ההפרדה נעשית על סמך תכונות של פיקסלים כגון צבע, בהירות, מרקם וכדומה.
סגמנטציה באמצעות הפעלת סף.
האופן הפשוט ביותר בו ניתן לבצע סגמנציה לתמונת רמות אפור (תמונת שחור לבן, בעלת ערוץ צבע יחד) הוא .
בוחרים ערך רמת אפור, מגדירים כל פיקסל מעל ערך זה לסגמנט אחד, וכל פיקסל מתחת לערך זה לסגמנט אחר.
סגמנטציה באמצעות אִשכול.
באמצעות אלגוריתמים לאִשְׁכּוּל (או ניתוח אשכולות) ניתן לחלק תמונה לסגמנטים (חלקים) אחידים יחסית, הנבדלים ביניהם.
הפארק הלאומי W
הפארק הלאומי W (בצרפתית: Parc national du W) הוא שמם של שלושה פארקים לאומיים השוכנים במשולש הגבולות של ניז'ר, בנין ובורקינה פאסו ששטחם הכולל הוא 10,182.8 קמ"ר. סביב הפארק משתרעים אזורי שימור מסוגים שונים. הפארק זכה לשמו בשל פיתולי הנהר ניז'ר בגבולו המערבי, שקטע מהם הוא בצורת האות "W". חלקו של הפארק, בשטח של 2,200 קילומטרים רבועים בתחומי מדינת ניז'ר הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1996. ב-2017 ההכרזה הורחבה גם לפארק הלאומי ארלי בבורקינה פאסו ולפארק הלאומי פנג'ארי בבנין, כך שמאז האתר כולל את כל קומפלקס הפארקים הלאומיים W-ארלי-פנג'ארי.
גאוגרפיה.
הפארק משתרע על הגדה הימנית של נהר ניז'ר ומערבה ממנה, ושטחו מישורי ונע בין גבהים של 200 עד 420 מטר מעל גובה פני הים. הוא נמצא בקו התפר שבין הסוואנה הסודאנו-גינאית, האזור הסודאני והסאהל, ורוב שטחו מכוסה באדמה בלתי פורייה בה גדלים שיחים האופייניים לסוואנה. בחלקו של הפארק הסמוך לנהר ניז'ר משתרע אזור ביוטי עצמאי הנהנה משפע מים ומאיכות אדמה טובה יחסית.
האקלים בפארק הוא טרופי ומתאפיין בחורף חמים ויבש מנובמבר עד אפריל, ובקיץ חם מאוד עם עונת מונסון גשומה.
החי והצומח.
החי כולל יותר מ-70 מיני יונקים, כ-350 מיני עופות, וכן זוחלים ודגים אופייניים לנהר ניז'ר. על היונקים נמנים חזיר היבלות המצוי, אריות, הסרוואל, נמרים, 2,350 פרטים של היפופוטם, 1,250 פילים, הברדלס, הקרקל, הבבון, השנבוב, בובאל מערבי, אוריבי, צבי אדום חזית, והתאו האפריקני.
בעבר היה מצבם של בעלי החיים בתחומי פארק W בניז'ר טוב מאלה שבמדינות השכנות, אשר היו חשופות לאיומים בדמות מרעה יתר וציד בלתי חוקי. ההסכם הבינלאומי ללוחמה בציד הבלתי חוקי (Accord transfrontaher de lutte contre le braconnage) לא נאכף כדבעי בבנין ובבורקינה פאסו במשך שנים רבות, וזאת אף על פי שמדינות אלה זכו לתמיכה כספית בינלאומית בהיקף רחב מזה שזכתה לו ניז'ר. עם זאת, לאחר מגעים ממושכים הוכרז האזור כולו כשמורה ביוספרית אחת בשנת 2002, ושלוש המדינות פועלות בשיתוף פעולה ושוקלות הקמת מנגנון ניהול משותף. ואולם בעיות מרעה היתר, הציד הבלתי חוקי והפיכת שטחי פרא לשטחים חקלאיים נותרו בעינן.
בסוואנה שבתחומי הפארק נסקרו סך הכל 454 מיני צמחים, ובין אלה שני מיני סחלביים אנדמיים למקום. הצומח ערוך בשישה אזורים שונים הכוללים סוואנת שיחים, סוואנת עצים, סוואנת עצים עונתית לאורך נהרות אכזב, חורש סוואנה חצי עונתי, חורש ירוק-עד וצמחייה זמנית במישורי ההצפה לאורך נהר הניז'ר.
