בגיל 14 החל לעבוד ב"מעריב לנוער" בעת שלמד בישיבת נתיב מאיר בירושלים ובהמשך שימש ככתב ספורט במקומון "כאן דרום" עת סיים את לימודיו בישיבה תיכונית באשקלון.
ב-2004 התגייס לצה"ל ושימש ככתב צבאי בשבועון "במחנה". במסגרת זו סיקר את יישום תוכנית ההתנתקות ופינוי היישובים מגוש קטיף וכן את מלחמת לבנון השנייה.
עם שחרורו מצה"ל ב-2007 החל לעבוד ככתב צבאי באתר "וואלה". בהמשך שימש ככתב השטחים של האתר והיה לראש תא כתבי השטחים.
בנובמבר 2010, לאחר שפרסם כתבה העוסקת בכרוזים שחולקו נגד מח"ט שומרון, נחקר באזהרה בתחנת המשטרה באריאל, בגין העלבת עובד ציבור ופגיעה בפרטיות. בעקבות החקירה פנתה מועצת העיתונות למשטרה וכן נשלחה עצומת עיתונאים למפכ"ל המשטרה ולפרקליט המדינה. בפברואר 2011 נסגרה החקירה בעילת היעדר אשמה בהוראת ראש אגף החקירות והמודיעין, ניצב יואב סגלוביץ, שאף התנצל בפני בריינר על פתיחת החקירה נגדו.
בשנת 2014 עזב את העיתונות. למד משפטים בקריה האקדמית אונו והתמחה במחלקה לחקירות שוטרים בפרקליטות המדינה, שם היה מעורב בין היתר בחקירת פרשת רונאל פישר ופרשיות מין של ניצבי המשטרה.
ב-2015 השלים את ההתמחות ולאחר מבחני לשכת עורכי הדין החל לשמש גם כעורך דין.
באותה שנה שב לתקשורת לאתר "וואלה", תחילה ככתב לענייני משפט ובהמשך כעורך בכיר ומנהל מערך הכתבים במחלקת החדשות, שם שימש כסגן.
ב-2017 עבר לעיתון "הארץ" שם הוא משמש ככתב המשטרה והפלילים.
בריינר מבקר את המשטרה ומערכת אכיפת החוק והמשפט ופעיל ברשת החברתית "טוויטר".
בין היתר פרסם את החשיפות הבאות:
משנת 2020 משתתף בריינר כפאנליסט קבוע בתוכנית "הפטריוטים" של ערוץ 20.
בריינר הוא בעל תואר שני במשפטים במסלול הציבורי-פלילי באוניברסיטת בר-אילן ומשמש כמרצה לתקשורת ומשפטים בכנסים שונים.
בתפקידו במילואים משמש כמודיע נפגעים במערך הנפגעים של צה"ל בדרגת סרן.
חיים אישיים.
הוא נשוי ואב לשתי בנות ומתגורר במודיעין.
שמעיה דוד ויין
הרב שמעיה דוד ויין (ה'תרס"א, 1901, ראצק - כ"ג באייר ה'תשכ"ז, יוני 1967, ירושלים) היה רבה הראשון של העיר חולון למן היווסדה ועד מותו.
ביוגרפיה.
נולד בעיר ראצק בגבול פולין-ליטא לר' דוב ואסתר חנה, בתו של רב העיר מרדכי רמברג. בצעירותו למד מפי סבו, עמו היה מטייל ביער הסמוך לעיירה תוך כדי לימוד. בין השאר, קיבל מסבו את ארחות תנועת המוסר. לאחר מכן למד בסובאלק בישיבתו של הרב דוד לייב קפלן ובשנת ה'תרע"ט או ה'תר"פ החל ללמוד בישיבת סלבודקה אצל הרב ברוך הורביץ, הרב ניסן יבלונסקי, והושפע מהמשגיח ירוחם ליבוביץ ששימש בישיבה תקופה קצרה. לאחר שישיבת סלבודקה המרכזית שבה מקרמנצ'וג לסלבודקה, המשיך ללמוד מפי הסבא מסלבודקה, הרב משה מרדכי אפשטיין והמשגיח אברהם גרודזינסקי. בשנת ה'תרפ"ד עבר ללמוד בישיבת ראדין והושפע רבות מהרב ישראל מאיר הכהן ומהרב נפתלי טרופ. בראדין למד בחברותא עם הרב ראובן טרופ, והשניים שמרו על קשרי ידידות אמיצים כל חייהם. בשנת ה'תרפ"ז עלה לארץ ישראל, ושב ללמוד בישיבת סלבודקה בחברון. בשנת ה'תרפ"ט התחתן עם רישל בתו של הרב ראובן מילצקי, ועבר ללמוד בירושלים. עם הקמת כולל "היכל התלמוד" בתל אביב, בשנת ה'תרצ"א, עבר ללמוד שם. בתל אביב החל ליזום פעילויות להפצת יהדות ותורה, בפרט בקרב הנוער. פעילותו היוותה את הבסיס ל"ארגון הנוער ללימוד היהדות" שפעל בעיר שנים רבות.
