יהודים היו בבוצ'אץ' עוד בהיותה אחוזה, ומספרם גדל לאחר שהוכרזה כעיר. בתעודות רשמיות נזכרת הקהילה היהודית משנת 1500 ואילך. בסקר שנערך בתחילת שנות ה-2000 בבית הקברות הישן של בוצ'אץ' (בבית הקברות החדש נקברו יהודים החל מסוף המאה ה-19) תועדו ארבע מצבות יהודיות משנת 1587 העיירה הופיעה בספרות ההלכה במסגרת השמות העבריים הנכתבים בשטרות גיטין.
בספרו "יוון מצולה" מספר ר' נתן הנובר, עד הראייה למאורעות ת"ח ות"ט (1648 ו-1649), על מלחמות הקוזאקים, העות'מאנים, הוואלכים והטטרים באצולה ובכמורה הפולנית ושלוחיה - החוכרים היהודיים - על יהודים שנטלו חלק פעיל בהגנה ובקרב על ערים רבות בספר הפולני על גבול ערבות הפרא האוקראיניות ובהן בוצ'אץ', בה לפעמים אף תחזקו את התותחים.
בשנת 1699 אשרר המגנאט (הגרף) סטפן פוטוצקי את זכויותיהם של היהודים תושבי בוצ'אץ', השווה אותן לאלו של הנוצרים ואף יצר אפליה מתקנת לטובת היהודים. הם הורשו להתגורר בכל חלקי העיר, לעסוק בכל מקצוע ולהיבחר למוסדותיה, וחויבו להשתתף בהגנת העיר. תחת להישפט בבתי הדין העירוניים, עניינים משפטיים בהם מעורבים יהודים הובאו בפני נציגו של פוטוצקי בעיר. פוטוצקי אף פטר את היהודים ממספר היטלים עקב הנזק הרב שנגרם לרכושם בתקופות המלחמה עם הקוזקים, הטטרים והעות'מאנים.
בשבת חזון בשנת 1865 עלה באש מרכז העיר, תופעה שהייתה שכיחה בערי גליציה הבנויות עץ. הקהילה היהודית שישבה במרכז העיר נפגעה קשות. 300 בתים עלו באש וכאלף משפחות נותרו ללא קורת גג. 'בית הכנסת הגדול' 'בית המדרש הישן' ובתי מדרשיות נוספים על אוצרותיהם הספרותיים וביניהם כרכי תלמוד בבלי וירושלמי בהוצאות שונות, לצד ספרי מדרש, פירוש והלכה, לצד ספרי פילוסופיה מתקופת ספרד, ספרי דקדוק, תכונה והנדסה וכתבי יד ישנים וחדשים, שטרם ראו אור, נשרפו.
היהודים היוו כ-70% מאוכלוסיית בוצ'אץ'. בשנת 1879 נבחר בריש (ברנרד) שטרן לראש העירייה, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1921.
החל במחצית השנייה של המאה ה-19, כחלק מההגירה היהודית אל מעבר לים, היגרו יהודים רבים מבוצ'אץ' לארצות הברית. מהגרים אלו הקימו עמותות רבות הן לעזרה הדדית והן לתמיכה ביהודים שנשארו בבוצ'אץ'.
בין השנים 1907-1905 יצא לאור בסטניסלבוב (לימים איוונו-פרנקיבסק) ובבוצ'אץ' "דער יודישע וועקער" (המעורר היהודי), כתב עת שבועי ביידיש בעריכתו של אליעזר רוקח. סגן העורך היה שמואל יוסף צ'אצ'קס (לימים ש"י עגנון).
במלחמת העולם הראשונה ובעקבותיה.
במלחמת העולם הראשונה עברה בוצ'אץ מיד ליד מספר פעמים. בספטמבר 1914 נכבשה העיר על ידי הצבא הרוסי. החיילים הרוסים, ובמיוחד הקוזאקים, עשו פוגרומים ביהודים, שרפו בתים יהודיים רבים, וביצעו מעשי אונס ושוד. רבים מיהודי העיר נמלטו לווינה ולערים אחרות באוסטרו הונגריה ובמקביל, הגיעו אל העיר פליטים יהודים מהמזרח שנסו מפני הצבא הרוסי. גם חלק ניכר מהפליטים המשיכו במסעם מערבה. ביוני 1915, כחלק ממתקפת גורליצה-טרנוב כבשו האוסטרים מחדש את העיר, כיבוש שהיה מלווה שוב בחורבן חלקים מהעיר.
במתקפת ברוסילוב, ביוני 1916 הופצצה העיר קשות וחלק גדול ממרכז העיר חרב. הצבא הרוסי השתלט שוב על העיר ב-10 ביוני, אולם ב-1917 השתלט עליה שוב הצבא האוסטרו הונגרי.
