האישה הבוכה (באנגלית: The Weeping Woman) היא ציור שמן על בד של הצייר פבלו פיקאסו אשר צויר בצרפת ב-1937.
אודות הציור.
"האישה הבוכה" היה נושא שעניין את פיקאסו רבות וכתוצאה מכך חזר על כך רבות באותה השנה בסדרות ציורים. ציור זה, שנוצר ב-26 באוקטובר 1937, היה הציור המפורט ביותר בסדרה זו. הציור נכלל באוסף של מוזיאון טייט מודרן בלונדון מאז 1987.
סדרת האישה הבוכה נחשבת כהמשך לטרגדיה המתוארת בציור גרניקה. בכך שהתמקד בדימוי של אישה בוכה, פיקאסו כבר לא צייר את ההשפעות הישירות של מלחמת האזרחים בספרד, אלא התייחס לדימוי אוניברסלי יחיד של סבל.
בציור מוצגת דמותה של דורה מאר - פילגשו של פיקאסו בין השנים 1936 ל-1944. במהלך הקשר ביניהם, פיקאסו נהג לצייר אותה בכמה סגנונות שונים, חלקם ריאליסטיים, חלקם שפירים, אחרים מעונים או מאיימים. פיקאסו הסביר:
פיקאסו הוסיף ואמר:
האישה הבוכה בגלריה טייט הייתה אחת מסדרת ציורים של פיקאסו המתארת את הנושא. גרסה נוספת של שני ציורים שצוירו ב־18 באוקטובר 1937, נגנבה מהגלריה הלאומית של ויקטוריה במלבורן שבאוסטרליה באוגוסט 1986, ונמצאה בתא בתחנת רכבת במלבורן מאוחר יותר באותו חודש. דרישת הגנבים, בין היתר, הייתה להגביר את מימון האמנות.
רוברט דה ברוס (סרט)
רוברט דה ברוס (באנגלית: Robert the Bruce) הוא סרט פעולה ודרמה היסטורית משנת 2019 אודות רוברט הראשון ובבימויו של ריצ'רד גריי, המהווה סרט המשך לסרטו של מל גיבסון "לב אמיץ". הסרט הופק ונכתב על ידי אנגוס מק'פיידן, אשר גם מככב בתפקיד הראשי.
עלילת הסרט מתרחשת בתקופת המאה ה-14. המלך הסקוטי, רוברט דה ברוס, יוצא למלחמת העצמאות הראשונה של סקוטלנד ונאבק באנגלים.
עלילה.
הסרט מתמקד בחורף אחד שבו מקום הימצאותו של רוברט דה ברוס אינו ידוע ומגולל את אחד מהסיפורים ששרדו ברשומות ההיסטוריות. בעקבות סדרה של אבדות צבאיות, כשצבאו קרוע, הצלחת המרד שלו מוטל בספק, רוברט דה ברוס נסוג משדה הקרב. בודד, פצוע, נרדף על ידי מחפשי ההון במטרה לאסוף את הפרס שהונח על ראשו בהוראת המלך אדוארד מאנגליה, הוא מוצא מקלט באסם של איכרה המטפלת בשלושה ילדים - אחיינית בגיל העשרה, אחיינית צעירה אחרת ובנה. הם דואגים לו וקושרים עמו קשר, אף על פי שהשבט שלהם מיישר קו עם אנגליה. הקשר הזה מעניק לרוברט הבנה עמוקה יותר של הפטריוטיזם הטבוע בלב הסקוטים, המניע את התשוקה הנלהבת שלו לשלב הלאומי ובסופו של דבר לניצחון להשגת העצמאות הסקוטית.
הפקה.
הפקת הסרט יצאה לדרך בפברואר 2018 עם אנגוס מק'פיידן שחוזר לגלם את רוברט דה ברוס, לאחר שגילם את הדמות בסרט "לב אמיץ" משנת 1995. לצדו לוהקו ג'ארד האריס, אנה האטצ'ינסון ופטריק פוגיט.
הצילומים החלו בפברואר 2019 והושלמו תוך כמה חודשים.
הקרנת בכורה ושחרורו לאקרנים.
הסרט יצא בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של אדינבורו ב-23 ביוני 2019. ויצא להקרנה מסחרית בבתי הקולנוע ברחבי הממלכה המאוחדת ב-28 ביוני 2019.
הקדימון הרשמי הראשון יצא ב-7 ביוני 2019 על ידי חברת Signature Entertainment, האמונה על הפצת הסרט.
