אחרים האשימו את ג'ונסון בבעיות בדרום לאחר המלחמה. הנשיא וודרו וילסון טען שאמנם ג'ונסון היה בעייתי מבחינה פוליטית, אולם ניסה למלא את צוואתו של לינקולן לסלוח לדרום. וילסון הציג את תוכנית השיקום כתוכנית נקמנית שפגעה גם בדרומיים שתמכו באיחוד, ועזרה ל"צקלונאים" הצפוניים (אנשי עסקים ופוליטיקאים מהצפון שתפסו עמדות כוח בדרום), ול-"Scalawags", דרומיים לבנים שכרתו ברית עם השחורים למען האינטרס הפוליטי שלהם.
כמה היסטוריונים טענו שלמרות כישלונו של ג'ונסון כנשיא, מדיניות השיקום שהציע הייתה נכונה. בשנות העשרים והשלושים פורסמו עליו ביוגרפיות ששיבחו אותו וביקרו את יריביו.
בשנות הארבעים, החלו ההיסטוריונים לבחון מחדש את השיקום, בלי להניח שהרפובליקנים בדרום היו מרושעים, שהשחורים לא היו ראויים לזכויות, ושהעליונות הלבנה סייעה לצפון. למרות זאת, ג'ונסון המשיך להיות אהוד בקרב הציבור, נעשה עליו סרט, וסקר מ-1948 דירג אותו בקרב הנשיאים הממוצעים. ב-1956, סקר נוסף קבע שהיה אחד מהנשיאים הטובים. בזמן הסקרים הללו, תקופת השיקום נחשבה לתקופה מושחתת שהתרחשה בגלל מתן זכויות הצבעה לשחורים.
היסטוריונים אחרים, טענו שהשיקום היה מאבק כלכלי. הם קיבלו את ההנחה שהמטרה של השיקום הייתה אמורה להיות פיוס. בשנות החמישים, החלו ההיסטוריונים להתמקד בחוויה של השחורים. הם דחו כל ניסיון להציג את השחורים כנחותים, וטענו שהתנועה לזכויות האזרח היא תנועת שיקום חדשה. כותבים חדשים קיוו שעבודותיהם על המלחמה יקדמו את נושא זכויות האזרח. הם תמכו ברפובליקנים הרדיקלים שניסו לתמוך בשחורי, וראו את ג'ונסון כעוין לעבדים המשוחררים. הם חשפו מספר צעדים שביצע ופגעו בעבדים המשוחררים. תקופת השיקום החלה להיתפש כניסיון לשלב את העבדים המשוחררים בחברה.
בתחילת המאה העשרים ואחת, נחשב ג'ונסון לאחד מהנשיאים הגרועים בתולדות המדינה. ג'ונסון מדורג בתחתית הרשימה בגלל העובדה שכמעט הודח, מדיניות השיקום שלו, ואישיותו השחצנית. התנגדותו למתן זכויות אזרח לשחורים והתנגדותו לרפובליקנים הרדיקלים זוכה לביקורת חריפה. ג'ונסון, יחד עם פירס וביוקנן, נחשבים לנשיאים הגרועים ביותר, אולם נטען שתקופתם הייתה התקופה הקשה ביותר בתולדות המדינה.
היסטוריונים טוענים שג'ונסון הדגיש את העליונות הלבנה ואת השמרנות הדרומית.
ב-2002, נטען שג'ונסון סבל מבעיות רציניות בשכלו. נטען שהיה חסר גמישות והחליט בחיפזון וללא מחשבה. נשיאותו נכשלה כיוון שהיה דמוקרט בממשלה של רפובליקנים צפוניים. ג'ונסון לא נבחר לנשיאות, והייתה חסרה לו סמכות על הקונגרס. הוא לא הבין שמלחמת האזרחים הייתה מהפכה ושהכוח הממשלתי עלה על זכויות המדינות. בנוסף הוא האמין שהשחורים נחותים מהלבנים, השקפה נפוצה בקרב הלבנים באותה התקופה.
האפיפיור זפרינוס
תוכנית ספוטניק
תוכנית ספוטניק (ברוסית: Спутник) הייתה תוכנית סובייטית לשיגור לוויינים לחלל לצורך הדגמת האפשרות להציב עצם מלאכותי במסלול סביב כדור הארץ. משמעות השם ספוטניק ברוסית הוא לוויין או בן-לוויה.
