בתקופת נשיאותו של וורן ברגר, היה בית המשפט העליון שמרני יותר, וברנן היה מתנגד תקיף לעונש המוות ותומך של זכויות ההפלה המלאכותית, והצטרף לרוב בפסיקות שהיוו ציון דרך בשתי הסוגיות, פסק הדין "פורמן נגד ג'ורג'יה" מ-1972 בנוגע לעונש המוות, ופסק דין רו נגד וייד מ-1973 בנוגע לחופש ההפלה. עם השבעתו של השופט השמרן ביותר, ויליאם רנקוויסט, והחלפתם של וורן ברגר ולואיס פאוול המתונים באנטונין סקאליה ואנתוני קנדי, מצא ברנן את עצמו יותר ויותר בעמדת מיעוט. באותה תקופה היה השופט היחיד שהצטרף לדעותיו ת'ורגוד מרשל, והחל מ-1975 נותרו השניים השופטים הליברלים היחידים שכיהנו עוד בתקופתו של וורן. ביירון וייט היה השופט השלישי שמונה בתקופתו של וורן וכיהן בתקופתו של רנקוויסט, אך לעיתים קרובות הוא הצביע עם השמרנים בבית המשפט, במיוחד בפסקי דין שנגעו לדין הפלילי או להפלות. תמימות דעים זו הובילה את עוזרים המשפטיים של ברנן ושל מרשל לכנות אותם "השופט ברנן-מרשל" לנוכח ההתנגדות השמרנית החזקה של שאר השופטים כלפיהם. ברנן הכריז בפסק הדין "פורמן נגד ג'ורג'יה" שהוא סבור שעונש המוות מפר את האיסור של התיקון השמיני על "עונש אכזרי ובלתי רגיל", ועד תום כהונתו על כס השיפוט, הגישו ברנן ומרשל חוות דעת מיעוט בכל פסק דין שאישר הטלת עונש מוות. לא עלה בידו של ברנן לשכנע אף אחד מהשופטים האחרים בצדקתו, אך בסופו של דבר הסכים לה השופט הארי בלקמן ב-1994, לאחר פרישתו של ברנן.
ברנן כתב שלושה פסקי דין של בית המשפט העליון שקבעו שלעותרים הייתה זכות עמידה על נזקים כספיים (כספי פיצויים וכספי ענישה) רק על בסיס הפרה לכאורה של מגילת הזכויות. בפסק הדין "ביוונס נגד שישה סוכנים אנונימיים" , פסק ברנן בנוגע לסעיף החיפוש והתפיסה הבלתי הגיוניים של התיקון הרביעי. בפסק הדין "דייוויס נגד פסמן" (Davis v. Passman) הרחיב ברנן את הנימוק הזה למרכיב ההגנה השווה שבסעיף ההליך הראוי שבתיקון החמישי, בתביעה על אפליה מגדרית בתעסוקה שהוגשה נגד חבר קונגרס לשעבר (סעיף 8 של חוק זכויות האזרח (1964) במפורש לא חל על עובדי הקונגרס). בפסק הדין "קארלסון נגד גרין" (Carlson v. Green) הרחיב ברנן שוב את הנימוק הזה לסעיף ה"עונש האכזרי והבלתי רגיל" שבתיקון השמיני, בתביעה שהוגשה על ידי מנהלי עזבונו של אסיר פדרלי שנפטר.
באותה תקופה החל ברנן לאמץ ולקדם ראיה קוהרנטית ורחבה של "הסמכות האישית" . הוא כתב את חוות דעת המיעוט היחידה בפסק הדין "הליקופטרוס נאסיונל דה קולומביה נגד הול" , בו הוא הגן על הקשרים המינימליים באופן רחב למטרת סמכות השיפוט הכללית. הוא גם כתב חוות דעת מיעוט וחוות דעת משלימות בפסקי הדין "תאגיד פולקסווגן העולמי נגד וודסון" ו"חברת תעשיות המתכת אסאי נגד בית המשפט העליון של קליפורניה" בנוגע לסמכות השיפוט הספציפית, בהן הוא הציג ניתוח פשוט של "תזרים הסחר" בתיקי אחריות על מוצר והדגשת ההגינות בניתוח של בית המשפט בפסק הדין "חברת הנעליים הבינלאומית נגד וושינגטון" . התוצאה של הניתוח של ברנן הייתה הרחבה של סמכות השיפוט של בתי המשפט המדינתיים, בעיקר בנוגע לתאגידים. בתי המשפט המדינתיים מפגינים יותר רגשות אהדה באופן טבעי כלפיה עותרים חלשים בהשוואה ליחסם למשיבים תאגידיים רבי עוצמה. בתהליך זה, התעמת ברנן לעיתים קרובות עם השופט סקאליה בנוגע לסוגיה זו, ושלא כהרגלו, הוא התנגד לדעת הרוב של השופט מרשל בסוגיה בפסק הדין "שייפר נגד הייטנר" .
