הלחימה בורשה הייתה נואשת. הלוחמים נלחמו מבית לבית, ורבים היו מקרי הגבורה וההקרבה. אנשי הארמייה קריובה מנו בין 12 ל-20 אלף לוחמים המצוידים בנשק קל, כנגד יחידות הוורמאכט וה-SS חמושות היטב שמנו כעשרים אלף איש. לאחר 63 ימי לחימה נכנע בור קומורובסקי לגרמנים. בהסכם הכניעה נקבע כי שרידי הארמייה קריובה שייכנעו יקבלו מעמד של שבויי מלחמה. אך הדבר לא מנע תגמול ברוטלי כנגד האוכלוסייה האזרחית. העיר נחרבה כליל, מאות אלפים מבניה נהרגו, ורבים נשלחו למחנות עבודה.
בינואר 1945 הייתה פולין כולה בידי הצבא האדום. ההתנגדות הפולנית המאורגנת במסגרת הארמייה קריובה כבר לא הייתה קיימת. ב-19 בינואר הודיעה הארמייה קריובה על התפרקותה. במועד זה לערך התאחדה הארמייה לודובה עם הצבא הסדיר הקומוניסטי הפולני שלחם כיחידה אורגנית של הצבא האדום.
לאחר המלחמה.
הנס פרנק נתפס בידי חיילים אמריקנים במאי 1945, והיה אחד מן הנאשמים הראשיים במשפטי נירנברג. במהלך משפטו חזר אל חיק הדת הקתולית והביע חרטה, באמרו "אלף שנים תעבורנה, ואשמת גרמניה לא תימחה". יומניו שנתפסו על ידי בעלות הברית מהווים מקור היסטורי רב ערך, והם הובאו כראיה כנגדו במשפט. הוא נמצא אשם בפשעים כנגד האנושות ובפשעי מלחמה, וב-1 באוקטובר 1946 הוצא להורג.
במהלך 1945 שורטטו מחדש גבולות פולין, בועידת יאלטה ובוועידת פוטסדאם.
בוועידת ילטה בפברואר 1945 הציג סטלין בפני בעלי בריתו המערביים עובדות מוגמרות בשאלת פולין. כוחותיו שלטו בפועל בפולין, ואנשיו, הקומוניסטים הפולנים, הקימו בפועל ממשלה.
ברית המועצות שמרה בידיה את החלקים שכבשה בשנת 1939 (למעט העיר ביאליסטוק). תושביהם הפולנים של אזורים אלו גורשו מהם. כיום שייכים אזורים אלו לבלארוס, אוקראינה וליטא. כפיצוי על כך ניתנו לפולין חלקים נרחבים מגרמניה, מזרח פרוסיה, פומרניה ושלזיה, עד לקו הנהרות אודר-נייסה. תושביהם הגרמנים של אזורים אלו גורשו אל המערב, והם אוכלסו מחדש בפולנים מן המזרח.
הממשל בפולין ניתן בידי הממשלה הקומוניסטית, אשר החלה את פעולתה בלובלין ביולי 1944, ועד מהרה התגבש לממשלה של ממש בראשה עמד בולסלאב ביירוט. הממשלה הגולה בלונדון עמדה חסרת אונים כנגד התפתחוית אלו, שכן בשלב זה כבר חוסל כוחה העצמאי של הארמייה קריובה שסרה למשמעתה של הממשלה הגולה, עקב כישלון מרד ורשה. בעלות הברית המערביות נמנעו מלהתעמת עם סטלין בנוגע לנושאים אלו. עד שנת 1946 התקיים מעין מאבק צבאי בין שרידי ה-AK (אשר יצרו מחתרת שנקראה NIE, תחילת המילה הפולנית ל"עצמאות") ובין הרוסים. מפקד ה-NIE, הגנרל ליאופולד אוקוליצקי, אשר היה אף מפקדה האחרון של הארמייה קריובה, נתפס על ידי הרוסים ונשפט למאסר ממושך.
