לפי הצעה אחרת עצם החזקה ברכוש שבמחלוקת מהווה ראיה לטובת הנתבע, כי היא משקפת את המצב המשפטי חברתי הקיים (הסטטוס קוו), לפני שהתגלה הריב המשפטי. מצב זה מייצג את ערכי האמת והשלום בחברה. התובע מבקש לשנות סטטוס קוו זה, ולכן עליו להראות בבירור מה הוא המצב העובדתי בו ניתן יהיה לקיים בחברה את ערכי האמת והשלום. ללא הוכחת האמת החדשה שבשמה טוען המוציא מחברו, משפט הצדק צריך להעדיף את השלום הקיים ולא להפר אותו בגלל אמת מפוקפקת.
יישום הכלל במצבים שונים.
שור תם נגח למוות פרה הרה ובזירת הנגיחה נמצאה גם גופת הוולד של הפרה. עובדתית, לא ידוע אם השור נגח את הפרה כשהולד היה עוד ברחמה והוא הגורם להפלה, והבעלים של השור הנוגח חייב לשלם על הריגתו, או שהפרה הפילה עוד לפני הנגיחה, ובעל השור פטור מתשלום על הולד.
סומכוס סבור שבעל השור נדרש לשלם חצי משווי הפרה ורבע משווי הולד. מדובר בפיצויי נזיקין בהתאם למקובל בשור תם (חצי נזק): נזק הפרה ישולם כמקובל (חצי משווי הפרה). לעומת זאת, נזק הוולד ישולם רק מחצית מן המקובל (רבע משווי הוולד), מחמת הספק הנזכר, ועל פי הכלל הקובע "ממון המוטל בספק – חולקים [ומשלמים את מחציתו]"
חכמים חולקים על סומכוס ולדעתם יחול כאן הכלל: "המוציא מחברו עליו הראיה". כלומר: בעל השור הנוגח חייב לשלם על הפרה בלבד (חצי נזק), והוא פטור מלשלם על נזקי הוולד, משום שספק אם השור גרם להם, ולא ניתן לחייב בהם עד שיוכח שהנזק נגרם על ידי השור.
המוכר שפחתו וילדה, ואין ידוע אם ילדה לפני המכירה או לאחריה: אם השפחה נמצאת במקום נייטרלי שאינו ברשותו של אחד מן הצדדים ('באגם'), באופן שאין אחד מהם מוחזק בולד, אלא שלמוכר יש חזקה קודמת, שקודם לכן הייתה השפחה שלו, חכמים וסומכוס מסכימים שבנסיבות אלה יחול הכלל 'המוציא מחברו עליו הראיה'.
חריגים לכלל.
במקרים מסוימים נקבע כי לא הולכים לפי הכלל "המוציא מחברו עליו הראיה":
"המוציא מחברו עליו הראיה" במשפט האזרחי.
בשיטת משפט הנוהגת במדינת ישראל יש הבחנה בין שני סוגי נטל ראיה שהכינויים המקובלים היום כדי לבטא אותם הם – נטל השכנוע ונטל הבאת הראיות. נטל השכנוע הוא הנטל העיקרי אשר לפיו על אחד הצדדים להוכיח את טענותיו ואם אינו מצליח לעשות זאת יפסיד במשפט. נטל הבאת הראיות הוא חובה משנית הקובעת מבחינה פרוצדורלית את סדר הבאת הראיות במהלך הדיון.
הכלל של "המוציא מחברו עליו הראיה" מתפקד בצורה דומה לכלל נטל השכנוע.
בית המשפט העליון קבע בהקשר זה מראשית קום המדינה כי "כלל אוניברסלי הוא כי בעל דין הטוען טענה מסוימת החשובה לעמדתו במשפט בין אם הטענה חיובית או שלילית עליו הראיה".
לצורך הקביעה מיהו "המוציא מחברו" שעליו נטל השכנוע, הולכים דיני הראיות אחר הדין המהותי. כאשר התובע מתבסס על דין (חוק או זכות מכוח פסיקת בתי המשפט) המקים את עילת תביעתו, צריך לבדוק בדין המהותי מהן העובדות והיסודות שיש להוכיח לצורך הקמת עילת תביעה, ועל התובע יהיה להוכיח את כול היסודות והעובדות שדורש החוק. מנגד, כאשר הנתבע מבקש להעלות טענת הגנה, צריך לבדוק את היסודות והעובדות שקובע הדין לצורך ביסוס טענת ההגנה ועל הנתבע הנטל להוכיח את כולן כדי שטענת הגנתו תתקבל.