רבנותו.
בשנת ה'תרצ"ה עבר לכהן כרב בשכונה החדשה שהוקמה מדרום לתל אביב, שכונת אגרו-בנק. בתחילת כהונתו לא קיבל משכורת על עבודתו, וחי מהקצבה שקיבל מהכולל. לימים, כשאוחדה אגרו-בנק עם השכונות שסביבה ליצירת העיר חולון, הפך הרב ויין לרב העיר. בשנת 1960 המינוי הפך לרשמי, למרות התנגדות הפועל המזרחי בעיר וראש העיר. בשנת 1963 אף התמנה תחתיו כרב העיר הרב ברוך יהושע ירחמיאל רבינוביץ', והרב ויין תבע אותו על כך לדין תורה. הרבנים הראשיים לישראל ישבו על המדוכה הזו במשך כשלוש שנים, ולבסוף הוציאה פסק דין שעליו חתמו הרבנים יצחק אייזיק הלוי הרצוג, בן ציון מאיר חי עוזיאל (שנפטר עוד לפני פרסום פסק הדין), עובדיה הדאיה ושמואל ברוט, שהכיר במינויו של הרב רבינוביץ', תוך הסדרת מעמדו ושכרו של הרב ויין.
הרב ויין הקים את שירותי הדת בעיר כולל הקמת עירוב, מקווה טהרה, שחיטה, כשרות ועוד. הוא השפיע על התעשיין אריה שנקר, שהתגורר באגרו-בנק, שיממן בניית בית כנסת בשכונה. כמו כן, פעל לשמירת השבת במרחב הציבורי, והיה הולך בשבתות לתחנת המוניות על מנת שנוכחותו תרתיע נהגים מלנסוע. הקים ישיבה בחולון, בראשה הועמד הרב אריה יוכט, אך הישיבה נסגרה כעבור שנתיים וניסיונות נוספים להקים ישיבה בעיר לא נשאו פרי.
לצד פעילותו הדתית, עסק גם בגיוס כספים לצדקה הוא הקים את חברת "אביעזר" לסיוע למשפחות שאיבדו את פרנסתם, ושתי קופות גמ"ח.
היה מבאי ביתו של החזון איש והתייעץ עמו בענייני הלכה ורבנות.
לאחר חג הפסח ה'תשכ"ז אושפז בבית החולים שערי צדק בירושלים, שם נפטר בשנתו בכ"ג באייר. נקבר בהר המנוחות. לא העמיד צאצאים אחריו. שמו הונצח בכולל "בית דוד" בחולון בראשות הרב יצחק זילברשטיין.
רעייתו הוציאה לאור את חידושיו על הש"ס והרמב"ם, דרשות ופרקים במחשבה, בשם "שמועות דוד".
משפחתו.
אחיו הרב זאב ויין כיהן כרב בשיקגו, אביו של הרב ברל ויין. אח נוסף, הרב טוביה חיבר את הספר "יין הטוב" על תרגום אונקלוס, תרגום ירושלמי ותרגום יונתן על התורה, חותנו של הרב זלמן קורלנדסקי, שכיהן כראש כולל בית דוד בחולון. אח נוסף היה הרב יהודה ויין, רבה של וידז', שהוצא להורג על ידי השלטון הסובייטי.
נפטנה אינדוסטריה סרבייה
נפטנה אינדוסטריה סרבייה (בסרבית: Нафтна Индустрија Србије, בקיצור: NIS; בתרגום: תעשיית הנפט של סרביה) היא חברת גז ונפט בינלאומית, שהנהלתה שוכנת בסרביה. החברה היא אחת מהרווחיות ביותר בסרביה ואחת מיצואניות הגדולות במדינה. החברה מעסיקה כ־11,000 עובדים בסרביה ובאזור. גזפרום נפט היא בעלת המניות העיקרית של החברה ומחזיקה ב־56.15% ממניותיה, בעוד ש־29.87% ממניותיה הן בבעלות ממשלת סרביה, והשאר בבעלות בעלי־מניות פרטיים.
עיקר פעילותה של החברה היא בחיפוש, הפקה וזיקוק של נפט וגז, שיווק ומכירה של מוצרי נפט וגז, וכן ביצוע פרויקטים בתחום האנרגיה והפטרוכימיה. מתקני הייצור הראשיים של החברה ממוקמים בסרביה, בעוד שמשרדים משניים הוקמו בבוסניה והרצגובינה, בולגריה, הונגריה, רומניה, רוסיה, קרואטיה ואנגולה.
