הקיאקיסטית ג'סיקה פוקס זכתה במדליית ארד בסלאלום, שהייתה המדליה האולימפית השנייה שלה. קן וולאס ולכלן טיים זכו אף הם במדליית ארד, במקצה הזוגות ל-1000 מטר. עבור וולאס הייתה זו המדליה האולימפית השלישית, והוא גם היה שותף למקום הרביעי אליו הגיעה רביעיית הקיאקיסטים האוסטרלית. במקצה היחידים המקביל סיים מארי סטיוארט במקום הרביעי. סטיבן ברד סיים במקום השמיני במקצה ל-200 מטר, וכך גם אליסה בול ואליס ברנט במקצה הזוגות ל-500 מטר. בקפיצה למים זכו מדיסון קיני ואנאבל סמית' במדליית הארד בקפיצות הסינכרוניות מ-3 מטר. קיני גם סיימה במקום החמישי בתחרות ליחידות, ואסתר צ'ין סיימה במקום השישי. בקפיצות מ-10 מטר סיימה מליסה וו במקום החמישי. נבחרת הרכיבה האוסטרלית זכתה במדליית ארד באיוונטינג. אחד מחבריה, סאם גריפית'ס, סיים במקום הרביעי בתחרות היחידים, וחבר אחר, כריס ברטון, סיים במקום החמישי. במדליית ארד נוספת זכתה נבחרת הקשתים. בטורניר הגולף הראשון שנערך מאז 1904, סיים מרכוס פרייז'ר במקום החמישי, ומינג'י לי סיימה במקום השביעי. הטריאתלטית אמה מופאט סיימה במקום השישי, לוחם הטאקוונדו ספוואן חליל סיים במקום השביעי ונבחרת השחייה הצורנית סיימה במקום השמיני.
בענפי הכדור, רק נבחרת הנשים ברוגבי שביעיות זכתה במדליה אולימפית, מדליית זהב, בטורניר האולימפי הראשון ברוגבי מאז 1924, לאחר ניצחון 17–24 על נבחרת ניו זילנד. נבחרת הגברים הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת דרום אפריקה, וסיימה במקום השמיני. נבחרת הגברים בכדורסל סיימה במקום הרביעי, לאחר שהובסה בחצי הגמר 61–87 על ידי נבחרת סרביה, ונוצחה 88–89 בידי נבחרת ספרד במשחק על מדליית הארד. נבחרת הנשים סיימה את שלב הבתים ללא הפסד, אך הודחה בשלב רבע הגמר לאחר הפסד 71–73 לסרביה, וסיימה במקום החמישי. בהוקי שדה סיימו שתי הנבחרות במקום השישי. בכדורמים סיימה נבחרת הנשים במקום השישי, ואילו נבחרת הגברים הודחה בשלב הבתים. נבחרת הנשים בכדורגל הודחה בשלב רבע הגמר, בבעיטות הכרעה, לאחר שמשחקה מול המארחת, ברזיל, הסתיים בתיקו 0-0. כדורעפניות החופים לואיז באודן וטאליקווה קלנסי הודחו אף הן בשלב רבע הגמר.
אולימפיאדות החורף.
אוסטרליה השתתפה לראשונה באולימפיאדת גרמיש פרטנקירכן (1936) (כששלחה מחליק אחד), ומאז אולימפיאדת אוסלו (1952) היא השתתפה ברציפות בכל אולימפיאדות החורף. בעשורים הראשונות לא הגיעו הספורטאים האוסטרלים להישגים גבוהים, והראשון שהתקרב לכך היה המחליק קולין קואטס, שזכה במקום השישי בהחלקה מהירה ל-10,000 מ' באולימפיאדת אינסברוק (1976). אולימפיאדת אינסברוק (1964) זכורה לרעה באוסטרליה, בשל מותו של הגולש רוס מילנה, במהלך אימון שערך בראשית המשחקים.
רביעיית השליחים במירוץ ל-1,250X4 מטרים באולימפיאדת לילהאמר (1994) זכתה במדליית הארד הראשונה בתולדות אוסטרליה. גולשת הסקי האלפיני סאלי סטגול זכתה אף היא במדליית ארד, באולימפיאדת נאגנו (1998). סטיבן בראדבורי, שהיה שותף לזכיית השליחים במדליית ארד בלילהאמר, זכה במדליית הזהב הראשונה של אוסטרליה באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002), במירוץ ל-1,000 מטרים. הייתה זו גם הפעם הראשונה בתולדות אולימפיאדת החורף שהזוכה במדליית הזהב מגיע מחצי הכדור הדרומי. למעשה, ברדבורי זכה מן ההפקר, לאחר שארבעה מחליקים שהקדימו אותו התנגשו זה בזה ומעדו. באותם משחקים זכתה גם אליסה קמפלין במדליית זהב בסקי חופשי. קמפלין זכתה גם במדליית ארד באולימפיאדת טורינו (2006), בעוד דייל בג-סמית' זכה במדליית הזהב באותו ענף.
באולימפיאדת ונקובר (2010) עלה מספר המדליות בהן זכו האוסטרלים לשלוש. גולשת השלג טורה ברייט וגולשת הסקי החופשי לידיה לסילה זכו במדליות זהב, ואילו דייל בג-סמית' איבד את תוארו וזכה במדליית כסף.
גם באולימפיאדת סוצ'י (2014) זכו האוסטרלים ב-3 מדליות, אך לראשונה מזה 16 שנה, אף אחת מהן לא הייתה מדליית זהב. טורה ברייט איבדה את תוארה בגלישת שלג וזכתה במדליית כסף, דייוויד מוריס זכה במדליית כסף בסקי חופשי, ולידיה לאסילה זכתה במדליית ארד בענף זה.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכו האוסטרלים ב-2 מדליות כסף ובמדליית ארד.
בסך הכל, צברה אוסטרליה 15 מדליות באולימפיאדות החורף, מהן 5 מדליות זהב, 5 מדליות כסף ו-5 מדליות ארד, והיא מדורגת במקום ה-25 בטבלת המדליות של כל הזמנים.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות הקיץ:
width="20px"|
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף.
בענפי הקיץ:
width="20px"|
בענפי החורף:
טחנת הרוח במשכנות שאננים
טחנת הרוח במשכנות שאננים שוכנת בכניסה לשכונת משכנות שאננים בירושלים, והיא המבנה הראשון שנבנה בה ב-1858. במקור שימש המבנה כטחנת קמח למשך כשני עשורים, אז הופסקה הטחינה. כיום משמש המבנה כאתר תיירות פופולרי וממוקם בו מוזיאון קטן לתולדות יוזם הטחנה, סר משה מונטיפיורי. רחבת האבן סביב הטחנה מהווה נקודת תצפית על שכונות משכנות שאננים וימין משה, על גיא בן הינום ועל העיר העתיקה.
מהקמתה ועד מלחמת העצמאות.
הטחנה היא טחנת קמח בגובה כ-18 מטרים, בעלת גוף מגדלי עגול מאבן ירושלמית וכיפת עץ בתצורת קרון ("דגם קנט"), המסתובב בראשה לכיוון הרוח באמצעות מנגנון שבשבת ונושא ארבע כנפיים עשויות עץ.
הטחנה נבנתה בשנת 1858 ביוזמתו של משה מונטיפיורי, מעט לפני הקמתה של משכנות שאננים שהייתה השכונה היהודית הראשונה מחוץ לחומות העיר העתיקה. הטחנה, הממוקמת בפינה הצפון-מערבית של המגרש עליו נבנתה השכונה, הוקמה על מנת לספק למתיישבי השכונה מקור פרנסה, ולספק לעניי ירושלים קמח במחיר זול. היא תוכננה על ידי חברת הולמן (Holman) מקנטרברי, שביססה אותה על טחנת רוח ברמסגייט, עיר מגוריו של מונטיפיורי, ושלחה מהנדס מטעמה לפקח על עבודת ההקמה והתקנת ציוד הטחינה. המגדל הוקם מאבן מקומית אך הציוד הובא באניה מאנגליה והובל לירושלים מנמל יפו על גבי גמלים. באנגליה ובספרות הנוסעים כונתה הטחנה Jaffa Gate Windmill ("טחנת הרוח שער יפו").
למרות הציטוט הפופולרי של דברי אברהם משה לונץ כי הטחנה פעלה זמן קצר בלבד, וסבלה מבעיות שונות (מחסור ברוח, מיכון יקר ועדין, קלקולים וכו'), היא עבדה כמעט שני עשורים שלמים, מ-1858 ועד 1876. בעל הזיכיון להפעלת הטחנה היה יצחק פ"ח רוזנטל.
שותפיו להפעלת הטחנה היו בני משפחת וולפנזון, זאב וולפנזון ואחיו יהושוע, את התבואה לטחינה רכשו מערביי הסביבה, הטחנה סבלה אז מבעיות של מחסור ברוח לסיבוב הכנפיים ומציוד שהתכלה, בעיה נוספת הייתה מחסור בגרגרי חיטה לטחינה, כיוון שהערביים מגדלי החיטה העדיפו לספק את מרכולתם לתחנות ערביות ולא ליהודים הטחנה פעלה בניהולם בשנים 1860-1885, שאז הרים ידיים זאב וולפנזון ומכר את הטחנה ובנה במקומה טחנה מונעת בכוחות בעלי חיים באזור הסראייה בעיר העתיקה עד מותו.
נוסף למשפחה של זאב וולפנזון הייתה עוד טחנת קמח נוספת תת-קרקעית בדרך חברון בעיר העתיקה ברובע הערבי, מתחת לבית קהילת רייסין, אולם עם קשתות מתקופת הצלבנים, עם חלונות ואורווה לבעלי החיים בחצר, בטחנה הופעלו שלושה זוגות רייחים בהפעלה לאורך כול שעות היממה בעזרת בעלי חיים פרדות וגמלים, שבה נטחנו חיטה, שעורה ועדשים.
את הטחנה הקמח הזאת ניהלה בעיקר אשתו של זאב, רבקה שכונתה באבע, את הסחורה סיפקו ערביי הסביבה שזאב דיבר בשפתם, עד אשר עברו לנהל את טחנת הרוח של מונטיפיורי, בנו בן ציון ואשתו רחל וולפנזון עברו לנהל את טחנת רייסין, טחנה זאת גדלה וצמחה והפכה לאחת הגדולות בירושלים ובמרתפיה שמרו היהודים בירושלים את הקמח שיועד להכנת מצות, כיום בשטחה של הטחנה ממוקם אולם השמחות של חסידי רייסין .
לאחר שהטחנה פסקה לטחון, נזנח המבנה ועמד נטוש עד שנות השלושים, אז שופץ ביוזמת ממשלת המנדט והאגודה למען ירושלים.
במלחמת העצמאות.
במלחמת העצמאות בתחילת שנת 1948 בנו לוחמי ההגנה עמדה יצוקה מבטון על ראש מגדל הטחנה, העמדה חלשה על התנועה בדרך חברון שמעל גיא בן הינום במזרח ועל אזור מלון המלך דוד ותחנת הרכבת במערב. בשל מיקומה האסטרטגי הורה הנציב העליון הבריטי אלן קנינגהם לפוצץ את העמדה, בכך נגרם נזק רב לראש מגדל הטחנה. כאשר התקרב ה-14 במאי יום עזיבת הבריטים, הנציב העליון היה אמור לנסוע מארמון הנציב עד לעטרות משם לטוס לחיפה ומשם לעזוב את הארץ דרך הים. הנציב חשש מהעמדה שיכולה לצלוף עליו ולכן ניתנה הוראה לפוצץ אותה. החבלן שהגיע לא רצה להרוס את כל הטחנה היפה ולכן שם מעט מידי חומר נפץ, מה שלא גרם לעמדה יותר מידי נזק. לאחר יום הגיע עוד חבלן לפוצץ שוב וכך נהרסה עמדת ההגנה. אנשי המושבה האמריקאים צילמו את האירוע.
הטחנה נותרה ללא כיפה בראשה עד מלחמת ששת הימים.
לאחר איחוד ירושלים.
לאחר איחוד ירושלים שוקמה הטחנה ובראשה הותקנה כיפה מתכתית וכנפיים דקורטיביות, קטנות בהרבה מן הכנפיים המקוריות.
בראשית שנות השמונים של המאה ה-20 בוצע שיפוץ של הטחנה, והוקם בתוך המבנה מוזיאון לתולדות חייו של משה מונטיפיורי. במבנה אבן קטן הממוקם בקרבת הטחנה הוצבה המרכבה אשר שימשה את מונטיפיורי במסעותיו באירופה, מרוקו, רוסיה ועוד אך מעולם לא השתמש בה בארץ ישראל, בשל תנאי הדרכים הרעועים. בשנת 1986 הוצתה כרכרת העץ על ידי אלמוני, וכמעט ולא נותר ממנה זכר. מאוחר יותר שוחזרה הכרכרה ונבנתה מחדש, תוך שימוש בחישורי הברזל המקוריים שלה, שהיו השריד היחיד ממנה שלא נשרף, והיא מוצגת כיום באותו מבנה אבן - מוגנת מפני הציבור באמצעות לוח זכוכית.
החזרת כנפי הטחנה ומנגנון הטחינה.