נוקראשי התמנה לראשונה לראשות ממשלת מצרים בפברואר 1945, לאחר הירצחו של אחמד מאהר בידי לאומן מצרי. נוקראשי עמד בראש ממשלת מיעוט יחד עם המפלגה הלאומית המצרית ומפלגת הכותלה של מכרם עובייד. הממשלה אמנם נהנתה מתמיכת המלך פארוק, אך סבלה מאופוזיציה של מפלגת הופד בראשות מוסטפא אל-נחאס וכן של גורמים ממעמד הביניים. עם תום מלחמת העולם השנייה, פעל נוקראשי להגשים את עצמאותה של מצרים מידי הבריטים, תוך שמירה על רעיון "אחדות עמק הנילוס" - אחדות מצרים וסודאן. שאיפה זו התקבלה בהתנגדות בריטית גורפת, ולכן נוקראשי לא הצליח לממש עצמאות בריטית. במקביל התעצמה האופוזיציה כנגד נוקראשי מצד אנשי הופד ומעמד הביניים. ראש הממשלה הצליח לסכל ניסיון להתססת מהומות עם תחילת שנת הלימודים האקדמית ב-6 באוקטובר 1945, לאחר שהצליח להניא את מנהיג האחים המוסלמים חסן אל-בנא מלשתף פעולה עם תוכנית זו. אולם, ב-2 בנובמבר 1945, יום השנה להצהרת בלפור, החלה מחאת סטודנטים גדולה שלא סרה למרותו של מנהיג האחים המוסלמים. המחאה דוכאה רק בכוח, והתפרצה פעם נוספת עם תחילת הסמסטר השני של הלימודים בפברואר 1946. במהומות שהתפתחו נהרגו כמה עשרות סטודנטים, וב-13 בפברואר 1946 נאלץ נוקראשי להגיש את התפטרותו.
נוקראשי התמנה בשנית לראשות הממשלה בעקבות התפטרותו של אסמאעיל צדקי, שניסה להגיע להסכם עם הבריטים, אשר נתפס בעיני הציבור המצרי כמתרפס מדי. הוא החל את כהונתו השנייה בתפקיד ב-9 בדצמבר 1946. עד מהרה שאלת סודאן ועמק הנילוס תפסו חשיבות משנית לעומת סוגיית ארץ ישראל שהלכה וצברה תאוצה, בייחוד לאחר קבלת תוכנית החלוקה בידי האו"ם ב-29 בנובמבר 1947. העילית הפוליטית המצרית, שבשורותיה נמנה נוקראשי בעצמו, לא ששה אלי קרב ולא ראתה את שאלת פלסטין כסוגיה אידאולוגית הרת גורל. לכל היותר תפסה העילית המצרית את ההתערבות האפשרית של מצרים במשבר כשיטה יעילה לבלימת השאיפות הטריטוריאליות של בית האשם שאותן הוביל עבדאללה מלך ירדן. לעומת זאת, מעמד הביניים ("האפנדיה"), ובייחוד הארגונים האסלאמיים שאותם הובילו האחים המוסלמים, ראו בסוגיה הפלסטינית אבן בוחן לעמידה המוסלמית המאוחדת כנגד המערב, ולכן לחצו על השלטון המצרי לקחת חלק במלחמה המתרגשת ובאה.
בעקבות הלחץ המתגבר על הממשלה של נוקראשי לקחת חלק בסיוע לפלסטינים כנגד היישוב היהודי, הממשלה הסכימה כבר באוקטובר 1947 להקמת מחנות אימונים בשביל סיירים מטעם האחים המוסלמים. חלק מהחיילים שאומנו במחנות אלו חדרו לשטחי ארץ ישראל עוד לפני ההכרזה על הקמת מדינת ישראל. קבוצה של קצינים מצרים לחצה על שיתוף פעולה עם צבא ההצלה הסורי בראשות פאוזי אל-קאוקג'י וכן עם הלאומן הפלסטיני חאג' אמין אל-חוסייני, ו-11 מתוכם אכן חברו לכוחות הפלסטינים בארץ ישראל ב-20 באפריל 1948. ב-15 במאי 1948, בעקבות הכרזתו של דוד בן-גוריון על הקמת המדינה, צבא מצרים פלש בהוראת הממשלה המצרית לארץ ישראל. ההחלטה נבעה לא בהכרח מרצון מיליטנטי של הממשלה, אלא מתוך הבנה שאי-היענות לקריאה לעזרת פלסטין תביא להתקפה עזה של האופוזיציה מקרב מעמד הביניים והקצינים, כמו גם לאובדן יוקרתה של מצרים בקרב העולם הערבי. אולם, ביצועיו של הצבא המצרי במלחמת העצמאות היו לקויים ביותר. הפלישה המקורית מכיוון עזה צפונה לעבר תל אביב נבלמה בסוף מאי 1948 באזור גשר עד הלום. בתום ההפוגה הראשונה המצרים ניסו לנוע מזרחה לעבר באר שבע, אולם נבלמו לאחר ניסיון כושל לכיבוש הקיבוץ נגבה. באוקטובר 1948, לאחר תום ההפוגה השנייה, צה"ל עבר להתקפה והצליח במבצע יואב לחדור לשטחי חצי האי סיני ולכתר חלק גדול מן הצבא המצרי בכיס פלוג'ה.
