המשמעות המרכזית של התייחסות לארבע המהפכות כאל מהפכה אחת, מהפכת ה-ACES, היא ההבנה שהן משפיעות אחת על השנייה ושהשילוב שלהן יוצר מציאות חדשה מאשר התייחסות לכל אחת מהן בנפרד. כך, בעוד שהרכב האוטונומי צפוי להיות יקר לרכישה אישית בגלל החיישנים והטכנולוגיות השונות אשר מותקנות עליו, הכנסתו במודל של תחבורה שיתופית יאפשר ניצול טוב יותר של כל רכב ועל ידי כך גם הפיכת השירות לרווחי למרות מחירו הראשוני של הרכב. דוגמה לכך צפויה להיות באפריל 2019 כאשר יושק שירות הסעות אוטונומיות באוניברסיטת בר-אילן.
בנוסף, מכיוון שרוב היצרנים מוציאים יותר ויותר מודלים של רכב חשמלי, מתוך הבנה שזה הכיוון שהעולם נע לקראתו, סביר להניח שרוב הרכבים האוטונומיים יהיו חשמליים. תחזוקת רכב חשמלי זולה יותר מכיוון שבניגוד למנוע בעירה פנימית מספר החלקים הנעים קטן בהרבה ולכן גם מספר התקלות הצפוי קטן יותר. דבר זה מוזיל את התחזוקה שלהם ויאפשר גם כאן את הפיכת השירות לכלכלי יותר.
מהפכת הקישוריות תאפשר יותר ויותר העברת נתונים מהמכונית ואליה, דבר אשר יאפשר לשפר את יעילות הנסיעה שלה מבחינת סנכרון עם שאר המכוניות ובחירת הנתיב היעיל ביותר וכן הוספת יותר ויותר שירותי ערך מוסף מבוססי תקשורת עבור הנוסעים ברכב.
כמו בכל מהפכה טכנולוגית, גם במהפכת ה-ACES עוד צפויים קשיים רבים וקיימת אי ודאות רבה. מכיוון שבניגוד למהפכות טכנולוגיות קודמות, (כמו המחשב האישי או הסמארטפון) מדובר על מהפכה טכנולוגית ידועה מראש ואשר יצרנים רבים מתכוננים אליה, כבר קיימים לא מעט תסריטים ותרחישים לגבי עולם התחבורה העתידית. אך בצד זה, התפתחויות טכנולוגיות וחברתיות לא צפויות עשויות להשפיע ולשנות בצורה משמעותית את נתיב ההתקדמות של מהפכת ה-ACES.
תיאטרון דואיסבורג
בלה צ'או
בלה צ'או (באיטלקית: Bella Ciao, תרגום: "להתראות יפה") הוא שיר עם איטלקי המזוהה עם ההתנגדות לפשיזם. השיר היה נפוץ בקרב הפרטיזנים האיטלקים במהלך מלחמת האזרחים האיטלקית שפרצה בסוף מלחמת העולם השנייה, בין 1943 ל-1945, במאבקם נגד איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית, והוא נחשב כיום כהמנון של חופש והתנגדות לפשיזם ברחבי העולם.
היסטוריה.
מקור הלחן.
מקור הלחן עממי ואינו ידוע בוודאות. מהנדס איטלקי בשם פאוסטו ג'ובנארדי (Fausto Giovannardi) הציע שההשראה ללחן מגיעה ממקור יידישאי כפי שניתן לשמוע בשיר כליזמר בשם פחם (קוילען). ההקלטה הקדומה ביותר של השיר בוצעה על ידי מישה זיגנהוף (Mishka Ziganoff) בניו-יורק שנת 1919.
גרסת המונדינות.
השיר "בלה צ'או" מבוסס על שיר מחאה איטלקי מסוף המאה ה-19 בשם "Alla mattina appena alzata" (תרגום: "קמתי השכם בבוקר"). זהו שיר מחאה של פועלות ה"מונדינה" על תנאי העבודה הקשים בשדות האורז בצפון איטליה.
בשדות האורז של עמק הפו הועסקו "מונדינות" (מנכשות אורז) בניכוש עשבים שוטים ושתילת שיחי אורז ממשתלות לערוגות בשדה מוצף במים. עבודת ה"מונדינות" הייתה משימה קשה ומעייפת, ובוצעה בעיקר על ידי נשים עניות. הפועלות עבדו ימי עבודה ארוכים בחודשי הקיץ החמים כאשר רגליהן היחפות שקועות במים עד הברכיים, וגבן כפוף במשך שעות רבות. תנאי העבודה הקשים, השעות הארוכות והשכר הנמוך הביאו לאי שביעות רצון מתמדת, ומדי פעם התעוררו מהומות ומחאות. ה"פדרוני", בעלי החוות הקשוחים, התעמרו בנשים, ובזמני שביתות ומחאות הביאו עובדים זמניים שכונו "שוברי שביתה".
