בין הסרטים שיצר בתקופה זו: "האהבה קרה ממוות" (1969, Liebe ist kälter als der Tod) - שהיה דה-קונסטרוקציה של ז'אנר סרטי הגנגסטרים, "Katzelmacher" (1969) עיבוד למחזה שביים, "החייל האמריקאי" (1971, the American soldier), ו הסרט האחרון בתקופה זו - "Beware of a Holy Whore" (1971) - שביטא ביקורת עצמית גבוהה וקיצונית, ובמובן מסוים מיצה את אופן הביטוי בו השתמש עד אז בתקופה קצרה ומלאת יצירה זו.
תקופת המלודרמות הגרמניות (1972-1975).
לאחר Beware of a Holy Whore, לקח פאסבינדר הפסקה של 8 חודשים מעשיית סרטים. במהלך תקופה זו, פנה פאסבינדר למודל היצירה של מלודרמות הוליוודיות, בראשן המלודרמות של דאגלאס סירק (Douglas Sirk, שהיגר להוליווד מגרמניה). מלודרמות אלה נוצרו בהוליווד עבור אולפני יוניברסל בשנות ה-50 של המאה ה-20. פאסבינדר נמשך לסרטים אלה לא רק בגלל ערכם הבידורי, אלא גם בגלל שהציגו צורות שונות של דיכוי וניצול. בתקופה זו עסקו סרטיו של פאסבינדר בדמויות חלשות, קורבנות (בדרך כלל ממעמד הפועלים). דרך דמויות אלה הוא חקר עד כמה הדעות הקדומות על גזע, מין, אוריינטציה מינית, פוליטיקה ומעמדות מושרשות ואינהרנטיות בחברה. תקופה זו הגדירה את הנושא הכללי של רוב סרטיו: פשיזם של היומיום בחיי המשפחה והחברות. זוהי התקופה בה קיבל תשומת לב בינלאומית.
בין סרטיו הבולטים בתקופה זו:
סוחר 4 העונות (1972, Händler der vier Jahreszeiten). הסרט מתאר את חייו של זוג נשוי, העובר משברים רבים המערבים אלימות, דחייה, וקשיים בריאותיים. כל אלה מובילים את הבעל להרס עצמי מוחלט. סרט זה היה הפעם הראשונה בה ניסה פאסבינדר ליצור מה שהוא הצהיר שאליו שאף: הצהרה קולנועית ביחס למצב האדם, שתשבור גבולות של לאום (כמו סרטיהם של מיכאלאנג'לו אנטוניוני, אינגמר ברגמן ופדריקו פליני).
דמעותיה המרות של פטרה פון קאנט (1972), שחקר יחסים בין נשים, כולל יחסים רומנטיים, יחסי סאדו-מזוכיזם, ויחסי משפחה. פטרה פון קאנט, הדמות הראשית, מסתבכת כאשר אינה מצליחה לנהל באופן חלק את יחסיה עם עוזרתה, בה היא מתעללת, האישה שהתאהבה בה, קארין - אשר חוזרת לבעלה, ועם אימה, בת דודה, ואחרות סביבה, עליהם היא מוציאה את תסכולה.
סרטו הראשון שזכה להצלחה בינלאומית היה עלי, פחד אוכל את הנשמה (1974, Angst essen Seele auf). סרט זה מבוסס באופן חופשי על סרטו של סירק All That Heaven Allows. הוא מתאר את התגובה האכזרית של המשפחה והקהילה לאישה לבנה מזדקנת ובודדה, עובדת ניקיון, המתחתנת עם מהגר צעיר, שחור, מרוקאי, הצעיר ממנה בשנים רבות. הסרט מתאר כיצד לחצי הסביבה יוצרים קונפליקטים בתוך הזוג עצמו. סרט זה, שנוצר ב-15 ימים ובתקציב נמוך מאוד, השפיע רבות על הקריירה של פאסבינדר וזכה לביקורות משבחות בכל העולם.
תקופת הסרטים הבינלאומיים (1976-1982).
ההתלהבות מסרטיו של פאסבינדר גדלה במהירות אחרי "עלי: פחד אוכל את הנשמה". למרות ההצלחה מחוץ לגרמניה, סרטיו לא הצליחו להרשים את הקהל המקומי, שהכיר אותו יותר בזכות סדרות הטלוויזיה שלו ובשל פתיחותו הרבה כהומוסקסואל. בשילוב עם הנושאים השנויים במחלוקת בהם עסק בסרטיו - טרוריזם, אלימות, גזענות, יחסים בין המינים וכדומה - פאסבינדר נתפס כפרובוקטור ועורר את זעמם של לא מעט אנשים.
