במחזור ויטרי מובא: וכן מנהג בארץ אשכנז שאין פוסקין צדקה על המתים בג' רגלים אלא ביום הכיפורים בלבד.
ובשולחן ערוך כתוב:
הזכרת נשמות בשלשה רגלים.
במחזור ויטרי כתוב:
"ופוסקים צדקה ברבים על החיים לבדם ... וכן מנהג בכל יום אחרון של רגלים שקורין פרשה זו לפסוק צדקה על החיים לבדם ולא על מתים שלא להצטער עליהם. דכתיב בהו ברגלים: "והיית אך שמח" וכן מנהג בארץ אשכנז שאין פוסקין צדקה על המתים בג' רגלים אלא ביום הכיפורים בלבד"
בכל זאת השתרש המנהג להזכיר נשמות בשלוש הרגלים והוא מוזכר על ידי הרב מרדכי יפה בספר הלבוש וכן מוזכר למשל בקיצור שולחן ערוך:
"גם ביום אחרון של פסח וביום שני של שבועות ובשמיני עצרת מזכירין נשמות, לפי שקורין בהם "כל הבכור", וכתיב שם: "איש כמתנת ידו" (דברים, טז, יז), לכן נודרין מתנות לצדקה. וכיון שנודרין לצדקה, נהגו ליתנה בעבור הנשמות שיזכור אותם אלהים לטובה, וגם אותנו יזכור עמהם לטובה בזכיותיהם".
אמירת הזכרת נשמות ברגלים החל בקהילות האשכנזים של מזרח אירופה ומשם התפשט גם לחלק מקהילות האשכנזים במערב גרמניה. אולם ישנם קהילות במערב אירופה, כמו אלזס ושווייץ שעד היום לא נוהגות לומר "יזכור" אף ביום הכיפורים.
היו שיצאו נגד אמירת הזכרת נשמות ברגלים בגלל העצבות שזה גורם. במיוחד הטענה נאמרה נגד אמירת יזכור ברגלים בארץ ישראל, בה הזכרת הנשמות נאמרת לא ביום טוב שני של גלויות, אלא ברגל עצמו. למשל, הרב אברהם סופר מביא בשם אביו, הרב שמעון סופר, שאין זה נכון להזכיר הנפטרים ולעורר אבל ביום טוב.
שארל-ז'אק פונסה
שטפן קירכה
מרים ניסנהולץ
לוקון-אמפונג
לוֹקוֹן-אֶמְפּוּנְג הוא הר געש מורכב פעיל במחוז סולאווסי צפון (Sulawesi Utara) באי סולאווסי שבאינדונזיה. הר הגעש מורכב משני חרוטים בולטים, הר לוקון (באינדונזית: Gunung Lokon) והר אמפונג (Gunung Empung) ומלוע געשי פעיל, טוֹמְפַּלוּאַן (Tompaluan), השוכן באוכף שביניהם.
גאוגרפיה ותיאור.
הר לוקון והר אמפונג מתנשאים לגובה של 800 מטרים מעל למישור טונדנו (Tondano) בקצה המזרחי של חצי האי הצפוני של סולאווסי. שני ההרים הם הרי געש שכבתיים, ולוקון הוא הגבוה מבין השניים (1,580 מטרים מעל פני הים). המרחק בין פסגות שני ההרים הוא 2.2 קילומטרים. פסגתו של הר לוקון שטוחה ונטולת לוע, ואילו בפסגת אמפונג יש לוע געשי שרוחבו 400 מטרים ועומקו 150 מטרים. באוכף שבין פסגותיהם מצוי טוֹמְפַּלוּאַן – לוע כפול שאורכו 250 מטרים ורוחבו 150 מטרים שבו נקווה לעיתים אגם קטן שמימיו חומציים.
רקע גאולוגי והיסטוריה של התפרצויות.
מרבית הגעשיות באינדונזיה נובעת מקשת סונדה – קשת איים שנוצרה באזור הפחתה בו חודר הלוח ההודי אל מתחת ללוח האירו-אסיאתי. קשת זו תחומה מצדה הצפון-צפון-מערבי על ידי איי אנדמן – שרשרת של איים געשיים ממקור בזלתי, וממזרח על ידי קשת בנדה – שאף היא נוצרה כתוצאה מהפחתה.
ספציפית, מקור הגעשיות של לוקון-אמפונג הוא באזור הפחתה הנמצא בשוליים הדרומיים של הקשת הגעשית מינדנאו-סנגיהיא-מינאהסה (Minadanao-Sangihe-Minahasa) וכיוונו צפון-מערב אל מתחת לאזור מינאהסה שבצפון סולאווסי. עקב פעילות געשית עזה ברביעון התחתון או התיכון נוצרה באזור קלדרה שצורתה חצי עיגול וממדיה 30 על 20 קילומטרים המכונה קלדרת טונדנו. יש כיום סימנים רבים לפעילות געשית בעבר בקרקעית הקלדרה: חרוטים פירוקלסטיים וקילוחי אובסידיאן, אבל הפעילות הגעשית במרכז הקלדרה הצטמצמה למעיינות חמים ופומרולות. הפעילות הגעשית מתרכזת כיום בשולי הקלדרה. רק השוליים המזרחיים של הקלדרה מוגדרים היטב (אגם טונדנו נסמך עליהם), אבל השוליים הדרומיים והצפוניים אינם מזוהים בוודאות, ובסדקים שהתהוו לרוחבם נוצרו הרי הגעש השכבתיים הפעילים: סוֹפּוּטָן (Soputan) בדרום, מאהאוו (Mahawu) ולוקון-אמפונג בצפון. הרי געש אלו פלטו בתחילה לבה אנדזיטית עד בזלתית, אבל בתקופה המודרנית הרכב הלבה הוא אנדזיטי בלבד.
לוקון-אמפונג הוא בין הרי הגעש הפעילים ביותר מבין 129 הרי הגעש הפעילים של אינדונזיה. מרבית ההתפרצויות יצרו עמודי התפרצויות קטנים עד בינוניים של אפר געשי, אך בחלקן היו גם זרמים פירוקלסטיים והתפרצויות פריאטיות. מקורן של ההתפרצויות ההיסטוריות של הר הגעש היה תחילה בהר אמפונג, הצעיר יותר מהר לוקון מבחינה מורפולוגית. ידוע על התפרצויות בעוצמה משוערת של VEI3 במדד ההתפרצות הגעשית ב-1375 וב-1775, שגרמו לנזקים ולאבדות בנפש. כל ההתפרצויות מאז הם מלוע טוֹמְפַּלוּאַן: פעמיים במאה ה-19 (1829 ו-1893) ו-18 פעמים במאה ה-20 (1930, 1942, 1949, 1951, 1958, 1961, 1962, 1963, 1965, 1966, 1969, 1971, 1973, 1975, 1994, 1986, 1988 ו-1991). מדד ההתפרצות הגעשית של מרבית ההתפרצויות היה בין 1 ל-2.
ההתפרצות של 1991 הייתה העזה ביותר (מדד התפרצות 3). היא לוותה בזרמים פירוקלסטיים וגרמה לנזקים לרכוש ולשדות החקלאים, לצורך לפנות כ-8,000 תושבים שהתגוררו בסמוך ולמותה של גאולוגית משווייץ שניסתה לצלם את הלוע בעת התפרצותו.
מאז תחילת המאה ה-21 התפרץ ההר חמש פעמים (2000, פעמיים ב-2002, 2003 וב-2011).
ההתפרצות של 2011.
לאחר כמה ימים של פעילות געשית בקנה מידה קטן ניתנה ב-11 ביולי הוראת פינוי ו-כ-4,000 תושבים פונו מהאזור. יממה אחר כך, ב-12 ביולי, התפרץ ההר. עמוד ההתפרצות הגיע לגובה של 1,500 מטרים, אבל לא פגע בתעופה האזרחית ולא הופסקה פעילותו של שדה התעופה הבינלאומי (Sam Ratulangi International Airport) של מנאדו בירת מחוז סולאווסי המצוי כ-30 קילומטרים צפונית-מערבית להר הגעש.
תושבים ששבו לבתיהם בכפרים השוכנים במורדות הר הגעש נאלצו להתפנות שנית עם התחדשות הפעילות הגעשית בבוקר ה-17 ביולי. באזור שפונה מתגוררים כ-28,000 בני אדם. עקב התרוממותו של עמוד התפרצות לגובה של כ-3.5 ק"מ נדרשו חברות התעופה לשנות את מסלולן של טיסות שהיו אמורות לעבור ברדיוס של 10 ק"מ מהר הגעש. קולות פיצוץ עזים שנשמעו במהלך הימים הבאים גבו את חייה של אשה שלקתה בהתקף לב. ב-27 ביולי ניתנה הודעת הרגעה מטעם הממשל האינדונזי ו-5,000 התושבים שפונו החלו לחזור לבתיהם.