על מנת לפייס את בעלות הברית המערביות הוקמה ממשלת קואליציה, אליה הצטרף ראש הממשלה הגולה, סטניסלב מיקולאיצ'יק, אשר התפטר מתפקידו כראש הממשלה הגולה בלונדון, והגיע לשטחי פולין על מנת לשמש כסגן ראש הממשלה בממשלת הקואליציה שהקים ביירוט. אמנם בראש הממשלה עמד הסוציאליסט אדוארד אוסובקה מורבסקי אך השליטה בעמדות המפתח בממשל הייתה בידי הקומוניסטים. ביולי 1945 הכירו בעלות הברית בממשלה זו, והסירו את הכרתם בממשלה הגולה, אשר סירבה להכיר בשינויים הטריטוריאליים שהיו מוסכמים על בעלות הברית. על אף שיתופו של מיקולאיצ'יק ואנשיו בממשלה, הייתה המדינה על סף מלחמת אזרחים. מלחמת גרילה כנגד הכובשים הרוסיים וכנגד הממשלה התקיימה עד לשנת 1947 ובמקומות מסוימים אף עד לשנת 1956. אלמנטים רבים בחברה הפולנית סירבו לקבל את הקומוניזם, ותנועות מחתרת כגון ה-NIE, ושרידי אנשי הנ.ס.ז'. (ארגון מחתרת ימני קיצוני אשר התפלג מן הארמייה קריובה) המשיכו להילחם עד שהושמדו בידי המשטרה הפולנית אשר קיבלה אימון וסיוע מן הרוסים.
עד שנת 1947 השתלטו הקומוניסטים על הממשלה באופן מוחלט. באוקטובר 1947 נמלט מיקולאיצ'יק בחזרה ללונדון, והותיר את ההנהגה בידי הקומוניסטים בלבד. פולין הייתה לרפובליקה עממית קומוניסטית, התעשייה הולאמה, כמו גם הבנקים. עם זאת רעיונות שהועלו בידי קומוניסטים ותיקים להפוך את פולין לרפובליקה במסגרת ברית המועצות נדחו.
קריאה נוספת.
לקריאה על תחילת הכיבוש הסובייטי בחלק המזרחי של פולין ניתן למצוא בספרו של יולי מרגולין, מסע לארץ האסירים.
זיכרון אנושי
לייק סקסס
לייק סַקְסֵס (Lake Success; מאנגלית: "אגם ההצלחה") הוא כפר ואתר נופש במדינת ניו יורק בארצות הברית, שהיה משכנם של משרדי האו"ם עד לשנת 1951.
הכפר שוכן בצפון-מערב לונג איילנד, ונכון לשנת 2000, אוכלוסייתו מונה 2,797 תושבים. שטח הכפר 5 קמ"ר: 4.9 קמ"ר יבשה ו-0.1 קמ"ר מים.
היסטוריה.
שמו של האתר שאוב משמו האינדיאני הקדום "סוכוט" שהיה לו צליל דומה למילה האנגלית "Success". הקרקע של הכפר נרכשה על ידי אחד מבני משפחת אילי ההון ואנדרבילט בראשית המאה ה-19 הכפר נוסד בשנת 1926.
בשנת 1939 רכשה ממשלת ארצות הברית חלק מאדמות האתר לצורך מפעל לייצור גירוסקופים. בימי מלחמת העולם השנייה עבדו במפעל זה כ-22,000 עובדים. עם סיום המלחמה הוסבו בנייני המפעל להיות משכנם של משרדי האו"ם, עד שייבנה משכנו הקבוע של הארגון. המשרדים שכנו באתר בשנים 1946 עד 1951. מושבה של מליאת עצרת האו"ם, באותן שנים, היה באתר אחר הנקרא פארק פלאשינג מדוז (Flushing Meadows) ברובע קווינס בניו יורק. בשנת 1951 נחנך מטה האומות המאוחדות במזרח מנהטן, המהווה מאז את משכנם הקבוע של משרדי האו"ם ושל העצרת הכללית של הארגון.
בשנים שלאחר מכן שימש האתר למשכנם של מפעלים של תעשיית התעופה והחלל ובהם לוקהיד מרטין.
פק&quot;ד
כאשר הייתי נער קטן
"כאשר הייתי נער קטן" (בגרמנית: Als ich ein kleiner Junge war) הוא ספר גרמני מאת אריך קסטנר שראה אור בשנת 1957.
הספר, המיועד לילדים אך לא להם בלבד, עוסק בעיקר בילדותו של קסטנר בדרזדן, מלבד שלושת פרקיו הראשונים המספרים על אבותיו, מקצועותיהם לאורך השנים, כיצד נפגשו הוריו וכיוצא באלה.
