כמו בכל מערכת אבטחה, יישום לקוי או לא מלא של המערכת עלול לחשוף פרצות אבטחה הניתנות לניצול בידי תוקפים. במקרים אלה, הבעיה אינה בבסיס התאורטי של המערכת אלא באופן בו מממשים את המערכת כך שגם במערכת חזקה באופן תאורטי, מתקיימות בעיות מעשיות הנובעות מתכנון או ביצוע לקויים.
שיפור תוכנות זיהוי תווים.
מספר מחקרים ניסו להתמודד עם הבעיה בזיהוי תווים במערכות CAPTCHA ויזואליות על ידי שימוש ברעיונות הבאים:
שלבים 1 ו־3 יכולים להתבצע בקלות על ידי מחשב. נכון ל-2012, בני אדם עדיין יכולים להפריד את האותיות בתמונה באופן טוב יותר מאשר מחשבים. במערכת בהן הרקע מורכב מצורות הדומות לאותיות והאותיות מחוברות ביניהן על ידי צורות אלה, קשה עדיין להפריד את האותיות באופן אוטומטי באמצעות מחשב. מסיבה זו, יישומי CAPTCHA חזקים יתמקדו בחלוקת התווים כדי להקשות על הפיצוח.
מספר יישומי CAPTCHA אשר נמצאים בשימוש נפרצו. דוגמאות אחדות הן אחד היישומיים המוקדמים של שנקרא "EZ-Gimpy", המערכת בה משתמש אתר האינטרנט PayPal ומספר יישומי קוד פתוח. פריצת המערכת של פורסמה בינואר 2008 על ידי גוף בשם Network Security Research, זמן קצר לאחר מכן נפרצו גם המערכות של הוטמייל ו־Gmail.
שימוש בבני אדם על מנת לפתור את ה־CAPTCHA.
בשיטה זו ניתן לבנות בוט הממלא באופן אוטומטי את הטופס וכאשר הוא מגיע לחלק בו צריך לפתור את ה־CAPTCHA הוא מעביר אותו למפעיל על מנת שיפתור אותו.
שיטה נוספת שניתן ליישם היא שימוש ב־CAPTCHA שהתקבל מאתר אחד באתר אחר השייך לפורץ, וכך הגולשים באתר פותרים את ה־CAPTCHA עבור הבוט אשר מעביר את הפתרון לאתר אליו הוא מעוניין לפרוץ.
שימוש ב-CAPTCHA לתועלת.
כאשר הערכות השימוש ב-CAPTCHA עומדות על 200 מיליון ביום, לפי חישוב של 10 שניות לכל אחד, מתבזבזות 500,000 שעות כל יום שיכולות להיות מנוצלות לתועלת.
עובדה זו גרמה ללואי פון אהן לחשוב על האפשרות להשתמש בכל ההקלדות האלה להעביר ארכיונים שלמים, שלא ניתן לפענח את המילים לטקסט על ידי סריקה, בעזרת שימוש במיקור המונים זה לטקסט דיגיטלי, ופיתח את reCAPTCHA. לדוגמה עיתון The Times, אשר מפורסם משנת 1851 משתמש בשירות זה של החברה של לואי פון אהן כדי להעביר את כל ארכיון העיתונים שלה לטקסט.
אפשר לראות זאת בכך שה-CAPTCHA דורשת להקליד שתי מילים כאשר אחת המילים היא מילה סרוקה ולא ידועה למערכת והמילה השנייה משמשת בתור מבחן טיורינג הפוך כדי לוודא שהמקליד הוא אדם ולא מחשב.
המילה השנייה נבדקת האם היא דומה לתוצאה של מספר מנגנוני OCR, ואם כן ניתן לעבור את המבחן. לאחר מכן המילה נשמרת במאגר ונבדקת מול התשובות של משתמשים שונים ואם כולם ענו בצורה זהה, אפשר להניח שזאת ההקלדה הנכונה ולהכניס למאגר, וכך להמיר טקסטים מודפסים שלמים לטקסטים דיגיטליים.
