במשך שנתיים נדרש על ידי הרשויות להופיע כסולן של התזמורת הסימפונית של משרד החינוך תמורת משכורת זעומה. כדי להשלים את פרנסתו נצרך לנגן ערב-ערב בראש טאראף בגן-המסעדה "הבופה" (ברומנית - בופֶט). אחד הלקוחות, הסופר אלכסנדרו ולחוצה נהג לומר: "מי ששומע את הכינור של גריגוראש, גם שומע וגם רואה את הצלילים". במשך חצי שנה ניגן דיניקו גם בברסריה "גמברינוס" שבבעלותו של הסופר יון לוקה קאראג'אלה. הוא המשיך בינתיים בקונסרבטוריון ללמוד מוזיקה קלאסית אצל הפרופסור וסילה פיליפ. החל משנת 1913 במשך 22 שנה לנגן במסעדתו של יוניקה אנסקו שם זכה להערכת לקוחות מפורסמים כמו המלחין והכנר ג'ורג'ה אנסקו, השחקן טוני בולנדרה, הסופרים ויקטור אפטימיו, יון ברטסקו-ווינשט ואחרים. אחרי כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה ב-1916, דיניקו ארגן קונצרטים להתרמה וניגן בבתי החולים לטובת הפצועים ונפגעי מגפת טיפוס הבהרות. אחרי המלחמה הקים להקה משלו יחד עם נגן ה"צמבל" הווירטואוז בודישטיאנו. ובין שתי מלחמות העולם אמנותו הגיעה להכרה בינלאומית בזמן שליווה את הפוליטיקאי ויקטור פילוטי לבודפשט, אז זכה גם להכרת עמיתיו הצוענים ההונגרים ובראשם לאצי ראץ.
הכרה בינלאומית.
בשנת 1928, בהמלצת מישה אלמן קיבל דיניקו ולהקתו חוזה במלון "גרין פרק הוטל" בלונדון. מיד אחר כך נסע בשנת 1929 למונטה קרלו שם, במלון "אמפיר" ופגש שוב את אנסקו וכן את הכנר והמלחין פריץ קרייזלר היהודי-אוסטרי, שמנגינותיו לכינור היו חלק מהרפרטואר שלו. בפריז תזמורתו ריתקה את קהל מסעדת "אמבסדור",שבה דיניקו פגש את הכנר המפורסם יאשה חפץ. חפץ ביקש מדיניקו לתת את הסכמתו לעבד את ה"הורה סטקטו" שלו לכנור ופסנתר. ואכן, בשנת 1932 עיבוד זה של יאשה חפץ (הקרוי "הורה סטקטו של דיניקו-חפץ") בוצע בבכורה בווינה בהצלחה רבה. השנים שלפני פריצת מלחמת העולם השנייה קרבו עוד יותר את דיניקו ואת מוזיקת העם הרומנית להכרה בינלאומית בהזדמנות שתי תערוכות בינלאומיות שהוזמן אליהן.
בשנת 1937 ניגן עם טאראף הלאוטַרים שלו בפני אלפי מבקרים בתערוכה הבינלאומית בפריז. כעבור שנתיים יחד עם מריה טנאסה, שהפכה למעין זמרת לאומית לכל הזמנים של ארצה, השתתף כנציג של התרבות הרומנית בתערוכה העולמית בניו יורק. במשך 4 חדשים שני האמנים הופיעו גם כן בפני קהל המסעדה הרומנית של ז'אן פיליפסקו בניו יורק. בקהל נמצאה גם מרלן דיטריך שהתלהבה מאוד מהצלילים.
פריצת המלחמה ב-1 בספטמבר 1939 זירזה את חזרתו של דיניקו לרומניה.
ב-8 באוקטובר 1933 בקונגרס הראשון של האיחוד הכללי של הרומים ברומניה שהוקם מיוזמתו של ג. א. לזרסקו-לזוריקה, גריגוראש דיניקו נבחר ליושב ראש לאות כבוד של הארגון.
פעילותו בתחום המוזיקה הקלאסית.
בשנות ה-1930 דיניקו ניגן סולו עם הפילהרמונית בבוקרשט את הקונצרט לכינור של פליקס מנדלסון וחזר להופיע במסעדות, בעיקר במסעדת "קונטיננטל" כשברפרטואר שלו על ידי קטעי מוזיקה עממית, גם מנגינות של שוברט, דבוז'ק או ברהמס.
בשנת 1935 הופיע בקונצרט חגיגי לכבוד רבע מאה לפעילותו ב"אתנאום הרומני" וביצע תחת שרביטו של ג'ורג'ה ג'ורג'סקו את הקונצרט בסול מינור לכינור של מקס ברוך ויחד עם אלכסנדרו תאודורסקו את הקונצרט הכפול ברה מינור מאת באך.
