ארצות הברית הביעה חוסר-נוחות מופגן מדחייתה של יפן את מדיניות הדלת הפתוחה. בהודעה שהוציא מזכיר המדינה ויליאם ג'נינגס ברייאן ב-13 במרץ 1915 הביעה ארצות-הברית את דאגתה מהפרעות נוספות לריבונות הסינית, אף שהיא הכירה ב"האינטרסים המיוחדים" של יפן במנצ'וריה, במונגוליה ובשאנדונג. לאחר מכן, יפן וארצות הברית ניסו להגיע לפשרה. כתוצאה מכך, נחתם בשנת 1917 הסכם לנסינג-אישי בין המדינות, שאושר על ידי ועידת השלום בפריז בשנת 1919. במסגרת ההסכם התחייבו שתי המדינות לקיים את מדיניות הדלת הפתוחה, ובה בעת הכירה ארצות הברית ב"אינטרסים המיוחדים" של יפן בחלקים מסין.
בריטניה הגדולה, בעלת בריתה הקרובה ביותר של יפן, הביעה דאגה לגבי מה שנתפס כגישה דיפלומטית שתלטנית ובריונית של יפן, ומשרד החוץ הבריטי בפרט לא היה מרוצה מהניסיונות היפניים לייסד, למעשה, פרוטקטורט יפני על כל סין.
בסין, פעולותיה של יפן הובילו להשפעות פוליטיות שליליות ביותר. הצגת התביעות הובילה, לצד אירועים אחרים, לחשדנות כללית כלפי יפן, תרמה להתפתחות תנועת הארבעה במאי, ולהתפשטות הלאומנות בסין.
יפן זכתה להכרה דיפלומטית אירופאית בטענתה לשליטה על מחוז שאנדונג בהסכם ורסאי (למרות התנגדותה של המשלחת הסינית, שבשלה סירבה לחתום על ההסכם). ההתעקשות תרמה לחשדנות של ממשלת ארצות הברית ולעוינות סינית רחבת-היקף, שהובילה בין יתר לחרם נגד סחורות יפניות. בשנת 1922, במסגרת הוועידה הימית בוושינגטון, ויתרה יפן על השליטה בשאנדונג בלחץ המעצמות.
עשרים ואחת הדרישות
ביורג למברכט
ביורג למברכט (בצרפתית: Bjorg Lambrecht; 2 באפריל 1997 – 5 באוגוסט 2019) היה רוכב אופניים בלגי מקצועי בקבוצת לוטו–סודאל.
נהרג לאחר שהתרסק לתוך תעלת בטון במהלך הטור של פולין.
קריירה.
ב-2015 זכה למברכט באליפות בלגיה לג'וניור. באליפות העולם לג'וניור, הגיע במקום ה-22.
בטור של פלנדריה לג'וניורס, סיים במקום ה-10. ב-2016 המשיך למברכט להתקדם, וניצח את מרוץ הרונדה דה איסאר ואת כל הקטגוריות בו. ובאליפות אירופה עד גיל 23, הגיע במקום ה-2 אחרי אלכסנדר ריאבושנקו. ב-2017 זכה למברכט במירוץ הלייז'–בסטון–לייז' עד גיל 23. וגם במירוץ הגראנד פרי פריסיניטץ ספא. בטור דה ל'אווניר, מרוץ שנחשב לטור דה פראנס לרוכבים הצעירים, הגיע שני אחרי איגן ברנל.
ב-2018 חתם למברכט על חוזה מקצועני ראשון עם קבוצת לוטו סודאל הבלגית, ובאוגוסט נבחר לראשונה להתחרות בגראנד טור כאשר נבחר לסגל קבוצתו בוואלטה אספנייה, אך לא זינק לקטע ה15 ובכך פרש מהמירוץ. באליפות העולם עד גיל 23, וסיים שני. ב-2019, זכה למברכט בדירוג הצעירים של דופינה ליברה וסיים במקום ה-12 הכללי.
מותו.
במהלך הקטע השלישי ב 2019 התרסק למברכט לתוך תעלת בטון. הוא הובא לבית חולים והוכנס לניתוח אך מת במהלכו.