ארנסט אוסטר
ארנסט אוסטר (באנגלית: Ernst Oster, 26 בינואר 1908 - 30 ביוני 1977) היה פסנתרן, מוזיקולוג ותאורטיקאי מוזיקה יהודי-גרמני. כמומחה לאנליזה של שנק, תרגם לאנגלית את חיבורו האחרון של היינריך שנקר, "קומפוזיציה חופשית".
חייו.
ארנסט פרידריך אוסטר נולד במנהיים, גרמניה. בצעירותו, עברה משפחתו להמבורג, שם למד ב-Gelehrtenschule des Johanneums. את לימודי המוזיקה החל בנגינה על פסנתר. כשנפלה לידיו ההוצאה המבוארת של "הסונאטות האחרונות של בטהובן" בעריכת היינריך שנקר, השתכנע אוסטר, שמן התובנה של שנקר אפשר להפיק יותר מזו של כותבים אחרים בנושאי מוזיקה. כפי שנאמר בהערה ביוגרפית ב"קומפוזיציה חופשית":
בשנות ה-20 לחייו, עבר אוסטר לברלין ללמוד אצל תלמידו של שנקר, אוסוולד יונאס. אחרי עליית הנאצים לשלטון ואחרי מות שנקר ב-1935, עבר אוסטר לווינה, שם תרם ל"Der Dreiklang", כתב-עת קצר-ימים, שייסדו סטודנטים של שנקר, פליקס זלצר ואוסוולד יונאס. אוסטר, שהיה יהודי, היגר לארצות הברית לאחר האנשלוס, וז'אנט שנקר, אלמנתו של היינריך, הפקידה בידיו חלק גדול ממסמכיו ל שנקר. הוא הגיע לניו יורק על סיפון אוניית הקיטור פנדאם ב-14 בינואר 1939. הוא הגיש בקשה להתאזרחות ב-29 בינואר 1945.
בארצות הברית, עבד אוסטר כפסנתרן מלווה וכמורה לפסנתר. בין תלמידיו היה פיטר סרקין. בהמשך עבד כמורה בהקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד ובבית ספר מאנס למוזיקה. הוא תרגם לאנגלית את "קומפוזיציה חופשית" של היינריך שנקר בעזרת מענק מקרן רוברט אוון להמן. הספר יצא בשנת 1977.
אוסטר, שהיה טייל נלהב, מת כתוצאה מאירוע מוחי בעת טיפוס על הר שונמונק. הותיר אחריו אחות, תרזה, שחיה בשווייץ באותו זמן.
מסמכיו של היינריך שנקר שהיו ברשותו נתרמו על ידי מנהל עזבונו לספרייה הציבורית לאמנויות הבמה של ניו יורק, שם הם ידועים כ"אוסף אוסטר: מסמכים של היינריך שנקר".
בית הכנסת בסמוקוב
בית הכנסת בסמוקוב היה בית כנסת אשר פעל בעיר סמוקוב בבולגריה מ-1861 ועד ראשית שנות ה-50 של המאה ה-20.
היסטוריה.
קהילה יהודית מאורגנת בעיר מתועדת במסמכים עות'מאניים החל משלהי המאה ה-17. בראשית המאה ה-20 נכללה העיר ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בממלכת בולגריה ומנתה כ-1,000 נפשות. בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה כ-500 נפשות. לאחר הקמת מדינת ישראל, עלו אליה מרבית יהודי העיר וב-1949 נמנו בסמוקוב 85 יהודים. בראשית המאה ה-21 לא התגוררו יהודים בעיר.
המבנה.
בית הכנסת הוקם במימון משפחת אריה, שהגיעה לסמוקוב מווינה, ובנייתו החלה ב-1857. את הבנייה ביצעו פועלים עות'מאנים שנשכרו באדירנה על ידי בני משפחת אריה. ב-1861 נחנך בית הכנסת. שטחו 330 מטר מרובע, גובהו 8 מטרים והיו בו 38 חלונות ובהם ויטראז'ים. בתקרה הפנימית של בית הכנסת הותקן עץ מגולף עם סמלי מגן דוד ונתלו ממנו נברשות. המבנה ניצב במרכזה של השכונה היהודית בסמוקוב אשר הוקמה ב-1813. בית הכנסת פעל עד ראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 וננטש. ב-1962 שופץ ושוקם המבנה על ידי משרד התרבות הבולגרי. ב-1965 הוכרז המבנה אתר מורשת בולגרי ותוכנן להפוך אותו לאולם קונצרטים. ב-1975 פרצה במקום שרפה, שהחריבה את המבנה. בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-20 הוחל בשיפוץ נוסף, שלא הושלם בשל בעיות תקציב. באפריל 2018 חתם ארגון "שלום", ארגון הגג של יהודי בולגריה, על הסכם עם עיריית סמוקוב ובו הועבר מבנה בית הכנסת בעיר לרשות העירייה, וזאת לצורך שיפוצו.
