המהפיל משמש במסגדים גדולים בהם קשה למתפללים לשמוע ללא הגברה את האימאם שהוא מוביל התפילה. כאשא המואזין עונה לאימאם בתפילתו הנוכחים יודעים את המיקום בתפילה.
ישראל בארי
הרב ישראל הלוי בארי (קולודנר) (תרע"א, 1911 – י"ד בכסלו תשל"ג, 19 בנובמבר 1972) היה רבהּ של נס ציונה, דיין ומחבר ספרים.
תולדותיו.
נולד בשם ישראל קולודנר בעיירה דרוהיצ'ין במחוז פינסק שבפולין, לאביו רבי שמואל-זאב קולדנר ולאימו חיה-שרה, בת הרב אליקים געצל קפלן. למד בישיבת נובהרדוק בביאליסטוק ובפינסק, וכן בישיבת כנסת בית יצחק בקמניץ, שם למד כעשר שנים מהרב ברוך בער ליבוביץ מחבר ספר 'ברכת שמואל', והגדירו כרבו המובהק.
בשנת תרצ"ז (1937) עלה לארץ ישראל ולמד שנה בישיבת חברון. בשנת תרצ"ח (1938) נישא לחוה-דינה, בת הרב יעקב משה חרל"פ, רבה של שערי חסד. לאחר נישואיו למד בכולל "אהל תורה" של הרב שמואל יצחק הילמן.
היה בעל השקפה ציונית דתית וסבר שתקופתו היא תקופת אתחלתא דגאולה, הוא קיבל מחותנו הרב חרל"פ את השקפתו זו. לאחר מלחמת ששת הימים, הציע לקבוע את חגיגות יום העצמאות ויום ירושלים ביום אחד. היה חבר פעיל בחבר הרבנים של הפועל המזרחי.
בשנת תש"ג (1943) התמנה לרבה של נס ציונה, במקומו של הרב יעקב ליפשיץ, והיה פעיל בתחומי הדת במושבה. בשנת 1958, לאחר שנים של עיכובים בהם עסק בנושא, הוקמה מועצה דתית במקום והוא נבחר לעמוד בראשה. בין השנים תש"ח–תשי"א שימש כדיין בבית דינו של הרב צבי יהודה מלצר ברחובות.
בקיץ ה'תשל"א (1971) הקימה הרבנות הראשית בית דין ארצי לגיור, ראשון מסוגו בארץ, בראשו הועמד הרב בארי ולצדו הדיינים הרב משה מלכא והרב חיים דוד הלוי. בית הדין הוקם במגמה לעקוף מגמות מחמירות בבתי הדין הרשמיים של הרבנות הראשית, ושלא כמקובל לא היה כפוף לבית הדין הגדול אלא לראשון לציון הרב יצחק נסים.
בסוף ימיו, פרסמו גורמים חרדים קנאיים שהוא תומך ברב שלמה גורן בפרשת האח והאחות, ובעקבות כך מררו את חייו. לאחר מותו אף נטען שהיה מבין תשעת הדיינים שחתמו על הפסק, אולם ככל הנראה הוא לא חתם על הפסק.
הרב בארי נפטר בפתאומיות מהתקף לב בי"ד בכסלו תשל"ג (1972), בהיותו כבן 61, ונטמן בהר הזיתים. כעבור שלוש שנים מונה במקומו לרבה של נס ציונה הרב יוסף צבי וינר. בהלווייתו (שנערכה למחרת פרסום פסק הדין בפרשת האח והאחות) השתתף וכן הספיד הרב גורן. מספר תלמידים קנאים מישיבת פוניבז' התנפלו עליו ותקפו אותו מילולית.
יצירתו התורנית.
בשנת תש"י הוציא את הכרך הראשון בסדרת ספריו משנת ראשונים, ספר שמרכז את דברי הראשונים על הלכות קודשים, את בחירתו בנושא זה נימק שבתקופת הגאולה מתעורר הצורך הנפשי לעסוק בהלכות אלו, הוא הוסיף שסגנון הלימוד של רבו הרב ליבוביץ, הוא זה שעורר בו את הרעיון לדקדק בדברי הראשונים ולאוספם למקום אחד. ספרו זכה להסכמות מהרבנים הראשיים הרב הרצוג והרב עוזיאל, ומחמיו הרב חרל"פ.
בשנת תשי"ד פרסם את הגיוני קדם, פירוש על ספר משלי, ספר זה נכתב בסגנון ייחודי בצורה שירית ומליצית, מתוך מטרה לרכוש את ליבו של הנוער. פרסם עוד כמה ספרים, וכן פרסם מאמרים תורניים בכתבי עת שונים, ובהם "סיני", "הנאמן" ו"הפרדס". ספר זה זכה בפרס ירושלים לספרות תורנית.
