אף כי היה פורטוגזי במוצאו, הצהיר פרדיננד מגלן על נאמנותו לקרלוס הראשון, מלך ספרד, אשר בשמו הפליג מסביליה ב-10 באוגוסט 1519, עם צי של חמש אוניות, לאתר נתיב מערבי אל מקור התבלינים באיי מאלוקו שבאינדונזיה. הצלחתו הייתה תלויה במציאת מצר או מעבר בין חלקיה היבשתיים של דרום אמריקה, או מציאת הקצה הדרומי של היבשת והקפתו. החוף הדרום-אמריקאי נצפה ב-6 בדצמבר 1519, ומגלן נע בזהירות דרומה במקביל לחוף, עד שהגיע אל קו רוחב 49° דרום ב-31 במרץ 1520. מעט מאוד, אם בכלל, היה ידוע על החוף דרומית לנקודה זו, על כן החליט מגלן לעגון שם למשך חודשי החורף הדרומי ולצורך זה הקים מקום יישוב בשם פוארטו סן חוליאן.
בספטמבר 1520 התחדש המסע לאורך החוף שעוד לא מופה, וב-21 באוקטובר הגיע אל קו רוחב 52° דרום. כאן מצא מגלן לשון-ים עמוקה, שהתגלתה כמצר שחיפש, זה שייקרא בהמשך מצר מגלן. בראשית נובמבר 1520, בעודם משייטים דרך המצר, הגיעו אל הנקודה הדרומית ביותר שלו, בסביבות 54° דרום. שלושים ושבעה ימים נדרשו להם לחציית המצר, ואת היבשה שמדרום לו כינו בשם טיירה דל פואגו, אך לא ידעו לבטח אם מדובר בחלק מן היבשת או באי. זה היה שיא בהשגת קצה הדרום ליורד-ים אירופאי, אף כי לא קצה הדרום שאליו הגיע האדם עד אז, כיון שמיקום זה נמצא צפונית למקום היישוב האנושי הדרומי ביותר בעולם, הלא הוא ארץ האש.
פרנסיסקו דה אוסס.
הצפייה הראשונה של מעבר אוקיינוס אל האוקיינוס השקט דרומית לארץ האש מיוחסת לעיתים לפרנסיסקו דה אוסס ממשלחת לואאסה. בינואר 1526 נסחפה ספינתו, "סן לסמס", דרומה מן הכניסה האטלנטית אל מצר מגלן לנקודה, שם חשבו אנשי הצוות כי הם רואים שונית ומים מעבר לה, סימן לקצה הדרומי של היבשת. אפשר רק לשער איזו היא השונית שראו; מתקבל על הדעת, שהיה זה כף הורן. בחלקים מן העולם דובר הספרדית סבורים, שייתכן ודה אוסס גילה את המצר שנקרא בהמשך מעבר דרייק, יותר מחמישים שנה לפני סר פרנסיס דרייק, הפריבטיר הבריטי.
סר פרנסיס דרייק.
סר פרנסיס דרייק הפליג מפליימות ב-15 בנובמבר 1577, מפקד צי של חמש אוניות ובראשן אוניית הדגל שלו "פליקן", שבהמשך שונה שמה ל"איילת הזהב". מטרתו העיקרית הייתה ביזה, לא מסע חקר וגילויים; היעדים הראשוניים שלו היו הערים הספרדיות הלא-מבוצרות של צ'ילה ופרו לחוף האוקיינוס השקט. דרייק, שהפליג בנתיב של מגלן, הגיע אל פוארטו סן חוליאן ב-20 ביוני. אחרי קרוב לחודשיים בנמל, עזב דרייק את המעגן עם צי מצומצם של שלוש אוניות וספינת מפרשים קטנה. אוניותיו הגיעו אל מצר מגלן ב-23 באוגוסט ויצאו אל האוקיינוס השקט ב-6 בספטמבר.
דרייק קבע נתיב צפוני-מערבי, אבל למחרת היום פגעה סערה בספינות והפיצה אותן לעברים שונים. ה"מריגולד" טובעה בנחשול ענק; ה"אליזבת" הצליחה לחזור אל מצר מגלן, ולאחר זמן הפליגה מזרחה, חזרה לאנגליה; ספינת המפרשים הקטנה אבדה מאוחר יותר. הסופות נמשכו יותר משבעה שבועות. "איילת הזהב" נסחפה הרחק מערבה ודרומה, לפני שעשתה את דרכה בדי-עמל חזרה אל היבשה. ב-22 באוקטובר עגנה האונייה לחופו של אי, שדרייק קרא לו בשם "אי אליזבת", שם קוששו הימאים עצים לאש המטבח וצדו כלבי-ים ופינגווינים לשמש להם מזון.
