בניו הם העיתונאי תני גולדשטיין והמוזיקאי ג'וני גולדשטיין.
מחקריו.
מחקריו של גולדשטיין מתמקדים בשלושה נושאים מרכזיים המשתלבים אלה באלה: תולדות היהודים בעת החדשה, תולדות הציונות ותולדות מדינת ישראל.
תולדות היהודים בעת החדשה.
גולדשטיין מחלק במחקריו את תולדות היהודים בעת החדשה לחמש תופעות, השזורות האחת בשנייה, שאפיינו את התפתחותם מאז המחצית השנייה המאה ה-18: הגירה, אמנציפציה, מהפכה תרבותית, אנטישמיות וציונות. כל אחת מהתופעות הללו השפיעה באורח דרמטי על התפתחותם. בספרו: Jewish History in Modern Times פירט את התופעות הללו אחת לאחת.
ההגירה שינתה את הפזורה היהודית, ודחפה, במאתיים השנים האחרונות, להזזת מרכזם העיקרי של היהודים, ממזרח אירופה, מרוסיה ומפולין, לארצות הברית ולמדינת ישראל. הסיבות להגירה, על פי גולדשטיין, קשורות להתפתחותם הכלכלית של היהודים, לשוויון הזכויות לו זכו, לאנטישמיות המודרנית, לכינונה של התנועה הציונית ולהקמת מדינת ישראל. את תופעת ההגירה הסביר גולדשטיין, מלבד בספרו הנ"ל, גם בספריו שיצאו לאור באוניברסיטה הפתוחה, שבהם ניתנו הסברים להתפתחות יהודי ארצות הברית, לציונות בראשיתה, לאנטישמיות, ולשילוב בין דת ולאומיות בחברה היהודית.
האמנציפציה, שוויון הזכויות לו זכו היהודים במדינות אירופה מאז המהפכה הצרפתית, והמהפכה התרבותית שעברו בעקבות זאת, דחפו להתערותם בחברה האירופית והאמריקאית. פריין המרכזי היה בחילונה של החברה היהודית, שהחלה עוד בתקופת ההשכלה במחצית הראשונה של המאה ה-18, אך הפכה ללב ההוויה היהודית, החברתית-תרבותית, במהלך המאה העשרים, עם הפיכתו של הזרם האורתודוקסי הדתי למיעוט בחברה היהודית.
האנטישמיות המודרנית מוסברת על ידי גולדשטיין כתופעה הקשורה בשלושה תהליכים:
כל אלה ביחד היוו בסיס לאנטישמיות המודרנית, שהגיעה לשיאה בשואת יהודי אירופה במלחמת העולם השנייה.
עליית הציונות והצלחתה הדרמטית מוסברת על ידי גולדשטיין כחלק מההתפתחות הלאומיות האירופית וכינונן של תנועות לאומיות מודרניות מאז המהפכה הצרפתית, לצד התפתחותם הכלכלית הייחודית של היהודים והאנטישמיות המודרנית. התופעות הללו גרמו לכינונה של "חיבת ציון", התנועה הלאומית היהודית הראשונה, ולתנועה הציונית מיסודו של תיאודור הרצל. הקמת התנועה הציונית, לצד תופעת ההגירה, החילון והאנטישמיות, דחפו ליישומו בפועל של הרעיון הציוני עם הקמת מדינת ישראל.
תולדות הציונות.
קורפוס אחר במחקריו של גולדשטיין קשור לתולדות הציונות בראשיתה, תוך דגש על התנועה הציונית שהתפתחה במזרח אירופה. לטענתו, הבסיס לתנועה הלאומית היהודית נוצר דווקא באימפריה הרוסית הצארית. אין ספק שתיאודור הרצל, בן טיפוחיה של התרבות היהודית-גרמנית-מרכז אירופאית, בפעילותו לכינון ההסתדרות הציונית, הוא זה שייסד את התנועה, שבסופו של דבר היוותה את הבסיס להתפתחותה של הציונות ולכינונה של מדינת ישראל. אך מרבית חברי התנועה באו מרוסיה ועיקר פעילותה נעשתה שם. מנהיגיה, מאז הרצל, מחיים ויצמן ועד דוד בן-גוריון, נולדו וגדלו באימפריה הצארית. תרבות תחום המושב הייתה נטועה בהם עמוקות.
