פארק התמודד עם קסלרינג עוד קודם לכן במהלך הקרב על בריטניה. במהלך הקרב, טען פארק שעדיף לשגר כוחות קטנים של מטוסי קרב לפגוש את מפציצי האויב. שלוש סיבות עיקריות היו לגישה זו. ראשית, הכיסוי האווירי יהיה תמידי ורציף. שנית, כוחות קטנים קלים יותר לתמרון. שלישית, שרידותו של הכוח טובה יותר. ככל שהיו מטוסים מעטים יותר באוויר (16 לכל היותר), כך הייתה לאויב בעל עליונות מספרית, מטרה קטנה יותר. בהתאם לנסיבות הוא יישם טקטיקה זו במלטה. עם כמות גדולה של מטוסי ספיטפייר שעמדה לרשותו, שאף פארק ליירט את מטוסי האויב ולפצל את מבני הקרב שלו עוד לפני שהמפציצים הגיעו לאי. כעת, עם מערכות מכ"ם משופרות, עם היכולת להמריא במהירות ועם אפשרויות חילוץ משודרגות, הייתה המשימה אפשרית. כשלרשותו שלוש טייסות, הנחה פארק את הראשונה להעסיק את מטוסי הליווי של כוחות ההפצצה של האויב. הטייסת השנייה תכה את מטוסי הליווי הקרוב ובהיעדרם, את המפציצים עצמם. הטייסת השלישית תכה את המפציצים ישירות.
ההשפעה של השיטות של פארק הייתה מידית. תוכנית המכה המקדימה שלו הופעלה לראשונה ב-25 ביולי 1942 ואילצה את טייסי הציר להפסיק את התקיפות לאור יום תוך שישה ימים. מטוסי היונקרס 87 הפסיקו בבת אחת לקחת חלק בפעולות במלטה. קסלרינג הגיב בשיגורם של מטוסי קרב שפעלו בגבהים רמים יותר כדי להשיג יתרון טקטי. בתגובה הורה פארק לטייסיו לטפס לגבהים של 20,000 רגל (6,100 מ'). בעוד שצעד זה העניק למטוסים את יתרון הגובה, הוא אילץ את מטוסי המסרשמיט 109 לרדת לגבהים שיהיו מתאימים יותר למטוסי הספיטפייר מאשר למטוסי הקרב הגרמנים. לשיטה זו הייתה השפעה גדולה באוקטובר כאשר קסלרינג חזר לזירה.
ניצחון בעלות הברית (אוקטובר – נובמבר 1942).
מבצעי התקיפה הבריטים.
אף על פי שעיקר הפעולות של חיל האוויר המלכותי הבריטי והצי המלכותי הבריטי היו פעולות הגנתיות, עדיין בוצעו פעולות התקפיות. שנת 1942 הייתה עמוסה במיוחד בפעולות התקפיות. שני שלישים מספינות צי הסוחר האיטלקי טובעו. 25% מהן על ידי צוללות בריטיות ו-37% מהן על ידי מטוסי בעלות הברית. כוחות הציר בצפון אפריקה קיבלו רק מחצית מהאספקה הדרושה להם ורק שליש מתצרוכת הדלק.
הצוללות של השייטת העשירית סיירו ללא הפסקה, למעט התקופה שבין חודשים מאי ויולי 1942 כאשר טייסיו של קסרלינג התאמצו באופן מיוחד לפגוע בבסיסיהן. הצלחתן של הצוללות לא הושגה בקלות, בהיות רובן מסדרת U האיטיות. בסיוע הצוללות מסדרות S ו-T, הם הניחו מוקשים. מפקדי הצוללות הבריטים נעשו אלופים כשפעלו ממלטה. הבולטים בהם היו קומנדר איאן מק'גוש (Ian McGeoch) שפיקד על הצוללת "ספלנדיד" (HMS Splendid), קומנדר יו מקנזי (Hugh "Rufus" Mackenzie) וקומנדר דייוויד וונקלין (David Wanklyn). ההצלחה בהטבעת המכלית הגרמנית "וילהלמסבורג" (Wilhelmsburg), שהייתה אחת מהמכליות המעטות שהובילו נפט מרומניה, גרמה להיטלר להוכיח באופן ישיר את קרל דניץ, אז מפקד צי הצוללות של הקריגסמרינה, בהשוותו את הצי הגרמני לזה הבריטי. דניץ טען שלא היו לו את המשאבים להגן על השיירה, מאחר שמשימת ליוויה של המכלית הצריכה כוחות גדולים. למזלו של דניץ לא העלה היטלר את שאלת הגנתה של המכלית בהמשך.
הצוללות הבריטיות הוכיחו את עצמן כאחד מכלי הנשק הטובים ביותר שהתמודדו עם השיירות של כוחות הציר. סך כל ההדחק של הספינות שהטביעו הצוללות מסדרת U לבדן הסתכם ב-650,000 טונות בנוסף ל-400,000 טונות של ספינות שניזקו. לרשות בסיס הצוללות במלטה (HMS Talbot), עמדו 1,790 פצצות טורפדו באותה תקופה, מתוכן שוגרו 1,289 כששיעור הפגיעה עמד על 30%.
גם באוויר נמשכה המתקפה. טייסיו של מפקד כנף פטריק גיבס (Patrick Gibbs), שעמד בראש טייסת 39, הטיסו את מטוסי הבריסטול בופורט שלהם, תקפו את קווי הספנות של הציר והגדילו את הלחץ על רומל בספטמבר. מצבו של רומל היה כעת קריטי. קווי האספקה שלו היו מוגבלים מאוד, בעוד שקווי האספקה של הבריטים למצרים תוגברו לקראת קרב אל-עלמיין השלישי. הוא התלונן בפני הפיקוד העליון של הוורמאכט על כך שהתחמושת והדלק שברשותו כמעט ואוזלים. כוחות הציר ארגנו שיירה כדי שתקל על המחסור. יחידת פענוח הצפנים אולטרה יירטה את התשדורות בנוגע לשיירה ומטוסי ולינגטון של טייסת 69 אישרו שהשיירה אכן בדרך. מטוסי הבופורט של גיבס הטביעו שתי ספינות ואחת הצוללות טיבעה את הספינה השלישית. רומל עדיין קיווה שמכלית נוספת ה"סאן אנדראס" (San Andreas), תצליח להעביר 3,198 טונות דלק שהיה חיוני לקרב עלם חלפה. הוא לא חיכה למכלית על הרציף ושיגר את המתקפה לפני הגעתה. המכלית הוטבעה בהתקפה אווירית שיצאה בפיקודו של גיבס. מתוך תשע הספינות שנשלחו חמש הוטבעו על ידי הכוחות שיצאו ממלטה. למטוסי הבופורט הייתה השפעה הרסנית על אספקת הדלק של הציר שכעת כמעט ונעצרה כליל. ב-1 בספטמבר רומל נאלץ לסגת. קסלרינג סיפק דלק לכוחות האוויריים שפעלו בסיוע לרומל, אך זה לא הספיק לפעולות של הסיוע אווירי לכוחות הקרקע ובכך השפעת העליונות האווירית הבריטית בקווי החזית עלתה.
באוגוסט תרמו כוחות התקיפה האוויריים של מלטה לקשיים של רומל בניסיונו להתקדם לתוך מצרים. בחודש זה שליש מהאספקה שלו ו-41% מאספקת הדלק שלו אבדה. בספטמבר 1942 קיבל רומל רק 24% מ-50,000 טונות האספקה שנזקק להם מדי חודש כדי שיוכל להמשיך במתקפה. במהלך ספטמבר הטביעו בעלות הברית 33,939 טונות של ספינות. רוב האספקה הזו הייתה אמורה להגיע דרך נמל טריפולי שהיה מרוחק מאוד מקו החזית. המחסור במזון ובמים גרם לתחלואה בשיעור של 10% בקרב חייליו של רומל. המתקפה המשולבת של כוחות האוויר והצוללות של בעלות הברית הבטיחה ששום טיפת דלק לא תגיע לצפון אפריקה בשבוע הראשון של אוקטובר 1942. שתי מכליות הוטבעו ומכלית נוספת איבדה את מטענה אף על פי שצוותה הצליח להציל את הספינה עצמה. עם תחילת המתקפה הבריטית באל-עלמיין ב-23 באוקטובר 1942, הצליחה יחידת אולטרה להבין את המצב העגום בו היה מאגר הדלק של כוחות הציר. ב-25 באוקטובר, שלוש מכליות וספינות מטען אחת שנשאו דלק ותחמושת נשלחו תחת ליווי אווירי וימי והיו אמורות להיות הספינות האחרונות שיגיעו לרומל בהיותו באל-עלמיין. אנשי אולטרה יירטו את התשדורות והשיגו את המידע על נתיב השיירה, שהגיע ליחידות האוויר של מלטה. שלוש המכליות הוטבעו ב-28 באוקטובר והפעולה עלתה לבריטים במטוס בופייטר אחד, שני מטוסי בופורט, שלושה מטוסי בלנהיים ובמטוס ולינגטון אחד. רומל איבד 44% מהאספקה החודשית שלו לעומת 20% שאיבד בספטמבר.
