לנוכח ממצאי הדו"ח המליצה לשנות באופן יסודי את תפקודיה של החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית שהייתה אחראית להקמת היישובים ביו"ש: התנחלויות ומאחזים. בדיקה העלתה כי משרד השיכון שילם עבור המאחזים 72 מיליון ש"ח בין השנים 2000-2004, אך אלה לא כל הסכומים.
מסקנתה של ששון הייתה כי: "נראה על כן כי הפרת החוק הפכה ממוסדת ומוסדית ... ובוצעה על ידי רשויות מדינה מסוימות, רשויות ציבוריות, מועצות אזוריות ומתנחלים, הכל תוך הצגת מראית עין כאילו יש כאן מערכת מוסדית מסודרת הפועלת כחוק... המסר היה שמדובר במעשה ציוני ולכן יפה לו העלמת עין, הקריצה והמוסר הכפול ". בדו"ח מוצגת ההמלצה לפעול לשיפור מערכת אכיפת החוק באזור.
הדו"ח מסתיים בשורה ארוכה של המלצות אשר הוגשו לראש הממשלה אריאל שרון. ההמלצות ממויינות כדלקמן: המלצות ארגוניות, שינוי החלטות ממשלה קיימות וקבלת החלטות ממשלה חדשות, מתן הוראות מנהליות לרשויות המדינה בקשר להקמת מאחזים בלתי מורשים, הצעות חקיקה בכנסת, רפורמה בתחיקת הביטחון והמלצות ליועץ המשפטי לממשלה. על מימושם מונתה ועדת שרים מיוחדת.
בהמלצות הארגוניות מציעה עו"ד ששון על הקמת יחידה חדשה: מנהלת מתאמת ומנחה בנוגע למאחזים. בידי היחידה צריכה להיות מרוכזת מלוא האינפורמציה בדבר נתוני הבניה הישראלית באיו"ש כולל תצלומי אוויר מעודכנים, מידע מלא על תוכניות מאושרות ולא מאושרות, הזכויות בקרקעות, מידע על ההתחייבויות שנעשו לגבי הקרקעות שהוקצו, ועוד. הגוף המנחה והמתאם צריך שיהיה כפוף לראש הממשלה, ומתואם עם שר הביטחון.
החלטת הממשלה צריכה להשתנות כך שהקמת יישוב חדש או הרחבת בנייה של יישוב קיים שהוקם בעבר טעונה החלטת ממשלה חדשה. גם הרחבת תחום שיפוט של רשות מקומית תהיה תלויה בממשלה (ולא במשרד הפנים). לא תבוצע כל הרחבה ליד או בסמוך למבנים קיימים ללא אישור. לא תנתן כל הרשאה לתכנון ללא אישור הדרג המדיני.
בסיום הדו"ח מוצגות שורה של הנחיות לראש הממשלה לפיהן עליו להורות לשר הביטחון לחדול מביצוע פעולות מסוימות, בהם: הקצאת קרקעות, לבצע בדיקה פרטנית לכל בקשה ודרישה לאישור בכתב מראש המנהל האזרחי שכל הבדיקות בוצעו.
בסיכומו של הדו"ח מוצגת רשימה של נושאי תפקידים שיש להביא לידיעת היועץ המשפטי לממשלה את מעשיהם בהקשר למאחזים.
תגובות לדו"ח.
בכיר במשרד המשפטים שלא הזדהה בשמו הביע תמיהה על כך שאדם פרטי ולא גורם בפרקליטות מונה לכתוב דו"ח זה, וטען כי יש בעיה משפטית להעביר חומרים ממשלתיים לאדם פרטי. בתקשורת הובעה תמיהה על ידי כתבים שונים מדוע אין בדו"ח ביקורת כנגד אריאל שרון שהיה אחראי במידה רבה למאחזים. טליה ששון התגוננה בכך שלא קיבלה מנדט לעסוק בנושא.
לאחר חיבור הדו"ח, הוא זכה להתייחסות נרחבת הן מימין והן משמאל. בעוד שהשמאל קרא ליישום מלא של החלטות הדו"ח ואף ביקר את ההתמהמהות הממשלתית מלישמן, נציגים של הימין גינו את הדו"ח וטענו למגמתיות שבו.
מימין.
