גזר הדין ניתן ב-30 באוקטובר 1939. אבשלום טאו נידון למאסר עולם, וחבריו – לעשר שנות מאסר. לאחר אישור גזר הדין הכריזה הנהלת הוועד הלאומי על הפסקת עבודה לשעתיים ועל סגירת בתי השעשועים בכל הארץ, "כדי לתת ביטוי לסולידריות של היישוב עם 43 הנידונים". לאחר כארבעה שבועות אישר מפקד הצבא את גזר הדין, אך הפחית את העונש: טאו קיבל עשר שנות מאסר וחבריו – רק חמש.
המאסר וסיום הפרשה.
עם תחילת מאסרם, בחרו האסירים ועד שחבריו היו משה דיין ואריה רוטנברג, אשר שלטו באנגלית, יעקב סלומון ששלט בערבית וכונה "המוכתר", יהודה אורשנסקי ורפאל לב.
ב-22 בפברואר 1940 הם הועברו מכלא עכו למחנה המעצר מזרעה שמצפון לעכו, שהיה מקום פתוח והתנאים בו היו טובים יותר.
במשך כל תקופת מאסרם של המ"ג לא הפסיקו מנהיגי היישוב ללחוץ לשחרורם. עם זאת, מאמצי השחרור לא צלחו, ולנוכח תסכולם הגובר, החליטו האסירים לפתוח בשביתת רעב. תוכנית זו לא יצאה לפועל, שכן עם השיפור ביחסים עם הבריטים, לאור התקרבות החזית במלחמת העולם השנייה לארץ ישראל, שוחררו כולם ב-17 בפברואר 1941.
עם חברי המ"ג נמנו משה דיין ומשה כרמל. משה כרמל ואסיר נוסף, נח דגוני, תיעדו את חווית המאסר: משה כרמל – במכתבים שהוברחו מהכלא ופורסמו בספר "מבין החומות", ונח דגוני - ביומן שהוברח מהכלא ופורסם בספר "דפים מן הכלא".
במספר ערים בישראל נקראו רחובות בשמות המנציחים את הפרשה.
אהרון רמז
נוח פניאל
נוח גורליק
הווארד פאסט
הווארד מלווין פאסט (אנגלית: Howard Melvin Fast; 11 בנובמבר 1914 – 12 במרץ 2003) היה סופר יהודי אמריקני ותסריטאי לטלוויזיה. כתב גם תחת שמות העט א.ו קנינגהם וווֹלטר אריקסון עם ספריו המפורסמים ביותר נמנים, בין השאר, "אחי גיבורי התהילה" ו"ספרטקוס" .
ביוגרפיה.
הווארד נולד בניו יורק, לאידה, הייתה מהגרת בריטית יהודייה, ובארני, בנם של מהגרים יהודים מאזור אוקראינה של ימינו. כשאמו נפטרה ב-1923 ואביו הפך למובטל, אחיו הצעיר של הווארד, ג'וליוס, עבר להתגורר עם קרובי משפחה בעוד שהווארד ואחיו הגדול ג'רום עבדו בחלוקת עיתונים. פאסט טען מאוחר יותר כי רכש את הסקרנות לספרות כבר בגיל צעיר בזכות עבודתו במשרה חלקית בספרייה העירונית של ניו יורק.
הווארד הצעיר החל לכתוב בגיל מוקדם. הוא כתב תוך כדי שנסע בטרמפים וברכבות ברחבי ארצות הברית כדי למצוא עבודות משונות. הרומן הראשון שכתב, שני עמקים, פורסם כשהיה בן 18 בשנת 1933. פאסט התעניין מאוד בהיסטוריה אמריקנית ועבודתו הפופולרית הראשונה הייתה 'האזרח תום פיין', סיפור בדיוני אודות חייו של אידאולוג מלחמת העצמאות האמריקנית. הוא המשיך עם הרומנים ההיסטוריים: "הגבול האחרון", המבוסס על אירוע אמיתי בו ברחה קבוצה משבט השאיין מהשמורה שיועדה להם בטריטוריה האינדיאנית באוקלהומה על מנת לחזור לאדמותיהם בדקוטה הדרומית, ו"נתיב החופש", על חייהם של עבדים משוחררים אחרי מלחמת האזרחים. יצירותיו שחזרו ברגש ובדמיון רב תקופות קשות בהיסטוריה האמריקנית ורמזו לא אחת לתחלואים מקבילים בחברה האמריקנית העכשווית כגון עוני, דיכוי, גזענות וחוסר סובלנות.
קריירה.
