השתלת הלב הראשונה בישראל נערכה בבית החולים בילינסון ב-5 בדצמבר 1968, כשנה לאחר השתלת הלב הראשונה בעולם, שהתקיימה בדרום אפריקה. המנתח שביצע את ההשתלה הוא פרופ' מוריס לוי. הלב להשתלה נלקח ללא הסכמת המשפחה מגופו של אברהם סדגת, והושתל בגופו של יצחק סולם, שנפטר כשבועיים לאחר הניתוח.
התורם.
אברהם סדגת נולד ב-1933 בהמדאן, איראן. בשנת 1949 עלה לישראל ביחד עם מרבית בני משפחתו והשתכן בתל אביב. ביוני 1965 נישא לעופרה מיכה, ולשניים נולדה בת יחידה, אורנה. סדגת עבד כבנאי. ב-3 בדצמבר 1968 אושפז סדגת לאחר שחש ברע, עם חשד לאירוע מוחי, בבית החולים בילינסון בפתח תקווה. כיומיים מאוחר יותר, ב-5 בדצמבר 1968, במהלך אשפוזו בבית החולים, נפטר סדגת.
השתלת הלב הראשונה בישראל.
ההשתלה בוצעה על ידי פרופ' מוריס לוי בדצמבר 1968, כשנה בלבד לאחר שניתוח זה בוצע לראשונה בעולם על ידי פרופ' כריסטיאן בארנרד בדרום אפריקה. לצורך ביצוע השתלה זו, נלקח, ללא ידיעת ואישור המשפחה, ליבו של אברהם סדגת והושתל בגופו של יצחק סולם. למרות שההשתלה הצליחה, מת המושתל כעבור כשבוע בשל זיהום.
ביקורת ודיון ציבורי אודות השתלת הלב.
האירוע זכה לתשומת לב תקשורתית נרחבת. לבו של סדגת נלקח ללא אישור או ידיעת משפחתו, דבר אשר היה חוקי בזמנו אך עורר מחלוקת ציבורית עזה, במיוחד בהתחשב באופן הטיפול של בית החולים בניסיונות המשפחה להבין את השתלשלות האירועים. דיונים בדבר ההשתלה ואירוע לקיחת הלב ללא הסכמה התקיימו במליאת הכנסת.
לאורך אשפוזו בבית החולים טענה המשפחה שפקדה את מיטתו כי תקשרה עימו באופן קבוע. ביום בו נפטר נלקח לניתוח דווקא במחלקה הקרדיולוגית. בעוד המשפחה הבינה כי מדובר בהליך קצר יחסית, בפועל הניתוח ארך מספר שעות שבסופן נמסר למשפחה כי סדגת נפטר במהלכו.
למרות הסירוב הראשוני של בית החולים, כיום לאחר הפטירה הסכים בית החולים לתת למשפחה לבחון את הגופה, בחינה שבמהלכה הופתעה המשפחה לגלות כי סדגת היה מכוסה בתחבושות, שהוא תפור באזור החזה, שאיבריו הפנימיים נקצרו וכי צלעותיו נשברו. מבית החולים לא נמסר למשפחה כי לבו של סדגת שימש את בית החולים לצורך ביצוע השתלת הלב הראשונה בישראל. המשפחה החלה לקשור בין אירוע זה לבין העובדה שבבית החולים נערכו חגיגות על השתלת הלב הראשונה בישראל. חשד המשפחה שהלב נלקח מגופו של סדגת הוצג בהלווייתו, שנערכה למחרת פטירתו.
בית החולים סירב להתייחס לבקשות המשפחה לתחקר את האירוע. רק לאחר שהמשפחה פנתה לשר המשטרה, לשר הדתות ולשר הבריאות בבקשה לבירור כיצד נלקח לבו של סדגת ללא הסכמת המשפחה ולאחר ששכרו את שירותיו של עורך דין, ב-23 בדצמבר, כשלושה שבועות לאחר האירוע, הסכים בית החולים לחשוף בפני המשפחה כי סדגת אכן היה תורם הלב. הגילוי של בית החולים ניתן תחת התניה מפורשת בה ויתרה המשפחה על כל כוונה עתידית לתבוע את בית החולים.