כל משימות ספוטניק שוגרו לחלל על גבי טיל R-7 (סמיורקה, כינוי נאט"ו : SS-6 Sapwood) שפותח במקור כטיל בליסטי.
בסופה של תוכנית ספוטניק החלה תוכנית ווסטוק לשיגור אדם לחלל.
שלום לוין
שלום לוין (27 במרץ 1916, ט' בניסן תרע"ו – 14 באפריל 1995, תשנ"ה) היה המזכיר הכללי של הסתדרות המורים בישראל (1955–1980), נשיא הפדרציה הבינלאומית של התאגדויות המורים (1964–1966), חבר הכנסת (1969–1977, חבר ועדת החוץ והביטחון וּועדת החינוך), חבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות הכללית (1978–1981) ונשיא הסתדרות המורים החמישי ויו"ר המועצה הפדגוגית (1980 - 1995). עד יום מותו היה חבר הנהלה ויועץ מיוחד של "הקונפדרציה העולמית של ארגוני מקצוע ההוראה" (WCOTP).
ביוגרפיה.
לוין נולד ב-1916 בראקוב שבמחוז מינסק, רוסיה (כעבור שנים ספורות בתחומי פולין, היום בלארוס), ליהושע לוין ולמרים בת זלמן שיפרין. משפחתו עקרה לסמורגון כעבור שנים אחדות. למד ב"חדר", בבית ספר יסודי "תרבות", בישיבה ברקוב ובישיבת מיר בווילנה, אך נטש אותה ועבר ללמוד בגימנסיה העברית ובסמינר "תרבות" בווילנה. בשנים 1933–1937 היה חבר בהכשרת "החלוץ הצעיר" בפולין ושימש בתפקידי הדרכה והנהגה.
עלה לארץ ישראל בפברואר 1937, במסגרת "החלוץ", הצטרף ל"פלוגות הים" (לימים קיבוץ אפק) ועבד כסַבָּל במסגרת כיבוש העבודה העברית בנמל חיפה. בשנים 1937–1950 שימש כמורה בכפר יהושע, בבנימינה, בבית החינוך המשותף בעמק הירדן שבדגניה ובבית החינוך ע"ש ארלוזורוב בירושלים. שירת כנוטר במשטרת היישובים בעמק יזרעאל. במלחמת העצמאות השתתף בהגנה על ירושלים, ומאוחר יותר התמנה לקצין תרבות. ב-1952 קיבל תואר מוסמך האוניברסיטה העברית בירושלים להיסטוריה ולספרות, וב-1976 הוכתר שם לדוקטור בתחום הפילוסופיה של החינוך.
בראשית שנות החמישים נבחר לוין לחבר במרכז הסתדרות המורים ועמד מטעם הסתדרות המורים בראש "ועדה לענייני היחלצות", שנועדה לכוון מורים מנוסים למעברות וליישובי העולים בנגב ובגליל, שסבלו מהיעדר מורים מוסמכים. ב-1958 קרא במאמר פרוגרמטי להנחלת זיכרון השואה בקרב הדור הצעיר, נוכח הדאגה ששררה במערכת החינוך באותה עת בשל הניכור בין ילדי הארץ להיסטוריה היהודית בכלל ולשואה בפרט, ומאז התגייס לעניין זה לאורך כל פעילותו הציבורית.
