הקבוצה נסחפה מעל 2,900 ק"מ על הקרח במשך ששת החודשים הבאים, לפני שחולצה בחוף ניופאונדלנד על ידי הספינה "טיגרס" ב -30 באפריל 1873. כולם היו כנראה מתים אילו הקבוצה לא הייתה כוללת את הציידים האינואיטים המיומנים איפרויק והנדריק, שהיו מסוגלים לצוד מזון בכמה הזדמנויות.
ב־16 באוקטובר 1872, כשמאגר הפחם נמוך, החליט בודינגטון לעגון את פולריס ליד אטה. לאחר שהפסידו הרבה מהמצעים, הבגדים והאוכל, כשנזרקו באקראי מהאונייה ב -12 באוקטובר, היו 14 האנשים הנותרים במצב גרוע, בלי ציוד לעמוד בתנאים של חורף נוסף. הם בנו צריף מעצים שהובאו מהאונייה, וב־24 באוקטובר כיבו את הדוודים כדי לשמור על פחם. הספינה נטתה על צדה מחציתה מעל המים. האינואיטים באטה עזרו לניצולים לשרוד את החורף. לאחר החורף בנו אנשי הצוות שתי סירות מהעץ של האונייה, וב־3 ביוני 1873 הפליגו דרומה. הם נצפו וניצלו על ידי אוניית צייד לווייתנים בחודש יולי, וחזרו הביתה דרך סקוטלנד.
לאחר המסע.
חקירה.
ב־5 ביוני 1873 החלה עבודתה ועדת חקירה של הצי האמריקני. בשלב זה, אנשי הצוות האינואיטים חולצו מהקרח, עם זאת, גורלו של בודינגטון, בסלס, ושאר הצוות עדיין לא היה ידוע. הוועדה כללה את האדמירל לואיס מ. גולדשבורו, מזכיר הצי ג'ורג' מ. רוביזון, קומודור ויליאם ריינולדס, קפטן הצבא הנרי והווגה, וספנסר פולרטון בירד מהאקדמיה למדעים.
טייסון היה הראשון שהופיע לחקירה וחיבר את החיכוך בין הול, בודינגטון ובסלס, והאשמות לגבי הרעלה כסיבת המוות של הול. הוועדה גם ביררה על מקום המצאות היומן והרשומות של הול. טייסון השיב כי בעוד הול נזהר, הוא הורה לבודינגטון לשרוף חלק מהיומן והשאר נעלם. מאוחר יותר התגלו רשימות של אנשי צוות אחרים באתר של הספינה פולריס, אבל הקטעים על מותו של הול נחתכו מהם. מאייר העיד על שתייתו של בודינגטון.
סטיוארט ג'ון הרון העיד כי לא הכין את הקפה שהול חשד שהוא קשור בהרעלתו. הוא הסביר שהטבח הכין את הקפה ושהוא לא עקב אחר מספר האנשים שנגעו בכוס לפני שהובאה להול. לאחר שבודינגטון ושאר אנשי הצוות חולצו וחזרו לארצות הברית, המשיך צוות החקירה. בודינגטון תקף את אמינותו של טייסון, וחשד בטענתו של טייסון כי הוא הפריע למאמציו של הול להפליג בספינה צפונה. הוא גם התווכח לגבי הדיווחים על שתייתו, ואמר שהוא "עשה את זה, אבל בפועל שתה מעט מאוד".
בסלס נחקר על סיבת המוות של הול. בסלס קבע כי "הרעיון שלי על סיבת ההתקפה הראשונה היה שהוא נחשף לטמפרטורה נמוכה מאוד בזמן שנמצא במסע המזחלות. הוא חזר ונכנס לתא חם בלי להוריד את בגדי הפרווה הכבדים שלו ואחר כך לקח ספל קפה חם, וכל אחד יודע מה ההשלכות של זה יכולות להיות." בסלס העיד כי הול "מת מדימום וזרועו השמאלית והצד השמאלי שלו היו משותקים". עוד סיפר בסלס שהוא הזריק להול כינין כדי להוריד את הטמפרטורה הגבוהה שלו לפני מותו.
לנוכח עדיות סותרות, היעדר רישומים רשמיים, וללא גופה לנתיחה שלאחר המוות, לא נקבעו כל האשמות בקשר למותו של הול. בדו"ח הסופי של החקירה כתב המנתח הכללי של הצבא והצי: "מהנסיבות והתסמינים המפורטים על ידו, והשוואתם עם העדויות הרפואיות של כל העדים, אנו מקבלים את הדעה כי קפטן הול מת מגורם טבעי, וכי הטיפול במקרה על ידי ד"ר בסלס היה הטוב ביותר בנסיבות הקיימות."
