עיקר מטרתו של הידטיוס היא להראות את התפוררות החברה האזרחית במערב האימפריה הרומית ובמיוחד בספרד, והוא מתאר את המאה החמישית בצבעים קודרים במיוחד. ייתכן והפסימיות של הידטיוס נובעת מהאמונה שקיצו של העולם הולך וקרב, מאחר שקרא את המכתב האפוקריפי של ישו לתומא (מכתב מזויף כמובן), שטען כי העולם יבוא לקיצו במאי 482 וייתכן שהידטיוס האמין כי הוא מתאר את ימיו האחרונים של העולם עד שלעיתים אף הפריז בקדרות התמונה שהוא מתאר. דברים אלו נכונים במיוחד ביחס לאירוע שהוא שיאו של הסיפור, ביזת בירת הסוואבים בראגה בשנת 456 על ידי המלך הויזיגותי תיאודוריד השני, שפעל בשירות הקיסר אוויטוס. חשיבותו העיקרית של הידטיוס היא בכך שהוא המקור היחידי לתולדות ספרד בתקופה שעד 468, נקודה שבה ישנה הפסקה בסיפור. ההנחה היא שהידטיוס לא הצליח לסיים את עבודתו ומן הסתם מת באותה שנה או זמן לא רב אחר כך.
R2-D2 הוא דרואיד שירות ותיקונים מכניים מסדרת סרטי מלחמת הכוכבים. R2-D2 הוא רובוט שמגיב לפקודות קול אך אינו מסוגל לדבר, וגם אינו הומנואיד. זהו רובוט טיפוסי למדי בעולם של מלחמת הכוכבים. הוא מופיע בכל סרטי הסדרה והוא מגולם על ידי השחקן קני בייקר.
לטענת מעריציו, בנוסף להיותו דמות ראשית, הסרטים למעשה סובבים סביבו. הסיפור מסופר באמצעות פעולותיו. R2D2 מעביר הודעות בין דמויות המפתח, מציל אותם כאשר הם בצרה, אנו למעשה רואים את הסרטים דרך "עיניו". אף על פי ש־R2D2 אינו דמות אמיתית או מדברת, לטענתם הוא מהווה את גרעין הסדרה.
עלילותיו בסרטים.
R2D2 מופיע לראשונה מבחינה כרונולוגית בסרט כאשר הוא, יחד עם 4 רובוטים נוספים מסוגו שלו, מנסים לתקן את החללית של המלכה אמידאלה. מתוך החמישה, R2D2 הוא היחיד שמצליח לתקן את החללית ולשרוד – דבר אשר גורם למלכה לקרוא לו לסיפון ולהודות לו באופן אישי. הוא מתלווה לחוליית החיפוש אחר חלקי חילוף לספינה, הכוללת את קווי-גון ג'ין, המלכה אמידאלה וג'אר ג'אר בינקס, בכוכב טטואין. שם הוא פוגש באנאקין סקייווקר, מי שיצר את C-3PO, שבעתיד יהפוך לחברו הטוב.
במהלך הסרטים מבצע R2D2 תיקונים רבים ומציל את C-3PO. בסרט השני כאשר הוא נהרס במפעל הדרואידים, ובסרט החמישי כש-C-3PO פורק על ידי חיילי סער בגלל שנכנס למקום אסור בארמונו של לאנדו קלריסיאן בבספין.
R2-D2 החליף ידיים רבות במהלך הסדרה. איש אינו יודע היכן יוצר, והוא החל את דרכו כרובוט שירותים ותיקונים על הספינה המלכותית של נאבו, אך בעקבות מלחמת המשובטים עבר לבעלותו של אנאקין סקייווקר, לו הוא סייע בקרבות החלל שלו. אחרי נפילתו של אנאקין לצד האפל וקריסת הרפובליקה הועבר R2-D2 לרשות ברית המורדים. כ־19 שנה מאוחר יותר, בעקבות השתלטותו של דארת' ויידר על ספינת המורדים, R2-D2 ו־C-3PO נשלחים על ידי הנסיכה ליאה אורגנה לכוכב החול טטואין. שם הם נתפשים בידי ג'אוות שמוכרים אותם ללוק סקייווקר, החיי עם דודו החורג. בידיו של לוק, R2-D2 טוען שהאדון שלו הוא "אובי-וואן קנובי" ובעקבות ההודעה שמתגלית בו מוצא לוק את אובי-וואן, שמספר ללוק שהוא בן לאביר ג'דיי דגול. בעקבות הפגישה עם אובי-וואן, יוצאת החבורה - הכוללת את לוק, אובי-וואן, R2-D2 ,C-3PO וזוג הטייסים האן סולו וצ'ובאקה - להרפתקה בחלל, שבסופה הם מצטרפים לברית המורדים. אחרי מותו של אובי-וואן קנובי, עובר R2-D2 לבעלותו של לוק סקייווקר ומסייע לו להטיס את חללית הקרב X-Wing שלו.
