התעמלות המכשירים היא חלק מהמתכונת האולימפית מאז המשחקים האולימפיים הראשונים באתונה 1896, אז התחרו המתעמלים בטבעות, מקבילים, מתח, סוס סמוכות, סוס קפיצות, טיפוס בחבל, וכן בתחרויות קבוצתיות במקבילים ובמתח. לאחר אתונה 1896 ובמשך חמש האולימפיאדות הבאות, עברה מתכונת התחרויות שינויים דרסטיים כאשר מלבד צמצום התחרויות לקרב-רב אישי וקרב-רב קבוצתי, הוחסרו התחרויות במכשירים הבודדים ובמקומם נוספו בין היתר תחרויות להטוטנות וטריאתלון באולימפיאדת פריז (1900), תחרות הקרב-רב אף כללה גם מקצועות באתלטיקה קלה, כגון קפיצה לרוחק, קפיצה לגובה וקפיצה במוט, ואף הרמת משקולות. באולימפיאדת לונדון (1908), תחרות הקרב-רב חזרה לכלול מקצועות התעמלות מכשירים בלבד.
באולימפיאדת פריז (1924) הוחזרו כל תחרויות היחידים שנערכו במשחקים הראשונים באתונה (טבעות, מקבילים, מתח, סוס סמוכות, סוס קפיצות וטיפוס על חבל), וכן נערכה בפעם היחידה גם תחרות על סוס קפיצות צדי. באולימפיאדת אמסטרדם (1928) נוספו לראשונה תחרויות נשים, אשר התחרו בתחרות אחת, קרב-רב קבוצתי. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), נוסף לראשונה תרגיל הקרקע למתכונת האולימפית.
באולימפיאדת ברלין (1936) תחרויות הגברים כללו קרב-רב קבוצתי, קרב-רב ליחידים ותרגילי טבעות, מקבילים, מתח, סוס סמוכות, סוס קפיצות וקרקע. מתכונת זו של תחרויות הגברים לא השתנתה מאז ועד היום. באולימפיאדת הלסינקי (1952) החלו גם תחרויות למתעמלות יחידות. ארבעת המקצועות בהן התחרו הנשים הם מקבילים מדורגים, סוס קפיצות, קורה וקרקע, ובנוסף נערכה גם תחרות קרב-רב ליחידות וקבוצות. שש תחרויות אלו, הן שמרכיבות את המתכונת בתחרויות הנשים גם כיום.
התעמלות אומנותית.
תחרויות התעמלות אמנותית נוספו למשחקים האולימפיים בלוס אנג'לס 1984, כחלק ממתכונת תחרויות ההתעמלות. תחילה התחרויות כללו קרב-רב ליחידות, ומאז אולימפיאדת אטלנטה (1996) גם תחרות לנבחרות. בניגוד לאליפויות עולם ואליפויות יבשתיות, בהן נערכות תחרויות גם בכל אחד מהמכשירים בנפרד (אלות, חישוק, כדור וסרט), במשחקים האולימפיים נערכת תחרות אחת, קרב-רב, אשר כוללת תחרות בכל המכשירים.
טרמפולינה.
תחרויות טרמפולינה נוספו למשחקים האולימפיים בסידני 2000, כחלק ממתכונת תחרויות ההתעמלות. ישנן שתי תחרויות; תחרות אישית לגברים ותחרות אישית לנשים.
שיטת התחרויות.
בהתעמלות מכשירים, שלב המוקדמות של כל התחרויות נערך במקביל. למעשה, המתעמלים השונים מתחרים במסגרת של קרב-רב, והתוצאה שהשיגו בכל מכשיר בנפרד משמשת גם לדירוג שלהם לגבי המכשיר עצמו. עבור מדינות שמיוצגות על ידי חמישה מתעמלים, המוקדמות מהוות גם מוקדמות לקרב-רב הקבוצתי. בכל אחד מהמכשירים מתחרים ארבעה מתוך החמישה, והציון המצטבר של כל המתעמלים של מדינה מסוימת בכל המכשירים, מהווה את הניקוד הכולל של הנבחרת. לשלב הגמר בכל מכשיר מעפילים 8 המתעמלים שהשיגו את הציון הגבוה ביותר בשלב המוקדמות ורק שניים מכל מדינה. שלושת המתעמלים שדורגו במקומות 9 עד 11 מהווים רזרבה. לשלב הגמר בקרב-רב ליחידים מעפילים 24 המתעמלים שסכום הציונים שלהם בכלל המכשירים היה הגבוה ביותר, וארבעה נוספים הם רזרבה. לגמר הקרב-רב הקבוצתי מעפילות 8 הנבחרות שהשיגו את הציון הגבוה ביותר בשלב המוקדמות. בגמר הקרב-רב הקבוצתי מתחרים שלושה מתעמלים מכל נבחרת בכל תרגיל מתוך חמישה מתעמלים.
