פולה פוקס (באנגלית: Paula Fox; 22 באפריל 1923 - 1 במרץ 2017) הייתה סופרת קובנית-אמריקאית, שכתבה נובלות למבוגרים ולילדים ושני ספרי זיכרונות. על תרומתה כסופרת ילדים זכתה בפרס הבינלאומי של הנס כריסטיאן אנדרסן, בשנת 1978, ההכרה הבינלאומית הגבוהה ביותר ביוצר ספרי ילדים.
קורות חיים.
ילדות ונעורים.
פולה פוקס נולדה בניו יורק. אמה, אלסי דה סולה (באנגלית: Elsie De Sola) הייתה קובנית ועסקה בתסריטאות. אביה, פול הארווי פוקס (באנגלית: Paul Hervey Fox), עסק גם הוא בתסריטאות. הוריה של פוקס לא רצו לגדל אותה, ועם היוולדה הם מסרו אותה לבית אומנה במנהטן. זמן קצר לאחר מכן, אספה סבתה אותה אליה, וגידלה אותה עד גיל 5, אז פגשה את אמה בפעם הראשונה זה שנים. פגישה זו הייתה טראומתית בשבילה. היא סיפרה בראיון שאמה התייחסה אליה כאל "שבויית מלחמה": "הרגשתי שאם היא יכלה להסתיר את המעשה, היא הייתה הורגת אותי" (מתוך ראיון בניו יורקר). לאחר המפגש היא החלה לחיות עם הוריה בפעם הראשונה, בהוליווד, אך סידור זה החזיק מעמד רק שבועיים. אמה הכריחה את אביה למסור את פולה לבית מאמץ אחר.
פוקס עברה מקומות ובתים רבים במהלך ילדותה, ביניהם, קובה, ניו-יורק, פלורידה, ואחר כך בניו המפשייר. מאוחר יותר, למדה שנה בבית ספר במונטריאול שבקנדה.
משפחה.
בשנת 1944 התגוררה פוקס בביתה של מורת המשחק המפורסמת סטלה אדלר (Stella Adler) והתיידדה עם תלמיד אחר של אדלר שהתגורר שם. היא הרתה ולאחר הלידה מסרה את התינוקת לאימוץ. בתה, לינדה קרול, הפכה לסופרת ופסיכותרפיסטית. בתה היא המוזיקאית קורטני לאב (Courtney Love). האמנית החזותית פרנסיס בין קוביין היא נינה של פוקס.
לאחר שעבדה כמה שנים כמורה, פוקס נישאה בפעם השנייה, לריצ'רד סיגרסון, לו ילדה שני בנים. הם התגרשו בשנות ה-30 המוקדמות של חייה. לבסוף היא השתקעה עם בעלה השלישי, מרטין גרינברג, שאותו הכירה לאחר שדחה את הסיפור שהיא הגישה עבור מגזין.
קריירה.
לאחר שסיימה את בית הספר, פולה פוקס עבדה כמורה לכתיבה יצירתית באוניברסיטת פנסילבניה, כמדריכה לילדים במצוקה וככתבת בשירות חדשות באירופה, שם שהתה לפני שהתחילה ללמוד באוניברסיטת קולומביה בניו-יורק (1955-1958). אף על פי שהייתה קוראת וכותבת מסורה מאז ילדותה, פוקס לא פרסמה את יצירותיה עד אחרי שנות ה-40 לחייה, בשנות ה-60, אז פרסמה את ספרה הראשון -"Poor George")" 1967") .
שני הספרים המפורסמים ביותר שלה לילדים הם "רקדנית העבדים" (זוכה מדליית ניוברי) ו- "One Eyed Cat" (ספר כבוד ניוברי). פוקס כתבה גם כמה ספרי מבוגרים כמו "נפשות אבודות" (Desperate Characters). עד 1978 תרומתה לספרות ילדים הייתה כה רבה, עד שהמועצה הבינלאומית לספרי ילדים (IBBY) העניקה לה את פרס כריסטיאן אנדרסן, הפרס היוקרתי בעולם לספרות ילדים ונוער.
פוקס זכתה במספר פרסים נוספים לספרי ילדים שכתבה, כולל מדליית ניוברי, בשנת 1974, עבור הרומן שלה "רקדנית העבדים"; פרס הספר הלאומי לשנת 1983 בקטגוריית סיפורת ילדים עבור "מקום אחר"; ואת פרס דויטשר יוגנדלייטרפטרייס בשנת 2008, עבור ספרה "דיוקן של איוון" (1969) במהדורה הגרמנית שלו ""Ein Bild von Ivan"."
