מעודד מהצלחת התקליט ומהצלחתו של שיר הנושא לסרט מסדרת "ג'יימס בונד" Live and Let Die (שהוקלט שנים אחר כך גם על ידי Guns N' Roses), פנה מקרטני להקלטת תקליטו הבא, Band on the Run. זמן קצר לפני היציאה להקלטות בלאגוס שבניגריה נטשו מקאלוך וסייבל את הלהקה, והותירו את המקרטנים עם דני ליין לבדו. הקלטת התקליט עצמו הייתה נגועה בקשיים נוספים, כמו שוד דרכים בו נלקחו ממקרטני כל ההקלטות שהכין מקרטני לקראת הקלטת האלבום. למרות זאת, הפך האלבום להצלחה ביקורתית ומסחרית גדולה. הצלחת התקליט הובילה לכינון ההרכב השני של "כנפיים", עם ג'ימי מקאלוך כגיטריסט וג'ף בריטון ואחר-כך ג'ו אינגליש כמתופפים. בשנים 1975–1976 יצאה הלהקה לשורה של מסעות הופעות מצליחים מאוד, כשהיא שוזרת ביניהם שורה ארוכה של תקליטים ותקליטונים מצליחים מאוד, שהציבו אותה במעמד אחת הלהקות המצליחות ביותר בתקופתה.
פירוק להקת כנפיים.
ב-1977 התכוון מקרטני להמשיך בסיבובי ההופעות, אך הריונה של לינדה מקרטני גרם לו לשנות את תוכניותיו, ובשנה זו הוציאה הלהקה רק תקליטון אחד, Mull of Kintyre, שהיה ללהיט גדול בבריטניה ובמדינות אחרות. השיר היה לסינגל הראשון שמכר למעלה משני מיליון עותקים בבריטניה בלבד והיה גם לסינגל הנמכר ביותר בבריטניה בכל הזמנים כשהוא מדיח מעמדה זו את She Loves You של הביטלס אחרי 14 שנים. בשנת 1984 השיר Do They Know It's Christmas של הבנד אייד מכר יותר עותקים בבריטניה והיה לסינגל הנמכר ביותר שם בכל הזמנים עד ש Candle in the Wind 1997 של סר אלטון ג'ון עקף גם אותו והוא מחזיק בתואר עד היום. בשנת 1978 הוציאה "כנפיים" את London Town — תקליט נוסף, שהצלחתו נפלה מזו של קודמיו. במהלך ההקלטות נטשו מקאלוך ואינגליש את הלהקה והזוג מקרטני וליין נותרו שוב לבדם. הנוטשים הוחלפו אחר-כך בלורנס ג'אבר וסטיב הולי, אך London Town, כמוהו כאלבום הסיכום, Wings Greatest, בישרו את קיצה של הלהקה.
בשנת 1979, אחרי הוצאת תקליט נוסף במסגרת להקת "כנפיים" (Back to the Egg) ומסע הופעות קצר, הוציא מקרטני תקליטון לחג המולד, שהיה הראשון שהוציא מחוץ למסגרת "כנפיים" מאז תחילת העשור. זמן קצר אחרי-כן, כאשר יצאה "כנפיים" למסע הופעות ביפן, נעצר מקרטני על ידי שלטונות המכס של יפן בהאשמה של אחזקת מריחואנה ושהה במעצר עשרה ימים. מסע ההופעות ביפן בוטל ומקרטני החליט להשעות את המשך פעילות הלהקה כדי להרהר בעתידו. כמה חודשים אחרי כן הוציא מקרטני אלבום סולו ראשון מזה עשור, שזכה לשם McCartney II. האלבום הוקלט שנה קודם לכן, אחרי סיום הקלטות Back to the Egg וכמו באלבומו הראשון אחרי פירוק הלהקה, גם כאן ניגן מקרטני בכל הכלים.
McCartney II, שעשה שימוש מקיף וחדשני בסינתיסייזר, זכה לביקורות מעורבות, אך נמכר היטב והניב להיט בולט (Coming Up). בדצמבר 1980, אחרי רצח ג'ון לנון, חברו ללהקת הביטלס, הסתגר מקרטני המזועזע בביתו וסירב לצאת למסע הופעות נוסף של "כנפיים". סירובו הוביל לפרישת דני ליין מן הלהקה ולפירוקה הסופי.
קריירת סולו.