משפחת האדם
משפחת האדם (באנגלית: The Family of Man) הייתה תערוכת צילומים שנוצרה על ידי האמן והאוצר האמריקאי אדוארד סטייכן, והוצגה לראשונה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ב-24 בינואר 1955. התערוכה והספר שיצא בעקבותיה, שזכה לתפוצה גדולה ברחבי ארצות הברית והעולם המערבי כולו, היוו אבן דרך חשובה בהפיכת הצילום למדיום מוזיאלי וקבלתו כמדיום המבטא רגשות ומעביר מסרים אנושיים.
הרקע לתערוכה.
עוד לפני מלחמת העולם השנייה החלו להופיע במגזין לייף, ואחריו במגזינים נוספים, כתבות מצולמות שהביאו את חדשות העולם אל הציבור הרחב במדינות דוברות האנגלית ובדרך זו הפכו למעצבות דעת קהל. תהליך זה הועצם במהלך מלחמת העולם השנייה בעת שחלק מהצדדים המשתתפים שלחו צלמים מטעמם להנציח את הקרבות מתוך מטרה להעצים את הרגשות הפטריוטים של הציבור. בשנים שלאחר המלחמה, החלה סוכנות הצילומים מגנום לשווק מקבצי תמונות ממקומות שונים בעולם למגזינים שונים. הפעם הראשונה בה יושם הרעיון של יצירת מקבץ תמונות מכל רחבי העולם סביב נושא אחד היה בכתבות שהתפרסמו בקביעות ב-1948 וב-1949 במגזין "Ladie's Home Journal" ונקראו "People Are People the World Over".
קיימת טענה כי סדר יום פוליטי עמד מאחרי סדרות הצילומים מרחבי העולם שהופיעו במגזינים בשנים שלפני התערוכה. אותן שנים היו שנות המלחמה הקרה ועורכי המגזינים ניסו לקלוע לטעם הציבור ולהציג את הדמוקרטיה כשיטה העדיפה על המשטרים הקומוניסטיים. הצגת חיי היומיום בארצות הברית לעומת חיי היומיום במדינות אחרות הפכה למעשה לטענה נוספת לעליונות האמריקאית.
שמה של התערוכה נלקח מתוך נאום של אברהם לינקולן והכנתה ארכה כמעט שלוש שנים. סטייכן אמר כי קיבל את הרעיון לתערוכה בעקבות זכרונותיו מאמו שהטיפה לו את חשיבותה של הסובלנות והכבוד לכל בני האדם. הרעיון לתערוכה זוקק וגובש בעקבות היותו עד לאימה ולסבל שנחוו במלחמות העולם הראשונה והשנייה, בשפל הגדול ובמלחמת קוריאה. סטייכן אף הצהיר כי התערוכה היוותה את פסגת הישגיו. 503 התמונות שהוצגו בה היו של 273 צלמים מ-68 מדינות והן נבחרו מתוך שני מיליון צילומים של צלמים מפורסמים ואלמונים. צילומים אלו הציגו מגוון מצבים של החוויה האנושית הכוללים בין היתר: לידה, אהבה, שמחה, מלחמה, מחסור ועוני, כאב, מחלה ומוות. כוונתו של סטייכן הייתה להוכיח באופן ויזואלי את האוניברסליות של החוויה האנושית ואת תפקיד הצילום בתיעוד חוויה זו.
התערוכה והביקורת.
סטייכן הגדיר את התערוכה במילים אלו: ""משפחת האדם" מקיפה את מכלול החיים, מלידה ועד מוות, בדגש על יחסי היומיום של האדם עם עצמו, משפחתו, הקהילה והעולם בו אנו חיים".
התערוכה, שהועלתה עשר שנים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, ניסתה להראות כי למרות זוועות המלחמה והמתחים הבין גזעיים, הגזע האנושי הוא למעשה משפחה אחת. גישה זו אף גררה ביקורת שטענה כי המסר ההומני המועבר בתערוכה הוא מגויס מטרה ומזויף. למשל, לא הוצגו בתערוכה צילומים שתיעדו רוע מכוון, כדברי המבקרת פיבי-לו אדמס: "יש מתים אך לא רוצחים".
