הטבלה הבאה מראה את התפתחות האוכלוסייה בעיר במהלך השנים:
במפקד האוכלוסין הצארי משנת 1897 התפלגה האוכלוסייה כדלקמן:
עם השנים הפכו הליטאים לרוב בעיר.
על פי מפקד משנת 2001, מנתה אוכלוסיית העיר 378,943 נפשות שנחלקו אתנית לקבוצות הבאות:
אחוז הליטאים בקובנה הוא מהגבוהים במדינה בהשוואה לערים אחרות בליטא.
קובנה כיום.
העיר היא בראש וראשונה מרכז לתעשייה, חינוך ומדע. מיקומה הגאוגרפי במרכז ליטא הופך אותה לצומת הדרכים הגדול ביותר במדינה. לעיר יש חשיבות רבה מבחינה לוגיסטית. העיר מחולקת אדמיניסטרטיבית ל-11 רבעים. בזכות יופייה ואתרים שונים בה העיר היא מרכז תיירותי חשוב.
מוזיאונים.
העיר נקראת עיר המוזיאונים בזכות שפע המוזיאונים המצויים בה, למשל:
תחבורה.
העיר היא אחד מנמלי הנהר החשובים בארצות הבלטיות.
הכביש ויה בלטיקה (E67) המחבר בין פראג להלסינקי עובר בה.
בגלל העובדה שהעיר בנויה במפגש של שני נהרות נבנו בה 34 גשרים, המחברים בין חלקיה השונים.
את העיר משרתים 16 קווי טרוליבוס ו-49 קווי אוטובוס.
נמל התעופה הבינלאומי של קובנה (KUN) מסוגל לשרת 300,000 נוסעים ולהעביר 100,000 טונות מטען בשנה.
בדרום העיר ישנו נמל תעופה עוד קטן יותר.
תחנת הרכבת של העיר מחברת לוילנה, שאולאי וורשה. הרכבת הליטאית עדיין משתמשת ברוחב המסילה הסובייטי.
פרויקט של האיחוד האירופי לרכבת מהירה (Rail Baltica) במסלול ורשה-קובנה-ריגה-טאלין נמצא בשלבי תכנון, השלמתו מתוכננת לשנת 2026.
חינוך ותרבות.
בעיר פועלים חמישה תאטרונים וכמה אוניברסיטאות (בהן אחת משתי האוניברסיטאות הלאומיות של ליטא - אוניברסיטת ויטאוטאס הגדול וכן אוניברסיטת ליטא למדעי הבריאות). מספר הסטודנטים עומד על כ-50,0000(נכון ל-2020: מתוכם כ-400 ישראלים יהודים). בעיר מתקיים פסטיבל ג'אז אחת לשנה.
ספורט.
כדורסל נחשב לספורט הפופולרי ביותר בליטא. קבוצת הכדורסל בעיר "ז'לגיריס" (Žalgiris) נחשבת לאחת הטובות באירופה. היא זכתה בעבר שלוש פעמים באליפות ברית המועצות בכדורסל. בתקופת עצמאותה של ליטא, בשנת 1999 זכתה באליפות הליגה האירופית. הקבוצה משחקת כיום את משחקי הבית שלה בז'לגיריס ארנה, שהוא אחד מאולמות הכדורסל החדישים והמפוארים באירופה.
בעיר קובנה נולדו כמה מהמפורסמים בשחקני הכדורסל של ליטא כמו ארווידאס סאבוניס, ז'ידרונאס אילגאוסקאס, שארונאס מרצ'ולוניס, ולינאס קלייזה ששיחקו בליגת ה-NBA.
קבוצת כדורגל הטובה בליטא היא FBK Kaunas ואצטדיון הכדורגל הגדול במדינה (מסוגל להכיל 20,000 צופים) שייך לה.
היהודים בקובנה.
