מאמר חשוב של בר-אשר הוא מחקרו "על היסודות העבריים בערבית המדוברת של יהודי מרוקו". במאמר זה החל בר-אשר בחקר היסודות העבריים והארמיים בערבית של יהודי מרוקו. כאן הוא הציע את הדגם לדרכי המחקר של הנושא. הוא הביא עובדות רבות, לאחר שניתח אלפי ערכים ובנה תשתית לשילוב הפן הסוציולוגי במחקר התחום הזה. הוא העמיד על ארבע קבוצות בחברה היהודית המסורתית במרוקו: הרבנים והמשכילים, יודעי קרוא וכתוב, החברה של הגברים הפשוטים, חברת הנשים. על פי דגם זה ניתח בר-אשר את החומרים שאסף. את חקר המרכיב העברי בערבית של יהודי צפון אפריקה פיתח בר-אשר ושכלל בספרו (La Composante hebraique du judeo-arabe algerien (1992) ובשורת מאמרים שכונסו בשלושת ספריו בעברית: מסורות ולשונות של יהודי צפון אפריקה (שיצא בשתי מהדורות ב-1998, 1999), לשונות מסורות ומנהגות (2010), מחקרי מערב (הנמצא בדפוס).
העברית שבפי צאצאי האנוסים בצרפת.
בספר זה בן שני הכרכים הניח משה בר-אשר מסד לחקר מסורות הלשון של צאצאי האנוסים בערים הצרפתיות בורדו, באיון וסביבתן. יש כאן גם פרסום של טקסטים מוערים ומבוארים, גם עיונים בדקדוק וגם חקר המרכיב העברי בלשונות הדיבור (הספרדית והצרפתית) של בני הקהילות הללו (מספר זה הופיעו שתי מהדורות).
גם הקורא שאינו מומחה יהיה מסוגל לקרוא את פרק המבוא הבהיר הפותח את כרך א של הספר הזה. בר-אשר מתאר את התחקותו על פעלו של יצחק ארתור פריר, מי שהעתיק את שלושת סידורי התפילה לשבת ואת המחזורים לראש השנה וליום הכיפורים, בהיותו קצין בחיל הרגלים הצרפתי בצ'או-דוק שבהודו-סין (וייטנאם של היום). גם כאן בנה בר-אשר תחום מחקרי חדש. בשנת 2013 הופיע כרך בצרפתית שהוא כעין סיכום של שני הכרכים בעברית.
מחקרו כיום.
בר-אשר עוסק כעת בכמה מחקרים:
א. כתיבת הכרך השלישי של ספרו על תצורת שם העצם במשנה.
ב. הכנת מהדורה מדעית של כל השרח במרוקו על פי מסורות תאפילאלת ותודגה ומסורות אחרות. המחקר מיועד להקיף מספר כרכים.
ג. דקדוק קצר של לשון חכמים.
ד. ספר על לשון התפילה וסגנונה.
ה. משלים את הכנתו של הכרך השלישי של "מחקרים בלשון חכמים".
בר-אשר ממשיך בכתיבה גם בתחומים אחרים, ובכלל זה עיסוק בלשון התפילה ובלשון מגילות קומראן.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
גביע אירופה למחזיקות
הגביע הבין יבשתי
תנועה לשינוי וליוזמה
גולדן סטייט ווריירס
הכל קורס
הכל קורס (באנגלית: Things Fall Apart) הוא ספר מאת הסופר הניגרי צ'ינואה אצ'בה. הספר נכתב ב-1958 באנגלית ועסק בהשפעת חדירתו של האדם הלבן - במקרה זה, האימפריה הבריטית - על אורח החיים של תושבי השבטים באפריקה בכלל ובחבל הניז'ר התחתי (היכן שהסיפור מתרחש, כיום חלק מניגריה) בפרט.
עלילת הספר.
הסיפור על השבטים מסופר דרך עיניו של אוקונקוו (Okonkwo) משבט אומואופיה (Umu'ofya) אדם בעל שיעור קומה ומעמד שזכה למעמדו ללא עזרה מאביו, שמתואר כעצלן, קל דעת שלא מקדיש את מרצו לגידול היאמים (בטטות), אלא לנגינה ובטלה, ואת דרכו בחיים מנערותו ועד למותו.