לאור הביקורת הציבורית, נטען מטעם בית החולים כי ״בהשתלת הלב הראשונה פעל הצוות הרפואי על פי החוק שהיה נהוג במדינת ישראל בשנת 1968״. בדיון שנערך בכנסת בנושא ב-25 בדצמבר 1968 טען שר הבריאות ישראל ברזילי כי ״אין ספק כי פרופ' לוי ושותפיו - עוזריו והנהלת בית החולים בילינסון, פעלו על פי החוק הקיים המתיר להשתמש בחלק מן הגופה או באיבר מן המת, למען ריפויו של אדם, אף ללא נטילת רשות וקבלת הסכמה מצד משפחת הנפטר. כאשר מדובר בהצלת חיי אדם באמצעות השתלת איבר, אין בזה בעיה מבחינת ההלכה. כל מה שניתן לעשות כדי להציל חיי אדם, אנחנו לא רק רשאים, אלא חייבים לעשות זאת״.
בכתבה של ערוץ 10 ב-2019 נטען כי סדגת עבר אירוע מוחי וכי לבו נקצר בעודו בחיים ללא ידיעת וללא הסכמת משפחתו, וכי גם משפחת הנתרם לא הייתה מודעת ולא אישרה את ההשתלה פורצת הדרך.. באותה כתבה נאמר, כי בספרו האוטוביוגרפי, "סיפור חיי", טען פרופ' לוי כי מנהלי בית החולים בילינסון ניסו לעצרו בחדר הניתוח לפני תחילתם המקבילה של הניתוחים (בתורם ובנתרם), בטענה שיש לקבל את אישור המשפחות. לדבריו, אמר להם לוי כי סדגת נמצא במצב של מוות מוחי וכי מותו הצפוי של סולם יהיה על אחריותם. על פי גרסת לוי, לאחר התייעצות של מספר דקות אישרו לו מנהלי בית החולים לבצע את הניתוח.
הנצחת אברהם סדגת.
בשנת 2008 התקיימו אירועים חגיגיים לציון 40 שנה לציון השתלת הלב הראשונה בישראל. במסגרת אירועים אלו לא צוינה העובדה בנוגע ללקיחת הלב מאברהם סדגת ללא ידיעה ואישור המשפחה. פרק זה הוצנע במסגרת החגיגות. המשפחה מחתה על העדר הדיוק ההיסטורי והצנעת הפרק העגום בסיפור השתלת הלב הראשונה.
לאחר פנית המשפחה לבית החולים בילינסון, נענה בית החולים לבקשת המשפחה להנציח את אברהם סדגת במחלקה הקרדיולוגית של בית החולים. ב-29 ביולי 2009 נערך טקס בבית החולים בהשתתפות מנהל בית החולים פרופ' בועז תדמור ובכירים נוספים, אלמנתו של אברהם סדגת, עופרה סדגת, בתו אורנה סדגת-ארז ובני משפחה נוספים.
מפלצות ים (פירושונים)
בלתי מנוצח
Shine Ya Light
Shine Ya Light הוא סינגל שהקליטה הזמרת-יוצרת הבריטית ריטה אורה. השיר יצא לאור ב-4 בנובמבר 2012, על ידי חברות התקליטים רוק ניישן וקולומביה רקורדס, כסינגל השלישי מתוך אלבום הבכורה שלה, Ora.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום התשיעי במצעד שבסקוטלנד, והעשירי במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה.
השיר נכתב והופק על ידי כריס לוקו, פרסר טי. סמית' ואל פי. השיר הוא שיר בסגנון הרית'ם אנד בלוז והסינת'פופ. בבריטניה זכה השיר להצלחה נאה כאשר הגיע אל המקום העשירי במצעד הסינגלים הבריטי, ואף נכנס למצעד סוף השנה של המדינה.
לשיר יצאו מספר רמיקסים רשמיים שהיו זמינים בהורדה דיגיטלית.
וידאו קליפ.
הווידאו קליפ המלא של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של ריטה אורה ב-27 באוקטובר 2012. הקליפ צולם בעיר הולדתה של אורה, פרישטינה שבקוסובו ובוים על ידי אמיל נאוה. לאורכו של הקליפ, ניתן לראות את אורה מטיילת ברחובות העיר ואף נוסעת באופנוע.
נכון לדצמבר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-21 מיליון צפיות.
לולה עלי אסמאיל
לולה עלי אסמאיל (באנגלית: Lula Ali Ismail; נולדה ב-1978) היא במאית ותסריטאית קולנוע מג'יבוטי, המתגוררת ועובדת בקנדה. היא הג'יבוטית הראשונה לייצר סרט ג'יבוטי, ונקראת בשל כך "הגברת הראשונה של הקולנוע הג'יבוטי".
ביוגרפיה.