כבר בשנת 1957, בזמן שהוצגה התערוכה בפריז בעת מסעה סביב העולם, כתב עליה מבקר התרבות והסמיוטיקאי, רולאן בארת:
בארת טען, בנוסף, שהתערוכה מציבה לא רק את הלידה והמוות כדבר "טבעי", אלא גם את סדר העבודה, שמקבל אף הוא משמעות פטאלית וקבועה, ללא יכולת שינוי (כך, למשל, באותו עמוד בקטלוג התערוכה נראים הגברים עמלים בעבודות פיזיות קשות והנשים מכבסות ותולות כבסים): "לכן, אני חושש שההצדקה הסופית לכל ה'אדמיזם' הזה טמונה בניסיון להעטות על נייחותו של העולם אצטלה של 'חוכמה' ו'ליריות' שאיננה מנציחה את פעולות האדם אלא כדי לנטרל את חומר הנפץ שבהן".
בהעלאת התערוכה סייעו הצלם ויין מילר, שהיה עוזרו של סטייכן, והאדריכל פול רודולף שהיה אחראי על עיצוב התערוכה. התערוכה עוצבה כך שהמבקר עבר במסלול בין 32 נושאי החוויות האנושיים השונים: לידה, אמהות, משחק, עבודה, מלחמה, מוות ועוד נושאים רבים ושונים. לצד הצילומים הוצגו קטעי מלל מתוך יצירתם של סופרים ומשוררים, טקסטים דתיים ומתוך מסורות של עמים שונים. היו שטענו כנגד קטעי המלל כי בשעה שבדרך כלל הצילומים אמורים לדבר עבור עצמם, כאן הם מכוונים את הצופה אל תפיסת התמונה של יוצרי התערוכה. ביקורת זאת הצטרפה לביקורת על המגמתיות של התערוכה. חלק גדול מהצלמים שהשתתפו בתערוכה היו צלמים שעבדו עבור סוכנויות ידיעות וניתן היה להבחין כי סגנון חלק ניכר מהצילומים בתערוכה דמה לסגנון שאפיין את הצילומים במגזין לייף שזכה באותן שנים לפופולריות.
השפעת התערוכה.
אמנם כבר בשנים שלפני כן הוצגו תערוכות צילום במוזיאונים, אולם הייתה זו הפעם הראשונה בה תערוכה בהיקף כה גדול הוצגה במוזיאון מרכזי והציבה את אמנות הצילום כאירוע תרבותי מהשורה הראשונה. אלין סארינן, מבקרת התרבות של הניו יורק טיימס, כתבה בעקבות פתיחת התערוכה: "האם הצילום החליף את הציור כאמנות החזותית החשובה של תקופתנו?".
יש הרואים בתערוכה את אחד הגורמים התרבותיים שהביאו להתפתחותה ולקבלתה של התנועה לזכויות האזרח בארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-20.
גם בישראל הייתה לתערוכה, לנושאיה ולסגנון הצילום שבה השפעה רבה. הדבר ניכר בשנתונים לאמנות הצילום שיצאו לאור בשנות ה-60.
תערוכות ההמשך והספר.
לקראת סיום הצגת התערוכה בניו יורק יצא לאור ספר שנשא את שם התערוכה ושילב את תמונותיה ואת טקסטים שליוו אותה. הספר אף כלל הקדמה שכתב קרל סנדברג שהיה גיסו של סטייכן. ויין מילר סיפר בראיון שנערך ב-1994, כי כמעט לא היו קיימים באותה עת ספרים שכללו צילומים במתכונת שהפכה לפופולרית בשנים שלאחר מכן. הרעיון להוצאת הספר היה של ג'רי מייסון שהיה באותה עת בעל הוצאת ספרים קטנה והוציא לפני כן מספר ספרים שכללו צילומים מלווים בטקסט. סטייכן וצוות המוזיאון לא האמינו בסיכויי הספר להצליח אך סטייכן רצה מאוד שהתערוכה תונצח בצורה כלשהי ולכן שיתף פעולה עם מייסון. הספר זכה להצלחה גדולה ויצא לאור במספר עיצובים בשנות ה-50 - הנפוץ ביניהם יצא לאור כספר כיס. במלאת 40 שנים לתערוכה יצא הספר בפורמט גדול. הספר נמכר ביותר מארבעה מיליון עותקים.