ב-1940 טוהר NRF מכותביו היהודים והקומוניסטים. במרבית שנות הכיבוש הגרמני בשנים 1940–1943 בראש המגזין עמד פייר דרייה לה רושל, חבר של פולאן, שהפך בעשור האחרון למעריץ של המשטרים הטוטליטריים. הוא התפטר ב-1943 וגלימאר החליט שלא לפרסם זמנית את המגזין. בסוף ימי כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית הפנו אנדרה ז'יד והגנרל דה גול את תמיכתם המפורשת למגזין "L'Arche" (ל'ארש = הקשת) שהחליף את תפקידו של N.R.F באלג'יריה הצרפתית שהייתה השטח הצרפתי הראשון ששוחרר על ידי בעלות הברית - "צרפת החופשית". המגזין "ל'ארש" נוסד על ידי ז'אן אמרוש והעורך שלו היה אדמון שארלו והוא התפרסם בין השנים -1944–1947 . בשנות הכיבוש הפכו מונטריאול, טאנג'ר ואלג'יר למרכזי הספרות הצרפתית החופשית במקום פריז.
אחרי שחרור צרפת כולה, 1944 אסר השלטון הדמוקרטי המחודש על פרסום המגזין בגין שיתוף הפעולה עם הנאצים. הוא נפתח שוב בעריכת ז'אן פולאן בשנת 1953 כשהוא נקרא בהתחלה "La Nouvelle Nouvelle Revue Française" ("לה נובל נובל רווי פראנסז"), כלומר "כתב העת הצרפתי החדש החדש ".בינואר 1959 חזר המגזין לשמו הרגיל - NRF - "הכתב העת הצרפתי החדש". אולם שיתוף
הפעולה של פולאן עם ארלאן בעיתון התערער.
NRF היה למשך שנים רבות ירחון אולם לתקופה היה הפך לרבעון, ואחרי 2015 מופיע כדו-ירחון.
מבחר כותבים.
עם המחברים שפרסמו ב-NRF נמנו כמה מחשובי הכותבים של המאה ה-20:גיום אפולינר, סן-ג'ון פרס, לואי אראגון, גבריאל בונור, ז'אן קלר, פול קלודל, רנה קליסקי, רובר דסנוס, מישל דאון, קלוד אסטבן, אנדרה ז'יד, ז'אן גרוז'אן, ולרי לארבו, ז'אן-מארי גוסטב לה קלזיו, רוז'ה מרטן די גאר, קנזאבורו אואה, ז'אן פולאן, פרנסיס פונז', מרסל פרוסט, אנטואן דה סנט-אכזופרי, ז'אק ריווייר, רומן רולאן, אנדרה סוארס, אלבר טיבודה, פול ואלרי, פייר דרייה לה רושל, ז'אן-פול סארטר, ז'ול סופרוויאל, אנרי בוייה ואחרים .
עם הסופרים העכשוויים שכתביהם הופיעו במגזין ניתן למנות את: ז'אן רבול, פול גרווייאק, מוריאל ברברי, ז'אק שסקס, מוריס דנטק, מארי נדיאיי ואחרים.
חפיסה אחידה
חפיסות אחידות
קרור (חברה)
טרג'אני ואקיל
טרג'אני ואקיל (באנגלית: Tarjani Vakil) היא בנקאית הודית, כיהנה בעבר בתפקיד מנכ"ל של בנק אקסים והאישה הראשונה בהודו שכיהנה בתפקיד זה.
היסטוריה.
טרג'אני ואקיל נולדה וגדלה במומבאי. יש לה שלשה אחים והיא הצעירה ביותר במשפחתה.
בשנת 1958, סיימה תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת מומבאי ומיד לאחר מכן החלה לעבוד כפקידה בוועדת הכספים של מהראשטרה.
בשנת 1965, החלה לעבוד בבנק IDBI Bank והייתה האישה היחידה בתחום.
בשנת 1993, החלה לכהן כיו"ר אקסים בנק (Exim Bank) ופרשה מתפקידה בשנת 1996.
בשנת 1997 נבחרה על ידי חברת KPMG Worldwide Business, לאחת מחמישים הנשים המובילות בתחום הפיננסי וזאת בעקבות עוז הרוח שלה.
בשנת 2011, פרסמה אוטוביוגרפיה בשם פסיפס של זיכרונות (A Mosaic of Memories).
קמוסים
קָמוֹסִים (בפורטוגזית: Camocim) היא עיר במדינת סיארה, בברזיל.
