ברגר נולדה ב-1910 בחרקוב שבהאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) ליצחק ברגר (?-1937) ולאה לבית פקר. אביה היה אגרונום במקצועו ובעל מפעל תעשייתי גדול. הוא החזיק במשתלה בחצי האי קרים, שם ערך ניסיונות בגידול גפנים לקראת עלייתו לארץ ישראל. בנוסף היה פעיל בחוגים ציוניים ושימש כציר בכינוסים של הקונגרס הציוני העולמי. ג'ניה בילתה חלקים מתקופות הקיץ בחווה זו, לצד ביקור בחוף הים ביאלטה. על פי עדותה היה הבית "ציוני חופשי", וברגר נחשפה לתרבות אירופית גבוהה, כמו גם למסורת היהודית. על פי עדותה היתה ברגר הולכת להצגה יומית בכל יום ראשון. בין היתר ראתה הצגות של בימאים חדשניים כוסבולוד מיירהולד, יבגני וכטנגוב ואחרים. כבר בנעוריה החלה לעסוק באמנות. בין היתר למדה פיסול בחראקוב אצל ליאונורה בלוך. בעקבות המהפכה הרוסית ירד האב מנכסיו.
בשנת 1925 עזבה המשפחה את חראקוב. ג'ניה, יחד עם האם ואחיה אביגדור ברתל, התיישבו בברלין, גרמניה, בעוד האב עלה לארץ ישראל, כנראה כדי להתבסס בטרם תעלה המשפחה. ג'ניה ניצלה שהות זו כדי ללמוד אמנות אצל הצייר וילי יקל . בשנת 1926 עלתה לארץ ישראל עם שאר המשפחה, שהתישבה בתל-אביב.
לאחר עלייתה החלה ברגר בלימודי אדריכלות ב'טכניון מונטפיורי' בתל אביב. לאחר כשנה פרשה מלימודיה והחלה בלימודי אמנות ב'סטודיה לציור שליד ועדת התרבות של הסתדרות העובדים', בהנחיית יצחק פרנקל.
בסוף שנת 1929 חזרה לברלין, שם החלה ללמוד בבית הספר הגבוה לאמנויות בברלין אצל קארל הופר .
בשנת 1933 שבה לארץ ישראל והחלה להתפרנס מציור ועיצוב תפאורות.
בשנים 1935–1937 המשיכה את הכשרתה בגראנד שומייר שבפריז.
בשנת 1938 נישאה לשחקן יהודה גבאי.
בשנות ה-40 ציירה את התפאורות להצגה שלמה המלך ושלמי הסנדלר, בגרסה הראשונה, של תיאטרון "האהל".
היא עיצבה תלבושות ותפאורות עבור יותר ממאה הצגות ב"האהל", ב"הבימה" ובאופרה הישראלית, ביניהן: "בר כוכבא" (1945), "חובנשצ'ינה" (1952), "האחים קרמזוב" (1956).
בשנת 1953 נמנתה עם מייסדי כפר האמנים בעין הוד.
ברגר זכתה בין השאר בפרס ההסתדרות, ובשנת 1971 בפרס משרד החינוך והתרבות על יצירתה.
במרץ 1998 כתב עליה נתן זך את השיר "ידידות", לרגל פתיחת תערוכה מעבודות הקרמיקה שלה במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב.
אחיה הצעיר, אביגדור ברתל (ברגר), כיהן בין השאר כמנהל בתי הזיקוק.
ג'ניה ברגר נפטרה בתל אביב בשנת 2000 ונטמנה בבית העלמין נחלת יצחק ליד בעלה. לזוג לא היו ילדים.
עיצוב במה ותלבושות.
הרשימה נבנתה על-פי רשימת העבודות שבספר "ג'ניה ברגר: עבודות לתיאטרון" (הוצאת שפיר, 1994), בצירוף מידע שנשאב מעיתונות התקופה.
קיז'י
קיז'י (ברוסית: Кижи) הוא אי בימת אונגה ברפובליקה של קרליה שבצפון-מערב רוסיה, השוכן 70 ק"מ מצפון לעיר פטרוזבודסק. האי ידוע במיוחד במכלול אדריכלי שבו המשתרע על פני שטח של כ-10,000 דונם. המכלול כולל ארבע כנסיות, קפלה, טחנת רוח, מגדל פעמונים, קבוצה של קפלות קטנות שנקראת "הרביד של קיז'י" ומספר בתי איכרים ומבני משק. סך הכל שוכנים במקום 87 מבנים, כולם מעץ, חלקם נבנו במקום וחלקם הועברו אליו ממקומות אחרים. הייחוד באתר הוא בעובדה שכל הבניינים נבנו ללא שימוש במסמרים או בברגים, ואפילו החיבורים עשויים מעץ. האתר שוכן על אי צר שאורכו 7 ק"מ ורוחבו חצי קילומטר בלבד, והוא אחד מכ-1,300 איים ואיונים בימה. המכלול מוכרז כמוזיאון מאז 1960 וכאתר מורשת עולמית מאז שנת 1990.