עם תום מלחמת העולם הראשונה, סופחה העיר לרפובליקה העממית של מערב אוקראינה, שהחזיקה בה לסירוגין עד סיפוחה לפולין ביולי 1919, בעקבות מלחמת פולין-אוקראינה. בהמשך, במלחמה הפולנית-סובייטית נכבשה העיר לתקופה קצרה (אוגוסט ספטמבר 1920), על ידי הצבא האדום. רוב הפעולות האלה לוו בפוגרומים ביהודי העיר.
במלחמת העולם השנייה והשואה.
בין ספטמבר 1939 ליולי 1941, הייתה בוצ'אץ' תחת שלטון סובייטי.
כפועל יוצא מן הנספח הסודי בהסכם ריבנטרופ מולוטוב לחלוקתה של פולין בין הסובייטים לגרמנים, נכנסו הסובייטים לבוצ'אץ' בתחילת מלחמת העולם השנייה, ב-17 בספטמבר 1939.
תקופת הכיבוש הסובייטי אופיינה בשקט יחסי לעומת הסערה שהתרגשה ממערב. הסובייטים פתחו בהגלייה של קבוצות אידאולוגיות מתחרות - לאומנים אוקראינים ופולנים, יהודים בעלי נטיות ציוניות, ובעלי הון ואחוזות - לגולאגים שבתוככי ברית המועצות. בדיעבד ניצלו כך חלק מן המגורשים מההשמדה של הכיבוש הנאצי, אך רבים מביניהם לא שרדו.
בתקופה זו של השלטון הסובייטי נוונו בהדרגה היוזמות והעסקים הפרטיים והוחלפו בשיטה הקואופרטיבית. מחד פורקה נציגות הקהילה היהודית ומאידך זכו נאמני הקומוניזם מקרב האוכלוסייה היהודית במשרות בכירות במנגנון הסובייטי המקומי. מחד נסגרו בתי הספר היהודיים ("תלמוד התורה" ו"תרבות") ומאידך נפתח בית ספר ששפתו יידיש והוסרו מגבלות הנומרוס קלאוזוס שכפה השלטון הפולני על החינוך העל-יסודי. באופן רשמי חופש הפולחן הדתי נשמר לכאורה, אך למעשה הוטלו מסים על מוסדות הדת, ותלמידי ישיבות ורבניהם שניסו להמשיך לעסוק בלימודי דת נרדפו ונאלצו לברוח לארצות אחרות או לקיים את הלימוד בהסתר. עם זאת הביטחון האישי היה בגדר הסביר.
הגרמנים כבשו את העיר ב-5 ביולי 1941, כחלק ממבצע ברברוסה שהיה הפרתו של הסכם ריבנטרופ מולוטוב. את זמן הדמדומים בין נסיגת הסובייטים לבין הקמתו של ה"סדר החדש" ההיטלראי ניצלו הכנופיות האוקראיניות הלאומיות למסע של רצח ושוד שקורבנותיו היו יהודים ברובם.
באוגוסט 1941 הורו הגרמנים על הקמתה של מנהלת היהודים - היודנראט, הזרוע הביצועית שלו - המשטרה היהודית, ו"לשכת העבודה". כלפי הגרמנים היה היודנראט מחויב לספק כוח עבודה לעבודות שונות בעיר ובמחנות עבודה בסביבה: גברים נשלחו לבורקי ווילקי ונשים ליגלניצה. כן נדרש היודנראט לערוך קונטריבוציות - החרמות של כסף, מטלטלין ונכסי דלא ניידי מן האוכלוסייה היהודית לטובת מאמץ המלחמה הגרמני. כלפי היהודים היה היודנראט מחויב בפעולות של מנהלה עירונית על כל אגפיה.
במהלך יולי-אוגוסט נוספו לאוכלוסיית העיר אלפי פליטים יהודיים הונגרים מהקרפאטרוס ומניין היהודים בעיר צמח לכדי 15,000 נפש. במשך שהותם בעיר זכו הפליטים למחסה, מזון וביגוד מן הקהילה, ביוזמת היודנראט. כעבור כחודשיים נאספו הפליטים על ידי המשטרה האוקראינית והוצאו אל מחוץ לעיר. ייתכן שהוטבעו במי נהר הדנייסטר.