במקביל למצב הבעייתי בחזית התרבו הבעיות מבית, כאשר הולכות ומתעצמות המחאות של מעמד הביניים והאחים המוסלמים. לאחר כישלון אוקטובר, נוקראשי חשש מהפיכה ופתח במסע לוחמני כנגד האחים המוסלמים הן בבית והן בחזית, מתוקף מצב המלחמה שהעניק סמכויות של משטר צבאי לממשלה. החיילים מקרב הארגון הושמו במעצר, והמשטרה פשטה על סניפי הארגון בקהיר ובערים אחרות. תגובת האחים המוסלמים לא איחרה לבוא. "המנגנון הסודי", הענף הטרוריסטי של הארגון, רצח ב-4 בדצמבר 1948 את זכי סלים, מפקד המשטרה בקהיר. בעקבות זאת, נוקראשי הכריז ב-6 בדצמבר על הוצאת האחים המוסלמים אל מחוץ לחוק. בעקבות הוצאת האחים המוסלמים אל מחוץ לחוק, החליט "המנגנון הסודי" של התנועה על התנקשות בחייו של נוקראשי עצמו. בבוקר ה-28 בדצמבר 1948, כשהוא נכנס לבניין משרד הפנים המצרי, נורה נוקראשי פעמיים בגבו בידי מתנקש של התנועה בשם עבדול-מגיד חסן, אשר התחפש לקצין משטרה. המתנקש, סטודנט וחבר האחים המוסלמים, הודה על חברותו בתנועה, ולאחר משפט נגזר עליו גזר דין מוות בתלייה. את נוקראשי החליף בתפקיד ראש הממשלה אבראהים עבד אל-האדי, גם הוא חבר הגוש הסעדי. מצרים חתמה על הסכמי שביתת הנשק עם ישראל בפברואר 1949. באותו חודש גם נרצח מנהיג האחים המוסלמים חסן אל-בנא בידי השלטונות המצריים, כנראה כתגובה על ההתנקשות בחייו של נוקראשי.
מוסטפא אל-נחאס
מצטפא אל-נחאס
שריונית דיימלר
שריונית דיימלר היא רכב קרבי משוריין נושא תותח קל תוצרת מפעלי דיימלר באנגליה. שירתה בהצלחה רבה בתקופת מלחמת העולם השנייה ונשארה בשרות עד סוף שנות החמישים. תוכננה במקור למטרות סיור, מודיעין אבל הוכיחה את עצמה גם בתפקידי שיטור כטנק על גלגלים.
היסטוריה.
שריונית הדיימלר פותחה על ידי אותו מפעל במקביל לפיתוח שריונית הסיור הקלה - דיימלר דינגו. היא יוצרה בעיר בירמינגהאם במפעל BSA (Birmingham Small Arms).
נבנתה כשריונית עם יכולות גדולות מאחותה הקטנה- דינגו ולכן צוידה במנוע גדול יותר, בצריח עם תותח זהה לזה של טנק הטטרה מסוג סימן 7, תותח 2 ליטראות מהיר ירי בקוטר 40 מ"מ. שריונית זו נחשבה לרכב הסיור הבריטי הטוב ביותר שייוצר באנגליה בתקופת מלחמת העולם השנייה. המנוע בן 95 כ"ס הותקן מאחור והפעיל את הגלגלים באמצעות גלגל תנופה מסוג וילסון שנחשב למתקדם ביותר לתקופה. בעקבות ניסיון רע שהצטבר עם שריונית הסיור הקלה מסוג דינגו בה נוסה לראשונה הנעה נפרדת לארבעת הגלגלים, הוחלט לוותר על הטכנולוגיה הזאת.
