הכינוי הספרותי שאול מיצירתו של הורטיוס על אמנות הפיוט, ספר שדקר התוודע לו מן הסתם כבר בעת שחבש את ספסל הלימודים. באיגרת השלישית ביצירה מופיעות השורות:
המיתרגמות לעברית כך:
דקר השתמש בכינוי לראשונה במכתבו מה-24 בספטמבר 1859 לעורך הדין ו.י.ק ון הסלט:
במכתבו זה ניסה דקר לשווק את מחזהו "הכלה מהקומה שמעל", בתקווה שהעלאתו על הבמה תעורר עניין ציבורי כלשהו בפסבדונים, כך שעם פרסום ספרו יצוד כינויו הספרותי את לבם של קוראים נוספים.
כעבור ימים אחדים, ב-27 בספטמבר, שלח דקר מכתב לרעייתו הראשונה טינה, וגולל בו באריכות את שיקוליו בבחירת שם העט החדש:
אלא שתוכניותיו של הסופר נתקלו ללא הרף במכשולים, ולא באו במהרה לכלל מימוש. לראשונה השתמש דקר בשם העט רק בשנת 1859, עת פרסם את המשל "הצהרת אמונה" (Geloofsbelijdenis) בכתב העת לחשיבה חופשית "השחר" (De Dageraad). באותם ימים הצטרף דקר למסדר הבונים החופשיים, שעם חבריו נמנו גם עורך הדין ון לנפ ורודולף שארל מייר (Rudolf Charles Meyer), מו"ל ובעל חנות ספרים באמסטרדם, וכן מוציאם לאור של שני הכרכים הראשונים של ה"אידיאות".
שם העט מולטטולי מתנגן להפליא, וכיום, כמאה וחמישים שנה לאחר שדקר אימצו לראשונה, מחייב ביאור ותרגום. קוראים בני המאה ה-19, שהספר היה בהישג ידם, ידעו על פי רוב לתרגם את הפסבדונים, מה גם ששמות עט לטיניים לא היו בלתי שגורים באותה עת. ואולם לא היה בכך כדי למנוע מדקר לבאר מפורשות את כינויו הספרותי באחרית ספרו, ולשחק במשמעותו בין דפיו.
קווים ליצירתו.
דקר התפרסם במולדתו בעת שהמוסר הפרוטסטנטי משל בספרות ההולנדית; השינוי העמוק שחל בה במחצית השנייה של המאה ה-19 נזקף במידה לא מבוטלת להשפעתו. ביצירתו המוקדמת ניכרות רמיזות ברורות לזרם הרומנטי, שכמעט ופסח על הולנד. עדות לכך אפשר למצוא ב"מקס האוולאר", במובאות מחיבוריו המוקדמים של היינה, ובשירה הגרמנית שכתב דקר בהשראת היינה. כבר בצעירותו הייתה הרומנטיקה בדמו; עדות לכך מגולמת בדמות האלטר-אגו הילדית שלו, וַאוּטֶרְטְיֶה פִּיטֶרְסֶה, החפץ למלוך על אפריקה. אפשר שתפיסתו הרומנטית נובעת הן מהתנתקותו המוקדמת מכבלי רקעו הפרוטסטנטי, שבגרסתו המנוניטית כבר היה מודרני מהרווח בזמנו, והן מהשפעתו של רוסו.
אגב התפתחותה של דרכו הספרותית אימץ דקר בהדרגה השקפת עולם אתאיסטית-רציונליסטית, בפרט כדוגמת זו שהולידה הנאורות הצרפתית; כך חתר, במילותיו של חוקר הספרות הבלגי פיליפ פרמורטל (Philip Vermoortel), ל"שילובם של לב ובינה", מעין מיזוג שאין לשייכו לתבנית, או לזרם ספרותי מוגדרים. להדגמת רעיונותיו האסתטיים נהג לצטט לא פעם אנקדוטות מחייו הפרטיים; כך למשל גולל בספרו "מכתבי אהבה" מקרה שאירע לו בעת שקפץ למימי תעלה באמסטרדם כדי למשות כיפה של דרדק יהודי. יצירתו מתאפיינת אם כן באידיאליזם רומנטי מחד גיסא, ובמחויבות חברתית עמוקה, המתבססת על תיאור ריאליסטי של עובדות, מאידך גיסא.
