המחקר ההיסטורי שנערך במאות האחרונות הצביע על החילזון הימי ארגמון קהה קוצים ("Murex trunculus") כעל מקור להפקת התכלת בעולם העתיק. הרב הרצוג בעבודת הדוקטור שלו, שנערכה באוניברסיטת לונדון ב-1913, סיכם את מסקנות המחקר, אך בסופו נטה ממנו והציע את הסגולית (Janthina), כמקור להפקת התכלת בישראל. הצעתו נשאה אופי תאורטי בלבד, ולא ידוע על ניסיון כל שהוא מצדו להפיק תכלת מחילזון זה. בשנת 1988, בעקבות מחקריו של פרופ' אוטו אלסנר ממכון שנקר ברמת גן, יוצר לראשונה פתיל תכלת לציצית מן החילזון ארגמון קהה קוצים על ידי הרב אליהו טבגר מירושלים. כמה שנים מאוחר יותר, הוקמה על ידיו, אגודת "פתיל תכלת", במטרה להפיץ את מצוות התכלת בעם ישראל ולספק פתילי תכלת לכל המבקש לקיים מצווה זו.
צבע לאומי של ישראל.
בשל חשיבותו הרבה של צבע התכלת ביהדות, ובפרט בטלית, נבחר התכלת, לצד הלבן, כאחד משני הצבעים הלאומיים של ישראל. התכלת (בגוון תכלת כהה) היא אחד הצבעים של דגל ישראל, לצד הצבע הלבן. גוון התכלת הכהה של הדגל דומה לכחול ולכן השתרש הביטוי "כחול לבן" כביטוי לישראליות (למשל: "תוצרת כחול לבן" = תוצרת הארץ).
הדגל הכחול
נס כחול
נס כחול (Blue Ensign) הוא דגל, אחד מן הדגלים הבריטיים, אשר בשימוש על ידי טריטוריות ומדינות שהיו בעבר חלק מהאימפריה הבריטית או אשר עודן מקושרות לממלכה המאוחדת. השימוש נעשה בדגל חלק או "מוכתם" בסמל או שלט אצולה.
סיפור התפתחותו של הנס הכחול הוא למעשה סיפור התפתחותו של דגל הממלכה המאוחדת. מקורו של הדגל הוא מן המאה ה-16 כאשר בקנטון הדגל הופיע צלב ג'ורג' הקדוש (דגל אנגליה) ושדה בצבע כחול כהה.
חוקי האיחוד של 1707 איחדו בין סקוטלנד, אנגליה וויילס לממלכת בריטניה הגדולה ועיבדו נס כחול חדש אשר בו שובץ דגל האיחוד בקנטון. עם אישורו של חוק האיחוד 1800, צורפה אירלנד לממלכה המאוחדת וצלב פטריק הקדוש צורף גם הוא לדגל האיחוד וכמובן לקנטון הנס הכחול (מה-1 בינואר 1801).
שימושים.
קודם לזה ארגון שנעשה לצי המלכותי בשנת 1864 שימש נס כחול כדגלם של אחת משלוש השייטות של הצי המלכותי. "השייטת הכחולה" שסיירה באוקיינוס השקט ובאוקיינוס ההודי. כיום נס כחול (בלא סמל עליו) עדיין משמש דגלם של חיל המילואים של הצי המלכותי הבריטי.
בעוד שנס אדום שימש לכלי שיט מסחריים בריטיים, נס כחול שימש לכלי שיט צבאיים, אולם הותרו שני יוצאים מן הכלל:
נס כחול ועליו סמלים.
נס כחול ועליו סמל מהווה את:
הדגל הכחול שימש בעבר:
רגל
רגליים הן גפיים הקיימים בגופם של בעלי חיים רבים, שתומכים בשאר הגוף של החיה על הקרקע באמצעות עמידה, ומשמשים לנייד את גופה ממקום למקום באמצעות הליכה, קפיצה, ריצה או שחייה.
בחולייתנים.
החולייתנים ששרדו עד היום מתחלקים לדגים ולקבוצת בעלי ארבע הרגליים. אצל רוב בעלי ארבע רגליים קיימות ארבע רגליים. אצל חלקם ישנו רק זוג יחיד של רגליים (ביניהם האדם), כאשר זוג הגפיים השני הוא זוג ידיים או כנפיים, או שפשוט התנוון (כמו אצל הקיווי). אצל מרבית היונקים, הזוחלים והדינוזאורים שחזרו אל הים, זוג הגפיים התחתונים התנוון והעליונים הפכו מרגליים לסנפירים. אצל הנחשים התנוונו כל ארבע הרגליים.
