ב-13 בינואר 2012 מונה גרנט לאימון פרטיזן בלגרד מליגת העל הסרבית לאחר פיטוריו של המאמן אלכסנדר סטנוייביץ' שהסתכסך עם הנהלת בלגרד. גרנט קיבל את הקבוצה במקום הראשון וביתרון של 10 נקודות אל מול סגניתה, והצליח להבטיח את האליפות שלושה מחזורים לסיום העונה. במאי 2012 התפטר מתפקידו.
החל מה-16 בספטמבר 2014 שימש גרנט לתקופה קצרה כמנהל הטכני של הקבוצה התאילנדית טרו סאסאנה. ב-12 באוקטובר זכתה קבוצתו בגביע הליגה המקומי.
ב-7 בנובמבר 2014 מונה גרנט למאמן נבחרת גאנה. גרנט הדריך את גאנה במסגרת גביע אפריקה לאומות בשנת 2015, שם הגיעה הנבחרת עד למשחק הגמר בו הפסידה לחוף השנהב בבעיטות הכרעה לאחר 0–0 בתום הארכה. ב-7 בפברואר 2017, לאחר הדחתה של נבחרת גאנה מאליפות אפריקה החליט גרנט להתפטר מתפקידו.
בשנת 2018 מונה ליועץ טכני ולאחר מכן היה למאמן ראשי זמני בקבוצת נורת'איסט יונייטד מליגת העל ההודית.
בינואר 2022 שודר תחקיר בתוכנית "חשיפה" בערוץ 12 שחשף את עדויותיהן של מספר נשים שהאשימו את גרנט, במעשים המתארים הטרדה ואף תקיפה מינית, תוך ניצול מעמדו הבכיר בכדורגל הישראלי בעשורים האחרונים. בעקבות התחקיר בפיפ"א החליטו לחקור את הנושא, המשטרה הודיעה כי היא פותחת בבדיקת הטענות כלפי גרנט.
חיים אישיים.
אברהם גרנט היה נשוי לצופית גרנט, אשת טלוויזיה ישראלית. לזוג בן ובת. בספטמבר 2014 הודיעו בני הזוג על גירושיהם.
אביו, מאיר גרנט, נולד בפולין וגורש לסיביר במהלך מלחמת העולם השנייה. מאיר נאלץ לכרות במו ידיו את קבריהם של אביו ושל חמישה מאחיו שנספו בשואה. במהלך גמר גביע הליגה באצטדיון ומבלי נשמעו קריאות אנטישמיות מצד אוהדי צ'לסי כלפי אברהם גרנט, על אף הימצאותו של אביו ניצול השואה ביציע.
במהלך משחק חצי גמר ליגת האלופות מול ליברפול, שהתקיים ביום הזיכרון לשואה ולגבורה, ענד אברהם על זרועו סרט שחור שעליו טלאי צהוב, דבר שגרר הד תקשורתי רב מאישי ספורט ומאישי ציבור בישראל ובתקשורת הבריטית.
גרנט נחשב למקורב למספר בעלי הון ובהם איש העסקים המיליארדר הרוסי-ישראלי רומן אברמוביץ', בעליו לשעבר של מועדון הכדורגל האנגלי צ'לסי, שיחסיו עמו החלו עוד בתקופת היותו של גרנט מאמן נבחרת ישראל, ונמשכו בעת שאברמוביץ' התעניין במהלך רכישת הפועל תל אביב תוך מינוי גרנט למאמן הקבוצה.
בנוסף, גרנט נחשב לחבר ילדות קרוב של איש העסקים המיליארדר הישראלי קובי מימון, ובעבר אף הואשם בניסיון לסייע למימון להתחמק מתביעת ענק נגדו בפרשת קווי אשראי לישראל.
לו גם דרכון פולני (דרך אביו), עקב כך שבתור מאמן נבחרת גאנה דאז היה אמור להגיע עמם למחנה אימונים שנערך באבו דאבי שבאיחוד האמירויות הערביות - אך זו לא הרשתה כניסת ישראלים באותה עת.
ברוס ויליס
וולטר ברוס ויליס (באנגלית: Walter Bruce Willis; נולד ב-19 במרץ 1955), הוא שחקן עבר, מפיק וזמר אמריקאי. זוכה פרס גלובוס הזהב ושני פרסי אמי.
ביוגרפיה.
