בחתירה זכו הדנים במדליה אחת מכל סוג: רסמוס קוויסט ומאדס רסמוסן זכו במדליית זהב, פיה אודבי אריכסן זכתה במדליית כסף, ורביעיית החותרים ללא הגאי זכתה במדליית ארד. רוכב האופניים לאסה נורמן הנסן זכה במדליית זהב והקלע אנדרס גולדינג זכה במדליית כסף. בשיט זכו הדנים בשתי מדליות: יונאס הג-כריסטנסן זכה במדליית כסף בדגם פין ופטר לאנג ואלן נרגארד זכו במדליית ארד בדגם 49er. גם בבדמינטון זכו הדנים בשתי מדליות: מתיאס בואה וקרסטן מוגנסן זכו במדליית כסף בטורניר הזוגות ויואכים פישר וכריסטינה פדרסן זכו במדליית ארד בטורניר הזוגות המעורבים.
מספר שחייניות דניות העפילו למשחי הגמר, אך לא זכו בהם במדליות. לוטה פריס סיימה במקום הרביעי במשחה ל-400 מטר חופשי ובמקום החמישי במשחה למרחק הכפול. יאנט אוטסן סיימה במקום השישי במשחה ל-100 מטר פרפר ובמקום השביעי במשחה ל-100 מטר חופשי. ריקה מלר פדרסן סיימה במקום הרביעי במשחה ל-200 מטר חזה ובמקום השמיני במשחה לחצי המרחק. פריס ואוטסן גם שיתפו פעולה במשחה השליחות ל-100X4 חופשי, בה סיימה הנבחרת הדנית במקום השישי. אוטסן ופדרסן היו חברות בנבחרת השליחות שסיימה במקום השביעי במשחה ל-100X4 מעורב.
נבחרת הגברים בכדוריד הודחה ברבע הגמר בידי נבחרת שוודיה, וגם נבחרת הנשים בקשתות הודחה בשלב זה. ספורטאים דנים נוספים שבלטו בלונדון כללו את נבחרת הרכיבה (מקום רביעי), חותר הקיאק רנה הולטן פאולסן (מקום רביעי במקצה ל-1000 מטרים), החותרות אנה לולק ויוליאנה אלנדר רסמוסן (מקום רביעי), נבחרת רוכבי האופניים במירוץ מרדף (מקום חמישי), רביעיית חותרי הקיאק (מקום חמישי במקצה ל-1000 מטרים), המתאבקין האקן ניבלום ומארק מדסן (מקום חמישי), חותרת הקיאק הנרייטה אנגל הנסן (מקום שביעי במקצה ל-500 מטרים)
הטניסאית קרוליין ווזניאקי (הודחה ברבע הגמר בידי סרינה ויליאמס), שחקני הבדמינטון פטר גאדה וטינה באון (הודחו ברבע הגמר) וטניסאי השולחן מיכאל מאזה (הודח ברבע הגמר).
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זינק מספר המדליות בהן זכו הדנים ל-15, המספר הגבוה ביותר פרט לאולימפיאדת לונדון (1948). עם זאת, מספר מדליות הזהב נותר 2, בדומה לארבע האולימפיאדות הקודמות.
השחיינית פרניל בלום זכתה במדליית הזהב במשחה ל-50 מטר חופשי, ובכך הייתה לשחיינית הדנית הראשונה שזכתה במדליית זהב, 68 שנים אחרי זכייתן של גרטה אנדרסן וקארן הארופ (לונדון 1948) וכן זכתה גם במדליית הארד עם נבחרת השליחות במשחה ל-100X4 מטר חופשי בשיא אירופה חדש, מאית השנייה אחרי אוסטרליה. ארבע שחייניות נוספות העפילו למשחי גמר: מיה נילסן (מקום חמישי ב-100 מטר גב), לוטה פריס (מקום שביעי ב-800 מטר חופשי), יאנט אוטסן (מקום שמיני ב-100 מטר חופשי ו-100 מטר פרפר) וריקה מילר פדרסן (מקום שמיני ב-200 מטר חזה). גם שחיין אחד העפיל למשחה גמר, ויקטור ברומר. הוא סיים במקום השישי במשחה ל-200 מטר פרפר.
במדליית הזהב השנייה זכתה נבחרת הגברים בכדוריד. על אף שספגה שני הפסדים בשלב הבתים, וניצחה רק בקושי את קטר, הצליחה הנבחרת לזכות בתואר האולימפי הראשון שלה, לאחר ניצחון בהארכה 28-29 על פולין בשלב חצי הגמר, וניצחון על האלופה האולימפית בבייג'ינג ובלונדון, צרפת בשלב הגמר, 26-28. שחקן הנבחרת מיקל האנסן נבחר ל-MVP של הטורניר.
