השייטת האמריקנית, בפיקודו של קומודור ג'ורג' דיואי, מנתה ארבע סיירות ממוגנות, שתי ספינות תותחים, שתי ספינות אספקה וספינת מנהלה אחת. השייטת הספרדית, בפיקודו של אדמירל פטריסיו מונטוחו, מנתה שבע סיירות וספינת תותחים אחת. לכאורה היתרון היה אצל הספרדים שהשייטת שלהם גם גובתה על ידי סוללות תותחים מבוצרות על החוף, אך כלי השייט הספרדיים היו מיושנים לעומת האמריקאים וכמו כן התותחנים האמריקאים היו מאומנים ומדויקים יותר. ההכנות ליציאה לקרב של השייטת האמריקאית נערכו בנמל הנייטרלי של הונג קונג ולאחר הכרזת המלחמה על ספרד עברה השייטת למפרץ מירס כ-48 ק"מ משם. מנמל זה הפליגו ב-27 באפריל לכיוון הפיליפינים. האדמירל הספרדי החליט לחכות למתקפה האמריקאית באזור בשם קאוויט דרומית ממנילה כדי למנוע את הרס העיר וסיכון משפחות הצוות שלו. סיבה נוספת לבחירת הנקודה הזו היא המים הרדודים למקרה שהצוות יצטרך לנטוש את הספינות ולשחות לחוף.
הקרב.
בבוקר ה-30 באפריל התקרבו ספינות הצי האמריקאי לאי לוזון, הגדול באיי הפיליפינים ושבו גם נמצא מפרץ מנילה. כ-48 ק"מ צפון ממפרץ מנילה שוכן מפרץ סוביג, נקודה נוספת שהאמריקאים חשדו שהצי הספרדי מסתתר בה, הבוסטון, הקונקורד והבולטימור נשלחו לסרוק את השטח בעוד יתר הספינות המשיכו לאיטן לכיוון מנילה. בסביבות 17:15 חברו הספינות, המפקדים התכנסו בספינת הדגל האולימפיה והחליטו להמשיך למפרץ מנילה. מכאן ואילך השיט התבצע במהירות איטית של ארבעה קשר כדי להיכנס למפרץ בחסות החשכה. באותו זמן נערכו הספינות לקרב: מטען שלא היה צורך בו הושלך לים, כיסאות, שולחנות ושאר חפצים מעץ הושלכו, סירות ההצלה כוסו ביריעות כדי למנוע התפזרות של שבבי עץ, חול פוזר על הסיפון למניעת החלקה, האורות בכל הספינות כובו והוחשכו בעוד הטור החל את ההתגנבות למפרץ.
הספינות זוהו על ידי סוללת תותחים בפתחת המפרץ עקב להבה שנפלטה מאחת הארובות, ירייה בודדת נורתה לכיוון הכח האמריקאי, מטח ממספר ספינות נורה בחזרה והסוללה נשתתקה. ב-2:00 לפנות בוקר קיבל האדמירל הספרדי מברק שהשייטת האמריקאית עברה את הפתחה בדרכה לתוך המפרץ, הכוחות הספרדיים נערכו וחיכו לבואם. ב-4:00 לפנות בוקר הקיץ הצוות האמריקאי מהמנוחה הקצרה שחטף, קפה וארוחה קלה חולקו לפני עלות השחר. לאחר שראו שהספרדים אינם עוגנים מול מנילה פנה הכח דרומה לכיוון קאוויט שם המתינה לו השייטת הספרדית. ב-5:15 זיהה דיואי את המטרה שלו במפרץ, בו זמנית נפתחה עליהם אש הן מהספינות הספרדיות והן מסוללות התותחים על החוף. ב-5:33 ניתנת הפקודה "אש בזמנך החופשי, גרידלי" והתותח הקידמי של האולימפיה ירה את הפגז הראשון כשאחריו מצטרפים הבולטימור והבוסטון. לאחר מכן פנו הספינות מערבה ושטו במקביל לשורת הספינות הספרדיות, מפנות עליהן את התותחים של הדופן השמאלית, וכשהגיעו לקצה השורה הספרדית פנו צפונה הסתובבו והפנו את תותחי הדופן הימנית, מסלול מעגלי זה הושלם שש פעמים במהלך הקרב. הפער בפגיעות היה ענק, בעוד הפגזים הספרדיים נוחתים קרוב מדי או רחוק מדי הפגזים האמריקאים כמעט ולא החטיאו. ב-7:30 עצרו האמריקאים להערכת נזקים וחלוקה מחדש של תחמושת (מספר פצועים קל ונזק מזערי לספינות), הוגשה ארוחת בוקר לצוות העייף וב-11:16 חזרו לקרב כאשר הפעם הבולטימור מובילה את המתקפה. הקרב הוכרע עוד לפני העצירה לארוחת הבוקר כאשר רוב הספינות הספרדיות עולות באש או שקועות במימי המפרץ. השלימו עוד סיבוב ופנו להתעסק עם הסוללות על החוף ועם מספר ספינות קטנות שמיאנו להיכנע. ב-12:40 הכח האמריקאי סיים את תפקידו ופנה לכיוון מנילה.
