הטמעה תרבותית היא תהליך בו קבוצת מיעוט כדוגמת מהגרים או מיעוטים, עוברים תהליך הידמות לקבוצה הדומיננטית ומבקשים לקבל על עצמם את הערכים, ההתנהגויות והאמונות של קבוצה אחרת. לעיתים הגורם שמוביל לקיום תהליך ההיטמעות התרבותית הוא הנחה לפיה אימוץ אלמנטים מהתרבות הדומיננטית הם ערובה להשתלבות של המהגרים או קבוצות המיעוט בתחום המדינה או הטריטוריה בה הם מעוניינים להשתלב ולהתקדם.
לרוב מצפים מקבוצות המיעוט להסתגל למנהגים היומיומיים של התרבות הדומיננטית באמצעות שפה ומראה כמו גם באמצעות גורמים סוציו-אקונומיים אחרים, כגון קליטה בקהילה התרבותית והתעסוקתית המקומית.
לעיתים רבות, הגירה בקנה מידה גדול גורמת לתסיסה פוליטית בקרב החברה ולהתנגדות או סלידה מפני מהגרים בני תרבויות זרות.
כמו כן, כתוצאה מתהליך 'הטמעה תרבותית' נעלמים לעיתים רבות חלק או כל המאפיינים הייחודיים למהגרים החדשים או לקבוצות המיעוט. הדבר נכון במיוחד במקרים בהם מוסדות התרבות השלטת יוזמים תוכניות להטמעת התרבות השלטת בקרב אוכלוסיות המיעוט. אזור בו ישנה הטמעה תרבותית מכונה לעיתים "כור היתוך".
הטמעה תרבותית יכולה להיכפות על ידי השלטונות על מיעוטים אתניים. מדיניות האחדה מטעם השלטון הייתה מקובלת במאה ה-19 ובמאה ה-20 בארצות רבות. דוגמאות ידועות הן הפרנקיזציה בצרפת, ששורשיה עוד ב-1539 אך הפכה למדיניות רשמית בהדרגה אחרי המהפכה הצרפתית, והתבטאה באיסור על ברטונית וניבים מקומיים אחרים; הגרמניזציה, שהופעלה לראשונה על ידי פרוסיה על הסלאבים בשטחיה המזרחיים; הרוסיפיקציה שהנהיגה האימפריה הרוסית בעיקר אחרי 1863, שנמשכה גם בברית המועצות; והמגיאריזציה בשטחי ממלכת הונגריה רבתי לאחר 1867 ועד למלחמת העולם הראשונה.
התבוללות הוא תהליך היטמעות של יהודים בקרב חברה של גויים הסובבת אותם. התבוללות יכולה להיות השפעה של תרבויות הגויים ועד אובדן מוחלט של הזהות הלאומית והמרת הדת.
ניתן לראות בתהליכי הטמעה תרבותית כמקרה פרטי של תהליכי סוציאליזציה. סוציאליזציה הוא תהליך המתחיל מלידה, וכולל למידה של נורמות חברתיות וערכים חברתיים, למידה המתרחשת מטבע האינטראקציה הבין-אישית בקבוצה. לעומת זאת, הטמעה תרבותית היא תהליך בו ישנו מעבר של הפרט מתרבות אחת בעלת תפיסות ונורמות חברתיות ייחודיות, וויתור עליהן לטובת השתלבות בתרבות השלטת. זהו תהליך סוציאליזציה מחדש שבסופו הפרט נמנה עם קבוצה חדשה בעלת ערכים, התנהגויות ואמונות של קבוצה שונה מזו שנולד לתוכה. הדוגמאות המרכזיות להטמעה תרבותית כוללות מהגרים במדינה חדשה או השתלבות מיעוטים בתרבות הדומיננטית. ואולם, הטמעה תרבותית עשויה להיות רלוונטית בתיאור מגוון רב של קשרים חברתיים שמתקיימים בין קבוצות אנשים. למשל, בבתי כלא, בכניסה למערכת צבאית, במעבר בין מעמדות חברתיים, בהמרות דת ואף בנישואים. כל דוגמה שכזו היא ייחודית ונבדלת מאחרות מבחינת הכוחות הפוליטיים וחברתיים הפועלים על כל קבוצה, שמרנותן ונטייתן להיטמעות חברתית. לכוחות אלה השפעה לא מבוטלת גם על הפרטים המרכיבים את הקבוצות הללו. תהליך ההטמעה התרבותית מדגים קונפליקט פנימי של ממש: רצון טבעי להשתלב בחברה לעומת רצון לשמור על הזהות התרבותית הייחודית, כשלאלמנטים פוליטיים וחברתיים מהווים כוח מכריע ביישוב קונפליקט פנימי זה.
