אמרגן מזדקן (ליאם ניסן) והאמן שלו, הריסון, צעיר חסר ידיים ורגליים, מעלים מופע נודד. הם נוסעים מעיר לעיר, בעגלה שהופכת לבמה קטנה בה הריסון מדקלם בפאתוס קלאסיקות מן התרבות המערבית, בהן "אוזימנדיאס" מאת פרסי ביש שלי, הסיפור המקראי על קין והבל, יצירותיו של שייקספיר (בפרט סונטה 29) ואת "נאום גטיסברג" של אברהם לינקולן. האמרגן אוסף כסף מהקהל בסוף כל הופעה, אך עם הזמן הרווחים הולכים ופוחתים, כאשר הם מבקרים בעיירות הרים נידחות יותר, בהן הקהל קטן יותר ואדיש. היחסים בין האמרגן להריסון מנוכרים, כשהם לבדם, האמרגן מרבה להשתכר וללכת לבתי בושת.
בתום הופעה אחת שלא הניבה רווחים, האמרגן מבחין במופע סמוך, בו מוצגת תרנגולת שיכולה לכאורה לחשב תרגילי אריתמטיקה בסיסית. הקהל קורא תרגיל, והתרנגולת נוקבת במקורה במספר הנכון. האמרגן רוכש את התרנגולת שחולקת את העגלה עם הריסון שאינו מרוצה מהמצב החדש. מאוחר יותר האמרגן מחנה את העגלה ליד גשר גבוה מעל לנהר זורם. הוא הולך למרכז הגשר ומטיל אבן גדולה כדי לאמוד את עומק המים לפני שחוזר לעגלה. בסצנה הסופית רואים את פנים העגלה שהנוסע היחיד בתוכה הוא התרנגולת.
"הקניון המוזהב".
השלווה הטבעית בעמק הררי וקסום מופרת, כאשר מגיע למקום מחפש זהב זקן (טום וויטס). לאחר שמצא מספר גרגירי זהב בנהר, הוא מחליט לחפש זהב באחו הירוק שליד הנהר. במשך כמה ימים הוא חופר בורות בקרקע על מנת לספור את גרגירי הזהב, כשהוא חושב שמצא את המקור הסביר של גרגירי הזהב הוא מתחיל לחפור בור עמוק יותר. לאחר הלילה הראשון שלו באתר החפירה, הוא רואה אוח גדול בצמרת העץ בקצה העמק. כשהוא מטפס למעלה ומגיע אל הקן ולוקח את ארבע הביצים מהקן, מבטו של האוח מן העץ הסמוך גורם לו להחזיר שלוש מארבע הביצים שהוא לקח לארוחה שלו. ביום השלישי הוא חופר ומוצא גוש זהב הגדול פי כמה וכמה מהקודמים בתוך אבן. ברגע שהוא מגלה את הזהב בתוך הבור, צל חולף מוטל מעליו. לצופים מתברר כי זהו גבר צעיר שעקב אחריו ונתן לו לעשות את כל העבודה. הצעיר מתגנב לקצה הבור, ויורה במחפש הזקן מאחור. המחפש נופל כשפניו על הקרקע. הצעיר קופץ לתוך החור כדי לגנוב את הזהב, אך להפתעתו המחפש מסתובב, נאבק עימו על האקדח, ויורה בו למוות. המחפש יוצא מן הבור, שוטף ובודק את הפצע שלו בנחל, ומאשר שהיריה לא פגעה בשום איבר חיוני. הוא מסיים את כריית הזהב, דוחף את גופו של הצעיר אל הבור שישמש לו כקבר, ועוזב את העמק בשמחה. בסיום שוב נראה העמק קסום וריק מאדם.
"הנערה שכעסה".
אליס לונגאבו (זואי קאזאן) ואחיה הבכור גילברט, איש עסקים חסר כישרון, נוסעים בשיירת עגלות לאורך הפרריה מערבה, לכיוון אורגון. שם, לטענת גילברט, מצפה להם שותף עסקי שלו, שישא את אליס לאישה. זמן קצר לאחר יציאתם למסע, גילברט מת מכולרה, ומובילי השיירה, מר בילי נאפ ומר ארתור, עוזרים לאליס לקבור את אחיה.
