דבר לילדים היה שבועון פופולרי לילדים מבית "דבר".
היסטוריה.
בשנת 1931 הוחלט בעיתון דבר לייסד מוסף חודשי לילדים. "המוסף לילדים" התפרסם לראשונה ב-2 באוקטובר 1931 ויצא כסדרו במשך חמש שנים. בפברואר 1936 החל "דבר לילדים" לראות אור כשבועון בחוברת עצמאית.
עורכו הראשון ומעצב דמותו היה יצחק יציב, שאף פרסם בו מדור שבועי קבוע בשם "במעגל הימים", שהביא לילדים את אירועי השעה בלשון בהירה. יציב ערך את השבועון עד מותו ב-1947, ולצדו שימשה ברכה חבס כממלאת מקום העורך. אחריו ערכו את השבועון אהרן זאב (1948), שמשון מלצר (1949–1954), דב נוי (עורך-משנה בשנים 1949–1952), שלמה טנאי (1954–1956), אפרים תלמי (1956–1970) ואוריאל אופק (שכיהן כעורך-משנה מ-1951 וכעורך ראשי בשנים 1970–1973), שסגני העורך בתקופתו היו ארנון מגן ודוד פאיאנס. פאיאנס כיהן כעורכו האחרון של "דבר לילדים" (1973–1985) וסגנו היה המשורר פסח מילין.
המאייר הקבוע של השבועון היה הצייר נחום גוטמן, שאף פרסם בו בהמשכים רבים מסיפוריו בטרם יצאו לאור כספרים, לרבות ספרו הידוע "בארץ לובנגולו מלך זולו".
בשבועון הופיעו סדרות קומיקס מצוירות על ידי הצייר והקריקטוריסט אריה נבון, כדוגמת עלילותיהם של "אוּרי מוּרי" ו"אורי כדורי".
המאיירת הקבועה האחרונה של העיתון הייתה נורית יובל אשר איירה את העיתון משנת 1973 ועד הקמת העיתון "כולנו" בשנת 1985.
ב"דבר לילדים" הוצג הווי חייהם של הילדים באותה התקופה, והופיעו בו מדורים שונים (ייעוץ, טבע, לימודים ועוד). כמו כן, פורסמו בו שירים וסיפורים מפרי עטם של מיטב המשוררים והסופרים הישראלים בזמנו: אליעזר שמאלי, מרים ילן-שטקליס, ימימה טשרנוביץ', לאה גולדברג, אנדה עמיר-פינקרפלד, רינה שליין, לוין קיפניס, פניה ברגשטיין, נתן אלתרמן, אברהם שלונסקי ודבורה בן-נר, וכן מפרי עטם של משוררים וסופרים יהודים מהתפוצות בתרגום עברי, כמו שירי ילדים של אידה מזא"ה, שתורגמו עבור השבועון בידי העורכים שמשון מלצר ואוריאל אופק.
בשנת 1947 הכריזה מערכת "דבר לילדים" על שני פרסים לסיפור ילדים- האחד בסך 50 לירות והשני בסך 25 לירות. המערכת קבעה קריטריונים לזכייה. בין השופטים בתחרות היו נחום גוטמן, יעקב פיכמן, יצחק אבנון, ז' אריאל ואהרון זאב.
עורך "דבר", ברל כצנלסון, כתב על "דבר לילדים": "לא רבים הם הדואגים לספרות ילדים עברית, והעיתון השבועי הקטן מפרנס את הילד והמשפחה ואת בית הספר לא רק בשעת הופעתו, כי אם גם שנים רבות לאחר כך". ואכן, מערכת השבועון עודדה את קוראיו לשמור את גיליונותיו, ולהביאם בסוף השנה לכריכה, כדי שיישמרו לשנים רבות.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 שוק עיתוני הילדים בישראל היה רווי, ומספר הקוראים היה בירידה. במאי 1985 התאחד השבועון עם שבועוני הילדים "הארץ שלנו" ו"משמר לילדים" לשבועון בשם "כֻּלָּנוּ", בעריכת דוד פאיאנס, שהיה בבעלות משותפת של שלושת העיתונים ("הארץ", "דבר" ועל המשמר"). השבועון הממוזג זכה תחילה להצלחה ומכר כ-40 אלף עותקים מדי שבוע, אך תפוצתו ירדה בתחילת שנות ה-90. בסוף 1991 העיתון נמכר לחברת "צ.צ. הפקות", שהוציא לאור את העיתון המתחרה פילון.