בסרט "" הוא מחזיר ל-C-3PO את זיכרונו.
אפרו אמריקאים
מוריסי
סטיבן פטריק מוריסי (באנגלית: Steven Patrick Morrissey; נולד ב-22 במאי 1959), הידוע בשם מוריסי, הוא זמר בריטי וסולנה לשעבר של להקת האינדי המצליחה הסמית'ס. לאחר פירוק הלהקה בשנת 1987, פתח מוריסי בקריירת סולו מצליחה, שבמהלכה הפך לאחד מהאמנים המעטים שסינגלים ואלבומים שלהם הגיעו ל"עשרת הגדולים" במצעד הבריטי בשלושה עשורים שונים.
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות.
מוריסי נולד בטראפורד, פרוור של מנצ'סטר שבאנגליה, למשפחת מהגרים אירים קתולים. אביו היה שוער בבית חולים, ואמו הייתה ספרנית. הוריו ואחותו הגדולה והיחידה היגרו לאנגליה בסמוך ללידתו. מוריסי גדל בעיירת הפועלים סטרטפורד, שאליה עבר עם משפחתו בהיותו בן עשר. את תקופת גיל ההתבגרות שלו תיאר לאחר מכן כתקופה שבה מצא עצמו פעמים רבות בודד ומדוכא. בהיותו נער החל לקחת תרופות נגד דיכאון. לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון, עבד זמן קצר במשרד ממשלתי האחראי על איסוף מיסים. במהלך שנות ה-70 עמד בראש מועדון המעריצים הבריטי של ה"ניו יורק דולס", להקה שאותה המשיך להעריץ גם בבגרותו.
ב-1978 הפך לזמן קצר לסולנה של להקת "The Nosebleeds" ("הנוזבלידס"), להקת פאנק רוק ממנצ'סטר שנוסדה ב-1976, ובה היה חבר גם בילי דאפי, לימים חבר להקת "The Cult" ("הקאלט"). לאחר פירוק הלהקה באותה שנה, הצטרף עם בילי דאפי ללהקת "Slaughter &amp; the Dogs", שעימה הקליט מספר שירים.
בתחילת שנות ה-80 פרסם שני ספרים: "The New York Dolls" ("הניו יורק דולס") (1981), על הלהקה האהובה עליו, ו-"James Dean Is Not Dead" ("ג'יימס דין לא מת") (1983), על הקריירה קצרת-הימים של השחקן ג'יימס דין. ספר נוסף שכתב ב-1980, "Exit Smiling", שעסק בשחקני B-Movies, נדחה על ידי הוצאות הספרים, ופורסם רק ב-1998.
הסמית'ס.
ב-1982 פגש מוריסי את הגיטריסט ג'וני מאר, והשניים החלו לכתוב שירים. בתקופה זו החל מוריסי להשתמש בשם משפחתו בלבד, ובו הוא נודע בציבור עד היום. בשיתוף עם המתופף מייק ג'ויס ונגן הבס אנדי רורק, הם הקימו את להקת "הסמית'ס" והוציאו מספר סינגלים לרדיו במהלך 1983, הראשון שבהם "Hand in Glove", במאי אותה שנה. ב-1984 יצא אלבומה הראשון של הלהקה, "The Smiths", והגיע למקום השני במצעד המכירות הבריטי. קולו הלירי והייחודי של מוריסי כסולן הלהקה משך את תשומת לבם של רבים. במיוחד בלט באלבום השיר "Suffer Little Children", שעוסק בסדרת רציחות מפורסמות שכונו "Moors Murders" בשנות ה-60 המוקדמות, בהן בני זוג אנסו ורצחו באכזריות מספר ילדים באזור מנצ'סטר. הרציחות השפיעו בזמנו על מוריסי, ובשיר טען שגם הוא היה יכול להיות אחד מאותם ילדים שנפלו קורבן לרציחות.
