אמנם קיימים הבדלים בין אישיים ביכולת של אנשים שונים לפצל את הקשב שלהם, אך אלו שמצליחים לבצע יותר ממשימה אחת במקביל, על פי רוב משיגים זאת הודות לכושרם לקפוץ ולעבור על נקלה מן המשימה האחת לשנייה.
דרך נוספת להתגבר על הקושי בפיצול הקשב, היא צירוף של שתי פעולות, לביצוע בעל משמעות אחת. כמו השימוש בשתי הידיים בשעת הנגינה על פסנתר. ניתן לעשות זאת על ידי יצירה של תיאום מוטורי בין הפעולות השונות.
פעולה דומה יכולה להתרחש גם ברמת התפיסה. למשל, כשאנו מסתכלים בפנים של אדם אחר, אנו נותנים דעתנו עליהם כיחידה אחת אף על פי שהם מכילים חלקים רבים. דוגמה נוספת היא היכולת לראות להקת יונים כחטיבה שלמה אחת. למעשה, האדם יכול להקביץ ולצרף יחד עצמים במעט בכל מידה שירצה, אך לא לתת את דעתו על שני עצמים נפרדים שאין כל זיקה ביניהם בו זמנית.
הסטת קשב - שִיפְטִינְג.
הסטת קשב היא פעולה של הסטה קוגניטיבית (Cognitive shifting), המכונה גם "שִיפְטִינְג". פעולה זו מתייחסת לתהליך מנטלי שבו האדם מעביר באופן מודע את הקשב שלו ממוקד אחד לאחר. זאת להבדיל ממעבר בלתי מודע של מוקד תשומת הלב, המכונה החלפת משימות (Task switching). שני תהליכים אלו הם צורות שונות של גמישות קוגניטיבית.
בזיכרון העבודה קיים מנגנון ניתוב מרכזי המסוגל לטפל בכל מידע כמעט, אך הוא גם דורש מאמץ מנטלי כדי להפנות את הקשב לגירויים החשובים ולטפל בהם נכון כדי שיקודדו בזיכרון לטווח הארוך.היכולת לשנות את מוקד תשומת הלב באופן מודע היא חלק מהתפקודים הניהוליים והיא יכולה לסייע לאדם להסתגל למצבים חדשים.
כאשר חל שינוי בסיטואציה או בתנאים הסביבתיים, יכול לחול שינוי גם באוסף החוקים והתגובות ההולמים את הסיטואציה החדשה.
ההסטה הקוגניטבית כוללת זניחה של סט מנטלי בלתי רלוונטי לטובת שפעול של מטלה או סט מנטלי חדשים ורלוונטיים יותר.
מנגנונים פיזיולוגיים ועצביים.
תופעת הקשב איננה קשורה למנגנון אחד במוח אלא למנגנונים שונים. עדות המחזקת טענה זו היא קיומם של ליקויי קשב שונים באיכותם הנובעים מפגיעות מוחיות שונות כגון: תסמונת באלינט, מחלת אלצהיימר, ו-ADHD.
מספר אזורים בקליפת המוח נמצאו קשורים לקשב. החלק העליון של פיתול החגורה הקדמי (ACcd dorsal Anterior cingulate cortex) אחראי על תהליכים קוגניטיביים ותפקודי קשב. הקשב מקושר גם לקליפת המוח הקדם-מצחית,
אשר מסייעת בהפניית הקשב לאירועים רלוונטיים להתנהגות.
קליפת המוח הקדם-מצחית אחראית גם על הקשב החזותי.
בנוסף, גם גן ה-COMT מקושר לתפקודי הקשב.
הפעילות הטונית (tonic) של המוליך העצבי דופמין מווסתת את קליפת המוח הקדם מצחית ואת התפקודים הקוגניטיביים שהיא אחראית עליהם, כמו: זיכרון העבודה, הקשב הסלקטיבי והתפקודים הניהוליים, ביחס של צורת U הפוכה. כך שהתפקוד המיטבי הוא ברמות בינוניות או מתונות, בעוד שרמות גבוהות או נמוכות מידי של דופמין טוני פוגעות בתפקודים אלו.
רשתות קשביות.
יש שלוש רשתות קשביות במוח (חלקן נחלקות לשתיים) אשר מובחנות האחת מהשנייה מבנית (אנטומית) ותפקודית.
