החטיפה של טיילור דווחה למשטרה מיד על ידי דניאל. דניאל זיהתה את המכונית כשייכת להוגו וילסון, אשר הודה שאסף את טיילור במכוניתו ולקח אותה, כפי שניסח את זה, "למקום". הוא נקב בשמותיהם של האחרים, והם: דילארד יורק, בילי האוורטון (שטען שלא השתתף באונס כי הכיר את טיילור), הרברט לובט, לות'ר לי, ג'ו קולפפר ורוברט גמבל. הוא טען שלא היה זה אונס מכיוון שהם שילמו לטיילור. אף על פי ששלושה עדי ראייה זיהו את וילסון בתור הנהג של המכונית, המשטרה לא זימנה לחקירה אף אחד מהגברים שווילסון זיהה כשותפיו לפשע. הקהילה השחורה של אבוויל התקוממה נגד הפעולות של המשטרה, או היעדרן, והאירוע דווח ל-NAACP במונטגומרי שבאלבמה. ה-NAACP שלחו את מי שהייתה החוקרת המובילה בארגון, ופעילה נגד אלימות מינית, רוזה פארקס. בתחילת אוקטובר, העיתון משיקגו, "Chicago Defender", שהיה בעל קהל שחור מרחבי ארצות הברית, פרסם סיפור שער על המקרה, בכותרת "קורבן של אנסים לבנים באלבמה".
הליכים משפטיים.
פארקס חזרה עם התיק למונטגומרי שם היא התחילה לעבוד על קבוצת פעולה לייצוגה והגנתה של טיילור, בסיועם של א. ד. ניקסון, רופאס א. לואיס, ואי. ג'י. ג'קסון, אנשים בעלי השפעה בקהילה של מונטגומרי. פארקס ובעלי בריתה הקימו את הוועדה לצדק שוויוני באלבמה עבור טיילור, בה תמכו גם איגודי עובדים, ארגוני אפרו-אמריקאים, וארגוני נשים לאומיים. הקבוצה גייסה תומכים בכל רחבי ארצות הברית ועד אביב 1945 ההתארגנות הייתה, על פי עיתון "Chicago Defender" "הקמפיין החזק ביותר לצדק שווה תחת החוק מזה עשור."
בימים 3–4 באוקטובר 1944, כינס התובע המחוזי חבר מושבעים גדול, האמון על הערכת הראיות והוצאת כתב אישום, ובו כל המושבעים גברים לבנים. לא זימנו את וילסון או אף אחד אחר הקשור למקרה להעיד, רק את בני משפחתה של טיילור, שלא יכלו לזהות את תוקפיה. חבר המושבעים מיאן להוציא כתב אישום, והשופט דחה את התביעה הפלילית.
הפחדה באיומים.
בחודשים שלאחר המשפט, טיילור קיבלה מספר איומים על חייה, וביתה הותקף בבקבוקי תבערה על ידי גזענים לבנים. טיילור, יחד עם בעלה ובנה, עברה לגור בבית משפחתה, שם אביה ואחיה יכלו לעזור להגן עליה מפני איומי המוות. כל בני המשפחה פחדו לצאת מהבית אחרי רדת החשיכה, טיילור לא יצאה גם במהלך שעות היום. הפחד שלה מפני פורעי החוק המאיימים נוסף לפחד מפני האיומים מצד הגברים שאנסו אותה שיהרגו אותה. אביה, בני קורביט, טיפס כל לילה על העץ בחצר עם רובה כדי לשמור על טיילור והמשפחה, וירד משם רק עם עלות השחר. בשלב זה, טיילור ומשפחתה האמינו שהם ייאלצו לחיות בפחד הזה כל חייהם. אך בינתיים, הסיפור על האונס ומשפט הראווה המזויף המשיך להדהד בסניפי NAACP ברחבי הדרום, ובתוך קהילות שחורות. ארגונים אלה ואחרים התאחדו כדי להגן על טיילור ולדרוש עונש לתוקפים, ואת אבטחתה של טיילור.
פעילות למען הצדק.
הפעילים התכנסו במרכז הבונים החופשיים השחורים בבירמינגהם, שם הקימו מטה לפעילות, אליו הגיעו גם כתבים ועורכים מעיתונים אזוריים, ורוזה פארקס ופעילות אחרות דאגו להפצת המסר, כך שהסיפור התחיל להיות מסוקר בערים גדולות כמו ניו יורק ופילדלפיה, ועד מהרה בכל רחבי ארצות הברית. הכותרות הדגישו את ההתעלמות של הרשויות מאלימות מינית של גברים לבנים כלפי אישה שחורה, ותקפו את ההפרדה הגזעית של הדרום. בנוסף, העיתונים באותה הזדמנות השוו לגישה ההפוכה הנהוגה שם, לפיה הגנה לכאורה על נשים לבנות מפני אלימות מינית משמשת כתירוץ לרדיפה של גברים שחורים. בינתיים, החלו הפעילים גם קמפיין כתיבת מכתבים למושל אלבמה, צ'ונסי ספארקס. ספארקס רץ בבחירות על מצע של גזענות והפרדה, ועל אידאולוגיה של זכויות המדינה מפני התערבות פדרלית, ולפיכך אימץ מדיניות של התעלמות בתחילה. אך קיום האירוע והקמפיין שלאחריו בשנתה האחרונה של מלחמת העולם השנייה פעלה נגדו: ההשוואה של משטרת המחוז לנאצים, שלא איחרה לבוא, לבסוף גרמה לו להבטיח לפתוח בחקירה בנושא.
הפעילות של רוזה פארקס למען צדק עבור ריסי טיילור לא הייתה רק בהפצת מסרים. היא הקימה ועדה לצורך הפעילות המרוכזת וגיוס תמיכה – הוועדה למען צדק שוויוני עבור גב' ריסי טיילור (CEJRT) – ועד מהרה קמו סניפים ברחבי ארצות הברית, אליהן הצטרפו פעילות מוכרות כמו מרי טרל צ'רץ', שהייתה בין מייסדי NAACP וסופרג'יסטית ידועה, שרלוט הוקינס בראון, מחנכת מוערכת, ליליאן סמית, מחברת הרומן Strange Fruit, שתיאר יחסים בין-גזעיים, ואשר היה באותה תקופה מעורר מחלוקת וזעזוע, וכן פעילים תומכים דוגמת ו.א.ב. דו בויז, קאונטי קאלן ולנגסטון יוז מתנועת הארלם רנסאנס, ואמרגן ויוצר הברודוויי הידוע אוסקר המרשטיין. הקבוצה משכה את תשומת הלב של האף. בי. איי בראשות ג'. אדגר הובר, ובוועדת בית הנבחרים לפעילויות אנטי-אמריקאית נטען כי ארגון זה הוא פשוט כיסוי למפלגה הקומוניסטית.
חקירה.
בחקירה שפתח המושל, התראיין השריף לגבי הצעדים בהם נקט במקרה. הוא טען שהוא פתח בחקירה משלו מיד לאחר התקיפה, טענה שהייתה שקרית. הוא גם טען שהוא עצר את כל הגברים המעורבים באונס יומיים לאחר התקיפה, וכי הטיל על הוגו וילסון, בעל המכונית ששומשה בפשע, ערבות של $500. גם טענות אלה היו שקריות, שכן אף אחד מהגברים לא נעצר, ועל וילסון הוטל קנס או ערבות בסדום $250. באותה נשימה, הוא גם האשים את טיילור שהיא "סתם זונה", ושהיא "מטופלת מזה זמן מה על ידי קצין הבריאות של מחוז הנרי בשל מחלת מין." בחקירה גם תושאלו תושבי אבוויל לבנים, אשר העידו כי טיילור היא "אישה מכובדת שנוהגת על פי הערכים הגזעיים והמיניים של העיירה". החוקרים ראיינו את האנסים, וארבעה מתוך השבעה הודו בעיקרי המעשה, אך כפרו בכך שזה אונס כי טיילור "בעצם זונה" ושהיא השתתפה מרצונה. שניים מהגברים, לרבות הרברט לובט, הכחישו כל ידע לגבי ההתקפה. אך ג'ו קולפפר, גם הוא אחד התוקפים, הודה כי הוא ושאר האנסים יצאו בכוונה תחילה למצוא אישה בליל ההתקפה, ושלובט יצא מהמכונית עם אקדח, דיבר עם טיילור, ואילץ אותה בכוח לתוך המכונית, ושאחר כך הם גם הוציאו אותה ממנה והפשיטו אותה באיומי אקדח, אנסו אותה, ואז כיסו את עיניה והשאירו אותה לצד הדרך. הגרסה של קולפפר עמדה בקנה עם העדות המקורית של טיילור. אך גם עם הודאות ותיאורים אלה, התובע הכללי "לא הצליח לשכנע את המושבעים של מחוז הנרי שיש מספיק ראיות כדי להגיש כתב אישום" נגד שבעת החשודים, בכינוס חבר המושבעים הגדול השני בתיק, שנערך ב-14 בפברואר 1945. גם חבר מושבעים זה, כולם גברים לבנים, סירב להוציא כתב אישום כלשהו.
לאחר מקרה.
הקהילה השחורה הייתה מזועזעת מהדחייה השנייה במקרה, ואילו העיתונות הלבנה החלה לצאת בסקירה יותר עוינת ותוקפנית כלפי טיילור בגלל הטענה שהיא עובדת בזנות. משרד התובע יצא בהצהרה שהתיק כעת סגור מאחר ששני חברי מושבעים לא ראו לנכון להגיש כתבי אישום, וזאת לאחר שכל הפרטים הוצגו ו"לא היו עובדות או נסיבות הקשורות למקרה שהוסתרו." למרות התוצאה, המקרה נחשב לניצחון גדול ביחס להקמתה של התנועה לזכויות האזרח בגלל הגיוס המוצלח של פעילים ברחבי המדינה: "המקרה של ריסי טיילור הניח את אבני היסוד של חרם האוטובוסים של מונטגומרי עשור לפני שיצא לפועל."
טיילור המשיכה לחיות באבוויל למשך כשני עשורים לאחר התקיפה. היא סיפרה שבמהלך שנים אלה היא חייתה בפחד, ושלבנים רבים בעיירה התייחסו אליה רע, אפילו אחרי שהתוקפים עצמם עזבו את המקום. בסופו של דבר היא עברה לפלורידה, שם עבדה בקטיף תפוזים. מאוחר יותר היא נפרדה מבעלה, שנפטר בתחילת שנות השישים. בתם היחידה נהרגה בתאונת דרכים ב-1967. טיילור התגוררה במשך שנים רבות בווינטר הייבן שבפלורידה, עד שהמשפחה שלה הביאה אותה בחזרה לאבוויל עקב התדרדרות במצבה הבריאותי.
פרסום ספרה של דניאל ל. מקגווייר, "At the Dark End of the Street: Black Women Rape, and Resistance—a New History of the Civil Rights Movement from Rosa Parks to the Rise of Black Power" ב-2011 הוביל להתנצלות רשמית מצד בית המחוקקים של מדינת אלבמה על כישלונו להעמיד לדין את התוקפים שלה, 67 שנים לאחר המקרה.
באותה הזדמנות, גם בעלי תפקידים אחרים בממשל המקומי והמדינתי התנצלו בפני טיילור על היחס אליה, כולל ראש העיר של אבוויל, ריאן בללוק, שופטת מחוז הנרי ג'ואן סמית, וחבר קונגרס אלבמה דקסטר גרימלי. טיילור קיבלה את ההתנצלויות ביום האם ב-2011, בעת ביקור בכנסיית – אותה הכנסייה בה התפללה באותו ערב גורלי. "הרגשתי טוב," היא אמרה. "זה היה יום טוב להציג לי את זה. אני לא ציפיתי לזה."
ב-2011, ביקרה טיילור בבית הלבן והשתתפה בפורום בנושא רוזה פארקס במכון במועדון העיתונות הלאומי. ב-2017 יצא הסרט התיעודי של ננסי בוירסקי, "The Rape of Recy Taylor", אשר הקרנת הבכורה שלו התקיימה בפסטיבל הקולנוע של ניו יורק.
ב-2018, כשבועיים לאחר מותה של טיילור, אופרה וינפרי העלתה את הסיפור שלה כחלק מנאום קבלת פרס גלובוס הזהב על שם ססיל ב. דמיל, בו דיברה על אלימות מינית כלפי נשים, קמפיין #MeToo, וייצוגים של נשים שחורות בתקשורת, בציינה כמה עמוק טבוע אי האמון של החברה והמערכת בעדותן של נשים, ובמיוחד נשים של צבע, לגבי אלימות המופנית כלפיהן. היא אמרה: "מזה יותר מדי זמן, נשים לא נשמעו או לא האמינו להן אם העזו לדבר את האמת אל מול הכוח של אותם הגברים... ואני רק מקווה שריסי טיילור מתה בידיעה שהאמת שלה ממשיכה להתקיים."
מותה.
טיילור נפטרה בשנתה במוסד סיעודי באבוויל ב-28 בדצמבר 2017, בגיל 97..
בי.די. וונג