הרומאים קראו לאי בשם "היברניה". תלמי תיעד את הגאוגרפיה ואת אוכלוסיית האי בשנת 100 לספירה. אירלנד מעולם לא הייתה חלק מהאימפריה הרומית, אך ההשפעה הרומית עליה הייתה משמעותית. בכתביו של טקיטוס תועדה פגישתם של הגנרל יוליוס אגריקולה ושל נסיך אירי מוגלה, אשר טען שישוב לשלוט במולדתו. באוסף כתבים רומיים נכתב ש"הידיים הרומיות מגיעות הרחק מעבר לחופי אירלנד". יש חוקרים המניחים שבסביבות שנת 100 לספירה הייתה מתקפה של כוחות איריים שנתמכו על ידי הרומאים או של כוח של רומא עצמה באירלנד, אך עד היום מערכת היחסים בין רומא לבין תושבי היברניה נותרה לא ברורה.
ממלכות אירלנד תקפו והתיישבו בבריטניה בשנת 367. תושבי האי אירלנד כונו בפי הרומים "סקוטי", והשם "סקוטלנד" נגזר משמם של מתיישבים אלו שהגיעו מאירלנד, בייחוד לאזור מערב סקוטלנד ולהיברידים החיצוניים.
ימי הביניים המוקדמים.
מתחילת המאה ה-5 חל שינוי משמעותי באירלנד. מבחינה פוליטית, השיוך הקבוצתי לשבטים הוחלף עד המאה ה-8 בממלכות בעלות שושלות ומלכים, ומוקדי הכוח באי התחלפו. שודדי ים אירים תקפו תכופות את חופי בריטניה המערביים, בדיוק כפי שהויקינגים עתידים לעשות בחופי אירלנד. פיראטים אלו הקימו לעיתים ממלכות עצמאיות באי הבריטי, בייחוד בתחום הפיקטים, בווילס, בקורנוול ובקאמבריה. ככל הנראה היו אלה הפיראטים ששבו לאירלנד כסוחרים ושכירי חרב עשירים שהביאו לראשונה את הנצרות אל האי, או שהיו אלה עבדים שנחטפו מבריטניה או מגאליה. ישנם מקורות הטוענים שהיו מיסיונרים נוצרים פעילים בדרום אירלנד הרבה לפני הגעתו של פטריק הקדוש אל האי.
על פי המסורת, בשנת 432 הגיע פטריק הקדוש אל האי ובשנים שלאחר מכן המיר את אוכלוסיית האי לדת הנוצרית. ה״הודאה״ של פטריק הקדוש, שנכתבה בלטינית, הוא המסמך ההיסטורי העתיק ביותר באירלנד. מצד שני, על פי הכרוניקן פרוספר מאקיטן, הבישוף פלאדיוס נשלח על ידי האפיפיור לאירלנד בשנת 431 בתור ה"בישוף הראשון לאירים המאמינים בישו", מה שמוכיח שבאותה התקופה כבר היו נוצרים באי. ככל הנראה פלאדיוס שימש כבישוף לנוצרים בממלכות לנסטר ומית', ואילו פטריק הקדוש, שייתכן שהגיע לאי רק בשנת 461, שימש כמיסיונר לאירים הפגאנים, בממלכות המרוחקות יותר בקונכט ובאלסטר.
על פי המסורת פטריק שימר ואיגד את החוקים האיריים הקיימים ושינה או שיפר רק את אלו שהתנגשו עם ערכי ומנהגי הנצרות. כמו כן, הוא הביא לאי את הכתב הלטיני שהקל על הנזירים האירים בכך שיכלו לכתוב חלקים מהספרות האירים העתיקה שבעל פה. האותנטיות ההיסטורית של טענות אלו נותרה סלע מחלוקת בין החוקרים ואין שום הוכחה היסטורית חותכת שקושרת את פטריק לאף אחד מההישגים שלעיל. המיתוס על פטריק ככל הנראה פותח מאות שנים לאחר מותו.
מנזרים נוצרים רבים שגשגו לאחר הגעת הנצרות אל האי. מיסיונרים ששבו מאירלנד לבריטניה או לאירופה הקונטיננטלית חזרו עם בשורות על הלימוד הפורח באי, ובעקבותיו הגיעו תלמידים רבים מארצות רבות. אמנויות דתית כמו הקליגרפיה ועבודות המתכת והפיסול גם פרחו באי, ובין הדוגמאות המרשימות ביותר לכך ניתן למנות את הספר של קלס ואת הצלבים הגבוהים שמעטרים את האי. סגנון האמנות שהתפתח באי היה מרכיב משמעותי בהתפתחותן של האמנות הרומנסקית והאמנות הגותית במערב אירופה.