רשת העוררות (alerting) אחראית על יצירת ושימור דריכות ותפקוד אופטימליים במהלך ביצוע מטלות. רשת זו פועלת בתגובה לרמזי-אזהרה (warning signals) ומעורבת במעבר ממצב מנוחה למצב מוכנות לתגובה לגירוי. לדוגמה, רשת העוררות מהותית בעבודתם של מפעילי מכ"ם שעליהם להיות מוכנים לאפשרות שבכל רגע תופיע נקודה על גבי הצג. רשת העוררות כוללת אזורים תת-קליפתיים (תת-קורטיקליים), בראשם התלמוס, אזורים בגזע המוח (בעיקר ה-locus coeruleus), וכן אזורים על קליפת המוח בהמיספרה הימנית, בעיקר באונה המצחית ובאונה הקודקודית. פעילות רשת זו מווסתת על ידי מערכת הנוראפינפרין במוח.
רשת הכוונת הקשב (orienting) אחראית על היכולת לתעדף קלט חושי ומושפעת ממערכת האצטילכולין במוח. רשת זו מחולקת לשתי תת-מערכות: מערכת הקשב הגבית (הדורסלית) ומערכת הקשב הגחונית (הוונטרלית). בעוד שהרשת הגבית, הכוללת את האזורים Frontal eye fields (FEF) ו-Intraparietal sulcus (SPL), אחראית למיקוד מכוון בגירוי, הרשת הגחונית, הכוללת את האזורים Temporoparietal junction (TPJ; המפגש של האונה הקודקודית עם האונה הרקתית) ו-Ventral frontal cortex (VFC), אחראית על ניטור הסביבה, חיפוש אחר גירויים וכן על ניתוק הרשת הגבית מגירוי קודם ומיקודה בגירוי חדש. לעומת הרשתות הקשביות האחרות, רשת הכוונת הקשב מהווה מרכיב בולט ביכולות השליטה, ההרגעה והבקרה בתקופות הינקות והילדות המוקדמת (עד גיל 4 לערך). כך לדוגמה, כאשר תינוק במצוקה, לרוב ניתן להרגיעו באמצעות שינוי מיקוד קשבו כך שיתמקד בגירוי ויזואלי, כגון צעצוע, ולא במקור מצוקתו. כמו כן, נמצא כי יכולות השליטה והוויסות בגילאים מוקדמים (סביב 7 חודשים) קשורות ביכולת הכוונת הקשב בגילאים מאוחרים יותר (סביב גיל 7). השפעתה המשמעותית של רשת הכוונת הקשב בשלבים המוקדמים לחיים באה לידי ביטוי בחיבוריות מוחית גבוהה יותר בפיתול החגורה הקדמי (Anterior Cingulate Cortex) - אזור מרכזי בעל קשרים רבים - וכן באונה הקודקודית השמאלית. אזורים מוחיים מרכזיים אלו מאופיינים בקשרים מרובים בינקות.
בעוד שרשת העוררות נוגעת יותר למתי יופיע גירוי, רשת הכוונת הקשב נוגעת יותר להיכן יופיע. כך עשויה רשת העוררות, בעקבות חשיפה לגירוי (לדוגמה צליל או הבזק), להעלות את רמת העוררות ואת מוכנות האדם לקלוט גירוי חדש, ובכך לקצר את זמן תגובת רשת הכוונת הקשב למיקוד בגירוי. בעוד שתי הרשתות בלתי תלויות האחת בשנייה, האירועים שמתרחשים בחיי היומיום לרוב מספקים מידע הן אודות תזמון והן אודות מיקום הופעת הגירוי ועל כן השתיים לרוב פועלות יחד.
רשת בקרת הקשב (executive control) מעורבת בפתרון קונפליקטים בין תגובות מתחרות (לעיתים בין תגובה דומיננטית יותר לבין תגובה לא דומיננטית) וכוללת את פיתול החגורה הקדמי (ACC), האינסולה הקדמית, אזורים של הקליפה הקדם-מצחית, הקליפה האמצעית וחלקים תת-קליפתיים, בעיקר הסטריאטום התחתון. בהיבט הקשבי גרידא, רשת זו תפקידה לנתב את משאבי הקשב המוגבלים של האדם ולהכריע באילו מבין הגירויים הקיימים להתמקד. דוגמה לכך ניתן לראות במצב בו כאשר, בתגובה להופעת גירוי, רשת הכוונת הקשב הגחונית פועלת ומנסה להסיט את רשת הכוונת הקשב הגבית לגירוי חדש אליו היא מגיבה. תפקידה של רשת בקרת הקשב יהיה להכריע האם לגרום לרשת הגבית לחזור ולהתמקד בגירוי הישן, או שמא להתמקד כעת בגירוי החדש. כך למעשה, רשת זו מהותית ביותר להכרעה אילו תכנים וגירויים מגיעים למודעות. אין זה מפתיע אם כך שבשלבים מאוחרים יותר בהתפתחות, רשת בקרת הקשב נעשית דומיננטית יותר מרשת הכוונת הקשב באשר ליכולות ואמצעי הוויסות של האדם. שינוי זה מתבטא בגידול משמעותי באזורים מרכזיים כגון פיתול החגורה הקדמי והאינסולה בין הילדות לבגרות.