בשנת 1990, בזמן שהייתה בירושלים, פוקס נפגעה בראשה כתוצאה מניסיון גנבה, מה שגרם לה למחסום בכתיבה של סיפורים ארוכים. במקום, היא החלה לעבוד על ספרי זכרונות וסיפורים קצרים.
אנני אלברס
אנליז אלסה פרידה פליישמן (בגרמנית: Annelise Elsa Frieda Fleischmann; 12 ביוני 1899 – 10 במאי 1994) המוכרת בשם אנני אלברס, הייתה אורגת, מעצבת ואמנית טקסטיל גרמנייה-יהודיה, מן המשפיעות בתקופתה, שתרמה רבות למעמד הטקסטיל כאמנות - אמנות סיבים. היא הייתה אחת הנשים-תלמידות הראשונות שהתקבלו לבית הספר של הבאוהאוס וגם הייתה אחת מהנשים-מורות הראשונות שם. היא כתבה את הערך 'אריגה, יד'באנציקלופדיה בריטניקה. אנני אלברס זכתה בפרס המועצה האמריקאית לעיצוב בשנת 1981, והיא הייתה לאמנית הראשונה בעלת תערוכה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו-יורק. מאמריה וספריה, הם מאבני היסוד של אמנות הסיבים.
עבודותיה מוצגות במוזיאונים רבים ברחבי העולם עד היום.
ביוגרפיה.
אנני אלברס נולדה בברלין, גרמניה בשנת 1899, למשפחה יהודית אמידה.
משפחתה של אימה החזיקה בבעלותה חברת הוצאה לאור, ואביה היה בעליו של עסק מצליח לייצור רהיטים.
כבר בילדותה אלברס הוקסמה מעולם היצירה, והוריה תמכו בלימודי האמנות שלה כשהייתה צעירה. כשגדלה, משפחתה ציפתה ממנה להפוך לעקרת בית, כמו אימה ולאמץ את האמנות כתחביב. למרות סביבת החיים הבטוחה והנוחה שלא אילצה אותה ללכת ללמוד או להתפרנס בעצמה, היא החליטה למרוד וללמוד אמנות מודרנית, חדשנית ומלאת אתגרים.
אלברס למדה חודשיים בבית-הספר לאמנויות שימושיות קונסטגוורבשולה בהמבורג, אבל היא לא קיבלה מענה לרצונה לחקור מעבר לחומר הנלמד, והחליטה לעבור לעיר ויימאר ולהגיש את מועמדותה לבית-הספר באוהאוס, קצת לפני יום הולדתה ה-23. היא הגישה את מועמדותה פעמיים לפני שהתקבלה.
בפעם הראשונה שבה הגישה את מועמדותה לא התקבלה כלל למוסד, ובפעם השנייה התקבלה רק לסדנת אמנות הטקסטיל – דבר שנחשב יותר נשי. היא קיבלה הנחיה מאמנים רבים, ביניהם פאול קלה, ולא הסתפקה רק ביצירת אמנות בד אלא חקרה עוד, השתמשה ביצירתיות שלה ובסוגים שונים של בדים בעבודתה, חלקם מאוד לא קונבנציונליים שלא נחשבו בעלי תכונות מתאימות לעבודה.
בשנת 1925 התחתנה עם יוזף אלברס, והשניים עברו יחד עם מורי ותלמידי בית הספר לעיצוב ואדריכלות באוהאוס לעיר דסאו.
בשנת 1930 אלברס סיימה את לימודיה בבאוהאוס, ובשנת 1931 לאחר שמדריכתה גונטה שטולצל (Gunta Stolzl) עזבה את בית הספר, מונתה אנני לראש סדנת הטקסטיל, אחת הנשים היחידות בעלות משרה שכזאת באותה התקופה. בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, בית הספר באוהאוס נסגר, והזוג עבר לקרוליינה הצפונית, ארצות הברית, שם אלברס התחילה ללמד.
בשנת 1949 הזוג עבר לקונטיקט, ואלברס פתחה את תערוכת היחיד הראשונה שלה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, והפכה למעצבת הראשונה שהגיעה להישג זה.
במהלך חייה, שותפה העיקרי לעבודה היה בן זוגה, יוזף אלברס, שהיה צייר בעצמו ומראשי תחום האופ ארט. הם בחרו לא להביא ילדים לעולם, והקדישו את חייהם להתמקדות ביצירה משותפת ואמנות.
יצירה.