בין השנים 1985 ל-1987 הוציאה הלהקה מספר אלבומים מצליחים: "Meat Is Murder", "The Queen Is Dead", שנחשב לאלבומם הטוב ביותר וזכה להצלחה רבה. "הסמית'ס" נחשבים בעיני רבים לאחת הלהקות המשפיעות ביותר בתקופת הפוסט-פאנק של שנות ה-80. נטייתו המינית המעורפלת של מוריסי, יחד עם נטייתו לשחוט פרות קדושות בקומפוזיציות ליריות מתוחכמות, השתלבה עם כתיבת השירים המלודית של הגיטריסט ג'וני מאר, ותרמה למכירת תקליטים רבים. הלהקה זכתה להצלחה גדולה בבריטניה, באירלנד ובאוסטרליה, והפכה ללהקת פולחן בקרב סטודנטים בארצות הברית. הלהיטים "?How Soon Is Now" ו-"Panic" זכו להשמעות רבות ברדיו ברחבי העולם. בשיריהם יצאו מוריסי וחבריו כנגד גזענות, אלימות, אכילת בשר ועוד, ושרו על מוות, אהבה נכזבת והומוסקסואליות.
ב-1987 יצאו שני אלבומי אוסף של הלהקה, "Louder Than Bombs" ו-"The World Won't Listen", אחד בבריטניה ואחד בארצות הברית. בספטמבר אותה שנה יצא אלבום האולפן הרביעי והאחרון של הלהקה, "Strangeways, Here We Come". בתקופה זו הגיעו לשיאם חילוקי הדעות שהתגלעו בין חברי הלהקה, בעיקר בין מוריסי למאר, והלהקה התפרקה זמן קצר לפני יציאת האלבום.
קריירת סולו.
1988–1997.
מיד לאחר פירוקה של להקת "הסמית'ס" פתח מוריסי בקריירת סולו, שהניבה אף היא מספר אלבומים מצליחים. במרץ 1988, שישה חודשים בלבד לאחר יציאת האלבום האחרון של "הסמית'ס", הוציא מוריסי את אלבום הסולו הראשון שלו, "Viva Hate" ("תחי השנאה"). לצורך יצירת האלבום חבר מוריסי למפיק המוזיקלי סטיבן סטריט, שהפיק בעבר את אלבומי "הסמית'ס". האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי, ושני הסינגלים שיצאו מתוכו, "Suedehead" ו-"Everyday Is Like Sunday", הגיעו ל"עשרת הגדולים" במצעד הסינגלים הבריטי.
בשנים 1991-1990 הוציא מוריסי חמישה סינגלים שלא מתוך אלבום, וכן הוציא אלבום אוסף של סינגלים ושירי בי-סייד. אלבום הסולו השני שלו, "Kill Uncle", יצא במרץ 1991, והגיע בשיאו למקום השמיני במצעד האלבומים הבריטי. לאחר שהסתכסך עם סטפן סטריט, בחר מוריסי הפעם לעבוד עם המפיק המוזיקלי קלייב לאנגר. שני הסינגלים שיצאו מתוך האלבום, "Our Frank" ו-"Sing Your Life", זכו להצלחה בינונית ולא הצליחו להיכנס ל-"20 הגדולים" במצעד הבריטי.
ביולי 1992 יצא אלבומו השלישי, "Your Arsenal", שזכה להצלחה והגיע למקום הרביעי במצעד הבריטי. האלבום הופק על ידי מיק רונסון, הגיטריסט לשעבר של דייוויד בואי, והיה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית האלבום האלטרנטיבי הטוב ביותר. הסינגל המצליח ביותר מתוך האלבום היה "We Hate It When Our Friends Become Successful", שהגיע למקום ה-17 במצעד הבריטי.