את ספריו הקדיש לעילוי נשמת בני משפחתו ועיירתו שנספו בשואה.
משפחתו.
לרב בארי ולאשתו הרבנית חוה-דינה חמישה ילדים.
מנכדיו:
קסאבייה ולה
קסאבְיֶיה וָלָה (בצרפתית - Xavier Vallat; 7 ביולי 1891 - 6 בינואר 1972) היה פוליטיקאי צרפתי אנטישמי ששימש כראש הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים בתקופת צרפת של וישי ונמנה עם האחראים העיקריים לשואת יהודי צרפת, מבין הצרפתים משתפי הפעולה. על חלקו ברדיפת היהודים נדון ולה לאחר המלחמה לעשר שנות מאסר.
עד מלחמת העולם השנייה.
ולה נולד במחוז ווקלוז למשפחה קתולית ושמרנית. בצעירותו היה פעיל בארגונים קתוליים, ואף הצטרף לקבוצת "הפעולה הצרפתית" (Action Française) המונרכיסטית, אחת הקבוצות החשובות בימין הקיצוני בפוליטיקה הצרפתית של אותה התקופה. הוא היה למורה בבתי ספר קתוליים, ולאחר מכן הצטרף לצבא. במהלך מלחמת העולם הראשונה נפצע קשה, איבד את רגלו השמאלית ועינו הימנית. בשנת 1919 נבחר, כמועמד עצמאי, לחבר האספה הלאומית הצרפתית מטעם מחוז ארדש. הוא שימש כחבר האספה עד לפיזורה בשנת 1940. בשנות השלושים נחשב לנציג מוביל של הימין הקתולי והאנטישמי בפרלמנט. הוא טען כנגד הפרוטסטנטים, הבונים החופשיים ובמיוחד כנגד היהודים, בטענה שהם חלק מקשר קושרים כנגד צרפת הקתולית. הוא התנגד לליברליזם, סוציאליזם וקומוניזם. עם זאת, בניגוד לרבים בימין הקיצוני לא תמך בהשבת המונרכיה, ועל אף שהיה מקורב אידאולוגית לפשיזם לא גילה אהדה לגרמניה, אלא הטיף ל"הגוש הלטיני" בו תהיינה חברות צרפת, ספרד, איטליה ופורטוגל. בשנת 1936 כאשר נבחר לראשות הממשלה לאון בלום, סוציאליסט יהודי, התקיף אותו ולה בסדרת מתקפות אישיות רטוריות, על רקע יהדותו.
צרפת של וישי.
לאחר התבוסה הצרפתית במערכה על צרפת ביוני 1940, נמנה ולה על תומכיו של המרשל אנרי פיליפ פטן, שהיה לראש משטר וישי האנטישמי ומשתף הפעולה עם הנאצים. במרץ 1941 מונה ולה כראש הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים, גוף עצמאי שירכז את הטיפול ביהודים על פי החקיקה האנטישמית כנגד יהודים שהתקבלה במשטר וישי. בעמדה זו דאג ולה ל"אריזציה" של הכלכלה הצרפתית, החינוך הצרפתי, השירות הממשלתי והמקצועות החופשיים, שפירושה הרחקת היהודים מעמדות כוח, חילוט רכושם, והרחקתם מן החיים הציבוריים. פעולות אלו היו יוזמה עצמאית של המשטר, ולא היו תוצאה של כניעה ללחץ גרמני, כפי שטענו ולה ופטן לאחר המלחמה. בין פעולותיו של ולה באותה התקופה, ייזום חקיקה מחמירה יותר כנגד יהודים, שהתגברה על 'פרצות' בחקיקה הקודמת, מסע מקיף להחרמת רכוש יהודי, שהביא להחרמת 42,000 עסקים יהודיים לטובת המדינה, וחיוב היהודים להירשם בתחנות המשטרה, צעד שלימים הקל מאוד על משלוחם של יהודי האזור החופשי להשמדה במזרח.
על אף שהיה אנטישמי מוצהר, קשר ולה בין 'מחוות' לגרמניה בתחום הפעולה האנטי יהודית, ובין הקלות שציפה לקבל מהגרמנים שהחזיקו שלטון כיבוש בצפון צרפת ובמערבה, והחזיקו במחנות שני מיליון שבויי מלחמה צרפתים. על רקע זה הסתכסך עם הגרמנים, ובסופו של דבר, במאי 1942, לחץ השגריר הגרמני בוישי, אוטו אבץ, והביא להחלפתו בלואי דרקייה דה פלפואה.
