המצודה שנחפשה היא מרובעת. מידותיה 29.5 על 31 מטר. הקירות החיצונים דקים יחסית וכל פינה עשויה אבנים כבירות. המבנה של המצודה הוא חצר מרכזית המוקפת בחדרים מארבעת צדדיה. החדרים מחולקים על ידי קירות ושורות של עמודים מחלקים אותם למרחבים. בשער המצודה נמצא ספסל מצד אחד וחדר משמר מצד שני. מחוץ למצודה נמצא בור מים. המצודה שימשה כמוצב צבאי בו ישב חיל מצב אשר הגן על הדרכים בין השפלה לגב ההר. באזור המצודה האדמה קשה ולא היו יישובים גדולים.. הממצא באתר מתחלק לשלוש קבוצות. הקבוצה הראשונה היא חרסים מן המאה ה-9 וה-8 לפנה"ס. בתקופה זו הוקמה המצודה. הקבוצה השנייה היא הקבוצה העיקרית והיא כוללת חרסים מן המאות ה-7 וה-6 לפנה"ס. קבוצה נוספת של חרסים שייכת לתקופה הפרסית אך קבוצה זאת דלה מאוד. נראה כי המצודה הוקמה על ידי ממלכת יהודה והייתה בשימוש עד חורבן הממלכה בידי הבבלים. לא נראה באתר שום סימני חורבן ולכן יש להסיק כי המצודה ניטשה על ידי תושביה, שכנראה גם לקחו עמם את כל הכלים יקרי הערך והמצודה עמדה חרבה זמן מה. נראה כי התיישבו במצודה אנשים בתקופת שיבת ציון, היא התקופה הפרסית, אך אותם אנשים התיישבו במצודה לזמן קצר ולא עשו בה שינויים של ממש. המצודה ניטשה סופית במאה ה-5 לפנה"ס לאחר התבוססות האדומים בהר חברון.
הכפר.
הכפר הסמוך, כמו המצודה, מתוארך אך ורק לתקופת הברזל. נמצאו שרידים של עד עשרה בתים, המפוזרים ללא תוכנית מסוימת. נראה כי הכפר התפתח בסמוך למצודה ושימש כמגורי חיילים או חקלאים אשר היו קשורים בצורה כזו או אחרת למצודה. שרידי המבנים שרדו ברובם עד לגבוה של מטר. דגם היישוב מזכיר יישובים כפריים נוספים מאותה התקופה. היישוב חרב במאה ה-6 לפנה"ס, בעת חורבן בית ראשון בידי הבבלים.
שוראני
שוראני (בסלובקית: Šurany; בהונגרית: Nagysurány, נג'שוראן; בפי היהודים שוראן) היא עיירה בדרום מערב סלובקיה השוכנת ליד נהר ניטרה, כ-26 קילומטר מדרום-מזרח לעיר ניטרה, באזור חקלאי על צומת רכבות. עד שנת 1918 השתייך האזור לממלכת הונגריה ומאז ועד שנת 1993 לצ'כוסלובקיה.
יהודי שוראני.
מועד יסוד הקהילה היהודית בעיר אינו ידוע, אך ידוע כי כבר בתחילת המאה ה-16 ישבו שם יהודים. הטורקים ששלטו במקום בין השנים 1526–1666, אסרו על היהודים להתגורר במקום, ולכן יהודי האזור חיו בעיירה הסמוכה ליפובה (Lipová). ובשנת 1686, כשהתאפשר ליהודים לחזור ולשבת בשוראני התארגנה קהילה יהודית גדולה שהכילה את יהודי העיירות הסמוכות טברדושובצה, (Tvrdošovce), קומיאטיצה, (Komjatice) ופלאריקובו (Palárikovo).
במאה ה-17 הייתה קהילת שוראני גדולה למדי והתפרסמה ברבניה ובישיבה המקומית שבה לימדו, שהייתה מהגדולות שבסלובקיה. תלמידיה באו מרחבי אירופה: הונגריה, אוסטריה, רומניה, גרמניה, יוגוסלביה ואפילו מאנגליה ומשווייץ. בעיירה היו גם בית מדרש, תלמוד תורה ובית ספר יהודי עממי, "חברה קדישא" ואגודת נשים. לקהילה היו כמה בתי כנסת ומבנה גדול של מקווה.
באמצע המאה ה-19, בעקבות ביטול ההגבלות על התיישבות יהודי הונגריה, עקרו רבים מיהודי שוראני לעיר הסמוכה נובה זמקי. בסוף המאה ה-19 הייתה הקהילה היהודית מזוהה עם הזרם האורתודוקסי ובהמשך נסתפחה לקהילת נובה זמקי שהייתה גדולה ועשירה יותר.
בשנת 1921 היו רשומים בקהילה כ-600 יהודים ובראש הקהילה. רוב יהודי העיירה התפרנסו ממסחר וממלאכה. מייסדיו של בית החרושת לסוכר בעיירה ובעליו היו כנראה יהודים שבאו מפולין, ומנהליו הועסקו על ידי הברון הירש.
בשנת 1930 חיו בשוראני 722 יהודים, 13 אחוז מתושבי המקום.
מספר היהודים שחיו בשוראני:
השואה.
בהסכם מינכן מספטמבר 1938, כשנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה התפרקה הרפובליקה הצ'כוסלובקית ולאחר בוררות וינה מ-2 בנובמבר באותה השנה, סופח להונגריה חלק מדרום סלובקיה, לרבות שוראני. המשטר הפרו-גרמני בהונגריה הגביל את היהודים בלימודים ובעסקים ורבים איבדו את פרנסתם. יהודים ללא תעודות אזרח הונגריות גורשו.
ב-19 במרץ 1944 נכנסו הגרמנים להונגריה. במאי 1944 גויסו גברים יהודים משוראני בני 20–45 לצבא ההונגרי לעבודות כפייה.
לפי גרסה אחת במאי הוקם בשוראני גטו בו רוכזו גם יהודים מיישובים בסביבה ובסך הכול כ-1,100 תושבים בצפיפות, אשר כעבור כחודש הועברו למרכז שילוח בנובה זמקי וכעבור כמה ימים שולחו למנחה ההשמדה אושוויץ. לפי גרסה אחרת שאר יהודי שוראני והאזור רוכזו בגטו בעיר קומרום וככל הנראה ביוני אותה השנה גורשו לאושוויץ.
על פי ספר הזכרונות של חנה נויבאור, שהתגוררה בכפר הסמוך קומיאטיצה, הגרמנים הגיעו לעיירה בשנת 1944: "ב- 19 מרץ 1944 פלשו צבאות גרמניה למדינה.
ימים אחדים לאחר הכיבוש הגרמני החלו להתפרסם גזרות אנטי יהודיות בזו אחר זו. הרבה יהודים ברחו להונגריה. אנחנו בחרנו לא לברוח. במחצית השנייה של אפריל 1944 הוחל איסוף יהודים תושבי כפרים נידחים – עם שחר הוצאו 524 יהודי שורני מבתיהם בידי ז'נדרמרים הונגרים, רוכזו בבתי כנסת ושם נלקחו מהם דברי הערך שהיו ברשותם. בקומיאטיצה היו אז 50 יהודים בלבד, רובם נשים, ילדים וקשישים. עוד הספקנו לחגוג את ערב פסח ב-7 באפריל בבית ואז השתנו חיינו. ב-11 במאי 1944 נלקחנו לשוראני. ההונגרים הגיעו ולקחו את כולם לשוראני עם עגלות, זה היה במרחק של כ- 11 ק"מ, בעבר הייתי הולכת את המרחק הזה ברגל לבית הספר. אני לקחתי איתי סדין בו זרקתי כמה שמלות וחולצות. את רוב התכשיטים ודברי הערך שלנו אבא שלי החביא בעליית הגג בביתנו. הרכוש שהותרנו בבית נשדד במהירות בידי תושבים מקומיים. את הבית שלנו הפכו כאמור לבית חולים בזמן המלחמה. בשוראני לא עשינו יותר מדי. נתנו לנו כל מיני עבודות, אותי שלחו לעבוד עם סלק. גרנו כמה יהודים ביחד בבתים פרטיים, אבל נעים לא היה שם. אני זוכרת שיום אחד לקחו את אבא שלי, שמו לו שק על הראש והרביצו לו עד שהוא לא היה יכול ללכת. למקום הגיעו גם פליטים מניטרה ומברטיסלאבה. לא האמנו שזה המצב, אמא שלי הייתה בהלם מכל מה שקרה. היא אמרה 'מה עשינו, מה יש פה?'. אני האמנתי באלוהים, האמונה הזו סייעה לי. אולי בזכותה לא כל כך פחדתי, היינו כולם ביחד ולא חשבנו על דברים רעים. ידענו שיש מלחמה אבל לא ידענו למה זה מגיע לנו והכל נראה כמו חלום רע שאוטוטו ייגמר. ראיתי שם אנשים בלי בגדים, חשבתי שהם משוגעים, הם היו רזים נורא. יחידים בלבד הצליחו לחמוק מהגטו, נמלטו לסלובקיה ושם הצטרפו לפרטיזנים. אחרי כמה שבועות בשורני הועברנו לקומארנו, עיר שהיא התמזגות של שני נהרות, הדנובה ונהר ואך, ונמצאת 95 ק"מ מבודפשט. הגרמנים כבשו את קומארנו 4 שנים לפני שהגעתי לשם, ב-29 ביוני 1941 . בתחילת מאי תחמו הרשויות הגרמניות גטו בקטע הרחובות שבין בית הכנסת האורתודוקסי ואזור הנמל עד גדת הדנובה בעיר והעבירו למקום את יהודי קהילות המחוז, בהם גם משפחתי ואני, שם רוכזנו במבצר העתיק "מונוסטור" ששכן על הגדה השנייה של הדנובה. אני זוכרת שהיינו שם במשך כשבוע בסך הכל, בו ישנו על מיטות בגובה מטר כשבמקום מזרן היה לנו קש".
