סנונית הרפתות היא ציפור שיר קטנה בעלת מראה בולט: צדו העליון של גופה כחול-בוהק, הצד התחתון בהיר, צדו התחתון של הראש אדום-חום, רגליה קצרות, הזנב ארוך ומתפצל בקצהו בצורה דמוית-מזלג והכנפיים מחודדות וארוכות אף הן. אורכה של סנונית הרפתות בין 16 ל–19 סנטימטרים לערך, מתוכם בין 2 ל-6 סנטימטרים של נוצות זנב. מוטת כנפיה נעה בין 32 ל-35 סנטימטרים, ומשקלה נע בין 16 ל-22 גרם. הפרט המזוהה המבוגר ביותר שנמצא בטבע, היה בן קרוב ל-16 שנים. סנונית הרפתות מצויה ביבשות אירופה, אסיה, אפריקה ואמריקה. בישראל, סנונית הרפתות חולפת במספרים גדולים מאוד, ואף מקייצת, חורפת, מקננת ומצויה באופן יציב. שמה העברי של הסנונית — סנונית הרפתות — כמו גם שמה האנגלי סנונית האסמים, מקורו בכך שמקומות אלו הם מאתרי הקינון המועדפים על הסנונית, ביישובים אנושיים.
קיימים שישה תת-מינים מובחנים של סנונית הרפתות, שמתרבים לרוחב חצי הכדור הצפוני. ארבעה מתת-המינים הם נודדים מובהקים, ואזורי החריפה שלהם מכסים את מרבית חצי הכדור הדרומי, החל ממרכז ארגנטינה, ופרובינציית הכף שבדרום אפריקה בדרום, ועד דרום-מזרח אסיה והודו בצפון. הנדידה מתבצעת בלהקות. אזור-התפוצה הרחב שלה מורה שסנונית הרפתות איננה מצויה בסכנת הכחדה, אך קיימות אוכלוסיות מקומיות שמספרן נמצא בירידה בעקבות איומים ספציפיים. גודל האוכלוסייה העולמית מוערך בכ-190,000,000 פרטים. סנונית הרפתות מצויה בטבע באזורים פתוחים, והיא מעדיפה להשתמש במבנים מעשי-ידי-אדם לקינון, וכתוצאה מכך קיים במקומות מסוימים קשר בין מידת תפוצתה לבין ההתיישבות האנושית באזור. סנונית הרפתות בונה קן דמוי-ספל העשוי מבוץ וחומרים אחרים, ותזונתה מורכבת מחרקים. סנונית הרפתות היא טייסת מעולה: היא יכולה לשהות זמן רב באוויר, והיא אף תופסת חרקים ושותה מים תוך כדי תעופה. ההזדווגות יכולה להתקיים על הקרקע ובאוויר כאחד.
היות שסנונית הרפתות ניזונה מחרקים, הימצאותה יכולה להביא ברכה לאדם; בעבר גם היו קיימות אמונות טפלות חיוביות לגבי סנונית הרפתות וקינה. קיימות מספר רב של התייחסויות תרבותיות לסנונית הרפתות — בספרות ובספרות דתית — בשל הימצאותה בקרבת יישובים אנושיים ונדידתה השנתית המובהקת (אצל חלק מתת-המינים).
סנונית הרפתות היא הציפור הלאומית של אסטוניה.
נפץ
פרוטאין קינאז
ללא עקבות (סרט)
ללא עקבות (באנגלית: Untraceable) הוא מותחן פשע ומסתורין אמריקאי משנת 2008 המהווה ביקורת חברתית על שמחה לאיד באינטרנט. ביים גרגורי הובליט ומככבים דיאן ליין, קולין הנקס, בילי בורק וג'וזף קרוס. הסרט הופץ על ידי חברת "Screen Gems".
עלילה.
סוכנת מיוחדת ג'ניפר מארש היא אלמנה, מכיוון שבעלה ניק הסקינס, שהיה אף הוא סוכן, נהרג בעת מילוי תפקידו. ג'ניפר מתגוררת בפרוור בפורטלנד, אורגון, עם בתה אנני הסקינס ואמא שלה, סטלה מארש. בלילות היא עובדת במחלקת פשע מקוון ב-FBI, עבודה שמרחיקה אותה יותר ויותר ממשפחתה. לילה אחד, ג'ניפר והשותף שלה, גריפין דאוד, מקבלים מידע אנונימי המוביל אותם לאתר בשם "הרוגאיתי" ("KillWithMe.com"). באתר מוקרן בהזרמת מדיה צילום של גור חתולים מורעב למוות. אי אפשר לסגור את האתר מכיוון שבונה האתר הביא בחשבון שמישהו ינסה לסגור אותו, והתקין בו מנגנון אל-כשל, ובכל פעם שהשרת נסגר, שרת מראה נכנס לפעולה במקומו.
לאחר מותו של הגור, הוובמאסטר של אתר "הרוגאיתי" עובר להרוג בני אדם שאותם הוא חוטף למרתף ביתו, מכניס לתוך מלכודות מוות שקצב פעולתן מתקדם לפי מספר הכניסות לאתר, וההוצאה להורג משודרת באתר. הקורבן הראשון הוא טייס מסוק של ערוץ טלוויזיה שמדמם למוות מחתכים בחזהו לאחר שהוזרק לו נוגד קרישה, וכל כניסה לאתר מגדילה את מינון הזריקות. השני הוא כתב טלוויזיה שנשרף למוות על ידי נורות להט בעודו מודבק לרצפה בעזרת מלט, ונורות נוספות נדלקות עם כל כניסה. במסיבת עיתונאים, הציבור מתבקש להימנע מהאתר, אבל כפי שג'ניפר חששה, ההודעה דווקא הגבירה הפופולריות שלו.
גריפין נחטף אחרי שחקר קצה חוט על סמך ניחוש שלו באשר לזהות הרוצח, כאשר הרוצח התקשר אליו תוך שהוא מסווה את קולו ומתחזה לאחת הבחורות שגריפין פגש בבליינד דייט. במרתף של הרוצח, גריפין הוטבע עד צוואר במכל מים כשפיו חסום, למים מוזרמת באיטיות חומצה גופרתית, וגסיסתו משודרת באתר. אחרי שהרוצח עזב את המקום, ברגעיו האחרונים, גריפין מצמץ בעיניו הודעה בקוד מורס, ובה מידע לגבי קצה החוט שהוא חקר.
בעקבות הודעת המורס של גריפין, ג'ניפר מבינה שהוא זיהה את הרוצח. היא חוקרת ומגלה שהקורבנות לא נבחרו באופן אקראי, אלא כולם היו מעורבים בהפצת סרטון התאבדות של מורה בבית ספר, בקפיצה מגשר. אוון ריילי, בנו של המורה, גאון טכנולוגיה בלתי יציב, התמוטט ואושפז בבית חולים פסיכיאטרי. אחרי ששוחרר, אוון החליט להוכיח שתאוות הציבור לסבלם של אחרים אינה יודעת שובע, גם אם הסבל יביא למוות, ורצה להעניש את אלה שלדעתו ניצלו את מות אביו: הטייס נרצח מכיוון שצילם ממסוקו את קפיצת ההתאבדות, והכתב - משום שריאיין את נהג המכונית שעליה נפל אביו של אוון מהגשר. גריפין נרצח בגלל שעמד להפליל את אוון. המשטרה פושטת על ביתו של אוון ולא מוצאת אותו, משום שהוא הפך אובססיבי לגבי ג'ניפר, ובזמן הפשיטה הוא עקב אחריה. אוון לוכד את ג'ניפר במרתף ביתה שלה ומאשים אותה על שלא מנעה את שידור ההתאבדות, תולה אותה במהופך מעל קלטרת חקלאית ומוריד אותה בהדרגה למות בין להבי הקלטרת. כל אותה עת, הוא משדר את ההתרחשות לצופים באתר, בהם אנשי ה-FBI. ג'ניפר מטלטלת את עצמה בעודה תלויה מהתקרה, מצליחה להתחמק, משתחררת מכבליה, יורה באוון למוות ומציגה את תג ה-FBI שלה למצלמת הרשת.
הסרט מסתיים במבט לחדר הצ'אט של אתר האינטרנט, שהולך ודועך בעוד גולשים מעלים תגובות שחלקן מתארות את אוון ריילי "גאון", אחרות משבחות את ג'ניפר, וגולשים מבקשים לאפשר הורדה של סרטון העימות בין השניים.
מיכל מירון-שקד
מיכל מירון שקד (13 ביולי 1957 - 19 במאי 2007) הייתה עיתונאית שפעלה בתחומי העיתונות, הטלוויזיה והאינטרנט.
ביוגרפיה.
מיכל מירון שקד נולדה ב-13 ביולי 1957 בירושלים. את דרכה בכתיבה החלה כילדה בעיתון דבר לילדים. בשנת 1978 החלה לכתוב בעיתון מעריב במקביל ללימודיה באוניברסיטת תל אביב. בתחילת שנות ה-80 החלה לעבוד במקומון "ירושלים", וכתבה בו את מדור "העיניים של מיכל". לאחר מכן עברה לכתוב במקומון הירושלמי "כל העיר", ובעיתון "ידיעות אחרונות".
ב-1985 עברה להתגורר בניו יורק ככתבת השבועון "כותרת ראשית", בו כתבה טור בשם "מכתב מניו יורק". לאחר שראיינה את מייסד המגזין "פנטהאוז" בוב גוצ'יונה עבור "כותרת ראשית", הוא הציע לה תפקיד ככתבת במגזין ובעיתון "ספין". היא השתמשה בשם מישל מיירון שכתבה שם. במסגרת עבודה זו חשפה את שמו של יוסי גינוסר כבכיר השב"כ המעורב בפרשת קו 300. לאחר סגירת "כותרת ראשית" ב-1988, עברה לעבוד ככתבת העיתון "חדשות" בניו יורק. ב-1992 שבה לישראל והחלה לכתוב טור יומי בעיתון מעריב.
ב-1993 הגישה בערוץ 2 את תוכנית השיחות הלילית "בין הסדינים", שעסקה בבעיות זוגיות ומיניות, ונחשבה לתוכנית הסקס הראשונה בטלוויזיה. התוכנית ספגה ביקורות קשות והורדה מהמסך, ומירון שקד אמרה על כך כי ""פתאום גיליתי שאני מלכת הפרובוקציות זה עצבן, כי התוכנית בעצם הקדימה את זמנה".
ב-1994 כתבה את הספר "אם תיגע בי אני אצרח" שעסק בגילוי עריות ונפרשה בו מערכת יחסים קשה בין אב לבתו, הכוללת התעללות. עם פרסומו עורר הספר סערה באמצעי התקשורת, והועלו השערות האם הספר מבוסס על חומרים אישיים. לאחר שאישרה בריאיון עיתונאי כי הספר הוא אוטוביוגרפי, נפגע מכך אביה, אשר הכחיש את האשמותיה הכלולות בספר, וניתק את הקשר עמה.
ב-1998 שימשה למשך תקופה של שנה כדוברת רשות השידור.
בסוף שנות ה-90, כתבה במגזין האתר וואלה!, וב-2000 הקימה וניהלה את האתר המגזיני "Iwomen", שקהל היעד שלו הוא נשים. בשנותיה האחרונות הייתה פעילה במיוחד בשיח הנשי והפמיניסטי בישראל.
מירון שקד התגוררה בשנות חייה האחרונות ביישוב עין חמד שליד ירושלים. היא הייתה נשואה לאריק שקד ולהם שני בנים תאומים. נפטרה ממחלת הסרטן ב-19 במאי 2007 ונטמנה בקיבוץ מעלה החמישה.
מסע מים אל ים
מסע מים אל ים (חוף לחוף) הוא נתיב הליכה ארוך, שנמשך בין שני חופים בצפון ישראל, מחוף הים התיכון ועד חוף ים כנרת. המסע היה נפוץ במיוחד בשנות ה-50 וה-60, והיה חלק מהפעילויות הקבועות בתנועות הנוער ובתי הספר. המסלול מתחיל באזור חוף אכזיב, וכולל הליכה בעיקר דרך נחל כזיב ונחל עמוד, לאורך מסלול שאורכו 70.6 ק"מ. הצעידה נמשכת בין יומיים לארבעה ימים וכוללת לינה במקומות שונים בדרך, כמו המונפור, או שמורת הר מירון.
המסלול מחולק בדרך כלל לשלושה חלקים עיקריים הנעשים כל אחד ביום נפרד:
כאשר המסלול נעשה כטיול תרמילים רציף (עם ציוד מלא), הוא נמשך לרוב יותר משלושה ימים (ומחולק לחלקים קטנים יותר).
בתנועת השומר הצעיר, בשנות ה-60, משתתפי המסע היו תלמידי כיתות ח'. המסע התחיל מקבוץ אדמית שעל גבול הצפון, נע לאורך נחל בצת ומשם עבר לנחל כזיב. המחצית הראשונה של היום השלישי כללה עלייה לפיסגה החשופה דאז של הר מירון, המשך בנחל מירון (ואדי למון), וחציית נחל עמוד עליון על גשר צינורות חסר מעקה, שכונה גם "גשר המוות", ראו תמונות בגלריה. כיום הגשר מכוסה כולו צמחים דוקרניים וקשה להבחין בו גם כשעומדים לידו. מיקום הקצה המזרחי של הגשר בקואורדינטות 244440/764444 בקירוב, כ-200 מ' צפונית למפגש עם נחל מירון.