הניסיון הראשון להשתמש בסימון כדי לתאר מערכות מחשב שלמות ב־IBM התחיל בשנת 1962, אחרי שפלקוף שוחח עם ויליאם קַרְטֶר על עבודתו להגדרת סט פקודות אחיד בסדרת המחשבים שנודעה בהמשך בשם IBM System/360.
בשנת 1963 הֶרְבֶּרְט הֶלֶרְמַן, שעבד אז במכון המחקר של IBM, מימש חלק מהסימון של APL על מחשב IBM 1620. המימוש החלקי של הלרמן שימש בקורס תיכוני מיוחד שעסק בחישוב ערכי פונקציות טרנסצנדנטיות באמצעות טורים. התלמידים ניסו את הקוד שלהם במעבדתו של הלרמן. מימוש חלקי זה של הסימון נקרא אז .
ב־1963, פלקוף, אייברסון, ואדוארד ה' סַאסֶנְגוּת' ג'וניור (כולם עובדי IBM) השתמשו בסימון לתיאור פורמלי של הארכיטקטורה והפונקציונליות של סדרת המחשבים IBM System/360. עבודתם פורסמה כמאמר בכתב העת של IBM, IBM Systems Journal, בשנת 1964. לאחר פרסום המאמר, הצוות החל לעבוד על מימוש מלא של APL על מחשבי IBM.
אחרי שלורנס מ' בְּרִיד ופיליפ ס' אַבְּרַמְס מאוניברסיטת סטנפורד הצטרפו לצוות באגף המחקר של IBM, הם המשיכו את עבודתם הקודמת על מימוש חלק מהסימון בעזרת FORTRAN IV על מחשב IBM 7090 שהריץ את מערכת ההפעלה IBSYS. עבודתם הושלמה בסוף 1965 וכונתה IVSYS (קיצור ל־"Iverson System" על שם אייברסון). בסיס המימוש הוסבר בפירוט על ידי אברמס בדו"ח טכני של אוניברסיטת סטנפורד, "An Interpreter for Iverson Notation" ב־1966. ההיבט האקדמי של הפרסום היה תחת פיקוחו של ניקלאוס וירת. כמו עבודתו הקודמת של הלרמן (מערכת ה־PAT), גם מימוש זה לא כלל את מערכת הסימנים של APL, אלא השתמש במילים שמורות מהשפה האנגלית עבור כל הפונקציות והאופרטורים של APL. המערכת הותאמה בהמשך למערכות מרובות משתמשים, וב־1966 הופעלה על מחשבי IBM System/360 Model 50 ונעשה בה שימוש פנימי ב־IBM.
חומרה.
הפיתוח החשוב ביותר שאיפשר שימוש יעיל ב-APL לפני זמינותם של מסופים מבוססי שק"ק היה פיתוח מכונת הכתיבה החשמלית של IBM (באנגלית: IBM Selectric), שנודעה בשם "כדורית". במכונה זו ניתן היה להחליף את ראש ההדפסה (הכדור, באנגלית: "Typing element" או בשפת סלנג "Typeball") הרגיל, שהכיל את התווים האלפביתיים, בראש אחר שכלל את הסימנים הנחוצים ל־APL. פיתוח זה איפשר שימוש ב-APL עם מסופים כמו IBM 1050 ו־IBM 2741 שהדפיסו את הפלט שלהם על גבי נייר. בנוסף, היה אפשר להניח מדבקות על גבי המקשים הרגילים של המקלדת כדי להציג איזה סימן כל מקש מייצג בראש ההדפסה של APL. באופן זה התאפשרו לראשונה כתיבה והדפסה של קוד APL עם הסימון המתמטי המקורי של אייברסון במקום מילות מפתח מסורבלות המייצגות אותם בשפה האנגלית. פלקוף ואייברסון הגדירו שני ראשי הדפסה עבור APL, 987 ו־988, עוד לפני המימוש של APL כתוכנת מחשב.
גם עם השימוש במכונת הכתיבה הכדורית, סימני APL רבים עדיין הודפסו בעזרת שני סימנים קיימים זה על גבי זה. לדוגמה הסימן codice_1 (ששמו "grade up") נכתב בעזרת השימוש בסימן דלתא (shift-H) ועל גביו פס אנכי (shift-M). מצב זה היה בלתי נמנע מאחר שמספר הסימנים ב־APL היה גדול בהרבה ממספר התווים שראש ההדפסה היה יכול להכיל (88 תווים), אף שתווים אלפביתיים רגילים הוגבלו לאותיות גדולות בלבד.
זמינות מסחרית.
סביבת העבודה הראשונה של APL פותחה על ידי לארי בְּרִיד ב־1966 על מחשב IBM 1050 במעבדות IBM Mohansic Labs ליד המרכז למחקר על שם תומאס װטסון, ביתה של APL, ב־יוֹרְקטַאוֹן הַײטְס, מדינת ניו־יורק.
IBM נטלה חלק מרכזי בהשקת APL למטרות מסחריות. APL הושקה לראשונה כמוצר מסחרי בשנת 1967 עבור מחשבי IBM 1130 כ־"APL\1130". מערכת זו דרשה זיכרון בגודל 8K מילים של 16 סיביות, בנוסף לדיסק קשיח ייעודי בגודל 1 מ"ב.
APL זכתה לפופולריות במחשבים מרכזיים מסוף שנות ה-60 עד תחילת שנות ה-80, בין השאר בגלל התמיכה בריבוי משתמשים על מחשבים עם מפרט טכני צנוע יחסית גם ללא חומרה לניהול זיכרון וירטואלי. שיפורים נוספים לביצועים של APL פותחו בהמשך לחלק ממחשבי IBM System/370 בהם נוספה תמיכה בהרצת APL בקושחה של המעבד, שנקראה "APL Assist Microcode". שימוש בתכונה זו איפשר האצת חומרה ל־APL. משתמשי APL החלו לעבור למחשבים אישיים ולנטוש את המחשבים המרכזיים רק כאשר החומרה של מיקרו-מחשבים הגיעה לביצועים מספיקים, באמצע שנות ה־80.
מפרשי ה־APL הראשונים של IBM עבור מחשבי IBM 360 ו־IBM 370 כללו מימוש פנימי של ריבוי משתמשים במקום להישען על שיתוף המשאבים של המערכת. המפרש מרובה המשתמשים הראשון, "APL\360", הושק ב־1966 ב־IBM. המפרש היה יכול להגדיר משתנים חדשים במערכת ההפעלה ולקבל ממנה מידע דרך פונקציות APL מיוחדות שנקראו "I-beam".
ב־1973 השיקה IBM את "APL.SV" שהיה המשכו של אותו המוצר (APL\360) אך הפעם היא הציעה "משתנים משותפים" (באנגלית: "shared variables") לשפה. תכונה חדשה זאת אפשרה תיווך קל יותר בין APL לשאר הרכיבים במערכת ההפעלה כמו מערכת הקבצים או שיתוף מידע בין תהליכים שרצים על מעבדים נפרדים במחשבים מרכזיים. בשנות ה־70, מפרש ה־APL של IBM שהיה מיועד עד אז למחשבים מרכזיים עבר התאמה למחשבים שולחניים מסוג IBM 5100, שכללו מסך שק"ק קטן ומקלדת APL, בזמן שרוב המחשבים האישיים כללו רק שפת BASIC. בשנות ה־80, המפרש "VSAPL" היה נפוץ בין משתמשי CMS, VSPC, TSO, MUSIC/SP, ו־CICS.
בשנים 1973–1974, פטריק הַאגֶרְטִי ניהל את מימוש מפרש ה־APL של אוניברסיטת מרילנד עבור המחשבים המרכזיים מסדרת UNIVAC 1100/2200 של היצרנית Sperry. באותו הזמן למחשבי Sperry לא היה קיים מימוש APL.
בשנות ה־60 ושנות ה־70, מספר ספקיות של שיתוף משאבים מכרו שרותי APL ללקוחות שלהם בעזרת גרסאות שונות של המפרש APL\360 של IBM. באמריקה הצפונית, הספקיות הידועות היו I. P. Sharp Associates (IPSA), Scientific Time Sharing Corporation (STSC), Time Sharing Resources (TSR), ו־ The Computer Company (TCC). הספקית CompuServe הצטרפה מאוחר יותר לשוק ב־1978 עם מפרש APL שהיה מבוסס על זה של DEC ו־אוניברסיטת קרנגי מלון ורץ על KI ו־KL, מחשבי 36 סיביות של DEC. כשהחלו להופיע מחשבים מרכזיים זולים יותר כמו IBM 4300, ומאוחר יותר גם המחשבים האישיים באמצע שנות ה־80, כל תעשיית שיתוף המשאבים נעלמה כליל.
"Sharp APL" הייתה תוכנה של חברת I. P. Sharp Associates, שהתחילה כשירות שצמח מתעשיית שיתוף המשאבים במחשבים מרכזיים בשנות ה־60, ומאוחר יותר הפכה למוצר עצמאי החל משנת 1979. Sharp APL היה מימוש מתקדם יחסית של APL עם הרחבות כגון מערכת קבצים, מערכים מקוננים, ומשתנים משותפים.
מפרשי APL היו זמינים גם מיצרניות מחשבים אחרות: בורוז, קונטרול דאטה, דאטה ג'נרל, DEC, Harris, היולט פקארד (HP), Siemens AG, זירוקס ואחרות.
גַארְתְ' פוֹסְטֶר מאוניברסיטת סירקיוז יזם מפגשים קבועים עבור קהילת המממשים של APL במרכז הכנסים של סירקיוז, ב־Blue Mountain Lake שבמדינת ניו יורק. מאוחר יותר ארגן יוגִ'ין מַקְדוֹנֶל מפגשים דומים במרכז הכנסים אַסִילוֹמַאר ליד מונטריי, וב-Pajaro Dunes שליד ווטסונוויל בקליפורניה. קבוצת המשתמשים SIGAPL (ראשי תיבות: "Special Interest Group on Array Programming Languages") של ACM ממשיכה לתמוך בקהילת APL.
מיקרו־מחשבים.
המיקרו־מחשבים החלו להופיע בשנות ה־70 והשפה הנפוצה בהם הייתה BASIC. עם זאת, מיקרו־מחשבים מסוימים הציעו את APL כתחליף - הראשון היה ה־MCM/70, שהיה מבוסס על Intel 8008 והושק ב־1974, והשימוש המרכזי בו היה בתחום החינוך וההוראה. מיקרו־מחשב נוסף שהציע מפרש APL היה ה־VideoBrain Family Computer שהושק ב־1977 עם תוכנת "APL/S".
ה־Commodore SuperPET שהושק ב־1981 כלל מפרש APL שפותח על ידי אוניברסיטת ווטרלו.
בשנת 1976 טען ביל גייטס במכתבו הפתוח לחובבי מחשבים, ש־Microsoft עבדה על מימוש APL עבור Intel 8080 ו־מוטורולה 6800, אבל היה לה "מעט מאוד תמריץ להפוך אותו לזמין עבור חובבי מחשבים" לנוכח הפופולריות של פיראטיות תוכנה שמיקרוסופט חוותה עם מפרש ה-BASIC שלה. מפרש ה־APL של מיקרוסופט אכן מעולם לא הושק.
מתחילת שנות ה־80 קבוצת הפיתוח של APL ב-IBM תחת הנהגתו של ג'ים בראון פיתחה גרסה חדשה של APL שהחידוש המרכזי בה היה קינון מערכים, כלומר תיאור מערכים המכילים מערכים אחרים בתוכם, ומספר חידושים נלווים של השפה כדי לשלב בה את המערכים המקוננים. קנת' אייברסון, שכבר לא היה בשליטה על הפיתוח של APL, עזב את IBM והצטרף ל־I. P. Sharp Associates (IPSA), שם תרם רבות לפיתוחה של "Sharp APL" לפי השקפתו וחזונו. APL2 עדיין זמינה עבור מחשבים מרכזיים, והושקה לראשונה עבור מערכות CMS ו־TSO בשנת 1984.
כשיצרניות אחרות התחילו לפתח מפרשי APL עבור חומרה חדשה, במיוחד עבור מיקרו־מחשבים מבוססי יוניקס, APL2 הייתה לרוב הבחירה הסטנדרטית. אפילו כיום, מפתחי APL מצהירים על תאימות עם APL2 בשיווק המוצרים שלהם. IBM ציטטה את השימוש בה עבור פתרון בעיות, עיצוב מערכות, פיתוח אבות טיפוס, חישובים הנדסיים ומדעיים, מערכות מומחות, לימוד מתמטיקה ונושאים אחרים, הדמיה, וגישה למסדי נתונים. מהדורת ה־"Workstation" של APL2 עבור המערכות Windows, OS/2, AIX, Linux, ו־Solaris הושקה רק בשנות ה־90.
בשנת 2021 מכרה IBM את APL2 לחברת Log-On Software, אשר מפתחת ומוכרת אותה בשם Log-On APL2.
מימושים מודרניים.
מימושי APL של APLX, Dyalog ואחרים כוללים הרחבות לשפה כמו תמיכה בתכנות מונחה-עצמים, תמיכה ב־.NET Framwork, טיפול בקובצי XML, הדפסת תרשימים, ממשקים למערכת ההפעלה, וביטויי תחשיב למדא.
שפות תכנות נגזרות.