בשנת תש"ג הדפיס הרב שניאורסון ספר ליקוט פתגמים לפי לוח יומי בשם "היום יום". בשנת תש"ד החל להכין לוח לשנה הבאה ואסף פתגמים חדשים מתורת חמיו רבי יוסף יצחק שניאורסון ללוח זה, אך לא השלים את המלאכה מסיבות שונות. פתגמים אלו נדפסו בסוף ספר רשימת היומן ובמהדורות שונות של הספר.
סדר הופעתן.
הרשימות יצאו לאור במשך 5 שנים ב-187 חוברות, מדי שבוע, בין השנים 1994–2000 (ה'תשנ"ה-ה'תש"ס), כשהחוברת הראשונה יצאה לאור לקראת כינוס השלוחים, בר"ח כסלו תשנ"ה.
מאחר שהמחברות נכתבו לשימושו האישי של הכותב, דבר שמטבע הדברים מקשה על הבנת תוכנן, נוספו בעת ההכנה לדפוס ביאורים ומילות קישור המופיעים בכתב מוקטן. ובשולי הדברים, ציונים ומראי מקומות למובאות התורניות שברשימות. הביאורים והציונים נערכו על ידי צוות אוצר החסידים המופקד על הוצאת ועריכת ספריהם של אדמו"רי חב"ד. בשנת 2000 רכזו המוציאים לאור את החוברות לחמישה ספרים אך למרות זאת נשארה חלוקתן על פי סדר הדפסת החוברות ולא על פי סדר כתיבתן.
בשנת 2015 הציאו מחדש את הרשימות על התניא, ויצאו לאור חוברות על הרשימות הראשונות. כן נמצאה רשימה שכתב הרב שניאורסון בבית כנסת החרדים בפריז. בשנת 2018, הדפיס "ועד תלמידי התמימים העולמי" חלקים מהרשימות בפיענוח מחודש.
הקרמלין (פברז'ה)
הקרמלין או קתדרלת אוספנסקי היא שמה של ביצת פברז'ה - תכשיט דמוי ביצת פסחא העשוי אבנים יקרות, זהב ואמייל על ידי התכשיטן הרוסי פטר קארל פברז'ה על פי הזמנת הצאר של רוסיה, ניקולאי השני. הצאר העניק את הביצה כמתנת פסחא לאשתו, הצאריצה אלכסנדרה פיודורובנה בשנת 1906
תיאור הביצה.
הקרמלין היא הגדולה מביצי פברז'ה שנוצרו. הביצה נוצרה בהשראת הארכיטקטורה של קתדרלת אוספנסקי (קתדרלת העלייה או קתדרלת התרדמה) שבמוסקבה, בה הוכתרו כל צארי רוסיה, לרבות הצאר ניקולאי אשר הזמין את הביצה.
כיפת הכנסייה שבביצה מצופה אמייל לבן, וניתנת להסרה. כאשר מסירים את הכיפה ניתן לראות את תוכה של הכנסייה: דגל של שטחי הכנסייה, כיסאות הכנסייה, המזבח של הכנסייה ואף האיקונות של הכנסייה עשויות אמייל. ניתן לראות את פרטי האיקונין מבעד לחלונות דגם הכנסייה השקופים. דגם הכנסייה ניצב על בסיס עשוי זהב ועל בסיס מתומן עשוי אוניקס.
ה"הפתעה" שבביצה היא קופסת המוזיקה בתחתיתה המנגנת שני המנונים דתיים שהיו מקובלים ברוסיה בחג הפסחא, ובהם השיר "Izhe Khveruviny" שהיה אהוב על הצאר. ניתן "למתוח" את מנגנון הביצה באמצעות מפתח עשוי זהב.
ההיסטוריה של הביצה.
הביצה הוזמנה על ידי הצאר ניקולי כמתנת פסחא עבור רעייתו אלכסנדרה בשנת 1903 ונועדה להנציח את שובם של בני הזוג למוסקבה בשנה זו. בני הזוג לא שהו בעיר עד שנה זו מאחר שבעת טקס הכתרתם נמחצו למוות מאות מתושבי מוסקבה. הצאר התכוון להעניק את הביצה לרעייתו בשנת 1904, ותאריך שנה זו נחקק על בסיס הביצה.
בשל פרוץ מלחמת רוסיה יפן נדחה מתן הביצה, ובשנת 1905 נדחה בשנית מתן הביצה בשל הרצחו של דודו של הצאר, הדוכס הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ' בקרמלין.