אף על פי שלא עומדות לנגד עינייה אפשרויות ברורות לגבי העתיד באורגון, אליס מחליטה להמשיך בנסיעה במקום לחזור מזרחה. מאט, הצעיר שגילברט שכר להוביל את עגלתם, טוען שגילברט הבטיח לו 400 דולר, מחצית מהסכום הובטח לו שיקבל כשהם יגיעו לנקודת הביניים בפורט לארמי, ואת החצי השני כשיגיעו לעמק וויליאמט, ואם לא יקבל את התשלום הוא יחזור הביתה. מחשש מפני מאט, אליס מספרת לבילי שחיפשה את הכסף בעגלה אך לא מצאה, והניחה שאחיה נשא אותו במקטורן שלו ונקבר עמו, בילי מציע את תמיכתו בכך שיחשוב על פתרון. בהמשך הוא עושה לאליס טובה בכך שניסה לירות בכלבו הקטן של גילברט, "הנשיא פירס" (על שמו של פרנקלין פירס), מפני שהנביחות המתמידות של הכלב עוררו תלונה נרחבת בקרב שאר הנוסעים, אך הוא לא מצליח לירות בו מכיוון שהכלב נמלט.
במהלך המסע, אליס ובילי מנהלים כמה שיחות אינטימיות ומתקרבים, ואז בילי מציע לפתור את הדילמה של אליס בכך שתינשא לו. והוא טוען כי ידאג לחוב של אחיה, וכן יפרוש מהובלת שיירות, ויקים איתה בית ומשפחה באורגון. אליס מופתעת מהצעתו של בילי, אומרת שתשקול זאת, ולבסוף מקבלת את הצעתו, מאחר שהחיבה ביניהם הדדית. ובילי מודיע לארתור כי זו תהיה נסיעתם האחרונה יחד, וזה אדיש.
למחרת בבוקר, ארתור שם לב שאליס נעדרת, הוא שואל את אחד הנוסעים אם ראה אותה, וזה אומר לו שראה אותה הולכת לכיוון מסוים, וששמע את הכלב הנמלט נובח מאותו הכיוון. ארתור רוכב לכיוון הגבעות ומוצא אותה עם הכלב צוחקת נוכח "הנשיא פירס" הנובח אל עבר כמה נובחניות. לפתע ארתור מבחין בעקבות סוסים טריות, הוא מורה לאליס לרדת מהסוס ולשבת מאחורי גבעה קטנה לידם. צ'יף אינדיאני ואנשיו רכובים על סוסים נראים באופק, ארתור נותן לאליס אקדח, ואומר לה שאם הוא יהרג, עליה להתאבד בירייה כדי למנוע את לכידתה בידי האינדיאנים שיענו ויהרגו אותה בכל מקרה. האינדיאנים מסתערים פעמיים וארתור מצליח להבריח אותם ביירות עם הרובה שלו. אולם לוחם שהתחבא מאחורי סוסו, מפתיע את ארתור, חובט בו, וארתור מתמוטט. הלוחם מתקרב אליו במטרה לקרקף אותו, אך ארתור יורה בו לפני שעושה זאת, לאחר מכן ארתור שב אל אליס אך מוצא אותה ללא רוח חיים. הוא מבין כי כמו האינדאני חשבה אותו למת, וירתה בעצמה כפי שאמר לה לעשות במקרה כזה. ארתור חוזר בעצב עם הכלב אל השירה, בלי לדעת מה לומר לבילי נאפ.
"שרידים בני תמותה".
לפנות ערב, על רקע השקיעה, חמישה אנשים נוסעים במרכבה לפורט מורגן, קולרדו: אנגלי בשם תיגפן, אירי בשם קלרנס, צרפתי בשם רנה, גברת בטג'מין, וצייד פרוות. לאחר שתיגפן מסיים לשיר, הוא מספר כי הוא וקלרנס נוסעים בדרך זו לעיתים קרובות ו"מעמיסים מטען", כשהוא רומז לגופה שעל הגג, מבלי לפרט מהו טיב העסקים שלהם.
הצייד מספר באריכות על קשר רומנטי שהיה לו עם אישה אינדיאנית, כאשר איש מהם לא ידע את שפת האחר. הצלחתם לתקשר ולהבין את רגשות האחר על בסיס אינטונציה והבעות פנים, הובילה אותו למסקנה כי כל האנשים דומים בצרכיהם הבסיסיים, בדיוק כמו החיות שהוא לוכד. גברת בטג'מין, נוצרייה אדוקה, משיבה בתרעומת שיש רק שני סוגים של אנשים. האחרים מנחשים סוגים שונים שהיא שוללת, הצייד שב וטוען כי יש רק סוג אחד של בני אדם, ואילו גברת בטג'מין טוענת כי ישנם רק "זקופי קומה" ו"חוטאים". היא מסבירה כי היא מסתמכת על כתבי הקודש, ויודעת זאת משום שבעלה, שעימו היא מתכננת להיפגש אחרי שלוש שנים של נתק, הוא מרצה בדימוס בתנועת שטקאווה על "היגיינה מוסרית ורוחנית". רנה מאתגר את הדיכוטומיה של גברת בטג'מין ואת הפשטנות בה נוקט הצייד, עם השתקפותו על אופיו הייחודי והסובייקטיבי של טבע האדם. לשם דוגמה, רנה שואל האם מר בטג'מין תופס מהי אהבה באותה הדרך שבה גברת בטג'מין תופסת אותה, ומשער שאם לא כן, אולי מר בט'מין לא נשאר נאמן בזמן הפרידה.