סוף המצור.
באוגוסט 1942, מתוך 163 מטוסי הספיטפייר שהוצבו במלטה, 120 היו שמישים. ב-11 באוגוסט, ב-17 באוגוסט וב-24 באוקטובר הביאה נושאת המטוסים "פיוריוס" (HMS Furious) למלטה 85 מטוסי ספיטפייר בסך הכול. במקרים רבים נדרשו המטוסים הללו לבצע טיסות שמשכן היה חמש וחצי שעות ולגמוא מרחק זהה למרחק שבין לונדון לבין סנקט פטרבורג. ביצועים אלה הושגו בזכות מכלי דלק נוספים בנפח של 170 גלון, שבנוסף ל-29 הגלונים של מכלי המטוס הגדילו את סך כל הדלק שהם נשאו איתם ל-284 גלון.
למרות ההצלחה של השיירות של בעלות הברית לעבור, היה חודש אוקטובר גרוע כמו כל החודשים שקדמו לו והיה רצוף בהפצצות ועדיין היה מחסור במזון. בתגובה לאיום שהיוותה מלטה על קווי האספקה של הציר, חידשו מטוסי הלופטוואפה את התקפותיהם. בהבינו את חשיבות הקרב שעמד להתחיל בצפון אפריקה (קרב אל-עלמיין השלישי), ארגן קסלרינג את גיס האוויר השני בסיציליה שיסיר את האיום אחת ולתמיד. ב-11 באוקטובר היו מגיני מלטה עסוקים מעל הראש. במשך 17 ימים איבד הלופטוואפה 34 מטוסי יונקרס 88 ו-12 מטוסי מסרשמיט 109, בנוסף ל-18 שניזוקו. אבדות חיל האוויר המלכותי הסתכמו ב-23 מטוסים שהופלו וב-20 שהתרסקו בנחיתה, בנוסף ל-12 טייסים שנהרגו. ב-16 באוקטובר היה ברור לקסלרינג שהמגינים של מלטה חזקים מדי והוא הפסיק את המתקפה. המצב בצפון אפריקה הצריך סיוע אווירי ולפיכך חודש אוקטובר היה האחרון שבו פעל הלופטוואפה בשמי מלטה.
האבדות הותירו את חילות האוויר של הציר מדולדלים לחלוטין והם לא היו מסוגלים להושיט לרומל את הסיוע שהוא נדרש לו בחזית. בנובמבר היה המצב באי עדיין חמור, אך מיד לאחר ניצחונו של פארק בקרבות האוויר, הגיעו החדשות על הצלחות גדולות בחזית. הקיפאון בצפון אפריקה נשבר באל-עלמיין וב-5 בנובמבר היו כבר בעלות הברית בהתקדמות מהירה מערבה. ב-8 בנובמבר הגיעו למלטה הידיעות על מבצע לפיד, בו נחתו בעלות הברית במרוקו ובאלג'יריה שהיו בשליטת צרפת של וישי. 11 ימים מאוחר יותר הבשורה על מתקפת הנגד הסובייטית בקרב סטלינגרד העלתה את המורל אף יותר. ההוכחה לכך שניתן לזקוף את ההצלחה בצפון אפריקה לזכות עמידתה של מלטה, הגיעה בדמותה של שיירה (מבצע תקופת האבן - Operation Stone Age), שהגיעה ב-20 בנובמבר מאלכסנדריה למלטה כמעט מבלי שנפגעה בדרך. הגעתה של שיירה זו מהווה למעשה את סופן של שתי שנות המצור על האי. ב-6 בדצמבר שיירת אספקה נוספת הגיעה למלטה מבלי שספגה אבדות כלל. לאחר מכן הספינות הפליגו למלטה ללא צורך בליווי. כיבוש שדות התעופה בצפון אפריקה והיכולת של מתן מטרייה אווירית לאורך כל הדרך לאי, אפשרו לספינות להעביר 35,000 טונות. בראשית דצמבר 1942 הגיעו 55,000 טונות נוספים. התקפת האוויר האחרונה על מלטה אירעה ב-20 ביולי 1943 והייתה ההתקפה ה-3,340 מאז ה-11 ביוני 1940.
אבדות.
ספינות בעלות הברית.
ספינות הציים של בעלות הברית שהוטבעו במהלך המצור על מלטה היו:
נזקים למבנים במלטה.