בשני המושבים האחרונים שלו על כס השיפוט כתב ברנן חוות דעת שנויות במחלוקת בפסקי הדין "טקסס נגד ג'ונסון" ו"ארצות הברית נגד אייכמן" . בשני התיקים, פסק בית המשפט שהתיקון הראשון מגן על הזכות לביזוי דגל ארצות הברית.
ב-1982 הלכה לעולמה רעייתו של ברנן, מרג'ורי. חודשים ספורים לאחר מכן, כשהיה בן 77, נישא ברנן בשנית למרי פולר, ששימשה כמזכירתו במשך 26 שנים. לעמיתיו של ברנן נודע על נישואיו השניים באמצעות מזכר משרדי קצר שבו נכתב, "מרי פולר ואני נישאנו אתמול ואנחנו נוסעים לברמודה".
משנתו השיפוטית.
ברנן האמין אמונה עמוקה במגילת הזכויות, וכבר בראשית הקריירה שלו הוא טען שהיא צריכה להיות משולבת בחוקי המדינות בנוסף לכך שהיא חלה על חוקי הממשלה הפדרלית. לעיתים קרובות הוא נקט בעמדה לטובת זכויות הפרט נגד המדינה, ולעיתים קרובות העדיף נאשמים בפלילים, בני מיעוטים, עניים ושאר קבוצות שלא יוצגו כראוי. יותר מכך, הוא נרתע באופן כללי מהעמדות האבסטולוטיסטיות של השופטים הוגו בלאק וויליאם אורוויל דאגלס, שלא נטו להתפשר. הוא היה מעוניין להתפשר כדי לזכות בדעת הרוב של השופטים. מתנגדיו השמרנים של ברנן תקפו אותו כמי שקידם את האקטיביזם השיפוטי, והאשימו אותו על הגעה להחלטות לפני שביסס אותן בהיגיון המשפטי המתאים. בעת שפרש, אמר ברנן שמבחינתו התיק החשוב ביותר שבו הוא דן היה פסק הדין "גולדברג נגד קלי" , שבו הוא פסק שהממשל המקומי, המדינתי או הפדרלי לא יכולים להפסיק תשלומי רווחה לאדם ללא שימוע מוקדם.
בשנות ה-80, כאשר איימו ממשל רייגן ובית המשפט העליון בנשיאותו של ויליאם רנקוויסט להפוך על פיהן את החלטות בית המשפט שהתקבלו בתקופת נשיאותו של ארל וורן, הביע ברנן באופן קולני יותר ויותר את השקפותיו השיפוטיות. בנאום שנשא ב-1985 באוניברסיטת ג'ורג'טאון, הוא מתח ביקורת על קריאתו של התובע הכללי אדווין מיס ל"שיפוט על פי הכוונה המקורית" וכינה אותה "יהירות במסווה של ענווה", וטען שיש לקרוא את נוסח החוקה כדי להגן על הזכויות של "הכבוד האנושי".
ברנן גם גילה עניין בתקדימים או בהימנעות מעמדות "אבסולוטיסטיות" במקרים שנגעו לעונש המוות, שכן הוא האמין שנטילה מכוונת של חיים על ידי המדינה, כעונש, היא מטבעה אכזרית ובלתי רגילה. ברנן ובעל בריתו הקרוב ביותר בבית המשפט, ת'ורגוד מרשל, הגיעו למסקנה בפסק הדין "פורמן נגד ג'ורג'יה" שעונש המוות היה מכל הבחינות מנוגד לחוקה, ומעולם לא קיבל את הלגיטימיות בפסק הדין "גרג נגד ג'ורג'יה" , שבו נפסק ארבע שנים קודם לכן שעונש המוות כן תאם את החוקה. לאחר מכן, כתבו ברנן ומרשל חוות דעת מיעוט לסירוגין, כשלכל אחת מהן הצטרף השני, בכל פסק דין בו הוגש ערעור על עונש מוות.
ברנן גם כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "גלאס נגד לואיזיאנה" . בתיק זה בחר בית המשפט שלא לשמוע את העתירה שבה נקרא תגר על התאימות לחוקה של השימוש בכיסא חשמלי כאמצעי לביצוע עונש מוות. בחוות דעתו בפסק דין זה כתב ברנן:
ברנן סיכם את דבריו בציינו שהמתה בחשמול היא "לא פחות מהטכנולוגיה העכשיוית המקבילה להעלאה על המוקד".
ברנן הצביע עם הרוב בפסק דין רו נגד וייד שקבע את חוקיותן של ההפלות ברמה הלאומית. הוא גם הצביע עם דעת הרוב בפסק הדין "ז'קוביל נגד אוהיו" (Jacobellis vs Ohio), שקבע את הסטנדרטים המחמירים ביותר להאשמות במעשים מגונים ולמעשה התיר כל דבר למעט פורנוגרפיה קשה. הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסק דין באוורס נגד הארדוויק, שאפשר למדינות להעמיד לדין על ביצוע מעשה סדום בהסכמה, ובסופו של דבר הוא סבר שפורנוגרפיה קשה מוגנת גם היא על ידי החוקה. ברנן נחשב כאחד מהשופטים הליברלים ביותר בהיסטוריה של בית המשפט העליון.
מותו ומורשתו.
ויליאם ברנן נפטר ב-24 ביולי 1997 במחוז ארלינגטון שבווירג'יניה. ארונו הוצב באולם הגדול של בניין בית המשפט העליון של ארצות הברית והוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ב-1969 העניקה אוניברסיטת נוטרדאם לברנן את המדליה שנחשבת למכובדת ביותר בקרב הקתולים בארצות הברית .
ב-1984 נקרא הבניין ההיסטורי של מחוז הדסון שבג'רזי סיטי שנפתח ב-1910 על שמו של ברנן.
ב-1987 הוענק לברנן פרס הסנאטור ג'ון היינץ על שירות ציבורי משמעותי, פרס שמוענק מדי שנה על ידי קרן פרסי ג'פרסון.
ב-1989 הוענקה לברנן מדליית החירות .
ב-30 בנובמבר 1993 העניק הנשיא ביל קלינטון לברנן את מדליית החירות הנשיאותית.
ב-2010 נכנס ברנן להיכל התהילה של ניו ג'רזי. באותה שנה הוקם בסן אנטוניו שבטקסס בית הספר תיכון שנקרא על שמו.
פארק ברנן, הניצב מול בניין בית המשפט ההיסטורי של מחוז אסקס שבניוארק, קרוי על שמו של ברנן, ופסל בדמותו נוצב בחזית בניין המחוז.
חוה שפירא
חוה שפירא (26 בדצמבר 1876, סלאוויטא, אוקראינה – 28 בפברואר 1943, טרזיינשטט) הייתה סופרת, מבקרת, פובליציסטית, מחלוצות סיפורת הנשים העברית, פעלה בקרב חוגי הסופרים העבריים במזרח אירופה, עד למותה בגטו טרזיינשטט.
קורות חיים.
שפירא נולדה בשנת 1876 בסלאוויטא שבאוקראינה למשפחה חסידית דתית משכילה. אביה, יעקב שמאי שפירא, היה נכדו של הרב פנחס מקוריץ ובנו של בעל בית הדפוס "האחים מסלוויטא", ואמהּ, מנוחה לבית שיינברג, הייתה משכילה חילונית. השכלתהּ הושפעה באופן נרחב מהוריה, ובילדותהּ התחנכה שפירא חינוך תורני עם אחיה, לצד למידת קריאה וכתיבה וטקסטים עבריים חילוניים ממורה פרטי ובעידוד אמהּ.
בשנת 1895 נישאה ללימל רוזנבוים. כעבור שנתיים נולד בנהּ פנחס, ובשנת 1900 עברה המשפחה לוורשה. בתקופת מגוריה בעיר התערתה שפירא בקרב חוגי הסופרים העבריים, ובהם דוד פרישמן, י"ל פרץ, שלום עליכם, מנדלי מוכר ספרים, שלום אש ואחרים. מידיו של פרץ קיבלה שפירא תמיכה מקצועית נרחבת, והייתה בת בית בביתו ובחוג הספרותי שהתכנס בו. במקביל, החלו נישואיה להתערער לאור התהדקות יחסיה עם הסופר ראובן בריינין. בשנת 1903 נפרדה מבעלהּ, אך בריינין סירב לעזוב את משפחתו וחלופת המכתבים עמו נפסקה במהלך מלחמת העולם הראשונה. ארבע שנים נותרה שפירא נשואה ופגישותיה עם בנה התקיימו תחת מגבלות, עד לגירושיה בשנת 1907 ויציאתה לווינה.