לפני שהגעתי לארץ הזאת, ובכל הזמן שהייתי כאן, מעולם לא עלה בדעתי לחשוב על ניו יורק כיפה. לכן כל הדיבורים האלה על ייפוי ניו יורק נראים לי מוזרים. אם היינו דנים בביסמרק, אולי הייתי שואל עליו חמש מאות שאלות לפני שאחשוב לשאול אם הוא יפה. ... כך זה עם ניו יורק. אנו מצפים לעוצמה ולפאר שלה, אבל לא ליופי. אם אירופאי יבוא לכאן ויגלה שניו יורק יפה כמו ערי אירופה שהוא ידע, הוא יתאכזב מאוד. אני לא מבין איך אתה יכול להפוך את ניו יורק ליפה בצורה כזו עם החוקים והרוח הדמוקרטית שיש לך כאן. סוג היופי שהופך את פריז למקסימה יכול להתקיים רק כאשר זכויות פרטיות וחירות אישית נרמסות או נרמסו. רק כאשר האספסוף שולט, או היכן שמלכים שולטים, כך שלעיתים אין ממש כבוד לרכושם של העשירים ובזמן אחר לזכויות העניים, ניתן לממש את יפי פריז
העיתונאי ג'יימס טראוב כתב כי "מנהטן הוא מקום חסר רחמים שאזרחיה מותאמים אליו באופן מיוחד. ונראה שתושבי חוץ מחבבים אותו בצורה שלא ניתן להסבירה. הוא תוכנן כך... לעולם לא אגיד שמה שאני אוהב בניו יורק הוא "השימוש" שלה, אבל הייתי אומר שתוכנית הרחובות התועלתנית אפשרה את חיי העיר המרוכזים של העיר - וזה מה שאני כן אוהב"
ב-2013 כתבה הילרי בלון, האוצרת של The Greatest Grid: The Master Plan of Manhattan 1811–2011, תערוכה במוזיאון העיר ניו יורק, על תוכנית חברי הוועדה:
[ב]עולם המשתנה במהירות שלנו שבו הטכנולוגיה מיושנת במחי יד והגנת העתיד היא תקן הזהב, הרשת הפגינה גמישות יוצאת דופן. במשך מאתיים שנה, קנה המידה של האדריכולות השתנה ממעליות של שלוש קומות לגורדי שחקים בגובה של יותר מ-1,000 רגל. הוקמו פארקים ושדרות שלא צפו בתוכנית. הרשת הולידה סוג מסוים של אורבניזם. בניגוד לוושינגטון הבירה וערי הבירה של אירופה, לניו יורק אין שדרות ציריות המתמקדות בבניינים. בניו יורק יש בניינים שיושבים לחי אל לחי ויוצרים באופן אנונימי חומות רחוב. יש בה קניונים צרים של חלל התחום על ידי אותם חומות רחוב עם נוף לאופק. יש לה צפיפות ותחימה אבל גם הריגוש של חלל פתוח. אולם כשהתיאוריות האורבניות המודרניסטיות פנו נגד האורבניזם העממי של ניו יורק, וסופרבלוקים ומגדלים בפארק הוטלו על העיר, הרשת ספגה את ההשמצות הללו. למרות שדינמיות הנדל"ן של ניו יורק קשורה בדרך כלל לחוסר כבוד להיסטוריה, עם מבנים שהופלו עבור הדור הבא של גבוהים יותר, הרשת של 1811 ממשיכה להיות היסטוריה חיה. התוכנית מותירה את חותמה על כל בלוק, מגרש ובניין במנהטן, ומספקת מסגרת גמישה להפליא לצמיחה ושינוי.
הילרי בלון ממשיכה:
עבור המבקרים המוקדמים, הרשת הייתה מבלבלת: הרחובות נראו דומים ולא הציעו ציוני דרך או אמצעי מנמוני שיבדיל אחד מהשני. עם זאת, כאשר ניו יורק התבגרה והרשת הוגדרה על ידי שכונות שונות, חוסר ההתמצאות ברשת פג. בתוך השפע והמגוון האינסופי של העיר, הרשת ומערכת הכתובות והמספרים שלה סיפקו מסגרת מכוונת. אין צורך בידע קודם כדי למצוא כתובת; מבקרים יכולים לנווט בקלות, למעט היכן שהעיר נמצאת מחוץ לרשת. מערכת הרחובות של ניו יורק יוצרת שקיפות ונגישות כזו, שהרשת משמשת מטפורה לפתיחות של ניו יורק עצמה!