ניתן לומר כי קבוצת הסרטים האחרונה שיצר פאסבינדר, הייתה מגוונת יותר באופייה. הוא יצר עוד סרטים אישיים ודלי תקציב עד שנת 1978 בערך, ולאחר מכן החל ליצור סרטים שהיו יותר ראוותניים. הוא הפך יותר ויותר אידיוסינקרטי במונחי העלילה, הצורה והנושאים בסרטים כמו "בשנה של 13 הירחים" (1978, In einem Jahr mit 13 Monden), "הדור השלישי" (1979, Die Dritte Generation) ו - "Querelle" (1982).
בחלק מהסרטים בתקופה זו שיחקו שחקנים בינלאומיים, בין היתר משום שלהקת השחקנים איתה עבד עוד מתקופת התיאטרון התפרקה. עם זאת, רבים מחברי הלהקה המשיכו להשתתף בסרטיו.
בתקופה זו יצר פאסבינדר בין היתר, טרילוגיה שעסקה באישה בגרמניה הפוסט-פאשיסטית, תקופה שכונתה ה"נס הכלכלי" של מערב גרמניה. הסרט הראשון בטרילוגיה היה נישואיה של מריה בראון (1978, Die Ehe der Maria Braun). הסרט מתאר את חייה של מריה בראון, אישה שאפתנית וחזקה, שהקריירה שלה הולכת ומתפתחת, אך חייה האישיים סובלים ממשברים ואכזבות. הסרט נוצר במסורת ההוליוודית של סרטי הנשים, המציגים נשים המתגברות על קשיים ומכשולים. ניתן להתייחס לדמותה של מריה בראון כמשל למערב-גרמניה המתפתחת כלכלית במהירות עצומה. סיפורה של מריה בראון, שעסק במניפולציות ובגידות, חשף את ההתאוששות הכלכלית המדהימה של גרמניה לאחר המלחמה, במונחים של הערכים והמחירים האנושיים שלה. שני החלקים הנוספים בטרילוגיה הם "לולה" (1981) ו"ורוניקה פוס" (1982). שלושתם עוסקים בנשים בתקופת ה"נס הכלכלי" של גרמניה.
גם סדרת הטלוויזיה ברלין, אלכסנדרפלאץ (1980, Berlin Alexanderplatz ) נוצרה בתקופה האחרונה של יצירתו. בהתבסס על הרומן של אלפרד דבלין מ-1929, יצר פאסבינדר סדרת מופת, בת כ-15 שעות, שאיפשרה לו לעסוק באופן מעמיק ונרחב בנושאים שהעסיקו אותו מאז ומתמיד: אהבה, חיים וכוח.
מותו.
פאסבינדר מת בגיל 37 מכשל-לב שנבע מהשפעה משולבת וקטלנית של גלולות שינה וקוקאין. מותו נחשב לעיתים קרובות כמסמן את סוף הקולנוע הגרמני החדש. סרטו האחרון, Querelle הוקרן לראשונה לאחר מותו.
פסבינדר
יששכר
יִשָּׂשכָר (מבטאים יִשָּׂכָר) הוא בנו התשיעי של יעקב מלאה, שלה הוא הבן החמישי. יששכר הוא אבי שבט יששכר שזכו בנחלה בישראל באזור עמק יזרעאל.
מדרש שמו.
שמו מוסבר בספר בראשית: "יז וַיִּשְׁמַע אֱלֹהִים, אֶל-לֵאָה; וַתַּהַר וַתֵּלֶד לְיַעֲקֹב, בֵּן חֲמִישִׁי. יח וַתֹּאמֶר לֵאָה, נָתַן אֱלֹהִים שְׂכָרִי, אֲשֶׁר-נָתַתִּי שִׁפְחָתִי, לְאִישִׁי; וַתִּקְרָא שְׁמוֹ, יִשָּׂשכָר". בשם יששכר מופיעה המילה 'שכר' . על פי לאה זהו שכרה על כך שנתנה ליעקב את שפחתה. אף שבשם מופיעה האות שׂי"ן פעמיים, הוא נהגה כאילו יש בו רק שׂי"ן אחת.
על פי מדרש תדשא נולד יששכר בי' באב ונפטר בגיל 122.
את שמו "יששכר" יש לקרוא לפי אהרן בן אשר כ"ישכר" (וכך היא הקריאה המקובלת ברוב העדות בקריאת התורה) ואילו לפי משה בן נפתלי יש לקרוא "יששכר".
ברכת יעקב ליששכר.
