הבנייה בדרום הארץ בשדרות ובעזתה-נתיבות הייתה בסביבה ללא חשמל ומים והמשימה הוטלה על חיים סוויד שהיה אחד ממנהלי העבודה הבולטים בחברה. הוקמו צריפים לפועלים ולהחזקת כלי העבודה. הפועלים עבדו מ-5 בבוקר עד 6 בערב כשתושבי המעברה הסמוכה עודדו וציפו ליום שבו יוכלו לעבור למגורי קבע. חיים סוויד נשאר בנגב 14 שנה וזכה לחנוך את מרבית הבתים בשדרות, בעזתה-נתיבות ובאופקים. בשנות השישים של המאה העשרים החלו לצמוח בעיירות הפיתוח גם בתי ארבע קומות ורוב תושבי המעברות שוכנו בבתים. קשר מיוחד נרקם בין אהרן פרץ שהיה אחד מקבלני המשנה משדרות למשה שקד וחיים סוויד, צאצאיו המשיכו בדרכו והקימו את חברת פרץ בוני הנגב .
במלחמת סיני בשנת 1955 ובמלחמת ששת הימים בשנת 1967, התגייסה משפחת שקד למאמץ הלאומי ואפשרה למדינה ולצבא להשתמש במשאיות לצורכי ביטחון.
נותני העבודה לבנייה הרחבה בארץ היו משרדי הממשלה: משרד השיכון, מחלקת עבודות ציבוריות, סולל בונה, שיכון ופיתוח ושיכון עובדים.
היקף הבנייה בכל הארץ.
"שקד השוקד על בניין ויצירה"
"משה שקד - אחד מן ה"בונים עיר"
"ממלכת הבנייה":של מ. שקד: מפת ישראל זרועה "שקדים" טובים
"הבונה הגדול"
חברת הבנייה וחברת ההובלות של משפחת שקד התפרסה בכל הארץ בבנייה ציבורית למגורים, מבני תעשייה, מבני חינוך ותרבות ביישובים: חיפה, כפר ויתקין, נתניה, קדימה, עין שריד, אבן יהודה, מגדיאל, הרצליה, רמת השרון, רמת גן, רמת אפעל, אור יהודה, חולון, בת ים, תל אביב-יפו, ראשון לציון, גדרה ואשדוד.
שיתוף הפעולה התקיים עד 1971 כשמשה שקד נפטר. בהלווייתו הייתה נציגות מכובדת של עיירות הפיתוח והיישובים בהם בנה כאות הערכה על פיתוח הבנייה בשנים אלו.
עם לכתו של משה שקד, פירקו שלושת האחים את השותפות של חברת ההובלות, יוסף ונתנאל המשיכו כקבלנים עצמאיים בענף הבנייה בנתניה ואריה המשיך לתקופה קצרה את חברת ההובלות. בנו של משה שקד, ישעיהו המשיך את חברת הבנייה של "משה שקד ובניו בע"מ" תוך שיתופי פעולה עם החברות הגדולות בארץ כגון "שיכון ובינוי" ו"שיכון ופיתוח" שנים רבות.
הנרי דזירה לאנדרו
יחסי מונטנגרו–סלובניה
יחסי מונטנגרו-סלובניה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מונטנגרו לבין רפובליקת סלובניה.
היסטוריה.
שתי המדינות היו חלק מיוגוסלביה עד שנת 1991. סלובניה הכירה בעצמאותה של מונטנגרו ב-21 ביוני 2006. שתי המדינות הן חברות באיחוד מדינות הים התיכון.
קישורים חיצוניים.
Slovenian Ministry of Foreign Affairs: directions of contacts with Montenegro
The Nun (פסקול)
The Nun: Original Motion Picture Soundtrack הוא פסקול סרט האימה העל-טבעי האמריקאי "הנזירה" (2018), שהולחן על ידי המלחין ומפיק הסרטים הפולני אבל קוז'ניובסקי. הפסקול יצא לאור ב-31 באוגוסט 2018, על ידי חברת התקליטים ווטר-טאוור מיוזיק.
"The Nun" הוא הפסקול הרשמי של סרט האימה העל-טבעי שובר הקופות "הנזירה" (2018), שיצא לאקרנים שבוע לאחר צאתו, והוא הפסקול הראשון אותו מפיק ומלחין אבל קוז'ניובסקי עבור היקום הקולנועי של לזמן את הרוע. את הפסקולים שיצאו אחריו ביניהם, "The Curse of La Llorona", חזר להלחין ג'וסף בישארה.
