החוקרים גולד וואן-בוסקירקהיו הראשונים לדווח שהזרקת הורמון אדרנלין לחולדות זמן קצר לאחר למידת התניית הימנעות, מגבירה את החזקת המידע שנלמד בזיכרון לטווח הארוך. מחקרים שבאו לאחר מכן ביססו ממצא זה תוך שימוש במגוון רחב של מטלות למידה אחרות והורמונים נוספים. בעקבות כך, הגיעו להבנה כי להורמוני דחק תפקיד מרכזי בתהליכי קידוד ואחסון זיכרון. לפי היפותזת המודולציה של הזיכרון, במהלך אירוע מעורר רגשית או זמן קצר לאחריו, האמיגדלה לוקחת חלק בשחרור הורמוני דחק ונוירוטרנסמיטרים מסוימים כדי להגביר את גיבוש ואחסון הזיכרון. על גבי ההיפוקמפוס נמצאים רצפטורים להורמוני דחק ונ״ט שונים (קורטיזול, אדרנלין, נוירואדרנלין). במצבי סטרס, מעוררת האמיגדלה את המערכת הסימפתטית (דרך ההיפותלמוס), שמכניסה את הגוף לתגובת ״הילחם או ברח״ (באנגלית: Fight or Flight). כתוצאה מכך, מופרשים בגוף הורמוני דחק שנקלטים ברצפטורים שבהיפוקמפוס ומחזקים את התגבשות הזיכרון באזורי מוח אחרים. זו הסיבה לכך שאנו זוכרים טוב יותר אירועים רגשיים. למעשה, מדובר בהשפעה עקיפה של האמיגדלה על תהליך הקונסולידציה. מכאן ניתן להסיק על התרומה של סטרס מתון ללמידה ולזיכרון. עם זאת, סטרס כרוני, או רמות גבוהות של קורטיזול (בעקבות הפעלה מוגזמת של ציר ה-HPA), עלולים לפגוע בזיכרון. מחקרים מצאו שחשיפה ממושכת להורמוני דחק פוגעת בפלסטיסטיות בתוך ההיפוקמפוס; ירידה ביכולת לייצר סינפסות ונוירונים חדשים (כתוצאה מעליה ברמות גלוטומט וירידה בחלבון BDNF), שגורמת בסופו של דבר לצמצום נפח ההיפוקמפוס וללקויות בזיכרון דקלרטיבי.
יישום קליני וטיפול מניעתי מיד לאחר הטראומה.
היפותזת המודולציה של הזיכרון תרמה להבנה כיצד אפשר למנוע פיתוח של הפרעת דחק פוסט-טראומטית (באנגלית: post-traumatic stress disorder, בקיצור: PTSD) מיד לאחר החשיפה לאירוע טראומתי. PTSD עלול להתפתח בעקבות חשיפה לחוויה טראומטית (ישירה או דרך התבוננות באופן אישי במתרחש) שעוררה פחד, אימה או חוסר אונים וכוללת מוות/סכנת מוות, או פגיעה חמורה/איום לפגיעה של האדם עצמו או של אחר קרוב. הסימפטומים הדיאגנוסטיים כוללים, בין היתר, זיכרונות חודרניים של האירוע הטראומתי ופלאשבקים, הימנעות מגירויים הנקשרים עם האירוע הטראומתי (זיכרונות/ מחשבות/ אנשים/ מקומות ועוד), דריכות ועוררות יתר. בהתאם להיפותזת המודולוציה, במהלך אירוע טראומתי, פעילות האמיגדלה משפיעה על שחרור הורמוני דחק שנקלטים בהיפוקמפוס ומחזקים את התגבשות הזיכרון. לכן, זיכרונות רגשיים עזים וטראומתיים מקודדים חזק יותר ונשמרים בצורה חיה ומוחשית יותר. ההשפעה ההורמונלית היא איטית יחסית להשפעה העצבית הישירה של האמיגדלה; יש ״חלון קונסולידציה״. מכאן שתהליך הקונסולידציה יכול להתרחש גם לאחר שהאירוע הסתיים. על בסיס ההנחה שקיים ״חלון קונסולידציה״ במסגרתו זיכרונות יכולים להתגבש, עלתה הסברה שניתן לחסום את השפעות הורמוני הדחק על הקונסולידציה של אותו זיכרון טראומתי דרך חסימת הרצפטורים של אותם הורמונים. כך, למעשה, אפשר יהיה להפחית את הסיכון שהזיכרון יקודד ויתגבש לכדי זיכרון טראומתי. בהתאם לכך, מחקרים רבים