יש שאינם רואים ברכה זו כברכת המצוות אלא כברכת השבח, ומסבירים בזה את הנוסח הארוך של הברכה, בשונה משאר ברכת המצוות אשר מופיע בהם רק הנוסח "אשר קדשנו במצוותיו וציוונו על מצווה פלונית". כך גם מוסברת העובדה שנהוג לברכה לאחר המצווה וכן דעת ר' יחיאל מפריז שהנהיג שהחתן יברך לפני הקידושין: "לקדש את האישה", שהיא מצוות הברכות של הקידושין לדעתו, וכן שנהוג לכבדה מישהו אחר ולא את החתן, עושה המצווה.
כשמברכים לפני הקידושין ומברכים על היין, יש לשתות את היין לפני הקידושין כדי לא להפסיק בין ברכת "בורא פרי הגפן" שנאמרה לפני ברכת האירוסין לשתייה.
המנהג היום הוא לברך לפני הקידושין.
תיאמת
תיאמת (או תיהמת) במיתולוגיה המסופוטמית היא אלת הים הקדומה ואם הדור הראשון של האלים. באפוס אנומה אליש מתוארת המלחמה שניהלה נגד צאצאיה האלים, ובראשם מרדוך בן האלים. מגופתה המבותרת יצר מרדוך את השמים ואת הארץ. השם "תיאמת" קשור, ככל הנראה, למילה האכדית "tâmtu" המציינת ים ומקבילה למילה העברית "תהום". יש חוקרי מקרא הטוענים כי המושג המקראי "תהום" והביטוי המקראי תהו ובהו קשורים אל האלה תיאמת.
אף כי בתרבות המודרנית מוצגת תיאמת לעיתים קרובות בדמות דרקון או תנין (ובמיוחד במשחקי מבוכים ודרקונים שם תיאמת היא דרקון איום ונורא בעל ראשים מרובים), אין בנמצא טקסטים עתיקים הקושרים אותה בבירור דווקא ליצורים אלה.
תיאמת במיתולוגיה הבבלית.
באפוס אנומה אליש מסוף האלף השני לפני הספירה מתוארת תיאמת כאם כל האלים. כתוצאה ממיזוג מימיה עם מימיו של אַפְּסוּ, אל המים המתוקים, נולדו האלים לַחְ'מוּ ולַ'חַמוּ, ומהם נולדו האלים האחרים. האלים החדשים וצאצאיהם מילאו את העולם והפרו את ההרמוניה הסטטית ששררה בו לפני הולדתם. כתוצאה מכך מחליט אפסו להשמיד את צאצאיו, אך האל אאה, שמזהה נכונה את כוונותיו של אפסו, מקדים ורוצח אותו ומכונן על גופתו את מקדשו.
תיאמת מחליטה לנקום את מותו של אפסו ומכריזה מלחמה על מחנה האלים שהיו שותפים למותו. היא בוראת 11 מפלצות שיסייעו לה במלחמתה, ממנה את בנה קִינְגוּ לפקד על צבאה ומפקידה בידיו את לוחות הגורל. האלים נחרדים וחוששים להתעמת עם תיאמת, אך מרדוך, בנו של אאה, מסכים להתייצב נגדה, ובתנאי שהאלים ימליכו אותו למלכם. מרדוך מצליח לכתר את תיאמת בעזרת ארבע רוחות ולשלח בה חץ שמפלח את גופה. לאחר שהרגה, מבתר מרדוך את גופתה של תיאמת ויוצר ממנה את השמים והארץ. מעיניה הדומעות של תיאמת נוצרו נהרות הפרת והחידקל וזנבה היה לשביל החלב. מרדוך לוקח מקינגו את לוחות הגורל ומוכתר לראש הפנתאון הבבלי.
תיאמת - עמקיא - אומורוקה.
בסיפור הבריאה הבבלי, בגרסה שנכתבה ביוונית על ידי ההיסטוריון, הסופר והכוהן הבבלי ברוסוס (Berossus) במאה ה -3 לפני הספירה מסופר: "היו היה זמן בו לא היה דבר, מלבד החושך ותהום המים." ובהמשך הסיפור שם נאמר: "מי שהיה אמור להיות בראש כל אלו (מפלצות התהום) הייתה אישה בשם אומורוקה (Omoroca) [שיבוש של המילה הארמית Amqia 'העמוק', או 'אוקיינוס'] ... באלוס (Belus האל בל מרדוך) חתך את האישה לשניים מתוך מחצית אחת שלה הוא יצר את האדמה ומתוך החצי השני הוא יצר את השמיים".
על פי התיאור של ברוסוס, האל באלוס (Belus) הבבלי, שעמד בראש פנתאון האלים חילק את הישות העתיקה הזאת לשניים את חציה הפך לאדמה ואת חציה הפך לשמיים. הוא
הישות הקדומה עמקיא מפורשת כ: "המצולה העמוקה", "העמוק", "מעמקים" "האוקיינוס" ומוסבר שפירוש המילה הוא גם "הירח".
מידע זה מופיע בספר "הספרים הסודיים והספרות המוקדמת של המזרח" שיצא לאור בשנת 1917, ועליו חתומים מיטב האשורולוגים בשלוש יבשות. לרוב התרגום באנגלית הוא: The Deep.
המלחמה של האל באלוס היא מול עמקיא ומול אלמנטים של המהות הנשית, שכן כל האלמנטים אלו של אוקיינוס, מים ומעמקים, חושך וירח מוגדרים כאלמנטים הקשורים לצד הנשי.
תיאמת - תהום.
השם "תיאמת" קשור, ככל הנראה, למילה האכדית תאמתו "tâmtu", ובצורתה הקדומה יותר תי'אמטום "ti'amtum" המציינת ים ומקבילה למילה העברית "תהום".
בסיפור המבול בבראשית ז י"א כתוב "נִבְקְעוּ כָּל מַעְיְנֹת תְּהוֹם רַבָּה", פירוש המילה רבה - הוא 'גדולה' כמו סבתא רבתא שהיא הסבתא הגדולה. יש אשורולוגים וחוקרי מקרא הטוענים כי המושג המקראי "תהום" והביטוי המקראי תהו ובהו קשורים אל האלה תיאמת.
מיוליקה
מיוליקה (באיטלקית: Maiolica) הם כלי קרמיקה המתאפיינים בשכבת גלזורה לבנה, אטומה, על בסיס בדיל, ועליה ציורים בצבעים שונים. כלים אלה רווחו באיטליה בתקופת הרנסאנס. מקור השם, ככל הנראה, בשמו של האי מיורקה. באי זה היה הנמל ממנו יצאו לאיטליה, במאה ה-13, כלים בסגנון אשר זכו לפופולריות רבה. הקרמיקה המורית אומצה על ידי האמנים האיטלקים, אשר הכניסו בה שינויים והפכה למוצר יצוא מבוקש, מאיטליה לכל רחבי אירופה. השם הנוסף, majolica, מקורו באנגליה. שם, במאה ה-17, נוספה לא-ב האנגלי האות J, והשם הפך מ-maiolica ל-majolica.
היסטוריה והתפתחות.
האדם הקדמון עסק בקדרות כאחת מהאומנויות הראשונות. חומר הגלם, החימר, היה מצוי בשפע בסביבה הקרובה והוא ייצר כלים לשימוש יום - יומי, וגם פריטי פולחן, שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות במקומות שונים בעולם. הפריט העתיק ביותר עשוי חימר נקרא ונוס מדולני וייסטוניצה והתגלה ביישוב פרהיסטורי קטן, ליד ברנו, בצ'כיה.זו צלמית אשה שתוארכה ל-28000 שנה לפני הספירה. בראשית העבודה עם חימר, הכלים יובשו בשמש והיו מתפרקים במגע עם מים. בשלב מתקדם יותר בהיסטוריה האנושית, הפריטים עברו שרפה, אשר גרמה לשינוי כימי בלתי הפיך, בו החימר הפך לחרס. בעקבות שינוי זה, הכלים כבר לא התפרקו במגע עם מים, אך לא ניתן היה לאחסן בהם נוזלים, בגלל נקבוביותם. הפתרון הומצא במאה ה-6, על ידי עמי ערב, שם גילו שתחמוצות של מתכות מסוימות, מומסות במים, נספגות היטב בחרס בשלב ה, ואחרי שרפה נוספת הכלי הפך לאטום לנוזלים. במאה ה-8, האשורים פיתחו טכניקה לייצור פריטים בציפוי לבן ומעליהם עיטור צבעוני. משם הידע עבר לפרס ומצרים והיה בשימוש נרחב במאה ה-9 באגן הים התיכון. כלי קרמיקה צופו בגלזורה לבנה, על בסיס בדיל ועופרת, ונוצרו פני שטח קשים וחלקים, דומים ל המבוקשת. כאשר המורים נעו מערבה, תוך כיבוש צפון אפריקה, ספרד וסיציליה, הביאו איתם את הטכניקה של ציור על גלזורה לבנה. פריטים כאלה יוצאו לאיטליה, שם קיבלו את השם מיוליקה, לפי נמל המוצא.