גברת בטג'מין מתרגזת על רנה, ומגלה סימנים של שבץ. רנה קורא לנהג מבעד לחלון כדי שיעצור את המרכבה, אבל הנהג לא נעצר. תיגפן מסביר כי מדיניות הנהיגה היא לא להפסיק את הנסיעה בשום אופן. קלרנס פוצח בשיר העם המריר "The Unfortunate Lad" , שמרגיע את גברת בטג'מין. קלרנס ותיגפן חושפים את עצמם כ"קוצרי נשמות" או ציידי ראשים. תיגפן מספר לקבוצה כי השיטה הרגילה שלהם היא להסיח את דעת המטרות שלהם בסיפורים בזמן שקלרנס חובט בהם. תיגפן מציין שהוא נהנה להביט ב"טרף" שלהם מת, במיוחד בהבעות העיניים שלהם, לצפות ב"משא ומתן" כשהם עוברים "לצד האחר", ומנסים למצוא בכך הגיון.
שלושת האחרים נראים מוטרדים מהנאמר ומחליפים מביטים מודאגים עם תיגפן. המרכבה עוצרת בפתאומיות בפורט מורגן, מול מלון חשוך שבו כולם יישארו. השלושה נשארים יישובים ואילו תיגפן וקלרנס יוצאים כדי לשאת את הגופה לתוך המלון. לאחר מכן הם יורדים לאט, והעגלון נוסע בחזרה מלי שהוא להשאיר מאחוריו מטען. רנה, גברת בטג'מין, והצייד, עושים את דרכם בדלת הכניסה של המלון, ומקבלים את גורלם.
פסקול.
בסרט נעשה שימוש נרחב במוזיקה ובשיר בכל אחד מששת הקטעים, לפעמים באופן דיאגטי כשאחת הדמויות שרה.
ביקורת.
באתר Rotten Tomatoes הסרט מחזיקה בדירוג חיובי של 91% על בסיס 213 ביקורות, עם ממוצע הדירוג של 7.82/10. באתר נכתב, "הבלדה על באסטר סקראגס חומקת ממלכודות האנתולוגיה של אסופה עקבית ומקושרת, באמצעות שימוש בתערבות האופיינית לאחים כהן, של דרמה אפלה עם הומור שחור". באתר Metacritic, הסרט זכה לניקוד ממוצע משוקלל של 79 מתוך 100 (בהתבסס על 48 מבקרים) המציין ביקורות חיוביות בדרך כלל.
מבקר הקולנוע מאט זולר זייץ הביע הערכה רבה לסרט, ושיבח במיוחד את הפרק הראשון, באומרו כי הוא הצליח "ללכוד את הסתירות במיתולוגיה האמריקאית, טוב יותר מכל מערבון רוויזיוניסטי באורך מלא שראיתי. מספר מעשיות בטוח,עליז, אופטימי, בשירות המאצ'ואיזם והטבח". זייץ הוסיף כי "באסטר הוא (דרך אגב) גם המדיניות של צבא ארצות הברית, המחפש עימותים ולעיתים קרובות מוביל להסלמות כדי להפגין את יכולת ההרג האדירה שלו, ואז מצדיק זאת בדיעבד, ואפילו שר את שירי התהילה והטוּב שלו".
איברים מודפסים
קנזה מוטוקיו
דוד זליבנסקי
ישראל דננברג
בית חרושת למצות ד. זליבנסקי ובניו
מריה תרזה מאוסטריה (1767–1827)
מריה תרזה מאוסטריה (בגרמנית: Maria Theresia von Österreich, Königin von Sachsen; 14 בינואר 1767 – 7 בנובמבר 1827) הייתה מלכת סקסוניה כאשתו השנייה של אנטון, מלך סקסוניה.
ביוגרפיה.
מריה תרזה נולדה ב-14 בינואר 1767 בפירנצה, ללאופולד הראשון, הדוכס הגדול של טוסקנה ולמריה לואיסה, נסיכת ספרד, בתם של קרלוס השלישי, מלך ספרד ומריה אמליה מסקסוניה. כמו כל הבנות הבכורות של דודיה מצד אביה, היא נקראה על שם סבתה, השליטה ההבסבורגית מריה תרזה.