הופעתה הבימתית האחרונה של בראון הייתה ב-2008, ביצירתה "I Love My Robots". ב-2012, פורסמה הודעה רשמית לפיה יצירותיה של בראון מ-2011 יהיו האחרונות שלה. לאחר מותה חשפה המנהלת המקצועית שלה שבראון חלתה בדמנציה וסקולרית ב-2011. בראון נפטרה ב-2017, בגיל 80, בסן אנטוניו, טקסס. בראון הייתה נשואה לאמן ברט באר (Barr) שנפטר ב-2016, לשניים ישנו בן וארבעה נכדים.
עבודתה המקצועית.
בתחילת דרכה העצמאית, יצרה בראון יצירות סולו רבות, כשהראשונה מביניהן הייתה היצירה "Trilium", בה השתמשה בשלוש משימות פשוטות: שכיבה, ישיבה ועמידה. כבר בשלב זה, בראון חקרה ביצירותיה את השימוש במשימות אלתור לצורך יצירת תגובות בימתיות כנות. כמו כן, בעקבות העבודה עם חברים אחרים בתיאטרון המחול ג'אדסון, בראון חקרה את היחסים בין הרקדנים וביניהם לבין הקהל. יצירותיה המוקדמות של בראון הוצגו לרוב בחללים אלטרנטיביים כגון גלריות, גגות בניינים, אגמים ועוד. יצירותיה המוקדמות הושפעו מהנוף העירוני של שכונת סוהו בניו יורק, בה הייתה מתיישבת "חלוצה". ביצירות אלו בא לידי ביטוי האופי המינימליסטי של יצירתה של בראון; יצירות אלו התרחשו ללא מוזיקה, כך שהקהל יכל להתמקד בצלילי תפיפות הרגליים וההתנשמויות של הרקדנים. יחד עם דחיית ה'הכרח' למוזיקליות, בראון דחתה ביצירותיה המוקדמות מאפיינים נוספים של המחול המודרני המסורתי, כגון תאטרליות, דרמטיות ותנועה 'מסוגננת'. לעומת אלו, בראון (כמו עמיתיה האוונגרדיסטים כגון סטיב פקסטון, איבון ריינר וסימון פורטי) שאפה ליצור בשפה תנועתית אבסטרקטית, תוך לקיחת השראה ממחוות גופניות יומיומיות. בראון הייתה לאחת הכוריאוגרפיות הראשונות שהציגו באופן קבוע בחללי תצוגה לאמנות חזותית כגון גלריות, תערוכות בינ"ל ומוזיאונים.
ב-1968 יצרה בראון את "Planes", בה הרקדנים נעו בהילוך איטי על גבי קיר מדומה שיצרה בראון בעצמה, ועליו קובעו נקודות אחיזה לידיים ולרגליים. על גבי הרקדנים הנעים הוקרנה יצירת וידאו של ג'אד ילקוט ׂ(Yalkut) שגרמה לכך שהרקדנים יראו כאילו הם נופלים בחלל. יצירה זו מסמנת את תחילת האיגוד של יצירותיה בסדרות, להן קראה מחזורים (Cycles). למרות שרבים מן המחזורים הללו חפפו האחד את השני, בראון כינתה אותם בשמות (או בעת העלאת היצירה או באופן רטרואקטיבי) כדי לעצב את האופן בו העבודות הללו יובנו על ידי הקהל. Planes הייתה היצירה הראשונה במחזור (1962-1970) "Equipment pieces", שנכללו בו יצירות שונות בהן התנועה הטבעית של הרקדנים הושפעה על ידי אביזר או מבנה חיצוני ומלאכותי. במחזור היצירות (1971-1975) "Accumulations," יצרה בראון תוך שימוש בסדרות מתמטיות על מנת ליצור משפטים תנועתיים. היצירה הראשונה במחזור זה "Accumulation", מהווה דוגמה לשפתה התנועתית של בראון, שמורכבת ממחוות יומיומיות פשוטות ותנועות שאינן טעונות במשמעות פרפורמטיבית ברורה.
עד שנת 1980, בראון עבדה בעיקר עם רקדניות נשים, רבות משותפותיה לאורך דרכה היו אמניות, הלהקה שהקימה כללה עד אז רק נשים והיא הושפעה מעוד מנשים יצירתיות וחזקות בסביבתה. כאשר החלה בראון לשלב רקדנים גברים ביצירותיה, היא נותרה נאמנה לשפה התנועתית שיצרה, שכללה מבעים אינטימיים של מגע שבוצעו באופן יומיומי ופשוט, בלא תיאטרליות ומשחקיות. בכך תרמה בראון לשבירת הדיכוטומיות המגדריות המקובלות במחול הבימתי.
ב-1979, יצרה בראון את "Glacial Decoy", יצירה שהוזמנה בעבור מרכז וולקר לאמנות. יצירה זו הייתה הראשונה מבין יצירותיה של בראון שהוצגו על בימה מסורתית באולם פרוסניום. האמן החזותי הפוסטמודרני רוברט ראושנברג יצר את התלבושות והתפאורה ליצירה. בעוד שיצירה זו מהווה תפנית מבחינת הפנייה של בראון לבמה מסורתית, תנועותיהם הקפואות של הרקדניות, התלבושות ושם היצירה שיחקו במודע עם הקונוטציות של מחול מודרני מסורתי, שלעיתים נחשב לקפוא ומקובע. ארבע הרקדניות נעו במחוות קוויות, ותנועתן הלוך ושוב על גבי הבמה יצרה את התחושה שהן נופלות מן הבמה. "Glacial Decoy" היוותה את יריית הפתיחה לשורה ארוכה של שיתופי פעולה של בראון עם אמנים פוסטמודרניים בולטים. בין היתר, בראון שיתפה פעולה עם האמנים פוג'יקו נאקיה (Nakaya), דונלד ג'אד (Judd), ננסי גרייבס, טרי וינטרס (Winters) ואליזבת' מוריי ועם המוזיקאים רוברט אשלי (Ashley), לורי אנדרסון, פטר זומו (Zummo), אלבין קורן (Curran) ועוד. דוגמה ליצירה נוספת שנוצרה בשיתוף פעולה עם אמנים שונים היא "Set and Reset" אותה יצרה בראון ה1983 בשיתוף פעולה עם ראושנברג והזמרת לורי אנדרסון. ביצירה זו השתמשה בראון בשיטה של אימפרוביזציה משוננת, שהפכה למזוהה איתה.
במשך שנות השמונים ותחילת שנות התשעים המשיכה ליצור בראון יצירות חדשות, אותן קיטלגה בתוך מחזורי יצירה כבר מההתחלה. כמו כן, בראון העלתה באופן מחודש יצירות מעברה, תוך שינוי והתאמה תמידיים של תוכנם באופן המתאים אותם לאתר בו הועלה באופן מחודש.
לאחר שהופיעה בראון באופרה כרמן של ביזה ב-1987, היא החלה להתעניין בבימוי אופרה. כהכנה, החלה בראון לעבוד עם מוזיקה פוליפונית ביצירותיה, ובין 1995-1998 יצרה את מחזור היצירות "Music Cycle", בו עבדה עם יצירות מאת יוהאן סבסטיאן באך ואנטון וברן. ב-1998, בראון הוזמנה על ידי ברנרד פוקרולה (Fouccroulle), מנהל בית האופרה המלכותי של בריסל לביים את האופרה "L'Orfeo" של מונטוודרי. אף על פי שבראון לא ביימה אופרות בעבר, ההפקה הניסיונית עם האופרה של בריסל נרשמה כהצלחה. לאחריה, בראון ביימה 6 אופרות נוספות בעבור כמה מבתי האופרה הנודעים בעולם, ואף יצרה את הבלט "O Zlozony/ O Composite" לבלט האופרה של פריז ב-2004.
יצירתה בתחום הציור.
למרות שעיקר פרסומה של בראון הוא מפעלה ככוריאוגרפית, היא זכתה להערכה גם כאמנית חזותית. רבים מרישומיה של בראון מהווים רישומי עזר ליצירתה הכוריאוגרפית, ציורים אלו משלבים טקסט, דמויות אנושיות, חזרתיות ולעיתים עשויים כהדפסים. ביצירות כגון "Footworks #1" ו "Footworks #2" הציור מתפקד הן כעזר לצורך תיעוד הפעולה התנועתית והן כמקבע על הדף רגע שבמחול היה לעד בר חלוף. ציוריה של בראון הוצגו במהלך חייה במגוון גלריות ומוזיאונים, וביניהם: הגלריה האוניברסיטאית של אוניברסיטת ייל (1974), הביאנלה בוונציה (1980), גלריית "White Box", לונדון (2004), דוקומנטה XII (2007), מרכז וולקר לאמנות (2008). כיום חלק מיצירותיה שמורות באוספים של מוזיאונים כגון המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק (MoMa), מרכז וולקר לאמנות (Walker Art Center) ומוזיאון ג'ורג' פומפידו בפריז (Centre George Pompidou).
אליס ניל
אליס ניל (אנגלית: Alice Neel; 28 בינואר 1900 - 13 באוקטובר 1984) הייתה ציירת אמריקאית, שנחשבה בפי אחדים לאחת הציירות הגדולות ביותר של המאה העשרים. היא נודעה בעיקר בשל שימושה האקספרסיוניסטי בקו ובצבעוניות עמוקה, ובשל המבע הרגשי והנופך הפסיכולוגי של ציוריה.
קורות חיים.
ילדותה.
אליס ניל נולדה במדינת פנסילבניה, ארצות הברית, בפרבר אמיד מאוד בשם "כיכר מריון". אמה - שעל שמה נקראה – אליס הארטלי ניל, הייתה נצר לאחד מהחתומים על הכרזת העצמאות של ארצות הברית, ואביה, ג'ורג' וושינגטון ניל, היה רואה חשבון במחלקת הרכבות של רכבת פנסילבניה. אליס הייתה הרביעית מבין חמישה אחים: הבכור מביניהם, הארטלי, נפטר בגיל צעיר בעקבות מחלה, זמן קצר לאחר לידתה של אליס. כשהייתה בת שלושה חודשים משפחתה עברה לעיירה כפרית בקולווין, פרבר קטן בסמוך לעיר פילדלפיה, שם העבירה וסיימה את לימודי התיכון שלה בשנת 1918. לאחר מכן עברה מבחן שירות אזרחי והוצבה בתפקיד משרדי עם משכורת גבוהה במטרה לעזור להוריה.
על אף שבנעוריה הציפיות מנשים וההזדמנויות שניתנו להן היו מאוד מצומצמות, התפטרה ניל ממשרתה הפקידותית והשתתפה במספר קורסים לאומנות עד שנת 1921. בשנה זו החלה לבסוף את לימודיה בבית הספר לעיצוב לנשים בפילדלפיה (היום נקרא "מכללת מור לאומנות ועיצוב").
בגרותה וחייה האישיים.
בנוסף לקולג' בו למדה במהלך השנה, למדה ניל גם בקורסי קיץ בבית הספר צ'סטר ספרינגס שם היא פגשה את קרלוס אנריקז, בן למשפחה ידועה בהוואנה, קובה, והשניים נישאו ב־1 ביוני 1925. לאחר לבטים מצידה של ניל, עברו שניהם לגור עם משפחתו של אנריקז בהוואנה. ב־26 בדצמבר 1926 נולדה בתם הראשונה, סנטיאנה, והמשפחה החליטה לעבור לגור בניו יורק. פחות משנה לאחר מכן, ב־1927, נפטרה התינוקת ממחלה. ב־24 בנובמבר נולדה בתה השנייה, איזבלה ליליאן, שנקראה איזבטה.
במאי 1930 עזב אנריקז לפריז ולקח איתו את איזבטה. ניל נשארה בדירתה שבניו יורק. את הקיץ היא העבירה בעבודה אינטנסיבית על ציוריה ומאוחר יותר חזרה לקולווין. הניתוק מביתה ובעלה גרמו לה להתמוטטות עצבים קשה שהובילה לניסיון התאבדות. בעקבות כך אושפזה ניל במשך שנה בבית חולים פסיכיאטרי. במהלך שהותה בבית החולים היא המשיכה לעסוק באומנות. בעזרת עיסוקה בציור, שרופאיה ראו בו סימן לשיקום, השתפר מצבה של ניל בהדרגה והיא שוחררה בשנת 1931.
בינואר 1934 חזר אנריקז מקובה בעקבות מות אמו וביקש להתאחד עם ניל אך הדבר לא קרה. עם זאת, הזוג מעולם לא התגרש. ניל שכרה עם אמה בית בניו ג'רזי שבו נהגה בתה איזבטה לבקר אותה. בנה השני של ניל נולד בשנת 1941. אביו היה האינטלקטואל הקומוניסטי סם ברודי. בשנת 1943 הפסיקה ניל לעבוד עם המנהל שקידם את יצירתה והיא נקלעה לקשיים כלכליים. בשנים אלו קיבלה עבודתה חשיפה ציבורית מועטה וציוריה לא הוצגו בגלריות המוכרות.
ההכרה בעבודתה.