לשם כך ניתנה לרנדל הקצאה של 1,000 דולר עבור מכשירי מדידה (שווה ערך ל-16,286 דולר ב-2021), אך הוא גם הוציא מכספו הפרטי – בין 2,400 דולר (שווה ערך ל-39,086 דולר ב-2021) ל-3,000 דולר (שווה ערך ל-48,0218 דולר) – עבור פיתוח 7 מכשירי מדידה שבין יתר היתרונותיהם, הם לא ישתנו בגודלם בגלל שינויי טמפרטורה, וכתוצאה מכך יושג דיוק רב. מומחה לציוד מדידה בעידן הקולוניאלי הביע את דעתו, לאחר בדיקה מקרוב של תמונות של המכשירים החדשים של רנדל - החוברת שהטכנית שלהם הלכה לאיבוד - שרנדל היה "ביסודו של דבר... גאון מכני".
כדי לסמן את הרשת על הקרקע, הקימו רנדל וצוותו כמעט 1,600 סמנים - בעיקר הסתמכו על אבני דרך מרובעות משיש באורך של 0.91 מטרים עם כתובות מספר הרחוב, שהוצבו בכל צומת. במקום שבו סלעים מנעו את השימוש בסמני השיש, הם יצרו חור באמצעות פיצוץ אבקת שריפה, הכניסו יתדות ברזל של 2.5x2.5 סנטימטרים ובאורך 15 סנטימטרים והטמיעו אותם בעזרת עופרת מותכת. בסך הכל, הם מיקמו 1,549 סמני שיש ו-98 יתדות ברזל כדי להגדיר את תבנית הרשת.
ככל שהתקדמה עבודתו של רנדל, ובעלי הקרקע יכלו לראות בעצמם, בשטח ולא במפה, היכן יהיו הרחובות המתוכננים, חלקם נקטו בפעולה כדי להילחם נגד התוכנית, לא רק שהרסו יתדות מדידה זמניות, אלא גם חפרו את סמני השיש. רנדל פשוט החליף את היתדות והסמנים, והמועצה המשותפת כיסתה את העלות של כך, והקצתה לרנדל 4,000 דולר (שווה ערך ל-63,867 דולר ב-2021), למרות בקשותיו לשלם לו 11,479.31 דולר (שווה ערך ל-183,286 דולר ב-2021) על העלות של מדידה חוזרת עם המכשירים החדשים שלו. המועצה נימקה שתפקידו של רנדל לדייק, ולכן אגרות נוספות לא היו מוצדקות.
לאחר 1813, כשהם נישאו, הצטרפה אליו מתילדה אשתו של רנדל לבית הארלם ששכר, והשתתפה בעבודתו על ידי עזרה בשרטוט מפות, אך לא ביציאה לעבודות מדידה בשטח.
מיפוי הרשת והקרקע.
כחלק מהשלב השלישי של עבודתו, התכוון רנדל ליצור מפה גדולה במיוחד של העיר, בקנה מידה חסר תקדים. הייתה זו חלק מההסכם בין רנדל למועצה המשותפת בשנת 1812, אך נשכחה על ידי כולם מלבד רנדל. קצת עצוב להיזכר בזה ש-6 שנים מאוחר יותר, המועצה בכל זאת כיבדה את החוזה, והזמינה רשמית לרנדל להכין את המפה שלו. זה נעשה באמצעות "מפות חווה" צבעוניות בגודל 81 סנטימטרים על 51 סנטימטרים, ששורטטו בקנה מידה של 1.20 מטרים למילימטרים (מאה רגל לאינץ') שכיסו את הטופוגרפיה הטבעית של מנהטן עם הרשת המיועדת. כאשר הרכיבו את מפות החווה, יצרו מפה של העיר באורך של כ-15 מטרים. לקח לרנדל ולאשתו מתילדה שנתיים, מ-1819 עד 1820, לסיים את המפות, כשהם עובדים מביתם החדש, לאחר שעברו לאורנג', ניו ג'רזי. הוא נזקק, ביקש וקיבל ארכה מהמועצה המשותפת כדי להשלים את המשימה, וגם אז הוא לא ממש עמד במועד, ומסר את המפות האחרונות בספטמבר 1820, באיחור של כארבעה חודשים.
מפות החווה של רנדל זכו לשבחים על הדיוק והשימושיות שלהן. ההיסטוריון אייזק ניוטון פלפס סטוקס, בספרו האִיקוֹנוֹגְרַפְיָה של האי מנהטן, 1498–1909 כינה אותם "התיעוד הטופוגרפי השלם והיקר ביותר שקיים בתקופתו. זהו, למעשה, התיעוד הטופוגרפי המוקדם היחיד של האי".