העיר שימשה מרכז מסחרי חשוב החל מהמאה ה-16, אך בתחילה נאסר על היהודים לסחור ולהתגורר בה. בתחילת המאה ה-18 נוסד בעיר רובע יהודי. בתחילת השלטון הרוסי ב-1795 הייתה יוזמה לגרש את היהודים מהעיר באמצעות פניה לשלטונות, אך הצאר פאבל סירב. במאה ה-19 גדלה הקהילה בקצב מהיר ובשנת 1864 מנתה 16,540 נפש. ב-1850 לערך שימש הרב יהושע לייב דיסקין כרב העיר ובשנות 1864–1896 שימש בתפקיד זה הרב יצחק אלחנן ספקטור. בשנת 1877 הקים הרב נתן צבי פינקל את ישיבת סלובודקה, בפרבר של קובנה (כיום שכונת ויליאמפולה Vilijampolė). ישיבה זו נחשבה לאחת החשובות באירופה ללימוד תורה. בשנת 1879 הקים בה הרב ישראל מסלנט את כולל קובנה, שבו למדו מטובי תלמידיו את שיטתו במוסר, ואחר כך הקימו ברובם ישיבות עצמיות. כולל קובנו נחשב כראשון הכוללים המודרניים.
על פי מפקד האוכלוסין הצארי משנת 1897 היו היהודים הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בעיר (למעלה מ-35 אחוז מכלל האוכלוסייה). ובשנות העשרים והשלושים נחשב הדוקטור והעסקן הציוני אבא לפין לראש הקהילה בעיר.
בשנת 1939 מנתה האוכלוסייה היהודית בקובנה כארבעים אלף איש, והיא היוותה כרבע מהאוכלוסייה הכללית שבעיר. האוכלוסייה היהודית נהנתה מחיי תרבות עשירים ביותר ונודעה הן כמרכז תרבותי יהודי, הן כמרכז ציוני והן כמרכז בונדיסטי חשוב. בעיר פעלו קרוב למאה ארגונים שונים, ארבעים בתי כנסת, בתי ספר רבים ביידיש, ארבעה בתי ספר עבריים (ביניהם הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה והגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה), בית חולים יהודי ובתי עסק רבים.
לאחר הכיבוש הרוסי ועד לכיבוש הגרמני נסגרו מוסדות תרבות וחינוך יהודיים ורוב הארגונים היהודיים הוצאו אל מחוץ לחוק. ברית המועצות הטילה משטר חמור בשטח הכבוש וניסתה להגביל כל מי שנתפס כמתנגד לקומוניזם. יהודים ונוצרים רבים גורשו למחנות מעצר בברית המועצות. שבוע לפני הכיבוש הגרמני ב-14 ביוני 1941, הוגלו כמה אלפי יהודים לסיביר. כמה אלפים נוספים שניסו להימלט מהעיר נרצחו בידי אנשים מבני האוכלוסייה המקומית.
בשנת 1940 פעל סגן הקונסול היפני צ'יאונה סוגיהארה בקונסוליה בעיר להנפקת אלפי אשרות יציאה לפליטים יהודים. על מעשהו זה הוכר על ידי יד ושם תואר חסיד אומות העולם.
היהודים בזמן הכיבוש הנאצי.
ביום 24 ביוני 1941 נכבשה העיר על ידי הנאצים. אלפי יהודים הועברו מהעיר למקומות כמו "הפורט השביעי" (חלק משרשרת מצודות מהמאה ה-19 שהגנו על העיר). ההערכה היא שבתקופה שבין החודשים יוני ויולי 1941 נרצחו בסיוע משתפי פעולה מבין האוכלוסייה המקומית כעשרת אלפים איש ואישה יהודים ובהם רבי אלחנן וסרמן.
כשהוקם הממשל הצבאי הגרמני בעיר הוציא מושל העיר הנס קרמר שורה של חוקים אנטי יהודיים ובהם העברתם של היהודים לגטו. למעשה היו לגטו שני חלקים : הגטו "הקטן" והגטו "הגדול".
באוגוסט 1941 נחנך הגטו והיו בו 29,760 יהודים. בתוך חודשיים וחצי נרצחו בגטו כשלושת אלפים נפש. ב-28 באוקטובר נרצחו 9,000 איש בפורט התשיעי.
ב-20 בנובמבר אותה שנה גירשו הנאצים ממינכן 1,000 יהודים (בהם 94 ילדים) תושבי העיר. היהודים נרצחו לאחר חמישה ימים.
לאחר מכן הייתה תקופה של "שקט יחסי" שבמהלכה נלקחו כ 6,000 יהודים לעבודות כפייה במתקני הצבא הגרמני שהיו מחוץ לגטו.
