• Sara Wheeler, Terra Incognita: Travels in Antarctica
• Lucy Jane Bledsoe, The Big Bang Symphony: A Novel of Antarctica, P 210
• Ana María Alonso-Zarza, Lawrence H. Tanner, editors, Paleoenvironmental Record and Applications of Calcretes and Palustrine Carbonates, P 99
כביש 67
כביש 67 (מכונה "דרך ואדי מילֶק") הוא כביש רוחב ארצי בצפון ישראל, והוא אחד משני עורקי התנועה העיקריים החוצים את הכרמל תוך שהם מחברים בין מישור החוף הצפוני לכביש 6 (האחר הוא כביש 65 הידוע גם ככביש ואדי עארה). אורכו של הכביש הוא 13 קילומטרים. הכביש מתחיל במחלף זכרון יעקב ומסתיים במחלף עין תות במפגש עם כביש 6.
תולדות הכביש.
הכביש היה קטע של כביש 70, אך עם פתיחת כביש 6 בקטע הצפוני ממחלף עין תות בחודש נובמבר 2018, קיבל הקטע מספר כביש עצמאי.
הכביש היה קיים עוד בימי המנדט הבריטי.
בשנת 1935 נסלל הקטע מזכרון יעקב לבת שלמה ובשנת 1938 הוחלט על תיקונו. בשנת 1939 היא תוארה על ידי מבקר: .
בשנת 1937 נשקלה האפשרות לכלול את הדרך מזכרון יעקב ליקנעם בכביש תל אביב – חיפה, אולם לבסוף נבחרה האופציה דרך עתלית לאורך החוף. ועדת פיל סירבה לדרישת היהודים לכלול במדינה היהודית את כביש ואדי עארה בנימוק: "ישנה דרך אחרת נוחה היוצאת מעמק יזרעאל בקרבת יקנעם ועוברת ליד בת שלמה וזכרון יעקב". באוגוסט 1946 החלה אגד לקיים בכביש שירות אוטובוסים. לאורך הכביש נמצאו היישובים היהודיים שפיה, בת שלמה ועין העמק, שהקנו ביטחון מסוים לנוסעים היישוביים על הציר, לעומת כביש 65) (כביש ואדי עארה) שנחשב מסוכן יותר ליהודים. במהלך מלחמת העצמאות, עד כיבוש א-טירה, עברה התנועה היהודית לחיפה בכביש 67 במקום כביש 4 (כביש החוף נסלל רק לאחר המלחמה). בשנות ה-60, בעת הסלילה מחדש של כביש 65 בוואדי עארה, עברה התנועה לגליל דרך כביש ואדי מילק. בסוף 1967 הוחלט על הרחבת הכביש. במהלך שנת 1968 נסגר החלק המערבי של הכביש לצורך העבודות. בהמשך נבנה גשר להולכי רגל מעל הכביש, בבת שלמה.
הקטע הדרומי מזכרון יעקב ליקנעם ולצומת העמקים שוקם החל מיולי 1972. פתיחת הכביש תוכננה לדצמבר 1973, אולם הוא נפתח כבר באוקטובר 1973 בעיצומה של מלחמת יום הכיפורים ושימש את צה"ל להעברת כוחות לרמת הגולן.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 הורחב הכביש (70) לכביש דו-מסלולי, בחלק שמצומת פוריידיס עד לטמרה, ואילו צומת בת שלמה וצומת אליקים שודרגו למחלפים. בשנת 2009 הורחב גם הקטע טמרה – צומת יבור לדו-מסלולי. קטע 18 של כביש 6, שנפתח לתנועה ב-20 ביולי 2009, מחבר את כביש 65 לכביש 67, במחלף עין תות בסמוך למחלף אליקים. ב-2018 נחנך מחלף תל קשיש שהפריד את מספור כביש 67 לכביש 70.
בשנת 2014 נחנך גשר מעל כביש 67 בכניסה המזרחית לפוריידיס, המתחבר לכביש 652.
עורק המעי הגס הימני
עוֹרֵק הַמְּעִי הַגַּס הַיְּמָנִי (TA: arteria colica dextra) הוא עורק בבטן המתפצל מעורק מתלה המעי העליון ומספק דם למעי הגס העולה ולכפף הכבדי של המעי הגס.
