בגדוד העבודה היו "פלוגות" קטנות וגדולות, של חניכי "החלוץ" ו"השומר הצעיר" או "טכניות", שחבריהן פועלים או "מומחים", בעיר או בהתיישבות העובדת. הפלוגות עסקו במגוון מקצועות: חקלאות לסוגיה, מלאכה, סבלות, הובלה ממונעת, סלילת כבישים, תפירה ועבודות שירות במחנות הצבא הבריטי.
עבודות ויישובים.
חברי הגדוד לקחו חלק בבניית יישובים אחרים, ועסקו בסלילת כבישים (כביש טבריה–טבחה), ייבוש ביצות, סבלות, בניין בתים, חקלאות ועוד. אנשי הגדוד הותירו את רישומם בנופה של ירושלים, לאחר שבנו במו ידיהם את שכונות הגנים בעיר: רחביה, תלפיות, בית הכרם, וכן בנו את בנין ישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה ואת בניין "הדסה" בקרן הרחובות הרב קוק והנביאים (שמותיהם כיום). בתל אביב נטה הגדוד את אוהליו, בין השאר, בשכונת מחלול על חוף תל אביב; חברי הפלוגה עסקו בבניית רחוב נחלת בנימין, רחוב בן יהודה, שדרות רוטשילד ובית הספר תל נורדאו, וכן בבניין בתים ביפו. הם בנו את הבית האדום בתל אביב.
היישובים אשר הוקמו על ידי חברי גדוד העבודה הם: המשק המשותף של עין חרוד ותל יוסף ב-1921, ורמת רחל שהוקם ב-1926.כפר גלעדי, שחבריו היו אנשי השומר בהם מניה וישראל שוחט, (הוקם בשנת 1916 אך ננטש לאחר מאורעות תל חי) השתייך לגדוד העבודה באופן רשמי, אך למעשה התנהל בנפרד.
מחלוקות ופילוגים.
הסתדרות העובדים, בראשה עמד דוד בן-גוריון, ראתה בו תחילה בשר מבשרה, שכן כל חברי הגדוד היו חברי ההסתדרות מיומה הראשון. אולם הצהרתם הגלויה של מנהיגי גדוד העבודה, על היותו למעשה גוף המתחרה עמה על השליטה בציבור הפועלים בארץ ישראל, גרמה לחששות. מפלגת אחדות העבודה, אשר הייתה המפלגה הגדולה בהסתדרות ושאפה לאחד את זרמי הפועלים השונים, ראתה בפעילות חלק ממנהיגי הגדוד פלגנות ותחרות למוסדותיה. הסתדרות העובדים גם לא תמכה בדרישת גדוד העבודה להשוואת השכר המלאה של הפועלים. כל אלו תרמו לעוינות ולויכוחים ארוכים בין הנהגת "הגדוד" לבין הנהגת ההסתדרות. זאת ועוד, בהנהגת יוצאי השומר לשעבר, מניה וישראל שוחט, פעלה מחתרת בשם "הקיבוץ החשאי", אשר מצאה אצל אנשי הגדוד כר נוח לגיוס חברים (מחצית מכמאה חברי "הקיבוץ החשאי" באו מקרב אנשי הגדוד), ובתשתית הארגונית - פלוגות העבודה – והיישובית - כפר גלעדי – בסיס מבצעי. מחתרת זו נתפשה כמסכנת בפעולותיה אף את שלום היישוב כולו. כך, הורה בן-גוריון על הקמתה של 'ועדת בירור לחקר 'הקיבוץ החשאי' בגדוד העבודה', שסיימה עבודתה מעט לאחר שהחלה בעקבות התפלגות הגדוד בסוף 1926.
המצב הכלכלי הקשה וחילוקי דעות אידאולוגיים הוביל לפילוג בגדוד העבודה. פלוגת גדוד העבודה בעמק יזרעאל הוקמה לכתחילה בשני יישובים: עין חרוד ותל יוסף, התפלגה לשני קיבוצים נפרדים באביב תרפ"ג 1923. חלק מחברי עין חרוד היו אנשי העלייה השנייה, נאמני "אחדות העבודה", בעוד שרובם ככולם של חברי תל יוסף היו אנשי העלייה השלישית. חברי עין חרוד, יחד עם קבוצות חלוצים אחרות, הקימו את תנועת הקיבוץ המאוחד. אחר כך, באמצע שנות העשרים, הגדוד התפלג בין ימין לשמאל. הזרם השמאלי היה מעוניין להילחם ליישום עקרונות הסוציאליזם והקומונה הארצית שתכלול את כל הפועלים בארץ ישראל, ואילו תמיכת הזרם הימני הייתה נתונה ראשית כל לבנית המשק של הפלוגה ולערכים לאומיים.