ברכת יעקב ליששכר מופיעה ב: יד יִשָּׂשכָר, חֲמֹר גָּרֶם--רֹבֵץ, בֵּין הַמִּשְׁפְּתָיִם. טו וַיַּרְא מְנֻחָה כִּי טוֹב, וְאֶת-הָאָרֶץ כִּי נָעֵמָה; וַיֵּט שִׁכְמוֹ לִסְבֹּל, וַיְהִי לְמַס-עֹבֵד. ברכת יעקב מתארת את יששכר כעובד אדמה. יששכר גם יהיה משועבד לשכניו בעבודות כפייה. ברכתו של יששכר הוא החמור אשר בתרבויות מסופוטמיה, להבדיל מהתרבויות האירופאיות, היה נחשב לחיה בעלת כוח סיבולת וחוסן נפשי. זאב ויסמן חוקר המקרא רואה יסוד אירוני בין המעמסה, שהיא מנת חלקו של החמור אשר באה בניגוד למנוחה המתוארת בחלק השני של הברכה. לשיטתו בברכה זו טמון יסוד סאטירי למעמדו הפוליטי של שבט יששכר. אם ברכת יעקב הציגה את מלאכת המשא של יששכר, באה ברכתו של משה (בספר דברים, לג:יח), והציגה אותו כיושב אהלים: "שְׂמַח זְבוּלֻן בְּצֵאתֶךָ וְיִשָּׂשכָר, בְּאֹהָלֶיךָ".
מקום קבורתו.
בספר הישר מסופר:
ובסדר הדורות מביא בשם "גלילות ארץ ישראל":
מידד שיף
מידד שיף (25 באוגוסט 1917 – 10 בנובמבר 2004) היה סופר עברי ועיתונאי.
ביוגרפיה.
נולד בראשון לציון וגדל בתל אביב. פרסם סיפורת מגיל צעיר. סיפוריו נתפרסמו בעיתונים ובכתבי עת ספרותיים, בעיקר של מחנה השמאל. בשנות ה-40 היה חבר ב"הגנה", אך בניגוד לסופרים בני דורו לא התקבל על ידי הממסד הספרותי בישראל ונחשב למתנגד חריף לממשלת מפא"י. תקופה מסוימת כתב ב"העולם הזה" ושיתף פעולה עם אורי אבנרי. ספרו הראשון, "מחרוזת דר": סיפורים, נדפס בשנת 1941. ספרו השני, "תחליף מודרני", הוא רומן בחרוזים המושפע מהרומנים המחורזים של אלכסנדר פושקין. ספרו המפורסם ביותר, שעורר מחלוקות ומהומות ספרותיות, הוא "שמעון צהמרא" – ספר שגיבורו הוא אדם שאמו יהודייה ואביו לבנוני בן העדה המארונית, אשר מנסה להשתלב בבוהמה התל אביבית של ראשית שנות המדינה.
בשנות ה-50 הרבה להופיע בתוכניות מלל של קול ישראל, ועורר עניין רב בקרב המאזינים בשל סגנון דיבורו הייחודי. שנים רבות שימש עורך לשוני בעיתון "הארץ", ב"ידיעות אחרונות" וב"קול ישראל". בשל דחייתו ואי ההבנה של יצירותיו חדל לפרסם בשלב מוקדם של חייו.
בנו הוא הסופר והקולנוען אגור שיף, בתו - ד"ר ברקת שיף-קרן, רופאה, מנהלת מרפאת כאב ופעילה פוליטית.
רמות (מושב)
רָמוֹת הוא מושב של תנועת המושבים הנמצא כשני קילומטרים מחופה הצפון מזרחי של הכנרת במערבה של רמת הגולן וקרוי על שם מיקומו על שתי רמות.
גאוגרפיה.
היישוב שוכן על רמה קטנה שהיא המדרגה התחתונה של המדרון היורד מרמת הגולן לכנרת, בגובה של 10 מטרים מתחת לפני הים (כ-200 מטרים מעל פני הכנרת). זהו היישוב הנמוך ביותר מבין יישובי המועצה האזורית גולן. היישוב נמצא כ-2 ק"מ מזרחית לכנרת, וכ-7 ק"מ צפונית לעין גב.
היישוב נמצא למרגלות מתחם לביאה, אתר ארכאולוגי גדול מתקופת הברונזה הקדומה, בו אותרו גם ממצאים המיוחסים לבית כנסת מתקופת התלמוד.
על חופו של היישוב, חמשת היישובים הדתיים בגולן (אבני איתן, חיספין, יונתן, נוב, ואלוני הבשן), הקימו בית מלון לרווחת המבקרים הדתיים: "כינר-גליל".
היסטוריה.