רקע והלחנה.
בתוך "The Nun" נכללים שירים מסוגת המוזיקה האלקטרונית ומסוגת המוזיקה הקלאסית וכן, סוגת הגוספל. כל שירי הפסקול הופקו והולחנו על ידי המלחין ומפיק הסרטים הפולני אבל קוז'ניובסקי. השיר "God Ends Here", מהווה כשיר הפותח את הפסקול ואת הסרט "הנזירה" (2018), והשיר "Cause I Have Faith'", סוגר אותם.
שמו של השיר הפותח מהפסקול "God Ends Here", הגיע מתוך הסצנה בה שתי הנזירות קראו את המשפט "אלוהים נגמר, כאן" ("Finit hic, Deo"), שגולף על הדלת במנהרה הקרקעית שהייתה במנזר שלהן. בנוסף לכך, נכללת הסצנה גם ברוב הטריילרים השיווקים שיצאו עבור הסרט.
שרה צ'אנג
שרה צ'אנג (באנגלית: Sarah Chang בקוריאנית: 장영주; שמה המקורי היה יאנג ג'ו צ'אנג, נולדה ב-10 בדצמבר 1980) היא כנרת אמריקאית. הופעותיה הראשונות של הכנרת הצעירה, שהוכרה כילדת פלא, היו כסולנית עם הפילהרמונית של ניו יורק ועם תזמורת פילדלפיה בשנת 1989. היא נרשמה לבית הספר ג'וליארד ללימודי מוזיקה, סיימה אותו בשנת 1999 והמשיכה בלימודיה באוניברסיטה. בשנות ה-90' ובעשור הראשון של המאה ה-21 הופיעה צ'אנג כסולנית עם רבות מן התזמורות הראשונות במעלה בעולם.
ילדות, נעורים ולימודים.
צ'אנג נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה, וגדלה בניו ג'רזי. היא בתם של מיונג-ג'ון, מלחינה, ומין-סו צ'אנג, שהיה כנר ומורה למוזיקה. הוריה של צ'אנג היגרו לארצות הברית מדרום קוריאה בשנת 1979 לצורך השתלמות המוזיקה של אביה בטמפל יוניברסיטי. אמה למדה הלחנה באוניברסיטת פנסילבניה. צ'אנג אמרה, ש"אם כי מעולם לא חיה בפועל בקוריאה... היא בכל זאת מרגישה בעוצמה רבה ששם נטועים שורשיה."
בשנת 1986, כשצ'אנג הייתה בת 5, היא ניגשה למבחן קבלה לג'וליארד והתקבלה לאחר נגינת הקונצ'רטו לכינור מס' 1 בסול מינור של מקס ברוך. צ'אנג בילתה בסופי השבוע בשיעורי נגינה בג'וליארד ובקניות בניו יורק עם הוריה. כשמלאו לה 6, התחילה ללמוד אצל אייזק שטרן מחוץ לבית הספר. היא באה בקביעות לסטודיו של שטרן ללמוד עמו יצירות חדשות. ב-1989, החלה לעבוד עם דורותי דיליי בסטודיו שלה בניו יורק, שם קיבל אביה שיעורים במוזיקה, ובבית הספר ופסטיבל המוזיקה של אספן, קולורדו. גם יו קאנג, סטודנט לשעבר ואסיסטנט של דיליי, השתתף בהכשרתה של צ'אנג.
לאחר סיום לימודיה בבית הספר התיכון בניו ג'רזי בשנת 1999, חזרה צ'אנג לג'וליארד ללימודים גבוהים ולמדה אצל דיליי.
ממשפחתה למדה צ'אנג לדבר קוריאנית שוטפת. היא דוברת גם גרמנית רהוטה.
הודות להישגיה המוזיקליים, צ'אנג נמנית עם מספר קטן מאוד של אנשי ונשות מקצוע, המוכרים כילדי פלא.
קריירה.
ההתחלה.
אמה של צ'אנג לימדה אותה לנגן נעימות באצבע אחת על הפסנתר בגיל 3. ליום הולדתה הרביעי קיבלה כינור בגודל 1/16. בגיל 8, ניגשה למבחן בד עם המנצחים זובין מהטה וריקרדו מוטי, שעבדו עם התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק ותזמורת פילדלפיה. שניהם הזמינו אותה מיד להופיע עמם.
