גדוליניום הוא מתכת לבנה כסופה, רקיעה, ניתנת לחישול ובעלת ברק מתכתי. בשיווי משקל בטמפרטורת החדר המבנה הגבישי של גדוליניום הוא הקסגונלי, ובטמפרטורות גבוהות (מעל 1235 מעלות צלזיוס), המבנה הגבישי היציב שלו הוא קובי ממורכז גוף (BCC), בפאזה המסומנת β.
גדוליניום יציב יותר מלנתנידים אחרים באוויר יבש, אך הוא מתחמצן במהירות באוויר לח ויוצר את התחמוצת Gd2O3.
גדוליניום הופך למוליך על מתחת לטמפרטורה של 1.083 מעלות קלווין (272.067- מעלות צלזיוס). לגדוליניום תכונות מגנטיות בטמפרטורת החדר: מתחת לטמפ' של 20 מעלות צלזיוס גדוליניום הוא פרומגנטי, ומעל טמפ' זו הוא פאראמגנטי. בגדוליניום מתרחש האפקט המגנטו-קלורי - צימוד בין שינויים במצב המגנטי לשינוי בטמפ'. כלומר, כאשר השדה המגנטי הפועל על החומר משתנה גם הטמפ' שלו משתנה.
במחקרים בננוטכנולוגיה, הצליחו חוקרים להכניס אטומים בודדים של גדוליניום לתוך מולקולות פולרן (C60). בנוסף, הדגימו חוקרים את האפשרות להכניס אטומים בודדים וצברים קטנים של אטומים לתוך ננו-צינוריות פחמן.
לאיזוטופ גדוליניום-157 יש את שטח החתך לפעולה הגדול ביותר לפיזור נייטרונים, מבין כל האיזוטופים היציבים. הוא שני רק לאיזוטופ קסנון-135, אולם איזוטופ זה איננו יציב.
שימושים.
לגדוליניום אין יישום עיקרי בקנה מידה גדול, אלא שורה של יישומים ספציפיים ומיוחדים.
היסטוריה.
גדוליניום התגלה בשנת 1880 בזמן אנליזה ספקטרוסקופית בדידמיום (תערובת מתכות) שערך הכימאי השווייצרי ז'אן שארל גאליסר (Jean Charles Galissard). בשנת 1886 תחמוצת גדוליניום (Gd2O5) בודדה על ידי הכימאי הצרפתי פול לקוק (Paul Émile Lecoq).
רק בשנים האחרונות גדוליניום טהור בודד.&lt;br&gt;
גדוליניום נקרא על שמו של הכימאי והגאולוג הפיני יוהאן גדולין (Johan Gadolin).
צורה בטבע.
גדוליניום לעולם לא מופיע בטבע בצורתו החופשית, אך הוא נמצא בכמה מינרלים כמו גדוליניט, מונזיט ובסטנסיט. &lt;br&gt; כיום גדוליניום מופק בתגובה בין GdF3 לסידן כך:
2GdF3 + 3Ca → 2Gd + 3CaF2
קיימות טכניקות בידוד נוספות לגדוליניום, כדוגמת חילוף יונים.
אמצעי זהירות.
כמו לנתנידים אחרים, לתרכובות גדוליניום רעילות נמוכה. מנגנוני רעילותו לא מובנים במלואם.
לגדוליניום אין תפקיד ביולוגי, אך הוא יכול להאיץ מטאבוליזם.
טרביום
טרביום (באנגלית: Terbium) הוא יסוד כימי מסדרת הלנתנידים שסמלו הכימי Tb ומספרו האטומי 65. הוא נמנה עם משפחת היסודות הנדירים, אם כי למעשה הוא אינו נדיר, אלא מפוזר בדלילות ולכן יקר להפקה.
תכונות.
טרביום הוא מתכת כסופה אפורה, רקיעה, ניתנת לחישול ורכה מספיק בשביל שניתן יהיה לחתוך אותה עם סכין. טרביום יציב יחסית כשנחשף לאוויר. לטרביום שתי צורות אלוטרופיות.
שימושים.
שימושי הטרביום:
היסטוריה.
הטרביום זוהה ב-1843 על ידי הכימאי השוודי קרל מוסנדר (Carl Gustaf Mosander), בתור זיהום בתחמוצת איטריום (Y2O3) ונקרא על שם הכפר איטרבי בשוודיה.
צורה בטבע.
טרביום לא מופיע לעולם בטבע בצורתו החופשית, אך הוא נמצא בכמה מינרלים כגון צריט, גדוליניט, מונזיט (שמכיל מעל 0.03% טרביום), קסנוטים (YPO4) ואוקסניט (שמכיל למעלה מ-1% טרביום).
