התאולוגיה הפרוטסטנטית היא פלורליסטית, ולכן אין סמכות אחת אליה ניתן להתייחס בנוגע לסוגיית המחקר הרפואי בתאי גזע עובריים. האתוס הפרוטסטנטי מכתיב כי שאלות מוסריות מוכרעות על ידי המצפון האינדיבידואלי. משמע, על פי ההשקפה הפרוטסטנטית, בסוגיה זו ייתכנו דעות נוצריות שונות, שכולן עולות בקנה אחד עם האמונה הנוצרית. ענפים מסוימים במסורת הפרוטסטנטית גורסים כי המעמד הרשמי של בן-אדם נרכש בהדרגה, ולכן ייתכן כי אינו קיים בעובר המוקדם.
בפרסומיהם האחרונים גורסים הסינודים של "הכנסיות הנוצריות המאוחדות" (General Synod of the United Church of Christ), כי על אף שהטרום-עובר האנושי ראוי לכבוד על שום הפוטנציאל שלו להתפתח לכדי בן-אדם – הרי שאין דינו כדין בן-אדם. מכאן, שיש לקדם את תהליך נטילת תאי גזע מעוברים מוקדמים, לרבות יצירת עוברים באמצעות העברת גרעין, ואף להפנות כספי ציבור למטרה זו, ובה בעת לפתוח את הנושא לדיון ציבורי ער, הנחשב לתהליך מהותי של האמונה הדתית. חוסר הבנה מצד הציבור יהיה בעוכריו של המדע. אין לקיים מחקר באמצעות מימון פרטי שלא במסגרת תחיקה ותקנות, ויש לוודא כי האחריות עליו תהיה במסגרת לאומית. יש לספק צידוק למטרות המחקר תוך הדגשת התועלת למדע ולרפואה והדאגה לצדק חברתי. הפרוטוקול המחקרי יבטא יחס של כבוד כלפי העובר. על פי השקפות פרוטסטנטיות אחרות, הסכנה שבזילות חייו של בן-האנוש החלש ביותר, קרי העובר, גדולה מכל תועלת אפשרית: במילים אחרות, מוטב להימנע או למצוא דרכים אחרות להשיג את המטרה.
דו"ח הוועדה המייעצת הלאומית לענייני ביו-אתיקה בארצות הברית National Bioethics Advisory Committee ,NBAC)), הפורש את העמדות הפרוטסטנטיות השונות, מתייחס גם אל השקפות קתוליות-רומיות בארצות הברית, כדוגמת השקפתה של התאולוגית מרגרט א. פרלי מאוניברסיטת ייל, אשר קוראת ל"חזרה לעמדה הקתולית בת מאות השנים, שלפיה זכאותו של העובר למעמד אישי מחייבת מידה מסוימת של התפתחות". בהתחשב בכך שהמדע יכול לתרום ל"תהליך מתמשך של הבחנה הנותר נאמן לערכים תאולוגיים ומוסריים", היא מוסיפה כי "ממחקרים אמבריולוגיים עולה שההפריה ('ההתעברות') היא כשלעצמה 'תהליך' ולא 'רגע', וכי במחקרים מסוג זה יש משום ביסוס לדעה, כי בשלביו הראשונים (לרבות שלב הבלסטוציסט, שבו מוצאים תאי גזע לצורכי מחקר), העובר אינו אינדיבידואל במידה המאפשרת נשיאת כובד המשקל המוסרי של היותו אדם". השקפות על השינוי בעובר והידיעה כי זיגוטה אחת יכולה להפיק תאומים אינן עולות בקנה אחד עם הענקת "אינדיבידואליות" לפני יצירת התכונה הראשונית. מכאן ש"לדידם של מספר הולך וגדל של תאולוגי מוסר קתוליים, העובר בשלביו המוקדמים (לפני התפתחות התכונה הראשונית או ההשרשה) אינו נחשב לישות אנושית אינדיבידואלית בעלת פוטנציאל אינהרנטי להתפתחות לכדי בן-אדם". על פי השקפה זו, אין פסול בשיבוט רפואי לצורכי השתלות אוטולוגיות מבוססות תאי-גזע, ובלבד שלא יהיה לצורכי רבייה.