רשת בקרת הקשב, בדומה לרשת הכוונת הקשב, מחולקת גם היא ככל הנראה לשתי תת-מערכות. הראשונה היא רשת בקרה קדמית-קודקודית (אזורים צדיים-קדמיים ואזורים רקתיים) הקשורה להתחלת והחלפת משימות, ביצוע התאמות ברגע נתון והגברת הפעילות בתחילת וסיום מטלה. השנייה היא רשת המשתרעת על פני האינסולה הקדמית והחלק הקדמי-אמצעי של פיתול החגורה הקדמית (Cingulo-opercular system), מעורבת בשימור הקשב בעת ביצוע משימה ופעילה יותר במהלכה. מערכת אחרונה זו, דרך חיבורים לאזורים קוגניטיביים ורגשיים במוח הקדמי והאחורי, משפיעה על הגברת הפעילות המוחית ברשתות הרלוונטיות להשגת מטרות ועל הפחתת הפעילות ברשתות אחרות. בכך, רשת זו מאפשרת הקצאה יעילה יותר של משאבים. ולכן בעלת תפקיד חשוב בתפקודי הוויסות-העצמי. מערכת בקרת הקשב נמצאה קשורה בפעילות מערכות הדופמין והסרטונין במוח.
השפעת הקשב על מנח הגוף.
קריאות כמו "הקשב!" או "היכון" מעוררות עמדת ציפייה אשר מסלקת גירויים ממינים שונים ותגובות אחרות, כדי לפנות את המקום לפעולה הנדרשת או לאירוע המתקרב. ניתן לראות תופעה דומה גם בקהל שומעים השקוע בהאזנה לנאום או הרצאה מתוך ציפייה לבאות. במקרים אלו יציבת הגוף היא ללא תנועה וכל הגוף כולו מופנה כלפי נושא הקשב. ברגעי מתיחות חזקה נעצרת אף הנשימה.
אם מוקד הקשב נתון למשהו העולה במחשבה, מופיעה לעיתים קרובות עמדה שונה שבה הגוף כפוף לפנים, העורף נוקשה והעיניים נעוצות בחלל הריק.
בין אם הקשב ממוקד בגירוי חיצוני או פנימי, עמדות חסרות תנועה ומותחות אלו אינן חשובות כשלעצמן. עם זאת, הן יכולות למלא תפקיד בסילוק גירויים מסיחים ולתת אפשרות לאדם להתמקד כולו בדבר המעניין אותו.
תנועות העיניים יכולות לספק תמונה חלקית על ניידותו הרבה של הקשב, שכן הן נוטות לנוע מדבר לדבר וכמעט מן הנמנע להחזיקן זמן ממושך נעוצות בעצם פשוט ובלתי משתנה. אך אפילו בשעה שהעיניים נעוצות בעצם אחד, עשוי הקשב להתחלף ולעבור מחלק אחד של העצם אל משנהו, או מצבעו לצורתו, או לעבור לגמרי מן העצם אל איזו מחשבה מעניינת.
פגיעה ביכולת הקשב.
פגיעה ביכולת הקשב יכולה להוביל לפיזור הדעת ולבוא לידי ביטוי במוסחות, קושי בהשלמת מטלות או קושי להתרכז בעבודה.
היא מאפיינת מגוון של הפרעות נירולוגיות ופסיכיאטריות.
למשל, אחד המצבים המאופיינים בפגיעה ביכולת הקשב הוא הפרעת קשב.
התסמינים של הפרעת קשב, כוללים פגיעה ביכולת הוויסות מלמעלה-למטה של המערכת הפרונטלית על הקשב וההתנהגות.
כמו כן, ישנם דיווחים רבים על ליקויים בדיכוי של רשת ברירת המחדל של אנשים עם הפרעת קשב בזמן ביצוע מטלה קוגניטיבית.