קביעת אבהות
שם המשחק (סרט, 1987)
שם המשחק (באנגלית: House of Games) הוא מותחן פסיכולוגי משנת 1987 של הבמאי האמריקאי דייוויד מאמט על פי תסריט שכתב, המתבסס על סיפור מאת ג'ונתן כץ. בסרט משתתפים אשתו של מאמט אז, לינדזי קראוס, וכן ג'ו מנטנה, ריקי ג'יי וג'יי. טי. ולש.
עלילה.
ד"ר מרגרט פורד (קראוס) היא פסיכיאטרית מצליחה, שכתבה ספר בתחומה שהפך לרב-מכר והביא אותה לרווחה כלכלית. למרות זאת היא מתוסכלת ואינה מסוגלת ליהנות מהצלחתה.
יום אחד נודע לה כי אחד ממטופליה, שמכור להימורים, חייב סכום כסף לגנגסטר, ונמצא בסכנת חיים.
פורד מחליטה לטפל בבעיה בכוחות עצמה, ומגיעה לאולם ביליארד בשם "בית המשחקים", שם היא פוגשת בבעל החוב, מייק (מנטנה). הוא מוכן לוותר על חובו בתנאי שמרגרט תצטרף אליו למשחק פוקר ותסייע לו לקרוא "סימנים" לפיהם שחקן יריב מרמה, ולנצח אותו במשחק.
לאחר שמייק שכנע אותה שהוא יכול לנצח, מרגרט מתנדבת לתת לו 6,000 דולר מכספה, כדי שיהמר. לאחר שנחשפים הקלפים מתברר, כי מייק הפסיד. הזוכה שולף אקדח, ומאיים כדי לגבות את חובו. מרגרט רושמת המחאה, אך ברגע האחרון מבחינה כי האקדח הוא אקדח צעצוע, שמים נוטפים ממנו, וכי האיום היה איום סרק.
מרגרט מבינה שמדובר בכנופיית נוכלים, אך אט אט היא נשבית בקסמיו של מייק ומתאהבת בו. היא נסחפת לעולם הנוכלות, וחברי הכנופיה מציגים בפניה את יכולותיהם. היא מחליטה לכתוב ספר בנושא.
בפגישתה הבאה עם מייק הם מגיעים למלון, נוטלים חדר מבלי לשלם, ומבלים בו מספר שעות. מייק מציין כי הוא בדרך לתרמית נוספת, ומרגרט, המתמכרת לריגוש שבהונאה, מצטרפת אליו. הם פוגשים את חברו של מייק לכנופיה ועמו ה"יעד" - קורבן ההונאה. "במקרה" הם נתקלים במזוודה שהשאיר אדם שעלה למונית. במזוודה סכום של 80,000 דולרים, והם מתכננים להתחלק בשלל. מייק מסביר למרגרט כי במסגרת חלוקת ה"שלל", בכוונתם להציע את המזוודה ל"יעד", על מנת שיבדוק שהכסף אינו "מסומן", וכי בתמורה יתן להם היעד סכום נכבד במזומן. ברגע האחרון בכוונת הנוכלים להחליף את המזוודה באחרת. הכסף במזוודה, מסביר מייק, נלקח כהלוואה ליום אחד מהמאפיה.
מרגרט היא היחידה להבחין כי על גופו של "היעד" אקדח, והוא מדבר במכשיר קשר, משמע שהוא שוטר. היא ממהרת להזהיר את מייק ושותפו, אך האירוע הופך לאירוע אלים בו נהרג ה"יעד" מאקדחו שלו. השלושה נמלטים מהמקום ברכב גנוב, אך עד מהרה הם מגלים כי שכחו את המזוודה. מייק חושש לחייו, שכן המאפיה עלולה לחסלו אם לא יוחזר הכסף. מרגרט המאוהבת מציעה לשלם את הסכום מכיסה.
למחרת מגיע בילי, המטופל שבעטיו החל כל האירוע, למרפאתה, ומרגרט, המתוחה מכדי לקבלו לטיפול, מבחינה כי מכוניתו של בילי היא המכונית הגנובה כביכול בה נמלטו היא ומייק מזירת האירוע. היא עוקבת אחרי הכנופיה ומסיקה כי כל הסצנה בוימה על מנת להוציא ממנה במרמה 80,000 דולר, וכי מייק אינו מאוהב בה כלל.