העיתונאי והסופר דייוויד אוון כתב בספרו Green Metropolis (2009) כי "תוכניות רחוב דמויות רשת אולי נראות חסרות דמיון, אבל הן מגבירות את הניידות של הולכי רגל וכמעט תמיד מובנות מאליהן; הליכה ברוב חלקי מנהטן נהדרת, אפילו באזורים שבין השדרות, זה כמו ללכת על מפה". בדומה, הכלכלן אדוארד גלייזר, מחבר הספר Triumph of the City (2011), כתב כי "הרשת של מנהטן כופה בהירות על הכאוס המפוצץ של האי ומאפשרת להולכי רגל רגילים לנהל משא ומתן עם המערכת האקולוגית המורכבת של ניו יורק. בעוד שתוכניות של ערים רבות יפות יותר במופשט, אף אחת לא עשתה יותר כדי להקל על האנרגיה הנהדרת של העיר האנושית הזורמת. הרשת מאפשרת לנהל את האנושות המבולגנת של מיליונים... אולי זה לא האידיאל העירוני היפה של המתכנן, אבל כמכונה לחיים עירוניים, הרשת היא די מושלמת"
האדריכל לאנס האוסי כותב ב-The Shape of Green , שהרשת מותאמת היטב לסביבה הטבעית שלה:
התוכנית של מנהטן חכמה יותר מהחוכמה הקונבנציונלית. לא רשת מרובעת, רוב הרחובות עוברים מנהר אל נהר במקום למעלה ולמטה, בין השאר משום שהמתכננים הניחו שמסחר ימי לאורך גדות הנהר ייצור יותר תנועה חוצת עיר. הבלוקים ארוכים כמעט פי חמישה בממד המזרח-מערבי (שדרה לשדרה) מאשר בצפון-דרום (רחוב לרחוב), כך שרוב הבניינים מוסתרים מהשמש הנמוכה של הבוקר ואחר הצהריים, ובכך מבטיחים שפע של אור ללא יותר מדי חום. מכיוון שהרשת יושבת בזווית של עשרים ותשע מעלות מהצפון המוחלט, ייתכן שכל בניין בכל רחוב יכול לקבל אור יום ישיר בכל יום בשנה.
לבסוף, רולאן בארת, תאורטיקן הספרות, הפילוסוף, הבלשן, המבקר והסמיוטיקאי הצרפתי, כתב ב-1959: "זוהי מטרת הגיאומטריה של ניו יורק: שכל פרט צריך להיות, מבחינה פואטית, הבעלים של בירת העולם".
יער לאומי (ארצות הברית)
יער לאומי בארצות הברית (באנגלית: National forest (United States)) הוא יער וקרקע שעליה גדלים עצים, הנהנים מהגנה חוקתית. היערות הלאומיים מנוהלים על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית באמצעות שירות היערות, לפי הנחיות מטעם מחלקת החקלאות. ניהול הקרקעות הללו מתמקד בעיקר בהפקת חומר גלם מעצים, אדמות מרעה, מים, חיות בר ופנאי. ניתן לעשות ביערות הלאומיים שימוש מסחרי, ובניגוד לפארקים לאומיים הרשויות מעודדות את הפעילות הזאת בחלק מהמקרים. היערות הלאומיים נמצאים בקטגוריה VI של ניהול הקרקעות המוגנות של IUCN.
מערכת היערות הלאומיים הוקמה לאחר אישורו של חוק בדיקת הקרקעות המחודשת - 1891. חוק זה התקבל כתוצאה מלחץ פוליטי שהופעל על ידי בעלי קרקעות ואנשי עסקים מאזור לוס אנג'לס, שהיו מודאגים מהנזק שנגרם לקו פרשת המים של הרי סאן גבריאל כתוצאה מפעילות הכרייה והחקלאות. אבוט קינזי והיערן תאודור לוקנס היו הדוברים הראשיים של שדלנות זו.
השימוש בקרקע של היערות הלאומיים הוא עילה לעימותים רבים בין חברות לעיבוד עצים ותומכי איכות הסביבה. העימותים הללו מתרכזים סביב הגנה על מינים בסכנת הכחדה, כריתת יערות עתיקים, כריתת יתר, קנסות לא משמעותיים, חוקי כרייה מיושנים ובניית דרכים ביערות.
