מנהיבי, אחד מילידי האי שנודע בכינויו "ג'ון פרום", החל מופיע בקרב תושבי המקום כשהוא לבוש בבגדים מערביים, ומבטיח לקהל שומעיו בתים, בגדים ומזון כשהוא מציג עצמו כהתגלמותו של קרפרמון אל ההר. ג'ון פרום פרס את משנתו הדתית והבטיח שחר של עידן חדש בו כל האנשים הלבנים כולל המסיונרים יאלצו לעזוב את האי, והמלנזים המקומיים יזכו בגישה לעושר החומרי ממנו נהנו הלבנים. על מנת שנבואה זו תתגשם על המאמינים לדחות את כל המאפיינים של החברה האירופאית (כסף, חינוך מערבי, נצרות ועבודה במפעלים הטאנזיים לייצור שמן קוקוס) ולחזור למנהגים המסורתיים הטאנזיים.
ב-1941 החלו חסידיו של ג'ון פרום להפטר מכל הכסף המזומן (המערבי) שברשותם על ידי בזבוז משולח רסן, נטשו את הכנסיות המיסיונריות, בתי הספר, הכפרים והמפעלים ועברו לחלקו הפנימי של האי על מנת להשתתף בטקס דתי של צומות וריקודים מסורתיים.
השלטונות האירופאים הקולוניאליים ניסו לדכא את התנועה, עצרו את מנהיבי, השפילו אותו פומבית ולבסוף הגלו אותו יחד עם מנהיגים אחרים של התנועה לאי אחר בארכיפלג. על אף זאת, התנועה צברה פופולריות רבה במהלך שנות ה-40 כאשר קרוב ל-300,000 חיילים אמריקאים הקימו בסיס באי בהביאם עמם כמויות גדולות של אספקה או "מטען".
בתום המלחמה לאחר עזיבתם של האמריקנים, חסידי הכת בנו מסלולי נחיתה סמליים (שכללו גם מטוסים מעץ ומגדלי פיקוח מבמבוק) - על מנת לעודד את שובם של המטוסים האמריקאיים נושאי ה"מטען". ב-1957, ייסד מנהיג הכת נקומהה את "צבא טאנה", ארגון לא אלים טקסי שארגן מצעדים כמו-צבאיים, בהם נצבעו פני המשתתפים בצבעים טקסיים, והם לבשו חולצות T לבנות עם הכיתוב T-A USA (צבא טאנה ארצות הברית). מצעד זה מוסיף להתקיים מדי שנה ב-15 בפברואר.
הכת עדיין פעילה כיום. חסידיה מאמינים שג'ון פרום יחזור ב-15 בפברואר (השנה אינה ידועה) שמצוין בוונואטו כ"יום ג'ון פרום".
בסוף שנות ה-70, הביעו חסידי הכת את התנגדותם ליצירת מדינה מאוחדת עצמאית של ונואטו. הם מחו נגד ממשל מרכזי בשל חששם שיפעל לחיזוק ה"מודרניות" המערבית והנצרות על חשבון המסורת והמנהגים המקומיים.
לחסידי ג'ון פרום יש כיום מפלגה פוליטית משלהם המונהגת על ידי סונג קספאי. ביום ג'ון פרום בפברואר 2007, חגגה התנועה יובל להיווסדה. צ'יף אייזק ואן ניקיאו, מנהיגה, צוטט ב-BBC בדברים שנאמרו לפני מספר שנים: "ג'ון פרום היה אלוהינו, ישו שלנו, והוא עתיד לשוב אלינו".
אהורמין
אהורמיז
דמי ולדות
דמי ולדות הוא מושג הלכתי המתייחס לפיצוי כספי אותו צריך לשלם אדם שפגע באישה הרה וגרם למות עוּברה. את הפיצוי משלם הפוגע לבעלה של האישה ההרה.
מקור הדין נמצא בפרשת משפטים: .
בתלמוד הבבלי, במסכת בבא קמא, ישנו דיון בשאלה כיצד לחשב את ערכו של העובר. מסקנת הדיון היא כי יש לחשב את ההפרש בין ערכה הכספי של האישה אילו הייתה נמכרת לשפחה כאשר יש לה ולדות -ואז היה ערכה גבוה יותר (מאחר שגם ילדיה יהיו עבדים של הקונה), לבין מצב שהייתה נמכרת ללא הוולדות.
שנהבי מגידו
שנהבי מגידו הם אוסף של שנהבים מחוטבים שנמצאו בחפירות הארכאולוגיות בתל מגידו. אוסף השנהבים נמצא בחפירות של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו שנערכו בתל בין השנים 1939-1925. רובם נחפרו על ידי הארכאולוג גורדון לאוד שהיה המנהל האחרון של משלחת זו.
האוסף כולל 380 חפצים ושברי חפצים בעיקר לוחיות ארוכות של שנהב הנושאות תמונות ששובצו בתוך רהיטים וחפצים של עץ כדי להוסיף להם נוי ויוקרה. האוסף כולל גם חפצים תלת ממדיים עשויים משנהב, כגון קופסאות, בקבוקים, מסרקות ופקקים מגולפים לבקבוקים. אחד החפצים החשובים שנמצאו הייתה קופסה רבועה שעל דופנותיה גולפו דמויות של אריות וספינקסים ברמת גילוף שהגיעה כמעט לרמת פיסול תלת-ממדי. באריות אלה ניכרת השפעה סורית או חיתית. האוסף כולל גם קבוצה של לוחיות ארוכות שעליהן חרוטות תמונות. אחת הלוחיות היא ידית של סכין ועליה חריטה רדודה של חגיגת ניצחון. קווי החריטה מולאו בחומר שחור שהבליט את התמונה על רקע צבעו הבהיר של השנהב. בתמונה אפשר להבחין בתהלוכה המתקדמת שמאלה לכוון מלך היושב על כיסא מפואר עטור בכרובים. לפני המלך שתי נשים, אחת פורטת על נבל, השנייה מגישה משקה ופרחי לוטוס. סצנות של משתאות ומלחמה נמצאו גם על לוחיות אחרות. האוצר כלל גם חפצים שמקורם היה זר כגון קלמר שנשא את שמו ואת תאריו של בעליו הסופר והוא מתוארך לימי רעמסס השלישי. זהו המצבור העשיר ביותר של אמנות השנהבים הכנענית שנמצא עד כה.
האוסף נמצא במבנה שנקרא על ידי החופרים "בית האוצר" בשכבה VIIA המתוארך לתקופת הברזל והוא נבנה כהמשכו ועל שרידיו של ארמון משכבה VIIB מתקופת הברונזה המאוחרת.
עושר התבליטים על גבי השנהבים ובייחוד ריבוי הסגנונות שכלל מוטיבים בסגנון מצרי, וכן מוטיבים שהועתקו מחפצים שהגיעו לכנען בדרכי מסחר כגון חתי מתקופת האימפריה החתית, מיקנה וקפריסין אופייני לאמנות הכנענית ומתארך את השנהבים לתקופת הברונזה המאוחרת. על גבי אחד השנהבים נמצא כרטוש של רעמסס השלישי. יש בכך הוכחה ברורה שבית האוצר עם האוסף שבו היה קיים בימיו של פרעה זה. השערת החוקרים היא שחלקו של האוסף שרבים מלוחותיו שימשו במקור כלוחיות שיבוץ ברהיטים, הושלכו לחדרי בית האוצר שהיה שייך לארמון משכבה VIIB. המגוון הרחב של החפצים הוביל את החוקרים למסקנה שמדובר באוסף שהתקיים כמאה וחמישים שנה.
אמנות הגילוף בשנהב דורשת התמקצעות והיא נעשתה על ידי קבוצות אמנים שהגילוף בשנהב היה תחום התמחותם, ושימשו כנראה כאמני חצר. השנהב נחשב לחומר גלם יקר ושימש כסחורת חליפין בידי השליטים השונים.
חלק מאוסף שנהבי מגידו נמצא במוזיאון רוקפלר ובמוזיאון של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו.
מרקו קולטליני
מרקו קולטליני (באיטלקית Marco Coltellini; 13 באוקטובר 1719 - נובמבר 1777) היה לבריתן אופרה ומדפיס איטלקי.
חייו.
