דוקלה פראג (בצ'כית: HC Dukla Praha) היא קבוצת כדוריד מהעיר פראג שבצ'כיה, שמתחרה בליגה הצ'כית בכדוריד. הקבוצה נוסדה בשנת 1948 ותחילה שיחקה בשיטת 11*11 כנהוג באותה תקופה. הקבוצה זכתה 28 באליפות צ'כוסלובקיה ואחר כך 4 פעמים באליפות צ'כיה.
במאה ה-21 היא נחלשה, אך ממשיכה לשחק בליגה העליונה.
בזירה הבינלאומית הקבוצה שיחקה מספר פעמים בליגת האלופות בכדוריד. היא זכתה 3 פעמיים וסיימה פעמיים כסגנית. בנוסף לכך, סיימה פעם אחת כסגנית "גביע מחזיקות גביע" (המפעל השני בחשיבותו באירופה).
מילאן זק&quot;ש
מילאן זק"ש (בסרבו-קרואטית: Milan Sachs; 28 בנובמבר 1884, לישוב, דרום בוהמיה, האימפריה האוסטרו-הונגרית - 4 באוגוסט 1968, זאגרב, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) היה מנצח אופרה יוגוסלבי ממוצא יהודי אשר ניהל לאורך שנות דור את בית האופרה בזאגרב.
קורות חייו.
מילאן זק"ש נולד בעיירה ליישוב אשר בדרום מוראביה (בשטחי צ'כיה המודרנית) במשפחה יהודית. למד נגינת כינור בקונסרבטוריון של פראג וב-1905 הצטרף לתזמורת הפילהרמונית הצ'כית. בין 1907 ל-1910 ניגן ככנר ראשי בתזמורת תיאטרון בלגרד. בהמשך, לימד מוזיקה בנובי סאד וב-1911 החל לנצח על האופרה של זאגרב. ב-1920 ניצח לראשונה על האופרה "יָאנוּפָה" מאת לאוש יאנאצ'ק. ב-1932 מונה למנהל המוזיקלי של האופרה בברנו. ב-1936 ניצח בהצגת הבכורה של הסימפוניה מספר 1 של אנטונין דבוז'אק שנחשבה לאבודה, והתגלתה באקראי ב-1923. ב-1938 סיים את תפקידו בברנו ושב לזאגרב.
הוא נחשב לבכיר המוזיקאים היהודים בזאגרב. ב-1930 ניצח לראשונה בזאגרב על האופרה פרסיפל מאת ריכרד וגנר. במהלך מלחמת העולם השנייה לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון ממשלת הבובות של האוסטאשה הוחל ברדיפות יהודים. מילאן זק"ש המיר את דתו לנצרות קתולית כדי להיחלץ מאימת הרדיפות וזכה לחסות של השלטונות.
לאחר תום המלחמה, ב-1945 מונה לנשיא החברה הקרואטית למוזיקאים. כמו כן מונה למנהל בית האופרה של זאגרב ועסק בשיקום ובהרחבת בית האופרה. במקביל שימש ככנר ראשי בתזמורת הסימפונית של העיר. הוא ניהל את האופרה של זאגרב עד 1955. ב-1968 הלך מילאן זק"ש לעולמו והוא בן 83. רחוב וגן ילדים בזאגרב נושאים את שמו.
ג'ק בני
ג'ק בני (באנגלית: Jack Benny; 14 בפברואר 1894 – 26 בדצמבר 1974) היה קומיקאי יהודי-אמריקאי, איש וודוויל, רדיו, טלוויזיה וסרטים, וכן כנר.
היה אחד הבדרנים המובילים של המאה ה-20 בארצות הברית. הופיע לרוב כקמצן, כנגן כינור גרוע, ונהג לטעון שהוא בן 39 ללא קשר לגילו האמיתי.
היה ידוע בתזמון הקומי שלו וביכולתו לעורר צחוק על ידי ביטוי יחיד או על ידי השהיה רוויית מתח. לתוכניות הרדיו והטלוויזיה שלו מ-1932 עד 1974 הייתה השפעה רבה על ז'אנר הסיטקום.
ביוגרפיה.