פלטוניזם
משפחת החשמונאים
פטרוס מקאסטלנו
פטרוס מקאסטלנו (בצרפתית: Pierre de Castelnau) היה השליח האפיפיורי שנשלח על ידי האפיפיור אינוקנטיוס השלישי במטרה לנסות ולפתור את בעיית המינות האלביגנזית בדרום צרפת. ב-15 בינואר 1208 נרצח במהלך פעילותו, דבר שגרם לאפיפיור להכריז על "מסע צלב" נגד האלביגנזים.
אינדיקטור pH
בכימיה, אינדיקטור pH הוא תרכובת כימית המוספת בכמויות קטנות לתמיסה על מנת לקבל מדד ויזואלי של גובה ה-pH (חומציות או בסיסיות) של התמיסה. מכאן שאינדיקטור pH הוא גלאי כימי של פרוטונים (+H). בדרך כלל גורם האינדיקטור לשינוי הצבע של התמיסה בתלות בגובה ה-pH.
אינדיקטורים רבים רגישים לנוכחותם של פרוטונים (יוני מימן). היות שריכוז הפרוטונים בתמיסה משמש מדד לחומציותה (כיוון שחומצה מוגדרת כחומר התורם פרוטונים), משמשים אינדיקטורים אלו למדידת ה-pH. נייר לקמוס (קרוי גם נייר ליטמוס) כחול, למשל, משנה צבעו לאדום בנוכחות pH חומצי. נייר לקמוס אדום משנה צבעו לכחול ב-pH בסיסי. סוג נוסף של נייר לזיהוי חומציות הוא נייר pH, המשנה את צבעו בהתאם לדרגת החומציות/בסיסיות של החומר. לנייר pH טווח רחב של צבעים, והוא מאפשר קביעה של ה-pH בדיוק טוב למדי, בניגוד לנייר לקמוס, המאפשר קביעת חומציות או בסיסיות בלבד. קביעת מיקום הצבע על הסקלה היא החלטה סובייקטיבית ולכן דיוקם של אינדיקטורי pH מוגבל. לצורך מדידה מדויקת של pH נדרש מד pH.
במיקרוביולוגיה משתמשים רבות באינדיקטורים בהכנת צלחות מצע לגידול מיקרואורגניזמים. חיידקים מסוימים, למשל, מפרקים חומרים הנמצאים על מצע הגידול (סוכרים, למשל); תוצרי הפירוק יהיו במקרים רבים חומציים. האינדיקטור הנמצא על המצע משנה את צבעו עם הופעת תוצרי הפירוק, וכך יודעים החוקרים שמושבות החיידקים שגדלו על-גבי המצע אכן שייכות לסוג מסוים של חיידק.
אינדיקטורי pH הם בעצמם חומצות או בסיסים חלשים. כשמוספים אותם לתמיסה הם קושרים +H (יון מימן) או יוני -OH (הידרוקסיד). מערך האלקטרונים החדש של האינדיקטור בעקבות הקשירה גורם לשינוי הצבע של האינדיקטור. את צבע האינדיקטור לאחר התגובה משווים לסקלת צבעים הנותנת תרגום למידת ה-pH.
באינדיקטורי pH משתמשים בכימיה אנליטית לצורך טיטרציה - תהליך קביעה כמותית של חומצה (או בסיס) על ידי הוספת בסיס (או חומצה) בריכוז ידוע בצורה מבוקרת והדרגתית ומעקב אחר התגובה הכימית ביניהם עד השלמתה. כמו כן, בביולוגיה משתמשים בהם לצורך קביעה איכותית של רמת pH, הדרושה לתהליכים שונים.
ישנם סוגים שונים של נייר לקמוס, כאלה המודדים ערכים רק בטווח החומצי או רק בטווח הבסיסי, וכן כאלה המודדים את כל טווח הערכים. כמו כן הנייר מגיע בנגזרות קטנות או בגליל ארוך.
בטבלה להלן מפורטים מספר אינדיקטורי pH הנמצאים בשימוש מעבדתי. לעיתים משתנה צבע האינדיקטורים בהתאם לגובה ה-pH לצבעי ביניים בתחומי ה-pH המפורטים כתחומי מעבר. לדוגמה, בתחום ה-pH של 6.6-8.0 צבעו של פנול אדום הוא כתום. תחום המעבר יכול להשתנות בהתאם לריכוז האינדיקטור בתמיסה ולטמפרטורה.
