באטמן הוא האלטר אגו של ברוס ויין, איש תעשייה ונדבן מיליארדר. בהיותו ילד, ויין היה עד לרצח הוריו, מה שהניע אותו מאז לנקמה ולהכרזת מלחמת חורמה על הפשע – שבועה המהולה באידיאל גבוה לצדק. ויין מאמן את עצמו פיזית ומנטלית, ועוטה תחפושת דמוית עטלף כדי להילחם בפשע. באטמן פועל בעיר הבדיונית גות'אם סיטי, כאשר מספר דמויות משנה עוזרות לו כרובין, משרתו האישי והנאמן אלפרד פניוורת', מפכ"ל המשטרה ג'יימס גורדון, לושיוס פוקס וכן באטגירל (לרוב ברברה גורדון בתו של מפכ"ל המשטרה) לעיתים. הוא נלחם באסופת פושעים ונבלים, ובהם הג'וקר, דו-פרצוף, הפינגווין, הדחליל, איש החידות, פני חימר, הפיתום, הכובען המטורף וראס-אל-גול – דמויות ששורשיהן נעוצות בתסכיתי רדיו ובמגזיני ספרות זולה של התקופה בה נוצרו - שנות ה-30 של המאה ה-20. שלא כמו גיבורי-על אחרים, באטמן אינו ניחן בכוחות-על, והוא משתמש בגאונות שלו, בעבודת בילוש, במדע ובטכנולוגיה, בהון אישי, בכושר פיזי, אתלטיות, וזריזות, באמנויות לחימה מגוונות ויעילות, בתיאטרליות, ביכולתו לאיים, בהטלת מורא בפושעים ובכוח רצון בלתי מתפשר כדי להילחם בפשע ולעיתים אף בנבלי-על המהווים איום על העולם כולו. לעיתים באטמן משתף פעולה עם גיבורי-על אחרים, כגון סופרמן, והוא חבר-מייסד בליגת הצדק.
כאשר ברוס ויין לא היה יכול למלא את תפקידו כבאטמן (למשל כאשר נפצע קשות על ידי ביין או אחרי שנהרג לכאורה על ידי דארקסייד) אנשים אחרים מילאו את מקומו באופן זמני, כאשר הבולט שבהם היה דיק גרייסון (נובמבר 2010–אוגוסט 2011), שותפו הנאמן ללחימה בפשע והרובין הראשון.
באטמן הפך לדמות פופולרית מאוד עם הצגתו וכיכב בסדרת כותרי קומיקס שבהם הוא היה הדמות הראשית בשנת 1940. בחלוף הזמן נעשו מספר עיבודים לדמות. סדרת באטמן של סוף שנות ה-60 של המאה ה-20 השתמשה באפיון קאמפי, אשר נשאר משויך לדמויות גם לאחר סיומה. מספר יוצרים החזירו את הדמויות לשורשיה האפלים, בהם פרנק מילר עם "" והמיני-סדרה "האביר האפל חוזר". בעידן המודרני, סרטי הקולנוע "באטמן" של טים ברטון ו"באטמן מתחיל" של כריסטופר נולאן, שהציגו באטמן אפל וגותי, הציתו חזרה את ההתעניינות בדמות, שהפכה לתופעה תרבותית ולזיכיון שלם, כאשר תורגמה למגוון מדיות, החל מרדיו וטלוויזיה, דרך קולנוע וכלה במשחקי מחשב. דמותו של באטמן מדורגת במקום השני ברשימת מאה גיבורי-העל הגדולים, לפי אתר IGN וכן במקום השני ברשימת 50 דמויות הקומיקס הגדולות של כל הזמנים לפי מגזין אמפייר.
היסטוריה פרסומית.
יצירת הדמות.
בתחילת 1939, הצלחתו המזהירה של סופרמן בחוברות של "Action Comics" הביאה לבקשתה של החברה המפרסמת, "National Publications" (לימים DC קומיקס), ליצירת גיבורי-על נוספים לחוברותיה. כתגובה, יצר בוב קיין את איש העטלף. איוריו המוקדמים הציגו את הדמות מתנדנדת על חבל ללא גלימה או כפפות, עם מעטה עיניים, מכנסיים אדמדמים ושתי מוטות כנפיים קשיחות ככנפי עטלף. הכותב ביל פינגר הציע להיפטר מהאדמומיות ולהחליף את מעטה העיניים בברדס ואת מוטות הכנפיים בגלימה. את שם הדמות, ברוס ויין, הוא ביסס על רוברט ברוס, פטריוט סקוטי, ואנתוני ויין, גנרל צבאי מימי מלחמת העצמאות של ארצות הברית. השראה נוספת באה מכיוון רצועת הקומיקס "הפנטום".