גאוגרפיה.
העיר מצויה על שפת האוקיינוס בו נהר טוקונדובה נשפך לים.
העיר נמצאת באזור הטרופי עם הטמפרטורה השנתית הממוצעת של כ-26 מעלות.
בשנים 1613–1649 האזור היה בשליטת הולנד. תושבים פורטוגזים ראשונים באזור התיישבו בסביבות בשנת 1879 ובשנת 1889 היישוב הוכר כעיר. כ-85% מתושבי העיר הם קתולים.
בעיר פעול בית חולים, מספר תחנות רדיו אזוריות ושדה תעופה. בשנת 1910 האזור חובר למערכת מסילת ברזל אזורית.
תושבי העיר מתפרנסים בעיקר מחקלאות ודייג, כמו גם קציר קשיו, אורז יבש, קסבה וקטניות. כמו כן נפוץ גידול בקר, חזירים ועופות.
רעידת האדמה בדוזג'ה (1999)
יחסי קולומביה–שווייץ
יחסי קולומביה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת קולומביה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה.
בין רפובליקת קולומביה לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ השווייצרי, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת קולומביה לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים חמים וידידותיים שבמסגרתם מתקיימים שיתופי פעולה רבים במגוון רחב מאוד של תחומים. קולומביה מהווה מדינה מועדפת עבור שווייץ להשקעה עבור האצת הפיתוח ולסיוע הומניטרי. הסחר שבין שתי המדינות הוא נמרץ ורחב.
שווייץ כוננה לראשונה יחסים דיפלומטיים וקונסולריים עם קולומביה בסוף המאה התשע עשרה. אמנת החברות והסחר שבין שתי המדינות נחתמה בסוף שנת 1908 ועזרה לשפר את מעמדה של הקהילה השווייצרית בקולומביה. קונסוליה שווייצרית נפתחה בבוגוטה בשנת 1911. הקונסוליה שודרגה לצירות בשנת 1940 ולשגרירות בשנת 1958. מקום מושבה של הוועידה הקבועה השווייצרית-קולומביאנית שכוננה בשנת 1974 הוא בוגוטה.
יחסים כלכליים.
שווייץ מייבאת מקולומביה בעיקר אבני חן ומתכות יקרות, לצד ציוד חקלאי. הייצוא המרכזי השווייצרי לקולומביה הוא מוצרי רוקחות, כימיקלים, מכונות וציוד דיוק. ההשקעות השווייצריות בקולומביה נאמדו בסוף שנת 2017 ב-1.2 ביליון פרנקים שווייצריים, והחברות השווייצריות שלהן בסיסים בקולומביה סיפקו יותר מ-12,100 מקומות עבודה לתושבים במדינה.
שווייצרים בקולומביה.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו בקולומביה אלפיים ארבע מאות עשרים ואחד אזרחים שווייצרים.
שגרירות בריטניה בישראל
רפובליקת הפירטים
אלסנדרו אלבני
אלסנדרו אלבני (באיטלקית: Alessandro Albani; 15 באוקטובר 1692, אורבינו – 11 בדצמבר 1779, רומא) היה קרדינל, פוליטיקאי ואספן אמנות איטלקי.
ביוגרפיה.
אלסנדרו אלבני נולד למשפחת אצולה איטלקית ממוצא אלבני. הוא סיים אוניברסיטת רומא עם התמחות במשפטים. היה לו רצון להתרכז בקריירה צבאית, אך אפיפיור קלמנס האחד עשר שהיה קרוב משפחתו שכנע אותו לעבור לקריירה במערכת הכנסייה.
בפברואר 1721 אינוקנטיוס השלושה עשר העניק לאלסנדרו אלבני תואר קרדינל. לפני קבלת התואר הוא לא היה איש כנסייה. בהיותו קרדינל הוא השתתף בבחירת מספר ישיבות קונקלווה.
אלסנדרו אלבני היה אספן אמנות עתיקה ידוע. ברומא הוא בנה "וילה אלבנה" ובה מיקם את האוסף של יצירות אמנות מתקופה עתיקה. אחרי מותו חלק מהאוסף למשל אריה אלבני הועברו למוזיאון הלובר.
אלסנדרו אלבני תמך בפעילותו של יוהאן יואכים וינקלמן ואקדמיה של סן לוקא. בשנת 1761 הוא התמנה לספרן בספריית הוותיקן.
