לאור כל אלה, מובאת סוראיה אל בור שנחפר על מנת לסקול אותה בו, זאת לאחר שאינה מצליחה להימלט מהכפר. טרם היא יוצאת לסקילה, היא נפרדת מבנותיה ואף רוצה להיפרד מבניה, אולם הבכור אינו מרשה זאת ואף גוער באחיו על שהראה את רגשותיו לאמו. במעמד זה מבטיחה זאהרה לסוראיה שהעולם כולו יידע על מה שקרה לה, ומבטיחה לה כי תספר לבנותיה, לכשיגדלו, מי הייתה אמם באמת.
כמקובל בעונש מסוג זה, ילדים רבים עמדו לכל אורך הדרך מביתה של זאהרה ועד לבור הסקילה, והכו בכפות ידיהם באבנים, דבר המסמל את דרכו האחרונה של הנסקל. בהגיעה אל הבור, היא מקבלת את זכות המילה האחרונה בה היא מלינה על הקנוניה שנרקמה נגדה. לדברי השחקנית מוז'ן מארנו, המגלמת את סוראיה, סצנת הסקילה נערכה באופן מתון מאוד ביחס לאופן שבו מתרחשת סקילה במציאות, וזאת על מנת שהצופים יוכלו לראות את ההתרחשות.
לאחר סצנת הסקילה, פריידון, הנראה המום, מתקשה לעכל את הסיפור שסיפרה לו זאהרה. האשם נכנס אל הפטיו ומודיע לו שהמכונית שלו מוכנה. הוא משאיר את הקלטת בידיה של זאהרה ומתקדם לכיוון האוטו. שם, ממתין לו המולא עם משמר האייתוללות. במקום עובר עלי, וראשי הכפר מופתעים שאינו בדרך לחתונתו. הוא מודיע שהחתונה עם הצעירה מבוטלת כי אביה הוצא להורג, ואומר זאת באופן של מה בכך (דבר שבא להעיד כי הוצאות להורג באיראן הן עניין נפוץ). ברגע זה נשבר האשם, ואומר, אל מולו של איברהים המופתע "אז הכול היה לחינם? הכרחת אותי לשקר לחינם?" ומודיע לאיברהים כי עדותו הייתה עדות שקר מאחר שעלי והמולא איימו עליו שבנו יישאר יתום. לאחר שהמולא מסרב לאפשר לפריידון לנסוע מהעיר ללא בדיקה, הוא מרוקן את תיקו מתוכנו ואף משחית את הקלטות שבתוכו. אולם, לאחר שפריידון נוסע עם האוטו, הוא עוצר ליד ביתה של זאהרה, מקבל לידיו את הקלטת, ונמלט תוך כדי יידויי אבנים מצד התושבים. זאהרה מגינה על רכבו, וזועקת כי "עכשיו העולם כולו יידע", משפט המהווה את קיום הבטחתה לסוראיה ביום הסקילה. הסרט מסתיים בנסיעתו של פריידון מהכפר, ותוך שכתוביות המדגישות את המאורע מציינות:
לאחר מכן מוצגת תמונתה היחידה של סוראיה האמיתית ששרדה, מהיותה בת 9, שכן על פי הנוהג, אדם המוצא להורג בסקילה, אינו נחשב יותר לאדם ויש להשמיד כל תמונה שלו מכל ימי חייו.
אנטון בידרמן
אנטון בידרמן (נולד ב-5 בדצמבר 1951) הוא פסל וצייר, מורה לאמנות ותאורטיקן, מנכ"ל ואוצר ראשי של "בית האמנים" בחדרה ומפיק פרויקטים אמנותיים.
ביוגרפיה.
בידרמן נולד ברומניה בעיר רדאוץ לרות וסימון בידרמן. הוא עלה ארצה בשנת 1963 בהיותו בן 12. תחילה נדדה המשפחה מבאר שבע לראשון לציון, ולאחר מכן השתקעה בחדרה. בשנת 1969 סיים בידרמן את בית הספר התיכון של עליית הנוער בהדסה נעורים. הוא התגייס לצה"ל בפברואר 1970 ושירת עד 1975. לאחר השחרור התחיל לעבוד לפרנסתו כמפעיל מערכות אנרגיה במפעל "אליאנס חדרה" במשמרת לילה. במקביל התקבל בידרמן ל"בית הספר הגבוה לציור" בתל אביב, בהדרכת מייסד בית הספר הצייר אריה מרגושילסקי (בית ספר זה הפך לימים לבית הספר לאמנות קלישר), ולמד בו במשך ארבע שנים. בידרמן זכה להצלחה אמנותית והכרה מוזיאלית בין השנים 1980 עד 1985 בהציגו את עבודותיו בגלריה אלון. מ-1984 עד 1988 למד ניהול והנדסה תעשייתית במסגרת תוכנית כור תעשיות בתל אביב. ב-1985 החל בידרמן לעבוד עם גלריה שלוש בתל אביב. במקביל התמנה בידרמן למנהל בכיר הממונה על תפעול מערכות האנרגיה במפעל אליאנס. מ-1999 עד 2002 למד במסלול מקוצר ללימודי דוקטורט בכלכלה, אוניברסיטת קלוז'-נאפוקה, רומניה. נושא מחקרו היה: "יעילות תקצוב פעילויות תרבות ואמנות".
