לי מיונג-באק נכנס לתפקיד הנשיא ב-25 בפברואר 2008. בבחירות בדצמבר 2007 הוא זכה ב-48.7% מהקולות, בעוד יריבו העיקרי צ'ונג דונג יונג זכה ב-26.1%. ב-29 בפברואר אישר הפרלמנט את הרכב הממשלה החדשה בהנהגתו של שר החוץ לשעבר
האן סונג-סו (Han Seung-soo).
לי מיונג-באק החמיר את הקו המדיני כלפי המשטר בקוריאה הצפונית והתנה את אספקת מצרכי המזון למדינה זו בהפסקת תוכניותיה לפיתוח פצצות גרעיניות.
המשטר קוריאה הצפונית הגיב בהצהרות חריפות נגד לי למשל בעת מערכת הבחירות לפרלמנט הדרום קוריאני ב-9 באפריל 2008.
יש לציין כי מצד שני הודיע לי גם על צעדי הידוק קשרים עם קוריאה הצפונית בתחומים כלכליים אחרים.
בהמשך, תוך התרחקות מעמדתו בהתחלה, הציע הקמת גוף מייעץ משותף לשתי המדינות לשם דיונים בקידום יחסיהם הכלכליים. גוף זה היה אומר לכלול תת-ועדות לכלכלה, לחינוך, כספים, תשתיות ורווחה וכמו כן קרן שיתוף פעולה של 40 מיליארד דולר.
הוא הצליח להשיג הסכמת הקהילה הכלכלית הקוריאנית במציאת בסיס חוקי ומערכתי לכל הפרויקטים שייזומו בעתיד. לי קרא גם להקמת משרד לסיוע בקוריאה הצפונית בדרך להפריד בין הסיוע ההומניטרי לשיחות בתחום הגרעין.
בבחירות בעלות שיעור הצבעה קטן יחסית ניצחה מפלגתו של לי מיונג-באק, GNP - (הנארה דאנג - המפלגה הלאומית הגדולה),
ניצחון מכריע על הסוציאל-ליברלים UPD והצליחה לראשונה מאז הקמתה לזכות ברוב מוחלט בפרלמנט.
לי הצהיר על כוונות להוריד מיסים למעסיקים ולנקוט אמצעים נגד האיגודים המקצועיים המרחיקים לכת בתביעותיהם.
בביקורו באפריל 2008 בארצות הברית חיזק לי את היחסים עם מעצמה זו. הגיע עם הנשיא ג'ורג' ווקר בוש להבנות לא לצמצם יותר את נוכחות החיילים האמריקאים בארצו ולהמשיך במגמת היבוא של בשר בקר מארצות הברית, למרות מחאות חוגים בקוריאה הדרומית המתנגדים לכך בטיעון של סיכון בריאותי. שני הצדדים תומכים בהמשך המאמצים בדרכי שלום ודיפלומטיה עם קוריאה הצפונית ועם שלושת שותפיהם הגדולים - סין, רוסיה ויפן, כדי להגיע לפתרון משביע רצון של משבר הגרעין הצפון קוריאני.
לי נפגש גם עם ראש ממשלת יפן יסואו פוקודה ושניהם סיכמו על הידוק הקשרים בין ארצותיהם, כולל המשך המשא ומתן לחתימת הסכם סחר חופשי ועידוד השקעות יפניות בקוריאה הדרומית.
בסתיו 2008 נאלצה ממשלתו של לי להתמודד עם השלכות המשבר הכלכלי העולמי על כלכלת קוריאה הדרומית. משום כך הופסק הפרויקט הקרוב ללבו של הנשיא, פרויקט כריית התעלה הגדולה שהייתה אמורה לחבר בין סיאול לפוסאן.
ב-24 בפברואר 2013 סיים לי את כהונתו כנשיא.
חיים אישיים.
לי מיונג-באק נשוי ואב לבן ושלוש בנות.
הוא אוהד ספורט וכתב בין היתר ספרים אוטוביוגרפיים, על כלכלה ועל הצלחה בעסקים, בהם "אין זו אגדה" (신화는없다).
דוגמה 95
דוגמה 95 (מדנית: Dogme95) היא תנועה קולנועית אשר הוקמה על ידי הבמאים הדנים לארס פון טרייר ותומאס וינטרברג. התנועה, הדוגלת בצילום סרטים ללא שימוש באמצעים מלאכותיים, כגון תפאורה או תאורה מלאכותית, הפכה ממניפסט אומנותי ותו לא לאחווה בין מספר במאים המבקשים לעקוב אחר החוקים הנוקשים אשר אימצו. בין הסרטים הבולטים אשר נוצרו בהשראת דוגמה 95 ניתן למצוא את "החגיגה", "האידיוטים" ו"השיר האחרון של מיפונה". באתר התנועה מופיעים 55 סרטים אשר הופקו על פי עקרונותיה וקיבלו את ברכתה.
