במהלך השואה, גורשו למחנות ריכוז מחוץ למדינה בסך הכל 591 יהודים, מכלל השטחים שהיו תחת שליטה נומינלית אלבנית – כלומר אלבניה גופא, קוסובו, מערב מקדוניה והשטחים הקטנים במונטנגרו ובסרביה שסופחו לממלכה האלבנית בידי האיטלקים. הרוב הגדול של המגורשים היה מקוסובו; מבין אלו שנעצרו בפרישטינה ב-14 במאי, ידוע ששניים נורו במקום ו-177 נרצחו בברגן-בלזן. ניצול המחנה ישראל טייטלבוים סיפר כי לפי זכרונו, מתוך כ-400 מגורשים יהודים מאלבניה בברגן-בלזן שרדו עד לסוף רק 100 איש. בנוסף, מספר לא-ידוע מהיהודים שהוחזקו במחנות בתוך המדינה נרצחו על ידי אנשי דיוויזיית "סקנדרבג" או גרמנים בפעולות עונשין נגד הפרטיזנים. לדוגמה, דווח ששישה יהודים נתלו בקוקס ב-15 באוגוסט 1944, לאחר שהמחתרת פוצצה כמה קרונות רכבת. על סמך כל זאת קבע גרהרד גרים כי לא ניתן לקבוע כמה יהודים מאלבניה רבתי, מקומיים ופליטים, נספו בשואה (פול ברטופ נקב באומדן של 600 איש, בלי פירוט כיצד חישב). ככל הידוע, רק משפחה יהודית אחת שהתגוררה באלבניה גופא, בעיר שקודרה, לא שרדה את שנות המלחמה. הם נעצרו באוקטובר 1944 והועברו לפרישטינה, שם נספו. לפי ההערכות, היו באלבניה 1,800 יהודים עם תום המלחמה, פי שבעה ממספר היהודים שגרו בה ב-1939. לאחר שהפליטים, בייחוד מיוגוסלביה, שבו לביתם, נותרו בה בספטמבר 1946 157 יהודים, כמעט בדיוק המספר ערב המלחמה. בפועל מספרם היה גדול אפילו יותר, כיוון שרבים המירו את דתם לאסלאם ולנצרות כדי להינצל ולכן לא הופיעו ברשימות.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
הוג'ה הקים באלבניה משטר סטלינסטי טוטליטרי שאסר בשנת 1967 על כל הדתות במדינה. הקהילה היהודית בקוסובו חזרה לידי שלטון יוגוסלביה, ולא הצליחה להתאושש מהמלחמה. 42 יהודים נותרו בקוסובו, ורובם היגרו לישראל בתקופה הקומוניסטית. בדומה לכך, רוב יהודי אלבניה החליטו להגר עם עליית הקומוניזם. כ-300 נשארו באלבניה עד תחילת שנות ה-90. עם נפילת הקומוניזם, ביטלה אלבניה את ההגבלות על הדת ועל עזיבת המדינה, מה שהוביל לך שכמעט כל הקהילה היהודית במדינה היגרה לישראל. מדצמבר 1990 ועד יוני 1991 הועלו כ-350 יהודים אלבנים לישראל, במבצע עלייה מאורגן. היהודים שנותרו עזבו את המדינה ב-1997, לאחר שסבלה ממלחמת אזרחים קצרה.
נכון לשנת 2017, באלבניה חיים בין 40 ל-50 יהודים, מתוך אוכלוסייה כוללת של 2.9 מיליון.
הקהילה היהודית הקטנה באלבניה נהנית מאווירת דו-קיום שמאפיינת את תושבי הארץ בה חיים מוסלמים, קתולים ואורתודוקסים בהרמוניה ושיתוף. נשיא המדינה, בויאר נישני, מארח במשכנו אחת לשנה, בחג החנוכה, את בני הקהילה לצד ראשי הדתות השונות, הסגל הדיפלומטי, שרים וחברי פרלמנט, לטקס הדלקת נרות חגיגי. מדינת ישראל נהנית כיום באלבניה מהערכה עצומה, בשל הישגיה בתחומי המדע והטכנולוגיה, החקלאות והרפואה.
הכרה והנצחה של הצלת יהודי אלבניה.
התמונה המלאה על הצלת היהודים התגלתה רק בתחילת שנות ה-90, אחרי קריסתה של אלבניה הקומוניסטית. "יד ושם" החלו לחקור את סיפורי ההצלה של יהודים בידי אלבנים, וב-2009 התקיים במוזיאון למורשת היהדות בניו יורק טקס שבו דיברו צאצאים של המצילים האלבנים ושל יהודים שניצלו. שגריר אלבניה באו"ם, פריט הוג'ה, אמר שסיפור ההצלה מוכיח כי "אף על פי שהיינו תחת שלטון אחד המשטרים הקומוניסטיים הנוקשים ביותר, העם האלבני הוא אציל ומסוגל לפעול באומץ כמו כל אחד אחר באירופה".
