שני דגמי אב-הטיפוס הראשונים של הטנק הושלמו בינואר 1940 על ידי קושקין וצוותו. במהלך חודש פברואר ומרץ הוסעו שני הטנקים על ידי קושקין וצוותו מהמפעל בחרקוב, במזרח אוקראינה, עד הקרמלין במוסקבה, מרחק של 1,000 קילומטרים בתנאי מזג אוויר קשים, לשם הצגתם בפני ההנהגה הסובייטית. משם נסעו הטנקים לפינלנד וסיירו לאורכו של קו מנרהיים, ככל הנראה לאחר סיום מלחמת החורף, ואחר כך עברו מסע מפרך של 2,000 קילומטר חזרה לחרקוב, דרך מינסק וקייב; המסע הוכיח את אמינותו המכנית של הטנק, למעט מספר בעיות שהתגלו במערכת ההינע שתוקנו.
ייצור.
הנחיות הוצאו לתעשייה הסובייטית לייצר כ-200 טנקי T-34 ב-1940. ביוני אותה שנה, הוזמנו קושקין ומנהל מפעל KhPZ בפני הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית. ההנהגה הקומוניסטית הייתה מוטרדת מהתבוסה המוחצת של צרפת במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, ולאור הביצועים העלובים של הצבא האדום במלחמת החורף כנגד פינלנד, חששה שמא תהיה ברית המועצות קורבנה הבא של גרמניה. סטלין לפיכך קבע כי היקף ייצור ה-T-34 יגדל מ-200 יחידות ל-600, 500 מתוכם יושלמו במפעל KhPZ, ו-100 נוספים במפעל הטרקטורים בסטלינגרד. אולם סיבות פוליטיות ערמו לא מעט קשיים על תחילת ייצורו של הטנק. סגן שר הביטחון, מרשל גריגורי קוליק, פיתח רתיעה מ-T-34 ודרש שיוכנסו בו שינויים רבים. כתוצאה רק 115 מתוך 600 טנקי T-34 שתוכננו הושלמו בפועל עד סוף 1940. הטנקים הראשונים ירדו מפס הייצור בספטמבר אותה שנה. מאוחר יותר בחודש, נפטר קושקין מדלקת ריאות שהוחמרה עקב נסיעת המבחן בחורף הקר מחרקוב למוסקבה בה נטל חלק. לאחר מותו הפך עוזרו אלכסנדר מורוזוב למתכנן הראשי של הטנק.
ייצור ה-T-34 היווה אתגר לתעשייה הסובייטית, מאחר שאף טנק סובייטי בינוני שנכנס לייצור המוני עד אותה עת לא הכיל שריון עבה כל כך; בתחילה, לוחות השריון היו מאיכות ירודה, אך הם הוחלפו עד מהרה. כמו כן, מחסור במנועי דיזל הוביל לציודם של מספר טנקים מוקדמים במנועי בנזין. לבעיות אלו נוספו דעות שמרניות בקרב הצבא שהאמינו כי יש לייצר טנק חי"ר קל לצד ה-T-34. טנק קל זה, ה-T-50, נכנס לייצור בלנינגרד ב-1940 /1941, אולם בעוד עלותו הייתה כמו זה של ה-T-34, הוא היה נחות מבחינת ביצועים, והפרויקט בוטל בתום השלמתם של 65 כלים.
טנקי ה-T-34 דגם 1940, סדרת הייצור הראשונה, חומשו בתותח 76.2 מ"מ דגם L-11 קצר קנה, באורך 30 קליברים, שלא היה בעל תכונות בליסטיות מספקות. באביב 1940, צוות התכנון בראשותו של וסילי גרבין מגורקי החלו בעבודה על התאמת תותח ה-F-32 של טנק ה-KV, גם הוא בקוטר 76.2 מ"מ אך בעל תכונות בליסטיות משופרות הודות לקנהו הארוך, לצריח ה-T-34. הם פיתחו תותח עדיף, תחת הסימון F-34, לו קנה ארוך יותר של 42 קליבר. אולם בגלל תסבוכות ביורוקרטיות שנגרמו מהתערבותו של מרשל קוליק, ראש מנהל הארטילריה הסובייטית (GAU), התותח החדש לא אושר רשמית. גרבין ומנהל המפעל בגורקי פעלו על דעת עצמם והחלו לייצר את תותח ה-F-34, ומספר טנקי T-34 צוידו בתותח החדש עוד בטרם החלה המלחמה. הוא אושר רשמית רק בתחילת המלחמה, כאשר השריונרים הסובייטים שיבחו את התותח החדש ודרשו שזה יחליף את ה-L-11 המיושן.