בידרמן עוסק בהוראת אמנות. מ-1980 עד 1993 שימש כמורה לאמנות ב"בית הספר הגבוה לציור" בתל אביב (היום קמפוס קלישר בסמינר הקיבוצים); מ-1995 עד 2004 היה מורה לאמנות במרכז לאמנות גבעת חביבה; מ-1997 עד 2010 היה מרצה ומורה לאמנות במכון לאמנות בפתח תקווה. מ-1993 ועד היום (2010) מנהל, אוצר, מרצה ומורה לאמנות ב"סטודיו אמן" – בית ספר וגלריה לאמנות בבית האמנים בחדרה.
עבודתו של בידרמן מתאפיינת בפסלים מונומנטליים הממוקמים ברחבי הארץ, ציורי דיוקנאות וסדרות גדולות כגון "זיכרונות תרבות", "תנטוס", "המנדלות" ועוד. פעילותו הציבורית של בידרמן מרוכזת בעיקר בתרומה לקהילה בעיר חדרה, שבה הוא חי ופועל. הוא יזם וייסד את "בית האמנים" בחדרה, פעל לגיוס תרומות לשיפוץ המבנה החדש שקיבל מעיריית חדרה, ובסוף שנת 2008 נחנך בית האמנים, המארח בין כתליו תערוכות רבות, בעיקר של תושבי חדרה, אך גם של אמנים ידועי שם מכל רחבי הארץ. בבית האמנים מתקיימת פעילות תרבותית לצד לימודי ציור ופיסול, וניתנות מגוון הרצאות בנושא אמנות.
נערה (הלכה)
נערה הוא כינוי הלכתי לבת בטווח הגיל שבין תחלת גידול שער הערווה הנקרא בחז"ל שתי שערות, עד לקבלת סימני בגרות פיזיים, ההופכים אותה לבוגרת, כלומר 12 וחצי. עד גיל 12 נחשבת הבת לקטנה. על פי ההלכה, בתחומים מסוימים הנערה נחשבת ברשות אביה.
אחריות האב.
רכוש.
לאביה של נערה זכויות ממוניות ברכוש בתו. כך לדוגמה, אם הבת הרוויחה כסף בעבודתה, הכסף שייך לאביה, אך לדין זה יש מגבלה הלכתית: זכויות האב בכספה של בתו הוא רק בתנאי שהוא מפרנס את בתו באופן סביר. במקרה שהאב אינו מעניק לבתו מזונות די צרכיה, רשאית הבת להשתמש בכסף שהרוויחה לצורכי מזונותיה. הגמרא מסבירה כי זכויות הבת אינן פחותות מאלו של העבד עברי, שאסור להעביד אותו אם לא נותנים לו את כל צרכיו - בדיוק כמו האדון עצמו, וכך גם הבת: אם אינו מעניק לה את צרכיה באופן מלא, אין לו כל זכות משפטית ורוחנית בכספה.
קידושין.
עניין נוסף בו לאב אחריות על בתו הוא קידושין. בשונה מקטנה (עד גיל 12) שמתקדשת רק על ידי אביה, נערה מתקדשת בעצמה בכפוף להסכמת אביה. במקרה ואביה הסכים שתתקדש, קיימת מחלוקת תנאים האם ניתן למסור לה בעצמה את הקידושין. בגט, לעומת זאת, כולם מודים שניתן למסור לה עצמה.
תשלום קנס.
נערה שנאנסה, חייב האונס אותה לשלם תשלומים גבוהים לאביה, הכוללים: א) דמי בושת, שיעורם: הסכום שאדם מסכים לשלם על הבושה הנגרמת כתוצאה ממקרה כזה. ב) פגם, הסכום בו יורד ערכו של אדם אחרי מעשה כזה. המדד לכך הוא בעבד ושפחה הנמכרים בשוק עבדים, מה ההבדל בין הערך הכספי של הנערה לפני הנזק ואחריה. לעומת זאת, יש תשלום שלישי, והוא הצער, כמה מסכים אדם לשלם כדי שלא יעבור צער כזה, ותשלום זה אינו לאביה אלא לה עצמה.
