כמו כן, הצליח המודיעין היפני לגייס לשורותיו קצין קישור בריטי בצבא ההודי. על אף שתרומתו מוטלת בספק, הצליחו היפנים להשמיד את כל המטוסים בצפון חצי האי המלאי בתוך שלושה ימים. הקצין נעצר ב-10 בדצמבר, אולם בזמן זה כבר השיגו היפנים עליונות אווירית.
הטייסת הבריטית ספגה מכה קשה בשבוע הראשון של הקרב, דבר שהוביל לאיחודה עם טייסות אחרות של בעלות הברית באזור, ובסופו של דבר לפינוי המטוסים לאיי הודו המזרחית (כיום אינדונזיה).
התקדמות היפנית דרומה.
התקדמות הכוחות היפניים דרומה, בסיוע טנקים שירדו מתאילנד ב-11 בדצמבר, והתנועה לפנים הארץ מראש החוף בקוטה בארו שבצפון מזרח מלאיה, הכניעו את המגינים הבריטים בצפון המדינה. היפנים גם קיבלו סיוע מהצי הקיסרי, שפעל בחופשיות מוחלטת לאורך החופים, ותרם רבות להתקדמות הכוחות דרומה. בנוסף, בלא חיפוי אווירי, נותרו חיילי בעלות הברית ואזרחי מלאיה חשופים לגמרי להתקפות אוויר.
היפנים הפציצו את האי המלאי פנאנג (Penang) מ-8 בדצמבר ועד נטישתו ב-17 בדצמבר. תושבי האי האירופאים פונו ממנו בחופזה והשאירו את התושבים המקומיים - יחד עם נשק, סירות ותחנת ממסר פעילה - לחסדי היפנים, פעולה שגרמה לניכור כלפי הבריטים בקרב האוכלוסייה המקומית.
ב-23 בדצמבר, שוחרר מפקד דיוויזיית הרגלים ההודית ה-11 מתפקידו, אך הייתה לכך השפעה מועטה על התקדמות הקרב, שכן בסוף השבוע הראשון של ינואר נפלה כל צפון מלאיה לידי היפנים. באותו זמן, חתמה תאילנד על הסכם ידידות עם האימפריה היפנית, והשיבה לעצמה שליטה על מספר אזורים בצפון מלאיה, וחיזקה את שליטתה של יפן באזור. היפנים המשיכו ליעדם הבא, העיר קואלה לומפור, שנפלה ללא קרב ב-11 בינואר 1942. סינגפור הייתה רחוקה כעת 300 ק"מ בלבד מהצבא היפני.
בטרם הגיעו לקואלה לומפור, הצליחה הדיוויזיה ההודית ה-11 לעכב את הצבא היפני למספר ימים בעיירה בקמפר (Kampar), תוך הסבת אבדות רבות, בשל תנאי השטח שלא איפשרו ליפנים להשתמש בטנקים שלהם. אולם, הדיוויזיה נאלצה לסגת לנהר סלים לאחר שהיפנים הנחיתו כוחות מהים מדרום לקמפר.
ב-6 בינואר, הופתעו שתי חטיבות הודיות בקרב על נהר סלים, והושמדו כמעט לגמרי. היפנים ביצעו מתקפת פתע לילית בשילוב עם טנקים, והכריעו את המגנים. הצלחת התקפה זו אילצה את לוטננט-ג'נרל ארתור פרסיבל, מפקד הכוחות הבריטים במלאיה, להחליף את הדיוויזיה ה-11 המוכה בדיוויזיה האוסטרלית השמינית.
ההגנה על ג'והור.
באמצע חודש ינואר הגיעו היפנים לג'והור, אחת ממדינות דרום מלאיה. ב-14 בינואר, נתקלו היפנים בדיוויזיה האוסטרלית השמינית, בפיקוד מייג'ור-ג'נרל גורדון בנט. בעימות זה, נתקלו היפנים לראשונה בעיכוב שנגרם כתוצאה מהתנגדות קשה שהעמידו האוסטרלים. בקרב זה, שהתרכז סביב גשר גמנסה (Gemensah) בסמוך לעיירה גמס (Gemas), ספגו היפנים כ-600 הרוגים. אך הגשר עצמו, שפוצץ במהלך הקרב, תוקן תוך שש שעות ואיפשר את מעבר הכוחות היפנים.
