בשנת 1957 החלה פעילות הרכבות. מאחר שהמדינות המשתתפות לא יכלו להסכים על רכבות אחידות, הפעילו חברות הרכבות של צרפת, איטליה, גרמניה, הולנד ושווייץ רכבות מדגמים שונים. חברת הרכבות של צרפת (SNCF) הפעילה רכבות מדגם X 2700/XRT 7700 (RGP), חברת הרכבות האיטלקית (ה־FS) הפעילה רכבות מסוג 442/448, החברה הגרמנית (ה־DB) הפעילה קרונועים מדגם VT 08.5 ו־VT 11.5, והחברה ההולנדית (ה-NS) הפעילה ביחד עם החברה השווייצרית (ה-SBB) פיתוח משותף של קרונועי דיזל מדגם RAm/DE. החברות של בלגיה (NMBS/SNCB) ושל לוקסמבורג (CFL) לא הפעילו רכבות בשלב הראשון.
הקרונוע החשמלי הראשון היה מסדרת ה-RAe של חברת הרכבות השווייצרית, והחל לפעול בשנת 1961. קרונוע זה הותאם לארבע מערכות הזרם שהיו בשימוש באזורי הנסיעה של ה-TEE.
כדי להתאים את הרכבות למספר הנוסעים, החלו בשנת 1963 וב-1965 חברת הרכבות הצרפתית והגרמנית, בהתאמה, להפעיל בקווים חדשים של ה-TEE קטרים חשמליים מהירים ומודרניים וקרונות מחלקה ראשונה נוחים במיוחד. לקווים שבין מדינות בנלוקס, צרפת וגרמניה השתמשו החברות הצרפתית, הבלגית והגרמנית בקטרים שיכלו לעבוד עם מספר מערכות זרם. עם זאת, הוחלפו באופן שגרתי הקטרים בין היתר באמריך עם ריין, בזל, קיאסו ובקווי הרכבת של ברנר.
ב־1971 שולבו כמעט כל הרכבות של ה-TEE במערכת הרכבות במחלקה ראשונה של האינטר־סיטי שפעלו בתדירות של פעם בשעתיים. באותה שנה אירעה תאונת הרכבת היחידה בתולדות ה-TEE, בה ירדה מהפסים רכבת הבוואריה באלגוי שבבוואריה (הבוואריה שימשה בחלק מה-TEE בשנים 1969–1979). באסון הרכבת נהרגו 28 בני אדם.
כחלק מהחלפת מערכי הרכבות ב־TEE ב־1979, הוחלפו רכבות רבות של ה־TEE, בכללן גם רכבות של האינטר־סיטי, ברכבות עם שתי מחלקות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החלה הפופולריות של ה־TEE לדעוך, אם כי ב־1982 נפתח קו חדש, הלופטהנזה Airport-Express, שפעל בין נמל התעופה של דיסלדורף ונמל התעופה של פרנקפורט. הקו תפקד כחלק רשמי מה־TEE. חמש שנים מאוחר יותר הושבת הקו האחרון של ה־TEE, ובאותו הזמן הוקמה האירו-סיטי, רשת רכבות איכות אירופאית עם מחלקה ראשונה ושנייה.
הרכבות האחרונות שפעלו בשירות ה-TEE חדלו מנסיעה בשנת 1993 עם הפסקתו של קו הלופטהנזה Airport-Express.
מאז סגירתה של הרשת נעשו ניסיונות להחיות ולהנציח את היוקרה והתדמית של ה־TEE, וב־1993 הופעל קו הרכבת הישיר והבלעדי של האירו־סיטי בין בריסל לפריז שוב תחת השם TEE, הפעם עם מחלקות ראשונה ושנייה, אולם בלוחות הזמנים של הקיץ העוקב נעלם שוב השם TEE לטובת השם TGV. בקו אחר של ה-TGV (ברן – פראן) פעל עד 1999 הרכב של רכבת מסוג RAe TEE II שעבר חידוש.
ב-2007 הוציא לפועל הטבח אלפונס שובּק פרויקט בשם "רכבת הכוכב הכחול של שובּק", בו רכבת ישנה של ה־TEE הוסבה למסעדה באורך 204 מטרים, היכולה להכיל עד 155 סועדים. הרכבת המושבתת נמצאת בתחנת מוזאך של האס באן במינכן. החל מאותה שנה מפעיל מוזיאון התחבורה בנירנברג למטרות תיירות מערך של קרונות TEE תחת השם TEE Rheingold (זהב הריין), שמורכב מקרונות תצפית ומשני קטרים מסדרת 103.