הטמעה תרבותית בישראל.
בשנות ה-50 התבצע ניסיון להטמעה תרבותית במדינת ישראל, המכונה "כור היתוך" או "סיר לחץ". בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל הונהגה מדיניות "כור ההיתוך" בכל הנוגע לעלייה ההמונית בשנות ה-50 מארצות האסלאם. מטרת המדיניות הייתה לנתק את קבוצות העולים שהגיעו לארץ מהאלמנטים הייחודיים של מסורותיהם העדתיות לשם יצירת מערכת תרבותית אחת, לה מרכיב תרבותי אירופאי דומיננטי. מדיניות זו הונהגה על ידי משרד הקליטה ונציגיו בשטח, אשר ניהלו את המעברות, מחנות העולים ועיירות הפיתוח אליהם הובאו העולים. מסגרות אלו ניסו לעצב זהות לאומית אחידה ורצויה על פי העדפות האוכלוסייה הדומיננטית הוותיקה. לשם השגת מטרה זו, נעשה שימוש בסוכני חיברות, ביניהם החינוך, תנועות הנוער, הצבא, מוסדות התעסוקה ותרבות הפנאי. בקרב קבוצות העולים שומרות המסורת התעוררה התרסה כנגד החינוך האחיד הממלכתי שהנהיגה המדינה, בטענה של כפייה חילונית. ב-25 בינואר 1950, כאשר עלה הוויכוח בסוגיית חינוך ילדי העולים לסדר היום הציבורי, הוקמה ועדת חקירה פרלמנטרית בראשותו של השופט גד פרומקין. תפקידה היה לברר אם יש אמת בהאשמות אלו, וב-9 במאי באותה שנה הועידה פרסמה מסקנותיה וחשפה הליכים שגרתיים של כפייה. בחודשים שלאחר הועידה, החל שינוי הדרגתי בחינוך שניתן לילדי יוצאי מדינות האסלאם. בעשורים הבאים בהדרגה החלה רווחת יותר מדיניות על פי גישה של פלורליזם ורב-תרבותיות, אשר כיום מקובלת יותר בחברה הישראלית.
קיבוע חנקן ימי
קיבוע חנקן הוא תגובה כימית שבה חנקן גזי מן האטמוספירה (N2) מומר לתרכובות חנקן מקובע (fixed) כגון אמוניה (NH3) וניטראט (NO3). התהליך מתייחס גם להמרה של חנקן גזי לצורות אחרות, כגון NO2. החנקן האטמוספירי מהווה כשמונים אחוזים מן האוויר, ואחוז גבוה מאוד מהחנקן באוקיינוס, אך הוא אינו זמין לצמחים כגז, אלא לאחר קיבועו בלבד. החנקן המקובע (בעיקר בצורת אמוניה NH3), דרוש ליצירת הנוקלאוטידים וחומצות האמינו. מכאן שהחנקן המקובע הוא נוטריינט בסיסי לכל צורות החיים ועל כן תהליך הקיבוע משמעותי לחיים בים וביבשה.
מחזור החנקן ופרופיל החנקן באוקיינוס.
מחזור החנקן בטבע הוא תהליך בו נעשים חילופים מתמידים בין חנקן אטמוספירי לחנקן הספוח בקרקע. מחזור החנקן מושפע באופן משמעותי מתהליכים ביולוגיים. חנקן מן האוויר מקובע על ידי אורגניזמים שונים, העיקרי שבהם הוא כחוליות, בשכבות נמוכות של האוקיינוס ובמים חמים בלבד. המולקולות שנוצרו (ניטריט ואמוניום) נקלטות לתוך חומר אורגני בתהליך שנקרא אסימילציה. בתהליך הפוך, ניטריפיקציה, מפורק החומר האורגני ל-NO3. המחזור נשלם בחזרת החנקן לאטמוספירה בצורת גז, בתהליך שנקרא דניטריפיקציה, תוצאה של נשימה אנאירובית של חיידקים במעמקי האוקיינוס. עקב תהליכים אלו, פרופיל החנקן המקובע הוא כשל נוטריינטים רבים – חסר בפני השטח ומצטבר בעומק. זאת לעומת חנקן גזי שרמתו קבועה בעומקים שונים. לא ברור האם קיים איזון בין תהליך הדניטריפיקציה לתהליך הקיבוע, וקיימים מחקרים הטוענים כי הדניטריפיקציה גוברת והאוקיינוס מאבד חנקן זמין.
