בשלבים האחרונים של המצור מול התמוטטות מערך המגינים והדלדלות מספרם הלכו התקפות הצלבנים והתגברו, הצבא האנגלי בנה טרבושות - מכונות מצור שהפגיזו את חומות העיר וביצוריה בקצב של 8 סלעים בדקה ובמהלך חודש ספטמבר כרו הגרמנים מנהרה חדשה מתחת לחומה המזרחית וביום ה-16 באוקטובר נפערה פרצה ענקית בחומה ומגדל מצור חדש הוסע אליה. בלילה של ה-19 באוקטובר נערך טקס דתי בו בורכו מכונות המצור על ידי כמרים והצלבנים ניסו לפרוץ אל תוך העיר. במהלך היומיים הבאים השתוללו קרבות עקובים מדם סביב הפרצה ומגדל המצור במהלכם הוברר למגינים כי אבדה כל תקווה והם פתחו בשיחות על תנאי כניעה.
הצלבנים שחששו כי הזכות לטבוח את חיל המצב ולבזוז את אוצרות העיר שהייתה שמורה לחיילים בעת כיבוש העיר בכוח הזרוע תאבד להם, התפרעו בניסיון למנוע כניעה מסודרת של העיר. ביום 24 באוקטובר נחתם הסכם הכניעה והצלבנים נכנסו לתוך העיר, מיד לאחר שמצודת העיר נמסרה לידי הצלבנים החלו חמישה ימים רצופים של ביזה במהלכם נאנסו נשות העיר וגברים נרצחו, החרב לא פסחה על האוכלוסייה הנוצרית המקומית שחיה בשיתוף פעולה עם השליטים המוסלמים של ליסבון.
בעוד חלק מהצלבנים מתיישבים בליסבון, גדודים נוספים חברו לצבא הצלבני במצור המוצלח על טורטוסה. מיעוטם יצאו בחודש פברואר אל ארץ הקודש להשלים את חלקם במסע הצלב - כפי שתכננו מלכתחילה, והגיעו בדיוק בזמן להשתתף במצור הכושל על דמשק.
מסע הצלב לארץ הקודש.
ביזנטיון.
על פי התוכנית אמורים היו צבאות מסע הצלב השני ללכת בעקבות צבאות מסע הצלב הראשון ולהתכנס בקונסטנטינופול, משם להמשיך באסיה הקטנה אל הנסיכויות הצפוניות של ממלכת הצלבנים – אנטיוכיה וטריפולי.
משנתקבלו בארמון הקיסר הביזנטי מנואל הראשון הידיעות ולאחר מכן איגרות מאת האפיפיור אוגניוס השלישי ומלך צרפת לואי השביעי נתעוררו בביזנטיון זיכרונות של אירועי מסע הצלב הראשון שכללו עימותים עם צבא הצלבנים שהיה בעיקרו אספסוף, אירועים של פגיעה באוכלוסייה האזרחית ואי נכונות של הצלבנים לקבל עליהם את מרות ביזנטיון.
על מנת לנסות להבטיח את ביטחון ביזנטיון ובניסיון לשמר אינטרסים ביזנטיים באסיה הקטנה שלח הקיסר הביזנטי משלחת לחצר מלך צרפת בהצעה לקחת את המסע בשטחי ביזנטיון תחת חסותו – לספק מורי דרך אספקה וגישה לשווקים לצבא ולדאוג לשערי חליפין הוגנים תמורת הבטחה כי הצבא מהצלבני יקבל מרות וחסות ביזנטית ומעל לכל יבטיח את שלום האימפריה ותושביה.
התמונה הגאו-פוליטית באסיה הקטנה.
באופן כללי היה מצבה של האימפריה הביזנטית איתן יותר בתקופת מסע הצלב השני מאשר בתקופת מסע הצלב הראשון. האמירות של זנגי – שליט חלב לא איימה כלל על ביזנטיון וגם לנפילת אדסה לא הייתה כל השפעה ישירה על ביזנטיון.
בשנת 1141 השתנה מאזן הכוחות באסיה הקטנה, מדינת השבט הטורקמני דנשמנד – אויבה הראשי של ביזנטיון – התפרקה וצבא האימפריה ניהל עתה עימותים צבאיים מוגבלים עם השׂוּלטנות הסלג'וקית של קוניה. במהלך 1146 צר צבא ביזנטיון על בירת השׂוּלטנות אך בסמוך לכניסת צבא הצלבנים לאסיה הקטנה כרת הקיסר מנואל ברית עם השׂולטן מסעוד מקוניה, להסכם שלום זה הייתה השפעה מכרעת על כישלון המשא ומתן בכך שנתן יד חופשית לצבא שׂוּלטנות קוניה להיכנס לעימות עם הצבאות האירופאיים.
