פעולות צה"ל במבצע נתקלו בקשיים רבים בשני ציריו: בציר הדרומי, הצליחו חלק ניכר מאנשי הפת"ח, לרבות יאסר ערפאת עצמו, להימלט בכביש הבקעה הירדני צפונה. השריוניות השתתפו בפעילות חטיבת הצנחנים 35 בכיתור העיירה כראמה ובלחימה בתוכה. בציר הצפוני נתקע כוח השריון הישראלי סמוך לאחר חציית הירדן בציר התקדמותו המתוכנן בעקבות הצפת בקעת הע'ור מתעלות ההשקיה על ידי הירדנים, ולאחר מכן נקלע להפגזה ירדנית מדויקת מארטילריה ותותחי טנקים ירדניים. בניסיון לעמוד במשימה המקורית הורה מפקד הכוח, רפאל איתן, לכוח השריוניות של דוכיפת לנוע יחד עם כוח טנקים בציר הראשי העולה מגשר דמייה ולכבוש את הצומת, שנשלטה על ידי טנקים ירדניים מחופרים ומוסווים היטב. התקפה זו לא עלתה יפה והכלים הישראליים נפגעו קשות. שתי שריוניות וכמה טנקים נפגעו. ארבעה מחיילי סיירת דוכיפת נהרגו ושניים נפצעו. כוח השריוניות נקלע למלכודת אש מטווח קצר וניהל קרב במשך כ–8 שעות מול כוחות עדיפים, תוך כדי פינוי נפגעים תחת אש עזה (בסיוע הכוח בפיקוד גד מנלה). לאמנון ליפקין-שחק הוענק עיטור העוז על אומץ הלב וכושר הפיקוד שגילה בקרב..
פירוק הסיירת והפעילות במילואים.
בסוף 1968 הוחלט בצה"ל על פירוק סיירת דוכיפת במתכונתה המקורית. אחת הסיבות לפירוק היחידה הייתה השריונית שלא ענתה על האפיונים המבצעיים והטכניים שצה"ל תכנן בעבורה. החיילים שובצו ביחידות חטיבה 35, סיירת חרוב ובחטיבת הבקעה, שם המשיכו ליטול חלק במרבית המרדפים ובבניית קו המוצבים לאורך הגבול הירדני. במהלך הפעילויות המבצעיות נפלו שניים מחיילי היחידה שפורקה.
רוב יוצאי סיירת דוכיפת המשיכו לשרת במילואים ביחידת סיור נ"ט מס' 70 עליה פיקד סרן גד נגבי. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים נשלחה יחידת סיור נ"ט 70 למשימות אבטחה בגזרת יריחו. אולם בלחץ לוחמי היחידה ומפקדה ובשל הצורך בכוחות חי"ר מעולה בחזית הדרום, הוטס כוח מן היחידה בפיקוד נגבי לסיני ולחם בגזרת ראס סודר, העיר סואץ והשתתפו בכיבוש ג'בל עתקה. במלחמת יום הכיפורים נפלו עוד שבעה מאנשי דוכיפת.
לאחר המלחמה צוידו ברכבים ייעודיים (תחילה רכבים בשם הצה"לי רב"י ולאחר מכן מסוג רא"ם), נושאי משגרי טילי טאו והפכו ליחידת נ"ט מתנייעת קלה ויבילת אוויר. במלחמת לבנון הראשונה לחמו יוצאי דוכיפת במסגרת חטיבת הנ"ט המטכ"לית, שביצעה מארב נ"ט מזרחית לג'בל בארוכ (מצפון לכפר עמיק), בו הושמדו טנקי T-72 ומסוק גאזל סוריים, בקרב ייחודי שהיה אחד מהקרבות הבולטים במבצע שלום הגליל.
גלעד, הנצחה ועמותת סיירת דוכיפת.
לאחר חזרתם לפעילות שוטפת בתום מלחמת ששת הימים, הקימו חיילי הסיירת, ביוזמתם ובמו ידיהם, גלעד לזכר חללי היחידה, למרגלות תל אל פול. על גל-עד זה הונצחו מאוחר יותר חללי היחידה שנפלו לאחר מכן. כיום ניצב הגל-עד על תל א-טוויל (פסגת זאב) וסביבו נטעה עיריית ירושלים גן ציבורי. מדי שנה, ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, מקיים שבט "זוהר" של תנועת הצופים אזכרה לזכר חללי סיירת דוכיפת וחללי צה"ל, בו נוטלים חלק יוצאי היחידה ומשפחות החללים.
כמחווה לסיירת דוכיפת הוחלט בצה"ל לקרוא לאחד מגדודי חטיבת כפיר, שהוקמה בסוף שנות התשעים, בשם "דוכיפת".
שני רחובות בשכונת פסגת זאב בירושלים, מקום לחימתה של היחידה, מנציחים אותה: "רח' סיירת דוכיפת" ו"רח' הארבעה" (לזכר ארבעת חללי הסיירת בקרב מלחמת ששת הימים). גם ברמת גן, מאמצת חטיבות הצנחנים, נקרא אחד הרחובות על שם סיירת דוכיפת. ב-2010 הוקמה על ידי יוצאי היחידה ומשפחות החללים "עמותת סיירת דוכיפת".
רולה פלויד
רוֹלָה פלויד (באנגלית: Rolla Floyd; 5 באוקטובר 1832, בלו היל , מיין – 4 באוקטובר 1911, ירושלים) היה חבר המושבה האמריקנית ביפו וממדריכי התיירים הראשונים בארץ ישראל.
קורות חייו.
רולה פלויד נולד למשפחה בת חמישה ילדים בבלו היל, מיין, ארצות הברית.
נישא ב-1858 לתאודוסיה דריסקו, ילידת 1826.
פלויד ואשתו תיאודוסיה (דוֹשָה) היו חברים בכנסיית המשיח (Church of the Messiah) של הכומר המורמוני לשעבר ג'ורג' ג'ונס אדמס , אשר התפצלה מן התנועה המורמונית.
בשנת 1866, לאחר תום מלחמת האזרחים האמריקאית החליט פלויד להגר בעקבות אדמס, בתקווה לעתיד טוב יותר.
הוא הגיע עם קבוצה בת 157 איכרים ממיין ליפו בהנהגת הכומר אדמס והקימה במקום מושבה. בתחילה התגוררו המהגרים החדשים באוהלים ובתנאים קשים עד קבלת האישור מהטורקים לבניית המושבה. בתקופה זאת נפטר בנו של פלויד. המושבה נתקלה בקשיים רבים ובסופו של דבר ננטשה בשנת 1868, מרבית תושביה עזבו את ארץ ישראל, ובתיה נמכרו לקבוצת הטמפלרים הגרמנים.
פלויד ואשתו לא עזבו את ארץ ישראל עם פירוק המושבה. בהגיעם ממיין, הביא איתו מרכבת סוסים (אשר הייתה קרויה בתקופה זאת דיליז'אנס) מסוג Maine Spring Wagon, הראשונה מסוג זה בארץ ישראל. אחרי שנתיים בארץ דיבר ערבית שוטפת וב-1867 יסד את קו המרכבות הראשון בארץ ישראל בין יפו לירושלים. על מנת שיוכל להדריך תיירים השתלם בגאוגרפיה של ארץ ישראל ובכתבי הקודש ובהיסטוריה של אתרי התיירות בארץ. לאחר שנתיים בארץ ישראל החל פלויד להתכתב עם אחותו, אאורילה ובעלה, שנותרו במיין.
ב-1 במאי 1868 חתם רולה פלויד חוזה בלעדיות עם השלטונות בהולכת נוסעים (בין אם בכרכרה או בין על גבי סוסים), אך ביטל את העסקה אחרי שמונה חודשים, משלא קיבל את שכרו.
עם פירוק המושבה עבר לירושלים יחד עם קבוצה קטנה של בני המושבה שכללה את הרברט קלארק (לימים סגן הקונסול האמריקאי בארץ ישראל). בשנת 1873 פלויד השתתף בהקמתה של לשכת הבונים החופשיים הראשונה בארץ ישראל, Royal Solomon Mother Lodge מס. 293 תחת חסות קנדית, בהקמה כמפקח שני, ובשנה שלאחר מכן הפך לנשיאה. לימים היה אח בלשכת ברקאי של הבונים החופשיים, ולימים היה אף נשיא הלשכה. אח נוסף בלשכה, ערבי נוצרי ממוצא לבנוני בשם אלכסנדר הווארד (במקור - אסכנדר עוואד), שימש כנציג חברת התיירות תומאס קוק בארץ ישראל.
בסתיו 1879 חתם על הסכם העסקה בחברת קוק. במסגרת תפקידו נודע פלויד כמדריך תיירים מעולה, בעל כישרונות לוגיסטיים, וידע רב. בין היתר היה פלויד המדריך הצמוד של מבקרים נודעים כמו יוליסס ס. גרנט (בשנת 1878) ויורש העצר האוסטרי (בשנת 1881), בביקורם בארץ ישראל. לאחר מריבה עם תומאס קוק, הפך פלויד למדריך תיירים עצמאי. המאבק בין החברות היה כוחני. חברת קוק חייבה את כל ספקיה לחתום בחוזה על סעיף שמנע מהם לעבוד עם פלויד, אך פלויד המשיך לזכות בהצלחה רבה כמדריך.
בנובמבר 1902 יושרו ההדורים בין פלויד וקוק והוא חזר לעבוד עם החברה.
פלויד התאלמן ב-1899, נשא לאישה את מרי ג'ין קלארק לייטון, בתה של אלן קלארק, ואימץ את בנה, אלברט.
הוא הלך לעולמו בשנת 1911 ונקבר בבית הקברות הבינלאומי של האגודה המשיחית השליחית בעמק רפאים (הסמוך למושבה הגרמנית בירושלים).
לימים הקים בנו המאומץ של פלויד, אלברט, את קולנוע עדן סמוך לפינת הרחובות המלך ג'ורג' ואגריפס.
בית פלויד בירושלים.
כאמור, עם פירוק המושבה האמריקאית ביפו עבר פלויד לירושלים לבית שאותו רכש בפינת הרחובות אגריפס וקינג ג'ורג'. בית זה הפך למרכז של הקהילה המורמונית בירושלים, ומקום ביקור לצליינים המורמונים אשר הגיעו אל העיר. את חצר ביתו חילק ליחידות דיור קטנות ורבות. בימי ראשית העלייה השנייה הושכרו יחידות אלו לצעירים, בני העלייה, אשר עבדו כפועלים בירושלים וכתלמידים בבצלאל - ונודעו בתור 'קומונת הסתתים'. בין הצעירים אשר התגוררו בחצרו היו אלכסנדר זייד, יצחק בן-צבי ורחל ינאית ודוד בן-גוריון.
בשנת 1911 הגיע רולה פלויד לסיכום עם ריז ג'נקינס, שליח 'העצרת הכללית' המורמונית על מכירת הבית תמורת 25 אלף דולר, ואולם לבסוף, לאחר מותו של פלויד, החלה התנועה המורמונית לשכור את הבית שכונה 'בית הקדושים' מאשתו. בקיץ 1913 הוקם בבית בית ספר שמנה 45 תלמידים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עזבה משפחת פלויד את הארץ, אך ג'נקינס נשאר והמשיך לנהל את בית הספר. עם נסיגת הטורקים מירושלים נלקח ג'נקינס לבית כלא בדמשק.
הקמפוס האקדמי מאר אליאס
ראם סמואל
ראם סמואל הוא נהג מרוצי מכוניות ישראלי ומנטור. ראם הוא מנטור בתחום הנהיגה והעצמה אישית ומפתח תכנים בלימוד נהיגה מתקדמת וספורטיבית. בנוסף מרצה סמואל בנושאי הגשמה ופיתוח עצמי לקבוצות שונות; פרסם מאמרים בנושא נהיגה נכונה בעיתונות ובאתרי אינטרנט; הנחה הדרכות נהיגה נכונה בטלוויזיה. ומשמש כיועץ בתחום הנהיגה בירחוני רכב ובתוכניות טלוויזיה שונות.
בנעוריו חלה סמואל בסוכרת נעורים, והוא נהג המרוצים הסוכרתי הראשון בעולם במסגרת הפדרציה העולמית למרוצי מכוניות. סמואל התחרה בארץ ובאירופה בשנים 1991-2000 וזכה פעמיים באליפות צרפת ב״סיטרואן סקסו קאפ״, ליגה אירופית של מרוצי ראלי (1997, 1994) ובהמשך אימן במספר בתי ספר לנהיגה מתקדמת בעולם.
בשנת 1996 הקים סמואל בית ספר ישראלי לנהיגה מתקדמת בשם "מסלולים". בשנת 2013 רכשה קבוצת "רוביקון ביזנס גרופ", בראשות איש העסקים אמיר ברמלי, 50% מחברת "מסלולים". באפריל 2015 הודיע סמואל על מכירת חלקו בחברת מסלולים. כיום הוא הבעלים של " פרודרייב מקבוצת ראם סמואל" (prodrive- מקבוצת ראם סמואל) שנותנת שירותים מקצועיים בתחום נהיגה והדרכה בנהיגה מתקדמת וספורטיבית.
סמואל נשוי לאיילת ואב לבן ולבת, מתגורר בגני תקווה.
ו. ג. זבאלד
ג'ובאני בטיסטה צ'רוטי
ג'ובאני באטיסטה צ'רוטי (באיטלקית: Giovanni Battista Ceruti 1756–1817) היה בונה כינורות איטלקי. השפעתו על התחום הייתה רבה והוא נחשב לחוליה ישירה אל המסורת המפוארת של בוני כלי הקשת במאה ה-18 בקרמונה.