בדצמבר 1941 נלקחו צעירים יהודיים למחנות עבודה בסביבות טרנופול כדוגמת בורקי-ווילקי. קבוצת צעירות נשלחה למחנה יאגלניצה. באותו החודש נדרשו היהודים למסור את הפרוות שברשותם. באותו חורף של 1942–1943 גבר הרעב במחנה ופרצה מגפת טיפוס. בעקבות הרעות תנאים חוזרים ונשנים התפטר ראש היודנרט מנדל רייך ובמקומו נכנס לתפקיד ברוך קרמר, שהתנהגותו הייתה קשוחה יותר ומשתפת פעולה עם המשטר הגרמני.
הגטו וחיסולו.
ב-22 ביוני 1941, עם תחילת פלישת גרמניה לברית המועצות, במבצע ברברוסה תוך הפרת הסכם ריבנטרופ-מולוטוב, ניסו יהודים רבים להימלט אל הצד הסובייטי אך נאלצו לשוב לבוצ'אץ' בעקבות טורי הצבא הגרמני שסגרו בפניהם את המעבר.
בחודשים האחרונים של שנת 1942 הגטו בבוצ'אץ' הוקף בחומות וגדרות. עד אז הגטו נוהל במתכונת "פתוחה" על פי צו שאסר על הימצאות יהודים דרומית לרחוב קוליובה והרחובות הממשיכים אותו עד לגשר השחור המוביל מזרחה. אל גטו זה צורפו שרידי יהודי העיירות והכפרים סביב: באריש, מונצסקה זסלוביץ', פוטוק-זלוטי וקורופיץ. הצפיפות הגיעה לכדי עשרה איש בחדר, ובין עשרים לשלושים איש מתו בכל יום ממחלת הטיפוס.
בשבת פרשת נח, ו' חשון תש"ג, 17 באוקטובר 1942, החלה האקציה הראשונה, בביצוע קבוצת חיילים גרמנים מאיינזצגרופה d - ובסיוע אנשי משטרת מתנדבים אוקראינים. באותה תקופה לעיירה הועברו גם יהודים מאושצ'יה ז'יילונה הסמוכה. הגברים היהודים מגיל 18 עד 50 רוכזו בכיכר שלפני בית המשפט העירוני. בחיפוש דקדקני בבתים נורו כ-200 יהודים מסתתרים. לאחר התעללות בכיכר שוחררו רוב הגברים ונותרו 350 יהודים בעלי השכלה גבוהה או בשכבת ההנהגה, וביניהם חלק מחברי היודנרט הנבחר זה עתה. אלו הוצעדו כשני קילומטר אל "גבעת פדור" ושם נורו במקלע. במהלך היום בהמשך נעצרו שוב כ-1600 יהודים והובלו לתחנת הרכבת, משם נשלחו אל מותם בקרונות מסע חתומים למחנה הריכוז והמוות בלזץ, שם נרצחו מיד עם ירידתם מהרכבת בתא גז.
בערב שבת י"ח בכסליו תש"ג 27 בנובמבר 1942, כונסו כ-2500 יהודים ונשלחו למחנה המות בלזץ. יהודים ניסו להימלט אך האוקראינים בני המקום הסגירו אותם לידי הגרמנים וסייעו להם בחיפושיהם. כתוצאה מכך, בתום היום נאספו כ-250 גופות יהודים ברחובות העיירה וסביבתה.
ביום שני, 1 בפברואר 1943, (כ"ו בשבט תש"ג) ובמשך יום נוסף, הובלו 2000 יהודים מגטו בוצ'אץ' לגבעת פדור, ושם נורו אל תוך בורות מוות. לאחר טבח זה, "המתאימים לעבודה" נלקחו למחנה עבודה פודהייצקה הסמוך לבוצ'אץ'.
במהלך מרץ ואפריל יחידות גרמנים בסיוע אוקראינים סגרו אזורים שונים של העיירה, בכל פעם קבוצת בתים קטנה, רוקנה אותם מיהודים, שנשלחו לבית הכלא המקומי. משם הוצעדו לגבעת פדור, ושם נורו ונרצחו וגופותיהם נוספו לקבר האחים הענק.
ביום שלישי 13 באפריל (ח' בניסן תש"ג) בוצעה אקציה נוספת, במהלכה היה ניסיון של התנגדות יהודית מאורגנת, שלא צלח. שוטר אוקראיני אחד נהרג במהלך הטבח שבוצע באותו יום בגבעת פדור, אך שאר הקושרים לא הצליחו להגיע לעמדותיהם. בעקבות זאת עזבה קבוצת ההתנגדות את העיירה ויצאה ליערות. במהלך חודשים אלו, לחטופים מהבתים ולנרצחים האחרים נוספו גם 400 צעירים יהודים מהעיירה שנבחרו לעבודה במחנה ביאגלנציה, ובמקום זאת נשלחו ישירות אל מותם. כ-3000 יהודים נרצחו בבוצ'אץ' במעשי הטבח במשך חודשיים אלו.