קבוצת אווראז (רוסית: Евраз Груп С. А) היא חברה רוסית לפלדה ומתכות, אחת מחברות הפלדה האנכיות (השולטות בכל הטווח שמהמכרה ועד הפלדה המוגמרת) הגדולות בעולם. בשנת 2006 הפיקה החברה 16.1 מיליון טון פלדה. מטה החברה רשום בלוקסמבורג. נכון לשנת 2015, בעלי המניות העיקריים של החברה היו האוליגרך רומן אברמוביץ' (31.03%) (נתח אותו רכש ב-2006), היו"ר אלכסנדר אברמוב (21.59%) והמנכ"ל אלכסנדר פרולוב (10.78%) כאשר יתר 36.6% המניות היו בבעלות בעלי מניות אחרים.
החברה מחזיקה בשליטה אנכית ניכרת בשוק הפלדה המקומי והמיועד לייצוא ברוסיה וברשותה עתודות גדולות של עפרות ברזל ופחם, מעל ומעבר לסיפוק צרכיה בייצור פלדה. אווראז שולטת גם במספר חברות סחר במתכות ולוגיסטיקה. עסקי הפלדה מהווים (על פי נתוני 2006) 97.4% מהכנסות החברה.
חברות בנות.
עפרות ברזל.
לקבוצה מכרות רבים במחוז קמרובו (קוזבאס), רפובליקת חקסיה, KGOK בסברדלובסק ו VGOK ליד ניז'ני טאגיל.
פחם.
מכרות הפחם של הקבוצה נמצאים ברובם באובלאסט קמרובו ורפובליקת סאחה.
ונדיום.
את הוונדיום הקבוצה מפיקה באמצעות Highveld Steel and Vanadium Corporation Ltd בדרום אפריקה.
בקבוצת אווראז גם חבורת בנות העוסקות בלוגיסטיקה ברכבות (Evraztrans), אספקת כח חשמל למתקני אווראז (מטאלאנרגופיננס MEF), נמל הים נחודקה במזרח הרחוק הרוסי המשלח את מרבית תוצרת הקבוצה וכן חברות העוסקות בשיווק מוצרי החברה.
הביצה הירושלמית
הַבִּיצָה הירושלמית (ובקיצור: הַבִּיצָה) הוא כינוי סלנג לשכבה חברתית אליטיסטית, המורכבת מרווקים ורווקות בשנות ה-20 או ה-30 לחייהם בני המגזר הדתי לאומי אשר גרים (לרוב בשכירות) בשכונות שונות במרכז ירושלים, במיוחד קטמון, ומנהלים בה חיי חברה תוססים.
הצעירים אינם מאוגדים בכל דרך שהיא ואין להם מוסד חברתי משותף, אך הם יוצרים לעצמם בילויים מסוגים שונים, אירועים חברתיים ובעיקר נודעת "הביצה" בהוויי השבתי בו הם מזמינים ומוזמנים אחד אצל השני בסעודות שבת ובתפילות המשותפות בבתי הכנסת שב"ביצה".
מקור הכינוי "הביצה" היה כלפי הפלח הירושלמי של צעירי הציונות הדתית מהסוג הזה, אך הוא נסב על התופעה הכללית של צעירים דתיים בשנות העשרים ואף השלושים לחייהם, המנהלים חיי קהילה בעלת מאפיינים של אורח חיים מסורתי מחד, ומפתחים קריירה ללא משפחה מאידך - שלא כמקובל בחברה הדתית.
אופי והווי.
ב"ביצה" מתקיים אורח חיים של קהילה דתית אלטרנטיבית, בעלת מאפיינים דומים לשל האורתודוקסיה המודרנית.
"הביצה" הירושלמית מאופיינת באוכלוסייה ישראלית מבוססת ובחברים בעלי מקצועות חופשיים, שאליה הצטרפו צעירים אנגלו-סקסיים מהאורתודוקסיה המודרנית בארצות הברית שביכרו לשעתק את אורח חייהם כרווקים המתגוררים בשכירות מחוץ לבתי ההורים - לישראל, ובירושלים הם הצטרפו ל"ביצה" שהתאימה לרוחם.