הפשיטה המתועדת הראשונה של הויקינגים באירלנד הייתה בשנת 795. פשיטות ראשוניות אלו על האי היו בדרך כלל פזיזות ומצומצמות. פשיטות אלו סימנו את תומו של תור הזהב של התרבות הנוצרית באירלנד ואת תחילתן של 200 שנות מלחמה מקוטעת, שהורכבה בעיקר מגלים של פושטים ויקינגים שבזזו את המנזרים והערים ברחבי האי. רוב הפשיטות על האי הגיעו ממערב נורווגיה. החל משנת 840 הוויקינגים הקימו התיישבויות לחופי אירלנד, בהם שהו בחודשי החורף. ההתיישבות הגדולה ביותר של הוויקינגים הייתה דבלין. על פי עדויות כתובות מאותה התקופה, הוויקינגים היו בוזזים ערים ומנזרים בפנים האי, אליהם היו מגיעים בעיקר דרך נהרות, ומשסיימו היו חוזרים לעריהם שעל החוף. ממתיישבים אלו צמחה אוכלוסייה מעורבת שנותרה באי והיא קלטית-נורווגית. בשנת 902 דחק מלך לנסטר את הוויקינגים אל מחוץ לאי, אך אלו שבו וכבשו בחזרה את ממלכת דבלין שהקימו. הוויקינגים מעולם לא הצליחו לכבוש את האי כולו והמלכים האירים ניסו תכופות לגרשם. היה זה המלך האגדי בריאן בורו אשר הצליח, בסדרה של קרבות שהתנהלו בסוף המאה העשירית להרוג את מלכה הוויקינגי של לימריק, ולשלוט בחלקה הדרומי של אירלנד. שליטה זו לא היה פירושה כי אנשי דרום אירלנד נשמעו לקולו, אלא כי מלכיהם נתנו לו את בניהם כבני ערובה, והעלו לו מס עובד. בשנת 1002 הכריז מלך אנשי או'ניל הצפוניים בגבעה הקדושה טארה על כפיפותו לבריאן, אשר הפך כתוצאה מכך למלך העליון של אירלנד. בקרב קלונטרף בשנת 1014 תמה השליטה הצבאית הוויקינגית באי, אך מושבותיהם הוסיפו לשגשג והמסחר עמן הפך לחלק משמעותי מהכלכלה האירית.
ימי הביניים.
הגעת הנורמנים.
במאה ה-12 הייתה אירלנד מחולקת לממלכות משנה ולממלכות-על, כשעל כולן שלט המלך העליון של אירלנד. הכוח הפוליטי באי התחלק בין ראשי השושלות שהתחרו ביניהן על העליונות באי כולו. אחת מדמויות אלו, דרמוט מק'מורו מממלכת לנסטר, הוגלה בעל כורחו בידי המלך העליון החדש, רורי או'קונור מממלכת קונכט. מק'מורו נמלט לאקיטן, שם קיבל את הסכמתו של הנרי השני, מלך אנגליה לגייס אבירים נורמנים על מנת לכבוש בחזרה את ממלכתו. האביר הנורמני הראשון הגיע לאירלנד בשנת 1167 ואחריו אבירים נורמנים, ולשים ופלמים רבים. מספר מחוזות הושבו לשליטתו של מק'מורו, אשר מינה את בעלה הנורמני של בתו, ריצ׳ארד דה קלייר, ליורש של ממלכתו. מהלך זה הטריד את הנרי מלך אנגליה, שחשש מהקמתה של ממלכה נורמנית מתחרה באירלנד, ולכן החליט להשליט את מרותו על האי.
עם הסכמתו של האפיפיור אדריאנוס הרביעי, הנרי נחת בווטרפורד בראש צבא גדול בשנת 1171, ובכך הפך למלך אנגליה הראשון שדרך על אדמת אירלנד. עם נחיתתו בווטרפורד, ולאחר מכן במנסטר ובדבלין, נכנעו לו מלכים אירים רבים, והעמידו עצמם תחת חסותו כווסאלים פאודלים. אולם, מטרתו של הנרי לא הייתה כיבושה של אירלנד והכנעת האירים, כי אם הסדרת הכפיפות הפאודלית של הנורמנים שכבר נמצאו שם. לאחר מסעות כיבוש אלו עזב הנרי את אירלנד ולא שב אליה לעולם. הוא העניק את הטריטוריות שכבש באירלנד לבנו ג׳ון ומינה אותו ללורד אירלנד. כשג׳ון ירש את אחיו באופן מפתיע בתור ג'ון, מלך אנגליה, שטחיו באירלנד הפכו לשטחים של הכתר האנגלי, בניגוד לרצונות אביו, שחשב שתקום באירלנד שושלת מקבילה לזו שבאנגליה, בה ישלטו ג'ון וצאצאיו.
לורד אירלנד.
תחילה שלטו הנורמנים בחופיו המזרחיים של האי, מווטרפורד בדרום ועד למזרח אלסטר בצפון. שטחים אלו נשלטו על ידי ברונים נורמנים שהיו כפופים לכתר האנגלי. לורד אירלנד הראשון היה כאמור המלך ג'ון, שביקר באי בשנים 1185 ו-1210 במטרה לאחד בין הברונים הנורמנים ולוודא את נאמנותם. במהלך המאה ה-13, המדיניות של המלכים האנגלים הייתה צמצום כוחם של אותם ברונים, שמא יצברו כוח ויערערו על סמכותם של מלכי אנגליה באירלנד.
ב-1261 התרופף מעמדם וכוחם של הנורמנים, והם הפסידו לאירים בקרב קאלאן. מלחמות בין הנורמנים לממלכות האיריות העצמאיות היו דבר שבשגרה, אך גם מלחמות בין הברונים הנורמנים לעצמם היו שכיחות. מלחמות אלו בין ברונים לרוזנים המשיכו במאה השנים הבאות וגרמו להרס רב, בייחוד סביב הבירה דבלין. במצב כאוטי זה, המלכים האירים העצמאיים כבשו בחזרה שטחים נרחבים מהברונים הנורמנים, וחוסר היציבות באי גבר.
מגפת המוות השחור הגיעה לאירלנד בשנת 1348, ופגעה בצורה קשה יותר באנגלים ובנורמנים, שחיו בערים ובכפרים, מאשר באירים שחיו בשטחים נרחבים ומרוחקים זה מזה. לאחר חלוף המגפה, המנהגים והשפה האירית שבו לשלוט באי, מאחר שרבים מהנורמנים והאנגלים דוברי הצרפתית והאנגלית מתו כתוצאה מהמגפה. רבים מהנותרים נטמעו בתוך האוכלוסייה האירית המקומית, דיברו את שפתה ואימצו את מנהגיה, ובכך נוצרה ה״אומה האמצעית״ - צאצאיהם של הברונים הנורמנים אשר הגיעו לאירלנד במאה ה-12 ועתה, במאה ה-14, עברו תהליך של "היברניזציה", התחתנו עם משפחות האצילים הגאלים, וקיבלו את הזהות והמנהגים האירים. שטח השליטה האנגלי הישיר באירלנד הצטמצם לשטח מבוצר מסביב לדבלין שנקרא התחום, שלשליטיו הייתה מעט השפעה אם כלל על ההתרחשויות שמעבר לו.
עד סוף המאה ה-15 השליטה האנגלית על אירלנד כמעט ונעלמה, וזאת בעקבות התעסקותם של המלכים האנגלים במלחמות השושנים ובמלחמת מאה השנים. לורדים נורמנים שעברו היברניזציה המשיכו לשלוט בשטחים שנותרו תחת חסותו של הכתר האנגלי, עם מימון מהכתר, אך ללא הכרה בסמכותו. תקופה זו הייתה כזו של פריחה תרבותית ובניה מחדש. אירלנד נחלקה בין שלושה מחוזות איריים עצמאיים, תומונד, טירקונל וטיירון, בהם שלטו המשפחות העתיקות של או'בריאן, או'דונל ואו'ניל; ולחלק האנגלו-אירי שנשלט על ידי הרוזנים מקילדייר, אורמונד ואוסמונד. הרוזן השמיני מקילדייר, גארט מור פיצג'רלד, נתמנה בשנת 1478 ללורד המשנה-למלך והחזיק במשרה זו זמן רב תחת ארבעה מלכים בזה אחר זה. פיצג'רלד עודד את נשואי התערובת, והשיא את בנותיו לראשי שבטים איריים. הוא שלט באי באמצעות כוחו הצבאי והבריתות שכרת עם השבטים והממלכות האיריות.
מהרפורמציה עד קרומוול.
כיבוש ומרד.