סביב למגדל המרכזי ניצבים ארבעה מגדלים נוספים בגובה של 12 מטר ובכל אחד מהם שתי קומות. מגדלים אלה מאוחרים למגדל המקורי בכ-200 שנים, והם חוברו זה לזה בחומה ויצרו חצר מרכזית שבה נמצאת באר מים שעומקה 15 מטר. מאוחר יותר, בין המאה ה-10 לפנה"ס והמאה ה-8 לפנה"ס הוקם באתר מערך ביצורים נוסף ובו חומה ושלושה מגדלים נוספים בגובה של 10 מטר כל אחד.
סביב מתחם מרכזי זה השתרע כפר ובו כ-50 בקתות שנבנו מאבנים גדולות וכוסו בענפים שהונחו על קונסטרוקציות בצורת חרוטים העשויות מעץ. במאה ה-6 לפנה"ס חרב האתר ונבנה שוב בתקופת השלטון הקרתגיני. המחקרים שנערכו באתר בין השנים 1949 ו-1956 אישרו כי היה נושב עד למאה ה-1 לפנה"ס, דהיינו לאחר שהאי נכבש על ידי הרומאים, אם כי נמצאו מספר עדויות להתיישבות שהמשיכה במקום עד המאה ה-3.
סו נוראז'י די ברומיני הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1997.
קישורים חיצוניים.
נוראגה
נוראגה (סרדו יחיד Nuraghe או Nuraxi; רבים Nuraghes או Nuraxis בהתאמה) הוא סוג של מבנה מגליתי פרהיסטורי עגול הנפוץ מאוד באי סרדיניה באיטליה.
לא ברור מתי בדיוק הוקמו הנוראגים הראשונים, אך נראה שהדבר קרה בסביבות שנת 1800 לפנה"ס. שיאם של הנוראגים היה בתקופת הברונזה, בין 1500 ל-1100 לפנה"ס. בתקופת הברזל, החל משנת 900 לפנה"ס לערך, שוב לא קמו נוראגים חדשים, אך אלה הקיימים המשיכו להיות בשימוש עד הכיבוש הרומי במאה ה-2 לפנה"ס ואף לאחריו.
הנוראגים הוקמו בדרך כלל בנקודות שולטות, על גבעה, בקצה רמה או בפתחו של עמק. המבנה המרכזי בנוראגים, ולעיתים היחיד, הוא מגדל בצורת חרוט שהגיע לגובה של עד 20 מטר. המגדל נבנה מגושי אבן או בזלת ללא חומר חיבור, ושמר על יציבותו מכוח משקלן של האבנים בלבד. לבניית הקומות הגבוהות במגדלים נעשה לעיתים שימוש באבן חול או בחוואר כדי לא להכביד על משקלו של המבנה. החומה שסביב הנוראגים הגיעה לעובי של 4 או 5 מטר, והיקפם של האתרים נע בין 20 ל-50 מטר.
ברחבי סרדיניה פזורים כיום בין 7,000 ל-8,000 נוראגים, ובעבר הגיע מספרם ליותר מ-20,000 וייתכן שקרוב אף ל-30,000. תפקידם המדויק של הנוראגים אינו ידוע בוודאות. חוקרים סבורים כי הנוראגים שניצבו בראשי הגבעות ואשר כללו מגדל בלבד היו חלק מרשת של מוצבים שקיימו ביניהם קשר עין. הנוראגים הגדולים, שכללו מערכת של מגדלים וביצורים, שימשו ככל הנראה כמרכזים חברתיים של התרבות הנוראגית שפרחה בסרדיניה והתפשטה גם לקורסיקה. ייעודים אפשריים אחרים כוללים מקדש, מקום מגורים, מקום אספה, בסיס צבאי, או מקום מגוריו של שליט הכפר.
הנוראגה הידוע, הגדול והחשוב ביותר בסרדיניה הוא סו נוראז'י די ברומיני (Su Nuraxi di Barumini - "הנוראגה של ברומיני") שהוכרז בשנת 1997 כאתר מורשת עולמית. הנוראגים נותרו סימן ההיכר הידוע ביותר הן של התרבות הנוראגית הקדומה והן של סרדיניה המודרנית.
החידה השישית
אסטורית
אַסְטוּרִית (באסטורית: Asturianu; בספרדית: Asturiano) היא שפה רומאנית, המדוברת בפי כ-550,000 אנשים באסטוריאס שבספרד. נמנית עם תת-הקבוצה האַסטוּר-לֵאוֹנית שבקבוצת השפות האיברו-רומאניות, וקרובה במיוחד לספרדית.