רשימת רכבות וקווים ברשת ה-TEE.
"(הערה: מספרי ושמות הרכבות נכונים ליום הפסקת הקו)"
בית ארנסט המינגוויי
בית ארנסט המינגוויי (באנגלית: Ernest Hemingway House) הוא מוזיאון, המצוי ברחוב וייטהד 907 בעיר קי וסט במדינת פלורידה שבארצות הברית. המוזיאון ממוקם בביתו של הסופר והעיתונאי האמריקאי ארנסט המינגוויי, ונמצא למול מגדלור קי וסט.
ב-24 בנובמבר 1968 הוכרז המבנה כאתר היסטורי לאומי של ארצות הברית.
המינגוויי סיפר לחבריו שקנה את המבנה בסמוך למגדלור על מנת שיוכל למצוא את דרכו בשובו מהברים של רחוב דובל הסמוך.
היסטוריה.
בין השנים 1931–1939 התגורר ארנסט המינגוויי בבית זה עם רעייתו, פאולינה. בחדר עבודתו, הממוקם בעליית הגג של מבנה המחסן בחצר הבית, כתב המינגוויי את "הקץ לנשק", "שלגי קילימנג'רו" ו"חיי האושר הקצרים של פרנסיס מקומבר". גשר אשר חיבר את עליית הגג עם חדר השינה של המינגוויי אינו קיים כיום.
המבנה, הממוקם בגובה של חמישה מטרים מעל פני הים (המבנה השני בגובהו באי), נבנה על ידי בונה ספינות ומחלץ הספינות הטבועות אסא טיפט (Asa Tift) בשנת 1851. המבנה נבנה בסגנון קולוניאלי דרומי, מאבן שנחצבה בקרבת מקום (בשונה ממרבית מבני האי, הבנויים עץ). בשל יציבותו הרבה של המבנה שרד המבנה את סופות ההוריקן הרבות הפוקדות את האי.
המבנה היה אחד המבנים הראשונים באי שהותקנו בו מים זורמים ושירותים פנימיים, והיה המבנה הראשון באי שהותקנה בו אמבטיה עם מים זורמים (מתוך מיכלי איסוף מי גשם שהותקנו על גג הבית).
כמו כן, המבנה כלל את בריכת השחייה הראשונה שבאי - שנבנתה על ידי פאולינה. בעוד שהמבנה עלה כ-8,000 דולר אמריקאי (וניתן להמינגוויי ואשתו כמתנת חתונה), הוציאה פאולינה על הבריכה 20,000 דולרים, בעת שהמינגוויי נסע לספרד להשתתף במלחמת האזרחים. כאשר המינגוויי שב וראה את הבריכה אמר לפאולינה: "את בזבזת את כל כספי, יכולת לבזבז באותה מידה את הסנט האחרון שלי- הוציא מכיסו מטבע סנט וזרק על הרצפה. פאולינה הטביעה את הסנט על הרצפה בסמוך לבריכה, ונהגה להראות אותו לאורחיה בתור "הסנט האחרון של המינגוויי".
כבר בשנת 1935 הפך המבנה לאתר תיירות - משרד התיירות של פלורידה ציין את מיקומו במדריך של העיר, והמינגוויי ביקש מחברו טובי ברוס להקים חומת אבן סביב המבנה.
סביב המבנה, בגן רחב הידיים, שתל המינגוויי צמחים טרופיים רבים שהביא מקובה. כמו כן המינגוויי הציב בחצר המבנה שוקת לחתוליו ששימשה קודם לכן כמשתנה בבר האהוב עליו, סלופי ג'וז.
לאחר מותו של המינגוויי נמכר הבית שהוא ריק מרהיטים. עם הקמת המוזיאון הושבו חלק מהרהיטים אל הבית.
קורו (ונצואלה)
סנטה אנה דה קורו (ספרדית Santa Ana de Coro), או קורו בקיצור, היא בירה מדינת פלקון ועיר בצפון ונצואלה. בעיר בניינים העשויים מחומר, והיא נחשבת לחשובה ביותר באזור הקריבי שבתיה בנויים בסגנון זה. גם בנייניה הציבוריים בנויים מחומר, ולא מאבן. סגנון זה, יחד עם תכנונה של העיר, לקוחים מסגנונן של הערים באנדלוסיה ובאיים הקנריים במאה ה-15, ואשר השפיע על יישובים רבים באזור הקריבי. בשנת 1993 הוכרזה העיר כאתר מורשת עולמית. בשנת 2001 התגוררו בעיר 234,711 איש.
מיקום.
קורו שוכנת לחופו של הים הקריבי, בקצֶהָ הדרומי של לשון יבשה המובילה צפונה לחצי האי פאראגואנה (Paraguana). העיר נמצאת כ-200 ק"מ ממערב למרקאיבו, וכ-300 ק"מ ממזרח לעיר הבירה, קראקס. העיר היא בירת מדינת פלקון, אחת מ-23 המדינות המרכיבות את ונצואלה, והיא העיר העתיקה ביותר במערב המדינה. נְמֵלָה של קורו, לה וֶלָה דה קורו, נמצא במרחק כשבעה קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר.
היסטוריה.
העיר נוסדה בשנת 1527 על ידי מתיישבים ספרדיים, שהגיעו מסנטו דומינגו. לפני הגעת הספרדים היה המקום מאוכלס באינדיאנים משבט הקאקווטיוס (Caquetious), שנהגו להשקות את אדמתם במים שנאגרו בסכר על נהר קורו. זו הייתה גם הסיבה להתיישבות במקום זה.
העיר הייתה בסיס לניסיון גרמני להתיישבות קולוניאליסטית באזור, וממנה יצאו משלחות חקר אל תוככי היבשת, מסעות שתרמו מאוד לחקר חלק זה של היבשת. בשנת 1556 אולצו הגרמנים לעזוב את האזור. העיר גם הייתה בסיס להפצת הנצרות בצפון היבשת; האפיפיור קלמנס השביעי יצר בעיר בשנת 1531 את הבישופות הראשונה בדרום אמריקה, דבר שהביא לעלייתה של העיירה למעמד של עיר. ב-1583 הוחל בבנייתה של קתדרלה באתר הכנסייה הראשונה בעיר.
ואולם, מיקומה של העיר על חוף הים הקריבי חשף אותה לפשיטות של שודדי ים. היא הותקפה וסבלה נזק כבד מספר פעמים, בשנים 1567, 1595 ו-1659; כל זאת מעבר לנזק כבד שגרמה סופת הוריקן ב-1681. בשל התקפות אלה עברו מוסדות השלטון שהיו בעיר אל קארקאס, וב-1637 עברה גם הבישופות לשם. למרות נזקים אלה המשיכו קשרי המסחר של העיר עם המושבה ההולנדית בקוראסאו ועם ערים ספרדיות אחרות בים הקריבי. מעבר לקשרי המסחר, התפתחה גם פעילות חקלאית בעורף העיר, בעיקר גידול קנה סוכר וקקאו. מרד עבדים ב-1795 גרם לעיר נזק כלכלי כבד, אך היא התאוששה לאחר הכנסת רעיית צאן וגידול קפה, ומעמדה הפוליטי שוקם. ב-1812 שב אליה מושב המושל, אך תקופת פריחה זו הגיאה אל קיצה במלחמתה לעצמאות של ונצואלה ב-1821.
עם הקמת הרפובליקה ומדיניות ההגירה החופשית שהנהיג סימון בוליבר, היגרה לעיר אוכלוסייה זרה גדולה, בעיקר מהמושבות ההולנדיות באיי הודו המערבית. הגירה זו סייעה לפריחה מסוימת של העיר, אם כי קורו לא נהנתה מהשגשוג לו זכו ערים אחרות בעקבות גילוי הנפט במאה ה-20. מאידך החקלאות שבה לא נפגעה כתוצאה משגשוג זה.
שימור וייחוד.
החל משנת 1950 הוחל בשימורה של העיר כאתר לאומי. ב-1993 היא הוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, ואולם בשנת 2005 הוחלט להוסיף את העיר לרשימת האתרים הנמצאים בסכנה (ראו להלן).