בספר מתוארים חיי המעברה וחיי הקיבוץ על שני קצוות בסקלה. בעוד חיי המעברה מסמלים מצוקה, ניוון, יאוש וחיי עבר, חיי הקיבוץ מסמלים קדמה, יצירה, תקווה וחיי עתיד. במבט מעין זה מובן מדוע הנערים עם כל קשיי ההתאקלמות מעדיפים לנסות להתערות בתרבות זו, הזרה לכל תפיסתם וחינוכם, וגם אם הם מרגישים בה מעט כבני נכר, הדחויים בה, במידה רבה או מעטה.
אחד הדברים הבולטים בספר הוא תיאור שבירת המסגרות ושבירת ההיררכיה של החברה היהודית המסורתית. אנשי הקיבוץ המהפכנים שנטשו את משפחותיהם בגולה, מבקשים לא רק להדביק בלהט המהפכני הסוציאליסטי את סביבתם, אלא לגרום להם לעמוד על דעתם, ולמרוד במסגרות הקיימות, המשפחה והדת שכובלות את היחידים בכללים הנוקשים שלהם. הנערים והנערות מפסיקים לשמוע להוריהם, וגם הרב מוצג בספר כמי שמאבד את מקומו ואת הסמכות שלו, אפילו בעיני הקהילה שבמעברה עצמה.
דמויות.
ניתוח דמותם של נורי ונילי.
נורי.
נורי מנסה לגשר על הפערים הגדולים ולהשתלב בחברה הקיבוצית. הוא מסכים לעבוד בזבל כדי להוות דוגמה ולהשתלב עם בני הקיבוץ. כמו כן הוא הופך להיות מעין הדובר של הקבוצה שלו, ובכך נהפך להיות מנהיג חברתי. הוא הולך למועדון של הקיבוץ כדי לשמוע מוזיקה קלאסית. מוזיקה זו לא הייתה מוכרת לו והוא עשה זאת כדי להשתלב עם האזוריים. הוא אף נבחר לוועדת החברה של הקיבוץ- בתפקידו זה הוא יוצר קשר עם בני הקיבוץ. לקראת סוף התקופה, נורי נבחר להיות מדריך ושליח של הקיבוץ.
נילי.
הניסיונות של נילי להשתלב בחברה היו כרוכים הרבה מאמץ והקרבות.
הניסיונות כגון: לבישת מכנסיים קצרים, הליכה למפגשים עם האזוריים, והתחברות עם אחד האזוריים בשם צביקה. נילי נכנסת ממנו להריון ובכך מסתיים הקשר שלה עם משפחתה, כי הוריה לא תומכים בנישואיה לצביקה. היא נקרעת ממשפחתה לטובת ההשתלבות בחברה ה"צברית" ואהבתה לצביקה.
מסרים חברתיים.
אחד המסרים העיקריים בסיפור, הוא שיש למנוע מהחברה הישראלית להפוך לכור היתוך, שבו כל עולה יאבד את זהותו הקודמת ויזנח את תרבותו, כדי להשתלב בחברה הישראלית. הספר מעודד לשמור על הזהות ולהשתלב בחברה במקביל לכך. בצורה כזאת תהיה החברה ססגונית וצבעונית ולא אפורה וחדגונית.
מלבד זאת, אנו למדים מהסיפור שקליטה היא תהליך ארוך וקשה, וכדי שתצליח יש צורך ששני הצדדים, הקולט והנקלט, יוותרו על חלק מרצונותיהם. הנקלט לא יוכל לשמר את התרבות ואורח החיים שלפיהם חי בעבר באופן מושלם ומבלי לקבל מעט מהתרבות ואורח החיים של הקולט. הקולט, לעומתו, יצטרך לקבל בהבנה את עובדת בואו של הנקלט מתרבות זרה, ולוותר על הרעיון להנחיל לו את כל תרבותו ומנהגיו ולאלצו לוותר על תרבותו שלו.
ריקשה
ריקשה (מיפנית: 力車, "rikisha") היא כלי רכב דו- או תלת-גלגלי המשמש להסעת נוסע בודד (לרוב) או מספר נוסעים ומונע בכוח שרירי הנהג או בצורה ממונעת.
הריקשה פותחה לראשונה ביפן, ובעקבות המחיר הנמוך של הנסיעה בה הפכה הריקשה לפופולרית בעריה והתפשטה לשאר ארצות אסיה.
ישנם שני סוגים עיקריים של ריקשות:
ריקשות נפוצות בימינו באזורים מסוימים בהודו, בנפאל ובמדינות אחרות באסיה.
