ב-2008, מחקר שבחן את השושלות של mtDNA בדרום מזרח אסיה ובטייוואן, גילה כי לכל היותר, רק כ-20% מהמטוכונדריה דנ"א המודרנית נוצרו במהלך הנאוליתית. הם גילו כי קטעים אחרים ברצף של דרום מזרח אסיה, מקורו מלפני 50,000 שנה. אף על פי שעליית מפלס הים בתקופת הקרח האחרונה, הייתה בעיקר הדרגתית החל מ-19,000 שנה, מחקרים ספציפיים הראו כי היו שלושה פרקים של אירועי עלייה דרמטיים בגובה המים כ ~ 14,500, ~ 11,500, ו ~ 7,500 שנים, שנגרמו על ידי התמוטטויות של גושי קרח עצומים. הם הגיעו למסקנה כי הדבר הביא להצפות פתאומיות, ועליית גובה פני הים. תמורות אלה הביאו לעקירת אוכלוסייה המונית מדרום מזרח אסיה, ונוצרו התנאים הראשונים שהביאו לצורך לפתח של הטכנולוגיות הימיות שהגדירו מאוחר יותר את התרבות האוסטרונזית.
בייחוד הם איתרו את האזור שבין ים סולו לבין ים סולאווסי, כנקודת מוצא אפשרית של התרבות הימית, שהתפשטה צפונה לעבר טייוואן ומזרחה לעבר גינאה החדשה ולאוקיינוס ​​השקט. הם נעזרו בראיות הגנטיות וגם בראיות ארכאולוגיות של להבי כלי אבן שנמצאו בפיליפינים ובטייוואן. עם זאת, הם גם מזהירים כי המחקר שלהם מהווה רק 15% משלשלאות הדנ״א האופייניות לדרום מזרח אסיה, וכי לא היה מספיק מידע לבדיקת כיוונים אחרים של התפשטות מקבוצות אוכלוסייה שכנות.
ממצאי ארגון הגנום האנושי (HGO) בשנת 2009 אישרו עוד יותר את המחקרים כאשר הגיעו למסקנה שאסיה מאוכלסת בעיקר באמצעות אירוע הגירה יחיד מאפריקה, לפיו אוכלוסייה מוקדמת נכנסה לראשונה לדרום מזרח אסיה לפני שהם עברו צפונה למזרח אסיה.
עם זאת, בשנת 2014, המחקר של Lipson et al. סותר את התוצאות הללו. בניגוד למחקרים קודמים שהתמקדו רק ב-mtDNA, המחקר החדש השתמש בנתוני גנום שלמים, מה שמאפשר להם ללמוד על מאות אלפי אבות, ולא רק שושלת אחת. הצוות גם השתמש בשיטות ניתוח סטטיסטיות מתוחכמות יותר, שאיפשרו בחינת המיזוג הגנטי בין אוכלוסיות בדרום מזרח אסיה. המחקר החדש מצא כי לכל אוכלוסיות דרום מזרח אסיה יש גנים שמקורם בטייוואן האבוריג'ינית. בניגוד לטענת ההגירה מדרום לצפון בהשערת ה"התפשטות מסונדאלנד", ניתוח הגנום כולו מאשש את התפשטות מהצפון לדרום של העמים האוסטרונזיים בהשערה השלטת "היציאה מטייוואן". החוקרים ציינו עוד כי בעוד שבני אדם מתגוררים בסונדאלנד לפחות 40,000 שנה, האסטרונזים היו אנשים שהגיעו לאחרונה, והתוצאות של המחקרים הקודמים לא הביאו בחשבון את הקשר ביניהם.
בשנת 2016, חסידי "תאוריית סונדאלנד" חידדו את ההשערה הקודמת שלהם לאחר שבחנו שורות נוספות של mtDNA בכך שהודו כי נדידות מטייוואן אכן התרחשו במהלך ההולוקן האמצעי עד האחרון. אבל הם הציעו שבמקום "התפשטות אוסטרונוזית" אחידה, כפי שהוצגה על ידי מודל "ההתפשטות מטייוואן", התהליך היה של דיפוזיה והתבוללות תרבותית שהביאו לשינויים הלשוניים והתרבותיים (בעיקר גידול האורז), אך הייתה השפעה גנטית קטנה יחסית (ממוצע של 20%) על אוכלוסיות קיימות בדרום מזרח אסיה.
