ראוי לשים לב למיקומם של מבני הציבור: בפסגת ההר, במבנה הגדול ביותר, מיקם קאופמן את האקדמיה לאמנות, ומשני צדיה, במבנים צנועים בהרבה, מיקם את בית הכנסת ואת בית העם. הבחירה כאן מעניינת, מפני שבשכונת רחביה למשל, הציב קאופמן בפסגת הגבעה את בית הכנסת דווקא, ואת בית הספר השכונתי בצד (אם כי ברחביה שינו המתיישבים את הסדר, כך שבמקום בית כנסת הציבו בראש הגבעה את הגימנסיה, ואילו בית הכנסת נדד לבית צדדי). בשכונת בית הכרם, שאותה תכנן קאופמן כמה שנים לאחר מכן, מיקם קאופמן בפסגת השכונה את הסמינר למורים. בחירות אלו משקפות את תפיסתו של קאופמן באשר לחשיבותם של מבני הציבור הללו בהקשר החברתי-קהילתי של העיר או השכונה, ואת הקשר המעניין שמצא בין מיקומו הטופוגרפי של המבנה, כמשקף את חשיבותו. כך או כך, המפרט המתואר במפת תכנונה של תלפיות מלמד על חזון גדול, ועל ראיית העיר הקטנה כיישוב העומד בפני עצמו, ללא כל תלות במוסדותיה המרכזיים של ירושלים.
שם השכונה ורחובותיה.
השם תלפיות נבחר ל"עיר המודרנית" על ידי יצחק לוי וארתור רופין, בשל גובהה הרב. כאשר עמדו על פסגת חלקת האדמה שקנו והביטו צפונה, נפרסו לעיניהם חומות העיר העתיקה, ומעליהן התנוסס מגדל דוד. המראה עורר בזיכרונם את הפסוק התנכ"י: .
שמות הרחובות בתלפיות הם ברובם על שם יישובים או אתרים במדבר יהודה ובהרי יהודה, שלעברם ניתן לצפות מהשכונה: הירדן, הגלעד, כפר עציון, בית הערבה, ים המלח, עין גדי וכדומה. הרחוב הראשי בשכונה, שחצה את קו הרכס, נקרא בתחילה בשם דרך אפרתה, שכן הוא שימר תוואי של דרך עתיקה מירושלים לבית לחם. הרחוב הראשי השני (התפצלות "המזלג" לכיוון דרום, במקביל לדרך אפרתה) נקרא במקורו בשם רחוב הרצל, כמחווה לחוזה המדינה. רחוב בית הערבה נקרא במקורו בשם רחוב ביתר, על שם העיר הקדומה, ויש אומרים שלכבודו של גדוד העבודה על שם טרומפלדור, שבנה את בתי השכונה (בית"ר = "ברית יוסף תרומפלדור"). ברבות השנים הוחלפו כמה מהשמות מסיבות שונות, כולם בהחלטת הוועד ויושביה של תלפיות. כך, למשל, הפך רחוב אפרתה לרחוב בית"ר, ש"וויתר" על רחובו לטובת בית הערבה (רחוב אפרתה נדד למקום אחר בשכונה). רחוב הרצל הפך ל"קורא הדורות" (אחד מכינויו של אלוהים, המופיע בתנ"ך: ; רחוב הגלעד הפך ל"גלעדי", לזכרו של ישראל גלעדי, מאנשי השומר וחברם של רבים מבני השכונה; חלקו הדרומי של הרחוב הראשי, בקרבתו לפסגה, הפך בשנת 1948 לרחוב לייב יפה, לזכרו של מנהל קרן היסוד שגר בו, ונהרג במתקפת הטרור על בית המוסדות הלאומיים. אחד מרחובות השכונה נקרא בשם יחזקאל, על שם הנביא שניבא את חזרתם של היהודים לארצם: . ברחוב זה גר במשך שנים רבות פרופסור יוסף קלוזנר, ולאחר מותו הוסב הרחוב על שמו (רחוב יחזקאל נדד צפונה, לתחומי שכונת גאולה).
מעמדה העצמאי של תלפיות.