בפברואר 1936 תחת ניצוחו של יונל פרליה ניגן את הקונצרט ברה מינור מאת הנריק וייניאבסקי.
אחרי שנים אחדות מונה לקונצרטמייסטר של התזמורת הסימפונית "פרו ארטה"
Pro Arte, בניהולו של המנצח ג'ורג'ה קוצ'ה (George Cocea),
שכללה שמונים נגנים.
בשנת 1939 תזמורת זו ארגנה קונצרט חגיגי לרגל הגיעו של דיניקו לגיל 50. בהזדמנות זו ניגן את הקונצרט במי מז'ור מאת באך ואת הקונצרט לכינור ברה מז'ור של בטהובן.
שנותיו האחרונות.
בימי המלחמה ניגן במסעדת "מודרן" ברחוב סרינדאר Sărindar בבוקרשט, אליה היו מגיעים בקביעות להאזין לו יונל פרליה וג'ורג'ה אנסקו.
בשנת 1943 בעת סיור הופעות בטורקיה - באנקרה ובאיסטנבול גריגוראש דיניקו לקה באירוע וסקולרי מוחי שהקשה בהמשך על תנועות ידו השמאלית.
אבל המשיך לנגן כרגיל ואחרי המלחמה בשנת 1946 זכה להשמיע שוב את מנגינת ה"צ'וקרליה" ("העפרוני") המפורסמת באוזני יהודי מנוחין שביקר אז ברומניה.
בשנת 1947 התחיל האמן לסבול מכאבים עזים בגרון ואובחן אצלו סרטן של הגרון. נותח פעמיים ונפטר בבוקרשט ב-29 במרץ 1949, אחרי הניתוח השני.
הובא לקבורה בבית הקברות "פטרונז'ל" (כיום "ראינוויאֶריה" Reînvierea
בקרבת מצבותיהם של הלאוטרים הצוענים הידועים סאווה פדוריאנו, קריסטאקה צ'ולאק וקוסטיקה פומפיאֶרו.
בטקס הלווייה התזמורת ע"ש "בארבו לאוטראו" בניצוחו של יונל בודישטיאנו, ניגנה את "הורה סטקטו".
יצירות ועיבודים.
ולסופרן קולורטורה ותזמורת - על ידי קונסטנטין בובסקו (1899–1992)
לקריאה נוספת.
(ג'ורג'ה סברצ'ה - העפרוני האלמותי. גריגוראש דיניקו ובוקרשט של הלאוטרים של פעם", ההוצאה המוזיקלית, בוקרשט, 1970
חסדי נעמי
חסדי נעמי היא עמותת חסד ישראלית, אשר הוקמה בשנת 1984 על ידי יוסף כהן ואשתו, אז טבחי הערב של ישיבת מקור חיים בירושלים. נודעה בסיסמת הפרסום שלה "אמא, הבטחת לנו עוף לשבת!".
מאז הקמתה, תומכת חסדי נעמי במשפחות נזקקות ומסייעת ל-10,000 משפחות נזקקות באופן קבוע ומסייעת לאלפי משפחות נוספות בתקופות החגים.
בעזרת צוות מקצועי ולמעלה מ-20,000 מתנדבים, מפעילה כיום "חסדי נעמי" כ-40 מוקדים לחלוקת מזון בכל רחבי הארץ: מבאר שבע בדרום, בני ברק ופתח תקווה במרכז ועד צפת בצפון ומסייעת לנזקקים יהודים מכל גוני הקשת הישראלית: עולים חדשים וותיקים, צברים, דתיים וחילונים.
"חסדי נעמי" מלווה משפחות נזקקות בעת משבר; משמחת ילדים חולים באמצעות פרויקטים מיוחדים בבתי החולים, מפעילה חנות גמ"ח לנזקקים ומשמחת כלות וחתנים ביום חתונתם.
מחזור הפעילות של הארגון בשנת 2010 היה 37 מיליון ש"ח, מתוכם 89% מגיע לנזקקים והשאר להוצאות פרסום וכדומה. בדיווחים הכלכליים האחרונים עד 2019 שכר שני הבכירים עמד סביבות 250,000 ש"ח בשנה לאיש (כ-20,000 ש"ח בחודש).
בשנת 2011 אתר האינטרנט של העמותה הושחת בידי פצחנים טורקים, והוצגו בו דגל טורקיה וסרט ובו נאום אנטי ישראלי בטורקית.
במהלך השנים משרדי העמותה ובית המנכ"ל אוימו ונשדדו.
