לאחר השנים הטובות הללו החלה ההידרדרות הקשה של פארקר. התמכרותו לסמים ונטייתו ללקיחת סיכונים לא השתלמו. ב-1951 הפסיק פארקר לנגן במועדונים ומצבו נעשה בלתי יציב מרגע לרגע וב-1954 הוא ניסה להתאבד פעמיים. מצבו הבריאותי של פארקר המשיך להידרדר וב-12 במרץ 1955 הוא נפטר כאשר הוא בן 34. התמכרותו להרואין גרמה לבסוף למותו (אף על פי שסיבת המוות הרשמית הייתה כיב קיבה מדמם ודלקת ריאות). חוקר מקרי המוות העריך בטעות את גילו של פארקר בין 50 ל-60.
בשנת 1988 יצא לאקרנים הסרט "בירד", המתאר את סיפור חייו של צ'ארלי פארקר, בבימויו של קלינט איסטווד וכיכובו של פורסט ויטאקר בתפקיד פארקר, עליו קיבל את פרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל קאן. בנוסף, הסרט זכה בפרס אוסקר על סאונד.
בשנת 2015 הועלתה האופרה " Charlie Parker's Yardbird", בכיכובו של לורנס בראונלי בתפקיד הראשי.
וולגה
נהר ווֹלְגַה (; בטטרית: Идел, אִידֵל; בצ'ובשית: Атӑл, אַטָל; במארי: Юл, יוּל) הוא הנהר הארוך ביותר באירופה. אורכו 3,692 קילומטרים, והוא מרכזה של מערכת הנהרות הגדולה באירופה.
מקורות הנהר הם בגבעות ואלדאי, ברום 225 מטר מעל פני הים, צפונית מערבית למוסקבה וכ-320 קילומטרים מדרום-מזרח לסנקט פטרבורג. משם הנהר זורם מזרחה אל הערים ירוסלבל, ניז'ני נובגורוד וקאזאן, ופונה דרומה תוך שהוא חולף בטוליאטי, סמרה, אנגלס, סראטוב ווולגוגרד, עד שהוא נשפך אל הים הכספי באזור אסטרחן, 28 מטר מתחת לפני הים.
אל הוולגה נשפכים יובלים רבים, הגדולים הם הנהרות קאמה, אוקה, וטלוגה וסורה. יחד הם מנקזים שטח של כ-1.38 מיליון קילומטר רבוע באזור המאוכלס ביותר ברוסיה. הדלתה של הוולגה משתרעת לאורך כ-160 קילומטר ומתפצלת ללמעלה מ-500 ערוצים קטנים. נהר הוולגה קופא ברובו במשך שלושה חודשים בשנה.
הנהר מהווה נתיב תחבורה חשוב, כמו גם מקור מי השקיה ואנרגיה הידרואלקטרית. תעלת הוולגה-דון, תעלת מוסקבה ונתיב המים וולגה-בלטי מהוות מערכת נתיבי מים המחברת את מוסקבה, הים הלבן, הים הבלטי, ים אזוב, הים השחור והים הכספי.
עמק נהר הוולגה הוא אזור מסורתי משובח לגידול דגן, והוא עשיר במחצבים כגון נפט, גז טבעי, מלח ואשלג. הדלתה מהווה אזור דיג חשוב, ואסטרחן, הנמצאת בה, היא המרכז העולמי של הקוויאר.
וולגוגרד, ניז'ני נובגורוד, טוליאטי, סראטוב, קאזאן וסמרה הן ערי תעשייה חשובות השוכנות לגדת הנהר. טוליאטי (שנקראה על שם מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, פלמירו טוליאטי) היא מרכז חשוב לייצור רכב, ובניז'ני נובגורוד, שהייתה סגורה לזרים בזמן השלטון הקומוניסטי, יוצר ציוד צבאי ומכוניות ה"וולגה" שנקראו על שם הנהר.
המלומד תלמי מאלכסנדריה הזכיר את הוולגה בספרי הגאוגרפיה שלו. אגן הנהר היה ערש גידולן של אימפריות חשובות כאימפריה הבולגרית (המאות ה-7 עד ה-13 לספירה) ואימפריית הכוזרים. העיר איטיל, בירת ממלכת הכוזרים, שהייתה עיר מסחר חשובה מהמאה ה-8 עד חורבנה במאה ה-10, נבנתה על גדות נהר הוולגה.