משנודע לה כי מייק טס ללאס וגאס, היא מפתיעה אותו בשדה התעופה. היא מעמידה פנים כאוהבת אותו, אך באולם צדדי, ולאחר דין ודברים ביניהם, מבין מייק כי מרגרט גילתה את דבר ההונאה ופונה לעזוב. היא שולפת אקדח, דורשת ממייק להתחנן על חייו, ולבסוף יורה בו למוות.
סצנת הסיום מוצאת את מרגרט בחדר אוכל של מלון מפואר. בניגוד למתח ולתסכול שמילאו את חייה בתחילה, ניכר בה שהיא שלווה, בטוחה ושלמה עם עצמה, ואין בה כל רגשי אשמה או חרטה על רציחתו של מייק. תוך כדי הארוחה היא רואה מצית זהב מציץ מארנקה של אישה היושבת לשולחן סמוך, וחומדת אותו. היא מסיחה את דעתה של האישה וגונבת את המצית מארנקה. כשהיא מציתה לעצמה סיגריה בעזרת המצית שזה עתה גנבה, ניכרים בה ההנאה והריגוש מהמעשה שזה עתה עשתה.
השוק הסיטונאי בתל אביב
השוק הסיטונאי היה שוק סיטונאי של פירות וירקות שפעל במרכז תל אביב בין השנים 1952–2006.
היסטוריה.
השוק הוקם בשנת 1952 על ידי חברת השוק הסיטונאי בע"מ (בקיצור - חברת השוק) שהייתה בבעלות של חברת תנובה (60%) וסיטונאים פרטיים. עד אותה תקופה פעל אתר למסחר סיטונאי, בשיטה של מכירה פומבית, במתחם שוק העלייה בדרום העיר בין הרחובות: "העלייה, וולפסון וצ'לנוב". חברת השוק חכרה ל-99 שנה שטח של 59 דונם השייך לעיריית תל אביב במתחם משולש בין הרחובות קרליבך, החשמונאים ודרך בגין (דרך פתח-תקוה דאז). בשנת 2009 הוחלט שהמבנה הישן ברחוב העלייה יהרס והקרקע תשמש לבנית מגורים לצעירים.
השוק כלל שלושה ביתנים מקורים שנקראו בפי הסוחרים "רמפות" ושימשו לאחסון התוצרת, למסחר ולפריקה וטעינה. כמו כן, הוכשרו בשוק שטחים נרחבים לתנועה וחניה של משאיות וכלי רכב. המסחר בשוק במהלך השנים התקיים במודל של היצע וביקוש כמקובל בשווקים מודרניים. בזמן הקמתו שירת השוק את מחוז תל אביב רבתי ומספר שווקים סיטונאים נוספים בישראל ולפני סגירתו שיווק השוק כ-360 אלף טונות תוצרת בשנה, כשישית מכלל הצריכה של הירקות והפירות בארץ.
מסביב למתחם השוק הסיטונאי שכנו הנהלות של חברות חקלאיות רבות, כגון: מועצת החלב, מועצת הדבש, מועצת הירקות ומועצת הפירות.
פינוי השוק.
כשהוקם השוק הוא היה מרוחק יחסית ממרכז העיר, אך בשל ההתפתחות האורבנית המואצת והגידול בשטח העיר, הוא הפך תוך מספר שנים למובלעת בעיר עצמה. אזור השוק הפך למטרד בשל בעיות תברואה, ריחות רקבון, כניסת משאיות רבות למרכז העיר ועומס תנועה כבד בשעות הלילה והבוקר המוקדמות. כבר בשנת 1965 נהגתה תוכנית לפינוי השוק, בין השאר הוצעה להעבירו לשטח סמוך למזבלת חירייה וב-1997 אף התקבלה החלטת ממשלה על פינוי השוק. ב-1998 איתר משרד החקלאות ומינהל מקרקעי ישראל שטח של 350 דונם סמוך למחלף מסובים להקמת השוק החדש.
בינואר 2002 נחתם הסכם בין עיריית תל אביב ותנובה לפינוי השוק ושינוי יעוד המתחם למגורים. ועדת המשנה להתנגדויות של הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה מחוז תל אביב, אישרה למתן תוקף את התוכנית לפיתוח מתחם השוק בינואר 2005. סוחרי השוק שהחזיקו במניות חברת השוק תמכו באופן טבעי בפינוי בשל ההשבחה הצפויה בערך הנדלנ"י, ואילו הסוחרים ששכרו מחסנים ישירות מעיריית תל אביב ניהלו מאבק לקבלת פיצויים הוגנים.
ב-18 במאי 2006 נסגר השוק באופן סופי והמסחר עבר למתחם זמני לשוק הסיטונאי בצריפין. זהו מתחם מיושן אשר לא מתאים לצורכי השוק המודרני.