ולה נותר בין הפעילים והתומכים במשטר וישי, וביוני 1944 לאחר הפלישה לנורמנדי עמד בראש תחנת הרדיו של משטר וישי, לאחר רציחתו של פיליפ אנריו, על ידי הרזיסטאנס. שידוריו נמשכו עד כיבוש התחנה באוגוסט על ידי בעלות הברית, וכללו מוטיבים אנטישמיים ניכרים.
לאחר המלחמה.
במשפטו שנערך בדצמבר 1947 דבק ולה באנטישמיות לה הטיף, ודרש כי אחד השופטים, מוריס קריגל-ואלרימון ייפסל בשל יהדותו. הוא הכחיש קשר ישיר לגירוש יהודי צרפת, וטען כי בפעולותיו הביא דווקא להצלת יותר מחצי מהיהודים מגירוש. כן טען כי מדיניותה האנטי יהודית של צרפת של וישי התבצעה רק כתוצאה מלחץ גרמני. ולה נדון לעשר שנות מאסר, ובית הדין ציין כי התחשב בו בשל פציעתו הקשה במלחמת העולם הראשונה. הוא שוחרר ברישיון בשנת 1949, וקיבל חנינה מוחלטת בשנת 1954. כאדם חופשי שב לפעילות אנטישמית, אך התקשה למצוא תומכים בצרפת שלאחר המלחמה. בין 1962 ל-1966 שימש כעורכו של עיתון ימני קיצוני בשם "Aspects de la France".
ולה מת בשנת 1972. ציידי הנאצים סרז' קלרספלד וביאטה קלרספלד יצרו מהומה בהלווייתו, אליה הגיעו כשטלאי צהוב גדול תפור למעילם.
תומאס קרצ'מן
תומאס קרצ'מן (בגרמנית: Thomas Kretschmann; נולד ב-8 בספטמבר 1962) הוא שחקן קולנוע גרמני.
ידוע בזכות הופעותיו בסרטים "קינג קונג", "הפסנתרן", "מבוקש", "", "U-571" ו"הנפילה".
ביוגרפיה.
קרצ'מן נולד בעיר דסאו שבמזרח גרמניה דאז. בצעירותו הוא התאמן כחלק מהנבחרת השחיה של מזרח גרמניה לאולימפדיה. בגיל 19 ערק למערב גרמניה במסלול שעבר דרך ארבע מדינות ובדרך איבד חלק מאצבעו. הוא למד משחק בברלין.
קריירת משחק.
קרצ'מן החל בגיל 25 את קריירת המשחק שלו בטלוויזיה הגרמנית.
הפך לכוכב קולנוע בגרמניה הודות לתפקידו בסרט המלחמה "סטלינגרד" בתור הקצין האנס פון ויצלנד.
בשנת 1999 שיחק כמלך אחשוורוש בסרט טלוויזיה שנקרא "אסתר" המבוסס על מגילת אסתר.
בשנת 2000 הופיע לראשונה בהפקה הוליוודית, דרמת המלחמה "U-571" בתפקיד גונטר ווסנר מפקד הצוללת הנאצית "U-571".
ב-2002 התפרסם קרצ'מן ברחבי העולם בתפקיד הקצין הגרמני וחסיד אומות העולם וילם הוזנפלד בדרמה הביוגרפית של רומן פולנסקי על חייו של הפסנתרן היהודי-פולני ולדיסלב שפילמן "הפסנתרן".
ב-2003 הופיע בתפקיד אורח בשני פרקים בסדרה המפורסמת "24" בתור סוחר הנשק הגרמני מקס.
ב-2004 שיחק בדרמת המלחמה הגרמנית "הנפילה" בתפקיד גנרל הוואפן אס אס הרמן פגליין מפמלייתו של אדולף היטלר (ברונו גנץ).
הוא הופיע גם בסרט הזומבים "" בתור מייג'ור טימותי קיין מחיילי אמברלה, ובדרמה "ראש בעננים" בתור הקצין הנאצי פרנץ ביטריך.
ב-2005 הופיע בפנטזיה של פיטר ג'קסון "קינג קונג" בתפקיד קפטן אנגלהורן, המפקד של ספינת המסע של צוות ההפקה.
ב-2006 זכה להערכה רבה בגרמניה על תפקידו במותחן האימה "אהבת גרים", בו שיחק בתפקיד הקניבל הרצחני אוליבר הארטווין, המבוסס על דמותו של ארמין מייווס.
ב-2007 גילם את פושע המלחמה הנאצי אדולף אייכמן בסרט הביוגרפי על חייו "אייכמן", וכן שיחק במותחן הפעולה "נקסט".