אסמאיל נולדה בג'יבוטי למשפחה מאומת האיסה, וב-1992 השתקעה במונטריאול, שבקנדה. היא הייתה חלק מגל של מהגרים שעזבו את המדינה הענייה והבלתי יציבה פוליטית. הצעירה מבין 8 ילדים, היא למדה אוטומציה משרדית, אך נמשכה לעולם הקולנוע, והחלה ללמוד קורסים בנושא. בתחילה, היא שיחקה במספר סדרות טלוויזיה בקוויבק, אך מצאה שיצירת סרטים מעניין אותה יותר.
קריירה.
ב-2012, יצרה אסמאיל את הסרט הראשון שלה, סרט עלילתי קצר בשם "לאאן" (חברות), על שלוש נשים צעירות בג'יבוטי, סועד, אובה ואיאנה, אשר לועסות קאת ומחפשות אהבה. אסמאיל גם שיחקה את אחד התפקידים הראשיים. הסרט תיאר חיים יומיומיים בארצה. היה זה הסרט הראשון שביימה אישה מג'יבוטי. אסמאיל מספרת שאת הכסף לסרט גייסה בעיקר ממשפחה וחברים. כשהגיעה לג'יבוטי, פנתה למשרד התרבות, אך לממשלה לא היו תקציבים לפרויקטים מסוג זה. לדבריה, על אף כל זאת, היא קיבלה עזרה במאמציה מכל גורם אליו פנתה. היא מציינת את הרצון הפוליטי להקים תעשיית קולנוע במדינה. הסרט הוצג בפסטיבלים באפריקה, אירופה וצפון אמריקה, וזכה לשבחי הביקורת.
ב-2014, צילמה הבמאית את הסרט הראשון שלה באורך מלא, "דאליניארו" (נוער). הסרט עוקב אחר שלוש צעירות מרקעים סוציו-אקונומיים שונים. הסרט זכה לתמיכה מהארגון הפרנקופוני הבינלאומי, והופק במשותף בקנדה, סומליה, צרפת וג'יבוטי, שם צולם בשלמותו. בכורת הסרט התקיימה בג'יבוטי ב-2017, ונכחו בה שרי התרבות, החינוך והתקשורת של ג'יבוטי.
יגאל אין לי
מלך השיש (ספאנודאקיס)
בלתי מנוצח (סרט, 2008)
בלתי מנוצח (ברוסית: Непобеди́мый) הוא סרט פעולה רוסי בבימויו של אולג פוגודין. הסרט הופק בהתבסס על ספרו של פרדריק נזנאנסקי "תחילת הציד, או המלכודת לשרינג".
בשבוע הראשון להקרנתו הסרט הרוויח 760,737 אלף דולר ב-501 שהופצו בבתי הקולנוע ובסך הכל הסרט הכניס 1,569,400 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה של 6 מיליון דולר.
תקציר עלילת הסרט.
כישלון מבצע צבאי בקולומביה גבה את חייהם של כל חבריו של הסוכן המיוחד מהמודיעין הרוסי יגור קרמנייב. הוא נמצא אשם בטרגדיה זו ונשלל מכל דרגותיו בשירות. סדרת צרות רודפת אחרי קרמנייב. במהלך המבצע האחרון, המצב חוזר על עצמו והיעד, מיכאיל שרינג, מתגלה כמזכירו של אוליגרך נמלט, המחזיק במידע מסווג, שמעניין לא רק את השירותים החשאיים הרוסים, אלא גם סינדיקט פלילי מסוים ממדינות המערב. משימתו של קרמנייב היא למסור את שרינג לידי הממשלה במולדת.
הפקה.
צילומים.
אולג פוגודין פיתח את הסרט כסרט המשך לסדרת הטלוויזיה "המולדת מחכה", אך בשל קשיים פיננסיים החליט להפיק סרט קולנוע באורך מלא ללא קשר לסדרה ההיא, תחילה הסרט נקרא בשם "האיש מהמזרח" ובהמשך שונה שם הסרט ל"בלתי מנוצח".
צילומי הסרט תוכננו להתרחש בארגנטינה ובוונצואלה, אך בעקבות סדרת שביתות באמריקה הלטינית הוחלט להעתיק את הצילומים למלטה.
फ פְּהַה היא האות ה-33 והעיצור ה-22 (אחרי प) באלפבית הדוונאגרי. המקבילה העברית הקרובה ביותר היא אות פ' דגושה אך מנושפת (pʰ), כך שלעיתים היא נשמעת כמו פ' רפה. האות הבאה אחריה היא האות ब.
Fantasy