בראיון משנת 2004 התייחס וילן לתוכנית ההתנתקות, וצידד בשימוש באש חיה כדי לפנות מתיישבים מבתיהם אם לא ייאותו להתפנות מרצון: "בשלב ראשון צריך להשתמש בכל האמצעים שאינם קטלניים. מסוקים, גז מדמיע, אמצעי הלם שונים. הרי אף אחד לא רוצה להשתתף בלוויות של יהודים-הורגים-יהודים. אבל אם לא יהיה די בכך צריך יהיה לירות באוויר. אחר כך לירות כדי לפצוע. ובמקרה אחרון, כמוצא אחרון, צריך יהיה לשתק אותם באמצעות ירי-כדי-לפגוע".
אך בנוסף הבהיר שאינו קורא לכך שזה יקרה ומקווה שזה לא יקרה: "שיהיה ברור: אני לא קורא לכך שזה יקרה. אני מקווה מאוד שזה לא יקרה. אני אומר לך עכשיו את מה שאני אומר, בדיוק כדי שזה לא יקרה. אבל צריך לומר בגלוי ובבירור לכל אותם מטורפים המתכננים להשתמש באלימות פיזית נגד ההתנתקות, שמדינה דמוקרטית לא יכולה להסכים לכך. מדינה דמוקרטית חייבת לנקוט בכל האמצעים כדי למנוע זאת. מול תופעות כאלה היא חייבת ללכת עד הסוף".
ב-2006 הגיש לכנסת ביחד עם מפלגתו את הצעת חוק זכות יוצרים (מדיה דיגיטלית) האוסרת הורדה או העתקה של כל יצירה המוגנת בזכות יוצרים, אולם לאחר מאבק ציבורי ההצעה הוקפאה.
בכנסת השבע עשרה כיהן וילן כחבר הועדה לענייני ביקורת המדינה וכממלא מקום קבוע בוועדת הכספים, הוועדה המשותפת לתקציב הביטחון וכממלא מקום בוועדת הכלכלה.
במהלך כהונתו בכנסת יזם, בין היתר את החוקים הבאים:
וילן מוקם במקום השישי ברשימת התנועה החדשה מרצ בבחירות לכנסת ה-18 ולא נבחר מחדש לכנסת, שכן המפלגה קיבלה 3 מנדטים בלבד. לאחר כהונתו בכנסת נבחר לכהן כמזכ"ל התאחדות חקלאי ישראל. בבחירות לאיגוד הכדורסל בשנת 2012 נבחר כנציג בהנהלת האיגוד מטעם סיעת עוז שבראשות צביקה שרף ושאול אייזנברג.
לפני הבחירות לכנסת ה-19 נבחר וילן לעמוד במקום השביעי במרצ. היות שהמפלגה קיבלה שישה מנדטים, לא נכנס לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת העשרים נבחר למקום התשיעי ברשימת המפלגה לכנסת.
לקראת תום כהונת הכנסת ה-20, פעל וילן במסגרת תפקידו בהתאחדות החקלאים מול שר האוצר משה כחלון במטרה למנוע את חיוב החקלאים בישראל מלהפריש חלק מהזכויות הסוציאליות של עובדים הזרים לקרן הפיקדון שבניהול המדינה. בעקבות כך משך השר כחלון את הסכמתו למהלך. ארגוני זכויות עובדים כגון קו לעובד טענו כי הדבר נועד לאפשר את המשך הפגיעה המתמשכת שהם עדים לה בזכויותיהם הסוציאליות של עובדים זרים אלו.
חיים אישיים.
וילן נשוי לנעמי ואב לשניים.
נאן גולדין
נאן גולדין (באנגלית: Nan Goldin; נולדה ב-12 בספטמבר 1953) היא צלמת אמריקאית, הידועה בזכות התיעוד האינטימי של הקהילה הלהטב"קית, סביבתה הקרובה, ידוענים ואנשי ציבור.
ילדות ונעורים.
גולדין נולדה בוושינגטון די סי וגדלה בלקסינגטון, מסצ'וסטס (פרבר של בוסטון) למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני, אביה עבד ככלכלן ברשות התקשורת האמריקאית. אחותה, ברברה, התאבדה כשגולדין הייתה בת 11, והאירוע גרם לזעזוע קשה בחייה. היא עזבה את הבית ואת בית הספר התיכון בלקסינגטון ועברה ללינקולן מסצ'וסטס שם גרה אצל משפחת אומנה ולמדה בבית ספר דמוקרטי קהילתי. בבית הספר היא התוודעה לראשונה לצילום במצלמת פולארויד. בהמשך היא הצטרפה לקבוצת צעירים שהיו מעורבים באלימות, סמים ומין.
