עד לאמצע המאה העשרים, היה לקלאן תפקיד כלכלי משמעותי ביותר בחיים של כל פרט מפרטיה. הקלאן הקצתה לפרט את הקרקע שממנה הוציא את פרנסתו, התמודדה נגד חמולות אחרות על משאבים, וחברי הקלאן דאגו לפרנסתם ובריאותם של האחרים. במהלך המאה העשרים, עקב תהליכים של עיור ותיעוש, השתנה הרכב הקלאן, והשפעתו על חיי הפרט פחתה.
בישראל.
בקרב ערביי ישראל, בדומה לאזורים נוספים במזרח התיכון, המונח הנפוץ לרוב לתיאור מבנה חברתי דומה הוא "חמולה". בקרב ערביי ישראל השתמר מבנה הקלאן גם בראשית המאה ה-21, והפרטים נוטים להזדהות באמצעות ה"חמולה" שלהם. בהתאם, יש מספר יישובים ערביים ששימרו מבנה חמולתי.
על פי מחקר שנעשה על ידי פרופ' אבי בן בסט וד"ר מומי דהן, בני חמולה מסוימת נוטים להצביע למועמד מהחמולה שלהם. כמו כן, התגלה ששיעור ההצבעה הממוצע ביישובים אלה הגיע לכ-90%, עקב החשיבות הגדולה שמייחסים התושבים לתמיכה במועמד ממשפחתם.
CD (פירושונים)
וולפמורגנתאלר
וולף-מורגנתאלר (בלועזית: Wulffmorgenthaler) היא רצועת ובקומיקס יומית, שנכתבת ומאוירת על ידי מיקָאֵל ווּלף ואנדֶרס מורגנתאלר הדנים. שמה של הרצועה הוא הֶלחֵם של שמות המשפחה של יוצריה.
רצועת הוולף-מורגנתאלר פורסמה לראשונה במגזין העיצוב המקוון k10k.net, לאחר זמן קצר החלה להתפרסם באתר עצמאי, בזכות הפופולריות הרבה והביקורות האוהדות. עד כה פורסמו אלפי רצועות יומיות.
ביוני 2012, שונה שם הקומיקס ל-Wumo.
יוצרי הסדרה.
מיקאל וולף (Mikael Wulff), נולד ב-1972, הוא קומיקאי וכותב דני. בנוסף לכתיבה הוא משתתף במופעי סטנד-אפ בסקנדינביה וכותב לתוכניות טלוויזיה.
אנדרס מורגנתאלר (Anders Morgenthaler), נולד ב-1972, הוא מאייר, גרפיקאי ובמאי של סרטי אנימציה.
סגנון והומור.
לרצועה סגנון הומור ייחודי המתבטא בשבירת טבואים חוזרת ונשנית. בין הנושאים החוזרים בקומיקס הם האפיפיור, היטלר, מין ביזארי, התאבדות, ורצח.
וולפמורגנת'לר
אהרן ילינק
הרב אהרן (אדולף) ילינק (ביידיש: יעללינעק ולעיתים יעלליניק; גרמנית: Adolf Jellinek; 26 ביוני 1821 – 29 בדצמבר 1893/ כ בטבת ה'תרנ"ד), בן יצחק יהודה, היה מלומד יהודי-מורבי, מראשי חכמת ישראל. כיהן כדרשן ליברלי בווינה. ערך את קובצי המדרשים והקבלה "בית המדרש" המאגדים למעלה ממאה מדרשים.
חייו.
אהרן ילינק נולד בעיירה דרסלביצה שבמוראביה לאביו יצחק יהודה. כנער למד בישיבה ובמקביל למד לבדו לימודי חול ושפות. בשנת 1838 עבר לפראג והיה תלמידו של שלמה יהודה ליב רפפורט (שי"ר), שבהשפעתו נפתח ללימודי חכמת ישראל. בשנת 1842 עבר ללייפציג, בה חי ופעל עד 1856. בלייפציג למד פילוסופיה ושפות שמיות באוניברסיטה ומשנת 1850 הוא נזכר בכתבים שונים בקביעות כדוקטור. בשנותיו בלייפציג החל לדרוש בבית כנסת שהיה תחת פיקוחו של הרב המחוזי זכריה פרנקל ועד מהרה התפרסם כדרשן ונואם פופולרי וכמטיף הן בענייני דת והן בענייני השעה. בשנת 1856 עבר לווינה והפך לרב-מטיף בבית הכנסת טמפלגאסה. על אף שבשנת 1892 קיבל את התואר "רב ראשי" לא קרא לעצמו מעולם "רב" אלא "מטיף" (Prediger). ב-1862 ייסד בווינה את בית המדרש לרבנים (Theologische Israelitische Lehranstalt). מוסד זה היה אמור לעמוד בתווך בין עולם הישיבות לבתי המדרש המודרניים לרבנים של התנועה הרפורמית.
