באמצע שנות העשרים של המאה העשרים, בעודו מרצה במכללת אדמס פגש לוטולי את אשתו לעתיד, Nokukhanya Bhengu (משמעות שמה הוא "הבהירה" בשפת שבט ה"זולו"). כאשר היא הייתה סטודנטית להוראה. השניים נישאו בשנת 1927. לוטולי ואשתו ביססו את ביתם בגרוטוויל, ונולדו להם שבעה ילדים - שלושה בנים וארבע בנות. הנישואים המאושרים עודדו את חיבתו לשירה, חוש הומור והיכולת להרגיע אנשים. אשתו היוותה גורם תומך גם מבחינה רגשית וגם מבחינה מנטלית בשלבי ההנהגה החברתית שלו וכן במהלך הקריירה הפוליטית המאתגרת שחווה ושכנעה אותו כי לנשים יש תפקיד מרכזי במאבק כנגד האפרטהייד.
יתר על כן, גם המבנה המשפחתי של משפחת לוטולי לא היה מבנה פטריאכלי קונבנציונלי כפי ששרר במשפחות רבות. בנו התייחס לכך: "אבא מעולם הטיל עלינו את מעמדו כראש המשפחה. לכל אחד הייתה הזדמנות שווה לדבר, וניתן כבוד לכולם כך שאף אחד לא נחשב צעיר מידי בשביל להציג את דעתו".
וזאת אף על פי שהיחסים בינו לבין אשתו היו מורכבים. אשתו הייתה המפרנסת העיקרית והיא הייתה הולכת לישון מוקדם מידי ערב בעוד לוטולי היה מקדיש זמן לטיפול ודאגה לילדיו וכן לדיון על בעיותיהם בחיי היומיום בעת שסיימו להגיד תפילות ולשיר מזמורים.
פטירתו ומורשתו.
לוטולי נהרג בתאריך 21 ביולי 1967, בגיל 69, כתוצאה מפגיעת רכבת משא בעת שהלך על פסי הרכבת מעל נהר האומוטי ליד ביתו. ב-15 השנים שקדמו למותו, הוא סבל מיתר לחץ דם ועבר שבץ מוחי שהוגדר קל. במשך שמונה השנים האחרונות לחייו, הוגבל בתנועתו על ידי ממשלת דרום אפריקה ולכן לא התרחק מביתו. כאיש מבוגר, נפגמה שמיעתו וראייתו ויש הטוענים שגם זה הוביל למותו שכן הוא לא שמע את הרכבת מתקרבת. חייו, עבודתו ותפיסותיו נשארו כמורשת בדרום אפריקה וביבשת אפריקה בכלל.
ביתו של לוטולי בסטאנגר, נטאל אשר היה מקום מפגשם של האנשים שלחמו במאבק החופש של דרום אפריקה, הוכרז באוגוסט 2004 כמוזיאון. פתיחת המוזיאון הייתה חלק מהשלמת פרויקט מורשתו של אלברט לוטולי, שכללה השקת הרצאה שנתית, חשיפת פסל הברונזה של לוטולי בקוואדוקוזה וכן, הצבת האנדרטה בכנסיית גרואטוויל.
פוסה ענקית
פוסה ענקית (שם מדעי: Cryptoprocta spelea) הוא מין טורף נכחד מהמשפחה טורפי מדגסקר אשר חי באי מדגסקר שבאוקיינוס ההודי ונכחד בעת החדשה. קרובו היחיד לסוג פוסה הוא המין פוסה ("Cryptoprocta ferox") החי במדגסקר והוא הטורף הגדול ביותר בה. נמצאו תת-מאובנים שלו במערב, צפון ובדרום--מרכז מדגסקר. המין תואר בשנת 1902 בידי החוקר הצרפתי גוליאם גרנדידייר. משמעות שם המין: "spelea" הוא "מערה", עקב התגלות המאובנים במערת אנקזואדו (Ankazoabo Cave), בדרום מדגסקר.
מאפיינים.
הפוסה הענקית היה טורף גדול שהזכיר במראהו נמייה ענקית חומה אך הוא השתייך למשפחה שונה. הוא היה דומה מאוד למין הקיים אך היה גדול יותר והגיע על פי הערכות לאורך 2 מטר, בהתחשב באורך עצם הירך הארוכה שלו ולמשקל 17-20 ק"ג, גדול מכל מין של טורף מדגסקר. הפוסה היה בעל שיניים מחודדות בעלות ניבים גדולים ובעל שרירים גדולים מאוד. ככל הנראה הוא היה מטפס עצים מוצלח.
טורף זה חי בפאונה נכחדת שכללה עופות ענק, למורים בגודל גורילות, טנרקיים והיפופוטמים גמדיים שכנראה שימשו בחלקם מזון לטורף הגדול. עם זאת הוא נכחד כתוצאה מהגעת האדם והפגיעה בבתי גידולו סביב שנת 500 לספירה. לא נתגלו עדויות לכך שחי לצד קרובו בזמן כלשהו.
פוסה (טורף מדגסקר)
פוסה (שם מדעי: Cryptoprocta) הוא סוג של טורף מהמשפחה טורפי מדגסקר בו 2 מינים אך אחד מהם נכחד. 2 המינים היו אנדמיים לאי מדגסקר המבודד שמזרח לאפריקה. במראם הם מזכירים נמיות גדולות וחומות אך אינם קרובים אליהם אלא ייחודיים לטורפים של מדגסקר.
אלה היו טורפי-העל שעל האי והם ניזונים ממיני למורים, עופות וזוחלים שהם לוכדים בציד על הקרקע ואף בין העצים בזינוקים מפתיעים. הם מגיעים לאורך של 150 ס"מ ולמשקל של 5–8 ק"ג. המין הנכחד היה גדול עוד יותר והגיע לאורך 2 מטרים ולמשקל 17 ק"ג.
אלעזר הכהן הגדול
אלעזר היה כהן גדול יהודי (260 - 245 לפנה"ס) בימי בית שני. הוא היה בנו של חוניו הראשון ואחיו של שמעון הראשון.
אלעזר היה הכהן הגדול המעורב בתקשורת עם תלמי השני שנדונה באיגרת אריסטיאס. על פי האיגרת, שלח אלעזר שבעים ושניים זקנים יהודים, שישה מכל שבט משבטי ישראל, אל האי פארוס על מנת לספק לספריית אלכסנדריה תרגום יווני לתורה, המכונה גם תרגום השבעים.
יורש מקומו היה דודו מנשה.
רחל הלר
רחל הלר (נולדה ב-7 בספטמבר 1929) היא אמנית ישראלית. בעלת גלריות לאמנות. בעברה פיתחה שיטה להוראת ציור.
ביוגרפיה.
רחל הלר נולדה בשם מרצ'לה אסקולי (Marcella Ascoli) בליבורנו, איטליה,
לברונו וארנה אסקולי. משפחת אביה קרויה על שם העיר אסקולי באיטליה (אסקולי פיצ'נו), משפחה עתיקת יומין ונצר למשפחת ר' עובדיה מברטנורא.
הלר עלתה לישראל ב-1938,
גדלה בתל אביב ורמת גן ולמדה בתיכון אוהל שם ברמת גן. במלחמת העצמאות לחמה בחטיבת הנגב של הפלמ"ח כמפקדת פלוגת בנות בגדוד שבע. לאחר המלחמה הייתה ממייסדי קיבוץ תל רֵעִים בנגב (כיום רֵעִים) וחברת הקיבוץ כשנתיים (1950-1949).
לאחר עזיבתה את הקיבוץ למדה תקופה קצרה בבצלאל אצל מרדכי ארדון. בוגרת החוגים להיסטוריה כללית והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית (1955-1952). בתום לימודיה ניהלה שנה את בית צבי שהיה באותם הימים בית תרבות ע"ש צבי קליר.
בוגרת ציור במכון אבני לאמנות בתל אביב (1959-1956) אצל סטימצקי ושטרייכמן. בשנים 1962–1964 למדה שנתיים במחלקה לאמנות וארכיטקטורה ב-Central School of Art and Design , לונדון. בשנים 1970–1972 למדה ב-Pratt Graphic Center ניו יורק.
שבה לירושלים ב-1963, בה בנוסף על הציור יצרה קירות אמנותיים לבתי ספר בכפר סבא, ירושלים, אופקים, בתים פרטיים ומשרדים בתל אביב; ועבודות אמייל וזכוכית מוזמנות. הבולט שבציורי הקיר ניצב עד היום (2019) בבית מאירסדורף, האוניברסיטה העברית בירושלים.
מאז 1961 הציגה הלר למעלה ממאה תערוכות יחיד ומאז 1959 הציגה כמאה תערוכות קבוצתיות, בעיקר בישראל, גרמניה, איטליה וארצות הברית. הציגה בטכניקות אמנות שונות: ציור, רישום, קולאז',
הדפס,
אמייל,
כתב דימוי (image writing),
עצמים (art objects) ופוטושופ. השתתפה מספר פעמים בתערוכות קבוצתיות במסגרת הביאנלה של ונציה.
בשנות השבעים הייתה פעילה בבית האמנים בירושלים בוועדות שונות ובעזרה לאמנים שעלו מרוסיה בהתאקלמות בישראל והציגה במקום. הייתה ממקימי סדנת ההדפס הירושלמית וישבה בחבר הנאמנים שלה.
ב-1998 נבחרה על ידי ד”ר פליסיטס היימן, האוצרת הראשית של המוזיאון היהודי בווינה , להציג תערוכת יחיד לרגל חמישים שנה למדינת ישראל.
פעילויות נוספות.
פיתחה שיטה להוראת אמנות.
בשנות השמונים למדה הלר בניו יורק אצל הפסיכיאטר ד"ר מונטגיו אולמן את שיטתו על פסיכולוגיית היצירתיות של החלומות
ולמדה פסיכולוגיה באוניברסיטת ניו יורק. ב-1983 פיתחה שיטה להוראת אמנות דרך היצירתיות של החלומות. ב-1986 יצרה סרט תיעודי בשם "חלומות יצירתיים" על הסדנאות שהעבירה בשיטה זו. הסרט שווק על ידי חברת ההפצה האמריקאית "איקרוס" באוניברסיטאות ובבתי הספר לאמנות בארצות הברית. במשך שנים רבות העבירה סדנאות בשיטה זו, בישראל ומחוצה לה, בעיקר בארצות הברית, על בסיס הסדנאות הוצגו תערוכות של תלמידיה.
הקמת גלריות לאמנות.
בשנים 1980–1983 פתחה בשותפות עם אחותה את גלריית אסקולי בתל אביב. אסקולי שילבה בית קפה, חנות למימכר עתיקות והרבתה להציג צילום.
ב-1993 הקימה את גלריית מני H בנווה צדק, תל אביב
עם בעלה שניהל את הגלריה. בתחילה הגלריה שכנה בבית עגנון ואחר-כך עברה למשכנה החדש
ושם פעלה במשך כחמש עשרה שנה. הוצגו בה תערוכות יחיד ותערוכות נושא קבוצתיות כמו "מציאות ביתית מדומה",
"מחווה לריבוע", ו"עקידת יצחק - תערוכה המוקדשת ליצחק רבין ז"ל".
מ-2006 הקימה וניהלה עם בעלה מרכז לאמנות ישראל במינכן, גרמניה. המרכז הציג רק אמנים ישראלים. ב-2010 המרכז העתיק את פעילותו לישראל וקיים במשך מספר שנים שלושה אירועים גדולים בשנה.
משפחה.
הלר הייתה נשואה לעמנואל (מני) הלר מ-1956, פרופסור אמריטוס בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולהם שני ילדים.
נושאים עיקריים ביצירתה.
Echoes of War (הדי מלחמה, 1974-1970)
סדרת ציורים וליתוגרפיות שנעשתה בתקופה שלפני ואחרי מלחמת יום הכיפורים ובה באה לידי ביטוי הזעזוע שחשה האמנית ממוראות המלחמה. הסדרה מציגה סצינות של גופות הצפים במורד הנהר, גופות מבותרים עפים באוויר וחלקי גוף פזורים בשדה הקרב. ברקע הסצינות ניתן להבחין בפיצוצים ויריות רובים והם נצבעים בגווני שחור עמוקים ומלנכוליים.
קליגרפיה 1, 2, 3 (1984-1974)
הסדרה מציגה פרקטיקה של גירוש שדים שבה הכוח האזוטרי של כתב דימוי-מראה מזכיר מסר נבואי של ייאוש, חורבן ומלחמה, השואב ממקורות היהדות, התנ"ך והנביאים. עבודות אלה נוצרו לאחר מלחמת יום הכיפורים (1973) והוצגו לראשונה ב-1979.
אנשים בפארק (1986)
סדרה זו כוללת ציורי אקריליק על בד גדולים מאוד ורישומים קטנים יותר של נייר שחור לבן. היא בוצעה במהלך שהותה של האמנית בניו יורק.
הכרך הומה האדם של ניו יורק הניע את הלר להציג את יחסי האדם עם רעיו, כמו גם את יחסיו עם הטבע. העבודות הן פיגורטיביות ומתארות את יחסי הכוח בקבוצה בין היחיד לרבים. מראה הפארק המייצג את הטבע, מעביר את התחושה שהאדם הוא חלק מכלל גדול יותר.
מותו של הורד (1988)