התמקדו בבדיקת יעילות טיפולים שונים בשעות שמיד לאחר הטראומה. לאור ממצאים שהראו שהחדרת חומרים חוסמי בטא, כגון פרופרנולול, מפחיתים התגבשות זיכרונות רגשיים, נערכו ניסיונות לבדוק את הפוטנציאל של חומרים אלה לשמש כגורם המפחית את הסיכוי לפתח PTSD. הראיות הרווחות, נכון להיום, מצביעות על כך שתרופות מסוג חוסמי בטא מקלות רק על התסמינים הפיזיולוגיים המלווים להיזכרות באירוע הטראומתי, ולא נמצאו השפעות מובהקות לתרופה זו מבחינת הסיכוי לפתח PTSD, בהשוואה לפלצבו. עם זאת, מחקר חדש שפורסם ב-2018 הראה שהחדרת פרופרנולול לאנשים הסובלים מ-PTSD תשעים דקות לפני רה-אקטיבציה של הזיכרון הטראומתי פעם בשבוע למשך שישה שבועות, הביאה להפחתה משמעותית בדירוג הסימפטומים הכוללים (ולא רק הפיזיולוגיים) בהשוואה לקבוצת פלצבו. אולם נדרש מחקר נרחב נוסף על-מנת לבסס את תרומתן של תרופות מסוג חוסמי בטא לטיפול ב-PTSD.
ביקורת על התאוריה והצעת מודל משלים.
יש הטוענים כי תיאורית המודולציה מספקת הסבר חלקי, משום שאינה מסבירה מדוע אפקטים של זיכרונות רגשיים נראים מיד לאחר החשיפה – הרי שתהליך הקונסולידציה אורך מספר שעות, ואף מספר ימים. ביקורת נוספת מתייחסת לעובדה שתאוריה זו אינה מסבירה מדוע נראות השפעות ממוקדות על זיכרון מידע רגשי כאשר אירוע הלמידה מכיל גם גירויים רגשיים וגם נייטרליים. בעקבות כך, עלתה תאוריה נוספת המשלימה את תיאורית המודולציה לכדי תמונה רחבה יותר; תיאורית המדיאציה. לפי תיאורית זו, אירוע רגשי מגביר את הקשב שלנו למידע הקיים באירוע באופן לא רצוני. כמו כן, האירוע הרגשי בולט יותר בהשוואה לאירועים שאינם רגשיים (גם כאשר הם מוצגים יחדיו). בנוסף לכך, אירוע רגשי משפיע על ארגון המידע, שכן גירויים רגשיים נשפטים כקשורים זה לזה. או במילים אחרות: אירועים רגשיים נחווים כחזקים יותר עוד לפני שלב הקידוד, משום שהם מפעילים באופן לא רצוני משאבים קוגניטיביים של קשב (הגברת הקשב למידע רגשי), בולטות (בולטות גירוי רגשי לעומת גירוי לא רגשי כאשר מוצגים יחדיו) וארגון (גירויים רגשיים נשפטים קשורים זה לזה) – ואלו מקנים את היתרון בקידוד ובאחסון האירוע הרגשי בזיכרון. לסיכום, שתי התאוריות יחד מסבירות מדוע אפקטים של זיכרון נראים מיד לאחר החשיפה – כתוצאה מעיבוד קוגניטיבי מוגבר של גירוי רגשי, האמיגדלה מופעלת ומגבירה את קידוד הגירוי. כמו כן, שילובן מסביר השפעות ממוקדות של רגש על זיכרון; הדבר קורה משום שמנגנונים קוגניטיביים יכולים לפעול באופן סלקטיבי על גירויים רגשיים.
פאפי (צמד מוזיקלי)
פָּאפִי, (ביפנית: パフィー) או פאפי אמי יומי, הוא צמד זמרות ג'יי-פופ. הצמד פועל ביפן בשם PUFFY, אך בגלל קונפליקטים עם שון קומבס, הן אימצו את השם PUFFY AmiYumi מחוץ ליפן.
אמי אונוקי שכינויה הוא "ג'יין", ויומי יושימורה, שכינויה הוא "סו" התגלו על ידי ציידי כישרונות שונים, והכירו בשנת 1995. הצמד פרץ בשנת 1998–1999, כשיצא ה-Jet CD וה-Jet Tour. ה"פאפי-מאניה" כללה חפצים החל ממחזיקי מפתחות עד דיסקים.
הסינגל הראשון שלהן, "Asia no Junshin" מכר מעל למיליון עותקים. סך מכירות אלבומיהן הוא כ-14 מיליון עותקים.