בתשעה ספרים שפרסם, ובעשרות מאמרים, תיאר גולדשטיין, מזוויות שונות, כיצד התפתחותה של הציונות ברוסיה הפכה את אותה תנועה לזו שהובילה בסופו של דבר לכינונה של מדינת ישראל.
בדוקטורט שכתב על התנועה הציונית ברוסיה בראשית דרכה, בספר שפרסם בעקבותיו ובעשרות מאמרים, הוא תיאר את הסיבות להתפתחות הציונות ברוסיה מאז כינון התנועה, האידאולוגיה שאמצו חבריה, ובמיוחד תרומתם להסתדרות הציונית. בלב התזה שפיתח, הסביר כי התפתחות התנועה, דווקא בתחום המושב ברוסיה, נבעה מתהליכים חברתיים וכלכליים ייחודיים של היהודים שהתגוררו שם. זאת לצד ההתייחסות הייחודית של השלטון הצארי ליהודים, שאותה פיתח גולדשטיין בספרו "תזכיר לופוחין". עוד ביקש להוכיח במחקריו, כי מאז כינון התנועה הציונית התפתחה אידאולוגיה ציונית מיוחדת לציוני רוסיה – "ציונות מעשית" – שנבדלה מ"הציונות המדינית" של הרצל. אותה אידאולוגיה יהודית מזרח אירופאית, היוותה תוצר חברתי ותרבותי ומנהיגותי, שהתפתחה מתוך הקהילה היהודית שם. בביוגרפיה שכתב על מנחם אוסישקין, הבולט ביו המנהיגים הציוניים הרוסיים אז, ובמאמרים רבים, מצויים ההסברים המבדילים בין שתי האידאולוגיות, כמו גם פרוט פעילותם המעשית והפוליטית של "הציוניים המעשיים".
ובאותו הקשר, בביוגרפיה שכתב גולדשטיין על אחד העם, בספרו "אחד העם והרצל" ובמאמרים רבים, מצא גולדשטיין כי ההבדלים התרבותיים, שנוצרו בין חברי התנועה הרוסיים (ה-Ost-Juden), לבין אלה של הציונים במרכז אירופה, בראשות הרצל (West-Juden), יצרו חיץ תרבותי עמוק ביניהם. הוא בא לידי ביטוי מובהק במשבר פוליטי עמוק שהתרחש סביב "תוכנית אוגנדה".
תולדות מדינת ישראל.
הקורפוס השלישי במחקריו של הפרופסור גולדשטיין מוקדש לתולדות מדינת ישראל בראשיתה. במרכזם עומדות שבע ביוגרפיות על אישים מרכזיים שחיו בראשית ימיה של המדינה: שלושה ראשי הממשלה: לוי אשכול, גולדה מאיר ויצחק רבין, שכיהנו בשנים 1995-1963; וארבע ביוגרפיות נוספות על אישים בולטים בפוליטיקה (ח"כ יוסף תמיר), בכלכלה (ד"ר יעקב ארנון), בתעשייה (אלי הורביץ) ובמדע במדינת ישראל (פרופ' מיכאל סלע). ביגוגרפיות אלו מאפיינות את ייחודיותם ההיסטורית של מושאי המחקר. גולדשטיין דן באופן שבו כיצד עוצבה והתפתחה אישיותם, בצמתים ההיסטוריים המרכזיים שעברו ובתרומתם לחברה הישראלית. באמצעות זאת הסביר את התהליכים ההיסטוריים המרכזיים שעבר היישוב היהודי בארץ ישראל לפני קום המדינה ולאחריה.
ספרי לימוד.
במסגרת מחקריו של גולדשטיין, ולנוכח תפיסת עולמו הפדגוגית, הוא מצא, שחלק משליחותו כהיסטוריון היא כתיבת ספרי לימוד. זו הסיבה שבשלושים וחמש השנים האחרונות (2012-1977) כתב ספרי לימוד רבים, לכל הרמות והגילים, למן נערים בחטיבת הביניים, עבור לתלמידי בתי ספר תיכון וכלה לסטודנטים לתואר הראשון. בסך הכל כתב גולדשטיין למעלה מ-50 ספרים ופִרסם למעלה ממאה מאמרים אקדמיים בכתבי עת מדעיים.
פרסומים.
ספריו.
(paperback
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
על כתביו:
ראש השנה הסינית
ראש השנה הסינית הוא חג המקובל בסין ובמדינות אחרות בהן יש רוב סיני או אוכלוסייה גדולה של סינים, כמו סינגפור או טאיוואן. התאריך שבו נחוג החג משתנה משנה לשנה, מפני שלוח השנה הסיני נחוג על פי הירח; החג נחוג בין ה-21 בינואר ל-21 בפברואר.
מנהג מקובל בחג הוא קניית מתנות למשפחות ולמכרים, כגון קישוטים, מזון ובגדים. מנהגים נוספים בחג הם ניקיון וטיפוח הבית, וארוחת ערב משפחתית. מאכלים כמו ברווזים, חזירים, עוף ומעדנים מתוקים מקובלים לאכילה בחג. מאכל נוסף המסמל את החג הוא הג'יאוזי, המעוצב בצורת מטיל זהב ומסמל שפע.
הסינים מאמינים כי שנה חדשה מביאה עימה מזל טוב, ולכן אחת מהברכות המקובלות ביותר בראש השנה הסיני היא "מזל טוב". את הברכות נהוג לכתוב על כרטיסי ברכה ולשלוח לאנשים קרובים ומכרים.
בינואר 2017, בחר משרד התרבות הסיני במדינת ישראל כאחת מחמש המדינות שיציינו את החג במסגרת 25 שנים לכינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות. במסגרת אירועי התרבות לרגל "שנת התרנגול" התקיים טקס החג הרשמי במרכז סוזן דלאל, במעמד השגריר הסיני, סגן שר התרבות הסיני וראש עיריית תל אביב רון חולדאי.
סוונטה פבו
סְוָנְטֶה פֶּבּוֹ (; נולד ב-20 באפריל 1955) הוא גנטיקאי אבולוציוני שוודי, מן האבות המייסדים של תחום הפלאוגנטיקה, מוביל הפרויקט הבינלאומי למיפוי גנום האדם הניאנדרטלי, ושותף לגילויו של האדם הדניסובי.
ילדות וחינוך.
פבו נולד ב-20 באפריל 1955 בסטוקהולם, וגדל במשפחה חד-הורית. אמו, הכימאית ילידת אסטוניה קארין פבו, הגיעה לשוודיה לאחר מלחמת העולם השנייה כפליטה, ופגשה את אביו, הביוכימאי השוודי סונה קארל ברגסטרם במעבדה שבה עבדו שניהם. שנים לאחר מכן, ב-1982, זכה ברגסטרם בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, ביחד עם בנט סמואלסון וג'ון ויין, על תגליות בתחום הפרוסטגלנדינים. אף על פי שברגסטרם נישא לאישה אחרת הוא המשיך לבלות זמן בחשאי עם בנו מחוץ לנישואין בימי שבת. לעדותו של פבו "באופן רשמי הוא עבד במעבדה. זה היה די מטורף. הוא לא דיבר על כך עם אשתו אבל היא ידעה – היא מעולם לא ניסתה להתקשר אליו למעבדה בשבתות". פבו לא הוטרד במיוחד מסידור זה בילדותו. כשהתבגר איתגר את ברגסטרם לספר על כך לבנו מן הנישואין, אך זה למד בסופו של דבר על קיומו של פבו רק זמן קצר לפני מותו של ברגסטרם ב-2004.
כבר כילד התעניין פבו בחקר העבר הרחוק, והיה לו אוסף של חרסים עתיקים אותם חפר בעצמו. הוא פיתח עניין מיוחד במומיות מאז לקחה אותו אמו לביקור בפירמידות במצרים, וחלם להיות אגיפטולוג. עם סיום לימודיו בבית הספר נרשם ללימודי ארכאולוגיה ואגיפטולוגיה באוניברסיטת אופסלה, אך גילה ששינון צורות פעלים בכתב חרטומים משעמם אותו, ועבר לחוג לרפואה. פבו למד רפואה מספר שנים ולתקופה קצרה אף עסק בה באופן מעשי כמתמחה בבית חולים, אך בהשפעת אביו הביוכימאי ואמו הכימאית בחר לבסוף למקד את הקריירה שלו במחקר מדעי ביולוגי.
ייסוד תחום הפלאוגנטיקה.