"הפרס, נועד לציין לשבח את המחקר המדעי ואת החוקרים הישראלים, שהגיעו להישגים ראויים בתחומם, ואשר תרמו בכך תרומה רבת ערך לקידום המדע והמחקר." "הפרסים מוענקים מדי שנה לחוקרים פורצי דרך מתחומי המדעים והמחקר, אשר הגיעו להישגים בתחומי מחקרם וזכו להכרה בינלאומית." הפרס מוענק בחמש קטגוריות, מדעי הטבע, מדעי החברה, מדעים מדויקים, מדעי הרוח ומדעי החיים. בכל שנה נבחרים תחומים שונים. הפרס נחשב לאחד הפרסים המשמעותיים והיוקרתיים ביותר אשר מוענקים בישראל.
בשנת 2003 נוסף פרס לחוקרים מצטיינים בתחום האסטרו-פיזיקה על שם אילן רמון.
פרס מפעל הפיס לאמנויות ע"ש לנדאו.
"הפרס, נועד להוקיר אמנים ויוצרים אשר תרמו תרומה משמעותית לחיי התרבות והאמנות בישראל בעת האחרונה." גובה הפרס הוא 50,000 ש"ח לכל אמן או יוצר. הפרס מוענק בשש קטגוריות: מוזיקה קלאסית ישראלית, קולנוע עלילתי, מוזיקת ג'אז, קולנוע וטלוויזיה דוקומנטרי, תיאטרון ומחול. "הפרס מוענק לזוכה יחיד, שהוא אזרח ישראל החי ויוצר בארץ." מדי שנה נקבעים תחומים שונים.
החל משנת 2013 נכללים בין הזוכים גם יוצרים מתחום הציור והשירה, ובהתאם לכך הפרס קרוי "פרס מפעל הפיס לאמנויות ע"ש לנדאו".
החלטת ועדת הפרס, להעניק את פרס השירה ל-2014 ליצחק לאור גררה ביקורת, עקב הטענות כלפיו על הטרדה מינית. בעקבות הלחץ הציבורי הורה דירקטוריון קרן לנדאו על בחינה מחודשת של הענקת הפרס, ובסופו של דבר ביטל את הענקת הפרס ללאור. לאור תבע את מפעל הפיס על שלילת הפרס, וביוני 2016 שילם לו מפעל הפיס 40 אלף שקל כפיצוי על שלילתו, בעקבות הליך בוררות.
זוכים בפרס אמנויות הבמה.
להלן רשימה ממוינת, לפי שנה, של זוכי הפרס לאורך השנים:
זוכים בפרס למדעים ולמחקר.
להלן רשימה ממוינת, לפי שנה, של זוכי הפרס לאורך השנים:
זוכים בפרס על מפעל חיים.
להלן רשימה ממוינת, לפי שנה, של זוכי הפרס לאורך השנים:
אימלדה מרקוס
אימלדה רומולדז מרקוס (בטאגאלוג: Imelda Romuáldez Marcos, ידועה כ"פרפר הברזל", נולדה אימלדה רמדיוס ויסיטסיון רומואלדס ב-2 ביולי 1929) היא פוליטיקאית פיליפינית, אלמנתו של דיקטטור הפיליפינים פרדיננד מרקוס. מילאה תפקידים שונים בממשלה עד שנת 1986, השנה בה בעלה הודח מתפקידו לאחר מרד עממי, בעקבותיו הם גלו להוואי.
ביוגרפיה.
מרקוס, ילידת מנילה, הייתה מלכת היופי של עיר הולדתה בהיותה בת 18. בשנת 1954 נישאה לפרדיננד, שהיה חבר בבית הנבחרים הפיליפיני.
מרקוס הייתה הפוליטיקאית הראשונה שנבחרה כחברה בבית המחוקקים הפיליפיני בשלושה מיקומים גאוגרפיים (מנילה, לייטה, צפון אילוקוס). מרקוס שימשה כשגרירה מיוחדת של הפיליפינים לכינון היחסים הדיפלומטיים בין מדינה זו לבין סין, ברית המועצות ומדינות הלוויין שלה באירופה, ואסיה.
