הנחת בסיס נוספת היא שבמערך המגדרי של מין, מגדר ומיניות, מושא המשיכה המינית יהיה בן המין השני. ככל שהתאמה זו בין נקבה-לאשה-למושא תשוקה גברי או בין זכר-לגבר-למושא תשוקה נשי נשמרת, הרי שמצב זה נתפס כמצב "תקין", נורמלי וטבעי. כאשר מתגלים אנשים החורגים מן הסכימה הזאת הרי שהם יתויגו כחריגים, חולים או "טעות של הטבע", בהתאם לשיח הדומיננטי באותה תקופה. האקסיומות של מערכת המגדר הן חיוניות לצורך שמירת הסדר החברתי, הקטלוג והזיהוי של אינדיבידואלים בחברה. מתוך הגישה הטבעית נגזרת הנחת הבסיס שאם האינדיבידואל העומד לפני הוא אשה, הרי היא גם נקבה בהכרח והמשיכה המינית שלה תהיה לגבר ואם אינדיבידואל זה הוא גבר הרי שהוא גם בהכרח זכר ומושא המשיכה המינית תהיה אשה. על סמך סיווגים וקביעות אלה יודעים האינדיבידואלים האחרים כיצד עליהם לנהוג. החברה המערבית מייחסת חשיבות רבה לשיוך המגדרי הנורמטיבי של אינדיבידואלים, דהיינו, הלימה בין האיברים הגניטליים לבין המגדר המשויך לבין מושא התשוקה. כמו כן, מייחסת חשיבות רבה להתנהגות מינית הטרונורמטיבית, הנחשבת לעילית קטגורית המיניויות. כאשר אין הלימה הטרונורמטיבית כזו, התפיסה הטבעית גורסת כי זהו מצב פתולוגי שאינו עולה בקנה אחד עם הסדר המגדרי הטבעי הנורמלי.
השלכות השיטה על בעלי זהויות חוצות מגדר.
מחקר תרבויות שונות חושף כי הגישה הטבעית למגדר איננה אוניברסלית וא-היסטורית וכי קיימות גם גישות שונות למגדר בתוך החברה המערבית עצמה. מחקרים אלה מאפשרים לחשוף כי הגישה הטבעית איננה באמת "טבעית" וראשונית אלא היא בעצם הבנייה חברתית מטובענת (naturalized).
טרנסקסואלים, כמתואר באבחנה הרפואית, הם אנשים הסובלים מדיספוריה מגדרית, חשים סלידה מן האיברים הגניטליים שלהם וחושקים בבני המין שלהם. בנוסף, נבדקים אלה מביעים את רצונם במעבר מגדרי מלא ובניתוח לשינוי המין הביולוגי. בגלל החריגות המגדרית שלהם הם סובלים מחוסר קבלה חברתית, מצוקה ואף התנכלות. חוסר הלימה בין המין הביולוגי לבין המגדר לפי הגישה הטבעית מפורש בחברה כמצב פתולוגי הדורש "תיקון". בתקופות שונות, בהתאם לשיח הדומיננטי לגבי מגדר ומיניות בתקופה הרלוונטית, נהגו לתייג אנשים עם דיספוריה מגדרית בדרכים שונות ואף לנסות לבצע תיקונים באמצעות חינוך או הענשה. עם התפתחות השיח המדיקלי כדומיננטי לגבי מין, מגדר ומיניות מן המאה ה-18 ועד היום ביצוע ה"תיקון" עבר לאחריות הממסד הרפואי, אשר הפך לסמכות הבלעדית להסברת המיניות והמגדר האנושי.
היסטוריה.
השיח הרפואי המערבי מתבסס כולו על בינאריות במגדר. החוקרת ארלין לב חקרה את גישת הממסד הרפואי לטרנסקסואליות ומצאה כי האבחנות הפסיכיאטריות של טרנסקסואלים התבססו רובן ככולן על תפיסות רווחת. בינאריות שעמדה בבסיס אבחנות אלה, הובילה להגדרת טרנסקסואלים כבעלי ליקוי אישי, מהותי או אישיותי, ולא השאירה אפשרות לזיהוי הבעיה בעיוות תפיסתי חברתי. למעשה, הפסיכיאטריה בתפקידה כמאבחן המדעי השתמשה בנורמטיביות כקריטריון אבחנתי ובמסגרת אבחנות רפואיות אלה, נורמטיביות הפכה שקולה לשפיות. התוצאה הייתה כי כל מי שהיה בעל זהות חוצת מגדר או בעל דיספוריה מגדרית, כיוון שהיה א-נורמטיבי אובחן כלא שפוי.
