גבולותיו של הזרם החרדי־לאומי אינם חדים וברורים. חלק ממאפייני הקבוצה דומים לאלה של ה"דתיים־לאומיים", אולם מאפיינים אחרים דומים יותר לאלה של הציבור החרדי. דבר זה בא לידי ביטוי בהדגשת חשיבות לימוד תורה אינטנסיבי לאורך שנים, לעיתים גם על חשבון לימודי חול.
מאפיין נוסף של הציבור החרדי־לאומי הוא דקדוק בהלכה יותר מהמקובל בשאר הציבור הדתי-לאומי. הדבר מתבטא בין היתר בהקפדה על הלכות צניעות, כגון הפרדה בין בנים לבנות בחינוך ובתנועות הנוער מגיל בית הספר היסודי (למשל ברשת החינוך נעם-צביה ובתנועת הנוער אריאל), ולעיתים בקיום אירועים נפרדים.
פלגים בתוך הזרם החרדי־לאומי.
זרם מרכז הרב.
עם ישיבת מרכז הרב מזוהות בין היתר ישיבת בית אל ומוסדותיה, ישיבת ברכת יוסף באלון מורה, ישיבת ניר קריית ארבע, ישיבת ירושלים לצעירים, מוסדות 'מורשה', מוסדות נעם-צביה, קהילת אורות התורה בבת ים ועוד. אנשי הזרם רואים בהקמת מדינת ישראל 'אתחלתא דגאולה', תוך שימת דגש מרכזי על מצוות יישוב ארץ ישראל אך ביקורתיים יותר כלפי המדינה ומוסדותיה מאשר ישיבות הקו.
פלגים נוספים.
חלק ניכר מהמוסדות השייכים לזרם החרדי לאומי אינם מזוהים באופן מובהק עם פלג זה או אחר, וכן קיימות קבוצות חרדיות לאומיות בתוך רבים מהמוסדות הדתיים לאומיים, כגון בישיבת הכותל ובישיבת כרם ביבנה.
פלגים נוספים, קטנים יותר, עומדים על קו התפר בין הציונות הדתית ובין הציבור החרדי. פלגים אלו התגבשו סביב ישיבות תורת החיים ועוד יוסף חי ובקהילות מסוימות של חוזרים בתשובה ונוער הגבעות. הם מאופיינים ביחס מסויג לגיוס לצבא ובהתנגדות רבה יותר למוסדות המדינה. רובם הגדול מחזיק בעמדה ימנית (לעיתים קיצונית) מבחינה פוליטית, כמו קבוצות מסוימות בציבור החרדי (למשל קהילת אדרת אליהו אצל הליטאים וחסידויות חב"ד וערלוי).
חינוך.
רוב החרדים הלאומיים שולחים את בניהם לישיבות תיכוניות תורניות, אולם מעטים שולחים לישיבות קטנות לאומיות שתוכנית הלימודים שלהן כוללת בדרך כלל תעודת בגרות לא מלאה. בגיל בית ספר יסודי רובם שולחים את ילדיהם לתלמודי תורה או לממ"דים תורניים שבהם החל מגיל צעיר מוקדשות רוב שעות הלימוד ללימודי קודש. במקרים רבים שעות הלימודים ארוכות יותר והחופשות מותאמות ללוח הזמנים הישיבתי ולא לזה של משרד החינוך, בדומה לישיבות ולמערכת החינוך החרדית. דוגמה למוסדות אלו הם למשל בית הספר נעם ותלמוד תורה מורשה.
מוסדות חינוך המזוהים עם התורניים הם רבים, המפורסמים שבהם הם רשת בתי הספר הישיבות והאולפנות מרחביה (נעם-צביה), וכן מוסדות "דרכי נועם".
חינוך תיכוני.
קיימים בציבור ה"חרדי־לאומי" שני סוגים עיקריים של מוסדות תיכוניים. "ישיבה תיכונית־תורנית" ו"ישיבה קטנה לאומית".
בישיבות התיכוניות-תורניות חומר הלימודים הוא במתכונת שבה לימודי קודש תופסים את מרבית יום הלימודים אך אחרי הצהריים לומדים לימודי חול על מנת לקבל תעודת בגרות בדומה לישיבות תיכוניות רגילות, אלא שהדגש בהן רב יותר על לימודי קודש, הקפדה הלכתית והתאמה להשקפת העולם של ה"חרדים-לאומיים". בין הישיבות התיכוניות התורניות הידועות ניתן למנות את "ישיבת ירושלים לצעירים" (ישל"צ), ישיבת מצפה יריחו, ישיבת בני צבי, הישיבה התיכונית תורניתנווה והישיבה התיכונית-תורנית תורת עציון.