במלחמת העולם השנייה שירת פאסט ככתב במשרד לענייני מידע מלחמתי האמריקני. אמנם, בשנת 1944 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית ובעקבות כך הוזמן לחקירה בפני ועדת הסנטור מקארתי. בחקירתו הוא סירב לחשוף שמות של תורמים לקרן עבור ותיקי מלחמת האזרחים בספרד (שאחת מהם הייתה אלינור רוזוולט), ובשנת 1950 הוא נשפט ונכלא לתקופה של שלושה חודשים באשמת ביזיון הקונגרס.
כשישב בבית הסוהר הפדרלי החל פאסט לכתוב את יצירתו המפורסמת ביותר, "ספרטקוס", נובלה על עבד רומאי (ספרטקוס) המנהיג מרד באדוניו. פאסט, שצורף לרשימה שחורה בגלל הפרשה הקומוניסטית, נאלץ לפרסם את הספר בכוחות עצמו בהוצאה פרטית שהקים בשם Blue Heron Press. כמו כן הוא נאלץ להשתמש בשמות עט שונים, בהם א.ו קוניגהם, שתחתיו פרסם סדרה של ספרי בלשים פופולריים על בלש בבוורלי הילס.
גם אחרי שיחרורו נאסר על פאסט לצאת לחו"ל ודרכונו נשלל ממנו כדי שלא יברח לברית המועצות. איסור זה היה בתוקף עד אמצע שנות השישים. ב-1953 פאסט קיבל מהסובייטים את פרס סטלין לשלום בזכות יצירותיו שתורגמו לשפות שונות והופצו בעותקים רבים גם ברחבי ברית המועצות ומדינות מזרח אירופה.
"אחי גיבורי התהילה" היה יוצא דופן מבין יצירותיו של פאסט באותה תקופה. הוא פורסם באוקטובר של שנת 1948, אחרי מסע אווירי בו עבר פאסט מעל שטחי מדינת ישראל החדשה.
הספר, בניגוד לקודמיו, לא התקבל היטב אצל חברי המפלגה הקומוניסטית ובמיוחד אצל היהודים שבה, שפחדו כי הוא עלול להצית רגשות ציוניים לאומיים. פאסט נקרא להופיע בפני מזכירות המפלגה, הואשם ב"לאומיות יהודית בורגנית" והועמד לגירוש מהמפלגה.
בסוף שנות ה-50, לאחר שהתגלו מעשי הרדיפה והדיכוי של שלטונו של סטלין, פאסט החליט לעזוב סופית את המפלגה הקומוניסטית. בשנת 1957 כתב את הספר "האל הערום", (ביחד עם מחברים נודעים אחרים כאנדרה ז'יד וריצ'רד רייט) על חוויותיו במפלגה הקומוניסטית. לקראת סוף חייו כתב לו גם ספר המשך, "להיות אדום", בו תיאר את הרדיפה הכפולה שעבר, הן מצד השלטונות האמריקנים כחבר מפלגה קומוניסטית והן מאת הקומוניסטים עצמם עקב דעותיו הציוניות.
בשנת 1952, כתב פאסט את הספר "בוקר באפריל", סיפורו של קרב לקסינגטון וקונקורד מנקודת מבטו של מתבגר בדיוני. אף על פי שלא התכוון שיתויג כספר למתבגרים, הספר הפך למטלת קריאה נפוצה בשיעורי ספרות בתיכונים אמריקנים עד היום. גרסה טלוויזיונית של הסיפור הופקה ב-1988.
בשנת 1974 עברו פאסט ומשפחתו לגור בקליפורניה, שם כתב תסריטים לתוכניות טלוויזיה. ב-1977 פרסם את הספר "המהגרים", חלק ראשון מסדרה בת ששה חלקים.
הוא נישא לאשתו הראשונה, בטי כהן, ב-6 ביוני 1937. ילדיהם הם ג'ונתן ורייצ'ל. בטי נפטרה ב-1994. בשנת 1999 נישא למרצדס או'קונר, שהייתה כבר אם לשלושה.
פאסט נפטר ב-2003 באולד גריניץ', קונטיקט.
בנו של פאסט, ג'ונתן, שהיה אף הוא לסופר, היה בעלה של הסופרת אריקה ג'ונג. בתם היא הסופרת מולי יאנג-פאסט.
מוזיאון האצ&quot;ל בתש&quot;ח
מוזיאון האצ"ל בתש"ח על שם עמיחי פאגלין, הקרוי גם "בית גידי", מנציח את קורות האצ"ל החל בהחלטת עצרת האומות המאוחדות על חלוקת ארץ ישראל בכ"ט בנובמבר 1947 ועד השתלבות הארגון בצה"ל לאחר קום המדינה. דגש מיוחד מושם על כיבוש יפו הערבית על ידי הארגון בקרבות תש"ח (25-28 באפריל 1948). מבנה המוזיאון הוא למעשה אחד הבתים של שכונת מנשייה שנפגעו בקרב על יפו.
