המשורר נתן אלתרמן כתב על המבצע את שירו "הלשון השוודית" שפורסם באוקטובר 1943 בטור השביעי בעיתון "דבר".
בינואר 1962 נקראה הכיכר המרכזית של שכונת בית הכרם בירושלים "כיכר דניה" על שמה של דנמרק.
בשנת 1970 נקרא בית ספר בירושלים בשם דנמרק כהוקרה לעם הדני על הצלת יהודי המדינה בתקופת השואה.
בחודש אוקטובר 1973 הנפיק השרות הבולאי בול ומעטפת יום ההופעה, לזכר הצלת יהודי דנמרק.
בחודש יוני 2013 נחנך בחיפה, בחוף דדו שליד תחנת חוף הכרמל, הפסל "המיית הימים" (The Murmur of the Seas) של הפסל והאמן דן רייזנר העוסק בהצלת יהודי דנמרק באוקטובר 1943. שם הכיכר הפך ל"כיכר דנמרק". הפסל נחנך במעמד השר הדני לענייני מדע, חדשנות והשכלה גבוהה, מורטאן אוסטרגארד, שגרירת דנמרק ליסלוטה פלסנר וראש העיר חיפה יונה יהב. שגרירת דנמרק פנתה אל הקהל בעברית ואמרה שבזכות דן רייזנר העיר חיפה יפה עוד יותר. גודל הסיפור הזה בכך, לפי פרשנותו של רייזנר, שזו הייתה הצלת אנשים על ידי אנשים. בניגוד לאנדרטאות אחרות העוסקות בטרגדיה ביקש רייזנר דווקא לציין את הסוף הטוב של הסיפור - ביצירה שהיא צבעונית, שמחה, וקינטית כשהמשוטים זזים בתגובה לבריזה הבאה מהים, ובכך "משיטים" את הסירה לחוף מבטחים.
ויר גורדון צ'יילד
וִיר גוֹרדוֹן צַ'יילד (באנגלית: Vere Gordon Childe; 14 באפריל 1892 – 19 באוקטובר 1957) היה ארכאולוג ואנתרופולוג אוסטרלי. ידוע בעבור חפירותיו באתר הנאוליתי סקארה ברי ודעותיו המרקסיסטיות, שהנחו את חשיבתו בנושא הפרה־היסטוריה. בנוסף לכך, ניתן לזקוף לצ'יילד את טביעת המונחים "המהפכה הנאוליתית" ו"המהפכה האורבאנית". הוא היה אחד מגדולי עורכי הסינתזה בענף הארכאולוגיה, וניסה למקם את ממציאיו בתאוריה אודות התפתחות פרה־היסטורית בקנה מידה אירופי ועולמי רחב יותר.
קורות חייו.
צ'יילד נולד בשנת 1892 בסידני, והגיע לבריטניה כדי ללמוד באוניברסיטת אוקספורד (בקולג' המלכה). ספרו "שחר הציבילזציה האירופאית" (1925) זיכה אותו בהכרה מיידית, והוא המשיך בפרסום ספרים נוספים בנושא התאוריה הארכאולוגית. בספרו הראשון פרש את דעותיו אודות קשרי אירופה והמזרח הקרוב.
כמו כן, הוא חקר את הקשר בין ארכאולוגיה ושפות הודו־אירופאיות, נושא שפיתח בספרו "הארים: חקר מקורות הודו־אירופיים" (1926). צ'יילד הציג תאוריה יותר מפותחת בנדון הפלישה הארית לאירופה, שהוצגה לראשונה על ידי מקס מולר. צ'יילד זיהה את דרום רוסיה כמולדת הפרוטו־הודו־אירופאים. בסיס רעיונותיו תרמו לפיתוח התאוריה אודות הפלישה הקורגנית של גימבוטס. דעותיו של צ'יילד ותפישתו את הארים הושפעו מהאידאולוגיה הגזענית של זמנו, אך זאת לא דמתה לתפישה הנאצית של מאפייני העליונות האריים, אותם צ'יילד תקף לאורך שנות השלושים. צ'יילד היה איש אשכולות, עד לשנת 1927 הפך לבלשן מומחה ומונה למשרת פרופסור לארכאולוגיה באדינבורו, משרה שהחזיק עד לשנת 1946.
חפירותיו בסקארה ברי החלו בשנת 1928, כאשר הוא זומן להשגיח על העבודה שהחלה כתוצאה מנזקי סערה שחשפן מספר מבנים עתיקים, בנוסף לאלו שנחשפו בשנים קודמות, בנסיבות דומות. עבור צ'יילד הייתה זאת חוויה יוצאת דופן, הואיל והוא לא היה חופר גדול; מרבית כישוריו שכנו בפירוש ממצאים של חוקרים אחרים. באותה השנה פרסם צ'יילד אחד מספריו "המזרח העתיק ביותר", שעסק בהתפתחות הציוויליזציה במזרח הקרוב.
צ'יילד תרם לתחום הארכאולוגיה באופן נוסף, הוא הרחיב את קהל הקוראים והגדיל את העניין הציבורי בנושא. שניים מספריו "מה התרחש בהיסטוריה" (1942) ו"אדם יוצר את עצמו"(1951), היו פשוטים יחסית לקריאה, ואפשרו לאדם הפשוט נגישות לתחום הארכאולוגיה.
לאחר שעזב את אדינבורו, צ'יילד מונה לראש המוסד לארכאולוגיה באוניברסיטת לונדון למשך 10 שנים, עד שפרש בשנת 1956. הוא שב לאוסטרליה, שם היה מעורב בצד השמאלי של הפוליטיקה האוסטרלית, אך המרקסיזם שלו היה יותר אינטלקטואלי מאשר אקטיביסטי. צ'יילד נהרג בשנת 1957 בהרי בלו. הוא נפל אל מותו בנסיבות לא ידועות. נטען כי מדובר בתאונה, אולם לאור נסיבותיו האישיות, סביר להניח כי צ'יילד התאבד.
אפשר שזה היה טבעי שבהיותו ארכאולוג עם ממצאים חומריים בלבד, נמשך לתאוריה קשתית המסבירה את ההתפתחות ההיסטורית כתוצאת שינויים באופני יצור. היה זה ברור שבני האדם הקדומים היו ציידים-לקטים ושהציוויליזציה צמחה כאשר אלו פתחו את החקלאות ומאוחר יותר התרכזו בערים. פיתוחים אלו, שהוא כינה "המהפכה הנאוליתית" ו"המהפכה האורבאנית", נחקרו לראשונה דרך הארכאולוגיה על ידיו, ועדיין משמשים כמושגים חיוניים בחקר הפרה־היסטוריה. צ'יילד השתמש במונחים כתקופת הברונזה או תקופת הברזל כדרך לחקר מעברים בין רמות פיתוח חומרי, ולאו דווקא כאמצעי לתיארוך גרידא.
צ'יילד התבדל מחוקרים אחרים בכך שהדגיש כי התקופה ההלניסטית הייתה שיאה של הציוויליזציה הגרקו-רומית, ולא אתונה במאה ה-5 לפנה"ס, או האימפריה הרומית. באגן הים התיכון המזרחי ההלניסטי, ובמיוחד באלכסנדריה, הוא ראה את פסגת העולם הקלאסי.
פרובינציות וטריטוריות קנדה לפי אוכלוסין
טריטוריות קנדה לפי אוכלוסין
הטוב, הרע והמכוער
הטוב, הרע והמכוער (באיטלקית: Il buono, il brutto, il cattivo, באנגלית: The Good, the Bad and the Ugly), הוא מערבון ספגטי קלאסי, השלישי בטרילוגיה "האיש ללא שם" שביים סרג'ו לאונה. הטרילוגיה - הכוללת את סרטיו המוקדמים של לאונה - החלה בשנת 1964 עם 'בעבור חופן דולרים', המשיכה ב-1965 עם 'הצלפים', ונחתמה עם 'הטוב הרע והמכוער', שיצא לאקרנים ב-1966.
המערבון, שהופק באיטליה, נחשב לגדול מערבוני הספגטי בכל הזמנים וכסרט פולחן שמשפטים ממנו מצוטטים תכופות. המפורסם שבהם הוא "When you have to shoot, shoot. Don't talk" – "כשאתה צריך לירות, תירה. אל תדבר".
סצנת הסיום ושיאו של הסרט, בה מתעמתים שלושת גיבוריו בבית הקברות בדו-קרב משולש (המכונה תיקו מקסיקני), היא מסצנות הסיום הזכורות ביותר בתולדות הקולנוע.
הסרט צולם ברובו בספרד, בתקציב נמוך יחסית של 1.2–1.3 מיליון דולר, תוך שימוש ב־1,500 חברי מיליציה מקומית כניצבים. הוא צולם בפורמט הקולנוע טכניסקופ על ידי צלם הקולנוע עטור הפרסים, טוני דלי־קולי.
פסקול הסרט נוצר על ידי המלחין אניו מוריקונה. בפסקול, הדליל אך העקשני, שילב מוריקונה צלילי ירי ושריקה, ובנעימת הנושא, ניסה לחקות, לדבריו, יללת זאב הערבות.
הסרט מכיל סימני היכר רבים של ליאונה, כמו דיאלוגים דלילים (עשר הדקות הראשונות של הסרט נטולות דיאלוג), סצינות ארוכות הנבנות לאיטן עד לשיא, וניגוד בין צילומים ארוכים ומקיפים לבין צילומי תקריב קיצוניים של עיניים או של אצבעות הנשלחות אל הדק האקדח.
הקרנת המערבון החלה ב־23 בדצמבר 1966 באיטליה וב־29 בדצמבר 1967 בארצות הברית. אורכה של הגרסה שהוקרנה באירופה כשלוש שעות, ואילו באמריקה הוקרנה גרסה מקוצרת שאורכה כ־160 דקות בלבד. במאי 2004 הוציאו אולפני MGM גרסת DVD משוחזרת דיגיטלית של הגרסה האירופית הארוכה יותר. באפריל 2021 הפיצה חברת "קינו לורבר" גרסה דיגיטלית מורחבת של הסרט לצפייה ביתית, בפורמט UHD ששוחזר מההדפסה המקורית, וכולל תוספות רבות.
הדמויות.
המערבון מתרחש על רקע מלחמת האזרחים האמריקנית שבה נלחמו צבאות האיחוד והקונפדרציה אלו באלו. סיפור המסגרת מתאר שלושה אקדוחנים נחושים ובלתי מתפשרים - הטוב, הרע והמכוער - היוצאים בעקבות אוצר זהב גנוב הטמון בתיבה תחת קבר בבית קברות. כל אחד מהם יודע רק חלק מהמידע על מקום האוצר, כך שמצד אחד הם זקוקים זה לזה, ומאידך כל אחד מהם מבקש להקדים את השניים האחרים ולזכות באוצר לעצמו.
שלושת הגברים הם מפרי חוק, גם "הטוב", אך הדרך שבה הם מתנהלים היא המבדילה ביניהם. הרע נוהג באכזריות אך הוא מקפיד לעמוד בדיבורו. המכוער נוהג בנקמנות, והטוב, המנסה לסייע לאנשים סובלים וגוססים שבהם הוא נפגש לאורך הסרט, עומד בדרכם של הרע והמכוער. שאלות של טוב ורע, צדק ואי-צדק, נאמנות והקרבה, מקבלות משמעות מיוחדת לנוכח המלחמה המתנהלת ברקע, מלחמה שעד היום חלוקות הדעות בארצות הברית על מידת היותה מלחמה אידאולוגית, או מלחמה של אינטרסים כלכליים ופוליטיים.
הטוב, המכונה "בלונדי", אותו מגלם קלינט איסטווד, הוא צלף מצטיין, וגם השולף המהיר והשתקן. כמו כל גיבור "טוב" במערבון טיפוסי, הוא לעולם לא יורה מהמארב, לעולם אינו שולף ראשון, אך תמיד ידו על העליונה. איסטווד כיכב בכל סרטי הטרילוגיה אשר הזניקה את הקריירה ההוליוודית שלו. בשלושת הסרטים מופיע איסטווד עם אותם הבגדים ואותו המנייריזם, לכן, למרות עמימות זהותו, נתפשת דמותו כאותה אחת לאורך הטרילוגיה והתפרסמה בכינוי 'האיש ללא שם'. הוא אמנם מכונה בשלושה כינויים שונים בשלושת הסרטים - 'ג'ו' בסרט הראשון, 'מנקו' בסרט השני ו'בלונדי' בשלישי - אולם אלה משמשים כולם באופן זה או אחר כדי לתאר "אלמוני", כך שלא היה בכך כדי לפגום בהמשכיות הדמות לאורך הטרילוגיה. 'הטוב הרע והמכוער' מציג את אותו הנרטיב שבשני הסרטים המוקדמים - דמותו של איסטווד בלתה בהדרגה את הבגדים שלבשה לאורך הטרילוגיה - כך שבמבט ארוך טווח זוהי טרילוגיה יותר אפית.
הרע, אותו מגלם לי ואן-קליף, מכונה בסרט 'עיני מלאך' (Angel Eyes) (בגרסה האיטלקית - Sentenza), הוא איש צבא מושחת ורוצח שכיר. תחילה חשב לאונה ללהק לתפקיד את צ'ארלס ברונסון, אולם בחר לבסוף בוואן־קליף אשר כיכב גם ב'הצלפים' (הסרט השני בטרילוגיה), שם גילם דמות רומנטית. לאונה מצא כי הניגוד בין שני התפקידים בגילומו של אותו שחקן מוסיף פן מעניין.