מעשה נוסף שבגינו התפרסם הת'קוק, היה הריגתו של קצין וייטנאמי אשר נודע בכינוי "אפאצ'י". אפאצ'י היה ידוע בשיטות העינויים האכזריות שהפעיל כאשר רצה לחקור שבויים אמריקניים, ובכך שהניח להם לדמם למוות לאחר מעשה. הת'קוק הרג אותו, והביא בכך ניצחון מורלי גדול. לכל אורך תקופת שירותו בווייטנאם, הוא הסיר את הנוצה הלבנה מכובעו רק פעם אחת, כאשר הוטל עליו להרוג קצין וייטנאמי בכיר עומק שטח האויב. במהלך משימה זו, לא נאמרה לו המטרה שלו עד הרגע האחרון, והוא נאלץ לעבור ארבעה ימים ושלושה לילות אשר בהם זחל 1,500 מטרים עד המטרה. ב-1967 הוא חזר לארצות הברית, אולם ב-1969 הוחזר לווייטנאם כמפקד מחלקת צלפים. ב-16 בספטמבר של אותה שנה, נפגע הטרקטור האמפיבי שבו נסע הת'קוק יחד עם חיילים נוספים ממוקש נגד טנקים. הת'קוק הפגין אומץ רב כאשר גרר מהרכב הבוער את שבעת חבריו, אשר כולם סבלו מכוויות קשות. עבור פעולה זו, הוא קיבל את לב הארגמן, וכמעט 30 שנה מאוחר יותר גם את כוכב הכסף. כל שמונת הפצועים פונו במהירות לבית חולים בטוקיו, ובהמשך לסן אנטוניו, טקסס.
הת'קוק החזיק במשך שנים רבות בשיא הצליפה הארוכה ביותר, כאשר הרג לוחם אויב בירי מטווח 2,286 מטר בירי ממקלע כבד M2 בראונינג בקליבר 0.5 אינץ' שעליו הותקנה כוונת טלסקופית. שיא זה נשבר רק במאה ה-21 במלחמת אפגניסטן (2001–2014) נגד אל-קאעידה ושלטון הטאליבאן, שהתאפיינה בלחימה בהרים גבוהים (גובה של למעלה מ-2 קילומטר מעל גובה פני הים), דבר שהאריך את טווח הירי של רובי צלפים באורך ניכר ותרם לשבירת השיא מספר פעמים.
לאחר המלחמה.
לאחר סיום מלחמת וייטנאם, הת'קוק עזר להקים בית ספר לצופים ולצלפים בבסיס חיל הנחתים קוונטיקו. בשל הפציעות הקשות שנגרמו לו במהלך המלחמה, הוא סבל מכאבים כמעט תמידיים, אך הוא המשיך לאמן צלפים. בשנת 1975, בריאותו החלה להתדרדר והוא אובחן כחולה טרשת נפוצה. הוא נשאר בצבא אולם בריאותו המשיכה להתדרדר והוא נאלץ לפרוש רק 55 ימים לפני שירות של 20 שנים, מה שהיה הופך אותו זכאי לקבל פרישה מלאה. בעקבות פרישתו, הוא נפל לדיכאון משום שחש שהצבא בעט בו החוצה. במהלך תקופה זו, אשתו ג'ו כמעט עזבה אותו, אולם לבסוף החליטה להישאר עמו. בסופו של דבר אימץ הת'קוק תחביב בדמות ציד כרישים מקומיים, אשר עזר לו להתגבר על הדיכאון. הוא המשיך לספק עצות בנוגע לצליפה ליחידות צבא ומשטרה אמריקניות כדוגמת צוות 6 של אריות הים.
באוטוביוגרפיה שכתב, הוא טען שראה את כישורי הצלפות שלו כמסע ציד, ולא כהרג. הוא טען שהוא לא נהנה מהרג של בני אדם, ונהג לחשוב שאם לא הרוג את האויב, הוא יהרוג את חבריו. הת'קוק נפטר ב-23 בפברואר 1999, בווירג'יניה ביץ', וירג'יניה, לאחר מאבק ממושך עם טרשת נפוצה. הוא היה בן 56 במותו. בנו, התגייס גם כן לנחתים, וכמו אביו, פרש בדרגת סמל.
מנחם שם טוב הכהן חסיד
הרב מנחם שם טוב הכהן חסיד (1851–1911) היה איש ציבור, דיין ופוסק, ממייסדי בית החולים משגב לדך ומנהלו, חבר ועד העדה הספרדית בירושלים וחבר בית הדין של העדה בעיר, ממנהלי בית המדרש דורש ציון ומהרבנים הבולטים בקהילה הספרדית בירושלים. נודע בסגנונו המליצי והעשיר בכתיבת דרשות, ברכות והספדים.