טימור
תימור לנג
מסע הצלב
גאופיטים
מודל רגישות-דחק
מודל דיאתזה-דחק (באנגלית: diathesis–stress model), המכונה גם מודל רגישות-דחק (באנגלית: vulnerability–stress model) הוא מודל מתחום הפסיכולוגיה המנסה להסביר הפרעה ואת מסלולה, כתוצאה מאינטראקציה בין נטייה לרגישות (דיאתזה) לבין מתח הנגרם כתוצאה מאירועי חיים. המונח דיאתזה נובע מתוך המונח היווני (διάθεσις) שמשמעותו נטייה או רגישות. רגישות יכולה לנבוע מגורמים גנטיים, פסיכולוגיים, ביולוגיים, או מצביים. קיים מגוון גדול של הבדלי רגישות בין האנשים אשר גורמים להתפתחות הפרעה.
הדיאתזה, או הנטייה, משפיעה באופן הדדי עם תגובת הדחק של הפרט. דחק הוא אירוע חיים או סדרה של אירועי חיים אשר משבש את האיזון הפסיכולוגי של האדם ועלול לזרז את התפתחותה של הפרעה. לפיכך, מודל הדיאתזה-דחק משמש לחקירה כיצד תכונות ביולוגיות או גנטיות (דיאתזה) פועלות יחד עם השפעות סביבתיות (גורמי דחק) ויוצרות הפרעות כגון דיכאון, חרדה או סכיזופרניה. מודל הדיאתזה-דחק טוען שאם השילוב בין הנטייה והדחק עובר סף מסוים, האדם יפתח הפרעה. השימוש במונח דיאתזה ברפואה ובפסיכיאטריה החל במאה ה-18. עם זאת, מודל הדיאתזה-דחק לא הוצג ושומש לתיאור התפתחות של פסיכופתולוגיה עד שהוחל על הסבר לסכיזופרניה בשנות ה-60' על ידי פול מיהל.
מודל הדיאתזה-דחק משמש בתחומים רבים של פסיכולוגיה, במיוחד ללימוד התפתחות פסיכופתולוגיה. מודל זה יעיל לשם הבנת יחסי הגומלין של תורשה וסביבה בפגיעות להפרעות פסיכולוגיות לאורך החיים. מודל דיאתזה-דחק יכול לסייע אף בקביעה של מי יפתח הפרעה ומי לא. לדוגמה, בהקשר של דיכאון, מודל זה יכול לעזור להסביר למה אדם א' עלול לפתח דיכאון בזמן שאדם ב' לא, גם כאשר הם נחשפים לאותם גורמי דחק. לאחרונה, נעשה שימוש במודל דיאתזה-דחק כדי להסביר מדוע אנשים מסוימים נמצאים בסיכון גבוה יותר לפתח הפרעה בהשוואה לאחרים. לדוגמה, ילדים אשר להם היסטוריה משפחתית של דיכאון בדרך כלל פגיעים יותר לפתח הפרעת דיכאון בעצמם. ילד בעל היסטוריה משפחתית של דיכאון אשר נחשף לגורם דחק מסוים, כגון הדרה או דחייה חברתית, סביר יותר שיפתח דיכאון בהשוואה לילד עם היסטוריה משפחתית של דיכאון בעל רשת חברתית חיובית. בנוסף, מודל הדיאתזה-דחק משמש ככלי יעיל להסבר של תוצאות התפתחותיות שליליות (אך לא קליניות).
גורמי חוסן, כגון רשתות חברתיות חיוביות או הערכה עצמית גבוהה, יכולים לנטרל את השפעות גורמי הדחק, ולמנוע או לרסן את השפעות ההפרעה. להפרעות פסיכולוגיות רבות יש חלון פגיעות, שבמהלכו סביר יותר שהאדם יפתח הפרעה בהשוואה לאחרים. מודלים של דיאתזה-דחק לעיתים מומשגים כמודלים התפתחותיים רב-סיבתיים, המציעים כי גורמי סיכון מרובים במהלך תקופת ההתפתחות פועלים יחד עם גורמי דחק וגורמי חוסן ותורמים להתפתחות תקינה או לפסיכופתולוגיה. השערת הרגישות הדיפרנציאלית (Differential susceptibility hypothesis) היא תיאוריה אחרונה שנבעה מתוך מודל דיאתזה-דחק.
דיאתזה.