העתקת המפעלים מזרחה.
הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 (מבצע ברברוסה), וההתקדמות המהירה של כוחות הוורמאכט אל עבר אזורי התעשייה המרכזיים של ברית המועצות, שנמצאו ברובם המכריע במערב ברית המועצות, אילצו את הסובייטים להתחיל בפינוי מזורז של מפעלים חשובים מזרחה כדי למנוע את נפילתם לידי הנאצים. למרות הדגש ששמה ההנהגה הסובייטית על תיעוש מואץ של ברית המועצות החל מ-1928, ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה, כושר הייצור התעשייתי הסובייטי עדיין היה נחות בהשוואה לגרמניה הנאצית, והאבדות הכבדות שספג הצבא האדום במחצית השנייה של 1941, חייבו גידול מהיר בתפוקת התעשייה הסובייטית, כדי לספק את צורכי הצבא הסובייטי. ההנהגה הסובייטית עמדה בפני דילמה קשה - האם להשאיר לפחות חלק מהמפעלים שייצרו טנקים באזורים שאוימו על ידי התקדמות הנאצים, ובכך ליהנות בטווח הקצר מהמשך הייצור השוטף של טנקים, או להעתיק את כל המפעלים למרחק רב מזרחה, ובכך להבטיח את המשך ייצור הטנקים בטווח הזמן הארוך, אך לסבול ממחסור בטנקים במהלך החודשים הקריטיים, שידרשו למפעלים המועברים לחזור לייצר. בספטמבר 1941 הורתה המועצה הלאומית לביטחון (GKO), שבראשה עמד סטלין, על תוכנית מסיבית לפינויים של מרכזי התעשייה הצבאיים ממערב ברית המועצות אלפי קילומטרים מזרחה, לעבר הרי אורל, מלבד מפעל הטרקטורים בסטלינגרד, שנשאר על כנו. הצבא האדום נאלץ להסתדר עם מה שיש.
באוגוסט 1941 שונע מפעל היצור העיקרי של ה-T-34, KhPZ בחרקוב, על גבי מסילות רכבת לעבר ניז'ני טאגיל שבמחוז סברדלובסק שם שונה שמו למפעל הקרונות של אוראל מספר 183. מספר שבועות לפני כיתורה של לנינגרד, הועברו מפעלי קירוב מהעיר ומוזגו עם מפעל הטרקטורים בצ'ליאבינסק; הקומפלקס התעשייתי הענק זכה לכינוי "טנקוגרד" - עיר הטנקים. הטנקים הראשונים ירדו מפס היצור החדש של מפעל 183 בניז'ני טאגיל רק ב-20 בדצמבר 1941. כדי לפצות על אובדן הייצור, הוסב מפעל 112 בעיר גורקי לייצור טנקי T-34 החל מיולי 1941; הטנקים הראשונים מהמפעל נשלחו לחזית במוסקבה בנובמבר 1941. מפעל 174 באומסק שבדרום מערב סיביר עבר גם הוא הסבה לייצור הטנק מ-1942. בסך הכל יוצרו 1,886 טנקי T-34 במחצית השנייה של 1941, מרביתם במפעל הטרקטורים בסטלינגרד. למרות כל הקשיים, תפוקת הטנקים של התעשייה הסובייטית במהלך תקופה זו, עלתה במידה ניכרת על תפוקת הטנקים של התעשייה הנאצית.
בעקבות האבדות הנוראות שספגו כוחות השריון הסובייטי בשנה הראשונה של המלחמה נגד גרמניה הנאצית (1941–1942) ביקש הצבא האדום להגדיל את קצב ייצור הטנקים. לפיכך, צוות התכנון בראשותו של מורוזוב התמקד בפישוט תהליך הייצור של ה-T-34 על מנת להוריד עלויות ולהקל על העובדים הלא מיומנים שאיישו את המפעלים במזרח. הטנקים החדשים, בניגוד לדגמים המוקדמים שיצאו מהמפעל בחרקוב, הולחמו בגסות. טכניקות חדשות כגון מערכת ריתוך אוטומטית ושיטה קלה יותר להקשחת פלדה הוכנסו לתהליך הייצור. מספר החלקים בתותח ה-F-34 הופחת מ-861 ל-614 ב-1942. התוצאה הייתה קיצור ב-50% של זמן הייצור של ה-T-34 עד סוף שנת 1942, וירידה בעלות של טנק בודד מ-269,500 רובלים ב-1941 ל-193,000 ב-1942 ולבסוף ל-135,000 ב-1943. גם מספר שעות העבודה שנדרשו לייצר טנק בודד ירד מ-8,000 ל-3,700 בלבד. איכות הגימור ירדה גם היא, אך כל זאת מבלי לפגוע בביצועי הטנק או בשריון.
