ברדלי גדל בסנדרלנד שבאנגליה, ובהיותו בן 16 הצטרף למחלקת הנוער של מועדון הכדורגל המקומי. הקריירה שלו כמעט הגיעה לסיומה עוד בטרם החלה - במהלך אימון הוא שבר את פיקת הברך הימנית, ורק כעבור שנתיים יכול היה לשוב לשחק. ברדלי המשיך לשחק כדורגל במקביל לעבודתו במכרה פחם של השלטון. אף שהחל את הקריירה שלו כחלוץ, הוא נאלץ לעבור לשחק בהגנה מאחר שנעשה איטי יותר בעקבות פציעתו. ב-1955 החל את הקריירה המקצוענית שלו בברדפורד פארק אווניו וב-1957 עבר לשחק בקרלייל יונייטד.
ב-1963 חתם ברדלי בקבוצת טורונטו רומא מליגת הכדורגל של מזרח קנדה. הוא שיחק בה שתי עונות, וב-1965 עבר לטורונטו סיטי. במקביל למשחקיו בקייצים במסגרת הליגה הקנדית שיחק ברדלי בסתיו ובחורף בליגת הכדורגל הגרמנית-אמריקאית (GASL), בקבוצות ניו יורק אוקראיניאנס וניו יורק אמריקנס. ב-1967 עבר לשחק בניו יורק גנרלס ששיחקה בליגת הכדורגל הצפון אמריקאית (NASL), ושימש הן כשחקן והן כעוזר מאמן. לאחר שהקבוצה התפרקה הוא עבר לבלטימור בייס, אך גם קבוצה זו התפרקה. ב-1971 עבר ברדלי לקבוצה החדשה שהוקמה ניו יורק קוסמוס, ושימש בה בתפקיד מאמן-שחקן. הוא הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות ה-NASL בעונת 1972. הוא שימש בתפקיד עד לעונת 1975, שבסיומה פוטר והוחלף על ידי קן פארפי. לאחר ששיתף עצמו במשחק אחד בלבד בעונת 1975 פרש ברדלי ממשחק. בתקופה בה שיחק בארצות הברית ערך ברדלי הופעה אחת במדי הנבחרת הלאומית, נגד נבחרת ישראל בנובמבר 1973, אך באופן אירוני, קיבל אזרחות אמריקאית מלאה רק ב-1974. הוא כיהן גם כמאמן הנבחרת במקביל למשחקו במדיה.
במהלך עונת 1976 מונה ברדלי מחדש למאמן ניו יורק קוסמוס, לאחר פיטוריו של פארפי בעקבות פתיחה מאכזבת של העונה. ביולי 1977 הוא עזב את תפקיד המאמן ועבר לשמש בתפקיד ניהולי בכיר בקבוצה. ניו יורק זכתה באליפות הליגה בסיום אותה עונה. ב-1978 מונה ברדלי למאמן קבוצת וושינגטון דיפלומטס. הקבוצה התפרקה ב-1980, אך נבנתה מחדש ושיחקה תחת אותו שם בליגת הכדורגל האמריקאית (ASL). הקבוצה החדשה מינתה מחדש את ברדלי למאמן, אך הוא פוטר במהלך ההכנות לעונה והוחלף על ידי פארפי. ב-1985 החל ברדלי לכהן כמאמן קבוצת הכדורגל של אוניברסיטת ג'ורג' מייסון, ונשאר בתפקיד במשך 15 שנים, עד שהודיע על פרישה מאימון בדצמבר 2000.
ברדלי הוכנס להיכל התהילה של הכדורגל האמריקאי ב-1996, ולהיכל התהילה של אוניברסיטת ג'ורג' מייסון ב-2006. הוא נפטר באפריל 2008, בגיל 74.
כרמאנשאה
כרמאנשאה (, בכורדית: کرماشان/Kirmaşan - כרמאשאן) היא עיר בכורדיסטן ובירת המחוז הקרוי על שמה במערב איראן, העיר שוכנת כ-425 ק"מ דרום-מערבית לבירה טהראן ובה אקלים יבשתי. מרבית התושבים מדברים פרסית וכורדית. ע"פ מפקד האוכלוסין האחרון מ-2016 התגוררו בכרמאנשאה 946,651 בני אדם, העיר היא התשיעית בגודלה באיראן. מבחינה דתית זוהי עיר מגוונת מאוד, שחיים בה מוסלמים, אשורים (נוצרים), בהאים, יהודים וארמנים, כשהנציגות הגדולה ביותר היא לאסלאם השיעי.
עתיקותיה, נופה ותרבותה של כרמאנשאה מספרים על היותה נדבך בערש התרבות הפרהיסטורית של האזור, ככפר נאוליתי. האזור שסביבה יוּשב על ידי האדם הקדמון עוד מתחילת תקופת האבן הקדומה. בעיקר נתגלו אבני יד מהתקופה הפלאוליתית התחתונה ומערות עם ממצאים חשובים מהתקופה הפלאוליתית התיכונה.
תבליט כתובת ביסותון שעל צלע הר בסמוך לעיר הוא איגרת מהמלך דריווש, שבשנת 2006 הוכרה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
יהדות כרמאנשאה.
בעיר התקיימה קהילה יהודית, שמנתה בשנת 1912 5000-6000 אנשים, כ3% מאוכלוסיית העיר, והיו בה ארבעה בתי כנסת.
בשנים 1912-1936 שימש אברהם חכם כרב העיר כרמאנשאה, כהונתו הסתיימה בעלייתו לארץ ישראל.
אנז'ה
אַנְזֵ'ה (בצרפתית: Angers) היא עיר במערב צרפת, המשמשת מושב המחוז האדמיניסטרטיבי מן ולואר. היא שוכנת במרכזו של חבל ארצות הלואר (פיי דה לה לואר), במרחק שווה מנאנט ולה מאן, על גדות הנהר מן, קילומטרים אחדים מכניסתו אל הלואר. לאורכה שישה גשרים, ובה נמל עתיק. העיר היא ביתם של למעלה מ-150 אלף תושבים.
היסטוריה.
אנז'ה היא בעלת היסטוריה מוקדמת שמגיעה עד התיישבות האדם והתקופה הנאוליתית. בעת העתיקה היו אלה בני העם האנדגאבי שהתפרסו באזור זה של הלואר, והעניקו את שמם לפרובינציית אנז'ו (בלטינית: Andegavia) ולעיר שבמרכזה, שלימים שימשה כבירתה. במהלך ימי הביניים נהייתה אנז'ה מקום חשוב ופרנסיה היו לרוזנים ולדוכסים, שהטריטוריה שלהם הלכה והתרחבה.
השושלת הפלנטגנטית (1154-1399) הפכה את דוכסות אנז'ו לכוח בעל משקל, שצעד לקראת שליטה על הפרובינציות השכנות טורן, מן וברטאן. עלייתה של השושלת האנז'ווינית נמשכה עד לכדי מגע עם הכתר האנגלי. בהמשך, איחד הדוכס רנה תחת סמכותו את אנז'ו, לורן, פרובאנס, ואף את נאפולי וסיציליה; הוא קידם את האמנות והתרבות וכן את האוניברסיטה של אנז'ה, שנוסדה במאה העשירית. אנז'ה נהייתה לעיר שעמדה בסימן ההגנה על ממלכת צרפת בפני אויביה.
בעת הרנסאנס עמדה העיר בראש ארגון אזורי שבו ביססה את שיפוטה והרחיבה אותו, כשהיא מכסה אחוזות נוספות (בהן לודאן, סומיר ובופור) בסביבתה. בית משפט נוסד בעיר ב-1552, והיה הגוף השיפוטי הראשון באנז'ו. המחוז נמנה עם המחוזות שהטילו מס מאוד לא פופולרי על מלח בישול, ושישה בתי-דין לסוגיית מס-המלח היו בו, מהם בעיר אנז'ה.
במהפכה הצרפתית איבדה העיר חלק נכבד מזכויות היתר שלה. עם זאת, מושב המושל (Préfecture) של מחוז מן-ולואר נקבע בה. לאורך המאה ה-19 עברה הבירה האנז'ווינית מודרניזציה שביטוייה היו הקמת שדרות, גנים ומונומנטים, שנבנו ברוח אוסמן. במאה ה-20 הוסיפה העיר לגדול ולצבור נפח תרבותי, אקולוגי וחברתי. מסוף 1939, עד כיבוש צרפת על ידי גרמניה באמצע 1940 הייתה אנז'ה מקום מושבה של הממשלה הפולנית הגולה.
כלכלה.
נמלה העתיק של אנז'ה שימש נקודת מעבר בין פריז, ונדה והלואר האטלנטי. החל מהמאה ה-17 התפתחו סביב הנמל שעל הנהר תעשיות טקסטיל וחבלים, כמו גם בתי זיקוק לנפט. בעקבותיהם באו תעשיות חדשות עם הנחת מסילת הברזל במחצית השנייה של המאה ה-19. במאה ה-20 הייתה אנז'ה עיר יצרנית עם דגש רב על מטלורגיה, אלקטרוניקה וטקסטיל לגווניו.
בין החברות שמשכנן בעיר: מוטורולה, סקאניה, בּוֹש וקואנטרו.
תרבות.