הקריירה המוזיקלית של מקרטני בשנות השמונים אופיינה בגיוון סגנוני ניכר ובשיתופי פעולה רבים. מקרטני לא יצא לסיבוב הופעות במשך כמעט עשור אחרי הירצחו של לנון, גם משיקולי אבטחה, וגם בגלל העדפתה של לינדה מקרטני, שלא רוותה נחת מסיבובי ההופעות התכופים.
תקליטו הראשון של מקרטני בשנות השמונים, "Tug of War" מ-1982, היה להצלחה המסחרית והביקורתית הגדולה ביותר שלו בעשור זה. באלבום זה, שהושווה פעמים רבות ל-"Band on the Run" מבחינת איכותו, שב מקרטני לשתף פעולה עם רינגו סטאר ועם מפיקם המוזיקלי של הביטלס, ג'ורג' מרטין, שהעניק לשירי האלבום מגע ייחודי. מקרטני שיתף פעולה באחד משירי האלבום עם קרל פרקינס – אליל נעוריו של ג'ורג' האריסון, ובשני שירים נוספים שיתף מקרטני פעולה עם סטיבי וונדר. אחד השירים, "Ebony and Ivory" זכה להצלחה מסחרית גדולה. השיר המרגש ביותר באלבום, בעיני רבים, היה "Here Today", שנכתב אל ולזכרו של לנון, ועובד לכלי קשת על ידי מרטין.
מקרטני המשיך בהוצאת אלבום מצליח נוסף, "Pipes of Peace" מ-1983 – מעין אלבום המשך אופטימי ל-"Tug of War". אלבום זה, שחלק ניכר ממנו הוקלט בתקופת הקלטות האלבום הקודם (והיה המשך לשיתוף הפעולה עם אריק סטיוארט מ-10cc), כלל להיט ששמו כשם האלבום ("Pipes of Peace" ושני דואטים עם מייקל ג'קסון: "The Man" ו-"Say Say Say", שהיה ללהיט גדול (והשיר האחרון של מקרטני שהגיע לצמרת מצעד התקליטונים בארצות הברית). מקרטני שיתף פעולה עם ג'קסון גם בשיר נוסף, "The Girl is Mine", שהיה ללהיט הראשון מאלבומו המצליח של ג'קסון "Thriller".
אלבומו הבא של מקרטני, "Give My Regards to Broad Street" מ-1984, היה פרויקט שאפתני, ששילב סרט (שזכה לביקורות רעות) בכיכובם של מקרטני עצמו, אשתו לינדה, רינגו סטאר ואשתו, ברברה באך, טרייסי אולמן ורלף ריצ'רדסון; ופס-קול (שזכה לפרסים ושבחים), בו בלטו ביצועים לכמה משירי הביטלס אותם הלחין מקרטני.
אלבומו הבא של מקרטני, "Press to Play" מ-1986, ורוב שיריו נכתבו במשותף עם אריק סטיוארט. האלבום היה ניסיון של מקרטני ליצור אלבום בנוסח "Thriller" של מייקל ג'קסון שהיה, כהגדרתו "מעט תוכן והרבה יחסי-ציבור." האלבום זכה להצלחה דלה יחסית ולביקורות מעורבות, כשמקרטני עצמו מצהיר כי האלבום היה "עשוי למחצה... יהיו מבקרים שיגידו שזה זבל, ואני נוטה להסכים."
באותה תקופה גם נוצר קרע בין מקרטני למייקל ג'קסון. מקרטני, ששיריו היו כפופים עדיין לאותו הסדר זכויות עליו חתם ב-1963 עם לנון, לא שבע נחת מהעובדה שג'קסון רכש את הזכויות לשירי הביטלס וייעד כמה מהם לפרסומות – אף שחברי הלהקה סירבו באדיקות להרשות שימוש בשיריהם בפרסומות.
מפנה חיובי חוללה ב-1987 הקלטת אלבום שירי רוק-אנד-רול ישנים, "СНОВА В СССР". האלבום, שפירוש שמו "בחזרה לברית המועצות," הוקלט כמחווה לקהלו של מקרטני בברית-המועצות וזכה שם להצלחה גדולה מאוד, כשעותקים רבים זולגים למדינות המערב. אותה שנה הוציא מקרטני גם את "All the Best!", אלבום אוסף מלהיטיו משנות ה-70 וה-80. אלבום האוסף זכה להצלחה רבה בממלכה המאוחדת, ולהצלחה גדולה, עם הזמן, גם בארצות הברית.
