על פי פרופ' הר לקרב הזה היו תוצאות פוליטיות חשובות. מערכת אמאוס ותוצאותיה על האוכלוסייה היהודית הבהירה לשליטים הסלאוקים כי גזירות הדת של אנטיוכוס היו שגיאה מדינית קשה, שקוממו כנגדם כמעט את כל תושבי יהודה, דבר שהשלטון לא ציפה לו. ולכן יש מקום להשערה של החוקרים כי איגרתו של אנטיוכוס אפיפנס לגרוסיה של היהודים (מקבים ב יא כז-לג), נשלחה בעקבות קרב זה. באיגרת זו המלך הבטיח חנינה מליאה, למי שיחזור בו מהמרד, הרשאה לאיכרים לחזור למקומותיהם, ביטול כולל של הגזרות הדתיות ונתינת רשות לחזור לדת האבות של היהודים. אך החשמונאים לא יכלו לקבל אותה, כיוון שהפולחן האלילי נותר במקדש, והכהונה הגדולה והשלטון ביהודה הותרו בידי מנלאוס המתיוון, תוך כדי התעלמות מהחשמונאים.
יונתן הקטן
יונתן הקטן הוא שיר ילדים שמילותיו העבריות מיוחסות למשורר ישראל דושמן (אך יש סברה שנכתבו על ידי המחנכת שושנה צ'נסטוחובסקה). השיר זכה לביצועים של זמרים ישראלים רבים, וביצועו נמשך בדרך כלל כחצי דקה. בגרסתו העברית הוא כפי הנראה שיר הילדים הישראלי המוכר ביותר.
השיר.
מבנה.
בשיר שני בתים, שבכל אחד מהם ארבע שורות קצרות. כל שתי שורות מרכיבות משפט, וחרוזות בחרוז עני, כלומר נחרזות בתנועה ועיצור בלבד (הקטן/הגן, לשובב/במכנסיו, התגלגל/קיבל), או חרוז בלתי-מדויק קרוב עיצורי (העץ/חיפש).
תוכן.
השיר מספר על הילד הקטן והשובב יונתן, שיצא אל הגן, טיפס על העץ, ונוצר חור גדול בבד מכנסיו. סיום השיר מתאר את סופו של אותו שובב, שמקבל את עונשו. כיום נהוג לשיר את השיר עם סיום מתון יותר ופחות נוזף. כך שבמקום המילים "מִן הָעֵץ הִתְגַּלְגֵּל/ וְעונְשׁוֹ קִבֵּל", מקובל לעיתים קרובות לחזור על שתי השורות האחרונות של הבית הראשון, "הוּא טִפֵּס עַל הָעֵץ/ אֶפְרוֹחִים חִפֵּשׂ".
"אפרוחים חיפש".
ניתן להניח שכוונת הביטוי "אפרוחים" בשיר היא לצאצאי הציפור, ולא לצאצאי התרנגולת (שאינם נמצאים על עצים). בדומה לשיר קן ציפור של חיים נחמן ביאליק, נעשה גם כאן שימוש במילה "אפרוח" במקום במילה "גוזל". בעברית בת ימינו, המונח המקובל לצאצא צעיר של ציפור הוא "גוזל", ואילו "אפרוח" משמש לתיאור צאצא של עופות מים ותרנגולות, אשר אינם נמצאים על עצים. הבחנה כזו לא הייתה בעת שדושמן חיבר את השיר.
השפעות.
לינה ארנון הציעה שקיימת זיקה בין שירה של יונה וולך, "יונתן", ובין שיר הילדים "יונתן הקטן" (זיקה הניכרת כבר בשם השיר ובשם גיבורו).
לחן השיר.
מנגינת השיר מתועדת כלחנו של שיר הציידים הגרמני "Jägerlust" (הנאתו של הצייד), הפותח במילים "Fahret hin" ("סעו קדימה"), אשר הובא לדפוס בשנת 1807 על ידי יוהאן גוסטב גוטליב בישלינג () ופרידריך פון דר האגן (), אך ייתכן שהיא חוברה כבר בתחילת המאה ה-18. פשטותה של המנגינה, המבוססת על חמישה צלילים בלבד, הפכה את השיר לקליט ביותר, וכן מאפשרת לימוד מהיר וקל של נגינתו במגוון רחב של כלי נגינה; הדבר נכון בעיקר ללימוד פסנתר וכלי מקלדת אחרים, בהם ניתן לנגן את השיר ביד אחת מבלי להתיק אותה ממקומה. משום כך נחשב השיר כשיר בסיסי להתחלת לימוד נגינה בכלי נגינה שונים. מלבד בגרמניה ובישראל, המלודיה קיימת גם בשיר ילדים דרום-קוריאני (ראו להלן).