כמזכיר הסתדרות המורים נחשב שלום לוין למנהיג איגוד מקצועי רב-עוצמה, שהשפעתו הייתה מרובה גם מעבר למאבק המקצועי גרידא. בתקופתו הוצמד שכר המורים לשכר המהנדסים בשירות הציבורי, וסולם השכר התבסס בעיקר על השכלת המורה (ולא על סוג המוסד שבו עבד, כפי שהיה נהוג עד אז) וכן על הוותק בעבודה. הסתדרות המורים בהנהגתו השיגה הישגים רבים, דוגמת הנהגת שנת שבתון למורה, ביטוח עובדי ההוראה באמצעות פנסיה תקציבית ותוספות שכר על ידי מרכיבי שכר ייחודיים. שלום לוין פעל רבות לקידום השכלתם והסמכתם של המורים באמצעות מסלולי הכשרה ולימוד. הוא תבע והשיג, בדרך כלל, את שיתוף נציגי המורים בעיצוב מדיניות החינוך הכוללת. עוד נאבק לוין למען האקדמיזציה של מקצוע ההוראה, צמצום מספר התלמידים בכיתה ותגמול מיוחד למורים המלמדים בפריפריה. לוין היה מראשי המתנגדים לתוכניתו של שר החינוך זלמן ארן להכנסת החינוך המקצועי לבתי הספר היסודיים. הוא טען שהתוכנית תגרום לכך שבכיתות המקצועיות ילמדו בעיקר "ילדי ישראל השנייה" ואסור להשלים עם יצירת מסגרת חינוכית המיועדת רק להם
ככל הנראה, קרבתו האישית והאידאולוגית לראש הממשלה דוד בן-גוריון סייעה ללוין להשיג רבים מהישגיו המשמעותיים בראשית דרכו, בייחוד בעת סכסוכי העבודה הגדולים בתקופת שר החינוך זלמן ארן. עם זאת, לוין לא היסס להתעמת עם בן-גוריון, כאשר דרש להגדיל את החלק היחסי של החינוך בגיל הרך בתקציבי החינוך וההשכלה. כמו כן, התנגד לתוכניות ההקבצה בחינוך היסודי, שארן ניסה ליישם (ללא הצלחה יתרה) בתמיכת בן-גוריון, ותבע להנהיג בגן ובבית הספר היסודי אינטגרציה מלאה. מצד שני, בראשית כהונתו כמזכ"ל הביאה חתירתו של לוין להשוואת התנאים בין מורים בעלי השכלה וותק שווים בכל חלקי מערכת החינוך, לפילוג בתוך הסתדרות המורים, וב-1958 פרשה קבוצת מורים והקימה את ארגון המורים העל יסודיים בעיקר על רקע הדרישה לייחודיות ההוראה במוסדות החינוך העל-יסודיים. לוין גם לא הצליח, למרות מאבקו העז, למנוע את השינוי המבני במערכת החינוך (שנודע בכינוי "הרפורמה בחינוך") לבית ספר יסודי בן 6 שנות לימוד, חטיבת ביניים ובית ספר תיכון - ביוזמת שר החינוך ארן. התומכים בשינוי טענו, שהוא יביא להגברת ההישגים הלימודיים במערכת החינוך וליתר אינטגרציה בין התלמידים. לוין טען, לעומת זאת, שהשינוי המוצע יפנה הון עתק לתשתית פיזית ולמשרות חדשות, יפגע בחינוך ובהישגים הלימודיים ולא יתרום תרומה ממשית לאינטגרציה. מחקרים שנערכו אחרי יישום "הרפורמה בחינוך" אכן הראו שהמהפכה המבנית אומנם הגדילה את מספר התלמידים בכיתות ט' וי' אך העמיקה את השסעים החברתיים בישראל, לא שיפרה את ההישגים הלימודיים והסלילה תלמידים רבים לנתיבי התפתחות צרים ומוגבלים .
לאחר בחירתו למזכ"ל הסתדרות המורים יזם בשנות החמישים את הקמת הארכיון לחינוך של הסתדרות המורים, שהפך לימים לארכיון לחינוך יהודי בישראל ובגולה, השוכן כיום בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב. לוין קבע את ייעודי הארכיון: תיעוד הצמיחה של מערכת החינוך בארץ מראשית המאה העשרים ושימור שרידי העדויות מרשתות החינוך היהודי המפוארות של קהילות ישראל שחרבו. לוין השתתף במפגשי החוג לתנ"ך בבית ראש הממשלה בן-גוריון והיה בין מייסדי בית התנ"ך בתל אביב וחבר בהנהלתו שנים רבות.
בשנים 1969 - 1977 כיהן כחבר הכנסת מטעם המערך בכנסות השביעית והשמינית והיה חבר בוועדות הכנסת השונות.
הורה בבית המדרש למורים על שם אהרן זאב אשכולי ("סמינר אשכולי") בירושלים, בבית המדרש למורים על שם אליעזר שיין ("סמינר שיין") בפתח תקווה ובמכללת לוינסקי לחינוך בתל אביב, ובשנים 1977 - 1984 שימש כמרצה בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב.