וורפקסר היא אנטגוניסט לקולטן לתרומבין PAR-1, ובכך היא מעכבת את שפעול הטסיות המתווך על ידי תרומבין. במחקר שבדק את התרופה למניעה שניונית היא נמצאה כמפחיתה סיכון לתמותה מאירועי לב וכלי דם, לאוטם שריר הלב ולשבץ, אך במחיר של הגברת הסיכון לדימום תוך-גולגולתי בצורה משמעותית לעומת פלצבו. לפיכך היא רשומה למניעה שניונית של אירועי לב וכלי דם באנשים עד גיל 75, השוקלים 60 ק"ג לפחות, שלא חוו אירועים של שבץ מוחי, התקף איסכמי חולף או דימום תוך-גולגולתי בעברם.
לבוש אפריקאי
לעולם האופנה האפריקאי המודרני מספר היבטים, שכן האופנה משחקת תפקיד חשוב בהקשרים חברתיים אפריקאים שונים. בנוסף, ישנו קשר ברור בין האופנה לזהות תרבותית, והאופנה האפריקאית מדגישה את המגוון והעושר הקיימים ביבשת. באפריקה, האופנה קיימת זמן רב ובהתאם למורכבותה הגאוגרפית, ההיסטורית והתרבותית, היא אינה מקשה אחת אלא משתנה בין מדינות ואזורים שונים. ישנם סגנונות שונים, מסורתיים או אתניים (עטיפה, כיסוי ראש ו-) שניכרים בעיצוב הבד, צבעו והסטיילינג הכללי. כמו כן, האפריקאים מודעים מאוד לאופנה המקובלת מעבר ליבשת ועושים לה אדפטציות מקומיות. ערך זה מביא מספר דוגמאות לפריטי לבוש אפריקאים ממספר מדינות ביבשת.
מבוא.
אופנה אפריקאית היא לא תופעה רק של המאה ה-20 והמאה ה-21. כבר במאה ה-16 עד המאה ה-18, ניתן לראות שינוי בבדים, בתכשיטים ובסגנון השיער. בנוסף, ממצאים ארכאולוגים באפריקה, מצביעים על אפשרויות הלבוש השונות שהיו באפריקה, דוגמת צדפים שמתוארכים מ-82 אלף לפנה"ס בדרום אפריקה ומרוקו. בחלקם יש חורים, מה שמעיד על האפשרות ששימשו כצמידים או שרשראות. אם כן, נראה שמאז ומתמיד בני אדם ביקשו להלביש את גופם והטכניקה לעשות זאת השתנתה במשך השנים בהתאם לאפשרויות הייצור השונות.
אף על פי שתולדות החידוש והשינוי במנהגי הלבוש האפריקאי אינם מתועדים באופן יסודי כמו בחלקים אחרים של העולם, ישנו מחקר רב שנעשה. בגדים אפריקאים הביעו זה מכבר זהויות מורכבות ותגובות יצירתיות לעולם של שינוי האפשרויות. חלק מהמידע ההיסטורי הברור ביותר מגיע ממקורות אירופיים, אשר מציגים שלא במתכוון נטייה אפריקאית לחדשנות בסגנונות הלבוש שלה. הסוחרים שהיו בחוד החנית של הנוכחות האירופאית באפריקה, מצביעים על כך שבמפגשיהם המוקדמים ביותר עם שווקים אפריקאים לבדים, חרוזים ופריטים אחרים של קישוט אישי, שנמשכו עד המאה ה-16, הביקוש האפריקאי לא היה יציב כלל והצרכנים נטו לשנות את טעמם מפעם לפעם. כאשר האירופים החלו להתיישב לאורך החוף המערבי והמרכזי באפריקה, הם מצאו שהאופנה האפריקאית הסתגלה במהירות והשתנתה לסגנונות מערביים.
