בשנת 1920 הגיע לארץ יחד עם יהודה לייב קזן (קסין) מטעם חברת "אחוזה א' ניו יורק" על מנת לברר את אפשרויות רכישת קרקעות להקמת מושבה חקלאית.
בנוסף, הוא הביא עמו סכום עצום לאותה עת של מאה אלף דולרים, שמסרו לו אחיו העשירים למטרות השקעה.
ירחע וקזן חיפשו בארץ ישראל במשך כשמונה חודשים אחר שטח האדמה המתאים ביותר להקמה מושבה חקלאית. לבסוף מצאו שטח מתאים בקרבת כפר סבא.
בתחילת אפריל 1922 יצא עם ראשוני החלוצים ברגל לשטח רעננה ומונה כמנהל המושבה מטעם "אחוזה".
ירחע מדד את הקרקע בעזרת מכונת מדידה שהביא עמו מארצות הברית וחילק את השטח לחלקות בנות כ-50 דונם כל אחת. הוא תכנן את המושבה כרחוב ראשי ארוך, ומשני צידיו חלקות המגורים הצרות והמוארכות, אשר בחזיתם בתי המגורים ומאחור שטחי החקלאות. ירחע יצא לירושלים, כדי לקבל חוות דעת מקצועית אילו גידולים כדאיים לטיפוח במושבה. הוא נפגש עם שמואל ברוזה, שנחשב בזמנו כגדול המומחים לחקלאות בארץ.
ירחע רכש בתחילת 1922 מגרש ברחוב אלנבי 92א' בתל אביב מאדמת "חברה חדשה" בשותפות עם אליעזר כץ-שטרשונסקי. לימים נקרא הרחוב סמטת בית השואבה 4 (בסמוך למפעל המים העירוני).
על המגרש נבנה בשנת 1926 ביתו של ישעיהו ירחע, שתכנן האדריכל והמהנדס יעקב אורנשטיין. מאוחר יותר הושכר חלק מן הבית ל"מלון אלנבי". מטה המכביה הראשונה פעל בבית במרץ 1932.
בשנים 1923–1924 רכש ירחע מספר מגרשים. אחד מהם, חלקה גדולה (6127 מ"ר) בשכונת תל נורדאו, קנה בעבור מאתיים לירות מנדטוריות. המגרש הוחכר בהמשך לד"ר יוסף סורקיס (1872 - 1941) למטרת הקמת ראינוע. התנאי שהציב ירחע לעסקה היה שהראינוע יקרא על שם בתו הבכורה, רינה, שעבדה זמן מה כמורה לאנגלית בגימנסיה הרצליה. "גן רינה" תוכנן גם הוא בידי האדריכל יעקב אורנשטיין, נבנה מול בית העם ונפתח בשנת 1929. הראינוע הפך למוסד תרבות בעיר ופעל בה במשך 31 שנים עד שנת 1960. על מגרש אחר נבנה בשנת 1934 הבניין החדש של בית הספר תל נורדאו. בסמוך לבית הספר תוכננו עוד חמישה בתי דירות.
לאחר הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב בספטמבר 1940, עזבו בני המשפחה את הארץ ושבו לארצות הברית באוניה.
ירחע היה נשוי לאנה לבית לוין. הפרופסור לרפואה והחוקר יוליוס ירחע (מייסד הספרייה הרפואית של האוניברסיטה העברית בירושלים) הוא אחיו.
ישעיהו ירחע נפטר בי"א באדר תש"א (1941) מהתקף לב ונטמן בבית הקברות נחלת יצחק. הותיר אחריו שתי בנות ובן.
תהילים מ&quot;ז
תהילים מ"ז הוא המזמור ה-47 בספר תהילים. מזמור זה הוא אחד מעשרת המזמורים שנכתבו על יד בני קורח, והוא פותח במילים: .
מבנה המזמור.
המסר המרכזי של המזמור, הוא המלכת ה' על כל העמים בתרועה ובקול שופר. המזמור מורכב משני חלקים: פסוקים ב - ה - קריאה לכל העמים להריע לאלוהים, כי הוא מלך גדול ונורא המדביר עמים ובוחר בנחלת גאון יעקב. פסוקים ו - י - הכתרתו של אלוהים על כיסא כבודו. ופסוק ו' - , הוא הפסוק המרכזי המחבר בין שני החלקים.
ויש המחלקים את המזמור לשלושה חלקים פסוקים ו - ח - קריאה ל"כל", בלי לפרש שמות - לזמר לה'. פסוקים ט - י - אספת נדיבי עמים. חלוקה זו מסתמכת בעיקר על המבנה הפרוזודי של המזמור.
הרקע לכתיבת המזמור.
מזמור מ"ז הוא חלק מקבוצת מזמורים הנקראת 'מזמורי המלכת מלך', אשר קיימות שלוש דרכים עיקריות בתפישת הרקע לחיבורם:
הגישה האסכטולוגית.
בעלי הגישה האסכטולוגית מפרשים שהמזמור אינו עוסק מאורע שקרה בעבר, אלא בהתגלות מלכות ה' לכל העמים, שתהיה באחרית הימים. הרד"ק כתב שהמזמור עוסק ב"ימות המשיח אחר מלחמת גוג ומגוג". גישה זו מתאימה במיוחד לפירושם של הפסוקים במזמור שנאמרו בלשון עתיד, כמו "ידבר עמים תחתינו" ו"יבחר לנו את נחלתנו", אך היא יכולה לפרש גם את הפסוקים שבהם הפועל בזמן עבר, כמו "עלה אלהים בתרועה", כמשפטים אותם יאמרו העם לעתיד לבוא, בהם יספרו על מאורעות העבר, וכמו שפירש הרד"ק: . יש המסבירים פסוקים אלו בדרך אחרת, שגם פסוקים אלו עוסקים במה שיקרה בעתיד, אך הם נכתבו בלשון "עבר נבואי", אשר בו העתיד נכתב בלשון עבר כדי לבטא את הודאות המוחלטת בהתגשמות הנבואה.
הגישה ההיסטורית.
בעלי הגישה ההיסטורית טוענים, שהמזמור נאמר לרגל ניצחון של עם ישראל במלחמה כלשהי, ובכך הוכרה מלכות ה'. לפי גישה זו, יש להסביר את הפסוקים הנאמרים בלשון עתיד ("ידבר עמים תחתנו"), כפועל המציין את המשכיות פעולת ה' למען עמו, בדומה לכתוב, "וכאשר יענו אותו, כן ירבה וכן יפרץ". גם יתר הביטויים שבפרק מתפרשים פירוש היסטורי: ארץ ישראל מכונה בכינוייה הנדיר "גאון יעקב", וגם הפסוק "עלה אלהים בתרועה" מתפרש בהקשר צבאי - ה' עלה למלחמה. הביטוי "יבחר לנו את נחלתנו" מתאים לנושא חלוקת הנחלות לשבטי ישראל שנעשתה על פי ה', לאחר המלחמה בעמי הארץ.
יש שהוכיחו גישה זאת, בעזרת המעברים התמוהים שבמזמור מהיגדים לאומיים להיגדים אוניברסליים ולהפך. מצד אחד פונה המזמור לכל העמים ואומר להם "תקעו כף, הריעו לאלהים בקול רנה", אך כשמחבר המזמור מנמק את הפניה הזו, הוא אומר: "ידבר עמים תחתנו, ולאמים תחת רגלנו", ויש לשאול למה העמים יצטרכו להתפעל משעבודם לעם ישראל? בעלי הגישה ההיסטורית יטענו, שהעמים שהשתעבדו לישראל יקבלו עליהם את שלטונו של אלקי ישראל מכוח כפיפותם לעמו.
ר' משה הכהן אבן ג'יקטילה כתב שהמזמור נאמר בבבל, אך לא ביאר מה ההקשר שבו נאמר המזמור.
הגישה הפולחנית.
זיגמונד מובינקל התנגד להסבר האסכטולוגי, משום שטען שאם המזמור היה מדבר על אחרית הימים, היו מוזכרים בו ביטויים דומים לביטויים המוזכרים בנבואות אחרית הימים, כמו "ואמרת ביום ההוא". לכן הוא טען, שמזמורי המלכת ה' עוסקים בחגיגה פולחנית שנערכה בבית המקדש ביום ראש השנה, ובה המליכו את ה'. לדעת מובינקל, מזמורי המלכת ה' מתארים את המעמד הטקסי של ההכתרה. גישה זו אינה עולה בקנה אחד עם המסורת היהודית, שלפיה "בני קורח" המוזכרים בתחילת המזמור, חיברו את המזמור בתקופה שבני ישראל היו במדבר, לפני שנבנה בית המקדש.
זמן חיבורו של המזמור.
פרשנות מסורתית - בני קורח.
המזמור פותח במילים: . מילים אלו מלמדות על כך שמזמור זה הוא אחד מעשרת המזמורים בספר תהילים, אשר נכתבו על ידי בני קורח.