נפטר בערב שבת, כ בטבת ה'תרנ"ד, ונקבר ביום ראשון, כ"ב בטבת, בחלקה היהודית הישנה, שבבית הקברות המרכזי בווינה.
בנו, אמיל ילינק, היה איש עסקים יהודי-אוסטרי עשיר שהשתתף במרוצי מכוניות. על שם בתו מרצדס, נכדתו של אהרן ילינק, נקראת המכונית הגרמנית המפורסמת מרצדס.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
דעות והשקפות.
אחת ממטרות חייו של ילינק הייתה לאחד את הקהילות היהודיות ברוח של השלמה ומתינות. הוא התנגד הן לרפורמים והן לאורתודוקסיה הנוקשה. לפיכך, ניסה לשלב בדרשותיו את רוח היהדות כפי שהבין אותה עם עיקרי הנאורות וגאווה דתית שהתבססה על ידע רב ויכולת רטורית. הוא ראה ביהדות גורם מוסרי בעולם שנושא את העקרונות הנעלים של שוויון, הומניזם וחירות האדם בהם האמין.
ילינק היה ליברלי יותר מקודמו בווינה, יצחק מנהיימר. הוא לא התנגד לשימוש בעוגב לליווי התפילות, לא קרא את הנוסח הארמי של הכתובה בטקסי קידושין ולא תבע קיום טקסי חליצה. הוא אישר גיור בלי טבילה במקווה. מאידך, ההיסטוריון מיכאל מאיר תיאר אותו כרחוק מהאידיאלים הרפורמיים. ב-1846 סירב להזמנתו של אברהם גייגר להשתתף בוועידת ברסלאו, והזהיר את צבי הירש פאסל השמרן שחכך בדעתו בנידון כי "רק רדיקלים הרסניים" יתכנסו שם ושאם פאסל יגיע, הוא יהיה לבדו מבין אלה שלא יחזיקו בהלך מחשבה כזה. ילינק היה מקורב לזכריה פרנקל והושפע ממנו רבות; בכהונתו בווינה המשיך בקו השמרני מאוד שהתווה מנהיימר, אף כי היה ליברלי יותר ממנו.
ב-1871, כשהציעו גורמים בקהילה למחוק את התפילות הקוראות לחידוש עבודת הקורבנות ולקיבוץ גלויות על ידי המשיח, התנגד לכך ילינק במתינות, בעוד הרב הממונה משה גידמן עמד בראש האופוזיציה הקיצונית ואיים להתפטר. ילינק היה ידוע כבלתי-קפדן מבחינה דתית וכנראה לא שמר מצוות באדיקות. בו זמנית, תקף את הרפורמים על כך שלא כיבדו את ציוויי התלמוד וראה בו חשיבות גדולה. הוא עצמו התנגד לשימוש בתוויות זרמיות כ"רפורמי" ו"אורתודוקסי". השמרנים בעיר, הן האורתודוקסים ממש והן גידמן, היו מצויים בחיכוך מתמיד עמו. ב-1868 ערך חופה לאישה שגוירה על ידי גייגר ולא טבלה במקווה, שהרבנים עזריאל הילדסהיימר וגידמן סירבו להשיאה.
עמדותיו הנחרצות ותפקידו המרכזי כדרשן המפורסם ביותר במרכז אירופה הביאו אותו ללחום מספר מלחמות. בפברואר 1848 חבר לאחיו, הסטודנט הרמן ילינק בתמיכה במהפכת אביב העמים ואף האיץ בכל היהודים הצעירים להצטרף למהפכה כציווי דתי להגן על החירות. הרמן ילינק הוצא להורג בספטמבר אותה שנה ואהרן ילינק נאלץ למתן את דרשותיו. בשנות ה-80 של המאה ה-19 נלחם כנגד עליית האנטישמיות ונגד ההתקפות המרות של האנטישמים נגד התלמוד.
הוא האמין כי על היהודים לחיות כמיעוט בקרב האוכלוסייה הלא-יהודית, להכיר את תרבותה ולהיות פתוחים אליה, תוך גאווה והכרה בערכם התרבותי והמוסרי, מבלי להתבולל בקרב הרוב אך גם מבלי להתבדל ולהסתגר מפניו. הוא היה מתנגד חריף לחיבת ציון ולציונות.
דרשותיו מקובצות במספר כרכים (בגרמנית).
