בלאמי עצמו הצטרף לתנועה הפוליטית שהופיעה בסביבות 1891 כאשר ייסד את עיתונו "האומה החדשה", והחל לקדם פעולות ושיתף פעולה בין המועדונים "הלאומיים" השונים לבין "מפלגת העם" שהתוותה באותה העת. במשך שלוש וחצי השנים הבאות נתן בלאמי את כולו לפוליטיקה, פרסם את כתב העת שלו, השפיע על מצע "מפלגת העם", ופרסם את "התנועה הלאומית" בעיתונות הפופולרית. שלב זה בחייו של בלאמי הגיע לסיומו ב־1894, כאשר עיתונו "האומה החדשה" נאלץ להפסיק את הופעתו בשל קשיים כלכליים.
כאשר הפעילים המרכזיים של תנועתו הלאומית נבלעו בתוך המנגנון של "מפלגת העם", בלאמי נטש את הפוליטיקה כדי לחזור לספרות. הוא החל לעבוד על המשך לספרו העתידני - "מבט לאחור", שכותרתו הייתה "שוויון". זאת בניסיון להתמודד בפירוט רב יותר עם החברה האידיאלית העתידנית הפוסט-מהפכנית. הספר ראה אור ב-1897 ונחשב ליצירתו האחרונה של בלאמי.
מוות ומורשת.
אדוארד בלאמי מת משחפת בעיר הולדתו במסצ'וסטס. הוא היה בן 48 במותו.
ביתו בצ'יקופי פולס, שנבנה על ידי אביו, נקבע כאתר היסטורי לאומי בשנת 1971.
"בלאמי רואד", רחוב מגורים בטורונטו, נקרא על שמו של אדוארד בלאמי.
מגטאותיס גיגנתי
מגטאותיס גיגנתי (שם מדעי: Megateuthis gigantea) הוא מין רכיכה גדולה נכחדת אשר חיה בתור היורה שבעידן המזוזואיקון בים תטיס סמוך לחופי אירופה ואסיה. רכיכה זו השתייכה לקבוצה הנכחדת בלמניטים והייתה הגדולה שבבני הקבוצה הנכחדת, שלא שרדה את הכחדת הקרטיקון. מאובניו התגלו ב-1820.
אורך השריון של מין זה הגיע ל-46 ס"מ, מה שנתן ליצור הכולל אורך של קרוב ל-3 מטרים, גדול בהרבה מרוב הדיונונים. הוא היה בעל זרועות גדולות אשר שימשו לתפיסת מזון והיה בעל מבנה הנעה סילוני.
Campanile giganteum
Campanile giganteum הוא מין נכחד של חילזון ימי שהיה מבין הגדולים ביותר במיני החלזונות אי-פעם. הוא חי בתקופת האאוקן והגיע לאורך 40–60 ס"מ, מקביל לאורך הקונכייה של חצוצרת הים אך קטן יותר מזו של החצוצרה החקיינית, הגדול ביותר בחלזונות אי-פעם. מאובניו נמצאו סביב פריז שבצרפת ב-1840 והוגדרו בידי החוקר ז'אן-בטיסט דה לאמארק.
עקב גודלו החילזון כנראה חי על קרקעית הים וחיפש עם משושיו טרף קבור בחול כמו תולעים, סרטנים ורכיכות אחרות.
חילזון זה נכחד בסוף האאוקן וכיום ישנו רק מין אחד בסוג שלו - המין Campanile symbolicum, המצוי בחופי דרום אוסטרליה שמגיע לאורך 60–244 מ"מ.
מגאנוירופיס
מגאנוירופיס (שם מדעי: Meganeuropsis) הוא סוג נכחד של חרק דומה לשפירית גדולה אשר חי ביערות השרכים העצומים של הפרם. חרק זה היה קרוב למגאנוירה, אך היה מעט קטן יותר.
מאובני חרק זה התגלו ב-1937 בקנזס והכיל 2 מינים. המאובנים שנמצאו הכילו שרידי כנף באורך 330 מ"מ והחרק עצמו הגיע לאורך 430 מ"מ ולמוטת כנפיים של 690-710 מ"מ. דבר זה הופך את המגאנוירופיס לאחד החרקים הגדולים ביותר שחיו אי-פעם, לצד המגאנוירה והמגאטיפוס מאותו הזמן.
החרק הגדול היה טורף שצד פרוקי-רגליים קטנים ממנו, ראשנים ודו-חיים קטנים. עם זאת עקב גודלו הוא היה חייב לקלוט כמויות רבות של חמצן. כשיערות השרכים דעכו נידון החרק להכחדה.
