ההפגזה האטה את התקפת האוסטרים בחלק מהחזית אבל למרות זאת הם הצליחו לצלוח את הנהר ולבסס ראש גשר ברוחב 24 ק"מ ובעומק 8 ק"מ עד שנעצרו לנוכח התנגדות קשה של האיטלקים. הארטילריה האיטלקית הרסה את הגשרים על הפיאווה ומנעה הזרמת תגבורות לחיילים האוסטרים בראש הגשר שמצאו את עצמם לכודים ונתונים להפגזה בלתי פוסקת. בניסיון לחצות את הנהר בחזרה טבעו אלפים מהם.
באותו זמן תקף קונרד פון הצנדורף באזור אסיאגו, אבל נהדף על ידי כוחות בריטים וצרפתים שגרמו לו אבדות כבדות. במקום להפסיק את ההתקפות באזור זה ולחבור לצבא האוסטרו-הונגרי בחזית הפיאווה, העדיף פון הצנדורף להמשיך בהתקפות כושלות במישור אסיאגו.
לאור כישלון ההתקפה נתן הקיסר קרל שלקח על עצמו פיקוד על ההתקפה ב-20 ביוני 1918 פקודת נסיגה. עד 23 ביוני 1918 החזירו האיטלקים לעצמם את כל השטחים שאיבדו בתחילת ההתקפה.
תוצאות הקרב.
בקרב נהר פיאווה נחל הצבא האוסטרו-הונגרי תבוסה קשה. זו הייתה המתקפה הגדולה האחרונה שלו במלחמת העולם הראשונה. בעקבות זאת החלה בו דמורליזציה קשה. קרב זה סימן את התחלת התפוררות הצבא והאימפריה האוסטרו הונגרית, תהליך שהסתיים ארבעה חדשים לאחר מכן בניצחון האיטלקים בקרב ויטוריו ונטו.
ימים ספורים לאחר תום הקרב, ב-8 ביולי, בפוסאלטה די פיאווה, נפצע ארנסט המינגוויי מפגז של תותח שנחת בסמוך לו והרג אדם שעמד בינו למבין מקום נחיתת הפגז. המינגוויי שימש אז כנהג אמבולנס מתנדב. הוא נפצע באורח קשה מפגיעת פצצת מרגמה, בזמן שחזר על אופניים משליחות לקנטינה כדי להביא לחיילים בחזית סיגריות ושוקולד. למרות פציעתו, סחב המינגוויי חייל איטלקי פצוע למקום מבטחים, פעולה שזיכתה אותו במדליית הכסף לגבורה מממשלת איטליה.
נהר פיאווה מכונה מאז באיטליה כ-Fiume Sacro alla Patria (הנהר הקדוש של המולדת).
Man on the Moon I
Man on the Moon II
הרצח במנזר רטיסבון
הרצח במנזר רטיסבון אירע ב-9 בספטמבר 1956, ובו נרצח שומר המנזר במרכז העיר ירושלים, לאחר שפתח חבילה ממולכדת שנשלחה אליו.
הרצח.
ב-30 במאי 1955 התפוצץ רימון ברחוב שמואל הנגיד, וכתוצאה מכך נפצעו שניים קשה ושניים קל. העיתונות תיארה את הפיצוץ כתעלומה. שלושה מן הפצועים היו צעירים דתיים (הרב ישעיהו הדרי, הרב יעקב כ"ץ וארוסתו שרה), והמשטרה חשדה שהם נשאו את הרימון בכוונה להטילו לעבר כנסייה או אטליז טרף, ונפגעו במסגרת "תאונת עבודה". במסגרת זו עצרה המשטרה שניים מחבריהם של הפצועים, אך חקירתם לא העלתה דבר.
ב-9 בספטמבר 1956 נהרג השומר במנזר מהתפוצצות של רימון יד מסוג מילס. הרימון נשלח אליו ללא נצרה בתוך חבילה שהכילה סוכריות. הנרצח, אליהו סינאני, כבן שישים, היה בן העדה הקראית. במלחמת העצמאות היה בין תושבי הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים שנפלו בשבי הירדני. בשובו מהשבי דאג לו הנשיא יצחק בן-צבי, שחקר את עדות ישראל והיה מקורב לעדה הקראית, ובהשתדלותו קיבל את משרת השומר במנזר.