המחקר שלהם גם הגיע למסקנה כי אוכלוסיית דרום מזרח אסיה התרחבה צפונה מוקדם יותר במהלך אירועי העלייה הקטסטרופלי של פני הים בפלייסטוקן המאוחר, התפזרה לתוך היבשת בדרום סין ולאחר מכן לתוך טייוואן. האירוע היה במקביל להגירות אחרות של אוכלוסיות שפלשו לטייוואן מהדרום דרך הפיליפינים.
יתר על כן, הם מפרשים את התרומות הגנטיות הנמוכות של האבוריג'ינים הטאיוואנים כראיה לכך שהאבוריג'ים הטייוואנים לא תרמו באופן משמעותי להתפשטות המאוחרת. במקום זאת ההתפשטות הייתה ברובה של אוסטרונזים החקלאים שהתבססו על גידול אורז מדרום סין שעברו דרך טייוואן בסביבות 7000 ל 6000 שנים לפני הספירה. ופעם נוספת בסביבות ~ 4.5 אלף שנים. הם מציעים שתערובת של גנים אוסטרונזים באוכלוסיות טייוואניות התרחשה לאחר ההתרחבות האוסטרנזית מדרום סין, ולא לפני כן.
גיבוש שבטים וממלכות.
בתחילת האלף הראשון לסה"נ, החלו מרבית התושבים האוסטרונזיים בדרום מזרח אסיה לעסוק במסחר עם הודו וסין. אימוץ המודל של מדינה איפשר את יצירתם של ממלכות הודיות כגון טרומאנאגארה, צ'אמפה, לנגקוסקה, מג'אפהיט ובאלי. בין המאה ה-5 עד ה-15 הפכו ההינדואיזם והבודהיזם לדתות העיקריות באזור. סוחרים מוסלמים מחצי האי ערב הביאו את האסלאם במאה ה-10. האסלאם התפתח כדת הדומיננטית בארכיפלג האינדונזי עד המאה ה-16. תושבי פולינזיה האוסטרונזים לא היו מושפעים מסחר תרבותי זה, ושמרו על התרבות המקומית שלהם באזור האוקיינוס ​​השקט.
חיפוש אחר תבלינים וזהב במדינות מערב אירופה, הביא להתיישבות אירופאית מאוחרת יותר במדינות דוברות אוסטרונזית באסיה ובאזור הפסיפי, החל מהמאה ה-16 עם בוא הקולוניאליזם הפורטוגזי והספרדי בחלקים מסוימים של אינדונזיה (היום מזרח טימור), הפיליפינים, פאלאו, גואם ואיי מריאנה; הקולוניאליזם ההולנדי של הארכיפלג האינדונזי; הקולוניזציה הבריטית של מלזיה ואוקיאניה; הקולוניזציה הצרפתית של פולינזיה הצרפתית; ולאחר מכן, הממשל האמריקאי באוקיינוס ​​השקט.
בינתיים, הבריטים, הגרמנים, הצרפתים, האמריקאים והיפנים החלו להקים אזורי השפעה באיי האוקיינוס ​​השקט במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. היפנים לאחר מכן פלשו לרוב דרום מזרח אסיה וחלקים של האוקיינוס ​​השקט במהלך מלחמת העולם השנייה. המחצית השנייה של המאה ה-20 הביאה את עצמאותה של אינדונזיה המודרנית, מלזיה, מזרח טימור ורבות ממדינות האיים, כמו גם את עצמאותה מחדש של הפיליפינים.
ספינות ושייט.
תרבות הילידים של אוסטרונזיה משתנה מאזור לאזור. העמים האוסטרונזים הראשונים ראו בים את המאפיין הבסיסי של חייהם. בעקבות התפשטותם לדרום מזרח אסיה ולאוקיאניה, הם היגרו בסירות לאיים אחרים. סירות בגדלים שונים ובצורות שונות נמצאו בכל תרבות אוסטרונזית, ויש להן שמות שונים.
סירות קאנו אוקייניות (outrigger canoe) היו החידושים הטכנולוגיים החשובים ביותר של העמים האוסטרונזים. הם היו בני האדם הראשונים עם כלים המסוגלים לחצות מרחקים גדולים של מים, מה שאיפשר להם ליישב את המרחב האוקיינוס ההודי-פסיפי בזמנים פרהיסטוריים. קבוצות אוסטרונזיות ממשיכות להיות המשתמשות העיקריות בסירות כאלה בהווה.
