לשיטת התוספות נראה כי אין דמיון בין סברת 'מתוך' לסברת 'הואיל' אלא שסברת מתוך היא סברא המרחיבה את ההיתר מלכתחילה מכיוון ולא נמצא גדרים חדשים לאיסור, מאידך סברת הואיל היא סברא בדיעבד, המטילה ספק במעשה האדם שכוונתו הייתה לעבור על איסור תורה, מכיוון ויש אפשרות לפרש את מעשיו להיתר כעיין סברת 'מיגו' הנאמרת בחושן משפט
מחיצה (בית הכנסת)
חנות דיגיטלית
האישה ששרה
האישה ששרה (בצרפתית: Incendies, מילולית: אש) הוא סרט דרמה קנדי שנכתב ובוים ​​על ידי דני וילנב.
הסרט מספר את סיפור המסע של אח ואחות אשר חיים בקוויבק אחר עברה של אימם המהגרת הערביה לאחר מותה בהתאם לצוואתה. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל ונציה ב-17 בספטמבר 2010. הסרט מבוסס על המחזה "שרופים", של וג'די מועווד. סיפור חייה של גיבורת הסרט נוואל מרואן מבוסס באופן חלקי על חייה של סוהא בשארה, נוצרייה שניסתה להתנקש בחייו של אנטואן לאחד מפקד צבא דרום לבנון.
עלילה.
נוואל מרואן עובדת כמזכירה במשרדו של נוטריון בשם לבל בקוויבק שבקנדה. לאחר פטירתה הפתאומית מוקראת צוואתה לילדיה התאומים הבגירים ז'אן וסימון.
בצוואתה מבקשת נוואל להיקבר עירומה, בקבר בלתי מסומן כשפניה כלפי מטה. עוד מבקשת האם מילדיה לחפש את אביהם ואת אחיהם. ז'אן וסימון היו מופתעים מאחר שנאמר להם על ידי אימם עוד מילדותם שאביהם נהרג ולא ידעו כלל שיש להם אח.
סימון החליט שלא לבצע את הבקשה של אימו מאחר שתמיד הייתה אישה נוקשה ומשונה, אך אחותו ז'אן החליטה לצאת לארץ מולדתה של אמה, שהיא לבנון (זה מתברר לא רק ממה שקורה בסרט. כאשר ז'אן עולה לבקר את שרת בית הספר, אפשר לראות את דגל לבנון על מבנה בית הספר).
מסע החיפושים מוביל את ז'אן בכפרים וערים שונות כשהיא אוספת פיסות מידע אודות עברה של אימה בשנות ה-70. במהלך המסע מתוודעת ז'אן לתרבות ולמנהגים של החברה המקומית הפרימיטיבית, האלימה, המפולגת והמסוכסכת. נודע לז'אן כי אמה בצעירותה התאהבה בפליט והרתה לו. בני משפחתה שנודע להם על הקשר של נוואל עם הפליט ניסו לרצוח אותה על רקע חילול כבוד המשפחה אך סבתה הצילה אותה וסייעה לה בתקופת ההריון. את התינוק מסרה הסבתא לבית יתומים ושלחה את נוואל ללמוד באזור מרוחק כדי שתתנתק מעברה ותשקם את חייה. נוואל עזבה את מחוז מגוריה והחלה את לימודיה באוניברסיטה. בשלב מסוים בחיפושים גילתה ז'אן כי במהלך מלחמת האזרחים בין מוסלמים לנוצרים שהתחוללה בראשית שנות השבעים במדינה התנקשה אימה שהייתה אז סטודנטית בעלת תודעה פוליטית שמאלנית במנהיג הנוצרים ובעקבות זאת נכלאה ל-15 שנה. לאחר שז'אן גילתה מידע זה טלפנה נסערת לאחיה סימון וביקשה שיצטרף אליה למסע. סימון הגיע מקנדה בלווית לבל (מעסיקה לשעבר של נואל) והשלושה המשיכו במסע החיפושים. השלושה גילו כי נוואל עברה בכלא התעללויות ונאנסה באופן מתמשך על ידי חוקר בשם "אבו טארק". בשנים האחרונות לכליאתה כתוצאה ממעשי האונס החוזרים הרתה נוואל לאבו טארק וילדה בבית הכלא תאומים. היו אלה ז'אן וסימון.
