הרשות הציבורית אינה חייבת לקבל את דעתו של הגוף עמו היא מתייעצת, אך היא חייבת לשקול את עמדתו בלב פתוח ובנפש קולטת. כלומר, עליה להתייחס לעמדת הגוף באופן ענייני ורציני. כך, למשל, קבע השופט משה לנדוי כי "מן החומר העובדתי, שהובא לפנינו, נוכחנו לדעת, שכל אותה התייעצות עם המועצה הייתה חסרת משמעות וממשות, כי השר כבר גמר בדעתו להתלות את הרישיון ולהפסיק את החפירות, בין אם המועצה תיענה לבקשתו או בין שתמאן ... לא לזה ייקרא התייעצות עם המועצה 'בלב פתוח'"
במקרים מסוימים, כדי לפעול בניגוד להמלצת הגוף המייעץ, על הרשות הציבורית להשתית את החלטתה על נימוקים מבוססים וענייניים. אין זה נכון לכל התייעצות, והדבר תלוי בנסיבות שונות, ובהן מהות הסוגיה, לשונו של החוק המחייב את ההתייעצות ותכליתו, המעמד ותחומי המומחיות - הן של הרשות המתייעצת והן של הגוף המייעץ, ועוד.
במובן זה, כאשר חוק קובע כי על רשות ציבורית להתייעץ עם גוף אחר, מדובר בדרישה חלשה יותר מאשר בדרישה לקבל הסכמה או אישור של גוף אחר, שמשמעותם בפועל זכות וטו לאותו הגוף. סוגיה זו עולה לא אחת במהלך חקיקתם של חוקים שונים המקנים לשר מסוים סמכות להתקין תקנות, כאשר מתעורר קונפליקט בין מי שסבור שיש לאפשר לשר אחר להטיל וטו על התקנות, לבין מי שסבור שדי בהתייעצות עם אותו השר. דוגמה לכך ניתן לראות בדיון שהתנהל בכנסת במהלך אישורו של חוק הקרינה הבלתי מייננת, שבו נדונה הסתייגות של חבר הכנסת אליעזר כהן, שביקש לקבוע כי התקנות שמתקין השר להגנת הסביבה בעניין מרחקי בטיחות מאנטנות סלולריות יהיו בהתייעצות עם שר התקשורת, בניגוד לנוסח הצעת החוק, שדרש את הסכמת השר.
כאמור, על הרשות הציבורית לשקול את עמדתו של הגוף עמו היא מתייעצת בלב פתוח ובנפש קולטת, אך אין פירושו של דבר שהיא רשאית להתפרק משיקול דעתה. על הרשות לבחון בעצמה את העצה שניתנה לה, ואל לה לקבלה באופן אוטומטי.
נפקות הפרת החובה.
ככלל, העמדה המקובלת בפסיקה היא שדינה של החלטה שנתקבלה מבלי שמולאה דרישת החובה להתייעץ היא בטלות. עם זאת, מאז שנות ה-80 וה-90 רווחת דוקטרינת הבטלות היחסית, שלפיה כאשר ברור מנסיבות המקרה כי ההתייעצות לא הייתה עשויה בשום אופן לשנות את ההחלטה, תעמוד ההחלטה בתוקפה.
קרוקט (משחק)
קרוקט (Croquet) הוא משחק המשמש הן כספורט תחרותי והן כבילוי, שעיקרו חבטה בכדור משחק קטן מפלסטיק או מעץ, באמצעות פטיש, דרך חישוקים המעוגנים בקרקע בצורת קשת, במגרש מדושא או במדשאה. המשחק פופולרי במיוחד בארצות דוברות אנגלית אך גם בצרפת. ייחודו של המשחק הוא שהוא בין סוגי הספורט היחידים בהם מתחרים גברים לצד נשים.
היסטוריה של הקרוקט.
נראה שמקור המשחק במשחק צרפתי מימי הביניים בשם "mail" (פטיש בצרפתית עתיקה). המשחק הובא לבריטניה במהלך המאה ה-14. כפי הנראה שהגרסה המודרנית של המשחק הומצאה באירלנד בשנות השלושים של המאה ה-19, בהשפעת הקריקט והגולף, ומשחק כדור ופטיש בשם "פאל מאל". המשחק הגיע לאנגליה בשנות החמישים של המאה ה-19 וצבר פופולריות בקרב המעמד העליון, ומשם הגיע למושבותיה של אנגליה.