אנטומיה.
אצל חלק מבעלי החיים שבקבוצת "בעלי ארבע הרגליים" יש שוני מהותי ומובהק בין מבנה הגפיים העליונים והתחתונים ואילו אצל אחרים שני זוגות הגפיים משמשים כרגליים הנראות דומות למדי. אולם, בכל בעלי החיים האלה יש לפחות שני הבדלים בין מבנה הגפיים העליונים למבנה הגפיים התחתונים:
בין שני מפרקים אלה מצוי באופן טיפוסי פרק בעל עצם ארוכה אחת ומעבר למפרק המרכזי מצוי באופן טיפוסי פרק בעל שתי עצמות ארוכות מקבילות. בכיוון הדיסטלי מפרק זה מופיע באופן טיפוסי מבנה של כף רגל שבקצה שלו חמש אצבעות שבכל אחת מהן שלושה פרקים וציפורן.
אצל האדם הרגליים נמשכות מן האגן ועד כפות הרגליים, אורכן כמחצית אורך הגוף כולו ומשקלן קרוב לחצי משקל הגוף (מרכז הכובד נמצא באזור המותניים). החלקים העיקריים ברגליים: ירכיים, ברכיים, שוקיים וכפות רגליים. בירכיים נמצא השריר הכי גדול בגוף, שריר ארבעת הראשים, ובכף הרגל נמצא אחד המפרקים המורכבים בגוף האדם, הקרסול. בין הרגליים נמצאת המפשעה.
בחסרי חוליות.
בקבוצת הפנרתרופודה (Panarthropoda), המתחלקת למערכת פרוקי הרגליים (Arthropoda), מערכת נושאי הציפורניים (Onychophora) ומערכת דובוני המים (Tardigrada) יש לרוב המוחלט של המינים רגליים. יצורים אלה מחולקים לפרקים כאשר בתחילת האבולוציה של הקבוצה לכל פרק היו שתי רגליים. בהמשך האבולוציה של הקבוצה, פרקי הגוף כולו עברו התמיינות כאשר רגליהם של פרקים שונים חדלו להיות רגליים והפכו לגפיים מסוג אחר, כגון גפי פה המסייעות באכילה או כגון מחושים או שהתנוונו. בין פרוקי הרגליים - אלו שאצלם יש חלוקה לפרקים לא רק בגוף אלה גם ברגליים עצמן - רק חלק מהגפיים משמש עדיין כרגליים. לחרקים יש 6 רגלים. לעכבישאים 8 רגליים. אולם, לפרוקי-רגליים אחרים יש יותר מ-12 ולפעמים עד 100 ויותר.
מזון אלים
מזון אלים (באנגלית: The Food of the Gods and How It Came to Earth) הוא רומן בדיוני שחיבר הרברט ג'ורג' ולס ושראה אור בשנת 1904. הספר נוגע בדילמות המוסריות והחברתיות הנובעות משינוי גנטי באמצעות מזון. הנחת היסוד של הסיפור היא כי יצורים חיים צעירים (כולל בני אדם) אינם גדלים באופן רציף אלא יש הפסקות בתהליך הגידול - אולם מזון מיוחד שהומצא בידי מדענים בתחילת הספר יכול לבטל את ההפסקות האלה ואז היצור מגיע לממדים ענקיים. בתחילה, מביאה דליפה בלתי מתוכננת של המזון להופעת צרעות ענקיות שכל אחת מהן היא בגודל ציפור ועקיצתן קטלנית. גיבורי הספר מצליחים להשמיד את הצרעות, אך באנגליה מופיעים יותר ויותר יצורים ענקיים מסוגים שונים - ובסופו של דבר, בני אדם ענקים. בחלקו האחרון של הספר נהפכים הענקים למיעוט נרדף הסובל מניצול, רדיפה ודעות קדומות. דמגוג המכנה עצמו "ג'ק קוטל הענקים" מנהל מערכת בחירות שעיקרה הסתה נגד הענקים, נבחר כראש ממשלת בריטניה ומתחיל בפעולה נגד הענקים. ענק אחד נהרג בירי המשטרה והצבא אך הענקים האחרים עומדים על נפשם ובסיום הספר הופכת לונדון לשדה קרב במלחמה בין הענקים לבין בני האדם "הרגילים".
הספר ראה אור בתרגום לעברית בשנת 1913 בעיבוד א"א עקביא, ובשנת 1952 בהוצאת יזרעאל, גם כן בעיבוד א"א עקביא. בשנת 2004 יצא בהוצאת אסטרולוג ב"סדרת מופת" בתרגום חנה גולדשמידט.
