קרניאל היה חבר במספר ועדות ציבוריות בתחום התקשורת: ועדת חיסיון עיתונאי בראשותו של פרופ' אשר מעוז אשר ניסחה בשנת 1995 הצעה לעיגון בחוק של החיסיון העיתונאי; הוועדה לחופש המידע בראשות השופטת ויקטוריה אוסטרובסקי-כהן, שהעמידה בשנת 1995 את הבסיס לחקיקתו של חוק חופש המידע. בשנת 2004 היה קרניאל ממייסדי התנועה לחופש המידע וחבר בהנהלתה. בשנים 2001-2004 היה חבר בשתי ועדות ציבוריות לבדיקת עתידה של הטלוויזיה הלימודית, ועדת האוזר וועדת שטרן, אשר העמידו תוכניות לרפורמה של הטלוויזיה החינוכית. במסגרת לשכת עורכי הדין היה קרניאל חבר משנת 1999 בוועדת שלטון החוק וזכויות האזרח של הלשכה, מ-2003 היה יו"ר ועדת התקשורת של הלשכה, ומשנת 2007 יו"ר ועדת המדע והטכנולוגיה. בשנת 1994 היה חבר ומרכז הוועדה לבדיקת הטיפול המערכתי באלימות שוטרים בראשות מרדכי קרמניצר שמונתה על ידי השר לביטחון פנים, משה שחל.
תחומי מחקר עיקריים.
קרניאל חוקר וכותב בנושאים הקשורים לזכויות אדם, מאבק בשחיתות, וחופש הביטוי באינטרנט.
מחקריו ומאמריו בנושא הפרת אמונים עוסקים בחידוד ההבחנה בין התחום הפלילי לתחום שאינו פלילי, ומשמשים בסיס לפרשנות העבירה של מרמה והפרת אמונים של עובדי ציבור ושל דירקטורים ומנהלים בתאגידים.
בשנת 1997 פרסם קרניאל מאמר בשם "חופש הביטוי באינטרנט" ומאז הוא כותב ומקדם את העמדה לפיה חופש הביטוי רחב יותר במדיום החדש, לעומת אמצעי פרסום אחרים.
בשנת 2002 פרסם קרניאל (יחד עם עמירם ברקת) מחקר אמפירי על סכומי הפיצויים בלשון הרע, והצביע על העלייה בסכומים הנפסקים בעוולה זו.
בתחום זכויות היוצרים הוא כותב על זכות הציבור לקבל מידע ולעשות שימוש ביצירות, ותומך ברפורמות בתחום הקניין הרוחני. בין היתר פרסם מאמר על הזכות לצפות בשידור של אירועי ספורט בערוצים מקבילים, שהשפיע על הפסיקה של בית המשפט בנושא. הוא כתב לראשונה על נושא זכויות היוצרים בעולמות וירטואליים כמו סקנד לייף.
בשנים האחרונות הוא חוקר וכותב בנושאי הגנת הפרטיות במדיה חדשים, שוויון, יצוג מיעוטים וערכים בתכנים של תקשורת, ומכהן כמנהל שותף של חממת התוכן בבית הספר לתקשורת במרכז הבינתחומי, ועורך המרחב הציבורי. בספרו האחרון, בשם "פרטיות ותהילה" יחד עם ד"ר עמית לביא דינור, טוענים השניים שאנו מוותרים ביודעין ובקלות על הזכות לפרטיות, ומעדיפים חשיפה נוחות ושיתוף על פני הערך הנמוג של הפרטיות.
התיאוריה האנדוסימביוטית
דיאטומאות
רבקה שץ-אופנהימר
רבקה שץ אופנהימר
אצי איש הקרח
פסגור
פסגור (הלחם בסיסים של פס וסְגוֹר; באנגלית: Lock Zipper Bag) היא שקית בעלת פס סגירה לשימוש רב־פעמי. בפסגור נעשה שימוש רב בתעשייה לרוב באריזות עבור מוצרים אלקטרוניים כאמצעי לאחסון רכיבים. בדרך כלל מעל פס־הסגירה מסומן פס בצבע אדום, שנועד להדגיש שזהו פסגור.
