אוניית משא היא כל סוג אונייה אשר נועדה להוביל משאות, סחורות וטובין אחרים מנמל אחד למשנהו. אלפי אוניות משא שטות בעולם ונושאות את עיקר הסחורות במסחר הבינלאומי. בדרך כלל, אוניות משא מתוכננות ונבנות להובלה יעילה של הסחורות שאותן נועדו לשאת. לעיתים אוניות אלה מצוידות במנופים ובאמצעים אחרים לפריקה ולטעינת המשא והן קיימות במגוון רחב של גדלים. כמעט כל אוניות המשא בעולם בנויות מלוחות פלדה מרותכים ותוחלת חייהן היא 25–30 שנה בטרם הן נשלחות לפירוק, או לגריטה.
סוגים.
סוגים מתמחים של אוניות משא כוללים אוניות מכולות ואוניות צובר (אף שמכליות הן אוניות משא, הן נחשבות לקטגוריה נפרדת).
קטגוריות גודל.
אוניות משא מסווגות אף בהתאם למעמס וממדי גודל. סיווג זה נעשה לעיתים ביחס לתעלות מים המשמשות לתעבורת אוניות. קטגוריות הגודל המקובלות ביותר הן:
מנסניו (קובה)
מנסניו (בספרדית: Manzanillo) היא עיר במחוז גראנמה בדרום-מזרח קובה. העיר שוכנת לחוף מפרץ גוּאָקָנָיָאבּוֹ, בסמוך לדלתה של נהר קאוטו, כ-65 ק"מ מערבית לביאמו וצפונית לסיירה מאסטרה. מנסניו נוסדה ב-1840, ובשנת 2004 התגוררו בה כ-130 אלף תושבים.
מפרץ גואקניאבו הרדוד, לחופו שוכנת מנסניו, הוא המרכז העיקרי לדיג לובסטרים וחסילונים בקובה. נוסף על כך, יש בעיר תעשיות שימורי דגים, דבשה, סיגרים ומוצרי עור. בסביבתה גידולי קפה, סוכר, טבק, אורז, בקר ודבש, לצד מכרות אבץ ונחושת.
חברת התעופה קובאנה דה אוויאסיון מפעילה טיסות סדירות מנמל התעופה סיירה מאסטרה להוואנה. חברות תעופה קנדיות מפעילות לעיתים טיסות שכר לטורונטו. במנסניו תחנת רכבת, ורכבות מחברות בינה לבין ביאמו, וממנה לערים אחרות במדינה.
איבל קניבל
איוול קניבל
אבן הראשה
רחמים מלמד כהן
הרב רחמים מלמד הכהן (כ"ה באלול ה'תרכ"ה 16 בספטמבר 1865 - ירושלים, ד' בשבט ה'תרצ"ב 12 בינואר 1932) היה רבה של עדת יהודי פרס בירושלים.
קורות חייו.
ילדותו.
נולד ביום שבת קודש, כ"ה לחודש אלול התרכ"ה (16.9.1865), בשיראז שבאיראן בן בכור לטוטי ולרבי חיים בן רבי שמואל כ"ץ (כהן צדק /צמח), שמו השני - רחמן.
בגיל שלוש התייתם מאמו, ולאחר שאביו התאושש מפטירתה, נשא לאשה בחורה רווקה בשם שרה, ולהם נולדו עוד שני בנים ובת - יעקב, עזרא ציון, ומרים. אמו החורגת, הייתה נוהגת בו כבן לכל דבר, ואף הייתה מסנגרת עליו בעת הצורך בפני אביו, וכן מעודדת את האב ללמוד עם בנו בנחת.
רב צעיר.
עד גיל תשע למד תורה עם אביו, וכבר בהיותו כבן אחת-עשרה החל לדרוש בדברי תורה ברבים, כשבסיומה של כל דרשה נהגו הנוכחים להזכיר שטרם מלאו לו שלוש-עשרה ואינו "בר מצווה" כך שגם אינו יכול להשלים מניין לענות לקדיש הנאמר בסיום הדרשה, בשל כך זכה לכינוי "מולא קוצ'יק" (חכם קטן, בשפה הפרסית), ושם זה דבק בו כל חייו ובו התכבד.
ביום רביעי, כ"ה אלול תר"ם, בו חל יום הולדתו החמישה-עשר, חלה במחלה שסיכנה את חייו. אנשי קהילתו הרבו להתפלל בעבורו, וכעבור כשבועיים וחצי הוטב מצבו הרפואי.