חובת הראיה, היא החובה להביא ראיות, והיא שונה בין מי שנטל השכנוע עליו, ליריבו. כאשר מדובר בתובע שנושא בנטל השכנוע, עליו להביא את הראיות הדרושות לכאורה להוכחת כל היסודות המקימים את עילת התביעה במידה הדרושה למתן פסק דין לטובתו.
לעומת התובע, אצל הנתבע חובת הראיה היא למעשה התראה שאם לא יביא ראיות מטעמו, עלול בית המשפט לפסוק נגדו. עליו להחליט אם להביא ראיות כנגד הראיות שהביא התובע, או לקחת את הסיכון שהתובע לא הרים את נטל השכנוע עם הראיות שהביא, ולהימנע מהבאת ראיות.
גביע העולם למועדונים 2006
גביע העולם למועדונים 2006 נערך בשנת 2006 ביפן מה-10 בדצמבר עד ה-17 בדצמבר, והוא היה גביע העולם למועדוני כדורגל השלישי במספר.
הטורניר.
בטורניר השתתפו 6 קבוצות, אלופת כל אחת מהיבשות. התחרות התקיימה בשיטת הנוק אאוט כך שכל קבוצה שיחקה שניים או שלושה משחקים. האלופות מארבעת האזורים ה"חלשים" יותר, צפון אמריקה, אוקיאניה, אסיה ואפריקה, שיחקו בשלב רבע הגמר כשהמפסידות התמודדו ביניהן על המקום ה-5. המנצחות הצטרפו לאלופות אירופה ודרום אמריקה לשלב חצי הגמר. המפסידות בשלב חצי הגמר התמודדו על המקום השלישי והמנצחות עלו לגמר שבו נקבעה האלופה.
בעקבות מעברה של אוסטרליה מ-OFC (קונפדרציית הכדורגל של אוקיאניה) ל-AFC (קונפדרציית הכדורגל של אסיה) אלופת אוקיאניה ונציגתה לטורניר הייתה קבוצת חובבים. לפיכך נשקלה האפשרות לקיים משחק בין אלופת אוקיאניה לאלופת המארחת יפן שהמנצחת בו תעפיל לשלב רבע הגמר של הטורניר וכתוצאה מכך גם להגביר את ההתעניינות בטורניר ביפן. ההצעה נדחתה לבסוף אך הוחלט ליישמה בטורניר הבא ב-2007.
קבוצות משתתפות.
הקבוצות שהשתתפו בטורניר הן:
המשחקים.
מקומות 5-6.
המשחק על המקום החמישי נערך ב-15 בדצמבר:
מקומות 3-4.
המשחק על המקום השלישי נערך ב-17 בדצמבר:
הגמר.
משחק הגמר נערך ב-17 בדצמבר:
אינטרנסיונל זכתה באליפות העולם בכדורגל לשנת 2006.
מלך השערים.
בתואר מלך השערים של הטורניר זכה מוחמד אבו תריכה (אל-אהלי) שהבקיע שלושה שערים ובמקום השני זכה בן קבוצתו פלביו אמדו שהבקיע 2 שערים. 12 שחקנים הבקיעו שער אחד בטורניר.
מצוות יישוב ארץ ישראל
מצוות יישוב ארץ ישראל היא מצווה ביהדות ליישב את ארץ ישראל. מצווה זו היא יסוד חשוב ביהדות, וחז"ל אף קבעו שהיא שקולה כנגד כל המצוות שבתורה. מצוות יישוב הארץ מתקיימת בבניית בתים.
ישנה מחלוקת ראשונים האם המצווה כלולה במניין תרי"ג המצוות.
גבולות ארץ ישראל לגבי מצוות ישוב הארץ, אינם קשורים לגבולות הארץ לגבי מצוות התלויות בארץ שהם לכל היותר גבולות פרשת מסעי, אלא הם תלויים בגבולות הארץ המובטחת.
המקור בתורה ובהלכה.
בתורה נאמר: , ועל סמך פסוק זה כתב הרמב"ן:
הרמב"ן בהגדרה זו מגדיר את המצווה כמצווה כללית שמוטלת על כל עם ישראל. ואילו הרמב"ם לעומתו מגדיר את המצווה כמצווה פרטית שמוטלת על כל אדם מישראל:
הגדרת המצווה וחלוקתה.
נחלקו הדעות האם מצוות יישוב ארץ ישראל היא מצווה מיוחדת מהתורה הנוהגת בכל זמן, או שמא ישנן רק מצוות פרטיות רבות הקשורות בישיבה בארץ. המחלוקת לגבי מצוות יישוב הארץ, בין דאורייתא ובין דרבנן, מתחילה בגמרא וממשיכה אצל הראשונים. מחלוקת נוספת היא השאלה האם ישנו הבדל בין אדם יחיד לבין קִבוץ אנשים ("חומה") שרוצים לעלות לארץ ישראל.