וולגוגרד (בעבר סטלינגרד) הייתה מרכזו של קרב סטלינגרד, הניצחון החשוב של הצבא האדום על הוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
רגשותיהם העזים של רוסים רבים כלפי הוולגה מוצאים ביטוי באמנות ובשירה, בעיקר בהתייחסות ל"אמא וולגה" שהיא ליבה המיתולוגי של רוסיה.
גארי ברתיני
גַאָרִי בֶּרְתִינִי (Gary Bertini; 1 במאי 1927 – 17 במרץ 2005) היה מנצח, מורה, מוזיקאי, ומלחין ישראלי, יליד בסרביה, חתן פרס ישראל לשנת 1978.
ילדותו וצעירותו.
גארי ברתיני נולד בשם שלמה גוֹלֶרְגַנְט (Golergant) בשנת 1927 בבריצ'בה (Briceva), כפר יהודי שבבסרביה (אז חלק מרומניה, כיום יישוב ברפובליקת מולדובה). הוא היה בנם של קלמן אהרון גולרגנט, שנודע כק.א. ברתיני, משורר עברי, מתרגם, מורה ופעיל ציוני, וברתה, לבית לכט, רופאה. השם ברתיני נבחר על ידי אביו כשם עט, איתו חתם על שירים שכתב לאשתו, ברתה.
בילדותו עברה המשפחה לעיר סורוקה, בה שימש אביו כמנהל בית הספר התיכון היהודי של רשת "תרבות". בזמן השואה, עת היה נער, נשלח יחד עם רבים מיהודי בסרביה לגטאות ומחנות טרנסניסטריה שבדרום-מערב אוקראינה. בתקופת הגירוש נותק מהוריו, וחזר ופגש אותם רק לאחר תום המלחמה. ברתיני עלה יחד עם הוריו לארץ ישראל בסוף שנת 1946.
בצעירותו הוא למד נגינה בכינור ובפסנתר, ואת לימודיו המוזיקליים החל ברתיני בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב (1951-1947) אצל מרדכי סתר, גאורג זינגר ואחרים, והמשיך בלימודיו בקונסרבטוריון של מילאנו באיטליה (1948) ולאחר מכן בשנים 1951–1954 בקונסרבטואר וב"אקול נורמאל דה מוזיק" בפריז.
עם מוריו נמנו דמויות מפורסמות במוזיקה של המאה ה-20, כמו נדיה בולאנז'ה, לואיג'י דאלאפיקולה, ארתור הונגר, ז'אק שאייה ואוליביה מסיאן.
פעילותו המוזיקלית בישראל ובעולם.
עם שובו לארץ בתום לימודיו ב-1955 הקים את מקהלת רינת, ובשנת 1965 את "האנסמבל הקאמרי הישראלי", שהפך לתזמורת הקאמרית הישראלית. ניהל אותה עד שנת 1975. בהמשך, בשנים 1977–1986 היה מנהלה המוזיקלי של התזמורת הסימפונית ירושלים. בשנת 1986 הוא אף חנך יחד עם התזמורת הסימפונית ירושלים ועם הכנר אייזק שטרן את אולם הנרי קראון שבתיאטרון ירושלים.
לברתיני גם הייתה הצלחה בינלאומית רבה.
בשנת 1959 ניצח לראשונה בקונצרט של הפילהרמונית של ניו יורק. ב-1965 ניצח לראשונה באנגליה על התזמורת הקאמרית האנגלית. בשנים 1981-1971
היה מנצח אורח ראשי של התזמורת הסקוטית הלאומית. מ-1981 ועד 1983 שימש כיועץ מוזיקלי בתזמורת דטרויט. בשנים 1991-1983 ניהל את התזמורת הסימפונית של קלן. מ-1987 ועד 1991 היה המנהל האמנותי והמנהל המוזיקלי של האופרה בפרנקפורט. בשנים 1998–2005 כיהן כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של המטרופולין טוקיו.
כמו כן היה מנצח אורח קבוע באופרה הלאומית הסקוטית וניצח גם באופרה בסטיליה בפריז, ב"לה סקאלה" במילאנו, ובתיאטרון לאופרה "קירוב" (מריאינסקי) בסנקט פטרבורג. היה מנהל אמנותי של האופרה ברומא, מנצח ראשי של האופרה בג'נובה וזמן קצר לפני מותו - מנהל תיאטרון האופרה "סאן קארלו בנאפולי". בין השנים 1988–2005 עבד ברתיני באופרה הישראלית החדשה, תחילה כיועץ אמנותי ואחר כך כמנהל מוזיקלי.
ברתיני הלחין מוזיקה לעשרות הצגות תיאטרון בישראל (ביניהן "פונדק הרוחות", "כנרת כנרת", "פאוסט", "ירמה" ו"הלילה השנים עשר"). כמנצח עודד הזמנת יצירות מקוריות וניצח על ביצועי בכורה רבים, לרבות שלוש אופרות מאת יוסף טל, "לקול הזכרונות" מאת מרק קופיטמן, "תיקון חצות" מאת מרדכי סתר. בשנת 1963 ניצח על המוזיקה שהלחין עדן פרטוש לסרט בירושלים של דוד פרלוב. בשנת 1975 לבקשתו של רולף ליברמן ניצח על הפקה מחודשת של האופרה "אריאן וכחול הזקן" מאת פול דיקא באופרה של פריז.
הסימפוניות של מאהלר היו אהובות עליו במיוחד, וסדרת התקליטורים בניצוחו על יצירות אלה (EMI Classics 40238) זכתה לשבחי הביקורת.
הרפרטואר המועדף עליו כלל יצירות כמו הסימפוניה התשיעית ומיסה סולמניס מאת בטהובן, הרקוויאמים של מוצרט, ורדי, כמו כן קללת פאוסט מאת ברליוז, רקוויאם המלחמה מאת בריטן, כל יצירותיו של מאהלר, יצירות רבות מן המאה ה-20, לרבות מאת דריוס מיו, איגור סטרווינסקי,
ג'ורג' ליגטי ואחרים. פרט לסימפוניות של מהלר, הקליט ברתיני את הסימפוניות של בטהובן עם תזמורת האופרה בג'נובה, את האורטוריה "אברהם ויצחק" מאת סטרבינסקי, עם דיטריך פישר-דיסקאו.
בשנות ה-70 הנחה את סדרת תוכניות הטלוויזיה "מוזיקה בתיאטרון", בה הדגים את תפקידה של המוזיקה במחזות מסוגים שונים; את הסבריו ליוו קטעי מחזות בהשתתפות שחקני תיאטרון ונגנים.
בשנת 1978 זכה בפרס ישראל למוזיקה. באיטליה זכה פעמיים בפרס מבקרי המוזיקה: ב-1995 כמנצח השנה וב-1998 כמנצח האופראי הטוב ביותר. בשנת 2000 זכה בפרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים והקדיש את הכסף למימון השתלמויות של מנצחים ישראלים צעירים.
באחרית ימיו, עבד גארי על הפקת האופרה "מסע אל תום האלף", לפי מחזהו של א"ב יהושע, ומוזיקה שכתב יוסף ברדנשווילי. תקוותו הייתה לנצח על האופרה, אך הוא הלך לעולמו טרם הופעת הבכורה.
ברתיני נפטר ב-17 במרץ 2005 בגיל 78, ונקבר בבית העלמין בכפר ויתקין. הותיר אחריו אישה, רוזט, שתי בנות ונכדים.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
היסטוריה של העיר ניו יורק
ערך זה מתעד את ההיסטוריה של העיר ניו יורק.
התקופה הפרה היסטורית.
במהלך עידן הקרח האחרון, לפני כ-75,000 שנה, היה האזור בו נמצאת היום העיר ניו יורק בקצהו של מדף קרח שכיסה את כל קנדה וצפון ארצות הברית. גובהו של מדף הקרח היה כ-300 מטרים.
לפני כ-15,000 שנה החל מדף הקרח לסגת לתוך היבשה, ונוצרו הגבעות של לונג איילנד וסטטן איילנד - באותה עת היו שני איים אלה מחוברים, והם נפרדו לשני איים לפני כ-6,000 שנה.
חפירות ארכאולוגיות גילו עדויות להתיישבות בני אדם באזור לפני 9,000 שנה. התושבים הראשונים עזבו את האזור, ככל הנראה בשל העובדה שהתחממות כדור הארץ הביאה להכחדתם של בעלי החיים אותם צדו המתיישבים הראשונים.
גל התיישבות נוסף פקד את האזור בו נמצאת היום העיר ניו יורק לפני כ-3,000 שנה. ארכאולוגים גילו עצמות וחצים מתקופה זו בכ-80 אתרים ברחבי העיר.
שבט לנאפי.
כאשר הגיעו המתיישבים האירופאים הראשונים לעיר, התגוררו במקום אנשי שבט לנאפי - אינדיאנים דוברי אלגונקווינית.
הלנאפים קראו למקום "לנאפיוקינג" - "המקום בו מתגוררים הלנאפי".
הלנאפי גידלו במקום חמניות, דלעות ותירס למחייתם, וכן השתמשו במפרץ לדייג.
ההתיישבות האירופית הראשונה.