על אף אופיו האוטוביוגרפי קשה לסווג את הספר כאוטוביוגרפיה לשמה, שכן הוא עוסק בתקופה אחת בלבד מתוך חייו של קסטנר, וזהו חלק ממטרת הספר. בהקדמה לספר מביע קסטנר את תקוותו שהילדים בימינו יתעניינו כיצד חי נער קטן לפני מחצית המאה (נכון לזמן יציאתו לאור של הספר), והוא מתעתד לספר מעט מילדותו; לא הרבה, כיוון שאז יהיה הספר עבה וכבד, מסוג הספרים שהוא עצמו אינו אוהב.
לספר אין עלילה מובנית של ממש, והוא עשוי פרקים-פרקים המספרים על הצדדים השונים בילדותו של קסטנר. אחדים מאותם פרקים עוסקים במשפחתו המורחבת, בהיסטוריה המשפחתית ובהוריו. אחרים נוגעים ללימודיו של קסטנר, למוריו ולבית הספר בו למד. חלק נכבד מן הספר מוקדש לאמו של הסופר, מהדמויות החזקות והמשפיעות ביותר בחייו.
הספר מסתיים ב-1 באוגוסט 1914, עת מכריזה גרמניה מלחמה על רוסיה. ובמילותיו שלו: "מלחמת העולם החלה, ותמו ימי ילדותי".
קישורים חיצוניים.
אריך קסטנר, כאשר הייתי נער קטן, מגרמנית - שושנה אוילר ; עריכה - יעקב עדיני ; איורים - הורסט למקה.
קרן תל חי
קרן תל חי היא קרן לגיוס והקצאת כספים אשר שימשה את התנועה הציונית הרוויזיוניסטית. מטרותיה המוצהרות היו תמיכה בהגנה העברית בארץ ישראל, וחינוך הנוער הציוני להגנה עצמית.
בתקופת המנדט הבריטי: 1948-1929.
הקרן נוסדה בלונדון בשנת 1929 לאחר מאורעות תרפ"ט.
בתקופת המנדט הבריטי מילאה הקרן תפקידים רבים בהקמת מוסדות חינוך והכשרה, בהתיישבות כפרית, בבנייה בערים, ובתמיכה בנזקקים חברי תנועת הצה"ר. המשימה הראשונה שהוטלה על הקרן הייתה הקמת בית ספר למדריכים. בתקופת היישוב כיהן בראשות הקרן יקיר הר-זהב.
בשנות ה-30, הקרן סייעה לעולים חדשים חניכי בית"ר להקים או להצטרף אל יישובים שהקימו אנשי הצה"ר ופלוגות הגיוס של בית"ר. בסוף שנת 1935 אספה הקרן כספים עבור בניין להסתדרות העובדים הלאומית בתל אביב.
בשנות ה-40 שיתפה הקרן פעולה עם "הוועד למען האסירים והעצורים" של התנועה הרוויזיוניסטית.
חניכי בית"ר ביצעו פעולות התרמה רבות עבור הקרן בציבור הרחב. בשנות ה-30 של המאה ה-20 הקרן קיימה רישום של שמות התורמים ב"ספר הברזל לזיכרון". הקרן אספה תרומות כדי לתמוך בחינוך לפעילות גופנית ולהגנה עצמית. בין השאר, הדפיסה את בולי קרן תל חי, אשר עוצבו והופקו ונמכרו לחברי תנועת ז'בוטינסקי וחניכי תנועת הנוער בית"ר.
נוצרה תחרות בגיוס כספים בין הקרן לבין הקרן הקיימת, דבר שהביא גורמים ציוניים, כמו הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בפולניה והמזרחי והפועל המזרחי להורות לחבריהם שלא לסייע לקרן. הקרן תמכה בבתי ספר למדריכים של בית"ר.
במדינת ישראל.
הקרן המשיכה לפעול לאחר הכרזת המדינה, בדומה לארגונים אחרים של היישוב, כגון הסוכנות היהודית.
במהלך שנת 1975 התברר לראשי תנועת החרות כי הקרן עומדת לקרוס תחת גל של חובות שמקורם היה בהלוואות בריבית קצוצה אשר נלקחו בשוק האפור במשך מספר שנים, ואשר מוחזרו על ידי לקיחת הלוואות אחרות. חלק מהמלווים היו אנשי תנועה ותיקים שפותו להלוות לקרן תמורת הבטחה לריביות גבוהות.