בחודש פברואר 1942 הודיעו הנאצים על "אקציית הספרים". עד לסוף החודש היה על היהודים לאסוף את כל ספריהם לנקודה מרכזית בגטו שם הם מוינו. הספרים החשובים יותר ויקרי הערך נשלחו להמכון לחקר השאלה היהודית בפרנקפורט היתר הועברו לגריסה. נעשו מאמצים רבים על ידי יהודי הגטו להחביא ספרים ובעיקר ספרי תורה. כשגבולות הגטו צומצמו היה צורך להחביא את הספרים שוב. עם שריפת הגטו ב-13 ביולי 1944, כמעט הכל עלה בלהבות.
בגטו התארגנה מחתרת שביקשה לפעול נגד הנאצים. חבורות של צעירים שהשתייכו לתנועת הנוער הציונית ומי שהשתייכו לתנועה הקומוניסטית יצרו קשר עם הפרטיזנים ביערות. שליש מהם מצאו את מותם בניסיונם לברוח מהגטו או בלחימה.
כתוצאה מפקודה שהוציא היינריך הימלר ב 21 ביוני 1943, הפך גטו קובנה למחנה ריכוז לשרידי היהודים שהיו מפוזרים בגטאות השונים. ארבעת אלפים האנשים שחיו בגטו רוכזו שוב. הרציחות נמשכו עד לחודש יולי 1944. עם התקרבות הצבא האדום לעיר הועברה אוכלוסיית הגטו למחנות בתוך גרמניה. האנשים שהסתתרו בבונקרים אולצו לצאת החוצה בעזרת כלבים, רימוני עשן ופצצות תבערה. רק כ-90 הצליחו לשרוד בבונקרים.
קובנה שוחררה על ידי הצבא האדום ב 1 באוגוסט 1944
בתום המלחמה נותרו בחיים רק כשמונה אחוזים מהאוכלוסייה היהודית - אלפיים איש בסך הכל.
נכון ל-2020, כ-400 סטודנטים (ישראלים) לרפואה ורפואת שיניים מתגוררים ולומדים בקובנה, באוניברסיטת ליטא למדעי הבריאות בתוכנית הבין לאומית.
קובנה בשירי לאה גולדברג.
לאה גולדברג, ילידת 1911, אמנם נולדה בקניגסברג, אך שנות ילדותה ונעוריה עברו עליה בעיר קובנה. ביתה היה סמוך לעיר העתיקה והיא סיימה את לימודי התיכון בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה. לאחר שהגיעה לארץ בגיל 24 לא איבדה את זיקתה לנופי ילדותה.
בשיר "אילנות" היא כותבת: "אִתכם אני נשתלתי פעמיים/אִתכם אני גדלתי/ אורנים ושורשיי - בשני נופים שונים". היצירה "משירי ארץ אהבתי" מתארת כנראה את זכרונותיה מקובנה ואת מזג האוויר המאפיין את העיר שבה כמחצית מימי השנה יורד גשם ושעות השמש בה מעטות יחסית: "מכורה שלי, ארץ נוי אביונה / למלכה אין בית, למלך אין כתר/ושבעה ימים אביב בשנה/וסגריר וגשמים כל היתר/אך שבעה ימים הוורדים פורחים/ושבעה ימים הטללים זורחים/ושבעה ימים חלונות פתוחים", ובהמשך השיר:"ומעיר לעיר, ממדינה למדינה/אנודה עם שיר ותיבת נגינה/לתנות דלותך הזוהרת." השיר משקף את רגשותיה האמבוולינטים כלפי העיר המשלבים אהבה וגעגועים ("ארץ אהבתי") עם יחס מסויג יותר : "למלך אין כתר","ארץ נוי אביונה", "דלות זוהרת".
בבניין בית ספר התיכון בו למדה בקובנה, נקבע בשנת 2011 לוח זיכרון המציין את היותה בוגרת בית הספר.
ערים תאומות.
לקובנה ברית ערים תאומות עם הערים:
זולטאן טילדי
זולטאן טילדי (בהונגרית: Tildy Zoltán; 18 בנובמבר 1889 – 3 באוגוסט 1961) היה ראש ממשלת הונגריה מטעם מפלגת האיכרים הזעירים בין נובמבר 1945 לפברואר 1946, ונשיאה הראשון של הונגריה לאחר מלחמת העולם השנייה מפברואר 1946 למשך שנתיים וחצי. היה גם חבר בממשלתו של אימרה נאג' בימי המרד ההונגרי בשנת 1956.
ביוגרפיה.