בעת פעילותו כמורה במכללת רוברט התיידד פיקרט עם ד"ר פרידריך שראדר שלימד במכללה וחי בקמפוס שלה עם משפחתו. בשנת 1900 שראדר הביע את הערכתו אליו במאמר שפרסם בגרמנית ב"ליטרארישה אכו" (ההד הספרותי").
לפיקרט היו תוכניות שאפתניות להקים עוד בית ספר ומגזינים נוספים לספרות, אך בשלוש השנים האחרונות לחייו הסתגר בביתו.
נפטר בגיל 47 בשנת 1915 בגלל סיבוכים של סוכרת שאת טיפולם הזניח. הוא נקבר באחוזת הקבר המשפחתית באיופ. לפני שמת לא יכול להשתמש בידו הימנית וכתב את קובץ השירים לילדים "Șermin" בידו השמאלית
יצירתו.
פיקרט נחשב לאבי השירה הטורקית המודרנית. בדומה למשוררים הטורקים הקלאסיים שלט בידע ניכר על המוזיקה הטורקית שהשפיעה על צלילי שיריו. כמו כן קיבל השראה מהשירה הסימבוליסטית והפרנאסיאנית הצרפתית בת זמנו. מצד שני הוא והקבוצת הסופרים מ"סרווט-אי-פינון" התנגדו למגמה הפופולרית לפשט את השפה הטורקית העות'מאנית וביקש להשתמש בשפה גבוהה ולנצל את התחכום והאלגנטיות של מילים מושאלות ממקור ערבי ופרסי, מה שהקשה על הקורא הממוצע. הם ניסו חידושים גם בתחום הסגנון והדיקציה. גישתם הוקעה כ"דקדנטית" על ידי סופרים אחרים ובראשם אהמט מידהט..
להבדיל ממשוררים אחרים לפניו ובני זמנו הוא חשף לראשונה בפני הקורא הטורקי פרטים על תהליך העבודה כיוצר שירה, תוך שימוש בידע, בחוש אסתטי ובהשקפה פילוסופית.
בגלל התנגדותו לעריצות נחשב בעיני הציבור הטורקי ל"משורר החירות".
שירו "ערפל" (Sis) מתאר תמונה קודרת של הממלכה תחת שלטונו של עבדול חמיד השני: הטרור הצבאי, ההגליות, העוני והרעב, המשפחות ההרוסות, הילדים הנוודים והמקבצים נדבות. הביע מחאתו נגד השלטון בשירים כמו "שנת 1895", "תשובת המשורר" ו"משתה העושקים". כמה שירים מוקדשים לחיי הדייגים, הקבצנים והילדים היתומים./ בשירו "עיכוב של רגע" גיחך על הינצלות הסולטן, "הצייד המהולל", מניסיון התנקשות שכשל כשהמטען התפוצץ דקה או שתיים לפני הגעת המרכבה המלכותית. פיקרט גינה גם את הקנאות הדתית ואת המלחמות ("אמונה חומדת קדושים מעונים, השמיים רוצים קרבנות/דם, דם בכל מקום, בכל עת"). שירים בעלי מסרים נגד המלחמה והקנאות הדתית היו גם "ההיסטוריה הקדומה", "מול הדגל הקדוש של הנביא", "מלחמת קודש", "בשם הלוחם"("שבו כתב "אתה, הלוחם, אינך מתבייש בבית הקברות הזה?"). בשירו "פרידה מהלוק" שנכתב לרגל נסיעת בנו ללימודים לסקוטלנד, ביכה פיקרט את פאר ההיסטוריה של האימפריה העות'מאנית ואת חולאיה..
. מאוחר יותר הביע את אכזבתו המרה ממהפכת הטורקים הצעירים וכאב מול מלחמת העולם המיותרת שפרצה לא מכבר.
בשירו "האני מאמין של הלוק" העמיד מול תפילת "אני מאמין" המוסלמית המסורתית תפילה חדשה (Haluk'un amentüsu" 1911) שבה הביע השקפת עולם אוניברסליסטית והומניסטית ואמונתו כי התקווה הם הצעירים ("כדור הארץ הוא מולדתי ולאומי כל בני אנוש", "אנחנו שטן וג'ין, אין שדים ואין מלאכים, בני האדם יהפכו את העולם הזה לגן עדן, כך אני מאמין").
