לאחר סדרת התבוסות שנחל אל מול הפילדמרשל ברנרד מונטגומרי ביצר גנרל פלדמרשל ארווין רומל את תוניסיה והפך את הריה הדרומיים למעוז בו קיווה לעצור את בעלות הברית. עליונות בריטית מכרעת הביאה לבסוף לפריצת קו ההגנה ולגירוש הגרמנים מתוניסיה, ב-13 במאי 1943, וזאת לאחר שכבר הקימו מחנות ריכוז לתושביה היהודים של המדינה. תוניסיה הפכה למעוז של בעלות הברית, ושימשה כבסיס היציאה למבצע האסקי, הפלישה לסיציליה, אחת מנקודות המפנה החשובות בלחימה.
אל מונסף החזיק בתפקידו, כאשר ארצו הפכה לשדה קרב בין בעלות הברית ובין כוחות הציר, עד לכניעת הגרמנים. ב-14 במאי 1943 הודח אל מונסף, והוצא לגלות. אנשי צרפת החופשית ששלטו בתוניסיה, העלו על כס הביי את בן דודו מוחמד אל אמין.
לאחר סיום המלחמה, עמד הממשל הצרפתי בפני התנגדות עממית גוברת. פעולתו של בורגיבה הביאה לתסיסה. בורגיבה עצמו נמלט ב-1945 לקהיר, אך את תנועתו לא ניתן היה לדכא. ב-1947 החל תהליך הדרגתי של העברת השלטון לידיים מקומיות. בורגיבה שב לתוניסיה ב-1949, וקרא לזירוז תהליכי העצמאות. בפברואר 1950 כשלו הליכי המשא ומתן בין הצדדים, ובורגיבה שב ונעצר. בין 1951 ל-1954 ניהלו התוניסאים מאבק מזוין כנגד השלטון הצרפתי. ביולי 1954 הבטיח ראש ממשלת צרפת, פייר מנדס פראנס כי לתוניסיה תינתן עצמאות. ביוני 1955 הסכימו הצדדים על עצמאותה של תוניסיה, לה תינתן חסות צרפתית בענייני ביטחון ומדיניות החוץ.
ב-20 במרץ 1956 הוכרז על עצמאותה של תוניסיה. תוניסיה הפכה למונרכיה קונסטיטוציונית בראשות הביי אל אמין, שהיה למלך, וראש ממשלתו חביב בורגיבה.
תוניסיה העצמאית.
ב-25 ביוני 1957 הכריז בורגיבה על ביטולה של המלוכה, ועל הקמת רפובליקה, שהוא נשיאה. הוא שלט במדינה במשך 31 שנים. חזונו של בורגיבה היה תוניסיה חילונית, מודרנית, השרויה בשלום עם שכניה, מדינה רפובליקנית במובן הצרפתי של המילה. החוקה שהנהיג ב-1960 הותירה את האסלאם כדת המדינה, אך העניקה שוויון מלא לנשים, וביססה את סמכותה החילונית של המדינה. סוציאליזם לא היה חלק ממדיניותו של בורגיבה בתחילה, אך מדיניותו הכלכלית נטתה לריכוזיות. בשנת 1964 עברה תוניסיה תקופה סוציאליסטית קצרה, שהסתיימה בתחילת שנות ה-70.
בורגיבה לא היה מיליטריסט ברוחו. הוא טען כי לעולם לא תוכל תוניסיה הקטנה להתחרות בשכנותיה בכוחן הצבאי, והקמתו של ממסד צבאי תגזול משאבים הדרושים להתפתחות המדינה, תוביל להתערבות צבאית בפוליטיקה.
קולו של בורגיבה היה ייחודי אף בכל הנוגע ליחסו לישראל. על אף שהתבטא כנגדה בחריפות, היה בורגיבה הראשון מבין מנהיגי ערב שקרא להכרה בישראל, עוד ב-1965, וזאת בתמורה לחזרתה לגבולות החלוקה, והשבת הפליטים על פי החלטות האו"ם 181 ו-194. "יזמת בורגיבה" לא נענתה בצעדים ממשיים על ידי ישראל, ומלחמת ששת הימים וועידת חרטום שבאו בעקבותיה מנעו את מימושה.
