בעוד כהן עסק במסע דילוגים בין השניים, הוא החל, ביחד עם מוצ'ניק, לפתח רעיונות לסיטקום, והשניים החלו לכתוב יחד, כצמד. בסופו של דבר, השניים הצטרפו לצוות הכותבים של הסיטקום למבוגרים של HBO ""Dream On" והפיקו, למשך תקופה קצרה, את הסיטקום "Boston Common"" של רשת NBC.. בשנת 1997, הם פיתחו קומדיה העוסקת בשישה חברים, כאשר שתיים מהדמויות מבוססות על מוצ'ניק ואייזנברג. במקביל, וורן ליטלפילד, הנשיא-דאז של NBC Entertainment, חיפש סיטקום חדש עבור הרשת, מאחר שהסדרה "משתגעים מאהבה" התקרבה לסיומה. כאשר כהן ומוצ'ניק הציעו את הרעיון שלהם, שהתמקד בשלושה זוגות, שאחד מהם היה זוג המורכב מגבר הומו המתגורר יחד עם אישה סטרייטית, ליטלפילד לא התרשם משני הזוגות האחרים, ורצה ללמוד עוד על זוג דמויות אלו, ולכן מוצ'ניק וכהן נשלחו כדי לכתוב תסריט לפיילוט שבמרכזו שתי דמויות אלו - גבר הומו ואישה סטרייטית. במהלך ארבעה חודשים מתוחים, בהם כהן ומוצ'ניק הרחיבו את התסריט הראשוני שלהם, השניים שלחו לליטלפילד פקסים, המציינים את רווחיהם הגדולים בקופות הכרטיסים של סרטי קולנוע אשר במרכזם דמויות של הומואים, כגון "כלוב הציפורים" ו-"החתונה של החבר שלי".
רשת NBC הגיבה בחיוב ביחס לפרויקט זה, אבל עדיין היה קצת חשש כי נושא ההומוסקסואליות יגרום לבהלה. הסיטקום של אלן דג'נרס "אלן" אשר שודר ברשת ABC בוטל בשנה שלפני הבכורה של "ויל וגרייס" בגלל צניחת הרייטינג של הסדרה, לאחר שזו הפכה ל-"גאה מדי". למרות הביקורת שספגה רשת ABC בעקבות פרק היציאה מהארון של דג'נרס, "The Puppy Episode", "אין ספק כי התוכנית הזאת עשתה את זה קל יותר עבור 'ויל וגרייס' לעלות לאוויר", אמר כהן. הוא הוסיף: "לסדרה 'ויל וגרייס' יש סיכוי טוב יותר להצליח במקום בו 'אלן' נכשלה, כי ויל ידע על ההומוסקסואליות שלו במשך עשרים שנה. הוא לא נמצא במקום של תהליך ראשוני מביך, כפי שאלן הייתה. התהליך של הגילוי העצמי והכאב שרוב הגברים ההומוסקסואלים עוברים הוא מרתק, אבל האמריקאי הממוצע נרתע מזה".
פיילוט.
NBC פנתה לג'יימס בורוז, במאי סיטקום ותיק, כדי לברר עמו האם הוא חושב שיהיה קהל המעוניין בתוכנית העוסקת בנושא הומוסקסואליות. בורוז אהב את הרעיון ולאחר שקרא לראשונה את התסריט של הפיילוט בנובמבר 1997, הוא החליט שהוא רוצה לביים אותו. בורוז אמר כי "ידעתי שהחבר'ה יצרו ז'אנר וקבוצה של דמויות, כפי שמעולם לא קראתי קודם לכן". הצילומים של הפיילוט החלו ב-15 במרץ 1998. אריק מקורמק ודברה מסינג ויל וגרייס בהתאמה) היו אופטימיים מאוד ביחס להצלחתה של הסדרה כבר בשלב זה, והם חשבו שיש לה את הפוטנציאל להחזיק מעמד זמן רב בטלוויזיה. מקורמק אמר: "בערב שבו הסתיימו הצילומים (של הפיילוט) דברה ואני ישבנו על הספה והסתכלנו אחד על השני ואמרתי: 'אנחנו הולכים להיות על הסט הזה לזמן מה' ואנחנו שילבנו ידיים, אבל לא רצינו להגיד שום דבר מעבר לזה שעלול להביא למזל רע".
