המצור הראשון.
ב-4 בספטמבר (17 בספטמבר לפי הלוח הגרוגיאני) 1914 החל גנרל ראדקו דימיטרייב, מפקד הארמייה הרוסית השלישית, את המצור על פשמישל. לא הייתה לו מספיק ארטילריה כדי לבקע את ביצורי המבצר ובמקום לחכות לתגבורת ארטילרית הוא פתח בהתקפה חזיתית על המבצר שנמשכה שלושה ימים ללא הצלחה וגרמה לרוסים 40.000 הרוגים ופצועים.
בינתיים פתח גנרל סבטוזר בורוייביץ' במתקפה לעבר פשמישל ביחד עם מתקפה של פאול פון הינדנבורג לעבר ורשה. ב- 21 באוקטובר 1914 נאלץ דימיטרייב לסגת ולהסיר את המצור מעל פשמישל.
המצור השני.
ב-31 באוקטובר 1914 הביסו הרוסים את הינדנבורג בקרב על הוויסלה והוא נאלץ לסגת מאזור ורשה. זה אילץ גם את בורוייביץ' לסגת. הגנרל הרוסי אנדריי סליבנוב, מפקד הארמייה הרוסית ה-11 הטיל מצור על פשמישל אבל הפעם במקום להתקיף הוא העדיף להדק את המצור ולהרעיב את הנצורים. בורוייביץ' ניסה שוב לתקוף ולשחרר את הנצורים אך ללא הצלחה. בסוף פברואר 1915 הודיע פון הצנדורף למפקד פשמישל הרמן קוסמאנק פון בורגנוישטטן כי לא תיערכנה התקפות נוספות להסרת המצור. בינתיים קבל סליבנוב תגבורת ארטילריה והחל להפגיז ולמוטט את ביצורי המבצר. קוסמאנק הורה להרוס במבצר ובעיר כל מתקן שיוכל לעזור לרוסים. ניסיון שלו ב-21 במרץ 1915 לפרוץ את המצור נכשל.
ב-22 במרץ 1915 ניתנה פקודת כניעה. 117.000 חיילים אוסטרו-הונגרים נכנעו בתוכם 9 גנרלים, 39 קצינים בכירים ו-2500 קצינים נוספים.
תוצאות.
נפילת מבצר פשמישל הייתה מכה קשה לצבא אוסטרו-הונגריה. הרוסים לא המשיכו במתקפתם לעבר הונגריה. מבצר פשמישל לא נשאר זמן רב בידי הרוסים. ב-1 במאי 1915 פתחו האוסטרו-הונגרים והגרמנים במתקפת גורליצה-טרנוב ותוך זמן קצר אילצו את הרוסים לבצע נסיגה עמוקה. מבצר פשמישל נכבש ב-1 ביוני 1915.
אגדת הסופר
"אגדת הסופר" הוא סיפור קצר מאת ש"י עגנון, הנכלל בקובץ "אלו ואלו". הסיפור עוסק ברפאל הסופר, שהוא סופר סת"ם, אשתו מרים שמתה בדמי ימיה וספר התורה שכתב רפאל לזכרה.
תקציר העלילה.
רפאל הסופר הוא סופר סת"ם העוסק במלאכתו בקדושה ובטהרה. במיוחד נהג להזמין אצלו כתיבת ספר תורה מי שהיה חשוך בנים או שמתה עליו אשתו. רפאל עסוק בעבודתו בדירה הקטנה שלו ושל אשתו, הנמצאת סמוך לבית הכנסת הגדול ולבית המדרש הישן, כמה פסיעות מהמקווה המשמש את רפאל להיטהרות. אשתו "מרת מרים הצנועה יושבת בית ומרחיבה את דעתו בדירה נאה ובכלים נאים". לאחר שהיא מסיימת את מלאכות הבית, מתקינה מרים בגד ליתום, כסגולה לכך שתזכה לבן, משום שלזוג לא היו ילדים. למרים גם קמיע שנתנה לה אמה, סגולה לזרע בן קיימא.
על כותל המזרח של הבית תלוי "מזרח" שרקמה מרים בנעוריה, ומולו מראה שה"מזרח" משתקף בה. לאחר טבילתה מרים "נותנת דעתה להתקשט לפני בעלה, מיד נראה לה מן המראה אותו מזרח וציוריו ואותם שני האריות שפיותיהם פתוחים, מיד היא נרתעת לאחוריה". וסיפור המפגש ביניהם ממשיך:
לאחר שנואשה מרים מלזכות בבן, פנתה אל בעלה ובקשה שיכתוב ספר תורה גם למענם, אך רפאל ענה: "אלקים עוד לא כלא רחמיו מאתנו. עוד ראה נראה זרע על פני האדמה". לא כך קרה, משום שמרים חלתה ומתה, "ולא הניחה אחריה לא בן ולא בת".
לאחר שבעת ימי האבל החל רפאל לכתוב ספר תורה לזכר נשמת אשתו המנוחה. ימים רבים עסק בכך, עד לסיום הכתיבה. כאשר סיים את כתיבת הספר "גלל את הספר והגביהו למעלה בריקוד ובשמחה גדולה והיה מפזז ומרקד ומשורר לכבוד התורה". תוך כדי ריקוד נזכר רפאל כיצד פגש את מרים לראשונה. היה זה בליל שמחת תורה. רפאל הצעיר הלך עם ספר תורה בהקפות, וילדה קטנה ובידה דגל שמחת תורה שבראשו תפוח ונר דולק נישקה את ספר התורה שבידי רפאל, ו"נשמט הדגל מתוך ידה וצנח הנר על מעילו של רפאל". "אחרי החג תבע אביו של רפאל את אבי הנערה לדין על דבר אותה אצטלא של רפאל שנשרפה מחמת אותה תינוקת, והרב שהיה משתעי בלישנא דחוכמתא אמר אל אבי הנערה, אם ירצה השם ליום חתונתם תעשה לו מלבוש חדש. מיד הביאו צלוחית יי"ש וכתבו תנאים. ולחתונתם של רפאל ומרים תפרו לו מלבוש חדש."
רפאל המשיך לרקוד עם ספר התורה שכתב לזכר אשתו, ותוך כדי ריקוד זכה לחוויה מיסטית: "והבית מתמלא ספרי תורות הרבה, וזקנים הרבה מרקדים, וברקדם אינם מרימים את רגליהם ואינם כופפים את ברכיהם אלא כאותם שאין להם קפיצין, והם מרקדים בלא תנועה ומסבבים את גופותיהם, ומרים עומדת באמצע ופניה מכוסים, והיא מרקדת בכתפיה, ושתי זרועותיה מזדקפות בחללו של החדר, והיא מתקרבת ובאה אצל ספרו של רפאל." בסופה של חוויה זו "הקדוש ברוך הוא פשט טליתו של אורה והעולם עומד בתפילת לחש של ערבית. העששית דעכה והפתילה שקעה בתוך השמן. פתאום קפצה לשון של אש והאירה את החדר. ואורה גלמה את פניו של רפאל הסופר שצנח עם ספרו, ושמלת חופתה של אשתו פרושה עליו ועל ספרו."
פרשנות.
ההקדשה.
בפתח הסיפור מופיעה ההקדשה: "מוקדש לנוַת ביתי לאסתר תחי'". ביטוי זה מופיע בגוף הסיפור בתיאורה של מרים: "ובין התנור ולכירים יושבת נות ביתו הצנועה".
ההקדשה לאסתר, אשתו של עגנון, הביאה לפרשנות בדבר האופן שבו משקף הסיפור את תחושתו האישית של עגנון. אריאל הירשפלד כתב על כך:
מעשה האמנות.
מקום מרכזי בסיפור זה מוקדש למעשה האמנות, דרך יצירתו של האמן. סיפור נוסף שבו עוסק עגנון במעשה האמנות הוא "עגונות". אמנם סופר סת"ם אינו סופר – סופר סת"ם אינו בודה דבר מלבו, אלא להפך – נדרש להקפיד ולדייק בחזרה על טקסט שאותו הוא מעתיק, אך בסיפור שלפנינו מוצגת גם מלאכתו של רפאל הסופר כמעשה אמנות, שרפאל משקע בו את נפשו, ואף, לאחר שכדי להיטהר טבל בנהר שמימיו מכוסים קרח, "זכה רפאל הסופר להכיר את סוד ה'".
אריאל הירשפלד רואה ב"אגדת הסופר" "וריאציה יהודית-מודרנית של סיפור אורפיאוס היווני". גם אורפיאוס הוא אמן, שנישואיו הובילו למותה של אהובתו.
עקרותה של מרים.
לעקרותה של מרים מקום מרכזי בסיפור. רפאל הסופר כותב ספרי תורה לפי הזמנתם של חשוכי בנים, ובהיפוך עלילתי גם אשתו מזמינה אצלו ספר תורה, לאחר שנואשה מלהרות וללדת.
המספר מציג את סיבת עקרותה בגישה הספוגה יראת שמים, בעקבות ההסבר התלמודי לעקרותם (הזמנית) של אברהם ויצחק: "בנים לא היו להם. מפני שהקדוש ברוך הוא מתאווה לתפילתם של צדיקים עצר את רחמה". הסצנה שבה רפאל ומרים מתקרבים זה לזה ביום טבילתה של מרים, אך מחמת הצדיקות נרתעים ופורשים בשתיקה איש לפינתו, העלתה פירושים אחרים לסיבת העקרות. פרשנים אחדים, ובהם י"מ תא-שמע, ארנה גולן מיכל ארבל ואריאל הירשפלד סבורים, על פי סצנה זו ורמזים נוספים, שעקרותה של מרים נובעת מפרישות - בני הזוג אינם מקיימים יחסי מין. דן מירון, בשיחה עם גרשם שלום, ציין אף הוא, בעקבות סצנה זו: "ראשית, נראה לי, שעגנון מרמז במהלך הסיפור, שבני הזוג כלל אינם מקיימים מגע מיני" והוסיף "האנשים האלה מצפים לבן כנס. פרי בטן ללא מגע מיני." שלום שלל פרשנות זו, וטען שסצנה זו אינה אלא מעשה מסוים, אך אינה מייצגת גישה החוזרת על עצמה.
ארנה גולן ואשר א' ריבלין רואים בפרישותו של רפאל חטא כפול שלו, הנרמז בלשון הסיפור: שלא קיים מצוות פרו ורבו שהוא מצווה עליה, ושמנע מאשתו את עונתה.
אסתר פוקס ציינה:
טבילה.
לטבילה מקום מרכזי בסיפור. מדי בוקר רפאל "יורד לתוך מקוה טהרה וטובל גופו הקלוש במים" ולאחר ארוחת הבוקר הוא חוזר וטובל. בעת כתיבת ספר תורה, וקודם שכתב שם קודש (שמו של האל) רפאל "חזר וטבל במקוה טהרה".
מרים טובלת ביום טבילתה ו"לובשת בגדים נאים ככלה ביום חופתה", אך בכך אין תועלת (כאמור בסעיף הקודם).
לאחר פטירתה של מרים, ביום חורף שבו המקווה היה סגור, "וכשהגיע רפאל לכתוב את השם לא מצא מקוה טהרה. נטל גרזן והלך אל הנהר אשר מחוץ לעיר ושבר את הקרח וירד וטבל ג' טבילות" ובעקבות זאת זכה "להכיר את סוד ה'". טבילה זו היא נקודת מפנה, המסיימת את מעצור הכתיבה שאחז ברפאל בכתיבת ספר התורה. מיכל ארבל מעירה על כך:
פסקת הסיום.
פסקת הסיום היא שיאה של חוויה מיסטית שחווה רפאל: "פתאום קפצה לשון של אש והאירה את החדר. ואורה גלמה את פניו של רפאל הסופר שצנח עם ספרו, ושמלת חופתה של אשתו פרושה עליו ועל ספרו."
פרשנים אחדים רואים סיום זה כמתאר את מותו של רפאל. ריבלין מוצא הקבלות אחדות בין התיאורים שבסוף הסיפור (קודם לפסקת הסיום) ובין האגדות על מותו של משה.
גרשם שלום, שראה בסיפור זה כחלק מפסגת יצירתו של עגנון, שוחח עם עגנון על הסיפור בשנת 1920 לערך, וזה תיאורו:
ד"ר צחי וייס העיר על דבריו אלה של שלום: "גרשם שלום, הרגיש כי לפניו סיפור מיסטי על רפאל הסופר שחווה חוויה אקסטטית במהלך הריקוד עם ספר התורה. אולם הוא לא העלה על דעתו את המשמעות המלאה של אותה חוויה שעגנון התייחס עליה, שעניינה איחוד מיסטי בעל אופי מיני עם ספר התורה-אשתו של רפאל הסופר, שניהם דימויים סימבוליים לשכינה."
שלום ממשיך ומספר שבשנת 1960 שוחח שוב עם עגנון על הסיפור, ועגנון התכחש לחלוטין לפרשנות שנתן 40 שנה קודם לכן. "הוא נתן לזה פירוש אחר לגמרי, איזה פירוש אורתודוקסי".
מיכל ארבל מציגה שתי דרכים להבנת החוויה הנפשית העוברת על רפאל ומתוארת בפסקת הסיום:
לשון הסיפור.
"אגדת הסופר" מסופר כסיפור יראים, ולפיכך פעמים רבות משובץ דיבורם של רפאל ומרים, וכן דיבורו של המספר, בציטוט פסוקים מהמקרא ומחז"ל. דוגמאות:
על זיקתו הנרחבת של סיפור זה (ואחרים) ללשון המקורות העיר י"מ תא-שמע: "בקורת ספרותית-מקצועית, שלא קדמה לה עבודת חיטוט מקיפה בספרות ההלכה והאגדה - אשר באמצעותה אנו עמלים לפענח את אשר צפן הסופר, הריהי כמרכבה ההולכת לפני הסוסים."