בצפון זירת ההתרחשות, הצליח הגיס הראשון של פון פרנסואה לגבור על מקבילו הרוסי לאחר שלזו האחרונה אזלה תחמושת הארטילריה (העובדה שלרוסים לא הייתה אספקה רחבה של תחמושת הייתה ידועה גם היא לפריטוויץ לפי התשדורות שיורטו). בדרום נחלו הגיסות הגרמנים תבוסה עקב העובדה שההתקפה נפתחה מאוחר יותר ומרווח הזמן נוצל על די הרוסים להיכנס לעמדות מגננה. משכשלה ההתקפה בדרום בצהרי 20 באוגוסט ונסוגו הגיסות של מקנזן ובלוב החלו הגיסות הרוסים לאגף את כוחותיו של פרנסואה ולכן אלה נאלצו גם הם לסגת. גם במקרה זה נערך הקרב יום אחד בלבד, אך הפעם התוצאה הייתה שונה והגרמנים שהובסו נאלצו לסגת (האבדות בקרב היו מאוזנות - 16,500 לרוסים לעומת 14,800 לגרמנים).
מפקד הארמייה השמינית פריטוויץ פחד שלאחר התבוסה תחל הארמייה הרוסית הראשונה לרדוף אחר הגרמנים הנסוגים ובכך תשמיד אותה כליל. בצעד שנוי במחלוקת, הורה פריטוויץ לארמייה הגרמנית השמינית לסגת אל עבר קווי נהר הוויסלה ובכך להשאיר את שטחי פרוסיה המזרחית לידי הרוסים. הנסיגה החלה ב-21 באוגוסט אך לא נמשכה זמן רב. ב-22 באוגוסט החליט רמטכ"ל צבא גרמניה, הלמוט פון מולטקה הצעיר, להחליף את פריטוויץ בפיקוד מנוסה יותר שכן לדעתו ההחלטה לסגת משטחי פרוסיה המזרחית הייתה שגויה מן היסוד ועמדה בניגוד לתוכנית המלחמה הגרמנית שעל הארמייה להחזיק בשטחי פרוסיה המזרחית עד אשר תוכרע החזית במערבית מול צרפת ובריטניה. במקומו של פריטוויץ עמדו כעת פאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף.
מהפך בטננברג.
הינדנבורג ולודנדורף החליטו לעצור את הנסיגה של הארמייה השמינית ולמקם אותה ליד כפר בשם טננברג. הינדנבורג ולודנדורף החליטו שהארמייה השמינית תארוב ותתקוף את הארמייה הרוסית השנייה של סמסונוב וזאת על ידי איגוף הארמייה הרוסית. ב-23 באוגוסט נפתח קרב טננברג עם מתקפה דו-ראשית של הארמייה הגרמנית השמינית על הארמייה הרוסית השנייה. סמסונוב חשב תחילה כי למעשה הוא משתתף בתנועת המלקחיים של הצבא הרוסי ושהארמייה הרוסית הראשונה נמצאת קילומטרים מעטים צפונה ותוקפת גם היא את הארמייה הגרמנית השמינית אבל המציאות הייתה שכוחותיו של סמסונוב נלחמו לבדם כנגד הארמייה הגרמנית. הארמייה הרוסית הראשונה לא הייתה קרובה לזירת הקרב ולמרות זאת הורה מפקדה פאול פון רננקמפף לשלוח מספר אוגדות לעזרת סמסונוב אך אלה לא הספיקו להגיע בזמן לקרב.
בימים שלאחר פרוץ הקרב נראה הקרב כלחימה ניידת בה הרוסים מכותרים ללא יכולת לברוח. מ-26 באוגוסט הפכה המערכה מלחימה ניידת למערכה השמדה כשלמעשה הגרמנים טובחים בחיילים הרוסים. ב-30 באוגוסט הסתיים קרב טננברג כניצחון מרשים לגרמנים - 125,000 אבדות לרוסים לעומת 20,000 אבדות בלבד לגרמנים. מפקדה של הארמייה הרוסית השנייה אלכסנדר סמסונוב התאבד בליל 29 באוגוסט עקב התבוסה בקרב. למעשה בקרב טננברג הושמדה לחלוטין הארמייה הרוסית השנייה ולכן נחשב לאחד הניצחונות הגרמנים החשובים בחזית המזרחית. קרב טננברג נחשב לקרב שהציל את שטחי פרוסיה המזרחית מידי הרוסים כיוון שאחריו לא יכלה הארמייה הרוסית הראשונה לכבוש לבדה את פרוסיה המזרחית ונאלצה לסגת.
