זמן קצר לפני מותו, קארבר ליקט יחדיו סיפורים (מתוך 37 הסיפורים שלו) תחת הכותרת "Where I'm Calling From: Selected Tales" (בתרגום חופשי: מהיכן שאני קורא: סיפורים נבחרים). קארבר ליקט בספר זה כמה סיפורים בעריכת ליש, אחדים שוחזרו מכתבי היד המקוריים שלו וכמה סיפורים שלא פורסמו.
אלמנתו של קארבר, טס גלאגהר, התעמתה עם הוצאת Knopf כדי לקבל אישור לפרסם מחדש את 17 הסיפורים ב"על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על אהבה" כפי שנכתבו במקור על ידי קארבר. גרסאות מקוריות אלה הופיעו בסופו של דבר במתחילים, שפרסמו אצל ג'ונתן קייפ בשנת 2009, וב"ספרי האוסף" של ספריית אמריקה.
תוכן.
עינית.
איש בלי ידיים מגיע לבית המספר כדי למכור לו תצלום של חזית ביתו. המספר מזמין אותו פנימה לקפה.
מכניקה פופולרית.
זוג נפרד וכל אחד מבני הזוג רב על משמורת התינוק, ריב שמדרדר לאלימות.
עוד דבר אחד.
אל.די. מתווכח עם בתו ריי בת ה-15, כאשר אשתו מקסין חוזרת הביתה, ומתחילה לריב איתו בעצמה. אל.די. השיכור מתנהג בפראות, ומרלין מסלקת את אל.די. מהבית. בסוף הסיפור, כשהוא עומד בכניסה עם המזוודה, לאל.די נותר עוד דבר אחד.
בתרבות.
פרפרזות על הכותרת.
המשפט "על מה אנחנו מדברים כאשר אנחנו מדברים על אהבה" זכה לרפרנסים רבים כמו:
תרגום לעברית.
קארבר, ריימונד. על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על אהבה, עורכים: חנן חבר, משה רון, תרגם מאנגלית: משה רון, תל אביב, עם עובד, 1992.
בית&quot;ר תל אביב רמלה
אינדיגו (אלבום)
חלקי חילוף
חלקי חילוף (נקראים בקיצור גם חָלָפים) הם חלקים ורכיבים ממוצר, מכשיר או מכונה, שמטרתם להחליף חלקים פגומים במוצר, מכשיר או מכונה, שנמצאים בשימוש והתקלקלו. חלקים אלו מיוצרים כחלקים בודדים ולא כמוצר שלם, ומשמשים כעתודה לצורכי תיקונים ולתחזוקה שוטפת של מוצרים, מכשירים ומכונות. חלקי חילוף נפוצים בתחומי כלי רכב, כלי טיס וכלי שיט; מכשירי חשמל ואלקטרוניקה; מכונות תעשייתיות; כלי נשק ואמצעי לחימה; וכו'.
ישנם מספר מקורות לחלקי חילוף:
הפרעה פסיכוטית משותפת
גלנמורנג'י
גלנמורנג'י (באנגלית: Glenmorangie) הוא ויסקי סקוטי סינגל מאלט המיוצר בספייסייד שבצפון-מזרח הרמה הסקוטית.
היסטוריה.
בשנת 1730 לערך הוקמה באתר המזקקה, על גדות מפרץ דורנוך , צפונית מערבית לעיירה טאין , מבשלת בירה.
בשנת 1843 רכש ויליאם מתסון (William Matheson) את המבשלה, רכש שני דודי זיקוק ג'ין משומשים והחל לזקק ויסקי סינגל מאלט.
ב-1918 נרכשה המזקקה על ידי משפחת מקדונלד.
בתקופת מלחמות העולם וביניהם, שכללה את תקופת השפל הגדול ותקופת היובש, בהן היה מחסור גם בשעורה ובדלק נקלעה גם המזקקה, כמו מזקקות רבות נוספות, לשפל עמוק, ממנו יצאה רק בשנת 1948.
בשנים שלאחר מכן רכשה המזקקה מיכלי תסיסה ודודי זיקוק נוספים.
בשנת 2004 נרכשה המזקקה על ידי תאגיד LVMH תמורת כ-300 מיליון פאונד והושק מיתוג מחדש של קו המוצרים.
עד 2009 סיפקה המזקקה ויסקי לייצור משקאות בלנדד ויסקי אך בשנה זו מכרה המזקקה את מזקקת גלן מוריי והפסיקה לשווק ויסקי ליצור בלנדים.
