פסטיבל הסרטים הפאן-אפריקאי הוא פסטיבל קולנוע ואמנות הנערך מדי שנה בחודש פברואר בעיר לוס אנג'לס, קליפורניה כאשר בעבר, נערך בעיר ואגאדוגו מדי שנתיים. הפסטיבל נוסד לראשונה בשנת 1992 כמוסד ללא כוונות רווח במטרה לקדם את התרבות וההבנה בין עמים ממוצא אפריקאי באמצעות ביטוי יצירתי של הצגת סרטים ותערוכת אומנות. מאז הפך לאירוע החשוב והמרכזי ליוצרי קולנוע אפריקאים וצאצאיהם ברחבי העולם. מדי שנה, מוקרנים בפסטיבל למעלה מ-170 סרטים ממדינות שונות מרחבי העולם לצד מגוון אירועים ומפגשים עם יוצרים ידועים מאפריקה ומהעולם.
היסטוריה.
הפסטיבל נוסד בשנת 1992 על ידי קבוצת פעילים (איוקו באבו, דני גלובר וג'אנט דובויז) שהייתה מודאגת מהדימוי ומהייצוג של אנשים כהי עור בתקשורת במדינה. פעילים אלו החליטו לייסד פסטיבל סרטים בינלאומי שאליו יגיעו יוצרים מרחבי העולם ויציגו תמונה מציאותית יותר. בשנה הראשונה התקיים הפסטיבל במשך שבעה ימים ובו הוקרנו 40 סרטים. כיום, הפסטיבל נערך במשך 12 ימים ובו מוקרנים למעלה מ-170 סרטים. בשנת 2013 כינה העיתון הלוס אנג'לס טיימס את פסטיבל הסרטים כ"פסטיבל הסרטים השחור הגדול ביותר" בארצות הברית.
על הפסטיבל.
בפסטיבל משתתפים כ-90,000 איש, 35,000 צופים בסרטים ויותר מ-100 יוצרי סרטים ואנשי אמנות מארצות הברית, מאפריקה, מאמריקה הלטינית, מאירופה, דרום האוקיינוס השקט וקנדה. הפסטיבל מפנה זרקור לקולנוע האפריקאי, תוך קיומן של תחרויות נושאות פרסים וחשיפה של היצירה האפריקאית בפני אנשי מקצוע ועיתונאים מרחבי העולם. מגוון רחב של אירועים מיוחדים אחרים כולל פאנלים וסדנאות בהובלת אנשי מקצוע מהתעשייה העוסקים בנושאים שונים סביב יצירה, משחק, בימוי ועוד נושאים הקשורים בתעשיית הקולנוע. אחד מהסרטים שהוקרנו בפסטיבלים הוא הסרט הפנתר השחור (Black Panther) שבו מככבים אנסמבל שחקנים כדוגמת צ'דוויק בוזמן, מייקל בי. ג'ורדן, לופיטה ניונגו, דנאי גורירה, מרטין פרימן, לטישיה רייט, אנג'לה באסט, פורסט ויטאקר ואנדי סירקיס. עלילת הסרט מביאה את שובו של טצ'אלה למקום הולדתו כמלך ווקאנדה, אך הוא מוצא שעל הזכות מלידה שלו קורא תיגר יריב המאיים בקונפליקט בעל השלכות כלל-עולמיות. הסרט קיבל תשבחות רבות על עבודת הבימוי, עיצוב התלבושות, סצינות הפעולה, הפסקול וביצועי השחקנים ויצא לאקרנים בישראל ב-15 בפברואר 2018.
העשור הראשון של המאה ה-17
העשור הראשון של המאה ה-17 הוא העשור שהחל ב-1 בינואר 1600 והסתיים ב-31 בדצמבר 1609.
1600–1609
שנות ה-90 של המאה ה-16
שנות ה-90 של המאה ה-16 היו העשור העשירי והאחרון של המאה ה-16, החלו ב־1 בינואר 1590 והסתיימו ב־31 בדצמבר 1599.
1590–1599
גשר הידידות (סין-קוריאה)
רכבות בקוריאה הצפונית
רשת הרכבות בקוריאה הצפונית מנוהלת על ידי רכבת קוריאה (בקוריאנית: 조선 민주주의 인민 공화국 철도성), הסוכנות הממשלתית אשר מחזיקה בהיתר בלעדי להפעלת רכבות בקוריאה הצפונית, כמקובל במדינה הדוגלת בכלכלה מתוכננת.
הרכבת היא אמצעי התחבורה החשוב ביותר בקוריאה הצפונית. 80% מתנועת האנשים, ו-86% מתנועת התוצרת התעשייתית במדינה מתבצעות באמצעות מערכת הרכבות במדינה.
היסטוריה.
ההתפתחות של מערכת הרכבות באה במקביל להתפתחות התעשייתית של קוריאה במהלך שנות העשרים והשלושים תחת השלטון הקולוניאלי היפני בקוריאה, כאשר בתקופה זו הונחו מסילות רכבת רבות להובלת התוצרת התעשייתית ממרכזי התעשייה (מפעלים, מכרות) לשאר חלקי המדינה ולנמלים ומשם ליפן.
עם זאת, במהלך מלחמת קוריאה (1950-1953) ניזוקה קשות מערכת הרכבות במדינה. לאחר סיום המלחמה החלה תקופת שיקום מסיבית בקוריאה הצפונית ושופצה מערכת הרכבות במדינה ונבנו מסילות רכבת חדשות בעזרת סיוע כלכלי של ברית המועצות.
בשנות ה-90, במהלך תקופת הרעב ההמוני בקוריאה הצפונית, סבלה מערכת הרכבות במדינה ממחסור חמור בדלק, דבר שהוביל להשבתה חלקית/מלאה של קווים ועיכוב של העברת מוצרים וכוח עבודה במדינה.
נכון לשנת 2018, בקוריאה הצפונית פרוסה רשת מסילות ברזל באורך של למעלה מ-6,000 ק״מ, כאשר רובה המכריע היא מסילה ברוחב סטנדרטי. עם זאת, כ-400 ק״מ מרשת המסילות מורכבת ממסילה צרה (762 מילימטר), אשר פרוסה במקומות שונים ברחבי המדינה.
רמת החשמול במערכת גבוהה, ועומדת על כ-80%.
קווי נסיעה.
במקרים רבים, שמות קווי הנסיעות בקוריאה הצפונית הם שילוב של שם תחנת המוצא ושם תחנת היעד, כגון קו בייקרלו (קו מרחוב בייקר לרחוב בייקרלו באנגליה). יחד עם זאת, בעקבות חלוקת חצי האי הקוריאני, מספר קווים מבצעים את מסלולם תוך השמטת תחנות המוצא או היעד המקוריים. קווי הנסיעה העיקריים של רשת הרכבות הצפון-קוריאנית הם:
הרכבת התחתית של פיונגיאנג.
הרכבת התחתית של פיונגיאנג היא הרכבת התחתית הפעילה הידועה היחידה בקוריאה הצפונית, אשר פועלת החל משנת 1973, ומורכבת משני קווים הנחצים בתחנת מעבר יחידה.
שני הקווים הנמתחים לאורך כולל של 22 קילומטרים יוצרים יחד מערכת של 17 תחנות אשר ממוקמות בצד אחד בלבד של נהר טאדונג החוצה את העיר.
הרכבת התחתית פועלת בתיאום עם מספר קווי חשמלית בעיר עצמה.
יעדים מחוץ למדינה.
סין.
נתיב הנסיעה העיקרי מסין לקוריאה הצפונית ברכבת הוא מהעיר דאנדונג שבסין, דרך גשר הידידות הסינו-קוריאני, ועד לסינוויג'ו שבקוריאה הצפונית. רכבות הנוסעים היוצאות מתחנות רכבת בסין העממית מתחברות בדאנדונג לקטר צפון-קוריאני, ומשם ממשיכות לכיוון קוריאה הצפונית.
רוסיה.
בעיר הצפון-קוריאנית ראסון ישנו חיבור למסילת רכבת החוצה את נהר טומן (המסמן את הגבול בין רוסיה לקוריאה הצפונית) על גבי גשר הידידות, אשר מופעלת מטעם חברת מסילות הברזל הרוסיות. בין פיונגיאנג למוסקבה קיים שירות רכבות סדיר, כאשר חציית הגבול מכיוון קוריאה הצפונית נעשית בהובלת קטר-צפון קוריאני, והרכבת בסופו של דבר מתחברת למסילת הרכבת הרוסית ולדיווסטוק-מוסקבה.
החל משנת 2013, רוחב מסילת הברזל החוצה את נהר טומן הוכפל, מה שמאפשר גם לרכבות סטנדרטיות הפועלות ברוסיה גישה לנמל ראסון הצפון-קוריאני. מסילת הרכבת והנמל מופעלים במסגרת מיזם משותף עם חברת RasonKonTrans הרוסית.
קוריאה הדרומית.
החל מתום מלחמת קוריאה ועד לראשית העשור הראשון של המאה ה-21, היחסים בין קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית התאפיינו במתיחות רבה, שלעיתים אף גלשה לעימותים מזוינים בין השתיים. מאחר שכל אחת משתי המדינות טענה להיותה ״המדינה הקוריאנית״ האחת והיחידה, לא התאפשר מעבר חופשי בין מדינה אחת לרעותה, ולא ניתן היה לקדם פתרונות תחבורה מתאימים למטרה זו.
במהלך שנת 2000, ובעקבות ההתחממות ביחסים שבין המדינות במסגרת הפסגה הבין-קוריאנית בשנת 2000, נחנך לראשונה שירות רכבות משא בין קוריאה הדרומית לבין אזור התעשייה קסונג שבקוריאה הצפונית, שהוגדר כאזור פיתוח כלכלי המשותף לשתי המדינות. יחד עם זאת, היקף הנסיעות בקו היה נמוך מאוד, ומרבית הרכבות לא נשאו מטען כלשהו.
במהלך חודש ספטמבר 2018, יוזמה נוספת לחיבור מסילות הרכבת של שתי המדינות טורפדה על ידי צבא ארצות הברית.
רכבות מיוחדות.
המנהיג העליון של קוריאה הצפונית בין השנים 1994–2011, קים ג׳ונג-איל, סבל מפחד טיסה חריף, ומסיבה זו נהג לעשות שימוש ברכבת מיוחדת לשם נסיעות ברחבי המדינה ומחוצה לה, בדומה לאביו, קים איל-סונג.
מבוך האימה
מבוך האימה (באנגלית: Hell Fest) הוא סרט אימה אמריקאי אשר בוים על ידי גרגורי פלוטקין. תסריטו וסיפורו נכתבו על ידי סת' מ' שרווד, בלייר באלטר, אקלה קופר, ויליאם פניק, כריסטופר סיי וסטיפן סוסקו. הסרט יצא לאקרנים ב-28 בספטמבר 2018, בהפצתן של CBS פילמס וליונס גייט.
כלפי הסרט הופנו ביקורות מעורבות ושליליות, ומתקציב של 5.5 מיליון דולר, הצליח לגרוף סכום של 18.2 מיליון דולר.
עלילה.
הסרט מתמקד בעיקר בפארק שעשועים הנתמך על גבי מתקני אימה ותחפושות מבעיתות, אליו הולכים כמה בני נוער במטרה לפחד. אל המקום מגיע רוצח סדרתי אמיתי, אשר מנסה לרצוח אותם בכל דרך אפשרית.
הם לעצמם, חושבים שזהו חלק מהקונספט של פארק השעשועים.
הפקה.
כבר באפריל 2017, נודע כי במאי הסרט יהיה גרגורי פלוטקין וכי הוא יוקרן בבתי הקולנוע בשנת 2018. את הסרט החלו לצלם בפברואר 2018, באטלנטה שג'ורג'יה.
הוצאה.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-28 בספטמבר 2018.
הכנסות.
בשבוע צאתו, גרף הסרט 5,130,963 מיליון דולר בארצות הברית, ו-7,211,794 מיליון דולר בעולם. תקציב הסרט היה 5.5 מיליון דולר. בוקס אופיס מוג'ו פרסמו כי הסרט הוא הסרט ה-6 הרווחי ביותר בשבוע צאתו.
ביקורות.
הביקורות שהופנו כלפי הסרט ברובן היו מעורבות ושליליות. Metacritic, העניקו לו ציון של 25 מתוך 100, על סמך 10 ביקורות. סינמה סקור העניקו לסרט ציון C, אשר משתווה לשניים מתוך חמישה כוכבי זהב.
רוטן טומייטוז העניקו לסרט ציון של 47% מתוך 100% בסך הכל, על סמך 30 ביקורות.
שנות ה-80 של המאה ה-16
שנות ה-80 של המאה ה-16 היו העשור התשיעי של המאה ה-16, החלו ב־1 בינואר 1580 והסתיימו ב־31 בדצמבר 1589.
1580–1589
ישראליאנה
ישראליאנה או ישראלינה הוא מושג המתייחס במובן הרחב למכלול הדברים המזוהים באופן ספציפי עם ישראל או ארץ ישראל.
המושג נטבע בעקבות המונח האמריקני המקביל - אמריקנה.
המושג נכנס לשימוש בסוף שנות ה-90 אז החלו אספנים פרטיים בודדים לאסוף חפצים המזוהים באופן מובהק עם ישראל או עם ארץ ישראל. לרוב משתמשים במונח 'ישראליאנה' לתאר חפצים שיוצרו בארץ ישראל החל משנות ה-20 של המאה ה-20 ועד לשנות ה-70 פחות או יותר.