שמה של גלטיה בא מהגאלים שהגיעו אליה מתראקיה במהלך השנים 278 ו-277 לפנה"ס, והרומאים כינו אותה לעיתים "גאליה של המזרח". הגאלים הגיעו לתראקיה במהלך נדידת השבטים הקלטים מארץ מוצאם, ככל הנראה במרכז אירופה או בצפון הבלקן, וממנה המשיכו בתחילת המאה ה-3 לפנה"ס לכיוון יוון, ומוקדון, בעוד ששלושה שבטים שמנו כ-20,000 איש, מחציתם לוחמים, פלשו לאסיה הקטנה והתיישבו בגלטיה.
הגאלים הוזמנו על ידי ניקומדס הראשון, מלך ביתיניה לסייע לו במלחמת הירושה שניהל כנגד אחיו זיפיטיס, וניקומדס אף סיפק להם את האמצעים לחציית הבוספורוס. לאחר מכן נלחמו הגלטים באנטיוכוס הראשון והובסו על ידו, אך דבר זה אך בלם את התקדמותם והביא להתיישבותם בחלקה המזרחי של פריגיה שנטל את שמם. גלטים נוספים הגיעו מאירופה לגלטיה, וביססו את מעמדם באזור תוך שהם בוזזים את ביתיניה ואת יתר שכניהם.
לפי סטראבון חולק כל אחד משלושת שבטי הגאלים לארבעה קנטונים ונשלט בידי מנהיג. למנהיג היה כפוף שופט שכוחותיו היו בלתי מוגבלים, למעט במקרה של רצח שאז נשפט הנאשם בפני מועצה בת 300 חברים שהתכנסה במקום קדוש כ-30 ק"מ דרומית לאנקירה. במקום זה שנקרא "דרינמטון" (Drynemeton), ניצב ככל הנראה אלון מקודש שכן משמעות השם היא "כנסיית האלון". האוכלוסייה הקפדוקית המקומית המשיכה לחיות בגלטיה והייתה כפופה לאריסטוקרטיה הגלאטית.
הגאלים היו לוחמים מוכשרים אשר השכירו עצמם לעיתים מזומנות כשכירי חרב, לעיתים משני צידי המתרס במאבק אחד. כך הם נלחמו לצידם של הסלאוקים במלחמתם נגד פרגמון ולאחר שהראשונים הפסידו, השכירו את שירותיהם למלכי פרגמון. במאה ה-2 לפנה"ס נלחמו הגאלים לצידו של אנטיוכוס השלישי אך יחד עמו הם הובסו בידי הרומאים וכוחם הצבאי נשבר. בשל כך נחשפו הגאלים לתוקפנותה של פונטוס ובמלחמות מיתרידטס צידדו ברומא. בשנת 64 לפנה"ס הייתה גלטיה למדינת חסות של הרפובליקה הרומית, ומבין שלושת מנהיגי השבטים התבלט דיוראטיקס הראשון (Deiotarix I) אשר הוכר בידי הרומאים כמלך הגאלים.
כפרובינקיה רומית.
בשנת 25 לפנה"ס צירף הקיסר אוגוסטוס את גלטיה לאימפריה, מרקוס לוליוס נשלח לארגן אותה כפרובינקיה רומית. שליט הגאלים בנה באנקירה את מקדש אוגוסטוס ורומא (Monumentum Ancyranum) כאות לנאמנותו, וגם במקדש זה, כמו במקומות אחרים ברחבי האימפריה, נחקקה כתובת תיאור מפעלותיו של אוגוסטוס האלוהי ביוונית ובלטינית. כתובת זו היא היחידה שהשתמרה בשלמותה.
גלטיה הייתה אחד מיעדיו של השליח פאולוס הקדוש בשליחויותיו הראשונה והשנייה, ומגעיו עימם מתוארים באיגרתו אל הגלטים ובמעשי השליחים בברית החדשה.
בסוף מאה ה-4 כתב הירונימוס כי הגלטים דיברו בשפה הדומה לשפתם של תושבי טריר בגרמניה ועל כן נראה כי עדיין דיברו בשפה קלטית. גורלם המדויק של הגאלים אינו ידוע, אך נראה כי נטמעו לבסוף באוכלוסייה דוברת היוונית של מערב אסיה הקטנה.
פפלגוניה
פפלגוניה (לטינית Paphlagonia; יוונית Παφλαγονία) היא חבל ארץ היסטורי בצפון אסיה הקטנה ולחופי הים השחור. פפלגוניה שכנה בין ביתיניה ממערב ופונטוס ממזרח ומצפון לפריגיה ולקפדוקיה.
מיתולוגיה.
תושבי פפלגוניה כמעט שלא נזכרו לאורך ההיסטוריה אך הם היו מיושביה המוקדמים של אסיה הקטנה ונזכרו באיליאדה. ייתכן שהיו מקורבים אתנית לתושבי קפדוקיה. הומרוס ופליניוס הזקן ציינו שלאחר חורבן טרויה הוביל אנטנור, מייסדה המיתולוגי של פדובה, את האנטים (Eneti) מפפלגוניה אל חופיו הצפון-מערביים של הים האדריאטי, ושם התערבבו באוגנים (Euganei), שבט מקומי מיתולוגי למחצה, והיו לונטים האדריאטים.
היסטוריה.
פפלגוניה יושבה בידי שבטים יוונים במחצית הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס, והעיר סינופ נוסדה בשנת 630 לפנה"ס לערך. הרודוטוס ציין כי פפלגוניה נכבשה בידי קרויסוס מלך לידיה במאה ה-6 לפנה"ס וכי לאחר מכן עמדה לצידו של כורש. כל הנסיכים ששלטו בפפלגונים נקראו "פילמנס" (Pylaimenes) על שמו של מנהיגם המיתולוגי, ונראה כי שמרו על עצמאות יחסית בשל מיקומה המבודד יחסית של ארצם, בין הרי צפון אנטוליה לים השחור.
במאה ה-4 לפנה"ס נשלטה פפלגוניה בידי מוקדון ולאחר מותו של אלכסנדר מוקדון באה תחת שלטונו של אאומנס. למרות זאת, המשיכו נסיכי פפלגוניה לשלוט בארצם עד שנבלעה בהדרגה על ידי פונטוס החל בזמנו של מיתרידטס הראשון, מלך פונטוס במחצית הראשונה של המאה ה-3 לפנה"ס, ובאופן מוחלט כמאה שנה לאחר מכן. משלב זה היה גורלה של פפלגוניה זהה לזה של פונטוס, ויחד עימה נכבשה והייתה לפרובינקיה הרומית פונטוס בשנת 65 לפנה"ס.
בירתם הקדומה של הפפלגונים הייתה גנגרה (Gangra) שנקראה מאוחר יותר גרמניקופוליס (Germanicopolis) וכיום צ'נקרה (Çankırı). ערים חשובות אחרות בפפלגוניה היו אמסריס (Amastris, כיום אמאסרה) ואמיסוס (Amisus, כיום סמסון) שעל גבול פונטוס.
אנקרה (נפה)
נפת אנקרה (טורקית Ankara ili) המשתרעת על שטח של 25,615 קמ"ר במרכזה של אסיה הקטנה היא הנפה השלישית בגודלה בטורקיה.
גאוגרפיה.
הנפה משתרעת במישורי רמת אנטוליה ובתחומי גלילי הניקוז של נהרות הקיזילאירמאק והסקריה. האקלים באזור יבשתי קיצוני וצחיח ומתאפיין בחורף קר ומושלג ובקיץ חם ויבש. הגשם המועט שיורד באזור פוקד אותו בעיקר בחודשי האביב והסתיו, והצמחייה הטבעית היא צמחיית ערבה צחיחה. כמחצית משטח הנפה מעובד, על 28% ממנו משתרע חורש וכעשירית ממנו הוא אדמת מרעה. בדרום-מזרחה של הנפה משתרעת ימת טוז המלוחה, והנקודה הגבוה ביותר היא בפסגת הר אשק (Işık Dağı) הנישא לגובה של 2,015 מטר.
אנקרה, בירת טורקיה משמשת גם כבירת הנפה. הנפה מחולקת ל-24 תת-נפות (İlçe) ולפי הערכות בשנת 2006 מנתה אוכלוסייתה 5,017,914 תושבים, רובם בעיר אנקרה ובסביבותיה. מבחינה זו הנפה היא השנייה בגודלה במדינה אחרי נפת איסטנבול.
גנאיוס קורנליוס סקיפיו קאלבוס
גנאיוס קורנליוס סקיפיו קאלבוס (Gnaeus Cornelius Scipio Calvus) היה קונסול ומצביא רומאי במלחמה הפונית השנייה ולפניה. נהרג בקרב באיטיס בשנת 211 לפנה"ס.
ביוגרפיה.
ב-222 לפנה"ס נבחר לקונסול, ויחד עם עמיתו מרקוס קלאודיוס מרקלוס נלחם בשבטי הגאלים האינסוברים. כשפרצה המלחמה הפונית השנייה, ב-218 לפנה"ס, שירת כלגאטוס תחת פיקוד אחיו פובליוס קורנליוס סקיפיו, ונשלח לעמוד בראש חילות רומא בהיספניה (ספרד), שהייתה בסיס היציאה והכוח של חניבעל. משימתו הייתה למנוע מן הקרתגים לסייע לחניבעל הנלחם באיטליה בחיילים ובאספקה. ב-218 לפנה"ס ניצח את צבא הקרתגים בקרב קיסה, השתלט על ערי החוף שמצפון לנהר היברוס, והצליח להעביר לצדה של רומא רבים משבטי האיברים, חלקם בכוח ואחרים בבריתות שלום. שנה אחר, ב-217 לפנה"ס, הכה את ציים המלחמתי בקרב היברוס, וב-215 לפנה"ס ניצח יחד עם אחיו את צבא עזרובעל בקרב דרטוסה. בשנים הבאות הרחיב עם אחיו את כיבושיו דרומה מן הנהר היברוס, אך ב-211 לפנה"ס, לאחר שמונה שנות לחימה בהיספניה, נוצח ונהרג בקרב באיטיס. אחיו נהרג באותו קרב זמן קצר לפניו.
פירוש ה-cognomen שלו, קאלבוס, הוא "קירח". אביו, לוקיוס קורנליוס סקיפיו, היה קונסול בשנת 259 לפנה"ס. בנו, פובליוס קורנליוס סקיפיו נאסיקה, היה קונסול בשנת 191 לפנה"ס.
הנס רוסלינג
הנס רוסלינג (בשוודית: Hans Rosling; 27 ביולי 1948 - 7 בפברואר 2017) היה רופא שוודי, אפידמיולוג, מומחה בסטטיסטיקה, בתזונה וברפואה ציבורית. כיהן כפרופסור לבריאות בינלאומית במכון קרולינסקה (אוניברסיטה לרפואה מהגדולות באירופה), מייסד קרן גאפמיינדר (Gapminder Foundation) ומנהלה. הקרן היא גוף ללא כוונות רווח המפתח ומספק כלים חופשיים לניתוח נתונים על התפתחות האדם.
ביוגרפיה.
רוסלינג נולד באופסלה שבשוודיה. למד סטטיסטיקה ורפואה בין השנים 1967 ל-1974 באוניברסיטת אופסלה. בשנת 1972 למד בריאות הציבור בקולג' הרפואי סיינט ג'ון בבנגלור שבהודו. הוא קיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1976 ומשנת 1979 עד 1981 שימש רופא מחוזי בצפון מוזמביק.
ב-21 באוגוסט 1981 גילה התפרצות של מחלת שיתוק שלא הייתה ידועה קודם לכן. חקר המחלה שימש בסיס לעבודת הדוקטורט שלו, שאותה סיים בקבלת תואר דוקטור בשנת 1986 באוניברסיטת אופסלה. במשך כעשרים שנה חקר את המחלה באזורים כפריים ברחבי אפריקה והנחה עשרה דוקטורנטים שחקרו עמו את המחלה. קבוצת המחקר שלו כינתה את המחלה בשם "קונזו" ("רגל קשורה" בשפתם של החולים הראשונים במחלה). המחלה פורצת בקרב האוכלוסייה מוכת הרעב במזרח ומרכז אפריקה, הניזונים משורשי קסאווה שלא עובדו דיים. המחלה מופיעה עקב שילוב של תזונה ירודה וצריכת ציאניד המשתחרר מהקסאווה שלא עובדה בצורה מספקת. מחקריו עוסקים גם בקשר שבין התפתחות כלכלית, חקלאות ובריאות באפריקה, באסיה ובאמריקה הלטינית.
רוסלינג שימש יועץ לארגון הבריאות העולמי, לקרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים (UNICEF - יוניצ"ף) ולארגוני סיוע נוספים. בשנת 1993 יסד יחד עם אחרים את הסניף השוודי של ארגון רופאים ללא גבולות. מאז 2012 היה חבר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים. הוא כיהן כראש החטיבה לבריאות בינלאומית במכון קרולינסקה בשנים 2001 עד 2007. בהיותו יו"ר הוועדה הבינלאומית למחקר והכשרה במכון (1998 – 2004) החל במחקר משותף עם אוניברסיטאות באסיה, באפריקה, באמריקה הלטינית ובמזרח התיכון. הוא פתח קורסים ללימוד "בריאות עולמית", השתתף בכתיבת ספרי לימוד בנושא ומקדם הסתכלות על העובדות במבט כלל עולמי.
פעילות הסברתית.