מנכ"ל החטיבה להתיישבות של הסוכנות היהודית, שלמה בן אליהו, דחה את הטענות המועלות בדו"ח וטען כי לכל המאחזים ניתנו אישורים. החטיבה בראשותו אף הנפיקה דו"ח המתאר עיוותים מוטים-פוליטית לכאורה בדו"ח המקורי, שמלווים את דו"ח ששון לכל אורכו.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה התמודדה ששון לבחירות מטעם מרצ. יו"ר מועצת יש"ע ביקר את הדו"ח ואת המחברת אותו בטענה שדעותיה הפוליטיות נגעו בדו"ח. במאי 2009 ח"כ יריב לוין פנה לשר נאמן בבקשה לבחון את הדו"ח מחדש. גם שר המשפטים יעקב נאמן, שהיה אמור לעמוד בראש ועדת שרים ליישום דו"ח ששון, ועדה שבוטלה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו, אמר כי "זה דו"ח של פעילה פוליטית ויש לבחון אותו מחדש". ב-2012 הקימה הממשלה את הוועדה לבחינת מצב הבנייה ביהודה ושומרון בראשות השופט בדימוס אדמונד לוי, שנועדה לעקור את הד"ח.
משמאל.
בשמאל הביעו שביעות רצון לנוכח הדו"ח וקראו לממשלה לפעול לאלתר לפינוי המאחזים.
אישים בשמאל מתחו ביקורת על חוסר הדיון בדוח בשאלת אחריותו של ראש הממשלה אריאל שרון להקמת המאחזים. ששון השיבה כי לא מצאה ראיה שמייחסת לשרון מעורבות בהקמת מאחזים בלתי חוקיים.
עייפתי מלהיות סקסית
ברוך גולדשטיין
ברוך (קאפל) גולדשטיין (9 בדצמבר 1956, ה' בטבת ה'תשי"ז - 25 בפברואר 1994, י"ד באדר ה'תשנ"ד) היה רופא תושב קריית ארבע שרצח 29 מתפללים מוסלמים ופצע כ-125 במעשה טרור הידוע כ"טבח מערת המכפלה". המתפללים השתלטו עליו והרגו אותו. מעשה הרצח, הנחשב לאירוע הקשה ביותר בתולדות הטרור היהודי בישראל, זעזע את החברה הישראלית והפלסטינית.
חייו ומשנתו האידאולוגית.
ברוך גולדשטיין נולד כבנימין גולדשטיין בשנת 1956 בברוקלין, ניו יורק. על פי הכיתוב על מצבתו, הוא דור שביעי לרבי שניאור זלמן מלאדי. למד בישיבה דפלטבוש. היה תלמידו של הרב מאיר כהנא, אותו הכיר עוד בארצות הברית, והצטרף לפעילות של הליגה להגנה יהודית בארצות הברית. בשנת 1977 סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון בישיבה יוניברסיטי, ובשנת 1982, לאחר סיום לימודי הרפואה בבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין, עלה לישראל, והתגייס לצה"ל כרופא בדרגת סרן. נישא למרים ושינה את שמו הפרטי לברוך. היה אב לארבעה ילדים.
עם שחרורו המשיך לשרת כרופא במילואים, ועבד כרופא קהילתי בקריית ארבע וסביבתה. על פי דו"ח ועדת החקירה של הטבח, דווח בעיתונות כי בשנת 1984 סירב גולדשטיין כששירת כרופא צבאי בלבנון לטפל במחבל פצוע. עם זאת, באוקטובר 1990 הציל חיי ערבי שנפגע בידי יהודי. הוא זכה לתעודת הוקרה מידי קצין הרפואה הפיקודי של פיקוד המרכז, אריה אלדד, על סיועו בטיפול בחיילים שנפצעו בפיגוע ירי בחברון.
גולדשטיין המשיך בפעילות בתנועת כך, ובין השאר הופיע במקום השלישי ברשימתה לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה. המפלגה זכתה במנדט אחד בלבד. הוא הופיע ברשימתה גם לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה, שבהן נפסלה המפלגה מלהתמודד על ידי ועדת הבחירות המרכזית בשל מצעה הגזעני. הוא רץ ונבחר מטעמה למועצת קריית ארבע, ולאחר הירצחו של הרב כהנא הקים בקריית ארבע גן לזכרו.
גולדשטיין התנגד להסכמי אוסלו, שנחתמו בספטמבר 1993, ונהג להסתובב עם טלאי צהוב על בגדיו. כאשר נשאל כיצד מתיישבות דעותיו הקיצוניות עם עיסוקו ברפואה השיב בציטוט מקהלת: "עת להרוג ועת לרפוא".
טבח מערת המכפלה.