גלגול ראשון.
במאה ה-13 קמו באיטליה מרכזים של יצור מיוליקה בפירנצה, פיזה ואורבייטו.. בערים אלו היו נמלים, בהם פורקו מטעני הקרמיקה המורית שהובאו מספרד והשפיעו על אמני המקום. תהליך יצור המיוליקה כלל מספר שלבים, בדומה לטכניקה שהובאה על ידי המורים: יצירת גוף החימר, שרפה לקבלת שלב הביסקוויט, טבילה באמבט של תמיסת עופרת ובדיל, צביעה במכחול בתחמוצות של מתכות, שרפה. האזכור הראשון של שימוש בטכניקה זו באיטליה הוא משנת 1330.
באורבייטו יוצרו פריטי קרמיקה בצבעי חום וירוק, אשר היו מוערכים ביותר ונסחרו בכל מזרח הים התיכון. במאות ה-14 וה-15, פרטי מיוליקה איטלקיים עוטרו בדוגמאות גיאומטריות, כמסורת הפריטים המורים, שהיוו השראה, ואלה היו בעיקר מוצרים לשימוש יום-יומי. לקראת סוף המאה ה-15 האמנים התחילו לצייר דמויות על צלחות וקערות, כהקדשת אוהבים. צלחות גדולות מאד, מצוירות, יוצרו לציון הישג אישי, או לכבוד אישיות חשובה. יצור מיוליקה דרש שימוש בבדיל, אשר היה יקר מאוד בתקופת הרנסאנס, ולכן רק משפחות עשירות יכלו לרכוש פריטי קרמיקה אלה. משפחת מדיצ'י, העשירה מאד, הקימה בית יוצר משלה בווילה מדיצ'י בקפאג'ולו. במאה ה-16 התפתחה מיוליקה אשר צרפה בין אמנותי לשימושי, במערכות כלי שולחן,עם סמלי האצולה של השפחה, וכללו צלחות אישיות. עד אז, אפילו במשפחות עשירות, האוכל הוגש לשולחן בקערות עץ גדולות, משותפות לכל הסועדים. המרכזים שהתמחו ביצור כלים אלה היו ב, ו
בקאסטלי יצרו קרמיקת מיוליקה מוערכת כבר בראשית המאה ה-15. בסוף המאה ה-15, לוקה דלה רוביה העלה את המיוליקה לרמת אמנות זהה לציור ופיסול.
כאשר הביקוש עלה, אומצה שיטת ציור בעזרת ניקוב שבלונות ופיזור אבק פחם, וכך הציור עבר לכלי המתהווה תוך קיצור זמן העבודה. שיטה זו, הנקראת spolvere (איבוק, ניעור), איפשרה גם לקדרים פחות מוכשרים להוציא יצירות נאות מתחת ידם, תוך שימוש בשבלונה שנוצרה על ידי ציירים מפורסמים. במאה ה-15, אמני מיוליקה איטלקים עברו לעבוד בהולנד, ופיתחו שם את הקרמיקה הכחולה של דלפט, גם היא בעלת גלזורה לבנה של בדיל. במאה ה-16, אמן מיוליקה איטלקי מהעיר פיזה, פרסיסקו פיזנו, הקים בית יוצר בסביליה, והוביל את יצור אריחי האזולחוס בטכניקה של מיוליקה. כלי מיוליקה מאיטליה הגיעו לרחבי אירופה, ועבורם נוצר השם "", על שם העיר פאיינזה. בהתאם לביקוש, בתי יוצר באזורים אחרים באירופה החלו לייצר פריטי פאיינס, מחימר בהיר מאד, אשר חסך את השימוש בגלזורת הבדיל.
במאה ה-17, קרמיקת מיוליקה הגיעה לאנגליה ועברה פיתוחים נוספים.
גלגול שני.