כנסיית ההִשתנוּת של ישו.
כנסיית ההִשתנוּת (רוסית Преображенская церковь) נבנתה לאחר שנת 1713 והיא המבנה הידוע באתר. הכנסייה היא שריד אחרון לכנסיות העץ הנצריות-אורתודוקסיות מרובות הכיפות, שהיו נפוצות במאה ה-17 ברחבי רוסיה. היא נבנתה לפי הדוגמה של כנסיית המחוז בוולוגדה משנת 1708, והוקמה במקום כנסייה קודמת שעלתה באש לאחר מכת ברק ב-1693. הכנסייה נישאת לגובה של 37 מטר והיא מתומנת בבסיסה. בארבעת צדדיה נוספו לה תוספות שונות המעניקות לה תוואי בצורת צלב, וממערב צמוד אליה חדר האוכל. לכנסייה 22 כיפות בממדים שונים בהתאם לגובהן ולמיקומן במבנה. המבנה עשוי עץ אורן, למעט חלקים מחדר אוכל, מהכניסה ומהגג העשויים מעץ אורן בשילוב עם עץ אשוח.
האיקונוסטאזיס של הכנסייה הוא בסגנון הבארוק והוא עשוי מארבע שורות שבהן 102 איקונות. ככל הנראה הוא נבנה במחצית השנייה של המאה ה-18 ובמחצית הראשונה של המאה ה-19. ניתן לחלק את האיקונות לשלוש קבוצות. הקבוצה הראשונה כוללת שתי יצירות מהמאה ה-17 העוסקות בהשתנות של ישו ובתרדמת הבתולה. הקבוצה השנייה ממוקמת בשורה התחתונה וצוירה במחצית השנייה של המאה ה-18. שלוש השורות העליונות המהוות את הקבוצה השלישית מתוארכות לשליש הראשון של המאה ה-18. הכנסייה מוגדרת כ"קיצית" שכן בהיעדר חימום היא מתאימה לעריכת תפילות במשך הקיץ בלבד.
כנסיית ההשתדלות.
כנסיית ההשתדלות (רוסית Покровская церковь - "כנסיית מליץ היושר") היא כנסייה מוסקת ולכן ניתנת לשימוש גם בתקופת חורף, וזו גם הייתה הסיבה להקמתה. הכנסייה נבנתה ב-1764, 50 שנה לאחר הקמת כנסיית ההִשתנוּת של ישו. כדי שכנסייה זו לא תהפוך לדומיננטית באתר, היא תוכננה מלכתחילה כמבנה צנוע בעיטוריו והוקמו בה תשע כיפות בלבד - שמונה בשמונה פינותיה ואחת נוספת באמצעה הנישאת לגובה של 27 מטר. בניגוד לכנסיית ההִשתנוּת של ישו הבנויה כפירמידה, מתרחבת כנסיית ההשתדלות בחלקה העליון וגגה חורג מקווי החזית של המבנה. אלמנט זה מאפשר את זרימת מי גשמים מהגג אל הקרקע מבלי להרטיב את קירות העץ ומגן עליהם מפני ריקבון. לכנסייה עיטור היקפי בצורת חגורה משוננת בחלקה העליון מיד מתחת לגג. עיצוב פנים צנוע יחסית וכולל איקונות מהמאה ה-17 ומהמאה ה-18, שהידועה שבהן היא איקונת ה"פלא של פלוֹר ופאולוס".
מגדל הפעמונים.
מגדל הפעמונים (רוסית Шатровая колокольня) נבנה בשנת 1863 במקום מגדל קודם. בשנת 1874 בוצעו עבודות בנייה בחלק העליון, ובשנת 1900 בוצעו בו שינויים נוספים. צורת המבנה היא כשל ריבוע במפלסו התחתון וכשל מתומן בשני מפלסיו האחרים, ולו שלושה חלקים - כניסה, חדר מדרגות ומחסן. חדר הפעמונים במפלס השלישי והעליון נושא גג במצורת משולש הנתמך בתשעה עמודים. הבניין נבנה מעץ אורן ואשוח.
כנסיית לזרוס הקדוש.
