ויילי נבחר כעמית של כבוד בקינגס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג' ב-1945 וקיבל את התואר "מפקד מסדר האימפריה הבריטית" (CBE) ב-1952, את מדליית המלכה לשירה ב-1953, ואת האות "CH" (Order of the Companions of Honour) ב-1956. הוא נפטר בלונדון ונטמן בבית הקברות המפורסם הייגייט (Highgate Cemetery).
מחקריו ועבודותיו.
תרגומיו הרבים כוללים את A Hundred and Seventy Chinese Poems (1918), Japanese Poetry: The Uta (1919), The No Plays of Japan (1921), The Tale of Genji (בעברית מעשה גנז'י, פורסם בשישה כרכים בשנים 1933-1921), The Pillow Book of Sei Shonagon (1928), Monkey (גרסה מקוצרת של המסע למערב 1942), The Poetry and Career of Li Po (1959),ו-The Secret History of the Mongols and Other Pieces (1964).
ויילי קיבל הפרס את James Tait Black Memorial Prize עבור תרגומו ל"קוף" (Monkey) ותרגומיו לחיבורים הקלאסיים Analects of Confucius (המאמרות) ו-The Way and its Power (Tao Te Ching), (ספר הדרך והסגולה), נחשבים עדיין כמעולים בידי בני סמכא. המשורר הגרמני זלהוארהוף (J. Slauerhoff) השתמש בשירים מתוך Hundred and Seventy Chinese Poems ומתרגומים נוספים על מנת לכתוב את עיבודו לשירה הסינית Yoeng Poe Tsjoeng שראה אור ב-1929.
תרגומיו של ויילי נחשבים כשירים בפני עצמם, והם נכללים באנתולוגיות רבות כמו Oxford Book of Modern Verse 1892-1935, Oxford Book of Twentieth Century English Verse, ו-Penguin poetry anthologies, תחת שמו של ויילי.
חרף העובדה שוויילי תרגם טקסטים קלאסיים רבים מסינית ויפנית לאנגלית, בכללם ספרי שירה רבים ומספר ספרי פילוסופיה, הוא מעולם לא נסע למזרח הרחוק. במבואו ל-The Secret History of the Mongols, הוא כותב שהוא לא שלט בשפות רבות, אלא התיימר לדעת סינית ויפנית היטב, בצורה טובה את שפת איינו ומונגולית ומעט עברית וסורית.
שחרן יהודה
שחרן יהודה (שם מדעי: "Hottentotta judaicus", בעבר: "Buthotus judaicus") הוא עקרב נפוץ יחסית, שגודלו עד שמונה סנטימטרים, וצבעו שחור. קצות צבתותיו ופיסות רגליו בצבע חום.
מקומות חיות ותפוצה.
שחרן יהודה נפוץ בישראל, ירדן, לבנון, סוריה וטורקיה.
תפוצתו של שחרן יהודה משתרעת במרכז הארץ וצפונה, באזורים עתירי צמחייה בדרך כלל, למעט אזורי חולות. בנדודיהם מרבים עקרבים אלו לחדור לבתי מגורים ולקומות קרקע. בטבע שוכן תחת אבנים בינוניות עד גדולות ותחת קליפות עצים (בין הקליפה לעץ).
עקיצה.
עקרב זה אינו קטלני לאדם. לעקרב מזג רע יחסית, תנועתו מהירה, וכך גם עקיצתו, והוא נוטה לעקוץ בקלות. כאבי עקיצתו עזים ביותר ומתפשטים מכיוון העקיצה אל הלב עם מחזור הדם. הכאבים עוברים לאחר זמן ממושך, והופכים לקראת הסוף לעקצוצים קלים. עקרב זה מרבה לחדור למגורי אדם, ובעל יכולת טיפוס מעולה - הוא מסוגל להגיע לקומות מעל לקומות הקרקע.
עקרב זה משמש חובבי טבע מנוסים בגידול ותצפיות. מומלץ להימנע מלהרימו על היד כדי להימנע מעקיצה.
קטלן דו-גוני
קטלן דו גוני (שם מדעי: "Androctonus bicolor") הוא עקרב הנחשב לקטלני, בניגוד לדעה הרווחת שרק עקרב צהוב מסוכן. ארסו מסוכן כמעט כמו זה של קטלן עב-זנב. הקטלן הדו גוני נפוץ במרכז ישראל ודרומה. שמו בא לו מאחר שלעקרבים הצעירים במין זה צבע שונה במקצת מהבוגרים.
מאפיינים.
