משנה אחרונה.
הלכה כמשנה אחרונה (שבועות ד א, ורש"י ד"ה אלא; תוספות ביצה ב ב ד"ה גבי, וחולין מג א ד"ה והא, ועוד), לפי שראה רבי טעמה וחזר בו מהראשונה, ומשנה ראשונה לא זזה ממקומה (שבועות שם ורש"י), שמאחר שפשטה לא הייתה יכולת לשכחה, והניחו את שתיהן, והמשכיל יבין שאחרונה עיקר (רש"י שם). וכל זה במסכת אחת (תוספות חולין שם), אבל בשתי מסכתות, שאין סדר למשנה (ראה ערך משנה), וספק איזו מהן ראשונה ואיזו אחרונה, הולכים להחמיר (שו"ת הרשב"א א תמה; ר"ן על הרי"ף פסחים כז ב ד"ה גרסינן). ובדין דרבנן הולכים להקל (יבין שמועה סט; מהרי"ט אלגזי בכורות ד לב).
אם שני סתמי המשניות באו במקום אחד, כדבר והיפוכו (ראה חולין מב א, ושם נד א), אף שהן במסכת אחת, נחשבות כאחת, ואין הלכה כמשנה אחרונה (תוספות שם מג א ד"ה והא). ויש מהראשונים סוברים אף בזה הלכה כמשנה אחרונה (הר"י דאורלייניש בתוספות שם).
הלכה כרבים.
אם אחת מהן היא כשיטת רבים, והשנייה לדעת יחיד - הלכה כרבים. יש שפירשו שכשנושאי הדין שנויים בה בלשון רבים - כמו: "דנים" או "גומרים" - עדיפה ממשנה השנויה בלשון יחיד (רבינו חננאל סנהדרין שם, בשם יש מי שהיה פותר), ונדחו דבריהם (ראו רבינו חננאל שם).
וכתבו ראשונים שכשאמרו בתלמוד שסתם משנה זו היא לדעת יחיד, אין הלכה כמותה אפילו אם היא משנה אחרונה. ואחרונים כתבו שהלכה כמשנה אחרונה, אפילו כשנסתמה כדעת יחיד.
אחרי טעם הדין.
כשאין הכרע איזו מהן עיקרית - הדבר בספק, אבל אם מוצאים טעם לאחת מהן - הלכה כמותה (רש"י חולין מג א ד"ה אמוראי).
במקומה.
אם אחת מהן שנויה במקום אחר, דרך אגב, ואחת מהן במקום עיקר הלכה זו, כמו משנה העוסקת בדיני קדושין וסתומה במסכת קדושין, וכיוצא, זו שבמקומה היא העיקר, והלכה כמותה (סנהדרין לד ב, ונדה נ א; רא"ש ברכות א ט, ופסחים י לח).
במסכת עדיות.
כשאחת מהן במסכת עדיות, שכל הדברים העידו מפי הגדולים, הלכה כמותה ().
בהלכות פסוקות.
אם אחת מסתמי המשניות שנויה בין הלכות אחרות, שהן הלכות פסוקות, הלכה כמותה (תוספות קדושין סו ב ד"ה כל מקום; ר"ן על הרי"ף מגילה ז א ד"ה ולהקטר).
סתומה בכמה מקומות.
אין שתי סתמי משניות עדיפות מהאחת או השלש מהשתים, אלא כולן חשובות בשוה (יבמות קא ב, וקדושין נד ב). ויש מפרשים דווקא כשאותה משנה עצמה כפולה בשני מקומות, אבל שתי משניות שונות מכריעות את האחת (שיטה לא נודע למי קדושין נד ב).
מחלוקת ואחר כך סתם.
משנה השנויה במחלוקת תנאים, ויש משנה אחריה שנויה בסתם כדעת אחד החולקים, הלכה כסתם (יבמות מב ב ועוד; ירושלמי ערלה ב א, ופסחים ג ג, ויבמות ד יא), שודאי עמדו חכמים בטעמיהם ומסתבר להם טעמו (רש"י עבודה זרה ז א ד"ה מחלוקת).
וכתבו ראשונים שאפילו הסוברים אין הלכה כסתם משנה, ופוסקים כתנאים החולקים בברייתא (ראה לעיל: הכלל וגדרו, ולהלן: סתם במשנה ומחלוקת בברייתא), מודים במחלוקת במשנה ואחר כך סתם, לפי שרבי מסדר המשנה, אחר ששנה המחלוקת ראה דברי האחד וסתם כמותו (רשב"א בבא קמא קב א ד"ה אלא. וראה תוספות שבת פא ב ד"ה והאמר, בשם ה"ר שמואל מוורדון).
ויש מהראשונים סוברים שאף בזו נחלקו, אלא שמכל מקום יש לה דין של רבים לגבי יחיד (תוספות עבודה זרה שם ד"ה פשיטא, לדעת רב יהודה אמר שמואל).
