לפי שרה רודיק, בחברה קיימת לגיטימיציה לנשים ליהנות מצמיחה רק כאשר הן מצמיחות אחרים. עמדה זו מובילה לטיעון נוסף של נשים אל-הוריות והוא שאיפה ליצירת זהות עצמית והגשמה עצמית מחוץ לחווית האימהות. אורנה דונת מציגה את הסתירה בין הנרטיב ההגמוני שהולדת ילדים מעניקה גושפנקא לזהותו של אדם כסובייקט, שהשלים את שלבי ההתפתחות התקינים, לבין הנרטיב האלטרנטיבי שמציעים האל-הוריים, לפיו ילדים נתפסים דווקא כבולמים את ההתפתחות התקינה. לפיה, מנקודת מבט של זוגות שאינם רוצים ילדים, ילדים נעשים מרכז עולמו של ההורה כבר מרגע היוולדם, ובכך גוזלים מהפרט את זהותו הטרום הורית. דונת ראיינה אנשים שלא רוצים ילדים אשר טענו כי להורים אין זהות נוספת מלבד זהותם ההורית ועיקר סיפוקם נובע מהשגרה שמוכתבת על ידי קצב החיים של ילדיהם, והם מבודדים מחייהם בימי טרום ההורות ומנותקים מחיים גדושים של מבוגרים. דעות אלו תואמות את דבריה של אדריאן ריץ', שטענה כי האימהות הממוסדת תבעה מן הנשים 'יצר' אימהי במקום אינטליגנציה, היעדר כל אנוכיות במקום הגשמה עצמית, יחס כלפי הזולת במקום בניית העצמיות. לפי ריץ', אימהות באה על חשבון צמיחה, גדילה, הגשמה ומימוש עצמי. התנועה לשחרור האישה שהתפתחה החל משנות ה-60, הדגישה את המסר של הגשמה עצמית, והובילה ליציאה של יותר ויותר נשים לעבודה מחוץ לבית, ללימודים ולפיתוח קריירות משלהן, גם במקרים בהם נוצרה התנגשות עם ההורות. כך, חלק מהאל-הוריים רואים את ההורות כמכשול בדרך למימוש עצמי והתפתחות של זהותם, ולכן בוחרים לא להביא ילדים לעולם.
ביקורת נפוצה המופנית כלפי אנשים הבוחרים לא להביא ילדים לעולם היא שהם עלולים להתחרט על בחירה זו בהמשך חייהם. עם זאת, החשש מחרטה משפיע בשני כיוונים ומשמש כטיעון גם לבחירה באל-הורות. אורנה דונת הייתה מהראשונות שחקרו בארץ את המושג "חרטה הורית", אשר עד למחקרה נתפס כלא קיים בחברה הישראלית. דונת ראיינה במחקרה נשים וגברים אשר תיארו תחושות של פספוס, אכזבה, בזבוז וכעס, וטענו כי אם היו יכולים לבחור שוב, לא היו בוחרים להיות הורים. בשל הטאבו, אותם הורים הרגישו צורך להסתיר מהסביבה ולפעמים אפילו מעצמם את העמדות הללו, ופעמים רבות אף חזרו בהם או הדגישו בצורה מוגזמת את אהבתם לילדיהם למרות תחושות החרטה. למרות חוסר הלגיטימיות, תחושות החרטה לא נעלמו ואיתן החשש לגדל ילדים תחת תחושות אלה או חלילה לגרום על ידי כך לפגיעה בילדים עצמם. כיוון שהורות היא בלתי הפיכה, החשש מחרטה הוביל את חלק מהאל-הוריים לא להביא ילדים לעולם.
בנוסף, נשים אל-הוריות העידו כי אינן רוצות להיות אימהות מתוך רצון להימנע מכאב, פיזי ונפשי. אחד הביטויים לכאב נפשי הוא החשש מכך שלא יאהבו את הילד או שלא יהיה קשר מספק עימו. רבות נכתב על הכאב שבאימהות: למשל, דבריה של ז'וליה קריסטבה: "אינך יולדת בכאב, את יולדת את הכאב. הילד מייצג אותו ומכאן ואילך הוא משתקע, הוא מתמשך ברור כשמש; תוכלי לעצום עיניים, לאטום את אוזנייך, ללמד קורסים, לרוץ לסידורים, לנקות את הבית, לחשוב על דברים, אובייקטים, סובייקטים, אבל אם נושאת תמיד את אות הכאב, היא ניאותה ומתמסרת לו". התייחסות נוספת ניתן לראות בדבריה של אליזבת בדינטר הטוענת כי האישה יועדה להיות אם ולאמץ את הסבל הכרוך בכך. היא אף השתמשה במושג 'מאזוכיזם הכרחי'. הרצון להימנע מכאב זה מצטייר בעיני החברה כטיעון אנוכי שאינו רואה את התמונה הגדולה. אך נשים אל-הוריות מציבות שאלה לגבי הסיבה בגינה הן נדרשות להקרבה זו, וכן לגבי הלגיטימציה של בחירה שונה מזו המקובלת.
ברמה החברתית והתרבותית.
על אף שהולדה וגידול ילדים נתפסים כמשויכים לטבע, לדעת אל-הוריים רבים מושגים אלו הם תולדה של תרבות, או לכל הפחות למתח שקיים בין השניים. לפי מרי דאגלס טבע מוכר ומתווך לנו באמצעות סמלים ושפה, שהם למעשה תוצר תרבותי, ולכן טבע הוא תלוי תרבות. קביעה זו מאפשרת לבחון מושגים שנתפסים כטבעיים כמו נושאי פריון ורבייה כנתונים להשפעה תרבותית. כחלק מכך, ניתן לראות את הפיתוח של התערבויות טכנולוגיות בתחומים אלו שרק מתעצם: אמצעי מניעה, שאיבת ביציות, שיבוט, הפריות מלאכותיות ופונדקאות. כל אלו מעידים כי ביולוגיה אינה רק עניין של גורל וכי יש השפעה משמעותית לתרבות ולחברה. ביטוי נוסף להשפעה התרבותית ניתן למצוא בשיעור ילודה גבוה יותר בחברות מסורתיות קהילתיות, אשר יורד עם המעבר לאינדיבידואליזם
סיבה נוספת לבחירה באל-הורות היא הרצון להימנע מתפקידים מגדריים. בסוף המאה ה-18, בעקבות המהפכה התעשייתית, התבססה חלוקת עבודה שבמסגרתה גברים שלטו בספירות הציבוריות של כלכלה ופוליטיקה, בעוד נשים וילדים התנהלו בזירה המצומצמת של הפרטי-ביתי. עקב כך, גידול ילדים הפך יותר ויותר לתפקידה הבלעדי של האישה, והערך של עבודה זו ירד יחד עם מעמד הנשים בכלל . במשך רוב המאה ה-20 רווחה בעולם המערבי אידאולוגיה אשר התבססה על האמונה שהקשר בין הולדה ואחריות לגידול הילדים הוא טבעי, ולכן עבודת האימהות נתפסה כתפקיד שנשים צריכות למלא באופן כמעט בלעדי. תפיסה זו נשענה על ציווי ביולוגי שלפיו האישה היולדת היא בעלת אינסטינקטים המייעדים אותה לתפקיד האימהי. אם כן, עבודת האימהות שמבצעות נשים היא מרכיב אוניברסלי ומתמשך בחלוקת התפקידים בין המינים. אחת הסיבות שמעלות נשים אל הוריות לסירובן לקחת על עצמן את עבודת האימהות היא הרצון להימנע מההכפפה העצמית למוסד המשפחה ולתפקידים המגדריים הללו אשר נכללים בתוכו. ניתן לקשר עמדה זו גם לצורך בבדלנות - רצון להבדל ולחתור תחת נורמות חברתיות.
טיעון נוסף לאל-הורות נוגע ברצון להימנע מהבאת ילדים לחברה ולעולם שבו יש סבל, אלימות ואירועי אסון. כך, למשל, כשליש מילדי השחורים, ההיספנים והאינדיאנים חיים בעוני, בערים ובשכונות עתירי זיהום אוויר, פשע, סמים ואלימות. טענה זו מקבלת תוקף נוסף בישראל בניהול חיים תחת איומים ביטחוניים בלתי פוסקים, והידיעה של כל הורה כי ביום מן הימים הוא יצטרך לשלוח את הילד/ה שלו לצבא ולקחת את הסיכון שלא ישוב. מלבד זאת, החשש מצפיפות, עוני, התחממות גלובלית, אלימות ועוד גורמי סבל נוספים, אשר לא מבחינים בין מדינות ומעמדות, מהווה גורם משמעותי בהחלטה לא להביא ילדים בקרב חלק מהאל-הוריים.
מניעים אקולוגיים.
ישנו פן אקולוגי לבחירה באל-הורות אשר מספק הסברים מדוע אנשים בוחרים לא להביא ילדים לעולם. האל-הורות האקולוגית מחזיקה בדעה כי הכחדה מרצון של האנושות לא תהיה לגמרי טרגדיה, אלא מעשה של אמפתיה ואצילות. אותם אל-הוריים מתנגדים לתפיסת העולם האנתרופוצנטרית, אשר לפיה בני האדם עומדים במרכז ההוויה העולמית. במקום זאת, הם בוחרים להאמין באקולוגיה עמוקה (), עמדה סביבתית הטוענת כי קיים ערך לכלל הישויות החיות בעולם ללא תלות בתועלת שלהן למין האנושי.
הקיום האנושי גורם להשפעות סביבתיות מזיקות לעולם ולסבל רב למינים אחרים וגם לבני האדם עצמם: דרך שינויי אקלים והתחממות כדור הארץ, זיהום, מחסור במשאבים ורעב, משברים הומניטריים כגון משברי פליטים ועוד. בהתאם לעמדת האקולוגיה העמוקה, אל-הוריים מסיבות אקולוגיות רואים בבחירה לא להביא ילדים לעולם כדרך לצמצום ההשפעות השליליות של הפעילות האנושית וכתרומה לטובת הסביבה כולה. למשל, לפיהם, ילד אחד פחות מפחית את פליטת הפחמן הדו-חמצני באופן משמעותי בהשוואה למכונית עם יעילות דלק משופרת או כל פעולה יומיומית שאנשים עושים כדי לשמור על איכות הסביבה.
התנועה להיכחדות מרצון של האנושות היא תנועה סביבתית (VHEMT) הקוראת לכלל בני האדם להימנע מרבייה ולגרום להיכחדות מרצון הדרגתי של האנושות. למרות שמה, התנועה כוללת גם את אלה שאינם בהכרח חפצים בהכחדה אנושית, אך כן רוצים לרסן את גידול האוכלוסייה בשם איכות הסביבה. התנועה נוסדה בשנת 1991 על ידי Les U. Knight, שטען כי הכחדה אנושית היא הפתרון הטוב ביותר לפגיעה האנושית בכדור הארץ וההתדרדרות הסביבתית שזו מביאה עימה. לפי התנועה, צמצום אוכלוסיית בני האדם ימנע כמות משמעותית של סבל. הכחדה של מינים לא אנושיים ומחסור במשאבים הנדרשים עבור בני האדם הם עדות בעיני חברי התנועה לנזק שנגרם כתוצאה מאכלוס יתר של בני אדם.
מניעים רפואיים.
גישת האל-הורות מצביעה על האופן שבו לעיתים הריון ולידה מובילים לשינויים גופניים שאינם רצויים ולהשפעות מתמשכות על בריאות האישה. בעקבות הלידה מתרחשים שינויים נוירוביולוגיים משמעותיים במוח, שלעיתים מובילים לדיכאון לאחר לידה. דיכאון אחרי לידה אינו ייחודי רק לנשים, על אף שנפוץ יותר אצלן וגם גברים יכולים לחוות דיכאון בעקבות שינויים נוירוביולגים. כמו כן, מחקרים מצביעים על קשר סיבתי בין הריון להזדקנות תאית מואצת, מכיוון שהאנרגיה מופנית מתחזוקה סומטית למאמצי רבייה.
בנוסף, עבור אנשים אשר חיים עם מגוון מחלות רקע, אל הורות היא בחירה רפואית אשר מבטאת את החשש להעביר הלאה לדור הבא מטען גנטי "פגום", כמו הפרעות גנטיות ונפשיות. בנוסף לכך, ישנו קושי בגידול ילדים בזמן שיש לאחד מבני הזוג בעיות בריאותיות.
חשש רפואי נוסף, שמוביל חלק מהנשים לבחור באל-הורות, הוא טוקופוביה- פחד או סלידה מתהליך הלידה. המצב הגופני של ההיריון, חווית הלידה וההתאוששות שלאחריה, מעוררים פחד רב וחרדה בקרב חלק מהנשים, עד כדי כך שחלקן מעדיפות לא ללדת כלל. פחד נוסף אשר משפיע על הבחירה הוא פדופובדיה - פחד, חרדה או סלידה לא רציונליים או אובססיביים מילדים, תינוקות, ינקות או מיַלְדוּת.
ברמה פילוסופית.