יצירתו השפיעה מאוד על הדור החדש של משוררים כמו למכל, יחיא קמאל ביאטלי..
שנים אחרי מות אביו, המיר הבן הלוק את דתו לנצרות פרסביטריאנית, מה שימש נשק לחוגים השמרניים נגד השקפות אביו.
ריאליזם מאגי
ראליזם מאגי
ג'ון אוליבר
ג'ון ויליאם אוליבר (באנגלית: John William Oliver; נולד ב-23 באפריל 1977) הוא קומיקאי, סאטיריקן, תסריטאי, שחקן, מפיק ומנחה טלוויזיה בריטי-אמריקאי. משנת 2014 מנחה את התוכנית "השבוע שעבר עם ג'ון אוליבר" ברשת HBO האמריקאית. בעברו היה כתב בתוכנית הדיילי שואו, החולקת מאפיינים דומים עם תוכניתו. הנחה גם תוכנית סטנד-אפ בערוץ קומדי סנטרל. שיחק גם בסיטקום "קומיוניטי".
ביוגרפיה.
אוליבר נולד בארדינגטון שבווסט מידלנדס, פרבר של העיר ברמינגהאם, אנגליה שבממלכה המאוחדת, למשפחה נוצרית ממוצא אנגלי ואירי. בנם של מורה למוזיקה ומנהל בית ספר שהגיעו מליברפול. שם נעוריה של אמו הוא מקנלטי (McNunlty). אחד מסבי סביו היה הבישוף של ריפון, ויליאם בויד קרפנטר. הוא התחנך בבית ספר בעיירה קטנה שבבדפורדשייר. בשנת 1997 סיים את לימודיו בכרייסט'ס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג', שם למד לתואר ראשון באנגלית. בעת לימודיו באוניברסיטה, שירת אוליבר כחבר בהרכב התיאטרון הקומי "Cambridge Footlights" .
קריירה.
אוליבר החל לעבוד במופעי סטנד-אפ שונים עם שותפו אנדי זלצמן. המופעים התבצעו גם דרך שידורי רדיו, טלוויזיה ואף כללו השתתפות בפסטיבל אדינבורו.
הדיילי שואו עם ג'ון סטיוארט.
בשנת 2006 הצטרף לדיילי שואו ככתב בריטי בכיר. הוא רואיין לתוכנית במסגרת המלצתו של הקומיקאי ריקי ג'רווייס. אף על פי שג'רווייס לא פגש אותו אישית, המליץ עליו משום שהכיר את עבודתו. הוא התקבל לעבודה כשבועיים לאחר הראיון. לאחר מכן, טס מלונדון לניו יורק והחל לעבוד ביום שלמחרת. אוליבר זכה בפרס אמי על כתיבתו בתוכנית בשנים 2009, 2011 ו-2012 ובפרס גילדת התסריטאים.
לצד הופעתו בדיילי שואו, זכה להכרה בדמותו של פרופסור איאן דאנקן בסדרה קומיוניטי של רשת NBC, בתוכניות הרדיו והפודקאסטים שהמשיך להגיש עם אנדי זלצמן, ובזכות תפקידיו בסרטים גורו האהבה של מייק מאיירס ושני שוברי הקופות של הדרדסים. במקביל, המשיך אוליבר בפעילותו כסטנדאפיסט, וכיכב בסדרת ספיישלים משלו בקומדי סנטרל, בתוכנית "John Oliver’s New York Stand-Up Show", שנמשכה ארבע עונות. בשנת 2013 אף זכה להגיש מספר חודשים את תוכנית הדיילי שואו, עקב היעדרו של ג'ון סטיוארט, שביים את סרטו . הופעתו של אוליבר כמחליף קיבלה שבחים אוניברסליים, ולאחר שחוזר רבות על ידי רשתות שונות, חתם על חוזה ארוך טווח עם רשת HBO.
משנת 2007 מנחה גם את תוכנית הפודקאסט הסאטירית The Bugle, יחד עם אנדי זלצמן, שכעת נמצאת בפגרה נוכח עבודתו בתוכנית "השבוע שעבר".
השבוע שעבר עם ג'ון אוליבר.