האפריקאים הטמיעו את הבגדים המיובאים לאופנה המקומית. בחלקים מסוימים של אפריקה, אומצו אלמנטים של לבוש שבאו מאירופה בסוף המאה התשע-עשרה ואף קודם לכן, וניכר כי עדיין נלבשים היום, זמן רב אחרי שהם כבר לא נלבשים באירופה. אלה כוללים מטפחות וכובעי-ראש שנלבשים על ידי מנהיגים ואנשים בעלי מעמד גבוה במערב החוף באפריקה ובדרום ניגריה. ישנן גם החצאיות הארוכות והמרופדות שנלבשות על ידי נשים של "הררו" (Herero) בנמיביה ובבוטסואנה, אשר הושפעו ממיסיונרים גרמנים. בעוד בבגדים אלה יש היסטוריה אירופית, הם כיום אפריקאים לחלוטין. אולם, תיעוד של סחר מוקדם מראה אינטראקציות אחרות בין האירופאים לאפריקאים, משם עולה כי הצרכנים האפריקאים היו קוסמופוליטיים ביסודיות שלהם לאפשרויות החדשות שהוצגו להם בסחורות מיובאות.
ניתן לראות במספר דוגמאות את העובדה שישנה השפעה לא מעטה של אפנת המערב על הלבוש האפריקאי- הנשיא הראשון של טנזניה, ג'וליוס נייררה, שילב חליפת נהרו, מעיל מאו (מעיל יפני) ומכנסיים מערביות. במהלך המאה ה-20, צעירים משני המינים באפריקה, החלו ללבוש ג'ינס וטי-שרט. שמלות מזרח תיכוניות, הקפטאן והחיג'אב נחשבות לרוב מערביות, אף על פי שנכון יותר לכנותן אופנה גלובלית ואלו מקבלות על פי רוב אינטרפרטציה מקומית. מוקדם יותר, החישוקים הגדולים שתמכו בשמלות הוויקטוריאניות הגדולות, השפיעו מאוד על השמלות של בנות "הררו" בדרום אפריקה וגם על בנות שנמצאות בניגריה בעיקר.
Joanne B. Eicher, אשר כתב מאמר אקדמי אודות האופנה באפריקה, הוסיף פסקה בנימה אישית המתארת את סגנונות הלבוש כפי שחווה אותם מהפרספקטיבה שלו. כאשר הגיע לניגריה בשנת 1963, נסע מזרחית מלאגוס, לאנוגו () במטרה להקים בית. שם ראה את נשות יורובה (Yoruba) לבושות באינדיגו, וסרטים לראשן. בהקשר זה הוא מספר כי ביתו בת השנה לבשה בגד שאינו מורכב מפיסה אחת ולא ענדה עגילים – על כן הניחו בני המקום כי היא בן. הגברים במקום לבשו שני חלקים של הדפס אפריקאי שנראה כמו פיג'מה. במשרדים, גברים רבים בוחרים בבגדים מערביים כמו מכנסיים וחולצות והנשים לבושות בשמלה או בחצאית. בחלק המזרחי של ניגריה, לבשו אנשי איגבו לעיתים קרובות מכנסיים מערביים וחולצות מחויטות ובכפר לבשו כיסוי וחולצה. נשות איגבו לבשו כיסוי עם הדפס אפריקאי בדר"כ בגוונים של צהוב, כתופ וירוק, בבורגונדי, כחול ואינדיגו עמוק של נשות יורובה. בצפון, הקפטאן והטוניקות הארוכות נלבשו על ידי גברים. בתחילת שנות ה-70, כיסויים רבים של נשים היו לעיתים עד הברך – ולא עד הקרסול – עם נעלי פלטפורמה. בנסיעות במדינות מערב אפריקה כמו סנגל, חוף השנהב, מאלי, גאנה והרפובליקה של בנין, כמו גם במצרים ובאתיופיה, הוא מעיד כי ראה קווי דמיון בסגנונות הכיסוי והלבוש של נשים, אבל יותר שם לב להבדלים בסוג הבד ובצבעים. בתחילת שנות ה-90 ובתחילת המאה ה-20, הייתה לו הזדמנות לראות את השמלות של קלאברי בכמה אירועים חגיגיים בארצות הברית כמו ה-Igbofest בסנט פול.
לבוש סומלי.
הלבוש הסומלי המסורתי.