רוכב האופניים יאקוב פוגלסאנג זכה במדליית כסף במרוץ אופני כביש, ולאסה נורמן האנסן זכה בשתי מדליות ארד, באומניום ועם הנבחרת הדנית במרוץ המרדף. אמליה דידריקסן סיימה במקום החמישי באומניום. בחתירה, זכתה רביעיית החותרים בסירה קלה במדליית כסף, ואנה דסאנה פטרסן והדוויג רסמוסן זכו במדליית ארד במקצה הזוגות לנשים. שחקניות הבדמינטון קמילה ריטר יוהל וכריסטינה פדרסן זכו במדליית כסף בטורניר הזוגות לנשים, ובטורניר הגברים זכה ויקטור אקסלסן במדליית ארד. הקיאקיסטית אמה ירגנסן זכתה במדליית כסף במקצה ל-500 מטר, וסיימה במקום השישי ביחד עם רביעיית הקיאקיסטיות הדנית במקצה לאותו המרחק. רנה הולטן פאולסן סיים שישי במקצה ל-1000 מטר. המתאבק הדני היחיד שהתחרה בריו, מארק מאדסן, זכה במדליית כסף, ובמדליית כסף נוספת זכתה האתלטית שרה פטרסן, בריצת 400 מטר משוכות. בשיט זכו הדנים בשתי מדליות ארד: אנה-מארי רינדום בלייזר רדיאל וינה האנסן וקטיה סלסקוב-איוורסן ב-49er. בתחרות ה-49er לגברים סיימו כריסטיאן פטר ליבק ויונאס וארר במקום הרביעי. נבחרת הרכיבה האמנותית סיימה במקום השישי, ואילו נבחרת הכדורגל, שהבקיעה שער אחד בלבד בכל הטורניר, השיגה תוצאות שהספיקו לה כדי להעפיל לשלב רבע הגמר, בו הפסידה 2-0 לניגריה.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
width="20px"|
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
width="20px"|
בענפי החורף:
פליה ריפקי אטאיי
פליה ריפקי אטאיי (בטורקית: Falih Rıfkı Atay; 1894 - 20 במרץ 1971) היה עיתונאי, סופר וחבר הפרלמנט הטורקי.
חייו.
אטאיי נולד באיסטנבול למשפחה שהיגרה לעיר מהכפר בּוּיוקקַיְנַרְג'ָה (Büyükkaynarca) שבמחוז סקריה בצפון מערב אנטוליה.
טעמו הספרותי התגבש אגב לימודיו התיכוניים, בין היתר בהשפעת מורו לספרות המשורר והסופר ג'לאל סהיר ארוזן (Celâl Sahir Erozan), והמשורר אורהן סייפי אורהון (Orhan Seyfi Orhon), שלמד באותה עת בכיתה גבוהה יותר. עם הכרזת עידן החוקה השנייה בשנת 1908 החל בלימודי ספרות באוניברסיטה, וסיימם בשנת 1912.
בשנת 1911 התפרסמו יצירות הביכורים שלו במוסף מיוחד של כתב העת "ספרות חדשה" (Servet-i Fünun) אשר יוחד לסופרים צעירים. באותה שנה ובזו שלאחריה ראו אור כמה משיריו בכתבי עת שונים. בשיריו אלה ניכר דמיון ליצירותיהם של המשוררים והסופרים הטורקים החשובים ג'נפ שהבטין (Cenap Şahabettin) ואהמט השים (Ahmet Haşim). משנת 1912 ואילך פרסם קטעי פרוזה בעיתון החשוב "תהודה" (Tanin).
בשנת 1913 עשה אטאיי את צעדיו הראשונים בשירות הממלכתי, ועבד במסגרתו במזכירויות של לשכת הווזיר הגדול ושל המשרד לענייני פנים. אטאיי הצטרף לשר הפנים דאז, טלאט פאשה, במסעו הרשמי לבוקרשט, ושלח מהבירה הרומנית כתבות לעיתון "תהודה". כתביו מאותה תקופה נשאו את חותם הזרם הפאן-טורקי והושפעו מתנועת טהרני השפה.
מלחמת העולם הראשונה.
מתוקף תפקידו כקצין מילואים נשלח אטאיי במלחמת העולם הראשונה לסוריה, שם שימש כמזכירו האישי של ג'מאל פאשה. את זכרונותיו מהמלחמה בסוריה ובפלשתינה קיבץ בספרו "אש ושמש" משנת 1918. עם מינויו של ג'מאל פאשה לשר הצי שובץ אטאיי בתפקיד מנהל-משנה בלשכת השר.