המחאה העממית של הפועלות הולידה שירי מחאה רבים, בהם שירים הקוראים לקיצור שעות העבודה, שירים נגד שוברי השביתה ושירים נגד בעלי החוות הנצלנים. המחאה תוארה ביצירות ספרותיות ואמנותיות רבות, בהן הסרט "האורז המר", שהיה מועמד לזכייה באוסקר. לאחר מאבקים רבים, הממשלה קיבלה את דרישות המפגינים, ובין השנים 1906 ל-1909 נחקקו מספר חוקים בהם נקבע יום עבודה בן 8 שעות.
הגרסה הכתובה המוקדמת ביותר של השיר נמצאה בשנת 1906 בעיר ורצ'לי, במחוז פיימונטה.
גרסת המונדינות מתחילה כך (בתרגום חפשי)
גרסת הפרטיזנים.
השיר "בלה צ'או" הנפוץ בעולם כיום הוא המנון אנטי-פשיסטי שמקורו בתנועות הפרטיזנים שפעלו נגד משטר איטליה הפשיסטית. השיר שימש השראה לפרטיזנים בכפרים ובעיירות שפעלו נגד המשטר ונגד חיילי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
השיר מבוסס בעקיפין על שיר המחאה של פועלות האורז. מחבר המילים אינו ידוע, אך חוקרי מוזיקה מצאו שמילות השיר דומות לשיר עם איטלקי מימי הביניים בשם "הפרח על הקבר" והמנגינה דומה לשיר ילדים בשם "הסבתא הזקנה שלי".
השיר הפך לפופולרי ברחבי העולם בשנת 1947 לאחר שבוצע בידי מקהלת הפדרציה העולמית של הנוער הדמוקרטי בכנס העולמי בפראג באותה שנה. הוא התחבב על המפלגות הקומוניסטיות ברחבי אירופה, ובוצע בכל שנה בכנסי התנועה על ידי נציגי איטליה, ולאחר מכן תורגם לשפות רבות על ידי נציגי הארצות האחרות.
השיר נפוץ בעיקר בקרב תנועות התנגדות ברחבי העולם. הוא היה פופולרי במיוחד במחאות סטודנטים בשנות השישים, בהן המחאה נגד מלחמת וייטנאם, אירועי מאי 1968 בפריז והאביב של פראג. הגרסה בספרדית, למשל, פופולרית אצל הספאטיסטים בצ'יאפס, והוא נפוץ גם בתנועות נוער בקובה וברפובליקה העממית של סין. הוא מושר בימינו באירועי מחאה רבים, בהם המחאה נגד וול סטריט בארצות הברית, המחאה נגד הפיגוע במשרדי "שרלי הבדו" בפריז והמחאה נגד הגבלות הקורונה באירופה, ומהווה חלק קבוע באירועים פוליטיים באירופה, כמחאה על עליית כוחן של מפלגות פופוליזם ימני.
השיר זכה לשלל ביצועים ותורגם לשפות רבות, וגרסאות שלו הוקלטו על ידי אמנים רבים, בהם איב מונטאן, מרי הופקין, סנדי שו, מאנו צ'או ומקהלת הצבא האדום.
ב-2018 הפך השיר לפופולרי שוב, בעיקר בעקבות ביצוע השיר במספר פרקים של סדרת הטלוויזיה הספרדית "בית הנייר" שזכתה להצלחה ולפופולריות רבה. מאז חודשו לו כמה גרסאות ורמיקסים.
מינה ויצמן
מינה ויצמן (לאחר נישואיה: מינה ויצמן-לאו; 1889 - יוני 1925) הייתה רופאה, מהסטודנטיות הראשונות לרפואה באירופה, מרגלת בקהיר, בשליחות האימפריה העות'מאנית, באמצעות מפעיל גרמני כנגד השלטון הבריטי (1915–1918), מהרופאות הראשונות בארץ ישראל, רופאה מיילדת בבית החולים הדסה (היה קרוי: בית החולים מאיר רוטשילד) בירושלים בתקופת השלטון העות'מאני בארץ ישראל, אחותו של נשיא מדינת ישראל הראשון חיים ויצמן.
ביוגרפיה.