לדברי הנווט הפורטוגזי של דרייק, נונו דה סילבה, מיקומם במעגן היה 57° דרום, אך בקו רוחב זה אין שום אי. על איי דייגו רמירס, שעוד לא התגלו אז, ב-'30 56° דרום, אין כל עצים ולא ייתכן שאלה היו האיים עליהם קוששו אנשי דרייק עצי הסקה. מכאן עולה, שחישוב הניווט היה שגוי, וכי דרייק עגן בכף הורן, שעוד לא נקרא אז בשם, או בסמוך לו, ב-'59 55° דרום. בדין וחשבון שלו כתב דרייק: "הכף או הצוק הקיצוני ביותר מכל האיים הללו נמצא סמוך ל-56 מעלות, ומלבדו אין שום אי ראשי בטווח ראייה לכיוון דרום אלא במקום שם נפגשים האוקיינוס האטלנטי והים הדרומי." הים הפתוח הזה מדרום לכף הורן נודע בהמשך כ"מעבר דרייק", אם כי דרייק עצמו לא חצה אותו.
וילם סכאוטן.
ב-14 ביוני 1615 הפליג וילם סכאוטן עם שתי ספינות, "אנדראכט" ו"הורן" מטקסל, הולנד, למצוא נתיב מערבי אח האוקיינוס השקט. "הורן" אבדה בשריפה, אבל "אנדראכט" המשיכה דרומה. ב-16 בינואר 1616 הגיע סכאוטן אל מה שחשב לכף הדרומי ביותר של יבשת דרום אמריקה;
הוא כינה נקודה זו "קאפ הורן" כף הורן על שם עיר הולדתו וספינתו האבודה. ציוני הניווט של סכאוטן אינם מדויקים - הוא הציב את כף הורן ב-'48 57° דרום, ואילו מיקומו למעשה הוא '58 55° דרום. ככלל, מתכחשים לקביעתו של סכאוטן, לפיה הגיע ל-58° דרום, אם כי הוא המשיך מערבה והיה הספן האירופאי הראשון שהגיע אל האוקיינוס השקט דרך מעבר דרייק.
משלחת גארסייה דה נודאל.
את השיוט המתועד הבא במעבר דרייק ביצעו בפברואר 1619 האחים ברתולומה וגונזלו גארסייה דה נודאל. במהלך שיט המחקר, גילתה משלחת גארסייה דה נודאל קבוצה קטנה של איים כ-96 ק"מ דרומית-מערבית לכף הורן, בקו הרוחב '30 56° דרום. הם העניקו להם את השם איי דייגו ראמירז על שם רב חובל המשלחת. האיים נשארו היבשה הדרומית ביותר הנודעת עלי אדמות עד שקפטיין ג'יימס קוק גילה את איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים הדרומיים בשנת 1775.
תגליות אחרות.
מסעות אחרות הניבו תגליות נוספות באוקיינוסים הדרומיים; באוגוסט 1592 מצא הספן האנגלי ג'ון דייוויס מחסה "בין איים שמעולם לא התגלו קודם לכו" - כנראה איי פוקלנד. מגלי ארצות אחרים טענו לגילוי איי פוקלנד, בעיקר ההולנדי זבאלד דה ורט בשנת 1600, טענה שבעטיה ניתן לקבוצת האיים שמה המוקדם "האיים הזבאלדינים". ב-1675 צפה הנוסע הסוחר האנגלי אנתוני דה לה רושה את ג'ורג'יה הדרומית. ב-1739 גילה ז'אן-באטיסט בובה דה לוזייה הצרפתי את האי בובה הנידח, וב-1772 מצא בן ארצו, איב-ז'וזף דה קרגלן דה טרמרק את איי קרגלן. אף כי לה רושה ובובה חצו את הרכס האנטארקטי כדי לחדור אל חבל הארץ האנטארקטי, אף לא אחת מתגליות אלה הרחיקו אל מעבר לקו הרוחב הדרומי שרשמו האחים גארסייה דה נודאל.
חוקרי אנטארקטיקה מוקדמים.
ג'יימס קוק.
