חישובי המערכת מתבצעים, בקרוב, לפי "זמן להתנגשות" ובהתאם, בהתייחס למטוסים במהירויות ביניים - המערכת תהיה "מודעת" לנתיבים בטווח של כמה עשרות ק"מ (20 מייל ימי), אם הנתיבים מהירים והם נתיבי "הד - און", כלומר, המטוס השני טס על קו הטיסה שלנו וכוון הטיסה שלו הוא בדיוק מולנו. לעומת זאת, המערכת תתייחס למטרות שנמצאות מאחורינו וטסות באותו כיוון שלנו, רק כאשר הטווח בין המטוסים קטן משני מייל בערך, כפי שאפשר לאות באיור שלהלן.
המערכת תתייחס רק למטוסים שהפרש הגובה כלפיהם קטן מ־850 רגל לצורכי "התרעה כללית" ומ־600 רגל, לצורכי התרעת התנגשות.
מבנה המערכת.
למערכת ה TCAS שלושה מכלולי חומרה:
מחשב המערכת.
מחשב המערכת מקבל את נתוני המטוס שלנו, כמו ווקטור המהירות והגובה, הוא זה שקובע את לוגיקת ההתרעות והוא זה שמאפשר לטייס לבחור "מודי הפעלה שונים". מחשב המערכת בדרך כלל יהיה צמוד למשדר־מקלט וייתכן שיהיה מזווד ביחד עם מערכת הזיהוי עמית טורף.
אנטנות.
מערכת ה TCAS מחייבת התקנת שתי אנטנות כיווניות, כדי לאפשר הבנת הכוון ממנו מגיעה התשובה לחקירה. אנטנה אחת על גב המטוס ואנטנה אחת בתחתיתו.
מערכת תצוגה לטייס.
התצוגה לטייס, בדרך כלל, תהיה משולבת בתצוגת ה־EHSI (במטוסים מודרניים).
במטוסים מודרניים, E-Enabled, ייתכן שמערכת ה־TCAS תמומש במסגרת "חבילת אוויוניקה משולבת" על חלק מהכרטיסים האלקטרוניים שמממשים פונקציות נוספות במטוס.
תפעול המערכת.
בדומה למערכות אחרות, למערכת TCAS יש מספר "מודי הפעלה" ובכללם:
מוד STBY.
במצב זה המערכת נמצאת תחת מתח ואולם היא מתפקדת כמערכת זיהוי עמית טורף בלבד. המערכת לא תשדר חקירות במצב זה.
מוד משיב.
במצב זה, המערכת לא תשדר אותות חקירה אבל פונקציות מערכת הזיהוי עמית טורף, כולל מוד S, תפעלנה כרגיל. במצב זה מטוסים אחרים יקבלו התרעות ואולם המערכת לא תספק התרעות למטוס.
התרעות בלבד.
במוד זה המערכת תתריע על "קונפליקטים" או תעבורה שמסכנת את המטוס - אבל לא תיתן הוראות הטסה למניעת התנגשות.
אוטומטי.
במוד זה המערכת תעבוד במלואה ויתקבלו גם את התרעות וגם הוראות הטסה למניעת התנגשות.
ממשקים למערכת ADSB.
מערכת TCAS יכולה לקבל את נתוני התעבורה, ממערכת ADSB ולהשתמש בהם כדי להשפיע על קצב החקירות וכך לחסוך זמן כדי לאפשר זמני מחזור גבוהים גם כאשר התעבורה צפופה
ר' חיים
הבליטה הקדם מרכזית
פטישיזציה של הסחורות
פטישיזציה של הסחורות (בגרמנית: Warenfetischismus) היא תפיסת היחסים החברתיים אשר מעורבים בייצור לא כיחסים חברתיים בין אנשים, אלא כיחסים כלכליים בין הכסף והסחורה הנקנית בשוק. לרוב, הכוונה לייחוס תכונות שמושגות באמצעות פעולה אנושית, לכוחות טבעיים או רוחניים. במובן זה, הפטישיזציה של הסחורות הופכת את הערך הכלכלי, שהוא סובייקטיבי ולא מוחשי מבסיסו, לדבר שנתפש כאובייקטיבי ואמיתי, שאנשים מאמינים שיש לו ערך מהותי בפני עצמו.