מקרטני המשיך בקו העלייה עם אלבום חדש בשם "Flowers in the Dirt". האלבום (1989) כלל שיתוף פעולה בין מקרטני לאלוויס קוסטלו. מקרטני שבע נחת משיתוף הפעולה, והמבקרים נטו להסכים כי שיתוף הפעולה עם המוזיקאי הממושקף היטיב עם מקרטני והאלבום.
בסוף שנות ה-80 החל מקרטני עוסק יותר ויותר בעברו. ב-1988 הוכנסו הביטלס ל"היכל התהילה" של הרוק (מקרטני לא היה בטקס) ושלושת חברי הלהקה שנותרו בחיים החלו בפגישות לקראת הפקת סרט תיעודי על הלהקה, שהפך אחר כך ל-"The Beatles Anthology". בפרויקט בעל ניחוח נוסטלגי נוסף לקח מקרטני לעצמו למטרה להשיב לחיים את בית ספרו הנושן, ה-Liverpool Institute, שסגר את שעריו ב-1985, ולהופכו לבית-ספר לאמנויות. מקרטני הצליח לגייס 13 מיליון ליש"ט לטובת בית-הספר, הפעיל מאז כבית-ספר לאמנויות.
ב-1989 שב מקרטני להופיע אחרי הפסקה ארוכה, והקדיש חלק ניכר מזמנו בשלוש השנים הבאות למסעי הופעות ארוכים ומצליחים, שבהם בלטה הרוח הנוסטלגית: עיצוב המופע היה הצדעה לסגנון Sgt. Pepper ומקרטני הקדיש חלק ניכר מהמופע לשירי הביטלס שכתב. חלק מפירות מסעי ההופעות הונצח בתקליט ההופעה החיה "Tripping the Live Fantastic". בניגוד מוחלט למופעים הבימתיים הגרנדיוזיים, הוציא מקרטני גם אלבום ללא ליווי כלים חשמליים במסגרת מופעי ה-Unplugged של רשת MTV. האלבום (1991) נקרא "Unplugged (The Official Bootleg)" כלל שירים שכתב מקרטני לאורך הקריירה וביצועים לשירי אחרים. האלבום זכה להצלחה מפתיעה, כשטיפס עד למקום השביעי במצעד המכירות בממלכה המאוחדת.
מסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 החל מקרטני מגלה עניין מתחדש במוזיקה ניסיונית, ועניין גובר והולך בציור ובמוזיקה קלאסית. מקרטני גילה עניין רב באמנות פלסטית כבר בתקופת הביטלס. אהבתו לרנה מגריט (שהיה בשנות ה-60 אלמוני יחסית) הובילה לאימוץ סמליל התפוח לחברת "אפל" שהקימו הביטלס. מאוחר יותר, אחרי מפגש עם הצייר וילאם דה קונינג בשנות ה-70, הפך מקרטני מאספן מתעניין לצייר חובב. מקרטני הציג את ציוריו בפעם הראשונה בתערוכה בזיגן שבגרמניה ב-1999. מאוחר יותר הציג מקרטני בגלריית ווקר שבליברפול. ספר המאגד ציורים שלו יצא בשנת 2000.
עיסוקו של מקרטני במוזיקה ניסיונית מצא ביטוי גובר והולך מסוף שנות ה-80. ב-1989 הקדיש מקרטני שבועיים להקלטת פסקול לסרט אנימציה קצר בשם "Daumier's Law". הסרט היה מועמד לפרס דקל הזהב בקאן (לסרט קצר) וזכה בפרס BAFTA לשנת 1993. הפסקול, שהוגש בלי זיהוי של יוצרו, זכה לשבחים בקאן כ"יצירת מופת חתרנית". תחת השם "The Fireman", הוציא מקרטני שלושה אלבומים ניסיוניים, שכללו דגימות, סימפולים ומיקסים מחודשים בסגנון דאנס ואמביינט. שני אלבומים יצאו בהפקת Youth, כשמקרטני אינו מזוהה כאחד היוצרים. האלבום "Strawberries Oceans Ships Forest" מ-1993 ואחריו "Rushes" זכו לשבחים רבים. תקליט שלישי, "Liverpool Sound Collage", היה מועמד ב-2001 לפרס גראמי לאלבום מוזיקה אלטרנטיבית.