הוא החזיק ב-42 פטנטים וזכה במדליית ה-IEEE הראשונה.
ב-31 בינואר 1954 קפץ ארמסטרונג אל מותו מהקומה ה-13, לאחר סכסוך ממושך עם חברת RCA ומנהלה, דייוויד סארנוף, על זכויות השימוש בהמצאותיו.
מירוסלאבייץ
מירוסלאבייץ (בפולנית: Mirosławiec. נקרא: [mʲirɔˈswavʲɛt͡s]; בגרמנית: Märkisch Friedland, מרקיש-פרידלנד; בקשובית: Frédlądk), היא עיר במחוז וולץ' בגמינה (קהילה עירונית-כפרית) מירוסלאבייץ, שבחבל פומרניה המערבית, פולין.
היסטוריה.
ההתיישבות הידועה המוקדמת במירוסלאבייץ, היא התיישבות סלאבית בשלהי המאה ה-13, תחת שלטון שליטי ברנדנבורג. שמה של העיר מתקופה זו נזכר כ'נובה פרידלנד' או: פרידלנד החדשה. המתיישבים הראשונים היו ברובם תושבי מקלנבורג, דוברי גרמנית, והעיר התפתחה כצומת מסחר מרכזית על הציר ברלין - קלינינגרד. בהמשך הייתה מרקיש-פרידלנד לעיר נחלה פרטית של משפחת ברנדנבורג, ונהנתה מעצמאות מדינית מוחלטת.
למרות השינויים הפוליטיים באזור שמרה פרידלנד, כשמה באותן שנים, על אופייה האתני הגרמני. אך מאז סוף המאה ה-16, גדל בהתמדה אחוז התושבים היהודים בה. במאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 היוו היהודים מעל 50% מאוכלוסיית העיר, והקהילה היהודית המקומית הייתה לקהילה היהודית הגדולה יותר בפומרניה המערבית.
ענף הייצוא המרכזי של 'מרקיש-פרידלנד' היה ייצור וסחר נוצות אווז לכתיבה, והוא נשלט בידי היהודים המקומיים. במהלך המאה ה-19 פקד תהליך הגירה מתמשך את יהודי העיר, ורבים מהם התיישבו בברלין. כתוצאה מתהליך זה, קרסה חשיבותה הכלכלית של העיר ולאחר מותו של היורש האחרון לבית ברנדנבורג ב-1836, איבדה מרקיש-פרידלנד את מעמדה כעיר פרטית, ונכנסה תחת שלטון פרוסיה.
עם ההתאוששות הכלכלית והפיתוח המהיר של גרמניה לקראת סוף המאה ה-19, הוקמה בפרידלנד תחנת רכבת ונבנתה מסילת הברזל שקישרה אותה עם העיר קאליש. בשנת 1902 הוקם בנין בית המשפט העירוני, ובשנת 1918 כבר הוארה העיר באמצעות חשמל. חוזה ורסאי לא החזיר את העיר לשליטה פולנית, מאחר שבשנת 1912 היוותה האוכלוסייה הפולנית במחוז וולץ' כולו רק 0.6% מכלל האוכלוסייה.
עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933 ושואת יהודי אירופה שבעקבותיה, הביאו את הקץ על ההתיישבות היהודית בעיר. במהלך מלחמת העולם השנייה היה האזור למוקד לחימה קשה במטרה לשבור את אחיזת הצבא הגרמני בפומרניה המערבית, מה שגרם לנזקים חמורים לבנינים במרכז ההיסטורי של העיר.
בראשית פברואר 1945 נכבשה העיר בידי כוחות צבא פולניים בחסות סובייטית, המנהל האזרחי שהוקם בעקבות כך יישב את העיר באוכלוסייה פולנית במקום התושבים המקוריים שנעקרו ממקומם. מאז הוחלף שם העיר לשמה הנוכחי הפולני מירוסלאבייץ.
השרפה באונייה גנרל סלוקום
השרפה באונייה גנרל סלוקום התרחשה ב-15 ביוני 1904, בעת שהאונייה שייטה באיסט ריבר בעיר ניו יורק שבארצות הברית, והיא טבעה בעקבותיה. באירוע נספו למעלה מאלף מתוך 1,400 יושבי הספינה, חלקם בטביעה. היה זה אסון השרפה החמור ביותר בתולדות ניו יורק עד לפיגועי 11 בספטמבר 2001.
רקע.
גנרל סלוקום הייתה אוניית משוטות שנבנתה בברוקלין שבניו יורק והושלמה ב-1891. היא נקראה על שמו של הנרי וורנר סלוקום , ממפקדי צבא הצפון במלחמת האזרחים האמריקנית. האונייה הייתה בנויה עץ ובעלת מעמס של 1,284 טון. מידותיה היו 72 מטר באורך, 11.4 מטר ברוחב ו-3.7 מטרים בשוקע. היא הייתה בעלת שלושה סיפונים והייתה מורשית להוביל 2,500 נוסעים. היה בה מנוע קיטור אשר הניע שני גלגלי משוטות בקוטר של 9.4 מטרים, שהעניקו לה מהירות מקסימלית של 30 קילומטר לשעה. האונייה הייתה בבעלות חברת אוניות הקיטור ניקרבוקר (Knickerbocker Steamship Company) וצוותה מנה 22 איש. קברניט הספינה היה קפטן ויליאם ה. ון שייק (William H. Van Schaick), ימאי רב ניסיון, שבעת האסון ב-1904 היה בן 66.
האונייה שירתה כאוניית נופש, אשר השיטה תיירים בים שסביב העיר ניו יורק. היסטוריית השירות שלה הייתה רצופה בתאונות. בשנה הראשונה לפעולתה עלתה על החוף מדרום לברוקלין. ב-1894 עלתה פעם נוספת על החוף ונתקעה על שרטון. בהמשך השנה התנגשה באונייה אחרת באיסט ריבר ונגרם נזק גדול למערכת ההיגוי שלה. ב-1898 התנגשה שוב באונייה ליד פארק באטרי. ב-1901 החל קהל שיכורים שהיה על סיפון הספינה להתקוטט וניסה להשתלט עליה, אך צוותה מנע זאת. ב-1902 עלתה שוב על החוף.
השרפה.
ביום רביעי, 15 ביוני 1904, הפליגה האונייה באיסט ריבר כשעל סיפונה כ-1,400 נוסעים (ואולי אף 1,800), רובם נשים וילדים. היו אלו אנשי קהילת כנסיית סנט מרק האוונגלית לותרנית משכונת גרמניה הקטנה במנהטן. הם נמצאו בדרכם לפיקניק מסורתי בחוף הצפוני של לונג איילנד, שכמוהו ערכו אנשי קהילתם מדי שנה במשך 17 שנים ברציפות.
האוניה הפליגה ממעגנה באיסט ריבר ליד רחוב 3 בדרום מנהטן בשעה 09:30. בשעה 10:00, בעת ששטה צפונה, מול רחוב 90, פרצה בה דליקה. היא פרצה בתא שהכיל עששיות, אולי בשל השלכת סיגריה, והחומרים הדליקים בתא וסביבתו ליבו אותה. ככל הנראה התפשטו הלהבות במהירות.
לקברניט ון שייק נודע על האש רק עשר דקות לאחר שפרצה. נער בן 12 ניסה להזהיר אותו מפניה קודם לכן אך הקברניט לא האמין לו. הוא לא ניסה לעגון ליד גדת הנהר או להעלות את האונייה עליה, אלא המשיך בשיט צפונה, מול הרוח, ועל ידי כך למעשה ליבה את האש. מאוחר יותר הוא טען שניסה למנוע מהאש להתפשט אל מבנים ומיכלי דלק שעל גדת הנהר וכי החליט במקום זאת להעלות את הספינה על חוף האי נורת' ברד'ר (כפי שאירע לבסוף). לטענתו לא ניתן היה להשתמש בסירות ההצלה של האונייה שכן האש אחזה בהן במהירות, אך לפי טענה אחרת היו הסירות מקובעות לסיפונים בחוטי תיל ודבוקות אליהם בצבע.
לאחר פרוץ האש התברר כי ציוד הכיבוי וההצלה שעל הספינה היה פגום. צינורות הכיבוי היו חלודים ולא פעלו כשהצוות ניסה להפעילם כדי לכבות את האש. גלגלי ההצלה וחליפות הציפה שעל הסיפון היו מיושנים ופגומים והתפוררו כשניסו הנוסעים להשתמש בהם. לצוות גם לא נערך מעולם תרגול בכיבוי אש.
פאניקה התחוללה בקרב הנוסעים והצוות כאשר האש התפשטה. על ציוד ההצלה חסר הערך התווספה העובדה שהנוסעים, כמו רוב תושבי ניו יורק באותם ימים, לא ידעו לשחות, וכאשר הם קפצו למים כדי להימלט מהלהבות טבעו רבים מהם. גם בגדיהם הכבדים בסגנון אותם ימים תרמו לכך. רבים נפגעו כאשר קרסו רצפות הסיפונים של האונייה. גם גלגלי האוניה, שהמשיכו להסתובב, פגעו בנוסעים שהיו במים.