התאוריה של הפטישיזציה של הסחורות מוצגת בפרק הראשון בספרו של קרל מרקס, "הקפיטל", במטרה להסביר שהארגון החברתי של העבודה מתווך על ידי חליפין בשוק, כלומר, המכירה והקנייה של סחורות. כך, בחברה קפיטליסטית, היחסיים החברתיים בין אנשים, מי מייצר את המוצר, מי עובד בשביל מי, זמן הייצור של הסחורה וכו', נתפסים כיחסים כלכליים בין חפצים, כלומר, עד כמה סחורה מסוימת שווה ביחס לסחורה אחרת. על-כן, הסחירה בסחורות בשוק מערפלת את המהות הכלכלית האמיתית של היחסים האנושיים של היצור, אלו שבין העובד לבעל-ההון.
מושג הפטישיזם.
התאוריה של הפטישיזם של הסחורות מגיעה מההתייחסות של קארל מארקס לפטישים ופטישיזם בניתוח שלו של האמונות הטפלות הדתיות ובביקורת שלו על האמונות של הכלכלה הפוליטית.
מרקס שאל את רעיון הפטישיזם מ"הכת של אלי הפטיש" (1760) שנכתב בידי צ'ארלס דה ברוס, שהציע תאוריה מטריאליסטית למקור הדת. בנוסף לכך, הדיון הפילוסופי על פטישיזם בידי אוגוסט קונט, והפרשנות הפסיכולוגית של לודוויג פוירבך לדת גם כן השפיעו על הפיתוח של רעיון הפטישיזציה של הסחורות בידי מרקס.
השימוש הראשון של מרקס במושג הפטישיזם היה ב-1842, בתגובה למאמר עיתון של קרל ביינריך הרמס, שהגן על המדינה הפרוסית בהתבסס על טיעונים דתיים. הרמס הסכים עם הגל בטענתו כי הפטישיזם הוא הצורה הבסיסית ביותר של הדת. מרקס לא הסכים עם הקביעה הזאת, וכן לא עם ההגדרה של הרמס לדת כ"זו שמעלה את האדם מעל לרצונותיו החושיים". במקום זאת, מרקס טען כי הפטישיזם הוא הדת של "הרצונות החושיים", ושהפנטזיה על הרצונות מטעטעת בסוגד ומובילה אותו לאמונה שהחפץ חסר החיים יעניק לסוגד את רצונותיו. על-כן, הרצון הבסיסי של הסוגד מוביל לריסוק הפטיש כשזה לא שימושי עוד.
ב"תרומה לביקורת הכלכלה המדינית" (1859) מרקס מתייחס ל"דיון על העלייה, ההתפתחות, ההאויבייקטים המוזרים והחשיבות של הכלכלה הפוליטית" שנכתב ב-1825 בידי ג'ון מק'קולוך, שאמר כי "במצבו הטבעי, לחומר לעולם אין ערך", דבר שמרקס הסכים איתו, ואמר כי "אמירה זו מראה עד כמה מק'קולוך נעלה בתפישתו של הפטישיזם על ה"הוגים" הגרמנים שחושבים שלחפצים יש איזה שהוא אלמנט של ערך".
כך, מרקס השתמש במושג של הפטיש והפטישיזם, שנלקח מהמחקרים הכלכליים והאתנוגרפים, לפיתוח התאוריה של הפטישיזציה של הסחורות, לפיה אבסטרקט כלכלי (ערך) מועבר פסיכולוגית (עובר ראיפיקציה) לחפץ, שאנשים מאמינים שיש לו ערך מהותי.
תאוריה.
בביקורת הכלכלה המדינית.
מרקס טען כי בחברה שבה ייצרנים פרטיים ועצמאיים סוחרים במוצרים שלהם זה עם זה, ברצונם החופשי וביוזמתם, ובלי תיאום יוצא מגדר הרגיל, הייצור והפעילות המסחרית תהיינה מתואמות בהתאם לערכים המשתנים של המוצרים (הטובין והשירותים) כשהם נמכרים ונקנים, ובהתאם לשינויים בהיצע והביקוש. הקיום החברתי של אנשים והמשמעות שלו במצב שכזה מבוטאים בידי חליפין בשוק (סחר וסחירה). על-כן, היחסים החברתיים באופן קבוע מבוטאים באמצעות חפצים (סחורות וכסף). אופן היחסים של הסחורות הנסחרות תלוי בעלויות הייצור, שהן סך העבודה שהושקעה בהן, אף על פי שלעובד אין שום השפעה על מה קורה לסחורה שהוא או היא ייצרו.
שליטת החפצים.
הרעיון של הערך המהותי של הסחורות שולט וקובע את מערכות היחסים הכלכליות בין אנשים. רעיון זה כה עוצמתי עד לרמה שבה מוכרים וקונים משנים את עמדותיהם ואמונותיהם (הציפיות הפיננסיות שלהם) בנוגע לערך של דברים. תהליך זה יכול להתרחש הן באופן מודע והן באופן לא מודע, והוא נעשה בתגובה לשינוי המחירים (ערך השוק) של הסחורות, דבר שהמוכרים והקונים מאמינים שאין להם שליטה עליו. התפיסה הפסיכולוגית הזאת ממירה את ערך השוק של הסחורה לישות עצמאית (אובייקט), במובן בו הערך החברתי של הסחורות והשירותים נתפס כמאפיין טבעי של הסחורה עצמה. כך, השוק עובר החפצה, ונחשב לכזה שיכול לעשות לעצמו רגולציה (באמצעות המנגנון של ההיצע והביקוש). תהליך זה מתרחש מאחר שהצרכנים לא שמים לב לשיתוף הפעולה האנושי שבין בעלי-ההון, שמהווה את המנוע האמיתי של השוק ושל המחירים בשוק.
ערך מוחפץ.
הערך של סחורה נובע מהעבודה שמבוצעת כדי לייצרה ומהיכולת האינטלקטואלית והתפיסתית של האדם לייחס באופן מודע (סובייקטיבי) ערך יחסי (חשיבות) לסחורה. על-כן, במהלך הסחירה (קנייה ומכירה), אנשים משייכים ערכים סובייקטיבים לסחורות, שלאחר-מכן הקונים והמוכרים תופסים כערכים אובייקטיביים (ערך שוק), מחירי השוק שאנשים מוכנים לשלם בעבור הסחורה.
נטורליזציה של התנהגות השוק.
בחברה קפיטליסטית, התפיסה האנושית של "השוק" כישות עצמאית ומודעת, היא האופן שבו קונים, מוכרים וייצרנים מעבירים את השוק נטורליזציה. השוק הוא למעשה רצף של החלטות ובחירות אנושיות שמרכיבות את המסחר, ובעקבות הנטורליזציה שהוא עובר, הוא נתפס כתופעה טבעית שמתרחשת בעצמה. מרקס ביקר את הכלכלנים בני-זמנו ואת אלו שקדמו לו, שדברו על השיווי המשקל של השווקים, כאילו המחיר (הערך) של סחורה לא נקבע בידי הקפיטליסטים, הקונים, העבודה שהושקעה בה בידי-העובדים והמוכרים.
במאה ה-18, הכלכלן החברתי הסקוטי אדם סמית', טען בספרו עושר העמים (1776) כי המסחר, החליפין והסחירה הן פעילויות שוק שמהוות ייצוגים כלכליים לטבע האנושית. כלומר, סמית' טען כי הקנייה והמכירה הן פעילויות אינטרינסיות לשוק, ועל כן מהוות את "ההתנהגות הטבעית" של השוק. מעבר לזה, סמית' טען כי כלכלת שוק מבצעת רגולציה עצמית, שנוטה באופן טבעי לעבר שווי משקל כלכלי, בו המחירים היחסיים (הערך) של הסחורה מבטיחים כי הן המוכרים והן הקונים ישיגו את מה שהם רוצים בתמורה לכספם או לסחורתם.
במאה ה-19, מרקס טען כי הסבריו של אדם סמית' בנוגע ל"נטורליזציה של התנהגות השוק" הם תירוצים פוליטיים ואידאולוגיים בידי ולמען הקפיטליסטים. טיעוניו של אדם סמית', לפי קארל מרקס, מייצגים באופן מוטעה את הבחירות הכלכליות של אנשים כ"עובדות חיים" קבועות, במקום הפעולות האנושיות שהן שנובעות מהרצון והיחסים החברתיים של העובדים, הקונים והמוכרים של הסחורות בשוק. בספרו הקפיטל: ביקורת הכלכלה המדינית, מרקס מגלה את הפעולה של שיטת הייצור הקפיטליסטית, בה מתרחשת הפטישיזציה של הסחורות, שמייחסת ערך עצמאי ואובייקטיבי לדבר, שלמעשה אין לו שום ערך מהותי מעבר לעבודה שהושקעה בו וליחסים החברתיים שמתרחשים סביבו בדמות המסחר בו בשוק.
מיסוך.