ריקשות ממונעות קיימות במדינות הודו-סין (שבהן הן מכונות "טוק-טוק") ובהודו, שבה גם ריקשה ממונעת נקראת ריקשה או אוטו-ריקשה.
מקור שמה של הריקשה במילה היפנית 人力車 (ג'ינריקישה), כאשר 人 (ג'ין) משמעותו "אדם", משמעות המילה 力 (ריקי) היא כוח, ו-車 (שה) היא המילה היפנית לכלי רכב. ביחד, משמעות הצירוף המילולית היא "כלי רכב מונע-אדם".
מלכים וקיסרים גרמניים
רשימת מלכים וקיסרים גרמניים זו מפרטת את שושלות המלכים והקיסרים ששלטו על השטחים הגרמניים במרכז אירופה בתקופה המתחילה בחלוקת האימפריה הפרנקית כחלק מחוזה ורדן של 843 ועד לקריסת הקיסרות הגרמנית בשנת 1918. היא כוללת גם את ראשי הקונפדרציות הגרמניות השונות לאחר קריסת האימפריה הרומית הקדושה ב-1806, כולל הקונפדרציה הצפון-גרמנית.
חוזה ורדן הוא הסכם במסגרתו שלושת בניו של לואי החסיד, נכדיו של קרל הגדול, חילקו ביניהם את האימפריה הקארולינגית ורק אחריו ניתן לדבר על ישות גרמנית.
מחוזה ורדן ועד שושלתו של אוטו - שליטי פרנקיה המזרחית (843–936).
השושלת הקרולינגית קרויה על שמו של מלך הפרנקים קרל מרטל. השליט הקרולינגי החשוב ביותר היה קרל הגדול, שהוכתר בשנת 800 כקיסר הרומאים על ידי האפיפיור.
גרמניה תחת האימפריה הרומית הקדושה (962–1806).
המלך נבחר על ידי הבוחרים הגרמנים ולאחר מכן המשיכו רוב המלכים לרומא להיות מוכתרים כקיסר על ידי האפיפיור.
השושלת האוטונית (936–1014).
אוטו הראשון היה דוכס סקסוניה וקיסרה הראשון של האימפריה הרומית הקדושה. הוא הוכתר על ידי יוחנן השנים עשר בתמורה לעזרה צבאית שנתן לאפיפיור.
השושלת הסליאנית ומשפחת סלם (1024–1125).
בתקופת שלטונו של היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כיהנו במקביל עוד שלושה מלכים.
בית סופלינבורגר (1125–1137).
מלך אחד בלבד, לותאר השני.
התקופה שבין הקיסרים - האיטררגנום הגדול (1245 - 1273).
אחרי החרם שהטיל האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי על פרידריך השני.
בית ויטלסבאך (1742–1745).
מלך אחד בלבד, קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בית הבסבורג-לורן (1745–1806).
בשנת 1806 התמוטטה האימפריה הרומית הקדושה תחת הלחץ הצבאי שהפעיל נפוליאון מצרפת. משנה זו ועד ליסוד האימפריה הגרמנית (1871) לא היה שליט יחיד על טריטוריה גרמנית מאוחדת.
הקונפדרציה של הריין (1806–1813).
הקונפדרציה של הריין התמוטטה בשנת 1813, לאחר המערכה הכושלת של נפוליאון נגד האימפריה הרוסית. רבים מחבריה הצטרפו למחנה הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, לאחר תבוסת נפוליאון בקרב לייפציג.
קיסר האימפריה הרומית הקדושה
ג'י 8
קבוצת השמונה
גראס
קרקס
קרקס (בלעז: Circus) הוא מופע בידור, הנערך בזירה עגולה בתוך אוהל, ובדוכנים הסובבים אוהל זה, על ידי חבורת בדרנים נודדת. מופעי קרקס כוללים לעיתים סדרה של הצגות קצרות כגון לוליינות, מופעי בעלי חיים, להטוטנות וקטעי ליצנות.
התוכנית.
התוכנית עשויה לכלול פעילויות רבות:
את הקרקס מלווה בדרך כלל תזמורת. המופעים המשניים בקרקס מכונים מופעי שוליים.
מקור השם.
העדות הראשונה במאה 14 לשימוש במילה קרקס באנגלית מתקשר למינוח הלטיני שהוא התעתוק לאותיות הלטינית של κίρκος היווני (kirkos), שבעצמו שיכול אותיות של κρίκος היווני ההומרי (krikos), שמשמעותה "מעגל" או "טבעת" .
היסטוריה.
