לפי פלוטרכוס, בשלב זה התעוררה מחלוקת בקרב פיקוד הצבא הרומאי, כאשר קראסוס רצה להישאר בחרן, ולהמתין שם עד להגעת כוח חילוץ מארמניה, בעוד קציניו הבכירים, שהבינו שאין סיכוי שהצבא הארמני יוכל לבוא לעזרתם, דרשו להתכונן לנסיגה מיידית מהעיר, משום שחרן לא הייתה ערוכה לקלוט ולהזין את שרידי הצבא הרומאי, ולעמוד בפני מצור פרתי ממושך. בסופו של דבר התקבלה החלטה לעזוב את חרן בהקדם האפשרי בחסות החשיכה (רצוי בלילה ללא ירח) ולנוע צפונה לכיוון ארמניה, בהנחה שפני השטח ההרריים באזור זה יעניקו לשרידי הצבא הרומאי סיכוי להימלט מהמרדף הפרתי או לפחות להתגונן ביעילות נגד רודפיהם. לפיקוד הרומי היה ברור, שניסיון לסגת מזרחה בערבה הפתוחה לכיוון נהר פרת, באותו מסלול בו צעד הצבא הרומי מערבה, יסתיים בחיסול שרידי צבאו של קראסוס על ידי הפרשים הפרתים.
לא ברור אם הצבא הרומאי פינה את חרן כבר באותו לילה (9/8 במאי), או המתין מספר ימים ללילה חשוך במיוחד. בכל מקרה גם הנסיגה השנייה של שרידי הצבא הרומאי לא התנהלה כהלכה, והאיצה את תהליך ההתפוררות שלו. פלוטרכוס מטיל את האשמה העיקרית על תושב מקומי בשם אנדרומאכוס, אדם שקראסוס בטח בו ובחר בו לשמש מורה דרך לכוחות הנסוגים מחרן. אנדרומאכוס, שפעל בשירות הפרתים, לא רק מסר לסורנה את פרטי תוכנית הנסיגה הרומאית, אלא אף הוביל את שרידי הצבא הרומאי בדרכים עקלקלות והוליך אותם בכוונה לשטחים קשים למעבר, כדי שלא יספיקו להתרחק הרבה מרודפיהם.
שרידי הצבא הרומאי התפצלו למספר קבוצות, שכל אחת מהן ניסתה להגיע למקום מבטחים בנתיב אחר. קסיוס, בראש כוח של 500 פרשים, החליט להסתמך על מהירות התנועה של פרשיו ולדהור מזרחה לכיוון נהר פרת, וכוחו הצליח להגיע בשלום לשטח הפרובינקיה הרומית בסוריה. אולם ללגיונרים הרומיים לא הייתה אפשרות כזו. הכוח הנסוג העיקרי בפיקוד אוקטביוס, שכלל כ-5,000 חיילים, הצליח להגיע לסינאקה, אזור הררי סמוך לגבול ארמניה. אולם כוח קטן יותר, שכלל 4 קוהורטות של רגלים ומעט פרשים בפיקודו של קראסוס, טעה בדרך, הסתבך בביצות ולא הספיק להגיע לשם לפני שהדביקו אותו הפרשים הפרתים. הכוח התארגן להגנה על גבעה, שנמצאה במרחק קצר מהגוש ההררי, והייתה מחוברת אליו באמצעות רכס גבעות שחצה את המישור. למזלו של קראסוס, כוחו של אוקטביוס חש לעזרתו, הדף את הפרשים הפרתיים שכיתרו את הגבעה, והציל את כוחו מהשמדה.
המפקד הפרתי, סורנה, חשש שאם שרידי הצבא הרומאי יצליחו להחזיק בגבעה עד רדת החשיכה, הם ינצלו את הלילה לנסיגה לאזור ההררי הקרוב, שם יתקשו הפרשים הפרתיים לרדוף אחריהם. לכן הוא הפסיק את המתקפה על הגבעה, והזמין את קראסוס לנהל עמו משא ומתן על הפסקת אש, באומרו שהמלך הפרתי מוכן לערוב לביטחונם של הרומאים, ולאפשר לשרידי הצבא הרומאי לסגת בבטחה לשטח הפרובינקיה הרומאית בסוריה. לפי פלוטרכוס, הצעתו של סורנה הייתה תחבולה, שנועדה למשוך את קראסוס ומפקדי הצבא הרומאי למלכודת, ולהותיר את שרידי הצבא הרומאי ללא פיקוד. קראסוס, שלא בטח בכוונות הפרתים וחשש ממלכודת, ניסה למשוך זמן ולעכב את תשובתו, אך חייליו הנואשים איימו להתקומם נגדו, ואילצו אותו להסכים להיפגש עם סורנה בשטח נייטרלי.
