ב-3 בפברואר לפנות בוקר הגיעו הטורקים לתעלה לייד העיירה טוסום שמדרום לאגם תמסח והחלו להוריד למים סירות צליחה וגשרי פונטונים. במהרה הפעילות התגלתה ויחידות הודיות, מהכוחות הבריטים, פתחו באש מקלעים כבדה על הסירות. רוב הסירות טובעו והחיילים שעל הסירות המעטות שנחתו בגדה המערבית נשבו.
עם עלות האור פתחו הטורקים בניסיון שני לחצות את התעלה אך גם ניסיון זה נכשל ובצהרי היום החלו הטורקים בנסיגתם. בשלב זה ירו אוניות המלחמה הבריטיות והצרפתיות אש על הכוחות הנסוגים. עד ה-5 בפברואר חזרו הכוחות לבאר שבע כשפרידריך קרס פון קרסנשטיין ו-3 בטליונים נשארו בסיני לביצוע פשיטות על מוצבי הבריטים.
תוצאות הקרב.
יש חוסר בהירות לגבי היקף הנפגעים הטורקים מאחר שמספר רב של חיילים היו על הסירות שטובעו. ההערכה היא שכ-1500 חיילים טורקים נהרגו בקרב. חלקם נקברו לייד התעלה. אבדות הבריטים מוערכות בכ-150. בנוסף הייתה לכישלון הקרב השפעה מורלית משמעותית על החיילים הטורקים.
ביקורת נמתחה בצד הבריטי על הכוחות בשטח שלא יצאו למרדף אחרי הטורקים הנסוגים.
הפעילות בתקופת הביניים.
לאחר נסיגת הטורקים מסיני נשארו בקרבת התעלה כוחות טורקים וגרמנים שהמשיכו לפעול, נקודתית, נגד כוחות המשמר הבריטים/הודים ונגד האוניות בתעלת סואץ (על ידי הטמנת מוקשים ימיים). פעילות כוחות אלו הייתה בהנחיית הפיקוד הטורקי ובוצעה על ידי כוחותיו של קרס פון קרסנשטיין ועל ידי קבוצות בדויים בהנחיית קצינים טורקים וגרמנים. מטרת הפעילות הזאת הייתה לרתק את הכוחות הבריטים לאזור התעלה ולמנוע העברתם לחזית אירופה.
קרב תעלת סואץ השני.
הקרב השני על תעלת סואץ נערך ב-23 באפריל 1916 ובמהלכו ניסו הטורקים לפגוע בכוחות הבריטים שהוצבו בצפון תעלת סואץ ולעצור את התקדמות סלילת מסילת הברזל לאורך קו החוף.
סדר הכוחות הטורקי.
תחילה תכננו הטורקים מסע צבאי נרחב לתעלה (בדומה למסע הראשון) אולם עקב קשיים בגיוס כוחות הוחלט על פעולה במתכונת יותר מצומצמת בפיקודו של פרידריך קרס פון קרסנשטיין. כ-3,500 חיילים הוקצו למשימה שכללה את היחידות הבאות:
סדר הכוחות הבריטי.
באזור קטיה וסביבותיה שהו הכוחות הבאים:
מהלך הקרב.
הכוח הטורקי שריכז קרב פון קרסנשטיין נע לאורך הציר הצפוני. ב-23 באפריל לפנות בוקר, ובחסות ערפל, תקפו הכוחות הטורקים את הכוחות הבריטים המצומצמים מהבריגדה ה-5 ששהו באזור קטיה וגברו עליהם. כוחות אחרים של הבריגדה חשו לעזרה אך לא הצליחו למנוע את התבוסה. שארית הכוח נסוגו מערבה לצדה המערבי של תעלת סואץ.
כוחות מהבריגדה ה-2 של הפ.ק.א הצליחה להגיע לקטיה רק ב-25 באפריל אך גילתה שכוחותיו של קרס פון קרסנשטיין כבר נסוגו מהאזור.
תוצאות הקרב.
הקרב אומנם הסתיים בניצחון טורקי מרשים ובנסיגת הכוחות הבריטים אולם כישלון זה לא עצר את הבריטים מהמשך ביצוע תוכניתם להנחת מסילת ברזל מערבה כשלב ראשון והכרחי לכיבוש סיני וארץ ישראל.
הקרב על תעלת סואץ
פול קאגאמה
המכללה לחינוך ע&quot;ש קיי
גשר הגלילים
גשר הגלילים הוא גשר נייד שתוכנן ופותח על ידי יחידת יפת"ח בפיקודו של תא"ל דוד לסקוב, לשם צליחתה של תעלת סואץ. הרעיון המקורי של הגשר היה של לסקוב ושל האלוף ישראל טל. על פיתוח הגשר הוענק לטל וללסקוב פרס ביטחון ישראל לשנת 1972. הגשר היה אחד הגשרים ששימש את צה"ל במלחמת יום הכיפורים במבצע אבירי לב, אולם בניגוד לתכנון המוקדם הוא לא שימש לצליחת סער והונח רק לאחר שכוחות חיל רגלים וחיל השריון של צה"ל היו כבר על הגדה המערבית של תעלת סואץ.
