בזמן מלחמת העולם השנייה היה הוכשילד חבר במחתרת שפעלה כנגד המשטר הנאצי. לפי מסמכים שנחשפו בעיר לה פאס שבבוליביה במרץ 2017, תכנן הוכשילד את בריחתם של לפחות כ-9,000 יהודים מגרמניה הנאצית בסוף שנות ה-30. לשם הגשמת מטרה זו, הקים שתי חברות - "החברה להגנת מהגרים ישראלים", שגייסה כספים עבור משפחות יהודיות, ו"החברה הקולוניאלית של בוליביה", שניהלה פרויקט חקלאי במחוז נור יונגאס, שם רכשה שלוש אחוזות שבהן שוכנו ניצולי השואה. בנוסף, העסיק חלק מהניצולים בחברות הכרייה שלו, ופתח בית ספר בלה פס עבור הילדים היהודים.
בשנת 1938 פעל הוכשילד על מנת לשכנע את נשיא בוליביה חרמאן בוש להעניק ויזות מיוחדות למהגרים היהודים, בטענה כי הם עשויים להוות כוח עבודה חיוני למדינה.
ב-1939 וב-1944 נעצר הוכשילד על ידי הממשלה הבוליביאנית ונידון למוות. שבועיים בלבד לאחר שחרורו ב-1944, הוא נחטף והוחזק על ידי חוטפים במשך שבועיים. לאחר ששוחרר עזב את בוליביה ומאז לא חזר אליה.
לאחר מכן.
בשנת 1944 עזב הוכשילד לארצות הברית, לאחר שסיים לרצות עונש מאסר בבוליביה בשל אי תשלום מיסים שהוטלו על כריית הבדיל.
בשנת 1961 חנך הוכשילד את מכרה הנחושת שלו "מנטוס בלנקוס" באנטופגסטה, צ'ילה שהפך להיות פעילות הכרייה המצליחה ביותר שלו, אם כי התוצאות הטובות ביותר שלו הגיעו לאחר מותו.
בשנת 1965 נפטר הוכשילד בפריז.
מיכאיל פטרוב
מיכאיל פטרוביץ' פטרוב (; 15 בינואר 1898 - 10 באוקטובר 1941) היה גנרל מיור בצבא האדום אשר פיקד למשך מספר ימים לפני מותו על חזית בריאנסק.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
פטרוב נולד ב-15 בינואר 1898 בזלוסטיה שבאימפריה הרוסית למשפחת איכרים. הוא עבר לפטרוגרד בגיל צעיר, ועבד במפעל מתכת. בפטרוגרד הוא נפגש עם רעיונות המפלגה הבולשביקית וב-1917 השתתף בהסתערות על ארמון החורף במהלך מהפכת אוקטובר. ב-1918 התגייס לצבא האדום ולחם במסגרתו במלחמת האזרחים ברוסיה. ב-1920 נעשה חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. באותה שנה הועבר למרכז אסיה, והשתתף בדיכוי המרד הבסמאצ'י - מרד מוסלמי כנגד הרוסים שהחל עוד ב-1916. מאוחר יותר השתתף בדיכוי מרד טמבוב, ואף למד בבית הספר הצבאי בטמבוב עד 1923. ב-1932 הוא סיים קורס שריון, ושימש כמפקד גדוד בבריגדה הממוכנת הראשונה. באוקטובר 1936 התנדב להילחם במלחמת האזרחים הספרדית במסגרת הבריגדות הבינלאומיות. הוא לחם במלחמה עד יוני 1937 כחלק מבריגדת טנקים סובייטיים בפיקודו של דמיטרי פבלוב. ב-2 בינואר 1937 הוא קיבל את עיטור הכוכב האדום.
לאחר חזרתו לרוסיה קיבל פטרוב את עיטור גיבור ברית המועצות, הועלה לדרגת פולקובניק וקיבל פיקוד על הקורפוס הממוכן החמישי. ב-1938 הפך הקורפוס שלו להיות קורפוס הטנקים ה-15. בספטמבר 1939 לחם עם הקורפוס במהלך פלישת ברית המועצות לפולין, והתבלט בקרב גרודנו. ב-4 ביוני 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. ביולי 1940 הוא מונה לסגן מפקד הקורפוס הממוכן השישי, ובאוקטובר של אותה שנה מונה למפקח על השריון במחוז הצבאי המערבי המיוחד. בתחילת 1941 סיים קורסים אקדמיים גבוהים באקדמיה הצבאית של המטה הכללי. ב-11 במרץ של אותה שנה הוא מונה למפקד הקורפוס הממוכן ה-17 אשר הוצב ליד סלונים. קורפוס זה היה באותו זמן רק שלד של יחידה, וכלל 36 טנקים בלבד.