מגוריהם של רווקים ורווקות דתיים בשכנות, יוצרים תמהיל ייחודי של אורח חיים דתי, שמחד דומה, אך גם אלטרנטיבי ומעט ליברלי יותר, מזה המאפיין קהילות ציוניות-דתיות נורמטיביות. דוגמה אופיינית לדמיון וגם להבדל מול הקהילות השמרניות יותר היא העובדה שרוב הרווקים והרווקות ב"ביצה" גרים בדירות נפרדות, אך מאידך הם סועדים זה אצל זה בסעודות שבת.
המאפיינים המרכזיים של "הביצה" סובבים סביב טקסי הדת, לדוגמה: סעודות השבת והתפילות שנערכות בבתי הכנסת המקומיים: "אוהל נחמה", "יקר" ו"רמב"ן", שהפכו לחלק מסממני הזיהוי שלה. אך למרות זאת, צעירי "הביצה" עורכים אירועים חברתיים שאינם קשורים לדת. פעילויות משותפות של צעירים דתיים מתקיימות סביב ימי מועד כגון שמחת תורה, יום העצמאות או פורים, אך גם לאורך כל השנה, דוגמת ערבי שירה, קריוקי, שיעורי תורה ואף מסיבות הכוללות לעיתים ריקודים מעורבים של בני שני המינים.
"ביצות" נוספות.
בירושלים קיימות גם "ביצות"-בת באזורים של המושבה הגרמנית, רחביה וטלביה וצעיריהן פוקדים את בתי הכנסת "אהל נחמה", "חובבי ציון", "שירה חדשה", "רמב"ן" ואחרים. צעירים דתיים המנהלים אורח חיים פחות בורגני, בחרו להתגורר בשכונת נחלאות ושערי חסד ואף באזור שוק מחנה יהודה בהם המגורים, ככלל, זולים יותר. המגורים באזורים אלו מכונים לעיתים "הביצה הקטנה" ובתי הכנסת ב"ביצה" זו מאופיינים בהוויי ניו אייג'י וחסידי יותר, דוגמת "אוהבי ציון" "מעיינות", "קול רינה" ו"אחדות ישראל".
ריכוז דומה של צעירים דתיים רווקים, אם כי קטן יותר, מתגבש בשנים האחרונות גם במרכז תל אביב סביב בית הכנסת "איחוד עולם" וגם בקהילת "יקר" תל אביב של הרב חננאל רוזן והרב יהושע אנגלמן לשעבר, וגם בגבעת שמואל, עיר בה אחוז הדתיים לאומיים גבוה. "הביצה" ה"גוש-דנית" בגבעת שמואל, נתפסת כבעלת אופי בורגני יותר ממקבילתה הירושלמית.
התייחסות חברתית לתופעה.
רבים מראשי הציונות הדתית אינם רואים בעין יפה את היווצרותה של תופעת "הביצה". יש הטוענים כי רווקות ממושכת אינה מתיישבת עם אורח חיים יהודי-דתי שעליו להיות מאופיין בחיי משפחה ונישואין, מה גם שאינטראקציה בין בנים ובנות שלא על בסיס נישואין אינה מקובלת על התפיסה הדתית המחמירה. יש הטוענים כי אף על פי ששאיפתם של רבים מצעירי הביצה היא להתחתן, הרי שבפועל חיי קהילה של רווקים דתיים, הופכת את הרווקות לאורח חיים נוח ונטול מחויבות. מאידך, טוענים אחרים כי למנהיגי הדתיים הלאומיים אין כלים להתמודד עם תופעת הרווקות ולכן הם משליכים את האשמה לתופעה על הרווקים עצמם, במקום להכיר בקושי של צעירים דתיים להינשא.
הרווקות המאוחרת מעוררת שאלות הלכתיות בדבר קיום מגע גופני בין המינים, ואף יחסי מין לפני החתונה. הביצה הירושלמית נחשבת למתירנית יחסית בעניין הזה, למרות האיסור החמור על כך בחוגים דתיים שמרנים יותר.
בתרבות.
ביוני 2008 החלה להיות משודרת ב-YES הסדרה "סרוגים" העוסקת בחיים בתוך הביצה הירושלמית. הסדרה עוררה הד ציבורי רב וזכתה להצלחה, דבר שגרם לפרסום ל"ביצה". בשנת 2017 יצא לאור הרומן "אחרי המעשים" של נתנאלה שלזינגר אשר מתרחש בחלקו באזור ה"ביצה".
