הרעיון להקים מוזיאון שיוקדש להיסטוריה של יהודי פולין נולד עוד ב-1997, וכבר באותה שנה הפשירה עיריית ורשה למטרה זו את השטח היחידי בתחומי הרובע היהודי לשעבר שנותר לא בנוי. המוזיאון נוסד רשמית בשנת 2005. ב-2007 החל לפעול המרכז החינוכי של המוזיאון, המארגן קורסים וסדנאות בפולין. ביוני 2007 נערך טקס הנחת אבן הפינה, במעמד נשיא פולין לך קצ'ינסקי ומכובדים אחרים. באפריל 2012, הקמת המוזיאון נקלעה למשבר ניהולי וכספי, לאחר שהיו חסרים כעשרה מיליון דולרים למימון השלמת המבנה.
עיריית ורשה וממשלת פולין כיסו כשני שלישים מהוצאות הבנייה, בשווי 60 מיליון דולר. תורמים שונים גייסו כ-30 מיליון דולר. בין התומכים בהקמת המוזיאון הייתה גם ממשלת גרמניה, שתרמה בשנים 2006–2007 חמישה מיליון אירו למטרה זו. המוזיאון נפתח לקהל באפריל 2013. שנה לאחר מכן ערך המוזיאון תחרות לעיצוב אנדרטה לחסידי אומות העולם הפולנים, אך לאחר שנבחרה הצעה זוכה, הוחלט לדחות אותה ולפנות לדני קרוון שיעצב את האתר. האנדרטה עתידה להיחנך בקיץ 2018 בצמוד לבניין המוזיאון.
תצוגות המוזיאון.
חלל המוזיאון מכיל תערוכות מתחלפות (1,300 מ"ר) ותצוגה קבועה (4,300 מ"ר).
תצוגת הקבע מציגה אלף שנות היסטוריה של יהודי פולין, שהייתה הקהילה היהודית הגדולה ביותר בעולם, ומחולקות לשמונה חללים נפרדים לפי תקופות היסטוריות: יהדות פולין בימי הביניים, באיחוד הפולני-ליטאי, בימי הרפובליקה הפולנית השנייה, בשואה ובתקופה שלאחריה.
במקום ניתן לקבל הסבר קולי על כל תחנה במוזיאון בעזרת מכשיר, ההסבר הקולי ניתן בשפות שונות בניהן גם עברית.
שמונת האגפים הם:
יער – אגף המספר על בריחת היהודים מהרדיפות במערב אירופה ובואם לפולין. בעקבות זאת הפכה פולין באלף השנים הבאות לבית האירופי הגדול ביותר עבור הקהילה היהודית.
מפגשים ראשונים (ימי הביניים) - אגף המוקדש למתיישבים היהודים הראשונים בפולין. מוצג בו דמותו של אברהם בן יעקב, נוסע, סופר ודיפלומט יהודי מקורדובה בן המאה ה-10, שעבודתו ידועה כתיאור האמין הראשון של המדינה הפולנית תחת מיישקו הראשון, השליט ההיסטורי הראשון של פולין. באגף מוצגים גם הפסוקים הראשונים שנכתבו ביידיש בספר תפילה משנת 1272.
תור הזהב (המאות ה-15 וה-16) - באגף זה מתואר כיצד התארגנה הקהילה היהודית במאות ה-15 וה-16 ומה התפקיד שמלאו היהודים בכלכלת המדינה. אחד האלמנטים החשובים ביותר הוא מודל אינטראקטיבי של קרקוב ויהודי קז'ימייז', המציג את התרבות העשירה של הקהילה היהודית המקומית. על פי המתואר, סובלנות דתית הפכה את המקום ל"גן עדן יהודי". תור הזהב של הקהילה היהודית בפולין הסתיים בפוגרומים שהתרחשו במהלך מרד חמלניצקי, אירועים המונצחים בלהבת אש סמלית.
לקראת המדינה (המאות ה-17 וה-18) – באגף זה מוצגת ההיסטוריה של יהודי פולין עד תקופת החלוקה. היא מציגה דוגמה של עיר ספר טיפוסית שבה יהודים היוו חלק משמעותי מכלל האוכלוסייה. החלק החשוב ביותר של התערוכה הוא שחזור של גג התקרה מעץ של בית הכנסת בעיר גבוז'דיאץ , שהייתה בעבר בדרום פולין והיום נמצאת באוקראינה.
מפגשים עם המודרנה (המאה ה-19) – באגף זה תוצג תקופת החלוקה, כאשר היהודים היו שותפים לגורלה של החברה הפולנית שהתחלקה בין אוסטריה, פרוסיה ורוסיה. התערוכה כוללת את התפקיד שמלאו יזמים יהודים במהפכה התעשייתית בפולין, כיצד השתנה אורח החיים היהודי-מסורתי ותחומי החיים האחרים, והתפתחותם של תנועות חברתיות חדשות, דתיות ופוליטיות בקרב היהודים. תקופה זו כוללת גם את הופעתה של האנטישמיות המודרנית, שעמה יהודי פולין נאלצו להתמודד.
הרחוב (בין שתי מלחמות העולם) - האגף מוקדש לתקופת הרפובליקה הפולנית השנייה, שנראית - חרף האתגרים שהמדינה הצעירה נאלצה להתמודד עמם - כתור זהב שני בהיסטוריה של יהודי פולין. האגף מציג את האירועים הפוליטיים החשובים ביותר של התקופה בין שתי מלחמות העולם, ומדגיש את התרבות היהודית בפולין: קולנוע יהודי, תיאטרון וספרות.
שואה – אגף זה מציג את זוועות השואה, שהביאה למותם של כ-90% מ-3.3 מיליון היהודים הפולנים, במוצגים שונים כגון תיאור החיים בגטו ורשה, כולל ארכיון "עונג שבת" של עמנואל רינגלבלום. התערוכה גם מציגה תגובות שונות של פולנים לנוכח השמדת היהודים.
לאחר המלחמה - האגף האחרון מציג את התקופה שלאחר 1945, כאשר רוב ניצולי השואה היגרו מפולין, בעיקר בגלל ההשתלטות הסובייטית לאחר המלחמה והמסע האנטישמי בחסות המדינה בשנת 1968, שנערך על ידי השלטונות הקומוניסטיים. סיומה של השליטה הסובייטית בשנת 1989 מוצגת כמועד תחייתה של קהילה יהודית קטנה אך דינמית בפולין.
ב-2009 השיק המוזיאון את פורטל האינטרנט "השטעטל הווירטואלי", הפועל בפולנית, אנגלית, גרמנית ועברית, ומכיל סקירה היסטורית, סטטיסטיקה, מפות ותמונות של אלפי העיירות היהודיות. מנהלי הפורטל שואפים שהוא יכלול מידע על כל קהילה יהודית שהתקיימה בפולין, עד הזעירה שבהן.
בניין המוזיאון.
בניין המוזיאון, מבנה מודרני עשוי אבן וזכוכית, תוכנן על ידי האדריכלים הפינים ריינר מהלמקי (Mahlamäki) ואילמרי להדלמה (Lahdelma).
האטרקציה המרכזית של הבניין היא הכניסה לאולם המרכזי. האולם המרכזי יוצר חומה גבוהה, גלית. החלל הריק מסמל את הסדקים בהיסטוריה של יהודי פולין. הוא דומה בצורתו לערוץ, אשר יכול גם להידמות לקריעת ים סוף של בני ישראל במצרים. במוזיאון כמעט 13,000 מטרים רבועים של שטח ובו, מלבד תערוכת הקבע, גם אולם רב תכליתי עם 480 מושבים, חדרי תצוגה זמניים, מרכז חינוך, מרכז מידע, חדר משחקים לילדים, בית קפה וחנות.
המוזיאון להיסטוריה של יהודי פולין
יהי רצון
ביהדות, יהי רצון הן תפילות קצרות הנאמרות בדרך כלל בתפילה. וכן לפני עשיית מצווה ואמירת ברכה.
מקור הביטוי.
בתהלים יש פסוק עם ביטוי דומה לתפילת ה"יהי רצון":
שיבנה בית המקדש.
התנא יהודה בן תימא במשנה במסכת אבות אמר
תפילת שוא.
המשנה במסכת ברכות מתייחסת בעקיפין לתפילות "יהי רצון" פרטיות:
לברכת כהנים.
הגמרא מספרת על יהי רצון שעל הכהנים לאמר באופן קבוע:
יהי רצון לאחר התפלה.
התלמוד הבבלי () מביא סדרה של תפילות "יהי רצון" שנאמרו בידי אחרוני התנאים וראשוני אמוראי ארץ ישראל ובבל. רובם, עם הזמן, הפך להיות חלק מתחילת תפילת שחרית או נאמר באופן קבוע בחלקים אחרים בתפילה. (לדוגמה, תפילתו של רב נאמרת בכל שבת "מברכים" בה מכריזים על החודש הקרוב).
התלמוד ממשיך ומביא סדרה של תפילות מאוחרות יותר, המתחילות בקריאה: 'רבון העולמים!' או ב'אלוהי!'.
אמן כן יהי רצון - הוויכוח על 'אמן' לאחר ברכת כוהנים.
בעקבות המשנה לאחר ברכת כהנים שנאמרה על ידי שליח ציבור ללא כהנים, אין לומר אמן. יש שהסבירו את אי אמירת האמן רק על פסוק נוסף לאחר ברכת כהנים ("ושמו את שמי"), ונוהגים לומר אמן על הפסוקים המקוריים. בסידור כלבו רשמו שבמקרה זה הציבור אומר "כן יהי רצון" במקום אמן. כנראה הכוונה הייתה פעם אחת בסיום הברכה כולה, אך היו שהחלו לומר זאת בכל פסוק במקום 'אמן'. ולפי הנוסח בסידורים מאוחרים אמרו גם אמן, וגם "כן יהי רצון", שסומנו בראשי תיבות אכי"ר. ביטוי זה שימש הרבה בספרות הקבלה.
ואלוקי אבותינו - נוסחים מאוחרים.
בנוסחים מאוחרים וכפי שמודפס כיום ברוב סידורי התפילה, הפתיחה כוללת "יהי רצון מלפניך ה' אלקינו "ואלוקי אבותינו"". נוסח זה משמש גם בכל הספרות הקבלית, המרבה לצטט ולחייב שימוש בתפילות אלו.
נוסח זה מופיע גם בתפילת הדרך.
'יהי רצון' מסוגים שונים.
ישנן תפילות יהי רצון הנאמרות לפני אמירת ברכה כשאמירת הברכה היא מצווה, או לפני התפילה. תפילות אלו משולבות בדרך כלל בתוך תפילת "לשם יחוד". נוסחים מסוג זה נאמרים על פי הקבלה, גם לפני לימוד התורה בחלקי החק לישראל, לפני כניסה לסוכה, נטילת לולב, לפני הסעודות בשבת, הדלקת נרות ועוד.
כאשר התפילה נאמרת לפני התפילה, היא באה להכין את המתפלל או התפילה עצמה. כאשר התפילה נאמרת כהקדמה למצווה, היא משמשת לצורך הבטחת הכוונה של המצווה.
בסידור התפילה במהלך אמירת הקרבנות ישנם אמירות קצרות של "יהי רצון כאילו הקרבתי ...". את חלקם אין אומרים בשבת, כאשר אותו קרבן לא הוקרב בשבת, בתקופות בית ראשון ושני.
על פי פירושים חסידיים בעקבות המגיד ממעזריטש התפילה הזו "חותמת" את התפילות שלאחריהן, בתוך מעטפת שהחלה ב"לשם יחוד" ו"הנני מוכן ומזומן", כך שהם "מוגנים" ופועלים לפי מטרות נכונות וטהורות.
ישנם מנהגים של אמירת יהי רצון באכילת מאכלים מיוחדים בסעודת ראש השנה (המכונים "סימנים") בט"ו בשבט ועוד.
ההתנגדות לתפילות יהי רצון.
כיום בספירת העומר נהוג ברוב בתי הכנסת המתפללים בנוסח ספרד, לומר "הנני מוכן ומזומן" אך מדלגים על ה"יהי רצון". על פי פוסקים שונים, תפילת 'יהי רצון' פוגעת בהמשכיות התפילה, בייחוד במקומות בהם יש ניסיון להימנע מהפסק וניסו להימנע ממנה במקום שיכלו (למעט תפילת הכוהנים, שמקורה עתיק).
משמעות "יהי רצון" על פי גישת האר"י והחסידות.
בשבת - באמירת "קרבנות" לפני תפילת שחרית, נהוג שלא לומר את ה"יהי רצון". האר"י הסביר את מושג הרצון בשתי משמעויות. מצד אחד אפשרות הבחירה של האדם, שהוא "נס בתוך הטבע" מתנתו של הקב"ה. מצד שני 'רצון' משמעותו קבלה והסכמה (מלשון ריצוי - הקב"ה כביכול מתרצה), על פי הפסוק: