נגד כל השיטות הנזכרות, עומדת דעת רבי אברהם אבן עזרא, הכותב כי עץ הדעת הוא עץ ייחודי הקיים אך ורק בגן עדן, ואין כמוהו במקום אחר בעולם, והוא פרי שמוליד את תאוות המשגל, שלכן נצרכו אדם וחוה לכסות את ערוותם לאחר שאכלו ממנו.
ואילו ה"בן איש חי" כותב שהפרי היה מורכב מכל המינים המוזכרים יחדיו.
באסלאם.
סיפור עץ הדעת מובא גם בקוראן בלי רמז לאיזה עץ מדובר - "אך אל תקרבו אל העץ". פרשני הקוראן - שמשמרים מסורות זיהוי - העלו גם הם בעיקר את הזיהויים המקובלים של חז"ל: חיטה, גפן ותאנה. בנוסף לזיהויים אלו, הועלו גם זיהויים של עצי בושם יקרים, וזיהוי בודד כעץ זית.
בתרבות.
בשיר "התחדשות" שכתבה והלחינה נעמי שמר עבור עפרה חזה, מופיע עץ הדעת במילות הבית השני: "בגנך פורחים לפתע בערבוביה גמורה עץ החלומות ועץ הדעת טוב ורע."
גלעד ויטל כתב וביצע שיר בשם "עץ הדעת" שהפזמון שלו: "עץ הדעת להתנתק מהכוח, להבדיל בין רע לטוב." השיר יצא ב-2006 כחלק מאלבום הבכורה של ויטל, "המכנה המשותף".
בתחילת שנות ה-2000 צמד הקולנוענים מוטי גל ושוקי בן פורת פתחו חברת הפקות סרטים לקולנוע החרדי בשם "פרי עץ הדעת", שהפיקה 4 סרטים המיועדים למגזר החרדי, ובהם: "לילה בגומחה", "דג מלוח", "שדה מוקשים" ו"הנבל הכחול". חלקם השאירו חותם בציבור החרדי ונחשבים כסרטי קאלט במגזר.
התפרצות שמש
פנחס רוזנבאום
יהודית אוריין
יהודית אוריין (נולדה בשנת 1935) היא עיתונאית, מבקרת ספרות וקולנוע, יועצת לשונית ולקטורית ישראלית, לשעבר מורה.
ביוגרפיה.
יהודית אוריין נולדה בשנת 1935 בחיפה, בתם היחידה של שרה לבית יעקובוביץ' ומאיר אוריין, סופר וחוקר ספרות תורנית וחסידות ופעיל ציבור חיפאי. גדלה בחיפה בבית דתי-חסידי. בהמשך חייה נטשה את הדת ועברה לחיים חילוניים.
למדה באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב. במשך למעלה מ-20 שנה לימדה בבית ספר תיכון פילוסופיה, ספרות ולשון. במשך שנים רבות הייתה מבקרת קולנוע בשבועון "לאשה" מבית ידיעות אחרונות. כחברה במערכת "ידיעות אחרונות" כתבה ביקורות תרבות, ספרות, תיאטרון וקולנוע. כיום משמשת אוריין לקטור בהוצאת משכל, מבקרת ספרות ויועצת מדעית בענייני לשון.
בעבר הייתה אשתו השנייה של יעקב בן-הרצל, ולשניים בן. מאז סוף שנות ה-70 נשואה בשלישית, לאיתן אבניאון, מנכ"ל הסנה ומנכ"ל בנק הפועלים לשעבר, ובימים אלה בעל הוצאת הספרים איתאב, המתמחה בהוצאת מילון ספיר, לקסיקונים ותזאורוסים.
בשנת 1967 עברה מהפך פוליטי בהשקפת עולמה ונעשתה שמאלנית, היא תומכת בפינוי התנחלויות ובהפלות ומתנגדת לפמיניזם.
משה כרמי
משה כרמי (ינובסקי) (דצמבר 1893 – 10 באוגוסט 1952) היה מחנך ישראלי. בנם של מייסדי פתח תקווה, תלמיד המחזור הראשון בגימנסיה העברית 'הרצליה', ממגויסי הצבא העות'מאני במלחמת העולם הראשונה ומאנשי התגבורת לקרב תל-חי, מראשוני קיבוץ עין-חרוד בעמק יזרעאל, וממניחי המסד למערכת החינוך הייחודית של התנועה הקיבוצית.
ביוגרפיה.
משה ינובסקי נולד בפתח תקווה בחנוכה תרנ"ד, דצמבר 1893 (באותם ימים לא הונפקו עדיין תעודות לידה), בן בכור להוריו צִפורה לבית גולדברג ואברהם ינובסקי. אִמו צִפורה, שנולדה ביפו, הייתה בִּתו של חיים יהושע גולדברג, ה"מוכתר" הראשון של העדה היהודית בעיר זו. אביו, אברהם ינובסקי, עלה ארצה מרוסיה בימי העלייה הראשונה. הוא וצִפורה אשתו הקימו את ביתם במושבה פתח תקווה, בימיה הראשונים, ובה גידלו את שבעת ילדיהם: משה, נעמי, פסח, יעקב, פנינה, אבנר ומרים. אברהם ינובסקי הקים משתלה גדולה בפתח תקווה לגפנים, זיתים, הדרים ואקליפטוסים. מנערותו היה משה הבכור שותף לעבודות הבית והשדה. אחרי מות האם בדמי ימיה, התמסר משה הבכור לטיפול באחיו הצעירים. בילדותו למד ב"חדר" בפתח תקווה ואחר כך בבית הספר העממי מייסודה של יק"א, ששפת ההוראה בה הייתה צרפתית. הוא עשה חיל בלימודיו והצטיין בהישגיו. בנעוריו למד במחזור הראשון של הגימנסיה העברית "הרצליה" שזה עתה נוסדה ביפו. חבריו הקרובים לספסל הלימודים היו אליהו גולומב, דב הוז ומשה שרת. יום אחד הופיע בכיתה והכריז בפני חבריו על שינוי שם משפחתו לשם עברי – כרמי. לדבריו בחר בשם זה כי חש ש"אח לגפן אני". באותם ימים החל ללמוד מוזיקה בכלל ונגינה בכינור, בפרט. הוא נכבש בקסמם של לימודים אלה ומימן אותם באמצעות מתן שיעורי נגינה פרטיים. בחופשת הקיץ לפני שנת הלימודים האחרונה יצא עם קבוצת חברים לחווה החקלאית בבן-שמן כדי להתנסות זמן מה בעבודת האדמה. בתום לימודיו יצא בשנת 1913 עם בוגרים נוספים מהגימנסיה לעבודה בדגניה ובכנרת. במלחמת העולם הראשונה גויס כנגן לתזמורת הצבא העות'מאני. אחרי שלוש שנות שירות החליט לערוק מהצבא מטעמים פציפיסטיים, ונענה לקריאת גולומב לסייע בתחזוקת אמצעי לחימה להגנת יישובי עמק הירדן. מאימת הטורקים נזרקו הרובים שהוחזקו בדגניה אל קרקעית הירדן במוצאו מהכנרת. משחלפה הסכנה גייס גולומב את משה כרמי, שהיה שחיין מצוין, כדי למשותם. במשך שעות רבות צללו השניים והעלו את כל הנשק המוסלק מקרקעית הירדן.
בשנת 1917 נענה להזמנת ברל כצנלסון לשמש כמורה בבן-שמן. בתקופה זו פִרסם שתי פואמות פרי עטו בכתב העת הספרותי "האדמה" בעריכת יוסף חיים ברנר ובכתב העת "אוהל", בעריכת מרדכי קושניר-שניר. בשנת 1918 הכיר משה כרמי את עבריה לבית וילקומיץ, בִּתם של אנשי החינוך ליבה סגל-וילקומיץ ושמחה וילקומיץ, מייסד בית הספר הראשון בראש-פינה.
בפברואר 1920 נמנה עם כוח התגבורת שעלה ליישובים המבודדים באצבע הגליל, ובהוראת יוסף טרומפלדור יצא למשימות סיור ליליות שביצע ביחידוּת. בשנת 1921 יצאו עבריה ומשה כרמי לתקופת לימודים בגרמניה. משה למד בברלין בקונסרבטוריון למוזיקה, ובאוניברסיטה למד בוטניקה, זואולוגיה, גאולוגיה, ביולוגיה והשתלם בהוראת מקצועות המלאכה בסמינר למורים בלייפציג. עבריה השתלמה בתחום הגננות והשתלנות בברלין.
ב-1924 הצטרפו משה ועבריה כרמי עם בנם הבכור אשכול לקיבוץ עין-חרוד ששכן ליד מעיין חרוד, ובו בנו את ביתם המשפחתי. לזוג נולדו שני בנים ושלוש בנות:
משה כרמי נפטר בעין חרוד בי"ט באב תשי"ב, בן 58 במותו. הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוצו.
בהלווייתו ספד לו ידיד נעוריו, משה שרת, ראש הממשלה ושר החוץ, באמרו:
פועלו החינוכי.
מיד בבואו לעין-חרוד השתלב משה כרמי בסגל ההוראה של בית הספר המקומי שהפך בשנת 1927 לבית הספר המשותף לקיבוצים השכנים עין-חרוד ותל-יוסף (כיום "בית הספר המקיף עמק חרוד"). בשנים 1925–1952 הוא היה עמוד תווך במוסד חינוכי זה. את אוצר הידע שלו בתחומים הרבים – עברית, תנ"ך, ספרות, שירה, טבע, מולדת, היסטוריה, ערבית ומוזיקה – הנחיל לדורות של תלמידים. משה כרמי הדריך את חניכיו במסעות רגליים ברחבי הארץ והטמיע בהם את ערכי העבר המקראי, הציונות וידיעת הארץ. כמי שהשפה הערבית הייתה שגורה על פיו והיה בן-בית בכפר הערבי, הוא הכיר לתלמידיו את אורחות החברה הערבית והקנה להם את יחס הכבוד כלפי ערביי ארץ ישראל ומורשתם.
כתביו.
משה כרמי הותיר בעיזבונו אוסף כתבים גדול. כתבי יד רבים משנות עלומיו – הגות, שירים וחלומות נעורים – נשרפו בדגניה בשלהי מלחמת העולם הראשונה. הוא פִרסם מעט מזעיר מיצירתו האמנותית והספרותית (שירים, פואמות, לחנים, יומנים, מכתבים ופרקי הגוּת), אך רבות מיצירותיו הועלו בהצגות בבית הספר, במופעים ובחגים בקיבוצו.
כתבים שפורסמו בחייו:
לאחר מותו קובצו מבחר כתביו בספר:
במלאת 20 שנים להסתלקותו הוציאו תלמידיו ומשפחתו ספר ובו אסופת רשימות ומאמרים לזכרו (בכותבים: בני המשפחה, הסופר דוד מלץ, המשורר זרובבל גלעד, נחום ניצן, אשר גולן, גיל לביא, מיכאל אודם, מיכה יקיר, חיים שפרוני):
בידוד (בריאות)
בתחום הבריאות, בידוד הוא דרך שנועדה למנוע התפשטות זיהומים בין מטופל למטופלים אחרים, עובדי בריאות ומבקרים. אמצעי הבידוד נחלקים לשניים: אמצעי זהירות שגרתיים, שמיועדים ליישום בכל החולים, וכן אמצעי זהירות בבידוד עבור חולים חשודים או מאובחנים במחלות זיהומיות המועברות דרך האוויר, בצורה טיפתית או על ידי מגע.
נשאות זיהומים.
זיהום מוגדר כחדירה והתרבות של מיקרואורגניזמים ברקמות הגוף, עם הופעת ביטויים קליניים אצל החולה. נשאות היא נוכחות והתרבות של מיקרואורגניזמים במאכסן, ללא סימנים קליניים או תגובה אימונית. מחוללים עלולים לעבור על ידי הצוות הרפואי גם מהחולים וגם מהנשאים, וכדי למנוע מצב זה נוקטים באמצעי זהירות שונים.
אמצעי זהירות שגרתיים.
אמצעי זהירות שגרתיים ננקטים בעת טיפול בחולים, ללא קשר למחלתם או לסוג הזיהום שלהם, אם קיים. אמצעים אלו ננקטים לפני, אחרי ובכל מגע עם דם, נוזלי גוף והפרשות (למעט זיעה), רקמות ריריות, עור לא שלם וחפצים מזוהמים של חולה בחומרי גוף.
אמצעי זהירות אלו כוללים רחצת ידיים, כפפות, מסיכה, משקפי מגן, מגן פנים וחלוק. על פי משרד הבריאות הישראלי,
בישראל, משרד הבריאות מפרסם נוהל אמצעי זהירות שגרתיים במוסדות רפואיים, שמחייב את מוסדות הבריאות השונים להקצות משאבים לקידום יישומו במוסדם. אמצעי הזהירות המפורטים בערך מתייחסים לסטנדרט הנהוג בישראל.
סוגי בידוד.
בידוד אוויר.
בידוד אוויר (Airborne precautions), מתייחס לחולים הידועים או חשודים במחלות שמועברות על ידי חלקיקים הקטנים מ-5 מקרון. חלקיקים אלו נישאים באוויר למרחק רב מהחולה עצמו.
חולים אלו מאושפזים בבידוד, חדר עם לחץ שלילי עם דלת כפולה וסגורה, והמטפלים בהם משתמשים במסיכת N95. כאשר העברת החולה הכרחית מבצעים את ההעברה כאשר החולה ממוגן במסיכה כירורגית.
דוגמאות להתוויות לבידוד אוויר:
בידוד טיפתי.