בשנת 1954 החליט להתיישב בגרמניה המזרחית, שנמצאה תחת הכיבוש הסובייטי ותחת המשטר הקומוניסטי של המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת בראשותו של ולטר אולבריכט. התקבל כחבר במפלגת השלטון וזכה לקבלת כבוד בתור "נרדף על ידי הנאציזם".
בזמן לא רב אחרי הגעתו התמנה לפרופסור באוניברסיטת לייפציג, אז קרויה על שמו של קרל מרקס, ולימד בפקולטה לעיתונות על תולדות העיתונות של ברית המועצות ושל ה"דמוקרטיות העממיות". ב-1956 קיבל את התואר דוקטור למדעי הכלכלה עם העבודה "רומניה תחת עקב הברזל של המונופולים - 1938-1918".
ב-1958 עבד גם כעורך הראשי של הכתב העת הגרמני המוקדש לספרות הסובייטית "סובייטישה ליטראטור". בשנים 1958–1964 היה למנהל המכון להיסטוריה של "הדמוקרטיות העממיות" ושל ברית המועצות. במקביל עד שנת 1961 לימד היסטוריה של ה"דמוקרטיות העממיות" בפקולטה לפילוסופיה. בשנים 1962–1964 היה לפרופסור ראש קתדרה של תולדות הדמוקרטיות העממיות באותה פקולטה.
ב-1959–1970 ניהל את מערכת "השנתון להיסטוריה של היחסים הסלביים-גרמניים ושל אירופה המרכזית והמזרחית".
בזיל ספירו נפטר בלייפציג ב-1969.
ספרים.
(Hrsg.) September 1939, Berlin (Ost) 1959.
קישורים חיצוניים.
(מקור:Universitätsarchiv Leipzig: Professorendatenbank; DBA III, Fiche 868, 99-115; DBE online Stand: 02.02.2008).
אדלברט פון גולדשמידט
אדלברט פון גולדשמידט (בגרמנית: Adalbert von Goldschmidt; 5 במאי 1848 - 21 בדצמבר 1906) היה מלחין אוסטרי.
חייו.
גולדשמידט נולד בווינה ולמד בקונסרבטוריון הווינאי. הוא ויתר על קריירה בבנקאות כדי להתמקד בכתיבת מוזיקה ושירה, ובעידוד הוריו למד הלחנה אצל פרידריך אדולף וולף, שבשבילו כתב כמה שירים, רביעיית מיתרים ומיסה. הצלחתו הרצינית ראשונה הייתה באורטוריה שלו "שבעת חטאי המוות" שבוצעה בברלין בשנת 1876 והמשך בערים שונות בגרמניה ועם תזמורת לאמורו בפריז. עם זאת, על אף הקבלה החיובית מצד הקהל, מבקר המוזיקה אדוארד הנסליק כינה אותה מכוערת, מוגזמת וחיקוי של וגנר, שבה ביצע המלחין "מאה אלף חטאי מוות".
גולדשמידט יצר טרילוגיה של אופרות; הראשונה בהן, "הליאנתוס", שנכתבה בהשפעת אקוורל של הצייר פון פהריך עם לברית של המלחין, הוצגה לראשונה בהצלחה בלייפציג בשנת 1884. יצירתו החשובה ביותר הייתה טרילוגיית האופרות-אורטוריות
"גיאה", שנכתבה בין 1877 ל-1892 ובוצעה לראשונה בביצוע קונצרטי בברלין, בשנת 1893. כמו כן חיבר מספר רב של שירים ויצירות לפסנתר סולו, פואמה סימפונית ואופרה קומית בשם "הלנה האדוקה" (1897). השפעת דרמת המוזיקה של ריכרד וגנר ניכרת הן ב"גיאה" והן ב"שבעת חטאי המוות", אך פחות בשיריו. הסלון של גולדשמידט היה מרכז לחיי המוזיקה של וינה, ופרנץ ליסט ניגן שם פעם.
אדלברט פון גולדשמידט מת בהאקינג, סמוך לווינה.
נכד-אחיו היה המנצח ניקולס גולדשמידט.
גאווה לבנה
גאווה לבנה היא סיסמה ותנועה עולמית המעודדת גאווה של בני גזע האדם הלבן בהשתייכותם לגזע ששורשיו באירופה. עיקר הארגונים המזוהים עם תנועה זאת הם ארגוני ימין רדיקליים גזענים, לאומנים ונאו-נאצים.