היפנים ניסו לאגף את האוסטרלים ממערב לגמס, ובעקבות ניסיון זה התפתח ב-15 בינואר קרב עקוב מדם. בנט הציב את החטיבה ההודית ה-45, שכללה חיילים חדשים וחסרי ניסיון, על הגנת הגדה הדרומית של נהר מואר (Muar). אולם, החטיבה אוגפה על ידי כוחות יפנים שנחתו מהים, והיא חוסלה כמעט לחלוטין. גדוד אוסטרלי שנשלח לסייע לחטיבה אוגף גם הוא, ומפקדו נהרג. במהלך הלחימה, השמיד תותחני נ"ט אוסטרלים תשעה טנקים, ובכך האטו את התקדמות ואיפשרו לחמשת הגדודים הנותרים להימלט מהנהר.
חמשת גדודים אלו הפכו ל"כוח מואר", ונסוגו תוך לחימה במשך ארבעה ימים. הלחימה העיקשת של כוח מואר עיכבה את התקדמות היפנים, ואיפשרה לכוחות בריטים ששרדו את המערכה בצפון מלאיה לסגת דרומה ולהימנע מאיגוף יפני. כאשר הגיע כוח מואר לגשר פאריט סולונג (Parit Sulong), ומצא כי הוא בידיים יפניות, הורה מפקד הכוח, לוטננט קולונל צ'ארלס אנדרסון, כי כל אדם לעצמו. אלה שיכלו ברחו לג'ונגלים, לביצות או למטעי הגומי, בניסיון להגיע למפקדה. הפצועים הושארו לחסדי היפנים. כל 135 הפצועים שהושארו מאחור, מלבד שניים, עונו ונרצחו במה שנודע כטבח פאריט סולונג. אנדרסון קיבל את עיטור צלב ויקטוריה על הנהגת הלחימה והנסיגה. הקרב על נהר מואר עלה בחייהם של כ-3,100 חיילי בעלות הברית ומעל 700 חיילים יפנים.
ב-20 בינואר, נחתו היפנים בעיירה אנדאו (Endau), וקו ההגנה האחרון של הבריטים במלאיה היה נתון כעת למתקפה לכל אורכו. ב-27 בינואר, קיבל פרסיבל מהמפקד הבריטי העליון בדרום-מזרח אסיה, גנרל ארצ'יבלד וייוול, אישור לחצות את מצר ג'והור, ולסגת לסינגפור.
תוצאות הקרב.
ב-31 בינואר, עזבו הכוחות הבריטים האחרונים את מלאיה לסינגפור. כוחות הנדסה בריטים פוצצו חור בקוטר של 20 מטר בגשר ג'והור-סינגפור, על מנת למנוע את התקדמות הצבא היפני. אולם, כוחות קדמיים יפניים החלו לחצות את המצר בימים הקרובים במסווה של אזרחים מלאיים על סירות אזרחיות.
בתוך פחות מחודשיים, הסתיים קרב מלאיה בתבוסה מוחצת לכוחות חבר העמים הבריטי, אשר נסוגו מחצי האי המלאי. כ-50,000 חיילי חבר העמים נשבו או נהרגו במהלך הקרבות. הצבא היפני המשיך את התקדמותו אל סינגפור, וכבש את האי ב-15 בפברואר.
יוזף סצן
פעילות חוץ רכבית
הגומץ הסגלגל
החלון הסגלגל או הגומץ הסגלגל (TA: Fossa ovalis) בלב האדם הוא שארית אמבריונלית (מההתפתחות העוברית), שנמצאת בפרוזדור הימני, בחיץ הפרוזדורים. במהלך התפתחות העובר קיים נקב סגלגל ("סגלגל" במובן של אליפטי) בחיץ הפרוזדורים, שמאפשר זרימת דם בין הפרוזדור הימני של הלב לפרוזדור השמאלי. בשעות הראשונות שלאחר הלידה נאטם הנקב הסגלגל (בהתפתחות תקינה), המעבר בין הפרוזדורים נחסם, ונותר ממנו החלון הסגלגל.
למרות שמו, אין זה חלון, כיוון שהוא אטום לחלוטין.
