גורם נוסף שהוביל להלך רוח אובדני בגרמניה, היה העובדה שהנאצים הפיצו פחד מפני הצבא האדום הסובייטי. כרוז תעמולה נאצי שהופץ בפברואר 1945 בשטחים הצ'כיים, למשל, הזהיר מפני "חבורת הרוצחים הבולשביקים", שניצחונם יוביל ל"שנאה שלא תיאמן, ביזה, רעב, יריות בצוואר, גירוש והשמדה" ופנה לגברים הגרמניים "כדי להציל נשים גרמניות מן הטומאה והטבח בידי כלבי הציד הבולשביקים". במזרח גרמניה שהייתה נתונה לשלטון סובייטי, היו גרמנים שלא יכלו להתמודד עם נוכחותם של הסובייטים, שתוארו על ידי הנאצים כתת-אנושיים; ידועה במיוחד ההתאבדות המונית בדמין אחרי שחיילים סובייטים נכנסו אליה והחלו בביזה ובאונס. אחת הפקידות בעיר שונלנקה (Schonlanke) במקלנבורג-מערב פומרניה הכריזה "מתוך פחד מהחיות האלה ממזרח, שונלנקרים (תושבי העיר) רבים סיימו את חייהם (כ-500 מהם!). משפחות שלמות נמחקו כך."
הפחד מהכיבוש הסובייטי היה כה גדול עד שההתאבדויות הגיעו גם למקומות הרבה מעבר להישג ידם של הסובייטים, למשל בהמבורג. במקרים אחרים התנהגותם של החיילים הסובייטים שיחקה תפקיד – ובייחוד מעשי אונס, שהובילו לעיתים להתאבדויות, או התאבדות על מנת למנוע מראש מקרה כזה. מלבד הזדהות עם המשטר השולט ועם המנהיגים הנאצים, סיבות להתאבדות כללו מניעים נוספים, כמו דיכאון שנגרם בשל המלחמה, בהשפעת הפצצות האוויריות ומראות ההרס לאחר המלחמה.
לקראת הכיבוש של בעלות הברית, הגרמנים אכסנו כמוסות ציאניד, ואף יש המספרים כי היטלר חילק לחבריו ומכריו (כפי שניתן לראות בסרט "הנפילה"), וכן שמועות כי במהלך הקונצרט האחרון של "הנוער ההיטלראי" בפילהרמונית של ברלין ב-12 באפריל 1945 הרעל ניתן לקהל.
מספר ההתאבדויות המרבי בברלין הגיע באפריל, כאשר 3,881 איש התאבדו במהלך הקרב על ברלין; סך הכל 7,057 מקרי התאבדויות דווחו בעיר במהלך השנה, כשבפועל המספרים היו בוודאי גבוהים יותר, אם כי לא ניתן היה לספור אותם במדויק עקב תנאי המלחמה. בנוסף, נערכו התאבדויות משפחתיות שמרמזות על רמה גבוהה של הזדהות עם התעמולה הנאצית ביחס לסובייטים ותחושת חוסר האונים; בין מקרי המוות דווח שהן אמהות והן אבות רצחו את ילדיהם.
שלושת השלבים של גל ההתאבדויות.
ניתן לחלק את גל ההתאבדויות לשלושה חלקים עיקריים.
מתאבדים בולטים.
נאצים בולטים רבים, חסידיהם, כמו גם אנשי הכוחות של גרמניה הנאצית התאבדו במהלך ימיו האחרונים של הרייך השלישי; אחרים התאבדו לאחר הכיבוש. מתוך 41 מנהיגי המפלגה הנאצית בין השנים 1926 – 1945, שמונה שמו קץ לחייהם; 7 מתוך 47 בעלי דרגות גבוהות באס אס עשו גם כן, בנוסף למנהיגים משטרתיים ובנוסף למספר לא ידוע של פקידים נאצים בעלי דרגות נמוכות יותר. מהצבא, 53 מתוך 554 התאבדו; מהלופטוואפה 14 מתוך 98 גנרלים ו-11 מתוך 53 מהקריגסמרינה.
דוגמאות למתאבדים נאצים:
רשימה מורחבת – .
1944 בגרמניה
1944 בגרמניה הייתה השנה בה ציינה 73 שנות לאום.
הנהגה.
ראש המדינה:
קנצלר גרמניה:
1945 בגרמניה
1945 בגרמניה הייתה השנה בה ציינה 74 שנות לאום.
סקירה כללית.
