BOPE היא יחידת עילית משטרתית בריו דה ז'ניירו וככזאת, תפקידיה מגוונים. הם כוללים:
נשק ואמצעי לחימה.
היחידה חמושה במגוון רב של אמצעי לחימה קלים, בהם רובי M1 קרבין, רובי סער M-16 ו-M4 קרבין, כלי נשק של חברת הקלר וקוך: תת-מקלע MP5, רובה צלפים PSG1, רובה מטען H&amp;K G3 ועוד. בנוסף לנשק הקל חמושה היחידה גם בכלים כבדים: נגמ"שים, אוטובוסים ממוגנים וכלי צמ"ה (בהם יעה אופני ומחפרון) שנועדו לאפשר ליחידה לפרוץ דרכים ולהוביל כוחות ולוחמים אל עבר הרחובות הצרים של שכונות העוני, בהם מקימים לעיתים ארגוני הפשע מתרסים מאולתרים כדי לחסום מעבר כלי רכב.
BOPE בתרבות.
ספר.
היחידה נחשפה בספרם של קציני ה-BOPE לשעבר אנדרה בטיסטה ולואיס אדוארדו סוארז, שסיפרו על מבצעי היחידה, על רקע שירותם שלהם ביחידה, תחת הבלטם אופיים המושחת של שוטרי BOPE. בספר חשפו השניים את תוכניתה של ה-BOPE להתנקש בחיי מושל מדינת ריו דה ז'ניירו, ליונל בריסולה.
סרט.
ב-2007, יצא סרט המבוסס על הספר בשם יחידת עילית (Tropa de Elite) המציג את ה-BOPE כיחידת עילית אכזרית המבצעת מבצעי אכיפת חוקי הסמים בשכונות העוני בברזיל וכמי שנחשבת ליחידה לא מושחתת הפועלת במקומות, שהמשטרה עצמה אינה פועלת מאוזלת ידה בעיקר.
באוקטובר 2010 יצא בברזיל סרט ההמשך, יחידת העילית 2. בה מתוארת היחידה ככפופה לשלטונות מושחתים שאינם ששים לפעול ביתר-שאת כדי להילחם בפשיעה.
לא מתוכנן סרט המשך ובמאי הסרטים ז'וזה פדיליה הכריז על כך כמה פעמים. השחקן הראשי בשני הסרטים, וגנר מורה, החרה-החזיק אחריו והצהיר שלא ישתתף בסרט המשך אם יתוכנן.
רחמים קומפורט
רחמים קומפורט (15 בינואר 1930 - 9 באוקטובר 2012) היה ניצב במשטרת ישראל.
קומפורט שירת למעלה משלושה עשורים במשטרת ישראל. הוא היה מפקד תחנת אור יהודה, וראש מדור חקירות במחוז תל אביב. בשנת 1972 שימש סגן מפקד מרחב יפו. בסוף שנת 1972 הועלה לדרגת סגן ניצב. בשנים 1975–1980 היה מפקד מרחב יפו. במרץ 1980 נתמנה למפקד מרחב ירושלים וביוני 1980 הועלה לדרגת תת-ניצב. בתפקיד זה התמודד עם ההפגנות בכביש רמות ונגד החפירות בעיר דוד והשתתף בשנת 1983 בחקירת גנבת אוסף השעונים מהמוזיאון לאמנות האסלאם. בשנת 1984 השתתף אישית בחקירה לגילוי חברי ארגון ט.נ.ט וכנופיית ליפתא. לקראת סוף שנת 1984 מונה לסגן מפקד המחוז הדרומי.
בשנים 1985–1990 עמד בראש מחוז דרום. בעקבות מהומות הר הבית באוקטובר 1990 ודו"ח ועדת החקירה בראשותו של צבי זמיר הקדים במספר חודשים את פרישתו. לאחר שסיים את תפקידו הובילו מסקנות הוועדה בהדרגה להקמת מחוז ירושלים תוך פיצולו ממחוז דרום. בשנת 1991 יצא קומפורט לגמלאות. נפטר ב-9 באוקטובר 2012 ונטמן בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
התחדשות יהודית (ישראל)
התחדשות יהודית הוא מונח בו מכנים המשתתפים בחלק מהתופעות התרבותיות והדתיות שמטרתן המוצהרת היא קשירת המורשת, המסורת והמנהגים של היהדות, עם התרבות והחברה בישראל. בשימוש העברי העכשווי של נציגי ההתחדשות היהודית בישראל, ישנה הבחנה בין תופעות של 'חזרה בתשובה' או תהליכי 'התחזקות' דתית שעיקרם שיבה אל חיי אמונה ושמירת תרי"ג מצוות במובנן האורתודוקסי, לבין התופעה הנוכחית של התחדשות יהודית ללא יומרת החזרה בתשובה, כלומר כתהליכי תודעה יהודית הפונים לציבור יהודי פלורליסטי או חילוני ואינם קוראים תיגר על זהות מודרנית זו.
ניצני התופעות המכונות כך הסתמנו בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, עם הקמת בתי המדרש הפלורליסטיים הראשונים, ובאמצע שנות ה-90 היא זכתה להד בקרב קהלים רחבים יותר. תופעת ההתחדשות היהודית מזוהה, בין השאר, עם בתי מדרש ובתי תפילה פלורליסטיים ועם פיוטים הנאמרים בהם.
רקע.
עד לשלהי המאה ה-18 התקיימה חפיפה כמעט מוחלטת בין הזהות היהודית לזהות הדתית המסורתית, שגולמה במוסדות הקהילה היהודית. מי שחדל לראות את עצמו כשייך לה נקט כמעט תמיד בדרך של התנצרות: לכלל זה היו חריגים בודדים, דוגמת ברוך שפינוזה, נגדם הופעלו סנקציות מוסדיות. משלהי המאה ה-18 קרסה הקהילתיות היהודית במהרה בעקבות המודרנה ותהליך הדרגתי של מתן אמנציפציה ליהודים. להשתלבות הגוברת בעולם החיצון נלוותה שאלת הזהות בסדר העניינים החדש. במרכז ומערב אירופה, בהן היה מעמדם האזרחי איתן למדי והיהודים עברו תִּרבּוּת (אקולטורציה) מקיף, ראו עצמם בני כל ההשקפות כחלק מהלאום המקומי בעל דת אחרת; עיקר הפילוג ביניהם, מאורתודוקסים ועד רפורמים, נבע מהשאלה האם ועד כמה צריך להתאים את הדת היהודית לחברה הסובבת. במזרח היבשת הנחשל היה קיבוץ יהודי גדול, צפוף וקדם-מודרני, שהחזיק עדיין בשפת היידיש ובתרבות ייחודית לו. נטישת הדת עקב הקדמה הזוחלת הביאה בו לפיתוח תפישות אתניות או לאומיות של היהדות, בעיקר אוטונומיזם וציונות לגוניהם.
בין פלגי התנועה הציונית נמנו קבוצות בעלי מודלים שונים של יחס אל המסורת. בהם בלטו בשונותם, שני מודלים מרכזיים. המודל האחד מחויב מצד אחד למסורת היהודית בכללותה, ומצד שני אינו מחויב להלכה. עם מודל זה מזוהים מנהיגים רוחניים כאחד העם, חיים נחמן ביאליק, א. ד. גורדון וברל כצנלסון.
המודל השני מבטא מרידה במסורת היהודית ושלילתה, בד בבד עם שלילת הגלות וזהות יהודית גלותית. הוא בא לידי ביטוי בדרכם של יחידים וקבוצות אשר גזרו על עצמם באופן מודע ניתוק מהמורשת היהודית. חלק נכבד מאנשי העלייה השלישית דיברו על זהות חדשה, על יצירת "אדם חדש" ו"יהודי חדש" כניגוד ושלילה של הזהות היהודית הקודמת. מודל זה (השני) הוא שהיה רווח ביישוב המתחדש בארץ ישראל, והוא שהוביל לנתק של הדורות הבאים מהתרבות היהודית.
הפעילות המחודשת בתחום הזהות היהודית-חילונית החלה עם הקמתו של חוג שדמות בקיבוצים בצפון הארץ בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20; אך רק בראשית שנות ה-70 החלה התופעה, להתמסד עם הקמת חוגים נוספים ברחבי הארץ על ידי יוצאי חוג שדמות, הקמת המכונים הציוניים - המלי"ץ, והגעתם של עולים חדשים מארצות הברית, שהיו מחויבים למורשת ולתרבות היהודית.
ההתחדשות היהודית בישראל הושפעה, בין היתר, מעלייתם ארצה של הוגים מארצות הברית אשר הביאו עמם תפיסת עולם פלורליסטית. בין אלו בולט מקומו של דוד הרטמן, שייסד בשנת 1976 את מכון הרטמן בירושלים. בית המדרש של המכון שימש מאז ועד היום כמרכז התחדשות יהודית המשלב מחקר, כתיבה הגותית, חינוך והכשרת מנהיגות ציבורית. רבים מיוצאי המכון מעורבים ביוזמות פורצות דרך של התחדשות יהודית בפתיחת בתי-מדרש, בתי תפילה, מנהיגות פמיניסטית-דתית ומנהיגות פוליטית.
ב-1978 נוסדה הסדנה הבינתחומית בסמינר אפעל, במטרה להכשיר מדריכים חילוניים בעלי ידע בתחומי הזהות היהודית עבור המכון לחינוך ציוני של התנועה הקיבוצית, אשר הוקם כשנה קודם לכן. בסדנה תוגברה היהדות כחלק מהמודעות העצמית והחברתית של המשתתפים.
בסוף שנות ה-80, אל מול המתח בין דתיים וחילוניים, הבשיל בקרב אנשי החינוך בקיבוץ הדתי הרעיון לקיים סדרת פגישות עם אנשי מרכזי ההשכלה בתנועות הקיבוציות ללימוד משותף של מקורות ולדיאלוג סביב נושאים של זהות יהודית. המפגשים התקיימו פעם בחודש או חודשיים, כאשר האירוח מתקיים בכל פעם במרכז השכלה אחר. מתוך מפגשים אלה צמח מושג בית המדרש הפלורליסטי, ככלי המאפשר ליבון סוגיות הנוגעות לזהות יהודית וככלי המאפשר דיאלוג בין עמדות שונות בחברה היהודית בישראל. בעקבות התנסות זאת הוחלט בקיבוץ הדתי להקים את מרכז יעקב הרצוג, אשר מחויב ללימוד יהדות מנקודת מבט פלורליסטית וליברלית.
במקביל, בשנת 1989 הוקמו שני בתי המדרש הפלורליסטיים הראשונים במרחב החילוני: המדרשה באורנים של התנועה הקיבוצית הוקמה על ידי שמונה בוגרים של סמינר אפעל והמלי"ץ ובית המדרש אלול, שהוא בית מדרש משותף לדתיים וחילוניים הוקם בירושלים על ידי רות קלדרון ומוטי בר אור.
באותה שנה נודעה גם יוזמה של אנשי אקדמיה מהאוניברסיטה העברית להקים תנועה ליהדות הומניסטית פלורליסטית – יוזמה אשר שמה לעצמה כמטרה לעסוק בחינוך ליהדות כתרבות. עם היוזמים נמנו פרופ' יהודה באואר, ד"ר זאב כץ והשופט חיים כהן. בעקבות פעילות זו הוקמה ב-1992 תנועת תחיל"ה.
ארבעת ארגונים אלה היו הארגונים הממוסדים הראשונים אשר סללו את הדרך לפני הפריצה הגדולה של ההתחדשות היהודית באמצע שנות ה-90; בתקופה זו ההתחדשות היהודית זכתה להד ציבורי ולכינויים שונים כגון "השיבה אל ארון הספרים היהודי" ו"הרנסאנס היהודי".
בין הגורמים לפריחה של ההתחדשות היהודית היו ועדת שנהר, אשר מונתה ב-1991 על ידי שר החינוך זבולון המר במטרה לבדוק את לימודי היהדות במערכת החינוך הממלכתית, והגישה את המלצותיה בשנת 1994, ועליית תופעות הניו אייג'. אולם הקטליזטור העיקרי לפריצתה של ההתחדשות היהודית לקהלים נרחבים בישראל היה רצח יצחק רבין בסוף שנת 1995.
לאחר הרצח הוקמו בתי מדרש פלורליסטיים חדשים אשר פנו לקהל חילוני ולקהל מעורב חילוני-דתי מתוך מטרה מפורשת לאחות את השסע הדתי-לאומי אשר התגלה בחברה הישראלית. סקרים אשר נערכו בראשית העשור הראשון של המאה ה-21 מיפו עשרות ארגונים אשר עוסקים בזהות יהודית מתוך השקפת עולם פלורליסטית.
בתי מדרש פלורליסטיים.
בבית המדרש אלול והמדרשה באורנים החלו להתגבש אופני הלימוד אשר מזוהים עם בתי המדרש הפלורליסטיים. בתי מדרש אלה מתייחדים בכך שעיקר הלימוד בהם נעשה בקבוצות מעורבות של נשים וגברים הלומדים ביחד מקורות טקסטואליים יהודיים וישראליים מגוונים.