במבצרים ובארמונות של החשמונאים ושל הורודוס: במצדה, הרודיון, ביריחו, בקיפרוס הסמוכה ליריחו ובחורבת עלק מצפון מערב לקיסריה, נחשפו מבנים בנויים על פני הקרקע, שלעיתים חלקם התחתון חצוב, ובקירותיהם בנויים כוכים. גם הם זוהו כמתקני קולומבריום. סוגם תואר במחקר הארכאולוגי בארץ ישראל המערבית והמזרחית, ונמנו עימם יותר ממאה מתקנים, מרביתם מהתקופה ההלניסטית והרומית הקדומה. השוני בין שתי קבוצות המתקנים ששימשו בתי גידול ליונים מעיד על שיטות שונות של גידול יונים שהיו נהוגות בארץ ישראל, עד שחרב היישוב בשפלת יהודה. לאחר מכן גידול היונים היה בשיטת השובכים (מבנים בנויים על גבי הקרקע)..
מבנים תת-קרקעיים מתקני הקולומבריום בשפלת יהודה.
למתקני הקולומבריום באזור שפלת יהודה יש מאפיינים קבועים שהם: המתקנים חצובים בסלע קירטון רך מתחת לפני הקרקע (סלע הקירטון נמצא מתחת לשכבה של סלע נארי). שהוא יותר קשה לחפירה, אבל לא עבה. כך שעשו פתחים צרים בסלע הנארי עד שהגיעו לקרטון, אז חפרו את כל המתקנים שהיה להם שימושים שונים, בתקופות שונות), צורתם עגולה, רבועה או דמוי צלב. במתקנים הגדולים ביותר הותירו עמודים ששימשו כתמיכה לתקרה וגם על אלו הותקנו כוכים. המתקנים נמצאים בהקשר כרונולוגי עם מתקנים תת-קרקעיים אזרחיים אחרים. הכוכים הם בעלי חזית משולשת, מעוגלת או רבועה. הם חצובים לגובה ולעומק ממוצע של כ 27 ס"מ. ברוב המתקנים שורת הכוכים התחתונה חצובה כמטר מעל לרצפה. לכל המתקנים נחצב פתח עליון בשכבת הסלע הנארי העליונה. והכניסה אליהם הייתה דרך גרם מדרגות לולייני חצוב או דרך מדרגות שנחצבו לאורך קירות המתקן. ולעיתים בסולם עשוי עץ. במתקנים רבים אותרו גומחות חצובות שנועדו להגשת מזון ליונים ולעיתים מתקני מים. במתקנים רבים אחרים אותרו גם חורים שנחצבו בין שורות הכוכים שנועדו לקשירת חבלים מצד לצד. מאחר שמתקנים אלה נפוצים במרשה וסביבתה, נדבק בהם השם "דגם מרשה", או "מתקני מרשה".
תקופת השימוש במתקני הקולומבריה.
תחילת גידול יונים במתקנים תת-קרקעיים מ "דגם מרשה" הייתה מסוף המאה הרביעית או תחילת המאה השלישית לפנה"ס במרשה עצמה. ושיאה היה בסוף המאה הראשונה לפנה"ס ביישובי שפלת יהודה. כיבוש מרשה בשנת 125 לפנה"ס על ידי יוחנן הורקנוס הראשון וחורבנה הסופי בשנת 40 לפנה"ס, מהווה נקודת ציון כרונולוגית לסופה של תקופה. שאחריה פסק השימוש במתקנים התת-קרקעיים של הפוליס, כולל מתקני גידול היונים. סדר כרונולוגי זה הוא גם נקודת ציון לקביעת זמנם של השינויים שנעשו באותם מתקנים תת-קרקעיים ביישובי שפלת יהודה הכפריים. נקודת ציון כרונולוגית נוספת היא זמן התקנת מערכות המסתור לקראת מרד בר כוכבא (132 – 135 לספירה). חציבת מערכות המסתור ביטלה את השימוש האזרחי במתקנים ה תת-קרקעיים הקדומים. כולל מתקני הקולומבריה מדגם מרישה. כלומר לקראת מרד בר כוכבא, בתחילת המאה השנייה לספירה, פסק השימוש במתקני הקולומבריה מדגם מרישה ביישובי שפלת יהודה.
מבנים על פני הקרקע:"מגדל יונים" – "פריסטראון" ו "שובך".
הפריסטאון והשובך הם מתקנים בני שתי קומות בנויות על גבי הקרקע. או לעיתים קומה עליונה בנויה על פני הקרקע והתחתונה חצובה. החלק העליון של המתקן בנוי מאבנים מקומיות והגג נבנה מעץ. בקומה העליונה שולבו לעיתים קנקני חרס עבור קיני היונים. צורת המתקן היא עגולה בקוטר של ארבעה מטרים לכל היותר, ובגובה של שמונה מטרים לכל היותר. לעיתים היא רבועה, במידות של 8X8 מ' לכל חלוקה פנימית התומכת בתקרה ומגדילה את מספר הכוכים. המתקנים נבנו מחוץ ליישובים. למעט אלה שבמבצרי בית חשמונאי והורודוס, על ארמונותיהם. תפוצתם הרגילה היא באזורי חקלאות וליד מתקני מלאכה אחרים. הכוכים הרבועים והמשולשים נבנו מלוחות אבן במידה ממוצעת של 27 – 30 ס"מ לכל כיוון. שורת הכוכים התחתונה חצובה או בנויה כמטר מעל הרצפה. לכל המתקנים פתח אל הקומה העליונה וגרם מדרגות עשוי עץ או בנוי, היורד אל הקומה הראשונה. ליד כמה מתקנים נמצאו שקתות, מתקני מים ומתקני גריסה ופריכה.
תיאור מבנה.
המלומד הרומי וארן תיאר מגדל יונים המכונה "פריסטראון" או "פריסטרופיון". שהכילו עד 5000 יונים. היה זה בניין גדול בעל גג קמור, פתח צר וחלונות בנוסח "פוני", וגם חלונות רחבים עם סבכה כפולה. החלונות אפשרו חדירת אור אך מנעו חדירת נחשים וטורפים. הקירות הפנימיים והחיצוניים שסביב לחלונות היו מטויחים בטיח חלק מעורבב באבקת שיש. למניעת כניסתם של לטאות ועכברים לשובך. סיד שימש לסיוד הקירות של בית הגידול מבחוץ ומבפנים להרחקת מזיקים. סביב הקירות נבנו כוכי יונים בשורות רבות ככל האפשר מהרצפה לתקרה כוך לכל זוג יונים. לכל כוך פתח אחד, ורוחבו מבפנים חייב היה להיות שלוש כפות ידיים לכל כיוון. מתחת לכל שורת כוכים נקבע קרש ברוחב שתי כפות ששימש אזור הליכה ליונים. מדי חודש היו חייבים לנקות את הכוכים ולאסוף את הלשלשת, שנחשבה לדשן משובח. יונה זכתה לטיפול עד שגוזליה היו מוכנים לשיווק. הפגרים סולקו, והוקצה מקום מבודד ברשת לדוגרות ליציאת אמהות מחוץ לשובך. את המזון נתנו בשקתות מסביב לקירות, שאותן מילאו בצינורות מבחוץ. יוסף בן מתתיהו תיאר פריסטראון מול הר הבית ובארמונות הורודוס, שהיה אוהב יונים וגידלן לנוי...
שיטות גידול.