על פי המקרא והמסורת היהודית, קרח בן יצהר חלק על דרך הנהגתם של משה ואהרון, ולבסוף נענש ונבלע באדמה. בניו של קורח לא מתו, ומסופר בתלמוד על אופן הצלתם: "בני קורח לא מתו. מקום נתבצר להם בגהינם... ועשו תשובה". כלומר, שאכן נבלעו באדמה, אך המשיכו לחיות שם, ומשם הם (עצמם - ולא צאצאיהם) אמרו את מזמורי התהילים. לפי פרשנות זו, מזמורי המלכת ה' נכתבו בתקופה קדומה ביותר - תקופת נדודי בני ישראל במדבר, במאה ה-14 לפנה"ס.
פרשנות ביקורת המקרא.
על פי ביקורת המקרא שאלת זמן חיבורו של המזמור תלויה בפרשנות לרקע לחיבור המזמור: לפי הגישה ההיסטורית או הפולחנית, נראה שהמזמור נאמר בתקופת בית המקדש הראשון, בה ניצחו ישראל במלחמות רבות, והיו נהוגים טקסים פולחניים דומים בדתות אחרות. יש גם המפרשים שהטקס הפולחני שבו עוסק המזמור התרחש במקדש שנבנה בתל דן על ידי אנשי שבט דן בסוף תקופת השופטים, וירבעם בן נבט הקים בו עגל זהב. לעומת זאת, לפי הגישה האסכטולוגית המפרשת את המזמור כציפייה להמלכת ה' על כל העולם, המזמור נאמר בתקופה הפרסית, בתקופת בית המקדש השני.
אמירת המזמור לפני תקיעת שופר.
מנהג רוב העדות לומר את המזמור שבע פעמים לפני התקיעת שופר בראש השנה. ויש שמצאו מקור למנהג זה מהנאמר במסכת סופרים:
יש הטוענים על פי מדרש זה, שבעבר מזמור מ"ז היה היה מעין "שיר של יום" ביום ראש השנה, שהוא יום המלכת ה' בעולם.
עבדראחים וואקילי
AVRT - Atrioventricular reentrant tachycardia או Atrioventricular reciprocating tachycardia, היא הפרעת קצב הלב מסוג טכיקרדיה על חדרית התקפית (PSVT), כלומר, טכיקרדיה ממקור הנמצא מעל לסיב ההולכה על שם היס, הנגרמת כתוצאה ממנגנון "כניסה מחדש" ("Re-entrant"). הפרעה זו נגרמת בחולים הסובלים מתסמונת וולף–פרקינסון–וייט שבה קיים סיב הולכה פתולוגי המקשר חשמלית בין העליות לחדרים. סיב זה מאפשר מעבר של הדחף החשמלי שלא דרך קשר הפרוזדור והחדר, מה שגורם להפעלה מוקדמת מהתקין של חדרי הלב. סימפטומים של AVRT עשויים לכלול פלפיטציות, סחרחורות, כאבים בחזה (בעיקר בחולים עם מחלת לב כלילית) ולעיתים התעלפות. במקרים מסוימים עלולה הפרעת הקצב לגרום לתת לחץ דם וירידה ברמת ההכרה. הטיפול ב-AVRT מערב ביצוע תמרונים פיזיים שמטרתם היא להעלות את השפעתו של העצב התועה על קצב הלב על מנת לגרום להאטת הקצב, טיפול תרופתי ולעיתים אף טיפול חשמלי.
פתופיזיולוגיה.
תסמונת וולף–פרקינסון–וייט.
במערכת הולכה חשמלית תקינה, דחף חשמלי ראשוני (דה-פולריזציה) מופק על ידי הקוצב הראשי של הלב, עובר בעליות הלב וגורם להפעלתן, ומשם מגיע אל קשר הפרוזדור והחדר (AV node). קשר הפרוזדור והחדר משהה את התקדמות הדחף החשמלי לפרק זמן של 120–200 מילישניות בטרם ממשיך הדחף אל חדרי הלב. להשהיה זו חשיבות רבה על מנת לאפשר לעליות לסיים להתכווץ ולהעביר את הדם שבהן אל החדרים, בטרם יופעלו החדרים עצמם ויתכווצו. במצב תקין מהווה קשר הפרוזדור והחדר את המעבר החשמלי היחיד בין העליות והחדרים, כך שרק דרכו יכול לעבור דחף חשמלי.