מלחמת העולם השנייה.
עם תחילת המתקפה הגרמנית ב-22 ביוני 1941, הוצב הקורפוס של פטרוב בעורף, אולם בשל פריצת הדרך הגרמנית הראשונית נשלח לחזית. הוא לחם בתחילה בקרב ביאליסטוק-מינסק, ולאחר מכן בקרבות סביב ברנוביץ', סטובטסי ומינסק. היחידות של פטרוב נשברו בהתקפה מוחצת מצד קורפוס הפאנצר ה-47. הקורפוס נסוג לנהר ברזינה, שם חבר ליחידות סובייטיות נסוגות אחרות. ב-5 ביולי הקורפוס נכלל במסגרת הארמייה ה-21 והוצב בבאברוסק. ב-7 ביולי כבר לא נותרו כלי רכב משוריינים בקורפוס, והוא הועבר לאזור סוקיניצ'י שם נכלל במסגרת הארמייה הרביעית. בתחילת אוגוסט 1941 הועבר פטרוב לפקד על הקורפוס ה-20 באזור הומל, אולם כבר ב-16 באוגוסט הועבר משם לפקד על הארמייה ה-50 שזה עתה הוקמה. הארמייה נכללה במסגרת חזית בריאנסק, הגנה על בריאנסק וקלוגה וניהלה התקפות מוצלחות כנגד ראש הגשר הגרמני על הנהר דסנה. במסגרת מבצע טייפון, הצליחו הגרמנים לכתר את חזית בריאנסק, באזור שכונה "כיס בריאנסק". ב-7 באוקטובר נפצע מפקד החזית אנדריי יריומנקו ופטרוב מונה למפקד החזית.
הכוחות הרוסיים המכותרים בכיס בריאנסק הצליחו בסופו של דבר לפרוץ את המצור הגרמני, אולם במחיר כבד מאוד. פטרוב עצמו נהרג במהלך הפריצה. ב-1956 חקר בנו אלכסנדר פטרוב את נסיבות המוות, ומתיאורו עולה שפטרוב נורה בשתי הירכיים במהלך הפריצה, נלקח לכפר סמוך והוסתר בבית משפחת איכרים. הוא סבל מנמק, ולא ניתן היה להזיז אותו. בעלת הבית השליכה עליו מעיל ישן, וכאשר חיילים גרמנים נכנסו לבית לערוך חיפוש, טענה שהוא בעלה כדי למנוע ממנו ליפול בשבי. קבוצת חיילים סובייטיים שעברה במקום אספה אותו, אולם הללו לא הצליחו לשכנעו להגיע לטיפול רפואי בקראצ'ב, והוא מת מהנמק. תאריך מותו שנוי במחלוקת, ונע בין 10 או 13 באוקטובר לתחילת נובמבר. הוא נקבר ליד הכפר גולינקה (Golynka), וב-1956 הועברו עצמותיו לבית הקברות בבריאנסק. גאורגי זכרוב קיבל את הפיקוד על חזית בריאנסק במקומו, אולם הסטאבקה הורה על פירוקה כבר ב-10 בנובמבר.
ברוטש V2
ברוטש V2 (בגרמנית: Brütsch V2) היא מכונית מיקרו, גוף הרכב בנוי מפוליאסטר מחוזק עם פיברגלס, תצורת קבריולה, (רודסטר), 4 גלגלים, אשר יוצרה על ידי חברת "ברוטש" הגרמנית, (Egon Brütsch Fahrzeugbau) בין השנים 1956–1958.
סך הכל יוצרו 12 יחידות. הרכב יועד ל-2 נוסעים (נהג+נוסע).
חברת Egon Brütsch Fahrzeugbau התמחתה ביצירת מכונית מיקרו עשויות מפיברגלס.
סרקופג אחירם
אצטדיון אטאנסיו חיררדוט
אתבעל מלך צידונים
אתבעל מלך צידונים (או אתבעל הראשון) היה מלך צידון בשנים 878 לפנה"ס עד 847 לפנה"ס.
בספר נגד אפיון של ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו נכתב על אתבעל מלך צידונים (המכונה אתובעל):
על פי המסופר במקרא (), אתבעל היה אביה של איזבל, שהסיתה את בעלה אחאב לרצוח את נבות היזרעאלי: .
אתבעל
מיקרו-מדינה
012 סמייל טלקום
חלוקת פולין השנייה
צונדאפ 750
צונדאפ 750 (Wehrmachtsgespann ,Zündapp KS 750-"צוות קרב") הוא דגם של אופנוע שטח צבאי מתוצרת חברת צונדאפ הגרמנית שפותח במיוחד עבור הצבא הגרמני בתקופת מלחמת העולם השנייה. לאופנוע היה דגם-אח זהה כמעט לחלוטין במכלולים הטכניים שלו מתוצרת חברת ב.מ.וו בשם BMW R 75. האופנוע הצבאי של חברת צונדאפ התאפיין בחיבור לסירת צד אינטגרלית, מובנית במקור, וכלל מספר מאפיינים המקובלים בכלי רכב בעלי ארבעה גלגלים אך ייחודיים לאופנועים וביניהם דיפרנציאל ננעל והילוך אחורי. הצבא הגרמני עשה שימוש באופנועים אלה בעיקר בקרבות שהתנהלו בצפון אפריקה ובחזית המזרחית באירופה אך גם ככלי עבודה בשירות חיל האוויר שלו.
היסטוריה.
השימוש באופנועי שטח עם סירת-צד וכלי רכב תלת גלגליים, הוכיח את יעילותו בשימושים צבאיים כבר בתקופת מלחמת העולם הראשונה, בעיקר לצורכי סיור ושינוע מהיר של חיל רגלים, בשטחים קשי עבירות ובדרכים לא סלולות. בדרך כלל נעשה שימוש בכלי רכב שיוצרו למטרות אזרחיות ועברו הסבה לשימוש צבאי, כולל התקנה של כלי נשק. במסגרת הכנותיו ארוכות הטווח למלחמה עתידית פעל גם הצבא הגרמני לפיתוח יכולות בתחום זה.
כבר בשנת 1934 החלה חברת צונדאפ לקבל הזמנות ליצור אופנוע צבאי המותאם לנסיעה בשטח וכולל סירת צד אינטגרלית. בשנת 1937 חתמה החברה על חוזה עם הצבא לפיתוח ויצור אופנוע שטח כבד עם סירת צד מקורית. הדרישות שאופיינו בחוזה כללו:
בתחילה נשקלה בחברה האפשרות להסב את דגם ה-600 שלה כך שיתאים לדרישות המכרז אך האפשרות נפסלה משהתברר כי יש צורך בחיזוק משמעותי של מכלולים רבים, ולמעשה עדיף לתכנן מחדש את האופנוע כולו.
בשנת 1939 נמסרו לצבא שני אבות הטיפוס הראשונים לצורך ניסויים. במהלך הקרבות בחזית המערבית נפלו בידי הצבא הגרמני אופנועי שלל בלגיים מדגם FN M12 והועברו לחברת צונדאפ לצורך בדיקה והערכה. החברה עשתה שימוש ברעיונות שיושמו באופנועי השלל בעיקר בכל הקשור בסירת הצד. עד מרץ 1941 נמסרו לבדיקת הצבא 5 אבות טיפוס נוספים ביחד עם אלה שפיתחה במקביל חברת ב.מ.וו. ביצועי האופנועים של צונדאפ נמצאו כעדיפים אך למרות זאת סירבה ב.מ.וו לשנות את העיצוב המקורי שלה. בחודש יוני אותה שנה החל היצור הסדרתי של האופנועים על ידי שתי החברות, כאשר כ-70% מהמכלולים היו משותפים על מנת להבטיח הספקה תקינה וזמינות של חלקי חילוף. בעיקר מדובר היה על מכלולי גל ההינע עם הדיפרנציאל הננעל פרי פיתוחם של בארט ושלייכר (Hubert Barth, Rudolf Schleicher)
מכלולים מכנים.
מנוע.
בנזין ארבע פעימות מקורר אוויר, בן שני צילינדרים בנפח 751 סמ"ק, הממוקמים בזווית של 170 מעלות (V כמעט שטוח לחלוטין) וזאת על מנת להגדיל את מרווח הגחון. ביצועי המנוע לא תוכננו להשגת מהירות סופית גבוהה במיוחד, וההספק עמד על כ-26 כוחות סוס ב 4000 סל"ד. לעומת זאת, המומנט היה גבוה במיוחד כ-5 קג"מ והושג כבר בסל"ד נמוך מאוד של 2650. ראש המנוע עשוי אלומיניום והוא בעל שטח רחב של צלעות קירור. גל הארכובה עוצב להשגת אורך חיים ממושך ולהקטנת סכנת שבר. גל הזיזים ומשאבת השמן הונעו באמצעות תמסורת מגל הארכובה. הנעת המנוע התבצעה באמצעות רגלית (קיק סטרטר).
תיבת הילוכים והינע אחורי.