וילאייט
וילאייט (בטורקית: Vilayet, המקור מערבית ولاية – "וילאיה") הייתה, החל משנת 1864, היחידה המנהלית הגדולה ביותר באימפריה העות'מאנית שהחליפה את האיילט, כחלק מרפורמת הטנזימאט.
חלוקה ומנהל.
הווילאייטים הוקמו מכוח "חוק הווילאייטים" שנחקק ב-1864, כחלק מיוזמת הטנזימאט. יוזם החוק היה הווזיר הגדול פואד פאשה, שנעזר במידהט פאשה שיישם את חידושי הטנזימאט באיילט של ניש (Niş, כיום בסרביה). החוק הגדיר את המבנה ההיררכי וחלוקת הסמכויות. החלוקה של הווילאיט ליחידות משנה הייתה דומה לחלוקה של האיילט: הווילאייט התחלק למספר סנג'קים ("Sancak") שעליהם משלו המותצרפים ("Mutasarrıf"). כל סנג'ק התחלק לכמה יחידות המכונות קאזה ("Kaza") שנוהלו בידי קאימקאם, שכללו עיר והכפרים שסבבו אותה, הקאזה התחלקה לנאהיות (Nahiye) בניהול מודיר ("Müdür"), ואלו התחלקו לקריות ("Karye") בראשות מוכתרים. בכל אחת מרמות המנהל הוקמו מועצות נבחרות, כאשר המועצה הכללית של הווילאייט ("Meclis-i Umumi-i Vilayet") הורכבה משני נציגים מוסלמיים ושני נציגים שאינם מוסלמים שכל אחד מהם היה מאחד מהסנג'קים של הווילאייט. המועצה דנה בנושאים הקשורים לעבודות ציבוריות (גשרים וכבישים), גביית מיסים, שיפור החקלאות והמסחר ובקשות ספציפיות של הסנג'קים. ההחלטות שהתקבלו במועצה הועברו לאישור באיסטנבול ושם הוחלט לאשרן, לדחותן או לערוך בהם שינויים.
בראש הווילאייט, כמו בראש האיילט שקדם לו, הועמד ואלי, אבל סמכויותיו הורחבו והוא נדרש לפקח על מכלול הנושאים החברתיים, הכלכליים, הביטחוניים והפוליטיים של הווילאייט ועל ביצוע הוראות שקיבל מהמרכז. הוואלי שלט ישירות על מושלי הסנג'קים, המוטסריפים, והיה אחראי על החינוך והעבודות הציבוריות בווילאייט. הוא קבע מתי תתכנס המועצה הכללית של הווילאייט, ומתי יתכנסו המועצות המקומיות המסונפות לסנג'קים, קיבל את החלטותיהם דרך המוטסריף ויישם את אלו שבתחום שיפוטו. הוואלי פיקח על גביית המיסים בווילאייט, אך לא היה יכול לעשות שימוש בכספים מבלי אישור מהשער הנשגב.
בצמוד לוואלי פעלו בווילאייט מחלקות מקבילות למבנה הבירוקרטי שהוקם באיסטנבול. בראשם עמדו רואה החשבון של הווילאייט, האחראי על מדיניות החוץ, מנהל העבודות הציבוריות, האחראי על חקלאות ומסחר ושופט חוקר. כל אלו מונו ישירות באיסטנבול והיו כפופים ישירות לממונים עליהם בבירה. על התיאום בין המחלקות הייתה אחראית המועצה המנהלית ("İdare Meclisi") של הווילאייט שבה היו חברים: הוואלי, ראשי המחלקות ושישה נציגים נבחרים מקרב תושבי הווילאייט, שלושה מוסלמיים ושלושה שאינם מוסלמים. עם זאת, היו לפעילות המועצה שני סייגים. האחריות המוחלטת על ענייני הביטחון והסדר הציבורי הייתה בידי של הוואלי, ולמועצה אסור היה להתערב בעניינים משפטיים. מעבר ליישום של הפרדת רשויות (מושג שיוזמי הטנזימאט הכירו מהתרבות המערבית). היה בכך רצון להרגיע את חששותיהם של העולמא (חכמי הדת המוסלמיים) מתהליך החילון המתגבר של האימפריה העות'מאנית.