בתלייה על ידי משיכה (Suspension Hanging) מתיחת החבל לא נעשית על ידי הפלת הנידון, אלא על ידי משיכת החבל כלפי מעלה והסתמכות על משקל הנידון שימתח את החבל. שיטה זו נהוגה באיראן ובאפגניסטן תחת שלטון הטאליבאן. במדינות אלה, לנידונים נקשר חבל סביב הצוואר שקצהו השני חובר למנוף נייד (ולעיתים, גם לקנה של טנק או מנוף של רכב גרר). המנוף משך את החבל וכך גרם להרמת הנידון לאוויר תוך מתיחת החבל. מאחר שהמשיכה הייתה לרוב איטית יחסית, הנידון מת רק כתוצאה מחנק איטי או מאטימת העורקים והוורידים ללב בצוואר. ייסורי התלוי הנחנק על החבל הונצחו בעקיפין ברומן הידוע של צ'ארלס דיקנס, "תקוות גדולות". גיבור הספר, פיפ הצעיר, מתוודע בלונדון של המאה ה-19 לפקידו של עו"ד מפורסם, המחזיק באוסף מסכות גבס, שנטבעו מפניהם של תלויים, זמן קצר לאחר שהורדו מהגרדום. כששואל פיפ את מר ומיק האספן לפשר אותם "קלסתרי פנים נפוחים להחריד ונעווים", הוא נענה כי "אכן, זה המראה האופייני, כאילו נתפס אחד מנחירי האף בקרס זעיר של חכה...".
בארצות הברית הונהגה וריאציה שונה לתלייה על ידי משיכה: לקצה השני של החבל חוברה משקולת כבדה, וכאשר הופלה, נמשך הנידון בכוח כלפי מעלה. לעיתים המשיכה באמצעות משקולת הייתה חזקה מספיק על מנת לגרום לנידון מוות מהיר כתוצאה משבירת מפרקת.
הפלה תקנית.
הפלה תקנית (Standard Drop Hanging) הייתה שיטת ההוצאה להורג התקנית ששימשה בארצות הברית במסגרת הפיכת ההוצאה להורג להליך ענישה פורמלי, מסודר ואחיד. בשיטה זו נופל הנידון מגובה (מרחק נפילה) של 4–6 רגל (כ-125–183 סנטימטר), בכך שהוא מופל על ידי פתיחת הדלת ברצפה כלפי מטה. מרחק הנפילה נקבע באופן אחיד לכל הנידונים, ללא שקלול של משקלו או מצבו הבריאותי.
שיטה זו נחשבה לעדיפה על פני ההפלה הקצרה, ואכן גרמה למותם של רבים מוות מהיר כתוצאה משבירת מפרקת או להקלת המוות האיטי כתוצאה מאובדן הכרה. למרות זאת, נידונים רבים מתו מחנק ולא משבירת מפרקת מאחר שלא הופלו מגובה מספיק. יתרה מכך, לעיתים היו מקרים בהם הנפילה הייתה ארוכה מידי, וכתוצאה מעוצמת הנפילה, ראשו של הנידון נתלש מצווארו. במשפטי נירנברג השתמשו התליינים בשיטה זו כדי לתלות את הבכירים הנאצים, חלק מהם מתו באיטיות כתוצאה מחנק.
בשיטה זו נתלה בשנת 2006 הרודן העיראקי סדאם חוסיין.
הפלה ארוכה.
הפלה ארוכה (Long Drop Hanging) היא שיטת תלייה הנדסית (ראו לעיל) שמטרתה לגרום למותו המהיר (וחסר הכאב יחסית) של נידון כתוצאה משבירת מפרקת. השיטה פותחה אי שם ב-1850 אך הונהגה בבריטניה רק ב-1872 על ידי התליין ויליאם מרווד. רק ב-1877 החליפה שיטה זו סופית את "ההפלה הקצרה" בבריטניה.
השיטה מבוססת על תגליתו של מרווד שדרושה אנרגיה של 1710 ג'אול על מנת לשבור מפרקת של אדם ועל האבחנה האמפירית (שנתגלתה באמצעות ניסוי וטעייה) שעל מנת לשבור מפרקות של אנשים שונים יש להפילם מרחקים שונים, התלויים במשקלו ובמצבו הבריאותי של כל נידון. התליינים השתמשו בטבלאות שהוכנו מראש שקבעו את גובה ההפלה הדרוש כפונקציה של משקל האדם. במשך השנים השתנו הטבלאות בהתאם להערכות השונות לכמות האנרגיה הדרושה לשבירת מפרקתו של אדם.