קוראיו של דקר נחשפים לסגנון המתייחד בהתנכרות בולטת לכללים ולתבניות, להוציא, אולי, המודלים המתמטיים שפיתח למשחקי הימורים – אלה התפרסמו בסדרת מאמריו "מחקרים על מיליונים" (Millioenen-studiën) – אך המתמטיקה הייתה ככלות הכול תחום אחד ממיעוט התחומים ששלט בהם. דקר שלל למעשה את הצנעתם של כישורים מסוג זה, כנהוג בזמנו; בחיבורו הסאטירי "אלף ומשהו פרקים על התמחויות" (Duizend en eenigehoofdstukken over specialiteiten) הלין על מנטליות זו, וחרף היותו היתולי מהיבטים רבים התייחס אליו דקר בכובד ראש, ללא ספק משום שראה במו עיניו כיצד התמנו אישים בלתי ראויים לתפקידים משטח התמחותו-הוא, לאמור "הודו ההולנדית". לרוב היו אלה פקידים גבוהים לשעבר, שלא היטיבו להכיר את הודו ההולנדית, זולת הבירה בטאוויה, שם ניהלו חיים נטולי סיכונים.
הסופר ומבקר הספרות המנוח מֶנוֹ טֶר בְּרַאק (Menno ter Braak) גרס כי אימוצן התדיר של עמדות בסוגיות שונות, נוהג שיצירתו של דקר מעודדת לכאורה, עלול להביא להתעלמות מההקשר הרחב, המונח ביסוד מכלול יצירתו, הלוא הוא כבוד האדם. אליבא דטר בראק, התרבות הליברלית הכירה בערכו כאזרח וכסופר, אך לא כאדם.
המוטו "תכליתו של אדם – להיות אדם!", שטבע ודבק בו בחייו, נפל על אוזניים ערלות למדי בקרב החוגים הנוגעים בדבר, אף שדקר הצליח בכל זאת לרכוש לעצמו קהל חסידים ססגוני. יש במוטו כדי להצביע על האקטואליות המתמשכת של הסופר, אשר בשילוב עם סגולותיו הסגנוניות הקנו לו עדיפות ברורה על פני רוב רובם של הסופרים ההולנדיים בני המאה ה-19.
ה"אידיאות" של דקר, המנוסחות על דרך הפתגם, מצטיינות בביקורת חברתית. בסגנון שאימץ לשם כתיבתן הפנה עורף לצורות ישנות, והשתמש תחת זאת בלשון דיבורית, המעידה עם זאת על שליטה מרשימה בשפה. לצד הרומן "מקס האוולאר", מיצירות הסיפורת המעטות שתרמה הולנד לספרות העולם, ראוי לציין את משליו עזי המבע, כדוגמת "הצהרת אמונה" משנת 1859, "התמרים של חסן" (De dadels van Hassan) מ"מכתבי אהבה", וה"מחזה שלא פורסם" (Onuitgegeven toneelspel) הפותח את הרומן "מקס האוולאר". ממחזותיו אהובה במיוחד הדרמה בחרוזים "בית ספר לנסיכים", בשל הסרקזם השנון והמסר האידיאליסטי שבה.
ביקורת יצירתו.