בשנת 1972, כשבעלה היה לקראת סיום שתי תקופות הכהונה שהותר לאדם יחיד לכהן בהם כנשיא, נשקלה האפשרות שמרקוס תתמודד לנשיאות. בדצמבר 1972 נפצעה במהלך טקס רשמי, אל מול המצלמות, על ידי תוקף. בנובמבר 1975 מונתה מרקוס למושלת מנילה, ונחשבה באופן לא רשמי לסגנית הנשיא. בשנת 1976 נמנתה מרקוס בין עשרת הנשים העשירות בעולם ברשימה של עיתון גרמני. בהמשך מונתה לתפקיד שרה לעניינים הומניים בנוסף לתפקידה כמושלת מנילה. בשנת 1983, בעקבות רצח בניגנו אקינו הבן, יריבו הפוליטי של בעלה, ובניסיונות לשכך את הזעם כלפי בעלה, התפטרה מהוועדה האקסוקטיבית והודיעה שלא תתמודד על הנשיאות, אחרי פרישת בעלה. עם זאת, היא המשיכה בתפקידה כמושלת מנילה.
מרקוס הייתה ידועה בכינויה "פרפר הפלדה", בשל היותה אישה נאה בצעירותה, אך גברת קשוחה וחסרת רחמים לצד בעלה. בנוסף, הייתה ידועה לשמצה כגברת ראשונה מושחתת וסמל לפזרנות, בעיקר לאחר שנתגלה אוסף הנעליים הגדול שלה, שכלל על פי השמועות כ-3,000 זוגות, אך לאחר זמן מה "תוקן" מספר זה ונאמר כי אוסף הנעליים שלה, שסימל את שחיתותה, ואהבתה למותגים יקרים של מיטב המעצבים, כלל "רק" 1,000 זוגות.
בפברואר 1986 היא נמלטה עם בעלה מהפליליפינים בעקבות חשש שמורדים בפיליפינים יפגעו בהם. בנובמבר 1991, שלוש שנים לאחר מות בעלה, חזרה לפיליפינים וניסתה להיבחר לנשיאות המדינה, אולם זכתה לתמיכה מועטה. אך בשנת 1995 זכתה בבחירות לבית הנבחרים כמייצגת מחוז לייטה.
במהלך השנים מרקוס הורשעה באשמת שחיתות. באמצע שנות ה-90 נידונה ל-12 שנות מאסר, אולם עונשה בוטל בעקבות ערעור שהגישה. בשנת 2001 הואשמה בהעברת כספים לחשבונות בבנק בשווייץ, בשנת 2008 התקבל ערעורה בשנית אך ב-2018 הורשעה בשבע עבירות שחיתות.
למרקוס שלושה ילדים, אים מרקוס-מנטוק, פרדיננד "בונגבונג" מרקוס (שנבחר לתפקיד נשיא הפיליפינים בעקבות הבחירות לנשיאות הפיליפינים של 2022), ואירין מרקוס-ארנטה.
גיחות צילום מצריות מעל הנגב
בתקופת ההמתנה שקדמה למלחמת ששת הימים נערכה סדרה של גיחות צילום מצריות מעל הנגב, לשם איסוף מודיעין. חלק מהגיחות שילבו במסלולן את הכור הגרעיני בדימונה. חיל האוויר הישראלי ניסה לירט בדרכים שונות את המטוסים המצריים, אך ללא הצלחה. הגיחות שבוצעו מדי ימים אחדים וחוסר האונים של חיל האוויר ביירוטם הגבירו את המתח והחרדה בישראל.
רקע.
ב-15 במאי צלחו כוחות יבשה מצריים את תעלת סואץ ונכנסו למרחבי סיני. בכך הכניס נשיא מצרים את ישראל למצב חירום, שכונה "תקופת ההמתנה" שבמהלכה חלה הסלמה מהירה ביחסי המדינות עד לפרוץ המלחמה.
בהדרגה הלך וגדל הכוח המצרי שזרם לתוך סיני, ובעקבות זאת גייס צה"ל כוחות מילואים והציב אותם מול הגבול המצרי. ב־17 במאי דרש נשיא מצרים ממפקד כוח החירום של האו"ם בסיני וברצועת עזה שכוחותיו יעזבו את קווי הגבול, וב-22 במאי פינו 4,000 חיילי כוח החירום של האו"ם את עמדותיהם שחצצו בין צבא מצרים לצה"ל. ב־23 במאי סגרה מצרים את מצרי טיראן למעבר ספינות ישראליות על ידי הצבת תותח ארוך טווח שאמור היה להטביע אוניות ישראליות שינסו לעבור. סגירת מצרי טיראן הייתה מבחינתה של ישראל עילה למלחמה.
החל מאמצע מאי ובמקביל לפעילות המאיימת ולהצהרות של מדינאים ערביים, הזניקה מצרים מטוסי צילום שחצו את גבול סיני במסלול עמוק לתוך הנגב והגבירו את תחושת החרום בישראל.
הגיחות המצריות.
גיחת הצילום המצרית הראשונה שהתגלתה על ידי מערך הבקרה הישראלי הייתה ב-17 במאי 1967. זוג המטוסים המצריים המריאו משדה התעופה ע'רדקה וטסו בנתיבים אזרחיים ובמהירות של מטוס נוסעים מדרום לישראל ומעל לשטח ירדן. לאחר מכן טיפסו לגובה רב, הגבירו מהירות וחצו את כל רוחבו של הנגב מגבול ירדן ועד גבול מצרים. בתגובה הזניק חיל האוויר זוג מטוסי מיראז' 3 מטייסת 101 שטיפסו לגובה רב וניסו ליירט את המטוסים המצריים. המיראז'ים, שנשאו עליהם מכלי דלק חיצוניים נתיקים, לא הצליחו לעלות לגובה של המיגים ולא הצליחו לרדוף אחריהם. בינתיים הוזנק זוג מיראז'ים נוסף מטייסת 119 שניסו לנהל גם הם מרדף אל תוך סיני. לבסוף לקראת נחיתת המטוסים המצריים בביר גפגפה חזרו המיראז'ים לישראל מבלי שהצליחו להפיל את המטוסים המצריים.
לאחר גיחת צילום זו יזמו המצרים סדרה של גיחות רבות נוספות בעיקר מעל שטח הנגב. הגיחות נעשו בהפרשים של ימים בודדים זה מזה על ידי מטוס מיג 21 ללא חימוש וללא מכלי דלק נתיקים, כשפוד צילום חיצוני צמוד לגחונו. לחלק מהגיחות התלווה מיג 21 נוסף להגנת מטוס הצילום. מטוס הליווי טס גם הוא ללא מטען אלא עם טילי אוויר אוויר בלבד. מאחר שהמיגים היו נקיים ממטען התאפשרה טיסתם בגובה רב של 50,000 רגל ובמהירות גבוהה מאוד של 1.7 עד 2 מאך. המיגים המריאו בכל פעם משדה תעופה מצרי אחר ומסלול הטיסה שלו היה שונה מגיחה לגיחה. בכך התקשה על חיל האוויר הישראלי לאתר גיחות צילום חודרות מבעוד מועד. בנוסף הזניקו המצרים בחלק מהפעמים זמן קצר לפני גיחת הצילום, זוג מטוסי מיג 21 אחר שיבצע חדירת הסחה ונמלט ובכך הביא לניהול מרדפי שווא של מטוסי מיראז' ישראלים. אחת הגיחות המשמעותיות ארעה ב-26 במאי שבו חדרו זוג מטוסי צילום בטיסה ישירה אל עבר הכור בדימונה. מעל הכור ביצעו פניה בחזרה לכיוון מערב. בינתיים הוזנקו זוג מטוסי מיראז' מטייסת 101 ובהם סא"ל דוד עברי וסגן גיורא אפשטיין. לאחר מרדף ממושך אל תוך סיני שבמהלכו הנמיך מטוס המיג, הצליח אפשטיין לנעול טיל אוויר-אוויר על המיג אך לא קיבל אישור ירי מהבקרה האווירית מחשש שהפלה מעל שטח סיני תביא להסלמה נוספת ביחסים המתוחים עם מצרים.
בתגובה לגיחות הצילום, ומחשש לתקיפת המרכז למחקר גרעיני בדימונה, הוכנסו לכוננות הזנקה מיידית ב-27 במאי כל שלוש טייסות מיראז' 3, שהיה מטוס הירוט המתקדם ביותר שברשות ישראל. במקביל להעלאת הכוננות נקבע סבב פטרולים של שלוש הטייסות מעל הנגב והוצבו מטוסי מיראז' גם בבסיס חצרים הדרומי שהיה בשלבי הקמה וטרם הושמש, וזאת במטרה לקצר את זמני ההזנקה. בכל פעם שנתגלתה חדירה של גיחות הצילום הוזנקו מטוסי מיראז' לעבר המטוסים אך מטוסי המיראז', גם כשטסו בתנאים אופטימליים, התקשו לעלות לגובה הטיסה של המיג 21R ולאחר תמרונים שונים חזרו לנחיתה מבלי שהצליחו להגיע לעמדת יירוט. סוללות טילי ההוק הישראליות שיגרו ככל הנראה גם הן מספר טילים כנגד מטוסי הצילום אך מטוסי הצילום טסו מחוץ למעטפת הביצועים של הטילים והם נפלו בטרם הגיעו אליהם. הגיחות כונו בחיל האוויר "גיחות מריטת עצבים".
ניסיון ירוט באמצעות מיג 21.