אמנות; מבית הספר באוהאוס של ולטר גרופיוס צמחה האדריכלות המודרנית; בפילוסופיה, אדמונד הוסרל ומרטין היידגר היוו את הבסיס לזרם פילוסופי שנקרא מאוחר יותר דקונסטרוקציה, אותו פיתח ז'אק דרידה; התיאטרון האוונגרדי של ברטולט ברכט ומקס ריינהרדט היה המתקדם ביותר באירופה, שהתחרה רק עם זה של פריז; רודולוף פון לאבן ומרי ויגמן, מהדמויות הבולטות של ההיסטוריה של המחול וכסמלי תרבות ויימארית ככלל, הניחו את היסודות לפיתוחו של המחול המודרני. בוויימאר נוצר זרם הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני, שהשפעתו על הקולנוע העולמי הייתה גדולה – ובראייה היסטורית ניתן לראות בו הדים לתקופה רבת האירועים והסוערת בה נוצר, כמו גם לאימי התקופה העתידה לבוא.
לכל אלו הושם סוף עצוב עם נפילת הרפובליקה – עליית הנאציזם ואדולף היטלר לשלטון ב-1933. אינטלקטואלים ואנשי תרבות גרמנים רבים עקרו מהמדינה לטורקיה, ארצות הברית, בריטניה, ולמקומות אחרים בעולם. אלה שנשארו מאחור נאסרו לעיתים קרובות, או נעצרו במחנות ריכוז. אינטלקטואלים הקשורים למכון למחקר חברתי (אסכולת פרנקפורט) ברחו לארצות הברית והקימו מחדש את המכון בבית הספר החדש למחקר חברתי בניו יורק. רפובליקת ויימאר הייתה פרץ של יצירתיות שנבע מריכוז של חוויות קשות – חוויית המלחמה והתבוסה שבעקבותיה, חוויית המאבק המעמדי האלים בין השמאל והימין לאחר המלחמה, חוויית אי הביטחון האישי והכלכלי בימי האינפלציה הגבוהה, והשחרור האישי והפוליטי מהרוח הצרה של המיליטריזם הפרוסי של ימי הקייזר אל חופש יצירתי, תרבותי ואף מיני.
מרקוס בולוקס, פרופסור לאנגלית באוניברסיטת מילווקי שבוויסקונסין התייחס לנוף התרבותי של רפובליקת ויימאר כמייצגת בולטת של מודרניות ביחס למצבה של המדינה –
בימי גרמניה הנאצית.
בימי גרמניה הנאצית (1933 – 1945) המשטר הנאצי ניסה לשחזר את הערכים המסורתיים של התרבות הגרמנית. האמנות והתרבות שבאו להגדיר את רפובליקת ויימאר בימיה הודחקו: האמנות החזותית נוטרה בקפדנות תוך התמקדות בהמחשת הגרמניוּת – הגזע הארי, מיליטריזם, גבורה, כוח, עוצמה וצייתנות. אמנות מופשטת מודרנית ואמנות אוונגרדית הוסרו מהמוזיאונים והוצגו בתערוכה "אמנות מנוונת", שם היא הייתה ללעג. זרמי אמנות שנחשבו כמנוונים היו דאדא, קוביזם, אקספרסיוניזם, פוביזם, אימפרסיוניזם וסוריאליזם. ספרות שנכתבה בידי יהודים וגזעים "לא ארים" אחרים, הומוסקסואלים או אחרים שהתנגדו לנאציזם, הושמדה בידי המשטר. חורבן ידוע לשמצה של הספרות היה שריפת ספרים בכיכר בבל בשנת 1933.
את התרבות ברייך השלישי אפיינה התעמולה הנאצית, שהייתה חובקת כל – היא כללה שימוש באמצעים טכנולוגיים חדישים לזמנם – הרדיו והקולנוע, כמו גם בעצרות המונים, בדגלים ובסמלים, ליצירת שפה חזותית ורעיונית ייחודית לנאציזם, שמטרתה – השלטת אורח המחשבה הנציונל-סוציאליסטי על כל הכפופים למרות הרייך השלישי, בכל היבט של חייהם.
למרות הניסיון לעצב תרבות גרמנית טהורה, באזור מרכזי בודד של האמנות – האדריכלות – תחת הנחיותיו האישיות של היטלר, עוצבה בזרם אדריכלות נאו-קלאסית שהתבססה על האדריכלות הרומית העתיקה. סגנון זה בלט בהתנגדות מוחלטת, חדשה, ליברלית יותר, וסגנונות אדריכליים פופולריים אחרים, כמו אר דקו. מבנים שונים בסגנון רומי נבנו בידי אדריכל המדינה (וכן האדריכל האישי של היטלר) אלברט שפר.
רוב הסרטים הגרמניים של התקופה נועדו בעיקר לבידור. ייבוא של סרטים זרים הוגבל כדין לאחר 1936, והתעשייה הגרמנית, שהולאמה רק ב-1937, פיצתה על מחסור בסרטים זרים, בעיקר של הפקות אמריקאיות. הבידור הגרמני גבר בחשיבותו יותר ויותר בשנים המאוחרות של מלחמת העולם השנייה, כאשר הקולנוע סיפק הסחת דעת מן ההפצצות של בעלות הברית וממחרוזת התבוסות של גרמניה הנאצית. הן ב-1943 וב-1944 הכנסותיו של הקולנוע הגרמני עלה על מיליארד גולדמארקים.
על הספורט פיקחה ליגת הרייך הנציונל-סוציאליסטית לחינוך גופני (Nationalsozialistischer Reichsbund für Leibesübungen) שהוקמה ב-1936. שני מפגנים עיקריים של האמנות הגרמנית והתרבות הנאצית בהם הציגו הנאצים את הישגיהם לעיני העולם כולו היו אולימפיאדת ברלין (1936) והתערוכה העולמית של פריז (1937). האולימפיאדה הציגה לעולם את עליונות הגזע הארי של הגרמנים למדינות אחרות. נבחרו בקפידה – לא רק על פי כוחם, יכולתם או כישרונם, אלא בעיקר לפי המראה הארי.
בימי גרמניה המפולגת.
בעקבות תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם השנייה ותחילתה של המלחמה הקרה, פוצלה גרמניה לשתי מדינות, מערב גרמניה ומזרח גרמניה, למשך כ-40 שנים, פיצול שסימל את חלוקתה של אירופה לגוש המזרחי ולגוש המערבי. רק בשנת 1990, לאחר נפילת חומת ברלין בשנת 1989, גרמניה התאחדה מחדש.
גרמניה המזרחית, שהייתה נתונה לשליטתה של ברית המועצות שילבה בתרבותה לאומיות גרמנית עם עקרונות הריאליזם הסוציאליסטי בהשפעת התרבות הסובייטית. התרבות שימשה במידה רבה ככלי של המדינה להפיץ את האידאולוגיה הסוציאליסטית והקומוניסטית ופחות לביטוי האישי. מנגד, הושפעה התרבות בגרמניה המערבית רבות מהתרבות באירופה המערבית ובצפון אמריקה. הדבר ניכר בסופו של דבר בהבדלים משמעותיים שניתן היה לראות בתרבות המדינות לאחר 40 שנה של הפרדה.
גרמניה המזרחית.
בימי גרמניה המזרחית (1949 – 1990) תרבותה השתנתה לאורך השנים עקב האירועים הפוליטיים וההיסטוריים שהתרחשו במאה ה-20, בפרט כתוצאה מהנאציזם והקומוניזם. השתקפות על ההיסטוריה של האמנות והתרבות במזרח גרמניה חושפת קשרים מורכבים בין האמנים לבין המדינה, לבין המתנגדים ולבין האמנות הקונפורמית. בתוך ארבעה עשורים בלבד, גרמניה המזרחית פיתחה תרבות נפרדת בין ענפיה ויצרה ספרות, קולנוע, אמנות חזותית, מוזיקה ותיאטרון שזכו להכרה בינלאומית.
בשנות ה-50 סוגת האמנות שעודדה הממשלה הייתה הריאליזם הסוציאליסטי, שנועדה לתאר את החיים היומיומיים תחת הסוציאליזם בצורה שמראה את היתרונות של החיים והעבודה במזרח. במוזיקה, להקות רוק היו אמורות לשיר בגרמנית בלבד. זה היה נראה כמו אילוץ לוגי בידי מנהיגי המפלגה, וזה לא התקבל בקרב הדור הצעיר. השפעות מהמערב נשמעו בכל מקום, משום שהטלוויזיה והרדיו היו אויבי המעמד. התיאטרון המזרח גרמני נשלט בשנותיו הראשונות בידי ברטולט ברכט, שהחזיר אמנים רבים מן ההתנגדות האנטיפאשיסטית ופתח את התיאטרון שלו מחדש. בגישה תיאטרונית פורצת דרך ביים ברכט שורה של מחזות ששינו את פני התיאטרון של המאה העשרים. תעשיית הקולנוע בגרמניה המזרחית הייתה אקטיבית למדי – מלבד סרטים עממיים, היא נודעה ברחבי העולם בהפקות שלה, במיוחד בסרטי ילדים. הספרות של גרמניה המזרחית הושפעה גם היא, במידה רבה, מהריאליזם הסוציאליסטי. אי לכך, במשך עשרות שנים הספרות נדחתה אך היא נגישה יותר עבור חוקרים מערביים הנחשבים לאמינים ביותר במקורות של גרמניה המזרחית.
גרמניה המערבית.