ג'פרסון נולד עיוור בחווה חקלאית טקסס, בה היו הוריו אריסים. בראשית שנות העשרה של המאה ה-20 החל נודד עם גיטרה באזור דאלאס, תוך שהוא מנגן בקרנות רחוב ולפני מספרות. קולו המיוחד, הגבוה מאוד, וסגנון הליווי העצמי הייחודי שלו בגיטרה (פינגר סטייל) בו אגודל יד ימין מפיק באס קצבי ומשתנה, בעוד יתר האצבעות פורטות אקורדים ומלודיה, משכו תשומת לב. בדאלאס פגש בזמרים לדבלי, לייטנינג הופקינס וטי-בון ווקר, שתמורת שיעורי גיטרה שימש לו כנער-נחייה. מרכזיותה של הגיטרה ושילוב הנגינה עם השירה יצרו את הסגנון שנקרא מאוחר יותר "טקסס בלוז".
בינואר 1926 עבר לשיקגו ושם הקליט בחברת פרמאונט רקורדס. תקליטו הראשון כלל שני שירי גוספל ("I Want to be like Jesus in my Heart" ו-"All I Want is that Pure Religion") תחת השם דיקן אל. ג'יי. בייטס (Deacon L. J. Bates). התקליט הבא, ממרץ אותה שנה היה כבר תקליט בלוז שכלל את השירים "Booster Blues" ו-"Dry Southern Blues" והפך ללהיט. עד הקלטה זו הייתה מוזיקת הבלוז נחלתן של זמרות כמא רייני, שרה מרטין, ביג מאמא ת'ורנטון ובסי סמית וזמרים-גברים לא זכו להצלחה (גם קולו של ג'פרסון לא היה קול גברי).
עד מותו הקליט ג'פרסון עבור פרמאונט למעלה מ-100 שירים.
השיר "Match Box Blues".
שירו "Match Box Blues" הוא בלוז 12 תיבות שהוקלט ב-1927. בשנת 1955 ביסס קארל פרקינס על לחן זה שיר רוקבילי והקליט אותו מבלי לתת מזכה (קרדיט) לג'פרסון. ב-1961 החלה להקת הביטלס בראשות ג'ון לנון ופיט בסט לנגן גרסת כיסוי לשיר זה בהופעותיה בהמבורג. השיר נבחר על ידי היכל התהילה של הרוק אנד רול לאחד מ-500 השירים שהשפיעו על הרוק אנד רול.
יום דגל
יום דגל הוא חג לאומי המוקדש לרוב לדגל הלאום של המדינה. פעמים רבות זהו יום אימוצו של הדגל או יום בו קרה מאורע היסטורי לאומי חשוב.
ימי דגל לרוב מעוגנים בחוקי המדינה, אך לעיתים נקבע יום זה בצו של ראש המדינה. לעיתים יום הדגל משולב בחוק הדגל, חוק המופיע בספר החוקים של מדינות רבות, וקובע מתי והיכן יונף הדגל, מתי יונף בחצי התורן וכדומה. במרבית המדינות יום הדגל הוא יום שבתון.
שבעת פלאי עולם הטבע
שבעת פלאי עולם הטבע היא רשימה שיצר תאגיד שווייצרי, של "שבעת פלאי תבל" שנוצרו על ידי הטבע - כלומר שאינם מעשה ידי אדם. האתרים שנכללים ברשימה נבחרו באמצעות תחרות בינלאומית. תהליך בחירת פלאי הטבע נמשך מ-2007 עד 2011. היוזמה אורגנה על ידי תאגיד שווייצרי, כאשר מייסד ונשיא התחרות הוא ברנרד ובר.
התחרות.
בשנת 2000 נוסד בשווייץ תאגיד NEW7WONDERS במטרה ליצור רשימה חדשה של שבעת פלאי תבל. בשנת 2007 הושלמה המלאכה לאחר שנבחרו שבעה אתרים באמצעות הצבעה של גולשים באינטרנט ומשלוח מסרונים. לאחר שנבחרו פלאי תבל, הוחלט לקיים תחרות דומה עבור פלאי עולם הטבע. בתחרות הועמדו לבחירה 28 אתרים שמוגדרים "פלאי טבע", מתוך 440 אתרים שהוצעו. האתרים עמדו לבחירת אזרחי העולם עד 11 בנובמבר 2011, באמצעות הצבעה גלובלית דרך אתר התחרות או באמצעות משלוח מסרון. על פי ההערכות היו צפויות להתקבל כמיליארד הצבעות כך שנדרשו כ-400 מיליון קולות עבור כל אתר על מנת להיבחר לרשימה. התחרות התקיימה תחת הכותרת "אם אנו רוצים לשמור על משהו, אנחנו חייבים להעריך אותו באמת".