החוקרים פרוסר וסטור ב-1998 סקרו את ההיסטוריה של ניתוחי המין ממנה עולה כיצד בינאריות במגדר השתרשה כה עמוק בתרבות המערבית. טרנסקסואליות התחילה להתקבע כבר בשנות ה-30 של המאה ה-20, אז נערכו הניתוחים הראשונים לשינוי מין ואז התחילה להתגבש התפיסה כי טרנסקסואליות היא בעיה שפתרונה נעוץ בפיזיולוגיה וכי שינוי פיזי הוא המרכיב העיקרי שיביא לפתרון. באותה תקופה התגבשה פרדיגמה רפואית אשר גם הבחינה בין מין ומיניות לבין מגדר אך גם ראתה במגדר דבר קבוע ובלתי ניתן לשינוי. כיוון שאת המגדר לא ניתן לשנות, שינוי המין הפיזיולוגי קיבל את מעמד האפשרות הטובה ביותר לפתרון מצב של חוסר התאמה מגדרי ויצירת הלימה בין המין הביולוגי למגדר בו חש האינדיבידואל.
אם כן, השיח הרפואי הדומיננטי סיווג את הטרנסקסואלים כחריגים, כסוטים, כבלתי שפויים או כחולים והשפעתו הייתה מכרעת גם בדימוי העצמי והזהותי של הטרנסקסואלים עצמם, שהרי גם טרנסקסואלים הם חלק מן החברה המערבית ואף הם מובנים חברתית לגישה הטבעית השלטת. מתוך כך, טרנסקסואלים רבים חוו וחווים עד היום, מצוקה זהותית והפנמה של היותם חולים או סוטים ומשכך קושי בגיבוש זהות קוהרנטית.
נרטיבים טרנסקסואלים.
החוקר קן פלאמר סבור, כי אנו מתנהלים על פי נרטיבים של חיים אותם אנו מספרים לעצמנו ולסביבה ובהם מסבירים כיצד הגענו למי שאנחנו ומדוע אנו עושים את מה שאנחנו עושים, באופן בו אנחנו עושים זאת. לטענתו, "הסיפור המיני" שלנו הפך לשיח המרכזי ולנרטיב העיקרי המבנה את התנהגותנו ואת הזדהותנו הפנימית בעידן המודרני. כך, לדוגמה, נרטיב היציאה מן הארון הלהט"בי, נרטיב הטרנסג'נדר או נרטיב קרבן האלימות המינית. החוקרים לאנדרידג' ובארקר אף סבורים כי הסיפור המיני הפך למאפיין הזהות העיקרי, "הסיפור הגדול" של הסובייקט בעידן המודרני.
מן הנרטיבים של הטרנסקסואלים אשר נכתבו במאה ה-20 עולה כי הגישה הטבעית השפיעה הדדית הן על הדרכים ל"תיקון" הטרנסקסואלים והן על הפנמת הדרך הנכונה בה צריך הטרנסקסואל לנקוט כדי לעשות מעבר מגדרי "אמיתי". כאשר החלו טרנסקסואלים לפנות לממסד הרפואי לצורך ניתוח לשינוי מין היה זה מתוך אמונה ששינוי גניטלי יאפשר את המעבר האמיתי ממגדר אחד לשני. טרנסקסואלים שחשקו במעבר מגדרי מושלם אימצו לעצמם נרטיבים אשר יביאו להם את הניתוח הנכסף. כפי שציינו מספר חוקרים, הממסד הרפואי היה מוכן לבצע ניתוח לשינוי מין רק למועמד טרנסקסואל אשר הציג את כל התסמינים והפרמטרים ה"ראויים" לטרנסקסואל "אמיתי" שסיכוייו להיטמעות מושלמת במגדר ההפוך גבוהים. כמו כן, הראתה שפירו כי הממסד הרפואי סינן מועמדים על פי סיכוי ההצלחה של אותה מועמדת (M2F) על ידי השוואה של פרמטרים נשיים של המטופלת שנקבעו על פי קריטריונים גבריים ומנקודת מבט גברית. אלה שהיו מעוניינים בניתוח צריכים היו להוכיח התאמה לנרטיב המתבקש. כתוצאה מכך, האשה הטרנסית נבנתה לפי הקריטריונים המסורתיים הקשיחים של בינאריות וקונפורמיות מגדרית לאשה כמצופה ממנה על ידי הרופאים. כתוצאה מתפיסה מדיקלית זו גם התאימו עצמם הטרנסקסואלים לחשיבה מגדרית בינארית ואפילו נטו להתנהגות סטריאוטיפית קיצונית המקובלת במגדר אליו רצו לעבור.
