יורשו של אלגירדאס, יוגאיילה (ליטאית: Jogaila, פולנית: Władysław Jagiełło, בלארוסית: Ягайла, Jahajła), פתח פרק חדש בהיסטוריה של הדוכסות בחתימתו על הסכם קרבו ב-1386. הסכם זה איחד את הדוכסות הגדולה עם ממלכת פולין באוניה פרסונלית וחייב את קבלת הנצרות הקתולית על ידי הליטאים הבאלטים, שהיו העם הפגאני האחרון באירופה.
זמן קצר לאחר מכן עלה ויטאוטאס הגדול (ליטאית: Vytautas, פולנית: Witold Kiejstutowicz, בלארוסית: Вітаўт, Vitaŭt) לשלטון בדוכסות הגדולה. הוא הוביל את צבא הדוכסות לקרב גרונוולד ב-1410, שסימל את תחילת הנפילה של המסדר הטבטוני. אחרי מותו של ויטאוטאס, הורעו היחסים של ליטא עם ממלכת פולין
והאצילים הליטאים ניסו לבטל את האיחוד עם פולין.
מלחמות כושלות עם הנסיכות הגדולה של מוסקבה הן אלו ששמרו על האיחוד, למרות ניסיונות של כמה אריסטוקרטים רבי השפעה לפרקו.
בסופו של דבר, ב-1569, יצר איחוד לובלין את האיחוד הפולני-ליטאי. לדוכסות הגדולה של ליטא הייתה ממשלה, חוקים, צבא ומשרד אוצר נפרדים במסגרת הפדרציה הזו.
בתקופת האיחוד הייתה ליטא מעורבת במלחמות רבות, כמו המלחמה הליבונית ומלחמת הצפון הגדולה. האיחוד עם פולין לא מנע אבדות טריטוריאליות לאימפריה הרוסית המתחזקת. ב-1795 התפרק האיחוד הפולני-ליטאי וחולק בין האימפריה הרוסית, פרוסיה ואוסטריה.
היווצרות הדוכסות.
תחילתה של עוצמה מדינית.
השם ליטא נזכר לראשונה בכרוניקה של קוונדינבורג ב-1009. האזכור הזה כולל מידע מועט על המדינה או על המבנה החברתי שלה וכולל את העובדות שהיא גובלת ברוס של קייב ושיש בה תושבים פגאנים.
אזכורים לליטא מופיעים גם במקורות הסלאביים בתור אחד האזורים שהותקפו על ידי רוס. לפי הכתוב, ההתקפה הראשונית הייתה כושלת, אבל הנסיכים הגדולים של קייב הצליחו עם הזמן לכבוש שטחים מהליטאים. בתחילת המאה ה-12 העלו ליטאים פגאנים מס לנסיכות פולוצק. ב-1131 החל מסטיסלב מקייב מבצע צבאי גדול נגד הליטאים והצליח להכניע אותם לזמן קצר. אך מיד אחרי שקיפל את צבאו תקפו הליטאים חזרה, והצליחו לפגוע בכמה יחידות של הקייבים שנשארו מאחור. הצלחה זו סימלה את תחילת הופעת הליטאים ככוח משמעותי באזור. מקורות רוסיים מאותה תקופה מספרות שהליטאים "הופיעו מהביצות שלהם, שאותן בעבר הם לא העזו לעזוב, והטרידו את שכניהם".
באותה תקופה הליטאים נהגו ליצור בריתות עם שליטים רוסים מקומיים והשתדלו לא לפתוח במלחמה כוללת מול הרוסים. בנקודה כלשהי בין 1180 ל-1183 החל המצב להשתנות, והליטאים החלו לארגן פשיטות צבאיות מאורגנות על הנסיכויות הסלאביות, בעיקר פולוצק ופסקוב.
אחרי פשיטה מוצלחת על ליווניה ב-1185, החלו התושבים המקומיים לבנות מבצרים כדי להגן על האוכלוסייה המקומית. בתחילת המאה ה-13, הליטאים החלו להוות איום ממשי לשכניהם הבלטים והגרמאנים ממערב, כמו גם לשכניהם הסלאבים ממזרח.
ההתעוררות הפתאומית של הפעולות הצבאיות סימנה את התלכדות המדינה סביב השבטים של ליטא העילית (אוקשטאיטיה), על חשבון ליטא התחתית (סמוגיטיה, זאמוט). לקראת סוף המאה ה-12 החלה הדוכסות למעשה להתהוות בשטחים אלו.
שנת 1202 סימנה התפתחות נוספת לקראת יצירת המדינה החדשה: הקמת מיליציה נוצרית - המסדר הליבוני - שהיווה איום משמעותי על הכוחות הפגאניים באזור. האיום אף גדל עם היווצרות אויבות אזוריות חדשות כמו גליציה-ווהלין והמסדר הטבטוני, שהוקם ב-1226. בסופו של דבר הסימן הברור ביותר לשיתוף הפעולה בין כלל השבטים הליטאיים היה הסכם השלום עם גליציה-וולין ב-1219. זהו המסמך הקדום ביותר המעיד על שיתוף פעולה בין מספר גדול של דוכסים ליטאים. המסמך כולל חתימות של 21 דוכסים כולל חמישה מאוקשטאיטיה - ז'יווינבודאס (Živinbudas), דאויוטאס (Daujotas), ויליקיילה (Vilikaila), דאוספרונגאס (Dausprungas) ומינדאוגאס. נראה שז'יווינבודאס היה בכיר יותר מאחרים וכל הדוכסים הליטאים היו קשורים האחד בשני בקשרי משפחה שונים.
על ההסכם חתמו גם כמה דוכסים מליטא תחתית (סמוגיטיה), מה שהצביע על הגברת שיתוף הפעולה בין הליטאים. על אף שבעבר היו מספר מלחמות בין הליטאים לבין הסמוגיטים, הם דיברו ניבים דומים והיו להם כעת אויבים משותפים.
ההכרה הרשמית במטרות המשותפות ויצירת היררכיה בין חותמי ההסכם, רמזה על הקמת מדינה בעתיד. מינדאוגאס, אחד מהנסיכים שצוינו לעיל, היה זה שהעלה את קרנה של ליטא והפך אותה למדינה חזקה ולגיטימית ולמעצמה אזורית.
שלטונו של מינדאוגאס ומעבר ראשון לנצרות.
מינדאוגאס, שליט אוקשטאטיה הדרומית, נזכר בהסכם עם גליציה-ווהלין כנסיך ליטאי בכיר, אך לא ראשי. בסופו של דבר הוא הפך להיות השליט הריבוני של כל ליטא ב-1236. לא ברור עד היום כיצד הוא הצליח להשתלט על כל השבטים סביבו. מקורות סלאביים מזכירים שהוא נהג לרצוח או לגרש שליטים שכנים, כולל כאלו שהיו קרובי משפחתו. אחרי שהבטיח את שליטתו בליטא, מינדאוגאס פנה נגד הנסיכויות הסלאביות וסיפח את נבהרדק, גרודנו וערים אחרות, שנחשבו באותה עת חלק מרוס של קייב - אלה צורפו לנסיכותו בין השנים 1239–1248. לאחר שהצליח להשתלט על אזורים אלו מינה מינדאוגאס את בנו, ואישלק (ליטאית: Vaišelga, בלארוסית: Войшалк), למושל עליהם. ואישלק לא בחל באמצעים אכזריים כדי לאכוף את מרותו, אך ספג גם את השפעת התושבים המקומיים והוטבל לנצרות האורתודוקסית.
ב-1236 התרחש מאורע חשוב ביותר שהשפיע על האזור כולו: צבא בהנהגת השליט הסמוגיטי ויקינטאס (Vykintas) הכה תבוסה מוחצת בקרב השמש את אבירי המסדר הליבוני. בעקבות התבוסה נחלש כוחו של המסדר והוא נטמע במסדר הטבטוני. פירוש הדבר היה שסמוגיטיה הפכה להיות האויב הראשי של שני המסדרים, שכן האזור שבשליטתה הפך להיות חיץ בין שניהם. תוצאות הקרב גרמו להפסקה קצרה במלחמות בין הליטאים למסדרים ואפשרו לליטאים להתרכז בהתקפות במזרח.
בערך בשנת 1248 שלח מינדאוגאס את ויקינטאס יחד עם אחייניו, טאוטווילאס (Tautvilas) ואדיווידאס (Gedvydas), לכבוש את סמולנסק, שהייתה אז חלק מאורדת הזהב המונגולית. המבצע כשל ושלושת המצביאים נושלו מאדמותיהם ונאלצו לעזוב את ליטא. זמן קצר לאחר מכן חברו השלושה למסדר הטבטוני ודנילו מגליציה (אוקראינית: Данило Галицький), ובעזרתם של כמה מחוזות בסמוגיטיה החלו במלחמה גלויה מול מינדאוג.
הגליציאנים הצליחו להשיב לעצמם את השליטה בנבהרדק וגרודנו, שבהן שלט ואישלק. טאוטווילאס ניסה להתקרב בכל מחיר לאבירים ולצורך כך נסע לריגה, בה קיבל את הנצרות הקתולית וזה לתמיכה צבאית. זמן קצר לאחר מכן המסדר ארגן שתי התקפות גדולות על סמוגיטיה ואוקשטאטיה (שהחלה להיקרא אז ליטא). מינדאוגאס עמד בפני תבוסה, אך הצליח להינצל בזכות ניצול של חילוקי הדעות בין האבירים לארכיבישוף של ריגה - הוא שיחד את ראש המסדר הליבוני, אנדראס פון שטירלנד (גרמנית: Andreas von Stierland) שכעס עדיין על ויקינטאס על התבוסה ב-1236. פון שטירלנד הסכים לתמוך במינדאוג בתנאי שהאחרון יוטבל לנצרות הקתולית. מינדאוג הסכים להתנצר וכן הציע למסדר את סמוגיטיה תמורת ארגון הכתרתו כמלך ליטא. ב-1251 הוטבל מינדאוגאס יחד עם אשתו ובניו לנצרות הקתולית (להוציא את ואישלק). ב-17 ביולי 1251, האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי פרסם הודעה שמכריזה על ליטא כממלכה.
ב-1252, טאוטווילאס ובעלי בריתו תקפו את מינדאוגאס בוורוטה (ליטאית: Voruta). ההתקפה נכשלה ובעלי הברית נאלצו להגן על עצמם במצודת טווראי (ליטאית: Tverai). אחרי מותו של ויקינטאס, טאוטווילאס נאלץ לחפש תמיכה אצל דנילו מגליציה. ההתפתחויות הללו סימלו את קריסתה של הברית וזמן קצר לאחר מכן דנילו וטאוטווילאס התפייסו עם מינדאוגאס. מצב זה השאיר את מינדאוגאס ללא מכשולים נוספים בדרך לכתר וב-1253 הוא הוכתר בנבהרדק או בווילנה למלך ליטא. מינדאוגאס עבר לווילנה עם כל חצרו ובנה בה את הקתדרלה הראשונה על אדמת ליטא.
האפיפיור אינוסנט הרביעי תמך במינדאוגאס, כיוון שהוא קיווה שהשליט הקתולי החדש יוכל לעצור את הפשיטות של המונגולים. כדי לחזק את הנצרות בממלכה, מונה לה בישוף. תחילה היה זה הנזיר הדומיניקני ויטו וב-1254, כריסטיאן. למרות זאת, נראה שליטא לא הייתה מוכנה עדיין לנצרות, כפי שהראו ההתרחשויות העתידות לבוא.
באותה תקופה מינדאוגאס ניסה להרחיב את השפעתו לאזור פולוצק ופינסק. בנוסף, הוא שוב חתם על הסכם שלום עם גליציה-וולין וכדי לחזק אותו חיתן את בתו עם סבארן (ליטאית: Svarn), בנו של דנילו מגליציה. ב-1255 מינדאוגאס קיבל אישור מהאפיפיור להכתיר את אחד מבניו למלך ליטא.
המסדר הטבטוני ניצל את התקופה הזו כדי לחזק את מעמדו בחלקים של סמוגיטיה וליווניה, אבל ב-1259 המסדר הפסיד בקרב שקוד (Skuodas) וב-1260 את קרב דורבה (Durbe). האחרון שבהם עודד את הפרוסים למרוד במרות המסדר. מינדאוגאס ניצל את המצב, ביטל את השלום שכרת עם המסדר והחל להשתלט על שטחים בסמוגיטיה בתקווה למשוך עוד שבטים באלטיים לצידו. מקורות מהתקופה טוענים שבתקופה זו הוא עזב את הנצרות וחזר לאמונתו הפגאנית.
מינדאוגאס כרת ברית עם אלכסנדר נייבסקי מנובגורוד ופתח במלחמה מול המסדר. הוא שלח את אחיינו, טרניאטה (ליטאית: Treniota, בלארוסית: Транята), לצ'סיס (Cēsis) בתקווה לעורר את השבטים הבאלטים הכבושים נגד השלטון של הטבטונים. המהלך התברר כשגוי ובסופו של דבר היחסים בין מינדאוגאס וטרניוטה עלו על שרטון. ב-1263 טרניאטה ניצל את תמיכתו של דאומנטאס (ליטאית: Daumantas, בלארוסית: Даўмонт) מפסקוב והרג את מינדאוג ושניים מבניו.
המדינה שקעה בתקופה של מאבקים פנימיים.
כיבושים חדשים וקבלה סופית של הנצרות.