על פי רוב, העורק יוצא מאמצע החלק הקמור של עורק מתלה המעי העליון, עובר ימינה לכיוון אמצעו של המעי הגס העולה, כשמאחוריו הצפק ולפניו עורק האשך הימני (בזכרים) או עורק השחלה הימני (בנקבות), השופכן הימני ושריר המותניים הגדול. לעיתים העורק ממוקם גבוה יותר, וחוצה את החלק היורד של התריסריון ואת קצהה התחתון של הכליה הימנית. בהגיעו למעי הגס העורק מתפצל לענף יורד, אשר משיק עם הענף העליון של עורק המעי העקום והמעי הגס, ולענף עולה המשיק עם עורק המעי הגס האמצעי. יחד הענפים הללו יוצרים קשתות שמחלקן הקעור יוצאים עורקים קטנים להזנת המעי הגס העולה.
קיימת שונות אנטומית באוכלוסייה, כך שב-2%–20% מהאנשים עורק זה אינו קיים, ובמקרים אחרים שבהם הוא קיים מוצאו מעורק המעי הגס האמצעי או מעורק המעי העקום והמעי הגס.
העורק הימני של המעי הגס
תעשיות לייזר
סרטן חלל הפה
הגביע המקסיקני
הגביע המקסיקני () הוא מפעל כדורגל מקסיקני בשיטת גביע, שנוסד בשנת 1907 ומנוהל על ידי ליגת העל המקסיקנית. החל משנת 2015, מעניקה יצרנית הבירה המקומית קורונה את חסותה למפעל, שנקרא מאז על שם החברה, גביע קורונה MX.
במהדורות המוקדמות של המפעל, שנקרא בעבר קופה טאואר, קופה אלימינטורה וקופה מקסיקו, שילב המפעל מועדונים מקצוענים וחובבנים. היה זה המפעל הראשון במקסיקו ששילב מועדונים מאזורים שונים במדינה, ונחשב לטורניר יוקרתי בייחוד בשנותיו הראשונות. מטרת המפעל עם הקמתו הייתה להכתיר אלופה לאומית, בשונה מהליגות המקומיות שפעלו באותה התקופה. גם שיטת המפעל הייתה שונה, וכללה הדחה ישירה ומשחק גמר שמשך אליו עניין רב. בעידן הנוכחי, החל מ-, מתקיים הטורניר פעמיים בשנה, בשיטת אפרטורה וקלאוסורה בדומה לליגה המקסיקנית. המנצחות בכל מהדורה נפגשות במסגרת הסופר קאפ המקסיקני.
פעמיים בעבר הופסק הטורניר לתקופות ארוכות, בין ל-, והחל מ- ועד ל-, אז שב לפעילות בשמו ובמתכונתו החדשים.
מחזיקת הגביע הנוכחית (2019/2020) היא מונטריי, שגברה בגמר על טיחואנה בתוצאה 2–1. הייתה זו זכייתה השלישית בתואר. שיאנית הזכיות בעידן המקצועני היא קלוב אמריקה, עם שש זכיות.
היסטוריה.
קופה טאואר (1907 - 1919).
הגביע המקסיקני החל את פעילותו בשנת 1907, כאשר הגביע נתרם על ידי רג'ינלד טאואר, השגריר הבריטי במקסיקו, מה שנתן למפעל את שמו הראשון. בתחילה, שותפו בטורניר רק מועדונים ממקסיקו סיטי ומסביבתה. פצ'וקה הייתה לזוכה הראשונה במפעל, לאחר שגברה בגמר הראשון 4-0 על רפורמה.
קופה אלימינטוריה (1920 - 1926).
החל משנת 1920, שב המפעל לפעילות לאחר הפסקה בת עונה אחת, עם שם וגביע חדשים. בין 1922 ל-1924 זכתה קבוצת אסטוריאס בשלושה גביעים רצופים. המפעל סיים את דרכו ב-1926 לאחר שש מהדורות בלבד.
קופה מקסיקו (1932 - 1997).
