במאה ה-17 חזר הדיון על רוח וחומר להיות רווח בשיח הפילוסופי. הפילוסוף רנה דקארט פיתח את הדואליזם בפילוסופיה המודרנית - המבדילה בין עולם הרוח ועולם החומר. לאחר מכן השאלה תפסה מקום נרחב בהגותם של פילוסופים רבים. בהם: ג'ורג' ברקלי, ברוך שפינוזה, גוטפריד וילהלם לייבניץ, עמנואל קאנט וקרל מרקס. אחדים הציגו תפיסות דואליסטיות, אחדים דגלו באידיאליזם; כלומר, ייחסו חשיבות גדולה יותר לרוח מאשר לחומר, או אף דנו בחומר, כאשר הם שוללים את קיומו, ואחרים דגלו במטריאליזם שאינו מניח קיום לרוח.
צהבת נגיפית
רשע (הלכה)
בהלכה, רשע הוא תואר שעשוי להינתן לאדם שעובר על ההלכה במזיד. כדי להכריע בייחוס התואר, ההלכה מבחינה בין עבירה חד פעמית לדפוס פעולה קבוע; בין עבירה מתוך רצון להכעיס לבין עבירה מתוך תשוקה; בין עבירה שיטתית על מספר גדול של עבירות לבין עבירה קבועה על עבירה אחת. להבדלים יש משמעות והשלכות הלכתיות נוספות.
מקור המונח.
המילה רשע נזכרת בתנ"ך בפעם הראשונה בפרשת התערבות משה רבנו בקטטה. משה מצא בדרכו שני בני ישראל מתקוטטים וניסה לפייס ביניהם. התורה מכנה כ"רשע" את האיש שהרים את ידו להכות את חברו: .
בתלמוד ירושלמי מתוארות ארבע דמויות מייצגות בקהילה היהודית, המכונות "ארבעה בנים": הרשע מוצג במדרש זה כמי שאינו מבין את הטורח של חג הפסח, כופר ומזלזל במצוות הקשורות בו. על כן, כנראה, התשובה לדבריו מנוסחת בתקיפות.
התייחסויות לרשע בספרות ההלכה.
גינוי הרשע ורצון להחזירו למוטב.
ספרות ההלכה מגנה את הרשעים ומבטלת את חשיבות מעשיהם: "קשר רשעים אינו מן המניין". כלומר, הרוב שנוצר על ידי התאגדות רשעים אינו תופס או קובע. אין רצון להיטיב עם הרשע ולגרום לו טובה "הלעיטהו לרשע וימות". חז"ל קבעו כי "רשעים מסורין ביד לבם אבל הצדיקים לבם מסור בידם". כלומר, הרשע מובל על ידי רגשותיו ויצריו, ולעומתו הצדיק מנהיג את רגשותיו ושולט ביצריו. כמו כן, התורה מייחסת משמעות חמורה לאדם הקורא לחברו בכינוי רשע, עד ש"הקורא לחברו רשע, יורד עמו לחייו".
ספרות ההלכה קוראת להתרחק מרשע, ומייחסת מעשים רעים ואסונות לשכנות עם רשע: "רע לרשע ורע לשכנו". ההלכה אף אוסרת להסתכל בפניו כדי שלא לקבל השפעה ממנו, וההסתכלות בדיוקנו של רשע מזיקה למסתכל, מבחינה רוחנית על כן, "אסור לאדם להסתכל בצלם דמות אדם רשע".
על פי ההלכה אדם כשר יתבייש לומר שהוא רשע, ולאמירה כזו גם אם נאמרה אין משמעות, "אין אדם משים עצמו רשע", ואף נאסר על אדם לפרסם שהוא רשע, הדבר נחשב כחוצפה ועזות.
אולם, על פי היהדות רצוי לעשות מעשים כדי להחזיר אותו בתשובה, על ידי תפילה, ופעולות אפשריות בדרכי נועם. התורה אינה מייחלת למות הרשע אלא לשובו מדרכו הרעה: . כמו כן, ההלכה מעודדת תפילה שהרשע יחזור בתשובה במקום להתפלל שימות.
פושעי ישראל.