חטא כדי שיזכה חברך
אין אומרין לאדם חטא כדי שיזכה חברך
עינוי אלמנה ויתום
איסור עינוי אלמנה ויתום
מונראלה
החברה האמריקנית לפסיכולוגיה
החברה האמריקאית לפסיכולוגיה
קראק דה מונראל
אברהם יעקב אורלנסקי
הרב אברהם יעקב הכהן אורלנסקי (ה'תרל"ט, 1879 - י"ח באב ה'תרפ"ט, 24 באוגוסט 1929) היה רבה הראשון של זכרון יעקב וחוקר תורני; מנרצחי הטבח בחברון במאורעות תרפ"ט.
תולדותיו.
נולד בביאליסטוק לרב אהרן אורלנסקי. בשנת תרמ"ג (1883) עלה עם הוריו לארץ ישראל ושהה זמנית בירושלים עד שאביו מונה לרב של פתח תקווה בשנת תרמ"ד. בצעירותו למד ערבית מפי אליהו ספיר בפתח תקווה. בגיל 13 עבר ללמוד בישיבת עץ חיים בירושלים והיה מקורב לרב צבי פסח פרנק. בהמשך למד בישיבת תורת חיים בעיר העתיקה. הוסמך להוראה על ידי רבני ירושלים, הרב חיים ברלין, הרב משה נחום ולנשטיין והרב צבי פסח פרנק (לימים גיסו).
בשנת תרנ"ט, בהיותו בן 19, נישא לינטה צפורה פרנק, בת הרב יהודה לייב פרנק, ממייסדי חדרה. נולדו להם בן, שבתי, ושלש בנות - חנה, רחל ומינה. המשיך ללמוד בישיבת עץ חיים עד שנת תרע"א, בה נפטר אביו, והוא חזר לפתח תקווה במחשבה לרשת את כס אביו, אולם תקוותו נכזבה.
בשנת תרע"ג (1913) הוציא את ספרו של אביו "תקות אהרן", בתוספת הערות וחידושים משלו.
בשנת תרע"ט (1919) נתמנה כרבה של זכרון יעקב וניהל את חיי הדת במושבה במשך עשור. התרחק מחילוקי דעות עם התושבים והתמסר לפעולות המרבות שלום וקירוב לבבות. ייסד בית הַכנסת אורחים, נתן שיעורים בתלמוד. הרבה לעסוק במסכתות בסדר זרעים, ובתשובותיהם של חכמי ישראל בספרד.
פעלו התורני-מחקרי.
מלבד עיסוקו הרבני התמחה הרב אורלנסקי בתחום הביבליוגרפיה ובתולדות חכמי ישראל מתקופת הגאונים והראשונים. הוא שלט בלשון הערבית וחקר את חיבוריהם של חכמי ישראל מתקופת הגאונים והראשונים שחוברו בערבית. עסק בפענוח כתבי יד עתיקים של חכמי התלמוד הכתובים ערבית, וכמו כן תרגם מערבית לעברית כתבי יד שנמצאו בגניזה הקהירית. ספרייתו הייתה עשירה בספרים נדירים שרכש לצורך עיסוקו המחקרי.
כתב מספר ספרים בהלכה שלא נדפסו, בעיקר על מצוות התלויות בארץ, וכן פרסם מאמרים וחידושי תורה בכתבי עת תורניים שיצאו בתקופתו. ניהל התכתבויות רבות בהלכה עם גיסו הרב צבי פסח פרנק.
רבים מחידושיו פורסמו בירחון התורני "שערי ציון", שהיה מוקדש לבירור ההלכות התלויות בארץ, וב"הדביר", ירחונו של "המזרחי הצעיר" בארץ ישראל.
במאורעות תרפ"ט.
באמצע חודש אב תרפ"ט נערכה בתל אביב חתונת בתו של הרב אורלנסקי, רחל, ליעקב ברונשטיין-ברוש. שבת ה"שבע ברכות" הייתה אמורה להתקיים בחברון, שם התגוררו בתו הגדולה חנה ובעלה אליעזר דן סלונים, מנהל סניף בנק אפ"ק ומראשי הציבור היהודי בעיר. ביום חמישי נסעו לחברון הרב אורלנסקי, רעייתו ובתם הצעירה מינה, ולמחרת היו אמורים להצטרף החתן והכלה, אולם בעקבות המתח הביטחוני נסגרו הדרכים והזוג הטרי לא יכול היה להגיע לחברון לחגוג את שבת ה"שבע ברכות" שלו. כמו כן, נבצר מבנם שבתי (שהיה בן 18) להגיע לחברון מאותה הסיבה.