בגמרא, מסכת כתובות, ישנה דעה, של רב יהודה (ראש ישיבת פומבדיתא בבבל), שאסור לעלות לארץ ישראל מבבל, עד שהאל יפקוד את עמו ויעלה אותם לארץ (לפי נבואת ירמיהו כז, 22).
הרמב"ם והרמב"ן נחלקו בשאלה אם מצוות יישוב הארץ היא כלולה בתרי"ג מצוות. לדעת הרמב"ן היא מצווה מן התורה, הנלמדת מתוך הפסוק "והורשתם את הארץ וישבתם בה", והוא משיג על הרמב"ם שלא כלל אותה בספר המצוות.
בדעת הרמב"ם שהשמיט את מצוות יישוב ארץ ישראל ממנין תרי"ג המצוות נכתבו כמה הסברים:
ובמחלוקת האם מצוות יישוב ארץ ישראל היא מצווה הנוהגת היום, או שמא אינה, חולקים רבים מן הראשונים. ישנם מן הראשונים שהתייחסו לנושא זה וסבורים כי מצוות יישוב הארץ ליחיד נוהגת גם לאחר החורבן אף על פי שעם ישראל בגלות, ויש הסבורים שאין מצוות יישוב הארץ בזמן הגלות. יש מהראשונים שיש ספק או מחלוקת מהי שיטתם.
קניית בית בארץ ישראל.
מלבד המצווה לגור בארץ ישנה מצווה נוספת לקנות בית בארץ, שיהיה ישובו קבוע וחשוב. מצווה זו נלמדת מהפסוק הנאמר בתורה לגבי היוצאים למלחמה: התורה פוטרת את החייל משירות צבאי אם בנה בית ועדיין לא זכה לגור בו
מצוות יישוב ארץ ישראל מתקיימת בקניין ובעלות, שהיא ההפך מגרות תחת שלטון זרים. לכן הקונה בית בארץ ישראל – מקיים בכך את המצווה.
בשו"ת המרחשת (ח"א סי' כב אות ז) כתב: מצות ישוב ארץ ישראל נוהגת בנשים כבאנשים, אבל מצווה זו אינה מתקיימת בישיבה לבדה, כי אם גם כן בקנין קרקע בארץ ישראל. כמפורש בפסוק "וירשתם אותה וישבתם בה", שצריך ירושה וישיבה (הקנין – הוא הירושה, והדירה – היא הישיבה) ויש צורך בשניהם עבור קיום המצווה.
לחלק מהדעות גם קניית קרקע, בלא בית, היא מצווה, דבר זה נלמד מאברהם אבינו שקנה קרקע מעפרון. היו שהגדילו לטעון כי קניית חלקת שדה בארץ ישראל ישראל, כמוה כקניית חלקה בגן עדן. בשו"ת אבני נזר (יו"ד סימן תנה) נכתב, כי אפילו עבור אנשים היושבים מחוץ לישראל זו מצווה לקנות נחלה בארץ ישראל, והדבר נחשב כאלו יושבים בארץ ישראל.
מצוות נטיעת עצים בארץ ישראל.
נטיעת עצי פרי בארץ ישראל היא חלק ממצוות ישוב ארץ ישראל. נטיעת עצים בארץ ישראל מהווה אחד מסימני הגאולה. במדרש נאמר כי יש בנטיעת עצים עוד כמה מעלות ומצוות, לדוגמה - נטיעת אילנות מאכל בארץ ישראל פוטרת את החייל משירות צבאי, עד סוף השנה הרביעית. מקורות: בפרשת קדושים (ויקרא, י"ט, כ"ג) נאמר ”וְכִי תָבֹאוּ אֶל הָאָרֶץ וּנְטַעְתֶּם כָּל עֵץ מַאֲכָל וַעֲרַלְתֶּם עָרְלָתוֹ אֶת פִּרְיוֹ“. על פי פשוטו של מקרא, וכן גם פירושו בהלכה, הפסוק עוסק באיסור ערלה, ונאמר בו שכאשר אדם נוטע עץ בארץ ישראל, אסור לו לאכול את פירות הערלה. אולם, במדרש למדו חז"ל מכך שהתורה ציינה בפירוש את פעולת הנטיעה במילה "ונטעתם", ולא הסתפקה בכתיבת האיסור ("שלש שנים יהיה לכם ערלים"), לרמז שבבואם לארץ ישראל יתעסקו תחילה בנטיעת עצים.