הישיבות הקטנות-לאומיות קמו בסוף שנות ה-90 וכיום פועלות כשבע מהן. בישיבות מסוג זה אין כלל לימודי חול בדומה לישיבות הקטנות החרדיות. בחלקן ניתן להשלים בשנה הרביעית לימודי חול אחרי הצהריים כדי לקבל תעודת בגרות מינימלית. הוותיקה שבהן, "מעלה חבר", הוקמה בשנת תש"ן על ידי הרב משה בלייכר.
תנועות נוער.
במשך שנים רבות הייתה תנועת נוער בני עקיבא התנועה הדומיננטית בקרב בני נוער דתיים לאומיים. הפעילות בה הייתה משותפת לבנים ולבנות. החל משנות ה-70 של המאה ה-20 החלה להגיע דרישה מצד חלק מההורים והחניכים, רבים מהם מסניפים שמעבר לקו הירוק, להפריד בין בנים לבנות במסגרת פעילות התנועה. "מרכז בני עקיבא" לא הסכים בתחילה להיענות לדרישות, למעט בסניפים בודדים (המפורסם שבהם הוא סניף הרובע היהודי בירושלים). בעקבות כך, הוקמה בשנת 1980 תנועת אריאל בה הסניפים נפרדים לחלוטין. במקביל, החלה נדידה מסוימת של חרדים־לאומיים לעבר תנועת עזרא - שהשתייכה בעבר לפועלי אגודת ישראל, אך מזוהה כיום עם ערכי הזרם הדתי לאומי. בתנועה זו הפעילות היא נפרדת אבל המבנה משותף. מאוחר יותר הופרדו סניפים נוספים של בני עקיבא, אף שסוגיה זו נותרה במחלוקת בתוך התנועה גם כיום.
אריאל (אנציקלופדיה לידיעת ארץ-ישראל)
סוהו (לונדון)
סוהו (באנגלית: Soho) היא שכונה באזור הווסט אנד של רובע וסטמינסטר בלונדון שבאנגליה.
הסוהו נמצא מזרחית למייפר, בין רחוב אוקספורד בצפון, רחוב ריג'נטס במערב, כיכר פיקדילי וכיכר לסטר בדרום, ודרך צ'רינג קרוס במזרח.
היסטוריה.
במאה ה-16 היה אזור סוהו שטחי ציד של ארמון וסטמינסטר, וסוברים שהאזור נקרא על שם קריאת הציד של הציידים האנגלים. האזור היה כפר קטן מחוץ ללונדון, שכלל בעיקר שדות ומספר בתים כפריים. בסוף המאה ה-17, לאחר הבינוי החדש בעקבות השרפה הגדולה של לונדון (1666), החלה התפתחות אורבנית במקום והוא אכלס בעיקר קהילות מהגרים.
אחד האירועים החשובים באזור הייתה מגפת כולרה שאותה חקר ד"ר ג'ון סנואו שזיהה את מקור המגפה במים מזוהמים ברחוב ברודווייק - לאחר ניקוי המים נעצרה המגפה. אירוע זה היה המקרה הראשון של רפואה ציבורית.
ב-30 באפריל 1999 בוצע פיגוע טרור בפאב אדמירל דאנקן המצוי ברחוב אולד קומפטון. בפאב הוטמנה פצצה עלי ידי ההומופוב הנאו נאצי דייוויד קולפנד במטרה לפגוע בלקוחות הפאב שהיו ברובם הומואים. בפיגוע נהרגו שלושה אנשים ונפצעו 70 אנשים, ארבעה מתוכם איבדו גפיים. קופלנד נתפס ונידון לשישה מאסרי עולם. בכניסה לפאב הוצב לוח זיכרון לקורבנות שנרצחו.
אזור סוהו בלונדון זכה לשם עולמי. על שם אזור זה נקרא רובע סוהו בהונג קונג. גם רובע הסוהו בניו יורק מהווה משחק מילים המשלב את אזכור השכונה בלונדון וכן ראשי תיבות של דרומה מרחוב הוסטון SOuth of HOuston שכן הרובע נמצא דרומית לרחוב זה.
כלכלה.
באזור הסוהו משולבים מגורים, מסחר ואתרי תרבות. בשכונה מועדונים רבים, בארים ומסעדות רבות. כמו כן מהווה הסוהו מרכז לקהילה ההומוסקסואלית של לונדון.
באזור רחוב ג'ררד מצוי הרובע הסיני של לונדון.
תיאטרון, קולנוע ומוזיקה.
סוהו היא לבו של אזור התיאטראות של לונדון, וכן לבו של אזור הפקות הטלוויזיה ותעשיית הסרטים העצמאית.
בסוהו שכן שנים רבות מועדון מרקי, המועדון המרכזי למוזיקת רוק בלונדון וערש פעילותן של להקות כגון האבנים המתגלגלות. כמו כן פועל בו מועדון הג'אז של רוני סקוט, מועדון הג'אז המרכזי והחשוב ביותר בלונדון.
סמים ותעשיית המין.
הסוהו היה לב לבה של תעשיית הסרטים הפורנוגרפיים בבריטניה מאז שנות ה-50 של המאה ה-20.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 היה רחוב וורדור רצוף חנויות של סרטים וספרים פורנוגרפיים, שהיו אז בלתי חוקיים, וכן נמצאו בו מועדוני חשפנות ובתי בושת.
בשנות ה-80 פעלה משטרת לונדון למיגור התופעה, ובמאה ה-21, הפחתת הצנזורה הבריטית והתרת הכנסתה של ספרות מסוג זה למדינה הקטינו את היקף התופעה באזור, אף שעדיין מצויים בו מספר מועדוני חשפנות ובתי בושת.
משטרת לונדון מנסה להאבק גם בתופעת הסחר בסמים הנפוצה באזור, בהצלחה מעטה.
ישיבת ניר
ספר המצוות לרמב&quot;ם
ספר המצוות לרמב"ם הוא חיבור של הרמב"ם הכולל רשימה של 613 המצוות (בגימטריה: תרי"ג מצוות) הרשומות בתורה שבכתב. מתוכן 248 (בגימטריה: רמ"ח) מצוות עשה ו-365 (בגימטריה: שס"ה) מצוות לא תעשה. לחיבור הקדים הרמב"ם מבוא של 14 שורשים (=כללים) לפיהם נקבעת רשימת המצוות.
מניין המצוות.
ספרי מצוות הם ענף בספרות ההלכה, העוסק באיתור 613 המצוות המופיעות בתורה שבכתב, לפי המאמר התלמודי "דרש רבי שמלאי: שש מאות ושלש עשרה מצוות נאמרו לו למשה בסיני" (בבלי מכות כג ב).
קדמו לרמב"ם חיבורים חשובים בתחום זה, ביניהם:
אודות החיבור.
שפת החיבור.
החיבור נכתב בערבית יהודית, שפה בה חיבר הרמב"ם גם כמה מחיבוריו החשובים ובהם פירוש המשנה ומורה הנבוכים. לימים הרמב"ם התחרט על כי לא כתב את החיבור בעברית, וכך הוא כתב בתשובה לחכמי לוניל: "וניחמתי הרבה על שחברתיו בלשון ערבי מפני שהכל צריכין לקרותו ואני מחכה עתה שאעתיק אותו ללשון הקודש בעזרת שדי", שו"ת הרמב"ם סימן תמ"ז.
מועד החיבור.
את ספר המצוות כתב הרמב"ם לאחר חיבור פירוש המשנה ולפני חיבור אוסף ההלכות משנה תורה או בשמו הנפוץ היד החזקה, כמבוא לחיבור. בספר משנה תורה פירט הרמב"ם את כל ההלכות שבתורה לפי שייכותן למצוות השונות.
חיבורים על הספר.
השגות הרמב"ן על ספר המצוות של הרמב"ם נועדו בעיקר להגן על מספור המצוות של בעל הלכות גדולות. הרמב"ן משמיט ממניין הרמב"ם 24 מצוות, ומוסיף כנגדן מצוות אחרות. מהדורות רבות של ספר המצוות לרמב"ם נדפסו עם השגות הרמב"ן. כמענה לביקורת של הרמב"ן נכתב ספר "מגילת אסתר". יש המייחסים אותו לר' יצחק די ליאון, ויש המייחסים אותו לחכם אחר מאיטליה מדור מאוחר יותר, אשר שם משפחתו לאון.
מחבר ספר החינוך כתב את ספרו על פי מניין הרמב"ם, תוך שילוב השגותיו של הרמב"ן על מצוות שעליהן השיג.
תרגומים לעברית ומהדורות.
ספר המצוות זכה למספר תרגומים במאה ה-13:
במאה ה-20 ערך הרב חיים הלר, מהדורה מעודכנת לתרגומו של משה אבן תיבון על פי כתבי יד, וגם ביצע בו שינויים על פי המקור הערבי.