בבוקר פורים תשנ"ד (25 בפברואר 1994) הגיע גולדשטיין למערת המכפלה כשהוא לבוש מדי צה"ל ונושא דרגות סרן. בסביבות השעה 5:30, עבר גולדשטיין מ"אולם אברהם" שבו התפללו 13 יהודים, ל"אולם יצחק" שבו התפללו באותה העת כ-800 מוסלמים את תפילת יום השישי שלפני תחילת צום הרמדאן, ובאמצעות רובה "גליל" שהיה ברשותו רצח 29 מתפללים מוסלמים ופצע 125 מהם. בזמן ניסיונו להחליף מחסנית, התנפל עליו אחד המתפללים ופרקו מנשקו.
לאחר מכן התנפלו עליו מתפללים נוספים, חבטו בו והרגוהו באמצעות מטף כיבוי ועמודי ברזל הנמצאים במקום לתמיכה.
ועדת החקירה הממלכתית שחקרה את הטבח במערת המכפלה הגיעה למסקנה כי גולדשטיין פעל לבדו, ללא תמיכה או סיוע מגורמים אחרים.
התייחסות לטבח.
את הטבח במערת המכפלה גינו גורמים משני צדי הקשת הפוליטית.
הרב יהודה עמיטל, ראש ישיבת הר עציון וראש תנועת מימד, כתב כי גולדשטיין "הצליח להכתים את העם היהודי ואת תורת ישראל בכתם של שפיכת דם נקיים. מעבר לשפלות המוסרית והדתית של הריגת חפים מפשע, שעה שכרעו ברך בפני בורא עולם - הרצח הנורא הביא לידי חילול שם שמים בעיני העולם כולו."
בגילוי דעת שפרסמה מועצת קריית ארבע נאמר, בין השאר: "אנו משתתפים בכאב ובצער המשפחות שיקיריהן נפלו, אך את כתב האישום יש לכוון נגד ממשלת ישראל והעומד בראשה שלא פעלו כנגד הפיגועים, ובכך גרמו בעקיפין לטבח". כשנשאל הרב דב ליאור (רבה של קריית ארבע) על הרצח ביקש להזכיר לשואלים שברוך גולדשטיין היה רופא וטיפל בהרבה מקרים וייתכן שנטרפה דעתו ממה שראה והיו שהעידו שקודם הטבח אמר "אני לא מסוגל יותר". חלקים מאנשי הימין הרדיקלי בישראל ואחדים מתושבי חברון הביעו לאורך השנים תמיכה מפורשת במעשהו של גולדשטיין, בין היתר בטענה שהטבח מנע פיגוע גדול שעמד להתבצע.
פעיל הימין הרדיקלי מיכאל בן חורין הועמד לדין על שאמר בהילולה לזכר גולדשטיין: "ברוך גולדשטיין אין כמוך בעולם, ברוך גולדשטיין הוא אדם צדיק, יסוד עולם, יחיד במינו". בית המשפט המחוזי בירושלים זיכה אותו ופסק שאין בכך הסתה לאלימות. מאוחר יותר הורשע בן חורין, עם אחרים, בהסתה לגזענות בעקבות הספר "ברוך הגבר" שהוציאו לאור בשנת 1995 ובו שבחים לגולדשטיין.
15 שנים לאחר הטבח, כתב הרב שלמה אבינר: "ברור שברוך גולדשטיין לא פעל מתוך רגשי נקמה פרטיים", ו"דווקא בגלל זה הוא היה צריך לבקש רשות מהאומה, כי אחר כך מי שיצטרך לקחת את המעמסה של האחריות זו האומה כולה. אם הוא היה שואל אותנו היינו אומרים לו לא לעשות את זה. ככה לא פועלים. אבל הוא לא שאל אותנו. והוא נהרג. הרי הוא ידע שמה שהוא עושה זה מסוכן, לכן ודאי שהוא זכר צדיק לברכה, זכר קדוש לברכה, אבל המעשה היה מעשה לא נכון".
לאחר מותו.
גולדשטיין נקבר בקריית ארבע, בפארק מאיר כהנא שהקים לזכרו של הרב כהנא, לאחר שנדחתה בקשת משפחתו לקבור אותו בבית הקברות היהודי בחברון.
במקום הוקמה אחוזת קבר, והוא הפך לאתר עלייה לרגל לאנשי ימין קיצוני שערכו במקום הילולה ביום השנה למותו של גולדשטיין. בעקבות זאת נחקק ביוזמת חבר הכנסת רן כהן ממרצ חוק איסור הקמת מצבות זיכרון לזכר מבצעי מעשי טרור, תשנ"ח-1998, שקבע גם שמצבות שכבר הוקמו יוסרו ממקומן. בשנת 1999 הרס צה"ל את רוב האתר, לאחר שנדחתה עתירת המשפחה שלא לעשות כן, אך הותיר את המצבה שעל הקבר.
משפחתו.