האזרית הדרומית מדוברת בפי כ-25 מיליון איש, רובם תושבי איראן (38% מתושביה). שאר הדוברים הם תושבי עיראק (כמיליון דוברים), טורקיה (כחצי מיליון דוברים), אזרבייג'ן, ירדן, אפגניסטן וסוריה. באיראן נפוצה השפה בעיקר באזור הצפון, ובכמה שכונות בטהראן. האזרית הדרומית נכתבת באלפבית הערבי.
כל הניבים בשפה שייכים לענף הדרומי של השפות הטורקיות בתוך משפחת השפות האלטאיות ביחד עם טורקית, טורקמנית ו-36 שפות נוספות.
השפה האזרית דומה במיוחד לטורקית, איתה היא חולקת את רוב אוצר המילים והדקדוק. שני הניבים העיקריים בשפה הושפעו רבות מפרסית, ונקלטו בהן מילים רבות מארמנית ומרוסית. בין שני הניבים בשפה האזרית ניכרים הבדלים בכל התחומים: אוצר מילים, תחביר, ומורפולוגיה.
הגיית השפה וכתיבתה.
השפה נכתבת כיום בעיקר באמצעות האלפבית הלטיני, אך רבים משתמשים גם בכתב הקירילי שהיה נפוץ טרם התפרקות ברית המועצות. ממשלת אזרבייג'ן מנסה, מאז שנת 1991, להטמיע את האלפבית הלטיני, אך התושבים מתרגלים למעבר באיטיות. באיראן האזרית נכתבת באלפבית הערבי.
אזרבייג'נית
זפירינוס
זפירינוס (בלטינית: Zephyrinus; מת ב-20 בדצמבר 217) כיהן כאפיפיור בין השנים 199 ו-217 כיורשו של האפיפיור ויקטור הראשון.
לפי תיאורו של היפוליטוס מרומא היה זפירינוס איש פשוט ולא משכיל ועסק ככל הנראה בעיקר במנהל המעשי של הכנסייה. מיד אחרי הכתרתו, זימן זפירינוס לרומא את המוודה קליסטוס שחי באנטיום וקיבל שם תשלום חודשי מוויקטור הראשון, מינה אותו לדיאקון והורה לו לפקח על בית הקברות שרכשה הכנסייה זמן לא רב לפני כן בסמוך לויה אפיה. קליסטוס הפך ליועצו של האפיפיור ולאחר מכן אף ירש אותו.
בתקופת כהונתו הלך והחמיר מצבם של הנוצרים תחת הקיסר ספטימיוס סוורוס, ובשנת 202 או 203 אף הוצא צו שאסר המרה לנצרות, אם כי לא ידועים פרטים על מימושו המעשי.
בתקופתו של זפירינוס גם נמשכה המחלוקת סביב אלוהותו של ישו והשילוש הקדוש. תאודוטוס הביזנטיני שנודה על ידי ויקטור הראשון מן הכנסייה המשיך להטיף והקים כנסייה משל עצמו, שהטיפה לדעה שישו הפך לאל רק לאחר תחייתו. יחד עם שותפו לכנסייה החדשה, החלפן אסלפודוטוס, שכנעו השניים את נטליוס, מוודה מרומא שסבל עינוי בעבור אמונתו, להפוך לבישוף הכנסייה החדשה. נטליוס עונה בחלומות, מספר אאוסביוס, ולבסוף חזר בו מדרך החטא והשתטח בבכי לרגליו של זפירינוס.
באותה תקופה התנהל ברומא בעוז גם ויכוח על טיבו של הלוגוס האלוהי, היינו, בשאלה האם ישו היווה מהות נפרדת ושונה מאלוהים, כפי שטענה הכנסייה, או האם היו האב, הבן ורוח הקודש, השילוש הקדוש, רק פנים שונות של אותה מהות. החסיד המרכזי של השילוש הקדוש כפנים של אותה מהות היה היפוליטוס, אך הוא מצא אויבים עזים בדמותם של קלאומנס ובמיוחד סבליוס, שתמכו באחדות מוחלטת (מונארכיה) של האל. ישו הנוצרי, מבחינתם, לא היה לוגוס נפרד אלא רק פן שונה (מודוס) של אותה מהות. סיעתם כונתה "הסיעה המודליסטית".
