אך הפכה מיג לחברה עם מוצרים שכולם גרסאות מועתקות ומשופרות של פיתוחים קיימים - וכולם קוצרים הצלחה פראית בשווקים: המיג 21 נשען על עיצובי כנף צרפתיים; המיג 25 העתיק את תצורת הגוף וכונסי האוויר של ה-A5 האמריקאי; המיג 23 היה שילוב של גוף דמוי מיראז' צרפתי עם כנף נעה בסגנון ה-F111 האמריקאי; ואת המיג 29 העתיקה החברה מסוחוי 27. מיג לא ייצרה מטוסים מקוריים - רק העתיקה, שדרגה, שילבה.
מטוסי מיג.
מטוסים בייצור המוני.
הערה: הכינויים ניתנו על ידי ברית נאט"ו.
בישראל.
במשך השנים הגיעו לידי ישראל מספר מטוסי מיג: מיג-21PF שטייסו, מוניר רדפא, ערק מעיראק לישראל ב-1966, צמד מטוסי מיג-17 סוריים שנחתו בטעות בישראל ב-1968, ומטוס מיג-23ML שטייסו בסאם עאדל ערק מסוריה ונחת במנחת מגידו באוקטובר 1989.
בשנת 1999 השביחה ישראל 3 מטוסי מיג-29 ממולדובה כדי לבדוק את התמודדותם מול F-16 פייטינג פלקון ו-F-15 איגל. בנוסף משביחה ישראל מטוסי מיג-21.
מיקויאן גורביץ'
היפותזת ספיר-וורף
בבלשנות, היפותזת ספיר־וורף (אנגלית: Sapir-Whorf hypothesis, בקצרה SWH) קובעת כי קיים יחס ישיר בין הקטגוריות הלשוניות של השפה בה אדם מדבר לאופן שבו אותו אדם מבין את העולם ומתנהג בו. היפותזה שנויה במחלוקת זו קרויה על שם הבלשן והאנתרופולוג אדוארד ספיר, ועמיתו-תלמידו, בנג'מין לי וורף.
היסטוריית המושג.
את העקרון כי לשפה יש שליטה מסוימת על המחשבה ניתן למצוא לראשונה בהגותם של הפילוסופים עמנואל סוודנבורג, יוהאן גאורג האממן ויוהאן גוטפריד הרדר באמצע המאה השמונה-עשרה. בעקבותיהם הפילוסופיה של השפה והבלשנות התפתחו בתחומי ההגות הגרמנית עד שפרצו אל הפילוסופיה האנגלית-אמריקאית דרך הגותו של גוטלוב פרגה, אל ההגות הצרפתית דרך משנתו של פרדיננד דה-סוסייר ואל התרבות הכללית בתיווך מאמרו של וילהלם פון הומבולדט (Über das vergleichende Sprachstudium). קרל קריני החל את תרגומו האנגלי לספר "דיוניסוס" במילים הבאות:
את מקור ההיפותזה כבחינה מדוקדקת יותר של הרעיון התרבותי המוכר הזה, ניתן למצוא בחיבורי פרנץ בועז, מייסד האנתרופולוגיה בארצות הברית. בועז השלים את לימודיו בגרמניה בסוף המאה ה-19, בתקופה בה מדענים כארנסט מאך ולודוויג בולצמן עשו ניסיונות להבנת פיזיולוגיית התחושה.
גישה פילוסופית חשובה באותו זמן הייתה חידוש ההתעניינות ביצירתו של קאנט. בקצרה, טען קאנט כי הידע הוא תוצאת עבודה קוגניטיבית קונקרטית, הנעשית על ידי האדם הפרטי; המציאות ("אינטואיציה תחושתית") היא למעשה בהשתנות מתמדת, וההבנה היא תוצאת פירוש האינטואיציה הזו בעזרת ה"קטגוריות של ההבנה" שלו. לפיכך, יחידים שונים עשויים לקלוט את אותה המציאות באופן שונה, כתוצאה מהמושגים השונים בהם משתמשים.
באמריקה, חקר בועז שפות אמריקאיות ילידיות ממשפחות לשוניות רבות; כולן היו שונות למדי מהשפות השמיות והודו-אירופיות אותן חקרו רוב החוקרים האירופים. בועז קלט במשך הזמן, כי דרך החיים והקטגוריות הלשוניות יכולות להשתנות מאוד ממקום למקום. כתוצאה מתובנה זו, הגיע למסקנה כי התרבות ודרך החיים של עמים משתקפים בשפתם המדוברת.
ספיר היה אחד מתלמידיו המועדפים של בועז. הוא פיתח את טענתו של מורו, בכך שהראה כי שפות הן מערכות שיטתיות, מושלמות מבחינה פורמלית-לוגית. לפיכך, אין מילה יחידה המבטאת סגנון מסוים של חשיבה/התנהגות, אלא הטבע המושלם והשיטתי של השפה הוא המתקשר ברמה גבוהה יותר למחשבה והתנהגות. אם כי דעותיו השתנו במשך הזמן, נראה כי לקראת סוף ימיו הגיע למסקנה כי השפה לא רק משקפת את התרבות והפעולה המורגלת, אלא כי בין השפה והמחשבה ישנו יחס השפעה או אף קביעה הדדית.
וורף העניק לרעיון זה דיוק רב יותר כשבחן את המנגנון התחבירי המסוים על פיו המחשבה משפיעה על השפה. הוא טען כי "אנו מנתחים את הטבע לפי קווים ששפות האם שלנו טבעו בנו. אנו לא מוצאים את הקטגוריות והסוגים שאנו מבודדים מעולם התופעות עקב היותם ברורים מאליהם; להפך, העולם מוצג לנו כשטף קליידוסקופי של רשמים, שמוחותינו צריכים לסדר, ופירוש הדבר הוא בעיקר המערכות הלשוניות במוחותינו. אנו חותכים את הטבע לחלקים, מסדרים אותו למושגים, ומייחסים חשיבויות באופן שבו אנו עושים זאת, בעיקר כיון שאנו צדדים להסכמה לארגנו בצורה זו; הסכמה הפועלת בכל קהילת הדיבור שלנו, והחתומה בתבניות השפה שלנו... כל הצופים אינם מובלים על ידי אותן הראיות הפיזיות לאותה תמונת היקום, אלא אם כן רקעם הלשוני זהה, או שניתן לכייל אותם בצורה כלשהי".
ניסוחו זה של וורף של "עקרון היחסיות הלשונית" בדרך כלל מאופיין כראיה של השפה כ'בית כלא' בו המחשבה והתנהגות האדם מונהגות לחלוטין על ידי שפתו. גם אם יש מי שחושב כך, וורף עצמו ביקש רק לומר שמחשבה ומעשה מתווכים באופן לשוני וחברתי. באמירה זו, וורף בעצם מתנגד לעמדת "לוגיקה טבעית", המאמינה כי "דיבור, או שימוש במחשבה, רק 'מבטאים' את אשר עקרונית כבר נוצר באופן לא-מילולי". לפי דעה זו, המחשבה אינה תלויה בשפה אלא בחוקי לוגיקה הזהים עבור כל מי שצופה ביקום.
ניתוחו המדוקדק של וורף להבדלים בין אנגלית ושפות אחרות, ובדוגמה המפורסמת ביותר – לשפת ההופי (אחת משפות האינדיאנים בדרום־מערב ארצות־הברית), העלה את הרף לניתוח היחסים שבין שפה, מחשבה ומציאות על ידי ניתוח מדוקדק של מבנה תחבירי, לעומת תובנות כלליות שניתן להסיק מההבדלים באוצר מילים, לדוגמה. דוגמה טובה של היפותזה בפעולה ניתן לקחת מכתבי וורף עצמו. וורף היה כימאי במקצועו, ועבד בחברת ביטוח כמהנדס מניעת שרפות. על בסיס ההיפותזה החליט לשנות את התוויות על חומרים דליקים, כיון שקודם לכן השתמשה תווית האזהרה במילה שאינה ברורה לכל אדם.
מכיוון שוורף לא עבד בתוך האקדמיה, מחקריו על יחסיות לשונית שנעשו בעיקר בשנות ה-30, לא נעשו פופולריים עד לפרסום כתביו לאחר מותו בשנות ה-50. בשנת 1955, ד"ר ג'יימס קוק בראון יצר את השפה המובנה לוגלאן (וממנה התפצלה השפה לוז'באן), על-מנת לבחון את ההיפותזה. תאוריות בלשניות בשנות ה-60, כגון זו שהוצעה על ידי נועם חומסקי, התמקדו בשורשיות ובאוניברסליות השפה. כתוצאה מכך, מחקריו של וורף יצאו מהאופנה. בשנות ה-80 המאוחרות ובתחילת שנות ה-90, התקדמות בפסיכולוגיה קוגניטיבית ובבלשנות אנתרופולוגית חידשה את ההתעניינות בהיפותזה. דוגמה לחסידו של חומסקי העוסק בנושא, היא ספרו של סטיבן פינקר, "The Language Instinct". גישה "וורפֿית" יותר מייצגים כותבים כג'ורג' לקוף (George Lakoff), שטענו כי ויכוחים פוליטיים, לדוגמה, מעוצבים על ידי רשת מושגים מטאפוריים המונחת ביסוד השימוש בשפה. כיום, חוקרים חלוקים בשאלה זו - עד כמה משפיעה השפה על המחשבה.
גרסאות חזקות וחלשות של ההיפותזה.
טענה אפשרית כנגד גרסה חזקה של רעיון זה, הגורסת כי כל מחשבה מעוצבת על ידי השפה, ניתן למצוא בניסיון האישי: לאנשים קשה פעמים רבות להביע עצמם בשל מגבלות בשפה, ולפעמים מרגישים כי השפה אינה מתאימה או מספיקה למה שהם רוצים לומר. ייתכן גם כי יכתבו או יאמרו משהו, אך ירגישו כי "זה אינו בדיוק מה שרציתי לומר", או אינם יכולים למצוא דרך טובה להסביר דבר מה שהם מבינים לאדם אחר. אם כן, ברור כי מה שיחשבו אינו מנוסח במילים, וכי אפשר להבין את המחשבה אף ללא ניסוחה.
כך גם בעלי חיים, או ילדים עם לקות שמיעה, יכולים "לסמן" ולהראות באמצעות תנועות קולות וסימני גוף שאינם חלק מן השפה להביע וגם להשיג את רצונם, בלא "שפה" כלל.
בניסיון לבחון את השפעת השפה על תפישת הצבעים של אנשים, חוקרים השוו בין דוברי שפות שבהן יש גבולות שונים לצבעים בעלי שמות צבע, למשל שפת הפיראחה של שבט מבודד החי באמזונס, בה יש רק כהה או בהיר, שפת ההימבא הנוודים החיים בגאבון שבאפריקה, בה יש ארבעה צבעים: זוזו - לצבעים כהים של אדום, כחול, ירוק, וסגול. ואפה - לצבעי לבן וצהוב בהירים, בורו - לצבעי ירוק וכחול בהירים, דמבו - לצבעי אדמה של ירוק חום ואדום. אנשים אלו מזהים בין גוני ירוק שהאדם המערבי מזהה כבעלי צבע אחד, אך אינם מבחינים בין כחול כהה לאדום כהה.
עד השפעת צרפת על יפן לפני כאלף שנה לא הייתה מילה נפרדת לירוק, ועם פיתוח הרמזורים להכוונת תנועת כלי הרכב, במאה השנים האחרונות, התפשרו ביפן על הצבע ושמו כחול ירקרק ברמזור. חוקרים השוו את התגובה לצבעים של דוברי מונגולית בה קיימת חלוקה בין תכלת לכחול לעומת סינית שאין בה חלוקה זו אך יש בה חלוקה בין ירוק בהיר לכהה, בשני שמות שונים. בכל המקרים נמצא שהייתה השפעה רבה לתגובות הנבדקים לפי השפה בה הם מדברים. אמנם יש חוקרים בהמשך למחקרי אוברי גילברט, שהראו שההשפעה היא רק על פעילות החלק הימני של המוח, או שההשפעה מותנית בצורך בתקשורת, ובלעדיה ההשפעה קטנה משמעותית.
אך היו שהסבירו, שהתוצאות מצביעות על כך שיכולת ההבחנה של אנשים בין צבעים אף שהם נראים דומים קיימת גם אצל דוברי שפה שאין בה חלוקה מפורטת כמו השפות המערביות, וההבחנה מושגת על ידי גורמים ביולוגיים של מערכת הראיה ופיענוחה, בלא קשר לשפה, ובלי השפעת שמות הצבעים. ההבחנות כאשר הן מופיעות קשורות לשימושי השפה עצמה, ולא לתפישת הצבע.
דטרמיניזם לשוני.