בין 1963 ל-1964 התפרעו מהומות חדשות באי. ב־30 בדצמבר 1963 הציע הארכיבישוף מקאריוס השלישי 13 תיקונים חוקתיים שיאפשרו את תפקודה התקין של קפריסין. עם זאת, טורקיה נקטה בעמדה בלתי מתפשרת נגד התקרבות קפריסין ויוון ולמעשה הפכה את המלחמה לבלתי נמנעת. באוגוסט 1964 הפציצו מטוסים טורקיים כוחות יוונים בפאתי הכפר ארנקה שנכבשה על ידי טורקים בקפריסין. כתוצאה מהסכסוך, המיעוט היווני בטורקיה סבל ממשבר חדש, יוונים רבים ברחו מהמדינה, היו אפילו איומים בגירוש הפטריארך האקומני מקונסטנטינופול. בסופו של דבר, התערבות האו"ם הובילה לפשרה נוספת.
הסכנה לסכסוך בקפריסין הופגה מעט על ידי ממשלת יוון הליברלית של גאורגיוס פפנדראו, אולם באפריל 1967 נערכה הפיכה צבאית ביוון, וחונטה של "קולונלים שחורים" עלתה לשלטון. מדיניות החוץ של החונטה הייתה מביכה, מדי פעם היו עימותים חדשים עם טורקיה. במקביל, טורקיה חשדה בצדק כי המשטר היווני מתכנן הפיכה בקפריסין כדי לאחד את המדינה עם יוון.
ב-15 ביולי 1974 נערכה הפיכה בקפריסין בתמיכת החונטה הצבאית היוונית. הנשיא מקאריוס הורחק מהשלטון ונאלץ לברוח ללונדון, הקבוצה הלאומנית אאוקה עלתה לשלטון, תומכת בברית עם יוון. ניקוס סמפסון, חבר לשעבר באאוקה, מונה לנשיא.
בנסיבות כאלה פלשה טורקיה לאי ב-20 ביולי 1974 וניצלה את הוראות הסכמי ציריך-לונדון, כביכול כדי להחזיר את המשטר החוקי הקודם ברפובליקה שהיה לפני ההפיכה. נחיתת חיילים טורקיים התרחשה בעיר קירניה. פלישה זו הפכה לכיבוש קבוע של חלקו הצפוני של האי, כלומר 37% מכלל שטחו. הקפריסאים היוונים גורשו.
המלחמה בין יוון לטורקיה שוב התמשכה, אך ההפיכה הבאה של סמפסון נכשלה, והארכיבישוף מקאריוס השלישי חזר למדינה ונכנס לנשיאות. לאחר הכישלון בקפריסין, החונטה הצבאית של הקולונלים השחורים התגלתה כחסרת אונים, וב-24 ביולי חזרה המדינה לדמוקרטיה. עם זאת, נגרם נזק בלתי הפיך ליחסי יוון-טורקיה, וצפון קפריסין עד היום נותרה מוכרת רק על ידי טורקיה, הקהילה הבינלאומית מחשיבה שטח זה כשטח שנכבש על ידי טורקיה.
מחלוקת האגאי.
פעמיים - בשנת 1987 ובראשית 1996 - מחלוקת בשאלות הנוגעות לריבונות וזכויות נלוות בים האגאי ובמרחב האווירי עליה הובילו למצבי משבר שקרובים להתפרצות האיבה בין שתי המדינות.
משנת 1999.
ניסיונות ההתקרבות, שכונו "תהליך דאבוס", נעשו כבר בשנת 1988 על ידי ראשי הממשלות אנדראס פפנדראו וטורגוט אזאל. הדחף להתחממות משמעותית של היחסים במחצית השנייה של 1999, כאשר שתי המדינות (בעיקר איזמיט בטורקיה וסמוך לאחר אתונה ביוון) נפגעו קשה מרעידות אדמה חזקות (רעידת האדמה באיזמיט): גל ספונטני של אהדה הדדית עזר לשיפור היחסים בין מדינות, שהפתיע רבים מהצופים הזרים.
הייצוא השנתי של יוון לטורקיה משנת 2001 עד 2011 גדל כמעט בעשרה פעמים: מ-266 מיליון דולר ל־2,569 מיליון דולר.
