מים מתוקים הם מים שיש בהם כמות נמוכה של מלחים מומסים, בעיקר מלח בישול, ובכך הם שונים ממי ים, שבהם כמות ניכרת של מלחים. למרות שמם, אין מתיקות במים אלו והכוונה היא שהם ערבים לשתייה. מקורם של כל המים המתוקים במשקעים מאדי המים שבאטמוספירה, שמגיעים לאגמים, נהרות ומאגרי מים אחרים ביבשה באופן ישיר או לאחר המסה של שלג או קרח (ראו מחזור המים בטבע). מים מתוקים חיוניים לקיומם של מינים רבים של בעלי חיים, בעיקר באזורים מדבריים.
מים מתוקים אינם בהכרח ראויים לשתייה בידי אדם - פעמים רבות נדרש טיהור שלהם ממזהמים כימיים או ביולוגיים לשם הפיכתם למי שתייה. הביקוש למים המתוקים חורג מעבר לשימוש השוטף של האדם ולצורך בהם בחקלאות. מערכות קירור רבות דורשות מים מתוקים לפעולתן התקינה, בין היתר קירור ליבותיהם של כורים גרעיניים ותחנות כוח המונעות בשרפה כגון תחנות גז טבעי ופחם. תהליכי ייצור מגוונים דורשים שימוש בכמויות משמעותיות של מים מתוקים כגון תהליכי ייצור של שבבי סיליקון, וגם תהליכים אחרים כגון כרייה.
המחסור במים מתוקים.
מקורות המים המתוקים בעולם מתרוקנים מסיבות רבות, בהן הגידול באוכלוסייה האנושית, ההתחממות הגלובלית, בצורת, ניצול יתר של מאגרים קיימים ועוד. ככל שאוכלוסיית העולם תגדל, והיא צפויה לגדול ב-50% עד אמצע המאה ה-21, הביקוש למים מתוקים יגבר והמחסור יורגש בחלקים נרחבים יותר של העולם. כדי להתמודד עם הביקוש ההולך וגדל למים מתוקים מושקעים מאמצי פיתוח רבים שמטרתם לייעל את השימוש הקיים במים המתוקים מצד אחד ומנגד - להגדיל את היצע המים המתוקים באמצעים טכנולוגיים המאפשרים התפלה, מיחזור ושימוש חוזר במים המתוקים.
דגים.
דגים מושפעים משיעור מלח הבישול המומס במים בהם הם חיים. רוב זני הדגים לא יכולים לחיות גם במים מתוקים וגם במים מלוחים, אף על פי שיש מספר מינים, כגון סלמון, שמסוגלים לכך. לדגי מים מלוחים יש גישה לכמויות לא מוגבלות של מלח, לכן המטבוליזם שלהם מנסה להוציא מגופם כמה שיותר מלח ולהשאיר בגופם כמה שיותר מים, בעוד דגי מים מתוקים עושים את ההפך - יש להם יותר מדי מים ופחות מדי מלח.
4 דגי מים מתוקים:
המרד ההונגרי
המרד ההונגרי היה מרידה עממית נגד השפעתה של ברית המועצות ושליטתה בהונגריה, שאירעה בחודשים אוקטובר ונובמבר בשנת 1956. המרד דוכא באופן ברוטאלי על ידי כוחות הצבא האדום. כ־2,500 הונגרים וכ-700 חיילים סובייטים נהרגו, אלפים נוספים נפצעו, וכ-250,000 הונגרים עזבו את המדינה כפליטים. המרד היווה קו פרשת מים ביחסם של קומוניסטים במערב אל המשטר הסובייטי, וכן נקודת מפנה ביחסיה של ברית המועצות עם מדינות החסות שלה בגוש המזרחי.
רקע היסטורי.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הייתה הונגריה ארץ חרבה, הכבושה על ידי הצבא האדום אשר התייחס אליה כאל ארץ אויב, בשל היותה בברית עם גרמניה הנאצית במהלך המלחמה. בבחירות הדמוקרטיות הראשונות שלאחר המלחמה, בשנת 1945 קיבלה מפלגת האיכרים הזעירים בראשותו של זולטאן טילדי רוב של 57%, אך הסובייטים לא אפשרו את פעולתה של ממשלה המורכבת מאנשי המפלגה, וכפו על טילדי ממשלת קואליציה בהשתתפות הקומוניסטים. הקומוניסטים ניצלו את עמדות המפתח שניתנו להם בממשלה, ובתהליך שנמשך כשנתיים השתלטו על המדינה, הכריזו עליה בשנת 1949 כ"רפובליקה עממית", והפכו אותה לגרורה סובייטית מן המניין.
המנהיג הקומוניסטי מתיאש ראקושי ניסה לכפות על הכלכלה ההונגרית קולקטיביזציה, אשר הורידה את רמת החיים, וגרמה להתמרמרות כללית. "טיהורים" שנערכו במפלגה ומחוצה לה גרמו לרציחתם של אלפים, ולמעצרם של עשרות אלפים.
לאחר מותו של סטלין בשנת 1953 התערער משטרו של ראקושי, והוא נאלץ לפנות את תפקיד ראש הממשלה לרפורמיסט אימרה נאג'. זה החל בהליכים של דמוקרטיזציה ומתן חופש מדיני וכלכלי, שהיו בניגוד למדיניות ראקושי. ראקושי ונאג' נאבקו במשך כשנתיים, עד אשר לאחר נאומו של חרושצ'וב בוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית, בו הוקע משטרו של סטלין, ואף משטרו של ראקושי, איבד ראקושי את היכולת לתפקד, ונאלץ לפרוש.
באוקטובר 1956 הייתה הונגריה נתונה במשבר כלכלי עמוק, בירידה חריפה של רמת החיים, ובהתמרמרות של כל המעמדות במדינה, שהתבטאה אף במהומות פועלים במשחקי כדורגל. החקלאים היו ממורמרים על כי רפורמה אגררית בה החל משטרו של טילדי הוקפאה. הסטודנטים לא היו מרוצים מתנאי הלימוד והקימו ארגונים עצמאיים. המפלגה הקומוניסטית הייתה נתונה במאבק בין האגף הסטליניסטי והאגף הרפורמיסטי, ולמעשה איבדה את השליטה על הנעשה במדינה.
האירועים שהובילו להתפרצות המרד.
פולין אף היא הייתה נתונה בכבלי המשטר הקומוניסטי. בחודש יוני 1956 התרחשה שורה של שביתות בעיר פוזנן בדרישה לרפורמה כלכלית וחברתית. אחרי מותו של המנהיג הסטליניסטי בולסלב ביירוט עברה הנהגת המפלגה השלטת לידי אדווארד אוכאב ואחר כך לידי ולדיסלב גומולקה ששובו לשלטון סימן אי תלות בברית המועצות והבטחה לרפורמות. אירועים אלו זכו לתשומת לב רבה בהונגריה.
ב-6 באוקטובר 1956 נקבר מחדש בטקס ממלכתי המנהיג הקומוניסטי לאסלו רייק שהוצא להורג על ידי משטרו של ראקושי בשנת 1949. מאות אלפים השתתפו בהלוויה. אחד ממנהיגי הקומוניסטים שנכח בטקס אמר כי ההמון לא הגיע כדי לחלוק כבוד אחרון לרייק, אלא כדי לקבור את העידן הקודם. הייתה זאת הפגנת עוצמה של רגשות אנטי משטריים כמוה עוד לא הייתה בהונגריה.
הראשונים שצעדו ברחובות לאחר הלווית רייק היו הסטודנטים, אשר צעקו סיסמאות נגד המשטר. מחאת הסטודנטים נתקלה בקיר אטום. ראשי המשטר המשיכו במנהגיהם. בימים שלפני פרוץ המהומות האלימות, היו ראשי המדינה ההונגרית עסוקים בניסיונות ליצור פיוס עם נשיא יוגוסלביה טיטו, זאת בעוד בערי הונגריה קמות מועצות סטודנטים, ללא הפיקוח המפלגתי כפי שהיה נהוג עד אז, ומבלי לאפשר למפלגת העובדים ההונגרית (היא מפלגת השלטון הקומוניסטית) להעמיד מועמדים מטעמה.
במועצת הסטודנטים במכון הטכני בבודפשט שהתקיימה ב-22 באוקטובר 1956, העלו הסטודנטים דרישות, והפגינו סולידריות עם האירועים בפולין. בלילה שבין ה-22 וה-23 באוקטובר שוכפלו דרישות הסטודנטים לכרוז שהופץ ידנית, נתלה על קירות ועל עמודי חשמל, ונשלח על ידי נציגי הסטודנטים לפועלים במפעלים.
המרד.
ב-23 באוקטובר 1956 צעדו הסטודנטים ברחובות בודפשט. אל הסטודנטים הצטרפו מספר פועלים, ואזרחים מן השורה. מספר הצועדים הגיע לכ-100,000. החיילים ההונגרים המוצבים ברחובות העיר לא גילו התנגדות, אלא הצטרפו לצועדים, תוך שהם קורעים מעל מדיהם את סמל השלטון הקומוניסטי, הכוכב האדום, ומשליכים אותם אל ההמון.
דרישותיהם של המפגינים היו בתחילה מתונות, אך נקודת המפנה אירעה כאשר אנשי המשטרה החשאית ההונגרית (AVO) פתחו באש על המפגינים והרגו רבים מהם. כל העמדת הפנים של מתינות משני הצדדים פסקה. מכוניות משטרה נהפכו והועלו באש, ורובים חולקו להמונים על ידי פועלי המפעלים.
הנחת העבודה של אנשי המפלגה הקומוניסטית הייתה כי המרד ידוכא בתוך מספר שעות ללא התנגדות של ממש על ידי הכוחות הרוסיים אשר יגיעו לבודפשט. הממשלה הורתה על עוצר ועל איסור על התקהלות, וחיכתה להגעת הכוחות הרוסיים. המזכיר הראשון של המפלגה ארנו גרו קרא להתערבותם של הסובייטים (פעולה שיוחסה בטעות על ידי ההמונים לנאג') והיה ברור כי במהלך הלילה יגיעו הכוחות הרוסיים לבודפשט. על מנת לפייס את הציבור ערכה ההנהגה שינויים פרסונליים. הרפורמיסט הפופולרי אימרה נאג' מונה לראש הממשלה, ועל אף שאנשי הממשל הישן שמרו על כוחם, הצליח נאג' לקבל מינויים של אנשיו למספר משרות מפתח.
במהלך הלילה הוקמו מתרסים, מפעלי תחמושת הותקפו, והעיר נערכה להגעתם של הטנקים. למורדים לא היה אמון בממשלתו של נאג', שהיה אמנם רפורמיסט, אך זוהה עם המשטר הקומוניסטי, אשר מטעמו היה ראש ממשלה כשנתיים בין 1953 ל-1955.
בין ה-23 באוקטובר ל־3 בנובמבר 1956 לחמו מורדים בכל רחבי הארץ נגד הכוחות הרוסיים המתערבים. כאשר ממשלתו של נאג' נמצאת בין הפטיש והסדן. הרוסים התעמתו תחילה עם ההמון, אך עד ל-31 באוקטובר הוציאו את כוחותיהם מן העיר בודפשט, ויצרו טבעת כיתור מסביב לה, כשהם מזרימים כוחות נוספים.
מועצות פועלים קמו באופן עצמאי ברחבי הארץ, על פי הדוגמה הסובייטית משנת 1905 ו-1917. מפלגות שראשיהן נאסרו ופעילותן נאסרה קמו מחדש, ואסירים פוליטיים, וביניהם ראשי הכנסייה שוחררו על ידי ההמון.
ב-27 באוקטובר הציג נאג' ממשלה חדשה, שבה כיהן כשר המדינה יאנוש קאדאר, קומוניסט ש"טוהר" בעבר על ידי משטרו של ראקושי, ונכנס לפני ימים אחדים לתפקיד המזכיר הראשון של מפלגת העובדים במקום גרו. קאדאר הציג תוכנית שסוכמה לכאורה עם הסובייטים לפתרון המשבר - המורדים יוכרו כתנועה לאומית, הכוחות הסובייטים ייסוגו מגבולות הונגריה, ארגוני הביטחון יאורגנו מחדש. בנאום שנשא נאג' ברדיו באותו יום, הכריז כי הסובייטים נסוגים, והכריז על פירוק המשטרה החשאית, מתן חנינה כללית, והכרזה על ה-15 במרץ הוא יום המרידה ההונגרית בשנת 1848 כיום חג לאומי.