אבחנה של מחלת הסרקואידוזיס דורשת הן מאפיינים קליניים והן מאפיינים פתולוגיים- כלומר, נוכחות של גרנולומות בביופסיה, תלונות קליניות ספציפיות למחלה ומעורבות של איברים כאמור לעיל, וכן הדגמה של עליה בלימפוציטים בשטיפות של הסימפונות של דרכי הנשימה. אולם, יש לציין כי אין אבחנה מלאה ב-100%.
מהלך המחלה ופרוגנוזה.
הסרקואידוזיס ייעלם עצמונית, כלומר ללא טיפול, אצל 50% מן החולים תוך כשנתיים. אצל 25% מן החולים תופיע לייפת (פיברוזיס), אך המחלה תעצר לאחר שנתיים. אצל יתר החולים המחלה תהיה כרונית.
באופן כללי, קשה לדעת מה תהיה הפרוגנוזה של המטופל בתחילת המחלה וקיימות למחלה צורות שונות. צורה אחת של המחלה נקראת תסמונת לופגרן ומאופיינת בפריחה מסוג אריתמה נודוסום, אדנופתיה הילארית בריאות, ואובאיטיס בעיניים. תסמונת זו מקושרת בפרוגנוזה טובה יחסית- מרביתם הגדול של החולים מחלימים בתוך שנתיים.
טיפול.
הטיפול העיקרי במחלה הוא מתן סטרואידים. המינון משתנה בהתאם למחלה וחריפותה, כאשר ניתן לעיתים לתת מטוטרקסט כדרך להוריד את מינון הסטרואידים. טיפול במחלה ריאתית כרונית יכול להיעשות על ידי מתן אינפליקיסימאב שהוכיח שיפור משמעותי אצל חולים אלו במספר מחקרים שנעשו לאחרונה.
קישורים חיצוניים.
קהילת סַרְקוּאִידוֹזִיס - SarcoidosisIL
אפריל - חודש המודעות העולמי לסַרְקוּאִידוֹזִיס
13.4 - יום הרשמי למחלה לסַרְקוּאִידוֹזִיס
מיתר
שביעית
היפרליפידמיה
היפרליפידמיה הוא עודף ליפידים במחזור הדם. במונח היפרליפידמיה משתמשים לציון שורה רחבה של הפרעות שונות. עודף של ליפידים בדם נוצר בשל פגם במערכת התובלה של השומנים (לעיתים בשל פגם תורשתי), בשל עודף פחמימות בתזונה, בשל תרופות מסוימות או בשל השפעה של מחלה סיסטמית כגון תת-תריסיות או סוכרת. רמות גבוהות של ליפידים בדם, מהווים גורם סיכון משמעותי בהיווצרות טרשת עורקים. טרשת עורקים עלולה להוביל לאוטם חריף בשריר הלב, (התקף לב) ולאירוע מוחי, (קריש דם במוח)
ישנם שלשה סוגי שומנים עיקריים אליהם מתייחסים: טריגליצרידים, פוספוליפידים וכולסטרול.
טריגליצרידים משמשים כמקור אנרגיה לגוף ובנויים משלוש חומצות שומן הקשורות בקשר אסתרי (דחיסה) למולקולה של גליצרול.
פוספוליפידים בנויים משתי חומצות שומן הקשורות לזרחן. לפוספוליפידים יש מגוון רחב של תפקידים בגוף. הם אבן הבניין העיקרית של ממברנת התאים, הם משחקים תפקיד חשוב בקרישת הדם, במבנה של ליפופרוטאינים ועוד.
הכולסטרול, שלא כמו פוספוליפידים וטריגליצרידים, אינו בנוי מחומצות שומן אלא מסטרואידים, המסונתזים מחומצות שומן. לכולסטרול מגוון של תפקידים בגוף, בהם בניין ממברנת התא וסינתזה של הורמנים סטרואידיים, כגון אלו המופרשים מהקורטקס של בלוטת יותרת הכליה.
במקרים החמורים ביותר של סוגים מסוימים, כגון היפרכולסטרולמיה תורשתית, שהיא מחלה נדירה ביותר, עלולה הצטברות הליפידים לגרום לחבורות מתחת לעור - בעיקר סביב המרפקים, קרומי האצבעות וגיד אכילס.