שתי צורות של גידול יונים מלאכותיות: האחת של הזנה חופשית בתוך המבנה ומחוצה לו. השנייה של פיטום גוזלים בכליאה בתוך מבנה. פוריותן של היונים גדולה כך שהן מטילות דוגרות ומביאות גוזלים בתוך ארבעים יום, כמעט לאורך כל השנה. בכל מחזור בוקעים שני אפרוחים. ולאחר שהם גדלים מחזירים אותם לאמהות לצורך רבייה. מגדלי יונים נהגו לפטם אפרוחים לשם קבלת מחיר גבוה בעבורם. ולכן סגרו אותם ברגע שהעלו פלומה, האכילו את האפרוחים ב "בלילה" רטובה שנגרסה דק, פעמיים ביום בחורף, ושלוש פעמים ביום בקיץ. לאחר שהגוזלים גדלו והעלו נוצות, נהגו לשבור את רגליהם ולהשאיר אותם בקרבת האמהות, שם ניזונו ביתר חופשיות במהלך כל היום. יונים אלה השמינו מהר ונוצותיהן הלבינו. מחיר היונים ברומא נע בין 200 ל-1000 ססטרטיוס לזוג גוזלים מפוטמים (50 – 250 דינר רומי שהם 2 – 10 מטבעות זהב). הרווח ממכירת יונים לבשר ממגדל אחד הגיע עד לכ-50% מההשקעה בבנייתו.
זמן השימוש במתקני השובך ותפוצתם.
דגם שובך או פריסטראון עגולים במצדה, יריחו, קיפרוס, חורבת עלק, חורבת אבו חף. ומתקנים רבועים במצדה, חורבת סבכי, מעגן מיכאל וליד גבעת באר שבע הגלילית. המתקנים האלה תוארכו לתקופת בית חשמונאי והורדוס (המאה הראשונה לפנה"ס עד המאה הראשונה לספירה). נתונים כרונולוגיים כאלה נמצאו גם במתקנים דומים שנמצאו ליד חורבות שבהן זוהו שרידים מתקופה זו. מסך כל הנתונים הכרונולוגיים האלה נמצא כי מתקני "דגם השובך" נבנו בארץ ישראל בסוף התקופה ההלניסטית. ושיא תפוצתם היה בתקופה הרומית הקדומה. מתקופה זו ועד לאחר מרד בר כוכבא, הפרנסה מגידול יונים בשפלת יהודה הייתה במתקני "דגם מרשה" ובשאר חלקי ארץ ישראל ב"דגם השובך". מפרק הזמן שלאחר התקופה הרומית נמצאו רק מתקנים בודדים, ומרביתם מתקני שובך. למשל בצפון הנגב דגם "השובך" זכה לפריחה מחודשת בתקופה הרומית והגיעה לשיאה בתקופה הביזאנטית. היונים גודלו במגדלים עגולים ורבועים הבנויים בשטחי חקלאות מחוץ ליישובים..
זבל היונים "לשלשת" ושימושו.
זבל יונים או לשלשת, אחד הדשנים הטובים, אם לא הטוב ביניהם. מתפרק בקלות בקרקע והוא מתאים במיוחד לאדמות גיר. לגידולי שלחין וגידולים חד שנתיים. לפעמים הזבל נאסף בקומת הקרקע של המתקן מועבר בכמות מדודה אל גומות ההשקיה של עצי פרי או אל גינות ירק. לעיתים משרים זבל במים ומשקים בהם. מזבלים בו לאחר טחינתו. ומידת הזבל כחופן לשתיל. יונה מפיקה כ-10 ק"ג זבל בשנה. ומכאן מחירו הגבוה. לעיתים אפילו ממחיר היונה עצמה. במצרים למשל, זבל היונים הוא הדשן האורגני היחיד המצוי בידי החקלאים. יתרונו של זבל היונים הוא בהיותו מרוכז מאוד ובהתפרקותו המהירה, כך שהוא מגיע לבית השורש של הצמח מיד עם פיזורו ואינו נדרש בכמויות גדולות. למדריכי החקלאות במצרים קשה היום להכניס לשימוש תחליף מלאכותי לזבל היונים. שכן השימוש בו הוא מסורת חקלאית מקומית קדומה, שלא השתנתה במהלך ההיסטוריה.
גידול יונים בתנאים דומים בעת החדשה.