סוף המערכה.
לאחר שסיימו להשמיד את הארמייה הרוסית השנייה החליט פון הינדנבורג לפנות אל עבר הארמייה הרוסית הראשונה של רננקמפף. עוד קודם לכן במהלך קרב טננברג שלח רננקמפף חלק מהאוגדות לעזרת הארמייה הרוסית השנייה אך אלה לא הספיקו להגיע בזמן וכעת נוצר מצב בו הארמייה הרוסית הראשונה פרוסה על שטח רחב. פון הינדנבורג תכנן לאגף את האוגדות הדרומיות של רננקמפף באזור האגמים המזוריים בעוד בכל שאר החזית (מהאגמים המזוריים שבדרום ועד העיר קניגסברג שבצפון) יתקיימו תקיפות שיכניעו את הארמייה הרוסית הראשונה. ההתקפה שוגרה לבסוף ב-7 בספטמבר ונודעה כ-הקרב הראשון על האגמים המזוריים.
בתחילת המתקפה זכו הגרמנים לניצחון מוחץ בצפון אך בדרום התקשו מעט אל מול הרוסים. ב-9 בספטמבר הצליחו הגרמנים לפרוץ את קו ההגנה בדרום והכריחו את הרוסים לסגת לכיוון צפון-מזרח. כעבור עוד יומיים של לחימה במהלכם דחקו הגרמנים את הרוסים עוד ועוד אחורה, החליט רננקמפף להורות על נסיגה כללית משטחי פרוסיה המזרחית חזרה אל הגבול הרוסי-גרמני לאחר שהבין שאין לו עוד סיכוי לנצח את הארמייה הגרמנית השמינית. הנסיגה הרוסית הושלמה סופית ב-14 בספטמבר כאשר אחרוני החיילים הרוסים חזרו לגבול הרוסי. בכך הסתיימה הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית.
תוצאות.
למרות שלא היו שינויים טריטוריאליים בעקבות הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית, לפלישה זו היו שתי השפעות עיקריות:
למרות מספר האבדות בצד הרוסי, כוח האדם הזמין לצבא הרוסי היה גבוה ביותר ולכן לאבדות המהלך הפלישה לא הייתה השפעה כבדת משקל. משהובטחה ביטחונה של פרוסיה המזרחית, יכל צבא גרמניה לשלוח עזרה צבאית לאוסטרו-הונגרים בקרבות שלהם מול הרוסים (שם התרכז עיקר הכוח הרוסי) במערכה על גליציה.
איפוס כוונות
קורט זאקס
קורט זאקס (בגרמנית: Curt Sachs; 29 ביוני 1881 – 5 בפברואר 1959) היה מוזיקולוג יהודי-גרמני, שחי רוב ימיו בארצות הברית. זאקס היה אחד ממייסדי האורגנולוגיה המודרנית (חקר כלי נגינה), וכיום הוא זכור בעיקר, כפי הנראה, הודות ליצירת שיטת הורנבוסטל-זקס למיון של כלי נגינה, פרי עבודה משותפת עם עמיתו למחקר אריך מוריץ פון הורנבוסטל.
ביוגרפיה.
זאקס גדל בברלין ולמד שם נגינה בפסנתר, תאוריית המוזיקה והלחנה. עם זאת, הדוקטורט שקיבל בשנת 1904 מאוניברסיטת ברלין (שם כיהן בהמשך כפרופסור למוזיקולוגיה) היה בתולדות האמנות - הדיסרטציה שלו עסקה בפיסול של ורוקיו. זאקס החל בקריירה של היסטוריון אמנות, אך תוך זמן קצר גילה עניין גדל והולך במוזיקה ובסופו של דבר התמנה למנהל האוסף הממלכתי הגדול של כלי נגינה (Staatliche Instrumentensammlung) ושל מוזיאון כלי הנגינה ברלין. הוא ארגן מחדש ושיפץ חלק גדול מן האוסף, ובכך נפתחה הקריירה שלו כאורגנולוג.