אספקטים מסוימים באישיותו של באטמן, בהיסטוריית הדמות, בעיצוב האומנותי ובציוד הושפעו מהתרבות של שנות ה-30, הכוללת סרטי קולנוע, מגזיני ספרות זולה, רצועות קומיקס, כותרות עיתונים ואפילו חלקים שבאישיותו של קיין, שכלל את הסרטים "הסימן של זורו" (1920) ו"העטלף לוחש" (1930) כהשראה. נוסף על כך, פינגר כלל את דמויותיהן של "הצל", "שרלוק הולמס" ו"דוק סאבאג'" כגורם השראה לבאטמן כאמן ההתחמקויות וכמדען.
קיין חתם על ויתור בעלות על הדמות תמורת קרדיט בכתיבת הסיפורים, קרדיט שנעלם בשנות ה-60 עת שמם של היוצרים עצמם החליפו את שמו. בסוף שנות ה-70, כאשר ג'רי סיגל וג'ו שוסטר קיבלו קרדיט על יצירת סופרמן, ויליאם מולטון מרסטון קיבל קרדיט על יצירת וונדר וומן, קיין קיבל מחווה דומה בכותרי באטמן. אולם, המזל לא שפר על פינגר, שאמנם קיבל קרדיט על יצירת דמויות נוספות בכותרי באטמן, אך לא קיבל הכרה על השותפות שביצירת הדמות עד ליום מותו בשנת 1974. ג'רי רובינסון, שעבד עימם בסיפורי הקומיקס, ציין כי נטר טינה לקיין על כך שלא דאג לפינגר על מתן קרדיט נאות.
השנים הראשונות.
סיפור באטמן הראשון, "המקרה של סינדיקט הכימיקלים", פורסם בחוברת מספר 27 של קומיקס בלשים ב-30 במרץ 1939 (על החוברת רשום מאי 1939). פינגר ציין כי באטמן נכתב בהשראת הסגנון שבמגזיני הספרות הזולה, לפיכך לא היו לו כל רגשי חרטה שבהריגת פושעים. הדמות נהפכה לפופולרית, וקיבלה סדרה משלה בשנת 1940, בו בעת שהמשיכה לככב בחוברות "Detective Comics". גם סופרמן וגם באטמן הפכו לדמויות הדגל של החברה, שהפכה לחברת הפרסום המשפיעה והמוֹכרת ביותר בתעשייה. שתי הדמויות הופיעו זו לצד זו בחוברות "World's Finest Comics", כאשר בין היוצרים נמנו גם מיקי ספיליין, ג'רי רובינסון ודיק ספראנג.
למשך החוברות הראשונות, דמותו של באטמן התפתחה בהדרגה, כאשר נוספו מספר אלמנטים לדמות שישקפו את בשלותה. חגורת האביזרים של באטמן הוצגה לאחר שני גיליונות, בחוברת מספר 29, מיד לאחר מכן באטראנג דמוי בומרנג, וכן כלי הרכב הראשון דמוי עטלף - מטוס העטלף. סיפור מקורה של הדמות הובא בגיליון מספר 33, כאשר אישיותו האפלה והקודרת של באטמן עוצבה לאחר שויין הצעיר היה עד לרצח הוריו בידי שודד. על קברם הטרי, ויין נשבע לנקום את מותם בכך שירדוף אחר כל הפושעים באשר הם למשך שארית חייו.
לקראת אמצע שנת 1940, בחוברת מספר 38, אפיוני סגנון הפאלפ שבאישיותו של באטמן התרככו עם הצגתו של רובין, שותפו הצעיר. פינגר הציע כי באטמן צריך "ווטסון" לצידו, אם כי קיין העדיף להותיר את ויין לבדו. המכירות נסקו. בגיליון הראשון של סדרת הסולו של הדמות, "Batman", שניים מאויביו המושבעים הופיעו לראשונה - הג'וקר וקאטוומן, וכן נקבע כי באטמן אינו יכול להרוג יותר בעזרת נשק חם. נוסף על כך, בימים שלאחר מלחמת העולם השנייה, מיתוס איש העטלף המשיך להתפתח ולקבל צורה, ושם דגש יותר על פנטזיה קלילה מאשר ביקורת תרבותית.
שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60.
