יאנג הגיע לראשונה לארצות הברית בשנות ה-1920 כדי לבקר חברים, ונסעה לקונטיקט כדי לפגוש את מרי קולום (מולי) ואת בעלה, המשורר האירי פדריג קולום. כשחוקר התרבות הקלטית ויליאם ויטינגהאם לימן ג'וניור עזב את אוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1922, יאנג התבקשה למלא את מקומו, והחלה בתפקידה ב-1924. היא היגרה לארצות הברית בשנת 1925, והוחזקה לזמן קצר בעת כניסתה באליס איילנד כשחשדו שהיא חולת נפש, כשהבינו הרשויות שם שהיא מאמינה בקיומם של פיות, גמדים ופיקסים. באותה התקופה, אנשים שנחשדו במחלת נפש נמנעו מכניסה לארצות הברית.
בקליפורניה, החלה יאנג להרצות באוניברסיטאות שונות, ביניהן אוניברסיטת קולומביה ולאחר מכן במכללת סמית', מכללת וסאר ובמילס קולג'. לדברי נורם המונד, בכל מקום שהגיעה אליו, התקבלה יאנג בהתלהבות, במיוחד על ידי הצעירים האמריקאים. הם אהבו את הגברת לבנת השיער עם עיני חוזה, שנראתה כאילו מוארת מבפנים. היא דיברה בקול מתנגן, וכשדיברה, כולם הקשיבו. הייתה לה איכות דקה, אוורירית, שגרמה לה להיראות כהתגלות של הרוחות עצמן אותן תיארה. למעשה, אפילו לעור שלה הייתה ניראות כמעט שקופה.
לאן שהיא הלכה, היא התקבלה בהתלהבות, במיוחד על ידי הצעירים של אמריקה. הם אהבו את הגברת לבנת השיער הזאת בעיניים של רואה שנראתה כאילו היא מוארת מבפנים. היא דיברה בקול מתנגן. כשדיברה כולם הקשיבו. הייתה לה איכות דקה, דקה, שגרמה לה להיראות כהתגלות של הרוחות שתיארה. אכן, לעורה הייתה איכות כמעט שקופה. יאנג התגוררה בסוסליטו באמצע שנות העשרים. היא הייתה מרצה ג'יימס ד. פלאן למיתוס ומורשת אירית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי במשך כעשור.
נכון לשנת 1931, עדיין לא קיבלה יאנג מעמד הגירה חוקי; צ'ארלס ארסקין סקוט ווד יעץ לה ללכת לוויקטוריה, בקולומביה הבריטית, על מנת להתחיל שם מחדש את התהליך לקבלת אזרחות אמריקאית. בקשתה לחזור לארצות הברית נדחתה במשך חודשים בטענה שהיא עלולה להפוך ל"נטל ציבורי".
המשך חייה.
ב-1926 הרצתה אלה יאנג בכרמל ליד הים, קליפורניה. היא התארחה במשך שבועיים אצל האמן המפורסם ג'ון אושיי וחברה עם המשורר רובינסון ג'פרס ועם הסוציאליסטים הרדיקלים סינקלר לואיס, אלה וינטר ולינקולן סטפנס. שנתיים לאחר מכן, בכתה העת "The Carmelite", היא פרסמה את שירה הקודר המנציח את התאבדותו של האמן המקומי איירה רמסן. ב-1934 ערכה יאנג ביקורת אניגמנטית על תערוכת ציורי הפחם של אושיי באולם היוקרתי של לגיון הכבוד (המוזיאון) בסן פרנסיסקו. דיוקנו המפורסם של יאנג הוצג ב-1940 ו-1945 באגודת האמנות של כרמל. יאנג האמין כי פוינט לובוס ליד כרמל הוא המרכז הרוחני של חוף האוקיינוס השקט וש"כאשר הכוח של לובוס ישוחרר, דבר גדול יקרה באמריקה - אבל לובוס אינו מוכן להתיידד עדיין."
ספרה של יאנג משנת 1928, "The Wonder-Smith and His Son", אשר אויר על ידי בוריס ארטזיבאשף, לספר כבוד של מדליית ניוברי (מקום שני). במהלך שנות ה-1920 היא ביקרה מדי פעם בהלסיון, קליפורניה, מושבה תיאוסופית ליד סן לואיס אוביספו. בעודה מתגוררת בבקתה שמאחורי ביתו של ג'ון וריאן, יאנג סיימה לכתוב את "The Tangle-Coated Horse and Other Tales", ספר כבוד של ניוברי לשנת 1930. בהלסיון, חוג הידידות האקלקטי שלה כלל את אנסל אדמס, שאותו פגשה לראשונה ב-1928 או ב-1929 בסן פרנסיסקו דרך חברם המשותף אלברט מ. בנדר. היא נסעה עם אדמס ואשתו וירג'יניה לסנטה פה, ניו מקסיקו, ובילתה עם חברים בכפר האמנים בטאוס, שם התארחה אצל מייבל דודג' לוהאן. בטאוס ביקרה יאנג גם את ג'ורג'יה או'קיף. תצלום של יאנג ווירג'יניה אדמס מופיע באוטוביוגרפיה של אנסל אדמס. אדמס זכר כי יאנג והסופרת מרי האנטר אוסטין לא הסתדרו טוב, אבל שפעילת שימור הסביבה דורותי ארסקין היה אחת מחברותיה הטובות של יאנג.
בשנת 1932 יצא ספרה "The Unicorn with Silver Shoes", מאויר על ידי רוברט לוסון. יאנג פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה, "Flowering Dusk: Things Remembered Accurately and Inaccurately" בשנת 1945. מאוחר יותר, היא פיתחה זיקה מיוחדת עבור עצי הסקוויה הקליפורניים. לאחר מאבק בסרטן, יאנג נמצאה ללא רוח חיים בביתה באוקיאנו ב-23 ביולי 1956. גופתה נשרפה, ובאוקטובר פוזר אפרה בחורשת עצי הסקויה. הוקמה לה מצבה בבית הקברות סנטה מריה, בקליפורניה. יאנג הורישה את עיקר עיזבונה לליגה להצלת הסקויה.
מורשת.
הסופרים ג'ון מתיוס ודניס סאלי הוציאו אנתולוגיה מוארת של עבודותיה של יאנג ב-2012, "At the Gates of Dawn: A Collection of Writings by Ella Young". הסופרת רוז מרפי פרסמה ביוגרפיה של יאנג בשנת 2008. החברה ההיסטורית של דרום מחוז סן לואיס אוביספו, קליפורניה, פעילה בחקר ושימור ההיסטוריה של הדוניטס ואלה יאנג. ארכיון המסמכיה מוחזק כיום על ידי המחלקה לאוספים מיוחדים בספריית המחקר על שם צ'ארלס א. יאנג אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
אירמה לה דוס (סרט)
אירמה לה דוס הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 1963 בכיכובם של ג'ק למון ושירלי מקליין, בבימויו של בילי ויילדר. הסרט מבוסס על מחזה בצרפתית מ-1956 באותו השם מאת מרגריט מונוט ואלכסנדר ברפורט.
עלילה.
אירמה לה דוס (בצרפתית: "אירמה המתוקה") מספר את סיפורו של "נסטור פאטו" (ג'ק למון), שוטר ישר, שלאחר שהועבר מהפארק בויס דה בולון לשכונה עירונית יותר בפריז, הוא מוצא רחוב מלא פרוצות במלון קזנובה, ועורך פשיטה על המקום. מפקח המשטרה, שהיה מודע למתרחש, ואף צרך בעצמו את שירותי הזנות, מפטר את נסטור.
נסטור, שיוצא מתחנת המשטרה מבוזה ומושפל, מוצא את עצמו חוזר אל השכונה, שגרמה לסיום הקריירה שלו עם משטרת פאריס - והוא חוזר ל"צ'ז שפם", בית מרזח פופולרי לזונות ולסרסורים. למזלו, נסטור מתיידד עם אירמה לה דוס (שירלי מקליין), זונה פופולרית. הוא גם מקבל בחוסר רצון, כאיש סודו, את בעל המקום, אדם המכונה רק "שפם". בבדיחה מתמשכת, שפם (לו ג'ייקובי), מוזג רגיל לכאורה, מספר על חיים קודמים, ומספר שהיה בין היתר עורך דין, קולונל ורופא, שמסתיים בכל פעם באותו מטבע לשון, "אבל זה סיפור אחר". במהלך שהותו במקום, נסטור מגן אירמה מפני הסרסור שלה, היפוליט, שפוגע בה. נסטור עובר לגור איתה, ועד מהרה הוא מוצא את עצמו הסרסור החדש של אירמה.