בדרך כלל אין אדם יודע שהוא חולה בהיפרליפידמיה, כל עוד אין הדבר מתגלה בבדיקה רפואית שגרתית. מכיוון שרוב מקרי ההיפרליפידמיה אינם באים לכלל ביטוי בתסמינים כלשהם עד להופעת תוצאותיה של מחלה זו, קשה לאמוד את שכיחות ההפרעה. אמנם לגבי כולסטרול, שהוא מן הליפידים החשובים ביותר, נערכו מחקרים שהראו, שרמה של כ־120 מיליגרם ל-100 מיליליטר דם כ"בטוחה", ואילו רמת כולסטרול של 280 מיליגרם ל־100 מיליליטר דם אצל אנשים בגיל העמידה טומנת בחובה סכנה מסוימת, מאחר שהיא קשורה סטטיסטית עם שכיחות גבוהה של מחלת העורקים הכליליים ושל אוטם שריר הלב. רמת הכולסטרול אצל חלק ניכר מתושבי המדינות המפותחות גבוהה במקצת מן הסף "הבטוח", ואצל אחד מכל 20 בני אדם מגיעה הרמה עד לשיעור של כ־280 מיליגרם למיליליטר דם או אף למעלה מזה.
הגדרה- היפרליפידמיה.
ההגדרה של היפרליפידמיה מתחלקת לסוגי הליפידים (השומנים) השונים, אשר גורמים להעלאת הסיכון למחלות קרדיו-ווסקולריות:
קלסיפיקציה של האוכלוסייה על פי דרגות סיכון.
אם מטופל נמצא כסובל מהיפרליפידמיה, ועל מנת להחליט האם נדרש טיפול תרופתי יש להעריך את המטופל על פי סקאלה של רמות הסיכון.
ערכי היעד של השומנים בדם נקבעים על פי קבוצות הסיכון האמורות- אצל מטופלים, ללא גורמי סיכון או גורם סיכון אחר, נמצא כי הסיכון לתמותה ממחלות קרדיו-ווסקולריות ב-10 השנים העוקבות הוא נמוך מ-2% (על פי מדד ה- SCORE האירופאי), וערכי המטרה של ה- LDL בקבוצה זו הם מתחת ל-160. לעומת זאת, אצל מטופל עם שני גורמי סיכון או יותר, ("רמת סיכון בינונית") ערך המטרה של ה- LDL הוא מתחת ל-130, ואצל חולים בעלי רמת סיכון גבוהה כפי שתואר לעיל, יש לשאוף להורדת ערך ה- LDL לפחות מ-100, ואצל חולים עם רמת סיכון גבוהה במיוחד יש לשקול להורדת ערך LDL אל מתחת ל-70.
הטיפול בהיפרליפידמיה.
הטיפול בהיפרליפידמיה כולל שינוי אורחות חיים (דיאטה, פעילות גופנית) וטיפול תרופתי.
שינוי אורחות חיים.
נמצא, כי שינוי אורחות החיים אצל מטופל הסובל משומנים בדם, יכול להביא לירידה של עד 17% ברמות השומנים בדם בממוצע. מבחינת דיאטה, יש לשים דגש על תזונה נכונה, עשירה בדגנים מלאים, ירקות ופירות, הפחתת צריכת שומן רווי וכולסטרול. יש לצרוך שומן בלתי רווי (שמן זית לדוגמה) במקום. יש להפחית בממתקים, עוגות ומזון עתיר קלוריות.
מבחינת פעילות גופנית, נמצא כי פעילות גופנית מתונה של כ- 4 שעות בשבוע מקטינה תחלואה ותמותה, וההמלצה היא הוצאה אנרגטית של לפחות 1,000 קק"ל לשבוע, בעוצמה של 60-75% לפחות מהדופק המקסימלי המותר לגיל.
באופן כללי, שינוי אורחות חיים כמתואר לעיל יכול להביא להשגת ערכי מטרה של שומנים בדם, אולם בחולים עם סיכון גבוה מוצדק להתחיל טיפול תרופתי במקביל לשינוי אורחות חיים.
טיפול תרופתי.
קיימות 5 קבוצות עיקריות של תרופות לטיפול בהיפרליפידמיה:
סטטינים, פיברטים, רזינים, מעכבים ספציפיים של ספיגת כולסטרול במעי (אזיטרול) וניאצין.
בטיפול תרופתי, רצוי להפחית רמת LDL בכ- 30% עד 40% על פי ההנחיות הקיימות. אם המטופל סובל מהיפרליפידמיה משולבת (למשל, ערכי LDL גבוהים וכן ערכי טריגליצרידים גבוהים) מקובל לשלב בין תרופות שונות (סטטינים ופיבראטים למשל). מאחר שיש אינטראקציה בין התרופות השונות יש לבחון שהתפקוד הכלייתי תקין (קראטינין מתחת ל-1.5), ויש לעקוב אחר תפקודי כליה, תפקודי כבד ו- CPK.