נוכחות אנושית.
נוכחות אנושית באזור החלה לפני כ-200,000 שנים. כיום חיים בתחומי הפארק ובסביבתו כ-410,000 איש, המשתייכים לעשר קבוצות אתניות שונות ומתגוררים ב-1,050 כפרים.
גנף
אירוע טונגסקה
הכתר הבריטי
לופה-אוקנדה
הפארק הלאומי לופה (בצרפתית: Parc national de la Lopé) הוא פארק לאומי הנמצא במרכז גבון. למרות שרוב שטחו של הפארק הוא יער גשם טרופי, בחלק הצפוני שלו מצויים השרידים האחרונים של סוואנת הדשא שנוצרה במרכז אפריקה במהלך עידן הקרח האחרון, לפני כ-15,000 שנים. היה זה האזור המוגן הראשון בגבון כאשר שמורת הטבע לופה-אוקנדה הוקמה ב-1946. ב-2007 העניק אונסק"ו למקום מעמד של אתר מורשת עולמית.
תיאור.
לופה-אוקנדה נמצא במרחק 300 קילומטרים דרומית-מזרחית לליברוויל, בירת גבון. שטחו של האתר המוכרז הוא 5,120 קמ"ר, הפארק הלאומי לופה-אוקנדה משתרע על פני 4,913 קמ"ר מתוך השטח הזה ועל יתרת השטח משתרעים ארבעה אתרים היסטוריים, כאשר שלושה מתוכם (דודה, מוקקו ואלארמקורה) נמצאים בחלק הצפוני של הפארק (מתוכם שניים סמוכים לפארק ואילו השלישי מופרד ממנו) ואילו הרביעי (הר איבונדג'י) נמצא במרחק מה מהחלק הדרום-מזרחי של הפארק. בין האתרים ההיסטוריים הללו לבין הפארק עצמו מפריד אזור חיץ ברוחב 5 קילומטרים.
לפיכך, האזור המוכרז כאתר מורשת עולמית מורכב משלושה אזורים שונים. ההגדלה של האזור המקורי שהיה אמור להיות מוכרז כללה את ארבעת האתרים ההיסטוריים.
הפארק הלאומי גובל בצפון בנהר אוגווה (Ogooué) הזורם במקביל לקו המשווה עד לליברוויל שלחוף האוקיינוס האטלנטי. דרומית לפארק נמצא רכס ההרים צ'אילו המאופיין ביער גשם טרופי צפוף, פני שטח מחוספסים ורשת של אפיקי נחל. במזרח ובמערב הפארק גובל באופווה ומינגווה שהם היובלים של נהר אוגווה.
עמק נהר אוגווה הוא אזור המאופיין בסוואנה פתוחה וביערות ששטחם כ-1,000 קילומטרים רבועים. הגבעות הנמצאות משני צדדיו של העמק גבוהות מהצמחייה ומאפשרות דרך מעבר מהחוף אל פנים הארץ שאיננה עוברת בתוך יערות הגשם הצפופים, האפשרות נוצלה מאז התקופה הפרהיסטורית. המישור הפתוח הוא ככל הנראה תוצאה של פעילות אנושית רצופה מאז תקופת האבן: שרפות היער גרמו ליצירתה של צמחיית הסוואנה שמשכה לאזור מתיישבים נוספים. במהלך הדורות עברו דרך האזור אנשים רבים שהותירו אחריהם שרידים משומרים היטב של התיישבויות על ראשי הגבעות, מערות ומקלטים, ראיות ליכולת עיבוד של ברזל וכ-2,000 פטרוגליפים.
רוב האתרים בפרק התגלו החל מתחילת שנות ה-80. הממצאים מהאזור מצביעים על כך שהחלק המרכזי של עמק אוגווה, ובייחוד בנקודת ההתמזגות של הנהרות מ'פאסה (Mpassa) ולבומבי (Lebombi), היה אזור סחר חשוב ביותר שדרכו עברו מהגרים רבים, וכן אזור מעבר הכרחי עבור בני הבנטו, חקלאים מהאזור שמדרום למדבר סהרה, שהיגרו דרומית-מזרחית למרכז, מזרח ודרום אפריקה. בשלושת האזורים המוכרזים בעמק יש אתרים ארכאולוגיים רבים המכילים דוגמאות אמנות סלע.
