לשיר ישנם שני פירושים שונים. פירושו בהקשרו המקורי הוא געגועים או קינה לימי הנעורים שחלפו ואבדו. לעומת זאת, מקובל ברבים לראות בו שיר המתייחס לשכול. כך, לפי הפירוש הראשון, הצער בדבר "הנעורים שבאו פתע אל סופם" מתייחס לנעורים עצמם שחלפו, בעוד לפי הפירוש האחר, ה"נעורים שבאו פתע אל סופם" הם סינקדוכה, המתייחסת לא לפרק זמן בחייו של אדם כי אם לאנשים צעירים, 'בני נעורים', שחייהם נקטעו באופן פתאומי. מבין אלה הרואים בשיר ביטוי לשכול, יש הקושרים אותו בטעות לשכול לאומי או אישי בעקבות אירועים שאירעו לאחר פרסומו של השיר – טביעת הצוללת דקר (1968) או נפילת בנו הבכור של המשורר, ליאור יונתן, במלחמת יום הכיפורים (1973).
כשיר געגועים לנעורים – הזמן, החלוף והמוות הם נושאים יסודיים בשירתו של יונתן. שירים אחרים הכלולים בספר שבו נדפס השיר, "שירים לאורך החוף", מבהירים כי זהו ההקשר: "הרוח העובר", "מה שיישאר", "הפרק האחרון", "טיוטה על לוח השנים", "ברוח הזמן", "על גלי הזמן", "הלוא כולנו ניאסף", "דרך כל בשר", "בסוף הדרך", "כשנהיה גמורים", "השקט שאחרי הסערה".
המשורר מדבר בשיר זה על התבגרותו והזדקנותו, כשהוא מהרהר על שנות חייו שעברו ועל נעוריו "שבאו פתע אל סופם". על נסיבות כתיבת השיר סיפר לימים יונתן:
עם הופעת ספר השירים ב-1962 כתב המבקר יוסף שה-לבן, חותנו של המשורר, כי השיר מבטא את האופייני לשירתו – "כליון-הנפש של הדור לחיים מלאים, לאהבה מלאה". לדעתו, "מרחפת בשיר הזה רוחו של קוהלת, אותו ספר, שתוגתו חובקת עולם ומלואו, ותשוקת החיים שבו עזה מכדי להשלים עם הכיליון". גם מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי (1982) סבר כי זהו "שיר מספד לדור, להרגשתו".
כשיר על שכול – יש הרואים בשיר זה שיר מטפורי על נופלים ועל שכול. החול (כלומר, החברה בכללותה) זוכר את הנופלים כקולקטיב, כמסה כללית עלומת-שם (כ"גלים") או, לפי פירוש אחר, זוכר את הלוחמים ששבו הביתה כגיבורים - אבל לא זוכר את אלה שלא שבו, את הנופלים כיחידים, את הקצף של אותם הגלים. הנופלים הם אנשים אנונימיים עם פנים זרות, שאנו יודעים מה קרה בזכותם, את ההישגים במלחמות, אך לא יודעים עליהם שום דבר כפרטים. מי שזוכר אלה רק הבודדים שבאו לבקרם בבית הקברות, בעוד האחרים שבים למצולות השכחה. הכול ישוב אל המצולות, כל אחד חוזר למקומו, אבל הקצף, סמל לנופלים, לא ישוב לעולם, ורק החברים האמתיים (או הים) זוכרים אותם. יחד עם זה, אצל אותם חברים או אצל החברה כולה נפער כעת איזשהו בור- הקונכיות נשארו ריקות, כאילו נלקח מהן משהו חשוב והן איבדו את תכולתן ("היו שם קונכיות ריקות שנהמו קינה של ים").
פירוש זה, אף שהוא ככל הנראה מחוץ להקשרו המקורי של השיר, מוצא ביסוס בהקשר הרחב יותר של יצירתו של יונתן, שהשכול אמנם תופס בשירתו מקום נכבד, ועשרות משיריו הוקדשו לבנו ליאור ולחברים ומכרים נוספים שנפלו במלחמות השונות.
כחלק מתפיסה זו של השיר, שמו הושאל בעבר לפינה שבועית ברשת ג' שהוקדשה לשירים שנכתבו לזכר חללי מערכות ישראל, ובשנת 2016 הוצא בול יום הזיכרון המעוצב על סמך השיר.
לחן וביצועים.