בורגיבה הודח מנשיאותו, כפי הנראה בשל תפקוד לקוי בעת זקנתו, ב-7 בנובמבר 1987, לאחר 31 שנות שלטון. ההדחה בוצעה על ידי הפיכה צבאית ללא שפיכות דמים, בהנהגתו של זין אל-עאבדין בן עלי, שמונה להיות הנשיא החדש. בן עלי לא שינה הרבה במדיניות קודמו, פרט לשינוי שם המפלגה השלטת, מ"מפלגת החוקה", ל"מצעד הדמוקרטי החוקתי" (בראשי התיבות בצרפתית - RCD). בן עלי ניסה גישה שונה לקיצונים האסלאמים בארצו. ב-1988 שחרר אחדים מהם מן הכלא, ואף חתם על אמנה עם המפלגה האסלאמית המקומית, ששינתה את שמה ל"א-נהדה", התחייה. בבחירות שנערכו ב-1989 זכתה א-נהדה להישגים, בעקבותן אסר בן עלי על קיומן של מפלגות אסלאמיות, ואסר 8,000 פעילים אסלאמים. האיסור לוו בדיכוי הקיצונים האסלאמים באמצעות הצבא ושירותי הביטחון.
המהפכה בתוניסיה.
בסוף שנת 2010 פרץ במדינה גל מהומות, במחאה על האבטלה, המצוקה הכלכלית והדיכוי. ב-14 בינואר 2011, לאחר שבועות של הפגנות המונים והתקוממות עממית, עזב בן עלי את המדינה והותיר אותה לשלטון הממשלה בראשות מוחמד ע'אנושי.
בספטמבר 2021 הכריזה קאיס סייד על רפורמה קרובה בחוקת 2014 ועל הרכבת ממשלה חדשה. מונתה נג'לא בודן רמדאן לראשות ממשלת המעבר.
קולומביה
קוֹלוֹמְבְּיָה, או בשמה הרשמי רֶפּוּבְּלִיקַת קוֹלוֹמְבִּיָּה (בספרדית: República de Colombia, ) היא מדינה הממוקמת בצפון-מערב דרום אמריקה. קולומביה גובלת במזרח עם ונצואלה וברזיל, בדרום עם אקוודור ופרו, בצפון עם האוקיינוס האטלנטי, דרך הים הקריבי, בצפון-מערב עם פנמה, ובמערב עם האוקיינוס השקט. קולומביה גם חולקת גבולות ימיים עם מדינות הקריביים בהן ג'מייקה, האיטי, והרפובליקה הדומיניקנית, ועם מדינות מרכז אמריקה, בהן הונדורס, ניקרגואה וקוסטה ריקה.
קולומביה היא המדינה ה-26 בגודלה בעולם והרביעית בגודלה בקרב מדינות דרום אמריקה (אחרי ברזיל, ארגנטינה ופרו). שטח קולומביה משתווה לפעמיים שטחה של צרפת. קולומביה היא גם המדינה ה-29 בעולם בגודל אוכלוסייתה והשנייה בקרב מדינות דרום אמריקה, אחרי ברזיל.
השטח שבו שוכנת כעת קולומביה אוכלס בעבר על ידי שבטים ילידים שהיגרו מצפון ומרכז אמריקה, כגון שבטי המוייסקה, קיומבאיה, וטאיירונה. בדרום שכנה אימפריית האינקה. הספרדים הגיעו בשנת 1499, והחלו תקופה של כיבוש ויישוב, קולוניזציה, שבסופו של דבר הובילה להקמת מלכות המשנה של גרנדה החדשה (שהכילה את המדינות קולומביה, ונצואלה, אקוודור ופנמה) ובירתה בוגוטה. עצמאות מספרד הושגה בשנת 1819, אבל כבר בשנת 1830 רפובליקת קולומביה הגדולה התמוטטה כתוצאה מפרישתן של ונצואלה ואקוודור. קולומביה המודרנית, ביחד עם פנמה, נהייתה לרפובליקת גרנדה החדשה. האומה החדשה התנסתה בפדרליזם כשהקימה את הקונפדרציה הגרנדית בשנת 1858, ולאחר מכן את ארצות הברית של קולומביה בשנת 1863, עד שלבסוף הוכרז על רפובליקת קולומביה בשנת 1886. פנמה פרשה מהרפובליקה בשנת 1903.
