הרדינג הקים את המחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית, ניסיון ראשון להקים גוף שיעזור לחיילים ששירתו את המדינה. באפריל, דיבר בפני מושב מיוחד של הקונגרס. הוא טען שיש לכרות שלום עם גרמניה ואוסטריה, להנהיג מכסי מגן לשעת חירום, להנהיג חוקי הגירה חדשים, לבצע רגולציה בשידורי הרדיו, לייעל את הממשלה, להקטין מיסים, לבטל חוק מס על רווחים עודפים מימי המלחמה, להקטין את תעריפי הרכבת, לקדם את החקלאות, ליצור מערכת תקציב לאומית, ליצור צי סוחר חזק, וליצור מחלקה למען רווחת הציבור. הוא גם דרש לסיים את הלינצ'ים בדרום, אולם לא התעקש על כך כדי לא לפגוע בתמיכה שזכה לה. באופן כללי, הקונגרס נעדר מנהיגות חזקה, ובניגוד לרוזוולט ולווילסון, הרדינג לא מילא את הוואקום.
בתור עיתונאי לשעבר, הרדינג שמר על מערכת יחסים טובה עם העיתונות, שהעריכה את כנותו. הוא הראה לעיתונאים את המעגל הפנימי של הנשיאות. בנובמבר, הוא הנהיג מדיניות של מתן תשובות לשאלות כתובות מעיתונאים במהלך מסיבות עיתונאים. מערכת היחסים שלו עם הקונגרס הייתה מתוחה, והוא לא קיבל את ירח הדבש המסורתי שניתן לנשיאים החדשים. לפני היבחרו, האומה הייתה במשבר: במשך 18 חודשים, הנשיא וילסון היה חלש מהשבץ שעבר. לפני כן, הוא ביקר באירופה במשך כמה חודשים כדי לנסח את הסכמי השלום. בניגוד אליו, נראה הרדינג חזק ומאיים בטקס ההשבעה שלו. הוא הדגיש את חשיבותו הטקסית של הנשיא, ונסע ברחבי המדינה כדי לנהל טקסים רשמיים.
אף על פי שהרדינג היה נחוש למנות את המועמדים המתאימים לתפקידים, הוא תגמל את האישים הפעילים במטה שלו ומינה אותם לתפקידים בכירים. מחלקת המשפטים הואשמה בשחיתות. פקחי חוק היובש החרימו ליטרים רבים של ויסקי כשוחד. הרדינג מינה את דוהרטי לתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית. לאחר היבחרו, רבים מאוהיו עברו אל וושינגטון הבירה, והם נודעו כ"כנופיה מאוהיו". הפרשיות הפוליטיות והפיננסיות שאנשים אלו היו מעורבים בהן, בנוסף למחלוקות בחייו של הרדינג, פגעו במוניטין שלו. בנוסף, הרדינג התעמת עם הקונגרס עקב הקטנת התקציב ומניעת פיצויים לחיילי מלחמת העולם הראשונה.
הרדינג חנך את קבר החייל האלמוני של המדינה, לאחר שבריטניה, צרפת ואיטליה חנכו קברים דומים.
ב-23 בדצמבר 1921, החליט הרדינג להרגיע את האומה, ושחרר מכלאו את יריבו בבחירות, יוג'ין דבס מהמפלגה הסוציאליסטית. הרעיון היה להחזיר את ארצות הברית לנורמליות. דבס, שהתנגד למלחמה, הורשע בהסתה בגלל התנגדותו לגיוס. למרות מחלוקות פוליטיות ביניהם, קצב הרדינג את עונשו של דבס, ללא חנינה נשיאותית. אחת מהסיבות לכך הייתה בריאותו המדרדרת של דבס. הרדינג העניק חנינה כללית ל-23 אסירים, שהואשמו באנרכיזם ובסוציאליזם.
מפלגתו של הרדינג איבדה 79 מושבים בבית הלבן בבחירות אמצע הכהונה של 1922, ונותרה עם רוב זעום. הנשיא היה נחוש למלא את המחסור במנהיגות במפלגה וניסה ליטול תפקיד פעיל יותר בקביעת החוקים.
משפחת הרדינג ביקרה בביתם במריון פעם אחת במהלך כהונתה, כשהעיר חגגה 200 שנה בשבוע הראשון ביולי. הרדינג הגיע לשם ב-3 ביולי, נאם בפני הקהילה ב-4 ביולי, ולאחר מכן עזב לנאומים אחרים.
מושב משותף של הקונגרס, אפריל 1921.
ב-12 באפריל, כינס הרדינג מושב משותף של הקונגרס כדי לדון בעניינים דחופים בעלי משמעות לאומי. נאומו, שהכיל מעט קלישאות פוליטיות, נחשב לנאומו הטוב ביותר והתקבל בהתלהבות בידי הקונגרס. בנושא הכלכלי, דרש הרדינג מהקונגרס להקים אגף תקציבים, לקצץ הוצאות, ולבצע רפורמה במערכת המיסוי. הרדינג דרש העלאת מכסים, הורדת מיסים וחקיקה חקלאית שתעזור לחקלאים. בנאומו, תמך הרדינג בניצול טכנולוגיית תעופה לצרכים אזרחיים וצבאיים, פיתוח ורגולציה של הרדיו, והעברת חוק נגד לינצ'ים שיגן על השחורים. בנושאי חוץ, תמך הרדינג ב"ועידה ושיתוף פעולה" בי אומות כדי למנוע מלחמה - אולם דחה בתוקף את הרעיון שארצות הברית תיכנס לחבר הלאומים. הרדינג דרש שלום בין כל יריבי מלחמת העולם, ומימון וחיסול החובות מתקופת המלחמה.
מדיניות פנים ומדיניות כלכלית.
לשכת התקציב והמחלקה לחיילים משוחררים.
הרדינג חתם על חוק התקציב של 1921, שנחשב לאחד מהישגיו הבולטים. הוא השיג אישור מהקונגרס ליצור את הליך התקציב הרשמי הראשון בהיסטוריה האמריקנית- ובכך הקים את לשכת התקציב. החוק יצר את משרת מנהל לשכת התקציב, שהיה אחראי ישירות בפני הנשיא ולא בפני מזכיר האוצר של ארצות הברית. החוק גם חייב את הנשיא להקציב סכום שנתי לקונגרס האמריקני, וכל הנשיאים עשו זאת מאז. משרד רואי החשבון הכללי נוצר כדי לפקח על ההוצאות התקציביות. הרדינג מינה את צ'ארלס דוז כמנהל לשכת התקציב הראשון. בתור איש עסקים מוצלח, הצליח דוז להקטין את ההוצאות הממשלתיות ב-1.5 מיליארדי דולרים בשנתו הראשונה, ירידה של 25%, ובשנה לאחר מכן שוב הוריד את ההוצאות ב-25%. למעשה, התקציב הממשלתי קוצץ בכמעט מחצית בתוך שנתיים.
הרדינג האמין שעל הממשל הפדרלי להיות מנוהל מבחינה פיסקלית כמו עסקים פרטיים. הוא טבע את הביטוי "פחות ממשלה בעסקים, יותר עסקים בממשלה". הרדינג היה נאמן למילותיו, וביצע קיצוצי תקציב שהחלו בתקופת מחלתו של וילסון. ההוצאות ירדו מ-6.3 מיליארד דולרים ב-1920 ל-5 מיליארד ב-1921 ול-3.3 מיליארד ב-1922. במקביל, הורדו שיעורי המס בכל המדרגות. במהלך שנות העשרים, הוקטן החוב הלאומי בשליש.
ב-9 באוגוסט 1921, חתם הרדינג על חוק שהקים גוף חדש בשם לשכת החיילים המשוחררים. לאחר מלחמת העולם, 300,000 חיילים משוחררים ופצועים נזקקו לטיפול רפואי, סיעוד והכשרה תעסוקתית. כדי לטפל בכך, הגוף החדש איחד משרדים שהיו פתוחים עוד קודם. הרדינג מינה את צ'ארלס פורבס, חייל מעוטר, למנהל הראשון של הלשכה, שהיה אחראי כלפיו. הלשכה הפכה למחלקה לענייני חיילים משוחררים.
המיתון לאחר המלחמה וההתאוששות.
ב-4 במרץ, נכנס הרדינג לתפקידו כשהאומה הייתה בשפל כלכלי לאחר המלחמה. עד הקיץ, החלה התאוששות כלכלית. הוא ניהל את ועדת המובטלים ב-1921, שכונסה בידי מזכיר המסחר הרברט הובר, ודרשה המרצת הכלכלה בעזרת מיזמי עבודות ציבוריות ועידוד העסקים לבצע תוכניות עתירות כוח אדם. מזכיר האוצר של הרדינג, אנדרו מלון, הזמין מחקר שטען שככל ששיעורי המס עלו, האזרחים העלימו מס או השקיעו אותו מחוץ למדינה. מלון טען ששיעורי מס נמוכים יעלו את התקבולים. בהתבסס על כך, החל הרדינג קיצוצי מס ב-1922. שיעור המס השולי המרבי הוקטן תוך ארבע שנים מ-73% ב-1921 ל-25% ב-1925. מיסים על הכנסות נמוכות הוקטנו החל מ-1923.
ההכנסות לאוצר ירדו בצורה דרמטית, אף על פי שנחשבו כתרופה לשפל הכלכלי (שהסתיים עוד לפני קיצוצי המס, כשלושה חודשים לאחר כניסתו לתפקיד). מדיניותו הכלכלית של הרדינג נמשכה במשך שמונה שנים, שנחשבו לצמיחה הגדולה ביותר בתולדות ארצות הברית. השכר, הרווחים והתפוקה עלו במהלך שנות העשרים. שינויי המס לוו בהגדלת בסיס המס בידי הפדרל ריזרב.
ההתאוששות לא נמשכה זמן רב. מיתון כלכלי נוסף החל לקראת סוף כהונתו של הרדינג ב-1923, כשעדיין ביצעו את קיצוצי המס. מיתון נוסף החל ב-1927, במהלך תקופתו של קולידג'.
חוקי חקלאים והרדיו.
בין 1921 ו-1922, חתם הרדינג על כמה חוקים שוויסתו את החקלאות. החקיקה החלה בגלל דו"ח של ועד הסחר הפדרלי מ-1919, שגילתה שחיתות רבה בענף. החוק הראשון אסר על אורזים לפגוע בהליך האריזה. ב-1916, חתם וילסון על חוק הלוואה לחקלאים. הרדינג הרחיב את מסגרת האשראי. חוק נוסף העניק עוד הלוואות לחקלאים כדי לעזור להם למכור ולשווק תוצרת. חוק נוסף הגן על קואופרטיבים מפני חוקים נגד מונופולים. חוק נוסף הגדיר מה נכנס לתוך הקטגוריה של חוזה עתידי, אולם חוק זה הוכרז כבלתי חוקתי.
ב-27 בפברואר 1922, כינס הרדינג ועידת רדיו ברשות הובר. חוק הרדיו האחרון, מ-1912, נחשב מיושן. בפגישה הראשונה, 30 נציגים- כולל חובבים, סוכנים ממשלתיים, ואנשי רדיו, הגדירו מי ישדר מה.
ועידת רדיו נוספת התכנסה ב-1923, והפעם הצליח המזכיר הובר להשיג כוח לפקח על הרדיו. תחנות רדיו גדולות דרשו שרק 25 תחנות רדיו גדולות יורשו לשדר. התעשיינים הסכימו לתת להובר את הכוח לקבוע את שעות השידור ואת אורכי הגל.
הרדינג הוא הנשיא הראשון שהחזיק רדיו במשרדו, שהותקן ב-8 בפברואר 1922, כדי שיוכל להקשיב לחדשות ולמוזיקה. ב-14 ביוני, היה הרדינג לנשיא הראשון שהאומה שמעה ברדיו, בטקס אזכרה לפרנסיס סקוט קי.
חוק ההכנסה וחוק הכבישים של 1921.
ב-22 בנובמבר 1921, חתם הרדינג על חוק ההכנסה של 1921, שהקטין מאוד את המס לאמריקנים העשירים. מחאות מחקלאים רפובליקנים גרמו לכך שהקיצוץ היה פחות ממה שמזכיר האוצר מלון דרש. החוק הקטין את מס החברות מ-65% ל-50% וחיסל לחלוטין את מס הרווחים העודפים ממלחמת העולם הראשונה.
שנות העשרים היו תקופה של מודרניזציה. כדי לשפל את מערכת הכבישים של המדינה, חתם הרדינג על חוק מימון פדרלי לכבישים. עד 1923, השקיעה הממשלה 162 מיליון דולרים במערכת הכבישים, והכניסה סכומים גדולים של כסף לכלכלה. ב-1922, טען הרדינג שאמריקה נכנסה אל עידן המכוניות. המכונית, לטענתו, שיקפה את רמת החיים ומהירות החיים המודרניים.
חוק המכסים פורדני-מקמבר.