בסין, מניפות מסך שימשו בכל שכבות החברה. המניפות הסיניות הקדומות ביותר המוכרות כיום הן צמד מניפות מבמבוק ארוג מן המאה השנייה לפנה"ס. הסימן הסיני עבור המילה מניפה מורכב אטימולוגית מתמונה של נוצות ודלת. מניפות היוו חלק מסמלי המעמד החברתי בסין. מעמד ומגדר מסוימים הגדירו סוג מסוים של מניפה.
המניפה המתקפלת הומצאה ביפן במאה השישית והובאה לסין במאה התשיעית. מניפות אלו הוחזקו בידי אצילים בתקופה ההאיאנית כאשר היו לבושים בלבוש רשמי.&lt;br&gt;
הן יוצרו באמצעות קשירה של רצועות הינוקי (שרובין יפני) דקות בחוט. מספר פסי העץ השתנה כתלות בדרגתו של האדם. כיום משתמשים בהן כוהני שינטו בתלבושתם הרשמית, והן צבועות בצבעים בהירים.
מניפת הריקוד הסינית פותחה במאה השביעית. הצורה הסינית למניפת היד הייתה שורת נוצות מחוברות לקצה של ידית.
בסין, המניפה המתקפלת הפכה אופנתית בתקופת שושלת מינג, בין השנים 1368 ו-1644, והנגזו הייתה מרכז לייצור מניפות מתקפלות. למאי אוגי (מניפת הריקוד הסינית) יש עשרה מוטות וחיפוי נייר עבה, המציג את הסמל המשפחתי. ציירים סיניים עיצבו מגוון עיטורים למניפות. שלד המניפה, משנהב, עצם, מיקה, אם הפנינה או שריון צב, גולפו וצופו נייר או בד.
תפעול המניפה הפך במזרח הרחוק לאומנות נשית מוערכת. מניפות שימשו אף כנשק, ונקראו אז מניפת הברזל - "טיאשן" בסינית, "טסן" ביפנית.
עלי מניפה מודפסים ומניפות מצוירות היו מבוססות בדרך כלל על נייר.
הנייר היה בדרך כלל עבודת יד, והציג סימני מים טיפוסיים. מניפות נייר המיוצרות במכונה, אשר הופיעו במאה ה-19, הן חלקות יותר ובעלות מרקם אחיד.
מניפות מתקפלות ("סנסו" ביפנית, "שנזי" בסינית) מהוות עדיין סמלים תרבותיים ומזכרות נפוצות לתיירים במזרח אסיה.
אירופה.
באירופה, בימי הביניים, נעדרה המניפה. המניפה המערבית הקדומה ביותר היא מניפה טקסית מן המאה השישית. מניפות יד הגיעו שוב לאירופה במאה ה-13 ובהמאה ה-14. צלבנים הביאו מניפות יד מן המזרח התיכון. במאה ה-15, סוחרים פורטוגזים הביאו לאירופה מניפות מסין ומיפן, והמניפות הפכו לפופולריות.
במאה ה-17 הפכה המניפה המתקפלת, שהגיעה מסין, לפופולרית באירופה. במאות ה-17 וה-18, המניפות הגיעו לרמה גבוהה של אומנות, ויוצרו בכל רחבי אירופה. מניפות מתקפלות מתחרה, משי או קלף קושטו ואוירו ביד אמן. באותה עת גם ייבאו חברות מזרח הודו מניפות מסין.
בספרד היו המניפות חלק מסמלי המעמד החברתי. מעמד מסוים יוצג על ידי סוג מסוים של מניפה. המניפה המתקפלת (שהומצאה ביפן במאה השישית) הוחזקה בידי אנשי אצולת החברה הספרדית כאשר היו לבושים בלבוש רשמי. תפעול המניפה הפך בספרד (וכן מזרח הרחוק) לאומנות נשית מוערכת. שימוש במניפה Tpar אפשר לראות לא רק במחולות ספרדיים, אלא גם בבלט הקלאסי ובמחול היפני.
עלי המניפה מודפסים בשלל צבעים ודוגמאות, ויש בהם גם ציור של נופים ומקומות בספרד. מניפות בעלות עיטור מתחרה, נחשבו למניפות נדירות משום שנהגו לייצר תחרה בעבודת יד, מה שהביא מניפות אלה למעמד גבוה מבין המניפות. מניפות המשמשות לריקוד הן ללא הדפס כל שהוא, ומאופיינות בכך שהחומר שממנו עשויה המניפה הוא במרקם אחיד, והן מותאמות בדרך כלל לצבעי שמלת פלמנקו ולשאר הקישוטים המתווספים ללבוש: פרח בשיער, עגילים, מסרק.