ימים נוראים (פירושונים)
רון עמיקם
רון עמיקם (נולד ב-28 בספטמבר 1964) הוא עיתונאי וסופר ספורט ישראלי.
ביוגרפיה.
עמיקם נולד במונטווידאו, בירת אורוגוואי, בזמן עבודתו של אביו, הרצל עמיקם (ורהפטיג) כקונסול ישראל במדינה. במסגרת עבודתו של אביו, שהה עמיקם גם במוסקבה 8 חודשים, שם שימש אביו בתור מזכיר שלישי בשגרירות ישראל, עד לגירוש הדיפלומטים הישראלים בעקבות מלחמת ששת הימים. לאחר מכן שבה המשפחה לישראל והתמקמה בבת ים. עמיקם הוא בוגר תיכון שז"ר שבעיר. את שירותו בצה"ל עשה ביחידת 8200, שם סיים שירות בן 5 שנים. בתפקידו האחרון היה משנה לרמ"ד תקציבים באמ"ן. השתחרר מצה"ל בדרגת סרן.
עוד במהלך שירותו הצבאי ב-1985 החל עמיקם לכתוב במדור הספורט של עיתון "חדשות", תחת העורך אבי רצון, ותחת שם העט "רון בן הרצל", במטרה למנוע לזות שפתיים במקום שירותו הצבאי. עמיקם הפך לכתב המסקר של בית"ר ירושלים, ובשנת 1987 כתב את ספר האליפות של הקבוצה בהוצאת "המכפלה".
ב-1989 עבר עם מרבית מדור הספורט של "חדשות" לעיתון הניסיוני "עולם הספורט" (כונה גם כ"העיתון הוורוד"), אותו הוציא איש העסקים אריה גנגר. ב-1990 הצטרף ל"ספורט מעריב", שם סיקר מספר תחומים עד שקיבל ב-1993 מחדש את סיקור בית"ר ירושלים וכן את הנבחרת הלאומית. במסגרת עבודתו ב"מעריב" כתב עמיקם בתחומים נוספים ובין השאר את טור התוכחה תחת הכותרת "עזה של גוש דן", שהתייחס למהומות שהתרחשו בבת ים בעקבות רצח הלנה ראפ ב-1992, טור אשר גרר תגובות נזעמות בקרב תושבי העיר.
בין חשיפותיו כעיתונאי, חשף עמיקם את סרט ההקלטה בפרשת ניסיון הטיית המשחק בין מכבי אחי נצרת למכבי כפר כנא בליגה הלאומית ב-2003, חשיפה אשר הביאה להפחתת נקודות לאחי נצרת בליגת העל.
ב-2008 יזם וערך את "ספר מלכים" (בהוצאת "מדיה 41"), אשר סיקר את 100 הכובשים הגדולים בכדורגל הישראלי בכל הזמנים, פרויקט כתיבה בו השתתפו 100 כותבים שונים ביניהם חיים גורי, קובי ניב, יוסי שריד, יאיר שטרן, ארי פולמן ועוד. עמיקם היה גם אחד מכותבי הספר "אני אוהב אותך בית"ר" (2007) ואחד מכותבי הספר "100 הגדולים" (2017).
עמיקם עוסק בכתיבת ביוגרפיות אישיות. בין השאר חיבר את הביוגרפיות של יצחק שניאור, אלי אוחנה, אמציה לבקוביץ', זאב זלצר ואבינועם עובדיה, אשר יצאו לאור במסגרות פרטיות.
ב-2012 סיים את עבודתו ב"מעריב", אולם בהמשך שב לעבוד בעיתון כפרילנסר. בין השנים 2012–2016 כתב עמיקם בגלובס.
ב-1996 החל את דרכו הטלוויזיונית כמגיש פינה בתוכנית "ספורטי.וי" בטלוויזיה החינוכית, וב-1997 נמנה עם ראשוני הכתבים בתוכנית "חדשות הספורט" בערוץ הספורט שם עבד ככתב עד לשנת 2002. עמיקם היה מיוצרי הסדרה "אהבת חיי", אשר שודרה בערוץ הספורט וסיקרה את קבוצות האוהדים בישראל. כיום משמש עמיקם כחבר פאנל בתוכנית "מגרש פתוח" בערוץ הספורט.
ב-2004 היה חבר בוועדה שהקים משרד החינוך לבחירת מדליקי המשואות, שייצגו באותה שנה את הספורט הישראלי.