הובלת השומנים בגוף.
כפי שציינו בפתיחה, בבסיס ההפרעה הגורמת לרמות גבוהות של שומנים בדם נמצאת מערכת הובלת השומנים. שומן איננו מסיס במים, ולכן על מנת להעביר את השומנים ממערכת העיכול אל הכבד ואל חלקי הגוף השונים יש צורך במולקולות שונות אשר מצד אחד יאפשרו קשירה ואגירה של סוגים שונים של ליפידים ומצד שני יאפשרו לשומן להיות מובל בדם שהוא תווך מיימי. המולקולות הללו הן ליפופרוטאינים
ליפופרוטאינים.
ליפופרוטאינים הם מולקולות הבנויות משילוב של חלבון (פרוטאין) ושומן (ליפיד) הם בנויים ממעטפת של פוספוליפידים ואפופרטאינים. ומגרעין המכיל כמות גדולה של טריגליצרידים וכולסטרול אסתר. הקבוצה הזרחנית בפסופסליפיד, ביחד עם החלבון המגיע מהאפופרוטאין מאפשרים למולקולה להיות מסיסה במים וכך היא יכולה לנוע בזרם הדם.
מחלקים את הליפופרוטאינים לחמש קבוצות לפי הצפיפות שלהם כפי שהיא תמדד לאחר צינטרפוגה.
הקבוצות, מהקל ביותר לכבד ביותר: chylomicrons, VLDL,IDL,LDL, HDL
VLDL - Very low density lipoprotein; LDL - Low density lipoprotein; IDL - Intermediate density lipoprotein; HDL - High density lipoprotein.
אפופרוטאינים.
כפי שציינו הם נמצאים במעטפת המולקולה, ומייצגים את קבוצת החלבון בליפופרוטאין. האפופרוטאינים יקבעו מה יהיה הגורל הסופי של המולקולה. האפופרוטאינים יכולים להפעיל אנזים שיאפשר את הוצאת השומן מהמולקולה, או לחלופין להוות אתר קשירה לרצפטור המוצג על ממברנת התאים. קשירה של האפופרוטאין לרצפטור תאפשר לתא לקחת את המולקולה ולהשתמש בשומן.
ישנן 4 קבוצות עיקריות של אפופרוטאינים, Apo A, Apo B, Apo C and Apo E
החלבון העקרי ב HDL הוא Apo A בעוד שב LDL זהו apo B
חושבים שדפקטים גנטיים בחלק מהאפופרוטאינים מגדילים את הסיכון לסבול מהיפרליפדמיה.
כילומיקרונים.
כילומקרונים הן המולקולות הגדולות ביותר, ובעלות הצפיפות הקטנה ביותר מבין הליפופרוטאינים. הם מסונתזים בדופן של המעי הדק, ואחראים על ההובלה של הטריגליצרידים והכולסטרול שנספגו במערכת העיכול. הם מובילים את הליפידים לרקמות השומן ולשרירים המשורטטים. שם הם משמשים כמקור אנרגיה או כמאגר אנרגיה של הגוף. לאחר שחלק מן השומן, בעיקר חומצות השומן, נצרכו על ידי הרקמות, שארית הכולסטרול מגיעה לכבד ומשמשת לסינתזה של VLDL, או מופרשת במרה בתצורה של מלחי מרה.
הכבד יודע לסנטז שני סוגים של ליפופרוטאינים, VLDL ו-HDL. התפקיד הבסיסי של VLDL הוא הובלה של טריגלצרידים שנוצרו בגוף ושמקורם איננו מין הדיאטה. VLDL מכיל כמות גדולה של טריגליצרידים וכמות קטנה יחסית של כולסטרול אסתר. הם גם מקור האנרגיה העיקרי של הגוף בתקופות צום ארוכות. כמו כילומקירון גם VLDL מוביל את חומצות השומן לשרירים ולרקמות השומן. לאחר שהרקמות השתמשו בשומנים, המולקולה הנותרת היא IDL
מצב ביניים. הוא יכול להגיע לכבד ושם הוא ימוחזר וישמש לבניה נוספת של VLDL או להפוך ל LDL בתוך מערכת הדם.
נקרא בלשון העם הכולסטרול הרע.