גודלו של הקטלן הדו-גוני מגיע לכדי שמונה סנטימטרים, וצבעו נע בין גוני השחור, וצבע הצעירים אפור. אצבעות הצבתות ופיסות הרגליים חומות. ההבדל בינו לבין הקטלן עב הזנב הוא בעיקר אורך ועובי הצבתות - לקטלן עב-זנב צבתות עבות וקצרות יותר, בעוד שאצל הקטלן הדו גוני הן ארוכות ודקות יותר. אפשר להשוות את עובי צבתותיו כעובי הצבתות שבין עובי העקצן הצהוב לבין העובי של קטלן עב-זנב.
הקטלן הדו גוני מתגורר בעיקר מתחת לסלעים כבדים ואבנים גדולות - בכל סוגי הקרקע, לרבות חול. כמו כן הוא נמצא לעיתים במחילותיהם של מכרסמים (המתעלמים לגמרי מנוכחותו). ניתן למוצאו משוטט גם באזורי דיונות, וחולות נודדים. לעיתים גם בחולות שפת הים.
אין לבלבל בין עקרב זה לקרובו שחרן יהודה שאינו מסוכן. הקטלן ניתן לזיהוי וודאי על ידי הסתכלות בזנבו - הזנב עבה מאוד ביחס לעקרבים אחרים, וישנן מגרעות בצורת קילוף בשניים מפרקי זנבו (השני והשלישי, מכיוון העוקץ), מאפיין שלא קיים בשחרן יהודה, שגם קטן ממנו, וגם זנבו אינו עבה. בניגוד לשחרן, הקטלן לא יימצא על עצים (בין הקליפה לעץ), אלא בעיקר מתחת לאבנים גדולות וסלעים, או משוטט בחולות. הקטלן הדו גוני בעל פוטנציאל לגרום למוות, בעוד שעקיצת השחרן כואבת מאוד (כצריבה מברזל מלובן), אך איננה מסכנת חיים.
Animal Liberation Front
טבח בתי הזיקוק
טבח בתי הזיקוק אירע ב-30 בדצמבר 1947 בבתי הזיקוק במפרץ חיפה. בטבח שהתחולל בעקבות התקפה של האצ"ל בה נהרגו שישה פועלים ערבים, נהרגו 39 יהודים שעבדו במקום. בפעולה של הפלמ"ח שבאה בעקבות הטבח, נהרגו יותר מ-60 ערבים וכן שלושה מהלוחמים.
היסטוריה.
בערב ההצבעה על תוכנית החלוקה עבדו בבתי הזיקוק כ-1,700 ערבים וכ-470 יהודים (בנוסף על שכבת ניהול בריטית). בעקבות ההחלטה על תוכנית החלוקה, החלו התקפות רבות של ערבים על יהודים בכל רחבי הארץ, ובאצ"ל הוחלט לפתוח בהתקפות נגדיות. בבוקר 30 בדצמבר 1947 השליכו לוחמי אצ"ל קופסאות שימורים ממולאות בחומר נפץ מתוך מכונית חולפת לעבר קבוצה גדולה של פועלי-יום ערבים שהמתינו בשער הכניסה לבתי הזיקוק, הרגו שישה פועלים ופצעו 42. מיד לאחר מכן, פרץ המון ערבי זועם לשטח בתי הזיקוק והרג באמצעות מקלות, מוטות ברזל וסכינים, 39 פועלים יהודים אשר עבדו שם ופצע 49 אחרים. לאחר יותר משעה הגיעו למקום כוחות של הצבא הבריטי והשליטו סדר. אוטובוסים ערביים הובאו למקום והפורעים הערבים הוסעו לבתיהם, מבלי שייעשה קודם כל ניסיון מצד המשטרה או הצבא לגילוי המשתתפים בטבח.
