הר יזרצה (באלבנית: Maja e Jezercës, בסרבית: Jezerski Vrh/Језерски Bрх - "פסגת האגם" בשתי השפות) הוא ההר הגבוה בהרי פרוקלטייה (Prokletije) ובאלפים הדינרים בכלל, והוא נישא לגובה של 2,692 מטר. הר יזרצה שוכן בצפון-מערבה של אלבניה, סמוך לגבולה עם מונטנגרו וכ-60 ק"מ מחופי הים האדריאטי. ההר עשוי אבן גיר ומורדותיו העליונים כמעט קרחים לחלוטין מצמחייה.
קלש אחמד-ביי
קלש אחמד-ביי שרוואשידזה (1747 - 2 במאי 1808) היה שליט נסיכות אבחזיה בערך מ-1780 ועד מותו ב-2 במאי 1808.
חייו.
קלש-ביי היה בנו של מאנוצ'ר שרוואשידזה. בילדותו הוא נלקח לאיסטנבול שבטורקיה כבן ערובה, ושם גם התאסלם. הוא חזר לאבחזיה מאיסטנבול בשנות השבעים של המאה השמונה עשרה, במטרה להשתלט על השלטון במולדתו. בעזרת כוחות טורקיים, הצליח קלש-ביי להדיח את דודו, זוראב שרוואשידזה, והשתלט על הכתר האבחזי.
קלש-ביי נודע בפעילותו הנמרצת לחיזוק כוחה של הנסיכות כאשר יזם מאבקים כנגד נסיכות מגרליה השכנה ממזרח. בשנת 1802 הוא הצליח לקבל תמיכה טורקית והשתלט על מבצר המגרלי, אנאקליה. בשנת 1803, לאחר הצטרפותה של מגרליה לאימפריה הרוסית, ניסה קלש-ביי, להגיע למערכת יחסים קרובה וידידותית עם האימפריה הרוסית, שהובילה לניתוק הקשר בין אבחזיה לאימפריה העות'מאנית. העות'מאנים מצידם הודאגו, במידה הולכת וגוברת, מהתקרבותה של רוסיה לאבחזיה, וניסו להעביר את קלש-ביי מתפקידו בכוח. אולם הם נכשלו. בסופו של דבר הצליחו העות'מאנים להדיח את קלש-ביי מתפקידו על ידי כך שהם חברו לבנו של קלש-ביי, אסלן ביי, שהרג את אביו בהתנקשות, והפך לשליטה החדש נסיכות אבחזיה.
האלפים הדינרים
סוחום-קלה
קלש ביי
אליסה בארץ הפלאות
בית צפאפא
בית צפאפא (בערבית: بيت صفافا) היא שכונה ערבית השוכנת בדרום ירושלים, בין השכונות קטמונים, פת, גילה ותלפיות. בשכונה (יחד עם שרפאת הצמודה) חיים כיום כ-13,000 תושבים.
גאוגרפיה.
השכונה תחומה ממזרח על ידי דרך חברון, וישיבת איתרי וגבעת המטוס הנמצאים גם הם ממערב לדרך חברון. מדרום תחומה השכונה בידי שכונת גילה, כאשר בדרום מזרח מגיעים בתי השכונה עד קרוב לדרך חברון וכביש 60. מצפון תחומה השכונה בידי אזור התעשייה תלפיות, ושכונות קטמון ופת. במערב תחומה השכונה בידי שכונת שרפאת וכביש גילה.
היסטוריה.
תחילתה של השכונה בכפר ערבי ששכן כ-4 ק"מ מדרום-מערב לעיר העתיקה של ירושלים, על אפיק נחל רפאים. במקום מערות קבורה קדומות, ושרידים של כנסייה ביזנטית. כן מצויים במרכז העתיק של השכונה שרידי מבנים מהתקופה הצלבנית. בשנת 1863 כלל הכפר, על פי תיאורו של ויקטור גרן, כ-30 בתים, חלקם מאוד מסיביים ועתיקים.
תושבי הכפר אחזו בבעלות על אדמות עמק רפאים שהשתרע מצפון-מזרח לכפר, לעבר ירושלים. בסוף המאה ה-19 מכרו תושבי הכפר אדמות בצפון העמק לגרמנים הטמפלרים, שייסדו במקום התיישבות בשם "רפאים" (לימים נודעה בשם המושבה הגרמנית), ובהמשך נמכרו אדמות נוספות בעמק ככל שהתפשטה ההתיישבות בירושלים החדשה שמחוץ לחומות העיר העתיקה. הקמת שכונת קטמון קירבה את גבול ירושלים אל הכפר, אך עד סוף תקופת המנדט הבריטי עדיין היה הכפר מנותק מן העיר ולא היווה חלק ממנה. בשטח הכפר עברה מסילת הרכבת יפו–ירושלים, שנתיבה בחלק המתקרב לעיר היה לאורך אפיק נחל רפאים.
בתקופת המנדט.
על פי מפקד 1922 כלל הכפר 716 תושבים, כולם מוסלמים. בשנת 1931 התגוררו בכפר 997 מוסלמים ו-24 נוצרים.
במאורעות תרפ"ט תקפו ערבים מבית צפאפא את שכונת מקור חיים, הנמצאת מצפון לה. לאחר המאורעות הוגשו תלונות הדדיות ומשטרת המנדט עצרה אחדים מתושבי מקור חיים בטענה שהם היו אחראים למותו של ערבי ממקור חיים במהלך המאורעות. במקביל התנהלו משפטים נגד אחדים מתושבי בית צפאפא. כשנה לאחר מאורעות 1929 נעשו מאמצים לקשירת קשרים בין השכונות ונחתם הסכם "ברית שלום" בין מנהיגי שתי השכונות. הסכם זה ספג ביקורת רבה מהצד הערבי. למרות זאת, תעשיית חציבה ואבן יהודית התקיימה בכפר ויהודים עבדו בכפר לצד ערבים. במהלך המרד הערבי הגדול התקיים בכפר מרד מיסים.
מלחמת העצמאות וחלוקה.
בינואר 1948 תקפו אנשי ההגנה את בית צפאפא ופוצצו מספר בתים, לאחר שראו בה ריכוז של לוחמים שהתכוונו לתקוף את מקור חיים. לאחר כשבועיים תקפו כוחות ההגנה שוב, פוצצו בתים והרגו את מפקד הכנופיות באזור. בהמשך מלחמת העצמאות הלכו חלק מהגברים בכפר לסייע בהגנה על קטמון וחמישה מהם נהרגו בקרבות מבצע יבוסי. לאחר נפילת קטמון הגיעו פליטים רבים לבית צפאפא. עם התקדמות החזית לאזור שבין מקור חיים לבית צפאפא ברחו חלק מתושבי בית צפאפא לבית לחם, אך הכפר עצמו לא נכבש בידי צה"ל, והתושבים שברחו חזרו אל הכפר כשהלחימה שככה. חלקם חזרו דרך מעבר מנדלבאום במסגרת איחוד משפחות.
בסיום מלחמת העצמאות בשנת 1948 נותרה בית צפאפא בידי ירדן, וקטע מסילת הרכבת שחצה את הכפר היה בשליטת הירדנים. בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות נקבע כי המסילה תעבור לידיים ישראליות, מה שהעביר לשליטת ישראל גם את חלקו הצפוני של הכפר. תמורת זאת העבירה ישראל לירדן את בית איכסא. כ-300 מתושבי החלק הצפוני עברו לחלק הדרומי כדי שתהיה להם גישה לקרקעותיהם.
למשך 19 השנים הבאות, עד למלחמת ששת הימים, היה הכפר חצוי בין שתי המדינות כאשר חלקו הדרומי (כ-1500 תושבים) בשטח ירדן, וחלקו הצפוני (כ-500 תושבים) בשטח ישראל. בין חלקי הכפר הוקמה גדר תיל במקביל למסלול מסילת הרכבת, שהיה חלק מהקו העירוני. הגדר הפרידה משפחות וחמולות.
הכפר המחולק.
לתושבי החלק הישראלי של הכפר ניתנה אזרחות ישראלית. במאי 1949 הוקמה בכפר תחנת משטרה ישראלית והוא לא נכלל בממשל הצבאי. בשנת 1951, עם הרחבת גבולות ירושלים מערבה, הוכללה גם בית צפאפא הישראלית בתחומי העיר והייתה לשכונה ערבית מבודדת יחסית בדרום ירושלים.
אזור בית צפאפא היה לאזור פופולרי להברחות ומעבר הגבול שנעשו בקפיצה מעל הגדר או זחילה מתחתיה. דרכו עבר לייב וייספיש לירדן ודרכו נכנסו מסתננים מעבר הירדן לישראל. כן אירעו מקרים בהם עברו ישראלים לירדן במה שדווח כטעות או במכוון.