מקורות של הקרקס.
ברומא העתיקה, הקרקס היה מבנה לתצוגה של מרוצי סוסים ומרכבות, מופעי רכיבה, קרבות מבוימים, קרבות גלדיאטורים ותצוגה של התגוששות עם חיות מאולפות. בנייני הקרקס הרומיים היו מלבניים עם קצוות מעוגלים למחצה. המושבים נמוכים יותר היו שמורים לאנשים בדרגים בכירים. הקרקס היה המפגן הציבורי היחידי שבו גברים ונשים לא ישבו בנפרד. הקרקס הראשון בעיר רומא היה קירקוס מקסימוס ששימש לצורכי בידור ציבור המונים. לאחריו נבנו עוד שלוש זירות נוספות בסביבות העיר רומא.
הקרקס המודרני.
הקרקס המודרני כפי שאנו מכירים אותו היום החל מהמאה ה-18 מקובל לקשר לפילי אסטלי (1742–1814) פרש מחיל הפרשים הבריטי את פיתוח התפיסה והמבנה של הקרקס כמופע בידור. לאחר שפרש מהצבא הקים אקדמיה לרכיבה והחל לארגן מופעי רכיבה במבנה ארעי שבמקור אורכו היה 19 מטר ועם הזמן הצטמצם ל 13 מטר. המבנה כלל זירה ומושבים מסביבה. מופעי הרכיבה כללו רכיבה שכללו אקרובטיקה, שיווי משקל ושילוב הופעות עם ליצנים במופע.
הקרקסים בתקופה בה אמצעי הבידור - התיאטראות, אולמות הקונצרטים ותחרויות הספורט המקצועיות - היו רק בערים הגדולות. עבור תושבי מרבית הכפרים והעיירות, הביקור השנתי של הקרקס הנודד היה אחד מאמצעי הבידור היחידים, אם לא היחיד. הגעת הקרקס הייתה מעין פסטיבל.
עם התפתחות התחבורה, אמצעי התקשורת והבידור, הקהל מאבד עניין בחלק גדל והולך מהצע הקרקס, וקטעים שבעבר נחשבו למרכזיים ולמרשימים, היום נוגדים ערכים שהונחלו לציבור במהלך השנים. הדוגמה הבולטת ביותר למופע שהיה מקובל בעבר בקרקסים ובימינו אינו קיים בהם כלל, הוא תצוגה של אנשים עם נכויות נדירות ובולטות לעין - דבר שהיום לא תקין פוליטית.
במדינות קומוניסטיות נבנו מבני קבע עבור מופעי קרקס. כך נעשה ניסיון למסד אותם כמו מיסוד של התיאטראות.
חיות בקרקס.
הקרקסים התקיימו לפני שנוסדו גני חיות בעולם ובעבר הוצגו בהם חיות בשני אופנים: חיות לא מאולפות הוצגו בכלובים מחוץ לאוהל הקרקס ובאוהל עצמו היו מופעי קרקס שהרבו לכלול בעלי חיים מאולפים. אך החל מסוף המאה התשע עשרה הצגת החיות הלא מאולפות מחוץ לאוהל הקרקס הפכה למיותרת והחל מסוף המאה העשרים צומצמו, ולעיתים נאסרו, מופעים כאלה, משיקולים של זכויות בעלי חיים. בעיה נוספת עם שיתוף חיות בקרקסים נודדים היא העברה של מחלות מהן יכולות לסבול חיות חקלאיות.
בישראל התקבלו תקנות המונעות את השימוש בחיות בר בקרקסים ב-2001, בעקבות מאבק שהובילה עמותת אנימלס. בנוסף, בערים תל אביב, באר שבע והרצליה התקבל איסור גם על השימוש בבעלי חיים מבויתים בקרקסים.
מדינות נוספות בהם התקבלו איסורים או הגבלות על השימוש בחיות בר בקרקסים הן אוסטריה, איטליה, איראן, אירלנד, אל סלוודור, אנגליה, אסטוניה, אקוודור, בולגריה, בוליביה, בוסניה-הרצגובינה, בלגיה, גואטמלה, דנמרק, הודו, הולנד, הונגריה, הונדורס, טאיוואן, יוון, לבנון, לטביה, מלטה, מקדוניה, מקסיקו, נורווגיה, סינגפור, סלובניה, סקוטלנד, סרביה, פולין, פורטוגל, פינלנד, פנמה, פראגוואי, פרו, צ'כיה, קולומביה, קוסטה ריקה, קפריסין, רומניה, שוודיה, ומספר מדינות בארצות הברית.
תפעול.