יו"ר המפלגה החדש, רובר הו (Robert Hue), פרסם ספר פרוגרמטי בשם "Communisme : la mutation" ("קומוניזם: השינוי") בו תקף את ברית המועצות על רדיפותיה את האינדיבידואליזם והדמוקרטיה והפניית העורף שלה לזכויות האדם. תחת הנהגתו עברה המפלגה תהליך שנקרא בעקבות ספרו "המוטציה" ("la mutation") או השינוי. השינוי כלל ארגון מחדש של המפלגה, נסיגה מן המרקסיזם-לניניזם ושיתוף חברי המפלגה בדיון פתוח בעתידה. זאת בצד ניסיון להחייאת מיזמים בתחומים מוניציפליים ובתחום איגוד העובדים שהיו בעלי זיקה למפלגה וחידוש הברית שלה עם מפלגות השמאל הלא-קומוניסטי. בבחירות 1997 זכתה המפלגה ב-9.9% מהקולות ו-35 מושבים ושבה לקואליציה בראשות ליונל ז'וספן. בין 1997 ל-2002 החזיקו שרי המפלגה בתיקי התחבורה, הנוער והספורט, התיירות ותת-שר למורשת ותרבות. אולם התדרדרות המפלגה לא נעצרה. בבחירות 2002 היא הגיעה לשפל של 4.8% מהקולות ו-21 מושבים בלבד, כאשר הו עצמו מאבד את מושבו באזור הבחירה שלו. הנהגת המפלגה עברה לידיה של מארי-ז'ורז' בופה (Marie-George Buffet), שרת הנוער והספורט לשעבר, האישה הראשונה שכיהנה כראש מפלגה קומוניסטית בצרפת.
בופה אימצה קו של הפרדות מן הברית עם המפלגה הסוציאליסטית ופיתוח זהות מובחנת, תוך הובלה והשתתפות ביוזמות חברתיות, אנטי-קפיטליסטיות ויוזמות אנטי-גלובליזציה. בפרט הובילה המפלגה את ההתנגדות למדיניות הליברלית של האיחוד האירופי ואת הגוש האירוסקפטי השמאלי. עמדה שזיכתה את המפלגה בפופולריות בחוגים מסוימים. ב-2005 גינתה בופה בחריפות את תגובתה האלימה וההיסטרית של ממשלת דומיניק דה וילפן למהומות אוקטובר-נובמבר ואת המדיניות המפלה נגד מהגרים שהובילה למהומות. בפרט יצאה נגד שר הפנים ניקולא סרקוזי, שהיה סמן ימני ביחס למהומות וכינה את בני הנוער המתפרעים "חלאות" ("racaille"). על אף העידוד ששאבה בופה מן הציבור הכללי, נקלעה המפלגה למשבר פנימי בין מרקסיסטים "מסורתיים" שעדיין היוו בה כוח חשוב לבין גורמים רדיקליים שביקשו לראות חזית שמאל מאוחדת וגדולה, משמאל למפלגה הסוציאליסטית, שהמפלגה הקומוניסטית ההיסטורית תהפוך לחלק ממנה. בבחירות 2007 התרסקה המפלגה עם 4.3% בלבד מהבוחרים ו-15 מושבים. על מנת לשרוד חברה המפלגה לירוקים ולרסיסי מפלגות שמאל רדיקליות ליצירת גוש השמאל הדמוקרטי והרפובליקאי (Gauche démocrate et républicaine, GDR). עם זאת המשיכה המפלגה לשמר את כוחה ואף להגדילו במעט בבחירות המוניציפליות. בבחירות 2009 לפרלמנט האירופי רצה המפלגה כחלק מגוף חדש, חזית השמאל (Front de gauche) לצד מפלגת השמאל של ז'אן לוק מלנשון. בכל הבחירות מאז, כולל הבחירות הפרלמנטריות של 2012 התמודדה המפלגה כחלק מגוף זה, שזכה לתמיכה 6.9% מהמצביעים ול-10 מושבים, 7 מתוכם לקומוניסטים. רק ב-2013 הוסר סמל הפטיש והמגל מכרטיסי החבר של חברי המפלגה.
ב-2022 המפלגה הצטרפה לאיחוד האקולוגי והחברתי החדש של העם בראשותו של מלנשון .
Fête de l'Humanité.
אחד מהאירועים הנחשבים המשלבים אמנות, מוזיקה ומאחה פוליטית הוא "פסטיבל האנושות" (או "פסטיבל [העיתון] ל'הומניטה", Fête de l'Humanité) שאורגן לראשונה על ידי המפלגה ב-1930 לטובת גיוס כספים לביטאונה, ל'הומניטה. מאז 1960 מתקיים הפסטיבל כל שנה בהשתתפות טובי האמנים ותוך הפגנת עמדות פוליטיות כגון תמיכה במהגרים ופליטים, גינוי דרום אפריקה, פעילות נגד הגלובליזציה, תמיכה בפלסטינים ועוד. על אף שהפסטיבל מזוהה באופן מוחלט וחד משמעי עם המפלגה הקומוניסטית, הוא מושך קהלים רחבים, רובם צעירים המזוהים עם השמאל הרדיקלי, אך חלקם חובבי מוזיקה ופסטיבלים שאינם מזדהים בהכרח עם כל המסרים הפוליטיים.
המפלגה הקומוניסטית הצרפתית
הסנאט של קרוליינה הדרומית
הסנאט של קרוליינה הדרומית (באנגלית: South Carolina Senate) הוא הבית העליון של האספה הכללית של קרוליינה הדרומית (הבית התחתון הוא בית הנבחרים של קרוליינה הדרומית) המורכב מ-46 סנאטורים, סנאטור לכל אחד ממחוזות קרוליינה הדרומית, הנבחרים לכהונה בת 4 שנים. הבחירות לסנאט נעשות במקביל לבחירות לנשיאות ארצות הברית.
מאז שנת 2000, המפלגה הרפובליקנית מחזיקה ברוב הכיסאות בסנאט, זאת לאחר יותר ממאה שנות רוב דמוקרטי (1878-1996). כיום (2021) יש רוב רפובליקני בן 30 חברים, בעוד לסיעה הדמוקרטית ישנם 16 נציגים בסנאט.
בפיגוע הירי בצ'ארלסטון בשנת 2015 נורה אחד מהסנטורים הדמוקרטים.
בית מחוקקים (מדינות ארצות הברית)
בארצות הברית לכל אחת מ-50 מדינות ארצות הברית בית מחוקקים משלה (באנגלית: State legislature), המהווה רשות מחוקקת למדינה. בית המחוקקים המדינתי עומד במקביל, אך לא בסתירה, לקונגרס ארצות הברית, המחוקק של הממשל הפדרלי בארצות הברית.
שמו, צורת פעולתו והרכבו של בית המחוקקים משתנה ממדינה למדינה. ב-25 מדינות שמו של בית המחוקקים הוא פשוט "בית המחוקקים" או "בית המחוקקים המדינתי". ב-19 מדינות בית המחוקקים נקרא "האספה הכללית" ("General Assembly"), במסצ'וסטס וניו המפשייר נקרא בית המחוקקים "העצרת הכללית" ובצפון דקוטה ובאורגון נקרא בית המחוקקים "האספה המחוקקת" ("Legislative Assembly").
במרבית המדינות (39 מתוך 50) בית המחוקקים ממוקם במבנה הנקרא "קפיטול" (בדומה לקפיטול של ממשלת ארצות הברית). במדינות אחרות מכונה המבנה "בית המדינה" ("State House" או "Statehouse"). יוצאת דופן היא דלוור, שמבנה בית המחוקקים מכונה "אולם המחוקקים" ("Legislative Hall").
הרכב וצורת הבחירה.
בכל מדינות ארצות הברית, למעט נברסקה, בית המחוקקים מורכב משני בתים, בית עליון ובית תחתון. בעבר הבחירות לבית העליון נעשו (בדומה לסנאט של ארצות הברית) על בסיס מחוזות בחירה החופפים למחוזות המנהליים, אולם פסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1964 ביטלה מבנה זה, וכיום הבחירות הן על בסיס מחוזות בחירה הנקבעים לפי גודל האוכלוסייה. למרות זאת, יש הטוענים כי מאז הפסיקה הבתים העליונים הפכו לגופים וסטיגליים, כי הם עדיין נבחרים בשיטה הרובנית על מפתח זהה לזה המשמש לבחירת הבתים התחתונים.
תפקיד.
תפקידו של בית המחוקקים המדינתי זהה למעשה לתפקידו של הקונגרס, בהתאם לעיקרון הפרדת הרשויות, כך שהוא מאזן את כוחם של הרשות המבצעת (מושל המדינה) והרשות השופטת.