עם סגירת השוק שימש מתחם השוק לתקופת ביניים כחניון ענק ששירת את תושבי העיר ומבקריה, בעיקר את אלו הבאים להיכל התרבות, לתיאטרון הבימה, לסינמטק ולאזור הבילויים ברחוב הארבעה הסמוך. באפריל 2010, נמכר המתחם תמורת כ-1.5 מיליארד שקל לטובת בנייה בשטח.
בנייה בשטח השוק.
במתחם השוק מוקמת על ידי החברות "משה ויגאל גינדי", "גינדי השקעות" ו"רבוע כחול נדל"ן", שכונת מגורים הכוללת 10 מגדלי מגורים של 12 קומות, מבני מסחר ותעסוקה, מבני ציבור ופארק. השכונה תכלול גם בית ספר יסודי, גני ילדים, קאנטרי קלאב, מוזיאון מדע וחניון תת-קרקעי ענק. המתחם תוכנן על ידי האדריכלים יעקב יער ובתו טלי יער-קוסט. מבני המגורים מתוכננים על ידי ישר אדריכלים, הקניון על ידי יסקי מור סיון אדריכלים ומבני הציבור על ידי אליקים אדריכלים. בהמשך מתוכננת הקמתם של שני מגדלי מגורים בני 45 קומות, 153 מטרים, כל אחד. בסך הכל מתוכננות להיבנות במתחם 1,800 דירות.
ב-24 במרץ 2017 נפתח במתחם קניון אופנה בשם קניון TLV, המוקף בבנייני מגורים ומתחמי מזון וקניות.
פרויקט השוק החדש במתחם מסובים.
ב-1998 איתר משרד החקלאות ומינהל מקרקעי ישראל שטח של 350 דונם סמוך למחלף מסובים להקמת השוק החדש, וב-1999 פורסם מכרז לתכנון השוק. חברת "צנובר יועצים" זכתה במכרז לתכנון השוק, יחד עם חברת SEMMARIS הצרפתית, המנהלת את רנז'יס, השוק הסיטונאי של פריז, ומשרד האדריכלים אורבך. התוכנית שהוגשה בשטח כולל של 230 דונם; מהם 80 דונם מיועדים למסחר בירקות ובפירות, 24 דונם מיועדים למסחר בפרחים ובעציצים, 40 דונם מיועדים לשטחי קירור ואחסנה, 55 דונם מיועדים למנהלה, שירותים, מלונית שתשרת את הנהגים וחניה, ו-30 דונם ישמרו לעתודה, להגדלת נפח השוק בעתיד.
בשנת 2001 התקבלה החלטת הממשלה על הקמת השוק הסיטוני החדש מודרני ומתקדם בסמוך למחלף מסובים, "שנועד להביא להפחתה בפער התיווך ולעלייה באיכות התוצרת החקלאית, לרווחת הצרכנים והחקלאים".
בשנת 2002 התוכנית להקמת השוק אושרה בוועדה המחוזית. ראש עיריית תל אביב רון חולדאי יזם מהלך להקמת איגוד ערים בגוש דן לניהול השוק, אך שר החקלאות ישראל כ"ץ הודיע שהוא יוקם על ידי חברה ממשלתית חדשה. הפרויקט לא קודם במשך מספר שנים.
הכשלים לבניית שוק חדש.
לאחר סגירת השוק בתל אביב בשנת 2006 השוק עבר למתחם בצריפין ב"אופן זמני" עד להקמת שוק קבוע ופועל בשטח שהיקפו פחות משליש מהשטח של השוק שמתוכנן עם תנאי עבודה ירודים. המדינה התחייבה להקמת שוק חדש ומודרני בסמוך למחלף מסובים תוך שלוש עד חמש שנים, ממשלת ישראל לא הצליחה להוציא לפועל את החלטת הממשלה להקמת השוק. התנגדות השחקנים הגדולים שהן רשתות השיווק אשר קיבלו רישיון כסיטונאיות, לא הסכימו להקמת השוק אשר יתחרה בצורה ישירה במרכזים הלוגיסטיים שלהן והפעילו לחצים על הממשלה לא לבנות את השוק בטענה שהוא לא יכול לתת שירות לרשתות הגדולות עקב גודלו הקטן והיקף הסחורה הקטנה הנמכרת בו. כמו כן, במשך השנים הממשלה העלתה דרישות נוספות לא לצורך לבניית השוק אשר העלו את עלות בניית הפרויקט בכ-550 מיליון שקל.