היצירה מציגה תצפית על העלייה לרגל לכיוון ההרמיטאז' של סן אזידרו ממדריד, ציור המהופך כמעט לחלוטין מציורו של גויה באותו נושא שלושים שנה קודם לכן באחו של סן איזידו. אם היצירה הקודמת הייתה שאלה של תיאור מנהגי חג מסורתי במדריד ומתן תצפית מדויקת למדי על העיר, הציור הנוכחי מציג קבוצה של דמויות בולטות בשעות הלילה, ככל הנראה משכרות ובפרצופים מעוותים. בציור מופיעים גם דמויות משכבות חברתיות מגוונות. בקדמת הבמה מופיעה קבוצה ספציפית וצפופה של דמויות בעוד שבהמשך השיירה מופיעים נזירים ונזירות. נושא התהלוכה שימש להגדשת היבטים תיאטרליים או סאטיריים; מבחינה זו יש לתמונה קבילות לקבורת סרדין, שצוירה בין השנים 1812 ל-1819.
זהו נושא חוזר בציורי של גויה להציג קהל הדועך לאט לאט למרחקים. זה כבר היה נוכח באחו של סן איזידו ושימש אחר כך באסונות המלחמה.
בקצה הציור החלל הפתח מדגיש את כל שאר המסה המוצקה והקומפקטית, ומביא את ההומניזציה של היחידים לקבוצה חסרת צורה. היוצא מן הכלל הוא דמות שאת פניה ניתן לראות בפרופיל ונראה כי היא גונחת או שרה.
פלטת הצבעים ביצירה, בדומה לשאר היצירות, מתבססת על צבעים שחורים, אפורים וגווני אדמה מוחלטים, המגדישים את הסצנה האפלולית שמתעסקת באובדן הזהות בקרב ההמונים. ניתן להתייחס ציור כמבשר לציור האקספרסיוניסטי ובמיוחד ליצירותיו של ג'יימס אנסור.
סגנון.
המאפיין הקבוע בין הציורים הם האלמנטים הסגנוניים. הרכב ציורים אלה הוא חדשני. הדמויות מופיעות בדרך כלל מחוץ למרכז, כאשר הדוגמה הברורה ביותר לכך היא "ראשים בנוף", שבו מופיעים חמישה ראשים מקובצים בפינה הימנית התחתונה של היצירה לכאורה חתוכה או כמרמז שהדמויות עומדות לעזוב את הציור. חוסר האיזון מדגים קומפוזיציה מודרנית מאוד.
רוב הסצנות המתוארות בציורים השחורים אינן מתרחשות בלילה, אלה מדגימות היעדר של אור, היום שמת. הרקעים השחורים מדגישים את הקשר עם מות האור, דבר המייצר תחושה של פסימיות, חזיונות איומים, תחושה של חידה שאינה בעלת פתרון במרחב לא מציאותי.
פניהם של הדמויות לרוב מעידות של הרהור, חוסר ידיעה ולעיתים פחד. הפנים מתועדות כמעין קריקטורות בעלות חייתיות וגרוטסקה. גויה מראה לנו את המכוערים, הנוראיים, את אין היופי באמנות, רק "פאתוס" וכוונה מסוימת להציג את כל ההיבטים של האדם, כולל את אותם היבטים הגורמים לנו, הצופים, להרגיש לא בנוח.
כל התכונות הללו מהוות הדגמה של המאפיינים הנחשבים כיום כמבשרי האקספרסיוניזם הציורי. הסיבה לכך היא שעבודתו של גויה קוהרנטית, במיוחד באופן שבו מבקרי האמנות העריכו אותה ועקב השפעתה על הציור המודרני. ניתן לומר שבסדרה זו גויה הרחיק לכת מתמיד בהגשמת רעיונותיו המהפכניים וגישתו החדשנית לאמנות ציורית. אין לשכוח כי גויה לא ראה ביצירות אלה כדרך חדשה בעולם הציור, אלא צייר את תחושותיו ופחדיו בצורה כל כך גלויה וחסרת מעצורים מתוך המחשבה שציורים אלה לא נועדו להתפרסם לקהל הרחב.
נקודת מבט פסיכולוגית-סוציולוגית.
מבקרי אמנות מסכימים כי השפעות פסיכולוגיות וחברתיות מסוימות עומדות מאחורי יצירת הציורים השחורים. בין הראשונים היה מודעותו של הצייר לדעיכה גופנית, שהודגשה על ידי שיתופיו עם אישה צעירה ממנו בהרבה, לאוקדיה וייס. מחלתו הקשה של גויה משנת 1819 מסמנת את תחילתה של ירידה זו; הדבר הכה בו והשאיר אותו חלש וקרוב למוות. העיסוקים הללו באים לידי ביטוי בבחירות של גויה ביצירת הסדרה, הצבעים ובחירת הנושאים של היצירות מוכחים זאת.
מנקודת מבט סוציולוגית, הדבר מצביע על כך שגויה צייר את ציורי הקיר רק לאחר 1820 ולאחר שהחלים ממחלתו, אף כי אין שום הוכחה מוחלטת לכך. הטיפול הסאטירי שלו בדת (עלייה לרגל, תהלוכות, האינקוויזיציה) ועימותים אזרחיים ( במאבק עם קאדלס או בפגישות הקונספירציה הנראות לעין בגברים קוראים ואף בפרשנות הפוליטית שעשויה להיות מיושמת על סטורן טורף את בנו כי המדינה טורפת את נתיניה ואזרחיה), עולה בקנה אחד עם העמדה הבלתי יציבה שספרד מצאה עצמה בעקבות התקוממות חוקתית בהנהגת פרננדו השביעי. קיימת הנחה כי הנושאים שבחר גויה לצייר והטון של הציורים התאפשרו בגלל היעדר צנזורה פוליטית שהתגברה שוב עם שחזור המלוכה המוחלטת ומעצם כך שמלכתחילה גויה צייר לעצמו בתוך ועל קירות הבית כמעין שחרור דעותיו ומחשבותיו, או לפחות כך ניתן להניח.
נשיא קפריסין
קפריסין היא דמוקרטיה נשיאותית, שבה הנשיא הוא ראש המדינה וגם עומד בראש הרשות המבצעת. המונח נוצר בשנת 1960, לאחר שקפריסין השיגה את עצמאותה מהאימפריה הבריטית. כיום, נשיא קפריסין הוא ניקוס אנסטסיאדיס.
נשיא קפריסין נבחר לתקופה של 5 שנים בבחירות ישירות. מועמד לנשיאות נדרש לרוב מיוחס של 50% מהקולות כדי להיבחר לנשיא. אם אף מועמד לא מצליח להשיג תמיכה מספקת, נערך סיבוב שני בין שני המועמדים שזכו לתמיכה הגבוהה ביותר בסיבוב הראשון.
לאחר ההפיכה של 1974 כשניקוס סמפסון הוכרז לנשיא, פלשה טורקיה לחלק הצפוני של קפריסין; בשנת 1983 הקימו הטורקים הקימו את הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין. כתוצאה מכך, נשיא קפריסין אינו מושל על חלק זה של האי משנת 1974.
חוקת 1960 של קפריסין שמרה את תפקיד סגן הנשיא לאדם מהמיעוט הטורקי באי, כיום התפקיד אינו מאויש לאחר שהאי חולק בפועל בין יוונים וטורקים.
רשימת הנשיאים.
בבחירות לנשיאות שנערכו ב-2013 נבחר ניקוס אנסטסיאדיס, איש האספה הדמוקרטית, לנשיא. בסיבוב הראשון, שהתקיים ב-17 בפברואר, לא זכה איש מאחד עשר המועמדים ליותר ממחצית מהקולות (50%), ולכן נערך סיבוב בחירות שני. בסיבוב זה, שהתקיים ב-24 בפברואר, זכה אנסטסיאדיס בכ-57% מהקולות ונבחר לנשיא. אנסטסיאדיס החל את כהונתו כנשיא ב-28 בפברואר.
קבוצת איים
ג'ון קוקרן
ג'ון קוקרן (באנגלית: John Cochrane; פברואר 1798 - 2 במרץ 1878) היה אמן שחמט סקוטי.
חייו.
קוקרן היה עורך דין במקצועו והתייחס לעצמו כחובב שחמט; לשיא יכולתו הגיע בשנת 1824 כאשר היה ממוקם שלישי בעולם, מקום עליו שמר עד שנת 1830. קוקרן דורג בין עשרת הטובים בעולם בין השנים 1821 ל-1842, וגם במשך עשרות השנים הבאות המשיך לשמור על מקום מכובד; בשנת 1870 היה במקום ה-50 בעולם. קוקרן נחשב להתגלמות השלב הרומנטי המוקדם בהיסטוריה של השחמט.
על שמו קרויה הסתעפות של הגנת פטרוב, הקרויה גמביט קוקרן. 1. ה4 ה5 2. פו3 פו6 3. פ:ה5 ד6 4. פ:ו7
מפרץ פלורידה
מפרץ פלורידה (באנגלית: Florida Bay) הוא מפרץ רדוד הממוקם בקצה הדרומי של מדינת פלורידה, דרומית לפארק הלאומי אוורגליידס, מזרחית לאיי הקיז. המפרץ נמצא בשטח הפארק הלאומי, ובקצהו הדרומי נמצאת שמורת הטבע הימית איי הקיז של פלורידה.
נדי מים.
אזור מפרץ פלורידה נחשב ל"בירת נדי המים של העולם" בשל מספר הרב של אירועים אלה - כ-500 נדי מים מדי שנה. מרבית נדי המים מתרחשים בחודשים מאי - אוקטובר.
נחליאל (חדרה)
שכונת נחליאל שבחדרה היא שכונה שנוסדה על ידי עולי תימן בחדרה. השכונה הוקמה על הרכס המזרחי של גבעת הכורכר בפינה הצפונית מזרחית של חדרה דאז, בסמוך לנחל חדרה.
ראשוני שכונת נחליאל עלו ארצה בשנים 1910–1912 לאחר שהמשרד הארצישראלי יזם שליחות לתימן כדי לעודד את עליית היהודים לארץ. השכונה נקראה על שם המשוררת היהודיה-אמריקנית אמה לזרוס (נחלת אמה לזרוס).
אדמת השכונה שהשתרעה על 100 דונם נרכשה בידי הקק"ל (קרן קיימת לישראל) מוועד המושבה ביום כ"ג בתשרי תרע"ג (1912) מרכישת הקרקע עד לתחילת הבנייה עבר זמן קצר מאוד -כחודש ימים, דבר המעיד על הצורך הדחוף למצוא קורת גג לתימנים לפני שהחורף מגיע. סעדיה מסורי מראשוני נחליאל מעיד: "בקושי מצאנו רפת, שהייתה בלי חלונות ודלתות, שם ישנו הנשים והילדים. המבוגרים ישנו בחוץ, כמה חודשים ישנו בחאן, ארבע משפחות בחדר אחד במשך שנתיים עד שבנו את שכונת נחליאל". בסה"כ נבנו 20 בתים ועוד כ-25 משפחות התגוררו בצריפים. בשנת תרפ"ו (1926) לאחר מספר שנים שהמתיישבים החדשים התפללו בבתי כנסת זמניים, נבנה משכן בית הכנסת הגדול בנחליאל שפעיל עד היום ומכיל קרוב ל-200 מקומות ישיבה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ותחילת תקופת המנדט בשל קשיי הזמן החלו התימנים לגדל דבורים ולמכור דבש שמהר מאוד רכש לו שם טוב בשל איכותו. המתיישבים התימנים קלטו את אחיהם שעלו אחריהם.
במשך שנים רבות פעלה בשכונה קבוצת הכדורגל הפועל נחליאל, ששיחקה שנים רבות בשנות ה-60- וה-70 בליגה הארצית (אז השנייה בחשיבותה).
כיום שינתה מעט השכונה את צביונה המקורי, רוב הבתים הישנים שופצו והוגדלו, מהם שנהרסו. הלכה למעשה השכונה כיום מחוברת לשכנתה מצפון גבעת-ביל"ו שאף היא מאוכלסת ברובה ביוצאי תימן אולם היא נוסדה רק בשלהי שנות ה-40 של המאה ה-20.
קישורים חיצוניים.
מישאל מסורי כספי, נחליאל - יחסי שכנים בשנותיה הראשונות, בתוך: פעמים 10, יד יצחק בן-צבי ירושלים ה'תשמ"ב
שדה אופיר
שדה אופיר היה שדה תעופה אזרחי באופירה. בחלקו הדרומי היה בסיס חיל האוויר הישראלי בח"א 29.
היסטוריה.
שדה אופיר נחנך ב־14 במאי 1968. מיקומו של השדה היה כ־20 קילומטרים צפונית לבתי היישוב אופירה, ומסלולי הבסיס נסללו בכיוון כללי צפון–דרום. בחלקו הצפוני של המסלול נבנו בתחילת שנות ה־70 של המאה ה־20 בית נתיבות אזרחי ושכונת מגורים לכ־40 אנשי צוות לתפעול השדה. במקור התכנון היה ששדה אופיר יוכל שמש בעתיד הרחוק יותר גם לתנועה אווירית בינלאומית.
בבסיס חיל האוויר כנף 29 היו מטוסי קרב, יחידות תובלה אווירית ויחידת בקרה אזורית, יב"א 528, במערך הבקרה בחיל האוויר הישראלי.