לרשעים הנמנים עם העם היהודי, מיוחסת חשיבות רבה למרות מעשיהם הרעים. המילה "ציבור" - נדרשה כראשי תיבות של: צדיקים, בינוניים, ו רשעים, וגם בהקשר של היתר להתפלל עם רשעים בערב יום הכיפורים, בה נפסק בשולחן ערוך כי יש לחפש אחרי פושעי ישראל שיתפללו עם הציבור ובכך תפילת הציבור מתקבלת ביתר שאת, ומצאו מקור במקרא לכך שהתורה ציוותה למנות עם סממני הקטורת את החלבנה, על אף שריחו רע. כמו כן קובעת התורה כי גם הרשעים מלאין מצוות כרימון, על הפסוק "כפלח הרימון רקתך" אמר ריש לקיש: "אל תקרי "רַקתך" אלא "רֵיקתך", שאפילו ריקנים שבך מלאים מצוות כרימון". באגדה יש האומרים כי אש הגיהנום אינה שולטת בפושעי ישראל.
הקורא לחברו רשע.
המושג רשע נחשב למגונה עד כדי כך, שאם אחד קורא לחברו 'רשע', "יורד עמו לחייו" - רשאי הנעלב לרדת לחייו של המעליב.
ירידה לחייו: יש שהסבירו שרשאי למעט את פרנסתו של המעליב. יש שהסבירו שרשאי להציק למעליב. יש שהסבירו שרשאי להכות את המעליב.
סוגי רשעים בספרות ההלכה.
ההלכה מבחינה בין 'אוכל נבלות לתיאבון', אדם העובר עבירות (לאו דווקא אוכל נבלות) בקביעות אך להנאתו בלבד, לבין 'אוכל נבלות להכעיס', אדם העובר עבירות כדי למרוד באלוהים. על אף ששניהם קרואים רשעים, דינו של השני חמור יותר. עם זאת, עובדי עבודה זרה, מחללי שבת בפרהסיה וכופרים בעיקרי האמונה, נחשבים בכל מקרה כמורדים באל. כמו כן יש הנקרא רשע בגלל דעותיו ונקרא אפיקורוס גם אם מעשיו אינם רעים.
רשע לתיאבון.
רשע לתיאבון ('אוכל נבלות לתיאבון') דינו כישראל ברוב דבריו. שחיטתו כשרה כשחיטת ישראל, חייבים להשיב לו את אבידתו, חייבים לתת לו צדקה, ואסור להלוותו בריבית. אולם נקרא הוא "רשע" והוא נמנה עם הפסולים לעדות, ונחלקו הראשונים אם חייבים לקיים בו מצוות פדיון שבויים ואם חייבים לסייעו במתן הלוואות וצדקה.
רשע להכעיס.
רשע להכעיס או ('אוכל נבלות להכעיס'), דינו חמור יותר. מצד אחד, אף על פי שחטא ישראל הוא, ואם קידש אשה קידושיו נחשבים לקידושין תקפים לכל דבר ועניין, ואם מת הרי הוא מטמא טומאת אוהל. לעומת זאת, אין חייבים להשיב את אבידתו, אינו יכול להביא קורבן, אינו יכול לאכול קורבן פסח, אינו יכול לעבוד בבית המקדש, ויינו הוא יין נסך. עם זאת, נחלקו הראשונים אם שחיטתו כשרה, ואם מותר להלוותו בריבית.
על פי המקרא חומר עונשם של אנשי סדום ועמורה קשור היה בכך שהם היו "יודעים את רבונם ומתכוונים למרוד בו", והקללות הרבות בפרשת בחוקותי מיוחסים לרשעים כאלו. אודות כך פוסק הרמב"ם:
מעשי רֶשע.
התואר רשע אמנם מתייחס באופן כללי למי שפורק מעליו עול מלכות שמים ועול מצוות, אך אנו מוצאים התייחסויות ספציפיות למעשים מסוימים, שהעושה אותם נקרא רשע. רובם הם מעשים שאין עליהם התייחסות מפורשת בתורה שבכתב, אך חכמים מצאו שבעשייתם יש רוע, פריקת עול מלכות שמים או רשעות:
למרות זאת, מתייחס התואר רשע כמובן גם למעשים האסורים על פי התורה, ויש בהם רשעות. כך למשל קובעת התורה כי , כל הלווה ואינו משלם נקרא רשע.
רשע ערום.
לפעמים מכנה התורה אדם בהגדרה החריפה "רשע ערום". אחד מהם הוא אדם שהקנה חפץ לחברו בקניין "אחריך" ובא אדם אחר והשיא עצה למקבל המתנה הראשון למכור אותה כדי שהבא אחריו לא יזכה בה וכך הראשון ירוויח את דמי החפץ לעצמו, נקרא רשע ערום מכיוון שהוא עושה מעשה לא הוגן בערמומיות שאין לו רווח ממנו. כך גם עני המשהה בתו בוגרת כדי שתעזור לו בבית, מדובר במעשה הנראה לכאורה כמעשה תמים אך טמונה בו רשעות גדולה, הקרבת אושרה של הבת וחייה בשביל הנאה מועטת.
רשע וטוב לו.
בספרות המחשבה יש שחילקו בין "רשע וטוב לו" שהוא רשע שאינו גמור שלעיתים קרובות באים לו הרהורי תשובה אך למעשה הרע מתגבר עליו, לבין "רשע ורע לו" שהוא רשע גמור שאין לו כלל הרהורי תשובה. כרשע בשם התואר מוגדר מי שפורק עול מלכות שמים מעליו ועובר אפילו על איסור קל מדברי חכמים, אך לעניין שכר ועונש רשע הוא מי שרוב מעשיו הם עבירות.
במשפט העברי, "דרך רשע" - היא התנהגות מתוך זעם ורצון להזיק בלבד.
בעת החדשה.
בתנועת החסידות רווחה התפיסה שבכל רשע ישנה אפשרות לנקודה טובה, גם אם הרשע עצמו אינו מודע לדבר; אולם האל הרואה נסתרות רואה את מציאותה; כך למשל הדרוש בספר אבקות רוכלים:
הראי"ה קוק טען כי ביחס לצדיקים הטהורים, הרשעה, הן במובן ההלכתי, והן בהקשר של תמורות התקופה שבה נכתבו דבריו, תקופת העלייה השנייה, לא תמוגר על ידי עשייה שוללת של קנאות ורדיפה, אלא על ידי עשייה חיובית של קירוב רחוקים ופיתוח הצדק, האמונה והחוכמה:
זכות הצעקה
זכות הצעקה הוא ביטוי שטבע יוסף חיים ברנר, סופר ומנהיג ביישוב היהודי בארץ ישראל, בדיוני ועידת הייסוד של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, בבניין הטכניון בשכונת הדר בחיפה, בחנוכה תרפ"א, דצמבר 1920. הביטוי הפך למטבע לשון מקובל בשפה העברית ובהקשרים שונים ומגוונים, אשר המחאה, חופש הביטוי וגם הזכות לחופש המחשבה, משותפים להם. אין הוא מונח משפטי טהור, אך הוא טעון משמעות תרבותית וחברתית ייחודית בשיח העברי הישראלי.
יוסף חיים ברנר היה נודע ומוערך ביישוב מאז עלותו לארץ ישראל בתקופת העלייה השנייה. עם זאת, הוא עורר פולמוסים נוקבים ושאלות שהתשובות עליהן היו שנויות לעיתים במחלוקת עזה. בתקופת מלחמת העולם הראשונה נדד בארץ והושיט עזרה לפליטים היהודים הרבים, מגורשי תל אביב. לאחר כניסת הצבא הבריטי לארץ ישראל ותחילת תקופת המנדט השתתף בהתארגנות מפלגות הפועלים: "הפועל הצעיר" ו"פועלי ציון", שהפכה ל"אחדות העבודה", ומפלגות נוספות שהקימו גם אנשי העלייה השלישית, להקמת גוף מקצועי אשר יגן על זכויות הפועלים ויפתח את החברה היהודית בארץ ישראל על פי יעדיה של התנועה הציונית, בדמותה של ההסתדרות הכללית. ברנר, היוצר והמחנך, ערך ספרים, וכתבי עת ספרותיים בעיתונות הפועלים, כמו כתב העת האדמה, ועסק בחינוך ובהוראה, למשל בגדוד העבודה. הוא לא חפץ בתפקיד פוליטי או מנהלי, ולא הוצע או נבחר כציר לוועידה; אלא שהיה אורח מכובד ואהוב בדיוניה הסוערים, שעסקו בשאלות ייסוד וראשית הדרך. באחת מהישיבות, הרים לפתע ברנר את ידו ופנה בזעף אל אחד הדוברים:
יושב ראש הישיבה העיר לברנר:
וברנר ענה:
הרושם שיצרו דבריו, והעובדה שהפכו למטבע לשון מקובלת מאז, נובעים מכך שברנר היה מוכר ונערץ בקרב קהל הצירים של הוועידה, ובציבור הפועלים בארץ בכלל, וכן במעגלים חברתיים רחבים ביישוב ובתנועה הציונית. דבריו אלו הובנו בהקשר של פועלו ועבודותיו כסופר וכעורך, וכמרצה ומורה, אשר המחאה, על מצב היהודים ומצב היישוב בזמנו, הייתה מרכיב קבוע ואופייני לה.
הצייר והסופר נחום גוטמן, צייר את ברנר המוחה ומרים את ידו באומרו, ללא רשות הדיבור, את מילותיו, על זכות הצעקה. ולאחר שנים גם יצר פסל בשם ובתוכן זה.