המרד, שהונהג על ידי איוון אורבלי, התפרץ בשנת 1177. המורדים הכתירו את דמנה כמלך במצודת אגרה, ופנו, עם כ-30,000 איש, לבירה הגאורגית, טביליסי. אף על פי כן, תוכניתו של אורבלי למתקפת פתע נכשלה. גיאורגי השלישי סמך בעיקר על הכחות המצוינים שסופקו על ידי שכירי החרב הקיפצ'קים ששכנו בהרי הקווקז. על ידי שימוש בכוח ודיפלומטיה הוא הצליח לגרום להרבה מן האצילים המורדים, להיכנע. אולם אורבלי סירב לציית ופרש ל"מצודת לורה (כיום במחוז לורי, Լոռի, שבארמניה). הצבא המלכותי הזדרז ופלש לאחוזות האצילים המורדים והטיל מצור על לורי. אורבלי עוד הספיק לבקש את עזרתם של השליטים הסלג'וקים השכנים אבל צבאו המותש נכנע לפני שהספיקה להגיע תגבורת.
דמנה היה הראשון להיכנע. הוא השתטח יחד עם מלוויו בפני גיאורגי דוד, וביקש את רחמיו. הוא עוור, סורס, כדי לשמר את עליונות הענף המשפחתי. האורבלים הושמדו. אדמותיהם ונכסיהם עוקלו. דוד הושפ במאסר, אבל לא שרד אותו, הוא מת זמן קצר לאחר מכן.
המשוררת הגאורגית, תמר אריסתווי, הציעה את הסברה כי המשורר הלאומי של גאורגיה, שותא רוסתוולי, היה למעשה הנסיך דמנה, שטוענים כי אהב את דודניתו, הנסיכה תמר. לדבריה, הוא שרד את הדיכוי, וכתב את האפוס הלאומי של גאורגיה, עוטה עור הנמר, בגלות תחת השם רוסתוולי. לסברה זו אין שום תימוכין מבוססים.
אבוסריסדזה
אַבּוּסֶרִיסְדְזֶה (גאורגית: აბუსერისძე) הייתה משפחת אצולה גאורגית מימי הביניים. הנציגים הראשונים הידועים מבני המשפחה היו יואנה ובנו, אבוסר, ששירת בנאמנות את המלך בגרט הרביעי (1027–1072) כאדון של ארטנוג'י שבקלארג'תי (טאו-קלארג'תי, כיום ארדנוץ׳ שבטורקיה) וחיחאטה באג'ריה. אבוסר היה גם מפקד אצקורי וציחיסג'ווארי ומושל העיר הארמנית, אני. הקריירה שלו, כמו גם של בנו, גריגול, נקטעה כאשר נלקחו כשבויים בידי המורד הגאורגי ליפריט בר'וואשי בשנות הארבעים של המאה ה-11. כתוצאה מכישלונם ירדה קרנה של המשפחה ונותרה עם חיחאטה בלבד. המשפחה נשארה פעילה בפוליטיקה הפנימית של הממלכה הגאורגית המאוחדת עד למאה ה-16, האבוסריסדזים הופיעו בפעם האחרונה ברשימות האצולה של אטבאגות סאמצחה.
עם נציגי המשפחה נמנים ההיסטוריון המפורסם טבלי אבוסריסדזה (1190–1204) והאמירספסלר איוואנה (נפטר ב-1355).
הלגיון הגאורגי (1941-1945)
יהדות הונג קונג
יהדות הונג קונג היא הקהילה היהודית בהונג קונג, סין. הקהילה מונה כ-5,000 חברים, ויש בה חמישה בתי כנסת, מקווה טהרה, שלוש מסעדות כשרות ובית קברות יהודי.
היסטוריה.
יהודים הגיעו לראשונה להונג קונג, מאז העברת הריבונות מסין לבריטניה בשנת 1842. סוחרים יהודים (בעיקר מעיראק, מומבאי וקולקטה) העבירו את משרדיהם מהעיר השכנה גואנגג'ואו, כדי לפתח את הנמל החדש. הקהילה הקטנה סבבה בעיקר סביב עסקיהם של משפחת ששון ומשפחת כדורי. בשנת 1857 בנה הסוחר היהודי הברונט יעקב אליאס ששון, בן למשפחת ששון, את בית הכנסת הראשון בהונג קונג "אהל לאה", וייסד את הקהילה היהודית במקום.
בשנים 1906–1920 שימש אליהו יצחק חזן כרב קהילת יוצאי בבל בהונג קונג.
