התעשייה בבתומי כוללת תעשיית נפט (בתי זיקוק), מכונות (מכונות לתעשיית התה, לבניית ספינות), תיקון ספינות, תיקון קטרים וקורנות רכבת, תעשיית המזון, תעשיית מנורות וציוד אלקטרוני. התעשייה הקלה כוללת (, הלבשה), אריזת תה הגדל סמוך לבתומי באת מחוות התה שהיו מהגדולות בברית המועצות, עיבוד טבק ועוד.
דמוגרפיה.
בתומי מאכלסת בתוכה תושבים מכל הדתות החיות בגאורגיה. יש בה קתולים, גאורגים אורתודוקסים, אפוסטולים, מוסלמים ויהודים. וכן מיעוט ארמני. ההתפלגות האתנית של האוכלוסייה בשנת 1989 הייתה:
יהודי בתומי.
הקהילה היהודית בבתומי נוסדה בשנת 1878, עם הגעת האימפריה הרוסית ובשנת 1879 התגוררו בבתומי 1,179 יהודים. בשנת 1889 גורשו מרבית התושבים היהודיים של בתומי, מאחר שהיו חסרי זכות-ישיבה במקום. לאחר גירוש זה נותרו, על פי המקורות הרשמיים, 31 משפחות. מקורות בלתי רשמיים ציינו כ-100 משפחות יהודיות. מספר היהודים בבתומי חזר וגדל במהירות, ובשנת 1897, כבר ישבו בה 1,179 יהודים.
עד היום אחד מבתי הזיקוק בעיר נמצא בבעלות משפחת רוטשילד במסגרת חברה של בעלי הון יהודיים מרוסיה. בשנת 1923 התגוררו בבתומי 3,700 יהודים כשהם מהווים 6.1% מאוכלוסיית בתומי; בשנת 1926 2,954 יהודים, שהם 4.5% מהאוכלוסייה הכללית, בכללם 1,917 יהודים אשכנזים; בשנת 1939 1,778 יהודים; בשנת 1959 1,139 יהודים; בשנת 1970 התגוררו בבתומי 1,334 יהודים, ביניהם 398 יהודים מקומיים, 16 קרימצ'קים, ושנים מיהודי ההרים; בשנת 1979 התגוררו 917 יהודים שביניהם 77 יהודים מקומיים.
בתקופת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה גדלה השפעת הציונות בבתומי. יצא לאור עיתון יהודי חדש "קול היהודי". בשנת 1922 סגרו השלטונות הסובייטים בית כנסת. ובשנת 1924 פתחו יהודים מקומיים את בית הכנסת והגנו על המבנה. בשנים 1920-1940 גם התקיימה ישיבה בלתי לגלית. בשנים 1922-1928 שימש כרב העיר, נחום שמריהו ששונקין. במהלך השנים 1925-1929 הוקמו ארבעה בתי ספר יהודיים. ובסוף שנות ה-30 נסגר בית הכנסת. באמצע שנות ה-40 היו בעיר לפחות שני מבנים של בתי כנסת לשעבר. זה שנסגר בשנות ה-30 הפך לאולם ספורט והשני שהיה בבניין קטן שנבנה בראשית שנות ה-30 ושכן ברחוב ה-9 במרס חזר לשמש כבית כנסת לאחר שהקהילה היהודית במקום התארגנה ונרשמה כחוק, בשנת 1945, בשלהי מלחמת העולם השנייה. בית כנסת זה המשיך לפעול עד 1958 לפחות. בשנות ה-80 חל חידוש החיים היהודיים בעיר. ביוזמתו של אמיל קרופניק (נולד בשנת 1936) ואחותו. הם יסדו, בשנת 1989, סניף של התאחדות הקשר הגאורגי-ישראלי בראשות קרופניק, שהיה מטרייה לפעילות של הקהילה היהודית בבתומי. קרופניק עצמו החל לארגן אירועים חברתיים עבור יהודי בתומי. עם היבחרו של אסלן אבשידזה, בשנת 1991, לראשות אג'ריה, נקראו מנהיגי המעוטים האתניים במחוז לפגישה עמו. קרופניק, כראש הקהילה היהודית במקום ביקש בפגישה זו את פתיחת בית הכנסת היהודי בבתומי. בית הכנסת עצמו, שנבנה בשנים 1900-1904, נפתח באותה שנה. בסוף שנות השמונים עלו רוב יהודי בתומי לישראל, ארצות הברית ומדינות אחרות. בשנת 2001 היו בבתומי פחות ממאה יהודים.
אתרים.