השני במסעותיו ההיסטוריים של ג'יימס קוק, בשנים 1772 עד 1775, היה בראש ובראשונה חיפוש אחר טרה אוסטרליס איקונגניטה החמקנית, שמיקומה נחשב, כמשוער, אי שם בסביבות קווי הרוחב שלא נחקרו עדיין מתחת ל-40° דרום. קוק הפליג מאנגליה בספטמבר 1772 עם שתי ספינות, "רזולושן" ו"אדבנצ'ר". אחרי השתהות בקייפטאון, הפליגו שתי הספינות ב-22 בנובמבר דרומה, אבל סופות עזות הדפו אותן מזרחה. הם הצליחו להתרחק קמעה-קמעה דרומה, ונתקלו בגוש הקרח הראשון שלהם ב-10 בדצמבר. גושי הקרח היו עד מהרה למחסום מוצק, שהעמיד במבחן את כושר הספנות של קוק כאשר תמרן למצוא מעבר בין גושי הקרח הדחוסים. לבסוף מצא מים פתוחים ויכול היה להמשיך דרומה; ב-17 בינואר 1773 הגיעו ספינות המשלחת אל החוג האנטארקטי ב-'20 60° דרום, הראשונות שהצליחו בכך. הקרח חסם אפשרות להתקדמות נוספת, והספינות פנו לצפון-מערב ושייטו אל ניו זילנד, לשם הגיעו ב-26 במרץ.
במהלך החודשים הבאים, חקרה המשלחת את דרום האוקיינוס השקט, ואז חזר קוק ולקח את "רוזולושן" דרומה - "אדבנצ'ר" פרשה מן המשלחת וחזרה לדרום אפריקה לאחר תגרה עם אוכלוסיית הילידים של ניו זילנד. הפעם הצליח קוק לחדור הרבה אל מעבר לחוג האנטארקטי, וב-30 בינואר 1774 הגיע אל '10 71° דרום, "קצה הדרום" שלו, אבל מצב הקרח מנע המשך שיוט דרומה. השיא הדרומי הזה יישאר בעינו למשך 49 השנים הבאות.
במהלך מסעותיו במימי אנטארקטיקה, הקיף קוק את העולם בקווי רוחב, שנמצאו ברוב המקרים מעל 60° דרום, ולא ראה דבר פרט לאיים קודרים שאינם מסבירי פנים, ללא רמז ליבשת הפוריה, שהיו מי שקיוו עדיין למצוא בדרום. קוק כתב, שאם יבשת כזאת אכן קיימת, היא תהיה "ארץ שהטבע חרץ את דינה לכישלון", וכי "שום אדם לא ירחיק הלאה ממני, והיבשה השוכנת בדרום לא תיחקר לעולם." הוא סיכם: "והיה והבלתי-אפשרי יושג והיבשה תימצא, היא תהיה חסרת-תועלת לחלוטין ולא תביא כל טובה למגלה או לארצו".
החיפוש אחר יבשה.
בניגוד לנבואתו של קוק, בראשית המאה ה-19 נעשו ניסיונות רבים מספור להבקיע דרומה ולגלות ארצות חדשות. בשנת 1819 גילה ויליאם סמית, כשפיקד על דו-תורנית קטנה בשם "ויליאמס", את איי שטלנד הדרומיים, ושנה לאחר מכן צפה אדוארד ברנספילד, באותה ספינה עצמה, בחצי האי טריניטי שבקצה הצפוני של ארץ גרהאם. ימים אחדים לפני תגליתו של ברנספילד, ב-27 בינואר 1820, הגיע רב החובל הרוסי פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן, בחלק אחר של אנטארקטיקה, כמטחווי עין מחוף מה שמוכר כיום כארץ המלכה מוד. הוא מוכר אפוא כאדם הראשון שראה את אדמת היבשת, אף כי הוא עצמו לא טען לכך. בלינגהאוזן ביצע שתי הקפות של כדור הארץ, בעיקר בקווי הרוחב שבין 60 ל-67°, ובינואר 1821 הגיע אל הנקודה הדרומית ביותר שלו ב-70° דרום, בקו אורך קרוב לזה, שבו השיג קוק את השיא שלו 47 שנים קודם לכן. בשנת 1821 עמד צייד כלבי-הים האמריקאי, רב חובל ג'ון דייוויס, בראש קבוצה, שירדה אל קטע יבשה לא ממופה מעבר לאיי שטלנד הדרומיים. "אני חושב, שהיבשה הדרומית הזאת היא יבשת", כתב ביומן הספינה; אם צדק, הרי שקבוצתו הייתה הראשונה להציג רגל על יבשת אנטארקטיקה.
ג'יימס ודל.