בשתי מסכתות.
במה דברים אמורים במסכת אחת, שיש סדר למשנה (ראה ערך משנה), אבל בשתי מסכתות, שאין סדר למשנה (ראה ערך הנ"ל), אפשר שהסתם נשנית ראשונה, ואין זו מחלוקת ואחר כך סתם (בבא קמא קב א, ועבודה זרה שם).
ונחלקו ראשונים:
ויש מן הראשונים סוברים שרבי יוחנן סובר הלכה כסתם משנה אפילו במחלוקת ואחר כך סתם בשתי מסכתות, שאין לנו לומר שמקודם סתם רבי ואחר כך חזר בו ממה שפסק, אלא ששאר אמוראים חולקים עליו וסוברים שבשתי מסכתות אין הלכה כסתם (ר"ש מוורדון בתוספות יבמות מב ב ד"ה סתם, ועוד).
דעת יחיד.
כשאמרו בגמרא בפירוש שסתם זו היא כדעת יחיד:
סתם ואחר כך מחלוקת.
משנה השנויה בסתם, ואחר כך שנויה מחלוקת בדבר, אין הלכה כסתם (יבמות מב ב, ובבא בתרא קכב ב; ירושלמי ערלה ב א ועוד), ואף רבי יוחנן שאמר שהלכה כסתם משנה מודה בזה (יבמות שם, ותוספות ד"ה וסתם).
הטעם.
בטעם של סתם ואחר כך מחלוקת אין הלכה כסתם, כתבו ראשונים, לפי שרבי שסתם תחילה כאחד מהם, חזר בו, ונראים לו דברי האחר, וחזר ושנה המחלוקת, ומשנה ראשונה לא זזה ממקומה (רשב"ם מסכת בבא בתרא קכב ב ד"ה ופרכינן).
פירוש הכלל.
נחלקו ראשונים בפירוש הכלל הזה:
נשאו ונתנו בה.
סתם ואחר כך מחלוקת, ואמוראים נושאים ונותנים בדברי הסתם, הלכה כמותה (ר"ן על הרי"ף קדושין יט ב ד"ה היתה).
נזכרת בעוד מקומות.
יש מי שכתב שאם המחלוקת נזכרת אף במקומות אחרים, הלכה כסתם (מאירי ביצה ב ב); ויש חולקים (ראה תוספות ביצה שם ד"ה גבי, שפירשו באופן אחר).
מחלוקת בית שמאי ובית הלל.
סתם משנה כבית הלל ואחר כך מחלוקת בית שמאי ובית הלל, אין זו סתם ואחר כך מחלוקת, שבית שמאי במקום בית הלל אינה משנה (ראה ברכות לו ב, וראה ערך הלכה), והלכה כסתם (תוספות חולין קד ב ד"ה רבי יוסי), אבל סתם משנה כבית שמאי, ואחר כך מחלוקת בית שמאי ובית הלל, הרי זה סתם ואחר כך מחלוקת שאין הלכה כסתם (נדה יא ב).
נסתמה בשנית.
סתם ואחר כך מחלוקת ואחר כך סתם, הלכה כסתם (שיטה מקובצת בבא מציעא נב א; רא"ש נדרים ט ה; תוספות יום טוב כלים ג ב, ונגעים ו ב, ומקואות ג ב; כנסת הגדולה כללי הגמרא כח, ועוד).
יחיד חולק.
יש שכתבו שבמקום שהוזכרה דעת יחיד בלבד החולק עם המשנה הנשנית בסתם, אין זה סתם ואחר כך מחלוקת, אלא זו המחלוקת עצמה, והלכה כתנא קמא (תוספות יום טוב זבים ד א); ויש חולקים (שושנים לדוד זבים שם; חקרי לב או"ח עז).
במקומה.
אם הסתם שנויה במקום שנשנו עיקרי הלכות אלו, הלכה כמותה, אף שבמקום אחר אחריה שנויה מחלוקת בדבר (תוספות יום טוב תמורה ז ה). וכן להפך, מחלוקת במקום שנאמרו עיקרי ההלכות, הולכים אחריה אף על פי שאחר כך נשנית משנה בסתם (תוספות יום טוב כריתות ב ג. וראה לעיל: משניות סותרות).
סתם במשנה ומחלוקת בברייתא.
סתם משנה, שנחלקו בדבר תנאים בברייתא, הלכה כסתם משנה (יבמות מב ב). והדברים קל וחומר, אם כששנה רבי במשנה מחלוקת, וחזר ושנה סתם - הלכה כסתם, כשאחרים שנו המחלוקת, לא כל שכן (ירושלמי יבמות ד יא).
ויש מהראשונים שכתבו שזו דעת רבי יוחנן ותלמידיו, אבל שאר אמוראים חולקים, והרי זה כסתם ואחר כך מחלוקת, שאין הלכה כסתם, לפי שהברייתא נשנית אחר המשנה (תוספות שבת פא ב ד"ה והאמר; רשב"א בבא קמא קב ב ד"ה אלא).
סתם כיחיד שבברייתא.
במקום שהמחלוקת בברייתא היא יחיד אצל רבים, וסתם משנה כדעת היחיד:
כנגד דברי אמוראים.
אם אמורא אומר מפורש הלכה כחכמים שבברייתא, אין הלכה כסתם משנה (רשב"א גיטין לז ב ד"ה כי; ר"ן שם ד"ה אמר; רא"ש כתובות ג ח), וכן אין דוחים מהלכה דברי אמוראים, כשיש סתם משנה כנגדם, שהם בקיאים בסדרי המשניות הסתומות, ויש להם טעם בדבר (מלחמות לרמב"ן על הרי"ף פסחים יג א).
וכן כשאמורא אומר דבר, והתלמוד מקשה עליו מן המשנה, ומתרץ שהמשנה לדעת יחיד, אין הלכה כאותה משנה, שהרי זה כאילו אמר האמורא שאין הלכה כמשנה (רשב"ם בבא בתרא עט ב ד"ה מתניתין).
כשאמוראים חולקים בתלמוד ירושלמי על סתם משנה, ובבבלי לא מצינו חולק על המשנה, נשמע מזה שדעת הבבלי כסתם משנה (דברי אמת קונטרס י בעניין חלה), והלכה כבבלי (ראה ערך הלכה; בבלי וירושלמי).
סתם במקום מחלוקת.
כשאצל הסתם נשנית מחלוקת בדין אחר, הרי זה מוכיח שמודים הם בדין הסתם, ואפילו שבמקום אחר מצינו שאחד מהחולקים חולק אף על דין זה, ודאי חזר והודה (יבמות קא ב ורש"י ד"ה הואיל).
מחלוקת במשנה וסתם בברייתא.
אין הלכה כסתם.
מחלוקת תנאים במשנה, שבברייתא סתמו כאחד מהם, אין הלכה כסתם ברייתא, שאם רבי שסידר את המשנה לא שנאה לסתמה, רבי חייא תלמידו מנין לו (יבמות מב ב, ושם מג א ורש"י, ועוד), ואילו היה רבי עצמו חוזר בו היה כותבה במשנה, ולא היה סומך על סתימתה בברייתא (כללי הר"י קארו בהליכות עולם ה ג).
לפסוק הלכה כסתם.
יש מן הראשונים שפירשו שאין הכרח לפסוק כסתם, אבל אם רואה אמורא שהסברא נוטה כסתם, יכול לפסוק כמותה (רמב"ן יבמות שם ד"ה ומשמע).
הלכה כסתם.
יש מי שמפרש להפך, שאין הלכה כמשנה אלא כסתם ברייתא, שאם רבי לא אמר לרבי חייא לסתום הדין מנין היה לו לרבי חייא לסתום, אלא ודאי רבי חזר בו ואמר לו כך (יבין שמועה רנט בדעת הליכות עולם).
ביחס לשאר כללים.
כאשר הכלל של הלכה כסתם משנה עומד בניגוד לכלל אחר, כגון הכלל של רבי מאיר ורבי יהודה הלכה כרבי יהודה (ראה ערך הלכה), והסתם כרבי מאיר, נחלקו גאונים:
כשהגמרא מזכירה כלל.
אמרו בגמרא בפירוש שהמשנה לדעת רבי מאיר, ורבי יהודה חולק - יש מהראשונים סוברים שכוונת הגמרא לגלות שכאן אין הלכה כסתם משנה, וחוזרים לכלל של רבי מאיר ורבי יהודה הלכה כרבי יהודה.
הלכה שנשנית בכרם ביבנה.
הלכה שנשנית מפי חכמים בכרם ביבנה - יש מהראשונים שכתבו שהיא עיקר אפילו כשהיא נגד סתם משנה.
מעשה רב.
כשאמוראים עשו מעשה כנגד סתם משנה, אין הלכה כסתם, ש"מעשה רב" עדיף; ויש חולקים.
על סתם משנה שהיא נגד הכלל של הלכה כדברי המכריע, ראה ערך הלכה כדברי המכריע.
סתם משנה
כסיף שפל עין
נג'יב אפנדי אל-יאסין
נג'יב אפנדי אל-יאסין היה אחד מראשי הערים הראשונים של חיפה המודרנית במהלך שלטונה של האימפריה העות'מאנית בארץ ישראל.
ביוגרפיה.
נאג'יב אפנדי נולד למשפחת אצולה טורקית. בתחילת חייו הבוגרים הוא עבד כעורך דין. הוא היה ראש עיריית חיפה בשנים 1873–1877 והוא נחשב לאחד מראשי הערים הראשונים שלה.