ג'ק בני נולד בשיקגו בשם בנג'מין קובלסקי (Benjamin Kubelsky). הוא גדל בווקיגן הסמוכה. הוריו היו מהגרים יהודים, מאיר קובלסקי ואמה סאכס קובלסקי. האב היגר מפולין, האם מליטא. בני התחיל ללמוד כינור בגיל 6, ולימים היה הכינור לסימן המסחרי שלו. הוריו אף רצו שיהא כנר מקצועי. בגיל 14 ניגן בני בלהקת ריקוד ובתזמורת בית הספר. אחר כך הורחק מבית הספר משום שהיה תלמיד גרוע. יותר מאוחר כשל גם בבית ספר למסחר וגם בניסיון להצטרף לעסק של אביו. ב-1911 החל לנגן בכינור בתיאטרון וודויל מקומי עבור 7.50 דולרים לשבוע. באותה שנה ניגן באותו תיאטרון בו הופיעו האחים מרקס הצעירים. האם מרקס נהנתה מניגונו והזמינה אותו ללוות את ילדיה - האחים מרקס - בהופעתם. אף שהוריו של בני לא הרשו לו לצאת לדרכים בגיל 17 הייתה זו ראשיתה של ידידות ארוכה עם האחים מרקס, במיוחד עם זפו מרקס.
שנה אחר כך יצר בני וודויל מוזיקלי עם הפסנתרנית קורה סאליסבורי אך הדבר עורר את הכנר יאן קובליק שחשש שהנגן הצעיר עם השם הדומה (קובלסקי) יפגע בשמו הטוב. תחת לחץ משפטי הסכים בנג'מין קובלסקי לשנות את שמו לבן ק. בני. אחר כך כאשר סאליסבורי עזבה את המופע מצא בני פסנתרן חדש בשם לימן וודס ועימו הופיע במשך חמש שנים שבמהלכן הכניס אלמנטים קומיים למופע. הם הגיעו אפילו לתיאטרון ה"ארמון" בניו יורק (Palace Theater) שהיה "המכה של וודויל", אך המופע שם לא צלח כל כך.
ב-1917 עזב בני את עסקי השעשועים והתגייס לצי האמריקאי במלחמת העולם הראשונה. לעיתים ניגן בכינור לפני החיילים. ערב אחד נתקלה הופעתו בקריאות בוז אך בני אילתר והצליח להביא את הקהל לצחוק. בהמשך צבר שם של קומיקאי ומוזיקאי גם יחד.
זמן קצר אחרי המלחמה פיתח מופע יחיד של שעשועים בכינור תחת השם בן ק. בני. אך מיד הופעל עליו לחץ על ידי כנר אחר בשם בן ברני שחשש מהשם הדומה וכתוצאה שינה בני את שמו הפרטי לג'ק. מכאן ואילך היה שמו ג'ק בני.
ב-1921 נהיה הכינור לכלי עזר כאשר הצד הקומי הפך לעיקרי.
לבני היו כמה פרשיות רומנטיות. אחת מהן הייתה עם הרקדנית מרי קלי אותה הכיר באמצעות גרייסי אלן (לימים אשתו של ג'ורג' ברנס). משפחתה הקתולית של קלי התנגדה לקשר משום שבני היה יהודי והקשר הסתיים.
ב-1921 ליווה בני את זפו מרקס לסדר פסח בוונקובר במקום בו פגש את סיידי מרקס בת ה-14. המפגש לא עלה יפה ובני ניסה לעזוב בזמן שסיידי ניגנה בכינור. הם נפגשו שוב ב-1926. בני לא זכר את פגישתם הראשונה והתאהב בה מיד. הם התחתנו ב-1927. סיידי הופיעה מדי פעם כ"נערה הטפשה" בהופעה של בני והתגלתה כקומיקאית טבעית. תחת שם הבמה מרי ליווינגסטון עבדה בשיתוף פעולה עם בני במשך רוב שנות הקריירה שלו. מאוחר יותר אימצו בת בשם ג'ואן.
בשנת 1929, שכנע הסוכן של בני את אירווינג תאלברג (Irving Thalberg), מפיק הסרטים האמריקני במטרו-גולדווין-מאייר, לצפות בבני בתיאטרון אורפיאום בלוס אנג'לס. כתוצאה חתם בני על חוזה לחמש שנים עם MGM, שם היה תפקידו הראשון בסרט " "The Hollywood Revue of 1929"". הסרט הבא, Chasing Rainbows, לא הצליח, ואחרי כמה חודשים הותר החוזה של בני, אשר חזר להופיע בברודוויי. אף שפקפק תחילה ביכולת של הרדיו להצליח, החליט בני לפרוץ למדיום חדש זה. ב-1932 אכן הוזמן לתוכנית הרדיו של אד סאליבן, והשמיע שם את הפתיח "זהו ג'ק בני מדבר, תהיה הפסקה קלה בזמן שאתם אומרים 'למי אכפת?'
שנותיו האחרונות.
אחת מהופעותיו האחרונות של בני בטלוויזיה הייתה ב -20 ביולי 1973 בתוכניתו של ג'וני קרסון.
בני התכונן גם לככב בגרסה הקולנועית של מחזהו של ניל סיימון "The Sunshine Boys", אך בריאותו הדרדרה ב-1974. בסופו של דבר נאלץ ג'ורג' ברנס להחליף את בני בסרט, ואף זכה בפרס האוסקר על הופעתו.
למרות בריאותו הכושלת, בני הופיע מספר פעמים בשנה וחצי האחרונים לחייו בתוכניתו של דין מרטין "צליית סלבריטאים", ו"צלה" את רונלד רייגן, ג'וני קרסון, בוב הופ ולוסיל בול, ואף אותו עצמו. הופעתו הציבורית האחרונה שודרה ב-7 בפברואר 1975 מספר שבועות לאחר מותו.
מותו.
באוקטובר 1974 ביטל בני הופעה בדאלאס לאחר שסבל סחרחורת, יחד עם קהות בזרועותיו. למרות סדרת בדיקות, לא ניתן היה לקבוע את מחלתו של בני. כאשר התלונן על כאבי בטן בתחילת דצמבר, בדיקה ראשונה לא הראתה דבר, אך לאחר מכן התברר כי לקה בסרטן הלבלב. בני שקע בתרדמת בביתו ב-22 בדצמבר 1974. בהיותו בתרדמת ביקרו אצלו חברים קרובים, ביניהם ג'ורג' ברנס, בוב הופ, פרנק סינטרה וג'וני קרסון. הוא מת ב-26 בדצמבר 1974, בגיל 80. בהלוויה החל ג'ורג' ברנס, חברו הטוב ביותר של בני במשך יותר מחמישים שנה, להספידו אך נשבר לאחר זמן קצר ולא היה מסוגל להמשיך. בוב הופ נשא גם הוא הספד ובו אמר: "עבור אדם שהיה המאסטר הבלתי מעורער של תזמון הקומדיה, היית צריך לומר שזה הזמן היחיד שבו התזמון של ג'ק בני היה לא בסדר, הוא השאיר אותנו מוקדם מדי."
בני נקבר בבית הקברות הילסייד ממוריאל פארק בקלבר סיטי, קליפורניה. בצוואתו הורה לשלוח וורד אדום ארוך לאלמנתו, מרי ליווינגסטון, כל יום עד סוף ימי חייה. ליווינגסטון מתה תשע שנים מאוחר יותר, ב-30 ביוני 1983.
בניסיון להסביר את הצלחותיו לארך חייו סיכם בני באומרו: "כל מה שקרה לי קרה במקרה, לא הייתי מלא שאיפות ולא כוונתי לעבר מטרה ברורה, מעולם לא ידעתי בדיוק היכן אני הולך".
עם מותו, תרמה משפחתו ל-UCLA את ניירותיו האישיים, המקצועיים והעסקיים, וכן אוסף של תוכניות הטלוויזיה שלו. האוניברסיטה ייסדה לכבודו את פרס ג'ק בני בשנת 1977, אשר נועד למצטיינים בתחום הקומדיה. ג'וני קרסון היה הזוכה הראשון של הפרס. בני תרם גם כינור סטרדיוואריוס (שנרכש ב-1957) לתזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס.
רדיו.
היסטוריה.
ג'ק בני היה שחקן וודוויל לא בולט לפני שהפך לדמות לאומית בתוכנית "ג'ק בני", תוכנית רדיו שבועית שפעלה בין השנים 1932 ל-1948 ב-NBC ובין השנים 1949–1955 ב-CBS. קריירת הרדיו הארוכה של בני החלה ב-6 באפריל 1932, כאשר המחלקה המסחרית של NBC בחנה אותו עבור סוכנות NW Ayer &amp; Son והלקוח שלהם Canada Dry. לאחר המבחן אמרה בראטה בריינרד, ראש האגף, "אנחנו חושבים שמר בני מצוין לרדיו, ובעוד האודישן היה ללא סיוע בכל הנוגע לתזמורת, אנחנו מאמינים שהוא יהיה הימור מצוין לתוכנית רדיו". יותר מאוחר קישר זאת בני להופעתו בתוכנית של אד סאליבן ב-1932. הסוכנות של ג'ינג'ר אייל Canada Dry שמעה אותו והציעה לו עבודה.
מ-1932 ועד 1955 הגיש בני תוכניות רדיו בחסות מספר חברות ידועות.
דמויות.
בני.