קראסוס ומפקדיו הבכירים ירדו מהגבעה, כדי להיפגש עם המשלחת הפרתית, ותוך כדי הפגישה פרצה תגרה בין שני הצדדים, שבמהלכה נהרגו קראסוס וחלק מהקצינים שנלוו אליו, והשאר נמלטו חזרה אל הגבעה. מהתיאור של פלוטרכוס לא ברור, אם התקרית שבה נהרג קראסוס הייתה מארב מתוכנן מראש, שמטרתו הייתה להרוג/לשבות אותו, או תוצאה של אי הבנה בין חברי שתי המשלחות. בכל מקרה, התוצאה הייתה ששרידי הצבא הרומאי נותרו ללא פיקוד. חלק מהחיילים שנותרו על הגבעה הסגירו עצמם לידי הפרתים, לאחר שהובטח להם שלא יפגעו, והשאר ניסו להימלט בלילה, אך מרביתם נלכדו ונהרגו על ידי הערבים המקומיים. דיו קאסיוס, שמוסר תיאור שונה במקצת של המאורעות שהובילו למותו של קראסוס, כותב שמרבית החיילים הרומיים, שהשתתפו בנסיגה מחרן לארמניה, הצליחו להימלט בשלום ולהגיע לשטח ידידותי בארמניה.
צבאו של קראסוס חדל להתקיים ככוח לוחם. לפי פלוטרכוס, בסך הכול נהרגו 20 אלף חיילים רומיים, ועשרת אלפים נפלו בשבי. חוקרים מודרניים הסיקו מכך, שכעשרת אלפים חיילים נוספים הצליחו להימלט בשלום, משום שהצבא עמו פלש קראסוס לאימפריה הפרתית כלל כ-40 אלף איש, אולם ייתכן בהחלט שמספר הניצולים היה נמוך בהרבה. לא ברור מה עלה בגורל 8,000 החיילים, שקראסוס השאיר כחיילות מצב בערים שכבש ממזרח לנהר פרת. האם כוח זה, כולו או חלקו, הצטרף לצבאו של קראסוס בפלישתו השנייה לשטח הפרתי, ואם לא, האם חילות המצב הרומיים הצליחו להימלט אל מעבר לפרת לאחר התבוסה בקרב חרן. הכוח הרומאי היחיד, שניתן לומר במידה של ודאות (בהסתמך על המקורות העתיקים) שהצליח לחזור בשלום לשטח סוריה, היו כ-800 פרשים (500 בפיקוד קאסיוס ו-300 בפיקוד איגנטיוס). אבדות הצבא הפרתי היו קלות יחסית, אם כי ניתן להניח, שלפחות הפרשים הכבדים הפרתיים, שתקפו את פרשיו של פובליוס קראסוס ואת הלגיונות הרומיים, ספגו אבדות משמעותיות במהלך קרב חרן.
אחרית דבר.
סורנה כרת את ראשו ואת ידו של קראסוס, ושלח אותם למלך הפרתי, אורודס, שנמצא עם צבאו בארמניה. לפי פלוטרכוס, האחרון הציג לראווה את ראשו הכרות של קראסוס במסיבה, שנערכה לרגל נישואי בנו עם אחותו של מלך ארמניה, ארטאווסדס (שנאלץ לכרות ברית עם הפרתים לאחר שצבאם פלש לממלכתו), ואילו דיו קאסיוס כותב, שהפרתים שפכו זהב מותך לפיו של קראסוס, שהיה ידוע בתאוות הבצע שלו, כדי ללעוג לו.
לאחר ניצחונם המכריע בקרב חרן חזרו הפרתים והשתלטו על כל השטח ממזרח לנהר פרת. כוח פרשים פרתי קטן ניסה לפלוש לשטח הפרובינקיה הרומאית סוריה, אך נהדף בקלות על ידי קסיוס, שמילא את מקומו של קראסוס כמושל הפרובינקיה, ופיקד על הכוחות הרומיים שנותרו בסוריה. בשנת 51 לפנה"ס, שנתיים לאחר קרב חרן, פלש כוח פרתי גדול יותר לסוריה, וניסה ללא הצלחה לכבוש את העיר אנטיוכיה. אולם קסיוס טמן מארב לכוח הפרתי והצליח להביס אותו, ולהרוג את מפקדו, אוסאקס (Osaces). בעקבות תבוסה זו חדלו הפרתים מניסיונותיהם להתפשט מערבה, והגבול בין האימפריות הרומאית והפרתית התייצב על נהר פרת.
סיכום ולקחים.