ג'יימס הוד
ג'יימס אלכסנדר הוּד (באנגלית: James Alexander Hood 10 בנובמבר 1942 - 17 בינואר 2013) היה אחד משני הסטודנטים האפרו-אמריקאים הראשונים שנרשמו לאוניברסיטת אלבמה בשנת 1963, יחד עם ויויאן מלון ג'ונס, וזכה לפרסום כשמושל אלבמה ג'ורג' ואלאס התייצב בכניסה לאוניברסיטה ללבנים-בלבד כדי למנוע ממנו וממלון להירשם ללימודים. תקרית זו זכתה לפרסום רב, כ"עמידה בדלת האוניברסיטה".
אוניברסיטת אלבמה.
ב-11 ביוני 1963, במעשה הפגנתי טקסי, התייצב ואלאס בחזית אודיטוריום פוסטר של האוניברסיטה. מלון והוד, בלוויית סגן התובע הכללי של ארצות הברית ניקולאס קצנבאך ושיירה של שלוש מכונית עמוסות מרשלים פדרליים, הגיעו אל קמפוס אוניברסיטת אלבמה כדי להירשם ללימודים. בשטח הקמפוס, חוסם את הכניסה אל אודיטוריום פוסטר, המתין להם המושל ואלאס, מכותר בקבוצה של שוטרי מדינה. מלון והוד חיכו במכונית כשסגן התובע הכללי קצנבאך וקבוצה קטנה של מרשלים פדרליים פנו אל ואלאס בדרישה לפנות את הכניסה ולאפשר למלון והוד להיכנס בצו בית המשפט של המדינה. לא זאת בלבד שוואלאס סירב להוראה, הוא אף שיסע את דברי קצנבאך; לנוכח הקהל הרב של צוותי תקשורת שהקיפו, נשא ואלאס נאום קצר, סמלי, בנוגע לריבונות המדינה, בטענה ש"הפלישה הלא-רצויה, לא-מוצדקת ומגובה בכוח אל קמפוס אוניברסיטת אלבמה ... בתוקף כוחו של הממשל המרכזי, מהווה דוגמה מפחידה לדיכוי הזכויות, זכויות היתר והריבונות של מדינה זו מצד פקידי הממשל הפדרלי."
משנוכחו לדעת, שוואלאס איננו מוכן לפנות את הדרך, קרא קצנבאך לעזרת הנשיא ג'ון פ. קנדי, הנשיא קנדי הכפיף בהמשך אותו יום את המשמר הלאומי של אלבמה לממשל הפדרלי, ומכאן לפיקודו של הנשיא, במקום לזה של מושל אלבמה. מאה אנשי משמר ליוו את מלון והוד ממעונותיהם חזרה לאולם, שם סר ואלאס הצידה לבקשת גנרל הנרי ו. גראהם. מלון והוד נכנסו אז לבניין, אם כי בדלת אחרת. עם כניסתם לבניין, התקבלו מלון והוד בתשואות מפתיעות מתלמידי האוניברסיטה, ומלון התקבלה לאוניברסיטה כתלמידת שנה ב'.
השנים הבאות.
הוד עזב את האוניברסיטה אחרי חודשיים בלבד אבל חזר ב-1995 להתחיל בלימודים לקראת קבלת דוקטורט. ב-17 במאי 1997 קיבל הוד את תואר הדוקטור בלימודים בין-תחומיים.
ב-1997, התכוון ואלאס להעניק להוד את תואר הדוקטור, אבל בגלל מחלה לא יכול היה להגיע לטקס. הוד עצמו השתכנע בכנותו של ואלאס לאחר אותה פגישה, כפי שכתב בחילופי דברים בעקבות סרט תיעודי על ואלאס, "להבעיר את היערות". הוד נכח בהלווייתו של ואלאס ב-1998 והפציר באחרים לסלוח לוואלאס כפי שעשה הוא עצמו, כשם שוואלאס התנצל בפומבי על מעשיו.
הוד קיבל גם תואר ראשון מאוניברסיטת ויין במישיגן ותואר שני מאוניברסיטת מישיגן. לאחר זאת עבר לוויסקונסין, שם עבד בקולג' הטכני של אזור מדיסון במשך 26 שנים. הוא פרש בשנת 2002 כיושב ראש השירותים לביטחון הציבור, ממונה על הכשרת שוטרים ולוחמי אש. לאחר זאת חזר לגדסדן, אלבמה, עיר הולדתו, שם מת בביתו בגיל 70.
אוסף פויכטונגר
אוסף פוֹיכְטְוַנגֶר הוא אוסף של יודאיקה ופריטי תרבות יהודית שנאספו על ידי היינריך פויכטונגר. כיום נמצאים פרטי האוסף במוזיאון ישראל.