יחסי מונטנגרו–סרביה
יחסי מונטנגרו–סרביה הם יחסי החוץ בין מונטנגרו לסרביה. משנת 1918 עד 2006 שתי המדינות היו מאוחדות תחת ממלכת יוגוסלביה, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, וסרביה ומונטנגרו. יש מחלוקת ביחס לזהות הלאומית של מונטנגרו בגלל ההתפתחויות הפוליטיות האחרונות באזור. יש ויכוח בנושא הזיהוי האתני של מונטנגרים (האם הם סרבים או לא), ושם השפה הלאומית (מונטנגרית לעומת סרבית). למרות זאת, המדינות מנהלות בעיקר יחסים ידידותיים.
היסטוריה.
קדם יוגוסלביה.
לפני שהוקמה יוגוסלביה, הייתה מעט מאוד הבחנה בין סרבים למונטנגרים, מכיוון ששני העמים נהגו לרוב בנאמנות לכנסייה הסרבית האורתודוקסית, שהשפיעו ישירות על הקמת בישופות מונטנגרו בשנת 1697. פטר השני פטרוביץ'-נייגוש, אחד השליטים ההיסטוריים ביותר של הנסיך-הבישוף של מונטנגרו התאוקרטי, חיבר ספרות שבהמשך ייחשבו לעמוד השדרה של תולדות הספרות הסרבית.
מלחמת העולם הראשונה והקמת יוגוסלביה.
לאחר שקונגרס ברלין הכיר רשמית בעצמאותן של המדינות הריבוניות "דה פקטו", היחסים ביניהן השתפרו עד שכוננו רשמית בשנת 1897. ממלכת מונטנגרו הייתה בעלת בריתה הקרובה ביותר של סרביה במהלך מלחמת העולם הראשונה עד שנכנעה לאוסטרו-הונגריה בשנת 1916. לאחר המלחמה מונטנגרו סופחה אל תחת שליטת ממלכת יוגוסלביה ב-20 בדצמבר 1918. כמה שבועות לאחר מכן, הבדלנים המונטנגרינים תחת הנהגתו של קרוסטו זרנוב פופוביץ' פתחו במתקפה אלימה נגד איגודים פרו-יוגוסלביים במה שכונה "מרד חג המולד" ב-7 בינואר 1919. למרות הבדלנות שלהם, הם הצהירו על עצמם כסרבים.
מלחמת העולם השנייה.
לאחר הפלישה ליוגוסלביה, פעלו שתי קבוצות התנגדות מאתגרות בשטחי סרביה ומונטנגרו; הפרטיזנים היוגוסלביים והצ'טניקים. הסרבים והמונטנגרינים היוו 35% מההרכב האתני של הפרטיזנים היוגוסלביים במלחמת העולם השנייה. על המונטגרינים נאמר כי היו הקבוצה השנייה בגודלה מבין חברי הצ'טניקים אחרי הסרבים. צ'טניקים מונטנגרים הובלו ואורגנו ברובם על ידי פאבל דוריסיץ', מפקד שנוי במחלוקת שנהרג יחד עם צבאו על ידי משתפי פעולה נאצים קרואטים בקרב שדה ליחצ'ה. יוריסיץ' נחשב לחלק מההיסטוריה של סרביה-מונטנגרו שכן הוא היה בעד איחוד סרבי-מונטנגרי, מה שנחשב לסיבה לכך שהבדלנית המונטנגרית סקולה דרלייביץ' סייעה לכוחות אוסטאשה להרוג אותו.
סרביה ומונטנגרו כמדינות חברות ברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה (1992–2003).
הרפובליקה הסרבית הראשונה והרפובליקה המונטנגרית היוו את הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה לאחר פירוק יוגוסלביה. מונטנגרו נותרה חלק מיוגוסלביה לאחר שרוב מוחלט של האוכלוסייה הצביע בעד אחדות עם סרביה בשנת 1992. במלחמות יוגוסלביה, כוחות מונטנגרים הובילו בעיקר את המצור על דוברובניק. רדובאן קאראג'יץ', לשעבר נשיא רפובליקת סרפסקה, בעת מלחמת בוסניה, מוכר בטעות לעיתים קרובות בתור בוסני-סרבי, בעוד שלמעשה הוא היה למעשה מונטנגרי אתני. ידוע כי הוא תמך במדינה מאוחדת בין רפובליקה סרפסקה, וסרביה ומונטנגרו. לאורך כל שלטונו מינה נשיא יוגוסלביה סלובודן מילושביץ' כמה פוליטיקאים מונטנגרים כמו מילו ג'וקאנוביץ' וסבטוזר מרוביץ' ששיתפו פעולה עם משטרו במידה רבה ואז הוקיעו אותו שנים לאחר מכן. ב-4 בפברואר 2003, הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה שינתה את שמה לסרביה ומונטנגרו. האמנה החוקתית של סרביה ומונטנגרו, אפשרה לאחת משתי המדינות החברות לערוך משאל עם לעצמאות אחת לשלוש שנים. לאחר חיסולו של זוראן ינשיץ' ב-12 במרץ 2003, נערכה על ידי ממשלת סרביה ומונטנגרו מבצע משטרתי ענק שכונה "מבצע סאבר" בו נבדקו מקומות שונים במונטנגרו (ובמיוחד בבודווה) בגלל ניסיונות התנקשות קודמים שמקורם משם.
משאל עם עצמאות מונטנגרי (2006).
משאל העם האחרון לעצמאות במונטנגרו נערך ב-21 במאי 2006. המשאל אושר על ידי 55.5% מהמצביעים, ועבר באופן קטן את אחוז החסימה שקבע האיחוד האירופי. עד ה-23 במאי, הוכרו תוצאות משאל העם הראשוני על ידי כל חמשת חברי הקבע במועצת הביטחון של האו"ם, מה שמעיד על הכרה בינלאומית נרחבת במונטנגרו לאחר שתוכרז רשמית על עצמאותה. ב-31 במאי אישרה ועדת משאל העם רשמית את תוצאות משאל העם, ואישרה כי 55.5% מאוכלוסיית מצביעי מונטנגרו הצביעו בעד עצמאות. מילו ג'וקאנוביץ', ראש הממשלה, היה מנהיג הגוש הפרו-עצמאי שהתרכז סביב המפלגה הדמוקרטית של הסוציאליסטים של מונטנגרו. פרדרג' בולאטוביץ' הוביל את הקואליציה של מפלגות פרו-איחוד במהלך קמפיין משאל העם.
יחסים עכשוויים.
שתי המדינות חברות מלאות במועצת אירופה, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה והסכם הסחר החופשי במרכז אירופה (CEFTA). שתי המדינות מוכרות גם כמדינות מועמדות אפשריות לצירוף על ידי האיחוד האירופי.
ההכרה של מונטנגרו ברפובליקה של קוסובו.
לאחר הכרזת העצמאות בקוסובו, גירשה סרביה את שגריר מונטנגרו באוקטובר 2008, בעקבות ההכרה של מונטנגרו בעצמאות קוסובו. ראש ממשלת מונטנגרו מילו ג'וקאנוביץ' דחה את הרחקתו הכפויה של עמיתו מבלגרד בטענה כי היחסים בין שתי המדינות הפכו ל"רעים באופן שלא יתקבל על הדעת". כמעט שנה לאחר מכן סרביה קיבלה לבסוף את איגור יובוביץ' לתפקיד שגריר מונטנגרו החדש.
ממשלת SNS בסרביה (2012 - הווה).
לאחר שנבחר לנשיא סרביה החדש במאי 2012, המועמד של SNS, טומיסלב ניקוליץ', נתן ריאיון לטלוויזיה קרנה גור, ובמהלכו הצהיר:
ביוני 2014 התפתח סכסוך תקשורתי עדין בין ג'וקאנוביץ' לראש הממשלה הסרבי אלכסנדר ווצ'יץ'. מספר צהובונים סרביים, כולל "אינפורמר" "וקוריר", פרסמו מאמרים שדנו ביחס לכאורה של ג'וקאנוביץ' עם איומים והתקפות על עיתונאים במונטנגרו. ג'וקאנוביץ' הגיב מייד לכתבות הצהובונים הסרביות, ושחרר סדרה של הצהרות שנויות במחלוקת ב-17 ביוני, אשר כינתה את המאמרים "הטיפשות הרגילה ביותר", והוסיף כי "אני מאמין שחברי בבלגרד יגיע לתחתית אלה כתבים שמזכירים את שנת 2003." ההצהרה על 2003 התייחסה ישירות לחיסולו של זוראן ינשיץ', שהיה בשנת 2003 ראש ממשלת סרביה. פורטלי חדשות רבים בסרביה ראו בתגובותיו של ג'וקאנוביץ' בעלי אופי מאיים.
שיתוף פעולה בתחומי הפלילים.