במשך כמעט 700 שנים, עד ראשיתה של המאה ה־19, הייתה פינלנד חלק בלתי נפרד מהממלכה השוודית. הצאר אלכסנדר הראשון, שחשש שמא שוודיה תתקוף את סנט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית, דרך מצר קרליה, תקף את שוודיה ב־1809, בעימות שנודע כמלחמה הפינית. צבא האימפריה הרוסית (בתמיכת נפוליאון בונפרטה) כבש את פינלנד, וזו סופחה לרוסיה כדוכסות גדולה. פרוץ מלחמת העולם הראשונה ומהפכת אוקטובר שהתחוללה ברוסיה ב־1917, הביאה לקריסת האימפריה הרוסית אשר פתח בפני הלאומנים הפינים חלון הזדמנויות, וב־6 בדצמבר 1917 הכריז הפרלמנט הפיני על עצמאותה של פינלנד. הבולשביקים שעלו לשלטון ברוסיה, היו חלשים מכדי להתנגד, והם מיהרו להכיר בעצמאות פינלנד שלושה שבועות בלבד לאחר ההכרזה. הפינים הקימו ממשלה דמוקרטית "בורגנית", והדבר היה לצנינים בעיני השלטון הקומוניסטי במוסקבה, שיזם התקוממות קומוניסטית שהפכה למלחמת אזרחים עקובה מדם במשך חמשת החודשים הראשונים של 1918. מצד אחד עמד "המשמר הלבן", שנלחם בשם האנטי־סוציאליסטים, ומצד שני לחם "המשמר האדום", שכלל בעיקר פועלים ואיכרים. במלחמה הזאת ניצח הצבא הלבן בפיקודו של גנרל מנרהיים ובסיוע גרמני את המשמר האדום ושימר בכך את עצמאות פינלנד.
היחסים הפוליטיים בין ברית המועצות לפינלנד.
מערכת היחסים בין ברית המועצות לבין פינלנד הייתה מתוחה וצוננת, ורוויה בחוסר אמון הדדי. לכך היו מספר סיבות: ב־1898 החל ניקולאי השני, קיסר רוסיה לכפות רוסיפיקציה של פינלנד. באותה שנה הוא מינה את ניקולאי בובריקוב לתפקיד מושל־גנרל על פינלנד, שמשימתו העיקרית הייתה להחיל את החוקים הרוסיים על פינלנד, למנוע ממנה הקמת צבא ומערכת פוליטית עצמאית, ובכך לחסל את סיכוייה לעצמאות. ב־1904 נרצח בובריקוב, ותהליך הרוסיפיקציה הואט, אך חודש והגיע לשיאו ב־1914. באותן שנים החלה לקום בפינלנד תנועה לאומנית, שהתבססה על האיבה המתגברת בקרב הפינים כלפי הרוסים. לאחר תבוסת הקומוניסטים במלחמת האזרחים בפינלנד, שוגרה משלחת מתנדבים פינית (אביב 1918) שניסתה לכבוש חלקים מקרליה, השייכת לרוסיה, ללא הצלחה. מספר חודשים מאוחר יותר, התערבה פינלנד במלחמת האזרחים האסטונית, וסייע לגרש את הכוחות הבולשביקים מהמדינה. במרץ 1919 שוגרה משלחת פינית נוספת בת 1,000 איש (בעידוד חשאי מהממשלה) בניסיון לכבוש את העיר הגדולה בקרליה, אונוס ("Aunus"), אך גם היא כשלה. באוקטובר 1920 נחתם חוזה טרטו, שקבע כי הגבול בין רוסיה לבין פינלנד יהיה זהה לגבול הישן עם הדוכסות הגדולה של פינלנד, כשהעיר פטסמו (Петсамо, בפינית "Petsamo") בעלת הנמל נטול הקרח לחוף אוקיינוס הקרח הצפוני ניתנה לפינלנד, ואילו מזרח קרליה ניתן לרוסיה.
המשא ומתן.
בשנת 1932 נחתם הסכם אי התקפה בין ברית המועצות לפינלנד. ההסכם אושר מחדש ב־1934 לתקופה בת עשר שנים. באפריל 1938, הגיעה להלסינקי משלחת גרמנית לציון יום השנה ה־20 להתערבות הגרמנית במלחמת האזרחים הפינית כנגד הקומוניסטים, האנשלוס במרץ ופתיחת המשא־ומתן בין פינלנד לשוודיה על חימוש מחדש של איי אולנד הפינים. לאור ההתרחשויות אלו, החל השלטון הסובייטי במוסקבה לחפש הסדר חדש עם פינלנד. באפריל 1938, פנה איש סגל השגרירות הסובייטית בהלסינקי, בוריס יארטסב (איש NKVD), לשר החוץ הפיני רודולף הולסטי, והציע לו לפתוח בשיחות חשאיות במטרה לשפר את היחסים בין שתי המדינות. הסיבה לכך, לפי יארטסב, הייתה שברית המועצות מאמינה כי גרמניה הנאצית תתקוף אותה במוקדם או במאוחר, מתקפה שתתבצע דרך אדמת פינלנד. במצב כזה, בפני ברית המועצות לא תישאר ברירה והיא תבצע מתקפת מנע דרך פינלנד. במהלך חמשת החודשים הבאים התנהל משא ומתן חשאי בין המדינות, כשהסובייטים מציעים שהפינים ימסרו או יחכרו לברית המועצות מספר איים במפרץ פינלנד לאורך הגישה הימית לנינגרד. הפינים סירבו להצעה.
ב־23 באוגוסט 1939, חתמו שרי החוץ של גרמניה הנאצית ושל ברית המועצות על הסכם אי התקפה, הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שבו חילקו ביניהן את השליטה במרכז אירופה ובמזרחה. על פי סעיף סודי בהסכם, עברו למרחב ההשפעה הסובייטי המדינות הבלטיות ליטא, לטביה ואסטוניה, וכמו כן פינלנד וחבל בסרביה ברומניה. בעקבות ההסכם תקפה גרמניה את פולין ב־1 בספטמבר וכבשה את כל השטח שהוקצה לה על פי ההסכם, וב־17 בספטמבר פלש הצבא האדום למזרח פולין. בתוך שבועיים השלים הצבא האדום את ההשתלטות על מזרח פולין. עם סיומה של המערכה על פולין, כפו הסובייטים על אסטוניה, ליטא ולטביה הסכמים שהתירו הצבת כוחות של הצבא האדום בנקודות חיוניות בשטחן, וביוני 1940 סופחו מדינות אלו לברית המועצות.
ב־5 באוקטובר התבקשה ממשלת פינלנד לשגר נציגים למוסקבה, וב־12 באוקטובר 1939 החלו במוסקבה שיחות בין משלחת פינית לממשל הסובייטי. סטלין הציג בפני הפינים רשימת דרישות, שנועדו לדבריו להגן על גבולותיה של ברית המועצות, ובעיקר על לנינגרד, שהייתה מרוחקת רק 32 קילומטרים מהגבול הפיני: החכרת הבסיס הימי בכף הנקו לשלושים שנה, והתרה לברית המועצות הקמת בסיס שם והצבת 5,000 חיילים; הזזה של הגבול במצר היבשה קרליה, מצפון ללנינגרד, בשלושים וחמישה קילומטרים צפונה, והשמדת כל הביצורים באזור; ויתור על נמל האוקיינוס הארקטי פטסאמו, ועל שלושים איים קטנים במפרץ פינלנד. בתמורה הציעו הסובייטים למסור לפינלנד שטח בן 5,500 קמ"ר של קרליה הצפונית הסובייטית.
לרוב הבכירים בממשלה הפינית היה ברור כי ויתורים אלה, שיכללו גם את מרחב ההגנה העיקרי של המדינה, קו מנרהיים, יחלישו אותה מאוד ויהפכו את ריבונותה לכלי ריק מתוכן. מעבר לכך, הייתה דעת הרוב כי ויתורים אלה יובילו לדרישות סובייטיות נוספות, שהפינים לא יהיו מסוגלים להתנגד להן. סירובם של הפינים לדרישות הביא לבסוף לסיום המשא ומתן ב־13 בנובמבר, ללא כל תוצאות.
הפגזת מיינילה.
ב־26 בנובמבר 1939, התחוללה תקרית גבול ליד הכפר מיינילה שבקרליה הסובייטית, כשמספר פגזי ארטילריה פגעו בעמדה של הצבא האדום. הסובייטים טענו שההפגזה הרגה ארבעה מחייליהם, והאשימו את הפינים בתקרית. באותו יום דרש שר החוץ מולוטוב שהפינים יסיגו את צבאם כ־25 קילומטרים מהגבול. הפינים הציעו בתגובה ששני הצדדים יסיגו את כוחותיהם מהגבול, ויפתחו בחקירה משותפת לבירור התקרית. ב־28 בנובמבר הודיעה ברית המועצות כי היא מנתקת את קשריה הדיפלומטים עם פינלנד ומבטלת את הסכם האי־תקיפה בגלל עוינות פינית וסכנה לביטחון לנינגרד. רק מספר שנים לאחר המלחמה התברר כי ההפגזה בוצעה במכוון בידי הסובייטים, כדי לספק עילה למלחמה.
הצדדים הלוחמים.
ברית המועצות.
כאשר התברר שהמשא ומתן עם פינלנד אינו מוביל לתוצאות, החלו הסובייטים בהכנות למלחמה. רמטכ"ל הצבא האדום, בוריס שפושניקוב, הציג את התוכנית המבצעית שהגה המטה הכללי למתקפה על פינלנד; התוכנית חייבה ריכוז כח ניכר, והכנות קפדניות בהתאם לתנאי השטח, הכוח המגן והבעיות הלוגיסטיות. התקיפה תוכננה להתבצע בחזית צרה דרך מצר קרליה וקו מנרהיים, ממנו יבקיעו הסובייטים לתוככי פינלנד, כשהצפי היה שהלחימה תימשך מספר חודשים. מעודדים מהניצחון הקל על פולין, ציפו סטלין, שר ההגנה קלימנט וורושילוב ומזכיר המפלגה בלנינגרד אנדריי ז'דאנוב לניצחון מהיר על פינלנד ודחו את תוכניתו של שפושניקוב. במקום זאת, הטיל סטלין את האחריות למתקפה רק על פיקוד לנינגרד בראשות קיריל מרצקוב. תוכניתו של מרצקוב הייתה לתקיפה בחזית רחבה ככל האפשר, לאורך כל הגבול המשותף עם פינלנד (מעל 1,000 קילומטר), כשהמאמץ העיקרי יגיע במצר הקרלי בקו מנרהיים ושלושה מאמצי משנה יגיעו מצפון לאגם לדוגה ויכוונו לאיגוף קו מנרהיים, ביתור פינלנד לשניים במרכז וניתוקה של פינלנד מהצפון. הנחת העבודה של מרצקוב, שהושפעה מהדרג הפוליטי, הייתה שהלחימה תגמר בזמן קצר לאור העליונות הסובייטית וכי הפינים ימהרו להיכנע לאחר שיבינו את היקף הכח התוקף אותם. לפי שר החוץ מולוטוב, הדעה הרווחת בפיקוד העליון הייתה שהמלחמה תימשך שנים עשר יום בלבד. כתוצאה מהלך רוח זה, הוקדש זמן מועט להכנות למתקפה, עבודת המטה הצבאי לא הייתה קפדנית מספיק ולא הוכנה תשתית לוגיסטית ראויה.
פיקוד.
בראש הפיקוד העליון של ברית המועצות עמד המזכיר הכללי של המפלגה, סטלין. מועצת ההגנה העליונה הורכבה משרים בכירים במפלגה, ביניהם שר החוץ מולוטוב, שר ההגנה ק. וורושילוב, סגן שר ההגנה גריגורי קוליק ואנדריי ז'דאנוב. תחת מועצת ההגנה העליונה פעל המטה הכללי של הצבא האדום בראשות שפושניקוב, שהיה למעשה כפוף למשרד ההגנה.
הטיהורים הגדולים שעשה סטלין בקצונת הצבא האדום בשנים 1937–1938 החלישו מאוד את צבאו. בין הקצינים שנרצחו או נאסרו היו שלושה מחמשת המרשלים של ברית המועצות, 13 מ־15 מפקדי הארמיות, 57 מ־85 מפקדי הקורפוסים, 110 מ־195 מפקדי הדיוויזיות, ו־220 מ־406 מפקדי הרגימנטים. את מקומם תפסו פעמים רבות קצינים צעירים, שחסרו ניסיון נדרש, אך נחשבו נאמנים יותר למפלגה. יתרה מכך, המעורבות הפוליטית בצבא הביאה לכך שכל פקודה מבצעית בשטח נאלצה לקבל את הסכמת הקומיסר הפוליטי הכפוף למפלגה. כתוצאה מסיבות אלו, הפיקוד הסובייטי התאפיין בהיעדר גמישות, יוזמה וחשיבה עצמאית, ומפקדיו נטו להיצמד לפקודות וחששו מקבלת החלטות עצמאיות. יכולתו של הצבא לנהל מלחמה מוצלחת נפגעה מאוד.
סדר כוחות וציודו של הצבא האדום.