קיטבול
קיטבול (באנגלית: Kitbull) הוא סרט קצר מונפש מסורתית משנת 2019. זהו הסרט השלישי בתוכנית "ספארקשורטס" של פיקסאר והוא מתרכז בחתול רחוב עצמאי וכלב פיטבול שעבר התעללות, היוצרים חברות לא סבירה.
עלילה.
גור חתולים חי בפחי הזבל מאחורי הבניינים של סן פרנסיסקו. בעודו מחפש אוכל ברחובות, עוברת רחוב מציע לו אוכל אך הוא בורח, ומוצא מקום שינה בקופסת קרטון בזבל. מאוחר יותר, כלב פיטבול עובר לגור במלונה מאחורי הבניין. הגור בהתחלה מאוד מפוחד מהכלב, אבל לאט מתחיל להתחבר איתו בזמן שהם משחקים עם פקק בקבוק. לילה אחד, אחרי שהכלב נלקח אל תוך הבניין, הוא מושלך החוצה אחרי שנפצע קשה בקרב כלבים. הפיטבול הולך לעזור לחתלתול, שנתקע באריזת פלסטיק, אבל הגור המפוחד תוקף את הכלב אחרי שראה את הניבים שלו. הכלב העצוב והפצוע נסוג למלונה שלו, שם הוא פוגש שוב את הגור חתולים המצטער. ביום למחרת, השניים בורחים מהחצר האחורית לפני שבעל הבית יכול למצוא אותם. מאוחר יותר, החתלתול והפיטבול משחקים ברחוב, כשהחתול נמצא על ידי אותה עוברת רחוב ממקודם. כשהיא רואה את הפיטבול, הן היא והכלב מפוחדים זה מזה, אבל אחרי שהם מתגברים על זה, זוג החיות מאומץ על ידי עוברת הרחוב ובעלה.
גאורגי זלמה
גאורגי זלמה (שם אמיתי הוא זלמנוביץ'; 1906 – 1984) היה צלם ועיתונאי יהודי סובייטי. כתב צלם של העיתונים איזווסטיה, אוגוניוק, קרסנאיה זבזדה ופרסומים נוספים בשנות ה-20 וה-30, כתב צלם צבאי בקרבות מלחמת העולם השנייה. עסק בצילום למעלה מ־60 שנה.
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1906 בטשקנט במשפחתם של אנטולי ואסתר זלמנוביץ'. בשנת 1921 עבר למוסקבה, שם החל לצלם במצלמת קודאק 9 × 12 הישנה. קיבל את חוויית הצילום הראשונה שלו באולפן "פרולטקינו" ובמהלך חזרות תיאטרון למגזין "תיאטרון". הוא המשיך לעבוד בסוכנות "רוספוטו" לשם הגיע כמתלמד ובמהרה החל לעבוד באופן עצמאי.
בשנים 1924 – 1927 עבד ככתב צלם של הסוכנות במולדתו באוזבקיסטן, אפגניסטן , איראן ומרכז אסיה. פורסם ב"פראוודה (אמת) המזרח". בשנת 1927 גויס לשורות הצבא האדום, שירת במוסקבה. לאחר השחרור למילואים בשנת 1929 חזר לטשקנט לזמן קצר.
לאחר שחזר למוסקבה פרסם את צילומיו במגזין "צילום סובייטי", צילומיו צולמו במצלמת לייקה. לאורך כל שנות ה-30 הוא נסע למשימות צילום במכרות ומפעלים של דונבאס, לחוות קולקטיביות של אזור טולה ולאימונים של הצבא האדום בחוף הים השחור.
עבד עם רומן כרמן על הפרויקטים "ברית המועצות משמיים" ו-"10 שנים של הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית של יקוטיה", שפורסמו בכתב העת "ברית המועצות באתר בנייה". עבד גם עם מקס אלפרטום ואלכסנדר רודצ'נקו.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת כאינטנדנט (מעמד דמוי עובד צה"ל לדרגות תומכות לחימה) בדרגה השלישית, ככתב העיתון איזווסטיה, בחזיתו במולדובה, אודסה ואוקראינה. התצלומים המפורסמים ביותר שלו צולמו במהלך קרב סטלינגרד, שם נלחם בחורף 1942–1943. הוא יצר תיעוד מהלך הקרבות בעיר. חבר במפלגה הקומוניסטית.
לאחר המלחמה עבד במגזין "אוגוניוק", ומאז 1962 - בסוכנות "חדשות" .
נפטר בשנת 1984.
בנו במאי הקולנוע טימור זלמה.
מייגן די סטליון