באותה שנה ייסדו אטאיי וחבריו הסופר והעיתונאי אלי נג'י קרג'אן, הציר ושר החוץ לעתיד נג'מטין סדיק סדק וקזים שינסי דרסן את עיתון "הערב". השלושה פרסמו בו מאמרי תמיכה במלחמה לעצמאות. בשל עמדותיו הפטריוטיות שנשקפו ממאמריו הועמד אטאיי למשפט ב"בית הדין של נמרוט מוסטפא הכורדי" - כינויו העממי של בית הדין הצבאי, אשר הוקם על ידי ממשלת הווזיר הגדול דמט פריט פאשה, ונועד לשפוט פעילים לאומניים. על אטאיי נגזר עונש מוות, אם כי לאחר הניצחון בקרב אינונו השני שינה בית הדין את עמדתו, ואטאיי נחלץ מגזר הדין. ב-10 בספטמבר 1922 עזב את איסטנבול ועבר לאנטוליה.
מלחמת העצמאות של טורקיה.
אטאיי הוסיף לפרסם מאמרי תמיכה במלחמת העצמאות בעיתונים "תהודה" ו"הריבונות הלאומית" (Hakimiyet-i Milliye). בתום המלחמה מונה לחבר ב"ועדת הבדיקה למעשי
האכזריות" (Tetkik-i Mezalim Heyeti), וסייר ברחבי אנטוליה המערבית עם עמיתיו
לוועדה, הסופרת, המדינאית ואשת האקדמיה האלידה אדיפ אדיוואר, והסופרים יקופ קדרי קראוסמאנאולו ומהמט אסים אוס (Mehmet Asım Us). יחד תיעדו את אזורי החורבן שהותירו כוחות הצבא היווני.
פועלו כציר פרלמנט.
בשנת 1923 נבחר אטאיי לאספה הלאומית
הגדולה, וכיהן בה 27 שנים ברציפות. בשנים 1923-1927 שימש כנציג מחוז
בּוֹלוּ (Bolu), ובשנים 1927-1950 כציר מטעם מחוז אנקרה. בתוך כך
הוסיף לכתוב מדי פעם מאמרי מערכת בעיתונים "הריבונות הלאומית",
"האומה" (Ulus) ו"הלאום" (Milliyet). בטוריו צידד ברפורמות מבית מדרשו של אטאטורק ועל תהליך ההתמערבות. אטאיי התמנה לחבר במועצת השפה,
שהייתה אמונה על התקנתו של הכתב הטורקי החדש והטמעתו. כמו כן היה חבר בוועד לתכנון עירוני
של אנקרה, ועמד בראש הוועדה העירונית לפיתוח.
לאחר שחרורה של איזמיר נפגש אטאיי עם אטאטורק ורכש את ידידותו. את זכרונותיו
מפרק זה של חייו קיבץ בספריו "דברים שסיפר לי אטאטורק" (1955),
"צ'אנקייה" (1961) ו"מה היה אטאטורק?" (1968). הקרבה ששררה בין השניים, כמו גם
העובדה שהיה עד לאירועים מכוננים, הקנו ליצירותיו חשיבות ייחודית.
שנתיים לאחר ניצחונה של המפלגה הדמוקרטית בבחירות שהתקיימו בשנת 1950 יסד אטאיי את העיתון "העולם" (Dünya), והמשיך ללמד סנגוריה על רפורמות אטאטורק, הפעם מספסלי האופוזיציה. הוא הוסיף לשמש כעורכו הראשי של העיתון עד יום מותו. ב-20 במרץ 1971, בעת שעשה באיסטנבול, לקה בלבו ונפטר. אטאיי נטמן בבית הקברות זינג'ירליקויו (Zincirlikuyu) שבחלקה האירופי של איסטנבול.
מקומו במרחב הספרותי.
רשימות המסע והזכרונות שקיבץ אטאיי בספריו הם מהראשונים והמקוריים בסוגות ספרותיות אלה בטורקיה של עידן הרפובליקה. עם יצירותיו העיקריות נמנים הספרים הר הזיתים (Zeytin Dağı), "רומא הפשיסטית, טירנה הכמאליסטית ומקדוניה שאבדה",
(Faşist Roma, Kemalist Tiran ve Kaybolmuş Makedonya) ו"שיחות שוק" (Pazar Konuşmaları).
בסגנונו הסיפורי המושך והבוטח ובלשונו הצלולה היה אטאיי מטובי הסופרים בשפה הטורקית. על אף הישירות שבשפתו