הרואה ואינו נראה (ה.ג'. ולס)
הרואה ואינו נראה (באנגלית: The Invisible Man - A Grotesque Romance) הוא ספר בריטי מאת ה.ג'. ולס משנת 1897, המספר על מדען שחלומו להפוך לבלתי נראה מתגשם. הספר נחשב לאחד משיאי יצירתו של ולס ומעלה דילמות באשר למוכנות החברה ואפילו המדען עצמו להתמודדות עם השלכות המחקר המדעי, מהי אנושיות ומיהו אדם.
עלילה.
איש מסתורי, בשם גריפין, מגיע לפונדק המקומי של הכפר האנגלי של לפינג, מערב סאסקס, במהלך סופת שלגים. הזר לובש מעיל ארוך שרוולים עבה, וכפפות; פניו מוסתרות לחלוטין על ידי תחבושות פרט לאף ורוד מזויף, והוא חובש כובע רחב שוליים. הוא מוגזם בהתבודדותו, רגזן, ולא ידידותי. הוא דורש להיות לבד ומבלה את רוב זמנו בחדרו עובד עם כימיקלים ומכשירי המעבדה שלו והוא מעז לצאת רק בלילה. בעוד גריפין שוהה בפונדק, מאות בקבוקי זכוכית מוזרים (שהוא מכנה המטען שלו) מגיעים. אנשי העיירה מקומיים רבים חושבים שזה מוזר מאוד. הוא הופך להיות נושא השיחה של הכפר.
גריפין כופה על נווד, תומאס מארוול, להפוך לעוזרו. עם מארוול, הוא חוזר אל הכפר כדי להתאושש ולוקח איתו שלוש מחברות המכילות תיעוד של הניסויים שלו. כאשר מארוול מנסה לבגוד באיש הבלתי נראה למשטרה, גריפין רודף אותו עד לחוף הים של העיר הנמל ברדוק, ומאיים להרוג אותו. מארוול בורח לפונדק מקומי ונשמר על ידי האנשים בפונדק, אבל גריפין בורח. מארוול מאוחר יותר הולך למשטרה ואומר להם שגריפין הוא ה"איש הבלתי נראה", ולאחר מכן מבקש להיות כלוא בכלא עם אבטחה גבוהה.
לאחר הניסיון הזועם של גריפין לנקום את בגידתו הוא נאלץ לברוח ולמצוא מקום מסתור חדש עקב החשיפה שלו.. הוא מוצא מחסה בבית סמוך שמתברר ששייך לד"ר קמפ, סטודנט שהכיר לשעבר בבית הספר לרפואה. לקמפ הוא מגלה את זהותו האמיתית: האיש הבלתי נראה הוא גריפין, סטודנט לרפואה לשעבר, שעזב את הרפואה והקדיש את עצמו לאופטיקה. גריפין מספר איך הוא המציא כימיקלים מסוגלים להפוך גופים לבלתי נראים, ומתוך דחף ניסה את הכימיקלים על עצמו.
גריפין מספר לקמפ את הסיפור על איך הוא הפך בלתי נראה. הוא מסביר כיצד הוא ניסה את ההיעלמות על חתול, ואז על עצמו. גריפין שרף את הפנסיון ששהה בו, יחד עם כל הציוד שהוא השתמש בו כדי להפוך בלתי נראה, בשביל לכסות את עקבותיו; אבל עד מהרה הבין שהוא אינו מוכשר כדי לשרוד בשטח הפתוח. הוא ניסה לגנוב מזון ובגדים מחנות כלבו גדולה, ובסופו של דבר גנב כמה בגדים מחנות אספקה ופנה לעיירה לפינג לנסות להפוך את תהליך ההיעלמות. אבל עכשיו הוא מדמיין שהוא יכול לעשות עם קמפ תוכנית להתחיל "שלטון טרור" על ידי שימוש בהיעלמותו בשביל להלך אימים על האומה.
קמפ מיהר לדווח על גריפין לרשויות המקומיות בעוד הוא משוחח איתו, והוא מחכה לעזרה שתגיע כשהוא מקשיב להצעה הפראית הזו. כאשר הרשויות מגיעות לביתו של קמפ, גריפין נלחם את דרכו החוצה, ולמחרת משאיר פתק שהודיע כי קמפ עצמו יהיה האדם הראשון שיהרג ב"שלטון הטרור". קמפ, בעל אופי קר רוח, מנסה לתכנן תוכנית לשמש עצמו כפיתיון כדי ללכוד את האיש הבלתי נראה, אבל הפתק שהוא שולח נגנב ממשרתו על ידי גריפין.