תמורות כלכליות וחברתיות בהרכב היישוב היהודי בארץ ממחצית שנות העשרים, מתחים עם הנהגת ההסתדרות והמצב הכלכלי הקשה שתוצאתם הייתה אבטלה ורעב בגדוד העבודה, הביאו קבוצה בקרב זרם השמאל בגדוד, חלקם אנשי "החלוץ" לשעבר, להתארגן בראשותו של מנחם אלקינד ולעזוב את הארץ לברית המועצות. מנהיגי הקבוצה קיבלו מן השלטונות בברית המועצות קרקעות בחצי האי קרים, לשם הקמת קומונה בשם "וויו נובה" ("דרך חדשה" באספרנטו). עזיבת חברי הגדוד אל קרים התרחשה בהדרגה בשנים 1927–1929, והתקבלה בתדהמה ובכאב אצל חבריהם ומכריהם בארץ. ב-1935 הפכו השלטונות הסובייטיים את הקומונה לקולחוז, וצורפו אליו פועלים ומשפחותיהם מרחבי ברית המועצות, ובכך הושם קץ למעשה לקומונה "וויו נובה" בצביונה היהודי. אלקינד ואחרים נרצחו בטיהורי סטלין. שרידי החברים היהודים מארץ-ישראל בקולחוז נרצחו על ידי החיילים הנאצים. כמה מחברי הגדוד שעזבו ובני משפחותיהם, חזרו לארץ במשך השנים.
בשנת 1927 החלו תהליכי התפוררות בגדוד העבודה. בקיץ 1929 הוחלט על התאחדותה של שארית גדוד העבודה עם התנועה הקיבוצית שמייסדיה התפלגו ממנו - הקיבוץ המאוחד. תנועה זו הוקמה על ידי קיבוץ עין חרוד, ויישובי גדוד העבודה (הקיבוצים תל יוסף, כפר גלעדי, תל חי ורמת רחל) הצטרפו אליה.
ברית בגדאד
ברית בגדאד (CENTO) הייתה ברית צבאית ומדינית בין בריטניה, עיראק, טורקיה, פקיסטן ואיראן, אשר התקיימה משנת 1955 עד שנת 1979.
היסטוריה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר החלה המלחמה הקרה, היה המזרח התיכון שדה למאמצי שני הצדדים להעביר אל צידם כמה שיותר מדינות ובעלי ברית. האמריקנים הגו רעיון של ברית הגנה הדדית, שתיצור חיץ פיזי בין ברית המועצות ובין מדינות המזרח התיכון, ושדות הנפט באזור. עוד בשנת 1951 החלה ארצות הברית בסיוע צבאי לטורקיה, ובחתימת הסכמי הגנה דו-צדדיים עמה. בשנה זו הצטרפה טורקיה לנאט"ו. ב-2 באפריל 1954 נחתם הסכם הגנה בין טורקיה לפקיסטן, באפריל 1954 נחתם הסכם בין ארצות הברית לעיראק, ובמאי 1954 נחתם הסכם בין ארצות הברית לפקיסטן. בינואר 1955 ביקר ראש ממשלת טורקיה, אדנאן מנדרס, בעיראק, נאם בפרלמנט העיראקי והצהיר על חתימת הסכם הגנה בין המדינות. ב-24 בפברואר 1955 נחתם הסכם בין עיראק לטורקיה, אליו הצטרפו במהלך שנת 1955 אף בריטניה, פקיסטן ואיראן.
הרעיון היה יצירת שרשרת של מדינות המצויות בברית עם המערב, שתקיף את ברית המועצות, כשעיראק מספקת את הקישור ההכרחי אל מדינות ערב, שהוזמנו אף הן להצטרף אל הברית. השרשרת הייתה אמורה להשלים כיתור מלא של הגוש המזרחי, כאשר החוליה המחברת אל מדינות נאט"ו היא טורקיה, בעוד שפקיסטן מחברת את הברית אל ברית דומה בשם SEATO שפעלה במזרח הרחוק (בה היו חברות ארצות הברית, בריטניה, צרפת, אוסטרליה, ניו זילנד, תאילנד הפיליפינים ופקיסטן).
בעת חתימת הברית ביקשה מדינת ישראל באופן בלתי פורמלי להצטרף אף היא, אך גישושיו של ראש הממשלה משה שרת נדחו על הסף.
לחץ אמריקני, אליו הצטרפו הבטחות להטבות כלכליות מפליגות, היה המניע העיקרי להצטרפות אל הברית. למרות כל זאת מעולם לא הצטרפה ארצות הברית כחברה רשמית בברית, על מנת שלא לגרום לניכור מצד מדינות ערב שאינן חלק מן הברית.
הברית נחשבת לאחת מן הבריתות הפחות מוצלחות שיצרה המלחמה הקרה. מצרים שהייתה בשנותיה הראשונות של התקופה הנאצריסטית, גינתה את החברות בברית וטענה כי הן מביאות את המעצמות האימפריאליסטיות אל האזור, וביחד איתן את המלחמה הקרה. חששותיה של מצרים מן הברית היו גורם מרכזי בהתקרבותה אל ברית המועצות בשנים אלו, ובכך למעשה גרמה הברית לנזק רב יותר משהביאה תועלת למטרתה של ארצות הברית.
בברית, אשר נקראה בשם הבלתי רשמי "ברית בגדאד" ובראשי התיבות METO - Middle East Treaty Organization, התחייבו החברות לספק זו לזו הגנה ושיתוף פעולה כלכלי, כמו גם שלא להתערב זו בענייניה הפנימיים של זו.
מדינות ערביות נוספות נמנעו מלהצטרף לברית. מול ברית בגדאד שסימלה בעיניו את הקשר עם המערב, יזם נאצר את הקמתה של ברית נגדית. בתחילה נחתם באוקטובר 1955 הסכם צבאי בין מצרים וסוריה, מצרים חתמה על הסכם דומה גם עם סעודיה. למרות שלא נחתם חוזה ישיר בין סעודיה לסוריה, החוזים שחתמה מצרים יצרו ברית משולשת (מצרים, סוריה וסעודיה), ירדן עמדה תחת לחץ בריטי להצטרף לברית בגדאד, אך לאחר שביקורו של קצין בריטי בכיר עורר גל של שמועות כי ירדן עומדת להצטרף לברית, דבר שגרם למהומות רחוב, הבהיר מלכה הצעיר של ירדן חוסיין כי אין בכוונתו להצטרף לברית, הוא פיטר את המפקד הבריטי של צבאו, גלאב פאשה בחודש מרץ, 1956 וצירף את ירדן באוקטובר לברית הנגדית, אליה הצטרפה גם תימן.
ביולי 1958 הופל המשטר המלוכני בעיראק במהפכת קצינים נוסח המהפכה המצרית. מלך עיראק פייסל השני וראש ממשלתו נורי א-סעיד, שהיה מיוזמי הברית, הוצאו להורג. כת הקצינים החדשה התנערה מן הברית באופן רשמי בחודש מרץ, 1959.
הברית החדשה, שהייתה חסרה עתה את החברה המרכזית בה נקראה עתה CENTO - Central Treaty Organization. חלק ניכר ממשמעותה הצבאית של הברית אבד, והיא התמקדה עתה בשיתוף פעולה כלכלי.
ארצות הברית קיימה מתקנים צבאיים בפקיסטן, למטרת ריגול אחר ברית המועצות. מן הבסיס בפשוור יצאו מטוסי הריגול U-2 לטיסות ביון. לאחר הפלתו של מטוס מסוג זה ונפילתו בשבי של הטייס פרנסיס גארי פאוורס, בשנת 1960 הזהיר נשיא ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב את פקיסטן כי אם תמשיך במדיניות זו תהיה מטרה לכוחותיה הגרעיניים של ברית המועצות.
בשנות השישים הפך המזרח התיכון למוקד לשני סכסוכים בעלי משמעות בינלאומית נרחבת. הסכסוך הישראלי ערבי, והסכסוך ההודי - פקיסטני. ארצות הברית, והמדינות החברות ב-CENTO לא היו מעוניינות להתערב בסכסוכים אלו. התמיכה האמריקנית בישראל החלישה ממילא את עמדתה כלפי המדינות החברות ב-CENTO. פקיסטן שמרה על חברותה בברית על מנת לנסות ולקבל סיוע צבאי מארצות הברית במלחמותיה עם הודו בשנים 1965 ו-1971, אך ארצות הברית נמנעה מכך.
הברית גרמה, בסופו של דבר, לארצות הברית לספק סיוע למשטרים חלשים, מושחתים ובלתי פופולריים, כדוגמת משטרו של השאה מוחמד רזה פהלווי באיראן, ומשטרו של המלך פייסל השני בעיראק.