בשנת 1974 פרש שלום כהן מתנועת "הפנתרים השחורים" וחזר לכתיבה עיתונאית וכתיבת ספרים. הוא נחשב למומחה בנושאים של יחסי ישראל-ערב והשאלה הפלסטינית וכן בעניינים חברתיים. בהמלצתו של פייר מנדס פראנס, מדינאי יהודי צרפתי בכיר וראש ממשלת צרפת בשנים 1954-55 החל לשמש כתב של העיתון הצרפתי "לה מאטן דה פארי". במקביל שידר ברדיו שווייץ (RSR) בשפה הצרפתית. בשנות ה-80 עבר לכתוב עבור העיתון הצרפתי ליברסיון ונחשב לאחד מהעיתונאים הבכירים בצרפת בתחום המזרח התיכון. הוא כיסה באופן קבוע את האירועים באזור.
בחודש מרץ 1977 הקים כהן ביחד עם יהושע פרץ, מי שהיה יו"ר ועד פועלי נמל אשדוד, את "מפלגת החופש", שקיבלה 2,498 קולות בבחירות לכנסת התשיעית שנערכו באותה שנה. ייתכן כי הבעת המחאה של יוצאי ארצות המזרח נותבה אל הליכוד, שזכה לעלות לשלטון במהפך הפוליטי הראשון בתולדות המדינה. כל הרשימות שהתפצלו מתנועת הפנתרים השחורים לא זכו להיבחר לכנסת באותן בחירות (למעט צ'רלי ביטון שנבחר לכנסת כסיעת הפנתרים השחורים במסגרת חד"ש).
עם תחילת תהליך השלום עם מצרים, שהביא לחתימת הסכם השלום בשנת 1979, היה שלום כהן אחד העיתונאים הישראלים הראשונים שהגיעו למצרים. בעקבות הביקורים התכופים בארץ אותה הכיר מנעוריו פרסם ב-1978 את הספר "מצרים - מדריך לישראלי לארץ הנילוס". זה היה מדריך הטיולים הראשון בעברית על מצרים.
שלום כהן נפטר בירושלים, במהלך סיקור עיתונאי, בינואר 1993. הוא נטמן בבית העלמין סגולה בפתח תקווה.
חיים אישיים.
כהן נישא בשנת 1955 לאורה הלר ילידת איטליה, בתם של ד"ר ליאון הלר וד"ר לילי הלר. לשניים נולדו שלושה בנים.
טטרהדר
מפלגת המרכז
מפלגת המרכז הייתה מפלגת מרכז, שהוקמה לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה על ידי חברי כנסת שפרשו ממפלגות העבודה, הליכוד וצומת.
הקמת המפלגה.
רקע.
בבחירות 1996 נבחר בנימין נתניהו לראשות ממשלת ישראל. בממשלתו התמנו דן מרידור לשר האוצר ויצחק מרדכי ("אלוף שלושת הפיקודים") לשר הביטחון. ביוני 1997 התפטר דן מרידור, אחרי שיחסיו עם נתניהו נקלעו למשברים תכופים והשניים לא יכלו יותר לעבוד זה עם זה.
במאי 1998 בחר רוני מילוא, ראש עיריית תל אביב, שלא לרוץ לקדנציה נוספת והכריז על הקמת מפלגה חדשה - "עתיד", ועל כך שיתמודד בבחירות הקרובות (שהיו אמורות להתקיים בנובמבר 2000) לראשות הממשלה. המפלגה כולה ורעיון ההתמודדות הוקפאו (למרות תמיכה ציבורית מסוימת) עד המשבר הקואליציוני החמור, שאירע בדצמבר אותה השנה, והוביל להקדמת הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה. אל מילוא חבר בהמשך דן מרידור, והשניים ניסו להוביל את המפלגה, תחילה ללא הצלחה.
ההקמה עצמה.
אמנון ליפקין-שחק, הרמטכ"ל לשעבר, החליט בעקבות האירועים להצטרף לפוליטיקה גם הוא ולנסות לרוץ לראשות הממשלה. על ליפקין-שחק הוטלו לחצים כבדים מגורמים בכירים במפלגת העבודה הישראלית (ביניהם יו"ר המפלגה, אהוד ברק) ועל ידי משפחת רבין להצטרף למפלגת העבודה ולהיות מספר שתיים לברק בתור ראש ממשלה.
ליפקין-שחק בחר שלא להצטרף לעבודה, על אף עמדותיו המדיניות היוניות. ב-6 בינואר 1999 הודיע בשידור חי בטלוויזיה על החלטתו להתמודד מול נתניהו על ראשות הממשלה. למרות ההכרזה הדרמטית ויצירת סיסמת הבחירות "נתניהו מסוכן לישראל, נתניהו חייב ללכת" מועמדותו לא נחלה הצלחה מיומה הראשון.
