בעקבות כניעתם של מחבלים רבים, וחוסר יכולתם לפגוע בדחפורי צה"ל ולעצרם - לרבות באמצעות מטעני גחון ורקטות RPG (נ"ט) - התייעצו מנהיגי המחבלים בג'נין עם חזבאללה, מנהיגים פוליטיים של ערביי ישראל ומנהיגים ערבים אחרים והחליטו להפסיק את הלחימה ולהיכנע ב־12 באפריל. בכך הסתיים הקרב בניצחון ישראלי. במסמך פלסטיני שמתעד את הקרב בג'נין ותורגם מערבית לעברית על ידי מרכז המידע למודיעין ולטרור נכתב:
על ההחלטה להיכנע סיפר תאבת מרדאווי, סגנו של מנהיג המחבלים במחנה מחמוד טואלבה. מרדאווי נכנע ונעצר, ולאחר מכן התראיין מהכלא ל-CNN:
ההיסטוריון הצבאי ד"ר יגיל הנקין סיכם את הכרעת הקרב:
אבדות.
בקרב נהרגו 23 לוחמי צה"ל ונפצעו כ-75 חיילים. 13 מההרוגים נהרגו במארב הקטלני ב-9 באפריל.
בין 52 ל-56 פלסטינים נהרגו בקרב. לפי צה"ל כ-48 מהפלסטינים שנהרגו היה מחבלים ו-5 היו אזרחים שלא היו מעורבים בלחימה. חלק מהגופות שמצא צה"ל היו ממולכדות במטען חבלה. לפי ארגון משמר זכויות האדם (HRW) נהרגו לפחות 52 פלסטינים, מהם לפחות 27 חמושים (המינוח המקורי: militants) ו-22 אזרחים.
במהלך הקרב נהרסו בתים רבים ונגרם נזק קשה לתשתיות, במיוחד במרכז מחנה הפליטים ג'נין במקום בו התבצרו המחבלים. חלק גדול מהנזק נגרם על ידי הדחפורים המשוריינים שהרסו בתים, פתחו צירים וניקו מטעני חבלה, אך חלק לא מבוטל מהנזק נגרם עקב מלכודות הנפץ ומטעני החבלה הרבים ששתלו הפלסטינים ברחבי המחנה.
בעקבות הקרב.
הטענות על הטבח בג'נין.
בכירים ברשות הפלסטינית האשימו את ישראל בטבח עוד ב-6 באפריל, כאשר נביל שעת נשא נאום בוועידת הליגה הערבית והשווה את פעולות ישראל בג'נין ל"טבח של מאות פלסטינים ב-1982". למחרת, חזר סאיב עריקאת על האשמות אלה בוושינגטון פוסט וציין במפורש את המילה "טבח".
סגירתו המוחלטת של המחנה בפני התקשורת במהלך המבצע ואחריו גרמה להפצת שמועות על טבח בתושבי מחנה הפליטים. פלסטינים אף נקבו במספרים של כ־500 עד 3,000 הרוגים. שר ההסברה הפלסטיני, יאסר עבד רבו אף האשים שישראל חופרת קברי אחים ל-900 פלסטינים שרצחה בג'נין. נציגים פלסטינים הפיצו את האשמת הטבח ודרשו התערבות בינלאומית. בתחילה, התקשורת העולמית דיווחה על הטבח בג'נין ללא פקפוק בהאשמות הפלסטיניות, דבר שגרם לעלייה חדה בהתקפות האנטישמיות נגד יהודים באירופה - בייחוד בצרפת, אנגליה ובלגיה. ממשלת ישראל טענה שלא היה טבח ושהסיפור הוא "עלילת דם" שנועדה להסית נגד ישראל.
ועדות חקירה של האו"ם ודו"חות ארגוני זכויות האדם.
ועדת חקירה של האו"ם שהוקמה בעקבות החלטה 1405 של מועצת הביטחון קבעה שלא היה טבח ושמספר ההרוגים עומד על 56. ועדות חקירה של ארגוני זכויות אדם כגון אמנסטי וHuman Rights Watch קבעו גם כן כי לא התבצע טבח בג'נין והורידו את מספר ההרוגים ל־56, מתוכם 27 חמושים. צה"ל דיווח שמצא רק 46 גופות, מתוכן חמש היו ממולכדות. לטענת צה"ל - הרוב המוחלט של ההרוגים היו מחבלים חמושים. אף על פי שארגוני זכויות האדם ניקו את ישראל מאשמת הטבח, הם מתחו ביקורת קשה על "שימוש מופרז ולא מידתי בכוח", בייחוד על ההפעלה הנרחבת של הדחפורים והריסת כל שכונת חאוואשין. בנוסף, טענו כי "הופרו זכויות-אדם באורח יסודי", בין היתר על ידי "שימוש במגינים אנושיים", נמנע סיוע רפואי מנפגעי המחנה, בוצעו מעצרים המוניים, ונהרס רכוש אזרחי רב.