ויצמן נולדה בעיירה מוטול שבפלך גרודנה של האימפריה הרוסית, בחבל פּוֹלֶסיה על יד פינסק (כיום בבלארוס), בתם של רחל לאה לבית צ'מרינסקי ועוזר ויצמן, סוחר יערות וחסיד סטולין. מינה הייתה ה-14 מבין 15 הילדים במשפחתה (3 נפטרו בילדותם), שרבים מהם התבלטו, בהם הכימאים משה ויצמן, אנה ויצמן והמוזיקאית גיטה דוניה-ויצמן.
ב-1895 עברה המשפחה לפינסק כנראה בגלל עיסוקיו הרבים של אב המשפחה.
בצעירותה הצטרפה ויצמן לתנועת הבונד הסוציאליסטית. עם סיום לימודיה בגימנסיה, נסעה מינה לברלין, שם למדה רפואה ב-אוניברסיטת הומבולדט של ברלין. ויצמן נחשבה לפורצת דרך, שכן עד תחילת המאה ה-20 מקצוע הרפואה היה נחלתם הבלעדית של הגברים, נשים עסקו בסיעוד ובמיילדות אך לא הורשו ללמוד רפואה באוניברסיטאות בעולם
עלייה לארץ ישראל.
בשנת 1913 עלתה לארץ ישראל התיישבה בירושלים, ועבדה כרופאה. ויצמן הייתה האחות השנייה מבין 10 האחיות והאחים לבית ויצמן שעלו לישראל.
בירושלים, פגשה ויצמן את קצין המודיעין הגרמני, קורט פריפר (ב-גרמנית: Curt Prüfer) אשר גורש על ידי הבריטים, מקהיר בתחילת מלחמת העולם  הראשונה
פריפר צורף למטהו של אחמד ג'מאל פאשה, השליט העותמאני בארץ ישראל. פריפר קיבל תואר של סגן קונסול, אך היה בפועל קצין מודיעין. פריפר סייע בהתוויית התוכנית למתקפה העותמאנית-גרמנית על תעלת סואץ, מה שנודע כ-המערכה על תעלת סואץ במלחמת העולם הראשונה ולאחר כישלונה, הוטל עליו להקים רשת ריגול במצרים ולהצית מרד מוסלמי ברחבי האימפריה הבריטית.
בקהיר.
פריפר ניצל את העובדה שבתחילת המלחמה גורשו מארץ ישראל למצרים כל הנתינים של מדינות זרות שלא קיבלו אזרחות עותמאנית. פריפר הציע לכמה מהם לרגל אחר הבריטים במצרים – והד"ר מינה ויצמן הייתה אחת מהם. כסוציאליסטית וכיהודיה, ויצמן שנאה את שלטון הצאר ברוסיה בגלל רדיפות היהודים שם ולכן הייתה מוכנה לפעול למען אויביו הגרמנים.
ויצמן הגיעה למצרים (שהייתה תחת שליטת הממלכה המאוחדת), ל-קהיר בתחילת 1915, והחלה לעבוד כרופאה. במהרה השתלבה בחיי החברה של קהיר. עובדה זאת סייעה בידה לאסוף מידע רב על הצבא הבריטי במצרים, אך במבצע הריגול של פריפר הייתה נקודת תורפה משמעותית: המרגלים ששיגר נדרשו לשלוח אליו את המידע שאספו, באמצעות השגרירות הגרמנית ברומא. איטליה אומנם נכנסה למלחמת העולם הראשונה, לצד צרפת ואנגליה, אבל רק במאי 1915. עד אז הייתה איטליה נייטרלית והשגרירות הגרמנית ברומא פעלה כסדרה.
ויצמן הגיעה לאיטליה, כאשר נשלחה ללוות חייל צרפתי פצוע קשה, שהוחזר לצרפת – ומייד התקשרה עם השגרירות הגרמנית כדי למסור לשגריר את כל המידע שאספה. ויצמן לא ידעה שהשגרירות הייתה תחת מעקב הדוק של המודיעין הבריטי, שחשף את התקשרות מינה עם השגריר. היא נעצרה מייד, נשלחה למלטה ומשם הועברה לכלא במצרים.
בארץ ישראל.
לא ברור כיצד נחלצה ויצמן מגזר דין מוות, או ממאסר ממושך, אולם ויצמן גורשה לאירופה ומשם חזרה לארץ ישראל. מיד עם שובה לירושלים, התקבלה מינה לעבודה כרופאה-מיילדת בבית החולים "הדסה", שהופעל במבנה הישן של בית החולים רוטשילד, ברחוב הנביאים מספר 37 בירושלים.