התפריט הטבעונאי משתנה בהתאם לתפיסות וגישות שונות לתזונה והוא כולל ברוב הגישות דגש גדול על אכילת פירות, ועלים ירוקים ובנוסף שאר ירקות, גבעולים, שורשים, זרעים - כולל דגנים וקטניות חיים (כמו תירס ואפונה טריים), נבטים שונים (כולל נבטי קטניות), אגוזים, פטריות, מזונות מותססים, אצות ועוד. חלק מהדוגלים בשיטה נמנעים גם מאכילת מזונות מותססים, פטריות, מלחים ותבלינים אינטנסיביים כמו שום ובצל. "פירותנות" (Fruitarianism), הנכללת בתוך טבעונאות לוקחת את ההשראה מהתזונה של יצורים פרוגיבורים (Frugivore ) כמו שימפנזות ובייחוד קוף הבונובו, שנחשב הקרוב ביותר ביולוגית לבני האדם, ישנן תפיסות ששמות דגש גדול יותר על אכילת נבטים, או אגוזים. רוב הדוגלים בשיטה שמים גם דגש על אכילת מזון אורגני.
ההגדרה לדיאטה "טבעונאית" יכולה להתרחב גם לאכילה של רק 80% מזונות טבעוניים וגולמיים מכלל המזון הנצרך.
היסטוריה.
השיטה התפתחה במהלך המאה ה-20 במערב, כאשר מטפלים כמו הרברט שלטון קידמו דיאטה שמבוססת על פירות וירקות לא מבושלים. עם זאת, רעיונות ברפואה האלטרנטיבית המצדדים באכילת מזון גולמי בלבד היו קיימים גם בקרב חלק מן המרפאים במחצית הראשונה של המאה ה-20, למשל מקס גרסון, שהשפיע על שלטון, ואן ויגמור, מצדדת נוספת ידועה בתזונה טבעונאית.
תרגום ופירושים.
בתרגום המונחים לעברית נוצרו חילוקי דעות בהקשר לשם המתאר זאת בצורה הטובה ביותר. המלה Raw ניתנת לתרגום לעברית הן כ"גולמי", הן כ"חי" והן כ"נא", ועקב כך השתרשו בעברית שמות שונים לתיאור המזון הנאכל וישנם חילוקי דעות בקשר לתרגום המדויק ביותר, בהם "מזון נא", "מזון חי". בנוסף, יש המכנים מזון זה בשם "רו פוד" (תעתיק של Raw food). אך כאמור, Raw food מתייחס גם למזון לא מבושל מן החי.
טריז
טריז (או יתד) הוא מכשיר שבסיסו מלבן, וממנו יוצאים שני מישורים משופעים הנפגשים בישר. טריז הוא אחד משש המכונות הפשוטות. ניתן להשתמש בו כדי להפריד שני חפצים, כדי לבקע חפץ לשנים או כדי להדק שני חלקים זה לזה. יעילות הטריז תלויה ביחס בין אורכו ובין הזווית שלו. כאשר הזווית גדולה יותר, יידרש יותר כוח, אך הפעולה תעשה מהר יותר. בדומה למישור משופע, גם בטריז יש איבוד אנרגיה כתוצאה מחיכוך. כאשר משתמשים בטריז, כמות העבודה זהה לכמות העבודה ללא שימוש בטריז, אך היתרון של טריז, הוא שניתן להפעיל פחות כוח בכל רגע נתון, משום שהעבודה נעשית על פני דרך ארוכה יותר. כאשר מבקעים בול עץ באמצעות טריז, הטריז מגדיל את הכוח שמופעל על הגוף, מכיוון שהכוח מתרכז בשפה הדקה של הטריז, אך הוא מקטין את המרחק שהגוף עובר – משום שהכוח מופנה לצדדים.
היסטוריה.
המקור להמצאת הטריז אינו ידוע, כיוון שהוא בשימוש אלפי שנים, אך כנראה סכיני אבן היו הכלים הראשונים בצורת טריז. במצרים העתיקה שימש טריז ברונזה כמכשיר לביקוע סלעים על מנת להכין אבנים לבניין. שיטה נוספת לבקע סלעים הייתה באמצעות החדרת טריז עץ לחריץ בסלע, והרטבת הטריז במים. לאחר שגזיר העץ ספג מים, הוא מתנפח ומבקע את הסלע לאיטו. מספר שבטי ילידים אמריקאים משתמשים בטריז עשוי קרן על מנת לבקע עצים להכנת קאנו, בתים ושאר מוצרי עץ.