תחילה הוצבה בבית צפאפא כיתת שוטרים לשמירה על הגבול, אך בהמשך הסתפקה המשטרה בשוטר מקוף אחד בלבד במשמרת של שמונה שעות. בשנת 1962 הוחלט להקים גדר חדשה, משמעותית יותר, ולצורך כך התבצעו מדידות מדויקות. התברר ששש משפחות של אזרחים ישראלים בשכונה גרו בתוך מובלעת שעל פי מדידות חדשות של ישראל נחשבה לירדנית או לפחות מסופקת. בעקבות זאת, באותו אזור לא הוקמה גדר חדשה. בשנת 1964, לאחר אונס של תיירת בישראל על ידי חייל של הלגיון, ביקשה ישראל לבנות גדר בינה לבין המובלעת כדי למנוע הסתננות. ישראל דרשה ממשפחות המובלעת לבחור בין אזרחותם הישראלית לבין התגוררות במובלעת. ארבע משפחות העדיפו את אזרחותם הישראלית ועקרו מהמובלעת לבתים אחרים בשכונה, בעוד שתי משפחות העדיפו להישאר במובלעת ולוותר על האזרחות הישראלית. מהלך זה עורר ביקורת ציבורית ותנועת החרות יצאה בטענה שהממשלה פועלת בסתר להסגיר שטחי מולדת לירדן. תושבי המובלעת פנו לבג"ץ והתעוררה מחלוקת האם שטח המובלעת ירדני או ישראלי.
החלק הישראלי של השכונה התפתח ועד 1967 אוכלוסייתו הוכפלה. אותות המודרנה הגיעו אל התושבים בחלק הישראלי ורבים מהם לא קיימו את מצוות דת האסלאם. נוצרו קשרים בין האוכלוסייה הערבית למוסדות ישראלים. בתחילת 1956 פתחה מועצת הפועלות של ההסתדרות מועדון נשים בשכונה. בשנת 1963 הוקמה בשכונה קבוצת כדורגל ששיחקה בליגה ג'. לעומת זאת, החלק הירדני קפא על שמריו ורוב צעיריו נדדו למרחקים למצוא פרנסה ושלחו חזרה לכפר סיוע כספי.
איחוד מחדש.
בתקופת ההמתנה לפני מלחמת ששת הימים דווח על שאננות בבית צפאפא שתושביו לא התבצרו. אולם מספר משפחות של תושבי הצד הישראלי ברחו לצד הירדני ערב המלחמה, לטענתן מפחד הקרבות. בישראל טענו, לעומת זאת, שהן ברחו לצד הירדני בתקווה לניצחון ערבי וכדי לא להיות מזוהים עם ישראל .
לאחר איחוד ירושלים בשנת 1967 אוחד הכפר מחדש לשכונה ירושלמית, והוסרה הגדר שהפרידה בין שני חלקי השכונה. כיום עובר רחוב "איחוד הכפר" בתוואי בו ניצבה הגדר. בספטמבר 1967 נפתח בית הספר בצד הירדני כבית ספר ממלכתי ישראלי, ראשון לבתי הספר במזרח ירושלים. בשנות ה-70 נבנה בשכונה בית ספר חדש, אך השכונה טרם חוברה אז למערכת הביוב העירונית.
אדמות של תושבי הכפר הופקעו בשנות ה-70 לצורך סלילת הכביש לגילה.
עם התפשטותה של ירושלים לכיוון דרום השתלבה השכונה המאוחדת באופן מוצלח בתוך המרקם העירוני של ירושלים, ושופרו דרכי הגישה אליה וממנה. כיום ממוקמת השכונה בין השכונות קטמונים, פת, גילה ואזור התעשייה תלפיות. בשכונה מתגוררים גם כמה עשרות משפחות נוצריות ומספר דומה של משפחות יהודיות.
השכונה היא יעד מועדף לערבים ישראליים המבקשים לגור בירושלים.
חינוך ובריאות.
בשכונה קיימים 3 בתי ספר ציבוריים: בית ספר יסודי, בית ספר תיכון ובית ספר לחינוך מיוחד. כן קיים בשכונה בית ספר של אונר"א ובית ספר של עמותת ריאד אל-אקצא. בקרבת השכונה, בשכונת פת נמצא בית הספר הדו לשוני של . בבתי הספר בשכונה לומדים בנים ובנות יחדיו. בניגוד לשאר השכונות הערביות של ירושלים, בהם לומדים אך ורק לקראת מבחן התאוג'יה, בבית צפאפא קיימות כיתות מקבילות: אלו לומדות לקראת מבחן התאוג'יה ואלו לקראת תעודת בגרות. באופן כללי, לומדים האזרחים ישראליים לקראת הבגרות ותושבי הקבע לקראת מבחן התאוג'יה, אולם בשנים האחרונות יש יותר תלמידים המעדיפים ללמוד לבגרות, הנחשב קל יותר. חלק מהתלמידים בעלי ההישגים הטובים ביותר, יוצאים בגיל תיכון לבתי ספר פרטיים יוקרתיים, מחוץ לשכונה.