כמו כן נכתבו מערכי שיעור שונים על ידי גננות ומורים תוך שימוש בשיר והנחלתו.
נעמי שמר בכתיבתה לילדים.
השיר "הכל פתוח" נכתב ובוצע לראשונה כשיר ילדים, כחלק מכתיבת שיריה הן לילדים והן למבוגרים. נעמי שמר כתבה את שירי הילדים שלה מתוך אהבתה לילדים, והכרת עולמם. בשירי הילדים שלה משתקפים נופי ילדותה וחוויותיה בקבוצת כנרת. בתחילת שנות החמישים, מיד עם חזרתה לקבוצת כנרת, בסיום לימודי המוזיקה באקדמיה למוזיקה בירושלים, שמר מתגייסת למשימה חינוכית, לכתיבת שירי ילדים, לילדי קבוצת כנרת, המשקפים את חייהם בקבוצה. היא כותבת את קובץ שירי הילדים הראשון שלה "שירים מכנרת" ובו 8 שירים. בין השירים: "אחינו הקטן", "אשכולית", "הדואר בא היום" ועוד.
עמירם אידלמן, שהיה תלמיד של נעמי שמר, בקבוצת כנרת מספר על שירי הקובץ "שרים מכנרת":
קובץ השירים "שירים מכנרת" התפרסם לאחר מספר שנים, בסוף שנות החמישים, מחוץ לקבוצת כנרת ויצא בספר ובתקליט בביצועה של יפה ירקוני, לבקשתה של שמר, כי ירקוני תבצע את שירי התקליט. בספרייה הלאומית ישנה הקלטה נדירה של אוסף זה שבוצע על ידי ריקה זראי.
בשנת 1962 כתבה שמר את המחזמר "ואולי לא היו הדברים מעולם" או בשמו המוכר יותר "כיצד שוברים חמסין", למסיימי כיתה ח' בבית הספר בקבוצת כנרת. בין השירים במחזמר זה: "כיצד שוברים חמסין", "שיר החליל", "חורשת האקליפטוס" ועוד. חלק משירי מחזמר זה התפרסמו בהמשך.
במרוצת השנים שמר, כותבת שירי ילדים מוכרים וידועים כגון "אצלנו בחצר", "שיר האותיות", "שנים עשר הירחים". בנוסף מלחינה שמר שירים של משוררי ילדים מפורסמים כמו מרים ילן-שטקליס, ע. הלל ועוד.
היא מרבה ליצור לילדים ולהופיע איתם בתוכניות טלוויזיה כדוגמת "נעמי שמר וידידיה מרחוב האוניברסיטה" ששודרה בטלוויזיה החינוכית בשנים 1973–1974.
בשיריה שילבה שמר, מסרים חינוכיים שאותם היא רצתה להעביר לילדים. היא משתמשת בציטוטים מן המקורות ומשלבת בכתיבתה שפה עברית גבוהה ושפת יום יום המוכרת לילדים.
השיר "הכל פתוח", נמצא בספר "סימני דרך - 121 שירים נבחרים".
טקס ההכתרה באימפריה המונגולית
האימפריה המונגולית הייתה האימפריה השנייה מבחינת גודל שטחה הכללי והראשונה מבחינת גודל שטח יבשתי רציף בתולדות האנושות. ההחלטות שקיבלו שליטיה השפיעו השפעה ישירה או עקיפה על רוב האנושות באותה עת. לאור זאת, מעניין לדעת כיצד התרחש בפועל העברת השלטון בין השליטים (החאנים) של האימפריה ואיך זה השתקף בעיני בני התקופה.
תיאור טקס ההכתרה אצל נוודים טורקיים בתקופה טרום-מונגולית.
העדות הראשונה לטקס ההכתרה של שליטים נוודיים נמצאת במקור סיני אודות :
"כאשר מעלים את השליט הבא לכס המלוכה, השרים הקרובים ביותר מושיבים אותו על חתיכת לבד ונושאים אותו לכיוון השמש תשע פעמים. בכל סיבוב, השרים משתחווים בפניו. בתום הסיבובים, מעלים אותו על סוס רכיבה, מחדקים את גרונו בבד משי, אחרי כן, משחררים את הקשר על הגרון ושואלים אותו מייד כמה שנים הוא יוכל לשלוט כחאן?".
