אמני האקספרסיוניזם המופשט שאבו השראה מהסוריאליזם, ומהדגש ששמו בו על ספונטניות, אוטומטיות ויצירה מתוך התת-מודע. הטכניקה של ג'קסון פולוק, למשל, שבה צבע טופטף על קנבס המונח על הרצפה, בעלת שורשים בעבודותיו של אנדרה מסון, מקס ארנסט ודייוויד אלפרו סיקירוס. מחקר עדכני נוטה לייחס חשיבות מרכזית לאמן הסוריאליסט וולפגנג פאלן, בהיבטים אמנותיים ותאורטיים של התגבשות המופשט האמריקאי. פאלן התעניין ברעיונות מתוך מכניקת הקוונטים, פרשנויות של טוטמיזם ומבנה האמנות של קהילות אמריקאיות ילידיות מקולומביה הבריטית; גישותיו הכינו את הקרקע לתפיסות המופשטות החדשות של אמנים אמריקאים. מאמרו "אמנות הטוטם" (1943) היה בעל השפעה על אמנים כגון מרתה גרהם, איסמו נוגוצ'י, פולוק, רותקו וניומן. סביב שנת 1944, כאשר ניומן ביקש להסביר את התנועה החדשה בציור האמריקאי באמצעות רשימת אמנים מייצגים, הוא הזכיר את פאלן פעמיים, כמו גם את גוטליב, רותקו, פולוק, הופמן, באזיוטס (Baziotes), גורקי ואחרים. מודרוול מוזכר עם סימן שאלה. ביטוי מוקדם נוסף של מה שהתפתח מאוחר יותר לאקספרסיוניזם המופשט ניתן למצוא בעבודותיו של צייר אסכולת צפון-מערב, מארק טובי, ובמיוחד בציורי ה-"white writing" שלו, שהיו מעין אבטיפוס לקומפוזיציה חסרת הגבולות (all-over) של פולוק.
שם התנועה נובע מהשילוב שבין ביטוי רגשי אינטנסיבי וביטול עצמי בציור באקספרסיוניזם הגרמני עם הגישה האנטי-פיגורטיבית של האסכולות המופשטות באירופה, כמו הפוטוריזם, הבאוהאוס והקוביזם הסינתטי. בפועל, המונח מיוחס לאמנים שעבדו בעיקר בניו-יורק והיו בעלי סגנונות שונים, ולעיתים גם ליצירות שאינן מופשטות או אקספרסיוניזטיות באופן מיוחד. ציור הפעולה של פולוק, עם האנרגיה העמוסה שלו, שונה מבחינה טכנית וסגנונית מציורי המופשט האלימים והגרוטסקיים של וילם דה קונינג, בסדרה "נשים", או מציור שדות הצבע של רותקו. ועדיין, האמנים הללו נמצאים יחד תחת המטרייה של האקספרסיוניזם המופשט. באמנות של האקספרסיוניזם המופשט ניתן לזהות קווים מקבילים סגנוניים רבים גם ביחס לאמנים הרוסים מראשית המאה ה-20, כמו וסילי קנדינסקי.
על אף שספונטאניות, או מראה ספונטאני, מאפיינים הרבה מהיצירות של האמנים באקספרסיוניזם המופשט, רבים מהציורים הללו כוללים תכנון מדוקדק, ובמיוחד לאור רוחב הממדים שלהם. כמו כן, האמנות המופשטת כוללת שאיפה לביטוי של רעיונות בנוגע לרוחני, ללא מודע ולתודעה האנושית, כפי שניתן לראות אצל אמנים כגון פאול קלה, וסילי קנדינסקי, ומאוחר יותר גם רותקו, ניומן ואגנס מרטין.
בשנות החמישים האקספרסיוניזם המופשט הגיע למיינסטרים של האמנות, והדעות חלוקות בנוגע לסיבה לכך. הסגנון הופיע במהלך מלחמת העולם השנייה, והחל להיות מוצג בגלריות בניו יורק במהלך ראשית שנות הארבעים. עידן הפוסט-מלחמה בארצות הברית היה עידן של צנזורה אמנותית, אך הצגת נושאים מופשטים באמנות יכולה להיתפס כאקט א-פוליטי, ולכן, בטוח. או, שאם היצירה היא אכן פוליטית, המסר שלה מובן רק לאנשי המעגל הפנימי של עולם האמנות.
על אף שהתנועה מקושרת באופן עיקרי לציור, אמנית הקולאז', אן ריאן, כמו גם פסלים מסוימים, היו חלק אינטגראלי בה. בין הפסלים שנתפסים כחברים חשובים בתנועה ניתן למנות את דייוויד סמית ואשתו דורות'י דאהנר, הרברט פבר, איסמו נוגוצ'י, איברם לאסו, תאודור רוזאק, פיליפ פאביה, מארי קלארי, ריצ'רד סטנקיוויץ', לואיז בורז'ואה ולואיס נוולסון. בנוסף להם, האמנים דייוויד האר, ג'ון צ'מברלין, ג'יימס רוסטי, מארק די סוברו והאמנים ריצ'ראד ליפולד, ראול האגו, גיאורג ריקי, רובן נאקיאן ואף טוני סמית', סיימור ליפטון, ג'וזף קורנל ואחרים, היו חלק אינטגראלי בתנועה. רבים מהפסלים שהוזכרו לעיל היו חלק מתערוכת הרחוב התשיעי (Ninth Street Show), תערוכה חשובה בתולדות התנועה, שאצר לאו קסטלי בשנת 1951 בניו-יורק. לצד הציירים והפסלים, אסכולת ניו יורק של האקספרסיוניזם המופשט כללה גם כמה משוררים, ביניהם פרנק אוהרה, צלמים, כמו אהרון זיסקינד ופרד מקדארן, כמו גם אנשי קולנוע, כדוגמת רוברט פרנק.
אף על פי שהסגנון התפשט במהירות לאורכה ולרוחבה של ארצות הברית, המוקדים של הסגנון היו ניו יורק ואזור סן פרנסיסקו בקליפורניה.
היסטוריה.
מלחמת העולם השנייה.
במהלך התקופה שלפני מלחמת העולם השנייה, ובמהלך המלחמה עצמה, אמנים מודרניסטים, סופרים ומשוררים, כמו גם אספני וסוחרי אמנות חשובים, ברחו מאירופה מאימת הנאצים והתמקמו בארצות הברית. בין אלה שהגיעו לניו-יורק במהלך המלחמה נמצאים האנס נאמות', איב טנגאי, קיי סאג', מקס ארנסט, ג'ימי ארנסט, פגי גוגנהיים, לאו קסטלי' מרסל דושאן, אנדרה מסון, רוברטו מטה, אנדרה ברטון, מארק שאגאל, ז'אק ליפשיץ, פרנאן לז'ה ופיט מונדריאן. חשיבות מיוחדת נודעה לצייר ג'וזף אלברטס שהיה גם מורה חשוב לאמנות. אמנים אלו ביססו תפיסה אוונגרדית של האמנות. בתוך כך, דוגמה לתפיסות אלו ניתן למצוא בעבודתו ובפעילותו של אלפרד באר, מנהלו הראשון של המוזיאון לאמנות מודרנית בניו-יורק (Moma). רבים מאלה שלא ברחו במהלך שנות המלחמה, נספו. כמה אמנים - ביניהם פבלו פיקאסו, אנרי מאטיס ופייר בונראד - נותרו בצרפת ושרדו.
המלחמה הותירה את הבירות האירופאיות, לשעבר מרכזי האמנות הגדולים, במצב של אנדרלמוסיה כללית וצורך לבנות את עצמן מחדש מבחינה כלכלית, פיזית ופוליטית. כך, את פריז, שקודם לכן הייתה בירת עולם האמנות המערבית, החליפה ניו-יורק כבירה החדשה. באמנות אירופה שלאחר המלחמה ניכרה המשכיות של הסוריאליזם, הקוביזם, הדאדא ועבודותיו של מטיס. בקרב אמני הדור החדש רווחו גם סגנונות כגון אמנות גולמית, הפשטה לירית או טאשיזם (המקבילה האירופית לאקספרסיוניזם המופשט). בארצות הברית החל לתפוס תאוצה דור חדש של אמנים שכונה אקספרסיוניסטים מופשטים, והוא נע במהירות למרכז הבמה האמנותית.
כך, בשנות החמישים היה האקספרסיוניזם המופשט לתופעה אמנותית בינלאומית גדולה שמרכזה הוא ניו-יורק. זו הייתה התנועה האמנותית החשובה הראשונה שפותחה בארצות-הברית והראשונה שהשפיעה על האמנות האירופית. הממשל האמריקאי קידם סגנון זה על ידי ארגון תערוכות נודדות של אמנות זו בארצות שונות. ישנה סברה, הנתונה במחלוקת, לפיה זכתה קבוצה זו להעדפה וקידום מטעם ה-CIA במוסדות אמנות שונים במהלך שנות ה-50, וזאת כחלק ממאמץ להסיט את תשומת הלב האינטלקטואלית בעולם כולו מן הקומוניזם, במסגרת המלחמה הקרה. האמנות האמריקאית הריאליסטית של ימי השפל הגדול, הניו דיל ומלחמת העולם השנייה נתפסה כבעלת סדר יום חברתי ופוליטי, בעוד האמנות המופשטת הייתה, לכאורה, חפה מנטיות כאלה. בתוך כך, כמה גלריות אמנות מובילות החלו להציג יצירות אקספרסיוניזם מופשט בתערוכות ולרכוש אותן כחלק מהאוסף הפרטי. חלק מהגלריות הללו הן: גלריה Charles Egan, גלריה Sidney Janis, גלריה Betty Parsons, גלריה Kootz, גלריה Tibor de Nagy, גלריה Leo Castell וגלריה Tenth Stree.
גורקי, הופמן וגראהם.
שנות הארבעים בניו יורק היו חגיגה של אקספרסיוניזם מופשט אמריקאי. השפעותיה האמנותיות של התנועה, שיובאו מאמנות אירופה, שולבו עם השפעות מאמנים בארצות הברית כמו האנס הופמן הגרמני וג'ון ד. גראהם האוקראיני. ההשפעות האמנותיות של גראהם על אמנות אמריקאית בלטו במיוחד בעבודותיו של ארשיל גורקי, דה קוניג, פולוק וריצ'רד פוסט-דארט. קשה להמעיט בערך תרומתו של גורקי, אמן אמריקאי ממוצא ארמני, לאמנות האמריקאית. עבודותיו במסגרת סגנון ההפשטה הלירית היו "שפה חדשה" בשדה האמנות, והוא השפיע על אמנים רבים אחריו. הספונטניות הציורית שניכרת בציוריו הבוגרים, כמו בציורים "The Liver is the Cock's Comb" משנת 1944, המצורף לערך זה, "One Year the Milkweed" ו-"The Batrothal II", מהווה מעין פרה-פיגורציה למה שייראה באקספרסיוניזם המופשט. מנהיגי אסכולת ניו יורק הכירו בהשפעה המשמעותית של גורקי על ציוריהם.
האמן האנס הופמן היווה גורם חשוב ומשפיע על ההתפתחות וההצלחה של התנועה בארצות הברית, כמורה, מנטור ואמן. בין תלמידיו של הופמן הייתה לי קרסנר, והיא שהכירה להופמן את בעלה, ג'קסון פולוק. בין בני הטיפוחים של הופמן נמצא מבקר האמנות, קלמנט גרינברג, שהפך לקול חשוב למדי בציור האמריקאי. קלמנט גרינברג היה גם אחד ממנסחי האידאולוגיה האמנותית של הקבוצה ומתומכיה. במאמרו "ציור מהסוג האמריקאי" (1955) הוא הציג כמה מאבני יסוד להיווצרותה של התנועה. בתוך כך הוא מזכיר ההשפעה של האמנות האירופית האקספרסיוניסטית בכלל, ושל אמנים כגון אנרי מאטיס, פיקאסו, ז'ואן מירו ואחרים. כמו כן, גרינברג מציין את החשיבות הרבה שהייתה להצגת ציוריו המופשטים המוקדמים של וסילי קנדינסקי באוסף סולומון גוגנהיים בניו-יורק. גרינברג טוען כי "כתוצאה מכל זאת יכול היה דור של ציירים אמריקאים להתחיל בקריירה שלו כשהוא מעודכן ברוח הזמן ומצויד בתרבות אמנותית לא קרתנית". השפעתה של האמנות האירופית התחזקה עם הגירתם של אמנים אירופים שונים לארצות הברית. גורם נוסף אותו מונה גרינברג הוא קיומם של אמצעים לעבודה חופשית שניתנו לאמנים בשנות השלושים והארבעים בידי פרויקט האמנות של ארגון WPA.
פולוק וההפשטה.