החלק של אפריקה הנמצא דרומית לסהרה עשיר מאוד בממצאים ארכאולוגיים. הממצאים הללו כוללים את האתרים הגאולוגיים במזרח אפריקה ואת ציורי הסלע במזרח, מרכז ודרום אפריקה. האתרים הידועים באזור זה, ובייחוד אלה הנכללים ברשימת אתרי המורשת העולמית, משופעים בדרך כלל במישורים מיוערים במידה מועטת ולא ביערות גשם צפופים. עד לפני זמן מה היה מעט מאוד מידע על ההתיישבויות המוקדמות במישורי יערות הגשם הצפופים של מרכז אפריקה, שנחשבים לעוינים עבור ההתיישבות האנושית. המחקרים האחרונים במרכז גבון שינו את הדעה הזו וסיפקו עדויות משמעותיות שהראו כיצד בני האדם הראשונים באזור הצליחו לעקוף את הביצות של אגן נהר קונגו והקימו את ההתיישבויות על גדות האוגווה.
האתרים התרבותיים מחולקים לחמישה סוגים לפי התקופה הארכאולוגית.
תקופת האבן הקדומה האפריקאית.
קשה לנוע בתוך יערות הגשם ירוקי העד הצפופים. אוכלוסיית הפילים החיה באזור זה נוטה לנוע בנתיבים עוקפי גבעות ונראה כי גם בני האדם עשו כך: רוב השרידים מתקופת האבן הקדומה האפריקאית (באתר זה, לפני כ-400,000 - 120,000 שנים לפני זמננו) נמצאים בראשי הגבעות וניתן לזהות טביעות רגליים המובילות אליהם ומהם. עד כה נמצאו בעמק אתרים רבים מתקופה זו כולל כלי אבן מהתרבות האשלית שהתגלו על פני טראסה הנמצאת על גדת הנהר אלארמקורה (Elarmékora).
תקופת האבן התיכונה האפריקאית ותקופת האבן המאוחרת האפריקאית.
אין ממצאים רבים מהעמק שניתן לתארך לתקופת האבן התיכונה האפריקאית. במהלך תקופת האבן המאוחרת האפריקאית (באזור זה כ-12,000 - 4,500 שנים לפני זמננו) האקלים הפך חם יותר ובני האדם החלו להשתמש בטכנולוגיה מפותחת יותר על מנת לייצר כלי אבן קטנים ממיקרוליתים ולצוד בעזרת חצים וקשתות. נמצאו שרידים רבים מתקופה זו המדגימים את מה שמכונה התעשייה הטשיטוליאנית, והם נמצאו גם לאורך נהר קונגו על מישור טק, במישור קינשאסה ובעמק ניארה.
בעמק אוגווה נמצאו כלי אבן מתקופה זו בראשי הגבעות, במחסות-סלע ובמערות. על ראשי הגבעות, שהיו המקום שבו סותתו הכלים, יש אזורים נרחבים של פסולת הסיתות - שברי אבן שניתן לראות בתצלומי אוויר. האזורים שמסביב למגורי האדם אופיינו בפסיפס של יער וסוואנה; בני האדם בחרו לגור במקומות הגבוהים, צדו עם חצים וקשתות, השתמשו בעץ מהיערות על מנת להדליק אש, וככל הנראה גם ניזונו מהצמחים שגדלו ביערות.
התקופה הנאוליתית.
השרידים הקדומים מרמזים על אוכלוסייה קטנה ומתפתחת. לעומת זאת, השרידים שהותירו אחריהן התרבויות שהופיעו בתקופה הנאוליתית ובתקופות הברזל משקפים את גלי ההגירה שעברו דרך האזור. אחת התוצאות הבולטות של גלי ההגירה הייתה הקמת יישובים גדולים באופן יחסי.
בתקופת ההולוקן הראשונה החלה הגירה של בני הבנטו מהרמות המדושאות לאורך הגבול בין ניגריה לקמרון. לפי העדויות הנדידה התבצעה בשני נתיבים ראשיים. הראשון היה בכיוון מזרח לעבר האגמים הגדולים של מזרח אפריקה ומשם דרומה, והוא היה לאורך רצועה צרה של סוואנה על החוף האטלנטי; הנתיב השני היה בכיוון דרום-מזרח והתפצל לשניים, תוך כדי מעבר באזורים הגבוהים ובסוואנה של עמק אוגווה על מנת לעקוף את יערות הגשם המשווניים.