מבנה הגשר.
גשר הגלילים בנוי מגלילי מתכת. אורך כל גליל 9 מטרים וקוטרו 1.8 מטר. הגלילים חוברו ביניהם במסגרות מתכת ועליהם הונחה מסעה עליה נעו טנקים וכלי רכב אחרים.
סך הכול אורך הגשר היה 220 מטר ומשקלו 220 טון.
לגליל היו שתי מטרות. הוא שימש כגלגל בעת גרירת הגשר לתעלה וכמצוף בעת שהגשר צף במים. הגלילים מולאו בקצף פוליאוריטן למניעת חדירת מים למקרה שהגליל יפגע מפגז או נק"ל.
הגשר תוכנן מלכתחילה לגרירה בדיונות כדי לא לחסום את צירי התנועה שהיו עמוסים בכוחות אחרים. 10 טנקים תוכננו לגרור גשר באורך 200 מטר - רוחבה של תעלת סואץ. הגשר נגרר בתרגילים על אדמה קשה על ידי 3 טנקים בלבד אך בפועל בחולות שבסמוך לתעלה נזקקו ל-18 טנקים כדי לגרור אותו. עם הגעת הגשר לגדת התעלה, הטנקים מנתקים עצמם מהגשר בהפעלה פירוטכנית, והגשר נדחף למים על ידי הטנקים שעדיין רתומים לגשר ולבסוף על ידי שני טנקי דחפור שנותנים את הדחיפה הסופית.
פיתוח הגשר.
לאחר מלחמת ששת הימים התברר לצה"ל שאין בידיו אמצעים לצליחת תעלת סואץ ונעשו ניסיונות שונים להכין אמצעים לצליחה של תעלת סואץ תחת אש. בתחילת שנת 1972 שני אמצעי הצליחה שהיו בידי צה"ל היו התמסחים וגשר יוניפלוט. גשר היוניפלוט (מכונה גם גשר הדוברות) היה מורכב ממצופי פלדה מעודפי מלחמת העולם השנייה שלאחר תרגול היה ניתן להרכיבן לגשר במשך שמונה שעות תוך שימוש במאתיים משאיות. התמסחים היו כלים אמפיביים שנרכשו בזול כגרוטאות והושמשו בישראל. הדעות היו חלוקות אם אמצעים אלו מספיקים לצורכי צליחת תעלת סואץ.
בתחילת 1972 הוצע על ידי דוד לסקוב לבנות גשר גלילים שיוכל להגרר בבת אחת ולהדחף למים מבלי לסכן חיילים שיהיו חשופים לאש אויב. הרעיון היה שגשר הגלילים יורכב מול נקודת הצליחה במרחק של מספר קילומטרים מהתעלה ויגרר בקו ישר אל התעלה. בהגיעו לקו המים הוא יידחף לתוך התעלה ותוך דקות יוכלו הטנקים לעבור עליו אל הגדה המערבית של התעלה. הנחת העבודה של לסקוב הייתה שצה"ל יחזיק בגדה המזרחית של התעלה, ומשם תתחיל מערכת הצליחה.
הגשר כאמור פותח על ידי יחידת יפת"ח עליה פיקד תא"ל לסקוב כשהגיבוש העקרוני של רעיון הגשר היה של לסקוב יחד עם האלוף טל. האלוף ישראל טל הוסיף את הרעיון שהגלילים עצמם יהיו גלגלים בעת גרירה יבשתית של הגשר וישמשו כמצופים כשהגשר מושק למים. לצורך תכנון הקונסטרוקציה של הגשר שכרה יפת"ח את שרותי ההנדסה של המהנדס פרידריך לויכטר.
הדעות בצה"ל היו חלוקות לגבי כדאיות ההשקעה בגשר וישימות הרעיון להוביל את הגשר אל התעלה בתנאי סער. חיל החימוש התנגד לרעיון גשר הגלילים, וחלק מאנשי חיל ההנדסה גם לא היו שלמים עם הרעיון. אולם ישראל טל כסגן הרמטכ"ל עמד מאחורי הרעיון ודחף אותו קדימה. היו אף שטענו, בהם מפקד גדוד הצליחה של חיל ההנדסה אבי זוהר (לימים תת-אלוף), שישראל טל העביר תקציבים מאמצעי הצליחה האחרים לטובת גשר הגלילים וביקרו אותו על כך. גם עוזי עילם טוען בספרו (ראו למטה) כי האלוף טל התנגד בדיון מטכ"ל להכנת אלטרנטיבה כדוגמת דוברות ה"Gillois" (בצה"ל כונו תמסחים), שבסופו של דבר נרכשו בזול כגרוטאות, והצילו את המצב בתחילת הצליחה.