קורות חיים.
נולד בסלוניקי שביוון בשנת 1851 (תרי"א). אביו היה הרב הנודע שם טוב הכהן חסיד, מראשי ישיבת בית אל בירושלים ומחבר הספר "טוב שם". סבו, מנחם שם טוב, היה איש עסקים בסלוניקי, בעלים של מפעל טקסטיל. בשנת 1860 (תר"כ) עלתה המשפחה לירושלים.
בילדותו התחנך בחינוך תורני מפי מלמד פרטי, ולאחר מכן למד אצל הרב משה פראדו ואצל גדולי הרבנים בישיבת בית אל, בה כיהן אביו. מילדותו הצטיין בידיעות הרבות בתורה, ודרשת בר המצווה בהלכה ובאגדה שהכין לעצמו הייתה לפלא.
בגיל 16 שלח אותו אביו בחזרה לסלוניקי, שם נישא ללונה עראמה, בתו של הרופא הידוע דוד עראמה מסלוניקי. לאחר הנישואין חזרו השניים לירושלים והתגוררו ברובע היהודי שבעיר העתיקה. עם היציאה מהחומות, נמנה בין הראשונים להעתיק את מגוריו לשכונות החדשות. סמוך לשנת 1910 התגורר בבית מספר 19 בשכונת ישראליה, הסמוכה לאוהל משה ולמזכרת משה בירושלים.
נודע כלמדן וחוקר מופלג. תודות לסיוע הכלכלי מסבו האמיד, הוא הרחיב את הספרייה התורנית שבביתו, ומספר מקורות מציינים כי ניהל ישיבה בביתו והעמיק בלימודי התורה. "הוא קנה לו ספרים לרוב בכל ענפי התורה, וכך נצטברה אצלו ספריה עשירה מאד וחוקרים במדעי היהדות, ביניהם אליעזר בן-יהודה, היו באים לביתו לעיין בספריו לצורכי מחקריהם. הוא בבקיאותו הגדולה בספרים היה עוזר להם למצוא בקלות כל שם או עניין שביקשו".
לימים נקלע למצוקה כספית ונאלץ למכור את ספריו כדי לאפשר את מחייתה של משפתו. ישנה סברה כי ניתן לקשר את עובדת המכירה לרכישה של ספרייה תורנית שלמה שביצע הרב בן ציון אברהם קואינקה, אשר היה ידיד קרוב של מנחם ש"ט ועסק במסחר בספרים בשנותיו האחרונות.
מתעד היישוב הישן בירושלים, פנחס גרייבסקי, כתב עליו:  .
הרב מנחם שם טוב הכהן חסיד הלך לעולמו ב-14 באפריל 1911 (ט"ז ניסן תרע"א), ונקבר בהר הזיתים.
לאחר פטירתו, נכתב בעיתון מוריה:
עבודתו.
הרב מנחם שם טוב הכהן חסיד עסק כל חייו בלימוד תורה וכתב אלפי מאמרים, דרשות ופרשנויות. חלק גדול מכתבי ידו שמור כיום בספריה הלאומית באוסף יעקב שאול אלישר, ואחדים מכתביו התגלגלו לידיים פרטיות. כך למשל נמכרו מספר תשובות הלכתיות "מנחם משיב", בכתב ידו, כחלק מ"אוסף כתבי יד תורניים" במכירה פומבית על ידי בית המכירות הפומביות קדם.
הוא אסף והכין את כתביו על מנת לפרסמם בספר או מספר ספרים, אולם בסופו של דבר לא הסתייע הדבר בידו.
אמן קליגרפיה יהודית.
הרב מנחם שם טוב הכהן חסיד היה אמן קליגרפיה יהודית. כתב ידו היה מסוגנן ומוקפד, והוא אף נהג לעמד חלק מכתביו כמו בפרסום מודפס, ולהוסיף מסגרות וקישוטים. הוא כתב בעברית, בארמית ובלאדינו, והשתמש בכתב עברי, כתב רש"י וכתב יד ספרדי רהוט ("חצי קולמוס"). חתימתו הייתה מסוגננת ומעוצבת, והיא מופיעה על רבים מכתביו.
אמן כתיבת הספדים.
הרב מנחם שם טוב הכהן חסיד נודע כאמן כתיבת ברכות והספדים, איש המילה הכתובה, הפיוטית. מספר מחיבוריו הנוגעים ללב השתמרו עד היום. כך למשל בספריה הלאומית שמור כתב הספד שלו לרב שמואל שמחה: .