סיכום.
הניצחון האמריקני היה חסר תקדים בהיסטוריה של קרבות ימיים. במשך 3–4 שעות עמדו הספינות האמריקניות חשופות לאש כבדה מצד הספינות והסוללות הספרדיות ולא ספגו אף לא אבדה אחת בנפש ושום נזק רציני לאף ספינה. בעוד הצי הספרדי הושמד ויצא מכלל פעולה עם הרוגים ופצועים רבים. היתרון הברור של האמריקאים היה במיומנותם של התותחנים, בקצב האש שלהם ובדיוקם.
כהערכה על ניצחונו המוחץ בקרב העניק הקונגרס של ארצות הברית לדיואי דרגה של אדמירל הצי, רטרואקטיבית ממרץ 1899. הוא היחיד שהחזיק אי פעם בדרגה זו ועם מותו ב-1917 הדרגה לא הוענקה יותר ובעצם התפוגגה.
עפר ללוש
ונדים
ונדים (בגרמנית: Wenden או Winden; בדנית: vendere; בשוודית: vender; בפולנית: Wendowie; ברוסית: венды; באוקראינית: венеди) הוא המונח הגרמאני לסלאבים שהתגוררו בתוך או בסמוך לאזורים שיושבו בידי השבטים הגרמאניים (ובהמשך הגרמנים) לאחר נדידת העמים. על כן, המונח איננו מתאר קבוצה אתנית הומוגנית, כי אם מספר עמים, קבוצות או שבטים שונים, בהתאם למקום שבו נעשה שימוש במונח.
כיום משמש המונח "ונדים" בעיקר בהקשר היסטורי, אך מתייחס לעיתים גם לקאשובים, לסורבים ולאנשים ממוצא סורבי.
עמים שכונו ונדים לאורך ההיסטוריה.
סבורים כי השבטים הגרמאניים לקחו במקור את השם "ונדים" משמם של הוונטים הבלטים – עם הודו-אירופי קדום שישב באזור פולין של היום – ולאחר נדידת העמים העתיקו את השם לשכניהם המזרחיים החדשים, הסלאבים.
עבור הסקנדינבים של ימי הביניים, "וֶנְדֶר" (Vender) היה אדם סלאבי שמוצאו מן החוף הדרומי של הים הבלטי - "ארץ הוונדים" (Vendland) – ואם כן, המונח התייחס לסלאבים פולאבים כגון אובודריטים, רנים, ולטים ופומורנים.
עבור תושבי האימפריה הרומית הקדושה וקודמותיה, ובייחוד עבור הסקסונים, "וֶנְדֶה" (Wende) היה סלאבי המתגורר ממערב לאזור נהר האודר – באזור שכונה לימים "גרמניה סלאביקה" (Germania Slavica), ואשר יושב בצפונו בידי השבטים הפולאביים, ובדרומו בידי אחרים כדוגמת הסורבים והמִילְצֶנִים.
הגרמנים שישבו בדרום השתמשו במונח "וִינְדֶה" במקום "וֶנְדֶה", והחילו אותו, בדיוק כמו הגרמנים שבצפון, על הסלאבים שהיה להם מגע איתם, כלומר: העמים הפולאביים מבוואריה סלאביקה (Bavaria Slavica) או הסלובנים.
כתום המאה ה-8, כמעט כל ארצות הוונדים סודרו וחולקו למארקים בידי המלכים הפרנקים ויורשיהם. עד למאה ה-12 הפכו כל שטחי הוונדים לחלק מן האימפריה הרומית הקדושה. במהלך ההתפשטות הגרמנית מזרחה , אשר הגיעה לשיאה בין המאה ה-12 והמאה ה-14, יושבה הארץ בידי גרמנים, ואורגנה מחדש בכל המובנים. המונח "ונדים" התייחס עתה למיעוטים דוברי שפות סלאביות היושבים בתוך האימפריה, בעוד שהסלאבים שממזרח לגבול החדש לא כונו "ונדים", אלא "פולנים", "צ'כים" וכדומה.