שנת 1945 התאפיינה במחיקה של האידאולוגיה מהתודעה של הגרמני הפשוט, כיוון שהוטל עליו להישרד. המוסדות החברתיים קרסו. בתי ספר ואוניברסיטאות נסגרו או נהרסו פיזית. רשויות השלטון חדלו מלהתקיים. המשטרה התפוררה והפשיעה גאתה. הגרמני הפשוט לא חשב על אידאולוגיה בשנה זו, אלא רק כיצד להגן על קורת הגג, כיצד להשיג את מנת הלחם הבאה ומה עלה בגורל יקיריו. ערים רבות חרבו והמאבק על מזון ועל אמצעי חימום גרם לגרמני הממוצע להתבצר ביחידה המשפחתית שלו – או במה שנשאר ממנה – ולהתנכר לזולת, עד כדי איבה.
כל גרמני רביעי איבד בן משפחה. גרמנים רבים איבדו את כל משפחתם. רבע מהילדים הגרמנים לאחר המלחמה היו ללא אבות. כ-12 מיליון גרמנים איבדו את כל רכושם או נעקרו לנצח מבתיהם במזרח (פרוסיה, שלזיה, חבל הסודטים) שסופחו לפולין ולצ'כיה.
1.6 מיליון חיילים גרמנים נפלו בשבי הסובייטי. לפחות 700,000 מהם נספו בשבי. רבים מהשבויים היו צעירים שגויסו כצעד של יאוש ל"פולקס-שטורם" (Volks-Sturm), יחידות של נערים שגויסו בחודשים האחרונים של המלחמה. אלו ששרדו בלחימה שהו בשבי הסובייטי פרק זמן ארוך בהרבה מאשר החודשים המעטים שבהם היו בשורות ההיטלריוגנד או ה"פולקסשטורם" - חיילים מבוגרים ששירתו במשמר המולדת הגרמני (ראו הקרב על ברלין). הם שבו לגרמניה מרירים ומוכים. חוויית ההתבגרות הדומיננטית שלהם לא הייתה הפאר, העוצמה והגאווה הנאציים - אלא תקופת השבי.
במקרים רבים, אותם המנהיגים הנאציים שקראו ללחימה ללא פשרות ולהחזקת מעמד בערים הגרמניות עד המוות, הם אלה שנטשו ראשונים את שדה המערכה ונמלטו. עקב כך, האמון של העם בהנהגה צנח לרמה אפסית. כל הסמלים הנאציים סולקו, כל בכירי המפלגה ופקידיה המחוזיים נעלמו. חששותיהן של בעלות הברית מארגון מחתרת נאצית עממית שבה יפעלו עשרות מיליוני גרמנים - התבדו. כל מחשבה אידאולוגית נדחקה מפני הצורך למצוא פחם להסקה, בגדים ומזון. 1945 הייתה "שעת האפס" (Stunde Null) של התודעה הקולקטיבית בגרמניה, של התודעה הפוליטית וההומניסטית וכן של הספרות, האמנות והתרבות. הטראומה שידע העם הגרמני, תחושת הבגידה של ההנהגה והתחושה של אוזלת היד - כל אלה הובילו למחיקה מוחלטת של הנאציזם משדרות העם.
טראומת התבוסה שינתה את גרמניה באופן קיצוני. אם את התבוסה במלחמת העולם הראשונה ראו הגרמנים כבגידה של כוחות חיצוניים ופנימיים, מכיוון שעם כניעת גרמניה לא עמד ולו חייל זר אחד מבעלות הברית על אדמתה, הרי שהחלטת בעלות הברית בוועידת קזבלנקה לפיה גרמניה תיכנע ללא תנאי הובילה לכיבוש כל שטחה של גרמניה, ולכך שכל גרמני ראה על סף ביתו חייל זר - סובייטי, אמריקאי, בריטי, צרפתי או כל חייל אחר מבעלות הברית. עקב כך בשנת 1945 הפנימו הגרמנים את תבוסתם כפי שלא קרה במלחמת העולם הראשונה. עוד הפנימו הגרמנים את העובדה ששנות שלטונו הכוחני של היטלר וחייהם כעם אדונים משעבד, תוצאתם הייתה שהאלימות שעד עכשיו שירתה אותם, הופנתה בסופו של דבר כלפיהם. ההתפכחות של שנת 1945 הובילה לשינוי ערכים בחינוך, בפוליטיקה ובתודעה הלאומית הגרמנית. לימים כינו פוליטיקאים והיסטוריונים את 1945 כ"שעת האפס" של גרמניה - המועד שבו "אותחלה" ההיסטוריה הגרמנית ונמחק הנאציזם. על מונח זה נמתחה ביקורת עקב העובדה שבניגוד למה שמשתמע מהמונח, הנאציזם לא נמחק לחלוטין מכלל שדרות החברה, הפוליטיקה והתרבות הגרמניות גם לאחר התבוסה.