המוות בשיטה זו נגרם כמעט תמיד על ידי שבירת המפרקת: בעת שהנידון מופל, הגוף מבצע נפילה חופשית ומואץ כלפי מטה עקב כוח הכבידה, בסוף הנפילה - בעוד שהגוף ממשיך ליפול בתאוצה כלפי מטה במהירות הנקבעת לפי המרחק שהחבל מאפשר לו ליפול - הראש נעצר על ידי לולאת החנק ומרגיש משיכה חזקה כלפי מעלה ביחס לשאר הגוף, דבר שלמעשה שקול למכה חזקה שהראש ועמוד השדרה העליון סופגים. המכה החזקה, בצירוף תנועת המשיכה היחסית שמבצעת לולאת החנק, גורמים לקרע בעמוד השדרה בין החוליה העליונה לגזע המוח וכתוצאה מכך לאובדן הכרה ומוות מהיר.
התלייה כשיטת התאבדות.
התלייה היא גם שיטת התאבדות ותיקה. הנוקטים בשיטה זו נוהגים לאלתר בעזרת אמצעים הנמצאים בהישג יד. לעצירים ואסירים בבתי כלא שיש על פי חוות דעת פסיכיאטרית סכנה שיתאבדו נלקחים החגורה, שרוכי הנעליים, טלית ותפילין (פרט לזמן התפילה) כדי למנוע מהם להתאבד בתלייה, אך יש המוצאים אמצעי אחר ומצליחים להתאבד. למשל, הבדרן דודו טופז התאבד באמצעות כבל של קומקום חשמלי שבו השתמש כדי לחנוק את עצמו במקלחת שבתאו בבית המעצר ניצן ברמלה. טופז ניצל את העובדה שהמקלחת היא המקום היחיד בתא שאינו מפוקח במצלמות וכך הצליח להשלים את התאבדותו מבלי שאיש ישים לב.
High Mobility Multipurpose Wheeled Vehicle (רכב גלגלי רב-תכליתי בעל ניידוּת גבוהה), המכונה באנגלית HMMWV (מבוטא Hum-Vee, קרי הָם-וי) היה רכב השטח העיקרי של הצבא האמריקני ועודנו רכב השטח העיקרי של צה"ל וגופים נוספים. מיוצר על ידי חברת AM General האמריקנית (החברה נרכשה בשנת 1999 על ידי קבוצת ג'נרל מוטורס).
ה-HMMWV החליף כלי רכב שונים כמו הג'יפ M151 ומספר משאיות קלות של הצבא האמריקני. במקור כונה הרכב האמר (Hummer), אך בהמשך התייחד אך ורק לכלי הרכב האזרחיים שהתבססו עליו, והפך למותג. עם זאת, בצה"ל ובישראל בכלל נהוג כיום לכנות גם את ה-HMMWV בשם "האמר", בלא הבחנה בין הגרסה הצבאית והאזרחית.
באוגוסט 2015, צבא ארצות הברית הודיע שהוא מוציא את ההאמרים מהשימוש ומתחיל לרכוש רכבי שטח חדשים מתוצרת חברת אושקוש, אחרי שהיא זכתה בפרויקט להספקת כלי רכב של הצבא (JLTV - Joint Light Tactical Vehicle).
היסטוריה.
בשנת 1979 פרסם הצבא האמריקאי דרישה לפיתוח רכב שטח רב-תכליתי. ביולי 1979 החלה חברת AM General מאינדיאנה, בבעלותו של המליונר היהודי איירה רנרט, לפתח את הרכב, ובשנת 1980 נבנה אב הטיפוס הראשון. בשנת 1981 חתם הצבא האמריקאי על חוזה ראשוני לרכישת 55 אלף כלי רכב, שנמסרו בשנת 1985. טבילת האש הראשונה של רכב השטח נערכה בפלישתה של ארצות הברית לפנמה. ה-HMMWV התפרסם במלחמת המפרץ הראשונה.
הדגם המתקדם ביותר של ה-HMMWV מיוצר בכמויות מוגבלות משנת 1996, ומצויד במיגונים נוספים כגון שמשה המוגנת מקליעי רובה ומכונות ירייה, במנוע חזק יותר ובמיזוג אוויר.
שימושים.
ההאמר משמש לעשרות משימות, ביניהן: תובלת חיילים ומטען, פינוי פצועים (אמבולנס, נקרא בצה"ל האמר-בולנס), קשר, נשיאת מקלעים כבדים, גרירת תותחים ושיגור טילים (נגד טנקים ונגד מטוסים). ההאמר תוכנן במקור כרכב סיור ולא נועד להיכנס לקרב אש ישיר עם כוחות אויב.