אוליבר החל להנחות את התוכנית "השבוע שעבר עם ג'ון אוליבר" (Last Week Tonight with John Oliver) ברשת HBO ב-27 באפריל 2014. התוכנית חולקת מאפיינים משותפים עם תוכניתו הקודמת, הדיילי שואו. היא תוכנית לייט-נייט וסאטירה חדשותית אמריקאית, המשודרת במסגרת שבועית כמדי יום ראשון, ועוסקת בחדשות ובאירועים אקטואליים באופן סאטירי.
מיד לאחר סיום עונתה הראשונה של התוכנית בנובמבר 2014, הודיעה הרשת HBO כי היא תשוב בפברואר 2015.
ביוני 2016 התוכנית רכשה חובות אבודים של אמריקאים על סכום של כ-15 מיליון דולר, ומחקה אותם.
במרץ 2018 השיק ספר ילדים בשם יום בחייו של מרלון באנדו כמחאה נגד סגן נשיא ארצות הברית מייק פנס.
יחס לישראל.
במהלך מבצע שומר החומות במאי 2021 פתח אוליבר את תוכניתו במונולוג בו האשים את ישראל בפשעי מלחמה ואפרטהייד ואף האשים את ממשלת ארצות הברית בתמיכה ב"קו הקשה והאכזרי שבו נקטה ישראל". בתגובה לדבריו ספג אוליבר ביקורת נוקבת מכל קצוות הקשת הפוליטית בישראל ובארצות הברית.
דעותיו הפוליטיות.
אוליבר ידוע כתומך נלהב של המפלגה הדמוקרטית, ובשנת 2015, לקראת תחילת תקופת הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית 2016, התבדח אוליבר על הכרזתו של טראמפ לרוץ לנשיאות ארצות הברית בכך ש"ירשום לו צ'ק לקמפיין שלו בשם המדינה, שלא רוצה שיהיה נשיא, אך מאוד רוצה שתרוץ". באמירתו ניתן היה להבחין בבירור כי אוליבר רצה שטראמפ יזכה בבחירות המקדימות שכן לאור אמירותיו השנויות במחלוקת יהיה קל מאוד לקלינטון להביסו בבחירות הכלליות, ובכך יבטיחו הדמוקרטים את השלטון לעוד ארבע שנים. לאחר זכייתו של טראמפ בבחירות הכלליות בנובמבר 2016, זכה אוליבר לביקורות מצד תומכי טראמפ כאות לזלזול במועמדותו.
חייו האישיים.
אוליבר הוא תושב קבע של ארצות הברית ומתגורר בניו יורק עם רעייתו לה הוא נשוי מאז 2011, קייט נורלי, חובשת בצבא האמריקאי וותיקת מלחמת עיראק, ולהם שני בנים. ב-2019 התאזרח רשמית כאמריקאי.
ברוסיה 323
אוטו לימן פון סנדרס
אוטו לימן פון זנדרס
אוטו לימן פון סאנדרס
19367 Pink Floyd
עמוד הנצחון של ברלין
נשטל קסמקס
דאבק
דַאבֶּק (בערבית: دابق; נקרא גם "דאביק", על פי כתיב שמו באותיות לטיניות: Dabiq) הוא מגזין אינטרנטי המשמש את המדינה האסלאמית לגיוס מחבלים ולהפצת משנתם: שליטה אסלאמית עולמית וג'יהאד סוני נגד מטרות מערביות וכן נגד פלגים יריבים באסלאם, בעיקר שיעים.
המהדורה הראשונה של המגזין יצאה ביולי 2014 במספר שפות, כולל אנגלית. שמו של המגזין נלקח מהעיר דאבק שבצפון סוריה, המוזכרת בכתובים אסלאמיים ביחס לאחרית הימים (אסכטולוגיה אסלאמית) ומלחמה כוללת נגד כופרים. על פי המסורת המוסלמית, זהו המקום בו ייפגשו צבאות האסלאם והנצרות למערכה רבתית.
באוקטובר 2014 יצא המגזין עם עמוד שער שעליו תמונה של כיבוש אסלאמי של הוותיקן, עם דגל המדינה האסלאמית המונף מעל האובליסק המצרי בכיכר פטרוס.
תוכן.
מגזין זה של דאעש מסביר ומצדיק את פעילות הארגון בפני קהלים דוברי אנגלית. הוא חלק מכמה מגזינים היוצאים לאור באנגלית, ומתורגמים בחלקם לשפות אחרות.