לחנו הידוע של השיר הוא מאת המלחין נחום היימן, שעבד בשיתוף פעולה עם המשורר יונתן כבר מאז המחצית השנייה של שנות ה-50, מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי רואה בשיר בלחנו של היימן "שיר בעל איכות שאנו מכירים מהשנסונים הגדולים". לדבריו, "הלחן של נחום היימן נוגע בנימי השיר הזה, מעניק לו רובד נוסף למילים"; "היימן הפך את המלים הללו לכמה רגעי אווירה נוגים".
השיר הוקלט על ידי רוחמה רז והשתתף בקיץ 1977 במצעד הפזמונים העבריים של גלי צה"ל, "משלנו".
בהמשך אותה שנה הקליטה את השיר גם קורין אלאל.
אלברשטיין ביצעה את השיר באלבומה "אני הולכת אלי" (NMC, 1980), שהוקלט באולפנו של נחום היימן בלונדון. ביצוע זה הפך למזוהה ביותר עם השיר.
בלחנו של היימן ביצעו את השיר גם חני ליבנה וסי היימן. לחן פחות ידוע הוא של שלמה ארצי, שביצע אותו באלבומו "מקום" (הד ארצי, 1982). בנוסף קיימת גרסת מטאל לשיר בביצוע הלהקה אלמנה שחורה.
חנינא מזרחי
חנינא מזרחי (ט"ו בשבט תרמ"ו, ינואר 1886 – אב תשל"ד, יולי 1974) היה היסטוריון, מחנך, מתרגם, חוקר ואיש ציבור שכיהן כציר באספת הנבחרים הראשונה של היישוב היהודי בארץ ישראל.
קורות חייו.
חנינא מזרחי נולד בט"ו בשבט תרמ"ו (1886) בטהראן שבפרס, בנו של ר' חיים אלעזר מזרחי, רב, משורר, והמנהיג הדתי של יהודי טהראן, ושל קמר לבית טורק. בשנת 1895 עלתה המשפחה לארץ ישראל מטהראן והתיישבה בירושלים.
חנינא למד בבית הספר למל שבעיר העתיקה בירושלים. לאחר מכן למד בישיבת תפארת ירושלים, והוכשר כמורה בבית המדרש למורים של "המזרחי" בירושלים. משנת תרס"ז (1907) היה למורה ומחנך בירושלים, ומשנת תרפ"א (1921) ניהל את תלמוד התורה הספרדי בעיר. במהלך 15 שנה היה במקביל מדריך בבית המדרש למורים "המזרחי" בירושלים וזכה להערכה רבה כמחנך.
כאיש ציבור היה פעיל במוסדות הספרדיים והלאומיים של היישוב היהודי. למשך שנים אחדות עמד בראש "הוועד הכללי של יהודי פרס" בארץ ישראל, היה חבר בוועד העדה הספרדית בירושלים, ציר באספת הנבחרים הראשונה של יהודי ארץ ישראל, חבר הוועד הלאומי, חבר בוועד העיר ירושלים ועוד.
לאורך חייו היה מזרחי חוקר פורה של יהדות פרס. הוא פרסם מאמרים רבים בכתבי עת כגון "ציון", "התור", "ההד" ואחרים. עוד הוא חיבר מספר ספרים מקיפים על ההיסטוריה והתרבות של יהודי פרס. בנוסף, עסק בתרגום לעברית: מפרסית תרגם את היצירה הגדולה "גולסתאן" של המשורר הפרסי הקלאסי סעדי (1210–1292), ומגרמנית תרגם את כתביו של אחיו, נהוראי מזרחי, הכוללים מחזות, סיפורים, מאמרי ביקורת ומחקרים. כמה מחיבוריו נותרו בכתב יד, כגון ספר על יהודי פרס במאה ה-17 וה-18 על פי יצירותיהם של באבאי בן פרהאד ובאבאי בן לוטף, וחיבורים על מנהגי יהדות פרס.
חנינא מזרחי ורעייתו שרה לבית מני היו ממייסדי שכונת בית הכרם. הם נכנסו לביתם בשכונה בטו באב תרפ"ג. חנינא מזרחי היה בין מייסדי בית הכנסת הראשון בשכונה. במשך שנים היה הגבאי הראשי של בית הכנסת והיה בין ההוגים והיוזמים לבנית בית הכנסת הגדול בשכונה
חנינא מזרחי היה ראש ועד שכונת בית הכרם בשנות החמישים. בתקופתו סופחה בית הכרם לעיר ירושלים.
בשנת 1966 קיבל את תואר "יקיר ירושלים".
בשנת 1911 נשא לאישה את שרה, בת רבי שלום יחזקאל מני, ולזוג נולדו שני בנים ובת.
