גישה נוספת מעוררת מחלוקת שבה נקטה האוניברסיטה היא כי השכלה גבוהה צריכה להיות מנותקת לחלוטין מדוקטרינה דתית. באחד ממפעלי הבניה הגדולים ביותר בצפון אמריקה באותה תקופה, הוקם קמפוס האוניברסיטה כאשר במרכזו ספרייה ולא כנסייה - דבר שהבליט את ההבדל בין מוסד זה למוסדות השכלה גבוהה אחרים בארצות הברית של אותם הימים, אשר רובם עדיין פעלו בעיקר כמוסדות ללימודי דת. ג'פרסון אף הרחיק לכת ואסר על לימודי תאולוגיה באוניברסיטה. איסור זה פג עם השנים והיום פועלת באוניברסיטה מחלקה ללימודי דת, מן הטובות בארצות הברית. בקמפוס האוניברסיטה אף נחנך בשנת 1890 היכל תפילה, חסר השתייכות דתית, אשר נעדר מתוכניותיו המקוריות של ג'פרסון.
ג'פרסון היה מעורב באופן הדוק בחיי האוניברסיטה עד ליום מותו, ואירח ארוחות בביתו למורים ותלמידים. על החשיבות שראה במוסד זה ניתן ללמוד מן המצבה העומדת על קברו. הוא ציווה כי על מצבתו יחקקו רק שלושה מהישגיו הרבים: מחבר הכרזת העצמאות של ארצות הברית, מחוקק חוק חופש הדת במדינת וירג'יניה ואביה של אוניברסיטת וירג'יניה.
בשנת 1826 הפך נשיאה הרביעי של ארצות הברית, ג'יימס מדיסון, לרקטור האוניברסיטה ובאותה עת התגורר נשיאה החמישי של ארצות הברית, ג'יימס מונרו בשטח הקמפוס והיה חבר במועצת המנהלים של המוסד. שני הנשיאים לשעבר התגוררו במוסד עד מותם בשנות ה-30 של המאה ה-19.
בשנת 1836 נפתח בית הספר להנדסה ולמדעים ישומיים ובכך היה לבית הספר הראשון להנדסה בארצות הברית שפעל בתחום מוסד אוניברסיטאי. עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית הייתה אוניברסיטת וירג'יניה האוניברסיטה הגדולה ביותר במדינות הדרום והאוניברסיטה השנייה, אחרי אוניברסיטת הרווארד, בכל ארצות הברית. הלימודים באוניברסיטה נמשכו לאורך כל מלחמת האזרחים, הישג יוצא דופן לאור העובדה כי בסביבתה התרחשו קרבות רבים. בחודש מרץ 1865 צעד גנרל צבא האיחוד ג'ורג' ארמסטרונג קסטר לעיר שרלוטסוויל, אז פנו אליו מורי האוניברסיטה ומנהיגי ציבור ובקשוהו כי יחוס על המוסד. אף שכוחות האיחוד חנו בשטח הקמפוס והותירו נזקים במבנים רבים, הם עזבו את המקום לאחר ארבעה ימים ללא שפיכות דמים והאוניברסיטה שבה לשגרת לימודים.
ג'פרסון, אשר היה ספקן באשר לתרומתו של ממשל מרכזי, החליט כי לאוניברסיטת וירג'יניה לא יהיה נשיא. תחת זאת ניהול המוסד יתחלק בין הרקטור לבין מועצת מנהלים (המכונים "מועצת מבקרים" - Board of visitors). בשלהי המאה ה-19 התברר כי מבנה ניהולי זה אינו מסוגל להתמודד עם המשימות המנהליות והתקציביות הכרוכות בניהול האוניברסיטה.
בשנת 1904 מונה אדווין אלדרמן לנשיאה הראשון של האוניברסיטה, לאחר שהתפטר ממשרה זהה באוניברסיטת טוליין. אלדרמן הביא למספר שינויים באוניברסיטה ובמבנה ההשכלה הגבוהה במדינת וירג'יניה. באוניברסיטה הוא יזם לראשונה תוכנית סיוע כספי לתלמידים במימון המוסד, הסיוע כלל הענקת הלוואה לתלמידים עניים. אלדרמן שימש נשיא האוניברסיטה למשך התקופה הארוכה ביותר, 26 שנים עד למותו בשנת 1931. על שמו נקראה ספריית אלדרמן באוניברסיטה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הייתה אוניברסיטת וירג'יניה אחד מ-131 מוסדות להשכלה גבוהה שנטלו חלק בתוכנית להכשרת קצינים של הצי האמריקאי.
בשנת 1957 קיבל חתן פרס נובל ויליאם פוקנר משרת סופר-בית באוניברסיטה והמשיך לעבוד בה עד מותו בשנת 1962. לאחר מותו נתרמו רבים מכתביו לספריית האוניברסיטה. בשנת 2004, עם הירידה החדה במימון המדינה, הייתה אוניברסיטת וירג'יניה לאוניברסיטה הציבורית הראשונה בארצות הברית אשר החלק העיקרי מתקציבה בא ממקורות מימון פרטיים. בשנת 2005 חוקקה מדינת וירג'יניה חוק המגדיל את מידת האוטונומיה שממנו נהנית האוניברסיטה, ואוניברסיטאות אחרות שעיקר תקציבן ממקורות פרטיים.
בשנת 2004, באירועים לציון מאה שנים לתחילת כהונתו של אלדרמן כנשיא האוניברסיטה, הכריז המוסד על תוכנית חדשה לסיוע כספי המבטיח מימון מלא לכיסוי מלוא הוצאות המחיה של תלמידים נזקקים. כמו כן, תלמידים הבאים ממשפחות עניות ביותר יכולים לקבל סיוע של עד 44,000 דולר בשנה לצורכי מחייתה של משפחה בת ארבע נפשות, בנוסף לכיסוי מלא של הוצאות הלימוד. זוהי תוכנית הסיוע הכספי הראשונה בארצות הברית לתלמידים נזקקים באוניברסיטה ציבורית, המכסה את מלוא הוצאות המחיה בנוסף לשכר הלימוד.
רזמוס לרדורף
ראסמוס לרדורף (בדנית: Rasmus Lerdorf; נולד ב-22 בנובמבר 1968) הוא מתכנת דני-גרינלנדי והיוצר של שפת התכנות PHP. הוא היוצר של שתי הגרסאות הראשונות. ראסמוס גם השתתף בפיתוח של הגרסאות המאוחרות יותר של PHP אשר פותחו על ידי קבוצה של מפתחים הכוללת את אנדי גוטמנס וזאב סורסקי, אשר מאוחר יותר הקימו את Zend Technologies.
ב-1993 סיים את לימודיו באוניברסיטת ווטרלו עם תואר ראשון במדע שימושי בעיצוב הנדסת מערכות. החל מספטמבר 2002, הוא מועסק על ידי יאהו כמהנדס תשתיות ארכיטקטוניות.
אלטעזאכן
אז'ן זנוסקו-בורובסקי
אז'ן אלכסנדרוביץ' זנוסקו-בורובסקי (בצרפתית: Eugène Znosko-Borovsky) (16 באוגוסט 1884 סנקט פטרבורג - 31 בדצמבר 1954 פריז), שחמטאי רוסי-צרפתי. היה גם סופר ומבקר ספרותי.
חייו.
זנוסקו-בורובסקי למד לשחק שחמט בילדותו וזכה לפרסים בתחרויות מקומיות ואזוריות, במקביל ללימודיו בגימנסיה היוקרתית על שם קיסר רוסיה אלכסנדר הראשון.
זנוסקו-בורובסקי פתח בקריירה השחמטאית הבינלאומית שלו בתחרות אוסטנדה 1906, שם זכה בפרס יופי על משחקו נגד עמוס ברן. קריירת המשחק של זנוסקו-בורובסקי נקטעה תכופות עקב אירועים אחרים בחייו. הוא עוטר ונפצע בעימותים צבאיים, שירת כמתנדב במלחמת רוסיה–יפן בשנים 1904 ו-1905 ונקרא שוב לשירות במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה הוא הפליג על אונייה בריטית לקונסטנטינופול ומשם המשיך לפריז, שהייתה ביתו משנת 1920 ואילך.
כשחקן נפל זנוסקו-בורובסקי במעט מהטובים ביותר בעולם. היו לו תוצאות ראויות לציון בתחרויות בינלאומיות, כולל פריז 1930, שם סיים במקום הראשון ללא הפסד, לפני סבלי גריגורייביץ' טרטקובר, אנדור לילינטל וז'ק מיזס. כן היו לו הצלחות במשחקים אישיים מול יריבים דגולים. בין היתר, ניצח במשחקים מרשימים מול חוסה ראול קפבלנקה, עקיבא רובינשטיין, מקס אויבה ויפים בוגוליובוב, כמו גם דו-קרב קצר עם אדגר קול בשנת 1922. זנוסקו-בורובסקי הצטיין במיוחד במשחקים סימולטניים.
ברוסיה ובצרפת, שם כתב באופן קבוע מאמרים לביטאונים ולעיתונים, העריכו מאוד את כשרונותיו כאיש שיחה, כמורה וכסופר שחמט. הוא הצטיין בתחום הכתיבה וחיבר ספרים פופולריים רבים.
אימרה ידועה שלו היא "לא מסע, ולו הטוב ביותר, עליך לחפש, אלא תוכנית בת-ביצוע."
זנוסקו-בורובסקי נודע כמומחה לתיאטרון רוסי והיה מבקר ספרותי בעל חשיבות. בהספד עליו כתב ג'רלד אברהמס בביטאון הבריטי לשחמט (מרץ 1955) מזכרונותיו האישיים.
וסלי שניידר
סו פולס
סוּ פולס (באנגלית: Sioux Falls) היא העיר הגדולה ביותר במדינת דקוטה הדרומית שבארצות הברית. העיר משמשת כבירת מחוז מינהאהא שבדקוטה. בשנת 2020 מנתה אוכלוסיית סו פולס
192,517 נפש. האזור המטרופוליטני של העיר עצמה מונה 276,730 נפש, נכון לשנת 2020 ובצירוף עם העיר השכנה מדרום, סו סיטי שבאיווה, מונה המטרופולין מעל מיליון נפש.
העיר הוקמה בשנת 1856 על גדות הנהר סו הגדול (Big Sioux River), בערבת המישורים הגדולים, החוצה את ארצות הברית מדרום לצפון. הנהר נקרא על שמו של שבט הסו, שבט אינדיאני שחי באזור, והעיר נקראה על שם המפלים הקיימים בנהר. באזורים נרחבים אלו חיו בעבר גם השבטים האינדיאנים הו-צ'ונק, מיזורי, דקוטה, נקוטה, שאיין, אומהה, פונקה, אוסג', קנזה, איווה, קוופו, אריקירה ואוטו. עד היום מאוכלסת העיר בצאצאים רבים של השבטים הללו.
היסטוריה.
המאה התשע עשרה.
העדות הראשונה להגעת אירופאים לאזור היא מתחילת המאה השמונה עשרה. חוקרים צרפתים הגיעו למקום כדי למפות אותו, ולמנות את האוכלוסייה הילידית של האזור. במפקד שערכו, מנתה אוכלוסייה זו כעשרת אלפים נפש.
ההתיישבות הלבנה באזור החלה רק באמצע המאה התשע עשרה. בשנת 1832 פקד את המקום פילנדר פרסקוט, שהיה סוחר, חוקר וצייד. בשנת 1844 הנהיג ג'יימס אלן משלחת צבאית, שיצאה ממצודת דה מוין שבאיובה כדי לתור את האזור. תיאור של מפלי נהר סו שהתפרסם ב-1856, עורר ביקוש לאזור בקרב יזמי נדל"ן שעסקו ביישוב ובבניית ערים חדשות. באותה שנה הגיעו לאזור שתי קבוצות מתיישבים, שאף שהסתכסכו בשאלת הבעלות על הקרקעות, שיתפו פעולה בהקמת מצודה שנקראה "מבצר סוד", ושתפקידה היה להגן על המתיישבים מפני השבטים האינדיאנים העוינים.
עד 1862 היו הסכסוכים בין הלבנים לאינדיאנים מעטים למדי, אך בשנה זו, עם פרוץ המרד של שבט הסו, הידוע כמלחמת דקוטה - 1862, ועם התפשטות המלחמה למינסוטה, נורו ונהרגו שני מתיישבים לבנים. עקב כך פונתה העיר ממתיישביה הלבנים והאינדיאנים בזזו ושרפו אותה כליל. עם סיום המלחמה וניצחון הלבנים, השתנה יחסם כלפי האינדיאנים ילידי דקוטה, ותופעות של התאכזרות והרעבה כלפיהם הפכו לשכיחות בקרב מתיישבי דקוטה הדרומית ומינסוטה.
ב-1865 הוקמה בעיר "מצודת דקוטה", ששימשה עמדת הגנה כנגד האינדיאנים. מתיישבים ותיקים רבים החלו לחזור העירה, לצד גל חדש של מתיישבים שנהרו מערבה. בשנים שלאחר מכן גדלה האוכלוסייה והחלה בנייה מואצת בעיר. בשנת 1876 התאגדו התושבים תחת השם "כפר סו פולס", וב-3 במרץ 1883, קיבלה העיר רישיון חוקי מטעם בית המחוקקים המחוזי.