בתומי מצטיינת בצמחייה תת-טרופית ססגונית, במעיינות חמים ומעונות היער שבסביבתה. העיר משמשת כעיר קיט ועיר מרפא. העיר כוללת בתי ספר למקצועות טכניים ובכללם בית ספר לספנות. בין יתר האתרים בעיר:
תחבורה.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי בתומי, הנמצא במרחק של 2 קילומטרים דרומית לעיר.
יפת
חבלה וסילוק פצצות
חבלה וסילוק פצצות הוא המקצוע של נטרול מטעני חבלה, פצצות, נפלי תחמושת, חומרי נפץ, פצצות מלוכלכות (מטען כימי או ביולוגי), מלכודות נפיצות וכל שאר הסוגים של חפצים חשודים, והסרת האיום שהם מציבים. החבלה וסילוק הפצצות נעשים רק בידי מומחים המוסמכים לכך ובאמצעות אמצעי ביטחון מתאימים. אדם שמקצועו הוא חבלה וסילוק פצצות נקרא: "חַבְּלָן" או "סָלָק".
סוגי סילוק פצצות (ס"פ).
ישנם שלושה סוגים של סילוק פצצות:
סוגים אלה נבדלים זה מזה באמצעים ובשיטות לנטרול המטען וכן בתרחישים האופייניים שלהם יש לצפות.
למשל: בס"פ משטרתי יש חשיבות רבה יותר להרחקת אזרחים ומציאת מקום בטוח יחסית לנטרול המטען בלב העיר, בס"פ צבאי בדרך כלל מפוצצים את הפצצה מרחוק או באמצעות כלים כבדים והדגש הוא יותר על יעילות ומהירות הסרת האיום. ס"פ ימי דורש אמצעים ושיטות שונים ביותר מאלה היבשתיים וחבלנים ימיים חייבים להיות מומחים גם בצלילה (בניגוד לחבלן היבשתי).
שיטות ואמצעים לסילוק פצצות.
ישנן מספר שיטות לסילוק פצצות ומטעני חבלה, וטיפול בחפצים חשודים. חלק מהשיטות כוללות פירוק של מרעום הפצצה וקלקול מנגנון הפיצוץ ושיטות אחרות מתבססות על פיצוץ הפצצה באופן מבוקר באזור מאובטח. ככלל, הגישה הרווחת כיום היא למזער את הצורך בטיפול ידני של החבלן ונעשה כל ניסיון למצות את הטיפול בתחמושת על ידי אמצעים מרחוק.
טיפול באירוע של חפץ חשוד, פצצה או מטען, מתבצע בדרך כלל לפי התבנית הבאה:
פיצוץ מבוקר באזור מאובטח.
זוהי לרוב השיטה הפשוטה והבטוחה מכולן.
אם הפצצה נמצאת באזור ריק מאדם, שבו פיצוצה יגרום רק מעט נזק לרכוש, הפתרון הפשוט ביותר הוא פשוט לפוצצה מרחוק. פיצוצה מרחוק נעשה בדרך כלל באמצעות ירי מרובה כבד, כמו Shotgun או רובה צלפים בארט M82A1 בקליבר 0.5 אינץ'. אם הירי לא עובד, מתקינים על החפץ החשוד נפץ (את ההתקנה מבצע רובוט סילוק פצצות) המופעל מרחוק.
אם החפץ החשוד נמצאת בלב שטח עירוני, במקום בו לא ניתן לפוצצו מבלי לגרום נזק רב, ישנן מספר אפשרויות:
אם המטען רגיש לתזוזה ולא ניתן להזיזו ישנן שתי גישות:
פירוק המטען.
בשיטה זו נעשה ניסיון לפרק את החפץ מבלי לגרום לפיצוצו, והוא מחויב מקצוענות וזהירות רבה. שיטה זו היא המסובכת והמסוכנת מכולן ובדרך כלל נעשה בה שימוש רק אם לא ניתן להשתמש בשיטות האחרות.
האמצעים בהם משתמשים לפירוק המרעום שונים ותלויים בסוג הפצצה ובמידת מורכבותה. יש פצצות שאפשר לפרק את המרעום שלהן על ידי ירי עליו ברובה שוטגאן או בבארט M82A1. פצצות אחרות ניתן לפרק באמצעים פיזיים (למעוך, לקרוע, לתלוש וכיוצא מכך). פצצות מורכבות יותר דורשות טיפול ידני במנגנון, כגון ניתוק חוטי ההפעלה, יצירת קצר חשמלי ועוד.
רק לעיתים רחוקות, החבלן מטפל במטען במו ידיו (למרות התדמית השגויה של המקצוע שנוצרה בסרטים הוליוודים).