לקולומביה עבר עשיר של שלטון חוקתי, והמפלגה הקונסרבטיבית והמפלגה הליברלית, שהוקמו ב-1843 ו-1848 בהתאמה, הן שתי המפלגות העתיקות ביותר ששרדו באמריקות. למרות זאת, מתיחות בין שתי המפלגות הובילה לעיתים קרובות לאלימות, במיוחד במלחמת אלף הימים (1899–1902) וב- La Violencia (האלימות), החל מ-1948. מאז 1960, כוחות ממשלתיים היו מעורבים בעימותים עם מתקוממים שמאלניים וכוחות צבאיים-למחצה ימניים. הסחר בקוקאין החמיר את המצב, והעימותים החריפו באופן ניכר החל משנת 1990. למרות זאת, למתקוממים חסר הכוח הצבאי או התמיכה הציבורית הדרושה להפיכת הממשלה, ובשנים האחרונות האלימות מצטמצמת. המתקוממים ממשיכים לבצע התקפות כנגד אזרחים, וחלקים גדולים העוטפים את האזור הכפרי עדיין תחת השפעת קבוצות גרילה, אולם הממשלה החלה במאמצים שמטרתם לאשר מחדש את שליטתה לאורך כל המדינה, וכעת ישנה נוכחות ממשלתית בכל אחד ממחוזות קולומביה. בינתיים, למרות הדאגה מהאלימות במדינה, שיעור הרצח בקולומביה היה למשך מספר רב של שנים בין הגבוהים בעולם, אך קוצץ בכמעט חצי משנת 2002.
קולומביה היא בעלת הציבור דובר-הספרדית השני בגודלו בעולם, אחרי מקסיקו. היא גם אחת המדינות המתועשות ביותר בדרום אמריקה. קולומביה מגוונת מאוד מבחינה אתנית, והיחסים בין צאצאי השבטים המקוריים, הקולוניאלים הספרדיים, עבדים אפריקאיים ומהגרים מהמאה ה-20 מאירופה והמזרח התיכון הפיקו מסורת תרבותית עתיקה, שגם הושפעה מהגאוגרפיה המגוונת להפליא. רוב המרכזים העירוניים ממוקמים ברמות הרי האנדים, אבל שטחה של קולומביה מקיף גם את יער האמזונאס, ערבות טרופיות ורצועות החוף הקריבי והשקט. מבחינה אקולוגית, קולומביה היא אחת מ-17 המדינות שמארחות את רוב זני כדור הארץ.
מקור השם.
מקורה של המילה "קולומביה" בשמו של כריסטופר קולומבוס ("Cristóbal Colón" בספרדית, "Cristoforo Colombo" באיטלקית). את המילה הגה המהפכן פרנסיסקו דה מירנדה, ככינוי לכל העולם החדש, ובמיוחד לשטחים ולקולוניות שהיו תחת מרות ספרד ופורטוגל. השם אומץ לאחר מכן על ידי רפובליקת קולומביה הגדולה שהוקמה ב-1819 והורכבה משטחיה של מלכות המשנה של גרנדה החדשה (המדינות המודרניות: קולומביה, פנמה, ונצואלה ואקוודור).
בשנת 1830, כשוונצואלה ואקוודור התפצלו, אזור הקונדינאמארקה שנשאר הפך למדינה חדשה: הרפובליקה של גרנדה החדשה. בשנת 1858 גרנדה החדשה שינתה את שמה רשמית לקונפדרציה הגרנדית, ובשנת 1863 לארצות הברית של קולומביה, ולבסוף אימצה את שמה הנוכחי - רפובליקת קולומביה - בשנת 1886.
היסטוריה.
המתיישבים הראשונים בדרום אמריקה עברו בהכרח דרך קולומביה בדרכם מצפון. עם זאת, שבטים אלו לא הותירו אחריהם עדויות ארכאולוגיות מרובות, אך הכלים שנותרו מעידים על רמה אמנותית גבוהה. בקולומביה לא התבססה לפני הכיבוש הספרדי אימפריה אחת, כגון האצטקים במקסיקו או בני האינקה בפרו, ובאזור שלטו מספר שבטים עצמאיים, ביניהם בני מואיסקה, נריניו, קימבאיה ועוד. תרבויות מפותחות שהתבססו בסן אגוסטין ובטייראדנטרו הרבה לפני הכיבוש הספרדי הותירו אתרים ארכאולוגיים מרתקים של פסלים וקברים. בני טאירונה, שהתבססו סמוך לחוף הקאריבי, פיתחו מעט לפני הכיבוש הספרדי תרבות מורכבת והותירו אחריהם את 'העיר האבודה' (סיודד פרדידה), אחת הגדולות שבערים העתיקות בדרום אמריקה.