התפתחות מכנית.
המניפה המכנית המתועדת הראשונה הייתה מניפת הפאנקה, שהייתה בשימוש במזרח התיכון במאה ה-16. מסגרת מצופה קנבס תלתה מן התקרה. משרתים משכו חבל שחובר למסגרת כדי לטלטלה. בסוף המאה ה-19 הביאה עמה המהפכה התעשייתית מניפות המונעות על ידי רצועה, שמקור כוחה הוא גלגלי-מים.
במחצית המאה ה-18 החלו ממציאים לתכנן מניפות מכניות. מניפות מבוססות קפיץ נמתח (בדומה לשעונים מבוססי קפיץ) היו נפוצות במאה ה-18. במאה ה-19, האופנה האירופאית הביאה למגוון עיצובים וגדלים של מניפות.
מאווררים.
המאווררים התעשייתיים הראשונים היו עשויים להבי עץ או מתכת, שהיו מחוברים לתעלות אוויר בתקרה. כשתומאס אדיסון וניקולה טסלה הביאו את הכח החשמלי לידיעת הציבור, בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, יוצר המאוורר החשמלי האישי הראשון. בין 1882 ל-1886, ד"ר סקיילר סקאאתס ווילר פיתח מאוורר שולחני דו-להבי, אשר שווק בידי החברה האמריקנית קרוקר וקרטיס. ב-1882, פיליפ ה' דיאהל הציג את מאוורר התקרה.
קישורים חיצוניים.
https://www.thefanmuseum.org.uk מוזיאון המניפות
גיבון כסוף-פרווה
גיבון כסוף-פרווה או גיבון ג'אווה (שם מדעי: Hylobates moloch) הוא מין בסוג גיבון גיבון שבמשפחת הגיבונים.
תפוצה ואזור מגורים.
המין אנדמי לאי ג'אווה באינדונזיה ושוכן ביערות הטרופיים של האי. את מרבית הזמן מבלה על העצים וכמעט אינו יורד אל הקרקע.
תיאור פיזי.
משקלו נע בין 4–9 ק"ג, כשמשקל בוגר ממוצע הוא 8 ק"ג. אין הבדל בולט בגודל או בצבע בין זכרים לנקבות, שני המינים בעלי פרווה אפורה-כסופה. קודקוד הראש בצבע אפור כהה. באזור החלציים הפרווה אפורה כהה. באזור הגבות ומסביב לפנים הפרווה לבנה-אפורה, שמופרדת מהעיניים, הפה והאף על ידי טבעת של שיער דליל בצבע שחור. יש המתבלבלים בזיהוי המין עם גיבון אפור-פרווה בשל צבע הפרווה הדומה.
לגיבון זרועות ארוכות וגוף צר המסייע לו בתמרון בתוך יערות הגשם הסבוכים.
רבייה.
אין מידע מהימן על ילודה ביחס לעונות השנה. במשך 10–20 שנה של חיים בזוג, תוליד הנקבה כ 5–6 גורים, לא בתדירות קבועה.ההריון הוא של ולד יחיד ותקופתו אורכת 7 חודשים.
התנהגות.
הגיבונים חיים על פי רוב בקבוצות של 4 פרטים: זוג, ולד וצעיר.
הגיבון בעל חיים טריטוריאלי המגן על נחלתו באמצעות קולות "שירה" עזים המופקים על ידי שני המינים, ונשמעים לעיתים עד למרחק קילומטר. ברוב המקרים, הנקבה משמיעה קולות, בעוד שהזכר רודף אחר התוקף.
תזונה.
עיקר התזונה של המין היא פירות הנמצאים בצמרות העצים הטרופיים. המין נצפה אוכל גם עלים ופרחים. תזונה המתבססת כמעט רק על פירות היא בעייתית, בשל עונתיות הפירות וכן תפוצתם הנמוכה בתוך היער. על כן צורת התניידות הגיבונים, התנדנדות על הענפים באמצעות ידיהם הארוכות (brachiation), עוזרת לו לנוע בין אזורי המזון במהירות.
שימור המין.
בניגוד למיני פרימטים אחרים, המין אינו בשימוש הקהילה המדעית לצורכי ניסויים. לעיתים רחוקות נתפס בשל בשרו או במטרה לסחור בגוריו.