מפות החווה גם מבהירות מדוע כל כך הרבה בעלי נכסים היו נסערים לגבי בוא הרשת, ומדוע כמה מהם ניסו לעצור את רנדל וצוותו מלהשלים את עבודתם. המפות מלאות בבתים שנמצאים ישירות בדרך ובמקום שבו הרחובות היו אמורים לעבור, ומגרשים שייחצו, משולשים או יימחקו לחלוטין על ידי הרחובות והשדרות של הרשת החדשה. אין זה פלא מדוע אנשים נלחמו כנגד תוכנית חברי הוועדה, או ניסו לשסות את כלביהם ברנדל ואנשיו.
כמו גם את מפות החווה, רנדל הפיק אטלס של העיר, וממלא ב"דיוק מדהים" את הפרטים של מיקומי הרחוב והגבהים שהושארו מחוץ למפה הרשמית.
"פתיחה" ו"עבודה" לרחובות.
תהליך יצירת אחד הרחובות על מפת חברי הוועדה היה כפול. ראשית, על העירייה לרכוש את הקרקע ולפצות את הבעלים על כך. תהליך זה נקרא "פתיחה" של הרחוב. לאחר מכן "עבודה" ברחוב, שכללה הסדרה, דירוג וסלילה שלו. עיקר העלויות של התהליך השלם גולגלה לבעלי הנכסים דרך שומות.
התהליך החל כאשר נציב הרחוב המליץ למועצה המשותפת לפתוח רחוב מסוים, או חלק מרחוב, והמועצה ביקשה מבית המשפט העליון של מדינת ניו יורק למנות ועדת אומדן והערכה, כמתואר להלן.
פתיחה.
עם הרשת המסומנת פיזית על הקרקע עם סמנים ויתדות, היה צריך "לפתוח" את הרחובות בפועל, וגם לשלם עליהם. לעיר לא היו עתודות גדולות של כסף, וההכנסות לא היו סדירות. לכן פותח מנגנון עבור תהליך פתיחת הרחובות ובנייתם, תוך פיצוי לבעלי הקרקעות שרכושם ישמש עבורם. חוק 1807 קבע שהעיר תחשב נזקים לרכוש של בעלי הקרקע וכן תעריך את ההשבחה ששבה יזכו בעלי הקרקע ברחובות החדשים. לאחר מכן ניתן לערער על כל מחלוקת בין הצדדים לבית המשפט העליון של המדינה. למרבה הצער, מערכת כזו לא תספיק למספר הרחובות והשדרות הנדרשות בתוכנית חברי הוועדה, ולכן המועצה המשותפת פנתה לבית המחוקקים של המדינה עם מערכת חדשה, שאותה אישרו בחוק חדש באפריל 1813.
בשיטה החדשה, בית המשפט העליון של המדינה ימנה שלושה "נציבי שמאות ואומדן" לפתיחת הרחוב - בדרך כלל מודדים מקומיים או אנשים אחרים המכירים את האזור בו יעבור הרחוב - כדי להעריך את עלות הקרקע הנרכשת אל מול הההשבחה של הקרקע לאחר בניית הרחוב החדש. ועדת השמאות תוכל להעריך את עלות הקרקע עד שליש מעלות הפתיחה - שהועלתה ל-50% ב-1869 - ושאר העלות תגיע מההפרש בין ההשבחה לשווי הנכס. לאחר מכן, בית המשפט העליון יבדוק את הנתונים ויבקש תיקונים או יאשר אותם. התוצאה תהיה "מחייבת ומכרעת".
עבודה.
לאחר שהרחוב "נפתח" כדין באישור בית המשפט עם נתוני הוועדה, גבתה העירייה את השומה מבעלי הקרקע לאורך הרחוב, וברגע שנגבתה לחלוטין השומה, ניתן היה לבנות את הרחובות, או לבצע "עבודה". האדמה נוקתה, גבעות נחפרו ושקעים מולאו, כך שלמעשה הדרכים פולסו והרחוב נסלל. יכלו לחלוף שנים רבות בין "פתיחתו" של רחוב ועד שהחל להידמות לרחוב עירוני, לאחר שפונה, יושר, דורג ונסלל. השיטוח היה, לעיתים קרובות, קשה בגלל האופי הסלעי של האי, במיוחד בצד המערבי. בשנת 1843, אייסאכר קוזנס תיאר את האדמה כ"מלט קשיח של חימר, חצץ וסלעים, קשה מאוד לחפירה. בחפירה ברחוב 42, היה צורך להשתמש במכושים עבור אדמת החרסית הקשה הזו שיצרה, אדמה קשה, של כ-4.5 מטרים ויותר".
ההחלטה מה יהיה גובה הרחוב נפלה בידי המועצה המשותפת, שכן הוועדה לכל רחוב פוזרה לאחר פתיחת הרחוב. המועצה הייתה תוקפנית בניהול תוכנית הרחוב, ואף גרמה לג'ון ג'ייקוב אסטור לסגת כאשר ערער על החלטותיהם.
כמובן שהשיטה החדשה לא מנעה מבעלי הקרקע לערער על השומות שנערכו על ידי ועדות הרחובות - ככלל, בעלי קרקעות שקיבלו בירושה את רכושם נטו יותר לערער על שומות מאשר ספקולנטים בקרקע, שפשוט שילמו את השומות והמתינו להשבחת נכסיהם שיעלו את שוויים, כפי שקרה בהכרח. תוצאות הערעורים של בעלי הקרקע, יחד עם אלה של התביעות נגד התוכנית שהוגשו כבר בשנת 1810, יצרו מכלול של תקדימים שלפיהם נוהל חוק המדינה. רוב הערעורים הפסידו בהליך המשפטי ונבלמו, במיוחד אלה שטענו שהתוכנית היא לקיחת רכוש בלתי חוקית, שכן הפקעה הייתה עיקרון מבוססת היטב בחוק, אם כי השימוש בה על בסיס כה נרחב בעיר ניו יורק היה חדש.
"בוס" טוויד מגביר את הקצב.
בעקבות אי השוויון של מערכת הפתיחה והוויסות של הרחובות, שבה בעלי נכסים הוערכו מספר פעמים, ויכלו לחלוף שנים עד לבנייתם של מספר מועט של בלוקים, ובגלל השחיתות הגוברת ברגע שטמאני הול עלתה לשלטון, בית המחוקקים של המדינה שינה את השיטה בשנת 1869. בהסדר החדש, העיר יכלה לשלם עבור 50% מעלות בניית רחובות שמצפון לרחוב 14, ועד 100% מדרום לרחוב זה, באמצעות הכנסות כלליות ממסים. מערכת חדשה זו האריכה ימים: היא נשארה בתוקף עד 1961, כאשר אמנת עיר חדשה נכנסה לתוקף.
טמאני הול לקחה את השיטה החדשה בצעד שלה, כאשר היא דוחפת אמנת עיר חדשה דרך בית המחוקקים שהיה בשליטתה בשנת 1870. האמנה החדשה השקיעה את מרבית כוחה של העיר במועצת החלוקה, המורכבת מראש העיר, המבקר, נציב הפארקים והממונה על העבודות הציבוריות, שהיו, כמובן, כולם אנשי טמאני הול, הנאמנים לויליאם מ. "בוס" טוויד . אותם גברים, עם שינויים קלים, היו גם במועצת המפקחים, מועצת הביקורת ומועצת הרחובות של פתיחת רחובות, מה שיצר הזדמנויות חדשות עצומות לשוחד ושחיתות. טוויד עצמו היה ראש המחלקה לעבודות ציבוריות, ושלט מתי והיכן תופעל תוכנית הרשת. קצב הרחבת הרשת עלה מאוד, אבל גם הכסף שנכנס לכיסיו של טוויד, שכן טוויד השקיע בקרקע ולאחר מכן הגדיל את ערכה על ידי פתיחת רחובות באזורים שבהם השקיע. ההשקעות של טוויד היו בכל רחבי העיר, אבל במיוחד באיסט סייד. טוויד נשפט בסופו של דבר ונכלא. בעקבות זאת הוא עזב עיר שקצב פיתוחה הוגבר בהשוואה לקצב האיטי הקודם שלה, כמו גם עיר שקועה בחובות, שכן במקום להעלות מיסים על העבודות הציבוריות שהזמין, העיר לוותה כסף בקנה מידה רב ממדים, ועומס חובותיה הוכפל תוך שנתיים בלבד, מ-36 מיליון דולר בינואר 1869 ל-73 מיליון דולר ב-1871.
בסך הכל, נדרשו כ-60 שנה עד שהרשת יושמה עד לרחוב 155.
הטופוגרפיה של מנהטן.
האשמה תכופה שהעלו מבקרי תוכנית חברי הוועדה היא שהחפירה והפילוס שנדרשו לביצועה הרסו בעצם את הטופוגרפיה של מנהטן. אולם, מחקרים אחרונים הראו שבעוד שהטופוגרפיה של האי בהחלט השתנתה, מה שקיים כעת אינו שונה כל כך מהטופוגרפיה המקורית כפי שהמבקרים הלינו.