בהמשך המלחמה נטש סטלין את המאבק בכנסייה, וזאת כפי שהוצהר "למען אחדות לאומית מוחלטת". מספר המבקרים בכנסיות גדל בצורה בולטת. בליל חג הפסחא של 1943, רחובות שלמים במוסקבה שליד כשלושים הכנסיות שבעיר המו אדם. בספטמבר אותה שנה נחתם מעין קונקורדט בין הכנסייה למדינה, לאחר שסטלין נועד בקרמלין עם שלושת המטרופולינים של הכנסייה. באוקטובר אותה שנה הוכרה הכנסייה כנציגתה הרשמית של הנצרות האורתודוקסית. התהליך היה דו-צדדי והכנסייה מצדה האדירה את כבודה של הממשלה הסובייטית. סטלין הפך למעשה את מוסקבה לוותיקן של הכנסייה האורתודוקסית. התהליך שירת גם את יחסיה של ברית המועצות עם בעלות בריתה המערביות. ורט סיפר כי שמע מהשגריר הבריטי במוסקבה כי בפגישתו עם סטלין בסוף שנת 1944 אמר לו הלה כי "לפי דרכו שלו, אף הוא מאמין באלוהים. השגריר הוסיף "אני מעז לומר כי דברים אלה נאמרו מן השפה ולחוץ, אולם אין ספק כי יש משמעות בעצם העובדה שסטלין ראה להעיר הערה כזאת לפני."
בהמשך באה שורת הניצחונות של 1943 ו-1944, שהגדול בהם היה הניצחון בקרב קורסק. את המצב לאחר ניצחון זה מתאר ורט:
בין אותם גילויים מנה ורט את סרטו של סרגיי אייזנשטיין "איבן האיום", שהופק בשנת 1943, על פי פקודה מפורשת של סטלין, אשר תיאר את הצאר בונה מוסקבה, האכזר אך הנבון, כמבשרו של סטלין. כמו כן הזכיר ורט בין אותם גילויים את הקמתם של תשעה "בתי ספר על שם סוברוב", בתי ספר לפרחי קצונה, כדוגמת בתי הספר לצוערים של התקופה הצארית, שנועדו ליצור מעין כת עילית של קצינים. בראשית שנת 1944 הותאמו להמנון הישן של המפלגה הקומוניסטית מילים חדשות לאומניות-סטליניסטיות והוא הפך להמנונה של ברית המועצות במקום "האינטרנציונל".
לקראת סיום המלחמה, בסוף שנת 1944, כאשר הפולשים סולקו כבר מאדמת ברית המועצות והצבא האדום המשיך להתקדם במזרח אירופה, הייתה בעם הרוסי הרגשת גאווה, שוורט תיארה:
בהמשך, בראשית שנת 1945, כאשר הצבא האדום נכנס לגרמניה, נלחם על ברלין ולבסוף היטלר התאבד, העיר נכבשה וגרמניה נכנעה, אחזה בעם שמחה המונית. לדברי ורט שניים או שלושה מיליוני אנשים מילאו את הכיכר האדומה, את גדות נהר מוסקבה, אנשים רקדו ושרו וחיבקו ונישקו כל חייל וכל קצין שנקרו בדרכם. מן הפופולריות העצומה ממנה נהנה הצבא הפיק גם סטלין תועלת והוסיף לשמו את התואר "גנרליסימו", אך רגשות הגאווה והאופטימיות של העם הרוסי עם סיום המלחמה, חלפו עד מהרה, ובמקומם באו שנים של אכזבה ותסכול.
הביקורות במערב.
כאשר הספר "רוסיה במלחמה" ראה אור בשנת 1964 שררה עדיין המלחמה הקרה במלוא עוצמתה. היה זה שנתיים לאחר משבר הטילים בקובה, ובשנה שבה הוחלף ניקיטה חרושצ'וב, כמנהיג ברית המועצות, על ידי ליאוניד ברז'נייב, שייצג קו קשוח יותר כלפי מדינות המערב. על רקע זה נתקבל ספרו של ורט במערב ברגשות מעורבים; מחד הערכה על ערכו הספרותי והתיעודי של הספר, ומאידך הסתייגות מאהדה שגילה הספר כלפי התנהלות השלטונות הסובייטיים בעת המלחמה.
בביקורת של "טיים מגזין" על הספר בגיליונו מ-24 בדצמבר 1964, לאחר ששיבח את הספר על היקפו וערכו, הוסיף המגזין:
ספרו בעברית.