האונייה שקעה במים רדודים ליד חוף האי נורת' ברד'ר, כשמונה קילומטרים מצפון מזרח לנקודה שבה פרצה בה הדליקה, ובהמשך נסחפה בזרם כקילומטר מערבה, לחוף רובע הברונקס. על פי הערכת משטרת ניו יורק מתו למעלה מאלף מנוסעיה בגלל הדליקה או טבעו (הערכה אחרת העמידה את מספר הנספים על 930). גילויי גבורה רבים של נוסעים ואנשי כוחות ההצלה התרחשו במהלך פעולות ההצלה של הנפגעים. אנשי הצוות וגם המטופלים של בית החולים ששכן אז על האי נורת' ברד'ר השתתפו במאמצי ההצלה. עם זאת נשמעו טענות על מעשי ביזה של תכשיטים מהמתים על ידי עוברי אורח. קברניט האונייה, שלפי כמה דיווחים נטש את האונייה מיד לאחר ששקעה במים הרדודים, נפצע ואושפז. גופות הנספים נשטפו אל חופי העיר במשך ימים לאחר האסון.
תיאורי האסון ופעולות ההצלה מילאו את דפי העיתונים בעיר במשך ימים רבים לאחר מכן.
לאחר השרפה.
בעקבות השרפה הועמדו לדין פלילי במשפט מושבעים בבית משפט פדרלי שמונה אנשים ובהם הקברניט ון שייק וכמה מבכירי החברה בעלת האונייה. רק הקברניט הורשע - ברשלנות פלילית באי הכנת האונייה לכיבוי אש כראוי. הוא נדון לעשר שנות מאסר, וריצה 3.5 שנים מהן בכלא סינג סינג בטרם שוחרר על תנאי ב-1911. בשנה שלאחר מכן ניתנה לו חנינה על ידי נשיא ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט. הוא נפטר ב-1927. על החברה בעלת האונייה הוטל קנס כספי.
האסון הניע את השלטונות הפדרליים ואת שלטונות מדינת ניו יורק לשפר את החקיקה בנוגע לחובת החזקתו של ציוד הצלה תקין על גבי אוניות.
שרידי האונייה נמשו מהמים והותקנו לשמש כארבה. היא טבעה בסערה ב-1911.
האסון החיש את התפוררותה של קהילת גרמניה הקטנה, אשר רבים מחבריה נספו באסון. מבנה הכנסייה שאליה השתייכו הקרבנות משמש כיום כבית כנסת. בשנת 2004 נקבע על המבנה לוח זיכרון לאסון במלאת 100 שנים להתרחשותו.
שנה לאחר האסון נחנכה אנדרטה לנספים שנבנתה בבית הקברות Lutheran All Faiths ברובע קווינס, אשר בו נקברו חלק מקרבנות האסון. טקס אזכרה לנספים נערך שם מדי שנה. ב-1906 הוקמה גם מזרקה משיש כאנדרטה לאסון בפארק כיכר תומפקינס במנהטן, בתחומי שכונת גרמניה הקטנה דאז.
האסון נזכר במספר ספרים שיצאו לאור בארצות הברית, בעיקר מאז שלהי שנות התשעים, ושני ספרים נכתבו עליו. הוא הופיע גם בשני סרטים תיעודיים ובסצנה מסרט עלילתי שהופקו לימים בארצות הברית ובגרמניה.
Lehbensol
פיינאפל אקספרס
פיינאפל אקספרס (באנגלית: Pineapple Express) הוא סרט משנת 2008 שבוים על ידי דייוויד גורדון גרין, נכתב על ידי סת' רוגן ואוון גולדברג ובכיכובם של רוגן עצמו וג'יימס פרנקו.
המפיק ג'אד אפאטו, שעבד קודם לכן עם רוגן וגולדברג על הסרטים "הדייט שתקע אותי" ו"סופרבאד - חרמן על הזמן", השתתף בכתיבת העלילה.
הסרט יצא לאקרנים ב-6 באוגוסט 2008. ג'יימס פרנקו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על משחקו בסרט זה.
תקציר עלילה.
דייל דנטון (סת' רוגן) הוא בחור בן 25 שמשתמש במריחואנה באופן קבוע ומתפרנס מהגשת צווי התייצבות לבית משפט.
הוא מגיע לביקור אצל סוחר הסמים שלו, סול סילבר (ג'יימס פרנקו) על מנת לרכוש מריחואנה.