למעלה מעשרה מחיילי צה"ל, בסדיר ובמילואים, נהרגו בפריצה לאזור הממולכד, אף על פי שצה"ל ידע על המילכוד ועל כך שיש חמושים בבתים שיירו מעמדות עדיפות על החילים, במטרה שלא לפגוע באזרחים, גם כאלו שסייעו ללוחמים. רק לאחר הקרב הקשה של ה-9 באפריל ונפילתם של 13 לוחמי מילואים בו, הוחלט על שינוי טקטיקה ולעבור לעבודה עם הדחפורים משוריינים.
כמו כן, טענו בצה"ל שחלק מההרס נגרם בגלל המטענים וחומרי הנפץ שהניחו הפלסטינים ברחבי המחנה. טענה זו זכתה לחיזוק מחמוש פלסטיני שהתראיין למגזין "טיים".
ביקורת על התנהלות המבצע.
בישראל נמתחה ביקורת חריפה על ההתנהלות שהובילה למספר קורבנות רב בקרב לוחמי צה"ל (23 הרוגים ו-75 פצועים). חלק מהמשפחות השכולות קראו לשר הביטחון, בנימין בן אליעזר להתפטר והאשימו אותו בהפקרת בניהם, אחרי שאמר שסירב לאשר לצה"ל להפציץ את המחנה מהאוויר מחשש לחיי אזרחים פלסטינים.
ביקורת נמתחה גם על צה"ל עקב רמת המוכנות של יחידות המילואים שהשתתפו בלחימה - גם בציודם החסר והלא מתאים של החיילים וגם במיעוט אימוניהם.
גם על דובר צה"ל נמתחה ביקורת עקב החלטת הצבא לסגור את המחנה לכניסת עיתונאים למשך שבועיים, דבר שפגע קשות בהסברה הישראלית וסייע לפלסטינים להפיץ את ההאשמות השקריות על טבח.
הפרכת הטענות על טבח.
בעקבות דו"חות החקירה של האו"ם וארגוני זכויות האדם - ששללו את הטענה שבג'נין התרחש טבח - פרסם השבועון "טיים" כתבת תחקיר שהפריכה את ההאשמה הפלסטינית על טבח וקבעה שלא היה טבח במחנה. "טיים" ציין זאת בצורה בהירה שלא משתמעת לשני פנים:
דעה זו הפכה לשלטת בקהילה הבינלאומית והטענה שבג'נין התרחש טבח נותרה נפוצה בעיקר בקרב פלסטינים, בעולם הערבי ובחוגי שמאל פרו-פלסטינים.
אחרי הקרב בג'נין תיעד מזל"ט של צה"ל סצנה בה נראו פלסטינים סוחבים על אלונקה אדם אותו הפילו מהאלונקה והוא קם על רגליו וטיפס שוב על האלונקה.
לטענת צה"ל, צילומים אלה מתעדים הלוויה מבוימת ומוכיחים שהפלסטינים ניסו לבדות ראיות לשם עלילת הטבח שלהם.
ביטויים תרבותיים.
הסרט "ג'נין ג'נין".
סרט של מוחמד בכרי, בשם "ג'נין ג'נין", שהציג את הנרטיב הפלסטיני בעניין זה עורר סערה רבה בישראל. בסרט מואשמים (תוך עריכה מגמתית של הדוברים) החיילים הישראלים בביצוע זוועות במחנה (כגון ירי על בית החולים, דריסת פצועים עם נגמ"שים והריגת תינוק במכוון) בנוסף לטבח. החיילים שלחמו בג'נין האשימו את הבמאי בהסתה ובשקרים, ורופא החטיבה, ד"ר דוד צנגן, אף כתב מאמר ובו מנה שבעה שקרים שהופיעו בסרט. בהתחלה, החליטה המועצה לביקורת סרטים לאסור על הקרנת הסרט, אך בעקבות עתירה שהגישו בכרי ופעילי שמאל, ביטל בג"ץ את החלטת המועצה לביקורת סרטים לאסור על הקרנת הסרט. קבוצת חיילי מילואים שנלחמה בג'נין והורים ששכלו את בניהם בקרב, הגישה תביעת דיבה כנגד יוצר הסרט. בית המשפט פסק כי הסרט אמנם שקרי ומהווה דיבה על החיילים, אך מאחר שהוא מוציא את לשון הרע על ציבור ולא על אדם פרטי, התביעה לא נתקבלה. בינואר 2021 אסר בית המשפט המחוזי מרכז את הקרנת הסרט המכפיש את חיילי צה"ל וחייב את יוצרו מוחמד בכרי בתשלום פיצויים בסך 175,000 ש"ח לסא"ל במיל' ניסים מגנאג'יו ועוד 50,000 ש"ח הוצאות משפט.
