המכניקה הבסיסית של המשחק מבוססת על קוביות "פאדג'", קוביות בעלות שש פאות, שתיים מהם עם הסימן מינוס, שתיים עם פלוס ושתיים ללא סימן כלל. כששחקן מבצע פעולה, הוא מגלגל מספר קוביות השווה לערך שלו בתכונה, במידה שזו פעולה מנוגדת, היריב מגלגל גם מספר קוביות השוות לערך התכונה שלו. במידה שיש לשחקן יותר הצלחות מאשר ליריב, הוא מצליח בפעולה.
לכל שחקן יש נקודות גורל - שמאפשרות לשחקן לבצע פעולות מיוחדות, כשהייחוד הוא שהן מאפשרות לשחק לשלוט בסביבה - למשל להוסיף פרט חדש לסצנה, או לגרום ליריב להתנהג באופן מסוים. בנוסף, לכל דמות יש אספקטים - אלו הם למעשה תגיות, שהשחקן יכול לנצל אותן כדי להפעיל נקודת גורל. לדוגמה, אם לשחקן יש אספקט של מדען, הרי כשהוא חוקר דבר-מה הוא יכול להשתמש בנקודת גורל.
ניתן גם להמציא אספקטים לדב"שים ולמקומות תוך כדי משחק, באישור המנחה. אם הדמויות מגיעות לבאר אפלולי, אחד השחקנים יכול להכריז שבמקום יש תגית "אפל" ולהשתמש בה כדי לקבל את ההשפעה של נקודת גורל.
מוצרים.
גורל הוא משחק תפקידים גנרי, כלומר שניתן להשתמש בו בכל עולם מערכה או רקע. לשיטה ספר חוקי בסיס, חוקים מזורזים (שתורגמו לעברית) ומספר עולמות מערכה כגון תיקי דרזדן, Diaspora ,Spirit of the Century ועוד.
סנדוויץ' (תעשיית עץ)
Red Band
איי סנדוויץ'
Piperacillin
סנדוויץ' (פירושונים)
אליהו בנימיני
אליהו בנימיני (3 במאי 1914 - 13 בינואר 2002) היה ממפתחי החקלאות בישראל, היסטוריון של הטריטוריאליזם היהודי ופעיל בתנועת הפועלים לפני עצמאות ישראל ואחריה; בן דור המייסדים של רמת השרון.
ביוגרפיה.
נולד בביאליסטוק, אז במערב האימפריה הרוסית, ב-1914, לרחל וצבי בנימינוביץ-בנימיני, הצעיר מבין חמישה אחים. משפחתו עלתה ארצה ב-1925, והתיישבה תחילה בירושלים. אביו הוזמן שלוש שנים אחר כך לעמוד בראש הוועד של המושבה רמת השרון, שזה מקרוב קמה, ולימים נבחר לראש המועצה הראשון שלה. האב גם הקים את הבנק המקומי, שהיה היחיד ברמת השרון כמעט במשך 30 שנה.
בנימיני למד בגימנסיה העברית בירושלים, אבל הקדים לעזוב אותה לטובת החקלאות. בשנים הבאות השתתף בשורה של יוזמות חלוציות. ערב מלחמת העולם השנייה עשו הוא ואחיו את הניסיון הראשון לייצא תות שדה מארץ ישראל לאירופה. הוא נזכר כיצד ניסה לעניין את המנהל הבריטי של משרד החקלאות המנדטורי ביצוא ירקות לבריטניה. הבריטי השתומם: "מדוע אתם, היהודים, אינכם נוהגים כמו הפלאחים [הערבים]? הם מגדלים ירקות – ואוכלים אותם. למה לך לדאוג לתושבי לונדון?"
בנימיני לא שעה לעצתו המתנשאת של הבריטי. הוא נשלח לארצות הברית, ללמוד שיטות אריזה מתקדמות של פרי הדר; ולאחר קום המדינה עשה יד אחת עם שניים מאחיו בפיתוח זנים חדשים של פירות ושל ירקות ובשיכלולן של שיטות עיבוד.
החברה שהקימו, "האחים בנימיני, חברה לחקלאות בע"מ", ניהלה חוות חקלאיות רחבות היקף באזור מסמיה (כיום צומת ראם), נווה ירק, פארק הירקון (גני יהושע) וחבל הבשור.