הקמת התנועה וכללי המניפסט.
וינטרברג ופון טרייר חיברו יחדיו את המניפסט ב-1995, והכריזו באופן פומבי על הקמת התנועה ב-22 במרץ באותה שנה. פון טרייר ניצל כנס על עתיד הקולנוע המסחרי בפריז ובמקום לשאת את נאומו בנושא חילק את מניפסט התנועה לקהל הכנס. לדבריו, מטרתו הייתה "ליצור קיצוניות חדשה", בתגובה להקצנת תקציבי הענק של הסרטים המסחריים באותה תקופה. אתר התנועה מרחיב בנושא זה וסביר כי מטרתם הכוללת של החוקים היא לאפשר לבמאים לעבור חוויה "מטהרת" לעומת הפקת סרטים מסחריים עתירי תקציב, וכן ליצור דיון בדבר תעשיית הקולנוע בכללותה.
הסעיפים השונים נועדו להכריח את הבמאי ליצור סרט מציאותי ככל האפשר, ובכך להתרחק מהפקת הסרטים המסחרים ההוליוודים. המצלמה הופכת לניידת יותר ומאפשרת לשחקנים להביע עצמם במלוא יכולתם, ללא הגבלות בגלל תנאי אולפן המבדילים את צילום הסצנות מהתרחשויות מציאותיות.
חוקיה הקשיחים של התנועה מופיעים ב"שבועת הטהרה" (Vow of Chastity), אותה חייב להשבע כל המעוניין להצטרף לתנועה. עשרה מהחוקים מוגדרים בסעיפים, אך בנוסף להם השבועה כוללת הצהרת כוונות שעל הנשבע לקבל על עצמו. החוקים הם כדלקמן:
על המבקש להצטרף ל"דוגמה 95" להצהיר כי ימנע מהפעלת טעם אישי, כי איננו אמן ולא יתייחס לסרט כאל יצירה. המבקש נדרש עוד להצהיר כי יהיה מוכן להקריב עקרונות אסתטיים ו"כל טעם טוב" למען "להוציא בכוח את האמת" מדמויותיו ועלילתו.
הפקת הסרטים תחת דוגמה 95.
הפקת סרטים תחת חוקים שכאלו איננה דבר פשוט, ואכן התנועה לא ממליצה לבמאים מתחילים לנסות ולאמץ את חוקיה בניסיונם הראשון לצלם סרט. למעשה, גם חבריה המייסדים של התנועה חטאו לעיתים בהפרת חוקיה הנוקשים. כך, למשל, וינטרברג כיסה חלון באחת מהסצנות ב"החגיגה", ובכך השתמש באביזר ולא השתמש באור הטבעי באתר הצילומים. פון טרייר, שותפו לייסוד התנועה, השתמש בקטע מוזיקלי שלא לפי כללי המניפסט עבור סרטו "האידיוטים". סרטים מאוחרים יותר שלהם לא הוכרו כסרטי דוגמה 95, על אף שניכר כי הושפעו מחוקי המניפסט.
בעבר נדרשו המעוניינים כי סרט שיצרו יקבל הכרה כסרט דוגמה 95 להגישו לוועדת בקרה של התנועה, אך החל מ-2001, ולאחר 31 סרטים שאושרו בדרך זו, מנהג זה פסק. כיום כל שיוצר צריך לעשות כדי שסרטו יוכר על ידי התנועה הוא להגישו לאתר התנועה, תוך ציון כי הוא מאמין בתום לב שהסרט ממלא אחר החוקים הנוקשים, זאת בהתאם לרוח התנועה, המתמקדת ביושר אומנותי.
ארם
סן מרטין דה לוס אנדס
סן מרטין דה לוס אנדס (בספרדית: San Martín de los Andes, סן מרטין של האנדים) היא עיירה בפרובינציית נאוקן שבמערב ארגנטינה. העיירה שוכנת לחופו המזרחי של אגם לאקר, בגובה של כ-640 מטרים מעל פני הים, כ-45 ק"מ מהגבול עם צ'ילה. העיירה משמשת כבירתה של נפת לאקר, ובשנת 2001 התגוררו בה כ-22 אלף תושבים. בשפת המפוצ'ה היא מכונה "פּוּקָאוּז'וּאֶה" (Pucaullhué), שפירושו "מקום השחפים".