לאחר שהתייצב מצבו הרפואי, היו מבני הקהילה שטענו בפני אביו שהגיע הזמן לחתן את בנו, ומשהסכים, התחילו לשלוח אליו הצעות לשידוך. לבסוף בחר רבי חיים כאשה לבנו - נערה בשם אסתר בת ר' אגאי ובגום קצב, אך ביקש להמתין עם החתונה עד שיגיע בנו לגיל שמונה-עשרה שנים.
במוצאי שבת, כ"ה אלול תרמ"ב, יום הולדתו השבע-עשרה (ותחילת השנה השמונה-עשרה), נערכה החתונה.
הצלה מניסיון רצח.
בהיותו כבן עשרים, יזם פרויקט שיקום והרחבה של בית הכנסת העתיק בו התפלל. לשם השלמת הרחבת בית-הכנסת ביקש לרכוש חלקת אדמה שהייתה שייכת לשני שותפים, אחד מהם התרצה די מהר למכור לו את חלקו (לא לפני שבנו נפל למשכב, ורק הבטחתו של רבי רחמים שעתיד הוא להתרפא באם ינדור האב לתת את חלקו בקרקע להרחבת בית-הכנסת), אך שותפו סירב בתוקף ואף היה מקניט את רבי רחמים בדברים ואף מאיים עליו ברצח. כעבור חצי שנה, תכנן אותו שותף-סרבן פעמיים לרצוח בפועל את רבי רחמים. בפעם הראשונה סוכלה מזימתו על ידי אמו שהבחינה בסכין שהחביא, ולאחר תחקור ואיומים לקחה ממנו את הסכין. בפעם השנייה (כעבור שבוע), ארב השותף הסרבן לפנות בוקר, בסמטה חשוכה כשהוא חמוש בסכין, והמתין לרבי רחמים שהיה בדרכו לבית הכנסת לאמירת סליחות, אך גם הפעם בטרם הספיק להוציא תוכניתו לפועל, חש לפתע שמישהו מסתורי (שנדמה לו כמלאך) כופת את ידיו לאחור ומרדים אותן תוך שהוא מזהיר אותו בלחש שלא יעז לבצע את זממו, וכן הזכיר לו את אזהרת אמו. כעבור תקופת מה, זומן אדם זה לבית הדין, ושם לבסוף הסכים לוותר על חלקו בקרקע, מה שאפשר לרבי רחמים את השלמת תוכנית הרחבת בית הכנסת.
פטירת ילדיו.
כשנתיים מאז נשא רבי רחמים את רעייתו אסתר, לא נולדו להם כלל ילדים. כעבור שנתיים נולדה להם בת ראשונה, לה קראו טוטי על שם אמו הביולוגית, אך כשנה לאחר לידתה חלתה במחלת האבעבועות ונפטרה.
כעבור זמן מה נולדה להם שוב בת, אך כשמלאו לבת זו שלוש שנים, נפטרה גם היא.
בפעם השלישית נולדה שוב בת (שקיבלה את השם כ'אנום גאן, בעברית – חנה), אך הפעם, מחשש לחייה, החליטו רבי רחמים ורעייתו להשיא אותה מהר ככל האפשר, בתקוה שכאשר יוציאו אותה מרשותם – לא תחול עליה קללת המוות שרבצה על יוצאי חלציהם (ואכן בת זו היא הראשונה ששרדה והאריכה ימים), כך ביקשו לארס אותה בגיל שש, מתוך כוונה להביאה בברית הנישואין תוך שנים בודדות, אך השידוך הראשון לא עלה יפה, דבר שעיכב את האירוסין בעוד שנה תמימה עד הגיעה לגיל שבע.
לאחר מכן נולד להם בן, אך בהגיעו לגיל שלוש נפטר גם ילד זה. רבי רחמים התאבל עליו ימים רבים, ואף נעשה חולה בשל כך.
כעבור זמן מה הרתה שוב רעייתו בפעם החמישית, אך עוד בטרם הגיע זמן הלידה, נפל העובר.
בשנת התרס"ד הרתה רעייתו בפעם השישית, אז חלם רבי רחמים כי עליו להגיע לקברו של עזרא הסופר ולערוך שם תפילה עבור הצלת העובר וקיומו. בהגיע החודש התשיעי להריון, שמע כי כמה עשירים מעירו מתכוננים לנסיעה לבבל, והחליט להתלוות אליהם למרות התנגדות רעייתו ואביה.
בדרך, בהגיעו למקום בשם כאזראן, קיבל ידיעה בטלגרף כי רעייתו ילדה בן.
בבבל התפלל על קברו של יחזקאל הנביא, וכן בקברו של עזרא הסופר, עם חכמי כל מקום ומקום, וכן הלך להתברך אצל רבי יוסף חיים זצ"ל - בעל הספר "בן איש חי" - שבנוסף לברכה גם ניחם אותו ויעץ לו מה לעשות בעתיד, וכן דחף אותו לעלות לארץ ישראל, ואף נתן לו תמיכה כספית עבור כך.