היסטוריה.
לנפטנה אינדוסטריה סרבייה קדמה החברה "חברת חיפוש והפקת נפט" שמשרדיה שכנו בעיר הסרבית זרניאנין. חברה זו הוקמה בשנת 1949 בהחלטת ממשלת יוגוסלביה. "נפטאגז – חברת חיפוש והפקות גז" הוקמה בשנת 1953 בעקבות החלטה של ממשלת יוגוסלביה, לאחר שההנהלתה הועברה לנובי סאד. במהלך שנות החמישים של המאה העשרים תחנות הדלק והמחסנים הראשונים באזור נפתחו. בתי הזיקוק בפנצ'בו נובי סאד החלו לפעול בשנת 1968. בסוף שנת 1973 חברות שיווק והפצה "יוגופטרול־באוגראד" ו"יוגופטרול־נובי סאד" השתלבו באותה החברה.
נפטנה אינדוסטריה סרבייה בצורתה המודרנית נוסדה בשנת 1991 כחברה לחיפושי, הפקה, זיקוק, שיווק ומכירת נפט וגז.
בשנת 2008 החברה הרוסית גזפרום נפט הפכה לבעלת המניות העיקרית ב־NIS בעקבות הסכם בין סרביה לפדרציה הרוסית על רכישת 51% ממניות החברה עבור 400 מיליון אירו והשקעות של 550 מיליון אירו עד שנת 2012. חוזים נלווים שנחתמו עם גזפרום עסקו בצירוף של סרביה לפרויקט צינור הגז סאות' סטרים ובהקמת מתקן אחסון גז תת־קרקעי בבאנאצקי דבור. ב־24 בדצמבר 2008 נחתם החוזה הסופי בין ממשלת סרביה לגזפרום.
בינואר 2010 כ־20% מהמניות הנותרות של NIS הופצו על ידי הממשלה הסרבית לאזרחים סרבים. ביוני של אותה השנה NIS הפכה לחברה ציבורית והיא רשומה בבורסת המניות של בלגרד מאז 30 באוגוסט 2010. במרץ 2011, גזפרום נפט הכריזה כי תרכוש 5.15 אחוזים נוספים ממניותיה של NIS, ובכך תגדיל את מניותיה בחברה מ־51% ל־56%. NIS הייתה מונופול על כל ייבוא הגז בסרביה עד 2011.
יחד עם הפיכתה למובילה אזורית ב־2011 NIS החלה להרחיב את עסקיה באזור. חברות בת הוקמו בבוסניה והרצגובינה, בולגריה, הונגריה ורומניה.
בשנת 2012 הושלם פרויקט בניית מתקני גז בפנצ'בו. סיום הפרויקט סימן את השלמת השלב הראשון במודרניזציה של מתקני הזיקוק של NIS.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 2013, החלה ההוצאה לפועל של פרויקט הקוגנרציה (ייצור אנרגיה חשמלית ואנרגיה תרמית מהגז המתקבל משדות נפט וגז טבעי בסרביה). מתקן הקוגנרציה הראשון הותקן בסירקובו ואחריו נכנסו לפועלה עוד 13 תחנות כוח קטנות יותר. האנרגיה החשמלית העודפת המיוצרת על ידי נפטנה אינדוסטריה סרבייה נמכרת בשוק החופשי. החברה שואפת ליישום של טכנולוגיות חדשות שיוצאות לשוק והטכנולוגיות בהן משתמשת החברה לזיקוק וייצור אנרגיה מתעדכנות עם הזמן. ב-2017 החלה החברה בהקמת בית זיקוק על יד העיר פנצ'בו ומטרתה היא להפוך אותו לאחד המודרניים ביותר במזרח אירופה.
פעילות.
נפטנה אינדוסטריה סרבייה היא החברה היחידה בסרביה העוסקת בחיפוש ובהפקה של נפט וגז גולמיים, כמו גם ייצור של אנרגיה גיאותרמית.
אברהים נסאסרה
אברהים נסאסרה (הערבית: ابراهيم النصاصرة, יליד 1981) הוא יזם כלכלי ופעיל חברתי, זוכה אות בן-גוריון (2019) וחבר ועד המנהל במכון אג'יק - מכון הנגב הפועל לפיתוח חברתי-כלכלי בחברה הערבית הבדואית.
ביוגרפיה.
נולד ביישוב לקיה לאחמד אבו דרוויש שיחד עם שלוש נשותיו הביא לעולם 32 ילדים. התחנך במוסדות החינוך ביישוב לקיה וכבר כילד סייע בכלכלת משפחתו - בצפון הנגב.
פעילות עסקית.