ניתן לבודד טרביום מTbF3 באמצעות תגובה עם סידן כך:
2TbF3 + 3Ca → 2Tb + 3CaF2
אמצעי זהירות.
לטרביום ותרכובותיו רעילות נמוכה ומנגנוני רעילותו לא הובנו במלואם. &lt;br&gt;
לטרביום אין תפקיד ביולוגי ידוע.
דגל סמואה האמריקנית
הדגל הלאומי של סמואה האמריקנית אומץ ב-17 באפריל 1960. העיט שעל הדגל מתאר את היחסים שבין סמואה האמריקנית וארצות הברית. העיט מחזיק בציפורניו בסמלי הכוח המסורתיים השייכים למנהיגי הצ'יפים של סמואה.
היסטוריה.
לפני שהמתיישבים האירופאים הראשונים דרכו על אדמת האיים במאה ה-18, לא היה דגל לאיים. הם השתמשו לראשונה בדגלים במהלך המאה ה-19, אם כי לא ברור אילו מהם הונפו עקב תיעוד חלקי. גרמניה, האימפריה הבריטית וארצות הברית תבעו ריבונות על האיים בתחילת המאה; שלוש המדינות פתרו את המחלוקת על ידי חלוקת סמואה ביניהן במהלך האמנה המשולשת בשנת 1899. כתוצאה מהסכם עם המפקדים העליונים של האי טוטילה, ארצות הברית השתלטה על סמואה המזרחית ביותר ב-17 באפריל 1900, והניפה את דגלה באותו יום. דגל ארצות הברית המשיך להיות הדגל הרשמי היחיד של סמואה האמריקאית עד 1960.
באמצע המאה ה-20 החלו הסמואים לקחת תפקיד פעיל יותר בשלטון המקומי. כתוצאה מכך, החלו דיונים על דגל טריטוריאלי חדש והסמואים הוזמנו להציע רעיונות. מנהיגי ממשל מקומיים והמכון להרלדיקה של צבא ארצות הברית עיצבו אז את הדגל תוך שילוב רעיונות אלה בתוכו. הדגל אומץ רשמית ב-17 באפריל 1960, שישים שנה ליום שבו הניפה ארצות הברית לראשונה את הדגל האמריקני מעל סמואה.
הדגל הונף לראשונה ביום הדגל, 17 באפריל 1960. בשנה הקודמת, עיצוב הדגל זכה בתחרות עיצוב הדגל בתיכון סמואנה, בעיצובו של תלמיד התיכון פארטי סוטואה. טיוטה נשלחה למכון להרלדיקה של צבא ארצות הברית.
עותק של הדגל, שהובא לירח על ידי אסטרונאוטים בארבע משימות תוכנית אפולו מ-1969 עד 1971, מוצג במוזיאון ז'אן פ. היידון בפאגו פאגו.
עיצוב.
הדגל מורכב ממשולש לבן גדול, המופנה לכיוון המנוף, צבוע באדום ונוגע בעיט, על שדה כחול. העיט, הציפור הלאומית של ארצות הברית, מחזיק בציפורניו בסמלי הכוח המסורתיים השייכים למנהיגי הצ'יפים של סמואה.
הצבעים והסמלים של הדגל נושאים משמעויות תרבותיות, פוליטיות ואזוריות. האדום, הלבן והכחול מייצגים את הצבעים המשמשים באופן מסורתי הן ארצות הברית והן סמואה. הנשר הקירח מייצג את ארצות הברית ומופיע על הדגל, למרות שהוא אינו חי בסמואה האמריקאית. הוא אוחז בשני סמלים סמואים, מרמזים על האפוטרופסות האמריקנית על סמואה האמריקנית, וכן מעורר את החותם הגדול של ארצות הברית.
סמואה האמריקאית מקיימת חגיגת יום הדגל ב-17 באפריל בכל שנה.
דיספרוסיום
דיספרוסיום (באנגלית: Dysprosium) הוא יסוד כימי מסדרת הלנתנידים שסמלו הכימי Dy ומספרו האטומי 66. הוא נמנה עם משפחת היסודות הנדירים, אם כי למעשה הוא אינו נדיר, אלא מפוזר בדלילות ולכן יקר להפקה.
תכונות.
דיספרוסיום הוא מתכת כסופה, בעלת ברק מתכתי היציבה באוויר בטמפרטורת החדר. ניתן להמיס דיספרוסיום בחומצות. דיספרוסיום רך מאוד, ניתן לחתוך אותו עם סכין מטבח. תכונותיו מושפעות במידה ניכרת מזיהומים (לדוגמה מתכות אחרות), אפילו בריכוזים נמוכים.
שימושים.