על המעטפה שהייתה מצורפת לבונבוניירה היה כתוב בכתב יד שם וכתובת הנמען, על גב המעטפה היה כתוב רק השם "לוי". חוקרת כתב היד שהוזמנה מתל אביב לבדוק כיצד תוכל לסייע בחקירה, חשדה שבעל הכתב היא בחורה צעירה, מעדות המזרח. כשבוע לאחר הרצח מסר אב המנזר למשטרה מכתב אנונימי, כתוב במכונת כתיבה, שהתקבל במנזר ומוען לבנו של הנפטר, אברהם סינאני. במכתב נכתב: "האם אתה מאושר שאביך נרצח בגללך. אברהם סינאני, עד סוף כל הימים תזכור שאתה אשם. בגללך הוא נרצח. זאת הייתה הנקמה". אברהם סינאני התחתן עם צעירה מטורקיה ועבר להתגורר שם. לחוקרים התברר שקודם לכן עמד בקשר אישי עם ישראלית בשם שושנה ברזאני ועזב אותה.
השוטרים עצרו את ברזאני בבסיס חיל הים בחיפה. בחיפוש בחדרה נמצאה נצרה של רימון מילס. יחד אתה נעצר צעיר בשם צאלח מזרחי שנחשד בשותפות לרצח. מזרחי סייע לברזאני לקנות את חבילת הסוכריות והשיג עבורה את הרימון מהצבא. הגרפולוגית המשטרתית מצאה זיהוי בין כתב ידה של שושנה ובין כתב היד על החבילה הממולכדת וכן זיהתה בין המכתב המודפס ומכונת הכתיבה בבסיס. כן נעצר פנחס פנחסי שהודה בזריקת הרימון הראשון לבקשתה של ברזאני, אשר סברה כי היא רואה את אברהם סינאני בין העוברים והשבים.
המשפט.
המשפט התנהל בבית המשפט המחוזי בירושלים. על ברזאני ומזרחי הגנו שני סנגורים מפורסמים - אשר לויצקי ושלמה תוסיה-כהן.
שושנה ברזאני הואשמה בכוונה לנקום בחברה אברהם סינאני, על שעזב אותה והיגר לטורקיה. היא השיגה מאחד מחיילי הבסיס שני רימוני מילס. את הראשון זרק פנחסי ברחוב שמואל הנגיד. לאחר מכן שכנעה ברזאני את צאלח מזרחי להכין קופסת עץ שבתוכה אפשר להטמין רימון יד. את קופסת העץ שמו בתוך קופסת קרטון ובה הסוכריות ושלחו את החבילה בידי שליח לאליהו סינאני במנזר.
התביעה הביאה חוות דעת פסיכיאטרית של ד"ר ראובן מאיר, מנהל בית החולים הממשלתי לחולי נפש בבאר יעקב, שקבע ששושנה ברזאני הייתה מודעת למעשיה.
בית המשפט הרשיע את ברזאני ומזרחי ברצח בכוונה תחילה ודן אותם למאסר עולם. בית המשפט העליון דחה את ערעורם.
הנשיא יצחק בן-צבי קצב את עונשם של ברזאני ומזרחי ל-18 שנות מאסר עם זאת לאחר ניכוי שליש מתקופת המאסר בגין התנהגות טובה שוחררו שניהם ב-23 במרץ 1966, לאחר תשע שנות מאסר.
God Put a Smile Upon Your Face
נבחרת ספרד בכדורגל עד גיל 21
נבחרת ספרד בכדורגל עד גיל 21 היא נבחרת הכדורגל הצעירה של ספרד, המייצגת אותה בתחרויות בינלאומיות לנבחרות צעירות, ומנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל הספרדית. הנבחרת משתתפת באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21, הנערכת מדי שנתיים.
אליס לא גרה כאן יותר
אליס לא גרה כאן יותר (באנגלית: Alice Doesn't Live Here Anymore), הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1974. את הסרט ביים מרטין סקורסזה והוא נכתב על ידי רוברט גטשל. בסרט מככבת אלן בורסטין כאלמנה אשר מטיילת עם בנה הצעיר לאורך דרום-מערב ארצות הברית בחיפוש אחר חיים טובים יותר. את בנה מגלם אלפרד לותר ה-3 וקריס קריסטופרסון מגלם את דייוויד, חקלאי שהיא פוגשת במהלך דרכה. החיפוש אחר האושר מביא אותה ואת בנה להתמודדויות מורכבות.
סקורסזה, למרות היותו יוצר דרמות ודמויות גבריות, העמיד הפעם, באופן נדיר, דמות נשית במרכז העלילה. זהו סרטו הרביעי.
עלילה.
כאשר בעלה של עקרת הבית אליס הייאט, נהג משאית בסוקורו, ניו מקסיקו, נהרג בתאונה, היא מחליטה למכור את רכושה, לארוז את מה שנותר ולקחת את בנה טומי למונטריי, קליפורניה, בתקווה להחיות את קריירת השירה שלה אותה נטשה כשהתחתנה.
הם מתאכסנים זמנית בפיניקס, אריזונה, שם אליס מוצאת עבודה כזמרת בבר מוזנח. היא פוגשת את בן (הרווי קייטל), בחור צעיר אשר מפתה אותה להיכנס איתו למערכת יחסים מינית בעיקרה. הקשר ביניהם מגיע לסופו כשאשתו של בן מחליטה להתעמת עם אליס. בן, חסר רחמים, מכה את אשתו מאחר שהפריעה לו ברומן שלו. אליס חוששת לביטחונה ולביטחון בנה ולכן היא עוזבת את העיר במהירות.
על מנת שתוכל לחסוך כסף נאלצת אליס לעבוד בטוסון כמלצרית בדיינר. היא מתיידדת עם הצוות - פלו, מלצרית קשוחה ועצמאית, וורה הביישנית וחסרת היכולת. אליס פוגשת את דייוויד, חקלאי גרוש מקומי אשר מבין כי הדרך לליבה של אליס עוברת דרך טומי בנה.
אליס שעדיין פגועה רגשית ממערכת היחסים הקשה שהייתה לה עם בעלה ומסיום הקשר עם בן, מהססת להיכנס למערכת יחסים נוספת. למרות זאת, היא מוצאת כי דייוויד משפיע לטובה על טומי שבינתיים התחבר עם אודרי (ג'ודי פוסטר). אודרי היא טומבוי חכמולוגית ועצמאית הגונבת מחנויות. היא נאלצת לדאוג לעצמה מאחר שאימה עובדת כזונה. השפעתה על טומי שלילית.
אליס ודייוויד מתאהבים אך מערכת היחסים שלהם מתערערת כאשר אליס מתנגדת לדרך בה הוא מחנך את טומי. השניים מתפייסים ודייוויד מציע למכור את החווה שלו ולעבור למונטריי על מנת שאליס תוכל לנסות להגשים את חלום ילדותה.
בסופו של דבר אליס מחליטה להישאר בטוסון מאחר שהיא מבינה כי את חלומה להיות זמרת ניתן להגשים בכל מקום.
הפקה.
בשנים אלו, לא היו הרבה סרטים שבמרכז סיפורם עמדה אישה. אלן בורסטין הייתה באמצע צילומי הסרט "מגרש השדים" כשהאחים וורנר פנו אליה והביעו עניין רב לעבוד איתה על פרויקט נוסף. בורסטין חשבה כי תוכל לעשות סוף סוף סרט שונה שמסופר מנקודת המבט הנשית שהייתה קרובה לליבה. כשבורסטין קראה את התסריט היא אהבה אותו מאוד ושלחה אותו לאחים וורנר אשר הסכימו להפיקו. בורסטין חיפשה במאי צעיר ומרענן שיביים את הסרט. לאחר התייעצות עם פרנסיס פורד קופולה בחרה בורסטין במרטין סקורסזה. סרט זה היה סרט האולפנים הגדול הראשון שלו.
הסרט צולם באמאדו (אריזונה), טוסון ופיניקס. הדיינר של מל עוד קיים בפיניקס.
פרסים ומועמדויות.
אלן בורסטין זכתה בפרס האוסקר על תפקידה בסרט, דיאן לאד הייתה מועמדת לפרס שחקנית המשנה ורוברט גטשל היה מועמד לפרס התסריט המקורי.
במסגרת באפט"א, זכה הסרט בפרס הסרט הטוב ביותר, בורסטין זכתה אף היא בפרס השחקנית הטובה בתפקיד הראשי, דיאן לאד זכתה בפרס שחקנית המשנה וגטשל זכה בפרס על התסריט הטוב ביותר. מרטין סקורסזה היה מועמד לפרס הבימוי אך הפסיד לפרנסיס פורד קופולה (הסנדק 2).
דמויות.
מרטין סקורסזה מופיע בהופעת קמע כלקוח המזנון של מל. לורה דרן, בתה של דיאן לאד, מופיעה בתור ילדה האוכלת גלידה.
כבל (מבנה)
כֶּבֶל הוא רכיב מבני (מודל מופשט של חלק בסיסי במבנים), שתפקידו לשאת כוחות מתיחה, ועקב קשיחותו האפסית ללא יכולת להתנגד או להעביר כוחות פיתול, לחיצה או כפיפה.