ישראל בתחרות.
לאחר שבתחרות לקביעת שבעת פלאי תבל החדשים לא הצליחה ישראל להכניס אף אתר לשלב הגמר של התחרות, הוחלט במשרד התיירות להשקיע מאמצים רבים בתחרות לקביעת שבעת פלאי עולם הטבע. ברשימה המקורית הופיעו ים המלח, עין גדי וראש הנקרה, אך מתוכם רק ים המלח (אשר נרשם לתחרות בשטח ישראל, ירדן והרשות הפלסטינית) עלה לגמר התחרות.
ים המלח נרשם לתחרות ביוזמת המועצה האזורית מגילות ים המלח.
משרד התיירות השקיע בפרסום התחרות בישראל ובכל העולם על מנת שאנשים רבים ככל האפשר יבחרו בים המלח. הממשלה אישרה תקציב של 8 מיליון שקלים כדי לממן את הקמפיין לקידום זכייתו של ים המלח. המשרד הקים אתר אינטרנט בשמונה שפות על מנת לקדם את הזכייה, ובנוסף נערכה תערוכת התיירות הישראלית IMTM-2011 בסימן הצבעה בעד ים המלח לשבעת פלאי עולם הטבע. בתערוכה הוקם דוכן על ידי המועצה אזורית תמר ובו הצביעו המבקרים בתערוכה בעד ים המלח. לאחר מכן השיק שר התיירות שעון ספירה לאחור במגדלי עזריאלי עד הזמן שנותר לסיום התחרות.
כמו כן נערכו פעילויות אומנותיות רבות בים המלח כדי להגביר את המודעות לחשיבות ההצבעה ולפרסומו של ים המלח בארץ ובעולם, כמו הפרויקט "הים העירום", שהוא צילום העירום שנערך ב-17 בספטמבר 2011 שנערך על ידי הצלם ספנסר טוניק למרות התנגדות מצד גופים שונים; בצילום השתתפו כאלף איש בחוף "מינרל" בים המלח, הסמוך למצפה שלם.
לו זכה ים המלח הייתה זכייתו בתחרות צפויה להביא לישראל שלוש מאות אלף תיירים בנוסף על אלו הבאים בכל שנה לישראל.
ים המלח העפיל לרשימת 14 פלאי עולם הטבע, אך לא נבחר בין שבעת הזוכים.
סווייזי
לדבלי
האודי ויליאם לדבטר שנודע בשם הבמה לדבלי או לד בלי (באנגלית: Huddie William Ledbetter , LeadBelly או Lead Belly; 23 בינואר 1888 - 6 בדצמבר 1949) היה מוזיקאי פולק, גוספל ובלוז אפרו-אמריקאי, נגן וירטואוז בגיטרה בת 12 מיתרים, מפוחית, אקורדיון, פסנתר וכינור. בשל זכרונו ללחנים ותמלילים היה למאגר חי של מוזיקה עממית מדרום ארצות הברית, זכרונו החי תועד על ידי חוקרי הפולקלור ג'ון ואלן לומקס ושיריו היוו תשתית לצמיחת מוזיקת הפולק של ניו יורק. בנוסף לאיסוף ותיעוד לדבלי עסק גם בכתיבת שירים, בין תמליליו שירים בנושאי בלוז סטנדרטיים כעבודה קשה, נשים, אלכוהול, פשע, גזענות, חיי בית סוהר וכדומה ושירים ביקורתיים אודות אירועים אקטואליים ואודות דמויות כאדולף היטלר, תאודור רוזוולט, ג'ין הארלו, נערי סקוטסבורו, הווארד יוז ועוד.
תולדות חייו.
לדבלי נולד בחווה חקלאית על גבול לואיזיאנה וטקסס. ב-1903 כבר פעל כמוזיקאי והגיע לסנט פול בוטומס עם משפחתו. הוא למד לנגן פסנתר מצפייה בפסנתרנים ואימץ את שיטת הנגינה של הרגטיים ביד שמאל לגיטרה ולגיטרת 12 מיתרים, שיטה אותה פיתח לכדי וירטואוזיות. ב-1912 כתב את שירו הראשון על נושא אקטואלי "טיטניק" ובו הוא מבקר את ההפרדה הגזעית ששררה על סיפון הטיטניק ששקעה. באותה עת עבר לדאלאס והכיר את בליינד למון ג'פרסון, הופיע יחד איתו ולמד ממנו שירים ואת שיטת נגינתו בגיטרה (פינגר סטייל).