כתגובה לסרט זה הפיק הבמאי הצרפתי פייר רחוב את הסרט "הדרך לג'נין". הסרט מראיין פלסטינים בנושא הקרב בג'נין ומביך אותם כשהוא מפריך את השקרים שלהם. הוא מתעד אותם מביימים ובודים סיפורים על פצועים ופשעי מלחמה תוך שהוא מתחזה לכתב חדשות צרפתי אוהד, המוכן לכאורה לקחת חלק בתרמית שלהם.
הסרט "הילדים של ארנה".
סרטו של ג'וליאנו מר, מתאר תיאטרון לילדים שהפעילו אימו, ארנה מר חמיס, בשנות ה-90 במחנה הפליטים בג'נין, וגורלם של הילדים במהלך האינתיפאדה השנייה. ג'וליאנו מר חוזר למחנה הפליטים בשנת 2002 לאחר פלישת צה"ל למחנה, ושומע עדויות מילדי התיאטרון על הלחימה כנגד החיילים בתוך המחנה. בנוסף, במהלך שהותו במחנה באותה התקופה, ניתן לראות את לחימת הפלסטינים נגד כוחות צה"ל שנמצאים בעיר, כולל ירי על נגמשים וטנקים. בסרט עלא מתייחס לטענות בדבר הטבח שבוצע במחנה, אך הוא שולל אותן וגאה לספר על הלחימה העיקשת נגד חיילי צה"ל. מר נרצח בג'נין שבשטח הרשות הפלסטינית ב-4 באפריל 2011. רעול פנים חמוש ירה בו חמש פעמים בעת שישב ברכבו בשכונת מגוריו.
מלחמה - אופרת רוק.
בשנת 2007 עלתה על במת תיאטרון צוותא אופרת הרוק "מלחמה - אופרת רוק" מאת קובי ויטמן, אחד מלוחמי המילואים שהשתתפו בקרב, המספרת את חוויית החיילים הפשוטים המגויסים בצו 8 לקרב.
צל"שים שהוענקו לחיילי צה"ל ויחידותיו.
בין החיילים שקיבלו צל"ש בג'נין היו:
בין היחידות שקיבלו צל"ש אלוף מאלוף הפיקוד יצחק איתן:
הנצחה.
ב-2004 נחנכה בכפר סבא אנדרטה בשם "דמעות גבורה", לזכר רס"ל מנשה חבה ו-12 חבריו שנפלו במארב המחבלים בג'נין במבצע "חומת מגן".
ב-2013 הוכנס ספר תורה לבית הכנסת העתיק בסוסיא לזכר 13 חיילי גדוד המילואים 7020 שנפלו בקרב.
קישורים חיצוניים.
דיווחים בזמן אמת.
הערה: חשוב לשים לב לתאריך שבו פורסמה כל ידיעה.
צל&quot;ש אלוף
צל&quot;ש רמטכ&quot;ל
שטעטל
שטעטל (יידיש: עיירה; מבוטא "שְטֶטְל" או "שְטֵייטְל") או העיירה היהודית הייתה צורת היישוב הטיפוסית של יהדות מזרח אירופה, בטריטוריות שהשתייכו בעבר לאיחוד הפולני-ליטאי, עד מלחמת העולם הראשונה. עיירות אלה היו פזורות בכל רחבי המרחב מליטא עד רומניה, כשבכל אחת חיים בין מאות אחדות לאלפי תושבים. בממוצע, כמחצית מאוכלוסייתן הייתה יהודית. השפה המדוברת בקרב היהודים הייתה יידיש, והתושבים ניהלו אורח חיים מסורתי בשילוב מאפייניהם ומנהגיהם הייחודיים. השטעטעלים נעקרו כמעט כולם בתקופת מלחמת העולם הראשונה, עקב הגירה המונית לארצות הברית ולמערב, החורבן והפליטות בימי המלחמה, הטבח ההמוני של יהודים במלחמת האזרחים ברוסיה ומתן שוויון זכויות בברית המועצות ובפולין העצמאית שהניע גל הגירה גדול לערים. השטעטלים נזכרים כיום כסמל ליהדות מזרח אירופה שחלפה מן העולם.
תפוצה.