בכתב הספד אחר הוא כותב: "קול שוועת בת עמי מארץ מרחקים, שאלוניקי במר תבכה מי יתן ראשי מים: שאי סביב עיניך וראה האדם יראה לעיניים... ואתה בן אדם. קח לך גיליון גדול וכתוב עליו בחרט אנוש ובאותיות בולטות את דבר הקינה הזאת, וזה תוארה: "שאי על שפים קינה ספדי והילילי" מספד גדול וכבד מאוד" (הספד ליעקב, הספרייה הלאומית).
הספד כואב במיוחד כתב עם מותה של אמו אסתר בשנת 1897. ההספד, השמור באוסף האפמרה בספרייה הלאומית, משתרע על פני שלושה גליונות בני אלפי מילים, וכולל מכתב מליצה ודרוש (דרשה), אשר נפתחת במילים: "לעשות דבר אסתר, היא האשה רבת המעלות, שרתי בנשים, הכבודה והצנועה אדונתי מרת אסתר... מספד מר! אשר הרימותי קולי נגדה בקהל קדושים שהלכה למנוחות ואותי עזבני לאנחות. אוי לי כי באתי הלום ואין מעמד כאלה נובלת ונצר נתעב? נפשי עלי תאבל ועליה למשא להעלות נר תמיד וזכה לא ימוש. וחלקי אמרה נפשי מנת כוסי. אצלתי לה ברכה מאשר חנן אלקים לעבדו לעורר אהבת דודים למעלה ויה"ר דאמא מלתא דתתקבל והנשמה הלזו הטהורה תפריח באור הגנוז עין לא ראתה נסו"א".
כותב בקשות וברכות.
שליטתו באמנות המילה הכתובה גרמה לרבים לפנות אליו על מנת שיכתוב מכתבים, דברי ברכה ובקשות לתרומת כספים, שהיו נפוצות באותן שנים. כך למשל, התפרסמה בעיתונים בקשתו ליהודים נדיבים יושבי ארצות המערב:
במלאת 70 שנה לברון וילהלם קרל רוטשילד, "הברון הצדיק", בן דודו של הברון אדמונד דה-רוטשילד ומי שתרם והקים בין השאר את שכונת בתי המחסה, חגגה ירושלים לכבודו. הרב מנחם ש"ט הכהן חסיד ערך תפילה חגיגית במשגב לדך ולאחריה פרסם מודעה בחוצות העיר: "תפלה וברכה לשלום והצלחת השר הצדיק פאר עדת ישורון כש"ת, שמעון וואלף ב"ר קלונימס המכונה באראן פאן ראטשילד בעי"ת פרנקפורט דמיין יע"א, שנערכה ביום מלאת לו שבעים שנה... ביום זה התאספו גבאיו מנהליו (וביחד עם כל החולים אשר יכלו לעמוד ממטתם) לבית הכנסת... ומעומק הלב שפכו שיח לאל שבשמים כי יאריך את ימי השר הצדיק הזה, אשר אין ספורות לחסדיו וצדקותיו עם כל בני עמנו ובייחוד עם אחינו המסתופפים בארצות ה'. ואנוכי הח"מ שוכן הבית הזה מיום היווסדו, הנני מוסיף על הברכה והתפלה הכללית הנ"ל את הברכה המשולשת האמורה מפי אהרן ובניו וחיים על ימי השר יוסיף".
פועלו הציבורי.
הקמת משגב לדך וניהולו.
ב-20 ביוני 1879 (כ"ט סיוון תרל"ט) הוקמה חברת "משגב לדך" על ידי הרב מנחם ש"ט הכהן חסיד, אביו הרב שם טוב הכהן חסיד ואחיו הרב שלמה שם טוב הכהן חסיד, והוקם ועד גבאים בן עשרה מנכבדי העדה כדי לפקח עליה. הרב מנחם ש"ט הכהן חסיד יזם את המפעל והיה הרוח החיה שמאחוריו במשך למעלה מעשרים שנייה. "עוד מילדותו ראה כיצד שוקד אבי-אמו לעזרת חולים, שהיה מחזיק בביתו כלי-רפואה שונים ומשאילם לנצרכים, וכך הלך גם הוא בדרכי סבא".
חברת משגב לדך הייתה מעין קופת חולים, שנוסדה כדי לסייע לחולים מקרב העדה הספרדית בירושלים. . חברי משגב לדך שילמו סכום חודשי נמוך ואם נזקקו לסיוע רפואי הייתה החברה שולחת לביתם רופא, הידוע שבהם היה המנהל הרפואי של משגב לדך, הרופא היווני ד"ר קלרמו מזארקי. .