יש עדויות גם לגבי הכתרתם של הסולטנים של הטורקים הסלג'וקים. סולטן נבחר בקורילטאי על ידי האצולה. לאחר בחירתו, הם היו מקיפים אותו וכורים את ברכיהם לפניו שלוש פעמים. לאחר מכן, היו מביאים לו גביעים מלאים בקומיס ודבש. ביום ההכתרה הם היו מרימים את הסולטן בזרועותיהם ומושיבים אותו על כס המלוכה. לאחר מכן, היו מפזרים עליו מטבעות של כסף וזהב.
הכתרתו של ג'ינגיס-חאן והקמתה של האימפריה המונגולית.
הכתרת החאנים המונגוליים קשור בקשר הדוק עם שאר המנגנונים השייכים לתרבות הפוליטית של האימפריה המונגולית. בראש ובראשונה, זה קשור עם אספות האצולה המונגולית () ועם הכללים והמנהגים של הירושה, כולל ירושת השלטון, אצל המונגולים באותה תקופה. הכלל הראשי מבחינת זו היה שהשלטון באימפריה היה יכול לעבור לידי צאצא גברי של ג'ינגיס-חאן בלבד.
האימפריה המונגולית התחילה קודם עם איחוד השבטים המונגוליים במעצמה אחת תחת הנהגתו של ג'ינגיס-חאן. בתום תהליך האיחוד ג'ינגיס-חאן, שנשא לפני כן את השם טמוג'ין, נבחר לשליט של המדינה החדשה ב שנערך על גדותיה של נהר האונון ב-1206. אין המקורות מרבים בפרטים אודות האירוע, שעתידו להיות אירוע המפתח בתולדות האימפריה. הן ההיסטוריה הסודית של המונגולים והן רשיד אל-דין, שהם המקורות העיקריים אודות חייו של ג'ינגיס-חאן וראשיתה של האימפריה המונגולית, מציינים בקצרה שבקורילטאי ב-1206 טמוג'ין הועלה לכס המדינה החדשה כחאן וקיבל את התואר "ג'ינגיס-חאן", שתחתיו הוא נעשה ידוע בכל העולם. ממרכיבי הטקס רק דגל לבן בעל 9 זנבות (של סוס), אשר הונף במקום האירוע, הוזכר במקורות אלו.
לאחר הכתרתו, ג'נגיס-חאן החל בכיבושים המפורסמים שלו בסין, מרכז אסיה ואיראן, אשר הובילו בסופו של דבר להקמת האימפריה המונגולית, שממדיה העצומים הוזכרו בהתחלה.
תיאור טקס ההכתרה בתקופת האימפריה המאוחדת (1227–1260).
לאחר מותו של ג'ינגיס-חאן ב-1227 ותקופת מעבר ממושכת למדי, ב-1229 עלה אוגדיי לשלטון באימפריה. טקס הכתרתו תואר בקצרה אצל רשיד אל-דין, ששירת כווזיר אצל האילחאנים בסוף המאה ה-13 - תחילת המאה ה-14:
"אחרי שכנועים רבים, אוגדיי הבין, שעליו למלא את צוואתו של אביו ורצונותיהם של הדודים והאחים שלו, לכן הוא הסכים [לעלות לכס האימפריה]. [זה היה] בשנת השור (1229). הם כולם הסירו את כובעיהם והניחו את חגורותיהם מעל כתפיהם. צ'אגאטאי אחז בידו הימנית של אוגדיי, טולוי חאן (!) - בידו השמאלית, ואילו - במותניו, והם יחד הושיבו אותו על כס האימפריה, כאשר כל הנוכחים [בטקס], באם הם היו בתוך האוהל או מחוצה לו, כרעו את ברכיהם, בירכו את אוגדיי על עלייתו לשלטון וקראו לו "חאן". לאחר מכן, אוגדיי ציווה שיביאו אוצרות ודברי-ערך וחילק אין ספור מהם בין קרוביו ושבטים."
מותו של אוגדיי חאן ב-1241 הביאה לתקופת עוד יותר ממושכת. לבסוף, בשנת 1246, לשלטון עלה בנו גויוק. טקס ההכתרה שלו תואר בצורה אולי המפורטת ביותר מבין כל החאנים של האימפריה המונגולית. נמשיך קודם עם העדויות של רשיד אל-דין:
"כפי שהיה מקובל, הוא סירב [לעלות לשלטון] והציע את תפקידו לכל נסיך [שנכח] תוך מתן תירוץ בבריאותו ומבנה גופו החלשים. לאחר שהמפקדים המשיכו לעמוד על שלהם [לבקש מגויוק לעלות לשלטון], הוא אמר: "אני אקבל [את הצעתכם] בתנאי שהאימפריה תישאר בידי הצאצאים שלי." כולם הסכימו עם זה ונתנו התחייבויות בכתב... אחרי ששמאנים ביצעו את עבודתם, הנסיכים הסירו את הכובעים ושחררו את החגורות שלהם. בשנת הסוס (1246) כולם לקחו גביעים ובילו שבוע שלם במשתה. כאשר סיימו לחגוג, גויוק חאן נתן הרבה כסף ל, נסיכים ומפקדי צבא."
, שכתב את חיבורו ההיסטורי אודות האילחאנים לפני רשיד אל-דין (אולם האחרון יותר נוח לציטוט), מוסיף, כי יום הכתרתו של גויוק נבחר על ידי אסטרולוגים וגם כי כריעת הברך לפני החאן בוצעה שלוש פעמים; אחר כך כרעו ברך שלוש פעמים גם לכיוון השמש.
כמו כן, קיים מקור נוסף אודות הכתרתו של גויוק, אשר הפעם בא מאירופה. זה דיווחו של שליח האפיפיור ג'ובאני מפיין קרפיני. אם החיבורים של רשיד אל-דין ו מציגים לנו כיצד האירוע נראה בפנים, אז מקורו של קרפני ממחיש לנו כיצד הטקס נראה מבחוץ:
"לקראת הגעתנו, הם בנו שם אוהל גדול עשוי מקטיפה לבנה, ולדעתי, הוא היה כה ענק שיותר מאלפיים איש יכלו להתכנס בו. מסביבו בנו גדר עץ, שקושט בציורים שונים. ביום שני או שלישי [אחרי הגעתנו] הלכנו עם הטטארים שהשגיחו עלינו; כל המנהיגים נאספו שם [במקום של ], וכל אחד מהם רכב עם נאמניו בין הגבעות ועל המישורים מסביב. ביום ראשון הם היו לבושים בקטיפה לבנה, ביום שני – כאשר גויוק הגיע לאוהלו – בקטיפה אדומה, ביום שלישי – כולם היו בכחול, וברביעי – בברוקד המשובח ביותר... המנהיגים הסתובבו בכל מקום, בעודם חמושים ומלווים על ידי מספר אנשים, אבל לאחרים היה אסור ללכת עד למקום שהוחזקו בו סוסים, מי שניסה להגיע לשם – הוכה קשות. המנהיגים התכנסו בתוך האוהל, וכפי שאני חושב, ערכו שם את הבחירות. כל שאר האנשים היו רחוק מעבר לגדר המוזכר..."
קרפיני גם מספר, כי לאירוע הגיעו המון שליטים ונציגיהם ממדינות אחרות, הן שהיו כבר כבושות והן שלא, כגון כמה מנהיגים מסין, הנסיך (שליט) הרוסי של נסיכות ולדימיר, שני בנים של מלך גאורגיה ונציגו של הח'ליפה של בגדאד. בסך-הכול נכחו שם יותר מ-4,000 משלחות, חבריהן התארחו גם מעבר לגדר. לבסוף, התרחש אירוע ההכתרה, כפי שמתאר אותו המקור:
"ב-24 באוגוסט התאסף קהל ענק. הם עמדו עם הפנים דרומה, מסודרים בצורה כזו, שחלק מהם היה במרחק של יידוי אבן מהאחרים. הם המשיכו להתקדם תוך השמעת תפילות וכריעת ברך לעבר הדרום. אחרי שהם התקדמו בצורה זו זמן ממושך, הם חזרו לסוכה והעמידו את גויוק על כס האימפריה; המנהיגים כרעו ברך לפניו, ואחריהם עשו זאת כל שאר האנשים, להוציא אותנו, אשר לא היו נתינים שלהם. לאחר מכן, הם התחילו לשתות [משקאות אלכוהול], וכפי שהיה נהוג אצלם, הם שתו ללא הפסקה עד הערב. אחרי כן הביאו בעגלות בשר מבושל..."
תיאור טקס ההכתרה בתקופות מאוחרות יותר.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-14 האימפריה המונגולית המאוחדת התחלקה ל-4 אולוסים עצמאיים (מדינות במובן הזה), שנשלטו על ידי חאנים ממוצא . אודות טקס ההכתרה של החאנים מאולוסים אלו, יש מעט רישומים במקורות. העדות הידועה ביותר הגיעה אלינו מאת , חייל גרמני, שנשבה ב ב-1396 ושירת אחר כך אצל החאנים התימורידים. עדותו, שתצוטט להלן, מתייחסת לטקס ההכתרה של החאנים באורדת הזהב בתחילת המאה ה-15: