מקרב יהודי סוליצה קמו אישים כמו הרופא מרקו קאז'אל והמשורר יון פירביאגו. אחרי הפלישה הגרמנית-רומנית לברית המועצות, בהשראת האידאולוגיה האנטישמית הנאצית והמקומית, ערך משטר אנטונסקו גירוש יהודים מכפרים כמו שטפנשט ואחרים לסוליצה אחר כך ב-5 ביולי 1941 פונו כל היהודים שנמצאו בסוליצה לעיר בוטושאן על ידי ז'נדרמים רומנים. היה מדובר ב-200 משפחות. אחרי המלחמה שבו לעיירה 49 משפחות. היהודים מנו בה 380 בשנת 1947 ו-250 ב-1950.
רובם עלו לישראל. בסוליצה נשארו לבסוף שלוש משפחות יהודיות (עם 6 נפשות):המשפחות של דוד לזרוביץ', מרקו גרימברג וחיים סין שעיה.
במפקד ב-1966 צוינו בסוליצה 1,063 תושבים, מתוכם 6 יהודים.
דמוגרפיה.
במפקד בשנת 2002 חיו במקום 1,261 תושבים, מתוכם 1,258 רומנים (99.8%). שפת האם של 2,060 מהם היא רומנית. ב-2011 מנתה אוכלוסיית הכפר 1,357 תושבים.
בשנת 1832 חיו בעיירה 973 תושבים (209 משפחות) מתוכם 496 יהודים. ב-1860 חיו בה 2,858 תושבים ונחשב ליישוב העירוני ה-24 בגודלו של נסיכות מולדובה. ב-1892 חיו בה 2,784 תושבים כולל 2,154 יהודים. ב-1930 2,598 תושבים מתוכם 1,063 יהודים.
לקריאה נוספת.
Jurnalul de Botoșani și Dorohoi, iunie 2004
תאונת הרכבת בתחנת רעמסס בקהיר
תאונת הרכבת בתחנת רעמסס בקהיר היא תאונת רכבת שאירעה ב-27 בפברואר 2019 בתחנת הרכבת רעמסס בקהיר, מצרים, כשרכבת דהרה במהירות אל עבר מחסום בתחנה ונשמטה מהמסילה. כתוצאה מכך ניצת מכל הדלק של הרכבת ונגרמה שרפה. 25 בני אדם נהרגו בתאונה ועוד 50 נפצעו.
רקע.
בשעות הבוקר המוקדמות פגעה רכבת בקו אלכסנדריה-קהיר במחסום כשהיא דוהרת במהירות גבוהה ונשמטה מפסי הרכבת, מה שגרם לפיצוץ ענק של מכל דלק שהיה באחד הקרונות ולשרפה שהעלתה עשן סמיך שהיתמר. בתאונה נהרגו 25 בני אדם ונפצעו 40. מחקירות התאונה התברר כי בעקבות קטטה שפרצה בין שני נהגי קטרי רכבת, אחד מהקטרים עזב את הרכבת שלו ושכח להפעיל את הבלמים, מה שגרם לרכבת להידרדר ולצבור מהירות עד אשר פגעה במחסום.
בעקבות האסון הודיע שר התחבורה המצרי הישאם ערפאת על התפטרותו מתפקידו.
חבר פרלמנט מצרי קרא בפומבי כי על עובדי הקטר שהיו מעורבים בתאונה ואשר גרמו למותם של האנשים, יש להטיל עונש מוות.
מואה נאלו
מואה נאלו (שם מדעי: Thambetochenini) הוא שבט נכחד של ברווזיים אשר חיו באיי הוואי (למעט האי הוואי) שבאוקיינוס השקט. בשבט נכללו 3 סוגים של ברווזי ענק שלא יכלו לעוף. הם נכחדו בידי ראשוני המתיישבים בהוואי. משמעות השם "מואה-נאלו" הוא: "עופות אבודים" בהוואית ובניגוד לנשמע איננו קשור לעופות המואה הענקיים (אם כי בשניהם משתמשים בשם הפולינזי: "Moa" שפירושו: ""עוף"). מקור שמם בכך שלא התגלו מאז הגעת קפטן ג'יימס קוק לאיים ב-1778 ונמצאו רק ב-1980 כתת-מאובנים. המאובנים שלהם התגלו באיים מולוקאי, קאואיי ועצמות נוספות התגלו בשטחים שונים באיים מאווי, אואהו ולאנאי.
עופות אלה היו גדולים מאוד והגיעו למשקל 4-7.5 ק"ג, גדולים מכל אווז חי. הם היו אוכלי צמחים בעלי מקור כבד קצוות משוננים ששימשו לקציצת עלים. עופות אלה הושמדו בידי הפולינזים לפני 1,600 שנה בערך.
מיני הקבוצה.
מינים אלה כללו ארבעה מינים בשלושה סוגים שונים:
רחוב הארבעה
רחוב הארבעה הוא רחוב במרכז העיר תל אביב. הרחוב מחבר בין רחוב קרליבך ורחבת סינמטק תל אביב במערב לבין דרך בגין (פינת שדרות יהודית) במזרח. משם הוא צפוי בעתיד להמשיך צפונה, במקביל לדרך בגין, עד המגדל של קריית הממשלה בתל אביב. הוא קרוי על שמם של "הארבעה" - ארבעת חברי "ההגנה" עמירם בלינקוב, שרגא הר, אהרן ידידיה ואריה קסלמן שנהרגו ב-22 בפברואר 1946, בהתקפה על מפקדת המשטרה הניידת שישבה בשרונה, במסגרת ליל המשטרות.
מבנה.
הרחוב מתחיל ברחבת סינמטק תל אביב הנקראת "כיכר השוטר ע"ש רב-שוטר שמואל ויצמן" במפגש עם רחוב קרליבך ורחוב שפרינצק, שהייתה כיכר בצורת משולש לפני הקמת הסינמטק ב-1989. תוואי הרחוב היה גבולה הדרומי של המושבה הגרמנית שרונה ועד היום נמצאים מצפון אליו מספר בתים טמפלרים. הבתים הקרובים אל רחוב הארבעה נבנו מאוחר יותר, באופן יחסי לשאר בתי המושבה, והם כבר הושפעו בסגנונם מהסגנון הבינלאומי לפיו נבנו מרבית הבתים החדשים של תל אביב בשנות ה-30, טרם נטישת המושבה. כיום הרחוב הוא חלק מרובע העסקים של תל אביב והוא מקביל לאזור העסקים של רחוב החשמונאים והוא חלק מפרויקט דרום הקריה. במסגרת פרויקט זה נבנו עד כה בקצהו המזרחי של הרחוב, בסוף שנות ה-90, שלושה מגדלי משרדים - מגדל המילניום, מגדל התיכון ומגדל פלטינום ולידם תחנת משנה של חברת החשמל. עם החברות השוכנות במתחם המגדלים נמנות החברה לישראל, כימיקלים לישראל ו-KPMG. במגדל התיכון שוכנים משרדי מבקר המדינה. במגדל המילניום שוכנת מסעדת "מסה", של השף אביב משה. בקצה הרחוב מצוי "יקב טמפלרי" ליד המושבה הגרמנית-טמפלרית "שרונה" ובצמוד לשוק האוכל המקורה הגדול בישראל שרונה מרקט.
ברחוב זה שוכנים גם משרדי מבקר המדינה ומרכז השלטון המקומי בישראל.
בעבר שכנה ברחוב זה החנות המרכזית למכירת פרסומי הממשלה, עד לסגירתה של ההוצאה לאור של משרד הביטחון.
מגדלי הארבעה.
בשנת 2017 נחנך מתחם מגדלי הארבעה, שני מגדלי משרדים בגובה 160 ו-152 מטר שביניהם טרקלין "תלוי" ולובי משותפים.
מתחם גבעון.
לאורך הקטע הדרומי של הרחוב קיימת שורת מבני משרדים כחלק מ"מתחם גבעון" הנמצא בין הרחובות הארבעה מצפון, החשמונאים מדרום וקרליבך במערב. מתחם זה הוקם על ידי עיריית תל אביב-יפו במהלך שנות ה-60 על אדמות הטמפלרים הפנויות, כדי לפתח אזור זה כאזור מסחר ועסקים. המתחם המכונה גם "מתחם הארבעה" כולל בנייני משרדים טוריים נמוכים הבנויים בצורת מלבן המקיף רחוב פנימי קטן בשם גבעון (על שם העיר התנ"כית גבעון) שיועד לחניון עבור העסקים במקום. לאורך כל בנייני המתחם בנויה אכסדרה מסחרית הממשיכה לקרליבך ולאכסדרה הראשית של רחוב אבן גבירול ובכך מהווה רצף לשטח המסחר המקורה (באופן דומה להמשך האכסדרה של אבן גבירול באזור כיכר רבין וכיכר מסריק).
בגגות הבניינים הוקמו: "מרפסות פנימיות" בין הקומות האחרונות הפונות אל כיכר גבעון.
לאורך האכסדרה הדרומית של הרחוב מצויות מסעדות רבות, שבזכותן הפך הרחוב לשם דבר כרחוב של מסעדות. בשיתוף פעולה עם מסעדות אלה התחילה המסורת השנתית של פסטיבל "טעם העיר" של תל אביב. ברחבת הסינמטק ובצד זה של רחוב הארבעה נערכים אירועים תרבותיים שונים בהם "טעם העיר" אשר החל שם וברחבת גבעון בשנת 1996 ומאוחר יותר עבר לפארק הירקון כדי לאפשר לקהל גדול יותר להגיע.
מרחוב גבעון אל הקמת כיכר גבעון.
בשנת 2010 החל מיזם שיפוץ ברחוב גבעון הנמצא באחריותה של החברה העירונית "אחוזות החוף" בין רחוב הארבעה לבין שדרות החשמונאים ודומה מאוד במראהו אל רחוב צקלג הסמוך אליו ואשר שימש את בתור חניון פרטי את כל בעלי העסקים סביבו. במסגרת המיזם החניון הפנימי במפלס הקרקע הפך לחניון תת-קרקעי בו 1,000 מקומות חניה ומעליו הפך הרחוב אל כיכר עירונית בשם "כיכר גבעון" שבו הוקמו כניסות חדשות עבור החנויות שנמצאות בצדם השני של הבניינים. המיזם בוצע ומתופעל בשיטת ה-BOT (בנה-הפעל-העבר). חברת גינדי השקעות זכתה במכרז שהוציאה עיריית תל אביב להקמה ותפעול החניון למשך 20 שנה. הקמת החניון והכיכר הסתיימה ביוני 2015.
כדי לעודד את החוכרים במתחם גבעון לשפץ את הבניינים, אישרה עיריית תל אביב זכויות בנייה ל-2–3 קומות נוספות לכל בניין או להקים מרפסות הפונות אל הכיכר. כמו כן הודיעה כי תסכים להאריך את תקופת החכירה (שמסתיימת בשנת 2025) לחוכרים שישפצו את הבניינים.
החל מנובמבר 2016, מתקיים בכיכר פעמיים בשבוע שוק עתיקות ויד שנייה, שעבר מכיכר צינה דיזנגוף.
לטיסיה נסיכת אסטוריאס
פליפה נסיך אסטוריאס
מליחות (ריכוז מלח)
מליחות או ריכוז מלח (salinity) הוא מידת המלח המומס במים.
הגדרות.
באוקיינוגרפיה הצגת המליחות היא מיליסימאלית (בחלקים מאלף (‰ או ppt) ולא באחוזים), שזה בקירוב גרם של מלח לכל ליטר של תמיסה. בתחומים אחרים משתמשים בניתוח כימי של תמיסות, כך שמליחות מדווחת בדרך כלל במיליגרם לליטר (mg/L) או חלקים למיליון (ppm). לפני שנת 1978, מליחות הוצגה ב-‰, בדרך כלל מבוססת על יחס המוליכות החשמלית של הדגימה ל"מי קופנהגן", מי ים מלאכותיים שיוצרו על מנת לספק "סטנדרט" עולמי. ב-1978, אוקיינוגרפים הגדירו מחדש מליחות בסרגל המליחות הפרקטי (PSS) כיחס שבין מוליכות דגימת מי-ים לבין תמיסת אשלגן כלורי. ליחסים אין יחידות, כך שמליחות של 35 אין פירושה בדיוק 35 גרם מלח לליטר תמיסה.
ייתכן שגישות אזוטריות-לכאורה אלה למדידת ריכוזי מלח נראות כמערפלות שימוש פרקטי בהן, אך יש לזכור כי מליחות היא סכום משקלים של יסודות שונים רבים בנפח מוגדר של מים. המציאות תמיד הייתה שעל מנת לקבל מליחות מדויקת כריכוז ולהמיר אותו לכמות של חומר (נתרן כלורי, למשל) נדרשו ידיעות על הדגימה הרבה מעבר למשקל המוצקים לאחר התאיידות (שיטה אחת לקביעת "מליחות"). לדוגמה, נפח מושפע על ידי טמפרטורת המים; והרכב המלחים אינו קבוע (למרות שהוא די דומה באוקיינוסים ברחבי העולם). למים מלוחים מימות תוך-ארציות יכול להיות הרכב ששונה מזה של הים.
שיקולים סביבתיים.