שיתוף פעולה בין לאומי: בנוסף מורה מועצת הביטחון לכל המדינות לשתף פעולה, בין היתר, כדי לחזק את הביטחון במעברים הבין-לאומיים שלהן, לרבות הגדלת היקף המאבק במסמכי זיהוי מזויפים המיועדים למעבר בין מדינות. כמו כן, מועצת הביטחון הורתה לכל המדינות להמשיך במאמצים הבין-לאומיים להעצמת הדיאלוג בחברה והעמקת ההבנה בקרב התרבויות השונות במאמץ למנוע את המיקוד (targeting) הלא מובחן בתרבויות ודתות מסוימות.
הסתה למעשי טרור מול חופש הביטוי.
הסתה למעשי טרור נחשבת לאחד הכוחות המניעים פעילות טרוריסטית ומאפשרים אותה. מחקרים רבים זיהו קשר ישיר בין הפצה של ביטויי שנאה לבין התפרצויות של אלימות, ביצוע מעשי טרור ואפילו רצח עם. לכן במדינות מערביות, על אף שהן רואות בחופש הביטוי ערך עליון, ישנן הגבלות על ביטויי שנאה המסיתים לאלימות, טרור וגזענות. אופי ההגבלות, היקפן ואכיפתן משתנים בהתאם לתרבות המשפטית של המדינה ולאתגרים החברתיים והביטחוניים שעמם היא מתמודדת. בישראל, ניתן לומר שגישת המשפט מאופיינת בהפללה ישירה של הסתה לטרור, אך קיימים מנגנוני איזון המונעים שימוש מופרז ביכולת הפללה זו, כדי לוודא שלא יפגע חופש הביטוי באופן שאינו נדרש ואינו מידתי. לפי הגישה האירופית, איסור על ביטוי שמסית לטרור או משבח אותו, אינו נחשב כהגבלה לא-לגיטימית של חופש הביטוי. בארצות הברית, אסור להטיל הגבלה המבוססת על תוכנו של ביטוי או על השקפת העולם שעומדת בבסיסו. הגישה האמריקאית מבוססת על מבנה המשפט החוקתי הקיים בארצות הברית, והיא חלה גם על מכלול שלם של הקשרים נוספים של חופש הביטוי, ולא רק בנוגע להסתה למעשי טרור. לפיכך, ישנו מתח בין תפיסה זו של המשפט האמריקאי לבין הרעיון של הגבלת ביטויים, אף אם הם מביעים תמיכה כלשהי בטרור, ככל שההגבלה מבוססת על תוכן הביטוי. אמנם הסתה לטרור אינה מהווה עברה פלילית בארצות הברית, אך קיימים לרשויות התביעה האמריקניות כלים המאפשרים להן להגביל את הפצתם של מסרי טרור, באופן עקיף. מבחינת המשפט הבין-לאומי, ההכרה בסכנה הטמונה בהסתה לטרור הובילה לניסיון גישור בין הגישות השונות, כדי שיתאפשר להסדיר את האיסור על הסתה למעשי טרור באופן בין-לאומי, באופן התואם את כל הגישות. ניסיון זה הוביל להסדרת האיסור כפי שהוא נוסח בהחלטה 1624 של מועצת הביטחון של האו"ם.
הגבלות על חופש הביטוי במשפט מדינתי.
אימוץ ההחלטה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם משקפת את העמדה לפיה המלחמה בטרור צריכה להתרחב גם ללחימה בתחום השיח הציבורי והאידאולוגי, על ידי מיגור ההסתה לטרור.
כיום ניתן להצביע על הסכמה בין לאומית רחבה באשר לצורך בהטלת הגבלות משפטיות על הסתה לטרור, לאור ההבנה כי הסתה זו נחשבת לאחד הכוחות המניעים פעולות טרור ומאפשרות אותן. עם זאת, על אף שהחלטה 1624 של מועצת הביטחון של האו"ם מציגה לכאורה קונצנזוס בין-לאומי ביחס לסכנה ולצורך לאסור ולמנוע אותה, ישנם חילוקי דעות עקרוניים בין המשפט האירופי לבין המשפט החוקתי האמריקאי. הסדרים הנוהגים במדינות השונות כתוצאה מההחלטה ועוד לפניה, משקפים הבדלי עומק בין מסורות חוקתיות שונות ביחד הגנה על חופש הביטוי.
ניתן לראות כי מדינות אירופה, בדומה לישראל, בחרו בשיטת התמודדות ישירה עם הסתה לטרור שעניינה הכרה בהסתה לטרור כעבירה פלילית. מדינות אירופה מכירות בעקביות בלגיטימיות של חקיקה נגד הסתה לטרור, ומלוות אותה בביקורת שיפוטית המאזנת בין האיסור להסתה לבין עקרון חופש הביטוי תוך בחינת ההקשר הספציפי שבו נאמרו הדברים. עם זאת, הן אינן אוסרות לחלוטין כל ביטוי שיש בו כדי לסייע לארגוני טרור, והאיסור במשפט האירופי מוגבל על פי רוב להסתה לטרור או לאימון בחומרי חבלה תוך דרישה כי נותן העזרה ידע כי היא נועדה לסייע למעשי טרור. כך למשל, בריטניה וספרד חוקקו חוקים האוסרים גם האדרה של טרור.
בשונה ממדינות אירופה, ארצות הברית ממשיכה לדבוק בעמדה המסורתית אשר מרחיבה את ההגנה על חופש הביטוי ושוללת הגבלה של התבטאויות על בסיס תוכנן, אם הסכנה הכרוכה בהן אינה מידית. בהתאם לכך, בארצות הברית לא קיימת חקיקה פלילית נגד הסתה לטרור. על אף היעדר חקיקה, ארצות הברית נוקטת בצעדים עקיפים כדי להתמודד עם בעיית ההסתה לטרור.
פסק הדין התקדימי שניתן בבית המשפט העליון של ארצות הברית בפרשת Project Law Humanitarian, ממחיש בצורה טובה את גישתם העקיפה להפללת ביטויים הקשורים לארגוני טרור, מבלי להתעמת באופן חזיתי עם ההלכה שנקבעה בעניין Brandenburg ועם החוקה. בפסק דין זה דחה בית המשפט את הטענות שהועלו נגד חוקתיות העבֵירה של תמיכה ממשית בארגון טרור, וקבע כי הטלת איסור פלילי על מתן סיוע משפטי לארגון טרור זר אינה בלתי חוקתית. התוצאה בפועל היא שהיקף האיסורים האמריקניים החלים על ביטויים הקשורים לטרור אף רחב במובן מסוים מזה הנוהג באירופה. בארצות הברית אסורה כל תמיכה ממשית בארגון טרור, תהא זו תמיכה שוחרת שלום ככל שתהא, כל עוד היא כרוכה במגעים מתואמים עם הארגון.
מדינת ישראל נתנה ביטוי לתמיכתה העקרונית בתפיסה זו עוד לפני החלטה 1624. כבר באחד החוקים הראשונים שנחקקו בנושא שהוא פקודת מניעת טרור. על רקע זה, הוחלפה החקיקה המסורתית בתחום בחקיקה עדכנית בחוק המאבק בטרור.
בג&quot;ץ אבו גוש
בג"ץ אבו גוש הוא פסק דין העוסק בחקירתו של אסעד אבו גוש שבוצעה על ידי שירות הביטחון הכללי בשל הטענה על שימוש בעינויים והתעללות במהלך החקירה. במהלך החקירה מסר אבו גוש מידע על מספר מעבדות פעילות להכנת מטעני חבלה לביצוע פיגועי טרור בישראל. בנוסף הוא מסר מידע על פיגוע טרור שעתיד היה להתרחש תוך שעות או ימים ספורים על ידי חגורת נפץ שהוסתרה לצורך כך בשכונת נחלת בנימין בתל אביב.
אבו גוש עתר לביהמ״ש יחד עם הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל בבקשה לחייב את המחלקה לחקירות שוטרים לפתוח בחקירה פלילית נגד חוקרי שירות הביטחון הכללי שהיו מעורבים בחקירה או לחלופין להורות על העמדתם לדין של החוקרים על יסוד הפרטים שהובאו בפני ביהמ״ש, המשיבים לעתירה היו היועץ המשפטי לממשלה, פרקליט המדינה וחוקרי שירות הביטחון הכללי.
ביהמ״ש קיבל את הקביעה של מבקר תלונות נחקרים בשב"כ שבדק קודם לכן את התלונה וקבע שלא בוצעו עינויים במקרה הנידון וראה את החלטת היועץ המשפטי לממשלה שלא לפתוח בחקירה פלילית כסבירה בנסיבות המקרה, ולכך לא ראה סיבה להתערב.
פסיקה זו נחשבת לחשובה בנושא הפעלת לחץ פיזי ועינויים בחקירה במקרה של 'פצצה מתקתקת'.
רקע.
אבו גוש, יליד 1974, נעצר בתאריך 3.9.2007 בידי כוחות הביטחון בעקבות מידע מודיעיני בחשד ששימש כמומחה החבלה של תשתית החמאס הפעילה בעיר שכם וכן כמי שברשותו מצוי מידע על מעבדת חבלה ומטענים של החמאס ותוכניות לביצוע פיגועים. אבו גוש נחקר באמצעים ״רגילים״ והכחיש את שיוחס לו. כוחות הביטחון האמינו שקיימת סבירות גבוהה שאבו גוש מסתיר מהם מידע רלוונטי הכולל פרטים הנוגעים לפיגוע העומד להתרחש בטווח הזמן המידי ולכן הוחלט להפעיל אמצעי לחץ נוספים, כפי הנהוג במערכת הביטחון במקרה של 'פצצה מתקתקת'.
כתוצאה מאמצעים אלו הודה אבו גוש במיוחס לו ואף ציין את מיקום מעבדת החבלה האמורה ובמקום אכן נמצאה מעבדה ואמצעי חבלה. החקירה נמשכה והופעלו אמצעי לחץ נוספים שכן החשש להסתרת מידע רלוונטי לא התפוגג, בעקבות כך מסר אבו גוש מידע על קיום מעבדה נוספת ועל מעורב נוסף בפרשה. חקירת מעורב זה העלתה את מיקומה של מעבדה נוספת וכן שם של אדם נוסף שהועברה לידו חגורת נפץ לצורך ביצוע פיגוע. אדם זה נחקר גם הוא, וסיפר כי הבריח את חגורת הנפץ והסתיר אותה בתל אביב. עוד סיפר כי מחבל מתאבד עתיד להגיע ולהשתמש בה. חגורת הנפץ אכן נמצאה בשכונת נחלת בנימין בתל אביב.
אבו גוש נפגש בעת מעצרו עם נציג ״הוועד הבינלאומי של הצלב האדום״, והארגון הגיש בשמו תלונה לשב״כ בגין שימוש באלימות בעת החקירה הכוללת מכות, הטחות בקיר, הושבה על קצות הבהונות, כיפוף בתנוחת ״בננה״, כיפוף מכאיב של האצבעות, מניעת שינה, הפעלת לחץ נפשי קשה ושימוש באיומים ומצגי שווא ביחס לפיצוץ ביתו ובנוגע לאשר יעשה לבני משפחתו אם לא ישתף פעולה. תלונה נוספת הוגשה על ידי הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל ליועץ המשפטי לממשלה. תלונות אלו הועברו לבדיקה של מבקר תלונות נחקרים בשב״כ שנפגש עם אבו גוש ותשאל את החוקרים. החוקרים אישרו שהשתמשו, כבלית ברירה, באמצעי לחץ, אך חלק מהטענות בנוגע להפעלת אמצעים אלימים הוכחשו על ידם. המבקר החליט, בהחלטה שאושררה על ידי הממונה בפרקליטות המדינה, שלא קיימת עילה לנקיטה בצעדים משפטיים נגד החוקרים שכן עמדה לרשותם הגנת הצורך, עם זאת, הממונה ציין כי הבדיקות ״הניבו, בנקודות ספציפיות, הפקת לקחים לעתיד״.
בשנת 1999 פרסם היועמ״ש אליקים רובינשטיין מסמך הנחיות בנושא ובו הגדיר אפשרות תחולת סייג הצורך לאחר ביצוע חקירה, אם כי לא הכשיר שימוש באמצעי חקירה פיזיים מראש.
התביעה.