בינואר ניסו מילוא ומרידור להעביר בכירי ליכוד נוספים למפלגתם - בעיקר את שרת התקשורת, לימור לבנת ואת שר הביטחון יצחק מרדכי. לבנת הייתה שרויה בסכסוך עם נתניהו על רקע תהליך קבלת ההחלטות, כמו גם על המצב הפנימי בליכוד ועל מעמדה במפלגה ובעיניו; מרדכי חשש מפני התחזקותו של אריאל שרון (שמונה לשר החוץ במקום דוד לוי חודשים ספורים קודם לכן) ומהעמדה הניצית שהנהיג נתניהו דווקא מאז הסכם וואי.
ב-10 בינואר נפגש נתניהו עם לבנת לשיחה ארוכה, במהלכה הובטחו לה הבטחות רבות. בעניין מרדכי, נקט נתניהו טקטיקה שונה: הוא ניסה לפתותו להישאר בליכוד בתמורה לכך שיכהן כשר הביטחון בממשלה הבאה, ובו בזמן חיפש מועמדים אחרים לתפקידו של מרדכי.
מרדכי, שהעדיף לעבור לצד מרידור, מילוא ושחק (שעבר למפלגה החדשה בינתיים) מאשר לצד נתניהו, החליט סופית ב-21 בינואר. ב-23 בינואר נודע לנתניהו על החלטת מרדכי, והוא החליט לשלוח למרדכי מכתב פיטורין מתפקידו כשר ביטחון במהלך פגישת הרביעייה בביתו של שחק. המכתב הגיע דקה לפני מהדורות החדשות, ובעצם היה הגורם להקמת מפלגת המרכז.
בחירות 1999.
במערכת בחירות זו הונהגו לראשות הממשלה, לצד הבחירות לכנסת. בחודשים ינואר-פברואר היה מרדכי מועמד חזק לכל הדעות, אך ככל שהתקרב מועד הבחירות, מיצב עצמו מועמד העבודה אהוד ברק כמועמד המוביל מול נתניהו. כמו כן, שבו רבים מתומכיו לשעבר של נתניהו אל הליכוד, וכתוצאה מכך החל כוחו של מרדכי ליפול.
למפלגה הצטרפו אורי סביר ודליה רבין-פילוסוף, ונראה היה כי המפלגה החדשה תעבור את הליכוד ותזכה במנדטים רבים (הערכות מסוימות דיברו על 20–25 מנדטים). כמו עם מועמדות מרדכי לראשות הממשלה, גם כאן הבחירות התקרבו ועימן הנפילה. ב-7 במאי רמז מילוא לתקשורת כי מרדכי ישקול הסרת מועמדות למען ניצחון ברק ותבוסת נתניהו, רעיון שבוצע בפועל ערב הבחירות, וב-12 במאי החלה המפלגה להיסדק מבפנים - כאשר בפגישת ראשי המפלגה דובר על פרישה אפשרית של מילוא ומרידור (שלא הגיעה למעשים). בבחירות עצמן ציפתה למפלגה אכזבה מרה, לאחר שהמפלגה קיבלה 6 מנדטים בלבד. המפלגה הצטרפה לממשלת ברק כאשר מרדכי כיהן כשר התחבורה ושחק כשר התיירות.
נפילת המפלגה.
אחרי כן החלו לפקוד את המפלגה צרות. יצחק מרדכי הואשם בעבירות מין ונאלץ להתפטר מהממשלה ב-30 במאי 2000. במקומו מונה כשר התחבורה עמיתו לסיעה, אמנון ליפקין-שחק, וכחודשיים לאחר מכן מונה רוני מילוא להיות שר הבריאות. אחר כך התפצלה המפלגה לשתיים: ב-6 במרץ 2001 פרשו אמנון ליפקין-שחק, דליה רבין ואורי סביר והקימו את סיעת "הדרך החדשה", ובסיעה המקוצצת נשארו דן מרידור, רוני מילוא ויחיאל לסרי. לאחר שליפקין-שחק וסביר התפטרו מהכנסת 20 יום לאחר מכן, נכנסו במקומם לסיעת מפלגת המרכז דוד מגן ונחמה רונן, ודליה רבין הצטרפה למפלגת העבודה (ב-7 במאי).
מפלגת המרכז לא הצטרפה לממשלתו הראשונה של אריאל שרון מיד עם הקמתה ב-7 במרץ 2001, אלא עשתה זאת באיחור של כמעט חצי שנה - ב-29 באוגוסט. רוני מילוא מונה להיות השר לשיתוף פעולה אזורי, ודן מרידור נהיה לשר בלי תיק הממונה על שירותי המודיעין.
לאחר מכן, ב-6 בנובמבר 2002, פרשו רוני מילוא ויחיאל לסרי ממפלגת המרכז והקימו את סיעת "לב", אשר התקיימה דקות ספורות בלבד לפני שהתמזגה עם מפלגת הליכוד. במפלגת המרכז עצמה נשארו רק מרידור, מגן ורונן.
רשימה בשם "המרכז" בראשותו של דוד מגן התמודדה בבחירות 2003, אך לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה.
קלאופטרה, מלכת מוקדון
קלאופטרה (356-308 לפנה"ס) הייתה בתם של פיליפוס השני מלך מקדוניה (382–336 לפנה"ס) והמלכה אולימפיאס מאפירוס 375-316 לפנה"ס). אחותו (היחידה מאותה אם) של הנסיך אלכסנדר, שלימים ייקרא אלכסנדר הגדול.
ביוגרפיה.
בשנת 337 לפנה"ס נשא פיליפוס לאישה את בת אחיו של אציל מקדוני בשם אטאלוס, גם שמה היה קלאופטרה. נישואים אלה יצרו מתחים כבדים בינו לבין אשתו אולימיפיאס ובנו, אלכסנדר. אולימפיאס יצאה לגלות מרצון ושבה אל חצרו של אחיה הצעיר, אלכסנדר, מלך אפירוס.
אלכסנדר, בנה של אולימפיאס ובני הלוויה שלו יצאו אף הם לגלות.
הנסיכה קלאופטרה נשארה עם אביה ואימה החורגת, עם זאת החליט פיליפוס להפריד את אולימפיאס מאחיה ולכן הציע לאלכסנדר מלך אפירוס, את בתו, הנסיכה קלאופטרה לאישה.
נישואיה של קלאופטרה עם דודה נערכו באוקטובר 336 לפנה"ס, לקראת החתונה שב אלכסנדר מן הגלות והשלים עם אביו פיליפוס. אך השלווה לא האריכה ימים, משום שבמהלך טקס החתונה, פיליפוס נרצח על ידי אדם שהיה לו מניע פרטי, למרות שייתכן שהיו קושרים נוספים לרצח ואולי אף אולימפיאס עצמה הייתה ביניהם.
לאחר ההתנקשות בחייו של פיליפוס, הוכתר אלכסנדר, בנו, למלך מקדוניה. אמו אולימפיאס שבה מן הגלות, ואילו אשתו החדשה של פיליפוס, קלאופטרה, הוכרחה להתאבד על ידי אולימפיאס והילד שילדה לפיליפוס זמן קצר לפני כן נרצח.
אלכסנדר, מלך אפירוס, ואשתו החדשה, הנסיכה קלאופטרה, עזבו את מקדוניה ושבו לאפירוס, אך גם לאחר עזיבתם שמרו על קשר הדוק עם ממלכת מקדוניה. נולדו להם שני ילדים, בת בשם קאדמה ובן בשם נאופטלמוס.
בשנת 334 לפנה"ס יצא אלכסנדר, מלך מקדוניה, לכבוש את האימפריה הפרסית. באותו זמן אלכסנדר, מלך אפירוס, יצא לאיטליה, שם היו מושבות היווניות המחולקות מאוימות על ידי חבורות של שבטי הרים שהצליחו לכבוש כמה מהן. בתחילה הצליח בהדיפת האויבים, אך הוא נהרג במהלך קרב בשנת 331 לפנה"ס.
קלאופטרה, ששהתה עם בעלה באיטליה, חזרה לאחר מותו לאפירוס ושלטה שם כמלכה. בזמן הזה המשיך אלכסנדר בכיבושיו והגיע למצרים ובמקדוניה שלט מושל בשם אנטיפטרוס. אולימפיאס, שרצתה לשלוט במקדוניה לבדה, לא הסתדרה כלל עם אנטיפטרוס ובשנת 330 היא החליטה לשוב אל אפירוס ולשכנע את קלאופטרה לתת לידיה את המלוכה. קלאופטרה נעתרה ושבה אל בירת מקדוניה, פלה, שם היא חייתה תחת חסותו של אנטיפטרוס עם שני ילדיה, אך היחסים בינה ובין המושל היו מתוחים.
ב־11 ביוני 323 לפנה"ס אלכסנדר מת בבבל. אחיו למחצה, פיליפוס ארידיוס ירש אותו, אך הוא סבל מבעיות נפשיות ולא היה מסוגל לשלוט ולכן מונה עוצר, פרדיקס, אך האימפריה שהוא ירש הייתה סוערת. המושבות היווניות במערב מרדו והפרסים סילקו את המקדונים מן הערים שלהם.