באמצע המאה ה-20 האמינו שקטמרנים התפתחו מסירות קאנו אבל מחקרים מודרניים המתמחים בתרבויות האוסטרונזיות סבורים כעת ההפך. שתי סירות הקשורות זו לזו התפתחו ישירות מטכנולוגיית רפסודות מינימליות של שני בולי עץ קשורים זה בזה. האוכלוסיות האוסטרונזיות הוותיקות בדרום אסיה, מדגסקר ואיי קומורו נוטות להעדיף סירה כפולה, משום שהיא שומרת על יציבות בים. אבל יש אזורים קטנים שבהם קטמרנים וסירה חד שדרה שכיחות עדיין. האלמנט המובהק ביותר של המפרשים האוסטרונזים שמבדילים אותם ממפרשים אירואסיאתיים מערביים הוא שיש להם קוצים לאורך הקצה העליון והתחתון.
טכנולוגיית הקטמרן והקאנו אומצה על ידי העמים שאינם אוסטרונזים בסרי לנקה ובדרום הודו, בעקבות מגע מאוד מוקדם של האוסטרונזים עם האזור, כולל האיים המלדיביים – מגע שהתרחש כנראה בסביבות 1000 ל 600 לפנה"ס ואילך. הקולוניזציה המוגבלת הזאת עדיין ניכרת בשפות סרי לנקה ודרום הודו.
הקשר המוקדם עם ספינות ערביות באוקיינוס ​​ההודי במהלך הפלגות אוסטרונזיות הביא לפיתוח המפרש המשולש הערבי. במקביל, האוניות הערביות השפיעו על התפתחות מפרש הטנג'ה המלבני האוסטרונזי של מערב מזרח אסיה.
קדרות.
מחוץ לטייוואן מתועדים לראשונה כלי חרס אדומים וכלי חרס חתומים הקשורים בהתיישבות האוסטרונזיות מסביבות 2000 עד 1800 לפנה"ס בצפון הפיליפינים, מאתרים באיי באטאנס ועמק קגאיאן של צפון לוזון. משם התפשטה טכנולוגיית כלי החרס למזרח, לדרום ולדרום-מערב.
באחד מגלי ההגירה הובאו כלי חרס לאיי מריאנה בסביבות 1500 לפנה"ס, שם נחשפו אתרים ארכאולוגיים עם קדרות דומה מאוד לזו שבפיליפינים. ההגירות הדרומיות התכנסו באי מלנזיה, וכתוצאה מכך מה שנודע כיום כתרבות לאפיטה שנמצאת סביב ארכיפלג ביסמרק.
בתרבות לאפיטה נמצאה קדרות עם חותמות משוננות. הם העבירו את טכנולוגית הקדרות עד טונגה בפולינזיה. טכנולוגיה קדרות טונגה, לעומת זאת, התאפיינה בכלים פשוטים ולא מקושטים, הייתה קיימת רק כמאתיים שנה לפני שנעלמה בבת אחת בסביבות 400 לפנה"ס. הסיבות לכך עדיין אינן ידועות. הקדרות שנעלמה הוחלפה בכלי עץ או במבוק מגולפים, דליי במבוק וסלים. עם זאת, עיצובים גאומטריים ודמויות מסוגננות, שהופיעו על כלי החרס בעבר, שכיחים עדיין באמניות אחרות ששרדו כמו קעקועים, ואריגה.
מנהג נפוץ בקרב האוסטרונזים באזור גדול של איי דרום-מזרח אסיה הוא השימוש בכדי קבורה, מנהג שהופיע בתקופה הנאוליתית המאוחרת ופרח באלף הראשון לספירה. כדי הקבורה אופייניים לאזור הגובל בפיליפינים בצפון, בדרום סומטרה בדרום מערב, וסומבה ואיי מלוקו בדרום מזרח. עם זאת, הם לא התגבשו כמסורת אחת וניתן לאפיין לפחות 14 מסורות שונות השכיחות באיים. במרבית המקרים, כדי הקבורה המוקדמים ביותר היו כדי חרס מקומיים גדולים, ואחריהם התפתחו כדי חרסינה מקומיים, ולבסוף כדי חרסינה מיובאים שנרכשו במסחר הימי המתפתח עם סין ודרום מזרח אסיה בסביבות המאה ה-14 לספירה.
גילוף באבן ג'ייד.
האבות הקדמונים האסטרונזיים יישבו בדלתא הנהר היאנגצה שהיה אחד המרכזים העתיקים של הנאוליתיים בעיבוד וגילוף אבן הירקן (ג'ייד). עיבוד הירקן התפשט לטייוואן בסביבות 3,000 לפנה"ס, ולאחר מכן עבר לווייטנאם ב-2,000 לפנה"ס ולפיליפינים ב-1,800-1,500 לפני הספירה. כולם החלו לייצר כלים וקישוטים שונים בסדנאות ירקן מקומיות, כולל צמידים, חרוזים וטבעות.