תחום המחקר והיצירה של אלברס הוא אמנות סיבים וטקסטיל, בעיקר בשימוש בטכניקות אריגה שונות. זרם האמנות העיקרי בו התעסקה הוא אמנות מופשטת, בו השתמשה גם ליצירת עבודותיה שלה וגם פיתחה ולימדה אותו בתקופתה כמורה בקולג' "בלאק מאונטיין". אלברס תרמה רבות לבאוהאוס, לאמנות הטקסטיל ככלל, למעמד נשים בתחום האמנות ולדרך בה טקסטיל מוערך כאמנות בפני עצמה. אלברס שילבה בין עולם האמנות המודרנית לעולם הבד והשתמשה בטכניקות חדשות בסדנת האריגה.
במהלך חייה, אלברס נהגה לבקר במקומות כמו אמריקה הדרומית (פרו בפרט) ואפריקה, ולחקור את סגנונות האמנות שם. דבר זה היווה השראה עיקרית ליצירתה. השראה נוספת ליצירתה ספגה מהמנחה שלה בבאוהאוס, פאול קלה, שעסק בזרמים רבים, ביניהם אקספרסיוניזם, קוביזם וסוריאליזם, ועזר לה לנווט בין הסגנונות השונים ביצירתה.
בשנת 1963 אלברס שינתה את סגנון העיצוב שלה, והתחילה להתעסק בעיקר בתחום ההדפסים (ולא בתחום האריגה, כפי שהיא עשתה עד לשלב זה). זה היה התחום העיקרי בו עסקה עד למותה בשנת 1994.
מעבודותיה הידועות והחשובות.
(1926).
בניגוד לאנשים רבים בתחומה, אלברס בחרה להשתמש בחוטים הפשוטים ביותר ולהתמקד בטכניקות האריגה השונות ובצורות גאומטריות מורכבות.
יצירה זו עשויה ממשי מלאכותי ומסיבים סינתטיים.
שרשרת (1941).
לאחר שהתחילה ללמד בקולג', אלברס נחשפה להרבה חפצים חדשים, אותם שילבה בעבודותיה, בין היתר – תכשיטים. לאחר שנסעה למקסיקו, הושפעה מאוד מדברים שראתה שם, בעיקר מהאופן בו המקומיים התלבשו ומרכושם. בשנת 1940, אלברס ואחד מתלמידיה, אלכס ריד, התחילו לעבוד ביחד על דברים מסוג זה. התוצאה - סדרה של תכשיטים, עשויים מחומרים מחנויות מקומיות של "עשה זאת בעצמך".
יצירה זו עשויה משרשרת מתכת, צלחת ניקוז ומהדקי נייר"."
שש תפילות (1965–1966).
בשנת 1965, המוזיאון היהודי בניו-יורק פנה לאלברס בבקשה ליצור מיצג שיכבד את זכרם של ששת מיליון הנרצחים בשואה. היא יצרה סדרה של שישה לוחות אבסטרקטיים, בצבעי שחור, חום, לבן וכסף, שנראים קצת כמו מגילות קדומות ונטוו בשיטה של שתי וערב. מכיוון שזו יצירה אבסטרקטית, לכל צופה ניתנה האפשרות לבחור את המשמעות הספציפית של היצירה בשבילו.
שישה לוחות, ברוחב שישה פיט (=0.3 מטרים) – אזכורים לכך שזוהי יצירת הנצחה לששת מיליון הנרצחים בשואה.
יצירה זו עשויה מכותנה, פשתן, שיפון וחוטי כסף.
תערוכות.
בשנת 1949 הציגה אלברס תערוכת יחיד במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, והייתה מעצבת הטקסטיל הראשונה שהציגה תערוכת יחיד במוזיאון זה.
בין אוקטובר 2018 לינואר 2019 הוצגה תערוכת יחיד של עבודותיה במוזיאון טייט בלונדון. התערוכה הציגה את מעורבותה בשדות האדריכלות, העיצוב והאמנות.
פרסומים.
Anni Albers, On Weaving, Wesleyan University Press, 1963,
Anni Albers,On Designing, Wesleyan University Press, 1943
רחל וישניצר
רחל וישניצר-ברנשטיין (בגרמנית: Rahel Wischnitzer Bernsein) (14 באפריל 1885 - 20 בנובמבר 1989) הייתה אדריכלית והיסטוריונית של אמנות יהודית. במהלך חייה פרסמה ארבעה ספרים, כתבה עשרות מאמרים והייתה עורכת האמנות של כתבי העת "רימון" ו"מילגרוים".
ביוגרפיה ופעילות מקצועית.