בשלהי כהונתה של הכנסת הראשונה הושבע רצון לכהן כחבר הכנסת במקומו של דב בר-ניר. כהונתו נמשכה לאורך ארבעה חודשים, עד לכינון הכנסת השנייה.
בשנים שלאחר קום המדינה היה רצון חבר מועצת העיר פתח תקווה, מנהל מִנהל התרבות בעיריית פתח תקווה, מנהל "בית נטע" בעיר ומנהל מכון אבשלום לידיעת הארץ.
על שמו נקרא רחוב בשכונת מחנה יהודה בפתח תקווה.
סידור רינת ישראל
רוסתם בסתוני
רוסתם בסתוני (בערבית: رستم بستوني; 15 במרץ 1923 - 26 באפריל 1994) היה איש ציבור ערבי-ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפ"ם בכנסת השנייה ועורך שבועון המפלגה בערבית "אל-פאג'ר".
ביוגרפיה.
בסתוני נולד בשנת 1923 בא-טירה שליד חיפה. בוגר הטכניון באדריכלות ושנים אחדות עסק בהוראה. במהלך הכנסת הראשונה שימש מזכיר סיעת מפ"ם ובאותה תקופה החל לפעול בחטיבה הערבית במפלגה. במערכת הבחירות לכנסת השנייה (1951) נבחר לכהן מטעמה כחבר הכנסת.
בכנסת היה בסתוני חבר ועדת חוקה, חוק ומשפט, ועדת העבודה, ועדת הפנים וועדת השירותים הציבוריים. בשנת 1953 פרש מהסיעה עם משה סנה ואברהם ברמן להקמת סיעת שמאל, אך כעבור זמן חזר לשורות מפ"ם, אך עזב את המפלגה סופית ב-1961.
בשנת 1954 הגיש בכנסת, יחד עם מאיר וילנר (מק"י), הצעה לביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל, אותו כינו "משטר של דיכוי לאומי אכזרי, שנותר בארצות מעטות בלבד, כגון דרום אפריקה וארצות הברית ביחסן לכושים."
במרוצת השנים החזיק בשורת תפקידים מטעם המפלגה, ובהם עורך השבועון הערבי "אל פג'ר" ויועץ לענייני הכפר הערבי במשרד השיכון. בשנת 1966 ייסד את "ועדת הפעולה הערבית-ישראלית למען ישראל".
בסתוני היה תומך עקבי בפתרון המדינה האחת. לאחר מלחמת ששת הימים הפציר בישראל שלא לסגת מהשטחים שכבשה: "על ישראל להשאיר את השטחים בידיה, ובמקביל לתכנן ולהוציא לפועל תוכנית ארוכת-טווח לרכוש את אמונם ורצונם הטוב של מיליון וחצי הערבים המאכלסים את השטחים הללו. תידרש סבלנות, אבל הזמן בצדה של ישראל, והמטרה היא שלום במזרח התיכון."
בשנת 1969 היגר לארצות הברית. בארצות הברית הוא לימד היסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטה של מדינת ניו יורק, ולאחר מכן שימש כאדריכל ראשי של הקולג' הניו יורקי לטכנולוגיה.
בסתוני היה חבר הכנסת הערבי הראשון שכיהן מטעם מפלגה ציונית.
אברהם ברמן
אברהם (אדולף) בֶּרמן (בכתיב יידי: אַדאָלף אברהם בערמאַן; 17 באוקטובר 1906 – 3 במרץ 1978) היה איש ציבור יהודי-פולני וישראלי, חבר הפרלמנט הפולני בשנות ה-40 וחבר הכנסת מטעם מפ"ם ומק"י בכנסת השנייה.
ביוגרפיה.
אברהם ברמן נולד בוורשה שבפולין (אז באימפריה הרוסית) למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני. אביו, איסר ברמן, היה פעיל ציוני וחבר "אגודת חובבי שפת עבר".
ברמן למד באוניברסיטת ורשה, וכסטודנט הצטרף לתנועת "פועלי ציון שמאל", מטעמה ערך את עיתוני המפלגה בפולנית וביידיש. את לימודיו סיים בוורשה ב-1932 בתואר דוקטור בפסיכולוגיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה ברמן מנכ"ל הארגון "צנטוס" (Centos, Centrala Towarzystwa nad Sierotami) לעזרת ילדים בוורשה ומזכ"ל המועצה הפולנית לעזרת יהודים "זֶ'גוֹטָה". בגטו ורשה נמנה עם ראשי המחתרת היהודית האנטי-נאצית, וכן היה חבר נשיאות הוועד הלאומי המחתרתי.