דוגמאות למכשירים המתבססים על עקרון הטריז: גרזן, את חפירה, מעצור דלת, מגופים שונים, סכין, מפסלת ואפילו שיניים. אם כי האחרונים הם בעיקר מכשירי חיתוך.
מסור מורכב מהרבה טריזים קטנים (שיניים) – אשר מבקעים את החומר. ישנם גם מכשירי מדידה המשתמשים בטריז על מנת למדוד מרחק בין מישורים שונים (למשל בין שתי מרצפות).
שכונת בית וגן
אולימפיאדת הקיץ
רוברט בארו
רוברט ג'וזף בארו (באנגלית: Robert Joseph Barro; נולד ב-28 בספטמבר 1944) הוא כלכלן אמריקאי, פרופסור באוניברסיטת הרווארד, ידוע בעיקר בזכות תרומותיו לתחום המקרו-כלכלה בו מחזיק בגישה הנאו-קלאסית. בארו הוא אחד הכלכלנים המצוטטים והמשפיעים ביותר בעולם.
ביוגרפיה.
השכלה וקריירה באקדמיה.
בארו, יליד ניו יורק, סיים ב-1965 תואר ראשון בפיזיקה במכון הטכנולוגי של קליפורניה, בו היה אחד מתלמידיו של ריצ'רד פיינמן. לאחר שהבין כי לא יוכל להצטיין בתחומי המחקר בענף, פנה בארו ללימודי כלכלה באוניברסיטת הרווארד בה עשה את הדוקטורט שלו תחת הנחייתו של הכלכלן האמריקאי-ישראלי צבי גריליכס, וקיבל את תואר ה-Ph.D ב-1970. לקראת סיום הדוקטורט קיבל בארו משרה באוניברסיטת בראון. בין השנים 1973 ו-1987 היה חבר סגל באוניברסיטאות שיקגו ורוצ'סטר עד שחזר לאוניברסיטת הרווארד בה עובד עד היום.
מאז 1995 משמש בארו כחבר בכיר במכון הובר (מכון מחקר ליברטני באוניברסיטת סטנפורד), ומאז שנת 1978 כעמית במכון המחקר הלאומי (NBER). משנת 2004 בארו משמש כעורך משותף של כתב העת היוקרתי Quarterly Journal of Economics.
ב-1988 נבחר לעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
בארו שימש עורך ב-Wall Street Journal בשנים 1991 עד 1998 ופרשן כלכלי בשבועון ביזנסוויק בשנים 1998 עד 2006.
עבודותיו.
ב-1974 פרץ בארו לתודעה של עולם המחקר הכלכלי עם מאמרו, שהתפרסם במגזין לכלכלה פוליטית בהוצאת אוניברסיטת שיקגו (Journal of Political Economy), תחת הכותרת "?Are Government Bonds Net Wealth". בארו הציג הוכחה מתמטית למה שמכונה שקילות ריקרדו, לפיה אין יתרון לממשלה בגיוס הון באמצעות הגדלת החוב (הנפקת איגרות חוב) לעומת העלאת מיסים, וזאת משום שתושבי המדינה, הניחנים בציפיות רציונליות, מבינים כי במקרה של הנפקת אג"ח, תצטרך בעתיד הממשלה להעלות מיסים על מנת לממן את פרעונן. מאמר זה הוא אחד המפורסמים והמצוטטים ביותר בעולם הכלכלה, וערער על גישת הכלכלה הקיינסיאנית.
ב-1976 פרסם במגזין לכלכלה מוניטרית (JME) את מאמרו "Rational expectations and the role of monetary policy" (ציפיות רציונליות ותפקידה של מדיניות מוניטרית), ובו התייחס לתופעת הנייטרליות של הכסף, לפיה מדיניות מוניטרית מרחיבה לא תניב השפעות ריאליות. למאמר תפקיד חשוב בתיאור תפקידו של הכסף בתיאורית הכלכלה הנאו-קלאסית.
ב-1983 פרסמו בארו ועמיתו דייוויד גורדון, מאמר ב-JME המתייחס לתפקידם של הבנקים המרכזיים ביצירת אינפלציה וחשיבות המוניטין של הרשות המוניטרית לקיום הבטחותיה. בארו וגורדון מצאו כי על אף שלבנק המרכזי עשויה לכאורה לצמוח תועלת בהפרת יעד האינפלציה שקבע, על מנת להשיג הורדת אבטלה, הרי שבהתאם לתיאורית הציפיות הרציונליות, הפרטים יתאימו התנהגותם בהתאם ומראש הציפיות ויעד האינפלציה יהיו גבוהים יותר.