נסטור מתחלחל מהמחשבה שאירמה נמצאת עם גברים אחרים, והוא זומם תוכנית לעצור את הזנות של אירמה. אבל עד מהרה הוא מגלה כי זה לא כל כך פשוט. באמצעות תחפושת הוא ממציא אלטר-אגו, "לורד איקס", לורד בריטי, ש"הופך" להיות הלקוח היחיד של אירמה, באמצעות ממון רב שאותו הוא לווה מבעל המרזח "שפם", שגם דואג לצייד אותו בפריטי לבוש. העניינים מסתבכים כשנסטור, שעובד כל הלילה כדי להרוויח את הכסף שהוא משלם לאירמה כ"לורד איקס" נחשד על ידה. במטרה לבחון את אמונה של אירמה הוא מציע לה בתחפושתו לנסוע איתו לפריז. וכאשר אירמה מחליטה לעשות זאת, נסטור מחליט לסיים את החגיגה. הוא אינו מודע להיפוליט, הסרסור לשעבר שעוקב אחריו על מנת לנקום בו, והוא מוצא קטע מבודד לאורך הנהר סיין, ומשליך את התחפושת לנהר. היפוליט, שלא ראה את נסטור מחליף את בגדיו, רואה את בגדי לורד צפים במים, וסובר שנסטור רצח אותו. כשבאים השוטרים לעצור את נסטור, מייעץ לו " שפם" לא לגלות כי לורד X היה בדיה. והוא אומר לו: "בתי הכלא מלאים באנשים חפים מפשע משום שהם אמרו את האמת". נסטור מודה כי הרג את לורד X, אבל רק בגלל אהבתו לאירמה.
הוא נשלח לכלא, אבל אירמה שהתרשמה ממסירותו, נותרה מאוהבת בו. נסטור נידון לעבודה קשה של 15 שנה. ובהבינו שאירמה בהריון, הוא בורח מהכלא, בעזרתו של שפם, וחוזר לאירמה. כשהמשטרה מחפשת אותו בדירתה של אירמה, הוא לובש את מדיו הישנים, ופשוט מתערבב עם השוטרים האחרים. בעזרתו של היפוליט, נסטור מארגן את משטרה לחפש אותו לאורך הסיין, שממנו הוא יוצא לפתע לבוש כלורד X. בידיעתו שכעת המשטרה אינה יכולה לעוצרו על רצח שלא התרחש. נסטור רץ אל הכנסייה, שם הוא מתכנן להתחתן עם אירמה. ובמהלך טקס החתונה היא מתחילה לחוות התכווצויות, אך הם ממשיכים את הטקס. מיד בסיומו אירמה פונה ללדת בחדר צדדי, כשמפקד המשטרה מעכב את נסטור ומודיע לו על חזרתו לתפקיד. בעוד נסטור וכל השאר עסוקים באירמה, שפם מבחין באחד האורחים שיושב לבדו בחזית הכנסייה. וכשהוא קם ממקומו וחולף ליד שפם, הוא מבחין שהאורח הוא לא אחר מאשר לורד X! שפם מבולבל מביט באדון X, ואז פונה למצלמה ואומר: "אבל זה סיפור אחר"
פרסים.
אף על פי שהסרט אינו מוזיקלי, זכה אנדרה פרבין בפרס האוסקר בקטגוריית הפסקול המקורי הטוב ביותר. יש גם סצנה בסרט, שבה שירלי מקליין מכריזה על "דיס-דון!", תוך ריקוד על שולחן, שנראה כמחווה מכוונת למחזמר שממנו נגזר הסרט.
הסרט היה מועמד לשני פרסים אחרים באקדמיה: השחקנית הראשית הטובה ביותר (שירלי מקליין), ופרס האוסקר עבור הצילום הטוב ביותר.
נוסייר יאסין
נוסייר יאסין (בערבית: نصير ياسين; בתעתיק מדויק: נציר יאסין או נֹצֵיר יָסִּין; נולד ב-9 בפברואר 1992) הוא בלוגר ערבי-ישראלי, שמפרסם קטעי וידאו קצרים מדי יום בפייסבוק וביוטיוב תחת השם "Nas Daily". יאסין מגדיר את עצמו כפלסטיני-ישראלי.
ביוגרפיה.
יאסין נולד בעראבה שבישראל למשפחה ערבית-מוסלמית, ומגדיר את עצמו גם כפלסטיני. הוא השני מבין ארבעה ילדים, אמו מורה בבית ספר יסודי ואביו פסיכולוג. שפת האם שלו היא ערבית; בנוסף אליה הוא מדבר אנגלית ועברית לא-שוטפת.