אהרן אוזן, שכיהן כשר החקלאות של ישראל, והיה מראשוני המתיישבים בחבל הבשור, סיפר על האחים בנימיני, ש"שמם הלך לפניהם" כ"חקלאים מנוסים, אנשי היוזמה הפרטית, שהוכיחו את כושרם במשך שנים רבות על אדמת השרון, והיו מהמצליחים בין חקלאי האזור".
יחד עם אחיו זכה בנימיני בפרסי הצטיינות רבים על יבול גבוה ועל חדשנות, כולל אות הוקרה על יצוא חקלאי, ב-1967, מראש הממשלה דאז לוי אשכול. ברשימת הישגיהם נמנו יבולי שיא בגידול תירס גרעינים; גידול כותנה מצרית ארוכת סיב (פימה) והקמת המנפטה הגלילית הראשונה בארץ לעיבוד כותנה זו (שגם הייתה "בית החרושת הראשון ברמת השרון", לפי בנימיני); הדברה ביולוגית של מזיקים; גידול ירקות ליצוא תחת מעטה פלסטיק אגב דגש על מנהרות נמוכות; זריעה ושתילה בעציצים מתכלים להחשת הקליטה; החדרת הכרוב הסיני, הפלפלים הבשרניים, הדלוריות, סלרי עלים, קישואים ירוקים ועוד.
במהלך השנים, שימש בנימיני מדריך ויועץ למשרד החקלאות ולחקלאים יחידים בישראל ומחוצה לה. באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 הוא היה נציג המועצה לשיווק פרי הדר בטוקיו, יפן.
חברת האחים בנימיני התפרקה בתחילת שנות ה-80 בשל הצטמצמות השטחים הפנויים לחקלאות ברמת השרון ועם הגעת האחים לגיל פרישה.
הצלת ההתיישבות בחבל הבשור.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הועמדה ההתיישבות בצפון הנגב בסכנת קיום בגלל כישלונות חקלאיים חוזרים. רענן ויץ, שעמד בראש מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית, הזמין את האחים בנימיני לבוא לחבל הבשור, כדי להקנות ניסיון וידע לתושבים. על פי הביוגרפיה של אהרן אוזן, ויץ חשב שהבנימינים ניחנו ב"תכונות, שהיו לדעתו תנאי להצלחה: איכרים טובים וציונים, וגם מעוניינים להרוויח".
האחים כוננו את בסיסם במושב מבטחים, שזה מקרוב קם, שכרו פועלים ממבטחים ומשני מושבים שכנים, ישע ועמיעוז, וגידלו בוטנים, תפוחי-אדמה, עגבניות ופילפלים. הם פעלו שם ארבע שנים. לפי הביוגרפיה של אוזן, האחים
פיתוח נוה ירק.
על חלקם של האחים בנימיני בפיתוח נוה ירק כתב בנימיני בזכרונותיו:
תולדות הטריטוריאליזם היהודי.
מזמן פרישתו, בנימיני התמסר למחקר היסטורי של יהודי זמננו. הוא התעניין בנסיונותיהם של הטריטוריאליסטים למצוא תחליפים לארץ ישראל. ב-1990 התפרסם ספרו 'מדינות ליהודים: אוגנדה, בירובידז'אן ועוד שלושים-וארבע תוכניות' (בהוצאת ספריית הפועלים והקיבוץ המאוחד), "אחד הספרים הבודדים, שעסקו ברעיון הטריטוריאליסטי לגוניו". על כריכתו האחורית של הספר כתבו עורכי ההוצאה, כי
בנימיני כותב בהקדמה לספרו, כי קיבל עליו את העבודה הזו
הוא מעלה את האפשרות, שקנאת הציונות בטריטוריאליסטים הכשילה, לפחות במידת מה, את האפשרות למצוא מקלטים ליהודי אירופה קודם השמדה. דחף מיוחד לכתיבת הספר העניקו לו
פועלים, חקלאים, בונדיסטים.
בנימיני גם יזם שתי תערוכות בבית התפוצות בתל אביב על חקלאים ועל פועלים יהודיים. אחת, ב-1983, חקלאים יהודים בעת החדשה, עסקה בהרחבה בהתיישבות יהודית בחמש יבשות במרוצת המאה ה-19 והמאה ה-20; ושנייה, ב-1993, עמלים ומהפכנים, תנועת הפועלים היהודית, עסקה בתנועות פועלים מכל הפלגים, ציונים ולא-ציונים, שנכחדו בשואה, או הגיעו אל קצן הטבעי.
בשלהי חייו יזם את הוצאת המהדורה העברית של זכרונות מארק אדלמן, על חלקם של צעירי הבונד במרד גטו ורשה. בנימיני אמנם ראה את עצמו ציוני, היה פעיל בפועלי ציון שמאל ובמפ"ם, וייצג את מפ"ם בוועדה לביטחון סוציאלי של הוועד הפועל של ההסתדרות, אבל גם היה מרקסיסט וקרוב לכמה מרעיונות הבונד. בצעירותו, ב-1934, הוא הצטרף אל החוגים המרקסיסטיים, מיסודם של יצחק יצחקי ושל זאב אברמוביץ. יצחקי "חשב שהוא יהיה לנין שני".
על פי הפילוסוף, פרופ' זאב לוי, בנימיני היה ממייסדי "החוגים המרקסיסטיים", שפרופ' לוי מתאר כ"תנועה קטנה, [אשר] היה לה משקל לא-מבוטל במחנה הציונות הסוציאליסטית של אותם הימים [על אף] היקפה המצומצם, ובייחוד בתחום השיתוף היהודי-הערבי".
בנימיני סיפר לימים, כי
גירוש אבו כישכ.
לבנימיני היה קשר רצוף ומסועף עם ערביי הארץ, עוד מימי המנדט הבריטי. בריאיון עיתונאי סמוך למותו הוא תיאר את יחסיו עם אחד מבעלי האדמות הערביים הגדולים ביותר, שייח' אבו כישכ, שחלקים ניכרים של רמת השרון יושבים על אדמותיו.
"קרקעותיו", סיפר בנימיני, "השתרעו מכביש פתח-תקווה-רמתיים ועד הים, עד הירקון, עד רעננה. רמת-השרון לבדה סיפחה שבעה-עשר אלף דונאם מאדמותיו". כשפרצה מלחמת העצמאות נאספו כל ערביי הסביבה בחצרו של אבא. "הבאנו להם אוטומובילים - ושילחנו אותם". אבו כישכ לא רצה ללכת. אדרבא, הוא ואיכריו השאירו את רהיטיהם בחצר הענקית של הבנימינים. "הם הניחו שהם יחזרו כעבור כמה שבועות".
אחיו של השייח', תאופיק, הורשה להישאר במדינת ישראל, והתיישב בלוד. בנימיני מספר בזכרונותיו, כי "לימים [תאופיק] בא לביקור ברמת השרון. לקחתי אותו לסיור. ראה את השכונות והבתים הרבים, שהוקמו על אדמות השבט. בתום הסיור פנה ואמר לי: 'הכול טוב ויפה, אבל מה אעשה עם כל הבתים האלה?'"
המשפחה.
באביב 1939 נשא בנימיני את ברכה גלבר לאשה, והם בנו את ביתם ברמת השרון. שם נולדו שלוש בנותיהם. ב-1992 קיבלו הוא ורעייתו את עיטור "יקירי רמת השרון".
אליהו בנימיני נפטר ב-13 בינואר 2002, ונקבר לצד הוריו ואחיו בבית הקברות הישן ברמת השרון. את ניירותיו ואת ניירות משפחתו הפקידו בנותיו למשמרת בארכיון השומר הצעיר, יד יערי, בגבעת חביבה.
Loratadine
הים הפנימי המערבי
הים הפנימי המערבי (באנגלית: Western Interior Seaway, קרוי גם ים הקרטיקון, הים הניובררי והים הפנימי הצפון אמריקני) היה ים פנימי שהתקיים בין אמצע לשלהי תור הקרטיקון, כמו גם ממש בתחילת הפלאוגן. הים חצה את יבשת אמריקה הצפונית לשני גושי יבשה, לרמידיה (Laramidia) במערב ואפלאצ'יה (Appalachia) במזרח. הים העתיק השתרע ממפרץ מקסיקו דרך מה שהוא כיום אמצע המדינות המודרניות ארצות הברית וקנדה, והתחבר לאוקיינוס הקרח הצפוני בצפון. בשיאו היה עומקו המקסימלי 760 מטרים, רוחבו 970 קילומטרים ואורכו 3,200 קילומטרים.
מקור וגאולוגיה.