מצודת לונדון
הארמון המלכותי והמצודה של הוד מלכותה (באנגלית: Her Majesty's Royal Palace and Fortress), הידוע יותר בכינויים מצודת לונדון או הטאוור (אנגלית: Tower of London, בתרגום: מגדל לונדון) היא טירה מלכותית השוכנת על הגדה הצפונית של נהר התמזה במרכז לונדון, בירת הממלכה המאוחדת. המצודה נמצאת בשטחו של הרובע הלונדוני טאוור האמלטס, ומופרדת מהקצה המזרחי של הסיטי של לונדון על ידי האזור הידוע בכינוי "גבעת המצודה".
המצודה הוקמה ב-1066 תוך כדי הכיבוש הנורמני של אנגליה. המגדל הלבן, ממנו נגזר שמה של המצודה, נבנה על ידי ויליאם הכובש בערך בשנת 1078. הטירה שימשה כבית סוהר החל מתחילת המאה ה-12 בקירוב, ולאורך השנים היא הייתה גם אחד ממקומות מגוריהם של מלכי בריטניה. המצודה היא מתחם של מספר מבנים הנמצאים בתוך שתי חומות מגן בצורת טבעות קונצנטריות וחפיר. במאה ה-12 ובמאה ה-13 בוצעו בה מספר סבבים של עבודות הרחבה, בעיקר תחת שלטונם של ריצ'רד הראשון ("לב הארי"), הנרי השלישי, ואדוארד הראשון. מתאר המצודה הנוכחי הוא באופן כללי זה שהיה בשלהי המאה ה-13.
המצודה מילאה תפקיד בולט בהיסטוריה של אנגליה. היא הייתה נתונה תחת מצור מספר פעמים, והשלטון בה היה חשוב עבור מי שרצה לשלוט במדינה. המצודה שימשה לאורך השנים כמחסן נשק, כבית אוצר, כגן חיות, כמקום משכנה של המטבעה המלכותית, כמשרד למסמכים ציבוריים, וכמקום משכנם של תכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת.
החל מראשית המאה ה-14 ועד שלטונו של צ'ארלס הראשון הייתה המצודה נקודת ההתחלה של התהלוכה שסופה במנזר וסטמינסטר והייתה חלק מתהליך הכתרת מלכי בריטניה. בהיעדרו של המונרך הבריטי המכהן משמש נציב המצודה כמפקדה, ובימי הביניים נחשב התפקיד לרב-עוצמה ולכזה שניתן לאנשים חשובים ביותר. בשלהי המאה ה-15 שימשה המצודה כמקום מאסרם של הנסיכים במצודה. בתקופת בית טיודור פחת השימוש במצודה כמקום מגורים מלכותי, ולמרות הניסיונות לחזק את ביצוריה ולבצע בה שיפוצים היא פיגרה אחרי מבנים אחרים מבחינת היכולת להתמודד עם ארטילריה.
תקופת השיא של המצודה כבית כלא הייתה במאה ה-16 ובמאה ה-17, כאשר אישים רבים, כגון אליזבת הראשונה לפני הכתרתה, נכלאו בתוכה. למצודה יצא שם של מקום הקשור לעינויים ולמוות, אך בפועל רק שבעה אנשים הוצאו להורג בתוכה. ההוצאות להורג נערכו בדרך כלל בגבעת המצודה שנמצאת צפונית למצודה, ובמשך תקופה של כ-400 שנים נערכו בה למעלה מ-100 הוצאות להורג.
בשלהי המאה ה-19 הועברו מהמצודה מוסדות כגון המטבעה המלכותית למקומות אחרים, כך שחלק מהמבנים נותר ריק. האדריכלים אנתוני סלווין וג'ון טיילור שיחזרו את מראה המצודה למה שנראה להם כמראה הימי-ביניימי שלה, ופינו את רוב המבנים שהוקמו לאחר ימי הביניים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה שימשה המצודה פעם נוספת כבית סוהר, ובוצעו בה 12 הוצאות להורג של אנשים שהואשמו בריגול. לאחר מלחמת העולם השנייה תוקן הנזק שנגרם במהלך הבליץ, והמצודה נפתחה לציבור. כיום המצודה היא אחת האטרקציות התיירותיות הפופולריות ביותר של לונדון. היא מנוהלת על ידי קרן הצדקה "הארמונות המלכותיים ההיסטוריים", ובשנת 1988 הוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
הקמת המצודה וההיסטוריה המוקדמת.
הדוכס מנורמנדי, ויליאם הכובש, ניצח בקרב הייסטינגס ב-14 באוקטובר 1066 את הרולד גודווינסון. כדי לחזק את אחיזתו בטריטוריה החדשה, הקים מספר טירות לאורך הדרך ללונדון, אך ביצע גם מספר מעקפים; רק כאשר הגיע לקנטרברי הוא פנה לעבר העיר הגדולה ביותר באנגליה. החיילים הסקסונים החזיקו בגשר המבוצר שהוביל לתוך לונדון, ולפיכך החליט ויליאם לכבוש קודם את האזור שבו שוכן כיום רובע סאת'ק לפני שהמשיך במסעו בדרום אנגליה.
סדרה של ניצחונות נורמנים לאורך הדרך ניתקה את קווי האספקה של לונדון, ובדצמבר 1066 נכנעו ללא תנאי המנהיגים של העיר, וזאת לאחר שהיא נותרה מבודדת ומאוימת. בין 1066 ל-1087 הקים ויליאם 36 טירות, ואזכורים בספר יום הדין מייחסים לפקודיו את הקמתן של טירות רבות נוספות. מבנים אלה היו רב-תכליתיים, שימשו כביצור חזק (שהיה גם בסיס פעולה בשטח האויב), מרכזי מינהל, ומקום מגורים.
ויליאם שלח משלחת שתכין את העיר לקראת כניסתו, להכין את חגיגות הניצחון שלו ולהקים טירה; במילותיו של ויליאם דה פואטייה, הביוגרף של ויליאם הכובש, "ביצורים מסוימים הושלמו בעיר על מנת להגן מפני חוסר השקט של ההמון הגדול והברוטלי. כיוון שהוא [ויליאם] הבין כי יש חשיבות ראשונה במעלה לרסן את הלונדונים". באותה עת הייתה לונדון העיר הגדולה ביותר באנגליה. הקמת מנזר וסטמינסטר וארמון וסטמינסטר הישן תחת שלטונו של אדוארד המודה סימלו את היותה מרכז ממשל, וכיוון שהיה בה גם נמל ימי משגשג היה הנורמנים ראו חשיבות בביסוס השליטה על המקום. שתי הטירות האחרות בלונדון - טירת ביינארד וטירת מונטפיצ'ט - הוקמו גם כן באותה תקופה. המבצר שלימים ייקרא מצודת לונדון נבנה בפינה הדרום-מזרחית של חומות העיר הרומיות, תוך שימוש בהן כקווי הגנה ראשוניים, והתמזה שימש כקו הגנה דרומי. שלב ראשוני זה של הטירה הוקף בחפיר והוגן על ידי גדר עץ, וככל הנראה הכיל מגורים שהיו ראויים לוויליאם.
חלק ניכר מהטירות הנורמניות הקדומות נבנו מעץ, אך לקראת חלק מהן, כולל מצודת לונדון, הכילו חלקים מאבן או הוחלפו בטירות שכולן בנויות מאבן. העבודה על המגדל הלבן - שממנו נגזר שמה של המצודה כולה - החלה ככל הנראה בשנת 1078, אם כי התאריך המדויק אינו ידוע. ויליאם מינה את הבישוף של רוצ'סטר לתפקיד האחראי על בניית המגדל, אך זו ככל הנראה הסתיימה רק לאחר מותו של ויליאם ב-1087. המגדל הלבן הוא מגדל העוז מאבן הקדום ביותר באנגליה שעדיין קיים, והוא היה גם הנקודה החזקה ביותר במצודה הקדומה. המגדל הכיל אגף מגורים גדול עבור המלך. בניית המגדל הסתיימה ככל הנראה בשנת 1100 לכל המאוחר, כאשר הבישוף מדרהאם רנולף פלמבארד נכלא בו. פלמבארד הוא האסיר המתועד הראשון במצודה, והוא היה גם האדם הראשון שנמלט ממנה, לאחר שהשתמש בחבל שהוברח אליו בתוך כד יין.