יציאה למסע הצלב.
המחנה הגרמני.
המחנה הגרמני יצא לכיוון ארץ הקודש באפריל 1147, הכוחות הגרמניים שכללו אבירים וחיילים רגלים אך גם מספר גדול של עולי רגל ואזרחים. בפיקודו של קונרד השלישי, מלווה במי שעתיד להיות צלבן במסע הצלב השלישי פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. המחנה התרכז בבמברג ומשם המשיך דרומה דרך נירנברג ונכנס לתחום הונגריה בחודש יוני. על גבול הונגריה עם האימפריה הביזנטית פגש קונרד את שליחיו של עמנואל קומנינוס, בדרך לכוון קונסטנטינופול החלה משמעת המחנה להתרופף ומעשי שוד וביזה כנגד האוכלוסייה האזרחית נעשו שכיחים ובספטמבר 1147 הגיע המחנה לחוף מול הבירה הביזנטית ובאמצע החודש עברו הגרמנים את המיצרים אל החוף האסיאתי. כה גדול היה המחנה שמלווי המחנה הביזנטיים נכשלו בספירת אנשיו.
המחנה הצרפתי.
ביוני 1147 התרכז המחנה הצרפתי במץ, תחת פיקודו של לואי השביעי, מלך צרפת ועשה את דרכו דרך וירצבורג ורגנסבורג. ומשם בעקבות הצבא הגרמני אל כיוון ביזנטיון, על הדרך נראו סימנים המעידים על מעבר הצבא הגרמני קודם לכן – ערים ויישובים הסוגרים את שעריהם ומחירים מופקעים של סחורות. באוקטובר 1147 הגיע הצבא הצרפתי בקונסטנטינופול, כאן ניהל המלך הצרפתי משא ומתן עם הקיסר הביזנטי שדרש מלואי השביעי שבועת אמונים ווסלית, שאכן ניתנה למרות התנגדות חלק מהאצילים הצרפתיים שהביאו רגשות אנטי ביזנטיים עזים.
לחימה באסיה הקטנה.
המחנה הגרמני.
לאחר שהיה של כחודש מחוץ לחומות קונסטנטינופול יצא הצבא הגרמני בדרכו אל הכוון הכללי של הממלכה הצלבנית, תוך שהוא בוחר את הנתיב של לוחמי מסע הצלב הראשון ומבלי לחכות לבואו של הצבא הצרפתי, בליווי של מדריכים ביזנטיים שעזרתם התגלתה כמוגבלת ובעלת תועלת מועטה וללא הכנה טקטית וצבאית שתכין את הצבא למפגש עם לחימה טורקית - מוסלמית. ביום ה-15 באוקטובר הגיע המחנה לניקאה ושם התפצל לשני מחנות נפרדים, מחנה אחד בפיקוד המלך קונרד יצא בעקבות מסע הצלב הראשון לכוון דורילאום בעוד המחנה השני בראשות אחיו למחצה של המלך – אוטו מפריציג יצא לאורך דרך החוף אל העיר אדליה – אנטליה של ימינו. המסע ללא כמות מספקת של צידה ובשטח ללא מים ומקורות מזון הביא את הצבא הגרמני לאפיסת כוחות.
קרב דורילאום.
ביום 25 באוקטובר הגיעו הגרמנים לעיר דורילאום, בעודם מתכוננים לחניה התנפל עליהם בהפתעה צבא סלג'וקי, חיל הפרשים הגרמני התקשה לעלות לסוסים ולאחר מכן נמשך למלכודת טורקית קלאסית של נסיגה מדומה וחשף את חיל הרגלים להתקפה של פרשים טורקים שגבו ממנו קורבנות כבדים. לאחר תבוסה זו החליט קונרד לסגת לניקאה לצורך התארגנות. הנסיגה תוך לחימה עם גדודים של קשתים רכובים טורקים וללא מזון או מים הפכה לבריחה משהושמד חיל המאסף. בתחילת נובמבר הגיעו שרידי הצבא הגרמני לניקאה ובראשם המלך קונרד – פצוע מפגיעת חץ בראשו. כאן התפורר הצבא לחלוטין, רוב הניצולים ממשיכים בבריחה אל כוון גרמניה בעוד רבים אחרים מתים מתשישות תת-תזונה ומחלות.