הדגם הניסיוני הראשן יוצר בשנת 1939 אולם בעיות שנבעו ממשקל ייתר שהשפיעו על העברת הכוח, גרמו לעיכובים ולהתחלת ייצור שוטף רק באמצע שנת 1941.
בסך הכול ייוצרו 2,694 יחידות.
השריונית צוידה במערכת קפיצים עצמאית ונפרדת לכל גלגל. מערכת זו יחד עם הנעה של כל ארבעת הגלגלים הביאה לעבירות גבוהה. נעשה בה שימוש בתיבת הילוכים מתקדמת מאוד מסוג אפיסייליק שאפשרה לרכב להגיע ליחס העברה נמוך בהילוכים נמוכים של 1:2. המבנה המאסיבי בשילוב אמינות ואיכות הפכה אותה לרכב האמין ביותר למטרות סיור אלים ומודיעין.
שרות מבצעי.
השריונית הייתה בשימוש נרחב בחזית צפון אפריקה ובמדבר המערבי. הן שרתו את רגימנט ההוסרים ה-11 ואת יחידות היומנארי מדבנשייר. כמו כן פעלו בחזית האירופאית ומספר לא רב הגיע ופעל גם בדרום מזרח אסיה.
מבנה ארגוני אופייני של יחידת סיור (במיוחד בחזית האירופאית) כלל 2 שריוניות קלות מסוג דינגו ו-2 שריוניות כבדות מסוג דיימלר.
על מנת לשפר את ביצועי התותח שלהן, צוידו חלק מהן במתאם מיוחד שפותח מסוג "ג'ון הקטן". מתאם זה פעל על בסיס העיקרון של "קדח לחוץ" (Squeezbore).
הכנסת המתאם הביאה להגדלת כושר החדירה של פגזי התותח ואיפשר להם לחדור גם את שריון הטנקים הגרמניים בצדדיו ובאחוריו.
לאחר מלחמת העולם היו השריוניות בשימוש נרחב על ידי יחידות המשטרה הקולוניאלית הבריטית ברחבי האימפריה כולל בארץ (ראו תמונה), הן נותרו בשימוש עד שנות ה-60.
בעיראק הייתה ב-1948 חטיבת שריון שכללה 120 שריוניות, רובן מסוג דיימלר והאמבר IV, כ־70 מהן נשאו תותחי 2 ליטראות ו-6 ליטראות.
מלחמת העצמאות.
בשנים האחרונות של המנדט הבריטי שקדמו לפריצת מלחמת העצמאות, הפעילו הבריטים את השריוניות בעימותים רבים. אחד הבולטים היה בכפר בית דראס.
מספר קטן של שריוניות נרכש על ידי ארגון ההגנה מהכוחות הבריטים. בדרך כלל הבריטים מכרו ליהודים ציוד מלחמתי כזה שהיה בעל ערך מבצעי נמוך עקב מצבו הכללי.
הם גם העבירו שריוניות כאלה ישירות לידי הצבא המצרי.
במסגרת הסכם פורטסמות מינואר 1948 יצא במרץ 1948 משלוח שכלל 30 שריוניות לעיראק בשתי אניות בריטיות.
בפעם הראשונה שהתאפשר לקציני צה"ל לראות את השריונית מקרוב היה לאחר התקפת העונשין שביצע גדוד 53 של גבעתי על העיירה פאלוג'ה. שיירת המשוריינים שחזרה מהכפר לכיוון מערב נעצרה ליד משטרת עיראק סוידאן. המשטרה היוותה בסיס לסיורים של המשטרה הבריטית אותם ביצעו עם השריוניות האלה. אותו בוקר ב-14 באפריל 1948 חנו שלוש שריוניות על הכביש הסמוך טרם צאתן לסיור. שיירת המשוריינים התעכבה לידן והמג"ד יצחק פונדק יחד עם קצין החבלנים בן הדור נגשו לשוטרים הבריטים, פתחו עמם בשיחה ואף הורשו לעלות על השריונית ולבדוק אותה.