פרופ' רחל אליאור מן האוניברסיטה העברית משערת, שכתבי הצדוקים הם מגילות קומראן, מגילות כהניות המיוחסות בידי כותביהן ל"כהנים בני צדוק ואנשי בריתם", ככתוב פעמים רבות במגילות, ומתארות לוח שנה שמשי קבוע ומקודש מראש, המתחיל בחודש האביב (שמות יב, ב), ומונה 364 ימים בתריסר חודשים בני 30/31 ימים כל אחד, בלא תלות בירח, וכן מתארות סדרת מקומות קדושים (גן עדן, הר סיני והר ציון) ואבות קדושים (חנוך, מלכיצדק, משה ואהרן, אברהם יצחק ודוד) הקשורים במקדש בירושלים. לדעתה על פי כתבים אלו הצדוקים שואבים את שמם מצדוק – אחד הכהנים הגדולים מתקופת דוד המלך ששמר לו אמונים, שכיהן במשכן בגבעון ומאוחר יותר חנך וכיהן בבית המקדש בירושלים, ובניו היו ממונים על עבודות הקורבנות במשך רוב ימי הבית הראשון והשני – עד שנטשו או הודחו על ידי משפחת כהני בית חשמונאי, במאה ה-2 לפני הספירה.
המפתח לזיהוי כתבי הצדוקים עם מגילות קומראן, לדעתה של אליאור, הוא זיהוי "כהני הצדק" שהחזיקו בלוח השמש בן 364 הימים ו-52 השבתות המתחיל באביב (שמות יב, ב) עם "בני אור", וזיהוי "כהני הרשע" שהחזיקו בלוח ירחי משתנה המתחיל בסתיו, במצוות בית סלאוקוס, עם הכהנים לבית חשמונאי, "בני חושך" המחללים לדעתם את קדושת המקדש. לפי השערותיה של פרופ' רחל אליאור, הצדוקים האמינו בלוח השנה הקומראני השמשי והקבוע, ויום הינף העומר לשיטתם יצא תמיד ב-26 לחודש הראשון (כ"ו ניסן), אשר תמיד לשיטתם יצא ביום ראשון בשבוע (ממחרת שבת בראשית) ולכן חג השבועות יצא תמיד ב-15 לחודש השלישי (כלומר ט"ו סיון) ביום ראשון בשבוע.
אף על פי שיש דמיון בין רבות מהלכות הצדוקים לאלו של עדת קומראן (במיוחד במגילת מקצת מעשי התורה), עדיין בשלוש המחלוקות שמציין יוסף בן מתתיהו (הפילוסופיות: דטרמיניזם – גורל האדם, עולם הבא ותחיית המתים) הדעות של הצדוקים הפוכות במובהק לאלו של עדת קומראן. עם זאת, עדיין ייתכן שיש לחלק בין הצדוקים הראשונים שיצאו מעדת קומראן והיו כאיסיים בתקופת החשמונאים, לבין הצדוקים המאוחרים בתקופת חורבן בית המקדש השני – ימיו של ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו.
חיבור בין מגילות קומראן לצדוקים מצוין במגילת ברכה לשלום יונתן המלך (4Q448), הוא כנראה אלכסנדר ינאי, אותו הפרושים ציינו במפורש כצדוקי וכנראה גם את אביו יוחנן הורקנוס הראשון. גם אשתו, שלומציון המלכה ובנם יוחנן הורקנוס השני מוזכרים במגילה אחרת (4Q332). במסורת הפרושים מוזכרים מאבקי כח רבים בתקופה זו בעיקר בין שמעון בן שטח, מנהיג הפרושים ואחיה של שלומציון, לבין אלכסנדר ינאי, ולכן הוא כנראה המגונה/מקולל מאידך בפי אנשי מגילות קומראן כ'איש הלצון' 'כהן הרשע' ועוד.
קבוצת הרודיאנים בברית החדשה.
איל רגב טוען בספרו, "הצדוקים והלכתם", שבברית החדשה, מתי זיהה בין קבוצת הצדוקים לבין קבוצת הרודיאנים-בייתוסים, בדומה לחז"ל. גם לוקאס, הנוטה לדיוק היסטורי גדול יותר, החליף בין הרודיאנים לבין ראשי הכוהנים שהיו בדרך כלל צדוקים.
האיסיים.
ישנו דמיון מסוים, המתבטא במספר הלכות משותפות, בין הצדוקים לאיסיים (המכונים גם "כת מדבר יהודה").
