הזבובים הבוגרים מהווים מטרד קשה לבני אדם ובעלי חיים, בכך שהם חודרים לאזורי מחייתם ונוחתים על גופם. הם נמשכים למזונם, כליהם, ולחלקי גופם החשופים, ובכך מעבירים תולעים ופתוגנים שהם נושאים על גופם, בעיקר ברגליהם, בחדקם ובמעיהם. בין יתר המחלות המועברות דרך מגע הזבובים, הקאותיהם וצואתם נמנות מחלות מעיים כמו טיפוס, שיתוק ילדים, שחפת, ומחלות עיניים. במקומות רבים, המצאות של זיהומי מעיים ותחלואה אנטרית קשורה לשפע של זבובים, ובמקרים רבים הדברת הזבובים צמצמה משמעותית את התחלואה.
התפתחות ואסטרטגיית חיים
זבוב הבית נוטה לכיוון של אסטרטגיית חיים R (ברירת R) -חייו קצרים התפתחותו מהירה, והוא מעמיד כמות גדולה של צאצאים. בנוסף מחזור חיו מורכב משלבים פיזיולוגיים שונים.
התפתחות הזחל נעה בממוצע בין שבועיים, בתנאים אופטימליים, עד 30 יום והתפתחותו בתוך הגולם בממוצע נעה בין יומיים לשישה ימים. הצאצאים בוקעים מביצה, ממנה יוצאים כזחל (רימה), מהזחל מתפתח גולם ומהגולם יוצא זבוב בוגר.
אלו תהליכי המטמורפוזה הפיזיולוגיים של המין כאשר בין השלבים קיימת מטמורפוזה בבית הגידול- מבית גידול חמים ולח כביצה וכזחל לבית גידול יבש וקריר כגולם.
הם ממשיכים במאפייני אסטרטגיית R ומגיעים לבגרות מינית מספר שעות בלבד אחרי בקיעתם מהגולם. גודלם תלוי בטיב המזון שאכלו בצעירותם, למעשה זבוב שבקע מהגולם לא יצמח יותר.
זבובי הבית אינם מטפלים בצאצאיהם לאחר ההשרצה. לרוב הנקבה תעמיד דור צאצאים אחד ותדחה הצעות חיזור נוספות ואילו הזכר ימשיך ויוכל להרבות פעמים נוספות לאורך חייו. אורך חיי המין נע בממוצע בין שבוע לשלושה שבועות, בהתאם לתנאי הסביבה.
מספר בינארי
עץ (גרף)
נמלת קציר
נמלת קציר (שם מדעי: Messor) היא סוג במשפחת הנמלים. זהו סוג עשיר במינים ואחד מסוגי הנמלים הבולטים ביותר בנוף ארץ ישראל. בישראל מצויים כ-23 מינים ותת-מינים. לנמלת הקציר יש עוקץ קטן ובתוך העוקץ יש ארס הנקרא penera tocki הגורם לצריבה באזור העוקץ ובהמשך אזור העקיצה משתתק ל30 שניות ונהיה נפוח.
מאפיינים.
הנמלים נראות לרוב כשהן נעות בשיירות ארוכות על פני שבילים, נושאות זרעים לאגירה בקן הנמצא בתוך הקרקע. הקנים עשויים להגיע לעומק של 3 מטרים ויותר. הקן בנוי ממחילות ומחדרים.
ברוב המינים הפועלות שונות זו מזו בגודלן. המלכות גדולות מן הפועלות והן מכונפות ואילו הזכרים שעירים מאוד, קטנים מן המלכות, ראשם ובטנם קטנים. מעוף הכלולות חל בסתיו, אחרי הגשמים הראשונים.
נמלת הקציר ניזונה בעיקר מזרעים ובמידה מועטה מחרקים. היא אוספת את הזרעים על פני הקרקע או עולה על צמחים. בתוך הקן נאגרים הזרעים המשמשים להזנת הדיירים בתקופה שאין למצוא מזון בחוץ.
הכמויות שנאגרות בקן אחד נאמדות בקילוגרמים, לפיכך נחשבות נמלות הקציר כמזיק חקלאי.
מינים השייכים לסוג נמלת הקציר.