הקורא העברי התוודע לראשונה לספרו של ורט כאשר בשנת 1965 פורסמו קטעים נרחבים ממנו בשלושה המשכים בחוברות "דבר השבוע", החל ב-24 בספטמבר 1965. בפתח הדברים כתבה מערכת השבועון:
הספר המתורגם במלואו ראה אור בהוצאת מערכות במאי 1968 וזכה לתפוצה נרחבת. באותה עת, עשרים שנה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, זכרו רבים את ההזדהות של אנשי היישוב עם ברית המועצות והעם הרוסי במלחמתם ואת חלקם של הרוסים בשחרור מחנות המוות, וספר זה שסיפר את תהילתם של הרוסים במלחמתם, תאם הלך רוח זה.
שבר אינסופי
הרפובליקה של דרום סודן
הארמייה השמינית (איטליה)
הארמייה השמינית של הצבא האיטלקי, או הארמייה האיטלקית ברוסיה (באיטלקית: Armata Italiana in Russia), הייתה ארמייה איטלקית שלחמה בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה לצד מדינות הציר, במסגרת קבוצת ארמיות B, ונטלה חלק בקרב סטלינגרד. בחורף 1942/1943 הותקפה הארמייה על ידי כוחות עדיפים של הצבא האדום וספגה אבדות כבדות מאוד, בעקבותיהם הוחלט להוציא אותה מהחזית הסובייטית.
הקמת הארמייה.
ההקמה הראשונה והפירוק.
הארמייה הוקמה לראשונה ב-25 בינואר 1940 ופיקד עליה הגנרל אדלברטו מסבויה-ג'נובה. לאחר תשעה חודשי פעילות בצפון איטליה הוחלט להפסיק את פעילותה.
ההקמה השנייה.
ב-1 באפריל 1942 הוקמה הארמייה השמינית מחדש, ונשלחה לדרום ברית המועצות בהתאם להחלטתו של בניטו מוסוליני להעמיק את המעורבות האיטלקית בחזית המזרחית. בחזית זו כבר פעל גיס איטלקי שכלל כ-59,000 לוחמים במסגרת 3 אוגדות והם שולבו בשורות הארמייה החדשה. ביולי 1942 הגיעו יחידות חלוץ מתוך הארמייה אל קו החזית באזור נהר הדון העליון, והחלו בהתארגנות. באוגוסט נטלה אוגדת הרגלים האיטלקית השלישית חלק בקרבות מול יחידות הצבא האדום בסמוך לסראפימוביץ', שם הצליח הצבא האדום לכבוש ראש גשר גדול מדרום לדון. הגנרל איטלו גריבולדי החליף את ג'ובאני מסה בפיקוד על הכוחות האיטלקים, מאחר שלאחרון היו חילוקי דעות עם מוסוליני בדבר היקף הפעילות האיטלקית בחזית המזרחית.
מבנה הארמייה וציודה.
מבנה הארמייה.
הארמייה חולקה לשלושה קורפוסים: הקורפוס האלפיני, הקורפוס ה-35 והקורפוס ה-2, וכללה גם כוח מתנדבים קרואטים ואיטלקיים, שהשתייכו לחולצות השחורות. כל קורפוס מנה שלוש דיוויזיות, ודיוויזיה אחת שימשה כעתודה תחת פיקודו הישיר של מפקד הארמייה. 10 הדיוויזיות של הארמייה כללו ארבע אוגדות רגלים, שלוש אוגדות אלפיניות (שנכללו בקורפוס האלפיני) (חיל רגלים מובחר), שתי דיוויזיות ממוכנות ודיוויזיית פרשים. בנוסף, סופחו לארמייה שתי דיוויזיות חיל רגלים גרמניות, ה-298 וה-62, מהקורפוס ה-29 כדי לחזק את מערך ההגנה שלה. בנובמבר 1942 מנתה הארמייה 229,000 חיילים.
ציוד הארמייה.
בשיא כוחה צוידה הארמייה ב-976 תותחי שדה, 387 תותחים אנטי טנקים, 276 תותחי נ"מ, 874 מרגמות 45 מילימטרים, 423 מרגמות 81 מילימטרים, 25,000 סוסים, 17,000 נושאי גייסות וכלי רכב, 4,470 אופנועים, 2,657 תתי מקלעים ו-1,742 מקלעים.