קיבוע חנקן בתהליכים א-ביוטים.
חנקן נקשר באטמוספירה על ידי סערות ברקים. תרכובות חנקן נוצרות גם תוך כדי תהליכי שרפת דלק, במנועי רכב ובתחנות הכוח. בתחילת המאה העשרים, החלו בייצור דשנים חנקניים בתהליך אשר נקרא הבר בוש (Haber-Bosch) על שם ממציאיו. עקב תהליכים תעשייתיים אלו, ניתן לראות עלייה בכמות החנקן המקובע באוקיינוס. מאמצים גדולים נעשים במשך העשורים האחרונים על מנת להבין כיצד הברזל מבצע את משימתו, וכיצד ניתן לקבע חנקן לשימוש מסחרי, בעיקר לצורכי חקלאות.
קיבוע חנקן ביולוגי.
למולקולת החנקן שמונה מצבי חמצון-חיזור שונים, ועל כן היא יכולה לשמש כקולט אלקטרונים בתהליכים ביולוגיים. קיבוע נעשה על ידי חיידקים שונים, באמצעות האנזים ניטרוגנאז, המחזר חנקן לאמוניה, בתהליך שניתן לסכמו במשוואה:
N2 + 8H+ + 8e− → 2NH3 + H2.
מיקרואורגניזמים אלו יכולים להיות אירוביים (הקיבוע נעשה באמצעות חמצן), או אנאירוביים. במקרה של החיידקים האירוביים, יש צורך בהגנה על פעילות האנזים מפני החמצן.
בים התהליך נעשה בעיקר באמצעות ציאנובקטריות, אשר חלקן נמצאות בסימביוזה עם שרכים. תהליך זה מוגבל על ידי כמות הזרחן והברזל הזמין באוקיינוס. הברזל מגביל עקב תפקידו הקריטי במערכת הפוטוסינתטית, הוא מאפשר הגנה על האנזים ניטרוגנאז מחמצון וחשוב להפקת אנרגיה. בנוסף, הברזל חשוב לפעולה יעילה של האנזים ניטרוגנאז עצמו.
חיים בנימיני
חיים בנימיני (נולד ב-1938), הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, היה מפקד חטיבת גולני, מפקד בית הספר לקצינים וקצין מודיעין ראשי בצה"ל, ולאחר מכן היה מנהל משאבי אנוש בחברת "סאיטקס" ובחברת "טבע" ומרצה אורח באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
בנימיני נולד בתל אביב וגדל ברמת גן, למד בתיכון חדש. התגייס לצה"ל ב-1956 והתנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים הוא עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לצנחנים כמפקד מחלקה. בנימיני המשיך ומילא תפקידי פיקוד בחטיבה בהם קצין מבצעים גדודי, מפקד פלוגה בגדוד 50. במלחמת ששת הימים לחם בקרבות ההבקעה ברפיח כסגן מפקד גדוד 890. שירת כשנה בענף ירדן במחלקת המחקר של אגף המודיעין. ב-1970 מונה למפקד גדוד 202 ופיקד עליו במלחמת ההתשה. בינואר 1971, השתתף כאחד ממפקדי הכוחות, בפשיטת צה"ל ללבנון במבצע "ברדס 20". שירת כראש ענף מבצעים במטכ"ל והיה שותף לתכנון מבצעי תגמול ופשיטות בלבנון. לאחר מכן מונה לראש ענף מבצעים במטכ"ל.
בספטמבר 1973 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד בית הספר לקצינים, במלחמת יום הכיפורים פיקד על "כוח בישוף" שהורכב מצוערים וסגל בה"ד 1, ולחם בחזית המצרית. פיקד על חטיבת גולני בשנים 1975 עד 1976, בהמשך עבר לאגף המודיעין, כיהן כראש מחלקת האיסוף ובשנים 1977–1979 כיהן כקצין מודיעין ראשי בדרגת תת-אלוף. השתחרר משירות הקבע ב-1982.