קריירה.
צילום דמויות מהשוליים.
התערוכה הראשונה של עבודותיה התקיימה בבוסטון בשנת 1973, כשהיא בת 20 בלבד, והציגה תיעוד של הקהילה ההומוסקסואלית, והטרנסג'נדרית בעיר, שאליהם נחשפה בזכות קשריה עם הצלם דוד ארמסטרונג. באותה תקופה היא חיה עם קהילת הדראג קווינז בעיר צילמה ותיעדה אותה. "הקוויניז [המלכות] נלחמו שאצלם אותן וקרעו את הצילומים ששנאו". בצילומיה את הדרג קווין, גולדין ביקשה להציג אותן כי כמגדר שלישי.
בשנת 1977 סיימה גולדין את לימודיה בבית הספר שליד המוזיאון לאמנות בבוסטון ובאוניברסיטת טופטס (Tufts University). באותה התקופה היא החלה להשתמש בהדפסי סיבאכרום בהירים (הדפסות סרטי צילום על בסיס פוליסטר). גולדין עברה לעיר ניו יורק והחלה מתעדת את סצנת מוזיקת הפאנק והניו וויב ואת תרבות הסמים בעיר. צילומיה מאותן שנים (1980-1986), כונסו בספר בשם "The Ballad of Sexual Dependency", כשם אחד משיריו של ברטולט ברכט מן המחזה "אופרה בגרוש". צילומיה הקרינו אסתטיקה של "סנפ שוט" (snapshot), כלומר צילום מהיר, הנראה על פי רוב כבעל קומפוזיציה אקראית ומצולם ללא אמצעי תאורה מיוחדים. הצילומים הכילו נושאים בעלי אופי אגרסיבי ובהם שימוש בסמים, אלימות ומיניות בוטה אך הוצגו בצורה מפתה על ידי שימוש מודגש בצבע ובאסתטיקה אשר כונתה "הרואין שיק" (heroin chic).
לעיתים הוצגו עבודותיה של גולדין כמצגת שקופיות. התצוגה הידועה ביותר במדיום זה הכילה 800 שקופיות אשר הוצגו במשך של כ-45 דקות. בהקדמה לספר היא כתבה שהספר הוא יומן אישי שהיא מאפשרת לאנשים לקרוא על ה"שבט" שלה. בסוף שנות התשעים, רוב חבריה ומושאי הצילום נפטרו ממנות יתר של סמים או מאיידס. גולדין עצמה נכנסה למוסד גמילה ב-1988. היא המשיכה לתעד את חייה בגילוי לב כולל את חוויית האשפוז.
ביקורת.
צילומיה של גולדין מכורים לסמים הציגו אותם, לכאורה, באור חיובי. חלק מהמבקרים האשימו אותה שהיא הופכת את השימוש בהרואין לזוהר, ושהשפיעה על סגנון הגרארג' באופנה שהפך מאוחר יותר לפופולרי מגזיני אופנה.
צילומי נוף ומשפחה.
ב־1992 העורך של מגזין אומנות יפני ("déjà-vu") הזמין את גולדין לטוקיו להיפגש עם הצלם היפני ארקאי (Nobuyoshi Araki). יחד הם תיעדו את תרבות הנוער ביפן ויצרו מבט ייחודי על אינטימיות, מיניות ויופי. הצילומים כונסו לספר "Tokyo Love: Spring 1994""." במהלך השנים, צילומיה נעו מייצוגים של נעורים הרסניים להורות וביתיות וצילומי נוף המשוחחים עם יצירות של ציירים רומנטיקנים גרמנים, למשל קספר דויד פרידריך. צילומיה לוכדים את עושר בטבע ומייצרים דמויים כמו תלת ממדים. גולדין צלמה נוף מאז שנות השבעים אך חשפה אותם רק בשנות האלפיים.
ב־2014 גולדין פרסמה ספר ותערוכה "עדן ואחריו" ("Eden &amp; After") שהציגה צילומי ילדים שתיעדה במשך 35 שנה. רוב המצולמים הם ילדים של קרובי משפחתה וחברים. בצילומיה היא ניסתה לתפוס את השמחה והעוצמה שבילדות וכן את אובדן של חופש עם ההתבגרות. הספר עוסק גם ביחסי הורים ילדים ומגדר אצל ילדים.
ליברמוריום
לִיבֶֿרְמוֹרְיוּם (אנגלית: Livermorium, לשעבר אונונהקסיום (Ununhexium), ידוע גם בשם eka-polonium) הוא יסוד מלאכותי ממתכות המעבר העמידות שסמלו הכימי Lv ומספרו האטומי 116. זהו היסוד ה-13 בסדרת היסודות העל-כבדים וה-24 בסדרת היסודות הטרנס-אורניים.
היסטוריה.
ב-7 ביוני 1999 מדענים שעבדו במשרד האנרגיה של ארצות הברית הנמצא בברקלי טענו כי יצרו את יסודות 116 ו-118. המדענים ניסו לחזור על הניסוי כדי לאמת את התגלית. גם מעבדות שונות ניסו לשחזר את הניסוי, אך ללא הצלחה. לא נמצאה כל עדות ליסוד ליברמוריום. ביוני 2002 מנהל מעבדת לורנס ברקלי הכריז כי התביעה לגילוים של יסודות 116 ו-118 התבססה על מידע מזויף או שגוי על ידי מנהל הדוחות ויקטור נינוב.
ב-6 בדצמבר 2000 מדענים מהמכון המאוחד למחקר גרעיני (JINR) שבעיר דובנה ברוסיה בשיתוף מדענים ממשרד האנרגיה האמריקאי הודיעו כי הצליחו ליצור את האיזוטופ 292Lv במעבדה על ידי הפצצה של 248Cm ביוני 48Ca. פעולה זו יצרה את האיזוטופ 292Lv ו-4 נייטרונים חופשיים.
שמו הזמני של היסוד היה אונונהקסיום וסימונו הכימי Uuh: אחד (un) - אחד (un) - שש (hex) והסיומת ium המקובלת לחומרים כימיים.
ב-31 במאי 2012 אומץ השם "ליברמוריום" על שם המעבדה הלאומית לורנס ליברמור הממוקמת בליברמור, קליפורניה.
מעלה עמוס
מַעֲלֵה-עָמוֹס הוא התנחלות חרדית בדרום מזרח גוש עציון, כ-20 קילומטר מירושלים. ההתנחלות הוקמה בשנת 1981 על ידי קבוצת אברכים ובאמצעות תנועת משקי חרות בית"ר. היישוב נקרא על שם עמוס הנביא, איש תקוע הסמוכה.
בראשית הדרך התגוררו ביישוב בעיקר משפחות של בוגרי ישיבת "אש התורה" אשר מתמקדת בהחזרה בתשובה בקרב יהדות ארצות הברית. עם תחילת העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 נוספו ליישוב כעשרים משפחות הקשורות לישיבת "שבות עמי" בראשות הרב קוגל ובסוף שנות ה-90 היוו דוברי רוסית כמחצית מהאוכלוסייה.
בעשור האחרון הצטרפו ליישוב משפחות של בוגרי ישיבות ליטאיות וחסידיות. בכסלו תשע"ו (בדצמבר 2015) הונחה אבן פינה לשכונה בשם "קריית נוף" דבר שסימל את התרחבות היישוב.
עד לשנת 2017 אוכלוסיית היישוב מנתה כ-50 בתי אב, בשנים 2018–2019 אוכלוסיית היישוב הכפילה את עצמה. ב-2020 האוכלוסייה מונה כ-120 משפחות, ותנופת הבנייה ביישוב בעיצומה.
ביישוב קבוצות חרדיות שונות ביניהן: חסידים, ליטאים, וספרדים.
רב היישוב הוא הרב זאב ויליאם חרל"פ המשתייך לפלג הליטאי ביישוב.
ביישוב ישנם שלושה בתי כנסת (חסידי המשתייך לחסידות ביאלה, ליטאי וספרדי), בית ספר אזורי "בית יעקב" לבנות, "תלמוד תורה" לבנים, כולל אברכים, וכולל ערב.
בשנת 2022 קמו מספר עסקנים חסידיים ובנו את בית הכנסת הכלל חסידי, בית כנסת המאגד את כל הקהילות החסידיות ביישוב, בית הכנסת הוקדש לזכר נשמת 6 מיליון היהודים שנספו בשואה. כאשר בימים אלו, מנהל ראש המועצה האזורית גוש עציון מר שלמה נאמן מלחמת חורמה נגד בית הכנסת, אותו הוא הגדיר כמפגע ציבורי.
בתחומה, בגידור נפרד, נמצא גם היישוב איבי הנחל.
מן השמות המפורסמים שנקשרו ליישוב:
אחרית הימים (להקה)