נמלת הקציר כוללת יותר ממאה מינים. בישראל יש כ-20, וביניהם ניתן למנות:
הגייה אשכנזית
ההגייה האשכנזית של העברית (במינוח ארכאי: הברה אשכנזית) היא דרך הגיית השפה העברית בפי יהודי אשכנז בתקופת הביניים של העברית. בהגייה האשכנזית ניכרות השפעות חזקות של השפות שעמן באה יהדות אשכנז במגע, ובעיקר היידיש, הגרמנית ושפות סלאביות שונות. במהלך תחיית הלשון העברית נטשו מחיי השפה את ההגייה האשכנזית וניסו לאמץ את ההגייה הספרדית. ואולם בפועל נוצר מיזוג בין צורות ההגייה, מיזוג שהוא הבסיס להגיית העברית המודרנית היום. ההגייה האשכנזית משמשת עד היום בקרב יהודים אשכנזים בתפוצות בעיקר לצרכים ליטורגיים (פולחניים), וכן בקרב קהילות חרדיות.
העברית לא תפקדה כשפת-יומיום בקהילות אשכנז, וההגייה האשכנזית באה לידי ביטוי בשימוש הליטורגי בעברית בבתי הכנסת ובבתי המדרש וכן במילים שאולות מן העברית שנכנסו לתוך היידיש. להגייה האשכנזית קיימות וריאציות שונות: לפי שימוש – בשימוש למדני או ליטורגי (כאשר הרכיב העברי במצב דבוק) או בשפת היומיום (שאז הוא מהותך לתוך היידיש); ולפי מקום מוצאן.
מאפייני ההגייה האשכנזית.
המאפיין המובהק ביותר של ההגייה האשכנזית הוא מבנה שבע התנועות שלה, הקרוב יותר למבנה התנועות במסורה הטברנית (חיריק, צירי, סגול, פתח, קמץ, חולם, שורוק). זאת לעומת ההגייה הספרדית, שבה יש חמש תנועות (אין בה הבחנה בין הפתח לקמץ הגדול ובין הצירי לסגול, כמו בניקוד הארץ-ישראלי) וההגייה התימנית, שבה יש שש תנועות (הפתח והסגול הזדהו, כמו בניקוד הבבלי). אף על פי שמבנה מערכת התנועות נשמר, הביצוע שלהן לא נשמר, וחלקן מבוצעות כדו-תנועות (דיפתונגים): הצירי מבוצע כדיפתונג ei, והחולם מבוצע כדיפתונג oi (או au). הקמץ מבוצע כ-o, נראה כשינוי קטן מן העברית הטברנית. הפתח, הסגול, החיריק והשורוק שמרו את הביצועים a, e, i ו-u בהתאמה (יש מקומות שבהם בוצע השורוק כ-i בהשפעת ניבים של גרמנית ויידיש). השווא הנע כבר אינו מבוצע כתנועה חטופה אלא כאפס תנועה, ולמעשה בטל ההבדל הפונמי בין שווא נח ושווא נע.
בשטח העיצורים אבדה הגייתם של העיצורים הלועיים ח וע; העיצור ח נהגה כמו כ רפה והעיצור ע נהגה כמו העיצור הסדקי א, או שאינו נהגה כלל. בנוסף אבדה הגיית העיצורים הנחציים ט, צ וק: העיצור ט בוצע כמו ת דגושה, ק בוצע כמו כ דגושה, וצ בוצע כמו רצף העיצורים תס. בתחום עיצורי בג"ד כפ"ת נשמרה ההגייה הכפולה של ב, כ, פ ות (שההגייה הרפה שלו בוצעה כס ולא כ-th), ולעומת זאת אבדה ההגייה הכפולה של ג וד שנֶהגו רק בביצוע הסותם שלהם (ישנם אשכנזים שמבחינים בין שתי צורות הגייה של ג). מלבד זאת בטלה לגמרי הגיית הדגש החזק.
בשטח ההטעמה חלו תמורות מפליגות: ההטעמה הדקדוקית המלרעית ברובה שהייתה נהוגה בעברית הקלאסית הפכה להטעמה מלעילית כללית. למעט בקריאה ליטורגית כמו קריאת התורה, רוב המילים בוטאו בהדגשת ההברה שלפני האחרונה. כתוצאה מכך הפכה במקרים רבים התנועה האחרונה במילה לתנועה נייטרלית שאיכותה איננה מוגדרת, שבוצעה בדרך כלל כתנועת ə; למשל, המילה מִנְחָה בוצעה מִנְחֶה [minxə'], והמילה תַּכְלִית בוצעה תַכְלֶס [taxləs'] (ראו להלן).
משלבים.