קרב חרן היה ללא ספק אחת התבוסות הגדולות ביותר שספג הצבא הרומאי מעודו. העובדה, שכוח פרתי קטן יחסית הצליח להשמיד כמעט לחלוטין צבא רומאי גדול, שכלל למעלה מ-40 אלף חיילים, הוסיפה לעוצמת ההשפלה. הקרב שם קץ (לפחות זמנית) לשאיפות ההתפשטות של רומא מזרחה, וביסס את מעמדה של האימפריה הפרתית, כיריב שווה כוחות של האימפריה הרומית, וככוח הדומיננטי באזור המזרח הקרוב.
הסיבה העיקרית לתבוסה הרומאית הייתה חוסר היכולת של הלגיונות הרומיים להתמודד כנגד הפרשים הפרתיים המעולים. הצבא הרומאי היה בבסיסו צבא רגלים, ולכן התקשה תמיד להילחם נגד יריבים, שהיה להם חיל פרשים חזק (למשל במלחמה הפונית השנייה או במלחמת יוגורתה). הניידות וכישורי הלחימה של הפרשים הפרתיים העניקו להם יתרון מכריע על הלגיונות הרומיים בקרב בשטח מישורי, והדרך היחידה בה יכלו הרומאים להתמודד כנגד הצבא הפרתי, הייתה באמצעות הכשרת כוח פרשים חזק משלהם, או גיוסו מקרב בעלי בריתם.
בנוסף לכך, בקרב חרן ניצל המצביא הפרתי, סורנה, באופן אופטימלי את היתרונות של הפרשים שלו - הן הפרשים הכבדים והן הקשתים הרכובים הקלים - על הצבא הרומאי. הוא משך את צבאו של קראסוס להילחם בשטח מישורי, שנבחר על ידו, והתאים לאופי הלחימה של הצבא הפרתי, והצליח לשחוק אותו בהדרגה מבלי לסכן את כוחותיו, ועם מינימום אבדות לצבאו. בשלבי הפתיחה של הקרב הוא נמנע מלתקוף חזיתית את המערך הרומי הצפוף באמצעות הפרשים הכבדים שלו, מהלך שהיה עלול לגרום להם אבדות כבדות, ושמר אותם בעתודה. כאשר כוחו של פובליוס קראסוס ערך התקפת נגד, הוא משך אותו להתרחק מהגוף העיקרי של הצבא הרומאי, ורק אז כיתר והשמיד אותו. הוא המתין עד שהקשתים הרכובים שלו ריככו והתישו את הלגיונות הרומיים באמצעות מטר חיצים מתמשך, לפני שאיפשר לפרשים הכבדים הפרתיים להצטרף למתקפה, בתיאום ובשיתוף פעולה הדוק עם הפרשים הקלים. גם לאחר שהצבא הרומאי ניסה להימלט משדה הקרב, סורנה לא איפשר לפרשיו לתקוף את הכוחות הנסוגים, אלא המתין בסבלנות עד ששרידי הצבא הרומאי התפוררו מעצמם, כדי לא לסכן את כוחותיו שלא לצורך.
לקרב חרן הייתה גם השפעה עקיפה על המאבקים הפוליטיים הפנימיים ברומא. מותו של קראסוס, אחד משלושת האישים שחברו לברית הפוליטית שנודעה בשם הטריומווירט הראשון, הפר את האיזון הפנימי, שהיה קיים בין שני החברים הנותרים של הטריומווירט, פומפיוס ויוליוס קיסר, ובכך פגע ביציבות הפוליטית היחסית שנשמרה ברומא בשנים 53-60 לפנה"ס. סביר להניח שמותו שימש כמאיץ לפירוק השותפות הפוליטית בין פומפיוס וקיסר, וליצירת הקרע הגלוי ביניהם, שהוביל בתורו לפרוץ שורה של מלחמות אזרחים ברומא (42-49 לפנה"ס) ובסופו של דבר לסופה של הרפובליקה הרומית. עם זאת, קשה להעריך מה הייתה מידת ההשפעה של מותו של קראסוס על התפתחות המאורעות ברומא לאחר נפילתו בקרב.
מקורות ראשוניים לקרב חרן.
במקורות העתיקים שרדו רק שני תיאורים מפורטים של פלישתו של קראסוס לאימפריה הפרתית ושל קרב חרן. המקור הראשוני העיקרי והמפורט ביותר לקרב היא הביוגרפיה שכתב ההיסטוריון היווני פלוטרכוס (120-45 לספירה) על חייו של מרקוס ליקיניוס קראסוס, במסגרת חיבורו אנשי שם יווניים ורומאים, המוכר יותר בשמו חיי אישים, סדרת ביוגרפיות של אישים בולטים ביוון וברומא, שנכתבה בצמדים.