סוף המאה ה-19 הייתה תקופה משגשגת של התרבות והמצב הפיננסי של סומליה. ייצוא וייבוא של עור, שומשום, נוצות, שנהב, לבונה, ואפילו עבדים. בתמורה, הם קיבלו כותנה ובדי משי מהודו ובריטניה, ארצות הברית ואירופה, יחד עם תכשיטים משוכללים עשויים כסף, ענבר וחרוזי זכוכית. הם הפכו לאשפי מסחר ויכלו להרשות לעצמם לבחור חלקי בגדים ותכשיטים ממקומות אקזוטיים ולהפכם לסגנון ייחודי של לבוש סומלי. פריטים כגון השרוול (עטיפת ראש שחורה או כחולה לנשים נשואות) ואת ה'גוניטינאיה' (guntiinah), (שמלה מבד הקשורה בכתף אחת ועטופה סביב המותניים). שילוב שני פרטי לבוש אלו ייחדו את השמלה הסומלית. בשנת 1960, התווסף תחום ייבוא חדש של כותנה, משי ובד פוליאסטר מהודו ויפן. תחילה, השתמשו בבדים החדשים עבור יצירת שמלת הגוניטינאיה המסורתית, ואף פיתחו עוד יותר את עיצוב השמלה ביצירת עוד שני סגנונות חדשים; ה"גרבסאר" (Garbasaar) הנקשר על שתי הכתפיים ועוטף את כל הגוף, ואת ה"דיראק" () שהיא שמלה רופפת. ב-2001 עם פתיחת הקניון הסומלי הראשון, נשים מבוגרות יותר חזרו ללבוש את הלבוש המסורתי שלהן על בסיס יומיומי, ואף הצעירות החלו ללבוש את השמלות באירועים תרבותיים ובעיקר בחתונות. לאירועים תרבותיים, כגון ריקודים עממיים, אישה צעירה עשויה ללבוש גוניטינאיה או גרבסאר המיובאים במיוחד מהודו. בכל עונה, הצבעים תמיד מתחדשים - בקיץ, הסגנון נוטה להיות ורוד, ובחורף כחול מלכותי עם פריטי קריסטל נוצצים המדמים פתיתי שלג.
הלבוש הסומלי המוסלמי.
עד המאה השמינית מתנחלים ערבים ופרסים שכנו לאורך החופים בסומליה והשפיעו רבות על הסומלים שהמירו את דתם לאסלאם. מנהגים אסלאמיים כמו צניעות, הימנעות מאלכוהול (אפילו בושם שמכיל אותו), צביעת ציפורניים, צביעת זקנים ושיער עם חינה ותפילות יומיות השתלבו לתרבות הסומלית. בשנות ה-70, הרבה נשים בשטח הסומלי לבשו בגדי חג'אב המסמלים את שמירת היופי שלהן. נשים סומליות לא לובשות ניקאב, המכסה את הפנים, כי הוא משויך למדינות שמרניות מאוד כמו אפגניסטן וסעודיה. הופעתו של החג'אב בחיי היומיום הסומליים, התרחשה לאחר גילוי הנפט במזרח התיכון. גברים סומלים מצאו עבודה במדינות ערביות, ומהגרי העבודה חזרו לביתם עם רעיונות חדשים על איך צריך לחיות ולהתלבש.
חיבור סומליה אל חבר הלאומים הערבים הצית אינטרס חדש בלמידת השפה הערבית ושינון הקוראן. בשנות השמונים, ככל שסומליה נעשתה יותר ויותר לא יציבה, הלך וגבר מספר הנשים הסומליות הלובשות בגדים ארוכים ומכסים את הגוף כמו הגלבאב (), שהוא אנסמבל בעל שלושה חלקים המורכב מצעיף, כיסוי ראש ארוך העוטף את הגוף וחצאית תואמת, דבר המקנה מראה צנוע ומכובד. אף על פי שהחיג'אב יכול להיתפס כלבוש אפנתי, אין לקריטריון זה השפעה על הלבוש הדתי. הקוראן אינו מציין את הצורה או את צבע החיג'אב. שחור הוא הצבע הנפוץ ביותר במזרח התיכון, אבל סומלים לובשים צבעים בהירים הרבה יותר -צהוב, בורדו, סגול וירוק. בשונה מהדיראק () והגרבסאר (garbasaar), החיג'אב תפור במיוחד לאדם הלובש אותו ועשוי מבד מקומי. האורך של החיג'אב יכול גם להשתנות. למשל, לאשה שרוצה להיות צנועה, כיסוי הראש יכול להגיע עד הברכיים. נערות לעומת זאת מסגננות את החיג'אב שלהן קצר יותר, צמוד יותר ובצבעים בולטים יותר.
הלבוש האמריקאי- סומלי.