בהתעמלות אומנותית, מתחרות המשתתפות בשתי תחרויות; קרב-רב אישי וקרב-רב קבוצתי. בתחרות האישית מתחרות המתעמלות עם ארבעה מכשירים נפרדים (חישוק, כדור, אלות וסרט). הציון הסופי מורכב מהציונים שקיבלו בכל מכשיר ו-10 המדורגות הגבוהות ביותר מעפילות לשלב הגמר, במכסה של שתי מתעמלות למדינה. בתחרות הקבוצתית, כל נבחרת מבצעת תרגילים משותפים של חמש מתעמלות ביחד. המתעמלות מתחרות בשני תרגילים שונים; תרגיל אחד המורכב מחמישה כדורים ותרגיל שני המורכב משלושה חישוקים ושתי אלות. 8 הנבחרות עם הדירוג הגבוה ביותר מעפילות לשלב הגמר.
בטרמפולינה, מתחרים 16 מתעמלים בשלב המוקדם, לכל היותר שניים מכל מדינה. הם מבצעים שני תרגילים, תרגיל רשות ותרגיל חובה, והניקוד המצטבר שלהם הוא הניקוד הסופי. 8 המתעמלים בעלי הציון הגבוה ביותר מעפילים לשלב הגמר. בשלב הגמר מבצעים המתעמלים תרגיל אחד.
מתעמלים ישראלים במשחקים האולימפיים.
בהתעמלות מכשירים, לזכות ישראל מדליה אחת והיא מדליית הזהב בה זכה ארטיום דולגופיאט בתרגיל הקרקע באולימפיאדת טוקיו 2020. מדליה זו היא הישג השיא של מתעמל ישראלי. מתעמלים ישראלים השתתפו לראשונה במשחקים האולימפיים ברומא 1960 (רות אבלס, ראלי בן-יהודה ומרים קארה). באולימפיאדת בייג'ינג 2008 היה אלכס שטילוב למתעמל הראשון שמעפיל לשלב הגמר בתחרות במכשיר בודד, תרגיל הקרקע, וסיים במקום השמיני. בתחרות הקרב-רב, המאחדת את יכולת המתעמל בכל המכשירים, הישג השיא שייך לאלכס שטילוב שסיים במקום ה-12 באולימפיאדת לונדון 2012.
בהתעמלות אומנותית, לזכות ישראל מדליה אחת והיא מדליית הזהב בה זכתה לינוי אשרם בתחרות הקרב רב אישי באולימפיאדת טוקיו 2020. מדליה זו היא הישג השיא של מתעמלת אומנותית ישראלית. המתעמלת האומנותית הישראלית הראשונה שהשתתפה במשחקים האולימפיים היא ליאת חנינוביץ בלוס אנג'לס 1984. אירה ריסנזון הייתה המתעמלת הראשונה שהעפילה לשלב הגמר, באולימפיאדת בייג'ינג (2008), וסיימה במקום התשיעי. נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים בבייג'ינג 2008, העפילה לגמר וסיימה במקום השישי. הישג השיא של הנבחרת הוא המקום השישי, בו סיימה בבייג'ינג 2008, בריו דה ז'ניירו 2016 ובטוקיו 2020.
פישינגיניה
אלפרדו דה רושה ויאנה הבן (בפורטוגזית: Alfredo da Rocha Viana Filho, הידוע בכינוי פישינגיניה, בפורטוגזית: Pixinguinha, 24 באפריל 1897 - 7 בפברואר 1973) הוא מגדולי המלחינים של מוזיקה עממית ברזילאית, במיוחד בסוגת השוׂרוּ. פישינגינה היה חלילן, סקסופוניסט, מלחין ומעבד. מעבר ללחניו הרבים שהפכו לנכסי צאן ברזל בברזיל, פישיניגיניה שכלל וקידם את מוזיקת השורו, מוזיקה אורבנית מריו דה-ז'ניירו, באמצעות הקלטותיו הרבות, תוכניות רדיו קבועות בהשתתפותו, וחידושים סגנוניים כמו אלתור וקונטרפונקט. מיצירותיו המפורסמות: Um a Zero, Carinhoso, Rosa.
על חייו.