לעומת זאת, האלוף נחמיה קין, ראש אגף אפסנאות של צה"ל החל מאוקטובר 1972 טען שלא הועברו תקציבים מאמצעי הצליחה האחרים לפיתוח גשר הגלילים.
גרירת הגשר תורגלה פעמים רבות באתר אימונים בסיני, שבו נחפר אגם מלאכותי במידות התואמות את תעלת סואץ. אולם פיתוח הגשר לא הושלם עד פרוץ מלחמת יום כיפור וחסרו לו אביזרי עזר. הגשר לא עבר ניסויים קפדניים וגרירתו הייתה קשה בתנאי השטח במערב סיני.
ב-29 במאי 1973 הוצג גשר הגלילים בפני צמרת צה"ל ומאז הפך לחלק מרכזי בתוכניות הצליחה של צה"ל. על פי התוכניות, צליחת התעלה תתבצע במהירות על ידי הובלת גשר הגלילים אל התעלה, דחיפתו למים ומעבר מיידי של טנקים לגדה המערבית.
מבצע אבירי לב.
2 פלוגות עשו תרגילי גרירה לגשר הגלילים: פלוגה בפיקודו של אלי גבע מגדוד 82 בחטיבה 7, ופלוגה בפיקודו של צביקה קן-תור, מגדוד 9, מחטיבה 14 מאוגדה 252.
ערב המלחמה הועלתה חטיבה 7 לרמת הגולן, שם היא לחמה בגזרה הצפונית של רמת הגולן. העלאת החטיבה נעשתה בפקודת הרמטכ״ל לתגבר את הכוחות ברמת הגולן מפחד למתקפה סורית על רקע המתיחות ששררה בסוף ספטמבר בגזרה הסורית. הפלוגה של גדוד 9 נלחמה קשות בתחילת המלחמה, והגדוד ירד מהסד״כ בגלל אבדות קשות.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים היו בסיני חלקים לגשר גלילים אחד. בימים הראשונים של המלחמה הורכב הגשר ולקראת ה-15 באוקטובר הוא היה מוכן לגרירה - כ-17 ק"מ מהתעלה. גרירת הגשר לתעלת סואץ נתקלה במספר קשיים: הפלוגה מחטיבה 7 שהתאמנה לגרירה לפני המלחמה נמצאה בחזית רמת הגולן, ופלוגת המילואים מחטיבה 421 שנבחרה לגרירה הייתה מותשת לחלוטין לאחר מספר ימי לחימה וכמובן ללא כל הכנה מוקדמת. הטנקים היו טנקי מגח עם שני ווי גרירה בעוד הגשר תוכנן להגרר על ידי טנקי צנטריון בעלי וו גרירה מרכזי אחד. אולם הבעיה העיקרית הייתה שציר הגרירה היה כבוש על ידי הצבא המצרי, וכל זמן שצה"ל לא שלט על הציר, לא ניתן היה לקדם את הגשר לתעלה.
התנועה החלה עם 10 טנקים גוררים, כשטנקי דחפור מסייעים למאמץ הגרירה בדיונות החדות. בסוף הגשר היה רתום "טנק בולם" שתפקידו היה לבלום את הגשר בעת גרירה בירידה כדי שהגשר לא ידרדר. עם בוקר נקרע הגשר בגלל שהטנק הבולם "בלם" לפתע בעוד יתר הטנקים משכו את הגשר קדימה. תיקון הגשר נמשך שש שעות ובוצע על ידי חוליה טכנית של יפת"ח שליוותה את הגשר מתחילת הגרירה. גם אלמלא קריעת הגשר, לא היה הכח הגורר מצליח לבצע את משימתו, משום שהמשך ציר הגרירה עדיין היה תפוס בידי האויב, וכל מאמצי חטיבה 14 במשך הלילה לפרוץ אותו, שעלו בחללים רבים, לא צלחו.
בגלל גודלו של גשר הגלילים לא ניתן היה להטות אותו לציר אחר, והנתיב המקורי תוכנן לעבור בחווה הסינית. כאמור, בלילה שבין ה-15 ל-16 באוקטובר ניסו כוחות של צה"ל לפרוץ את ציר "טרטור", אולם ללא הצלחה. ניסיון נוסף, של גדוד הצנחנים 890 בלילה שבין ה-16 ל-17 באוקטובר נכשל אף הוא.