פריצתה של מלחמת העולם השנייה, והכיבוש היפני של הונג קונג, השעתה באופן זמני את הפעילות היהודית באזור. אולם בזמן זה החלו להגיע להונג קונג יהודים רבים מארצות אירופה, שברחו עקב אימי המלחמה.
בית הכנסת אהל לאה.
בית כנסת הוקם לראשונה על ידי יעקב ששון ואחיו ברחוב הוליווד בשנת 1870, ועבר ממקום למקום במהלך השנים. בשנת 1899 הסכימו בחברת ד. ששון ושות', כי יש לבנות בית כנסת חדש וקבוע, למלאכת חיפוש השטח הנכון נבחר עמנואל רפאל בלילוס - סוחר יהודי מוצלח שהיה אף חבר בחבר-המנהלים של בנק הונג קונג-שאנגחאי. עמנואל מצא מקום שהיה לדעתו מתאים לבניית בית הכנסת החדש ברחוב קנדי. למרות זאת לא הוקם בית הכנסת במקום גם כיון שלא ניתן היה לאסוף מספיק כסף לקניית הקרקע, וגם עקב חילוקי דעות בינו לשאר חברי הקהילה בעניין כמה מהשטח אכן יוקדש לבניית בית הכנסת, וכמה ישאר בידיו. לבסוף הוחלט על הקמת בית הכנסת ברחוב רובינזון בעלות של $26,000, ששולמו על ידי משפחת ששון. אבן הפינה הונחה על ידי אברהם חיים יעקב רחמים, חבר בחברת ד. ששון ושות' ב-7 באוגוסט 1901. בית הכנסת נקרא "אהל לאה" לזיכרון אמו של המייסד יעקב אליהו דוד ששון, שנפטרה בכח בניסן ה'תרל"ח (1 במאי 1878). בניית בית הכנסת הסתיימה בשנת ה'תרס"ב - 1902.
בסוף שנות השמונים, דנו חבר הנאמנים של בית הכנסת על אפשרות הריסת בית הכנסת, ובנייתו במקום אחר. הקרקע עליה נבנה בית הכנסת עלתה בשוויה הרבה מאוד יחסית למחיר בו נקנתה, והיה נראה בעיניהם כי מוטב למכור את השטח ובסכום שיתקבל להקים בית כנסת חדש. רעיון הריסת בית הכנסת ירד מהפרק, לאחר שאחת הנשים שנכחה במקום עמדה בתוקף על כך שבית כנסת אסור להרסו. למרות זאת, רעיון מכירת הקרקע לא ירד מהפרק, והקרקע נמכרה לבסוף אולם רק בחציה. אזור בית הכנסת נותר שלם, בית הכנסת עבר שיפוץ, ועל האזור האחר הוקמו שני בנייני מגורים גבוהים ביותר. חמש הקומות התחתונות נותרו בבעלות הקהילה היהודית, ובהן מסעדה כשרה למהדרין, בריכה, ספרייה ושאר צורכי הקהילה.
בית הכנסת הוקם על ידי סוחרים עיראקים, המשויכים ליהדות ארצות האסלאם, כך שנוסח התפילה בתחילה היה "נוסח עדות המזרח". אולם עם השנים בית הכנסת עבר תהפוכות רבות, וכיום נוסח התפילה הוא אשכנזי ("נוסח ספרד") בהיגוי ישראלי. בבית הכנסת מתקיימות כמעט כל התפילות, למעט תפילות מנחה וערבית בימי החול (לא כולל ימי ראשון וימי פגרה).
קהילת "שובה ישראל".
קהילת שובה ישראל, הוקמה באוקטובר 1991 על ידי משפחת דרוויש לאחר חילוקי דעות שקמו בין דוד דרוויש, אז ישראלי שהיגר להונג קונג וחזר בתשובה, לבעלי תפקידים אחרים ביהדות הונג קונג, ושלטעמו ולטעם שלושת אחיו שגם הם חזרו בתשובה בעקבותיו הם לא היו דתיים מספיק בעבורם. "שובה ישראל" יועדה לציבור חרדי יותר. הרב הראשון של הקהילה היה הרב דוד אברהם. הקהילה הפעילה גם כולל אברכים ומסעדה כשרה למהדרין. היא גם קיימה סמינרים בנושא יהדות למטיילים. לקהילה היה בית ספר חרדי, שנסגר בשנת 2006, כנפטרו שני האחים,אח אחד חזר לישראל,ולא הייתה באפשרותם להמשיך ולאסוף תרומות וגם לתרום בעצמם, להחזקת הבית כנסת. קהילת שובה ישראל ובית הכנסת לא קיימים יותר.
בית חב"ד (באי הונג קונג).