לתפקיד של ויל טרומן לוהק אריק מקורמק, שהיה לשחקן הראשון בצוות השחקנים הראשי של הסדרה. לאחר שבמהלך הקריירה שלו כבר גילם בעבר מספר פעמים דמויות של גברים הומואים, למקורמק לא הייתה בעיה עם זה, והוא חשב שהדמות שלו יכולה להיות "תמונת פוסטר עבור תנועה גאה", כפי שדג'נרס הפך לדוברת עם הדמות שלה. שון הייז הוזמן לאודישן לתפקיד של ג'ק לאחר שמלהק בכיר ב-NBC ראה אותו מופיע בסרט להט"בי רומנטי עצמאי בשם "Billy's Hollywood Screen Kiss". אף על פי שהייז נהנה מהתסריט כאשר קרא אותו, הוא זרק אותו והחליט שלא לנסות להתקבל לאודישן עד אשר נשלח אליו התסריט שוב. בתחילה, מייגן מולאלי נבחנה לתפקיד של גרייס אדלר, והודתה כי היא לא רצתה להיבחן לתפקיד של קארן. לעומת זאת, דברה מסינג, שעבדה עם מולאלי בעבר בסדרה "נד וסטייסי", לא הייתה בטוחה, בתחילה, שהיא רוצה לגלם את התפקיד של גרייס. מסינג, השחקנית האחרונה שהצטרפה לצוות השחקנים הראשי של הסדרה, הודתה מאוחר יותר כי הבמאי בורוז היה הסיבה שבגינה הסכימה להשתתף בפיילוט של "ויל וגרייס".
חידוש הסדרה.
בינואר 2017, NBC סגרה עסקה להפקת עונה חדשה בת 10 פרקים של הסדרה, אשר צפויה הייתה לשידור במהלך עונת 2017-18. שון הייז יהיה המפיק, יחד עם היוצרים מקס מוצ'ניק ודייוויד כהן והבמאי הוותיק ג'יימס בורוז, שגם יביים. בחודש אפריל 2017, הגדילה NBC את מספר הפרקים המוזמנים ל-12. באוגוסט 2017, מספר הפרקים הוגדל שוב ל-16, וכן עונה נוספת (עונה 10 בסך הכל) של 13 פרקים הוזמנה. העונה החדשה צולמה באולפני יוניברסל שבהוליווד, שלא כמו העונות הקודמות של הסדרה, שצולמו באולפני CBS. בחודש מרץ 2018, NBC הרחיבה ב-5 את מספר הפרקים המוזמנים של עונה 10 ל-18 פרקים בסך הכל, וכן הזמינה עונה נוספת (עונה 11).
תגובות.
ביקורות.
הסדרה זכתה לכמות נכבדה של ביקורות ותגובות שליליות לאחר שידור פרק הבכורה בשנת 1998, שרובן ערכו השוואה בינה לבין הסיטקום "אלן" של ABC, שבוטל לאחרונה. חלק כינו את הסדרה "הגרסה הגאה של סיינפלד". באחת מהביקורות האלו נכתב: "אם 'ויל וגרייס' יכולה איכשהו לשרוד פרק זמן אכזרי מול שידורי פוטבול ואלי מקביל, היא יכולה לגדול לתוך אנומליה קטנה משעשעת באופן סביר - כלומר, סדרה על גבר ואישה שאין להם כל עניין מיני זה בזה. אבל אל תהמרו על זה. אם מערכות יחסים שנידונות מראש לכישלון זה מה שהצופים רוצים, הם בטח יבחרו באלי". ככל שהסדרה צברה פופולריות, בעיקר בקרב קהל צופים הומואים, היא ספגה ללא הרף ביקורות על אופן הייצוג המוגבל של הדמויות ההומוסקסואליות שבה, ועל חיזוק סטריאוטיפים מסוימים, בעוד הייתה ציפייה כי סדרה זו דווקא תפריך אותם.
פרק סיום הסדרה קודם בכבדות על ידי NBC, ומקורמק, מסינג, מולאלי והייז הופיעו בתוכניות הטלוויזיה "אופרה וינפרי" ו-"Today", ב-10 במאי וב-18 במאי, בהתאמה. רשת NBC הקדישה שעתיים רצופות של פריים טיים בלוח השידורים שלה ב-18 במאי 2006, בערב הפרידה מהסדרה. תוכנית רטרוספקטיבה מיוחדת בת שעה אודות הסדרה, "Say Goodnight, Gracie", הכוללת ראיונות עם כוכבי הסדרה, אנשי צוות, ואורחים, קדמה לפרק סיום הסדרה הכפול באורך השעה. יוצרי הסדרה והמפיקים בפועל כהן ומוצ'ניק, שלא שימש כתסריטאיים מאז סיום העונה הרביעית, כתבו את התסריט של הפרק "The Finale", המסיים את העונה השמינית ואת הסדרה כולה. בנוגע לסיום, מוצ'ניק אמר, "כתבנו על מה שאתם הייתם רוצים שיקרה לדמויות שאתם אוהבים... כל הדברים החשובים בחיים, הם משיגים אותם בסופו של דבר".