במאי 2021, בעקבות המהומות בלוד בו ערבים השחיתו והציתו מספר בתי כנסת ארגנה העמותה התרמה למען שיקום בתי הכנסת שנפגעו.
אמנת המייפלאור
קוקו רושה
קוקו רושה (באנגלית: Coco Rocha; נולדה כמיקאילה רושה (Mikhaila Rocha) ב-10 בספטמבר 1988) היא דוגמנית קנדית.
חייה האישיים.
רושה נולדה בטורונטו, אונטריו, ועברה לריצ'מונד, קולומביה הבריטית, בגיל צעיר מאוד.
משפחתה עובדת בתעשיית התעופה. אמה, חואניטה, היא דיילת אוויר ואביה, טרבר היינס, הוא מנהל מכירות כרטיסים.
רושה היא אחת הדוגמניות הבודדות שהתבטאו נגד הפרעות האכילה השכיחות בתעשיית האופנה. היא הודתה בלחץ בפניו היא עמדה כדוגמנית בתחילת דרכה ונזכרה שהיא החלה להתעסק באוכל באופן כפייתי אחרי טיול לסינגפור שבמהלכו היא העלתה עשרה פאונד. באימייל ל-Associated Press, היא מאירה צוהר לתוך עולם האופנה, באומרה: "לעולם לא אשכח את העצה שקיבלתי מאנשים בתעשייה כשראו את הגוף החדש שלי... הם אמרו, "את צריכה להפחית עוד משקל. המראה השנה הוא אנורקסיה. אנחנו לא רוצים שתהיי אנורקסית, אבל אנחנו רוצים שתיראי כזאת."
רושה נישאה למעצב הפנים ג'יימס קונראן ב-9 ביוני 2010.
קריירה.
ב-2002, ניגש הסוכן צ'ארלס סטיוארט לרושה בעת תחרות ריקוד אירי ושאל אותה אם היא מעוניינת לעסוק בדוגמנות. עד לשלב זה, היא מעולם לא חשבה לעסוק בדוגמנות.
רושה פתחה בקריירה מקצוענית ב-2004, חתמה בסוכנות SUPREME בעיר ניו יורק. רושה פגשה את צלם האופנה סטיבן מייזל. במהרה היא הופיעה במאמר מערכת ביחד עם ג'מה וורד ואמנדה מור. הכתבה הזניקה את הקריירה שלה, היא הופיעה בשער ווג איטליה בגיליון פברואר 2006. שבוע אחרי כן, היא הלכה בתצוגות אביב/קיץ 2006 בעיר ניו יורק עבור מספר מעצבים, הידועים שבהם הם Anna Sui ומארק ג'ייקובס.
אחרי שבוע האופנה בניו יורק, היא המשיכה ולקחה חלק בשבוע האופנה של פריז. היא הלכה בתצוגות של המעצבים סטלה מקרתני, שיאצי צ'ן, כריסטיאן לקרואה ועמנואל אונגרו.
במהלך התצוגה של ז'אן-פול גוטייה בהשראת הרי סקוטלנד של סתיו/חורף 2007 בפברואר 2007, פתחה רושה את התצוגה בריקוד אירי במורד המסלול. בגיליון מאי 2007 של ווג ארצות הברית, היא דיגמנה על השער ביחד עם דוגמניות נוספות כזן החדש של דוגמניות העל.
רושה הופיעה על שעריהם של מגזיני אופנה רבים בכללם ווג, Flare, Fashion, Numéro, French, W, הרפרס בזאר, Dazed &amp; Confused, i-D, Time Style &amp; Design ועוד. מאז הופעת הבכורה שלה היא הייתה הפנים של מסעי פרסום רבים בכללם Americana Manhasset, באלנסיאגה, שאנל, דולצ'ה וגבאנה, דיור, לאנוון, גאפ, טומי הילפיגר, איב סאן לורן ורימל.
ווג פריז בחר בה לאחת מ-30 הדוגמניות המובילות של שנות האלפיים.
ביולי 2010 הופיעה רושה בווג באתר vogue.co.uk מדי יום במשך חודש על מנת להציג את Today I'm Wearing. היא הלכה בעקבותיהן של Alexa Chung ואוליביה פלרמו ועל והציגה את בחירותיה בבגדי ובסגנון באותו יום. חודש אחרי כן, רושה הופיעה על הבילבורד בכיכר טיימס בפרסומת עם מגזין מארי קלייר בשיתוף עם פרויקט מסלול שבו היא דיגמנה את הבגדים שעיצבה המתמודדת שניצחה.
היא הנחתה את פרסי קליפי וידאו של ה-MTV לשנת 2010.
גדעון ארז