הנהגה.
ראש המדינה:
קאנצלר גרמניה:
אלעד קרן
אלעד קרן (ידוע גם בשם אלדי, נולד ב-24 באפריל 1972 בישראל) הוא נגן גיטרה בס ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה.
בשנת 1991 הצטרף ללהקת "הרכב אכילס". הייתה זו להקה אשר ניגנה גרסאות כיסוי לשירים מוכרים והופיעו במועדונים בעיקר באזור המרכז.
חברי הלהקה היו: סער בדישי, רן שמעוני, עמית יורגנסון ואריה בן-קנז.
בשנת 1992, החל לנגן עם מאיר בנאי בהתחלה כמחליפו של הבסיסט ששי מזרחי ולאחר מכן על בסיס קבוע למשך שנתיים.
בשנת 1994 הצטרף ללהקת "השוונג של הפיתה" ויחד הוציאו את אלבום הבכורה שלהם "עכשיו בחנויות" שיצא בהוצאת הד ארצי. חבריו ללהקת השוונג של הפיתה היו: ניר פרידמן, רן שמעוני ונועם רוקח.
בשנת 1995 היה חבר לתקופה קצרה בלהקת "היהודים" לאחר צאת אלבומם הראשון ואף השתתף בקליפ "אלה". מאוחר יותר הוענק לו אלבום פלטינה לכבוד הצלחת מכירת האלבום "מציאות נפרדת" של להקת "היהודים".
לאחר פירוק להקת "השוונג של הפיתה" המשיך ללוות את ניר פרידמן ולנגן באלבומיו: מסתובב בשכונה שלי (1999), אל תפסיקי לחלום (2006), אפס מעלות (2007).
בשנת 1995, החל גם לנגן עם ירמי קפלן כנגן מחליף ולימים הפך לנגנו הקבוע וניגן באלבומיו: לרע ולטוב (1999), הזמן האבוד (2003), חשק (2010).
בשנת 1996, הצטרף ללהקת "נעליים" שחברים נוספים בה היו: אייל אבן צור, אורן רביב ועידו אגמון.
בשנת 1998, יצא האלבום של להקת נעליים בהוצאת הד-ארצי ונשא את שם הלהקה.
בשנת 2000, ניגן באלבום "חצי אוטומטי" של רמי פורטיס וליווה אותו בסיבוב ההופעות של האלבום ביחד עם חבריו ללהקת נעליים.
אומנים נוספים והרכבים עימם ניגן: בן ארצי, רונית שחר, Elbow (הרכבו של אסף שריג –איפה הילד).
בשנת 2011 החל לנגן בהרכב הרוק "טל פרידמן והקריות" יחד עם טל פרידמן תומר גולן והראל בן עמי.
אותו הרכב הפך לטריו ושמו שונה ל"טל פרידמן והחתולים השמנים".
איגוד המתכננים בישראל
איגוד המתכננים בישראל הוא ארגון המייצג את אנשי המקצוע העוסקים בתכנון ערים ואזורים וסביבה בישראל.
איגוד המתכננים בישראל נוסד בשנת 1965 תחת השם: האיגוד לתכנון סביבתי בישראל והוא מייצג ומאחד את העוסקים בתכנון ערים, אזורים וסביבה בישראל, מהמגזר הציבורי, הפרטי והאקדמי. איגוד המתכננים הוא אחד מהארגונים המקצועיים בתחום התכנון והבנייה המוכרים על ידי משרד הפנים ובחקיקה והוא בין הגופים הממליצים על נציגים למוסדות התכנון, המועצה הארצית, ועדות התכנון המחוזיות, המקומיות והנושאיות. באיגוד חברים מתכנני ערים ואזורים, גאוגרפים, אדריכלים, כלכלנים, משפטנים, סוציולוגים, מומחים למדיניות ציבורית, סטטיסטיקאים ועוד. מטרת האיגוד היא לייצג מבחינה מקצועית את ציבור המתכננים בישראל ולהפיץ את הידע המקצועי בתחום.