בימי מלחמת העולם הראשונה עבד קטינקא בבית חרושת "עתיד" בחיפה בניהולו של נחום וילבוש והמסגרת תפקידו התקין ותחזק מכונות ומנועים (בטחנות קמח, בארות ועוד). בהמשך החליט קטינקא להתעת'מן ולאחר זמן מה קיבל זימון להתגייס לצבא הטורקי. מאחר שאביו נפטר והוא היה הבן המפרנס היחיד של משפחתו קיבל פטור מגיוס חובה אך החליט להתנדב ושרת במסגרת הצבא העות'מאני ברכבת העות'מאנית, ולימים היה למהנדס הטכני הראשי ברכבת החיג'אזית. בתפקידו זה תכנן והרכיב מנסרה מכנית, בה מנוע של קטר סובב דיסק חיתוך לחיתוך גזרי עץ להסקת הקטרים. לקראת סוף 1917 הוצב בירושלים, ועם נסיגת הטורקים מירושלים קיבל הוראות להתייצבות בדמשק. בדרכו לדמשק, יחד עם שני מהנדסים יהודים שעבדו תחתיו, נודע לו שהוא הוכרז כבוגד והוצא נגדו גזר דין מוות. חרף כך המשיך בדרכו לדמשק, ושם הציג לשופט את מכתבי ההערכה וציוני השבח שקיבל במסגרת פעילותו בירושלים, ושוחרר ממאסר. עד סוף המלחמה המשיך לשרת במסגרת הרכבת החיג'אזית, ובתום המלחמה נלקח בשבי על ידי הבריטים.
קטינקא היה חבר ועדת המים לצדם של שמואל סלושץ והיו"ר ד"ר מאיר גורביץ משהוקמה בשנת 1918. הוא היה ממייסדי 'התאחדות המהנדסים בארץ ישראל' ב-1919 וממקימי שכונת בת גלים בחיפה. עוד היה חבר הנהלת מפלגת הציונים הכלליים.
קטינקא נודע בחוש הומור שבא לידי ביטוי בסיפורים שכתב בספרו "מאז ועד הנה". אחד ממעלליו התרחש ברכבת העמק עת קבוצת חיילים גרמנים חנתה בזמן מלחמת העולם הראשונה באזור הקואופרציה במרחביה. החיילים ביקשו להגיע לחיפה ונזקקו ל'קרונועים'. הנהלת הרכבת לא סיפקה להם מנועים וקטינקא לקח מדחף ומנוע של מטוס, הניחו על קרונוע, חבש כובע טייסים ויחד עם טייס גרמני 'הטיס' את הרכבת על המסילה לחיפה.
התגורר רוב ימיו בירושלים בשכונת תלפיות עם אשתו ושלושת ילדיו. בתו, גליליה, הייתה אלמנתו של הבמאי והשחקן גרשון פלוטקין. קטינקא נפטר בשנת 1965 בתל אביב לאחר מחלה.
מפעלי בנייה.
בשנת 1927 פרסם המופתי של ירושלים, חג' אמין אל-חוסייני מכרז להקמת מלון פאלאס על אדמת הווקף מול בית הקברות המוסלמי הגדול באזור ממילא שבירושלים. גיוס כספי מוסלמים בעולם לשיפוץ מסגד אל-אקצא וכיפת הסלע בהר הבית הותיר בידיו של המופתי הון שהיה בו די כדי לבנות את המלון, והוא יזם את הקמתו במטרה לקדם את האינטרסים האסלאמיים בעיר, ולהוות חיץ בין השכונות היהודיות הסמוכות.
קטינקא העריך שלא יזכה בעבודה בשל היותו יהודי, ולכן הקים שותפות עם קבלן ערבי.
החברה הקבלנית של קטינקא ושל שותפיו (הערבי-נוצרי ג'וזף פסקל אלבינה והיהודי טוביה דוניה) "אלבינה, דוניה וקטינקא" זכתה במכרז, והמבנה נחנך בשנת 1929. גם ביתו של המופתי נבנה על ידי החברה באותה עת.
הקמת המלון לוותה במספר תקריות, שהידועה שבהן הייתה סירובו של ראש העירייה, ראע'ב נשאשיבי, מתנגדו של המופתי, לחבר את המתחם למערכת הביוב העירונית. קטינקא פתר זאת על ידי הקמת מערכת שאיבה וטיהור מים טרם פונו מהמתחם, והזרמתם מבית המלון אל מתחם בית הקברות. עם חפירת בור המים במקום, גילה קטינקא עצמות שמקורן ככל הנראה בבית הקברות המוסלמי בממילא, אולם המופתי החליט לאשר את המשך העבודות למרות זאת, ולהעביר את העצמות מהמקום בתום העבודות. לימים הייתה החלטתו זו לחרב פיפיות.