הביצה הוענקה לבסוף לרעיית הצאר בשנת 1906.
כיום מוצגת הביצה במוזיאון נשקיית הקרמלין.
דאגמאר מדנמרק
בנקט
המלך פהד
רחוב הגיא
איזבסטיה
איזבסטיה (ברוסית: Известия) הוא עיתון רוסי ותיק ורב-תפוצה. משמעות המילה "איזבסטיה" היא "ידיעות" (או "ידיעות מוגשות").
היסטוריה.
מקור העיתון.
תחילתו של העיתון איזבסטיה בעיתון "חדשות סובייט הפועלים של פטרוגרד" אשר התפרסם החל מ-13 במרץ 1917 בעיר פטרוגרד. בתחילתו נתן העיתון ביטוי להשקפות מנשביקיות ואלו של המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית. בחודש אוגוסט 1917 שינה העיתון את שמו ונקרא "חדשות הוועד המנהל המרכזי של הסובייטים של הפועלים והחיילים" ובגילגולו השלישי נקרא: "ידיעות הסובייטים של עמי ברית המועצות" (רוסית: Известия Советов народных депутатов СССР), או בקיצור "איזבסטיה".
לאחר כינוס הקונגרס הכל-רוסי השני של הסובייטים (בשלהי 1917) הפך איזבסטיה לעיתון הרשמי של הממשלה הסובייטית.
העיתון בתקופת ברית המועצות.
בעוד שהעיתון פראבדה שימש כעיתון הרשמי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, היה איזבסטיה העיתון הרשמי של הממשלה הסובייטית ונשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות. תקופת הזוהר של העיתון היה בשנות כהונתו של ניקולאי בוכארין כעורך ראשי (1934–1937). במשך יותר מעשור העסיק העיתון את הקריקטוריסט בוריס יפימוב, אך לאחר מעצר אחיו הוא פוטר.
העיתון ברוסיה.
לאחר התמוטטות ברית המועצות איזבסטיה מבקש להצטייר כעיתון של כל האומה הרוסית. העיתון היה בבעלות חברת החזקות אשר בעליה הוא ולדימיר פוטנין, מגדולי האוליגרכים ברוסיה, המקורב לשלטון. מניות השליטה בעיתון נרכשו ב-3 ביוני 2005 על ידי תאגיד הענק גזפרום באמצעות חברת ההחזקות גזפרום מדיה.
נכון לשנת 2005 תפוצת העיתון היא כ-240,000 גיליונות ליום.
בשנת 2008 העיתון נמכר לקבוצת תקשורת מסנקט פטרבורג שבבעלות יורי קובלצ'וק. בשנת 2011 מערכת העיתון עברה מבניין שנבנה במיוחד בשבילה בשנת 1926 במרכז מוסקבה לבניין אחר בפרברי העיר.
המפלגה הליברלית-דמוקרטית (יפן)
המפלגה הליברלית-דמוקרטית (ביפנית: 自由民主党), או בשמה המקוצר, LDP היא המפלגה הגדולה ביותר ביפן.
היסטוריה.
המפלגה, שהוקמה בשנת 1955, הייתה מפלגת השלטון והמפלגה הגדולה ביותר ברוב שנות המחצית השנייה של המאה ה-20 ובראשית המאה ה-21. בבחירות הכלליות בשנת 2009 הפסידה המפלגה את השלטון למפלגה הדמוקרטית וישבה באופוזיציה, אולם לאחר שבבחירות הכלליות לבית הנבחרים בשנת 2012 זכתה בשני שלישים מן המושבים, שבה המפלגה להיות המפלגה הגדולה.
LDP קמה בשנת 1955 כאשר המפלגה הליברלית והמפלגה הדמוקרטית, שתי מפלגות יפניות שמרניות של יפן התאחדו כנגד המפלגה הסוציאליסטית היפנית. באותה שנה ניצחה המפלגה בבחירות, והחזיקה ברוב המושבים בדיאט היפני עד לשנת 1993. כפי שהתגלה מאוחר יותר, ארגון ה-CIA האמריקאי השקיע מיליוני דולרים משנות ה-50 עד שנות ה-70 על מנת לתמוך במפלגה ולחזקה על חשבון מפלגות השמאל. אחד מתחומי פעילותה הראשונים הייתה מדיניות החוץ היפנית - בהשפעת LDP הפכה יפן לחברה באו"ם והתחילה בקשרים דיפלומטיים עם ברית המועצות. בשנות ה-70 החלה הידרדרות המפלגה, והיא הייתה מעורבת בפרשות רבות, כגון פרשת לוקהיד. למרות זאת, המפלגה המשיכה לשלוט עד שנת 1993, כאשר עם צניחת מדדי המניות וסוף עידן כלכלת הפלא היפנית נחלה המפלגה לראשונה תבוסה בבחירות. אך הממשלה החדשה בראשות "מפלגת חידוש יפן" החזיקה מעמד שנה בלבד, ובשנת 1994 המפלגה הסוציאליסטית יצאה מהממשלה והקימה קואליציה חדשה ביחד עם ה-LDP. בשנת 1996 המפלגה שוב קיבלה רוב בדיאט, אם כי לא משמעותי מספיק. במשך שנתיים המפלגה שלטה ללא אופוזיציה משמעותית, עד שבשנת 1998 הוקמה המפלגה הדמוקרטית של יפן, אשר צברה תמיכה במהירות.
הקווים המנחים של מדיניות המפלגה בתחום הכלכלי-חברתי הם צמיחה של כלכלת יפן המבוססת על ייצוא, שיתוף פעולה מדיני וביטחוני עם ארצות הברית, רפורמות מנהליות, הכוללות הפרטת חברות בבעלות המדינה ורפורמות הקשורות להזדקנות האוכלוסייה.
בבחירות שהתקיימו ביפן ב-30 באוגוסט 2009 נחלה מפלגת השלטון, המפלגה הליברלית דמוקרטית, מפלה, ולראשונה מזה חמישים שנה זכתה מפלגת האופוזיציה, המפלגה הדמוקרטית (DPJ), ברוב. בעקבות המהפך הודיע ראש הממשלה טארו אסו שבכוונתו לשאת באחריות ולהתפטר מתפקידו.
ב-16 בנובמבר 2012 הכריז ראש ממשלת יפן, יושיהיקו נודה, על פיזור הפרלמנט, ובבחירות שנערכו חודש לאחר מכן, זכתה המפלגה ב-320 מתוך 480 מושבי בית הנבחרים.
שינזו אבה כיהן כראש ממשלת יפן ונשיא המפלגה הליברלית-דמוקרטית מ-2012 ועד 2020, עת פרש עקב מצב בריאותי. מחליפו בכהונת ראש הממשלה, יושיהידה סוגה, גם הוא מהמפלגה הליברלית-דמוקרטית.
בפברואר 2021 עלה שמה של המפלגה בתקשורת העולמית לאחר שפורסם כי נשים הורשו לשבת בפגישות המפלגה אך במקביל נאסר עליהן לדבר בפגישות, החלטה זו ספגה ביקורת רבה מצד האופוזיציה במדינה.
רוב פורטמן
רוברט (רוב) ג'ונס פורטמן (באנגלית: Robert Jones Portman; נולד ב-19 בדצמבר 1955) הוא דיפלומט ופוליטיקאי אמריקאי המכהן כנציג אוהיו בסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקאית. קודם לכן כיהן במשך למעלה מעשור כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, ושימש בשני תפקידים בקבינט של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
ביוגרפיה.
השכלה, קריירה מוקדמת וחייו האישיים.
פורטמן, יליד סינסינטי שבאוהיו, סיים ב-1979 תואר ראשון באוניברסיטת דארטמות' קולג' מליגת הקיסוס, והמשיך ללימודים מתקדמים (.J.D) במשפטים באוניברסיטת מישיגן אותם סיים ב-1984. עם סיום לימודיו עבד בחברת עורכי דין בוושינגטון ומשנת 1986 בחברת עורכי דין בסינסינטי. ב-1989 גויס ללשכה המשפטית של נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט בוש ובין השאר שימש כאיש הקשר הראשי בין הבית הלבן והקונגרס. ב-1991 חזר לעבודה במגזר הפרטי, עד שהחליט להתמודד על מקום בבית הנבחרים האמריקאי.
פורטמן הוא מחברו (יחד עם שריל באואר) של הספר Wisdom's Paradise: The Forgotten Shakers Of Union Village, הספר שיצא לאור ב-2004 עוסק בקומונת שייקרים הראשונה במערב התיכון שנוסדה ב-1805 באוהיו.
פורטמן נשוי לג'יין, לזוג שלושה ילדים והם מתגוררים במטרופולין של העיר סינסינטי.
קריירה ציבורית.