בשנת 1945 חזרו לעיירה יהודים מעטים מקהילת שוראני, בניין בית הכנסת שימש למחסן עצים. מצבות בית העלמין שניזוקו הוקמו מחדש. ובמרוצת השנים עזבו רוב היהודים את העיירה ובשנות ה-70 של המאה ה-20 נותרו שם שתי משפחות יהודיות בלבד.
בשנת 1966 הוקמה מצבה לזכר קהילת שוראני בבית העלמין בחולון.
יחסי ונואטו–שווייץ
יחסי ונואטו–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת ונואטו לבין הקונפדרציה השווייצרית.
סקירה כללית.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקונפדרציה השווייצרית לבין רפובליקת ונואטו כוננו ב-1990 לאחר שהנהיגה שווייץ מדיניות חדשה השואפת לקשרי חוץ עם כמה שיותר מדינות ברחבי העולם. שיתופי פעולה העיקריים שבין שתי המדינות מתבצעים בפורומים בינלאומיים שונים דוגמת האומות המאוחדות.
ונואטו מרוויחה מהתרומה השווייצרית לפרויקטים למען אזור האוקיינוס השקט, בו נמצאת ונואטו, בעיקר בתחום השמירה על האקלים. בין 1999 ל-2002 תמכה שווייץ בפרויקט מוזיקלי בוונואטו. באוקטובר 2013 ביקר שר החוץ של שווייץ דידייה בורקהלטר בוונואטו לצורכי עבודה במסגרת ביקור רשמי, וכך היה בעצם ביקור רם דרג בין שתי המדינות.
חוקרים ואמנים בתחומים שונים מוונואטו יכולים להגיש בקשה למזכירות המדינה למחקר וחדשנות בחינוך השווייצרית ולקבל את מלגת ההצטיינות הממשלתית ללימודים גבוהים בשווייץ. בסוף 2012 חיו בוונואטו 12 שווייצרים, מהם שישה החזיקו אזרחות כפולה של ונואטו ושל שווייץ.
פיזור נפש
מטרו 2034
מטרו 2034 (ברוסית: Метро 2034) הוא רומן מדע בדיוני פוסט-אפוקליפטי משנת 2009 בסדרת "מטרו", שנכתב על ידי הסופר הרוסי דמיטרי גלוכובסקי כספר המשך למטרו 2033 הקודם.
עלילה.
בדרום המטרו, תחנת סבסטופול מסתמכת על אספקה שוטפת של תחמושת וסחורות אחרות מהתחנות המרכזיות כדי לשרוד. ללא הסבר, התקשורת הולכת לאיבוד והמניות מתחילות לרדת. כמה סיעות עוזבות לחקור, אך אינן חוזרות.
האנטר, שנעלם במהלך אירועי "מטרו 2033" וכעת הוא עבר טראומה קשה, עבד כשומר גבול בתחנת סבסטופול. הוא מתנדב להוביל ניסיון אחרון ליצור קשר עם תחנות המטרו המרכזיות לפני שהתחנה מגייסת את צבאה ויוצאת צפונה. מלווה אותו הומרוס, זקן שמחפש השראה לספר. האנטר יוצר קשר עם השומרים בתחנת טולה, אך לאחר ויכוח הדלתות ההרמטיות נאטמות. האנטר מספר להומר כי התחנה נכבשה על ידי שודדים שמבקשים להשמיד אותה, אך הומר משחזר יומן שהשאירה אחת המשלחות הקודמות, מה שמעיד שהתחנה נדבקה במחלה קטלנית.