זפירינוס נמנע מהתערבות בעימות בין שתי האסכולות וטען כי הוא מכיר רק באל אחד ואל זה הוא ישו הנוצרי, אך היה זה הבן ולא האב שמת על הצלב. הימנעותו של זפירינוס מתמיכה ברורה בעמדת היפוליטוס הובילה לקרע בין השניים ולעוינות של היפוליטוס כלפי הדיאקון קליסטוס, שעמד כנראה מאחורי עמדתו זו של האפיפיור. כאשר מת זפירינוס וקליסטוס הפך לאפיפיור, פרש היפוליטוס מהכנסייה והפך עצמו לבישוף מתחרה.
צ'ארלי והשוקולדה
צ'ארלי ומפעל השוקולד (נקרא לעיתים בעברית גם צ'רלי והשוקולדה או צ'רלי בממלכת השוקולד) הוא ספר ילדים פופולרי מאת הסופר הבריטי רואלד דאל. לספר נכתב ספר המשך בשם צ'ארלי ומעופפלית הזכוכית.
עלילה.
צ'ארלי, נער עני שהתגורר עם הוריו וארבעת סביו וסבתותיו בדירת חדר צפופה, אהב יותר מכל שוקולד, מצרך יקר עבור משפחתו.
התפנית הגדולה בחייו התרחשה כאשר וילי וונקה, בעליו המוזר של בית חרושת ידוע לשוקולד, הכריז על מבצע שבסופו פרס גדול: חמישה כרטיסי זהב הוטמנו בחפיסות שוקולד מתוצרת המפעל. מוצאי הכרטיסים יזכו לביקור חלומות במפעל השוקולד המסתורי, שאיש לא עבר בשעריו כבר שנים רבות.
צ'ארלי בר המזל זוכה בכרטיס יחד עם עוד ארבעה ילדים מפונקים, ויוצא למסע מופלא ומוזר עם סבו במפעל השוקולד. במהלך הטיול קורים לילדים המפונקים דברים איומים ונוראיים (ילד טובע בשוקולד, ילדה אחת הופכת להיות סגולה, ילד אחד הופך להיות מכווץ ואז נמתח עד שהוא גבוה ודק, וכו'), ואילו צ'ארלי, ילד צנוע, הגון וטוב זוכה לרשת את מפעל השוקולד.
ביקורת.
מיד עם צאת הספר הופיעה ביקורת חריפה על דמותם של בני האומפה-לומפה, העובדים במפעל. אלו תוארו כשחורים קטנים מאפריקה, עבדים במפעל, תיאור המציע התייחסות מזלזלת לאנשים על רקע גזעם ומוצאם. בעקבות הביקורת שונתה דמותם של בני האומפה לומפה על ידי דאל, צבע עורם הפך בהיר וארץ מוצאם שונתה מאפריקה לארץ דמיונית.
ביקורת נוספת הושמעה על המסר הקשה של הסיפור, כאשר הילדים המפונקים נדונים לעונשים גופניים (אך סאטיריים במהותם). ביקורת דומה הוטחה בקובץ 'יהושע הפרוע' ובספר מקס ומוריץ. הצגת הדמויות כטובות או רעות באופן מוחלט וענישה גופנית לדמויות הרעות הן מאפיינים שמופיעים גם בספרים אחרים מאת דאל. התומכים בהצגה זו של הדברים מציינים כי קריאה על משאלות כמוסות שיש בליבם של הקוראים כולם היא עידון (סובלימציה) של רגשות אלימים.
הסרטים.
על פי הספר הופקו שני סרטים. הראשון, סרט מוזיקלי שנקרא "וילי וונקה ומפעל השוקולד" יצא בשנת 1971 וכיכבו בו ג'ין ויילדר כווילי וונקה ופטר אוסטרום כצ'ארלי באקט. הסרט נחשב לאכזבה בשעתו, אולם עם הזמן צבר מעריצים וזכה למעמד של סרט פולחן.
סרט נוסף, "צ'ארלי בממלכת השוקולד", בבימויו של טים ברטון, יצא בשנת 2005. ג'וני דפ גילם את וילי וונקה ופרדי היימור את צ'ארלי. הסרט זכה להצלחה גדולה.
צרעה גרמנית
צרעה גרמנית (שם מדעי: "Vespula germanica") היא מין של צרעה חברתית.
נתונים כלליים.
אורך המלכה: 16-20 מ"מ &lt;BR&gt;
אורך הפועלת: 11-13 מ"מ&lt;BR&gt;
אורך הזכר: 11-16 מ"מ&lt;BR&gt;
צבע הגוף: צהוב ועליו כתמים שחורים &lt;BR&gt;
התפתחות: גלגול מלא&lt;BR&gt;
מזון: צוף פרחים, טל דבש, חרקים, חלק פגרים &lt;BR&gt;
תפוצה: אירופה, אסיה, אמריקה הצפונית, צפון אפריקה &lt;BR&gt;
תפוצה בארץ ישראל: במרכז ובצפון, באביב ובקיץ.