לאחר הקמתה של התאחדות הכדורגל המקסיקנית ב-1927, יצא המפעל להפסקה, שהסתיימה עם תרומתו של גביע חדש, קופה מקסיקו, ב-1932. לאחר שש שנות הפסקה שב המפעל לפעילות בעונת , והפעם בתמיכתו הרשמית של נשיא מקסיקו דאז, לאסרו קארדנאס. עד לשנת 1942 שוחק המפעל במתכונת חדשה, אך תקופה זו נתפסת כתקופה החובבנית של הכדורגל המקסיקני, שהגיעה לסיומה רק ב-1943. פעם נוספת, קבוצת אסטוריאס הייתה הדומיננטית בתקופה זו, הוסיפה חמש זכיות בגביע ובסך הכול עמד מאזנה על שמונה זכיות, שיא לעידן החובבני.
החל מ-1943 החל העידן המקצועני במקסיקו, עם זכייתה של מוקטסומה בגביע. ב-1950 הצטרפו למפעל גם קבוצות ליגת המשנה. המפעל יצא להפסקה ארוכה בת 11 שנים בין 1976 ל-1987, ולהפסקה נוספת בין 1992 ל-1994.
ב-1997 החליטה ההתאחדות המקסיקנית להוציא את המפעל לפגרה ללא תאריך יעד לחזרה.
קופה MX (2012 - ).
ב-2012 הודיעה הליגה המקסיקנית על שובו של המפעל במתכונת ובשם חדשים. במפעל החדש התחרו קבוצות הליגה הבכירה וקבוצות ליגת המשנה, והוא נקבע להתקיים פעמיים בשנה, בחופף לטורנירי האפרטורה וקלאוסורה של הליגה המקסיקנית. החל מ-2016 נקבע הפורמט הנוכחי, בו נוטלות חלק 24 קבוצות, מתוכן 12 קבוצות מהליגה הבכירה (כל המועדונים למעט המשתתפות במפעלים היבשתיים) ו-12 מליגת המשנה (11 בעלות הניקוד הגבוה ביותר בעונה החולפת, בנוסף ליורדת מהליגה הבכירה). הקבוצות מחלוקות לשמונה בתים בני שלוש קבוצות כל אחד. שתי המובילות מכל בית מעפילות לשמינית הגמר, ומשם ממשיך המפעל בשיטת גביע עד למשחק הגמר.
קולנוע אפריקאי
הקולנוע האפריקאי מתייחס לתעשיית והפקות סרטי קולנוע באפריקה. עשייה זו החלה בתחילת המאה ה-20, כאשר סלילי סרטים היו הטכנולוגיה העיקרית שבשימוש. במהלך התקופה הקולוניאלית, אפריקה ותושביה הוצגו רק בעבודותיהם של יוצרי קולנוע לבנים, קולוניאליים, מערביים, אשר הציגו את האפריקאים השחורים בצורה שלילית, בתור "אחרים" אקזוטיים. עם זאת, במהלך ומאז תנועות השחרור השונות ברחבי אפריקה, והקמת מדינות עצמאיות, חל שינוי חד בייצוג זה. בסופו של דבר, אין "קולנוע אפריקאי" אחד או אחיד, ישנם הבדלים משמעותיים בין הקולנוע של צפון אפריקה ושל אפריקה שמדרום לסהרה, וכן בין תוצרי הקולנוע של מדינות אפריקה השונות.
הקולנוע המצרי הוא מן הוותיקים ביותר בעולם. אוגוסט ולואי לומייר הקרינו את סרטיהם באלכסנדריה ובקהיר ב-1896, והסרט התיעודי הקצר הראשון צולם על ידי המצרים ב-1907. ב-1935 קמה חברת ההפקה MISR בקהיר, והחלה לייצר בעיקר קומדיות נוסחאתיות ומחזות זמר, אבל גם סרטים כמו "הצוואה" של קמאל סלים (1939). תעשיית הקולנוע המצרי פרחה בשנות ה-1940, 1950 וה-1960, תקופה אשר נחשבת לתור הזהב שלה. סרטו של יוסף שאהין, "תחנת קהיר" (1958) הייתה מבשרת של סרטו האיקוני של אלפרד היצ'קוק, פסיכו, והניח יסוד לקולנוע ערבי.
תעשיית הקולנוע בניגריה היא היום הגדולה ביותר באפריקה מבחינת מספר הסרטים שיוצאים כל שנה, הכנסות ופופולריות. ניגריה היא גם מפיקת הסרטים השנייה בגודלה בעולם. ב-2016, תעשיית הקולנוע של ניגריה תרמה 2.3% מהתוצר המקומי הגולמי (תמ"ג).
היסטוריה.
העידן הקולוניאלי.