פרסומיו.
ממאמריו:
חנינה מזרחי
מכתשים אגן תעשיות
חגורת התירס
חגורת התירס (באנגלית: Corn Belt) הוא השם לאזור במערב התיכון של ארצות הברית בו תירס הוא הגידול הדומיננטי החל משנות ה-1850. עד ל-1950, 99% מהתירס גדל באמצעות הכלאת זנים שונים. רוב גידולי התירס נועדו להאכלת בהמות, במיוחד חזירים ועופות מהם מיוצר בשר עוף.
גאוגרפיה.
ההגדרות הגאוגרפיות של האזור אינן קבועות, ומשתנות. באופן כללי ישנה הסכמה על הכללתן של: איווה, אילינוי, אינדיאנה, דרום מישיגן, מערב אוהיו, מזרח נברסקה, מזרח קנזס, מינסוטה וחלקים ממיזורי.
החל משנת 2008, 4 המדינות המובילות בייצור תירס הן איווה, אילינוי, נברסקה ומינסוטה. אשר במשולב מפיקות כמחצית מהתירס המגודל בארצות הברית.
ישנן הגדרות אשר כוללות בחגורת התירס גם את: דקוטה הדרומית, דקוטה הצפונית, אוהיו, ויסקונסין, מישיגן וקנטקי. אזור זה מאופיין במישורים רחבים, אדמה פורייה עם ריכוז גבוה של חומר אורגני. באופן כללי יותר המושג "חגורת התירס", מייצג אזור בו החקלאות היא הענף המרכזי ומרמז על סגנון חיים אשר מבוסס על חוות חקלאיות בבעלות משפחות, עיירות קטנות התומכות בחוות אלו ואיגודים חקלאיים חזקים אשר מקדמים פעילות לובי כדי להשיג מחירים גבוהים יותר עבור מרכולתם.
היסטוריה.
בין השנים 1860–1970, טכנולוגיות חקלאיות חדשות שיובאו לחגורת התירס, הפכו את האזור ממקום שבו ניתן למצוא גידולים מעורבים של יבולים ובהמות חווה, לאזור שמתמחה בעיקר בגידולי דגנים. אף על פי שמעבר זה תרם לשינוי הנוף והתנאים הגאוגרפיים (שכן שדות של דגן דורשות שטח גדול יותר משטחי מרעה), המבנה הבסיסי של החווה המשפחתית נשמר. שטחי החוות גדלו, כתוצאה מקנייה של חוות שכנות כדי לעמוד בדרישות השטח לגידולי הדגנים.
תהליך אדיאבטי
בתרמודינמיקה, תהליך אדיאבטי הוא תהליך המתרחש בתוך מערכת, ללא מעבר חום או חומר בין המערכת לסובב אותה. תהליך אדיאבטי הוא מושג מופשט שיש לו תועלת מעשית – תהליכים כימיים ופיזיקליים רבים מוסברים באמצעות שימוש בקירוב אדיאבטי; תהליכים כאלה בדרך כלל מלווים או מקדימים תהליכים אחרים הכוללים מעבר חום.
תהליכים תרמודינמיים מוגדרים בצורה מדויקת עבור מערכת הכוללת קירות עם בידוד תרמי מושלם ובלתי חדירים לחומר; קירות אלה מכונים אדיאבטיים. מעבר אדיאבטי הוא מעבר אנרגיה כעבודה לאורך קיר אדיאבטי.
תהליך יכול להיחשב אדיאבטי בקירוב אם הוא מתרחש בזמן קצר מאוד, שלא מאפשר חילוף חום משמעותי.
טמפרטורת להבה אדיאבטית היא גודל וירטואלי. זוהי הטמפרטורה שהייתה ללהבה ללא אובדן חום לסביבה.
אטימולוגיה.
המונח "אדיאבטי" משמעו ביוונית "ללא מעבר". התחילית "α" מציינת "לא" ו-"διαβατός (דיאבטוס) - ""יכול לעבור דרך". "διὰ - "דרך, "βαῖνειν - "לעבור. על פי מקסוול, המושג הוצג על ידי ויליאם ג'ון מקורן רנקין.
תיאור.
מעבר אדיאבטי מתואר על ידי התכונה Q=0. כאשר Q היא כמות האנרגיה המועברת כחום לאורך הקיר האדיאבטי. מעבר אדיאבטי אידיאלי או פיקטיבי של אנרגיה כעבודה, המתרחש ללא חיכוך או צמיגות בתוך המערכת מכונה איזנטרופי - Δ"S" = 0.