בשנת 1991, כשהייתה בת 10, הקליטה צ'אנג את האלבום הראשון שלה, "דביוט". חברת EMI קלאסיקס הוציאה את האלבום ב-18 באוגוסט 1992 והוא הגיע במהירות לרשימת רבי-המכר של מוזיקה קלאסית. צ'אנג התפרסמה חיש-מהר והייתה לכנרת ידועת-שם בקנה מידה עולמי, שהופיעה בכ-150 קונצרטים בשנה. ב-2006 דירג אותה ניוזוויק כאחת משמונה שיאניות ההישגים בארצות הברית. בראיון שנלווה לכתבה, אמרה צ'אנג: "אני חושבת, שהעובדה שהגעתי לקריירה בגיל צעיר כל כך שמרה על המיקוד שלי. אנחנו סוגרים לוח הופעות לפחות שנתיים עד שלוש שנים מראש בתעשייה הקלאסית. הרגשתי כל כך מחוברת לקרקע והכרתי תודה על שאני יודעת כבר מה הדבר שאני רוצה לעשות בחיי."
2002–2005.
בשנת 2002 הופיעה בפיונגיאנג, קוריאה הצפונית. צ'אנג סיפרה: "הקונצרט היה מלא פקידי ממשלה. כל המושבים עד האחרון שבהם. היו הזמנות בלבד, אבל זו הייתה חוויה שלא תאָמן. מפחידה ומלהיבה בעת ובעונה אחת. ואני חשבתי רק כמה התמזל מזלי.איזה מזל יש לי שאני מוזיקאית, ובאותו רגע הרגשתי באמת ובתמים, שמוזיקה היא השפה האוניברסלית האחת והיחידה."
צ'אנג השתתפה במסע הפרסום העולמי של חברת השעונים "מובאדו" "אמנות הזמן" עם הטניסאי פיט סמפראס והמלחין וינטון מרסליס. למשחקים האולימפיים של 2004 נבחרה צ'אנג לשאת את הלפיד האולימפי בניו יורק. בשנת 2005, הכתיר בית הספר למוזיקה של אוניברסיטת ייל כיסא באולם ספראג בשמה של צ'אנג. לאחר זאת, יצאה צ'אנג למסע קונצרטים של שנה עם הפילהרמונית של ברלין ותזמורת הקונצרטחבאו בתוכנית שישייה של פסטיבלי קיץ, שהובילו לקונצרט באולם פילהרמוני בברלין.
2007-הווה.
צ'אנג הופיעה ברסיטל בקרנגי הול ב-7 באפריל 2007, בליווי הפסנתרן הבריטי אשלי ווס. היא ממשיכה לנגן עם הפילהרמונית של לוס אנג'לס בניצוח אסה-פקה סאלונן והופיעה איתם הן בהוליווד בול והן באולם הקונצרטים וולט דיסני במהלך 2008. ב-27 וב-28 במרץ 2008 ניגנה לפני קהל מאזינים התיאטרון מג'סטיק בסן אנטוניו, טקסס, ביצוע שקדמה לו הופעה (לפגוש ולעודד מוזיקאים צעירים וקשישים גם יחד ללא תמורה) באולם אנטוניו סטרד ויולין באותה עיר. ממאי 2009 עד יוני 2010 יצאה לסיורי רסיטלים ברחבי אירופה, צפון אמריקה ואסיה עם הפסנתרן אנדרו פון אוין; בתוכנית של 12 בפברואר 2010 הופיעה ברסיטל באולם ברביקן בלונדון ובמרץ 2010 ניגנה באוניברסיטת דרום קליפורניה את הקונצ'רטו לכינור מס' 1 בסול מינור, אופוס 26, של מקס ברוך. באוגוסט 2010 הופיעה בהוליווד בול.
כלי נגינה.
ברשותה של שרה צ'אנג כינורות אחדים. הכינור העיקרי שלה הוא הגוארנרי דל ג'זו משנת 1717, מעשה ידיו של בונה הכינורות בן קרמונה ג'וזפה גוארנרי, שאותו קיבלה בירושה ממורה, אייזק שטרן. בראיון משנת 2013 אמרה לכתב, שקנתה את הכינור משטרן, לא קיבלה אותו.
בית הכנסת בזאגרב
בית הכנסת בזאגרב (בסרבו-קרואטית: Zagrebačka sinagoga) היה בית הכנסת המרכזי של יהודי זאגרב ופעל מ-1867 עד אוקטובר 1941, עת החלו שלטונות האוסטאשה בהריסתו, וזו הסתיימה באפריל 1942.
היסטוריה.
רקע כללי.