&lt;score vorbis="1" override_midi="Yonatan Hakatan.mid"&gt;\relative c' {\time 4/4 \repeat volta 2 {g' e e2 | f4 d d2 |} \alternative d4 d d d |d e f2 | e4 e e e | e f g2 \bar"||" g4 e e2 | f4 d d2 | c4 e g g | c,1 \bar"|." }&lt;/score&gt;
מקור השיר.
השיר המקורי נכתב בגרמנית על ידי פרנץ וִידֶמַן (1821–1882) ושמו "הנסל'ה הקטן" (Hänschen klein). השיר, שפורסם ב-1860, מספר על הַנְס הקטן שיצא לנדוד בעולם. אמו בוכה מרה ובמבטה היא מאחלת לו הצלחה ומבקשת שישוב במהרה. ולאחר שבע שנים שב הביתה והוא בחור. איש אינו מזהה אותו, אפילו אחותו, אבל אמו מזהה אותו מיד ומברכת אותו. השיר נועד להמחיש לילדים חוויות כמו כאב הפרידה, נדודים הרחק מן הבית ושמחת האיחוד מחדש עם המשפחה, ולשבח את ערך הביתיות והשיבה למולדת. (מטרת כל חיבוריו של וִידֶמַן הייתה להקנות לנוער את ערכי החברה הבורגנית שרווחו בתקופתו.)
השיר בשפות אחרות.
פרט לגרמנית ולעברית, משמש לחן השיר גם כשיר ילדים נפוץ מאוד בקוריאה הדרומית. השיר מתאר את מעופו של הפרפר ואת ציוץ הציפורים בעונת האביב, ומוכר בכינוי 나비야 나비야 ("הו פרפר! הו פרפר!") - המשמש גם כשורה הראשונה בשיר.
השיר מוכר גם ביפן כשיר ילדים המדבר על פרחי הדובדבן (סאקורה). השיר מופיע בסרט "כלב חוצות" (1949) של אקירה קורוסאווה בכיכובו של טושירו מיפונה באחת מסצינות הסיום, כאשר חבורת ילדים שרה את השיר ברקע. שמיעת השיר גורמת לאחת הדמויות להתחרט על פשעיה בבגרותה.
גרסאות אחרות.
בעקבות תפוצתו הרחבה של השיר, נכתבו שירי-צאצא עממיים שונים המבוססים על הלחן ועל המבנה הלירי, אך כוללים שינויים קלים, שלעיתים שייכים לשדות סמנטיים ספציפיים, על מנת ליצור אפקט קומי.
בשנות ה-70 עיבד וביצע זיקו גרציאני, מנצחה של תזמורת צה"ל, את השיר בסגנון ג'אז עם תוספות מלודיות רבות.
בשנת 1969 פרסם הפזמונאי יהונתן גפן את "שיר בגרות ליונתן הקטן".
יונה פיטלסון
יונה פיטלסון (1929 – 2004) היה אדריכל ישראלי.
תולדות חיים.
נולד וגדל בירושלים. דור שישי בארץ. ימי בחרותו כחבר ההגנה ובפלמ"ח במלחמת העצמאות – הם שהקנו לו את זיקתו העזה לארץ. את הקשר לתחום התכנון והבנייה ירש מהוריו: אביו, המהנדס אליהו פיטלסון שאחראי לכמה מן הפרויקטים הבולטים בירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-20, ואמו, בת למשפחת פרידלנד, משפחת בונים ירושלמית ידועה. בתו דליה היא מוזיקאית ג'אז.
בשנות ה-50 למד פיטלסון אדריכלות בטכניון בחיפה, והצטרף למשרדו של אביו. בראשית שנות ה-60 עמד פיטלסון בראש צוות תכנון העיר ערד, היישוב המדברי המוצלח ביותר מבין עיירות הפיתוח אשר נבנו באותן השנים בדרומה של מדינת ישראל, ואשר היווה מעבדת ניסויים מתוכננת להתיישבות עירונית במדבר. באותה העת נולדה לו גם בתו, דפנה, שהייתה לבת הבכורה של ערד. אף על פי שתכנן רבים מהמבנים בעיר, יצירתו המוכרת ביותר היא פסל הבולבוסים הניצב בכניסה לעיר מאז 1964, אותו יצר בשיתוף האמן גדעון פרידמן.
בראשית שנות ה-70 תכנן במהירות וביעילות את מבני המעוזים שהצילו חיים רבים במלחמת ההתשה ובמלחמת יום כיפור. בשנת 1976, לאחר תקופת שירות במשרד השיכון, היה פיטלסון שותף בהקמת משרד פיטלסון שילה יעקובסון אדריכלים, יחד עם שני אדריכלים צעירים: שמואל שילה ומירון יעקובסון.
טרם הופעת המחשב בכל משרדי האדריכלים, פיתח פיטלסון את המחשוב בתחום המיפוי, ועם העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, עמד בראש הצוות לתכנון פתרונות דיור מיידי וזמני לרבבות העולים החדשים. במהלך שנות התשעים ועד לפטירתו בשנת 2004 טיפל פיטלסון בשמונה תוכניות מתאר ארציות (מתוך 40 הקיימות). בין השאר, היה שותף יחד עם משרדו, בתכנון מערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב - הקו האדום ושאר הקווים העתידיים.
חיים אישיים.
היה נשוי ארבע פעמים ולאורך השנים נולדו לו שלוש בנות. תמר, דפנה ודליה. דפנה היא הבת הבכורה שנולדה בערד.
צבי אפרת
צבי אפרת הוא אדריכל ישראלי, היסטוריון של האדריכלות ומרצה בכיר באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
ביוגרפיה.
אפרת היה ראש המחלקה לארכיטקטורה בבצלאל בין השנים 2002-2010. משנת 1995 הוא שותף, עם האדריכלית מאירה קובלסקי, במשרד האדריכלים אפרת-קובלסקי אדריכלים (EKA).
אפרת לימד בין היתר בטכניון, באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטה העברית ובבצלאל והיה עמית מחקר בכיר ב- Stiftung Bauhaus בדסאו. הוא הרצה בכנסים רבים ברחבי העולם, פרסם עשרות
מאמרים בכתבי עת ובספרים שונים, שפט בתחרויות אדריכלות רבות ואצר תערוכות בארץ
ובאירופה.
מחקרו המרכזי של אפרת עוסק באדריכלות הישראלית בעשורים הראשונים למדינה. מחקר זה, אשר החל ב-1994 במסגרת עבודת דוקטורט בתוכנית להיסטוריה, תיאוריה וביקורת של האדריכלות באוניברסיטת פרינסטון, כלל תיעוד של עשרות אוספים פרטיים וארכיונים ציבוריים, ראיונות עם אדריכלי ומהנדסי "דור תש"ח" וניתוח של מאות מסמכים רשמיים ופרסומים מקצועיים. המחקר הפיק ארכיון תקופתי ראשון מסוגו והוצג לציבור בתערוכה הפרויקט הישראלי: בניה ואדריכלות 1948-1973, אשר התקיימה בין השנים 2000-2001 במוזיאון תל אביב לאמנות, ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו (אוצרים: צבי אפרת ומאירה יגיד-חיימוביץ').
ספרו של אפרת, "הפרויקט הישראלי: בניה ואדריכלות 1948-1973" (2 כרכים, 1055 עמ', הוצאת מוזיאון תל אביב לאמנות, עורך משנה: צבי אלחייני), יצא לאור בשנת 2004 ומהדורתו השנייה בשנת 2012. הספר מכיל כ-30 פרקים המתארים את החומר שממנו עשויה הישראליות: הבנייה הציבורית והפרטית, הממלכתית וההסתדרותית, הסוכנותית והצבאית, העירונית והכפרית, הקבלנית והשתדלנית, הצנע והלוקסוס. הוא שואף להציג את היסודות של בנין הארץ, להבין את
הערכים המשותפים שיצרו את התבנית הלאומית ולהדגיש את ייחודו ההיסטורי של הפרויקט הישראלי, אשר בחוגים המקצועיים הבינלאומיים של אמצע המאה זכה לעיתים למעמד של ילד הפרא והפלא של האדריכלות המודרנית. אפרת מנתח ומשבח את המחויבות החברתית, האתיקה המקצועית והמשמעת האסתטית בהן טמון כבודה של אדריכלות שנות ה-50 וה-60, אך גם מבקר בחריפות את המאפיינים הקשים של אדריכלות מגויסת, הנדסה חברתית, פיזור אוכלוסין כפוי, הקמת עשרות ערי פיתוח חסרות סיכוי ומאות כפרי אינסטנט והרס צבאי ואזרחי של
מאות יישובים פלסטיניים.