סקירה כללית.
הצרעה הגרמנית בונה קן במחילה באדמה או בנקיק בין סלעים. הקן עשוי מנייר אפור שהיא מייצרת מחומר צמחי שנטחן בפיה ומעורבב ברוק.
לאחר בניית הקן מטילה המלכה ביצים בתאים השונים ומטפלת בהן עד בקיעתן וגדילתן של דור הפועלות הראשון. לאחר גמר גידולן, מטפלות הפועלות בפעילויות התחזוקה, איסוף המזון והטיפול בצאצאים. המלכה עוסקת רק בהטלת ביצים. לקראת תום העונה, מטילה המלכה כמה ביצים לא מופרות בתוך תאים גדולים יותר, ומהן מתפתחים זכרים ומלכות צעירות. כשהקן מאוכלס בצפיפות הוא יכול להגיע ל-15 קומות של תאים.
הצרעה הגרמנית חובבת טל דבש שמפרישות כנימות היושבות על גזעי עץ השקד וענפיו. היא חובבת גם בשר ואוכלת גם את הכנימות עצמן. היא נמשכת גם לפגרים וטורפת גם את הזבובאים המגיעים אליהם.
עקיצת הצרעה מכאיבה מאוד אך אינה מסוכנת לבני אדם שאינם רגישים במיוחד לארס הצרעה. עקיצתן של כמה צרעות עלולה לגרום להלם אנפילקטי. כאשר נעקץ ילד קטן או אדם קשיש מומלץ לפנות לרופא.
קלרינט
קְלָרִינֵט (מאיטלקית: clarinetto, בעברית: קְלַרְנִית) הוא כלי נגינה ממשפחת כלי הנשיפה מעץ. בדרך כלל מורכב הקלרינט מחמישה חלקים המחוברים זה לזה: פייה, חבית, גוף עליון, גוף תחתון ופעמון.
תיאור הכלי ופעולתו.
גוף הקלרינט מורכב מחמישה חלקים: פיה, חבית, גוף עליון, גוף תחתון ופעמון.
על פיית הקלרינט מורכב "עלה" - פיסת קנה דקה שמוחזקת על ידי חבק, שהיא טבעת נסגרת העשויה מתכת, עור, או חומר אחר. הנשיפה בכלי מרעידה את העלה וגורמת להיווצרות הצליל. פייה ועלה דומים קיימים גם בסקסופון, אבוב, בסון ובקרן אנגלית - אך בגדלים שונים.
מקומות הלחיצה בקלרינט נחלקים לשניים: לחורים ולמנופים. המנופים הם לחצנים שסוגרים או פותחים חורים הרחוקים מהאצבעות (ישנם חורים המוקפים טבעת שמשמשת מנוף להשלמת התו). חלוקת הגובה בקלרינט היא ייחודית, משום שבו מתאפשרת הגבהה של אוקטבה וקווינטה (9 וחצי טונים) על ידי לחיצה על כפתור הרגיסטר, זאת בניגוד לכמעט כל שאר כלי הנשיפה מעץ בהם הגבהת הצליל על ידי הרגיסטר היא אוקטבה מדויקת (6 טונים). הקלרינט הוא חלק ממשפחת הקלרינטים, המשפחה הגדולה ביותר בכל כלי הנשיפה. חלק ממשפחת הקלרינטים נדיר וברוב המקרים משתמשים בקלרינטים הנפוצים יותר.
סוגי קלרינטים.
ישנם סוגים שונים של קלרינטים. הנפוץ ביותר הוא הקלרינט בסי במול (♭B). נפוץ גם הקלרינט בלה (A), בעיקר בתזמורות, אך כמה מן היצירות החשובות ביותר הולחנו לקלרינט בלה. פחות נפוץ הוא קלרינט הפיקולו במי במול (♭E), הקטן מהקלרינט בסי במול הרגיל ובעל מנעד גבוה יותר, אך גם הוא מופיע ביצירות לתזמורת. הקלרינט בדו פחות נפוץ מהקלרינטים בסי במול ובלה, אך בו משתמשים גם כן ביצירות תזמורתיות ובאופרות. הקלרינט בדו נפוץ יותר בקרב חלק מנגני הכליזמר.