היסטוריה.
השפה האסטורית התפתחה, כשאר השפות הרומאניות, מהלטינית הוולגרית, הצורה המדוברת של לטינית שהופצה ברחבי האימפריה הרומית באמצעות חיילים, סוחרים, אנשי מנהל ומתיישבים אחרים. המסמך הכתוב המוקדם ביותר הידוע כיום בשפה האסטורית הוא Fueru d'Avilés, כתב הענקת זכויות לעיר אבילס מטעם המלך אלפונסו הרביעי, בשנת 1085. קדם לו "מסמך הגבינות", Nodicia de Kesos, מסמך מסוף המאה העשירית המתאר את מלאי הגבינות במנזר ליד העיר לאון, אולם הוא משויך לשפה הלאונית הקרובה, ולא לאסטורית.
במאה ה-14 החלה לחדור לאזור אסטוריאס ולאון הספרדית הקסטיליאנית, בעקבות התחזקות ממלכת קסטיליה והתגבשות שפה זו כשפת הממלכה של ספרד. אנשי מנהל מטעם הממלכה והכנסייה הפיצו שפה זו והיא הפכה בהדרגה לשפה הכתובה השימושית, ובו-זמנית נדחקו השפות האזוריות, והאסטורית בכללן, לשולי החיים החברתיים.
אף על פי כן התפתחה ספרות אסטורית החל מהמאה ה-17, שכללה מחזות, שירה מקורית ותרגומים משפות אחרות. במאה ה-19 נמשכה הפריחה הספרותית, והחלו להיכתב ספרי דקדוק ותחביר של השפה. בראשית המאה העשרים יזמה קבוצת משוררים אסטוריים הקמת אקדמיה אסטורית לספרות ואמנות, אך לא הצליחו להפעילה לאורך זמן.
בתקופת שלטון פרנקו הצטמצם השימוש באסטורית לאזורים כפריים ולפולקלור מקומי, והשפה נקשרה בדימוי לאנשים חסרי השכלה. השימוש בה אמנם לא נאסר, אך נחשב נחות בהשוואה לספרדית. לאחר נפילת משטר הדיקטטורה חלה התעוררות של אנשי ספרות ובלשנות לחידוש היצירה הספרותית האסטורית, וב-1980 נוסדה האקדמיה לשפה האסטורית (Academia de la Llingua Asturiana), המופקדת מטעם הממשלה האסטורית על לימוד השפה, שמירתה וקידום השימוש בה.
מצב השפה כיום.
האסטורית אינה שפה רשמית בספרד, אך יש לה מעמד מיוחד בקהילה האוטונומית של אסטוריאס. החוק לשימוש וקידום השפה האסטורית, משנת 1998, מחייב לאפשר לכל ילד בגילאים 6 עד 16 ללמוד את השפה במערכת החינוך. בשנת הלימודים 2004–2005 למדו את השפה בבתי ספר יסודיים כ-22,000 תלמידים. בבתי הספר העל-יסודיים נלמדת האסטורית כשפה זרה העומדת לבחירה מול צרפתית או גרמנית, ועקב כך מספר הלומדים אותה נמוך יותר.
מאז שנות השמונים של המאה העשרים נהנית האסטורית מפריחה תרבותית, מופיעים בה ספרים רבים, כולל סיפורת, שירה וכתיבה, וכן לא מעט יצירה מוזיקלית ותיאטרון. מספר שבועוני חדשות יוצאים לאור, אך אין עיתון יומי מודפס. לעומת זאת, יש מספר אתרי חדשות באינטרנט, וכן פורטלים, מנועי חיפוש ובלוגים באסטורית. אתרים רשמיים של ממשלת אסטוריאס ושל עיריות הם דו-לשוניים וכתובים באסטורית לצד הספרדית. שלטי כבישים ורחובות באסטוריאס כתובים אף הם בשתי השפות, וכמוהם לא מעט שלטים מסחריים, תפריטים במסעדות וכיוצא בזה.
תפוצה, ניבים ושפות קרובות.
האסטורית נמנית עם קבוצת השפות האסטור-לאוניות, הכוללת גם את השפה הלאונית והמירנדזית, וכן הניב הקנטברי והניב האקסטרמדורי, אשר בלשנים חלוקים בדעתם בדבר מעמדם כשפות נפרדות. יש בלשנים המתייחסים לכל הקבוצה כאל ניבים שונים של שפה אחת. קיים גם ניב גליסי-אסטורי המדובר באזור הגבול בין אסטוריאס וגליסיה, ואשר נחשב לניב-מעבר בין האסטורית לגליסית.