בשנת 1913 יצא לאור ספרו "Real-Lexicon der Musikinstrumente", שהוא קרוב לוודאי הסקירה המקיפה ביותר של תולדות כלי המוזיקה ב-200 השנים האחרונות. כעבור שנה פרסמו הוא ואריך מוריץ פון הורנבוסטל את העבודה, שבה בהם נודעים ביותר כיום, ב-"Zeitschrift für Ethnologie" (כתב העת לאתנולוגיה), שיטה חדשה של מיון וסיווג כלי נגינה, הנודעת כיום בשם שיטת זאקס-הורנבוסטל. במהלך השנים עברה השיטה תיקונים ושינויים רבים והייתה מושא לביקורת, אך היא עודנה שיטת המיון המקובלת ביותר על אתנומוזיקולוגים ואורנולוגים.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, וחקיקת החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, פוטר זאקס היהודי ממשרותיו בגרמניה. כתוצאה מכך היגר לפריז, שם עבד במוזיאון האתנולוגי (אז מוזיאון טרוקאדרו) ולימד בסורבון. משם עבר בהמשך לארצות הברית והשתקע בניו יורק משנת 1937 עד 1953 לימד באוניברסיטת ניו יורק וכן עבד בספרייה הציבורית של ניו יורק.
ספריו הרבים כוללים עבודות מחקר על מקצב, מחול וכלי נגינה. ספרו "תולדות כלי הנגינה" (1940), סקירה מקיפה של כלי נגינה בכל העולם במהלך ההיסטוריה, נחשב לאחד החשובים בתחום. הקשר רב השנים שלו עם הוצאת המוזיקה ו. ו. נורטון ושות' החל עם "צמיחת המוזיקה בעולם העתיק" (1943). אף כי במשך הזמן תפסו מחקרים חדשים יותר את מקום המחקרים האלה מכמה בחינות, הם נחשבים עדיין לטקסטים חיוניים בתחום.
זאקס מת ב-1959 בניו יורק. האגודה האמריקאית לכלי נגינה מעניקה מדי שנה פרס על שם קורט זאקס לאנשים פרטיים על תרומותיהם לאורגנולוגיה.
מישור מרידיאני
מישור מרידיאני הוא אזור הממוקם 2 מעלות דרומה מקו המשווה שעל פני כוכב הלכת מאדים. אורכו כ-127 ק"מ ורוחבו כ-63 ק"מ.
המקום התפרסם בעקבות גילוין של תכונות מיוחדות בו, אשר עשויות להצביע על היותו בעבר קרקעיתו של אוקיינוס ובהתאם לכך הימצאות מים בו.
מכתש איירי הנמצא במישור נקבע כמקום בו עובר קו האורך 0° (בדומה לגריניץ' בכדור הארץ) וכל שאר קווי האורך שעל פני המאדים מתייחסים אליו.
סיבות המחקר.
בשנת 2004 הנחיתה נאס"א את גשושית האופורטוניטי במישור מרידיאני, כדי לחקור את מאפייניו המינרליים והגאולוגיים של המקום. המיקום נבחר
בעקבות מידע שהתקבל ממכשיר הספקטרומטר אשר הותקן בחללית מרס גלובל סרוויור, ואשר הצביע על קיום כמות רבה של המינרל המטיט על פני הקרקע.
המטיט נוצר בתהליכים שונים אשר רובם כרוכים בהימצאות מים. בנוסף ראו החוקרים טרם נחתה האופורטיוניטי מבנים התואמים במאפייניהם לסלעי משקע.
תוצאות המחקר.
עם נחיתת האופוטוניטי על המאדים זוהו סלעים אשר הכילו כמות רבה (כ-40% ממשקל הסלעים) של מלחים גופריתיים. ריכוז שכזה עשוי להיווצר בעקבות התנדפות מים המעורים בגופרית, כלומר בסלעי משקע.
בהמשך התגלו כדוריות המטיט אשר נוצרו על פי הסברה כתוצאה מחלחול מים רוויי ברזל אל סלעי המשקע שנוצרו קודם להם.
גם מבחינה גאומורפולוגית התגלה מישור מרידיאני כבעל דמיון למתווה קרקעית אוקיינית.
אשקוקה
אדיבו
אדיבו (געז: "አድያቦ", גם: "עדיבו", "עדדי אבו", משמעות: "ארץ האבות") הוא אזור גאוגרפי בתיגראי. האזור ממוקם דרומית לנהר המרב המשמש כגבול בין אתיופיה לאריתריאה. כיום האזור נמצא במחוז הצפון-מערבי בתיגראי ומחולק לשתי נפות: אדיבו עלית ואדיבו תחתית . האזור מאופיין כאזור עם יערות רבים וכן כמקום לציד שבו יש חיות בר רבות.