תנועות הגאווה הלבנה טוענות כי הן קמו כדי ליצור איזון מול תנועות המעודדות גאווה בקרב בני מיעוטים. תנועות הגאווה הלבנה טוענות כי האדם הלבן כפוף לנורמת הפוליטיקלי קורקט ואינו יכול לפגוע בכבודם של בני מיעוטים על רקע גזעם בעוד שבני הגזע הלבן סופגים עלבונות והאשמות סטראוטיפיות מצד בני מיעוטים. תנועות אלו טוענות למוסר כפול בחברה המודרנית, בעוד שתנועות המעודדות גאווה בקרב האדם השחור, יהודים, אינדיאנים, יוצאי אסיה וכו' נתפסות כלגיטימיות, תנועות המעודדת גאווה בקרב האוכלוסייה הלבנה נתפסות כגזעניות ואלימות. כמו כן הן טוענות לרגשות אשם כבדים מדי וממושכים מדי מצד הלבנים על מה שעשו אבותיהם והאדם הלבן לאורך ההיסטוריה (שיעבוד, לינצ'ים, אפרטהייד, כיבוש אדמות, השואה וכו').
מנגד, מתנגדי הגאווה הלבנה טוענים כי מדובר בתנועות כוח לבן שמנסות להביא בפועל לעליונות לבנה בדיוק כמו בעבר. המתנגדים בצפון אמריקה טוענים בין היתר כי בניגוד לאוכלוסייה השחורה, שהגיעה מרחבי אפריקה ואנשיה כיום אינם יכולים להצביע על מדינה או חבל ארץ ספציפי ממנו הגיעו אבותיהם, הן מפני שהגיעו כעבדים והן מפני שמרביתם הם ככל הנראה צאצאים של משפחות שהגיעו מיותר מנקודה אחת באפריקה – האדם הלבן בצפון אמריקה לרוב יכול לדעת מאיזו מדינה באה משפחתו ליבשת (אנגליה, גרמניה, שווייץ וכו'), ולכן יכול להקים קבוצת גאווה ספציפית לקבוצה האתנית שלו ולא לכל הגזע הלבן. כמו כן, מאחר שהאדם הלבן שולט על רוב המשאבים וההון בצפון אמריקה אין מלכתחילה צורך בהעצמה לגזע הלבן בניגוד לגזעים ועמים אחרים.
כיום פלגים מסוימים בתנועת הקו קלאקס קלאן מעדיפים לראות את עצמם כקבוצות 'גאווה לבנה'.
תורכי
אליפות וימבלדון 1972
אליפות וימבלדון 1972 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-26 ביוני והסתיימה ב-9 ביולי. תוכנית האירוע כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
בעקבות מחלוקת בין הפדרציה הבינלאומית לטניס לבין ארגון האחראי על תחרויות של הטניסאים המקצוענים, חלק גדול מהם לא הורשו להשתתף באליפות.
לראשונה משנת 1948 הטניסאים האוסטרלים לא זכו באף תחרות. איבון גולגונג האוסטרלית שיחקה בשני גמרים אך לא זכתה באף תואר.
הפרסים.
מנצחי תחרויות קיבלו את הפרסים הבאים:
סך הפרסים באליפות היה £50,330
התחרות.
תחרות הגברים.
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. מנצח תחרות 1971 ג'ון ניוקומב היה בין הטניסאים המקצוענים שלא קיבלו אישור להשתתף בתחרות. בין מדורגי תחרות 1971 רק סטן סמית' ואיליה נסטסה השתתפו בתחרות והם נפגשו במשחק הגמר. לקראת התחרות 8 המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
במשחק הגמר, סטן סמית' מארצות הברית נפגש עם איליה נסטסה מרומניה וניצח אותו ב-5 מערכות.
תחרות הנשים.
בתחרות הנשים השתתפו 96 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. 8 טניסאיות זכו לדירוג:
במשחק הגמר בילי ג'ין קינג מארצות הברית נפגשה עם איבון גולגונג מאוסטרליה וניצחה אותה בשתי מערכות. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות צרפת הפתוחה ובאליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות זוגות גברים.
בתחרות השתתפו 64 זוגות. מנצחי תחרות 1971 לא השתתפו בתחרות בשל מחלוקת בין איגודי הטניס. 4 זוגות דורגו:
במשחק הגמר פרו מקמילן ובוב יואיט מדרום אפריקה נפגשו עם סטן סמית' ואריק ואן דילן מארצות הברית וניצחו אותם ב-3 מערכות.