מזקקת גלנמורנג'י מייצרת כ-10 מיליון בקבוקים בשנה, מתוכם 6-6.5 מיליון נמכרים בבריטניה. בעולם מחזיקה המזקקה ב-6% מנתח השוק של משקאות סינגל מאלט.
עובדי המזקקה.
במשך 170 שנה עבדו בייצור הוויסקי 16 הגברים של טאין, תושבי העיירה הסמוכה שהעבירו את המסורת והניסיון בתוך משפחותיהם. הרחבת הייצור הגדילה את מספר עובדי הייצור, אך עדיין מתייחסת אליהם המזקקה כאל "הגברים של טאין".
No. 6 Collaborations Project
ליפמן, רוזנטל ושות'
ליפמן, רוזנטל ושות' (בהולנדית: Lippmann, Rosenthal &amp; Co) או בקיצור לירו, היה בנק יהודי הולנדי ברחוב 'ניווה ספיחלסטראט' (Nieuwe Spiegelstraat) באמסטרדם. במהלך מלחמת העולם השנייה, השתמש השלטון הגרמני הנאצי בשם של הבנק עבור סניף בנק שנפתח ברחוב 'סרפטיסטראט', בשם ליפמן-רוזנטל-סרפאטיסטראט, כדי לשדוד את רכושם של יהודי הולנד. השלטון הגרמני בהולנד הוציא תקנות שכל חשבונות הבנק של היהודים מכל הבנקים יוחרמו, ושהיהודים צריכים לעבור מהבנקים האחרים אל הבנק הזה ולהפקיד בו אוספי אמנות, יהלומים, ניירות ערך, וכדומה.
ה'לירו' מכר גם את רכושם של מי שגורשו למחנות הריכוז ובכסף השתמשו למימון מחנה המעבר וסטרבורק, מימון גירוש יהודי הולנד למחנות, ומימון פעילות ה'מועצה היהודית'. נאצים בעלי דרגות גבוהות יכלו לבוא לשם לבחור חפצי אמנות. יצירות אמנות חשובות נשלחו משם למוזיאונים בגרמניה.
לאחר המלחמה הבנק איבד את שמו הטוב ולבסוף נמכר ל'בנק המסחר ההולנדי".
ייסוד הבנק.
הבנק הוקם ב-1 במרץ 1859,על ידי ג'ורג' רוזנטל וליאו ליפמן. ג'ורג רוזנטל נולד ב-8 באפריל 1828 בהנובר, גרמניה. ללייזר רוזנטל וסופי בלומנטל. אביו לייזר היה רב ואספן ספרים ידוע, שהניח את היסוד לספריית 'ביבליוטקה רוזנטליה' (Bibliotheca Rosenthalia), כיום חלק מספריית האוניברסיטה של אמסטרדם. ג'ורג עזב את הנובר לאחר שלמד בנקאות אצל דודו, עבר לאמסטרדם, שם התמנה לסוכן מניות.
ב-1859 ייסד יחד עם ליאו ליפמן (יליד לוקסמבורג 1808,נפטר באמסטרדם 1883), את הבנק 'ליפמן -רוזנטל', בתחילה ברחוב הרנחראכט 111. לאחר מכן עבר הבנק לניווה ספיחלסטראט 6–8. ג'ורג עצמו גר בהרנחראכט 500. ב-1856 הוא נשא לאשה את סופי מאי. נוסף להיותו בנקאי שימש רוזנטל גם כקונסול של מלך פורטוגל וב-1884 הוכתר על ידי מלך פורטוגל לברון. הזוג רוזנטל-מאי היה מאוד פעיל בענייני רווחה. אשתו אפשרה את בניית 'מעון האחיות' ליד 'בית החולים היהודי החדש'. באוילנבורך הם אפשרו בניית פנימיה לילדים נזקקים. רוזנטל היה המייסד של מוסד יהודי לפגועי נפש ב-אפלדורן .
מלחמת העולם השנייה וייסוד 'בנק הגזל'.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה ועם כיבוש הולנד על ידי הצבא הגרמני, היה קיים בנק ליפמן, רוזנטל ושות' כבר 81 שנים והיה ידוע כבנק אמין. הכובש הנאצי ניצל זאת לצרכיו. הרעיון היה להשתמש בשם ובמוניטין של הבנק מתוך הנחה שהיהודים ירגישו יותר נוח להפקיד את כספם ורכושם ב'בנק יהודי אמין', מה שייקל על הנאצים להשתלט על רכושם. השלטון הנאצי פתח בנק תחת אותו השם בסרפטיסטראט. כ-13.000 הפקדות נרשמו בסניף זה. הבנק פתח גם סניף במחנה המעבר וסטרבורק, שם אנשים יכלו להפקיד את כספם וניירות הערך שלהם לפני שגורשו לאושוויץ. הרישומים המדויקים של הבנק 'אבדו' באופן לא ברור, מה שהקשה להשיב את שאריות הרכוש ליורשים. ב-1997 נמצאו חלק מהרישומים במקרה כשחבר של העיתונאי יורי אלברכט מצא אותם בבניין משרדים שרכש.