מכיוון שתשלומים אלו מוגדרים כקנס, כלומר חיוב שהוא בגדר עונש ולא בגדר משפטי, נמצא כי בעלותו של האב על הקנסות שמקבלת בתו (בושת ופגם וצער) הם רק החל משעת ההעמדה בדין, שאז, לאחר שבית הדין קנסו את האיש האונס וחייבו אותו למעשה בסכום הכסף אותו הוא חייב, נמצא כי מעתה והלאה סיבת החיוב היא פסק בית הדין, ותשלום כזה נחשב למשפטי. מכיוון שכך, אם האב מת לפני ההעמדה בדין, נמצא שעדיין לא באו תשלומי הקמס לרשותו, ומכיוון שכך, הוא לא יכול להוריש אותם לבניו, והתשלומים הם מעתה והלאה של הנערה שנאנסה. אך אם האב מת לאחר ההעמדה בדין, התשלומים הם שלו לחלוטין, והוא יכול להוריש אותם לבניו.
התנא רבי שמעון בר יוחאי סבור, שגם אם מת האב לפני שקיבל את התשלומים בפועל, גם אז יורשת הנערה את התשלומים, מכיוון שלשיטתו עד שלא באו התשלומים לידו לא זוכה בהם האב, וזאת נלמד מהפסוק "ונתן לאבי הנערה", לא זיכתה לו תורה עד שעת נתינה.
בשונה מכך, מעשי ידיה של הנערה, שייכים לאב עוד לפני שהוא זוכה בהם בגמר הדין או לחלופין כאשר באים התשלומים לידיה, שכן זכותו של האב על מעשה ידיה היא משפטית, ולכן גם לפני שבאים התשלומים לידיה הוא זכאי בהם, וממילא גם שייך בהם דין ירושה על ידי בניו של האב, המת.
הפרת נדרים.
סמכות האב והבעל על נערה נדונים בהרחבה בפרק "נערה המאורסה" שבמסכת נדרים.
בכוח האב להפר נדר שנדרה בתו בגיל הנערות. אם הנערה מאורסת (מקודשת) אך עדיין לא נשואה, רק הבעל והאב יחד יכולים לפר את הנדר. בית שמאי ובית הלל נחלקו במקרה שהנערה נדרה שלא תאכל שני כזיתים (כמות מסוימת של אוכל) והאב או הבעל הפרו לה את הנדר - אך לא שניהם, האם היא לוקה על הפרת הנדר או לא. מחלוקתם מפורשת בגמרא בשאלה אודות היחס בין חלקו של האב לחלקו של הבעל באחריות על נדרי הנערה. לפי דעה אחת חלוקת האחריות היא כמותית - חצי מהנדר "שייך" לאב וחצי לבעל, ומשכך הנערה לא לוקה מספק, שכן ייתכן כי הזית האחד שהיא אכלה כלול בחצי הנדר שהופר. לעומת זאת העמדה השנייה גורסת כי לוקת האחריות היא איכותית בכל הנדר, ולכן כל עוד רק אחד מהם הפר, ההפרה לא חלה ועל הנערה חל חיוב מלקות על הפרת הנדר.
מחלוקת מסוימת של בית שמאי ובית הלל תלויה ביסוד הלכתי זה, מה תהיה ההלכה כאשר הבעל מת לאחר שהפיר את הנדר; אם ההפרה היא כמותית, יש על הנדר גדר של נדר גם לאחר ההפרה, וממילא יכול האב לירש את החלק השני של הנדר, אך אם ההפרה היא איכותית אין על הנדר גדר של נדר אלא של איסור, ולא ניתן ליורשו מפאת קלישותו, מכיוון שאין לו ממשות כנדר, שיהיה ניתן להעבירו בירושה.
כתובה.
אב המארס את בתו ובעלה גרשה עוד לפני נישואיה, או שאירסה ונתאלמנה מבעלה, כתובתה שלו, אך אם היא התאלמנה או נתגרשה לאחר שנישאה, כתובתה לעצמה. הסבר לכך הוא, שמשהשיאה אביה, נפקעה רשותו של האב מעליה, ושוב אין לאביה רשות בה. לפי שיטת רבי יהודה, גם אם נתאלמנה מהנישואין הכתובה הראשונה של אב
נערה המאורסה.
נערה, שזינתה לאחר אירוסיה, ולפני נישואיה דינה בסקילה על פתח בית אביה, כלומר: "ראו גידולים שגידלתם".
קתדרלת סלוודור דה אווילה