בשל תהליך ההתבוללות שחל בעקבות ההתיישבות הגרמנית, סלאבים רבים התערבבו בקרב הגרמנים ו/או אימצו את תרבותם ואת שפתם. רק מספר קהילות כפריות אשר לא התמזגו אל תוך הגרמנים והוסיפו לדבר שפות סלאביות מערביות, כונו עדיין "ונדים". בעקבות ההתמעטות ההדרגתית של השימוש בשפות הסלאביות המקומיות הללו, הלך ונעלם המונח "ונדים" כליל.
כיום נותרו רק שתי קבוצות של "ונדים": הסורבים הלוסאטים, בשטח מזרח גרמניה של היום, והקאשובים הפומרנים בצפון פולין של היום. עם זאת, כיום אין מכנים אותם "ונדים", אלא "סורבים" ו"קאשובים".
ההיסטוריה של הוונדים.
מקורות מוקדמים.
בכרך השלישי של ספרו "גאוגרפיה", מונה תלמי את האוּאֶנֵדַי (Ouenedai) עם תושבים אחרים של החוף הבלטי באמצע המאה ה-2. מספר חוקרים מוקדמים הציעו כי זהו שם נרדף ל"וונדים", אולם בהתבסס על עובדות בלשניות טוענים חוקרים בזמננו כי האוּאֶנֵדַי נבדלים מבחינה אתנית מן הסלאבית, וכי לפיכך לא ייתכן כי מדובר בוונדים.
עלייתם (500–1000 לספירה).
כחלק מההגירה הסלאבית באלף הראשון לספירה, אשר במהלכה התפצל האתנוס הסלאבי שזה עתה התגבש לקבוצות דרומיות, מזרחיות ומערבית, היו סלאבים מערביים אשר עברו לשטח שבין האודר והאלבה, ממזרח למערב ומדרום לצפון. שם בוללו בתוכם את האוכלוסייה הגרמאנית אשר לא עזבה את האזור במהלך נדידת העמים, והאחרונים אימצו את השם שבו השתמשו קודם כדי להתייחס לתושבים שממזרח לאלבה – לתיאור הסלאבים, וכינוי אותם "ונדים" כשם שכינו קודם לכן את ה-"Venedi" ואולי אף את הוונדלים.
אף על פי שהגיעו ל"גרמניה סלאביקה" כקבוצות הומוגניות גדולות, התפצלו הוונדים עד מהרה לשבטים קטנים, כאשר רצועות יער גדולות מפרידות בין אזור שבו התנחל שבט אחד למשנהו. שמות שבטיהם נגזרו משמות האזורים המקומיים, ולעיתים שימרו בתוכם את המסורת הגרמאנית; למשל: הוֶולים מ"האוול" ("Havel"), רנים מרוגיאנים ועוד. אזורי ההתיישבות אובטחו באמצעות 'מבצרים' עשויים עץ וחומר, שיכול היה לקלוט את התושבים הנסוגים במקרה של פשיטה של בני השבט הסמוך, וכן לשמש כמשלט צבאי או כמוצב-חוץ.
שבטים אחדים התאחדו לכדי יחידות גדולות יותר, דמויות-דוכסות. לדוגמה, האובודריטים התפתחו כתוצאה מאיחודם של השבטים שישבו בהולשטיין ובמקלנבורג, אשר הונהגו בידי דוכסים רבי-עוצמה שהיו ידועים בפשיטותיהם על סקסוניה הגרמנית. הפומרנים – הוונדים היחידים ממזרח לנהר אודר (הפולנים, שמדרום לנהר ורטה, אינם קרויים "ונדים") – עלו מתוך השבטים שמצפון לוורטה ושסביב מוצאו של נהר אודר, והונהגו בידי דוכס אף הם. הליוטיזנים היו ברית של שבטים אשר חיו בין האובודריטים והפומרנים; בשונה מהשבטים האחרים, הם לא התאחדו תחת דוכסות אלא נותרו עצמאיים, ומנהיגים היו נוהגים להיפגש ולקבל החלטות משותפות במקדש רתרה (Rethra).
סקסו גרמטיקוס מציין כי הוונדים של פומרניה לקחו חלק בקרב בראוולה (באמצע המאה ה-8) לצד הדנים.