שני בתי החרושת היו לצנינים בעיניו של חסן סלאמה (המכונה גם "אבו עלי"), מפקד הכנופיות הערביות באזור, שהורה על ירי בלתי פוסק עליהם. "היוצק" הוטרד מאש מאבו כביר, ובית החרושת לספירט מתל א-ריש (כיום תל גיבורים בחולון). ב-29 בדצמבר 1947 הודיעו בעלי בתי החרושת כי הם עוזבים את המקום בשל תנאי הביטחון. במקום נשארו מגיני ההגנה.
ב-24 בינואר 1948 פוצץ כוח של הפלמ"ח את הכביש ליד "היוצק" וחסם את התחבורה הערבית ליפו, כתגובה לנפילת שבעת הנוטרים ביאזור. בתגובה, הקיפו הבריטים את בתי החרושת וחיפשו נשק באמצעות שימוש במכשירים מגנטיים. כאשר מצאו נשק הם ביצעו פיצוצים באגף המערבי של בית החרושת לספירט.
ב-28 בפברואר 1948 נחל סלאמה ניצחון מפתיע. כוח של לוחמי ההגנה שחדר לכפר סלמה כותר על ידי כוחות ערביים, ובקרב הנסיגה נהרגו ששה לוחמי ההגנה. קרנו של סלאמה עלתה, והוא שאף כעת לבסס את מעמדו בכך שיכבוש את שתי העמדות האסטרטגיות של "היוצק" ובית החרושת לספירט. באותו יום פשטו הבריטים על "היוצק", קיללו וגידפו את המגינים, והאשימו אותם כי ירו עליהם. המגינים הוצאו החוצה בידיים מורמות. כאשר מצאו הבריטים שני רימוני יד הם הורו לחוליית תותחנים לירות חמישה פגזים על "היוצק", שפערו חור גדול בחזית הבניין.
לפני שעזבו הבריטים, אמר מפקדם ללוחמי ההגנה: "הבטחנו לפוצץ וקיימנו. עוד נתראה 'בויס', יפה לראות ששה יהודים מוטלים הרוגים על הארץ".
נסיגה וכיבוש מחדש.
הערבים, שהבחינו בהרס ב"היוצק", תקפו בלילה את המקום ופצעו שלושה מהמגינים. בשעה 02:50 הם הצליחו לחדור לבניין, והמגינים נסוגו. גם בית החרושת לספירט הותקף והערבים הגיעו כמעט עד שערי הבניין. ברגע האחרון הגיעה תגבורת וההתקפה נהדפה. מפקדת ההגנה הורתה מיד על התקפת נגד על "היוצק", ועם עלות השחר נכבש המקום בחזרה.
29 בפברואר 1948.
עם הכיבוש מחדש נשלחו למקום גם פועלים ומשאית עם חומרי ביצורים כדי לתקן את הנזקים ולבצר את המקום נגד התקפות נוספות.
באותו יום מימש לח"י את איומו לנקום בבריטים על הפיגוע ברחוב בן-יהודה. הפיגוע בוצע על ידי חיילים שערקו מהצבא הבריטי, לבשו מדים בריטיים, עשו שימוש בכלי רכב ונשק של הצבא הבריטי, רצחו 58 בני אדם, פצעו 38 והרסו שלושה בניינים. בשעות הבוקר עלתה רכבת שהובילה חיילים בריטים ממצרים על מוקש רב עצמה שהוטמן על ידי לח"י. הפיצוץ היה ליד מכון איילון, בפאתי רחובות, ובו נהרגו 28 חיילים ונפצעו עשרות. החיילים הבריטים זעמו וחיפשו נקמה. מגיני "היוצק" שילמו את המחיר.
בשעה 16:10 חדרו הבריטים ל"היוצק" מלווים באזרחים ערבים ואנשי חיל-הספר הערבי. המגינים והפועלים נצטוו לעמוד עם פניהם אל הקיר כשידיהם מורמות, בזמן שהבריטים חיפשו נשק. הקשר הטלפוני נותק ולא היה ניתן להזעיק עזרה. על הפעולה פיקד קצין בריטי שצווח כל הזמן: "רציתם מלחמה, בבקשה - דמכם יישפך". הבריטים מצאו את הנשק שהיה במקום.
כאשר ירדה החשיכה הסתלקו הבריטים והשאירו את המגינים והפועלים ללא נשק, חשופים להתקפות הערבים. הם ניסו לעלות על המשאית שהייתה במקום אך היא קולקלה מבעוד מועד. שמונת המגינים ו-15 הפועלים שהיו במקום החלו לרוץ לעבר מקוה ישראל, אולם הערבים השיגו אותם, הרגו במקום תשעה ושבו אחד.
בשעה 21:15 הובאו למקוה ישראל שמונה גופות עם סימני התעללות קשים; גופה נוספת נמצאה למחרת. כעבור שלושה ימים הובאה מיפו גופתו של הקרבן העשירי מ"היוצק". הוא נתפס על ידי הערבים והובא לחקירה לפני חסן סלאמה שם עונה עד שיצאה נשמתו. גם בגופתו נמצאו סימני התעללות קשים. לוחם אחד בשם רחמים עוז היה פצוע קשה מאוד אך ניצל כי כל ההרוגים שכבו עליו והערבים לא הבחינו בו וכן לוחם אחר בשם סעדיה כהן הצליח לברוח למפקדת ההגנה ולהזעיק עזרה. עוד מספר רחמים עוז שהערבים התעללו בגוויות של ההרוגים באכזריות רבה. התגבורת הגיעה ל"היוצק" והלוחמים פינו את ההרוגים. רחמים עוז נלקח במצב אנוש לבית החולים והוא ניצל.
תגובת הערבים.
לאחר נפילת "היוצק" לא היה ניתן להמשיך ולהחזיק בבית החרושת לספירט. הבריטים הבטיחו להגנה כי העמדות ב"היוצק" ובבית החרושת לספירט יוחזרו לידי היהודים, אך ברגע האחרון הגיעה פקודה מדרגים גבוהים שלא לעשות כן. למחרת נכנסו הערבים בחסות משוריינים בריטים לשני בתי החרושת, פוצצו אותם והניפו עליהם דגלים.
חסן סלאמה התקבל ביפו בתשואות על ידי המון ערבי. למחרת פורסם בעיתון ערבי ראיון עמו:
בחסות משוריינים בריטים בנו הערבים על חורבות בתי החרושת עמדות, ומהן היו פותחים מדי פעם באש על התחבורה היהודית בדרך הביטחון. המצב היה חמור אך הבריטים הגיעו לבסוף להסכם עם ההגנה. הערבים גורשו ובמקום חנה כוח בריטי ששמר על השקט עד הפינוי.
תגובת ההגנה.
פרשת "היוצק" נעלה סופית בפני כוחות משטרה וצבא בריטים את האפשרות לחפש נשק בעמדות ההגנה. ב-1 במרץ 1948 הורה מפקד ההגנה בתל אביב כי:
ישראל גלילי, ראש המפקדה הארצית של ההגנה, סיפר לימים כי הטבח ב"היוצק" דיכא את חברי ההגנה בתל אביב, וכי המטה הכללי והפיקוד העליון מתחו ביקורת על הפיקוד התל אביבי שאיבד את צומת חולון משום שלא הציב מספיק כוחות במקום, וכי היה הגיוני יותר לפנות את שני המבנים מאשר להחזיק בהם בכוחות דלים כל כך. בקורסים למפקדים צוינה פרשת "היוצק" ככישלון שיש להפיק ממנו לקח.
הנצחה.
במחלף חולון הוקמה ב-2010, אנדרטה ובה פרטים על פרשת "היוצק" ושמות החללים.
ניו ישראל
Ram (אלבום)
Ram הוא אלבום הסולו השני של המוזיקאי פול מקרטני. האלבום יצא לאור ב-1971 ובאופן רשמי, האמנים החתומים עליו ובעלי הזכויות, הם פול ולינדה מקרטני. למרות שהשתתפה גם ביצירות אחרות שיזם פול מקרטני, זוהי הפעם היחידה בה קיבלה לינדה מקרטני גם קרדיט כיוצרת. בזמנו, נתפס הדבר, על ידי רבים, כתגובה לפרויקטים המשותפים שיצרו באותן שנים חברו לשעבר בלהקת הביטלס, ג'ון לנון ואשתו, יוקו אונו. האלבום זכה תחילה להצלחה מסחרית, אולם, יחד עם הביקורות הפושרות ירדו גם מכירותיו. במשך השנים שעברו מאז צאתו, השתנתה ההערכה לגביו וחלק מהמבקרים סבורים כי הוא אחד מאלבומיו האיכותיים של מקרטני לאחר תקופת הביטלס.
הקלטת האלבום.
לאחר יציאת אלבום הסולו הראשון של מקרטני, McCartney, באפריל 1970, יצאו פול ולינדה מקרטני לחופשה ארוכה ובילו את רוב זמנם בחוותם בסקוטלנד. בחודשים אלו כתב מקרטני, בסיועה של רעייתו, את רוב החומר לאלבום. הם החליטו להחליף את אולפני אבי רוד ולהקליט באולפנים בניו יורק, וטסו לשם בסתיו 1970. נגני האולפן באלבום היו: דייב ספינוזה ויו מקראקן בגיטרות ודני סייוול בתופים. השירה בכל האלבום היא של פול מקרטני ולינדה מקרטני שרה רק קולות רקע. בתקופת ההקלטות נכתב חומר נוסף שכלל שירים שהופיעו רק מאוחר יותר באלבומי להקתו המאוחרת יותר של מקרטני, Wings ושני שירים שלא נכללו באלבום ויצאו לאור לפניו על תקליטון: "Another Day" ו-"Oh Woman, Oh Why". התקליטון יצא בפברואר 1971 ו-"Another Day", שיר שהיה במיטב המסורת של שירי מקרטני בביטלס, זכה להצלחה מיידית וכבש את צמרות המצעדים ברחבי העולם. הצלחה זו, והשמירה על הקו המוזיקלי של מקרטני כפי שהוכר בתקופת הביטלס, יצרו ציפייה גדולה לצאת האלבום.
האלבום והביקורות.
שירי האלבום היו בעלי סגנונות מגוונים, בעלי אווירה קלילה ואופטימית בדרך כלל. ניכר היה במקרטני כי הוא בטוח בעצמו ואינו חושש לקחת סיכונים בבחירת השירים. השיר הראשון שיצא כסינגל בבריטניה היה השיר האחרון באלבום, "The Back Seat of My Car" והוא הגיע רק למקום ה-39 במצעד הבריטי. דווקא השיר שיצא כסינגל בארצות הברית והיה שיר מורכב יחסית, "Uncle Albert/Admiral Halsey", הגיע לראש מצעד המכירות האמריקאי וזכה להצלחה עולמית.
שלושה שירים: "Monkberry Moon Delight" הצעקני, "Smile Away" ו-"Eat at Home", שסגנונו מזכיר את שיריו של באדי הולי (אליל נעוריו של מקרטני), הם שירים שבסיסם ברוקנ'רול הישן. שני השירים: "Dear Boy" ו-"Heart of the Country" הם מלודיים ומזכירים את עבודותיו של מקרטני בביטלס, ו-"Legs 3" הוא בעל מאפיינים בלוזיים ברורים. דווקא שיר הנושא, "Ram On", השיר הראשון, "Too Many People", והשיר האחרון, "The Back Seat of My Car", שלושה שירים שהשפעתם רבה על אופי התקליט, הם וכחניים ומלנכוליים במידת מה. כאמור, השיר שזכה להצלחה הרבה ביותר, "Uncle Albert/Admiral Halsey", היה גם המורכב ביותר וכלל למעשה שני שירים קצרים נפרדים ללא קשר ממשי ביניהם, באופן דומה למה שנעשה בצד השני באלבום אבי רוד של הביטלס. שמו של השיר לקוח משם דודו של מקרטני ומשמו של גיבור המלחמה האמריקאי, אדמירל ויליאם הלסי.
האלבום זכה להצלחה מסחרית מיד עם יציאתו לשוק במאי 1971. האלבום הגיע למקום הראשון במצעד המכירות האנגלי ולמקום השני בארצות הברית, שם שהה חמישה חודשים בין עשרת האלבומים הנמכרים ביותר וזכה באלבום פלטינה. הביקורות, לעומת זאת, התאכזבו מן האלבום וחלקן ביקרו אותו באופן קשה. פול ולינדה מקרטני הופתעו ונפגעו מאופי ומעוצמת הביקורת. אחת מתוצאות הביקורת היה ניסיונם להקים להקה חדשה, "להקת כנפיים" (Wings). במשך השנים שחלפו מאז יציאת האלבום התרכך יחס המבקרים אליו והיום יש הרואים בו את אחת מפסגות יצירתו של מקרטני בתקופה שלאחר הביטלס ואף מכנים אותו "תקליט האינדי פופ הראשון" .
בני הזוג זכו בפרס גראמי לשנת 1972 בקטגוריית: "העיבוד המוזיקלי לשיר בביצוע קולי", עבור שירם "Uncle Albert/Admiral Halsey".