כנסיית התחייה של לזרוס (רוסית Церковь воскрешения Лазаря) הוקמה לפי המסורת על ידי הנזיר לזרוס שנפטר בשנת 1391 בגיל 105. הכנסייה ניצבה במקור במנזר מורום, מרחק 1,100 ק"מ מהמקום, והיא המבנה הידוע ביותר שהובא לאתר ממקום אחר. המנזר נוסד על ידי לזרוס, והכנסייה הייתה המבנה הראשון שהוקם בו. בתוך הכנסייה ניצב איקונוסטזיס שבו 17 איקונות מהמאות ה-16 עד ה-18 ואלה מסודרות בשתי שורות. האמונה המקומית מייחסת לכנסייה סגולות מרפא.
קפלת המלאך מיכאל.
קפלת המלאך מיכאל (רוסית Часовня Михаила Архангела) הועברה לאי מהכפר לליקוזרו בשנת 1961. המבנה בצורת מלבן ובו חדר כניסה בצידו המערבי שמעליו נישא מגדל פעמונים קטן שלו שני מפלסים.
ויקטור תייר
ויקטור תייר (1931 – 15 במרץ 1993) היה איש ציבורי ישראלי, מסעדן, אמן, משקם אסירים, חבר במפלגות מק"י, הפנתרים השחורים והפנתרים הציונים, ומתמודד עצמאי בבחירות לכנסת.
ביוגרפיה.
תייר נולד לאליהו ולג'מילה בלוב. בגיל 16 עלה לישראל, זייף את גילו והתגייס לצה"ל, ממנו שוחרר לאחר כארבעה חודשים בשל שמיעה לקויה.
בשנת 1961 השתתף בהפגנה נגד מסים חדשים שאורגנה על ידי מק"י ביפו.
בהמשך עבר לקריית גת בה ניהל את "מלון לכיש", שכלל גם אולם אירועים ודיסקוטק. בתחילת 1967, בעקבות המיתון, נותרו המלון והמסעדה מיותמים.
תייר היה פעיל במפא"י בקריית גת. בשנת 1965 הצטרף תייר למטה של רפ"י בקריית גת. בהמשך שב למפא"י, אך פרש שוב.
בסוף שנות ה-60, כשכבר היה גרוש עם ארבעה ילדים, הכיר את מרגרית (מרגרט). תחילה התגורר הזוג בקריית גת, אך במהרה, בתחילת שנות ה-70, עבר ליפו, ושם נולדה בתם, לורן. בשנת 1972 קנה תייר שטח שבו ניסה להקים מאוחר יותר מסעדת דגים.
בשנת 1973 היה תייר מראשי הפנתרים השחורים - מקום שלישי ברשימתה לכנסת ונציג שלה במועצת פועלי תל אביב. תייר השתלט על מבנה נטוש של הדיור הציבורי ביפו והפך אותו למעוז של המפלגה, למסגריה, ולימים למסעדה שלו.
באמצע שנת 1974 היה קרע בתנועה, ובעקבותיו פרש תייר מ"הפנתרים השחורים" והקים את תנועת "הפנתרים הציוניים". התנועה החדשה טענה לקיפוח של תושבי דרום תל אביב ואספה ספרי לימודי עבור תלמידים עניים בתחילת שנת הלימודים תשל"ז. בתחילת 1977, החליטו חברי התנועה להצטרף ל"תנועה הדמוקרטית לשינוי", אך בבחירות הפנימיות של התנועה הדמוקרטית לשינוי לא הצליחו אנשי התנועה להגיע למקומות ריאליים ברשימה ותייר הוצב במקום ה-34.
בשנת 1977 פתח מסעדת דגים ביפו. בבחירות להסתדרות שהתקיימו בהמשך שנת 1977 ביקש תייר להתמודד בראש רשימה של הפנתרים הציוניים. אולם מכיוון שהוגשו שתי רשימות שטענו שהן מייצגות את סיעת הפנתרים הציוניים, נדרשו שתי הסיעות להביא חתימות תומכים כדין רשימה חדשה או להוכיח שהן אכן מייצגות את הסיעה הקיימת. בדצמבר 1979 קיים תייר שביתת רעב בבית ההסתדרות בדרישה להחריף את צעדי המחאה נגד המדיניות הכלכלית של יגאל הורוביץ. ביוני 1980 ארגן תייר הפגנה של משפחה מחוסרת דיור שהתנחלה באמצע הצומת של רחובות דיזנגוף ופרישמן בתל אביב. בנובמבר 1980 נעצר תייר בחשד שהסית להפגנות אלימות בתל אביב.