החברה הקבלנית שלו הקימה את בית ימק"א ירושלים. קטינקא, שהיה בונה חופשי מלשכת 'מצפה' בירושלים, שילב מוטיבים רבים של הבונים החופשיים בבניין. הוא כתב בזיכרונותיו שלקח אבנים ממערת צדקיהו עבור בניית "חדר ההתייחדות", במגדל המרכזי של הבניין.
קטינקא טרח לנסוע לבית אל ללקט שם אבני גויל עבור בניית מזבח, שהוצב באולם התפילה של הבניין
בשנת 1940 זכה קטינקא במכרז לבניית שתי מצודות טגארט, במסגרת חלוקת הבנייה של המצודות בין קבלנים שונים.
דער פריינד
דער פֿרײַנד (נכתב גם פְרַיינְד; יידיש: "הידיד") היה העיתון היומי הראשון ביידיש שראה אור באימפריה הרוסית. העיתון נוסד בשנת 1903 על ידי שאול גינזבורג בסנקט פטרבורג, שבה יצא לאור עד לשנת 1908, אז עבר לוורשה והמשיך להתפרסם בה עד לשנת 1913.
על אף שקדמו לו עיתונים ביידיש, היה "דער פֿרײַנד" בגדר תקדים מבחינת היקף קוראיו, וסימן את הדרך לעבר תרבות היידיש התוססת שבין מלחמות העולם.
העיתון עשה את צעדיו הראשונים באווירה ציונית מתונה – עמדה אשר אינה עומדת בקנה אחד עם ההנחה הקונוונציונלית שהיידישיסטים באשר הם נטו חסד לערכי הבונד דווקא.
במהלך מהפכת 1905 והפוגרומים אשר ליוו אותה, הפך העיתון כיוון ואימץ עמדה שמאל-רדיקלית, אשר תמכה במהפכנים הרוסים. ב-12 בדצמבר 1905 הופסקה הוצאתו ידי השלטונות, אך הוא המשיך לצאת במשך ארבעה חודשים תחת השם "דאָס לעבן", שמו של מדורו הספרותי.
בשנת 1909 עבר העיתון לוורשה.
עם עורכי העיתון נמנה הסופר אלתר קציזנה.
העורך הראשון של המדור הספרותי בעיתון היה העיתונאי ד"ר יוסף לוריא, אשר פרש ממנו כאשר מגמת העיתון הפכה שמאל-רדיקלית.
הטרדה מאיימת
הטרדה מאיימת (באנגלית: Stalking, סְטוֹקינג) היא התנהגות המורכבת ממגוון פעולות שתכליתן לרדת לחייו של אדם, לערער את ביטחונו העצמי, לשבש את שגרת חייו ולגרום לו לחוש ניצוד, בעיקר בדרכים שונות של הפחדה . התנהגות זו עלולה להסתיים בפגיעה ברכושו, בנפשו ובגופו של הקורבן, ועל כן היא נתפסת כהתנהגות בעלת פוטנציאל מסוכנות גבוה.
הטרדה מאיימת מהווה עבירה פלילית על פי חוקיהן של מדינות רבות, ובהן ארצות הברית, קנדה, יפן, ובריטניה, וכן מהווה עוולה אזרחית ונזיקית בחלק מהמדינות כגון בריטניה וגרמניה.
במדינת ישראל החוק העוסק בעבירה זאת הוא חוק מניעת הטרדה מאיימת, התשס"ב-2001, המגדיר הטרדה מאיימת: "הטרדתו של אדם בידי אחר בכל דרך שהיא או נקיטת איומים כלפיו, בנסיבות הנותנות בסיס סביר להניח כי המטריד או המאיים עלול לשוב ולפגוע בשלוות חייו, בפרטיותו או בחירותו של האדם או כי הוא עלול לפגוע בגופו". החוק מאפשר לבית המשפט להוציא צו מניעת הטרדה מאיימת. הפרת הצו מהווה עילת מעצר של המפר על ידי המשטרה, וכמו כן מהווה עבירה בפני עצמה - עבירה של "הפרת הוראה חוקית" לפי סעיף 287(ב) לחוק העונשין, התשל"ז-1977.
אביגדר נבנצל
הרב אביגדֹר יחזקאל הלוי נֶבֶּנְצָל (נולד בט"ו בניסן תרצ"ה, אפריל 1935) הוא רב, דרשן ופוסק הלכה ישראלי. רב הרובע היהודי בירושלים בשנים ה'תשל"ג-ה'תשס"ח (2008-1973).
תולדות חייו.
נולד בישראל לד"ר יצחק נבנצל, מבקר המדינה השני והלדה (לבית הולנדר). למד בישיבת חורב, בישיבת קול תורה שם היה תלמידו של הרב שלמה זלמן אוירבך ובהמשך היה לתלמידו המובהק, ושם גם שמע שיעורי מוסר מהמשגיח, הרב גדליה אייזמן. ובישיבת פוניבז'. נישא לשפרה, בתו של הרב חיים זאב פינקל, המשגיח בישיבת מיר.
שירת בצה"ל ביחידת זיהוי וקבורה של הרבנות הצבאית, ובמסגרת זו שירת במלחמת יום כיפור. לאחר מלחמת שלום הגליל שהה תקופה ארוכה בקרב תלמידיו בגדוד שריון בגזרה המזרחית של לבנון והעביר שיעורים לחיילי ישיבות ההסדר.
שימש "רבה של ירושלים שבין החומות", מאז שנת תשל"ג, והיה שותף לחידוש היישוב היהודי בין החומות, בעקבות מלחמת ששת הימים. כיום משמש כרבו של בית הכנסת הרמב"ן.
מאז שנותיה הראשונות של ישיבת הכותל משמש בה הרב נבנצל כר"מ. הרב נבנצל ידוע בדרשותיו ובשיחותיו על פרשת השבוע. שיחותיו הועלו על הכתב בסדרה "שיחות הרב נבנצל". בשנים האחרונות הוא משמש גם כר"מ בישיבת נתיב אריה הסמוכה לכותל המערבי. נודע במנהגו להניח תפילין בכל שעות היום, כמנהג הגר"א.
באדר א' ה'תשס"ח (2008) פרש מתפקידו כרבו של הרובע היהודי ותחתיו הוכתר בנו, הרב חזקיהו נבנצל.
אשתו שפרה נפטרה באדר א' ה'תשע"ו, פברואר 2016. בתשרי ה'תשע"ט התארס ללאה גלינדר, תושבת אנגליה. בטבת ה'תשע"ט היה מועד החתונה.
מפסיקותיו.
הרב נבנצל פוסק במרבית המקרים כפסקים שלמד מרבו, הרב שלמה זלמן אוירבך.
כדרכו של רבו, הוא מקל בענייני פיקוח נפש. בהתאם לכך, הוא פוסק שמיניקות תאכלנה ביום כיפור בשיעורים מתחילת הצום, אם עלולה להיות פגיעה בייצור החלב.
על חשמל בשבת אמר:
לעניין סעודות שבת כתב שיוצאים ידי חובה באכילת פת הבאה בכיסנין:
לקראת יישום תוכנית ההתנתקות חתם על כרוז שלפיו על חייל שקיבל פקודה להשתתף בפינוי יישובים לסרב פקודה.
הדרכותיו.
במהלך הפולמוס נגד תלמוד שטיינזלץ בטענה שההוצאה הזו אינה ראויה ועוקרת קדושה ואמונה כתבו חלק מרבני בציבור החרדי שיש לגנוז את הספרים. הרב נבנצל הורה בפועל "לקבור את ש"ס של שטיינזלץ כמו שקוברים ספרי קודש קרועים ובלואים"
בשנת תשע"ה עם מינויו של הרב אריה שטרן לרב העיר ירושלים פרסם הרב נבנצל בקהילתו שאינו מכיר במינוי זה ושיקפידו שלא להזמינו לאירועים עם הרב שטרן. הוא הסביר שלדעתו היה צריך להיבחר הרב יעקב שפירא , זאת על אף שהרב שפירא עצמו תמך ברב שטרן ולא התמודד בעצמו. אמנם בשנת תשע"ח לקראת יום הכיפורים שני הרבנים נועדו למפגש פיוס בביתו של הרב נבנצל, ויישרו ביניהם את ההדורים.
ספריו.
הרב נבנצל הוציא מספר קונטרסים במשך השנים בשם "ביצחק יקרא" לכבוד יום ההולדת של אביו, ד"ר יצחק נבנצל. כמו כן הוציאו תלמידיו ספרים עם הערותיו, בהם המשנה ברורה (בהוצאת ישיבת נתיב אריה, ה'תשס"ד), וספרי הלכה בענייני השירות הצבאי.
שו"ת "ביצחק יקרא".
"תשובה מאהבה" - התכתבות תורנית עם הרב חיים קניבסקי.
משפחתו.
הרב נבנצל הוא בנו של ד"ר יצחק ארנסט נבנצל, שהיה מבקר המדינה ואחיהם של המשפטנית פליאה אלבק, שהייתה מנהלת המחלקה האזרחית במשרד המשפטים, ושל פרופסור ישעיהו נבנצל, פיזיקאי.