התפתחותה נסקה, מכפר לא גדול, לעיר נמל פולנית עצמאית וגדולה. ממשלת פולין קיבלה את ההחלטה בדבר הפיכת העיירה לנמל-ים עיקרי בעיצומה של המלחמה הפולנית-סובייטית. הנמל שהוקם נמנה עם המובילים שבנמלי הים הבלטי, ובשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה עברו בו שמונים אחוז מן הסחורות שנכנסו לפולין ושיצאו ממנה, כשהוא מהווה תחרות משמעותית לסחר שהתנהל דרך גדנסק - אז אוטונומיה גרמנית. בכך, אכן, היה נמל גדיניה רקע למתיחות בלתי פוסקת עם גרמניה.
הגרמנים פלשו לעיר ב-1939. הם תפסו את הנמל, וקראו לעיר גוטנהפן ("Gotenhafen"), על שם הגותים, שבט שמוצאו מאזור זה. כ-50 אלף אזרחים פולנים - שהגיעו לאזור כחלק מגדילת העיר - גורשו לתוך הגנרלגוברנמן, ואלפים אחרים ממוצא פומרני נעצרו ומצאו את מותם. המספנה הורחבה על ידי הגרמנים לצורכי מלחמתם, וגוטנהפן הפכה לבסיס-ימי חשוב, שאירח ספינות מלחמה גדולות וכמעט שלא ספג את נזקי ההפצצות מהאוויר שחוללו בעלות הברית מ-1943 ואילך. רובע הנמל נהרס למעשה על ידי חטיבות גרמניות נסוגות, בעוד מיליוני פליטים מכותרים מופצצים בידי הרוסים, מרבית הבניינים והמתקנים הושמדו והכניסה לנמל נחסמה.
בגדיניה גם היה ממוקם מחנה-משנה של מחנה הריכוז שטוטהוף שפעל כ-50 ק"מ מזרחה משם.
במרץ 1945 לאחר תפיסת העיר בידי הסובייטים שבה גדיניה לשמה הפולני, כשהיא מסונפת למחוז גדנסק.
שנות השבעים ראו את המרי השמאלי האנטי-סטליניסטי, שמרכזו היה במספנות גדיניה; ומאוחר יותר נקרא אחד הרחובות הראשיים בעיר על שמו של אחד מחללי הירי המשטרתי שנועד לדכא את המחאה. המספנות היו ערש לידתה של תנועת סולידריות בהנהגת לך ואלנסה, שמילאה תפקיד חשוב בהתמוטטות השלטון הקומוניסטי באירופה בסוף שנות השמונים.
יהודי גדיניה.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בגדיניה כ-700 יהודים. בין מלחמות העולם התקיימה בעיר פעילות ציונית, לרבות של תנועות נוער, ופעל בה קיבוץ הכשרה. בשנת 1934 נחנך בעיר בית כנסת חדש.
בשנות השלושים סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות, ובהן הצבת משמרות חרם לפני חנויותיהם, וניפוץ שמשות בתיהם.
עם כניסת הגרמנים לעיר בספטמבר 1939 נרצחה ביריות קבוצה מיהודי העיר, והיתר הועברו בהמשך למחנה הריכוז שטוטהוף, וממנו לאושוויץ. קבוצה של 27 משפחות יהודיות מהעיר שהסתתרה ביערות הסביבה הוסגרה לגרמנים.
כלכלה.
הן המספנה הגדולה בפולין (סטוֹצניה גְדיניה) והן חברת ה-IT הגדולה במדינה (פְּרוֹקוֹם) ממוקמות בגדיניה. הנמל הסמוך הוא השני בים הבלטי בהיקף המכולות.
את העיר משרתים הן שדה תעופה מקומי סמוך, והן נמל התעופה הבינלאומי גדנסק על שם לך ואלנסה שמרוחק כ-20 ק"מ ממרכז גדיניה.
תרבות.
לא פחות משמונה מוסדות השכלה גבוהה התבססו בגדיניה, מהם 5 פרטיים ושלושה ממשלתיים.
קבוצת הכדורסל ארקא גדיניה היא מהבולטים שבמועדוני כדורסל הנשים באירופה, עם 13 זכיות (נכון ל-2021) באליפות הליגה הפולנית הבכירה (ה-"PLKK"), ופעמיים מקום שני בגמר היורוליג הנשי.
נובה זאגורה
נובה זאגורה (בבולגרית: Нова Загора) היא עיר במזרח מרכז בולגריה, השנייה בגודלה מבחינת כמות האוכלוסין במחוז סליבן ושוכנת 222 ק"מ מהבירה סופיה, 32 ק"מ מסטארה זאגורה ו-37 ק"מ מבירת המחוז סליבן.