על פי הערכות שונות, כ-550,000 איש מדברים אסטורית, מתוכם כ-100,000 דוברים אותה כשפת אם. לשם השוואה, בלאונית מדברים כ-55,000 ובמירנדזית כ-15,000. קיימים שלושה ניבים עיקריים של אסטורית - מזרחי, מרכזי ומערבי. הניב המערבי קרוב ביותר לשפה הלאונית, ומאחר שהאקדמיה ללשון האסטורית הנהיגה סטנדרטיזציה של כתיב ודקדוק אסטורי על בסיס הניב המרכזי, יש כיום תנועה המבקשת למסד את הניב המערבי כסטנדרט של השפה הלאונית, בנפרד מהאסטורית.
סאונד גארדן
רייג' אגנסט דה משין
רייג' אגנסט דה מאשין
כתם לידה
אר'סרתן השני, מלך קאחתי
אר'סרתן השני (בגאורגית: აღსართან II) היה מלך הממלכה המזרח גאורגית - ממלכת קאחתי-הרתי משנת 1102 ועד למותו בשנת 1105.
אר'סרתן ירש את אביו קוויריקה הרביעי עם מותו בשנת 1102. הרשומות הגאורגיות מימי הביניים מתארות אותו כאדם קל דעת ושליט בור, שגרם לאצילים גאורגים רבים להפוך לאופוזיציה לשלטונו.
בשנת 1105 נעצר אר'סרתן בידי הווסאלים שלו בראשות הנסיך ארשיאני מהרתי, והוסגר לידי דוד הבנאי, מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת, שסיפח סופית את ממלכת קאחתי-הרתי ואיחד אותה עם ממלכתו.
שרלוט בובקאטס
גופים בחגורת קויפר
ממלכת קאחתי-הרתי
ממלכת קאחתי-הרתי (בגאורגית: კახეთ-ჰერეთის სამეფო) הייתה ממלכה גאורגית בימי הביניים שהתקיימה ב של קאחתי והרתי במזרח גאורגיה, בשנים 1014-1105.
היסטוריה.
לפני הקמתה של ממלכת קאחתי שכנה בשטח המחוז ההיסטורי, קאחתי נסיכות נוצרית בשם כורבישופות קאחתי, ששליטה נשא בתואר הכנסייתי כורבישוף. עם מותו של בגרט השלישי, בשנת 1014, קפץ קוויריקה השלישי על ההזדמנות, השתלט על המחוז השכן, הרתי, והכריז על עצמו כמלך קאחתי והרתי - מלך ממלכת הקאחים והראנים.
בתקופת שלטונו שגשגה הממלכה החדשה וצברה כוח פוליטי. בשנת 1027 הצטרף צבא ממלכת קאחתי לצבא המשותף של בגרט הרביעי, שהונהג על ידי ליפריט הרביעי, דוכס קלדקארי ואיוון אבאזאסדזה, האמיר אמירות טביליסי, אלי בי. ג'עפר והמלך דוד הראשון, מלך ארמניה כנגד האמיר של אראן (آران) מבית שאדאדיד, אל-פאדל הראשון איבן מוחמד, שהובס תבוסה מוחצת בנהר אקלז. בערך באותו זמן, השמיד, קוויריקה השלישי, השמיד כוח פולש בראשות המלך האלאני, אורדורה, שחצה את הרי הקווקז לתוך קאחתי רק בשביל ליפול בקרב במערכה נטושה.
בשנת 1029, בשיא שלטונו ויוקרתו, נרצח קוויריקה בהתנקשות בעת ציד, והממלכה נכבשת בידי בגרט הרביעי למשך 10 השנים הבאות. בשנת 1039, הצליחו קאחתי, להחזיר את המונרכיה ולהמליך את בנו המאומץ של קוויריקה השלישי, גאגיק עליהם.
בעזרת תמרונים במאבק בין בגרט הרביעי לבין האציל הגאורגי רב העוצמה, ליפריט הרביעי, דוכס קלדקארי מבית בר'וואשי, הצליח גאגיק להבטיח את שלמות ממלכתו. הוא עזר לבגרט במשלחת שלו כנגד אמירות טביליסי, אולם כשניסה המלך הגאורגי לתפוס את חזקותיו בהרתי, כרת גאגיק ברית עם ליפריט, וסייע לו במרידתו כנגד בגרט בשנים 1046-1047, והצליח לשמור, פחות או יותר, על נחלותיו בהרתי.