למרות קרבתה הגאוגרפית של תלפיות לעיר העתיקה, היא נתפסה כמרוחקת ומנותקת מהמרכז העירוני החדש של ירושלים ברחוב יפו. גם התוכנית לבנותה כעיר קטנה הקנתה לה מעמד של פרוור מנותק מהעיר, דבר שהשפיע רבות על מעמדה וחזותה. הבריטים, שדרשו כי כל הבתים בירושלים ייבנו בחיפוי אבן, לא החילו את הדרישה על תלפיות, ולכן רוב בתיה נבנו בחיפוי מלט או טיח לבן. גם ארגונה הפנימי היה עצמאי, והוועד של תלפיות ניהל את ענייני הקהילה והכספים במנותק מירושלים. כך, למשל, לא נדרשו יושבי תלפיות לשלם מסים לעיריית ירושלים, אך מאידך גם לא זכו לשירותי מים, חשמל ותחבורה ציבורית, והוועד נאלץ לדאוג לכל אלה בעצמו. הוועד גם דאג לפינוי אשפה, סלילת כבישים, ולהקמת בית ספר וגן ילדים. כן הוקמה רפת ציבורית (בסוף רחוב אפרתה), ואנשי הוועד הפעילו את הגנרטור הראשון בירושלים. על התארגנותו של הוועד כתב עגנון בסיפורו "הסימן":
למרות הקושי, העדיפו יושבי תלפיות לנהל באופן זה את ענייניהם, זאת ניכר מן העובדה שגם לאחר קום המדינה, הוועד לא פוזר, ואף על פי שמדינת ישראל סיפחה את תלפיות באופן רשמי לירושלים, הוועד נותר על כנו עד 1967.
היסטוריה.
ימי מלחמת העולם הראשונה.
הקרקע לשכונת תלפיות אותרה ונרכשה עוד לפני מלחמת העולם הראשונה, אך תוכניות הבנייה הוקפאו למשך כמה שנים. רוב שטח הקרקע נותר ריק, חוץ מכ-50 דונם בחלקו העליון של קו הרכס, בצדה המזרחי של השכונה (בתוכניתו של קאופמן - מתחם מגורים ומגרש ספורט גדול). במלחמת העולם הראשונה ניצל הצבא הטורקי את המקום להקמת מחנה צבאי, וצבא האימפריה הגרמנית, שסייע לטורקים, אף הקים בו מנחת למטוסים, הראשון מסוגו באזור ירושלים. ב-1914 נחת במקום המטוס הראשון, שהגיע מביירות, לצורכי תדלוק. נוכחותו הייתה כה יוצאת דופן, עד כי למקום נקבצו מאות סקרנים, ובמשך שעות לא אפשרו למטוס להמריא בחזרה.
לאחר המלחמה המשיכו הבריטים להשתמש במקום למטרות צבאיות: בצדו המערבי הוקם "מחנה אלנבי" - מחנה צבאי בריטי, שנקרא על שם הגנרל שכבש את ירושלים ב-1917 - ומנחת המטוסים המשיך לשמש במתכונתו, ואף הורחב לשדה תעופה קטן. שדה תעופה זה נסגר כמה שנים לאחר מכן, עקב תלונות על הרעש מצד יושבי תלפיות. הטייסת הועברה צפונה, שם נפתח שדה התעופה עטרות. על מסלול ההמראה והנחיתה של שדה התעופה הישן בתלפיות נסלל לימים רחוב בית"ר.
תקופת המנדט.
בשנת 1921, לאחר שהתקבלו האישורים מידי עיריית ירושלים המנדטורית, החלה בנייתה של תלפיות. רוב הבתים תוכננו על ידי האדריכל היהודי-בריטי בנימין צ'ייקין, שבנה בתים רבים בירושלים. צ'ייקין (במקור - חייקין) הגיע ארצה ב-1920, לאחר שסיים לימודי אדריכלות באנגליה. הוא השתקע בירושלים ופתח בה משרד אדריכלים, והיה ממתכנניה של האוניברסיטה העברית. צ'ייקין תכנן בתלפיות בתים כפריים צמודי קרקע, בעלי גגות רעפים ומרפסות פסטורליות. ברחוב עין גדי, שאותו תכנן כציר מרכזי, בנה כמה בתים מיוחדים בעלי כיפות גדולות. כגבול בין החלקות בשכונה נשתלו עצי ברוש, המציינים עד ימינו את הפרצלציה המקורית.
את מלאכת סיתות האבנים, סלילת הכבישים ובניית הבתים ביצעו אנשי גדוד העבודה, שבנו את רוב שכונות הגנים בירושלים, כמו רחביה ובית הכרם. בשל עומס העבודה הרב, חברו לאנשי הגדוד גם בעלי מקצוע יהודים מהשכונות הוותיקות בעיר, בהם בעיקר פועלים בני עדות המזרח. את המראה הפסטורלי, של בנאים יהודים המקימים שכונה בארצם, תיאר יצחק שפירא ב"ירושלים מחוץ לחומה":
ב-1922 נכתב בעלון של "הכשרת היישוב": "אדמת תלפיות משתרעת בדרך בית לחם, משמאל הדרך, במרחק של פחות משני קילומטרים מהמקום המרכזי שבעיר, ופחות מקילומטר אחד מתחנת הרכבת. יש כבר כעת שירות אוטומובילים קבוע בין ירושלים ובין השכונה החדשה הזאת (נסיעה של חמישה רגעים בערך)."