ויליס נולד בבסיס צבאי באידאר-אוברשטיין שבגרמניה המערבית לאב אמריקאי ולאם גרמנייה. משפחתו נוצרית, והוא השתייך לזרם הלותרני (הכנסייה הלותרנית של מיזורי). לאחר שאביו השתחרר מהצבא ב-1957, הוריו שבו עמו לפנס גרוב, ניו ג'רזי שבארצות הברית. הוא הבכור בין ארבעה ילדים. היה נער חברותי, אף על פי שסבל מגמגום. ויליס הביע את עצמו על הבמה, בהופעות בתיכון, דבר שגרם לגמגומו להפסק.
קריירה.
ויליס עבר לניו יורק על מנת להיות שחקן קולנוע. לאחר מכן עבר לקליפורניה והתפרסם לראשונה בסדרת הטלוויזיה "בלשים בלילה" (1989-1985). באותה תקופה כיכב בסרט הדרמה "בתוך ארץ", ודיבב בסרט המצליח "תראו מי שמדבר". בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, הקליט ויליס אלבום פופ–בלוז בשם "The Return of Bruno", אשר כלל את הלהיט "Respect Yourself". הפריצה הגדולה שלו הייתה בסדרת סרטי הקולנוע "מת לחיות", שהפכה אותו לכוכב הוליוודי. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 ויליס כיכב במספר סרטים כושלים כמו "מדורת ההבלים", "הדסון הוק", "בטווח פגיעה" ואף המותחן האירוטי "צבע הלילה". ב-1994 ויליס כיכב בסרט "ספרות זולה" של קוונטין טרנטינו שזכה להצלחה רבה. מאוחר יותר הצליחו גם סרטים אחרים שכיכב בהם, כגון "12 קופים", "האלמנט החמישי", "ארמגדון" ו"החוש השישי".
ב-2000 ויליס שיחק בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "חברים" כפול סטיבנס, אביה של אליזבת, חברתו/תלמידתו של רוס גלר, ובן-זוגה לזמן קצר של רייצ'ל גרין, בעונה השישית.
בשנת 2007 ויליס חזר לשחק את השוטר מקליין ב"מת לחיות 4.0". בשנת 2012 שיחק בתפקיד ראשי בקומדיה הרומנטית "ממלכת אור הירח" בבימויו של וס אנדרסון.
בשנת 2013 ויליס גילם שוב את השוטר מקליין ב"מת לחיות ביום טוב". בשנת 2016 שיחק בסרט הפעולה "איום מיידי" (Extraction) לצד קלאן לוץ ודן בילזריין. בשנת 2018 הופיע בתפקיד הראשי בסרטים "משאלת מוות". ב-2019 הופיע בתפקיד ראשי בסרטו של מ. נייט שאמלאן, "מיסטר גלאס".
חיים אישיים.
בשנים 1987–2000 היה ויליס נשוי לשחקנית דמי מור, ונולדו להם שלוש בנות ב-1988, 1991 ו-1994.
ב-2004 היה מאורס לדוגמנית ברוק ברנס אך לא התחתן לבסוף. מאז 2009 ויליס נשוי לדוגמנית הבריטית אמה המינג. הם נישאו בחתונה פרטית באיי טרקס וקייקוס. לאחר כשבוע נישאו רשמית בטקס אזרחי בארצות הברית. לזוג נולדו שתי בנות: מייבל ריי ב-2012, ואבלין פן ב-2014.
ויליס הוא תומך של המפלגה הרפובליקנית לרוב. היה בין הידוענים היחידים שהביעו תמיכה פומבית בצבא ארצות הברית במלחמת עיראק (מלחמת המפרץ השנייה).
ב-17 באוגוסט 2006 במהלך מלחמת לבנון השנייה היה חתום על מודעה על עמוד שלם בעיתון ה"לוס אנג'לס טיימס", שגינתה את הטרור שגורמים ארגוני החמאס והחזבאללה, ותמכה באזרחים שנפגעו בישראל ובלבנון. על מודעה זו היו חתומים גם ניקול קידמן, מייקל דאגלס, סילבסטר סטאלון, דני דה ויטו, ג'יימס וודס, סם ריימי, רידלי סקוט, ועוד.
ב-30 במרץ 2022 הודיעה משפחתו של ויליס על פרישתו ממשחק לאחר שאובחן כסובל מאפאזיה. בשל כך פרס פטל הזהב שנתן "פרס" מיוחד על תפקודיו הגרועים, החליט לבטל את הפרס.