היסטוריה.
ראשית התיישבות אנושית פזורה באזור מתוארכת לתקופת האבן החדשה. ראשית ההתיישבות המאורגנת מתוארכת למאה ה-5 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית. במהלך המאה ה-1 לפנה"ס נכבש המקום על ידי צבא הרפובליקה הרומית ובחפירות ארכאולוגיות נמצאו שרידיהם של כמה עשרות כפרים וכמה מאות אתרי קבורה מתקופה זו. בהמשך עבר השטח לשליטת האימפריה הביזנטית וקרבתו הגאוגרפית היחסית למרכז השלטון הביזנטי בקונסטנטינופול הביאו לפיתוחו המואץ ולשגשוגו. באזור הוקמו מספר מצודות כדי להגן על נתיבי הסחר ודרכי הגישה לבירת האימפריה ואחת מהן שנבנתה בראשית המאה ה-10 ומכונה ויאדיצה היוותה את הבסיס להקמת העיר המודרנית. במהלך המאה ה-13 עבר היישוב לשליטת האימפריה הבולגרית השנייה והיה לזירת קרבות בין הבולגרים לביזנטים ובין משפחות אצולה בולגריות מורדות לבין השלטון המרכזי.
ב-1371 נכבשה העיר על ידי צבאו של מוראט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית. בשל קרבתה לסטארה זאגורה כינו אותה העות'מאנים יאנידז'ה זאגורה שמשמעה בטורקית עות'מאנית זאגורה החדשה. שמה המודרני של העיר נגזר מהשם העות'מאני. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הועלתה העיר באש על ידי העות'מאנים וחרבה לחלוטין. במקום נמנו אלפי הרוגים ואלפי פליטים שנמלטו ליישובים סמוכים. עם נסיגת הכוחות העות'מאנים חזרו התושבים לעיר והוחל בשיקומה המואץ. לאחר המלחמה ומתוקף סיכומי קונגרס ברלין, נכללה העיר בשטח המחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית. ב-1885 אוחד המחוז ובכלל זה העיר נובה זאגורה עם הנסיכות הבולגרית.
דמוגרפיה כלכלה וחינוך.
אוכלוסיית העיר מצויה במגמת קיטון (תמותה לעומת ילודה). 50.9% מהאוכלוסייה הן נשים ו-49.1% הם גברים. בשטח הרשות המקומית מגדלים ענבים, חמניות ודגנים. בעיר קיים מפעל לייצור מכשירים חקלאיים ומספר יקבים ומחלבות. בנובה זאגורה תחנת רכבת הממוקמת על הקו סופיה–פלובדיב–בורגס. בנובה זאגורה 2 בתי ספר מקצועיים לחקלאות והנדסה אזרחית, 2 בתי ספר יסודיים, 2 בתי ספר תיכוניים, פנימייה אקדמית ו-5 גני ילדים.
אקלים.
בנובה זאגורה אקלים ממוזג יבשתי עם השפעה מקצינה מכוון הרי הבלקן. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 12oc וערכי הקיצון הממוצעים נעים ממינוס 1.2oc בינואר ועד 23.2oc ביולי.
הקהילה היהודית.
ב-1835 התיישבו בנובה זאגורה פליטים יהודים מאדירנה שעזבו את העיר לאחר השריפה הגדולה שהחריבה את הרובע היהודי. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית נמלטו בני הקהילה מהעיר שחרבה וחזרו אליה רק לאחר נסיגת הכוחות הרוסים. ב-1888 נמנו בעיר 420 יהודים.
ב–1898 תועדה אגודה ציונית פעילה בעיר. בראשית המאה ה-20 נכללה הקהילה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות הבולגרית. ב-29 באוגוסט 1920 נערך בסופיה הכינוס הראשון של ראשי הקהילות היהודיות בממלכת בולגריה ואת קהילת נובה זאגורה ייצג יושב ראש ועד הקהילה מרדכי מרדכי. בפרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בעיר כ-100 יהודים ורובם עלו למדינת ישראל לאחר הקמתה. ב-28 במאי 1949 בשלהי גל העלייה, ערך הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה מפקד ובנובה זאגורה נמנו 17 יהודים. בקרבות מלחמת העצמאות נפלו 2 לוחמים מעולי נובה זאגורה. בראשית המאה ה-21 לא התגוררו יהודים בעיר.