חלוקה פוליטית.
נכון ל-2015, 31 בתי מחוקקים נשלטים בידי המפלגה הרפובליקנית, 11 על ידי המפלגה הדמוקרטית ו-8 מפוצלים (הבית התחתון והבית העליון אינם תחת שליטת אותה מפלגה, או שמספר המחוקקים זהה בין שתי המפלגות).
דוב ים תת-אנטארקטי
דוב ים תת-אנטארקטי (שם מדעי: "Arctocephalus tropicalis") הוא מין בינוני של דוב ים ממשפחת האוטריים, החי במים שליד חופי אנטארקטיקה והאיים השונים סביבה ובדרום האוקיינוסים השקט, ההודי והאטלנטי.
דוב הים שוקל 160 ק"ג ואורכו עד 2 מטרים. הנקבות קטנות יותר ושוקלות 50 ק"ג ואורכם עד 1.4 מטרים. פרוותם בחזה בצבע כתום-קרם והבטן חומה כשהגב שחור. הנקבות אפורות בהירות, אך גם החזה שלהם בצבע כתום-קרם. הגורים שחורים בלידה, אך לאחר כשלושה שבועות מקבלים צבע. הם מסוגלים לחיות בטבע 20–25 שנה. סנפיריהם רחבים והם משתמשים בהם בזמן שהם צדים דגים קטנים, קריל ודיונונים. לעיתים הם צוללים לעומק כדי לצוד.
מקומות התפוצה ובעיקר הרבייה שלהם דומים לדובי הים האנטארקטיים אבל קצת יותר צפוניים מהם. זהו דוב ים בעל צפיפות אוכלוסייה גבוהה בשטחי הרבייה, כאשר לזכרים יש הרמונות עם נקבות רבות. הם מתרבים רחוק מעט מאנטארקטיקה באזורים ממוזגים עם מפרצים שמגוננים מסערות קוטביות. האיים המאוכלסים ביותר שלהם הם האי גוף ואיי לי אמסטרדאם.
האוכלוסיות הנוכחיות אינם בסכנה גדולה, אך בעבר התנהל ציד אינטנסיבי שלהם לשם פרוותם המשובחת.
דוב ים תת אנטארקטי
סנט ג'ון (ניו ברנזוויק)
סנט ג'ון (באנגלית: Saint John; בצרפתית: Saint-Jean, נהגה: סן-ז'ן) היא עיר בפרובינציית ניו ברנזוויק בקנדה. העיר שוכנת על חוף מפרץ פאנדי, במקום בו נשפך אליו נהר סנט ג'ון, בדרום הפרובינציה. בעיר מתגוררים 70,063 תושבים (נכון ל-2011), מה שהופך אותה לעיר הגדולה ביותר מבחינת אוכלוסייה בניו ברנזוויק. במטרופולין של העיר מתגוררים 127,761 תושבים (נכון ל-2011).
היסטוריה.
סנט ג'ון נוסדה ב-1604, תחת שמה הצרפתי סן-ז'ן, על ידי סמואל דה שמפלן הצרפתי. משמעות השם היא "יוחנן הקדוש" והוא ניתן כהוקרה ליוחנן המטביל.
בעקבות הסכם אוטרכט ב-1713 חלקים גדולים מאקדיה הועברו מצרפת לבריטניה, אך סן-ז'ן נותרה בשליטה צרפתית. בשנים שלאחר מכן התיישבו בסן-ז'ן מתיישבים אקדיאנים מהשטחים שנמסרו.
ב-1758, במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, סן-ז'ן נכבשה על ידי כוחות בריטים בהנהגת רוברט מונקטון. לאחר הכיבוש הבריטים גירשו מסן-ז'ן את האקדיאנים ושמה תורגם לסנט ג'ון. במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית מספר פריבטירים התקיפו את סנט ג'ון והחריבו מבצר שהיה בה.
סנט ג'ון החלה להתפתח בשנים שלאחר מכן והוקמו בה נמל ומספנה. ב-1783, עם סיום מלחמת העצמאות האמריקאית, התיישבו בעיר כ-3,000 לויאליסטים שצידדו בבריטניה במלחמה והיגרו מארצות הברית עם סיומה. ב-18 במאי 1785 סנט ג'ון הייתה הראשונה בקנדה לקבל מעמד של עיר והיא הפכה למרכז אזורי חשוב.