בשנת 1963, היא הועברה לבית הכלא סילטהוג טהאנג, שנחשב למקום אליו נשלחים אלה שאשמים בפשעים החמורים ביותר. הכלא ממוקם בין נהר המקונג (המכונה זאצ'ו בטיבט) ונהר נגומצ'ו. בכלא זה, מיינו את האסירים על פי מגדר וכן על פי מידת הדבקות שלהם בבודהיזם הטיבטי. פאצ'ן, גם כאשר עונתה למטרה זו, סירבה לוותר על דתה והפרקטיקות שלה. היא הוחזק בבידוד למשך 9 חודשים אחרי שסירבה להוקיע את דתה. אך במקום לוותר, כשהיא לבד בחושך, פאצ'ן השלימה 100,000 סגידות. במהלך כל תקופת השבי שלה, היא המשיכה את הפרקטיקה הבודהיסטית הטיבטית של טונגלן - בקשה לקחת על עצמה את סבלם של אחרים.
כששמעה שאמה חיה ועובדת בקונגפו, ושיש תוכניות לשלוח לשם מספר אסירים, הצליחה פאצ'ן לשכנע את סוהריה לשלוח אותה לשם. היא שהתה שם שנה, ואז הועברה לכלא דראפצ'י, אחד הידועים ביותר לשמצה מבין בתי הכלא הסינים, בשנת 1965. היא הוחזקה שם במשך 11 שנים. בדראפצ'י, האסירים לבשו מדים סינים, ונאסר עליהם לדבר טיבטית, להתפלל, או לקיים כל פולחן טיבטי, דתי או מסורתי.
לאחר פטירתו של מאו דזה-דונג ב-1976, פאצ'ן הועברה שוב, בפעם האחרונה. בעקבות רגיעה ביחסים בין הסינים והטיבטים, אסירים רבים שוחררו, והיא ביניהם. היא שוחררה מן הכלא ב-1981, לאחר כליאה של 21 שנים. היא הייתה בת 48.
שחרור.
לאחר שחרורה מן הכלא בינואר 1981, מצאה פאצ'ן שביתה נהרס, ומשפחתה איננה. היא קיימה אז עלייה לרגל, וביקרה במנזרים בסרה, דרפונג, וגנדן, אשר כולם נהרסו במהלך המהפכה התרבותית, בזמן שהייתה כלואה. במהלך השנה הבאה, היא ביקרה במנזרים להוחה, שדרה, דרולמה להגאנג, ודהלחאמפו, ונשארה למשך שמונה חודשים במנזר סאמייה, שם היא למדה פרקטיקות בודהיסטיות חדשות. אז, היא החליטה לחזור ללהסה כדי להמשיך לפעול למען עצמאותה של טיבט.
היא השתתפה בשלוש הפגנות בלתי-אלימות בולטות; ב-27 בספטמבר ו-1 באוקטובר 1987 וב-5 במרץ 1988. ב-1989, היא גילתה שיצא נגדה צו מעצר, והכינה תוכנית מילוט לנפאל דרך הר קאילאש. לאחר 25 ימים, היא הוטסה לדרמסאלה. חלומה לפגוש את הדלאי לאמה התגשם, כאשר הוא העניק לה מפגש אישי זמן קצר לאחר הגעתה. היא התיישבה במנזר גאדן צ'ולינג בלדהרמסלה, הודו.
המשך חייה.
האוטוביוגרפיה של פאצ'ן, "Sorrow Mountain: the Journey of a Tibetan Warrior Nun", יצא לאור בשנת 2000, והיא יצאה לסיור השקה בארצות הברית ואירופה. בשנת 2001, היא ביקרה בממלכה המאוחדת בהזמנתו האגודה הטיבטית, והובילה את המצעד השנתי דרך מרכז לונדון כדי להנציח את התקוממות להסה.
במשך שארית חייה, היא המשיכה להשתתף במצעדים ואירועים למען שחרור טיבט בארצות הברית, צרפת, איטליה, שווייץ, ועוד. היא נאמה בפני הקונגרס האמריקאי ובפני ממשלות אחרות, כמו שהייתה גם מדברת עם אנשים ברחוב.
היא פעלה לשימור המסורת הטיבטית, כמו גם לשימור סיפורה "כשאמות, כל מה שיישאר ממני זה הסיפור שלי". היא כתבה בספרה, שכשהוחזקה בבידוד בכלא, היא הרגישה דיכאון כשלא התפללה, וכשלא הרגישה דיכאון היא הרגישה זעם. אך "נזכרתי בדבריו של [הלאמה] גיונסיי רינפוצ'ה, 'אין הבדל בין חבר לאויב. זה חשוב להתייחס לשניהם אותו דבר. האויב שלך הוא המורה שלך'. התחלתי לדמיין, שאבי עומד מימיני, ואמי משמאלי, ומאו דזה-דונג לפניי. אבי כדי להעניק לי כוח ואומץ, אמי כדי להעניק לי רוך ואכפתיות, ומאו דזה-דונג כי לא יכלתי לתאר אדם בעל חטא גדול יותר משלו. הוא הרס במדיניותו אלפי מקדשים, אלפי לאמות אבדו חייהם. עשרות אלפי טיבטים הורעבו, הוכו, ונהרגו. איזה מצבור של חטאי קארמה היו לו, שהובילו אותו לנהוג כך. אך לא הצלחתי להשתחרר מכעסי, ברגע שהפסקתי לדמיין, הוא חזר."
מותה.
פאצ'ן נפטרה בדהרמסלה ב-2 בפברואר 2002 בעקבות אי ספיקת לב. היא הייתה בת 69.
ערוץ 26
The Residents
The Residents (בתעתוק לעברית: הרזידנטס, בתרגום חופשי: התושבים) היא להקת אוונגרד וקולקטיב אמנותי מארצות הברית, הפועלת משנת 1969 עד היום, ומוציאה לאור אלבומים מוזיקליים וסרטוני מולטימדיה המתלווים אליהם. הלהקה ידועה בסודיות חבריה (המופיעים תמיד כאשר הם חובשים מסיכות ותלבושות, במקור מסיכות בצורת גלגלי עיניים גדולים, ולובשים חליפות טוקסידו), ובהופעות החיות הסגנוניות שלה.
לא ידועים פרטים רבים על הלהקה, אך ידוע כי חברי הלהקה פועלים מלואיזיאנה, וכי הם החליטו להגר לסן פרנסיסקו בשנות השישים, אך לאחר שהמשאית שלהם נשברה באמצע הדרך, הם החליטו להישאר בלואיזיאנה.
הלהקה התחילה לשתף פעולה עם המוזיקאים פיליפ לית'מן (שהיה גיטריסט בריטי וכינה את עצמו סנייקפינגר), והמלחין הגרמני נ' סנאדה (עד היום לא ידוע מה זהותו האמיתית, אך משערים שהוא אינו אדם אמיתי אלא שם מומצא למוזיקאי האוונגרד קפטן ביפהארט).
רוב אלבומי הלהקה מחולקים לשני סוגים: חלקם הם פרודיה ושכתוב של שירים מפורסמים, וחלקם הם אלבומי קונספט מסובכים. הלהקה ידועה בסגנון הנסיוני שלה, ובווידאו קליפים הסוריאליסטיים והמוזרים שלה.
במאי 2014 הופיעה הלהקה בישראל, בבמועדון בארבי בתל אביב.
בשנת 2018 פורסם רשמית כי המפיק והמלחין העיקרי של הלהקה היה הארדי פוקס, שנמנה עם מייסדיה, ועזב אותה ב-2015. החשיפה ארעה לאחר מותו של פוקס (2018-1945).
בית הקברות מירוגוי
בית הקברות מִירוֹגוֹי (בקרואטית: Mirogoj Groblje) הוא בית הקברות המרכזי של זאגרב בירת קרואטיה ומשרת את אוכלוסיית כל בני הדתות שבעיר.
היסטוריה.
ב-1872 רכשה הרשות המקומית זאגרב חלקת אדמה אשר הייתה בבעלותו של ליודביט גאי לצורך הקמת בית עלמין עירוני מרכזי. האדריכל הרמן בולה (בגרמנית: Hermann Bollé) תכנן את המבנה והמבואה המרכזיים וב-6 בנובמבר 1876 נחנך בית העלמין. ביצוע הארקדות והקמת הכנסייה החלו ב-1879 אך בשל בעיות מימון הושלמו רק ב-1929. בית העלמין הוא בבעלות עירונית ועל כן הוקצו חלקות קבורה לבני כל הדתות.
החלקה היהודית.
ב-1878 נחנכה החלקה היהודית בבית העלמין ומשנה זו הובאו לקבורה בבית העלמין הנפטרים מקרב יהודי זאגרב. בחלקה היהודית מצויים 10 גושי קבורה לבני הקהילה האשכנזים-נאולוגים, 2 גושים לבני הקהילה הספרדית וגוש אחד לבני הקהילה האורתודוקסית. נכון ל-2009 אותרו בבית העלמין כ-1,500 מצבות, אף על פי שטרום מלחמת העולם השנייה היו 4,000 - 5,000 מצבות. בחלקה קיימת אנדרטה לזכר הנספים בשואה.
בית העלמין מירוגוי
משל עשר העלמות
משל עשר העלמות, הידוע גם בשם משל הבתולות או משל העלמות החכמות והכסילות או משל עשר השושבינות, הוא אחד ממשלי ישו הידועים ביותר. לפי הבשורה על-פי מתי כ"ה 13-1, חמש העלמות החכמות המוכנות לקראת בואו של החתן מתוגמלות על כך, בעוד שחמש העלמות הכסילות שלא היו מוכנות נדחות. למשל יש משמעות ברורה לנושא אחרית הימים: על המאמין להיות מוכן ליום הדין. זה היה אחד המשלים הפופולריים ביותר בתקופת ימי הביניים, והייתה לו השפעה עצומה על האמנות הגותית, הפיסול וגם על הארכיטקטורה של קתדרלות צרפתיות וגרמניות.
סיפור המשל על פי בשורת מתי.
במשל עשר העלמות, מספר ישו משל על מסיבה של עלמות, שושבינות או נושאות לפידים בתהלוכה שנבחרו להשתתף בחתונה. כל אחת מן העלמות שבמשל נושאת מנורה או לפיד בהמתינן לחתן, אשר הן מצפות לבואו בזמן כלשהו במהלך הלילה. חמש מתוך העלמות הן חכמות, והביאו עמן שמן להבערת המנורות. חמש העלמות האחרות הן כסילות והביאו עמן את מנורותיהן בלבד, ללא השמן .
כל העלמות נרדמות ובחצות הלילה הן שומעות את הקריאה לצאת לפגוש את החתן. כאשר הן מבינות שמנורותיהן כבו, מבקשות העלמות הכסילות מן החכמות שמן להבערת מנורותיהן, אך העלמות החכמות מסרבות, בטענה שהשמן שבידן בהחלט לא יספיק (ביוונית "ou mē") כדי לשתפו עם העלמות כסילות. בעוד העלמות הכסילות יוצאות בניסיון להשיג שמן, מגיע החתן. העלמות החכמות מלוות את החתן לחגיגה (לחופה). האחרות מגיעות מאוחר מדי, והן נותרות בחוץ.
תיאור המשל בבשורת מתי:
פרשנויות.
משל זה הוא אחד מתוך רצף משלים שסיפר ישו בתשובה לשאלה בבשורה על פי מתי כ"ד 3:
משלים אחרים ברצף זה כוללים את משל לבלוב התאנה בקיץ (ניצני עץ התאנה - מתי כ"ד 35-32) ואת משל העבד הנאמן (מתי כ"ד 51-42). משל עשר העלמות מעצים את הקריאה להיות מוכן לנוכח העת הלא וודאית של "ביאתו השנייה של ישו" היא תוארה כ"משל הציפייה". כמו משל המטבע שאבד, הוא משל על נשים שבא מיד אחריו, עם מסר זהה, למשל עם גברים, שקדם לו.
במשל זה, מסמל ישו את החתן, בדומה לדמות אלוהים כחתן ב, ובקטעים דומים אחרים בתנ"ך.
האירוע המיוחל הוא ביאתו השנייה של ישו. ר. ט. פרנס כותב שהמשל משמש תמרור אזהרה לאלה בכנסייה שבטוחים שעתידם (במלכות שמים) מובטח ללא כל תנאי.
המשל אינו מבקר את העלמות על כך שנמו את שנתן, שכן שתי הקבוצות גם יחד (הן העלמות החכמות והן העלמות הכסילות) עושות כך, אך בשל היותן של העלמות הכסילות לא מוכנות, מאחר שלא דאגו להביא עמהן שמן למאור (כלל לא ברור כלל האם העלמות הכסילות הצליחו להשיג שמן בלילה, שכן בלילה בדרך כלל החנויות אינן פתוחות).
המשל לא נכתב על מנת לדבר בשבח הבתולים, ואכן לואיס מגרנדה, בספרו "מדריך החטאים" ("The Sinner's Guide") משנת 1555, כותב "אף אחד לא עושה השתדלות עם החתן למען חמש העלמות הכסילות אשר, על אף לאחר שבזו לתענוגות הבשר והחניקו בלבן את אש תאוות הבשר, ולאחר שהתנסו ביתרון הבתולים, זנחו את מצוות הענווה והפכו נפוחות מגאווה בשל היותן בתולות".