באטמן היה אחד מגיבורי-העל שהוסיפו להתפרסם לאחר שההתעניינות בז'אנר שככה במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20. בסיפור "הצוות החזק ביותר בעולם", באטמן חובר לסופרמן בפעם הראשונה והשניים מגלים זה את זהותו הסודית של זה. לאחר הסיפור, סדרת חוברות "World's Finest Comics" השתנו כדי להכליל הרפתקאות משותפות של השניים מאשר כל אחד לחוד. ציוות הזה שלהם התברר כהצלחה מסחרית, והחזיק עד לביטולו של הכותר ב-1986.
חוברות הקומיקס של באטמן היו בין אלה שזכו לביקורת תקשורתית רחבה בשנת 1954 עם פרסום "פיתוי התמימים", ספרו של הפסיכולוג פרדריק ורתהם, שגרס כי צעירים חיקו את הפשעים אשר בוצעו בחוברות קומיקס, וכי מעשים אלו השחיתו את ערכי הנוער. זאת ועוד, ורתהם טען כי כללו מאפייני הומוסקסואליות. ביקורתו הובילה למחאה ציבורית ולהקמתה של "רשות האתיקה של הקומיקס". עם הצגתן של באטוומן ב-1956 וברברה גורדון (לימים באטגירל) ב-1961, חוברות הקומיקס של באטמן הפכו יותר קאמפיות.
לקראת סוף שנות ה-50, נטו סיפורי החוברות יותר לעבר המדע הבדיוני, כאשר כללו לא פעם שינויי צורה וחייזרים מהחלל החיצון. בפברואר 1960, הופיע באטמן כחבר מן המניין בליגת הצדק בחוברת "The Brave and the Bold #28".
אמצע שנות ה-60 עד אמצע שנות ה-80: מראה חדש והקאמפיות.
לקראת 1964, מכירות החוברות צנחו דרמטית. העורך הראשי ג'וליוס שוורץ מונה לפקח על כותרי באטמן, שעמדו על סף ביטול, והורה על שינויים מרחיקי לכת החל מחוברת "Detective Comics #327" (מאי 1964), שינויים שכונו "המראה החדש". שוורץ רצה לעצב את באטמן כדמות עכשווית, להקנות לסיפוריו מאפיינים בלשיים יותר. הבאטמוביל עוצב מחדש, כמו גם חליפתו, שנוסף לסמל העטלף שבה רקע צהוב. האלמנטים הבדיוניים שנוספו בסוף שנות ה-50 נגנזו, ומשרתו של ויין, אלפרד, נהרג (אם כי הוחזר לאחר מכן בהתערבות המעריצים).
סדרת הטלוויזיה של שנת 1966 השפיעה עמוקות על אופן כתיבת כותרי הגיבור. הצלחת הסדרה גרמה לנסיקה במכירות החוברות, ומספר אלמנטים מסדרת הטלוויזיה, כדמותה של באטגירל והפן הקאמפי, שולבו בקומיקס. הסדרה גם עזרה להחזרת דמותו של אלפרד על דפי הקומיקס. למרות היות הסדרה והקומיקס פופולריים בזמן זה, הגישה הקאמפית פגה לאיטה עד אשר בוטלה הסדרה בשנת 1968, מה שהוביל גם לירידה בפופולריות הקומיקס.
בשנת 1969 נעשה ניסיון להרחיק את הדמות מצידה הקאמפי ולהשיבה לשורשיה האפלים. הכותב דניס אוניל והמאײר ניל אדמס חזרו לחומרים המקוריים של השנים המוקדמות, והחל מינואר 1970 בחוברת "Detective Comics #395", באטמן שב להיות דמות אפלה וקודרת. שיתוף פעולה דומה נעשה עם הכותב סטיב אנגלהרט והמאייר מרשל רוג'רס בחוברות #471-476 (אוגוסט 1977–אפריל 1978), מה שהשפיע בהמשך על סרט הקולנוע משנת 1989 ועל סדרת האנימציה "באטמן - הסדרה המצוירת". למרות ההרצה הפופולרית, מכירת החוברות המשיכה לצנוח במשך שנות ה-70 וה-80 עד הגיעה לשפל חדש ב-1985.
שנות ה-80 ואילך: תקופת 'האביר האפל חוזר' ואחריה.
הדמות זכתה לשינוי מרענן בזכות המיני סדרה "האביר האפל חוזר" של הכותב פרנק מילר, שהורצה בין פברואר ליוני 1986. הסיפור מציג את באטמן בשנות ה-50 לחייו החוזר מפרישה בעתיד אפשרי. הרצה זו הפכה להצלחה מסחרית ולאבן יסוד בהיסטוריה של הדמות, כמו גם לשובה לפופולריות.