נשיא אלבניה, בויאר נישני, הגיע בשנת 2015 לניו יורק כדי להשתתף במספר טקסים לכבוד בני העם האלבני על הצלת היהודים. כמו כן, קיבל נישני את מדליית הכבוד של ראול ולנברג מד"ר מרדכי פלדיאל, מנהל מחלקת חסידי אומות העולם ביד ושם.
נכון ל-2017, ישנם 75 מוסלמים אלבנים שהוכרו על ידי יד ושם כחסידי אומות עולם.
ב-29 בנובמבר 2004 הוקמה תצוגה במוזיאון ההיסטורי הלאומי בטירנה, בירת אלבניה. הכוללת צילומים, הסברים, מפות ומסמכים המתעדים את הצלת יהודי אלבניה. בית-ספר בברלין נקרא על שם חסיד אומות העולם, רפיק וסלי, שהציל בשואה את משפחת מנדיל היהודית. משלחות נוער מישראל אף יצאו ב-2018 לאלבניה. כמו כן, צולמו שני סרטים תיעודיים האחד נקרא "הצלה באלבניה" (Rescue in Albania) על ידי Init.TV, והשני "הקוד האלבני", בבימויה של פרופ' יעל קציר ובהפקת קציר וגדי קסטל.
אנצו קאווליון
אנצו קאווליון (באיטלקית: Enzo Cavaglion; נולד ב-21 ביוני 1919) היה פרטיזן יהודי איטלקי שנלחם בפאשיסטים ובנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה באיטליה, במסגרת קבוצת הפרטיזנים איטליה החופשית (L'Italia Libera) . הוא הבריח והסתיר באיטליה כ-700 יהודים מצרפת שחיפשו מקלט מפני הנאצים, תוך סיכון חייו. בינואר 2018 קיבל את אות המציל היהודי מארגון בני ברית במילאנו.
חייו ומשפחתו.
נולד וגדל בעיר קונאו, למשפחה יהודית. בן לג'וספה ואווה דה-בנדטי (De Benedetti). לקאווליון היה אח צעיר בשם ריקארדו, ואחות בשם מירנדה. לאחר סיום לימודיו בבית הספר עזר לאביו בחנות הבדים והשטיחים המשפחתית.
לאחר פלישת הנאצים לאיטליה בספטמבר 1943, בעקבות הסכם שביתת הנשק שנחתם בין איטליה לבין בעלות הברית, קאווליון, הוריו ואחיו ברחו והסתתרו בהרי האלפים, כדי להימלט מהנאצים, שחיפשו אחר יהודים בערי צפון איטליה. החנות נשארה סגורה אולם הגרמנים פרצו אליה וגנבו ממנה את כל הסחורה, ובנוסף גנבו גם מביתם של המשפחה והרסו אותו. רק חבילה אחת של סחורות מהחנות נשמרה הודות לחבר ששמר אותה, ובתום המלחמה החזיר אותה למשפחתו של קאווליון. נוסף לכך, שכן של המשפחה שמר על הפסנתר שלהם. אמו של אנצו, לפני שברחה מהבית, אספה כמה מהתכשיטים היקרים ביותר שלה והסתירה אותם על כיסוי הספה בביתם.
פעילותו הפרטיזנית.
החל מ-1942 הפיץ תעמולה אנטי-פאשיסטית בקונאו. בהמשך, היה קאווליון אחד מ-14 המייסדים של קבוצת הפרטיזנים איטליה החופשית, שנוסדה על ידי דוצ'ו גלימברטי (Duccio Galimberti) , עורך דין אנטי-פשיסטי מקונאו. הקבוצה נוסדה ב -12 בספטמבר 1943, ביום שבו קונאו נכבשה על ידי חטיבה גרמנית של ה-SS. הם התיישבו במדונה דל סולטו (Madonna del Colletto) שנמצאת כ-18 ק"מ מערבית לקונאו, והצטרפו ליחידת הלוחמים הפרטיזנים האלפינית הראשונה של צדק וחירות (Giustizia e Libertà) . יחד עם אחיו הצעיר, ריקארדו, נשארו עם הקבוצה כחודש ימים בגורה סופרנו (Gorre Soprano) ואז נאלצו לעזוב את הקבוצה כדי לסייע למשפחתם להימלט מפני הנאצים בקונאו. ב-12 בינואר השתתף בקרב הראשון שלו נגד כוחות גרמניים.
סיוע ליהודים בתקופת המלחמה.
כ-1050 יהודים שהו באותה התקופה בכפר הצרפתי סנט-מרטין-וסובי (Saint-Martin-Vésubie) , שנמצא מצידו הצרפתי של רכס הרי האלפים הצמוד לקונאו. יהודים אלו נמלטו לכיוון הגבול האיטלקי מפני הצבא הגרמני שפלש לאזור ב-8 בספטמבר 1943. גברים, נשים, ילדים, קשישים ונכים חצו את הרי האלפים בגבול הבינלאומי לאיטליה. כ-350 איש מהם נתפסו ונשלחו לאושוויץ. 700 הנותרים הצליחו להגיע לכפר האיטלקי בורגו סן דלמצו (Borgo San Dalmazzo) , בסמוך לקונאו. הם מצאו מקלט בקרב אוכלוסיית האיכרים המקומית, שקיבלה את פניהם בשמחה, ועזרה לפליטים היהודים. למרות שתושבי הכפר היו עניים, הם פתחו את בתיהם במטרה להציע עזרה, ובזכותם פליטים רבים ניצלו.
כחלק ממאבקם של האחים קאווליון נגד הגרמנים והפשיסטים האיטלקים, הם החליטו גם לסייע ליהודים שביקשו מקלט בכפרים סביב קונאו. בתחילת ספטמבר, הם עזבו את קונאו כדי לפגוש את הפליטים היהודים, ודאגו להם למקומות מסתור. הם החביאו אותם בכפרים בהרי האלפים האיטלקים, ובנוסף גנבו עבורם תעודות זהות ממשרדו של ראש העיר וינולו (Vignolo) , שזויפו לאחר מכן, וחולקו לפליטים.
קאוויליון מתאר בריאיון עמו בשנת 1995 כי הפליטים היהודים שפגש היו אנשים מיואשים ומאוכזבים מאחר שציפו לפגוש בבעלות הברית במקומות שאליהם נמלטו, ולא את הגרמנים. כאשר קאווליון פגש את הפליטים הוא רצה לספר להם כי גם הוא יהודי ושהוא רוצה לסייע להם, אך הוא חשש שאם היה עושה זאת, הם היו מאמינים לו. לכן, הוא נשא מולם תפילות בעברית, על מנת לשכנע אותם שהוא יהודי, ושמטרתו היא לעזור להם להסתתר.
סיפורי הצלה של האחים קאווליון.
הארי בורגר ואמו ניצלו מהנאצים בזכותם של האחים קאווליון, שהזהירו אותם מבעוד מועד, ולכן הספיקו להימלט. ניצול אחר, אלפרד פיליפ פלדמן, כתב בספרו, "צעד אחד קדימה: יהודי נמלט באירופה של היטלר", שראה את הגנבה הנועזת של תעודות הזהות על ידי האחים קאווליון ממשרדו של ראש העיר וינולו שבאיטליה, שלאחר מכן חולקו לפליטים יהודים. הם ביצעו פעולות אלה תוך כדי סיכון חיים ממשי, ולא ניצלו את ההזדמנות להסתתר בעצמם.
וולטר מרקס ואשתו, מן היהודים שהציל קאווליון, השתתפו בטקס החניכה לאתר הנצחה בבורגו סן דלמצו, ב-30 באפריל 2006. אתר הנצחה זה נבנה לזכרם של כל היהודים שגורשו מסנט-מרטין-וסובי.
חייו לאחר המלחמה.
לאחר סיום המלחמה נסע קאווליון למפקדה הגרמנית, בתקווה שימצא את כל החפצים הגנובים של משפחתו. לשמחתו הרבה, הוא מצא את הספה עם הכיסוי, שבו החביאה אמו את התכשיטים של המשפחה. אחרי המלחמה התקשו האחים לחזור לשגרה ולחיים שהיו להם לפני המלחמה. קשה במיוחד הייתה החזרה לפעילות בחנות, שהייתה הרוסה לחלוטין. עם זאת, הם הצליחו להסתגל מחדש, והחזיקו בבעלות על חנות הבדים והשטיחים בקונאו למשך שנים רבות. הם הצליחו אף לחזור לביתם ההרוס, ולשקם אותו.
נכון לשנת 2018, קאווליון, בן ה-99, ממשיך לגור בקונאו. אחיו ריקארדו עלה לישראל, והתגורר בה עד יום מותו. לא ידוע מה עלה בגורל שאר בני משפחתו.
אות המציל היהודי.