לצד פסטיבל ד'אנז'ה, העיר היא במה למספר פסטיבלים שנתיים ביניהם "פסטיבל הסקופ והעיתונות הבינלאומי", "פסטיבל ג'יפסי סווינג" ו"פסטיבל פאות הלחיים".
ארברו
ארברו (בשוודית: Örebro) היא בירת מחוז ארברו שבמרכז שוודיה.
העיר היא השישית בגודל אוכלוסייתה בשוודיה ומהווה מפגש מרכזי של דרכים, נהרות ואגמים. באֶרברו חיים נכון לשנת 2005 קרוב למאה אלף תושבים; עם זאת בתחום השיפוט של העירייה נמנים (נכון ל-2008) 132,277 נפש שחיים בעיר ובסביבותיה הקרובות (Örebro kommun).
ארברו שוכנת לקצהו המערבי של האגם ילמרן ("Hjälmaren") - הרביעי בגודלו בשוודיה. "הפלג השחור" - Svartån - חוצה אותה ממערב למזרח בדרכו לאגם. ארברו יושבת בלב לבו של החבל העשיר, המאוכלס והמתועש של שוודיה: 70% מאוכלוסיית הממלכה חיים בטווח רדיוס של 300 ק"מ מהעיר. מיקומה בין הערים הגדולות - כ-200 ק"מ מסטוקהולם ו-300 ק"מ מגטבורג ומאוסלו, הפך אותה לעיר פופולרית. המצודה של ארברו מתוארכת למאה ה-13; כיום היא משמשת מושבו הרשמי של מושל המחוז, ולשכת התיירות פועלת בה.
בדומה לערים שוודיות אחרות, ארברו היא ביתם של מהגרים רבים וצאצאיהם - וב-2009 הם מנו 16 אחוזים מתושבי הקומין (הרשות המקומית), כשהם מייצגים כ-150 לאומים שונים. בעיר אוניברסיטה וענפי ספורט מפותחים. מלבד כבישים מהירים ואוטובוסים, את ארברו משרתים מסילות רכבת ושדה תעופה.
גוטלנד
גוֹטלנד (שוודית: Gotland, גוטנית: Gutland) הוא הגדול באיי הים הבלטי.
האי, ששטחו 3,140 קמ"ר, שוכן כ-90 ק"מ ממזרח לשוודיה היבשתית, והוא הגדול באייה של שוודיה. יחד עם איים קטנים בסמיכותו, הוא מהווה מחוז - שהוא גם חבל ארץ נפרד - מחוז גוטלנד, וקומין (מועצה מקומית). העיר המינהלית של קומין גוטלנד, שהיא גם בירת המחוז, היא ויסבי, והיא העיר היחידה באי.
בשנת 2008 התגוררו בגוטלנד מעט יותר מ-57,000 נפשות, שכלכלתן התבססה ברובה על חקלאות ועל תיירות. גידולים עיקריים באי הם חיטה ולפת. פני הארץ שטוחים; ההתרוממות המשמעותית ביותר היא 82 מטרים מעל גובה פני הים. העיר ההנזיאתית ויסבי, יושבת לחופו המערבי של החבל ומהווה את הבישופות שלו; אליה נקשרות כל הדרכים של האי והיא מהווה יעד תיירותי בינלאומי הודות לעיר העתיקה שבשנת 1995 הוכרזה כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
בגוטלנד ישבו אנשים עוד טרם ההיסטוריה הכתובה. כ-42 אלף שרידים עתיקים נמצאו ברחבי האי, לרבות אבנים רוניות ועדויות מתקופת הברזל. כמרכז סחר שימש האי מוקדם יחסית, כך גם כתחנה חשובה לשודדי ים. בימי הביניים המוקדמים ידע גוטלנד עצמאות מסוימת ממרכז הכוח השוודי, ובהמשך - יריבויות בין הסוחרים הגרמנים שבאו לאי לבין הגילדות המקומיות הביאו למלחמת אזרחים שאותה יזם המלך מגנוס לדולוס, ב-1288. ב-1361 נכנס האי גוטלנד תחת שלטון הכתר הדני, ובשנת 1645, לראשונה, היה שוודי. הדנים פלשו שוב ב-1676 וכעבור 3 שנים עזבו, לא לפני שהרסו את המצודה בוויסבי. מלבד כיבוש רוסי קצר בזמן המלחמה הפינית - היה גוטלנד שוודי מאז ואילך. בשנות ה-30 של המאה ה-20 פעל שר המלחמה השוודי לחיזוק ההגנה על גוטלנד למקרה של מלחמה באירופה. בעקבות פלישת גרמניה הנאצית לנורווגיה הורתה ממשלת שוודיה על יציאת כל הזרים מגוטלנד בתחילת מאי 1940.