בסוף שנות ה-80 שיתף פעולה עם גארי בקר במחקרים כלכליים הנוגעים לזולתנות של הורים כלפי ילדיהם, השפעות רמת הפוריות בין הדורות וקצב גידול האוכלוסין על הכלכלה, המאמרים שפרסמו הסבירו מדוע בטווח הארוך אין קשר בין שערי הריבית הריאלית לבין קצב הגידול בצריכה לנפש.
בשנות ה-90 פרסם בארו מאמרים פורצי דרך בתחום של צמיחה כלכלית, ב-1991 פרסם ב-Quarterly Journal of Economics מחקר, בו אסף נתוני הכנסה ומשתנים הנחשבים למשפיעים עליה, בלמעלה ממאה מדינות מאז 1960. בארו מצא כי מדינות עניות מצליחות להדביק את המדינות העשירות בתנאי שקיים בהן הון אנושי גבוה, כן מצא כי השקעות והוצאות ממשלתיות אינן משפיעות לחיוב על הצמיחה. ב-1992 פרסם מאמר המשך עם תלמידו זייבר סלה א-מרטין, בו חילקו מדינות לפי אזורים עשירים ועניים ומצאו כי בטווח הארוך קיימת נטייה של התכנסות בהכנסות, כלומר אזורים עניים יותר צומחים בקצב מהיר יותר. עם זאת הזהיר בארו כי אין לצפות שאיחוד גרמניה יביא להדבקת הפער בין מזרח גרמניה למערבה בטווח הקצר, משום שמדובר בהתכנסות איטית יחסית.
בסדרת מאמרים שפרסמו בתחילת המאה ה-21, בארו ואשתו רייצ'ל מקלירי, אף היא מאוניברסיטת הרווארד, התייחסו השניים להשפעת הדת על הצמיחה הכלכלית. בארו ומקלירי מצאו כי עובדת קיומה של אמונה אצל האזרחים, בפרט האמונה בקיומם של גן עדן וגיהנום, משפיעה לחיוב על צמיחת המדינה, בהתאם לתפיסתו של מקס ובר. עם זאת עלייה בנוכחות המאמינים בכנסיות מפחיתה צמיחה זו, משום ששואבת משאבים וזמן.
בנייר עבודה שפרסם בספטמבר 2009 סקר בארו את המחקר שערך יחד עם עמיתו צ'ארלס רדליק, הבוחן האם השפיעו תמריצים ממשלתיים על התוצר המקומי הריאלי בארצות הברית, מסקנותיהם היו שחבילת התמריצים המוצעת לפתרון המשבר הכלכלי העולמי, היא דרך לא יעילה, שכן עדויות אמפיריות לאורך השנים מצביעות ששיעור הצמיחה שתמריצים מסוג זה גרמו, היה נמוך משיעור ההוצאה הממשלתית שנדרשה לסבסדם.
עמדותיו.
בארו הוא ליברטריאן בהשקפתו. הוא סבור כי תפקיד הממשלה צריך להסתכם בלהגן על זכויות הפרט, להבטיח רמת השכלה בסיסית לאזרחים, לספק רשת ביטחון סוציאלית מוגבלת ולהשתתף במימון ציבורי במקומות ספורים נדרשים, כגון בניית תשתיות תחבורה. על פי בארו התערבות המדינה בתחומים כמו קידום הדמוקרטיה, חינוך מכוון למגזרים מסוימים, הגנת הסביבה וחיסול אי השוויון אינם מסייעים לצמיחה כלכלית. בניגוד לרבים מעמיתיו בארו ממעט להשתתף בגופי ייעוץ לממשל האמריקאי, אם כי החל מ-2006 משמש כיועץ אקדמי לסניף ניו יורק של הבנק הפדרלי.
באוגוסט 2010 פרסם מאמר ביקורת בוול סטריט ג'ורנל, על המדיניות הכלכלית של נשיא ארצות הברית ברק אובמה, על פי חישוביו של בארו, שיעור האבטלה בארצות הברית נותר בשיעור גבוה בשל הארכת משך הזכאות לדמי אבטלה ל-99 שבועות לעומת 26 קודם לכן.