העיירה נוסדה ב-4 בפברואר 1898, כעמדה אסטרטגית באזור שהיה עד לא מכבר בשליטת המפוצ'ה, ושגם צ'ילה טענה לריבונות בו. ב-1902 נקבע סופית הגבול בין שתי המדינות, בהתאם לבוררות של המלך אדוארד השביעי, וסן מרטין נותרה בצדו הארגנטינאי. ב-30 השנים הראשונות לאחר הקמתה, הייתה העיירה בסיס צבאי, ורק מאוחר יותר, ובמיוחד לאחר הכרזתו של הפארק הלאומי לנין והקמתו של אתר הסקי בהר צָ'פֶּלְקוֹ, החלה לקבל את צביונה הנוכחי, כעיירת תיירות (אם כי עדיין שוכן בתחומה בסיס צבאי גדול).
מאז שנות ה-70 של המאה העשרים, התיירות היא הענף המוביל בעיירה. בחורף פועלים בסביבתה אתרי סקי (החשוב שבהם בצ'פלקו), ובקיץ פוקדים אותה מטיילים המבקרים באתרים הסובבים אותה, ובהם הפארקים הלאומיים לנין ונאוול ואפי ודרך שבעת האגמים. בנוסף, ריבוי האגמים והנחלים באזור מהווים גם מוקד משיכה לחובבי דיג.
קאלטק
קווקזואיד
נגרואיד
מונגולואיד
סאלטה
הולמס פלייס
הולמס פלייס (Holmes Place) היא רשת מועדוני כושר בינלאומית שהחלה בלונדון ופועלת באירופה ובישראל. המותג פעיל למעלה מ-30 שנה ומשרת כ-250,000 מנויים ברחבי העולם. בבעלות הרשת למעלה מ-100 סניפים (מחצית מהם בישראל והשאר באירופה ובריטניה) ב-10 מדינות. המותג משווק ברחבי העולם תחת הסלוגן "one life. live it well". הרשת משווקת תחת 3 מותגים ושני חברות בת שונות; הולמס פלייס, גו אקטיב ואייקון (רשת הלאו-קוסט).
היסטוריה.
הרשת הוקמה בינואר 1980, על ידי קבוצת משקיעים, בשכונת צ'לסי שבלונדון. מקור השם הוא ברחוב בו שכן המועדון הראשון, רחוב הולמס. המועדון משך אליו חברים רבים, אולם הפסיד כספים. ב-1982 הוזמן אלן פישר, איש עסקים יהודי יליד דרום אפריקה, לסייע להנהלת החברה במשרה חלקית, יחד עם לורנס אלקטן, הם השקיעו כספים בפיתוח המועדון, לאחר שנתיים המועדון החל להרוויח. הסניף הראשון משך סלבריטאים מקומיים בהם הנסיכה דיאנה ויו גרנט ויצר את הבסיס להקמת שאר סניפי הרשת. משנת 1988 החלו ופישר אלקטן לנהל אותו במשרה מלאה. בשנות ה-90 הרחיבו את הרשת לרחבי בריטניה ובהמשך לאירופה. ב-1997 הונפקה הרשת בבבורסה לניירות ערך בלונדון לפי שווי שוק של 36.5 מיליון ליש"ט. בסוף 1998 הפעילה 31 מועדונים. בשנת 1999 הרוח הנקי שלה הגיע ל-61 מיליון ליש"ט והיא הפעילה 56 מועדונים. בשנת 2003, קרנות ההשקעות הפרטיות ברידג'פוינט ופרמירה, רכשו את הולמס פלייס תמורת 210 מיליון ליש"ט. ב-2006 "וירג'ין אקטיב", רשת מכוני כושר בבעלות המיליארדר הבריטי ריצ'רד ברנסון, מוזגה עם הזרוע הבריטית של רשת "הולמס פלייס". לאחר המיזוג הפסיקה את השימוש במותג הולמס פלייס בבריטניה. בשנת 2008 רכש אלן פישר בחזרה, תמורת 30 מיליון דולר, את הפעילות הבינלאומית של הרשת בגרמניה, אוסטריה, שווייץ, ארצות הברית, ספרד, ופורטוגל בחזרה מידי הקרנות. באותה עת כבר החזיק פישר בזיכיונות הרשת בישראל, פולין, יוון, הונגריה וצ'כיה.
הולמס פלייס בישראל.