המין נמצא בסכנת הכחדה קריטית - נעשים מאמצים רבים בהגנה על המשפחה כולה, אולם קצב הריסת בית הגידול גבוה מיכולת השימור. הצלת המין תלויה רק בגורמים מדיניים וגלובליים שימנעו את המשך הריסת היערות לטובת שטחי חקלאות. נכון ל-2004 נותרו בטבע כ-2,000 פרטים לערך. בשבי מוחזק המין לצורכי שימור ב-4 מרכזים שונים ברחבי העולם.
מוצא יהודי אתיופיה
עמילופקטין
עמילופקטין הוא פחמימה, רב-סוכר המורכב מכמה אלפי מונומרים של החד-סוכר גלוקוז. מולקולות הגלוקוז מחוברות בעמילופקטין על ידי קשרים גליקוזידיים אלפא 1,4. העמילופקטין אינו מסיס בקלות ובעל משקל מולקולרי גבוה.&lt;BR&gt;
העמילופקטין, יחד עם עמילוז מרכיב את העמילן. המולקולה היא בעלת סיעופים רבים המתאפשרים על ידי קשרי אלפא 1,6, אשר מרחשים אחרי כל 24–30 מונומרים של גלוקוז. בכך העמילופקטין דומה לגליקוגן האנימלי, פרט לכך שרמת הסיעוף של הגליקוגן גבוהה יותר, וניתן למצוא בו פיצולים אחרי כל 8–12 מונומרים.
עמילוז
עמילוז הוא פחמימה, רב-סוכר המורכב מכמה מאות עד אלפים מונומרים של גלוקוז המסודרים בשרשרת ארוכה ללא פיצולים. מולקולות הגלוקוז מחוברות בעמילוז, כמו בגליקוגן ובעמילופקטין בקשרי אלפא 1,4, אשר יוצרים צורה מרחבית של סליל.
העמילוז הוא מרכיב מרכזי של העמילן, יחד עם עמילופקטין. היחס ביניהם משתנה מצמח לצמח ואף באותו המין.
תזונה.
מבנהו של העמילוז - שרשרת ארוכה כמעט ללא הסתעפויות - גורם לכך שמשך הפרוק שלו במערכת העיכול ארוך יותר מזה של העמילופקטין. על כן, הוא משחרר את מולקולות הגלוקוז באופן הדרגתי ויוצר תחושת שובע ממושכת יותר. שחרור הדרגתי זה מפחית את הפרשת האינסולין מהלבלב והוא בעל משמעות לחולי סוכרת.
אבן גיר
אבן גיר היא סלע משקע המורכבת מהמינרל קלציט (סידן פחמתי). המקור העיקרי של סידן פחמתי הוא בשלדי בעלי חיים ימיים.
אורגניזמים אלו מפרישים חומרים ליצירת קונכיות ששוקעים בקרקעית האוקיינוסים כרירית. סידן פחמתי נוסף מגיע מהמים הרווים במשקעי מערות תת-ימיות. אלו מייצרים נטיפים וזקיפים. צורה נוספת של סלעי גיר מורכבת מאואוליטים (סלעי גיר אואוליטים) שניתן להבחין בהם לפי מראם המחוספס. סלעי גיר מרכיבים בערך עשרה אחוזים מסך כל סלעי המשקע בכדור הארץ.
אין להתבלבל בין אבן גיר ובין גיר. האחרון הוא מינרל שונה - סידן גופרתי - המופיע גם בצורת גבס.
אבן גיר בצורתה הטהורה היא בצבע ירוק ביצה או כמעט חום. בשל מזהמים כמו טיט, חול, חומרים אורגניים, תחמוצת ברזל וחומרים אחרים, ניתן למצוא גם סלעי גיר בצבעים שונים, בעיקר על משטחים שנשחקו. אבן גיר יכולה להיות גבישית, קלסטית, גרגרית או צפופה, בהתאם לאופן בו נוצרה. גבישי קוורץ, דולומיט או בריט יכולים ליצור קווים בסלע. שכיח למצוא גושי חלמיש (צור) בסלעי גיר. רצועות של סלעי גיר מבצבצות מהקרקע בתצורות הרריות או באיים. דוגמאות לכך ניתן לראות בערוץ ורדון בצרפת; מפרץ מאלהם בצפון יורקשייר שבאנגליה; והפארק הלאומי מפרץ הא לונג בווייטנאם.
טרוורטין הוא סוג של סלע גיר שנוצר לאורך ערוצי נחלים, בעיקר במקומות בהם יש מפלים ומעיינות קרים או חמים. סידן פחמתי מצטבר במקומות שבהם המים מתאדים ומשאירים אחריהם תמיסה רוויה במיוחד של מרכיבי קלציט.