הקרוקט נפוץ כיום בקנדה, ארצות הברית, אוסטרליה, ניו זילנד וצרפת, ועל אף שמעולם לא הצליח למשוך את לב ההמונים, שמר במהלך השנים על קהל אוהדים ושחקנים מסור.
כללי המשחק.
כללי משחק הקרוקט משתנים ממגרש למגרש, וזאת בשל הצורך להתאים לעיתים את המשחק למגרש שגודלו פחות מן הגודל הסטנדרטי. הכללים שיתוארו להלן הם הכללים הנהוגים במשחק "קרוקט ההתאחדות" (Association Croquet), והם הנהוגים במגרשים רבים, וכן במשחקים ברמה הבינלאומית.
משחק הקרוקט משוחק על מגרש דשא בצורת מלבן שגודלו 28 על 35 יארד (כ־26 מ' על 32 מ') ובו מסודרות שורות של חישוקים, ובמרכזו יתד. החישוק עשוי משני מוטות מתכת, המחוברים ביניהם בקשת. גובהו מעל פני האדמה הוא 12 אינץ' (כ-30 סנטימטר). הרווח בין מוטות המתכת הוא לכל היותר 4 אינץ' (כ-10 סנטימטר) ולכל הפחות 3 ו-3/4 אינץ' (כ-9 וחצי סנטימטר). היתד היא יתד מתכת עגולה, בקוטר אחד וחצי אינץ' (3.81 סנטימטר), וגובהה מעל פני האדמה 18 אינץ' (כ-46 סנטימטר). רוחבו של הכדור הוא 3 ו-5/8 אינץ', קרוב מאוד למרחק בין המוטות המרכיבים את הקשת.
בדומה לטניס, המשחק משוחק ביחידים או בזוגות. אדם אחד (או זוג אחד) מקבל את הכדורים הכחול והשחור, ויריבו מקבל את הכדורים האדום והצהוב. בכל תור, ניתן לשחק רק בכדור אחד, על פי בחירת השחקן, ויש להמשיך ולשחק בו עד לסוף התור. בכל תור מקבל השחקן חבטה אחת. אם הצליח להעביר את הכדור דרך אחד החישוקים ("להריץ חישוק" - run a hoop), או פגע בכדור אחר (פגיעה בכדור אחר נקראת "רוקט") יזכה בחבטה נוספת. אם פגע בכדור אחר, עליו לאסוף את הכדור שלו, להצמידו לכדור האחר בו פגע, ולחבוט בהם כשהם צמודים. זו "חבטת הקרוקט" שנתנה למשחק את שמו. לאחר חבטת הקרוקט ניתנת לחובט חבטה נוספת, בה עליו לנסות להריץ חישוק או להשיג רוקט. ניתן להשיג רוקט לגבי כל אחד משלושת הכדורים שהשחקן אינו משחק בהם (הכדור הנוסף שלו, וכדורי היריב) רק פעם אחת, עד שהשחקן מריץ חישוק, ואז הכדורים "משתחררים" וניתן לפגוע בהם שוב. מטרת המשחק היא להעביר את שני הכדורים דרך מעגל של שנים עשר חישוקים, ובסופו של דבר לפגוע ביתד מרכזית, הישג המעניק 13 נקודות לכל כדור. על פי הכללים הרשמיים מסתיים המשחק כאשר יש הסכמה בין השחקנים מי ניצח, והשחקנים עוזבים את המגרש, ומשחק אחר מתחיל בו.
שחקנים טובים מצליחים להעביר את הכדור דרך מספר חישוקים בכל תור, והטובים ביותר מצליחים להשיג סיבוב שלם בתור אחד. מכיוון שכך, קיימת גרסה "מתקדמת" של המשחק, בה נענש שחקן אם לא הצליח "להריץ" סדרה מסוימת של חישוקים באותו התור.
קרוקט תחרותי.
אולימפיאדת פריז, בשנת 1900, כללה שלוש תחרויות קרוקט - זוגות, יחידים עם כדור אחד, ויחידים עם שני כדורים. פרט לשחקן בלגי שנפסל בשלב מקדמי, היו כל המשתתפים צרפתים. בתחרויות השתתפו שבעה גברים ושלוש נשים. על פי התיעוד שנותר מן התחרות עולה כי ייתכן שלזוג הצרפתי שזכה בתחרות הזוגות לא היו מתחרים. הייתה זו האולימפיאדה היחידה שכללה תחרות קרוקט. באולימפיאדת סנט לואיס שנערכה בשנת 1904 לא הייתה תחרות קרוקט, אלא תחרות בענף ספורט דומה שנקרא "רוק" (Roque). ה"רוק" שונה מקרוקט בכך שמשחקים אותו על מגרש קטן יותר, וחולי באמצעות פטישים קטנים יותר בעלי ראש מצופה אבן. ארצות הברית הייתה היחידה שהשתתפה בטורניר ה"רוק". התחרות היחידה הייתה תחרות יחידים, שמספר משתתפיה לא תועד. בהיעדר מתחרים, זכו האמריקנים בשלושת המקומות הראשונים. ביתר האולימפיאדות לא נכלל טורניר קרוקט.
בעולם קיימים מספר מועדונים המשחקים קרוקט תחרותי, והידוע מביניהם הוא "All England Lawn Tennis and Croquet Club" (מועדון מדשאת הטניס והקרוקט הכל אנגלי), המארח גם את אליפות וימבלדון בטניס.
ישנם מספר סוגי קרוקט בהם משחקים, כאשר ההבדלים ביניהם הם בשיטת הניקוד, סדר התורים, ומיקום החישוקים במגרש. "קרוקט ההתאחדות" ו"גולף קרוקט" הן צורות קרוקט בעלות כללים רשמיים שזכו להכרה בינלאומית. סוגים נוספים של קרוקט הם "מונדו קרוקט", "אקסטרים קרוקט" ו"קרוקט אופניים".
מעבר למשחקים ברמת המועדון ישנן אליפויות עולם וטורנירים בינלאומיים בהן משתתפות מדינות בעלות תרבות קרוקט כאנגליה, ארצות הברית, ניו זילנד ואוסטרליה. בין מדינות אלו נערך מדי שלוש או ארבע שנים טורניר "מגן הקרוקט הבינלאומי של מקרוברטסון". הממלכה המאוחדת היא הכוח המוביל בטורניר זה, וזכתה בו 13 פעמים מתוך 19 הפעמים בו התקיים.
אלוף העולם הנוכחי (2008) ב"קרוקט התאחדות" הוא כריס קלארק מהממלכה המאוחדת. אליפויות העולם מאורגנות על ידי WCF (World Croquet Federation - פדרציית הקרוקט העולמית), ומתקיימות אחת לשנתיים או שלוש. אליפות העולם הבאה תתקיים בשנת 2009 בפאלם ביץ' בפלורידה.
הקרוקט נחשב לספורט תחרותי מאוד. ייתכן שעובדה זו נובעת מכך שבניגוד לגולף, השחקנים מנסים לרוב להסיט את כדורי יריביהם לעמדות גרועות. עם זאת, משחק שלילי כשלעצמו אינו מהווה לרוב אסטרטגיה מנצחת ושחקן טוב יוכל להשתמש בכל ארבעת הכדורים על מנת לקדם את עמדתו, במקום להקשות על יריביו. הישג טוב בתחרויות בינלאומיות הוא צבירת 26 הנקודות האפשריות בשני תורים בלבד.
הקרוקט ייחודי בכך שבניגוד לסוגי ספורט רבים אחרים, גברים ונשים מתחרים זה בזה, ומדורגים יחדיו.
סוגים שונים של משחק הקרוקט.
גולף קרוקט.
במשחק הגולף קרוקט כל שחקן מנסה בתורו להכות בכדור דרך אותו החישוק, והמנצח הוא זה שמצליח להכות בכדור ראשון דרך מרב החישוקים. המשחק הוא קל יותר ללמידה וקל יותר לשחק בו, אך אוהדי הקרוקט הרגיל טוענים שחסרון "חבטת הקרוקט" הופך אותו לפחות מתוחכם. בשל היותו קל ופשוט יותר ממשחק הקרוקט משחק "גולף קרוקט" זוכה לפופולריות ברחבי העולם, ובייחוד במצרים משם מגיע אלוף העולם הנוכחי, מוחמד נאסר.
קרוקט "6 שערונים" אמריקני.