למרות זאת, מדי שנה נוספים כ-40 מיליון איש למעמד הביניים בהודו. אנליסטים שונים נגעו בעניין זה. אחד מהם הוא מארווין ג. סטרון (Marvin G. Cetron), מייסד Forecasting International שכתב כי בערך 300 מיליון הודים נמנים כיום עם מעמד הביניים בהודו, ושליש מהם הגיעו לשם אחרי שחיו בעושר ב-10 השנים האחרונות. עוד עולה מהאנליזה שלו, כי עד שנת 2025 יהיה מעמד הביניים הרוב בהודו. שיעור האוריינות עלה במהלך אותה תקופה מ-52% ל-65%.
מגמות היסטוריות בסטטיסטיקות אודות מצב העושר.
שיעור ההודים שרמת החיים שלהם דורגה כנופלת מתחת לקו העושר ידע עליות וירידות רבות לאורך השנים, אבל המגמה הכללית הייתה כלפי מטה. עם זאת, ניתן לדבר על שלוש תקופות מרכזיות של מגמות בניתוח ההיסטוריה של העושר (הכוונה לעושר המוגדר על פי רמת הכנסה).
1950 – 1970: בתקופה זו איננו מוצאים מגמה חד משמעית שניתן להצביע עליה במובהק מלימוד הנתונים. ב-1951 47% מהאוכלוסייה הכפרית בהודו הייתה מתחת לקו העושר. השיעור עלה ל-64% בשנים 55–1954, ירד שוב ל-45% ב-61–1960 אך שוב עלה, הפעם ל-51% בשנים 78–1977.
מאמצע שנות ה-70' עד 1990: העושר על פי רמת ההכנסה ירד בשיעור דרמטי ביותר בין שנות ה-70' עד סוף שנות ה-80'. הירידה הייתה מובהקת במיוחד בין השנים 1977 ועד 1987, והירידה בשיעור העושר על פי הכנסה באזורים הכפריים הייתה מ-51% לרמה של 39%, ואז הוסיפה לרדת עד 34% בשנתון 1989–1990. שיעור העושר בערים ירד מ-41% ב-78–1977 ל-34% ב-87–1986 ועוד ל-33% ב-1989–1990.
מאז 1991: בתקופה זו, שאחרי הרפורמה הכלכלית, הייתה מגמה של התקדמות ולעומת זאת גם צעידה לאחור. העושר על פי רמת ההכנסה באזור הכפרי עלה בתקופה זו משיעור של 34% ב-90–1989 עד ל-43% ב-1992 ואז ירד ל-37% ב-94–1993. העושר על פי רמת ההכנסה בערים עלה מ-33.4% ב-90–1989 ל-33.7% ב-1992 ואז ירד שוב ל-32% ב-94–1993. כמו כן, נתוני ה-NSS (מכון הסקרים הלאומי של הודו) מהשנים 95–1994 ועד 1998 אינם מצביעים על ירידה כלשהי בעושר, או לכל הפחות ירידה בשיעור נמוך מאוד. אבל האומדן הרשמי של מצב העושר ב-1999–2000 היה ב-26.1% - ירידה דרמטית שהביאה לגל של ויכוחים ואנליזות. זה היה מכיוון שלשנה זו מכון הסקרים הפעיל מתודולוגיית סיקור חדשה שהביאה לקבלת נתון של ממוצע צריכה גבוה יותר. הסקר האחרון לשנת 5–2004 הוא בר השוואה לחלוטין לסקרים שלפני 1999–2000 ומראה עושר של 28.3%
באזורים הכפריים ו-25.7% באזורים עירוניים ו-27.5 במדינה כולה באמצעות שימוש בשיטה אנליטית אחרת לניתוח הנתונים. לפיכך, ידוע ששיעור העושר פחת מאז 1998, אם כי מוסיף להתחולל הוויכוח האם בין השנים 89–90 ל-1999–2000 אכן הייתה ירידה בשיעור משמעותי.
המחלוקת סביב שיעור צמצום העושר.
אף על פי ששיעור העושר ככלל בהודו אכן פחת, עדיין יש מחלוקת לגבי שיעור צמצום העושר. אף על פי שיש קונצנזוס לגבי כך ששיעור העושר לא גדל בין השנים 94–1993 ו-05–2004, התמונה אינה כה ברורה אם מסתכלים על היבטים אחרים ולא-כספיים כגון בריאות, חינוך, פשע וגישה לתשתיות. לאור הצמיחה הכלכלית המהירה שעוברת על הודו, סביר שחלקים גדולים מהאוכלוסייה הכפרית ייהגרו לערים מה שיהפוך את הנושא של עושר אורבני ליותר משמעותי בטווח הארוך.