יורגוס פפנדראו, שר החוץ (מאז 2009), ואז ראש ממשלת יוון עד נובמבר 2011, התקדמו משמעותית בשיפור היחסים כתוצאה מהמשא ומתן עם שר החוץ הטורקי איסמעיל ג'ם וראש ממשלת טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, במיוחד כתוצאה ממדיניות ממשלת יוון לתמוך במבט האירופי של טורקיה. עם זאת, סקרים שנערכו בשנת 2005 הראו שרק 25% מהיוונים האמינו כי טורקיה צריכה להצטרף לאיחוד האירופי.
בשנת 2010 ערך ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן עם כמה שרים ביקור רשמי באתונה. המשא ומתן, לדברי אנליסטים, היה ביטוי להתחממות מסוימת ביחסים בין המדינות, ושר החוץ הטורקי אחמט דבוטוגלו הצהיר כי ממשלת טורקיה פועלת ליצירת "אווירה של שינויים פסיכולוגיים" ביחסים בין המדינות.
בתוך כך, על פי המשטרה היוונית, בשנת 2010 עלה חלקם של המהגרים הבלתי חוקיים בטורקיה באופן משמעותי, מספר המעצרים בפרט בעיירת הגבול עברוס עלה ב-371.94% בהשוואה לשנת 2009 . באוקטובר 2010 המשרד היווני להגנה אזרחית ביקש מהאיחוד האירופי לשלוח סיור גבול להגנה על הגבול היווני-טורקי מפני מהגרים בלתי חוקיים. ב־2 בנובמבר 2010 פורס באורסטיאס סמוך לגבול יוון-טורקיה ניתוק של 175 מומחים מפרונטקס.
בנובמבר 2010 פרסם ויקיליקס דו"ח של שגריר ארצות הברית באנקרה, ג'יימס ג'פרי, שטוען כי טורקיה מתכננת לעורר משבר צבאי כדי לפלוש לעברוס. ארצות הברית אישרה את הכנת התקיפה כזו בשנת 2003, אולם הגנרל הטורקי דוגן התנגד לתוכנית.
דחף נוסף להתחממות היחסים היה מינויו של שר החוץ דימיטריס אברמופולואוס ביוני 2012, ידוע בחברות היוונית-טורקית ומכיר את ראש ממשלת טורקיה ארדואן.
בשנת 2020 ארעה תקרית בין מטוסים חיל האוויר הטורקי ליווני על רקע השליטה באזור המריבה בין שתי המדינות בים התיכון. באותה השנה החל המשבר בגבול טורקיה–יוון, בעקבות מותם של 33 חיילים טורקים באידליב ופתיחת גבולות טורקיה ליוון כדי לאפשר פליטים ומהגרים המחפשים מקלט להגיע למדינות האיחוד האירופי.
בשנת 2021, אחרי הפסקה של חמש שנים, חידשו שתי המדינות החברות את המגעים ודנו בכמה סוגיות. לשתיים היה סכסוך ממושך סביב אזור במזרח הים התיכון, ששתיהן טענו לזכויות על משאבי הגז והנפט בו. סוגיה נוספת הייתה מחלוקת טריטוריאלית על איים בים האגאי. באמצע 2022, פסקו השיחות.
נציגויות דיפלומטיות.
היחסים מושפעים גם מיחסי טורקיה–קפריסין.
ארקטוקיון
ארקטוקיון (שם מדעי: Arctocyon; פירוש השם: "דוב כלב") הוא סוג של יונק נכחד בן לסדרת הקונדילרסים הקדומה, אשר חי בראשית הקנוזואיקון בתקופת הפלאוקן ונכחד בסיומה. המאובנים של יונק זה התגלו באירופה ובאמריקה הצפונית, בין השאר בצרפת וגרמניה והחוקר אדוארד דרינקר קופ גילה ממצאים ב-1883 בניו מקסיקו וכן בויומינג, מונטנה ואלברטה. המאובנים שלו הוגדרו לראשונה ב-1841 בידי החוקר הצרפתי הנרי מארי דוקרוטאי דה בלנוויל. מספר מינים מיוחסים לסוג, בעוד מספר סוגים לשעבר אוחדו איתו.
הארקטוקיון היה יונק בינוני דומה במראהו ובתנוחתו לדוב, אך היה קטן יותר, דומה מעט לכלב, ולמעשה היה סוג קדום של פרסתן, אך שונה הן ממפריטי הפרסה והן ממכפילי הפרסה. הוא היה בעל אצבעות וזנב ארוך ועבה ואולי היה יכול לטפס על עצים. הוא הגיע לאורך של 1.5 מטרים ולמשקל של עד 60 ק"ג במינים הגדולים. הוא היה אוכל-כול בהתבסס על מבנה שיניו והלסת הארוכה שלו, שהייתה מלאה בשיניים טוחנות כמו של אוכלי עשב אך בקדמת הלסת בלטו ניבים גדולים שיועדו לתזונה מבשר. מבנה השיניים דומה מאוד לאלה של הטורפים בוריהאיניים מאמריקה הדרומית.
סוג זה הוא מאבות הפרסתנים הצמחוניים הגדולים ובעלי הפרסות, אשר הותאמו יותר ויותר לתזונה מצמחים באופן בלעדי וגידלו פרסות על כפות רגליהם, לאחר שהיערות בהם חיו נכחדו.
איתי סנד
איתי סנד (נולד ב-4 במאי 1955) הוא פרופסור למדע המדינה ודיקן הפקולטה למדעי החברה על שם גרשון גורדון באוניברסיטת תל אביב. כמו כן, הוא עומד בראש מכון מינץ לפתרונות מדיניות אסטרטגיים לאתגרים גלובליים. איתי סנד הקים את בית הספר ללימודי חברה ומדיניות בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב, ועמד בראשו במשך 4 שנים עד שמונה לדיקן הפקולטה.
תחומי המחקר העיקריים שלו הם תורת המוסדות, תורת המשחקים ומודלים מתמטיים יישומיים. כמו כן הוא מרצה בקורסים של תכנון אסטרטגי, הבטים פוליטיים וחברתיים במדיניות הציבורית ותקצוב.
בעבר כיהן כראש המחלקה למדע המדינה וכמנהל ה-Center for New Institutional Social Sciences באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס. פרופ' סנד פרסם חמישה ספרים, הראשון שבהם - The Political Institution of Property Rights, והאחרון שבהם - "Economic Institutions, Rights, Growth, and Sustainability: The Legacy of Professor Douglass C. North“ פורסמו ב-1997 וב-2014 (בהתאמה) בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג'.
כמו כן, פרופ' סנד פרסם עשרות מאמרים בכתבי עת מובילים כגון The American Journal of Political Science ו-The Journal of Politics, The Journal of Theoretical Politics
בנם של זוג הסופרים יונת ואלכסנדר סנד.
יחסי צרפת–קפריסין
יחסי צרפת–קפריסין מתייחסים ליחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין הרפובליקה הצרפתית לקפריסין. שתי המדינות חברות במועצת אירופה, האיחוד האירופי והארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי.
היסטוריה.
היחסים בין המדינות החלו בתקופת האימפריה הפרנקית, כאשר אדריכלות גותית הופיעה בקפריסין, בעוד יינות קפריסאיים נחשבו למצרך מוערך בצרפת. לאחר שריצ'רד לב הארי מכר את האי למסדר הטמפלרים (אבירי היכל שלמה), שלטונם הנוקשה הביא את תושבי האי לידי מרד, מה שגרם להם למכור אותו לגי דה ליזיניאן, מלכה המודח של ממלכת ירושלים. גי דה ליזיניאן הוכתר למלך קפריסין בתואר "אמלריך הראשון, מלך קפריסין". הוא ייסד את 'ממלכת קפריסין', וקבע את העיר פמגוסטה כעיר הבירה של האי. במקביל נקבעה גם השפה הלטינית כשפה הרשמית באי. מאוחר יותר הוחלפה השפה בצרפתית. תקופה ארוכה לאחר מכן הוכרה היוונית כשפה רשמית שנייה. בשנת 1196, הוקמה הכנסייה הלטינית, והכנסייה האורתודוקסית המקומית עברה סדרה של רדיפות דתיות. בשנת 1268, איחד הוגו השלישי מלך קפריסין את הממלכה עם ממלכת ירושלים.