הבלייזר (באנגלית: Blazer) מזכיר את הז'קט המהווה חלק מחליפה, אך הוא ספורטיבי יותר, יש לו בדרך כלל כפתורי מתכת, והוא נתפר מבד עמיד.
הוא משמש לעיתים קרובות כחלק מן התלבושת האחידה בבתי ספר ובמוסדות נוספים.
ג'רקין.
הג'רקין (באנגלית: Jerkin) הוא ז'קט הדוק לפלג הגוף העליון אשר מתאים בעיקר לגברים. בדרך כלל הוא חסר שרוולים ונעשה מעור בצבעים בהירים.
הג'רקין היה נפוץ בקרב גברים במאות ה-16 וה-17. מקור השם "ג'רקין" במילה ההולנדית Jurk, שפירושה "שמלה".
ז'קט ג'ינס.
ז'קט העשוי מבד דנים או מג'ינס. הומצא גם הוא על ידי לוי-שטראוס מהיצרנים הראשיים של בגדי הג'ינס. מוצר זה היה בשימוש הצבא האמריקאי.
ז'קט עור.
ז'קט העשוי מעור של בעל חיים. על פי רוב צבוע בצבע שחור או חום. המוצר הפך ללבוש יוניסקס ולבגד אייקוני, ונמצא בשימוש צבאות רבים, בתוכם גם חיל האוויר הישראלי.
ז'קט בומבר.
ז'קט שמקורו בלבוש טייסי חיל האוויר האמריקאי והפך לאופנתי בשנות ה-70.
שורש שלישי
נהג שיכור
לאה מירון-כצנלסון
לאה מירון כצנלסון (15 בינואר 1888 בוברויסק, רוסיה – 30 במרץ 1967 עין חרוד) הייתה פעילת מפלגת פועלי ציון ברוסיה, מאנשי העלייה השנייה שהתיישבו בחוות כנרת. כצנלסון הייתה מנהיגת פועלות, נציגתן בארגוני עובדים וייסדה את משק פועלות בשכונת בורוכוב בגבעתיים. הייתה בת זוגו של ברל כצנלסון, אם כי לא נישאה לו רשמית, והייתה פעילה בשימור מורשתו.
ביוגרפיה.
לאה נולדה ב-1888 בבוברויסק שברוסיה לאברהם וציפורה מירון.
משפחתה הייתה אמידה, והיא בחרה ללמוד תפירה. היא הייתה פעילה במפלגת פועלי ציון. במסגרת פעילותה הציונית הכירה פעילים אחרים שליוו אותה בהמשך דרכה כמו שרה שמוקלר, רחל כצנלסון (אשתו של זלמן שזר), בתיה ברנר (אחותו של יוסף חיים ברנר) ובתיה שיין (אשתו של אליעזר שיין) וכמובן ברל כצנלסון, בו התאהבה. בהיותה בת 16 השתתפה עם שמוקלר בחוג לדיון בבעיות העם היהודי והסוציאליזם, שניהל ברל בעיר הולדתם. ידידותה עם ברל התפתחה לאהבה, אולם כשהייתה בת 17 מצא אותו אביה בביתם, גירש אותו משם ואסר עליה להיפגש איתו.
עלתה לארץ בחורף תר"ע (1909) במסגרת העלייה השנייה, מספר חודשים לאחר שעלה ברל. תחילה עבדה בבן שמן,
וזמן קצר לאחר בואו של ברל לחוות כנרת ב-1914, הצטרפה לקבוצה בכנרת כאחת מחמש הבחורות ב"חבורת החברות", שארבע מהן היו בנות העיר בוברויסק: מירון, שמוקלר, שיין, כצנלסון וברנר.
"קבוצת בוברויסק" הובילה בחווה את עבודת גן הירק.
בחווה התחממו היחסים בין ברל אהובה לבין שרה שמוקלר, אך היא שיתפה פעולה ואף פינתה את חדרה המשותף עם שרה כשהזוג רצה להתבודד. גם כששרה עברה לטפל בחולים ביסוד המעלה שמרה אתה על קשר ובמאי 1919 מיהרה לבית החולים בצפת לסעוד אותה והחזיקה אותה בידיה כששרה נפטרה.
לאחר פטירתה של שרה שמוקלר ב-1919 התהדקו שוב היחסים בין לאה וברל והם חיו כזוג. תחילה חיה לאה בין חוות כנרת ליפו עד שהחליטה לעזוב את החווה וניסתה להתיישב בנוריס (עין חרוד). תחילה גרו בשכונת עג'מי ביפו ואחר עברו לרחוב מזא"ה 65 בתל אביב. בתקופה זו הייתה ממייסדי הסתדרות העובדים הכללית וייסדה משק פועלות בשכונת בורוכוב בגבעתיים וניהלה אותו במשך שנים רבות (עד 1927). הייתה חברת הוועד המרכזי של ההסתדרות ב-1920. ב-1921 השתתפה בוועידה הראשונה של הפועלות בא"י שמערכה בבלפוריה.
הזוג מעולם לא התחתן, אולם ב-1921 הוציא עבורה ברל פנקס חבר של ההסתדרות, ובו ציין כי היא נשואה לו. כתוצאה מכך, נרשם בפנקסה השם "לאה מירון־כצנלסון". כאשר הייתה כבת 34, החליט הזוג לחיות יחד חיי משפחה של קבע. לאה הרתה והפילה פעמיים.
בתקופה חייה המשותפים עם ברל (1920–1944) קיבלה לאה את חשיבות תפקידו של ברל כמנהיג פועלים, נרתמה לשרותו ובדרך כלל ויתרה על עצמאות דרכה. בסוף ימיו כשהיה חולה סעדה אותו לאה על מיטת חוליו. מתוך הבנה לאהבתו לשרה הסכימה לאה שברל ייקבר לידה.
לאחר מותו של ברל ב-1944 הייתה בין הפעילים לשימור מורשתו של ברל (למשל הייתה חברת הנהלת הקרן להקמת בית מדרש למדריכי נוער ופעילי התנועה על שם ברל כצנלסון) כשהיא ממשיכה לגור בדירה ברחוב מזא"ה. בסופו של דבר הורישה לאה את הבית על כל תכולתו לתנועת העבודה. למרות היותה יורשת של כתבי בעלה סירבה לקבל דמי סופרים.
ב-1959 עברה לגור עם אחותה בלומה (אשתו של אליעזר משה סלוצקין) בעין חרוד איחוד. בערוב ימיה עברה לבית אבות בחיפה ולמוסד בשער מנשה.
נפטרה ב-1967 בבית החולים בעפולה ונקברה בבית הקברות של קבוצת כנרת ליד קברו של ברל.
מאיר שפירא (מחנך)
מאיר שפירא (30 ביוני 1908 - 16 בפברואר 1998) היה מחנך, מנהל בית הספר ההתיכון ליד האוניברסיטה ומחברם של ספרי לימוד בפיזיקה, שהיו בשימוש נרחב בבתי ספר רבים.
קורות חייו.
מאיר שפירא נולד ברובנו, אשר באותם ימים השתייכה לאימפריה הרוסית. השלטון עבר מיד ליד והאחרונה שהחזיקה בו הייתה פולין, שהתעמרה קשות בתושביה היהודים. האנטישמיות שחווה ברובנו עיצבה את השקפת עולמו, והביאה אותו למסקנה שהציונות היא הפתרון היחיד לקיומו של העם היהודי.
בהיותו בן 16 עבר לווילנה, שם סיים לימודיו בגימנסיה וגם רכש את השכלתו הגבוה במתמטיקה ובפיזיקה. בווילנה נשא ב-1931 לאשה את סוניה קרמר וב-1934 עלה עמה לארץ ישראל.
עבודתו החינוכית החלה כמורה למתמטיקה ולפיזיקה. בהמשך היה סגן מנהל בגימנסיה בלפור בתל אביב (תיכון עירוני א). ב-1944 הוזמן להצטרף לסגל בית הספר התיכון בבית הכרם בירושלים - בתחילה כחבר הנהלה, ובשנים 1954-1980 כיהן כמנהלו. בשנת 1982 זכה בעיטור יקיר ירושלים על פועלו החינוכי.
ב-1950 זכה במלגה מטעם מועצת הנשים היהודיות בארצות הברית להשתלם בדרכי המחשה בהוראה באמצעות עזרים אורקוליים, שהיה תחום חדשני באותם ימים. עם שובו לישראל הנהיג ופיתח גישה זו בבית הספר וגם הרחיבה לכדי עבודת מחקר בנושא ההמחשה בהוראת הפיזיקה עליה זכה בתואר דוקטור ב-1954.
שהותו בניו יורק הייתה התחלה של ידידות עמוקה ומתמשכת עם מועצת הנשים, שהתבטאה מאוחר יותר בעזרה במימון הן של בנייתו של המבנה החדש של בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית בירושלים והן בפרויקטים החינוכיים השונים שיזם.
לאורך השנים כתב סדרה של ספרי לימוד בפיזיקה שנקראה "יסודות הפיזיקה", שהייתה בשימוש בבתי ספר רבים בישראל, שבהם שילב את שיטות ההמחשה המגוונות בהן התמחה והאמין.
בשנות החמישים הקים ביחד עם מנהלי בתי ספר אחרים את "איגוד מנהלי בתי הספר התיכוניים בישראל" ושימש כאחד משלושת חברי הנשיאות שלו.
בשנת 1961 השתתף במשלחת מטעם "קרן רוטשילד" במטרה לערוך סקר במדינות אירופה ואמריקה הצפונית על הטלוויזיה החינוכית והיה שותף בהקמת הטלוויזיה הלימודית בישראל וחבר בוועד המנהל שלה.
במשך כל שנות ניהולו את בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית בירושלים שקד ביחד עם סגל המורים על התאמת ועדכון גישות ושיטות החינוך וההוראה והתאמתן למאפיינים המשתנים של התלמידים והחברה. בפרויקטים השונים, שהונהגו הקדים בית הספר התיכון את דורו.
בין הפרויקטים:
ספריו.
יסודות הפיזיקה בהוצאת בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית:
יקיר ירושלים.
כגולת הכותרת על כל פועלו זכה ב-21 בדצמבר 1982 בעיטור "יקיר ירושלים", שהוגש לו על ידי נשיא המדינה יצחק נבון, שהיה בוגר מחזור א' של בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית בירושלים.
אאוטלסט
אָאוּטְלַסְט (באנגלית: Outlast) הוא משחק בסוגת הישרדות אימה, המוצג בגוף ראשון ומיוצר על ידי החברה Red Barrels לתשתיות ה-Xbox One, Windows ופלייסטיישן 4.
לאור הצלחת המשחק, חבילת הרחבה בתשלום (DLC) בשם Outlast Whistleblower שוחררה באותה השנה. עלילתה מתרחשת לפני ובמקביל לעלילת המשחק.
בשנת 2017 עלה לאוויר משחק ההמשך Outlast 2 ובשנת 2022 עתיד לצאת משחק שלישי שיהווה אתחול לסדרה בשם The Outlast Trials. בנוסף אליהם, שש חוברות קומיקס בשם "The Murkoff Account" שוחררו במטרה לגשר בין עלילות המשחק הראשון לשני.
עלילה.
עלילת המשחק הראשי.
העיתונאי מיילס אפשר (Miles Upshur) מקבל הודעת אימייל שחושפת ניסויים בבני אדם שנערכים במוסד בשם בית החולים הפסיכיאטרי "הר מאסיב", בית חולים פסיכיאטרי בבעלות פרטית השייך לתאגיד "מארקוף", הידוע לשמצה לאור שמועות על ניסויים לא אתיים בבני אדם. מיילס מגיע לבית החולים ולהפתעתו, הוא מגלה בית חולים ללא שמירה, וכל הכניסות אליו סגורות.
כאשר חדר למרפאה דרך חלון, רואה מיילס את הזוועה המתחוללת בבית החולים: גופות מבותרות פזורות בכל מקום והחולים האלימים מסתובבים במסדרונות. בחיפושיו בבית החולים, מיילס נתקל בכריס ווקר, הדומה למוטנט גדול ממדים שרודף אחרי מיילס לאורך המשחק כדי להרוג אותו. מיילס מצליח לברוח ממנו ופוגש באב מרטין, אחד המטופלים במוסד הסוגד לישות בשם וולריידר (Walrider). האב מרטין מאמין שמיילס הוא "המבשר" שיפיץ לעולם את הבשורה על הוולריידר ומונע ממנו לברוח מבית החולים מתוך רצון שמיילס יתעד את הוולריידר במצלמה שלו. האב מרטין מראה למיילס צילומי אבטחה מבית החולים, בהם ישות בלתי נראית תוקפת כוח אבטחה שנשלח למוסד על ידי התאגיד בעצמו.
מיילס מגלה במהרה שהוולריידר הוא מעין אסופת ננו-חלקיקים שמופעלות דרך מוח של מארח - אדם בשם בילי הופ היכול לשלוט על הוולריידר בטכניקה של חלימה מודעת, כל זאת בזמן שהגוף האנושי של בילי מוחזק בתוך מכשיר בשם "המנוע המורפוגני", פרויקט הדגל של מארקוף לשליטה בבני אדם. מתברר שכל המטופלים בבית החולים (כולל כריס ווקר והאב מרטין בעצמם) הם נסיינים של המנוע המורפוגני, אך בגלל חוסר התאמה שפיותם היתדרדרה וגופם התעוות בלי היכר.