קולטליני נולד במונטפולצ'אנו והחל בקריירה כנסייתית, אבל נאלץ להתפטר אחרי שהיה לאב לארבע בנות. הוא פתח בית דפוס להוצאת יצירות של דמויות מעידן האורות, כגון פרנצ'סקו אלגארוטי וצ'זארה בקאריה. קולטליני גילה עניין רב באופרה והתוודע אל מטסטאזיו (הלבריתן הראשון במעלה בתחום האופרה סריה), כמו גם אל גלוק, רניירי דה קלצאביג'י וג'אקומו דוראצו, שלקחו חלק ברפורמה של האופרה האיטלקית. בשנת 1763 תפסקולטליני את מקומו של מטסטאזיו כמשורר הקיסרי בחצר המלכות בווינה. הוא כתב לבריות לגלוק, האסה "פיראמו וטיסבה") וסליירי, וכן ערך ושיכתב את "לה פינטה סמפליצ'ה" של קרלו גולדוני כדי להתאימה להלחנת מוצרט. עבודתו המשותפת שלו עם טרטה, "איפיגניה באאוליס" (1763), פיתחה את החידושים האופראיים של "אורפאו ואורידיצ'ה" של גלוק. קולטליני פוטר מעבודתו בשנת 1772 כשאחת הסאטירות שלו הכעיסה את הקיסרית מריה תרזה. הוא התמנה לתפקיד הלבריתן הרשמי בתיאטרון הקיסרי בסנקט פטרבורג שברוסיה. כאן כתב טקסטים לפאיזיילו וטרטה (אנטיגונה). גם כאן הסתבך בצרות ויצאה שמועה, שמותו הפתאומי היה תוצאה של הרעלה.
הצבא הפרתי
הצבא של האימפריה הפרתית היה מפורסם בעת העתיקה בעיקר בזכות חיל הפרשים שלו.
מבנה הצבא.
הצבא הפרתי לא היה צבא קבוע אלא מעין צבא פיאודלי. כאשר קרא השאהנשאה (מלך המלכים) לגיוס כללי הגיעו האצילים הפרתים, האזאט (Azat), עם הלוחמים הכפופים אליהם. הצבא הפרתי החזיק ביחידות לוחמים רגליים אך בעיקרו היה צבא פרשים. הפרשים הפרתים נחלקו לשני סוגים עיקריים הפרש הכבד והפרש הקל. כהכללה ניתן לומר כי את יחידות הפרשים הכבדים הרכיבו בני האליטה האריסטוקרטית הפרתית, שיכלו לממן את השריון היקר להם ולבני לווייתם, ואילו את יחידות הפרשים הקלות הרכיבו האצולה הנמוכה ובני לווייתם ונוודים לוחמים מהשבטים האיראניים שבערבה האסייתית.
הפרשים הכבדים.
הפרש הכבד הפרתי, קיבל את השם היווני קטפראקטוס (kataphraktos), שמשמעו מכוסה לחלוטין. ביטוי זה מתייחס להיות הפרש מכוסה כולו בשריון. הפרש לבש חולצת שריון קצרת שרוולים עד מעל לברכיו, רגליו היו בתוך מכנסי שריון וידיו בתוך שרוולי שריון ועל ראשו חבש קסדת מתכת. הסוס של הקטפרקט היה מכוסה בשמיכת שריון שהגנה על ראשו, כל גופו ועל החלק העליון של רגליו. הנשק העיקרי של הקטפרקט היה הרומח הארוך שלו (Kontos), שאורכו היה ככל הנראה כארבעה מטרים. בתור נשק משני נהגו הקטפרקטים לשאת חרב, אלה או פגיון.
הפרשים הקלים.
הפרש הקל הפרתי היה קשת רכוב. הקשת הרכוב היה לרוב ללא שריון או עם שריון קל ונשקו העיקרי היה הקשת. הקשת הפרתית הייתה קשת מורכבת מעוקלת לאחור (Recurve composite bow), שהחזיקה משקל מתיחה (Draw weight) גבוה הרבה יותר משל הקשת הרומית, היינו טווח החצים ויכולת החדירה שלהם היו גדולים יותר (קשת זו הייתה גדולה מהקשת המונגולית אולם ככל הנראה משקל המתיחה שלה היה קטן יותר).
הטקטיקה של הצבא הפרתי.