מחלוקת.
ישנן ספקולציות מדוע בודינגטון והאנשים על סיפון הפולריס לא ניסו להציל את אלה שננטשו על הקרח. טייסון נבוך מדוע הספינה לא ראתה אותם במרחק של שלושה עשר קילומטרים - קבוצה של גברים ואספקה המנופפת בדגל כהה בים של קרח לבן. למחרת הסערה, הראות הייתה צלולה ורגועה, ואנשי הספינה יכלו לראות את האונייה עם האדים והמפרשים. על סיפונה של האונייה, סיפר לו צ'סטר, כי הוא יכול לראות, אולם מעולם לא היו פקודות לאחזר את האספקה או לחפש את האנשים.
ההחלטה של בודינגטון לנטוש בחוף את הפולריס, לא ברורה באותה מידה. בודינגטון אמר כי "הוא האמין שהמדחף מרוסק וההגה נשבר". הדו"ח הרשמי של המשלחת קובע כי צריך היה לנטוש את הספינה כי "היה מלאי פחם מספיק רק כדי לשמור על הקיטור רק למשך כמה ימים."
עם זאת, אותו דו"ח קובע כי המדחף וההגה התגלו כשלמים לאחר שהספינה חזרה לשוט והדוד של הספינה ומפרשיה היו זמינים. גם אם אזל לה הפחם, הספינה הייתה מסוגלת בהחלט לשוט עם מפרש בלבד. כדי להגן על החלטתו של בודינגטון, כשגאות נמוכה חשפה את תחתית הספינה, גילו האנשים כי היא ניזוקה. בודינגטון כתב ביומנו כי הוא "הפנה את תשומת לבו של הקצין לשבר, ורק תהה שהיא המשיכה לצוף לאורך זמן רב כל כך."
באשר לגורלו של הול, החקירה הרשמית שבאה לאחר מכן קבעה כי סיבת המוות הייתה אפופלקסית (מונח מוקדם לשבץ). חלק מהסימפטומים של הול - שיתוק חלקי, דיבור מטושטש - בהחלט מתאימים לאבחנה זו. ואכן, הכאבים שאליהם התלונן הול על צד אחד של גופו, שאותו ייחס להצטברות של חיים שנים רבות באיגלו, אולי נבעו משבץ קטן קודם.
עם זאת, בשנת 1968, כאשר עבד על הביוגרפיה של הול, הסופר צ'אנסי לומיס הסתקרן מהאפשרות שאולי הול הורעל, וביקש אישור להגיע לקבר שלו בגרינלנד, להוציא את הגופה ולבצע נתיחה שלאחר המוות. בגלל הפארמאפרוסט, גופתו של הול, תכריכי הדגלים, הבגדים והארון נשמרו היטב. בדיקות של דגימות רקמות העצם, הציפורניים ושיער הראו כי הול קיבל מנות גדולות של ארסן בשבועיים האחרונים לחייו.
הרעלת ארסן חריפה מופיעה באופן עקבי עם הסימפטומים שדיווחו אנשי המשלחת: כאבי בטן, הקאות, התייבשות, קהות חושים ומאניה. לארסן יש טעם מתוק, והול התלונן שהקפה היה מתוק מדי, ושורף את בטנו. נראה גם שלפחות לשלושה מאנשי הצוות - בודינגטון, מאייר ובסלס - הייתה הקלה במותו של הול והם אמרו שהמשלחת תהיה טובה יותר בלעדיו.
חוקר אחר, פייר ברטון הציע כי יש אפשרות שהול לקח בטעות בעצמו את הרעל, כי ארסן היה נפוץ בערכות הרפואיות של אותו הזמן.
עם זאת, סביר יותר שנרצח על ידי אחד מחברי המשלחת, אולי בסלס, שהיה נוכח כל הזמן כאשר הול חלה. יתר על כן, נראה כי בסלס והול התחרו על לבה של פסלת הצעירה ויני ריאם, שכנראה העדיפה את הול. כאשר האוניה פולריס הוכנה למסע בוושינגטון ובניו יורק, שניהם ניהלו קשרים עם ראם. [88] זמן קצר לפני עזיבתם לקוטב הצפוני, הביע בסלס במכתב את רצונו לראותה שוב. קנאה כלפי הול בתחרות על רגשותיה של ריאם יכולה להתפרש כמניע. אבל אף פעם לא הוגשו כתבי אישום.