חולשות.
לצבא האמריקני היה ניסיון לא מוצלח עם רכב ה-HMMWV במתארים של לחימה בעצימות נמוכה ולוחמה בשטח בנוי. במבצע איירין במוגדישו (1992) ההאמרים היו פגיעים מאוד לאש מקלעים ורקטות RPG שירו עליהם המיליציות. בנוסף, ההאמרים לא היו חזקים מספיק על מנת לפרוץ את המתרסים והמחסומים שהקימו המיליציות ברחבי העיר.
במלחמת עיראק ב-2003 נפגעו מספר רב של האמרים ורבים מאנשי צוותיהם נפצעו או נהרגו. ביקורת רבה נמתחה על המחסור במיגון מתאים להאמר ועל העיכובים בהספקת האמרים בעלי שריון-מתוגבר לכוחות המוצבים בעיראק.
ה-HMMWV בשימוש צה"ל.
ההאמר הוא רכב השטח הנפוץ בצה"ל ומשמש במגוון רב של תצורות:
לצד ההאמר משרתים בצה"ל רכבי שטח ממוגנים מדגמי "סופה", "אביר", "זאב" ו-"דוד".
חזון ארץ ישראל השלמה
יניקה
יניקה היא הכוח המופעל על מוצק, נוזל או גז, במטרה ליצור ואקום. במהלך פעולת היניקה נוצר תת-לחץ הגורם לוואקום. יניקת אוויר מחלל יוצרת תת-לחץ שעלול לגרום לנוזלים לחדור לחלל או להיווצרות אדהזיה.
כאשר הלחץ בחלק אחד של המערכת מופחת ביחס לחלק אחר, הנוזל באזור הלחץ הגבוה יותר יפעיל כוח יחסית לאזור הלחץ המופחת. הפחתת הלחץ עשויה להיות סטטית או דינמית (כמו למשל בשואב אבק).
היניקה היא פעולה בסיסית בתהליך הנשימה של בעלי חיים, במהלך השאיפה, הסרעפת והשרירים סביב כלוב הצלעות גורמים לשינוי נפח הריאות (הסרעפת נעשית שטוחה ומרחיבה את שטח בית החזה, השרירים הבין צלעיים מתכווצים וגורמים לעליה של הצלעות. השרירים הבין צלעיים והסרעפת מושכים בתנועתם את קרום הפלואורה הראשון. קרום הפלואורה השני נמשך אחריו, ומושך איתו את הריאות. הריאות גדלות, ונפח בית החזה גדל) כאשר נפח בית החזה גדל הלחץ בתוכו קטן, וכך החמצן נשאף פנימה.
חלום קדחת
חלום קדחת (באנגלית: Fevre Dream) הוא סיפור ערפדים שנכתב בידי ג'ורג' ר. ר. מרטין ופורסם ב-1982. הסיפור מתרחש במיסיסיפי שלפני מלחמת האזרחים ומתחיל ב-1857. הסיפור תואר כ"ברם סטוקר פוגש את מארק טוויין".
עלילה.
אבנר מארש הוא קפטן של ספינת קיטור, אשר סבל מצרות כלכליות כאשר הוא פוגש את ג'ושוע יורק, ג'נטלמן עשיר. הם הופכים להיות שותפים בעסקים, כאשר ג'ושוע זוכה באמונו של אבנר בהבטחה של ספינת קיטור אדירה.
ספינת הקיטור נקראת חלום קדחת, הקרויה על שם החברה הכושלת של אבנר. ג'ושוע ואבנר, מחליטים להיות שותפים כקפטנים של הסירה.
למרות הכל, שאלות רבות מועלות בידי הצוות והנוסעים בנוגע לג'ושוע יורק וחבריו, אשר כמעט לעולם לא יוצאים מהתאים שלהם באור יום.
חשדו של אבנר בנוגע לשותפו המסתורי מתגבר, כאשר הוא מגלה בתאו של ג'ושוע גזירי עיתון המתארים מיתות מסתוריות. הוא מתעמת עם ג'ושוע, שאומר לאבנר שהוא וחבריו הם צידי ערפדים, המשתמשים בחלום קדחת כבסיס המבצעים שלהם.
אחרי מספר אירועים, חשדו של אבנר מתעורר שוב. לבסוף, ג'ושוע אומר לאבנר את האמת, שהוא וחבריו הם ערפדים. ג'ושוע גילה מרקחת אשר עוזרת לו לשלוט בקדחת הדם, הגואלת ערפדים אחרים מהצורך להתקיים מדם. ערפדים אחרים מחשיבים אותו כמלך החיוור, אדון הדם של כל הערפדים.