ב-2005, השתתפו באלבום The Body Acoustic של הזמרת האמריקאית סינדי לאופר.
הן גם ידועות בארצות הברית כדמויות בסדרה המונפשת "HI HI PUFFY AMI YUMI", שמשודרת בערוץ קרטון נטוורק, ושודרה בישראל בערוץ הילדים. התוכנית מלווה את אמי ויומי כדמויות מצוירות בכל מיני הרפתקאות, ובדרך כלל גם הומור. בתחילת, באמצע ובסוף התוכנית מופיעות אמי ויומי עצמן.
סמל אריזונה
סמל מדינת אריזונה (באנגלית: Arizona State Seal) אומץ בשנת 1911.
תיאור הסמל.
סביב הסמל מופיע הכיתוב: "החותם הגדול של מדינת אריזונה" (באנגלית: Great Seal of the State of Arizona), ושנת הצטרפותה של אריזונה לארצות הברית - 1912.
במרכז הסמל מופיע המוטו בלטינית: "דיטאט דאוס" - "האל מעשיר".
בסמל ניתן לראות רכס הרים ומאחוריו שמש זורחת. בימין הסמל מאגר מים וסכר המאפשר את השקיית השדות המופיעים במרכז הסמל. בקדמת הסמל בקר רואה ומשמאל הסמל ג'ורג' וורן - כורה ומחפש זהב שחי במאה ה-19, המחזיק בידו מעדר ומכוש.
סמלים אלה מסמלים את יסודות כלכלת המדינה: גידול הבקר, הכותנה, ההדרים וכריית הנחושת.
היסטוריה.
בשנת 1863 נתן הנשיא אברהם לינקולן צו המורה על הקמת ממשל מקומי בטריטוריית אריזונה הצו מינה את ריצ'רד מקורמיק, איש עסקים ועיתונאי כמזכיר הטריטוריה. מקורמיק עיצב את סמל הטריטוריה (אף שלא נתבקש מפורשות לעשות זאת). סמל זה כלל כורה ולצידו מריצה, מכוש ומעדר. ברקע ניתן היה לראות שני הרים חשופים, ובתחתית הסמל הופיע המוטו של הטריטוריה "דיטאט דאוס".
בעקבות ביקורת על עיצוב הסמל עוצב הסמל על ידי מקורמיק מחדש. העיצוב החדש כלל נחל קטן שזרם לרגלי הכורה, והוצאו ממנו המריצה והמכוש. שני ההרים הוחלפו בהר אחד (ככל הנראה ההר ת'מב בוט).
האספה הלאומית של הטריטוריה הציעה עיצוב חלופי ובשנת 1864 הורתה על סמל חדש אשר כלל את הר סן פרנסיסקו ברקע, ובקדמת הסמל צבי, עצי אורן וקקטוס. בתחתית הסמל נשאר מוטו המדינה.
על אף החוק שנחקק, המשיך השימוש בסמל המקורי של מקורמיק, שהיה מזכיר הטריטוריה ולא טרח להזמין עבור הטריטוריה סמל חדש. בשנת 1866 מונה מקורמיק כמושל הטריטוריה אולם השימוש בסמל שעיצב פחת בהדרגה עד שפסק בשנת 1879. כיום הסמל משמש את מחוז גילה שבמדינה.
ב-3 במרץ 1879 נעשה שימוש לראשונה בסמל שנקבע על ידי אספת הטריטוריה.
במהלך השנים בוצעו מספר שינויים בסמל. מזכיר הטריטוריה צ'ארלס ברוס הוסיף בשנת 1895 צל להרים, לצבי ולקקטוס.
בשנת 1905 פנה מזכיר המדינה וו. פ. ניקולס לאמן וולטר רובינס על מנת שיצייר מחדש את הסמל. סמל זה כלל צבי המביט שמאלה, הרים הדומים לפסגות הרי סן פרנסיסקו, וכן דשא בקדמת הסמל. סמל זה מופיע על חוקת אריזונה שאומצה בשנת 1910.
עם קבלת המדינה לארצות הברית אומצה הצעה של האמן אי. אי. מוטר כסמל המדינה. חוקת המדינה קובעת בסימן 22, סעיף 20 את צורת הסמל. בדיונים בדבר סעיף זה הוחלט (ביוזמת ראש הוועדה האחראית לסמל, אי אי אלניווד), להוציא מהסמל סממנים מדבריים כגון נחשים, וכן נבחר ג'ורג' וורן - כורה שחי במדינה בסוף המאה ה-19, ככורה שיופיע על הסמל.