מועמדויות וזכיות בפרסים.
הסדרה הייתה מועמדת ל-83 פרסי אמי, מתוכם זכתה ב-16. סדרה זו היא אחת מתוך שלוש קומדיות בלבד, יחד עם "הכל נשאר במשפחה" ו-"בנות הזהב", שבה כל אחד מהשחקנים ששיחקו את הדמויות הראשיות - מקורמק, מסינג, מולאלי והייז - זכה לפחות פעם אחת בפרס אמי על משחק. מולאלי זכתה בפרס אמי השני שלה על הופעתה בשנת 2006, שנה בה הסדרה הייתה מועמדת ל-10 פרסים בעבור עונתה השמינית והאחרונה. שנה קודם לכן, הסדרה זכתה ל-15 מועמדויות - מספר השווה למספר המועמדויות של הסדרה "עקרות בית נואשות" - שיא במספר המועמדויות בשנה אחת עבור כל אחת מהסדרות. השתיים כמעט והצליחו לשבור את השיא במספר המועמדויות של כל הזמנים, אך לא הצליחו בכך: "המופע של לארי סנדרס" זכה ל-16 מועמדויות בשנת 1996.
הייז ומולאלי מחזיקים בשיא של זכיות בפרס גילדת שחקני המסך עבור ההופעה הטובה ביותר על ידי שחקן בסדרה קומית וההופעה הטובה ביותר על ידי שחקנית בסדרה קומית, בהתאמה. כל אחד מהם זכה בפרס 3 פעמים, על הופעתם בסדרה. את השיא של הייז הישווה אלק בולדווין, ואילו את השיא של מולאלי השוותה, ובסופו של דבר אף עברה, טינה פיי, שניהם בגין הופעתם בסדרה "רוק 30". הסדרה זכתה במספר פרסי "GLAAD Media Awards" בגין תרומתה לקהילה הגאה. אף על פי שלסדרה היו יותר משני תריסרי מועמדויות, 'ויל וגרייס' מעולם לא זכתה בפרס גלובוס הזהב.
רייטינג.
הסדרה שודרה לראשונה בימי שני, החל מה-21 בספטמבר 1998, וצברה בהתמדה פופולריות, שהגיעה לשיא לאחר שהסדרה עברה לשידור בימי חמישי בלילה, כחלק מלוח שידורי הפריים טיים של NBC הממותג בשם "Must See TV". בסופו של דבר, הסדרה הפכה לאחת מתוכניות הטלוויזיה הנצפות ביותר בארצות הברית, על פי מדד נילסן, והופיעה ברשימת 20 הסדרות הנצפות ביותר, במהלך 4 מתוך 8 העונות שלה, כולל עונה אחת שזכתה במקום 9. בשנים 2001–2005, הסדרה הייתה לסיטקום הנצפה ביותר בקרב צופים בגילאי 18–49. עם זאת, לאחר שהסדרה המצליחה "חברים" הסתיימה לאחר העונה של 2003–2004, רמת הפופולריות של 'ויל וגרייס', אשר בעבר שודרה מיד אחריה, החלה לרדת, עד אשר בשתי העונות האחרונות שלה היא כבר לא הופיעה ברשימת 20 הסדרות הנצפות ביותר.
פרק הסיום של הסדרה, "The Finale", משך מעל ל-18 מיליון צופים, ודורג במקום 8 באותו השבוע, והפך לפרק הנצפה ביותר של שתי העונות האחרונות. אמנם פרק סיום הסדרה נחשב להצלחה מבחינת רייטינג, הוא איננו הפרק הנצפה ביותר של הסדרה - תואר זה נשאר עם הפרק "A Chorus Lie" מעונה 4, ששודר ב-7 בפברואר 2002 ודורג במקום 8 עבור אותו שבוע. כאשר הסדרה הייתה בשיא הפופולריות שלה (עונות 3–5), הופעתה באחד מ-10 המקומות הראשונים הייתה תופעה שכיחה, אולם פרק הסיום של הסדרה הוא הפרק היחיד מעונה 8 שהגיע להישג שכזה, והראשון עם הישג שכזה מאז פרק הבכורה של עונה 7 "FYI: I Hurt, Too".
השפעה תרבותית.