היה זה בעיקר הודות לתפוקה ממפעל הטרקטורים בסטלינגרד, שמנע מחסור חמור בטנקי T-34 בחורף 1941–1942. עד סתיו 1942 יוצרו שם למעלה מ-3,600 T-34, שהיוו כ-40% מכלל הייצור של הטנק. עם תחילת הלחימה הקשה בעיר, צומצם בהדרגה הייצור עד שהופסק כליל בסתיו אותה שנה, אולם באותה עת כבר החל הייצור הסובייטי, לאחר ההאטה הזמנית שנגרמה עקב פינוי המפעלים, לגדול במידה ניכרת. ב-1943 התפוקה החודשית הממוצעת הגיעה ל-1,300 טנקי T-34, בעת שייצור הטנקים הגרמני כולו באותה עת עמד על 330 טנקים בלבד בחודש. בתחילת 1944 החלו המפעלים להסב את הייצור לדגמי ה-T-34-85, עם תותח 85 מ"מ. עד סיומה של המלחמה באירופה הושלמה הרכבתם של כ-58,000 טנקי T-34.
התעשייה הסובייטית הצליחה במהלך המלחמה לייצר פי כמה מהתפוקה הגרמנית, עם בסיס תעשייתי קטן יותר וכח עבודה פחות מיומן. הרבה מכך הושג הודות לפשטות של מטרות הייצור, להתמקדות בדגמים מוכחים וסיוע אמריקאי במסגרת השאל-החכר. לאורך המלחמה הסובייטים התרכזו בייצור המוני של שני דגמים עיקרים, בניגוד לגרמנים. ה-T-34 היה בבסיסו תכנון פשוט מבחינה מכנית, אשר ניתן היה לייצרו המונית עם משאבים וכוח אדם מוגבלים.
טבלת ייצור טנקי ה-T-34 ו-T-34-85 בין השנים 1940–1945 לפי המפעלים המייצרים:
לאחר המלחמה.
ייצור טנקי 85-T-34 בברית המועצות נמשך גם לאחר המלחמה, ככל הנראה עד 1950, עד אז יוצרו עוד למעלה מ-15,000 טנקים. בתחילת שנות ה-50 החלו
פולין וצ'כוסלובקיה, מדינות הלווין של ברית המועצות, בייצור ה-T-34-85 תחת רישיון. הטנקים הראשונים הושלמו בפולין ב-1951, ובסך הכל יוצרו במדינה 1,380 טנקים עד תום היצור ב-1955. מספר טנקי T-34-85 פולנים נמכרו בין היתר למספר חברות ברית ורשה. צ'כוסלובקיה בנתה 3,185 T-34-85 מ-1951 עד 1958, כמה מאות מתוכם יוצאו למצרים ב-1956. יוגוסלביה החלה בייצור T-34-85 ברישיון בשלהי שנות ה-40 תחת השם Teski Tenk Vozilo A (טנק כבד דגם A); בטנקים הוכנסו שדרוגים מקומיים רבים, ושבעה דגמי אב-טיפוס הושלמו בטרם נזנח הפרויקט עקב התערערות היחסים בין המדינות.
בסך הכול נבנו למעלה מ-84,000 טנקי T-34, לרבות הייצור הזר (כ-35,000 T-34 לצד כ־48,950 T-34-85), עד המעבר לייצור T-55/54 (במשך מספר חודשים יוצר טנק בינוני מדגם T-44). ה-T-34 היה לטנק הנפוץ ביותר במלחמת העולם השנייה (טנק ה-M4 שרמן האמריקאי שני לו), והשני הכי נפוץ בהיסטוריה (מחליפו T-55/54 יוצר במספרים גדולים יותר).
תיאור ה-T-34.
מתוך הערכה טכנית של ה-T-34 על ידי הצבא הבריטי מתקופת מלחמת העולם השנייה:
פנים הטנק.