מצבם של חלק מהימאים הישראלים שנפצעו ואושפזו בבתי חולים בישראל, הלך והדרדר על אף שפציעותיהם טופלו. בהמשך הטיפול בפצועים נתברר כי חלק מהפציעות היו קריעות באיברים פנימיים שנבעו מהדף הפיצוץ של הטיל הרביעי או של תחמושת האניה בעת שאנשי הצוות צפו במים. פציעות פנימיות כאלה לא היו מוכרות ולא אובחנו.
בעת פעולות החילוץ ובימים שלאחר מכן נאספו מזירת טביעת המשחתת 28 גופות. אחת הגופות לא זוהתה בשל מצבה. ב-1 בנובמבר 1967, עשרה ימים אחרי הטבעת המשחתת, העבירו המצרים לידי ישראל באמצעות הצלב האדום שש גופות נוספות, מתוכן זוהו בוודאות רק ארבע. שלוש הגופות הלא מזוהות נקברו ב-5 בנובמבר 1967 בבית העלמין הצבאי בחיפה, בהלוויה המונית בהשתתפות כל שש עשרה משפחות ההרוגים שלא זוהו. על הקבר הרחב הונחו כריות מצבה הנושאות את שמותיהם של שישה עשר החללים שלא זוהו.
מיד לאחר פיצוץ הגוף השקוע צפו על פני הים שתי גופות שלא ניתן היה לזהותן, ואף הן נטמנו בקבר האחים. בסך הכל הובאו לקבורה ברחבי הארץ 34 גופות מאירוע טביעת המשחתת, מהן זוהו טרם הקבורה 31 גופות בלבד.
שישה עשר מההרוגים בטביעת אח"י אילת הוכרזו חללים אף שגופותיהם לא נמצאו או לא זוהו. זהו המספר הגדול ביותר של חללי צה"ל באירוע יחיד שמקום קבורתם לא נודע.
במשך 37 שנה נחשב גם כחלל שמקום קבורתו לא נודע, אולם בעקבות עתירה לבג"ץ שהגישו בני משפחתו, הצהיר צה"ל ב-2004 כי הוא קבור בחיפה. ובכך עלה מספר ההרוגים המזוהים ל-32 ונותרו 15 חללים שמקום קבורתם לא נודע.
הנצחה.
ב-27 באוקטובר 1971, במלאת ארבע שנים לטיבוע "אילת", נחנכה באשדוד אנדרטה לזכר 47 חללי המשחתת. לאחר זמן הפכה לאנדרטה לכל חללי חיל הים. אנדרטה נוספת, מעשה ידי הפסל יגאל תומרקין, הוקמה על שובר הגלים הראשי בנמל חיפה. לא הייתה גישה לאנדרטה והמקום לא התאים לעריכת אזכרות. בשנת 2010 הועברה האנדרטה לשדרות ההגנה, בקרבת מוזיאון ההעפלה וחיל הים והמוזיאון הימי הלאומי.
במספר ערים ומושבות נקראו רחובות בשם אח"י אילת בהם אילת, אשדוד, נתניה, קריית חיים, קריית מוצקין, כפר סבא וכפר יונה.
דאבו
בסאראב הצעיר צפלוש
בסאראב הצעיר צֶפֶּלוּשׁ ("המשפד הקטן"), שכונה על ידי היסטוריונים גם "בסאראב הרביעי", (ברומנית: Basarab cel Tânăr Țepeluș, ? – 13 ביולי 1482) היה שליט וולאכיה בין 1477 -1481, בין 1481–1482, היה נכדו של דן השני, ובנו של בסאראב השני, ממשפחת דנשט (בית בסאראב) ושל אשתו, דוברה. כשליט מושבו היה בעיקר בבוקרשט, פחות בטרגובישטה.
הכינויים.
בסאראב הצעיר נקרא כך כדי להבדילו מדודו, בסאראב הזקן לאיוטה. הכינוי "צפלוש", "המשפד הקטן", קיבל בגלל שימושו, אם כי בהיקף הרבה פחות רחב, בעונש החביב על ולאד המשפד המכונה ברומנית "צפש"
(מן המילה "ţeapă" - "ציאפה" = מוט עם קצה חד).
טוען לכתר.
בשנת 1474 נמצא בסאראב הצעיר בחצרו של בלזיוס מגיאר, הוויבוד של טרנסילבניה, שהייתה חלק מהממלכה ההונגרית. באותם הימים שטפן הגדול, שליט מולדובה, הגיע להסכם עם ההונגרים בטרנסילבניה להדיח את השליט הפרו-טורקי של ולאכיה, בסאראב הזקן לאיוטה ולהחליפו בצפלוש.