אופיו הקשה גרם לו להסתבך לא אחת עם החוק. ב-1915 נאסר בעוון "החזקת אקדח" ונענש בעבודת פרך בקבוצה כבולה בשלשלאות (Chain Gang), ממנה נמלט. ב-1918 רצח אחד מקרובי משפחתו במהלך קטטה ונכלא בבית סוהר לעבודות פרך. בשל כוחו הפיזי הרב הצטיין בעבודה ולפיכך הותר לו להופיע בפני האסירים וצוות הסוהרים ושם גם למד שירים רבים. ב-1925 שוחרר לאחר שכתב שיר-בקשה לחנינה למושל טקסס שחנן אותו.
אולם ב-1930 נאסר שוב, לאחר ניסיון דקירה של אדם במהלך קטטה בלואיזיאנה. שלוש שנים לאחר מכן, בעודו יושב בכלא "אנגולה", הגיעו לראיין אותו ולהקליטו חוקרי הפולקלור האב והבן ג'ון ואלן לומקס, אשר שמעו שבכלא בלואיזינה יושב אדם שהוא ארכיון מהלך לשירי-עם. הקלטותיו של לדבלי הועברו לספריית הקונגרס. במהלך 1934 הגיעו השניים לבקרו והקליטו מאות שירים. במקביל כתב ג'ון לומקס עתירה לחנינה עבור לדבלי למושל לואיזיאנה, שחנן אותו ב-1 באוגוסט 1934. כיוון שארצות הברית הייתה שקועה בשפל הגדול ולדבלי נזקק לעבודה קבועה על-מנת לקיים את תנאי שחרורו, שכר אותו ג'ון לומקס כנהג. עד סוף השנה סייע ללומקס האב במסעותיו בדרום ארצות הברית.
בראשית 1935 הגיע לדבלי עם לומקס לניו יורק והתקבל בסקרנות הקהל לשמוע את "המורשע המזמר". CBS ומגזין טיים הפיקו את הסרט הראשון בסדרת "The March of Time" אודות לדבלי בפברואר 1935, המתעד בין היתר את חתונתו עם חברתו מרת'ה פרומיס (Martha Promise) שהגיעה מלואיזיאנה. באותה שנה הוחתם לחוזה הקלטות בחטיבת "מוזיקת הגזע" של קולומביה רקורדס (ARC race records), אך הקלטותיו לא זכו להצלחה כלכלית.
לדבלי המשיך ללוות את ג'ון לומקס בהרצאות בין היתר באוניברסיטת הרווארד, כמו כן תיעד לומקס את תמלילי שירי העם ששמע מלדבלי בספר Negro Folk Songs as Sung by Lead Belly בשנת 1936. לאחר מכן חזר לניו יורק והופיע בהארלם. ב-19 באפריל 1937 פרסם המגזין "לייף" כתבת צבע גדולה על לדבלי העובדה ש"ידיים שרצחו אדם" מנגנות בווירטואוזיות על גבי גיטרה הייתה לסנסציה.
באותה עת התיידד לדבלי עם ריצ'רד רייט, חבר המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית ובעל טור בביטאונה "העובד היומי" (Daily Worker), באמצעות רייט התוודע לדבלי לוודי גאת'רי ופיט סיגר הצעיר והופיע עמם במועדונים בניו יורק. ב-1939 שוב הסתבך לדבלי באישום של תקיפה, אך חולץ באמצעות אלן לומקס בן ה-24, שגייס עבורו כסף לסיוע משפטי. בעונת 1940–1941 אירח אלן לומקס את לדבלי בתוכנית הרדיו שלו. בשנת 1942 הוא כתב שיר "Mr. Hitler".
הוא הקליט בתקליטי RCA והיה לאמן הבלוז או הפולק השחור הראשון שהצליח באירופה ויצא לסיור בצרפת ב-1949.
לאחר שחזר מצרפת אובחן כלוקה ב-ALS (שנקראה אז "מחלת לו גריג"). הופעתו האחרונה הייתה באוניברסיטת טקסס באוסטין, במופע מחווה למיטיבו ג'ון א. לומקס.
לאחר מותו.
ב-1950 הפיק פיט סיגר תקליט ובו הוא מלמד נגינה בגיטרת 12 מיתרים (כלי אותו אימץ בהשראת לדבלי), בסגנונו של לדבלי.