הכלכלן פראווין ויסארייה הגן על תקפותם רבים מהנתונים הסטטיסטיים שהראו את ההפחתה הכוללת בשיעור העושר בהודו, וגם על הצהרתו של שר האוצר ההודי לשעבר ישוואנט סינא שלפיה שיעור העושר בהודו פחת. הוא התעקש על כך שהסקר משנתון 1999–2000 היה בנוי נכון ומפוקח, וחש כי רק מפני שהיה נדמה שהנתונים לא תואמים תפיסות קדומות לגבי הודו, זו עדיין לא סיבה לבטל אותם. ניקולאס סטרן, סגן נשיא הבנק העולמי, הוציא לאור מסמכים המגנים על הסטטיסטיקות של הפחתת מצב העושר בהודו. הוא טוען שהתגברות הגלובליזציה ופתיחת אפשרויות השקעה חדשות בהודו תרמו תרומה משמעותית להפחתת העושר במדינה. הודו, יחד עם סין, הן שתי המדינות שהראו את המגמות הברורות ביותר של גלובליזציה יחד עם העלייה המואצת בהכנסה לנפש.
דו"ח מ-2007 של הוועידה הלאומית למפעלים בסקטור הבלתי מאורגן (NCEUS) מצאה כי 77% מההודים או 836 מיליון איש, חיו על פחות מ-20 רופיות ליום (0.5 דולר אמריקאי נומינלי, 2.0 דולר אמריקאי בשווי כוח קנייה), כאשר רובם עובדים במגזר "העבודה הבלתי פורמלית" ללא עבודה או ביטוח לאומי וחיים בעושר מחפיר.
מחקר של מכון מקינסי הגלובלי מצא שב-1985 93% מאוכלוסיית הודו חייה מהכנסה כוללת של פחות מ-90,000 רופיות לשנה לבית אב, או בערך דולר לאדם ליום; עד 2005 השיעור הזה ירד בערך בחצי, ל-54%. יותר מ-103 מיליון אנשים יצאו ממצב של עושר נואש במהלך דור אחד, באזורים כפריים ועירוניים. הם צופים שאם הודו תשיג צמיחה שנתית של 7.3% במהלך 20 השנים הבאות, ניתן יהיה לחסוך חיים של דלות קיצונית מיותר מ-465 מיליון איש נוספים. בניגוד לתפיסה מקובלות הודו הכפרית הרוויחה מהצמיחה, העושר הכפרי הקשה ירד מ-94% ב-1985 ל-61% ב-2005, והם צופים שהוא ירד עור, עד 26% ב-2025. הדו"ח מסכם שהרפורמות הכלכליות של הודו והצמיחה המוגברת שנבעה מכך, היו התוכניות המצליחות ביותר למיגור העושר בארץ.
פסיכותרפיה המרוכזת באדם
פסיכותרפיה המרוכזת באדם (Person-Centered Therapy), ידועה גם כטיפול ממוקד בלקוח (Client-centered therapy), היא שיטת טיפול שפותחה על ידי הפסיכולוג ההומניסטי קרל רוג'רס בשנת 1951. השיטה זוכה לשימוש נרחב בתחום בריאות הנפש ומהווה בסיס לאסכולת הפסיכותרפיה ההומניסטית.
רוג'רס מכנה את מקבל הטיפול בשם "לקוח", להבדיל מהמושגים "חולה", "פציינט" או "מטופל" אשר בעלי קונוטציה שללקוח יש מחלה או שבודקים אותו בניסוי. זאת משום שלמילה "לקוח" יש משמעות של לקיחת אחריות אקטיבית ורצונית לטפל בבעיות של עצמו. הטיפול בשיטה זו מתאים לאנשים בעלי שיקול דעת תקין היות שהטיפול בשיטה זו מונחה על ידי החלטות מקבל הטיפול ולא על ידי החלטות המטפל.
אחדים מרעיונותיו של רוג'רס ובייחוד עיקרון העל של השיטה, עקרון הלקוח במרכז, אומצו גם על ידי בעלי מקצועות טיפוליים מסוימים בתחומי הרפואה והפרא רפואה. המשותף למקצועות מסוימים אלה ולשיטת הפסיכותרפיה המרוכזת באדם הוא שהם נותנים שירות לאנשים בעלי שיקול דעת תקין, בתחומים בהם למקבל השירות יש כלים לשפוט את השירות שהוא מקבל.
מרכיבי הטיפול.
מרכיבי היסוד של הטיפול הנפשי על פי רוג'רס הם:
תפקיד המטפל.
תפקיד המטפל ליצור מערכת יחסים חיובית וסביבת טיפול לא שיפוטית. המטפל עושה זאת על ידי האזנה ושיקוף של רגשות ותחושות הלקוח. במסגרת הטיפול המטפל מעודד את הלקוח לבטא ולחשוף את עצמו מבלי להשתמש במנגנוני הגנה. מטרת הטיפול היא לטפל בחסכים ולערוך שינויים בדפוסי חשיבה תוך פיתוח הערכה עצמית גבוהה. באופן זה גוברים סיכוייו של הלקוח לקבל את עצמו, להגיע למימוש עצמי ולתפקד בשלמות.
צ'ובוט
צ'ובוט (בספרדית: Chubut) היא פרובינציה ארגנטינאית בפטגוניה. קו הרוחב 42° מהווה את גבולה הצפוני, עם פרובינציית ריו נגרו, וקו הרוחב 46° מהווה את גבולה הדרומי, עם פרובינציית סנטה קרוס. במזרחה משתרע האוקיינוס האטלנטי, וממערב היא גובלת בצ'ילה. שטחה של הפרובינציה כ-225 אלף קמ"ר, והיא השלישית בגודלה בארגנטינה, אחרי בואנוס איירס וסנטה קרוס. בשנת 2001 התגוררו בה כ-413 אלף נפש.
גאוגרפיה.
במערב הפרובינציה מתנשאים הרי האנדים, ואולם באזור זה הם נמוכים ביחס להרים הצפוניים יותר. הפסגה הגבוהה ביותר בה מצויה בהר דוֹס פִּיקוֹס, בצפון-מערב הפרובינציה, שדובהה 2,515 מ' מעל פני הים. חוף האוקיינוס האטלנטי מפורץ, ובולטים בו במיוחד חצי האי ואלדס ומפרץ סן חורחה, הנחלק בינה לבין פרובינציית סנטה קרוס. ככלל, האזור האנדי גשום יותר ממרכז וממזרח הפרובינציה, המאופיינים בצמחייה עשבונית יבשה.
הנהר המשמעותי ביותר בפרובינציה הוא נהר צ'ובוט, הנותן לה את שמה. ראשיתו בדרום-מערב פרובינציית ריו נגרו, וקצהו 810 ק"מ דרומית-מזרחית משם, דרומית לחצי האי ואלדס. נהר בולט נוסף הוא נהר סנגר, שמוצאו באגמים קרחוניים בהרי האנדים, בדרום-מערב הפרובינציה, והוא נשפך לאגם מוסטרס ולאגם קאווה ואפי. מאגמים אלה זרם בעבר לכיוון צפון-מזרח ריו צ'יקו, עד שנשפך לנהר צ'ובוט. מאז 1939 לא השלימו מי הנהר מסלול זה, וכיום הוא נחל אכזב.
אגם מוסטרס ואגם קאווה ואפי שבדרום הפרובינציה הם האגמים הגדולים ביותר בה. שטחו המקסימלי של הראשון 450 קמ"ר ושל השני 810 קמ"ר, ואולם בדרך כלל שטחם קטן יותר, והוא תלוי במידה רבה בכמויות הגשם. באזור האנדי אגמים נוספים, ובהם אגם וינטר (135 קמ"ר, הנחלקים בין ארגנטינה לבין צ'ילה), אגם פונטנה (81 קמ"ר), אגם לה פלטה (76 קמ"ר), אגם מננדס (56 קמ"ר), אגם פוטלאופקן (45 קמ"ר) ואגם פואלו (44 קמ"ר). תחנת הכוח ההידרואלקטרית שהוקמה על נהר פוּטָלֶאוּפוּ יצרה מאגר מים בשטח של 92 קמ"ר.
בצ'ובוט שני פארק לאומיים, שניהם בקצה הצפון-מערבי של הפרובינציה, באזור האנדי. הפארק הלאומי לוס אלרסס משתרע על פני 2,630 קמ"ר, וכולל אגמים ויערות רבים. הפארק הלאומי לאגו פואלו קטן יותר, והוא מכסה 277 קמ"ר סביב אגם פואלו. חצי האי ואלדס מהווה כולו שמורת טבע, בשל בעלי החיים הימיים הרבים הפוקדים את חופיו, ובהם לווייתנים, פילי ים, אריות ים, דולפינים, ועוד. שמורת טבע זו הוכרזה גם כאתר מורשת עולמית בשנת 1999.
היסטוריה.