עלייתו ארצה.
בשנת תרס"ו, כאשר מלאו לו ארבעים ואחת שנה, החליט לעלות ולהתיישב בירושלים, אך הקהילה והשלטונות בשיראז מנעו ממנו לצאת מהמדינה, ועל כן נאלץ לברוח כשהוא משאיר מאחור את אשתו ושניים מילדיו, את ספרייתו הגדולה שכללה ספרים נדירים וכן את כתבי היד של דרשותיו. בליל עשרה בטבת תרס"ו הגיע לירושלים יחד עם בתו חנה ובעלה שאול, וכעבור שנה עלו בעקבותיו אשתו וילדיהם עזרא וחיה. במהלך ההפלגה של משפחתו ארצה, אבדו כתבי היד של הספרים שכתב במהלך עשרות שנים, כשהושלכו לים בעקבות סערה, והרב נאלץ לכתוב אותם שוב.
המשפחה המאוחדת קבעה את ביתה בשכונת זיכרון טוביה בשכונת נחלאות שבירושלים. מאוחר יותר רכש הרב רחמים יחד עם אחיו עזרא ויוסף חצר בשכונת נחלת ציון (כיום, בין רחוב שילה לרחוב הרב עובדיה סומך, בשכונת נחלאות), והקים בה את בית הכנסת "שערי רחמים" על שמו, ומאוחר יותר גם ישיבה הנושאת שם זה. כמו כן היה שותף להקמת תלמוד תורה "אור החיים", ותרם את הכסף לבנייתו בצמוד לבית הכנסת אוהבי ציון הסמוך לבית הכנסת שלו.
בירושלים, נקשר ברב אברהם יצחק הכהן קוק, שכיהן אז כרבה הראשי של ארץ ישראל. יחד עמו למד בחברותא את תורת הסוד ועל הגאולה. בהסכמה שכתב הרב קוק על הספר "צדקה ורחמים" של הרב רחמים, תיאר אותו "מעלת כבוד ידידי הרב המופלא". כשנפטר הרב רחמים, עצר מסע הלוויה, שעשה את דרכו להר הזיתים, במשכנו של הרב קוק - וזה יצא למרפסת ביתו והספיד את חברו הרב רחמים.
לאחר פטירתו, נקבר בהר הזיתים, אך קברו נהרס ואבד במהלך 19 שנות השלטון הירדני במקום.
ילדיו.
לאחר כל הקשיים ומבין כל ילדיו שנולדו לו ולרעייתו, שרדו ארבעה ילדים - בניו: פרופ' הרב עזרא ציון מלמד, הרב יעקב מלמד-כהן - שניהם יקירי ירושלים. בנותיו: חנה (כאנום) שר שלום כהן וחיה (וידא) שר שלום כהן.
פרימה פראטיקה
המונח פרימה פראטיקה (Prima pratica, "נוהג ראשוני") מתייחס למוזיקה מתקופת הבארוק המוקדם, המזכירה יותר את סגנונו של פלסטרינה, או את הסגנון שגיבש ג'וזפו צארלינו, מאשר את הסגנונות ה"מודרניים" יותר. עיקר שימושו בהשוואה למוזיקה ב"סקונדה פראטיקה", ("נוהג משני") ואפשר להשתמש בו בטקסטים מודרניים כמונח נרדף ל"סגנון העתיק" (stile antico), שאותו אפשר להציג מול "הסגנון המודרני" (stile moderno), שהוא בר-חילופין עם ה"סקונדה פראטיקה". השימוש הראשון במונח "פרימה פראטיקה" נעשה במהלך המחלוקת בין ג'ובאני ארטוזי וקלאודיו מונטוורדי בנושא הסגנון המוזיקלי החדש.
בתחילה התייחסה ה"פרימה פראטיקה" רק לסגנון ההכנה והפתרון של דיסוננסים. בספרו "Seconda parte dell'Artusi" משנת 1603 כותב ארטוזי על הסגנון החדש של יחב לדיסוננסים, תוך התייחסות ספציפית לנוהג של הימנעות מהכנה נאותה של דיסוננסים (ראו קונטרפונקט), ועלייה אחרי במול או ירידה אחרי דיאז. בספר אחר שלו, L'Artusi, overo Delle imperfettioni della moderna musica משנת 1600 ("הארטוזי, או פגמי המוזיקה המודרנית") גם תקף ארטוזי במפורש את מונטוורדי ונעזר בדוגמאות מן המדריגל שלו "קרודה אמארילי" לשלילת הסגנון החדש.