לקראת סוף הסרט מגלים האחים כי אבו טארק היה בנה של נוואל אותה עינה ואנס מבלי שידע שהיא אימו לאחר שגויס כילד יתום בן חמש לשורות המוסלמים במהלך מלחמת האזרחים ובהמשך נשבה על ידי הנוצרים והחל לעבוד עבורם. כך גילו ז'אן וסימון שאביהם הוא בעצם גם אחיהם.
פרסים.
הסרט זכה בשמונה פרסי ג'יני עבור השחקנית הטובה ביותר (לובנה אזאבל), הבמאי הטוב ביותר, העיבוד הטוב ביותר, הצילום, העריכה, סאונד ועוד. כמו כן זכה בפרס לומייר לסרט בשפה הצרפתית הטוב ביותר.
בשנת 2011 היה הסרט מועמד לפרס אוסקר כסרט הזר הטוב ביותר.
אנסבך
J to tha L–O! The Remixes
J to tha L–O! The Remixes הוא אלבום הרמיקס הראשון של זמרת הפופ והשחקנית האמריקאית ג'ניפר לופז.
האלבום יצא לאור בארצות הברית ב-5 בפברואר 2002 על ידי חברת התקליטים אפיק רקורדס.
מהאלבום יצאו שלושה: "Ain't It Funny" (בגרסת הרמיקס לשיר המקורי שלה), "I'm Gonna Be Alright" (בגרסת הרמיקס של Track Masters), והשלישי והאחרון "Alive". שלושת הסינגלים זכו להצלחה עולמית, ואף הסינגל הראשון הצליח לכבוש את פסגת הבילבורד הוט 100, והיה לבין הרמיקסים הבודדים במצעד לעשות זאת.
האלבום נכנס היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200, עם מכירות של כ-156,000 עותקים בשבוע הראשון. האלבום הפך את לופז לראשונה בהיסטוריה להגיע לפסגת המצעד עם אלבום רמיקסים.
האלבום נכנס לספר השיאים של גינס בשנת 2004, בתור אלבום הרמיקסים המצליח ביותר. האלבום מכר למעלה מ-3.8 מיליון עותקים בעולם, ובכך הפך לאלבום הרמיקסים השלישי הנמכר ביותר בכל הזמנים.
סינגלים.
"" – יצא כסינגל הראשון מן האלבום, ב-4 במרץ 2002. הסינגל הוא דואט בשיתוף הראפר ג'ה רול. שמו של הסינגל זה כשמו של להיטה הקודם "Ain't It Funny", מאלבומה השני, "J.Lo". הסינגל בשיאו הגיע לפסגת מצעד הבילבורד הוט 100, בניגוד לקודמו אשר לא נכנס אל המצעד, ובנוסף הגיע למקום ה-12 בקנדה.
"Alive" – יצא כסינגל השני מן האלבום ב-21 במאי 2002. הסינגל זכה להצלחה נאה ברחבי העולם כאשר הצליח להיכנס ישירות למקום ה-2 במצעד שירי הדאנס קלאב שבארצות הברית, אך לא הצליח להעפיל למקום הראשון.
"(I'm Gonna Be Alright (Track Masters Remix" – יצא כסינגל השלישי מן האלבום, ב-1 ביולי 2002. הסינגל יצא בשיתוף הראפר נאז, וזכה להצלחה מרובה כמו קודמיו. להבדיל מ-"Alive", הסינגל הגיע למקום העשירי במצעד שירי הדאנס קלאב שבארצות הברית, וברחבי העולם הגיע הסינגל לעשיריות הפותחות.
דליה אמוץ
דליה אמוץ (12 באוגוסט 1938 - 27 בנובמבר 1994) הייתה צלמת ישראלית.
ביוגרפיה.
נולדה בקיבוץ גן שמואל, בתם של יפה פלגי ו. אביה נרצח לפני הולדתה ואימה נישאה מחדש. בשנת 1962 עברה להתגורר בירושלים. היא החלה לעסוק בצילום כאוטודידאקטית, לאחר שנחשפה להדפסת הצילום על ידי חבר הקיבוץ.