רבי עזריה מן האדומים היה הראשון שהציע שהתייחסותו של יוסף בן מתתיהו לאיסיים מקביל לביתוסיים המוזכרים במשנה ובתלמוד, בעקבות הדמיון בסיומת שמם, אף שבכתבי היד אין כותבים את שמם כך. כיום החוקר איל רגב אוחז בדעה זו בהקשר לכת המגילות הגנוזות בעוד רחל אליאור סברה שמגילות אלו הן של הצדוקים או חלק מכת זו ושלא הייתה כת איסיים כלל.
בית שמאי.
הרב יעקב מדן, ראש ישיבת הר עציון בגוש עציון, משער שהיו קשרים ענפים בין הצדוקים והבייתוסים ובין בית שמאי. באופן זה הוא מסביר את נידויו של רבי אליעזר ש"מעולם לא אמר דבר שלא שמע מרבו" כלומר לא עסק בחדשנות דרשנית, והיה "שמותי", וכן מוסברת מלחמתו של רבן גמליאל ברבי יהושע סביב התאריך של יום כיפור. לדעת הרב מדן, דברי הכהנים הצדוקים הוצאו מהמשנה, ובפרט מפרק "השתלשלות התורה" בפרקי אבות. יתרה מזו, לפי הרב מדן, ייתכן שהמחלוקת במסורות קשורה גם מחלוקת קדומה יותר הקשורה למשה מול אהרן ויהושע מול הכהנים של ימיו. לדעתו אלישע בן אבויה ותלמידו רבי מאיר שהיה נשוי לברוריה קשורים לקבוצה זו, וכן מרתה בת בייתוס – אשה מיוחסת ועשירה בירושלים בעת חורבן העיר.
נחל ארנון
נחל ארנון (בערבית: وادي الموجب - "ואדי אלמוג'ב") הוא נחל איתן הנמצא בעבר הירדן המזרחי, ונשפך לים המלח. זיהויו של ואדי אלמוג'ב עם נחל ארנון המקראי מקובל על כל החוקרים.
שטח אגן הניקוז של הנחל הוא 6,450 קמ"ר וספיקת המים שלו היא כ-7,200 מטר מעוקב בשעה. בחלקו הצפוני של אגן הניקוז של הנחל, מגיע יובלו העיקרי, ואדי ואלה, עד סמוך לעמאן, ובדרום אגן הניקוז מגיעות שלוחותיו עד כרך. מקורו המזרחי של הנחל האיתן מצוי בעין אל-לג'ון, בגובה של 690 מטר מעל פני הים, בין כרך ובין תחנת קטראני שעל מסילת הברזל החיג'אזית, במקום הנקרא "ראס אלמוג'ב". מנקודה זו ועד שפכו במרכז חופו המזרחי של ים המלח, יורד הנחל כ-1,111 מטרים במהלך של 51 קילומטר.
אורכו של הנחל הוא כ־76 ק"מ. כיום, חלקו התחתון של הנחל הוא חלק משמורת טבע מוכרזת של "הרשות המלכותית לשמירת טבע" בירדן. השמורה משתרעת על השטח שבין ואדי זרקא-מעין בצפון ובין ואדי שקיק בדרום. סמוך לשפך הנחל הוקם גשר המשמש את הכביש הסלול לאורך חופו המזרחי של ים המלח.
הנחל הוא בעל אופי קניוני לכל אורכו, וכולל מפלי מים רבים שמונעים הליכה רצופה בערוצו. הנחל אינו ניתן לחצייה אלא במעבר ערוער בו פונה הנחל מזרימה צפונה לזרימה בכיוון מערב. מעבר זה (מעברות הארנון) היה בעל חשיבות רבה מאז ומתמיד. ב-2004 נחנך באזור המעבר סכר אל-מוג'יב הגדול אשר יוצר אגם מלאכותי שמימיו מיועדים להשקיה. בחלקו התחתון של הנחל, מכ-15 קילומטר ממזרח לים המלח ועד שפכו, זורם הנחל בקניון אבן חול נובית בשורה של מפלים. בשפך הנחל לים המלח נוצרה דלתה ברוחב ובאורך של כקילומטר. אדמת הסחף של הדלתה מכוסה בצמחייה סבוכה וגדלים בה עצי אשל, שיזף מצוי, דקל ושיטה וחישות של קנה מצוי וקנה צמר.
בנחל מתרחשים שיטפונות מעת לעת וכתוצאה מכך משתנה מדי פעם מהלך הנחל בתוך הדלתה. בשנת 1925 ערכו תלמידי גימנסיה הרצליה טיול במקום, נקלעו לשיטפון ואת אשר ראו תיאר רפאל סברדלוב:
נחל ארנון במקורות.
הנחל נזכר רבות בתנ"ך כנקודת ציון בתיאור הגבול שבין שטחי מואב שלא יועדו לבני ישראל (מדרום לנחל) ובין שטחי מואב שהיו בשליטת האמורים (מצפון לנחל), ואשר יועדו לנחלות גד וראובן: .
בספר יהושע מתואר כי גבול בני ישראל בעבר הירדן היה מערוער שבשפת נחל ארנון (כיום "ח'רבת עראער" שבאפיק הארנון) בדרום ועד הר חרמון בצפון: , וכן: .
חז"ל מייחסים את הפסוק "את והב בסופה ואת הנחלים ארנון" לנס שנעשה לעם ישראל בנחל ארנון בזמן יציאת מצרים: כאשר עמדו בני ישראל לעבור בערוץ נחל ארנון, המתינו להם אמוריים בשני ההרים שמצידי הנחל על מנת להרגם כשיעברו בנחל, אך קודם שהגיעו בני ישראל לאזור קרבו שני ההרים זה לצד זה ומחצו למוות את האמוריים שבפנים. בני ישראל עברו על פסגת ההר ולא ידעו על האויבים הקבורים בו, וכדי לפרסם את הנס זרמה בארה של מרים לתוך הנחל ושטפה מתוכו החוצה את דמם ואיבריהם של המתים.
נחל ארנון נזכר גם במצבת מישע של מישע מלך מואב שישב בדיבון הסמוכה מצפון (כיום "דיבאן"), שם הוא מציין כי סילק את ישראל ואת בני שבט גד מהאזור, ובנה "מסילה" (דרך) בארנון.
נחל ארנון מצוין גם באופן בולט בפסיפס מפת מידבא. בימי רומא נפלה באזור אימת השודדים ועל כן התקיימה בו פעילות צבאית של לגיונות רומיים.
יחידת מסה אטומית
דיינה
מינרוה
יונו (מיתולוגיה)
במיתולוגיה הרומית, יוּנוֹ (בלטינית: IVNO) הייתה מלכת האלים ומגינת המדינה הרומאית, אחת מהאלות החשובות והמכובדות בפנתאון האלים הרומי. היא הייתה אלת הנישואין, האמהות והלידה, ופטרוניתן של הנשים הנשואות. מקבילתה היוונית הייתה הרה. יונו הייתה אלה אטרוסקית במקור, שזוהתה עם עשתורת הפיניקית (על פי לוחות פירגי Pyrgi Tablets).
יונו הייתה בתם של סטורנוס ואופס, ואחותם של יופיטר, נפטון, פלוטו, וסטה וקרס. היא נישאה לאחיה יופיטר, ראש האלים, ויחד עמו היא הביאה לעולם את אל המלחמה מרס, אלת הנעורים יובנטאס ואת אל האש והנפחים וולקן. יונו תוארה כאלה הדורה ונשואת פנים, העונדת לראשה נזר מלכות. פעמים רבות היא יוצגה עוטה בגדי קרב, שריון וגלימת מלחמה. להרחבה על המיתוסים המרכזיים בהם יונו מופיעה ולתיאור דמותה ראו את הערך הרה.
כפטרוניתה של רומא יונו כונתה "יונו רגינה" ("מלכה"), ומקדש לכבודה עמד על גבעת הקפיטולין. מתוקף תפקידיה השונים היא זכתה לכינויים נוספים: כ"יונו מונטה" ("המזהירה") היא הגנה על הכספים והרכוש של המדינה הרומאית, וכ"יונו לוקינה" (יונו של האור) היא שמרה על התינוקות, לבל יאונה להם כל רע. ובמקדשה נשמר מרשם האוכלוסין הרומאי, בו נרשמה הולדת כל ילד.
חגה החשוב ביותר של יונו נקרא המטרונאליה, ונחוג כל שנה ב-1 במרץ. היה זה חג מרכזי וידוע, וקודם לרפורמה שיוליוס קיסר הנהיג בלוח השנה הרומאי, יום זה נחשב ליום הראשון של השנה החדשה. פסטיבל נוסף לכבודה, הנונאה קפרוטינאה, נחוג ב-7 ביולי. יתרה מזאת, החודש השישי בלוח השנה הרומאי, חודש יוני, נקרא על שמה.
משמה כאלת המדינה, Moneta, שחותמה הופיעה על המטבעות שנחשבו כמטבעות בעלות ערך נגזרו המילה מוניטין, מוניטארי להגדרת תחומים פיננסיים וכן מאוחר יותר המילה Money לכסף.
יונו מתוארת לבושה במעיל עור ונוצת טווס. טווס הוא גם החיה הקדושה לה.
טובה ינסון