יחס הממסד הרפואי לטרנסקסואלים מהווה דוגמה לשילוב ההדוק בין ידע וכח במערך החברתי, כפי שתיאר הפילוסוף מישל פוקו: השיח הרפואי הוא שמייצר את הסובייקטיביות של האינדיבידואל כיוון שהממסד הרפואי הוא המחליט מי יכול לעשות את הניתוח ומי לא, מי רשאי לקבל הורמונים, מי יקבל מימון ומי לא. כפי שמראה החוקרת ג'ודית שפירו, מתוך מצב יחסי הכח הזה נוצר מצב אצל הנשים הטרנסיות עצמן בו הן מנסות להיות יותר "נשים" מנשים מלידה. הנשים הטרנסיות אימצו לעצמן את הנרטיבים הנשיים הסטריאוטיפים מתוך אמונה שזו הדרך הטובה ביותר לעבור מעבר מגדרי מובן. החוקרת סנדי סטון מציינת כי בהרבה מהביוגרפיות של נשים טרנסיות מתואר סוג מאוד מסוים של נרטיב המרה (conversion) אשר גם אותו טרנסקסואלים אימצו לעצמם. נרטיב זה מתאר מצב בו מתכווננים אל רגע מסוים אחד שבו מתבצע המעבר מקוטב מגדרי אחד לשני כמעין "מהפך". לכאורה, אין מצב של לימינליות, אין מצב של חוסר ודאות או תהייה. הניסיון של הממסד הרפואי למיין התנהגויות חוצות מגדר ראויות ולא ראויות הוביל למעשה לכך שלגיטימציה חברתית ניתנה רק לחלק מן האנשים בעלי אי יציבות מגדרית ואלה זכו לניתוח לשינוי מין. אנשים שפרקטיקות החצייה המגדרית שלהם נעשו בדרכים לא נאמנות לנרטיב אותו רצו הרופאים לשמוע, היו מנועי גישה לשירותים מסוימים כולל ניתוח לשינוי מין. מיון זה השפיע ישירות על בעלי זהויות חוצות מגדר ויצר אפליה לאלה שלא היו קונפורמים לנרטיב המתבקש ובשל כך לא זכו לקבל את השירות אליו השתוקקו.
בעייתיות במובנות המעבר המגדרי.
ממחקר של הביוגרפיות והנרטיבים של טרנסקסואלים שעברו ניתוחים לשינוי מין במאה ה-20 עולה, כי אותם חוקרים וביוגרפים שתיעדו את הטרנסקסואליות שימרו את אותו הנרטיב של אינוורסיה והמרה ממגדר אחד לשני. אולם, הבעיה העיקרית בתפיסה שמעבר מגדרי מושלם הוא חיוני להצלחת השינוי, היא כי זוהי תפיסה הפכפכה שמניחה מצד אחד שההשתייכות לקטגוריית המגדר חייבת להיות טבעית ומולדת אך גם שמעבר מגדרי מושלם בעצם אינו אפשרי. כלומר, אשה שהיא תוצר של הרפואה לפי תפיסה זו לעולם לא תהיה טובה באותה מידה כמו אשה שכך נולדה. אי לכך, שינוי מין הוא מסלול בעל לגיטימיות פחותה להשתייכות מגדרית. תפיסה זו היא בעלת השפעה מכרעת על טרנסקסואלים שתמיד הרגישו כאזרחים סוג ב' במגדר שלהשתייכות אליו עשו את השינוי.
מעבר מגדרי מוחלט הוא כמעט בלתי אפשרי וגם אם הוא מצליח, אין הוא ערובה כלל לזהות קוהרנטית. נרטיב ההמרה איננו באמת הסיפור האמיתי האותנטי של הטרנסג'נדר. ההתאמה של הנרטיב למה שהוועדות לשינוי מין דרשו לשמוע גרמה להשתקה של כל הנרטיבים הטרנסקסואלים שלא תאמו לתיאור הקלאסי של נרטיב ההמרה או להתנהגות סטריאוטיפית הטרונורמטיבית שאותה ציפתה הוועדה הרפואית לראות. כפי שמציינת החוקרת סטון, כל הנרטיב הטרנסי המתועד הוא בעצם פיקציה שנוצרה עבור הממסד הגברי הרפואי ואיננה אותנטית. לכן, עמוק בתוכם, להרבה טרנסקסואלים ישנה, עד היום, בעיית הזדהות עם נרטיב המעבר המגדרי המוחלט והם חיים בדילמה.