שימושי הדיספרוסיום:
היסטוריה.
הדיספרוסיום (מקור השם במילה היוונית "dysprositos" שמשמעותה "קשה להשגה") זוהה לראשונה בשנת 1886 בפריז על ידי הכימאי הצרפתי פול לקוק (Paul Émile Lecoq). דיספרוסיום מתכתי בודד לראשונה רק בשנות ה-50.
צורה בטבע.
דיספרוסיום לא מופיע בטבע לעולם בצורתו החופשית, אך הוא נמצא בכמה מינרלים כמו קסנוטים, פרגוסוניט, אוקסניט, פוליכרס, גדוליניט, בלומסטרנדין, מונזיט ובסטנסיט. בטבע דיספרוסיום מופיע לעיתים קרובות יחד עם ארביום והולמיום.
ניתן לבודד דיספרוסיום מDyF3 באמצעות תגובה עם סידן, כך:
2DyF3 + 3Ca → 2Dy + 3CaF2
אמצעי זהירות.
כמו לנתנידים אחרים, לדיספרוסיום רעילות נמוכה. מנגנוני רעילותו לא הובנו במלואם. &lt;br&gt;
לדיספרוסיום אין תפקיד ביולוגי.
מחסנית
מחסנית היא אמצעי הזנה של תחמושת לכלי ירייה, לרוב רובים ואקדחים. המחסנית עשויה לרוב ממתכת או מתכת בשילוב חומרים פלסטיים. ישנן מחסניות חד־טוריות שבהן הכדורים מסודרים בשורה אחת, וישנן מחסניות דו־טוריות בהן הכדורים מסודרים זה לצד זה וזה ומעל זה, מצידה התחתון של המחסנית. עֲקֵב המחסנית סוגר את המחסנית, ומשמש גם כמשטח ההתנגדות לקפיץ המחסנית. בחלקה העליון של המחסנית יש פתח הזנה, אשר דרכו מזינים אליה תחמושת וממנו נגרפת התחמושת אל בית הבליעה של כלי הירייה. פגמים במחסניות (כמו טעינת יתר לאורך זמן, או חלודה) הם אחד הגורמים למעצור בנשק.
אמצעי הזנה נוספים לנשק הם שרשיר ותוף:
היסטוריה.
בעבר, שיטות הזנת הנשק הנהוגות היו טעינה ידנית של הנשק דרך צידו הקדמי של הקנה (אבק שרפה ותחמושת בנפרד-בדומה לשיטת ההזנה של התותחים באותה תקופה) או דרך בית הבליעה (כנהוג היום, לאחר המצאת התחמושת האחודה). עם ההתפתחות שנעשתה בכלי הנשק, הופיעו רובים בריחִיִּים בעלי שחלה (מחסנית פנימית) שבהם ניתן היה לבצע ירי מהיר יותר, בהשוואה לרובים מאותה תקופה. בחלקם נגרף הכדור עם תנועת בריח ידנית, ובחלקם היה צורך לדרוך את הנשק עם בוכנה (שיטת הפעולה של רובי הציד). לקראת ראשיתה של המאה ה-20 פותחו לראשונה כלי ירי אוטומטיים וחצי אוטומטיים בעלי הזנה ממחסנית. לעומת שיטות שהיו נהוגות בעבר, השימוש ברובה נטען ממחסנית הִקְנָה למפעילו קצב אש גבוה יותר ונוחות בתפעולו.
הולמיום
הולמיום (באנגלית: Holmium) הוא יסוד כימי מסדרת הלנתנידים שסמלו הכימי Ho ומספרו האטומי 67. הוא נמנה עם משפחת היסודות הנדירים, אם כי למעשה הוא אינו נדיר, אלא מפוזר בדלילות ולכן יקר להפקה.
תכונות.
הולמיום הוא בעל המומנט המגנטי הגבוה ביותר (10.6µB) במצבו הטבעי. כאשר משולב עם איטריום הוא יוצר תרכובות מגנטיות חזקות. זהו יסוד רך ועמיד נגד קורוזיה, יציב באוויר יבש בטמפרטורת החדר, אך באוויר לח וטמפרטורות גבוהות יותר הוא מתחמצן במהירות ויוצר תחמוצת הולמיום צהבהבה. בצורתו הטהורה, בעל ברק מתכתי כסוף.
שימושים.
עקב תכונותיו המגנטיות, הולמיום שימושי ביצירת שדות מגנטיים. מכיוון שהוא מסוגל לספוג נייטרונים, הוא משמש בתור בולע נייטרונים בכורים גרעיניים. שימוש נוסף בתחמוצת הולמיום הוא צביעת זכוכית בצבע צהוב.
היסטוריה.