צ'ג'ו
קבוצת פנים וקבוצת חוץ
בסוציולוגיה ופסיכולוגיה חברתית קבוצות פנים (באנגלית - ingroup) וקבוצות חוץ (באנגלית - outgroup) הן סוגים מנוגדים של קבוצות חברתיות. לקבוצת פנים אדם מרגיש שייכות, מגדיר את חברי הקבוצה כ"אנחנו", ואילו לקבוצת חוץ אדם מרגיש ריחוק, התנגדות ורצון להתחרות. את חברי קבוצת החוץ מגדירים כ"הם".
החלוקה של קבוצת פנים מול קבוצת חוץ היא הבסיס לדעות קדומות, סטריאוטיפים, וקונפליקטים.
מקור המושג.
מקור המושג הוא מתיאורית הזהות החברתית של הנרי טז'פל וג'ון טרנר (Henri Tajfel &amp; John Turner). בסוף שנות השבעים הם עשו סדרה של מחקרים שבהם חולקו נסיינים לקבוצות מינימליות. הניסויים האלה הראו שאנשים נוטים להעדיף את חברי הקבוצה שלהם (לחלק להם יותר כסף למשל) ולפגוע בקבוצה אחרת. תוצאות אלו חזרו על עצמן בכל התנאים האפשריים, גם כאשר חלוקה לקבוצות נערכה באופן אקראי או אם חברי קבוצת חוץ לא היו ידועים. עדיין הנסיינים העדיפו את קבוצת הפנים שלהם, גם על חשבון הטובה האישית שלהם.
מאפיינים.
העדפת קבוצת הפנים.
הטיה לטובת הקבוצה - אנו נוטים תמיד להעדיף לטובה את חברי קבוצות הפנים, יש לנו רגשות טובים יותר לגבי קבוצת הפנים, ואנו נוטים לתת יחס לא הוגן לחברי קבוצת החוץ, מה שהומחש בפרדיגמת הקבוצה המינימלית. טז'פל טען כי הסיבה לכך היא השאיפה לקבל הערכה, הערכה העצמית גוברת על ידי הזדהות עם קבוצה ותפיסת הקבוצה הזאת כנעלית על קבוצות אחרות.
הומגניות של קבוצת החוץ.
את קבוצת הפנים אנו תופסים כמורכבת מאינדיבידואלים, ומזהים שונות רחבה בין חברי הקבוצה. אך את קבוצת החוץ אנו תופסים כהומגנית, ולא מזהים הבדלים בין אישים בין חבריה. הסיבה לכך היא שאת הקבוצה שלנו אנו מכירים יותר ויש לנו יותר יכולת לתפוס בן אדם בפני עצמו.
טעות הייחוס המוחלטת.
הטיית ייחוס הדומה לטעות הייחוס הבסיסית מופיעה בהקשר של קבוצת חוץ ומהווה מקור להיווצרות סטריאוטיפים, כאשר אנו שופטים אדם מקבוצת חוץ אנו נוטים לייחס את מעשיו לתכונה פנימית, ואז להכליל את התכונה הפנימית הזו על כל הקבוצה שאליה הוא משתייך.
קבוצת פנים
קבוצת חוץ
ג'בל בטן אל-הווא
פני חימר
פני חימר (באנגלית: Clayface) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס באטמן ביקום DC קומיקס. פני חימר המקורי (קרלו) הופיע לראשונה בחוברת "Detective Comics #40" מיוני 1940 ונוצרה על ידי בוב קיין.
פני חימר המקורי הוא האלטר אגו של בזיל קרלו, שחקן סרטי בי מובי שהחל בחיי פשע בהשתמשו בזהות אותה גילם בסרטי האימה בהם שיחק. עד כה השתמשו בזהות זו שבע דמויות מלבדו - מאט הייגן, פרסטון פיין, סונדרה פולר, קסיוס "קליי" פיין, פיטר מאלי, טוד ראסל וג'וני ויליאמס. לרובם גוף עשוי חרסית ויכולות שינוי צורה.
בסדרה באטמן - הסדרה המצוירת פני חימר הוא האלטר אגו של מאט הייגן. הייגן היה שחקן סרטי קולנוע עד אשר נפגע בתאונה שהשחיתה את פניו. תעשיין מושחת בשם רונלד דאגט מציע לו משחה מיוחדת שמאפשרת לו לעצב את פניו, וכך לשקם את הקריירה שלו. בתמורה למשחה, שהיא בעלת השפעות ממכרות, על הייגן להתחזות לאנשים שונים (על ידי שימוש במשחה ועיצוב פניו) ולבצע מעשי פשע עבור דאגט. באחת הפעמים הייגן מתחזה לברוס ויין ומפליל אותו. בסופו של דבר, כאשר הייגן לא יכול לשלם יותר לדאגט ולבצע פשעים עבורו, דאגט שולח בריונים ששופכים עליו מנת יתר מהמשחה - דבר ההופך אותו ל"פני חימר" - מפלצת גדולה העשויה מחימר היכולה לשנות את מראהה וצורתה בכוח הרצון.
בסדרה הבאטמן יש שני אנשים שעוטים את הזהות של פני חימר: איתן בנט ובזיל קרלו.
בנט היה שוטר בגות'אם שעבד עם שוטרת בשם "איילין יאן" וחברו הטוב של ברוס ווין. ע"פ הסדרה הוא הפך להיות פני חימר בעקבות
כך שנחשף לחומר של הג'וקר שגרם להמסת ליבו ולהפיכת עורו לגוש חימר מהלך.
דמותו של פני חימר מדורגת במקום ה-73 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN. את דמותו בסדרות האנימציה השונות של באטמן מדבב השחקן רון פרלמן.
קילר קרוק
קילר קרוק (באנגלית: Killer Croc, "הקרוקודיל הרצחני") הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס באטמן ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת "Batman #357" ממרץ 1983 ונוצרה על ידי הכותב ג'רי קונוויי והמאייר ג'ין קולן.
קילר קרוק הוא האלטר אגו של ויילון ג'ונס, פושע חסר רחמים שנולד עם תסמיני אטביזם המשווים לו חזות מאיימת של זוחל עצום ממדים. ג'ונס רוצה להפוך לראש העולם התחתון בגות'אם סיטי, ועובד מאחורי הקלעים כדי לצלוף במתחריו הפושעים. בהמשכיות שלפני המשבר, ג'ונס תואר כאדם מפותח פיזית המכוסה כולו בקשקשים ירוקים. מראהו ואישיותו הפכו לחייתיים יותר ויותר, וזאת משום שמחלתו גזלה ממנו כל סממן אנושי.
את דמותו של קילר קרוק מגלם בסרט הלייב אקשן "יחידת המתאבדים" השחקן אדוואלה אקינואויה-אגבאג'ה.
ביוגרפיה בדיונית.
מקור.
ויילון ג'ונס נולד בשכונת עוני בטמפה, ונולד עם אטביזם. אמו מתה בלידתו ואביו נטש אותו, מה שגרם לדודתו לגדל אותו, אך היותה אלכוהוליסטית גרם לה לא לגדל את ג'ונס כראוי. לג'ונס לא היו חברים, והיה מושא ללעג אלו שהכירו אותו. כשגדל ג'ונס מצא עבודה כלוחם בתנינים, ובשלב זה המציא את הכינוי "קילר קרוק". ג'ונס הבין שהוא יכול לקבל יותר כסף בחיי הפשע, לכן החליט להפוך לדמות החזקה ביותר בעולם התחתון של גות'אם סיטי. בין היתר הוא הרג את ג'וזף וטרינה טוד, מה שגרם לבנם, ג'ייסון, להפוך לרובין ולעזור לבאטמן להביס את ג'ונס. ג'ונס נכלא בארקהם אסיילום, שם עבר טיפולים בהלם חשמלי שגרמו לו לסיוטים.
מאוחר יותר, ראס-אל-גול גרם לבריחה המונית של אסירים מארקהם, ביניהם ג'ונס. בתמורה לכך, האסירים הסכימו לעזור לראס בתוכניתו נגד באטמן. תפקידו של ג'ונס היה לפרוץ לאחוזת ויין ולחטוף את אלפרד פניוורת', למרות שלא ידע שויין הוא באטמן. ג'ונס הביא את אלפרד לפויזן אייבי, כשלפתע באטמן הגיע כדי להציל את אלפרד והחטופים האחרים. הוא הביס את ג'ונס, שהוחזר לארקהם.
חסרי הבית וביין, נבל-על.