למעשה התפתחו בתוך ההגייה האשכנזית שתי דרכי הגייה. הגייה אחת הייתה רשמית יותר, דייקנית יחסית ומוקפדת, שבה לא היה נִטרול של התנועה האחרונה, וההגייה השנייה הייתה עממית, מהירה וחטופה יותר, ששימשה בשפת הדיבור (בעיקר במילים עבריות שחדרו ליידיש). בהגייה העממית היטשטשה התנועה האחרונה ולעיתים קרובות התמזגו מילים צמודות למלה אחת. לדוגמה, הצירוף בעל־בית בוצע בהגייה הרשמית בצורה בַּל־בַּיִס [bal-'bayis], ובהגייה העממית בצורה בַּלֶבּוּס [bale'bus]; הצירוף קריאת-שמע בוצע בהגייה הרשמית בצורה קְרִיאַס-שְמַע [krias-ʃ'ma] ובהגייה העממית בצורה קְרִישְׁמֶע [k'riʃmə].
וריאציות מקומיות.
ההגייה האשכנזית עצמה לא הייתה אחידה בכל הקהילות באירופה, והיו שינויים בהגייה, בעיקר בהגיית התנועות, בקהילות שונות באירופה. ההבדלים האלה היו מקבילים להבדלים בהגיית היידיש והושפעו מן השפה המקומית בכל אזור. כך למשל בליטא ביצעו קמץ בתנועת o ושורוק בתנועת u (ברוך אתה = בּוֹרוּךְ אַתּוֹ) ואילו בגליציה ביצעו קמץ גדול בתנועת u ושורוק בתנועת i (ברוך אתה = בּוּרִיךְ אַתּוּ Burich Atu) וקמץ קטן כמו בהגייה הליטאית (יָדָהּ = יוּדוֹהּ Yudoh). כיום, מרבית החסידים משתמשים בהגייה הגליציאנית לעומת הליטאים והחסידויות שמקורן בליטא, המשתמשים בהגייה הליטאית.
לתנועת החולם היו ארבע הגיות שונות: בפולין, הונגריה ומקומות נוספים הגו את החולם כדיפתונג oy; בחלק מליטא נהגה חולם הדומה לצירי – דיפתונג ey, יש המאמינים שמקורו במסורת בבל; ובקרב יהודי גרמניה היו שתי הגיות שונות – בצפון גרמניה ובערים הגדולות ביצעו את החולם כדיפתונג au, בהשפעת הגרמנית, ובדרום גרמניה הגו חולם כדיפתונג ou או פשוט כ-o. היום רוב משתמשי ההגייה האשכנזית אימצו את החולם הפולני, אך בקרב יהודי ארצות הברית ומדינות דוברות אנגלית אחרות, נפוץ החולם ou בהשפעת האנגלית, ובקרב חסידי חב"ד נפוץ החולם שהתפתח בליטא שנע בין דיפתונג oy לדיפתונג ey.
תנועת הצירה נהגתה לרוב כדיפתונג ey אך במקומות מסוימים נהגתה כדיפתונג ay, הגייה זו נפוצה כיום בקרב החסידויות גור, בעלז, סאטמר ואצל חלק מחסידי ויז'ניץ.
היסטוריה.
מחקרים שנעשו הגיעו על פי עדויות שונות למסקנה שההגייה האשכנזית לא הייתה נהוגה באופן זה מאז תחילת התיישבות היהודים במרכז אירופה.
לדעתו של שד"ל בספרו אוהב גר, שרשיה של ההגייה האשכנזית נעוצים עוד בהגייה הארצישראלית בתקופת בית שני.
מסתבר שעד המאה ה-13 הייתה נהוגה באשכנז מערכת הגייה "קדם-אשכנזית", שבה חמש תנועות בלבד, בדומה להגייה הספרדית, ורק במאה ה-13 התפתחה השיטה הנוכחית שבה שבע תנועות. מצב עניינים זה מעלה מיד את השאלה מה גרם לשינוי שבו הפכה מערכת של חמש תנועות למערכת מורכבת יותר של שבע תנועות, בניגוד לנטייה הטבעית של פישוט המערכת הלשונית. בין ההסברים שהוצעו הועלתה האפשרות שבמאה ה-13 התפתחה באשכנז מוּדעות גבוהה לדקדוק העברי ונטייה לחזרה למסורת הטברנית, שהביאה לאימוץ קריאה מדויקת יותר של התנ"ך. ואולם לא נמצאו עדויות חיצוניות לתהליך מעין זה. ב-2003 העלה אשר לאופר את ההשערה שההגייה בת שבע התנועות הייתה זו המקורית והיא נשמרה כשריד וכהתפתחות של הגיית העברית הטברנית, ואילו ההגייה בת חמש התנועות התקיימה רק באזור מצומצם. את השערתו דחה לחלוטין אילן אלדר.
בעת תחיית העברית הספרותית לקראת סוף המאה ה-19 באירופה, נשמרה ההגייה האשכנזית. השירה שנכתבה על ידי משוררי התקופה, ובראשם חיים נחמן ביאליק, נכתבה בהגייה אשכנזית ובהטעמה מלעילית.