אכן פלשו המולדבים לוולאכיה ובהזדמנות זו החריבו את המבצר טליאז'ן. לפי הכרוניקה הגרמנית-מולדבית הועלה צפלוש לשלטון באוקטובר - נובמבר 1474, אך הודח מיד על ידי הטורקים שהביאו שוב לשלטון את בן חסותם, ראדו היפה. צפלוש נאלץ לבלות את חג המולד בחצר של שטפן הגדול ובמהלך שנת 1476 נמצא כגולה בחצר מלך הונגריה, מתיאש הוניאדי.
עלייתו לשלטון ומלוכתו הראשונה.
בנובמבר -דצמבר 1477 או לכל המאוחר בינואר 1478
הועלה צפלוש לכס ולאכיה במקום דודו, בסאראב הזקן לאיוטה שהודח על ידי שליט מולדובה, שטפן הגדול..
בדומה ללאיוטה, גם בסאראב הצעיר איכזב את שטפן הגדול ודי מהר עבר גם הוא, בכורח הנסיבות לצד הטורקים.
ביוני 1477 תיווך בסאראב הצעיר בין הונגריה ובין האימפריה העות'מאנית מבלי שיושג הסכם כלשהו. בסתיו 1479 נאלץ השליט הוולאכי ללוות את המפקדים הטורקים מן הבלקן, עלי ביי מיכאלולו, עיסא ביי חסנבייאולו ובאלי ביי מלקוצ'ולו בפלישתם לטרנסילבניה, שהסתיימה עם התבוסה המבישה של העות'מאנים ב"שדה הלחם" (13 באוקטובר 1479) בידי אישטוואן באטורי אצ'די ופאל קיניז'י.. השתתפות זו של צפלוש ולוחמיו במערכה נגד הנוצרים העכירה את היחסים עם הונגריה.
בינואר 1480 ערך צפלוש ביקור באיסטנבול, אולי כדי להצהיר שוב את נאמנותו לסולטאן ולקבל ערבויות לשלומו ולביטחונו. בזמן שנעדר הונהגה הנסיכות על ידי הווריניקים ניאגול וולאדול ועל ידי האחראי על האוצר, קזן. השליט הקודם הגולה לאיוטה ניצל, ככל הנראה, את היעדרותו של צפלוש מן הארץ ובהתחלת שנת 1480 פלש לוולאכיה וחטף את אוצרו ואף את אשתו מריה, את סבתו, שנקראה גם כן מריה, ואת אחותו החורגת, אך מבלי שיוכל לקחת שוב גם את השלטון.
כנקם, בחזרתו, צפלוש כלא זמנית את בתו של לאיוטה שהייתה מתגוררת בוולאכיה. מלך הונגריה, מתיאש, ניסה לפייס בין השניים ובפברואר 1480 הורה שהנשים החטופות תשוחררנה מידיו של לאיוטה ותופקדנה במקום בטוח אצל תושבי בראשוב הסקסונים. מאוחר יותר שוחררה אשתו של צפלוש, ככל הנראה, בעסקת חילופי בני הערובה.
לא עבר הרבה זמן ושוב נקרא צפלוש ללוות את הטורקים בפיקודם של עלי ביי וסכנדר ביי במתקפתם על מולדובה של שטפן הגדול. אחרי מסע של שוד והרס, צפלוש והטורקים הודפו על ידי שטפאן עד לרמניקו סראט ושם נוצח ב-8 ביולי 1481. צפלוש ברח עד לאולטניה, בעוד שטפאן פלש שוב לוולאכיה והכתיר במקומו את הטוען לכתר מירצ'ה, בן מחוץ לנישואים של ולאד צפש.
אך גם מירצ'ה ניסה להתפשר עם הטורקים ואז הודח על ידי שטפאן. בתמיכתם של שטפאן ושל הונגריה, הועלה לשלטון ולאד הנזיר, אח של ולאד צפש.
גם ולאד הנזיר קיווה למצוא תמיכה אצל הטורקים. אולם בינתיים בסתיו 1481 הצליח צפלוש לגרשו בעזרת צבא שאסף באולטניה בנדיבות משפחת קראיובשט.
מלוכתו השנייה.
מלוכתו השנייה לא ארכה יותר מחצי שנה. ככל הנראה במרץ 1482, בתמיכה טורקית ושל חלק מהבויארים, שב ולאד הנזיר לשלטון. צפלוש נצרך לברוח ולהתארל אצל גיסו (בעל אחותו אנקה) בגלוגובה, שם נרצח באפריל 1482 על ידי בויארים מחבל מהדינץ.
מקום קבורתו אינו ידוע. השליט מאתיי בסאראב כתב ב-1633 כי אבי אבותיו, בסאראב, ככל הנראה התכוון לבסאראב הצעיר צפלוש, נקבר על ידי הבאן ברבו קראיובסקו במנזר ביסטריצה. אולם במנזר זה לא נמצא בימינו קבר של צפלוש.
אשתו וצאצאיו.
בסאראב הצעיר צפלוש היה נשוי למריה.
ילדים:
היסטוריונים אחרים טענו שלמעשה היה בנו של הבאן ברבו קראיובסקו.
קישורים חיצוניים.
(קונסטנטין ק. ג'ורסקו ודינו ק. ג'ורסקו - "תולדות הרומנים", כרך ב, 1352-1606,)
מיכל קפטה
מיכל קפטה (נולדה ב-17 בדצמבר 1971) היא שחקנית ודוגמנית ישראלית.
קורות חייה.
קפטה נולדה וגדלה בתל אביב.
הוריה הם דני ואטי קמחי. אביה הוא מוזיקאי, היה הבעלים של להקות חתונות ומועדוני לילה, לה אח ואחות.
כשהייתה בת עשר עברה המשפחתה לרמת השרון.
למדה בבית ספר יסודי גולן מכיתה א' עד ו' ובחטיבת ביניים עלומים.
בוגרת תיכון אלון ברמת השרון.
בצבא שירתה כמש"קית אומנים, במסגרת תפקידה הייתה מארגנת הופעות של אומנים בצבא. בגיל 18 הכירה את שון קפטה ואחרי הצבא נסעה לחיות איתו ביפן במשך שנה וחצי, שם מכרו תכשיטים בדוכנים. בגיל 23 התחתנו ונולדה להם בת.
קפטה תמיד רצתה להיות שחקנית וכששבה לישראל מיפן נפתח ערוץ 2 והיא ניגשה לאודישנים. הסדרה הראשונה בה השתתפה הייתה "עניין של זמן" ב-1995, בה גילמה את דמותה של דפנה, ילדה טובה, מלכת היופי של התיכון, שהיא בת זוגו של ליאור (ליאור כלפון). למדה משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב בשנים 1995–1996 ולמדה משחק מול מצלמה אצל רות דייכס בשנים 1997–1999.
בשנת 1999 השתתפה בסרט הפעולה האמריקאי "כוח דלתא אחד: הפטרול האחרון" בבימויו של ג'וזף דיטו ובכיכובם של ג'ון ריס-דייוויס, גארי דניאלס, מייק נוריס וזאב רווח. בסרט קיבלה קפטה את התפקיד הנשי הראשי, היא גילמה את דמותה של דיאנה אריקסון, רופאה, קצינה ולוחמת בכוח דלתא אחד; לצורך התפקיד היא עברה אימונים בקרב מגע ובירי. הסרט הוא בהפקתו של יורם גלובוס והוא צולם בים המלח וביריחו.
קפטה זכתה להד והחשיפה הציבורית הגדולים ביותר בישראל בעקבות השתתפותה בשתי הטלנובלות "לגעת באושר" ו"לחיי האהבה".
בטלנובלה היומית "לגעת באושר" גילמה קפטה את דמותה של דנה, ידידתו של נדב סופר (דן תורג'מן), שמנהלת עמו רומן ובסוף הוא עוזב איתה והולך עם בחירת ליבו האמיתית.
הסדרה שודרה בערוץ ויוה לראשונה בשנת 2001 ושודרה בשידורים חוזרים שש פעמים מאז בערוץ 10 ובהוט.
בטלנובלה היומית "לחיי האהבה" שיחקה קפטה בתפקיד גלית קדמי, אשתו של יונתן (נתן רביץ), שבתחילת הסדרה מוצגת כטיפוס מתוק ובמהלכה משתנה. בעקבות רומן מחוץ לנישואים של יונתן, מעלילה עליו שהוא מכה אותה. הסדרה הוקרנה בערוץ 3 בשנת 2002 ובשידורים חוזרים בערוצים 10 והוט בשנים 2006–2007.
בסדרה "טיפול נמרץ" שהוקרנה בשנת 2002 שיחקה קפטה את יעל, אחות בבית החולים שיש לה רומן עם רופא (איגור מיקרובנוב) והיא נכנסת ממנו להריון, הילד חולה בלוקמיה והרופא אינו לוקח עליו אחריות, כי מדובר ברומן מחוץ לנישואים ובסוף מחליט כן לעזור. בסדרה שיחקו גם מיכל ינאי, אסתי זקהיים ואורנה פיטוסי. הסדרה שודרה בערוץ 2, בבימויה של רוני קיי.