הוא נולד בפראג, ולאחר לימודיו הצטרף למסדר הפרנציסקני ואימץ את השם "רמדיוס". הוא יצא למצרים בשליחות מיסיונרית ושהה בגיזה עד 1751. לאחר מכן נסע עם שני מיסיונרים אחרים לאתיופיה ופגש בקיסר ייאסו השני בגונדר. פרוטקי עזב את אתיופיה בשנה שלאחר מכן משום ששליחותו המיסיונרית לא צלחה, ובשל התנגדות אנשי הכנסייה האתיופית לשהותם של קתולים במדינה. הוא נסע להודו ולמאוריציוס בטרם שב לאירופה. לאחר מכן חזר למצרים ובערוב ימיו כיהן כשליח המסדר ברוסיה. הוא מת בפירנצה בשנת 1770, בהיותו בדרכו לרומא.
הוא ידוע בעיקר בזכות יומן הנסיעות שכתב, "Itinerarium" (לטינית "מסלול"), המתאר את מסעו לאתיופיה ואת פגישתו עם הקיסר.
יד לצנחני היישוב בארץ שנפלו באירופה
יד לצנחני היישוב בארץ שנפלו באירופה היא חלקת קבורה ממלכתית בבית הקברות הצבאי בהר הרצל שיועדה לקבורתם של שבעה מהצנחנים היהודיים שנשלחו לסייע לכוחות הברית במלחמת העולם השנייה כנגד גרמניה הנאצית ונהרגו בין שורות האויב באירופה. החלקה מסומנת בצורת עיגול מוקפת שיחים גבוהים וממוקמת בצמוד אל חלקת גדולי האומה. הקברים מסודרים בצורת האות V, המסמלת את ניצחונן של בעלות הברית.
היסטוריה.
במסגרת הפעילות להבאת חללי מלחמת העצמאות לקבורה, עלתה גם ההצעה, ביוזמת שאול אביגור, להביא את צנחני היישוב לקבורה בישראל. גופתה של חנה סנש הייתה הראשונה שהובאה לקבורה בישראל, בגלל שהיא הייתה קבורה בבית קברות אזרחי בבודפשט ועל כן התהליך של העברת עצמותיה היה יחסית פשוט. לבקשת אמה ואחיה נקבע שהיא תקבר בהר הרצל. ב-26 במרץ 1950 הובאה סנש על ידי אוניית מלחמה של חיל הים הישראלי לנמל חיפה. ב-27 במרץ 1950 נערך מסע הלווייתה שהחל בחיפה, נמשך בקיבוץ שדות ים שסנש הייתה מראשוניו, והמשיך משם דרך תל אביב לירושלים.
בספטמבר 1952, לאחר שהושגו האישורים להעברת עצמותיהם מבית הקברות הצבאי הבריטי בו היו קבורים, הובאו עצמותיהם של חביבה רייך ורפאל רייס לישראל מצ'כוסלובקיה. הם נטמנו בהר הרצל בסמוך למקום קבורתה של חנה סנש.
בעקבות הבאת עצמותיהם של רייך ורייס, עלתה מצד משפחות וחברי צנחני היישוב שמקום קבורתם לא נודע, שייעשה להנצחתם בישראל. במענה לכך, הוקמו בהר הרצל לצד קברות צנחני היישוב שעצמותיהם הועלו, לוחות זיכרון עם שמות צנחני היישוב שמקום קבורתם לא נודע. ביולי 1954 הובאו לקבורה בסמוך לצנחני היישוב שניים מקרבנות אסון מעגן.
ב-28 בנובמבר 1954 נערך במקום טקס נוסף במהלכו הוסר הלוט מעל ארבע מצבות שהוקמו לזכרם של אבא ברדיצ'ב, פרץ גולדשטיין, צבי בן יעקב, ואנצו סרני שמקום קבורתם לא נודע.
חלקת עולי הגרדום בהר הרצל
חלקת עולי הגרדום בהר הרצל היא חלקת קבורה ממלכתית בבית הקברות הצבאי בהר הרצל שיועדה עבור ששת לוחמי מחתרות וחללי צה"ל שהועלו לגרדום בשורות האויב. למרות שמה שעשוי להטעות, קבורים בה רק שניים מבין שנים עשר חללי אצ"ל ולח"י שנידונו למוות על ידי הבריטים ומכונים עולי הגרדום. למעשה, אחד מהקבורים בה (אבשלום פיינברג) נהרג בהיתקלות עם ז'נדרמרים עות'מאניים.
החלקה מסודרת בשורת קברים ישרה בסמוך אל חלקת גדולי האומה.
בחלקה קבורים שני הלוחמים היהודים שהועלו לגרדום בקהיר בשנת 1945, אליהו חכים ואליהו בית צורי לאחר שהתנקשו בלורד מוין. בצמוד אליהם טמונים שני החללים שנפלו ב"פרשת העסק הביש" בשנת 1954, ד"ר משה מרזוק ושמואל עזר. לצידם קבורים שני חללי מחתרת ניל"י: יוסף לישנסקי, שהועלה לגרדום בדמשק בתקופת השלטון העות'מאני, ואבשלום פיינברג, שעצמותיו נתגלו בחולות רפיח בשנת 1967 לאחר מלחמת ששת הימים.
למרגלות קברו של אבשלום פיינברג ניטע חוטר מהדקל שצמח במקום קבורתו בסיני.
בצמוד אל החלקה הוקמה בסוף שנות ה-90 חלקה מיוחדת עבור חיילים שאינם יהודים בשורה מקבילה במפלס מוגבה במקצת.
תכנית חומש
יצחק משה אלבאגן
זוננפלד
זוֹנֶנְפֶלְד (גרמנית: Sonnenfeld, יידיש: זונענפעלד או זאנענפעלד) הוא שם משפחה יהודי אשכנזי שפירושו שדה שמש, שדה שמשי, שדה אור, שדה חמים או בן השדה.
מים שאובין
מטרופולין קנזס סיטי
מטרופולין טולדו
מטרופולין שיקגו
Google Chrome OS
הפרוטואוונגליון על פי יעקב
הפרוטואוונגליון על-פי יעקב
יהדות ולהט&quot;ב
בלגיה במלחמת העולם הראשונה
בלגיה הייתה המדינה הראשונה שנכבשה על ידי הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה והפכה לשדה קרב עקוב מדם בחזית המערבית. ערב המלחמה הייתה בלגיה מדינה נייטרלית, אך היא עמדה בדרכה של גרמניה למתקפה בצרפת, ועל כן נכבשה בסערה, דבר שגרם לכניסתה של בריטניה, אשר ערבה לריבונות בלגיה, למלחמה. עמידתה העיקשת של בלגיה הצליחה לבלום את תנופת ההתקפה הגרמנית והעניקה לצרפת ובריטניה את הזמן שנדרש להתארגנות לשם מניעת כיבוש צרפת. הכיבוש הגרמני היה אכזרי וזכה לכינוי "אונס בלגיה", כמיליון פליטים בלגים נמלטו להולנד. בית המלוכה הבלגי ובפרט אלברט הראשון, מלך הבלגים, שפיקד על צבא בלגיה, התגלה בתקופת המלחמה כסמל לאומי מאחד, נוסך תקווה וגאווה לאומית. בנוסף לכיבוש בלגיה, התקיימו קרבות בין כוחות בלגיים לגרמניים במזרח קונגו הבלגית ורואנדה שבאפריקה.
רקע.
ערב מלחמת העולם הראשונה הייתה בלגיה ממלכה קטנה (אוכלוסייתה מנתה 7.5 מיליון נפש ב-1914) בעלת כלכלה מפותחת המבוססת על תעשייה ומסחר. באופן מסורתי נטתה הסימפתיה העממית של הפלמים לגרמניה והסימפתיה העממית של הוולונים, דוברי הצרפתית – לצרפת. בית המלוכה הבלגי היה נצר לבית סקסה-קובורג-גותה, המקורב לוילהלם השני, קיסר גרמניה. אולם הנייטרליות הפכה לקו מרכזי באופייה של הממלכה ולמקור עוצמה כלכלית ומדינית. בלגיה לא הייתה שותפה למערך הבריתות של מאזן הכוחות שקדם למלחמה, אולם במסגרת הסכם לונדון (1839) ערבה בריטניה לריבונותה של בלגיה, לשלמותה ולנייטרליות שלה. עקב תפיסה זו היה צבאה של בלגיה קטן וסמלי. הוא הורכב מ-43,000 חיילים סדירים, רובם בשש חטיבות חי"ר וכמה מאות פרשים ואנשי ארטילריה והנדסה ו-115,000 אנשי מילואים. מפקד הצבא היה המלך.
לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה (1870–1871) ביצרה צרפת את גבולה עם גרמניה. עקב כך גובשה בגרמניה בסודיות תוכנית שליפן, שעיקרה איגוף קו הביצורים בגבול צרפת באמצעות מעבר דרך שטחן של הולנד ובלגיה. מאוחר יותר, הוסרה הולנד מהתוכנית על ידי רמטכ"ל הצבא הגרמני, הלמוט פון מולטקה הצעיר. לאחר ההתנקשות בפרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, בקיץ 1914, התחייבה גרמניה לסייע לאימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמתה נגד הברית הרוסית-צרפתית, וזאת על ידי הנחתת מכת-בזק על צרפת וסיום הלוחמה בחזית המערבית לפני שתפנה לטפל בחזיתה המזרחית מול רוסיה.
ב-2 באוגוסט הגיש השגריר הגרמני בבריסל מסמך לשר החוץ שלה, לפיו "נודע" לממשלת גרמניה שצרפת מתכננת מתקפה על גרמניה, שתתבצע על ידי מעבר דרך שטחה של בלגיה. גרמניה חוששת, כך כתב, שבלגיה, למרות רצונה הטוב, לא תוכל להתנגד להפרה זו של ריבונותה. לפיכך פנה השגריר בבקשה מ"אחיינו" (המלך הבלגי), לאפשר לכוחות גרמניה מעבר חופשי דרך שטח בלגיה על מנת לגונן עליה מפני התוקפנות הצרפתית. תגובתה של ממשלת בלגיה הייתה סירוב מוחלט, תוך ציון העובדה שהיא סמוכה ובטוחה שבריטניה תקיים את הבטחתה מ-1839 להגן על ריבונות בלגיה. "בלגיה," אמר המלך אלברט, "היא אומה, לא דרך". במקביל גויס כוח של 117,000 חיילים ו-67,000 מתנדבים שהוצבו בקו הבלימה וההתבצרות בלייז', נאמור ואנטוורפן.
פלישת גרמניה לבלגיה.
ב-4 באוגוסט חצו שבע ארמיות גרמניות בפיקודו של אלכסנדר פון קלוק את גבול בלגיה והתקדמו במהירות לכיוון הנהר מז במגמה להגיע לפריז. במקביל הכניסה גם צרפת כוחות לבלגיה דרך גבולה עם הממלכה, אך משום שתוכניתה הצבאית של צרפת, תוכנית 17, הניחה שהגרמנים יכבדו את הנייטרליות של בלגיה, הם ריכזו את כוחותיהם המובחרים בחזית אלזס-לורן, ולא בגבול הבלגי. בין התאריכים 14 באוגוסט – 24 באוגוסט התקיימה בגבול צרפת-בלגיה סדרת קרבות בלימה שנודעה כמערכה על הגבולות. הפלישה הגרמנית הביאה באופן אוטומטי להכרזת מלחמה בריטית על גרמניה. הזעזוע מההפרה הגרמנית הברוטלית של הנייטרליות הבלגית השלווה סייעה בידי בריטניה לגייס כוח מוסרי ונלהב למלחמה בגרמניה באימפריה הבריטית ומאוחר יותר בארצות הברית.
קרב לייז'.
העיר לייז' הוקפה בשנות ה-80 של המאה ה-19 בשרשרת של 12 מבצרים סביב העיר. כאשר הגיעו הכוחות הגרמניים לשערי לייז' ב-5 באוגוסט הם מצאו עיר מבוצרת ומוגנת על ידי 30,000 חיילים, תחת פיקודו של הגנרל ז'ראר למאן. מולם שלחו הגרמנים כוח התקפה בן 100,000 איש, אשר חיסל את ההגנה לאחר קרב בן חמישה ימים והפצצות בלתי פוסקות בתותחי הוביצר. כניעתם הסופית של הכוחות הבלגיים באה לאחר פגיעה ישירה בתעלות המגן מתחת למבצר המרכזי, שהביאה, בשל תכנון לקוי של מערכת האוורור, לפיצוץ אדיר. במהלך הקרב בוצעה אחת מהפצצות האוויר הראשונות בהיסטוריה, תוך שימוש גרמני בצפלין.
אף כי קרב המגן נמשך זמן קצר מן המתוכנן, הוא הצליח לעכב את המשך הפלישה הגרמנית ב-12 יום, ובכך נתן שהות למדינות ההסכמה להתארגן מחדש בחזית המערבית, וייתכן כי מנע את כיבוש צרפת. ב-7 באוגוסט העניקה ממשלת צרפת לעיר את הצלב הגדול של אות לגיון הכבוד הצרפתי ובכך, כדברי ברברה טוכמן, "הביעה משהו מהערצתו הנדהמת של העולם למראה הלוחמה הבלגית".
נפילת בריסל.