אוקונקוו הוא אדם עשיר ובעל מזג קשה, סוער ואלים לעיתים, אך גם חרוץ, אמיץ ובעל כבוד רב למסורת ומנהגי השבט.
הוא מתואר בספר כמתאבק (מתגושש) עבר אגדי, שניצח את "החתול", וכלוחם אמיץ - שכרת חמש גולגולות אויב - וחרוץ, אשר החזיר את הלוואת היבול שקיבל בצעירותו למרות שנים קשות של בצורת.
הספר מחולק לשלושה חלקים:
על הספר.
שם השבט הוא דמיוני, אך תיאורי אורח החיים, המנהגים והשמות מתאימים לשבטים שחיו באזור שפך נהר הניז'ר (ניגריה של היום), ודיברו את שפת איגבו (איבו). האירועים מתייחסים לכניסת האימפריה הבריטית אל האזור בערך באמצע המאה ה-19.
הספר תורגם ופורסם בעברית ב-1965 בשם מפולת באומואופיה (תרגום מאנגלית: מרים זליקסון, עריכה: א' דש, הוצאת עם עובד). תרגום נוסף ראה אור ב-2015 (מאנגלית: אביעד שטיר, ספרי עליית הגג). שם הספר לקוח משירו של ויליאם באטלר ייטס "ההתגלות השנייה", ששורותיו הראשונות משמשות כמוטו בפתח הספר.
ויקימדיה קומונס
תנועה דמוקרטית
דורון מייזל
דורון מייזל (12 בפברואר 1945 - 28 בנובמבר 1991) היה קצין בחיל השריון הישראלי, רופא, מפקד בית הספר לרפואה צבאית והקצין הבכיר הראשון שצה"ל התיר לו להמשיך ולשרת למרות שהיה הומוסקסואל. לאחר מותו של מייזל ממחלת הסרטן הכיר משרד הביטחון באדיר שטיינר, בן זוגו, כאלמן של חייל צה"ל שנפטר במהלך שירותו, והעניק לו את הזכויות הנובעות מכך.
ביוגרפיה.
מייזל נולד בחיפה ב-1945, למד בבית הספר הריאלי העברי בחיפה, התגייס לחיל השריון ונשלח לקורס קצינים. שירת כקצין שריון עד לשחרורו מצה"ל. יצא ללימודי רפואה בשווייץ. במהלך הלימודים חזר לישראל ונלחם כשריונאי במלחמת ששת הימים. המשיך בלימודי הרפואה בשווייץ וסיים אותם באוניברסיטת תל אביב. באוקטובר 1968 התגייס לשירות קבע בחיל הרפואה, במקביל להתמחותו בכירורגיה בבית חולים תל השומר. במלחמת יום הכיפורים שירת כרופא חטיבתי של חטיבה 14. השתתף במבצע אנטבה כרופא מוטס, ונבחר כרופא צבאי לכמה משלחות ממלכתיות. מילא שורת תפקידים כקצין רפואה בכיר, בהם מפקד מרפאות חוץ ומפקד בית הספר לרפואה צבאית.
מייזל נישא לאישה, הוליד שלוש בנות, התגרש ולאחר מכן חי במשך שבע שנים עם שטיינר. במהלך חייו המשותפים עם שטיינר התגלה לצה"ל שמייזל הוא הומוסקסואל. מייזל לא הכחיש את נטייתו המינית, ונאבק כדי שזו לא תפגע בקידומו הצבאי, בניגוד לנורמות המקובלות באותם ימים. באותם הימים התפיסה הביטחונית הייתה שהומוסקסואליות היא בושה ושהומוסקסואל היודע סודות מדינה הוא אדם קל לסחיטה (דבר דומה קרה בארצות הברית כחלק מבהלת הלבנדר בימי המלחמה הקרה). בשל מדיניות זו, שנשענה על הנחות שאינן תואמות את התקופה נפגעו קצינים הומוסקסואלים אחרים כגון עוזי אבן שהורד (עד לשינוי המדיניות) מדרגת רב-סרן לדרגת סמל והופסק שירותו בקריה למחקר גרעיני - נגב. בחינתו של חברו לחיים של מייזל, אדיר שטיינר במבחנים הביטחוניים המיועדים לבן זוג של קצין בכיר הייתה שינוי במדיניות זו, אולם לא שמה קץ למלחמתו של מייזל למימוש זכותו לשרת למרות היותו הומוסקסואל.
כדי להבטיח את קידומו נאלץ, למשל, לכתוב לרמטכ"ל משה לוי כדי שיופסק עיכוב העלאתו לדרגת אלוף-משנה. הוא אף דיבר אל לבה של מרים איתן, אשתו של הרמטכ"ל רפאל איתן, כדי שזו תשכנע את בעלה לא להדיחו מצה"ל. שטיינר טוען שהגורם המרכזי שסייע למייזל במאבקו היה הדוגמה האישית שנתן לטיפול בבעיותיהם האישיות של אנשי צבא רבים כמפקד מרפאות המומחים של צה"ל וכמתנדב בארגונים רפואיים.
גם לאחר שנודע כי הוא הומוסקסואל הוא מונה לתפקידים בכירים ואף הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לקצין רפואה פיקודי בפיקוד הדרום. תפקיד אחד נמנע ממנו - הרופא הראשי של חיל הים, לאחר שבעת בחינת מועמדותו התגלתה עובדת היותו הומוסקסואל, דבר שהביא לדיון מחודש בהתייחסות הצבא אליו.
מייזל נפטר בשנת 1991 ממחלת המלנומה. בסיפור חייו באתר "יזכור" נאמר: "הותיר אחריו אם, שלוש בנות, אח ובן-זוג".
הגן הבוטאני בפאדובה
הגן הבוטני בפדובה
הגן הבוטני בפדובה (באיטלקית: Orto botanico di Padova) הוא הגן הבוטני של אוניברסיטת פדובה. זהו הגן הבוטני האקדמי העתיק ביותר בעולם שלא הועבר מעולם ממקומו. הגן, ביחד עם האוניברסיטה שלידו, משתרע על פני שטח של 20,000 מ"ר, והוא ידוע בשל האוספים המיוחדים והעיצוב ההיסטורי שלו.
בשנת 1997 העניק אונסק"ו לגן הבוטני מעמד של אתר מורשת עולמית. נימוקי ההחלטה היו:
היסטוריה.
הגן בפדובה נבנה לפי הוראה של סנאט הרפובליקה הוונציאנית. ייעודו היה מקום גידול לצמחי מרפא שכונו "צמחים פשוטים" (באיטלקית: Orto dei semplici), ומהם הופקו תרופות טבעיות, וכדי לאפשר לסטודנטים ללמוד כיצד להבדיל בין צמחי מרפא אמיתיים לצמחים הדומים לצמחי מרפא אך אינם כאלה.
למעשה, הגן הבוטני הישן של אוניברסיטת פדובה הוא הגן הבוטני בפיזה (Orto botanico di Pisa) שהוקם בשנת 1544. הגן הזה הועבר פעמיים ומיקומו הסופי נקבע ב-1591
מסביב לגן נבנתה חומה סגורה על מנת להגן עליו מפני גנבים שחדרו אליו למרות העונשים הכבדים שנקבעו בחוק (קנס, מאסר והגליה). הגן הבוטני קלט מספר הולך וגדל של צמחים מרחבי העולם, ובייחוד ממדינות שקיימו קשרי מסחר עם ונציה. בעקבות זאת מילאה פדובה תפקיד משמעותי בהשגת וחקירת מינים אקזוטיים רבים של צמחים, ובהדרגה הוספו לגן עשבייה, ספרייה ומעבדות רבות.
כיום, הנהלת הגן הבוטני מאפשרת לקיים בו פעילות חינוכית נרחבת, וזאת בנוסף למחקרים מתקדמים בעלי חשיבות. הנהלת הגן אחראית גם על שימור המינים הנדירים המצויים בו.
הגן נותר במקומו מאז אותה תקופה. במהלך השנים הוספו לו כמה תוספות: בשלהי המאה ה-17 הוספה משאבת מים על מנת לספק מים לעשר מזרקות, ובשלהי המאה ה-18 והמאה ה-19 נבנו חממות חדשות. באותה תקופה גם נבנה גם ארבורטום ותלולית קטנה הידועה בשם בית הקיץ.
בשנת 2014 נחנך אגף חדש בגן, הקרוי "גן המגוון הביולוגי" (il giardino della Biodiversità) ובה 5 חממות המייצגות את המגוון הביולוגי של הצמחים בעולם.
אדריכלות.