הנצחה.
האי האנה שבמצר נארס נקרא על שם האנה (טוקוליטו), שהייתה המדריכה האינואיטית שהצטרפה למשלחת.
מפרץ הוואכט
מפרץ הוֹוַאכְט (בגרמנית: Hohwachter Bucht) הוא מפרץ רחב במחוז אוסטהולשטיין, במדינת שלזוויג-הולשטיין שבגרמניה על קו חוף הים הבלטי, שנקרא על שם הכפר ואתר הנופש הימי הוואכט. העיירה הגדולה הקרובה ביותר היא אולדנבורג בהולשטיין , כ-5 ק”מ בפנים היבשת. מספר שמורות טבע משתרעות לחופי המפרץ, ויש אזור אימונים צבאי לאורך חופו המזרחי.
בחוף המערבי, כקילומטר צפונית לברנסדורף (Behrensdorf), ניצב מגדלור ניולאנד בן התשעים, שמשמש כסימן אזהרה בידי מתקני האימונים הצבאיים.
לירזובתאל
לירז ובתאל
לירז ובת אל
לירז ובת-אל
אריק בישוף
אריק בישוף (באנגלית: Eric Bischoff; נולד ב-27 במאי 1955) הוא יזם עסקי אמריקאי, מפיק טלוויזיה, בעל תפקידים אחראיים בהיאבקות מקצועית, מנחה פודקאסט ואישיות טלוויזיונית. כיום הוא מופיע בארגון ההיאבקות WWE, שבו הוא משמש כמפיק בפועל של התוכנית סמאקדאון. הוא ידוע בעיקר כמפיק בפועל והנשיא של WCW, ולאחר מכן כג'נרל מנג'ר של תוכנית הדגל של ה-WWE, Raw. בישוף עבד כמפיק בפועל של הארגון Total Nonstop Action Wrestling (TNA). לבישוף יש רקע בטאקוונדו. במהלך השנים הוא הופיע כמתאבק בזירה וכמו כן כיהן כאלוף ההארדקור של WCW. בישוף כתב אוטוביוגרפיה בשם "Controversy Creates Cash", ששוחררה בשנת 2006.
חיים אישיים.
נשוי ללורי בישוף, וביחד יש להם בן בשם גארט ובת בשם מונטנה. גארט הוא מתאבק מקצועי אשר ערך את הופעת הבכורה שלו ב-7 בנובמבר 2010 בשם הבמה ג'קסון ג'יימס כשופט באירוע נקודת מפנה של TNA. לאחר מכן, הוא הפך למתאבק, שהתאבק תחת שמו האמיתי.
ב-27 ביולי 2016, בישוף עלה לאוויר עם תוכנית הפודקאסט שלו, "Bischoff on Wrestling", ברדיו של MLW. ב-17 באוקטובר 2017, הוא הפסיק להנחות את התוכנית עקב בעיות תקציביות.
באפריל 2018, בישוף חזר לעסקי הפודקאסט עם תוכנית הפודקאסט "Weeks with Eric Bischoff 83" לצד המנחה המשני, קונראד תומפסון.
מוריס רסקין
מוריס "טאבי" רסקין (באנגלית: Morris “Tubby” Raskin; 8 בינואר 1902 – 9 בספטמבר 1981) היה מאמן כדורסל יהודי-אמריקאי. מאמנה הראשון של נבחרת ישראל בכדורסל.
קורות חיים.
רסקין נולד בברונקס, ניו יורק למשפחה יהודית. בצעירותו היה כדורסלן בולט בתיכון דוויט קלינטון בברונקס, ניו יורק. לאחר מכן שיחק במשך שלוש שנים בנבחרת הסיטי קולג' של ניו יורק החל מעונת 1919/1920, תחת המאמן נאט הולמן . לאחר שסיים את הקולג', שיחק רסקין בקבוצות כדורסל עצמאיות בניו יורק. בעונת 1925/1926 הצטרף לקבוצת ברוקלין ארקדיאנס מליגת ה-ABL , שם קלע בממוצע של 2.6 נקודות למשחק.
במלחמת העולם השנייה שירת רסקין בצי ארצות הברית. בגמר המלחמה בשנת 1944 התמנה רסקין למאמן של נבחרת הכדורסל של ברוקלין קולג'. בשנת 1949 מונה למאמן קבוצת הרטפורד הוריקנס מליגת ה-ABL, ובשנת 1950 חזר לברוקלין קולג'.