חבלה וסילוק פצצות בישראל.
צבא.
בצה"ל, תחום החבלה נמצא באחריות חיל ההנדסה הקרבית שמפעיל פלסים וסלקים אך מכשיר גם לוחמים בחיל הרגלים (פלחה"ן) וכוחות מיוחדים אחרים נוספים ובעיקר יחידת יהל"ם. האחריות של סילוק פצצות ונפלי תחמושת מוטלת על פלגות הס"פ של יהל"ם של חיל ההנדסה הקרבית. הס"פ של יהל"ם מהווים את יחידת העילית של חיל ההנדסה וצה"ל לנטרול מטעני חבלה, פצצות מתוחכמות, ראשי קרב של טילים וטיפול בתחמושת שלא התפוצצה (נפלי תחמושת). למעשה, פלגות הס"פ הם החבלנים של צה"ל, ובשל כך הם עוברים אימון ארוך (שנה ו-2 חודשים) וחותמים שנת ר׳ קבע ל-12 חודשים. לוחם שמקצועו סילוק פצצות נקרא סָלָק (בניגוד לחבלן שלו הכשרה משטרתית). בשל מומחיותם בנטרול חומרי נפץ הם לא אחת מסופחים ליחידות מיוחדות אחרות כאשר יש חשש ממטענים רציניים.
הלוחמים המשרתים בחיל ההנדסה הקרבית ובפלחה"ן חיל הרגלים נחשבים "חבלנים ברמתם" אך לא מוגדרים כחבלנים בצה"ל, לוחמים בפלגת ס"פ של יחידת יהל"ם הם המומחים ביותר בתחום החבלה וסילוק פצצות ולכן הם אלו שמוגדרים כחבלנים של הצבא.
משטרה.
מערך החבלה של משטרת ישראל פרוס בכל רחבי המדינה, ובדרך כלל כל תחנה גדולה כוללת לפחות חבלן אחד. חבלני "הכחולה", אשר פועלים בעיקר בתוך ערי ישראל, מתמודדים עם אירועי חבלה מורכבים אשר מסכנים לרוב אוכלוסייה אזרחית, רכוש ונקודות רגישות אחרות בעורף המדינה. החבלנים של משטרת ישראל הם שוטרים בוגרי שירות קרבי (רבים מהם שירתו בחיל ההנדסה הקרבית וחלקם ביהל"ם) שעוברים הכשרה ייעודית בבית הספר לחבלה של המשטרה. הם מוכשרים לטפל בחפצים חשודים מכל הסוגים, לרבות נפלי תחמושת ומטעני חבלה מסוגים שונים. החבלנים משרתים שירות קבע ארוך טווח וצוברים ניסיון רב בעבודתם. מחלקת החבלה של משטרת ישראל משמשת גם כגוף מכשיר ומסמיך במספר מקומות מחוץ למשטרה. בזכות הניסיון הרב שצברה והמו"פ הטכנולוגי נחשבת מחלקת החבלה של משטרת ישראל לאחת הטובות בעולם.
מערך החבלה של משטרת ישראל נחשב לגוף שהתפתח תוך כדי תנועה. זאת לאחר גל הטרור הגדול של שנות ה-70 של המאה ה-20 שבו הופעלו לא אחת מטעני חבלה כנגד אוכלוסיות אזרחיות, בלב ריכוזי קהל ועוד. מפקדיו הראשונים היו קצינים שהושאלו ממערכות צבאיות כאשר הבולט שבהם היה רב-ניצב (בגימ.) וסא"ל (בדימוס) שלמה אהרונישקי, לימים מפכ"ל המשטרה. גוף זה נבנה תוך כדי תנועה, ותוך כדי העבודה השוטפת כתב תורת לחימה משלו ופיתח אמצעי חבלה מתקדמים. מערך החבלה נשלחו לא אחת לזירות אלו ואחרות כדי לחקור אותן. דוגמה מייצגת לכך היו בארגנטינה. הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה באפריל 1992 והפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה ה-AMIA ב-1995.
במהלך האינתיפאדה השנייה התמודדו חבלני "הכחולה" עם כמות עצומה של אירועי חבלה ובהם פיגועי תופת מהקשים ביותר שאירעו במדינת ישראל הן בעוצמה והן בתדירות. במהלך האינתיפאדה גדלה היחידה ורכשה רובוטי חבלה מתקדמים מדגם רמוטק אנדרוס, לצד רובוטי הובו ו"במבי" הוותיקים פרי פיתוח וייצור ישראלי.