תיאור.
היינריך פויכטונגר נולד במינכן בשנת 1893. לאחר שרות צבאי בזמן מלחמת העולם הראשונה החל בלימודי רפואת שיניים במינכן ובהיידלברג. בשנות ה-20 של המאה ה-20 החל לאסוף תשמישי קדושה וחפצי אמנות יהודית אחרים, תחום אספנות שלא היה מקובל באותה עת. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל. לאחר עלייתו הופקד אוספו, שאותו המשיך להגדיל, בבית הנכות הלאומי בצלאל. בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 החזיר לחזקתו את האוסף, שאוכסן בדירתו.
האוסף נרכש על ידי ברוך ורות רפופורט מז'נבה בשנת ה'תשכ"ט כתרומה למוזיאון ישראל. בשנת 1971 הוצג האוסף בתערוכה במוזיאון.
האוסף כולל למעלה מאלף פריטים המקיפים את כל תחומי החיים היהודיים. באוסף יצירות מאירופה, לצד יצירות מארץ ישראל, איראן, צפון אפריקה ועוד. בין הפריטים תשמישי קדושה, דברי דפוס וכתובות, לצד יצירות עממיות ובהן מגזרות נייר, מוצרי טקסטיל, קמעות, חותמות של מוסדות יהודיים ועוד. פריטים רבים מן האוסף מוצגים בתצוגת הקבע של האגף לאמנות ותרבות יהודית במוזיאון.
שדה תעופה אילת
חדף הכיס
חדף הכיס (שם מדעי: Phascolosorex; אטימולוגית: פסקוגל-חדפי), הוא סוג של טורף כיס קטנטן דמוי חדף ממשפחת נמיות הכיס, הכולל 2 מינים האנדמיים ליערות הטרופיים ההרריים באי גינאה החדשה אשר מתחלק בין פפואה לאינדונזיה. חדפי הכיס הוכרו כסוג נפרד רק בשנת 1916, וקודם לכן סווגו כמינים בסוג פסקוגל; פרטים רבים אודות הביולוגיה והטקסונומיה של חדפי הכיס אינם ידועים. בין המינים מתקיימת חפיפה באזורים מסוימים.
מאפיינים.
כפי שמרמז שמו, חדף הכיס חולק דמיון רב עם החדף: יש לו מבנה גוף קומפקטי וצר, ראש משולש וחרטום מחודד במיוחד דמוי מקור. האוזניים שלו דקיקות, קצרות ומעוגלות וזנבו ארוך ושעיר. הגפיים שלו קצרצרות, ולהן טפרים חדים המאפשרים לו לטפס בקלות על עצים. הפרווה של חדף הכיס עבה וצפופה, ובעלת מראה זיפי במקצת. צבעה משתנה בין חום אדמדם לחום אפרפר בהתאם למין, ולאורך הגב יש פס שחור צר ובולט המשתרע מהחוטם עד לזנב. הגחון והרגליים של חדף הכיס כהים במיוחד בניגוד לסוגים רבים של טורפי כיס וצבעם משתנה בין כתמתם לאדמדם. העיניים גדולות ושחורות, והאף זעיר ואדמוני; על הלחי וסביב החוטם ישנם זיפים בולטים אחדים. טווח אורך הגוף של חדפי הכיס 13–22 ס"מ (כולל הזנב), והזכרים גדולים במעט מהנקבות.
האקולוגיה של חדפי הכיס אינה ידועה דיה; הם מאכלסים יערות גשם טרופיים ברכסי ההרים של גינאה החדשה, ונמצאים בגבהים של 3,100-900 מטר מעל פני הים (העדפות הגובה משתנות בין המינים). חדפי הכיס פעילים לרוב על הקרקע בחיפוש אחר מזון, אך הם מטפסים על עצים לעיתים קרובות. בניגוד לרובם המכריע של טורפי הכיס, חדפי הכיס הם פעילי יום בדרך כלל. התזונה שלהם מורכבת בעיקר מחרקים וחסרי חוליות אותם הם מאתרים באמצעות חיטוט באדמה הבוצית של יערות הגשם. הנקבה ממליטה שגר של כ-4 וולדות אשר שוהים בתקופה הראשונה לחייהם בכיס.
האיום העיקרי על חדפי הכיס הוא אובדן בית גידול בדמות בירוא יערות וכן טריפה על ידי כלבי בית משוחררים. מצב השימור של המינים נחשב לשפיר דיו על ידי הרשימה האדומה של IUCN, והם מסווגים בקטגוריית ללא חשש (LC); הם מצויים במספר אזורים מוגנים.
צומת אריאל