לאיטלקים סופקו גם 12 טנקים מסוג פאנצר סימן 4 ומספר טנקי שלל סובייטים חדישים יחסית, אך מרבית כלי הרכב המשוריינים, שעמדו לרשותה, היו מדגמים מיושנים או קלים, בעיקר טנקי פיאט L6/40 שחלקם צוידו בתותחי נ"מ בקוטר 37 מילימטרים, אשר ניתן היה להשתמש בהם גם כנשק נגד טנקים.
חיילי הרגלים צוידו ברובה קרקנו 91 שירה תחמושת בקוטר 6.5 מילימטרים לטווח אפקטיבי של 600 מטרים ובמקלע ברדה 30 שירה תחמושת בקוטר 7.65 מילימטרים לטווח אפקטיבי של 800 מטרים. סופק מספר מצומצם של מקלעים כבדים מסוג ברדה M37 אשר ירו תחמושת בקוטר 8 מילימטרים לטווח אפקטיבי של קילומטר אחד. חברי המיליציות צוידו גם בתת מקלע מסוג ברטה 38 שירה תחמושת בקוטר 9 מילימטרים לטווח אפקטיבי של 250 מטרים.
הכח האווירי של הארמייה מנה 66 מטוסים מהדגמים מאקי C.202 ומאקי C.200 שיועדו לקרבות אוויר והמפציצים קאפרוני Ca.311 ופיאט BR.20.
קרב סטלינגרד.
בסתיו 1942 הוצבה הארמייה השמינית בין הארמייה ההונגרית השנייה במערב, לכוחות הארמייה הרומנית השלישית במזרח, כ-270 קילומטרים צפונית מערבית לסטלינגרד, תחת פיקוד קבוצת ארמיות B. היא היוותה חלק מכוחות הציר, שהקימו מערך הגנה מדרום לנהר הדון, כדי להגן על האגף הצפוני של אגד הכוחות הגרמני, שתקף את העיר סטלינגרד, ולאבטח אותו מפני האפשרות של מתקפת נגד סובייטית.
להוציא את הקורפוס האלפיני, מרבית יחידות הארמייה סבלו מרמת חיילות ירודה וממורל ירוד, חסרו ציוד לחימה כבד וצוידו בנשק קל מדגמים מיושנים יחסית.
ב-16 בדצמבר 1942, במסגרת מבצע סטורן קטן תקפה ארמיית המשמר הראשונה של הצבא האדום את מרכז מערך ההגנה האיטלקי, שהוחזק על ידי ארבע דיוויזיות איטלקיות ודיוויזיה גרמנית, והבקיעה דרכו לאחר 3 ימי לחימה. כ-130 אלף חיילים איטלקיים כותרו על ידי הכוחות הסובייטיים המתקדמים, ושרידיהן נכנעו לאחר 11 ימי לחימה. רק כ-45 אלף חיילים הצליחו לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית. במהלך הקרבות נהרג הגנרל פאולו טרנאסי מפקד כוח השריון האיטלקי בחזית הסובייטית.
באמצע ינואר 1943 תקפו ארבע ארמיות סובייטיות מחזיתות וורוניז' ובריאנסק, את כוחות הציר באזור הדון העליון, והנחילו להם תבוסה מוחצת. הקורפוס האלפיני האיטלקי הצליח להחזיק בעמדותיו במשך 4 ימים, אך מצא עצמו בכיתור תוך זמן קצר, לאחר שכוחות הצבא האדום השמידו את הארמייה ההונגרית השנייה, שהחזיקה באגפו השמאלי. הקורפוס האלפיני ניהל קרב נסיגה נואש, ולאחר כשבועיים של לחימה הצליח להגיע לקו ההגנה הגרמני החדש באזור בלגורוד לאחר שספג אבדות כבדות מאוד. שתיים משלוש הדיוויזיות של הקורפוס הושמדו כמעט לחלוטין, והשלישית איבדה כשני שלישים מחייליה במהלך הנסיגה. ההקרבה של הקורפוס האלפיני איפשרה לכ-40 אלף חיילים של הציר להיחלץ מטבעת הכיתור הסובייטית.
בסך הכל ספגה הארמייה השמינית כ-123 אלף נפגעים בשישה חודשי לחימה בחזית הסובייטית (20 באוגוסט 1942 - 20 בפברואר 1943) - 88 אלף הרוגים ונעדרים (מתוכם כ-64 אלף שבויים, שרובם לא שרדו את השבי הסובייטי) וכ- 35 אלף פצועים ונפגעי כוויות קור.
פירוק הארמייה.