התמונה המצטיירת מעיון במכלול יצירתו היא כי דקר בא חשבון עם החברה הזעיר בורגנית, שאמנם עלה בידו להימנע ממנה בעת שעשה מחוץ לארצו, אך שב להתעמת אתה עם חזרתו להולנד, והפניית חיצי הביקורת שלו כלפי דעת הקהל במדינה. מעריצו לימים, המשורר, הסופר והמבקר שרל אדגר דוּ פֶּרוֹן (Charles Edgar du Perron), התבטא בנושא: "אין להתחמק מהאקוסטיקה באולם שנושאים בו נאום". אפשר שבכך טמון שורש הבעיה בעבודתו: מבקרים רבים סברו כי דקר היה מסוגל להשיג יותר – אולי אף את משרת השר לענייני מושבות שכה חשק בה – אילולא שלטו בו דחפיו, אלמלא בחר להתבלט ללא הרף, ואילו שיפר את סגנון חייו ועבודתו, כפי שאמנם עשה בספרו "מקס האוולאר" – למעט בסופו, שם הטיח את תלונותיו נגד השלטון ההולנדי בפניו של המלך כביכול. בדברי ביקורת מעין אלה, שדקר צפם מראש, היה כדי להוציאו מכליו, כיוון שלטעמו קדמו האמת והיושרה לכול, והדריכו אותו במעשיו, כמשתמע מהפסקה הבאה, המופיעה לקראת סופו של "מקס האוולאר":
"..לא היה זה מתפקידי לכתוב היטב... ביקשתי לכתוב רק כדי שדבריי יישמעו. וכשם שמי שקורא 'תעצרו את הגנב!' אינו מקפיד במיוחד על סגנון פנייתו המאולתרת לציבור, כך גם אותי אין הדבר מעניין כהוא זה כיצד ישפטו את האופן שבחרתי לנסח בו את קריאתי 'תעצרו את הגנב!'"
יוצא אפוא כי דקר לא ראה בתהילה הספרותית מטרה כשלעצמה, אלא חתר בנחישות למלא תפקיד חברתי מהותי, תלוש ככל שיהיה מפרספקטיבת זמנו, ומעורפל ככל שיהיה יעדו "להיטיב עם אוכלוסיית יאווה".
גם אם דמויותיו הספרותיות של דקר מתוארות לעיתים קרובות ברוב מבע, הרי שעל פי רוב אין הן מצטיינות בדקות הבחנה – כך למשל לוקה בעמימות הניגוד בין טובים ורעים בספרו הנודע ביותר: מקס האוולאר, בתמיכתה של רעייתו טינה, לעומת סוחר הקפה דרוחסטופל (Droogstoppel), העוצר לעומת הריבון ההולנדי הבוגדני. דמויות הפועלות במרחב שבין שתי התרבויות, כפקח פרברוחה (Verbrugge), או הנציב סליימרינג (Slymering), זוכות לתיאור פסיכולוגי שטחי ביותר, ומשויכות בסופו של דבר בין אם למחנה ה"טובים" ובין אם למחנה ה"רעים". בהקשר זה מעוררת השקפתו המוסרית הדיכוטומית סקרנות מסוימת, לאור טיפולה בדמויותיהם של דרוחסטופל ופוליטיקאים רבים ממעמד הביניים, שדקר נאבק בהם. את התמרמרותו תיעל בעיקר למישור פוליטי; את המאופק והאקספרסיבי שבחלקו הגדול של "מקס האוולאר" כתב באופן מודע והצליח להשיג באמצעותו את האפקט העז ביותר – הישג שלא נישנה באף לא אחת מיצירותיו האחרות, וזאת חרף סגנונו האנקדוטי והתפניות המפתיעות ב"אידיאות", למשל, שהקריאה בהן, עם זאת, קולחת פחוּת מזו שב"מקס האוולאר". התנצחויותיו המילוליות עם אנשי כמורה ופוליטיקאים בני דורו, עלומי שם בימינו, ממחישות לקורא בן זמננו מה רבה גם כיום השפעתן של חולשות אנוש על הנסיבות החברתיות.
עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI
רשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI (באנגלית: FBI Ten Most Wanted Fugitives) נוצרה לראשונה בעקבות שיחה שנערכה בשלהי 1949 במהלך משחק לבבות בין ג'יי אדגר הובר, מנהל ה-FBI באותה תקופה, וויליאם קינסי האצ'ינסון, העורך הראשי של סוכנות הידיעות International News Service, במהלכה דנו השניים על דרכים לקדם את תפיסתם של "הבחורים הקשוחים ביותר" המבוקשים על ידי ה-FBI. שיחה זו הייתה בסיס לכתבה עיתונאית שזכתה לביקורות חיוביות רבות כל כך, ובעקבות כך היא הוכרזה רשמית על ידי ה-FBI ב-14 במרץ 1950, על מנת להגביר את היכולת של הסוכנות ללכוד פושעים מסוכנים.