רקע.
המבנה שבו הוקם המוזיאון נבנה לראשונה בשנת 1900 על ידי איש עסקים יהודי שביקש להשתקע בארץ ישראל. לאחר מותו, עבר הבית לידיים ערביות ושימש לסירוגין לצורכי מגורים, תעשייה ומסחר. הבניין היה חלק משכונת מנשייה, שכונה ערבית בפאתה הצפונית של יפו שהחלה להיבנות בתחילת המאה העשרים. לאחר מאורעות תרפ"ט, בעליית הגג של המבנה גרה משפחה יהודית - שלימים, במהלך מאורעות תרצ"ו, נאלצה להעתיק את מגוריה.
בחודשים הראשונים של מלחמת העצמאות קו החזית בין יהודי תל אביב לערביי יפו עבר בין השכונות נווה צדק ומנשייה. המבנה, שלימים הוקם בו המוזיאון, היווה חלק מקו הביצורים של הערבים. בחול המועד פסח תש"ח, פתח האצ"ל במערכה לכיבוש יפו שבמהלכו נפלו 41 לוחמים ונפצעו 82. בקרבת מבנה המוזיאון היה המעוז הערבי האחרון, שנפילתו לידי האצ"ל הכשירה את הקרקע לכיבושה של שכונת מנשייה ולכניעתה של יפו כולה.
היסטוריה.
בסוף שנות ה-70, כשהוחלט לפנות את בתי שכונת מנשייה החרבים, פנו חברי ברית חיילי האצ"ל לעיריית תל אביב בבקשה להקים במקום אתר הנצחה לחבריהם שנפלו בקרב. דוד אלעזר, רס"ן בדימוס וחבר האצ"ל לשעבר, היה היוזם, הדוחף והמניע להקמתו של המוזיאון הזה, ועם הקמתו מונה גם למנהלו הראשון. בהתחלה נקרא המוזיאון "המוזיאון לשחרור יפו ע"ש עמיחי [גידי] פאגלין", שהיה קצין המבצעים של האצ"ל, ובקיצור "בית גידי". לימים, משעבר המוזיאון להיות חלק מיחידת המוזיאונים של משרד הביטחון, שונה שמו ל"מוזיאון האצ"ל בתש"ח". האדריכלים אמנון ניב, אמנון שוורץ ודני שוורץ שיחזרו חלק ממבנה האבן המקורי ושילבו בו מבנה פנימי מזכוכית שחורה, שיוצרת ניגוד חריף בין ישן לחדש.
בשנת 1983, בתום עבודות השימור והבנייה, נפתח המוזיאון לקהל הרחב, כאשר טקס הפתיחה החגיגי והממלכתי נערך בנוכחות ראש הממשלה מנחם בגין. בשנת 1987 זכה הבניין בפרס רוקח למפעלי הנדסה. משנת 1982 מכהן יוסק'ה נחמיאס כאיש עדות וכאחד מראשי המוזיאון.
רובע ברנט
רובע בארנט
רובע גריניץ'
שמואל טולידאנו
שמואל טולידאנו (נולד ב-16 בינואר 1921) הוא לשעבר בכיר ב"מוסד", היועץ לענייני ערבים של ראשי הממשלה: לוי אשכול, גולדה מאיר ויצחק רבין, וחבר הכנסת בכנסת התשיעית.
ביוגרפיה.
נולד בטבריה לרב ברוך טולידאנו, בנו של הרב יהודה טולידאנו שהגיע בשנת 1862 לטבריה ממקנס שבמרוקו. בדומה לבני ענפים רבים של משפחת טולידאנו המורחבת, הוא נצר לרב דניאל טולידאנו שחי במאה ה-16 בסלוניקי. למד בקולג' הסקוטי בצפת, שבו למדו יהודים וערבים יחד.
בצעירותו היה פעיל בהגנה, נעצר ונכלא מחנה המעצר בלטרון. במהלך מלחמת העצמאות שירת כקצין בש"י ולאחר הקמת מדינת ישראל המשיך בשירותו הצבאי במחלקת המודיעין. הוא הקים את ש"מ 10 - יחידה לאיסוף מודיעין ממקורות גלויים (לימים יחידת חצב), והיה מפקדה בשנים 1948-1951. בשנת 1952 השתחרר בדרגת רב-סרן.