בעת לימודיו, ריס הופיע בסדרת המשטרתית של BBC "Back-Up". הוא חזר לוויילס כדי לסרט בסרט הולשי "Bydd yn Wrol". על תפקידו בסרט הוא זכה בפרס הבאפט"א הולשי.
בינואר 1998, ריס עבר לניו זילנד על מנת לככב בסדרת הדרמה "Greenstone". הוא קיבל תפקיד בסרט "טיטוס", חידוש למחזה טיטוס אנדרוניקוס, בו מככבים אנתוני הופקינס וג'סיקה לאנג, ושיחק בסרט הקומדיה "Whatever Happened to Harold Smith?" לאחר שחזר לוויילס, הוא צילם שני סרטים עם ג'ונתן פרייס: "The Testimony of Taliesin Jones", שמספר על משפחה חד הורית בו הוא שיחק את הבן הבכור, והקומדיה "Very Annie Mary", שבה משחק את נוב לצד רייצ'ל גריפית'ס שבהמשך שיחקה לצדו בסדרה אחים ואחיות, סדרה בכיכובן של זוכת פרס אוסקר סאלי פילד, וקליסטה פלוקהארט, כוכבת הסדרה אלי מקביל.
בשנת 2000, ריס שיחק את התפקיד הראשי בסדרת הדרמה "Metropolis", שמספרת על שישה אנשים בשנות העשרים לחייהם שגרים בלונדון. בשנת 2000, ריס קיבל שבחים מהמבקרים לאחר שכיכב לצד קת'לין טרנר בהצגה הבוגר שמבוססת על סרט בעל אותו השם.
ריס נסע לאירלנד כדי לככב בסרט התקופתי "The Abduction Club". הוא גילם את התפקיד הראשי של דארן דניאלס בסרט "Tabloid", וחזר לניו זילנד כדי להצטלם לסדרת הדרמה האפית של BBC "Lost World". השתתף בין היתר בסרט האימה העצמאי "משמרת מוות", בסרט הפשע הקומי "Fakers" ובסרט העצמאי "אהבה וצרות אחרות" לצד בריטני מרפי. ב-2007, הוא שיחק בסרט "טריטוריית הבתולות" לצד היידן כריסטנסן, טים רות' ומישה ברטון. ב-2008, הוא שיחק את דילן תומאס בסרט האהבה הביוגרפי "קצה האהבה" לצד קירה נייטלי, סיינה מילר וקיליאן מרפי.
החל משנת 2013, הוא משחק בסדרה "האמריקאים".
ב-12 בספטמבר 2018 זכה ריס בפרס אמי על תפקידו הראשי בסדרה "האמריקאים".
חייו האישיים.
ריס יצא בעבר עם השחקנית סיינה מילר. החל מדצמבר 2013, הוא יוצא עם השחקנית קרי ראסל.
ריס חבר ב"תיאטרון היג'ינקס". הוא הודה פעם שהוא מוכן לוותר על קריירת המשחק שלו כדי להיות שחקן רוגבי.
המכון לחקר קהילות ישראל במזרח
בנאית ישראלית
בנאית ישראלית (שם מדעי: "Tapinoma israele") היא מין נמלה אנדמית לישראל ולאלג'יריה. הנמלה הבנאית ידועה במבנה קִנהּ: מעין תלולית עפר הבולטת מעל פני האדמה.
הנמלה הבנאית קלה לגידול בנמלול (קן מלאכותי), ולכן היא מושא מחקר נוח עבור מירמקולוגים.
תיאור חיצוני.
הפועלות הן נמלים מבריקות בצבע שחור. גודלן הוא כ-3 מילימטר. בטנן עגולה, והיא מעט בהירה יותר משאר הגוף.
המלכה והזכרים גדולים יותר, (כ-5–6 מ"מ) ויש להם כנפיים. מלבד כנפיה, המלכה דומה לפועלות באורח יוצא דופן.
התנהגות.
גודל המושבות של הנמלה הבנאית יכול לנוע בין עשרות למאות פרטים. בניגוד לרוב מיני הנמלים, אצל הבנאית יש לרוב מספר מלכות באותו קן. המלכות גם פעילות יותר ממלכות אחרות, אם כי הן אינן משתתפות במשימות הקבועות של הנמלים.
הבנאית ניזונה ממגוון גדול במיוחד של מזון, החל בצוף של פרחים וכלה בפגרים של בעלי חיים מזדמנים. לעיתים הבנאית מקיימת סימביוזה עם כנימות וציקדות על מנת להשיג טל דבש.
בחורף, הבנאית בונה שלוחת קן דמוי חרוט חלול מעל לפני האדמה, במקומות החשופים לשמש, במבנה המכונה סולריום . מבנה הקן ומיקומו מאפשרים שימור אופטימלי של חום, והקן מסוגל להגיע לטמפרטורה הגבוהה בעשר מעלות צלזיוס מהסביבה. הטמפרטורה הגבוהה מתאימה יותר לגידול הזחלים הבוקעים מביצי המלכה בתקופה זו. בקיץ עוזבת הבנאית את התלולית, ועוברת לגור מתחת לאדמה, בחללים המוגנים מהחום, ובאזורים עשירים במים וצמחייה.
כאשר בנאית מותקפת, או שנוגעים בה, היא מפרישה פרומון. שימושו הסינתטי של פרומון זה הוא חומר ריח וטעם של ענבים.
Foreign Affairs
הפוריין אפיירס (באנגלית: Foreign Affairs, תרגום מילולי: עסקי חוץ) הוא מגזין אמריקאי על יחסים בינלאומיים ועל מדיניות החוץ האמריקאית. הוא מפורסם מאז 1922 על ידי המועצה ליחסי חוץ (Council on Foreign Relations - CFR) שש פעמים בשנה. ה-CFR הוא קבוצה פרטית שהוקמה בעיר ניו יורק ב-1921, במטרה לקידום הבנת מדיניות החוץ ותפקידה של אמריקה בעולם.
היסטוריה.
המועצה ליחסי חוץ הורכבה במקור על ידי 75 חברים, רובם עם רקע אקדמאי ומקצועי. בשנתה הראשונה, המועצה נטתה לדון בעיקר בישיבות במשרדיה הראשיים בעיר ניו יורק. ברם, חברי המועצה חיפשו להגיע לקהל רחב יותר, וכך החלו לפרסם את המגזין ב-1922.
המועצה מינתה את פרופסור ארצ'יבלד קארי קוליג' מאוניברסיטת הרווארד כעורך הראשון של העיתון. מאחר שקוליג' לא רצה לעבור מבוסטון לניו יורק, מונה סגן עורך - המילטון פיש ארמסטרונג, בוגר אוניברסיטת פרינסטון והכתב האירופאי של ה"ניו יורק איבנינג פוסט" (או בשמו הנוכחי "ניו יורק פוסט") - שנשלח לניו יורק לטפל בצדדים הטכניים של פרסום המגזין. ארמסטרונג בחר בצבע התכלת לעטיפת המגזין, ואחיותיו מרגרט והלן, עיצבו את הלוגו (אדם רוכב על סוס) ואת האותיות.
כתב העת "פוריין אפיירס" המשיך את ה"ג'ורנל ליחסים בינלאומיים" ("Journal of International Relations") שפורסם בין 1910 ל-1922, וכן את ה"ג'ורנל להתפתחות הגזע" ("Journal of Race Development") שפורסם בין 1911 ל-1919.
טרום מלחמת העולם השנייה.
הכתבה הראשית של הגיליון הראשון של ה"פוריין אפיירס" נכתבה על ידי אליהוא רוט שכיהן כמזכיר המדינה תחת שלטונו של תאודור רוזוולט. במאמר הפותח רוט כתב שארצות הברית הפכה למעצמה וככזו עליה לידע יותר את הציבור בנושאים בינלאומיים. ג'ון פוסטר דאלס, בעודו עדיין עורך דין ניו-יורקי, שנים לפני שמונה למזכיר המדינה תחת דווייט אייזנהאואר, כתב אף הוא מאמר בגיליון הראשון בנוגע לקשיים סביב פיצויי המלחמה שהוטלו על גרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ב-1925 המגזין פרסם סדרת מאמרים של האינטלקטואל האמריקאי אפריקאי וו. אי. בי. דו-בוא (W. E. B. Du Bois). דו-בוא, ידיד אישי לארמסטרונג, כתב בעיקר על בעיות גזעיות ועל אימפריאליזם. ואף על פי שבשנותיו הראשונות לא פרסמו נשים רבות בעיתון, בשנות השלושים המאוחרות דורותי תומפסון (Dorothy Thompson), כתבת של הטיים מגזין פרסמה מספר מאמרים.
תקופת המלחמה הקרה.
המגזין הגיע לשיא פרסומו לאחר מלחמת העולם השנייה לאחר שמדיניות החוץ הפכה למרכיב חשוב בפוליטיקה של ארצות הברית, וארצות הברית הפכה לשחקן חשוב בזירה הבינלאומית. מספר מאמרים חשובים ביותר פורסמו ב"פוריין אפיירס", ובהם עבודתו של ג'ורג' קנאן "הטלגרמה הארוכה" (Long Telegram) שביקרה לראשונה את תורת הבלימה שהיוותה הבסיס למדיניות האמריקאית במלחמה הקרה.
בנובמבר 1949, פרסם כתב העת מאמר של הנשיא הראשון של מדינת ישראל חיים וויצמן, בו הוא תיאר את המהלכים המדיניים שהובילו להקמת מדינת ישראל.
לואיס האל, חבר בצוות תכנון המדיניות האמריקאית, כתב אף הוא מאמר משפיע ב"פוריין אפיירס" ב-1950. מאמרו "על חוסר סבלנות מול אמריקה הלטינית", יצר את המסגרת האנטי קומוניסטית האינטלקטואלית שהצדיקה את מדיניות ארצות הברית כלפי אמריקה הלטינית בתקופה המלחמה הקרה. מאמרו של האל תיאר שעידוד הדמוקרטיה במדינות אמריקה הלטינית הסתיימו לאחר המלחמה. הוא הציג בשאט נפש את חוסר היכולת של מדינות אלו להחזיק בעצמאות ולהתקדם לדמוקרטיה. תיאוריו שימשו מאוחר יותר כהצדקה למאמצי ארצות הברית לסלק את שלטון השמאל מגואטמלה.
בספטמבר 1957, פורסם מאמר של נשיא הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו, בו הוא תיאר את תפיסתו המדינית על רקע הפיצול היוגוסלבי-סובייטי ומעברו לתמיכה בגוש המדינות הבלתי-מזדהות.
באפריל 1973, כחצי שנה לפני מלחמת יום הכיפורים, פורסם מאמר של ראש הממשלה גולדה מאיר בו כתבה כי .
בספטמבר 1976, פורסם מאמר של שר החוץ יגאל אלון בו הוא הציג את תוכניתו המדינית - תוכנית אלון. המאמר עורר סערה בכנסת, מאחר שהתוכנית לא הייתה מדיניות רשמית של הממשלה, ובעקבות העמדה שהציג אלון שלמדינת ישראל אין טעם להמשיך ולהחזיק ברצועת עזה צפופת האוכלוסייה.
אחד עשר מזכירי מדינה אמריקאים כתבו מאמרים למגזין.
לאחר המלחמה הקרה.
מאז סיום המלחמה הקרה, ובייחוד לאחר פיגועי 11 בספטמבר, קהל הקוראים של המגזין עלה בצורה משמעותית.
בפוריינס אפיירס פרסם סמואל הנטינגטון את מאמרו המשפיע התנגשות הציביליזציות בשנת 1992.
באפריל 1992, כשנה לפני הסכם אוסלו, הוקדש הגיליון למאמרים בנושא פתרונות אפשריים לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בגיליון נובמבר\דצמבר 2003 של המגזין, קנת מקסוול כתב סקירה על ספרו של פיטר קורנבלו "תיק פינושה: מסמכים לא מסווגים על אכזריות ואחריות" (The Pinochet File: A Declassified Dossier on Atrocity and Accountability). ספר שהעלה את המחלוקת ביחס ליחסיו של הנרי קיסינג'ר עם המשטר הדיקטטורי של אוגוסטו פינושה בצ'ילה וביחס למבצע קונדור. מקסוול טען שחברים בכירים במועצה ליחסי חוץ, שפעלו לבקשתו של קיסינג'ר, לחצו על עורך ה"פוריין אפיירס", ג'יימס הוג, לתת לוויליאם רוג'רס, ידיד קרוב של קיסינג'ר, לכתוב את הסקירה על הספר במקום מקסוול. דבר שעמד בסתירה למדיניות המגזין.