עוד באותו יום שלח פיקוד ההגנה ארבע מחלקות מהגדוד הראשון של הפלמ"ח ושתי מחלקות מחטיבת 'לבנוני' של חי"ש חיפה בראשות יוחאי בן-נון (כ-120 לוחמים), לפעולת נקם בכפרים בלד א-שיח' (כיום שכונת תל חנן בעיר נשר) וחוואסה (כיום שכונת בן דור בנשר), בהם התגוררו רבים מבין המשתתפים בטבח בבתי הזיקוק. הכוח הצבאי יצא בליל 31 בדצמבר 1947 מקיבוץ יגור דרך שביל על מורדות הכרמל (היום שמורת אשדות יגור) לכיוון בלד א-שייח'. פקודת המבצע הורתה לכוחות "להרוג מקסימום של גברים בוגרים, להרוס ריהוט וכו'", אבל להימנע מהריגת נשים וילדים. בפעולה הרגו כוחות הפלמ"ח למעלה מ-60 מתושבי הכפרים, חלקם נשים וילדים. בחוואסה נהרגו 16 גברים ו-19 נפצעו. בפעולה נהרגו גם שלושה מאנשי "ההגנה": חנן זלינגר, בן קיבוץ יגור, על שמו שכונת תל חנן בעיר נשר. סטודנט בטכניון על שמו שכונת בן דור בעיר נשר ו על שמו שכונת גבעת עמוס, רחוב עמוס ובית ספר גלילות בעיר נשר. שלושתם נהרגו ב-1 בינואר 1948. חנן זלינגר וחיים בן דור נקברו בבית הקברות הצבאי בקיבוץ יגור. עמוס גלילי נקבר בתל אביב.
בעקבות הטבח, החליטה ההגנה לחטוף את אנשי האצ"ל שהשליכו את חומר הנפץ לעבר הפועלים הערבים. חטיפה זו הובילה לעימות בין האצ"ל ל"ההגנה", שכלל חטיפות נוספות, ובין החטופים היה גם איש האצ"ל ידידיה סגל, שאף עונה ומצא את מותו.
לאחר טבח בתי הזיקוק הוקמה פלוגת הנמל שפעלה בנמל חיפה בפיקודו של יוחאי בן-נון, ומטרתה הייתה להגן על הפועלים היהודים שהיוו מיעוט בקרב עובדי הנמל.
הנצחה.
בשטח בתי הזיקוק הוקמה אנדרטה לזכר ההרוגים.
באנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל של העיר נשר השוכנת בגבעת נשר, מונצחים שמות 39 הנטבחים בטבח. בטקס יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בנשר מוקראים שמות הנרצחים יחד עם חללי העיר נשר.
הצומת המרכזי המחבר את חיפה עם הקריות ונשר, בסמוך לחוצות המפרץ על מחלף ההסתדרות בכביש 4, המוכר יותר כצומת וולקן, נקרא באופן רשמי כיכר הל"ט, לזכר 39 הנרצחים בטבח.
פול סקופילד
דייוויד פול סקופילד (באנגלית: David Paul Scofield; 21 בינואר 1922 - 19 במרץ 2008) היה שחקן תיאטרון וקולנוע בריטי זוכה פרס האוסקר ופרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי על תפקידו כסר תומאס מור בסרט "אדם לכל עת" משנת 1966.
ביוגרפיה.
תחילת חייו.
פול סקופילד נולד בהרסטפירפוינט שבסאסקס, אנגליה. מגיל 12 למד בבית ספר לבנים בברייטון שם הופיע במגוון תפקידים בהצגות שהועלו בבית הספר. בשנת 1939 החל את לימודיו באוקספורד והיה שותף לחדר עם קינגסלי איימיס ופיליפ לארקין עד שעזב את האוניברסיטה לטובת קריירת משחק. הופעת הבכורה שלו הייתה בתיאטרון וסטמינסטר במחזה "Desire Under the Elms", עד מהרה החלו להשוות בינו לבין לורנס אוליבייה. ב-1947 כיכב במחזה השייקספירי "פריקלס" בבימויו של ולטר נג'נט מונק בסטראטפורד.
קריירה.
במשך הקריירה שלו בלט סקופילד בקולו המיוחד, בנוכחותו המרשימה ובצורת הגשה מחוספסת ואינטנסיבית. הרבגוניות שלו באה לידי ביטוי בהפקות שונות לגמרי כגון המחזמר "אקספרסו בונגו" (1958) וההפקה מהוללת של פיטר ברוק "המלך ליר" (1962). את רוב זמנו הקדיש לתיאטרון הקלאסי, וכיכב במחזות שייקספיריים רבים. כמו כן שיחק בתפקיד הראשי הנושא את שם המחזה "וולפון" מאת בן ג'ונסון בהפקה של פיטר הול בתיאטרון הלאומי המלכותי. נקודות שיא בתפקידיו בתיאטרון המודרני היו כסר תומאס מור במחזה "אדם לכל עת" של רוברט בולט (1960), במחזה "המדרגות" של צ'ארלס דייר עם ה"רויאל שייקספיר קומפני" (1966), בתפקיד לאורי במחזה של ג'ון אוסבורן "מלון באמסטרדם" (1968) ובתפקיד אנטוניו סליירי בהפקה המקורית של "אמדאוס" מאת פיטר שאפר (1979).