בבנק האמיתי של ליפמן רוזנטל ושות', בניווה ספיחלסטראט אילצו הגרמנים שניים מהבעלים היהודים אדגר פולד ורוברט מאי, להעביר את השליטה לאלפרד פלאשה [Alfred Flesche]. חבר הנהלת הבנק פאול מאי ואשתו רוזה פולד התאבדו שניהם ב-15 במאי 1940 לאחר הכניעה של הולנד לצבא הגרמני. בתם היחידה והיורשת שלהם אלן פון מארקס-מאי ברחה יום אחד קודם לכן עם משפחתה לאנגליה. פלאשה היה חבר הנהלה של חברת המסחר רודיוסקוניג ונשיא ה'לשכה הגרמנית' של לשכת המסחר ההולנדית. מ-8 ביולי 1940 הפך פלשה למנהל 'ממונה מטעם' אצל ליפמן, רוזנטל ושות', שהיה העסק היהודי הגדול הראשון שקבל מנהל 'ממונה מטעם'. לאלפרד פלאשה היה שם טוב כבנקאי עצמאי, וכפי שהעיד יותר מאוחר, הוא ניסה להראות את כוונותיו הטובות על ידי ניהול טוב של הבנק. שני הבעלים היהודיים נשארו לעבוד בבנק כמעט עד סוף המלחמה ושניהם שרדו אותה הודות לכל מיני פעולות של פלאשה.
ב-8 באוגוסט 1941 נפתח ה"סניף" של ליפמן, רוזנטל ושות' ברחוב סרפטיסטראט לאחר צו 148/1941 "הטיפול בהון כספי של יהודים". זה היה הצו הראשון שנגע לרכוש פרטי של יהודים ונודע אחר כך בכינוי "צו לירו הראשון". מאמצע 1942 ועד קיץ 1943 הייתה כמות החפצים שנמסרו לבנק 'לירו' כה גדולה שהזדקקו לעוד מקומות אחסון ולכך השתמשו בבנין של חוג ידידי בעלי המלאכה ברוטרסטראט ובבנין בורסת היהלומים בוספרפליין. הבניינים ברוטרסטראט נשכרו ב-1 במאי 1942 לשנה, בתכנון מראש לקראת "צו לירו 2" במחיר של 6,500 גילדן הולנדים, כשגם מקומות האחסון הללו לא הספיקו נשכרו גם שתי קומות ב'בורסת היהלומים', לתקופה שבין ה-1 בפברואר 1943 ועד 31 באוקטובר של אותה שנה. השכירות לשתי הקומות עלתה 14,000 גילדן. על פי מאמר שהופיע בעיתון המחתרת Trouw בדצמבר 1943 נכתב שבין מאי 1942 לאוקטובר 1943 יצאו 568 אוניות מהולנד לגרמניה ובהן ציוד ביתי יהודי מוחרם.
ב-22 ביולי 1941, קבל פלאשה פקודה 'להתכונן מבחינה ארגונית להשתלטות על הון יהודי'. הבניין ברחוב סרפטיסטראט 47–55, שהיה שייך לבנק האמסטרדמי נשכר כמקום אחסון של הגזל. במרתפי הבניין היו שתי כספות גדולות, אחת מהן עם כספות אישיות. הנאצים החליטו לשלם שכירות של 35,000 גילדן הולנדיים. כמו כן שילמו לבנק האמסטרדמי עוד 8,700 גילדן כדמי העברת הציוד שלו, 70,000 עבור התכולה, ו-9,000 עבור שני הבניינים הקטנים. הסכומים האלו היו אפסיים בהשוואה למאות המיליונים שזרמו פנימה בצורה של כסף, תעודות אשראי, ניירות ערך, ניירות חוב, מניות ויותר מאוחר בצורה של חפצי אמנות, יהלומים, זהב ופלטינה. כוונתו של פישבוק, האיש שהגה את הרעיון של ליפמן, רוזנטל ושות', הייתה ש'בנק הגזל' ימשיך להראות כלפי חוץ כעסק רגיל. לכן מונתה הנהלה ונראה היה מובן מאליו שאלפרד פלאשה יוצג כמנהל הראשי.