פעילות אקדמית וספרותית.
ליקוט מדרשים.
ילינק היה אספן של כתבי יד עבריים, בייחוד מדרשים וספרי סוד קדומים. בתמיכת והמרצת מורו, יום-טוב ליפמן צונץ, החל להדפיס ולהוציא מדרשים קטנים, ספרים חיצוניים ומאמרים קבליים קדומים ונדירים בקונטרסים. עבור רוב הכתבים הייתה זו הוצאתם הראשונה בדפוס. בשנות ה-50 של המאה ה-19 אוגדו הקונטרסים לשישה קבצים (כל אחד מהם נקרא "חדר") תחת השם "בית המדרש".
תלמידו המובהק אייזיק הירש וייס, המשיך בהוצאת קובצי מדרשים בגליונות כתב עת שנקרא אף הוא "בית המדרש".
חקר הקבלה.
ילינק היה הראשון שחקר את הקבלה באופן מדעי. הוא ההדיר את הספר האפוקליפטי "ספר האות" של אברהם אבולעפיה, ושלל את הייחוס המקובל במחקר עד אז של ספר הזוהר לאבולעפיה. אחד מחידושיו החשובים במחקר הקבלה היה השוואת הטקסט של ספר הזוהר עם טקסטים של משה די לאון, מקובל בן המאה ה-13. הוא לא היה הראשון להבחין בדמיון בין שני סוגי הטקסטים, אך היה הראשון שביסס את הדמיון באמצעות דוגמאות ותוך שימוש בבלשנות עברית וארמית. כיום מייחס המחקר המודרני את כתיבת ספר הזוהר לדי לאון.
בנוסף, הוציא לאור מספר ספרים קבליים קדומים ב"גנזי חכמת הקבלה" (1853) ופרסם את מחקריו בספר Beiträge zur Geschichte d. Kabbala ("מחקרים לתולדות הקבלה" בגרמנית).
פילוסופיה יהודית.
ילינק היה חוקר בתחום הפילוסופיה היהודית וההקשרים שלה הן עם מיסטיקה ותאולוגיה נוצרית (1853,Thomas von Aquino in d.jüdischen) והן ההקשרים בין הפילוסופיה היהודית למיסטיקה יהודית וקבלה (1854 ,Philosophie und Kabbala).
ביבליוגרפיה.
אחת מתרומותיו הגדולות של ילינק למחקר הייתה פרסומם של עשרת ה"קונטרסים" (בשנים 1877–1884) שנעשו תוך ליקוט דייקני תוך עריכת מחקריו וההדרת כתבי היד העתיקים, אשר כוללים שמות חיבורים ואישים.
אהרון ילניק
פרדיננד נאימנה
פרדיננד נאימנה (נולד ב-15 ביולי 1950) הוא היסטוריון ופוליטיקאי רואנדי, שהורשע על ידי בית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה בהסתה לרצח עם ובפשעים כנגד האנושות במהלך רצח העם ברואנדה.
בשנת 1974 סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטה הלאומית של רואנדה בבוטרה. בשנת 1977 סיים תואר שני בהיסטוריה באוניברסיטת לבל שבקנדה. בשנת 1984 סיים דוקטורט באוניברסיטת הסורבון בפריז.
נאימנה שירת בתפקידים בכירים באקדמיה, בשירות הציבורי ובממשל. היה דיקן פקולטה באוניברסיטה הלאומית של רואנדה ובשנת 1990 התמנה לראש סוכנות המידע ברואנדה, האחראית על שידורי הרדיו והטלוויזיה הציבוריים.
בשנת 1993 היה ממייסדי התחנה הפרטית "הרדיו החופשי של אלף הגבעות" (RTLM), שהשתלחה בצורה חריפה כנגד בני הטוטסי ברואנדה. באפריל 1994, לאחר שהופל מטוסו של נשיא רואנדה, ז'ובנל הביארימנה, עזרה תחנת הרדיו לתאם את הפעילות של המיליציות החמושות מבני ההוטו, בחסות הממשלה, שפתחו במסע של טבח המוני במיעוט הטוטסי. מכוון שברואנדה לא הייתה תשתית רחבה של שידורי טלוויזיה, והמיליציות לא החזיקו במכשירי קשר, שימשה התחנה ככלי מרכזי בארגון ובתכנון הטיהור האתני כנגד הטוטסי. השדרנים הקריאו הנחיות ומסרים מטעם השלטון, דברי הסתה, וקריאות מפורשות לפגוע בבני טוטסי, ובאינטקטואלים ואנשי מפתח מבני ההוטו שהתנגדו לטבח.