קספר דויד פרידריך
קספר דויד פרידריך (, ) היה אחד מגדולי הציירים בהיסטוריה של גרמניה בפרט ובזרם האמנות הרומנטית כלל. עבודותיו מוצגות כיום בכמה מוקדים בגרמניה שהחשובים בהם הם ברלין והמבורג. מבין יצירותיו המפורסמות ביותר ניתן למנות במיוחד את "הטייל מעל לים הערפילים" ו"הנזיר שעל שפת הים". במהלך חייו היה קספר דויד פרידריך לאמן נשכח, וזכה לתהילתו רק לאחר מותו.
אחד ממשפטיו המפורסמים ביותר, שמתחבר היטב עם סגנונו הייחודי הוא:
ביוגרפיה.
ילדות.
פרידריך נולד בעיירה גרייפסוואלד שבפומרניה, כבן השישי מבין עשרה אחים. הוא קיבל חינוך דתי-נוצרי-לותרני משמעותי ביותר, תוך כדי השפעה לותרנית מאביו אדולף גוטליב פרידריך שהתפרנס למחייתו ממלאכת חיוו והיא יצירת נרות וסבונים. במשך שנות ילדותו, קספר דויד פרידריך הושפע לא רק מהחינוך הדתי שקיבל אלא גם מאירועים דרמטיים בחייו כמו מות אימו סופי דורתיה בצ'לי (Sophie Dorothea Bechly). בזמן מות אמו פרידריך הקטן היה אך ורק כבן שבע שנים בלבד (שנת 1781). מוות שרר בחיוו של פרידריך שוב, כאשר מת אחיו (שהיה הקרוב ביותר מבחינה בין אישית לקספר) מטביעה באגם קפוא בזמן החודשים הקרים. בהחלט ייתכן כי אחיו של קספר, יוהאן כריסטופר (Johann Christoffer), ניסה להציל אותו מטביעה באגם כשלבסוף טבע הוא עצמו (קספר דויד פרידריך היה עצמו נוכח בזירת האירוע בזמן שהתרחש), דבר שמחוזק גם על ידי העדויות שהרגיש קספר אשמה במהלך שנות ילדותו. המוות פגש את קספר שוב בשנת 1782 בזמן שאחותו אליזבת, בת לאותם ההורים, נפטרה גם היא. כך קרה שוב בפעם הרביעית, כשאחותו מריה נפטרה ממחלה שבאותה התקופה הייתה חשוכת מרפא והיא מחלת טיפוס הבהרות. בדידות מסוימת ואף אפילו דיכאוניות יכולה להתבטא פעמים רבות, ויכולה להיות מוסברת, על פי מקורות מסוימים, כלוואי מאירועים אלו שקרו לו בעברו. קיימת סתירה מסוימת בין אופיו לבין סגנון הכתיבה שלו שהשתמר במכתבים ובמסמכים עד ימינו אנו, המביעים מעין חוש הומור ייחודי לו עצמו.
לימודים גבוהים.
בשנת 1790 הוא החל ללמוד ספרות ואסתטיקה באוניברסיטת גרייפסוואלד, לימים נקראה מחלקת האומנות בה על שמו. מורו היה אדם בשם תומאס תהורילד (Thomas Thorild), בעל התואר היוקרתי פרופסור. תומאס תהורילד ביסס אצל קספר את ההבחנה וההבדל המהותי שבעין ציור מתוך עין חיצונית (שמתאפיינת בתכונות פיזיות של המושא) לבין העין הפנימית שמביעה את רגש האומן בקשר למושא ביצירה. לאחר אוניברסיטת גרייפסוואלד עבר קספר דויד פרידריך ללמוד באוניברסיטת קופנהגן. שם לימד את פרידריך הנרי פוסלי (Henry Fuseli), שקיבל השראה מרובה מהזרם הרומנטי של אותה התקופה באנגליה בשנת 1798 הוא התיישב בדרזדן. 1806 נחשבת לשנה בה החלו ניצני סגנונו העצמאי של פרידריך לבלוט, כאשר ציוריו הקודמים נשענו על מסגרות שהיו קרובות לאלו של מוריו הקודמים. בדרזדן החלה הקריירה של קספר להתפתח באופן משמעותי, במיוחד אפשר לסמן את הרגע בו הפך לזוכה בפרס של חברי ויימאר לאמנות.
בדרזדן.