בינואר 2020 הצטרף לאפי לקבוצת אם ספורט לצד טימו סויננן וגוס גרינסמית'.
יחסי ברזיל–כף ורדה
יחסי ברזיל–כף ורדה הם היחסים הבילטרליים שמתקיימים בין הרפובליקה הפדרלית של ברזיל לבין הרפובליקה של כֵּף וֶרְדֶה.
ב-2018, פורסם כי שר המדע והטכנולוגיה של ברזיל, ז'ילברטו קאסב , הביע בברזיל כוונה לחזק את היחסים בין ברזל לכף ורדה, בין אם בתחום הממשלתי ובין אם בתחום הספרות והתרבות.
קשרים תרבותיים.
שתי המדינות היו תחת השלטון של האימפריה הפורטוגזית עד לעצמאותן. ברזיל קיבלה את עצמאותה ב-7 בספטמבר 1822, וכף ורדה קיבלה את עצמאותה ב-5 ביולי 1975. השפה הרשמית של שתי המדינות היא פורטוגזית. לשתי המדינות, יש שורשים אפריקאים ופורטוגזים.
שיתוף פעולה צבאי.
שר ההגנה של ברזיל, סלסו אמורים, ושר ההגנה של כף ורדה, זרוז'ה טולנטינו, הביעו את כוונתם לחזק את שיתוף הפעולה בין שתי המדינות בתחומי הביטחון במהלך פגישה בבית הספר הגבוה למלחמה שבברזיל ב-9 במרץ 2012. נציג כף ורדה הביע את התעניינותה של המדינה בהשגת עזרה ברזילאית, במיוחד בתחום הבטיחות הימית ו-SAR (חיפוש והצלה). השרים הסכימו גם כי ברזיל תספק תמיכה טכנית ומדעית לכף ורדה עבור המדף היבשתי של המדינה.
יחסים כלכליים.
בשנת 2016, ייצאה כף ורדה לברזיל סחורה בשווי של 50.3 אלף דולרים אמריקאים. הסחורה כללה בעיקר מעגלים משולבים, סוודרים ותקליטים. באותה השנה, ייצאה ברזיל לכף ורדה סחורה בשווי של 22.8 מיליון דולר אמריקאי. הסחורה כללה בעיקר סוכר גולמי, אורז ובשר עוף.
נטליה
איווה מארי
אאוגניוס הרביעי
אאוגניוס הרביעי (בלטינית: Eugenius IV; 1383 – 23 בפברואר 1447) נולד בשם גבריאלה קונדולמר (באיטלקית: Gabriele Condulmer) היה אפיפיור מ-3 במרץ 1431 ועד מותו.
עד בחירתו לאפיפיור.
נולד בוונציה למשפחת סוחרים עשירה. דודו מצד אמו היה האפיפיור גרגוריוס השנים עשר, שמינה אותו לבישוף סיינה. אנשי סיינה התקוממו נגד הבישוף החדש, שלא היה רק צעיר בן 24, אלא גם זר. לפיכך התפטר קונדולמר מתפקידו ובתמורה מונה ב-1408 לכומר הקרדינל של בזיליקת סנט קלמנטה. ב-1426 מינה אותו האפיפיור מרטינוס החמישי לכומר הקרדינל של סנטה מריה אין טרסטוורה. ב-3 במרץ 1431, שבועיים בלבד לאחר מות קדמו, מרטינוס החמישי, נבחר קונדולמר לאפיפיור בקונקלווה קצרה שנמשכה יומיים בלבד, ולקח לעצמו את השם אאוגניוס. הוא האחרון עד עתה שבחר בשם זה.
כהונתו.
אחת מפעולותיו הראשונות הייתה נישול כמה מבני משפחת קולונה, שהתחזקה מאוד מבחינת עמדות כוח ונכסים בתקופת מרטינוס החמישי. זאת על מנת לשמור על מאזן הכוחות בין העיר רומא לבין הוותיקן. זמן קצר לפני מותו פתח קודמו בתפקיד את ועידת בזל לדיון בכפירה ההוסיסטית ועליית האימפריה העות'מאנית, אך הוועידה קיבלה תפנית כאשר ביקשה לדון בעליונות האפיפיור. בדצמבר 1431 הוציא אאוגניוס בולה אפיפיורית לסגירת הוועידה, שהגיבה בקריאה לאפיפיור להגיע לבזל ולהתייצב בפניה. זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שנבחר במאי 1433, ביקש לתווך ולסיים את המתח בכך שהאפיפיור ימשוך את הבולה שלו ובתמורה יאושררו זכויות הכס הקדוש על ידי הוועידה.
באותה עת הוביל האפיפיור מדיניות של תמיכת מדינת האפיפיור במלחמתן של הרפובליקה של ונציה ופירנצה בדוכסות מילאנו בראשות פיליפו מריה ויסקונטי, זאת בניגוד למדיניות העיר רומא, שכוננה רפובליקה קצרת ימים בראשות משפחת קולונה. בראשית יוני 1434 נמלט אאוגניוס מן הוותיקן. הוא הוברח באישון לילה, לבוש בגלימות נזיר בנדיקטי לסירה שהובילה אותו על פני נהר הטיבר לאוסטיה, שם אסף אותו כלי שיט לפירנצה, שם שהה עד לחתימת הסכם שלום בפרארה באוגוסט 1435. אז עבר לבולוניה, שם שהה עד אפריל 1436, כאשר הקונדוטיירי (מפקד צבא שכיר) שלו, פרנצ'סקו ספורצה מוביל את הכיבוש מחדש של שטחי מדינת האפיפיור. באוגוסט 1436 החריב צבא האפיפיור את מעוזה של משפחת קולונה בפלסטרינה, וסימן בכך את עליונות הוותיקן ומדינת האפיפיור על רומא העיר. אאוגניוס נאלץ להעביר את הוועידה שלו מפרארה לפירנצה בעקבות פרוץ מגפה בעיר (לפיכך היא נקראת לעיתים "ועידת פירנצה"). ביולי 1439 חתם על הסכם איחוד מחדש עם הכנסייה האורותודוקסית ובנובמבר חתם על הסכם דומה עם הכנסייה האפוסטולית הארמנית, כל זאת על מנת להילחם בהתפשטותה של האימפריה העות'מאנית. ב-28 בספטמבר 1443 שב אאוגניוס לרומא בצעדת ניצחון, לאחר היעדרות של כעשר שנים.
בינואר 1438 כינס אאוגניוס ועידה אקומנית בפרארה, במסגרתה נידה את "מורדי ועידת בזל", שמצידה נידתה את האפיפיור עצמו. בתגובה אימץ שארל השביעי, מלך צרפת גרסה של מסקנות ועידת בזל שעירערו על סמכותו הכוללת של הכס הקדוש, אך עמדתו לא נתמכה על ידי שליטי אנגליה, דוכסות בורגונדיה, מילאנו, בוואריה, קסטיליה ואראגון, שהסירו את תמיכתן מוועידת בזל. בנובמבר בחרה הוועידה את אמדאו השמיני, דוכס סבויה לאנטי-אפיפיור שכיהן בשם פליקס החמישי. בתגובה הכיר אאוגניוס בטענתו של אלפונסו החמישי, מלך אראגון לכתר ממלכת נאפולי וצימק מאוד את הכוחות הפוליטיים התומכים בוועידת בזל. מזכירו של פליקס החמישי, אנאה סילביו ברתולומאו פיקולומיני (לימים האפיפיור פיוס השני), נשלח כנציג של ועידת בזל לכינוס קיסרי שנערך בפרנקפורט בשנת 1442 שם פגש את פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. הקיסר, שהתרשם מפיקולומיני הציע לו לשמש כמזכירו בקנצריה הקיסרית בווינה. בווינה זכה פיקולומיני לחסות הקנצלר של הקיסר, קספר שליק. בהשפעת שליק עבר מהמחנה של האנטי-אפיפיור פליקס, שסיכויו להצליח נראו לו קלושים, למחנה תומכיו של האפיפיור אאוגניוס הרביעי והצליח לשכנע את הקיסר להצטרף לקואליציה שארגן האפיפיור ב-1444 על מנת להביס את האימפריה העות'מאנית במסגרת מסע צלב חדש (בעקבות צעד זה זכה פיקולומיני לפטור מעונש כנסייתי על מעשיו בעבר בוועידת בזל, כולל על תפקידו בהכתרת האנטי-אפיפיור פליקס). למסע הצלב הצליח אאוגניוס לגייס שיתוף פעולה נרחב שכלל את ממלכת פולין, ממלכת הונגריה, ממלכת קרואטיה, כתר בוהמיה, הדוכסות הגדולה של ליטא, נסיכות ולאכיה, נסיכות מולדביה ומדינת המסדר הטבטוני ובסופו של דבר גם כוחות של האימפריה הרומית הקדושה. אולם קואליציה זו ניגפה בקרב וארנה (10 בנובמבר 1444) ומסע הצלב התפזר.
אאוגניוס המשיך בחתימת הסכמי איחוד עם כנסיות מזרחיות. ב-1443 הגיע להסכם עם הכנסייה הסורית-אורתודוקסית וב-1445 חתם הסכם עם המארונים, שהוביל לקליטתם אל תוך הנצרות המזרחית קתולית.
בראשית 1447 הגיע אאוגניוס להסכם כולל עם הנסיכים הגרמנים, בתיווכו של פיקולומיני (שיעלה לכס שמונה שנים מאוחר יותר). כתוצאה מכך ביטל את כל הישגי מתנגדיו לכל אורך כהונתו וביסס את עליונות הכס הקדוש ומעמדה של מדינת האפיפיור לאורך שנים.
בתרבות הפופולרית.
דמותו מופיעה בסדרת הטלוויזיה "" ( בגילומו של דייוויד באמבר.
פליקס החמישי
יהדות ויסבאדן
אל-מסיח א-דג'ל
אל-מסיח א-דג'אל (בערבית: المسيح الدجّال) הוא דמות מרושעת באסכטולוגיה האסלאמית. משמעות השם היא "משיח שקר".
על פי התאולוגיה האסלאמית, משיח השקר יופיע באחרית הימים, ויטען שהוא המשיח, דבר אשר יבשר על בואו הקרב של קץ העולם.
הוא מקביל לאנטיכריסט באסכטולוגיה הנוצרית, ולארמילוס באסכטולוגיה היהודית.
מצבו של העולם עת הגעתו של משיח השקר.
התאולוגים המוסלמים מתארים שמצב העולם עת הגעתו של משיח השקר יהיה כלהלן:
הסימנים המקדימים.
על פי התאולוגיה האסלאמית, ישנם כמה וכמה סימנים אשר מעידים על כך שמשיח השקר עומד להגיע.
בין הסימנים הללו ניתן למצוא את:
פרידריך פרנץ, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין
פרידריך פרנץ, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין (בגרמנית: Friedrich Franz Erbgroßherzog von Mecklenburg-Schwerin; 22 באפריל 1910 – 31 ביולי 2001) היה נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין וחבר באס אס, אשר הפך לראש בית מקלנבורג-שוורין בשנת 1945.
ביוגרפיה.
פרידריך פרנץ נולד ב-22 באפריל 1910 בשוורין, לפרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין, ולאלכסנדרה, נסיכת הנובר, בתם של ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר, בן דודה מדרגה שנייה של המלכה ויקטוריה, ותירה, נסיכת דנמרק, בתו הצעירה של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק. בעקבות תבוסת הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, ויתר אביו ב-14 בנובמבר 1918 על סמכויותיו.
במאי 1931 נגד רצונו של אביו, הצטרף פרידריך פרנץ לשורות האס אס, ובשנת 1936 הועלה לדרגת האופטשטורמפיהרר.
הוא הוצב בדנמרק במהלך מלחמת העולם השנייה, שם שירת בשגרירות הגרמנית כעוזרו האישי של ורנר בסט. הוא בילה את חודשי הקיץ של 1944 בשירות בוואפן אס אס.
במאי 1943, מועצת המשפחה המשפחתית החליטה כי אחיו הצעיר של פרידריך פרנץ, כריסטיאן לודוויג, דוכס מקלנבורג, יירש אחריו את רכוש המשפחה. ב-17 בנובמבר 1945 מת אביו, ופרידריך פרנץ הפך לראש בית מקלנבורג-שוורין.
ב-11 ביוני 1941 התחתן פרידריך פרנץ עם קארין אליזבת פון שאפר, בתם של ולטר פון שאפר והברונית לואיז פון מיכהאוזן, וב-22 בספטמבר 1967 הם התגרשו, אולם התחתנו שוב עשור מאוחר יותר ב-27 באפריל 1977. לשניים לא נולדו ילדים, וב-31 ביולי 2001 מת פרידריך פרנץ בהמבורג, וראשות הבית עברה לבורווין, דוכס מקלנבורג.
שבר המתאגרף