בסוף שנות ה-20 הופיעו המתקנים הממוכנים הראשונים אשר אפשרו להרים את פחי האשפה לגובה מכל האשפה של כלי הרכב, מבלי שצוות העובדים יאלצו להניפם בכוח שריריהם בלבד. בשנת 1938 הומצא מתקן הידראולי לדחיסת האשפה, הראשון שהותקן בכלי הרכב והגדיל את קיבולת מטענן. ב-1955 יוצר כלי הרכב הראשון אשר אסף את האשפה מלפנים, שיטה זו אינה בשימוש בישראל. מאז שופרו שיטות הרמת מכלי האשפה אל מכל האשפה בכלי הרכב ודחיסת הפסולת בתוכו, וכלי הרכב יוצרו בגדלים שונים כדי להעניק מענה מתאים לנפח האשפה ולתנאים העירוניים.
בסוף המאה ה-20 יוצרו כלי הרכב הראשונים אשר הופעלו על ידי נהג בלבד, וחסכו בכך את הצורך בהעסקת עובדי התברואה. כלי רכב אלה, הפועלים בברצלונה לדוגמה, אוספים את הפסולת מצידם הפונה אל המדרכה, והנהג מפעיל את מנגנון איסוף הפסולת באמצעות מצלמה ומסך המאפשרים לו לראות את הנעשה בצידו של הרכב. הבעיה העיקרית בשיטה זו היא שהיא מסוגלת לטפל באשפה רק בהתקיים התנאים להפעלתה, דהיינו שמכלי האשפה ממוקמים במקום נגיש זה לצד זה, מבלי שכלי רכב או עצמים אחרים מונעים את הצמדות המשאית אליהם. שיטה זו אינה מסוגלת להעניק מענה לפסולת שהצטברה מחוץ למכלי האשפה.
עם תחילת השימוש בפחים טמונים בקרקע, עברו להשתמש במשאיות בהן מותקן מנוף ולהעמיס את האשפה מפתח בגג המשאית לתא הדחיסה של המשאית. שיטה זו חסכונית מאד בעלויות מכיוון שאין צורך באנשי צוות והנהג יכול לעבוד עצמאית, או עם מנופאי נוסף ללא צורך בצוותי עזר.
סוגים של כלי רכב לפינוי אשפה.
כלי הרכב לפינוי האשפה עושים שימוש במספר שיטות:
בישראל קיימות שתי חברות המרכיבות משאיות אשפה: קבוצת אלון, ותעשיות זיטמן.
הטכנולוגיה של מרכבים לפינוי אשפה.
ישנם מרכבים בהם יש רק מתקני הרמה כגון מנוף וישנם מרכבים בהם יש מתקן דחיסת אשפה לצמצום הנפח של האשפה ומתן אפשרות לשינוע כמות גדולה של אשפה. אפשרות זו חוסכת בכמות כלי הרכב הנדרשים לביצוע המשימה, חיסכון בצוות, בשעות עבודה, בדלק, עומס בכבישים וכדומה.
הטכנולוגיה המשמשת למרכבים הללו דיי ותיקה ומבוססת על כוח המנוע המסובב משאבה הידראולית המייצרת לחץ שמן גבוה המבוקר על ידי מערכת בקרה הידראולית ומערכת פיקוד חשמלית. המערכת מעבירה את השמן ההידראולי תוך כדי הגדלת מהירותו והלחץ שלו לבוכנות הידראוליות המבצעות תפקידים שונים. אם כמתקני הרמה שונים ולדוגמה מנוף ואם להנפת פחי האשפה וריקונם למיכל אגירה זמני, הבנוי בתצורה של שוקת. לאחר אגירת האשפה בשוקת, מתחילה פעולת גריפת האשפה והעברתה למיכל האגירה תוך כדי דחיסתה כנגד קיר מתכת. במתקנים אלו, קיר המתכת יכול לנוע ומשמש גם לצורך ריקון האשפה על ידי הרמת זנב המשאית ודחיפת האשפה החוצה.
חשוב לציין כי למשאיות איסוף האשפה בדחס יש שתי מדרגות פועלים בחלקה האחורי של המשאית. עם עמידת הפועלים על המדרגות, המשאית מוגבלת במהירות הנסיעה עד ל-30 קמ"ש ונמנעת הנסיעה לאחור. ההגבלות הללו נועדו לשמור על בטיחות העובדים.
ישנם מתקנים נוספים פשוטים יותר, בהם קיים תא דחיסה שמעליו משפך ובתוכו סדן שנע הלוך ושוב ומצמצם את נפח האשפה, ללא קיר מתכת בעל יכולת תנועה. מרכבים אלו מתרוקנים על ידי מערכת רכינה, המניפה מעלה את חלקו הקדמי של תא האגירה במטרה לרוקנו.
התקנים הרלוונטיים.
משרד התחבורה הישראלי דורש עמידה בתקן ישראלי שמספרו 4331 לכל המרכבים, כדי לוודא את מיקום מרכז הכובד של האשפה, לוודא את חלוקת המשקל על צמיגי הרכב ובעצם את האחיזה בכביש, את העומס הכולל שלא יחרוג מהמותר בתקנות, את הנפח המותר, תיוג וסימון המרכב, שילוט וכדומה. התקן מוודא עמידה בתקנות התעבורה.
למרכבי אשפה בדחס יש גם תקן ישראלי ייעודי שמספרו 5273, המבוסס על תקן אירופי EN1501. תפקיד התקן לוודא את סדר פעולות דחיסת האשפה, מהירות העבודה ונתונים טכניים רבים, במטרה לשמור על בטיחות הנהג והעובדים בתהליך איסוף ודחיסת האשפה.
משאית אשפה
אוטו זבל
משאית זבל
שרגא פייבל מנדלוביץ'
הרב שרגא פייבל מנדלוביץ' (ה'תרמ"ו, 1886 - ג' באלול תש"ח, 7 בספטמבר 1948) היה רב ותלמיד חכם אמריקני, מהראשונים והבולטים במנהיגי היהדות החרדית בארצות הברית במאה העשרים. מנדלוביץ' הקים וניהל מוסדות לימוד וחינוך חרדיים, הראשונים מסוגם באמריקה. הוא פעל למנוע ולעכב את תהליך החילון שעבר על יהודי ארצות הברית, שהיו הדור השני או השלישי למהגרים מאירופה. חלק רב מהצלחתו של החינוך היהודי-חרדי בארצות הברית, נזקף לזכות עבודתו המאומצת. הרב משה פיינשטיין התבטא אודותיו: "בלעדיו לא היו כלל לימוד תורה ויראת שמים באמריקה".
חייו ופעולותיו.
שרגא פייבל מנדלוביץ' נולד בשנת תרמ"ו (1886) בעיירה הקטנה וילאג (Világ) שבאימפריה האוסטרו-הונגרית, בסמוך לגבול עם גליציה (פולין). משפחתו הייתה חסידית במקורה. בהיותו בן 12 נפטרה אמו והמשפחה עקרה לעיר מזלובור (Mezõlabor) , שם למד שרגא פייבל בחדר המקומי. לאחר-מכן למד בישיבתו של רבי משה בן עמרם - מחבר הספר "ערוגות הבושם", אצל רבי שמואל רוזנברג - מחבר הספר "באר שמואל", ואף אצל הרב שמחה בונם סופר - מחבר הספר "שבט סופר". בהיותו בן 17 נסמך להוראה על ידי הרב סופר. למרות זאת הוא סירב כל חייו בעקביות שיכנוהו בתואר "רב" ודרש שיפנו אליו בתואר "מיסטר מנדלוביץ'" בלבד.
מנדלוביץ' נישא בגיל 22 והתגורר בעיר הומנה (Humenné). במקביל להמשך לימודיו התורניים, רכש ידיעות נרחבות במחשבת ישראל, כגון ספריו של הרב שמשון רפאל הירש. ידיעות אלו עזרו לו בהמשך חייו, עת מסר שיחות השקפה ומוסר במסגרות השונות אליהן היה קשור.
בגיל 27 היגר מנדלוביץ' לארצות הברית, במטרה מוצהרת של הפצת ידע תורני והנחלת ערכי יהדות במקומות שבהם היה הידע בלתי זמין. משפחתו נותרה בינתיים באירופה, והוא התגורר בגפו בעיר סקרנטון שבפנסילבניה. זמן קצר לאחר בואו החל בפעולותיו למען חינוך חרדי לילדים, והקים בעיר תלמוד תורה, שם למדו הילדים היהודים בשעות אחר הצהריים.
לאחר שבע שנים עלה בידו להביא אליו את משפחתו. באותה עת עקר לוויליאמסבורג שבברוקלין, ניו יורק, שם התבקש לנהל את ישיבת תורה ודעת, שהייתה בתחילה תלמוד תורה לגיל החינוך היסודי. הרב מנדלוביץ' נוכח שללא מוסד מתאים להמשך הלימודים תרד ההשקעה החינוכית הרבה לטמיון, וב-1926 פתח מסגרת המשך לתלמוד התורה, המקבילה לבית ספר תיכון. מסגרת זו נקראה "מתיבתא" (בארמית: ישיבה). הוא חיפש ומצא אישיות תורנית מתאימה לעמוד בראשות הישיבה - הרב גדליה שור. בתקופה מאוחרת יותר הוסיף הרב מנדלוביץ' למסגרתה של תורה ודעת גם ישיבה גבוהה וכולל אברכים.