קרב תל דנית
קרב תל דנית (ידוע גם כקרב סרמין) הוא קרב שהתחולל ביום 14 בספטמבר 1115, בצפון סוריה בין צבא צלבני של נסיכות אנטיוכיה לצבא של אמיר סלג'וקי ובני בריתו הסורים. הקרב שנסב על הגמוניה והזכות לגבות מיסים מהאזור העשיר של צפון סוריה, נשא בחובו את הניצנים של התאחדות כוחות מוסלמיים כנגד המדינות הצלבניות אך גם את נכונותם של אמירים מוסלמיים עצמאיים לקבל את הישות הצלבנית כגורם המבטיח את עצמאותם. הקרב הסתיים בניצחון צלבני מזהיר ושבירת הקואליציה הסלג'וקית.
רקע.
פעולות של הצלבנים כנגד שיירות מסחר מוסלמיות עודדו יצירת קואליציה מוסלמית בפיקודו של שרף אדאולה מודוד שליט מוסול שביחד עם האמירים הסלג'וקים בני אורתוק תקף את ממלכת ירושלים מצפון. השיא של התקפות אלו הגיע במאי 1113 בעימות בין שני הצבאות בצפון ליד צנברה ובסופו הובס צבא ירושלים, אך הצלבנים הצליחו לסגת לכוון טבריה. הצבא הצלבני מחוזק בגדודים של הנסיכויות הצלבניות תפס עמדה על גבעה מערבית לטבריה ומיד הוקף על ידי הצבא המוסלמי - בתסריט דומה לאירועי קרב קרני חיטין. הצבא הצלבני של הממלכה רותק למקום אחד והצלבנים איבדו שליטה בארץ. גדודים מוסלמיים בזזו ערים ונקודות ישוב צלבניות ואיכרים מוסלמים מרדו. אך הצבא המוסלמי לא הצליח לתרגם את יתרונו לקרב השמדה ולאחר 26 ימים הסיר את המצור והחל לנוע לכוון בית שאן בעוד הצבא הצלבני נע במסלול מקביל - חוסם ומגביל את תנועת המוסלמים. במצב זה נסוג הצבא המוסלמי צפונה והתפזר. אירוע זה העלה לבמת הסכסוך את רעיון הג'יהאד והאחדות המוסלמית והראה את חולשת הצלבנים מחוץ להגנת מבצריהם.
בשנת 1113 נרצח מודוד על ידי חבר מסדר החשישיון והאצבע המאשימה בעולם המוסלמי הופנתה כנגד טוּגתכין שליט דמשק, מתוך חשד כי הוא ואמירים סוריים אחרים מעדיפים לשמור על קשרים עם הצלבנים, על מנת שיוכלו לשמור על עצמאותם מול השלטון הסלג'וקי המרכזי. הסולטאן הסלג'וקי שישב בבגדאד מהמט הראשון, הסלג'וק הגדול החליט לפעול מיידית לחזק את אחיזת הסולטנות הסלג'וקית בשטח סוריה והשטח שממערב לנהר הפרת, כפיית השלטון הסלג'וקי אמורה הייתה להיות צעד ראשון שלאחריו אמור היה הצבא המוסלמי המאוחד להשמיד את ממלכת ירושלים.
בשנת 1115 יצא צבא סלג'וקי בפיקודו של בורסוק אבן בורסוק אמיר המדאן לכוון סוריה אך במקום לאחד את הכוחות המוסלמיים כנגד הצלבנים התאחדו האמירים של חלב ודמשק כנגד הסלג'וקים וסגרו בפניהם את שערי עריהם בתמיכתו של אִלְגַאזִי אבן אוֹרתוֹק האמיר הסלג'וקי של דיארבקיר. אל הקואליציה הסורית נוסף בן ברית מפתיע - שליטי המדינות הצלבניות רוג'ר מסלרנו, נסיך אנטיוכיה שנחלתו הייתה באיום מיידי של הצבא הסלג'וקי ובתחרות ארוכת ימים עם חלב שייזר וחומס על שטחי השפעה והזכות לגבות מיסים באזורי הגבול בין הנסיכות לאמירויות של צפון סוריה. בלדווין הראשון, מלך ירושלים והוסל שלו פונס מטריפולי שהוזמנו לסייע לנסיך אנטיוכיה השלימו את הקואליציה המוסלמית-נוצרית. משנודע לבורסוק על ההתנגדות הצפויה למהלכיו חזר על עקבותיו אך עם התפזרות צבאות הקואליציה חזר על עקבותיו וחדר לצפון סוריה.