בתחילה התנהלה העבודה במהירות, ועד שנת 1924 ניצבו בתלפיות ארבעים בתיה הראשונים. גוש בתים זה נבנה במרכז העיר המתוכננת, בין "ציר הירק" ורחוב עין גדי. אולם בשנים שלאחר מכן חלה האטה משמעותית בקצב הבנייה. בתחילה היה זה בשל חילוקי דעות אידאולוגיים שהתגלעו בין חברי גדוד העבודה (ואף הביאו לפירוק הגדוד בסוף שנת 1927), ובהמשך בשל הסכסוך שהלך והתגבר בין היהודים והערבים בארץ ישראל. מיקומה של תלפיות על סְפר המדבר, בסמוך לכפרים ערביים רבים, עמדה בעוכריה עם פרוץ מאורעות תרפ"ט בשנת 1929. תלפיות הותקפה, ורבים מבתיה נבזזו והועלו באש. אף על פי שהשכונה שוקמה לאחר מכן, הפופולריות והאטרקטיביות שלה ירדו פלאים, וכמעט שלא הגיעו אליה מתיישבים חדשים. עם זאת, דמי השכירות בשכונה, היו גבוהים ביחס לשכונות אחרות בפריפריה של ירושלים.
במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט שהתחילו באפריל 1936, הותקפה השכונה מספר פעמים, אך בזכות מערך ההגנה בה לא הצליחו הפורעים לחדור לשכונה. עד סוף תקופת המנדט לא ידעה השכונה שקט, דבר שהביא לדעיכתה ולגניזת חלום "העיר הקטנה", מה שהותיר את תלפיות כלא-יותר משכונה קטנה בדרומה של ירושלים.
את מצבה העגום של תלפיות תיאר עגנון בסיפור "הסימן":
יצחק שפירא, מוותיקי העיר, שחיבר את הספר "ירושלים מחוץ לחומה", מציג את תלפיות באופן נעים יותר:
לאחר קום המדינה.
לאחר 1948 נותרה תלפיות מנוונת ומרוחקת, עקב קרבתה לגבול הקו העירוני שחצה את ירושלים בשנים שבין מלחמת העצמאות ומלחמת ששת הימים. גבולה המזרחי של השכונה היה, למעשה, גבולה של ירושלים; וחלקו הצפוני של רחוב בית"ר גבל עם "השטח המפורז" - אזור נייטרלי, אליו יכלו להיכנס אזרחים בלבד - בו שהו אז כוחות האו"ם. אפילו התפתחותם של שיכוני העולים ואזור התעשייה ממערב לשכונה (להלן), לא הועילו לשכונה הוותיקה, ובפועל נבנו אז בכל תחומה רק 75 בתים, שהם פחות מעשרה אחוזים מהתוכנית המקורית. היחידים שפקדו את גבולה המזרחי היו חקלאים מקיבוץ רמת רחל הסמוך, שעיבדו אדמות באזור. היה זה לאחר שמדינת ישראל הצעירה ביקשה לתמוך בקיבוץ הנחשל, שהיה נתון באותן שנים במצב כלכלי וביטחוני קשה, ולכן התירה ליושביו לעבד את הקרקעות הסמוכות לגבול. קרקעות אלו המשיכו לשמש את הקיבוץ כאדמות חקלאיות עד לשנות ה-90 של המאה ה-20.
המהפך המשמעותי במצבה של תלפיות התחולל לאחר מלחמת ששת הימים, עם העתקת קו הגבול הרחק לקצה מדבר יהודה. הסכנה הביטחונית כמעט וחלפה, וחלה התעניינות נדל"נית גדולה בשכונה המרוחקת. בשנות ה-70 עברה תלפיות מהפכה של ממש, כאשר רוב בתיה הכפריים צמודי הקרקע נהרסו לטובת בנייני מגורים בעלי שלוש או ארבע קומות. בתי הכיפות היפים שבנה צ'ייקין ברחוב עין גדי נהרסו, ובמקומם נבנו בתי דירות. הגינות הגדולות "ננגסו" על ידי חניונים משותפים לדיירים, ואופיה של השכונה השתנתה כמעט לגמרי. על אף שינויים אלה, נותרה תלפיות שכונה ירוקה, בעלת אופי פסטורלי ושקט.