הרב מנדלוביץ' נהג למסור בישיבה שיחות חיזוק והשקפה. בשיחות אלו החדיר בתלמידיו את השאיפה להיות מחוברים וקשורים לחיי תורה מלאים, הכוללים קיום מצוות בדקדוק, קביעת עיתים לתורה, יראת שמים ועבודת השם. במשרה זו החזיק הרב מנדלוביץ' עד פטירתו ב-1948.
למרות מסירותו הרבה לישיבת תורה ודעת, הניעה אותו דאגתו לכלל ישראל לשגר את טובי תלמידיו לישיבות אחרות כדי לחזקן. בין הישיבות שנהנו מכך היו "מתיבתא חיים ברלין", "ישיבת טלז" ו"ישיבת לייקווד".
כאשר הגיע הרב אהרן קוטלר לארצות הברית ורצה לפתוח ישיבה, שלח הרב מנדלוביץ' לישיבתו החדשה שלושים בחורים מישיבת 'תורה ודעת', כדי שיקימו את ישיבתו החדשה של רבי אהרן. כל ישיבת 'תורה ודעת' מנתה אז לא יותר משישים בחורים, כך שהרב מנדלוביץ' שלח חצי מישבתו כדי שיקימו ישיבה נוספת. לימים סיפר נכדו הרב משה לינטשנר שאותם שלושים בחורים היו הטובים ביותר, ואת הפחות טובים הוא השאיר לעצמו.
בנוסף הוא דאג לתמיכה כלכלית למוסדות אלו, שהפכו במשך הזמן לראשונים מסוגם בארצות הברית.
במקביל הקים מנדלוביץ' ישיבה נוספת במונסי, ישיבת בית מדרש עליון. הישיבה נועדה עבור בחורים מצטיינים ואף אברכים נשואים. למעשה היה זה הכולל הראשון באמריקה, ובעקבותיו הוקמו מאות אחרים.
בראשות הישיבה העמיד הרב מנדלוביץ' את הרב ראובן גרוזובסקי והרב שלמה היימן, שנודעו כגדולי ראשי הישיבות בארצות הברית.
כמו כן, עמד הרב מנדלוביץ' בקשר עם גדולי ישראל באירופה, ובעיקר עם ה'חפץ חיים', בנוגע לצורת החינוך הראויה בארצות הברית ובנוגע לשאר הבעיות שעמדו על הפרק באותו הזמן. בין השאר ניסה הרב מנלוביץ' להפעיל את השפעת ה'חפץ חיים' על הגאון רבי אלחנן וסרמן הי"ד שיעקור לארצות הברית ויעמוד בראשות ישיבתו. רבי אלחנן נסע אכן לארצות הברית לבדוק אפשרות זו, אך בסופו של דבר מינוי זה לא יצא לפועל.
הרב מנדלוביץ', שנתן את דעתו לחינוך יהודי שורשי מגיל צעיר, פעל גם בתחום החינוך לבנות, והיה ממייסדי מוסדות החינוך לבנות "בית יעקב" ברחבי ארצות הברית. הוא אף ייסד את מחנות הקיץ לבני ישיבה צעירים - ה"קאמפּים", במטרה למנוע מהם להסתובב באפס-מעשה בחוצות הערים האמריקניות הגויות.
תפיסתו החינוכית הכוללנית של מנדלוביץ' הביאה אותו לייסד את העיתון היהודי-חרדי דאס יידישע ליכט, על מנת להוות תשובה כנגד העיתונים היהודים החילוניים, ועל מנת שתהיה במה בה יוכלו פובליציסטים חרדיים להביע את דעתם בסוגיות העומדות על הפרק. מנדלוביץ' נהג לכתוב רבות בכתב העת, ולהתריע על פרצות שנבעו בחומת היהדות האמריקנית.
בתקופת השואה פעל מנדלוביץ' רבות בנושא הצלת יהודי אירופה. בהשפעתו אף קמו ארגונים יהודיים שעסקו בהצלת יהודים ממדינות ערב. בשנותיו האחרונות ייסד את הארגון החרדי תורה ומסורה, ארגון גג הפועל בכל רחבי ארצות הברית, ומשלב חינוך ותמיכה קהילתית. במקביל הקים ארגון בשם "אש דת", שנועד להכשיר ולפתח אמצעי סיוע ותמיכה קהילתיים.