עיקר תצלומיה של אמוץ עוסקים בתיאור הנוף המקומי. טכניקת הצילום שפיתחה עשתה שימוש באור הטבעי כאמצעי להפשטה של הטבע. בין השנים 1973–1976 הרבתה אמוץ לצלם בגדה המערבית. בשנת 1973 הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה, בשם "דיר צמית", שתיארה את הנוף ומבנים פלסטיניים, וזכתה להערכה גדולה. אמוץ צילמה "את הכפרים, הדרכים, השדות, הקוצים והעצים באופן שלא נראה קודם לכן – צרובים, מסונוורים או שחורים, מתבוססים בשחור פחמי, לבן בוהק והרבה אפור, טובלים ב"בורות של אור", כפי שכינתה אותם המשוררת ליאת קפלן, בורות שכמו עומדים על סף בעירה" בין השנים 1977–1978 התגוררה באנגליה, וצילמה שם את הסדרה סטונהנג'. בשנתיים של ניסויים קדחתניים שברה את הרומנטיקה והנשגבות שאפיינה את השנים הראשונות. בשנת 1985 הפסיקה אמוץ להדפיס את התשלילים שיצרה. בשנת 1987 עברה ניתוח להסרת גידול סרטני, מחלה ממנה נפטרה בשנת 1994. היא הובאה למנוחות בקיבוץ גן שמואל בו נולדה וגדלה.
תערוכות היחיד של יצירותיה ממשיכות להיות מוצגות זמן רב לאחר פטירתה.
בשנת 1990 זכתה בפרס אוסקר הנדלר מטעם קיבוץ לוחמי הגטאות. פרס הצילום של מוזיאון ישראל פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום, הוענק לה בשנת 1976, כשחולק לראשונה. בשנת 2000 נערכה במוזיאון תל אביב תערוכה מיצירותיה בשם "ידיעת הארץ השחורה בדרך אל שדות האור" במסגרת זכייתה בפרס ליאון קונסטנטינר.
עבודותיה מצויות באוסף מוזיאון ישראל.
לקריאה נוספת.
דליה, אמוץ, [צילום] / אריאל הירשפלד, [רשימות] / אורי כץ [עריכה], ירושלים בשחור לבן. קרע זיכרון, תל אביב: משכל - ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 1997.
דליה אמוץ, ידיעת הארץ השחורה, בדרך לשדות האור. הוצאת מוזיאון תל אביב לאמנות, 2000.
חומר סיכה (הנדסה)
חומר סיכה או שמן סיכה הוא חומר שנועד להפחית את מקדמי החיכוך הסטטים והדינאמים שבין שני משטחים שלפחות אחד מהם נע ונוגעים אחד בשני. אחד השימושים הנפוצים ביותר לשמן סיכה הוא כשמן מנוע. חומר זה מגן על המרכיבים הפנימיים של המנוע מפני שחיקה והתחממות יתר.
בנוסף לשינוי מקדם החיכוך משמש חומר הסיכה גם להעברת חום (אולם חומר שנועד בעיקר לזה קרוי "משחה תרמית"), העברת כוח הידרוסטטי, שינוע מזהמים ופסולת, הגנה בפני שחיקה, מניעת חלודה, הקטנת הסיכויים לעשן ואש ואיטום מפני יציאת גזים.
היסטוריה.
הרומאים השתמשו בסמרטוטים טבולים בשומן מן החי כדי לשמן גלגלי עגלות, אולם המדע העוסק בשימון (טריבולוגיה) החל להתפתח רק עם המהפכה התעשייתית במאה התשע עשרה.
אי-היקבעות התרגום
אי-היקבעות התרגום (באנגלית: Indeterminacy of translation) היא תזה מפורסמת של הפילוסוף האנליטי בן המאה העשרים וילארד ואן אורמאן קוויין, אשר גוללה בספרו Word and Object שראה אור ב-1960. בספר זה נאספו והובהרו רבות מעבודותיו הקודמות של קווין בנוגע לנושאים שאינם לוגיקה צורנית ותורת הקבוצות. תזת אי-היקבעות התרגום מוצגת בהרחבה גם בעבודתו "יחסיוּת אונטולוגית" משנת 1968.
בספרים אלו קווין סוקר את המתודות העומדות בפני בלשנים בניסיונם לתרגם שפה זרה שאינה מוכרת להם. הוא מציין שישנן דרכים רבות לפרק את המשפט למילים, ודרכים רבות להלביש פונקציות שונות למילים. כל היפותזה של תרגום מסוים ניתנת לאישוש רק בהתאם להקשר שבה נאמרה, באמצעות זיהוי משפטים אחרים שנאמרו בשפה זרה זו. אולם אותה אי-היקבעות תשרור שם: כל היפותזה תאושש כראוי רק אם המתרגם יאמץ מספיק היפותזות שיפצו זו על זו בנוגע לחלקים האחרים של השפה.