מזון מקומי
מזון מקומי או תנועת המזון המקומי היא "מאמץ משותף לבנות כלכלת מזון יותר מקומית ויותר עצמאית, בה ייצור, עיבוד, הפצה וקנייה של מזון מחוברים באותו אזור, במטרה להגביר את הבריאות הסביבתית והכלכלית של האזור". המושג נחשב חלק מאג'נדת הקיימות הכללית ומהקריאה לחזור למודל של כלכלה מקומית, כתחליף לכלכלת הגלובליזציה המערבית. תומכי השיטה טוענים כי היא מאפשרת לחסוך את המשאבים וזיהום הסביבה הנגרמים מתעבורה ושינוע של חומרי גלם ומוצרים למרחקים גדולים.
המילה האנגלית Locavore, שפירושה "אדם שאוכל רק מזון מקומי", נבחרה כמילת השנה לשנת 2007 על ידי מילון אוקספורד.
מערכות מזון מקומי.
מערכות מזון מקומי מהוות אלטרנטיבה למודל הגלובלי־תעשייתי, בו הלקוח והיצרן מופרדים על ידי שרשרת ארוכה של מעבדים, יצרנים, חברות משלוח וקמעונאים. השרשרת הארוכה מונעת מהלקוח לפקח על איכות המזון ומשאירה את הבקרה בידי אנשי הביניים. מערכת של מזון מקומי מחזירה את השליטה על בקרת איכות המוצר ותהליך הייצור לידי הלקוח, העומד ישירות מול היצרן. נמצא כי השפעתה של מערכת מזון מקומי היא לא רק סביבתית, אלא גם חברתית־כלכלית. בניית מערכות יחסים מקומיות בין יצרנים ללקוחות, מגבירה את האחראיות והנגישות של היצרן מול הלקוח.
ספישיסט
קרב קרקירה
קרב קֶרְקִירָה הוא קרב ימי שניטש ב-427 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפלופונסית, בין הצי של קרקירה בסיוע שייטת אתונאית לבין צי פלופונסי בפיקוד ספרטני. הקרב היה אחד מגילוייה של מלחמת אזרחים שפרצה בעיר בין הסיעה הדמוקרטית התומכת באתונה לבין הסיעה האוליגרכית התומכת בקורינתוס ובספרטה, כששתי המעצמות היריבות מתערבות ונוטלות בה חלק פעיל. בהתנגשות, שנערכה במימי קרקירה (קורפו), הייתה ידן של האוניות הפלופונסיות על העליונה, ואלמלא תושייתו של מפקד השייטת האתונאית, היו הקרקירים ניגפים כליל.
הרקע לקרב.
בקיץ 427 לפנה"ס, תוך כדי המלחמה בין אתונה לספרטה, התלקח בקרקירה ריב-סיעות (סֶטָסִיס) עקוב דם בין הסיעה האוֹלִיגַרְכִית בתמיכת קורינתוס לבין הסיעה הדמוקרטית בתמיכת אתונה. קרקירה, שהחזיקה בצי המלחמתי השני בגודלו ביוון אחרי אתונה, הייתה קשורה בברית הגנה עם האתונאים מאז שנת 433 לפנה"ס. קורינתוס יריבתה, עיר מסחר ימי משגשגת, הייתה בעלת הברית הימית החשובה ביותר של ספרטה וחברה בליגה הפלופונסית. כשהגיע המאבק הפנימי בקרקירה לידי אלימות גלויה, שלחו הספרטנים צי פלופונסי בפיקודם לעזרת הסיעה האוליגרכית. תוכניתם נודעה לאתונאים מבעוד מועד, והם הקדימו אותם ושיגרו מנָאוּפָּקֶטוֹס שבמפרץ קורינתוס שייטת בת 12 טריארות ו-500 חיילים מֶסֶנִים בפיקוד נִיקוֹסְטְרָאטוֹס. הצי הפלופונסי, שנאסף בקִילֶנֵה, ועשה דרכו אל קרקירה דרך נמל סִיבּוֹטָה, מנה 53 טריארות בפיקוד הנאוארכוס אַלְקִידָאס, כשבְּרָסִידָאס משמש לו יועץ.
מהלך הקרב.