בית חב"ד בהונג קונג הוקם במהלך שנות השמונים על ידי הרב מרדכי אבצן ואשתו גולדי. בית חב"ד היה לבית חב"ד הראשון במזרח הרחוק. בנוסף ייסד את "ליובאוויטש של המזרח הרחוק" (L.I.F.E Lubavitch of the Far East). הקהילה מקיימת תפילות שחרית בכל ימות השבוע, תפילות וסעודות שבת. הקהילה שמה דגש על פעילות לילדים, ומקיימת מחנה קיץ שנתי ברוח היהדות, כמו גם פעילויות רבות במשך השנה.
בית חב"ד (בחצי האי קאולון).
בשנת 2009 הוקם בית חב"ד נוסף בחצי האי קאולון על ידי הרב אפצון, בכדי לתת מענה בעיקר לאנשי עסקים ממוצא אשכנזי המבקרים בעיר ושוהים בקאולון, במשך השנים החליף הבית כנסת מספר רבנים ,עד שבשנת 2016 הגיע הרב ישראל ליברמן שמנהל את המקום עד היום. במקום פועלת מסעדה כשרה, סעודות שבת וחג וכדומה.
נשיא בית הכנסת והקהילה היהודית בחצי האי קאולון, הוא ד"ר לשם כבוד רפאל אהרוני.
אולימפיאדת קלגרי (1988)
אולימפיאדת החורף ה-15 נערכה מ-13 בפברואר עד 28 בפברואר 1988 בעיר קלגרי, בפרובינציית אלברטה בקנדה. החל מאולימפיאדה זו נמשכים המשחקים 15 ימים כמו משחקי הקיץ. בעקבות הארכה זו גדל בשיעור ניכר מספר התחרויות כדי למלא את הזמן.
ניקוד טברני
הַנִּקּוּד הַטַּבְרָנִי (וגם טְבֶרְיָנִי) הוא שיטה גרפית לסימון ההגייה של הטקסט המקראי בפי יהודי העיר טבריה בראשית ימי הביניים.
העברית בת ימינו משתמשת בסימנים הגרפיים שהמציאו מפתחי השיטה הטברנית, אולם משמעות סימני הניקוד וכלליהם בעברית בת ימינו שונים מהשיטה הטברנית המקורית. לשימוש המודרני בסימני הניקוד ראו: ניקוד העברית בת ימינו.
התפתחות הניקוד הטברני.
כל עוד הייתה העברית שפה מדוברת, נשתמרה הגיית הטקסט המקראי גם ללא מנגנון גרפי שיסמן את ההגייה. אולם בתחילת ימי הביניים נוצר חשש ממשי שהגיית הטקסט תישכח. מספר חכמים מהעיר טבריה מצאו פתרון לבעיה זו בדמות פיתוחה של מערכת סימני ניקוד וטעמים, שהוספו על גבי הטקסט העיצורי. נראה שבכך אימצו חכמים אלו שיטה שכבר הייתה קיימת אצל שכניהם ממזרח, המדקדקים הסורים, שהם בתורם אימצו מהמדקדקים היוונים.
כתבי היד המנוקדים הקדומים ביותר, הנושאים את תאריך כתיבתם, הם מהמאה העשירית (כתר ארם צובא ועוד), והם מציגים כבר שיטת ניקוד מגובשת.
בתוך השיטה הטברנית התקיימו שתי אסכולות מרכזיות, זו של אהרן בן משה בן אשר וזו של משה בן דוד בן נפתלי. ההבדלים בין שתי האסכולות נוגעים ברובם להבדלי ניקוד והטעמה מזעריים של הטקסט המקראי. הבדלים אלו נאספו על ידי מישאל בן עוזיאל בספרו כתאב אלכ'לף ("ספר החילופים") שנכתב במחצית השנייה של המאה ה-11. אסכולת בן אשר דחקה את רגליה של אסכולת בן נפתלי ושל אסכולות אחרות, והיא זו שהתקבלה לבסוף.
למסורת ההגייה הטברנית יצא שם של מסורת הגייה מדויקת ביותר, ושיטת הניקוד שלה אומצה כמעט על ידי כל קהילות עם ישראל בתפוצות (למעט קהילות בבל ותימן, אשר המשיכו להשתמש גם בניקוד הבבלי), וזאת חרף העובדה שאף אחת מקהילות אלו לא הגתה את העברית במסורת הטברנית.
לקראת סוף ימי הביניים, עם הידלדלות היישוב היהודי בטבריה, נכחדה מסורת ההגייה הטברנית, ונוצר מצב, הקיים עד ימינו אנו, שכמעט כל קהילות ישראל משתמשות בשיטת ניקוד של הגייה זו, על אף שאין מדברים לפיה.
עדויות לשיטת הניקוד.