תחרות זוגות נשים.
בתחרות השתתפו 48 זוגות. מנצחי תחרות 1971 בילי ג'ין קינג ורוזמרי קזאלס שיחקו עם פרטנרים חדשים. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר בילי ג'ין קינג (ארצות הברית) ובטי שטוב (הולנד) ניצחו ב-3 מערכות את ג'ודי דלטון (אוסטרליה) ופרנסואז דור (צרפת). לבילי ג'ין קינג זה היה הניצחון השלישי ברציפות בתחרות זוגות נשים בווימבלדון. בשנת 1972 הזוג ניצח גם באליפות צרפת הפתוחה.
תחרות זוגות מעורבים.
בתחרות השתתפו 80 זוגות. מזוג מנצחי תחרות 1971 רק בילי ג'ין קינג השתתפה בתחרות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר איליה נסטסה מרומניה ורוזמרי קזאלס מארצות הברית שיחקו נגד קים וארוויק ואיבון גולגונג מאוסטרליה וניצחו אותם בשתי מערכות.
דניאל איבין
דניאל איבין (בקרואטית: Daniel Ivin; 16 באפריל 1932 – 20 ביוני 2021) היה סופר, פוליטיקאי ופעיל זכויות אדם יוגוסלבי-קרואטי ממוצא יהודי. דניאל איבין ואחיו סלאבקו גולדשטיין הקימו את המפלגה הסוציאל-ליברלית של קרואטיה.
ביוגרפיה.
דניאל איבין נולד בקרלובץ, ממלכת יוגוסלביה כדניאל (דאנקו) גולדשטיין למשפחה שהיגרה מסרייבו. במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית אשר נשלטה על ידי האוסטאשה, הוחל ברדיפת יהודים. אביו של דניאל, יצחק (איבו) נרצח על ידי אנשי האוסטאשה במחנה הריכוז ידובנו ודניאל, אימו לאה ואחיו סלאבקו הצליחו להימלט וחברו לכוחות הפרטיזנים של טיטו. לאחר מלחמת העולם השנייה שינה את שם משפחתו לאיבין לזכר אביו.
ב-1949, עלו דניאל איבין, אחיו סלאבקו ואימו לישראל ובהמשך שירת שנתיים בצה"ל. ב-1952 שב ליוגוסלביה והשתקע בזאגרב. הוא נודע כפעיל זכויות אדם וב-1966 נעצר, נשפט ונדון למספר חודשי מאסר בשל ניסיונו להפיץ עיתון בשם "Slobodna riječ" (בעברית: מילה חופשית) ובו ביקורת על המשטר הקומוניסטי ביוגוסלביה. לאחר שחרורו מהכלא עזב את יוגוסלביה והתגורר לתקופה מסוימת בשווייץ ובבריטניה. ב-1989 הקימו דניאל איבין וסלאבקו גולדשטיין את המפלגה הסוציאל-ליברלית של קרואטיה. ב-1993 נמנה דניאל איבין עם מקימי ארגון זכויות האדם הקרואטי "ועדת הלסינקי הקרואטית" וב-2007 עמד בראשו.
נפטר ב-20 ביוני 2021.
גאווה שחורה
גאווה שחורה היא תנועה המעודדת אנשים בני גזע האדם השחור להיות גאים בגזע שלהם ובמורשתו.
התנועה התפתחה בארצות הברית בשנות ה-60 וה-70, כיום יש תנועות המזהות כתנועות גאווה שחורה ברחבי העולם, בעיקר בצפון אמריקה ואמריקה הלטינית. התנועה התפתחה לצד תנועת ההתנגדות להפרדה הגזעית בארצות הברית.
התנועה זוכה לעידוד נרחב מארגונים לזכויות אדם. פעילי הגאווה השחורה פועלים כיום כנגד אידאולוגיות המעודדות עליונות של גזע האדם הלבן ונגד תנועת הכוח הלבן. אחת התנועות הבולטות ביותר אשר הזדהתה כתנועת גאווה שחורה היא הפנתרים השחורים בארצות הברית ובין הפעילים הבולטים ביותר למען גאווה שחורה היו מרטין לותר קינג, מלקולם X וסטוקלי קרמייקל.