גורלו של המחנה הגרמני השני לא היה טוב יותר, המחנה שכלל מספר גדול של עולי רגל לא חמושים נע במסלול המוביל אל דרך החוף, ליד העיר לאודקיה נפל למארב סלג'וקי שם נהרגו רוב הגרמנים, מעטים שרדו את המסע אל העיר הביזנטית אדליה שם חברו אל המחנה הצרפתי.
המחנה הצרפתי.
ביום 17 באוקטובר חצו הצבאות הצרפתיים בפיקודו של המלך לואי השביעי את המיצרים אל אסיה הקטנה ולאחר עיכוב קצר בו נערכו סידורים ותיאומים לוגיסטיים עם הקיסר עמנואל ופקידיו יצא הצבא הצרפתי בעקבות הצבא הגרמני. ביום ה-26 באוקטובר נפגשו הצרפתים עם שרידי המחנה הגרמני. פגישת המלכים האירופאים הייתה תיאטרלית והם התחבקו לעיני הלוחמים. מכאן המשיך המסע לאורך דרך החוף לכוון אדליה. בהגיעם לעיר אפסוס ניאות קונרד השלישי להזמנתו של עמנואל קומנינוס לחזור לקונסטנטינופול לקבל טיפול בפצעיו.
מאפסוס פנה הצבא הצרפתי אל לאודקיה – מקום תבוסתו הקודמת של המחנה הצרפתי. בדרך נערכו שני קרבות עם כוחות סלג'וקים, ראשונה מחוץ לאפסוס בערב חג המולד וקרב שני גדול יותר על גדות הנהר מיאנדר - בהם ניצחו הצרפתים. הצבא הצרפתי – עתה תחת התקפות בלתי פוסקות של פרשים סלג'וקים המשיך אל כוון אדליה. מסע זה נוהל על ידי הטמפלרים שהחזיקו את המחנה מלהתפורר תחת הלחץ. בקרב במעבר בהרי קדמוס הצליח הצבא הצרפתי לשמור על חיל הרגלים ועל הלא חמושים במחיר חייהם של האבירים שומרי ראשו, לואי העביר את הפיקוד על הצבא לידי הטמפלרים וב-20 בינואר 1148 הגיע הצבא אל המישור למרגלות חומות העיר אדליה כשהוא סובל מרעב, מחסור בסוסים ובמזון. בחודש מרץ 1148 נטש לואי עם אצילי ממלכתו אבירים צרפתיים ולוחמי המסדרים הצבאיים את שאר המחנה הצרפתי – חיילי חיל הרגלים ועולי הרגל הלא חמושים, עלה על ספינות ביזנטיות והפליג אל חופי סוריה הצלבניים. הצלבנים הנותרים באדליה נטבחו על ידי הטורקים או מתו ברעב.
מסע הצלב השני בארץ ישראל.
תמונה גאו-פוליטית של ממלכת ירושלים.
מאז נפילת אדסה וההכנות למסע הצלב השתנתה התמונה הגאו-פוליטית על גבולות ובתוך ממלכת ירושלים. המלך–ילד בולדווין השלישי, מלך ירושלים תפס את מושכות השלטון וחילק עם אימו מֶלִיסֶנְדֶה את כיסא מלכות ירושלים. מלכות זנגי התחלקה לשניים עם מותו, בנו סיף א-דין גאזי תפס את השלטון במוצול ובנו השני נור א-דין תפס את השלטון בחלב ובמהלך השנים שבהן נלחמו צבאות מסעי הצלב באסיה הקטנה נלחמו צבאות חלב נגד נסיכות אנטיוכיה ואף הצליחו לכבוש מבצרים חשובים בגדה המזרחית של נהר העאסי (אורונטס). במקביל נתערערו יחסי ממלכת ירושלים עם בת בריתה הטבעית מול האיום - דמשק. כך יזמה ממלכת ירושלים מסע מלחמה בעבר הירדן שכוון כנגד מבצרים דמשקאיים בחורן. המסע הסתיים באבדות קשות וערעור היחסים עם דמשק.
מועצת עכו.
באביב של שנת 1148 נחתו שרידי מסע הצלב השני בערי הנמל של סוריה וארץ ישראל. במרץ נחת – לאחר מסע של שבועיים – לואי השביעי בנמל של אנטיוכיה ונתקבל ברוב טקס על ידי נסיך אנטיוכיה ריימונד, חודש לאחר מכן נחת באשקלון קונרד השלישי מלווה באבירים גרמניים ועלה לירושלים שם היה אורחם של הטמפלרים ומיד לאחר מכן נחתו בחופי הארץ גדודים צלבניים מצרפת. באופן טבעי, הפך לואי השביעי למנהיג של מסע הצלב.