בארצות הברית יש 154 יערות לאומיים ו-20 ערבות לאומיות המשתרעים על פני שטח של כ-781,000 קמ"ר. הקרקעות הללו מהוות 8.5% מהשטח הכולל של ארצות הברית, השווה בקירוב לגודלה של מדינת טקסס. רק 13% מקרקעות היערות הלאומיים נמצאים ממזרח לנהר המיסיסיפי. באלסקה לבדה נמצאים 12% משטחי הקרקעות של היערות הלאומיים.
ישנם שני סוגים שונים של יערות לאומיים:
ביערות הלאומיים יש אתרי סקי, אתרי מחנאות, אתרי מורשת, מונומנטים לאומיים, שבילים (שבילי הליכה, אופניים, טרקטורונים, רכיבה על סוסים, אופנועי שלג ועוד). תושבי ארצות הברית רשאים לחנות בכל מקום ביערות הלאומיים, בתנאי שאתר החנייה נמצא במרחק של 200 רגל לכל הפחות מכל דרך או שביל.
אאוג'ן טריקה
אֵאוּגֵ'ן טְרִיקָה (ברומנית: Eugen Trică; נולד ב-5 באוגוסט 1976) הוא כדורגלן עבר רומני ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי, וכיום עוזר מאמן בקבוצת פוליטכניקה יאשי.
קריירה.
טריקה החל את הקריירה במחלקת הנוער של אוניברסיטטה קראיובה וקודם לקבוצה הבוגרת בשנת 1995. אחרי הצלחה יחסית בקבוצה הבוגרת עבר טריקה ב-1998 לקבוצה גדולה יותר ברומניה, סטיאווה בוקרשט, ועמה זכה באליפות בשנת 2001. בשנת 2003 חתם בקבוצת ליטקס לובץ' הבולגרית, שבמדיה שיחק שנתיים.
בשנת 2005 הצטרף טריקה לקבוצה הישראלית מכבי תל אביב, אך אחרי מספר חודשים בלבד בישראל הוא חזר לבולגריה, הפעם לשורות צסק"א סופיה.
במאי 2007 חזר טריקה לרומניה, אחרי שלא הסכים לחדש את חוזהו בצסק"א, וחתם בקלוז'-נאפוקה, איתה אף השתתף בליגת האלופות. בשנת 2009 חתם טריקה באנורתוסיס פמגוסטה הקפריסאית, שם שיחק עד תום העונה. עם סיום העונה חזר לקלוז' לפרק זמן קצר ואז חתם בשורות אוניברסיטטה קראיובה, קבוצת נעוריו.
בשנת 2010 חתם טריקה בשורות קונקורדיה צ'יאייניה מהליגה השנייה ברומניה, שבמדיה שיחק עד שפרש בשנת 2011.
לזכותו של טריקה ארבע הופעות בנבחרת רומניה. בשנת 1999 ערך את הופעת הבכורה שלו, ובשנת 2007 רשם את הופעתו האחרונה בנבחרת.
לאחר פרישתו החל לשמש מאמן קבוצת יובנטוס בוקרשט מהליגה השלישית ברומניה, ובשנת 2013 שימש לתקופה קצרה מנג'ר קלוז'. לאחר מכן מונה למאמן UTA ארד מהליגה השנייה ברומניה. לאחר פרקי זמן קצרים כמאמן של יובנטוס בוקרשט, צ'.פ.ר קלוז ומטאלול רשיצה מהליגה השנייה, כיום משמש טריקה עוזר מאמן בקבוצת אל-איתיחאד.
חיים אישיים.
עד לשנת 2015 טריקה היה נשוי ללורנה, בתו של איליה באלאץ', שהיה אחד מכדורגלני העבר הגדולים ביותר ברומניה.
יעקב רוטשילד
סיזיפי
כריסטיאן גונזאלס
כריסטיאן מריו גונזאלס איידינוביץ' (בספרדית: Cristian Mario González Aidinovich; נולד ב-19 בדצמבר 1976) הוא כדורגלן עבר אורוגוואי ששיחק בעמדת הבלם והמגן הימני.
גונזאלס שיחק במהלך הקריירה שלו במספר קבוצות באורוגוואי, ביניהן ליברפול ופניארול, ובשנת 2005 הגיע לישראל וחתם במכבי תל אביב. לאחר עונה אחת עבר למועדון ספורט אשדוד, במדיה שיחק שתי קדנציות עד שנת 2010, אז עבר לבית"ר ירושלים.
בשנת 2011 חזר לאורוגוואי, וחתם בקבוצת ריבר פלייט מונטווידאו.
אוסקר המרשטיין