פישינגיניה נולד למשפחה של מוזיקאים, אביו שהיה עובד דואר היה גם חלילן ובעל אוסף גדול של מנגינות שורו עתיקות, וכמה מאחיו היו מוזיקאים בעלי שם. בגיל 14 הוא חיבר את היצירה הראשונה שלו, ובגיל 15 התחיל לעבוד כנגן במועדון בריו דה ז'ניירו. לאחר מכן היה חלילן בתזמורת מלווה באולם ראינוע, וב-1914 יצר עם חבריו את הרכב "קשנגה" (Caxangá) שזכה לפרסום ניכר.
מתוך הרכב זה נוצרה ב-1919 הלהקה "שמונת הנגנים המדהימים" (Os Oito Batutas), שהייתה לאחד ההרכבים המשפיעים ביותר במוזיקה הברזילאית. הם ניגנו בלובי של בית ראינוע, ומשכו קהל יותר מהסרטים עצמם.
בתחילה ההרכב היה מסורתי למדי ופישינגניה ניגן בחליל, אך עם הזמן הוא שילב במוזיקה השפעות של ג'אז ורגטיים, וניגן בסקסופון. "שמונת המדהימים" היו מוכרים ואהובים ברחבי ברזיל, אך הייתה עליהם גם ביקורת משני כיוונים, מצד אחד האליטה הלבנה שלא ראתה בעין יפה הרכב משולב של שחורים ולבנים מנגן באולמות פאר, ומצד שני אנשים שחרדו מן ההשפעה האמריקאית והאירופית על המוזיקה הברזילאית השורשית.
המוזיקה של פישיניגיה הפכה לחלק בלתי נפרד מהקנון של השורו, הוא כתב ועיבד עשרות יצירות, ויום הולדתו, ה-23 באפריל, נחוג בברזיל כ"יום השורו הלאומי".
על המוזיקה שלו.
פישינגיניה נשען על מסורת השורו של סוף המאה ה-19, אך שילב במוזיקה שלו קווים מלודיים מורכבים ומשתנים, קווי בס קונטרפונקטים, ומקצבים ג'זיים סינקופים. עם הזמן הוא הוסיף לעיבודים כלים לא מסורתיים כמו כלי נשיפה ותופים, וניצל במלואם את ההרכבים הגדולים שאיתם עבד. עיבודיו הושפעו מהג'אז והרגטיים האמריקאים שהיו פופולריים באותו תקופה.
פישינגיניה השאיר אחריו עשרות יצירות, ביניהן: Sofres porque Queres - הקלטה של "שמונת הנגנים המופלאים" משנת 1919
Vou vivendo - הקלטה משנת 1946
ו"רוזה" (Rosa) - מנגינת שורו לירית באחד הביצועים היפים ביותר שלה. מנגנת קמילה סימונט (Camila Simont), גיטריסיטית ברזילאית מחוננת בראשית דרכה, שנרצחה בגיל 24 על ידי שיכור.
ישראל גל
ישראל גל (נולד ב-31 ביולי 1964) הוא ראש עיריית קריית אונו.
ביוגרפיה.
גל נולד בתל אביב. אביו היה ניצול השואה שעלה לארץ ישראל ב-1947 ואמו עלתה ממרוקו. הוא גדל בקיבוץ עין המפרץ. בצה"ל שירת כלוחם בחטיבת הצנחנים וכמפקד פלוגה בבקו"ם. לאחר שחרורו מהצבא, המשיך להתגורר בקיבוץ, עד שבשנת 1988 עבר לקריית אונו.
ב-1989 מונה למזכיר הפועל קריית אונו ולאחר מכן שימש יו"ר הסתדרות העובדים במרחב בקעת אונו וכן חבר בית נבחרי ההסתדרות, עד 1996. ב-1998 נבחר לחבר במועצת העיר, הוא שימש מחזיק תיק הכספים וכוח אדם, סגן וממלא מקום ראש העיר. ב-2003 וב-2008 התמודד בבחירות לראשות העיר מטעם מפלגת "קריית אונו ירוקה" אך הפסיד ליוסי נשרי. משנת 2009 עד 2013 כיהן כסגן ראש העיר ויו"ר הוועדה המקומית לתכנון ובניה.
בנוסף שימש יו"ר הנהלת עמותת אמנות לעם, יו"ר האגודה למען הקשיש בקריית אונו, היה ממייסדי "העמותה לחינוך מוזיקלי בקרית אונו" ועמותת "אפשרות - עמותה לפתוח שרותי רווחה ותרבות בקרית אונו".
בבחירות 2013 עמד בראשות "הרשימה המאוחדת" שזכתה לתמיכת מפלגת העבודה ומפלגת קדימה. גל זכה לרוב של 55.3% ונבחר לראשות העיר והרשימה המאוחדת זכתה לחמישה מושבים במועצה.