בפגישות חשאיות עם חבריהם, בשלבים המתקדמים של הגירוש להשמדה מגטו ורשה, הוחלט שברמן ואשתו בתיה יעברו לצד הארי כדי ליצור קשר עם מי שעשויים לסייע בהצלה. ב-5 בספטמבר 1942 יצאו מגטו ורשה אל הצד הארי של העיר. היה זה בזכות קשר שיצרו עם אנשי אינטליגנציה ומכרים פולנים שהיו מוכנים להסתכן בעבורם. הקשר עם חבריהם בגטו נותק ורק לאחר ניסיונות רבים נענה להם משרד "צנטוס" והעבירו לבני הזוג ברמן הודעה מעמנואל רינגלבלום, באמצעותו חידשו את קשריהם עם מפלגת פועלי ציון שמאל. השהייה בצד הארי של ורשה הייתה קשה והזוג נאלץ פעמים רבות לעבור מדירה לדירה.
בתום המלחמה נבחר ברמן כציר לפרלמנט בפולין הקומוניסטית ובשנת 1947 נבחר ליו"ר ועד יהודי פולין.
בשנת 1950 עלה ברמן לישראל והחל לפעול במוסדות מפ"ם. בשנים 1951–1955 כיהן מטעם המפלגה כחבר הכנסת השנייה, במהלכה פרש, יחד עם משה סנה ורוסתם בסתוני, לסיעת שמאל (1953), וחבר למק"י בשנת 1954. במהלך כהונתו היה חבר ועדת חוקה, חוק ומשפט, ועדת החינוך והתרבות, ועדת הכנסת וועדת השירותים הציבוריים.
ברמן עמד בראש ארגון הלוחמים האנטי-נאציים בישראל, והיה חבר נשיאות הארגון העולמי של הפרטיזנים היהודים ואסירי הנאצים לשעבר.
משפחתו.
אברהם ברמן נישא בשנת 1936 לבתיה טמקין. בשנת 1946 נולד בנם היחיד, עמנואל. באפריל 1953 התאלמן.
אחיו, יאקוב (Jakub Berman; 1901–1984), שנותר בפולין, היה פוליטיקאי בפולין הקומוניסטית.
בנו, עמנואל ברמן, הוא פסיכואנליטיקאי ופרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה.
מפת אתר
מפת אתר ('sitemap') היא הצגה גרפית של הארכיטקטורה של אתר אינטרנט מסוים - חלוקתו לדפים והקישור בין הדפים.
מפת האתר יכולה להיות מסמך (בכל תצורה סטנדרטית שהיא) אשר משמש ככלי תכנוני לבניית אתרים או כדף אינטרנט המתאר את הדפים הנכללים באתר אינטרנט ספציפי. מפת האתר בדרך כלל מתארת את האתר בתצורה הירארכית ובכך עוזרת למנועי חיפוש למפות את עמודי האינטרנט באתר באופן קל ופשוט יותר.
בעוד שמספר מפתחים גורסים שהמושג אינדקס אתר מדויק יותר לתאר את תפקיד מפת האתר, הרי שרוב גולשי האינטרנט מתייחסים לשני המושגים כמושג זהה פרט לעובדה שאינדקס אתר בדרך כלל ממוין בסדר אלפאביתי בעוד שמפת האתר ממוינת באופן הירארכי.
יתרונות מפת האתר.
מפת האתר משפרת את אלגוריתמי החיפוש של מנועי חיפוש בכך שהיא מבטיחה שכל העמודים אשר נכללים באתר מסוים ימצאו. תכונה זו חשובה במיוחד כאשר העמוד משתמש ב- Macromedia Flash או בתפריטי JavaScript שאינם מכילים קישור HTML.
רוב מנועי החיפוש ימצאו אך ורק מספר מסוים של עמודים באתר מסוים ומכאן כאשר האתר גדול מאוד ומכיל כמות גדולה של דפים - מפת האתר מחויבת אם ברצון מנהל האתר לאפשר למבקרים למצוא את כל עמודי האתר כאשר הם משתמשים במנועי חיפוש.
יתרונות מפת אתר.
היתרון בהוספת מפת אתר לאתר ספציפי יבואו לידי ביטוי באופן אופטימלי במקרים הבאים:
מפת אתר בפורמט XML.
google הציגה את אתר מפות האתר, המכיל את המפות בפורמט XML כדי שמפתחי אתרי אינטרנט יוכלו לפרסם את רשימת הקישורים מהאתרים אותם הם בונים. ההנחה הבסיסית היא שישנם אתרים בעלי מספר גדול של דפי אינטרנט דינמיים אשר ניתן לגשת אליהם אך ורק דרך כניסה דרך טפסים/משתמשים ספציפיים.
בעזרת שימוש בקובצי מפת האתר ניתן ללמד מנוע חיפוש איך למצוא את אותם הדפים.
מנועי החיפוש Google,MSN,Yahoo ו - Ask, תומכים באופן משותף בפרוטוקול מפת האתר.
מפני שמנועי החיפוש Google, MSN, Yahoo ו-Ask משתמשים באותו הפרוטוקול, אתר אשר מכיל מפת אתר מאפשר לארבעת מנועי החיפוש הגדולים ביותר גישה עדכנית לכלל הדפים שבאותו האתר.
מפת אתר XML אינה מבטיחה במאת האחוזים שמנועי החיפוש אכן ימפו את כל הדפים באתר זהו מנגנון ספציפי לכל מנוע חיפוש אף זוהי הדרך הטובה ביותר להגדיל את הסיכויים שכל הדפים באתר ספציפי ימצאו כאשר נחפש אותם בעזרת מנוע חיפוש.
ניתן להוסיף פרטי מידע במפת האתר על מנת להקל על מנועי החיפוש וכדי לוודא שהמידע עדכני. להלן מספר פרטי מידע שניתן להוסיף במפת האתר:
כפירה (דת)
כופר (ביהדות: מין או אפיקורוס) הוא כינוי לאדם אשר אינו מאמין – בדרך כלל באמונות דתיות רווחות.
יחס הדתות לכופרים.
הכפירה ביהדות.
בתורה מוזהר עם ישראל "פן יש בכם איש או אישה או משפחה או שבט אשר לבבו פונה מעם ה' אלוהינו ללכת לעבוד את אלוהי הגויים ההם" (דברים כט יז) ואף עונשו של הכופר מוזכר מיד "ורבצה בו כל האלה הכתובה בספר הזה ומחה ה' את שמו מתחת השמים".
על פי היהדות גם מי שאינו מאמין כי אפילו אות אחת מהתורה לא ניתנה מאלוהים, הוא כופר. בתלמוד מובא כי אף הכופר בתחיית המתים אין לו חלק בחיי העולם הבא.
הרמב"ם צמצם את הדין לגבי הקראים (יהודים שמאמינים רק בתנ"ך ולא בתורה שבעל פה, בניגוד לרבניים שכן מאמינים בתורה שבעל פה) באומרו שהדינים החמורים שנאמרו לגבי כופרים מתייחסים רק ל"איש שכפר בתורה שבעל פה במחשבתו" אבל מי שגדל להורים קראים, אפילו אם ראה אחר כך את הרבניים ואת דרכיהם, נחשב כ"תינוק שנשבה" ואנוס ו"לפיכך ראוי להחזירן בתשובה ולמשכם בדברי שלום".
הרב קוק כתב שאין לדון את הכופרים היום במלוא החומרה מכיוון שאין כוונתם לעזוב לגמרי את עמ"י ואין כוונתם לפגוע בו. זאת, בניגוד לכופרים הקדומים שלדעת הרב, כן התכוונו לכך.
חלקם היחסי של הלא-מאמינים בקרב האוכלוסייה היהודית נע בין 9% ל-20%.
הכפירה ביהדות.
הרמב"ם מונה עשרים וארבעה קטגוריות של סטייה מיהדות, אשר לאנשיהם אין חלק בעולם הבא – וכלשונו:
יחד עם זאת, להלן הגדרת ה'כופר בעיקר' – על פי הרמב"ם:
מצומצמת עוד יותר היא ההגדרה הבאה לכופר בעיקר, הקולעת למשמעות המילה 'אתיאיסט':
הכפירה בנצרות.
בנצרות ישנם עיקרי אמונה ובהם הכרה באלוהותו של ישו. אדם המסרב להכיר בהם נחשב כופר.
הנצרות דגלה בהצלת נשמותיהם של הכופרים על ידי צירופם לכת המאמינים בדרכים שונות ולשם כך הוקם המיסיון שהביא להפצת הנצרות ברחבי העולם ולהפיכתה לדת בעלת מספר המאמינים הגדול ביותר.
על פי ההגדרות המקובלות על ידי האינקוויזיציה הקתולית:
הכפירה באסלאם.