בשנת 408 נפטר הקיסר הביזנטי ארקדיוס ועל כס המלכות עלה תאודוסיוס השני, ועם מותו של הונוריוס בשנת 423 תפס ולנטיניאנוס השלישי את כיסא הקיסרות הרומית המערבית לאחר סדרת הדחות ותככים, בהם הייתה החצר הביזנטית מעורבת באופן ישיר. בדרך להכתרתו של ולנטיניאנוס, נאלצו הביזנטים להילחם מול קצין רומאי מורד בשם יוהאנס (Iohannes Augustus), שאסף כוח צבאי משמעותי מתוך כוונה לתפוס את כס הקיסר של האימפריה המערבית.
בעוד הצבאות הביזנטיים בראשות המגיסטר מיליטום פלביוס ארדבור אספר מדכאים את המרד, במהלך שנת 425 שלח יוהאנס המורד משלחת אל ההונים בראשות קצין צבא מתומכיו, פלביוס אאטיוס, מי שעתיד להיות אישיות מרכזית באימפריה הרומית המערבית ובעלת קשר הדוק עם ההיסטוריה של ההונים. אאטיוס היה מבני הערובה שנשלחו בשנת 409 על ידי הקיסר הונוריוס להונים להבטחת התשלום בעבור שירותם של 10,000 שכירי חרב, שם הוא למד והתחנך עם בני גילו מהאליטה של השלטון ההוני, למד את כישורי הלחימה של ההונים וקשר קשרי ידידות עם דמויות מפתח. קשריו של אאטיוס, הבטחות לשלל ותשלום, הביאו להצלחת השליחות והוא חזר לאיטליה עם צבא של שכירי חרב הונים שהגיע לרוונה שלושה ימים לאחר שיוהאנס הוצא להורג. בחצר הרומאית לא יכלו להתעלם מהצבא ההוני. על מנת לנטרל את הסכנה, הציעו הרומאים לאאטיוס תפקיד של פיקוד בגאליה ושילמו את שכרם של ההונים.
בשנת 422, בעוד הצבא הביזנטי מתכתש ללא הצלחה יתרה עם צבאות האימפריה הסאסאנית על רקע של רדיפת נוצרים בפרס, חצו גדודים הונים את הדנובה, תוך שהם מנצלים ביודעין את היעדרות חלקו הארי של הצבא הרומאי מאזור הגבול. ההונים ירדו כארבה על הפרובינקיה תרקיה (בולגריה), ואילצו את הקיסר הביזנטי תאודוסיוס השני לחתום על הסכם שלום עם הפרסים ולהציב את הצבא בהרכב מלא אל מול ההונים. שני הצדדים לא היו מעוניינים בעימות כולל והגיעו להסכמה על נסיגה הונית תמורת תשלום שנתי כולל של 350 דינרי זהב, הסכם שהקיסר הציג בפני אזרחי קונסטנטינופול כהישג ונחגג במצעד צבאי מפואר סביב חומות העיר שהוקמו זה מקרוב ונקראו על שמו של הקיסר.
אוּלְדין ההוני.
על פי אמיאנוס מַרְקֶלִינוּס, להונים לא היה מנהיג והם לא סרו למרותו של מלך, אלא חברו יחדיו בעתות לחימה תחת הנהגה זמנית. מפאת חוסר מקורות היסטוריים, קשה לשחזר את המבנה הפוליטי של ההונים. ידוע כי נוודים של הערבות האסיאתיות, כמו המונגולים לפני שלטונו של ג'ינגיס חאן, היו בנויים מקלאנים (בתי-אב) כמו החברה ההונית, אך לחלק מהקלאנים היה משקל חשוב יותר בתוך החברה ולחלקם מעמד נמוך יותר. הסיבות להבדל במעמד יכולות לנבוע מחוסר במשאבים או תבוסה צבאית. למרות מדרג חברתי זה, השליטה והסמכות היו רופפות בתוך החברה השבטית, לא נאכפה מדיניות אחידה וכל קלאן הלך אחרי מנהיגו. גם מנהיגות בתוך הקלאן לא הייתה קבועה, כל קבוצה כללה מספר בתי אב, חלקם מאוחדים בקשרי משפחה וחלקם בשבועת נאמנות. אינדיבידואלים יכלו להחליף נאמנות או לעבור לקלאנים אחרים על ידי הצהרת נאמנות למנהיג בעל כוח או השפעה. שיטה זו הידועה בשם נוקר (Nöker), אפשרה ללוחם כריזמטי לאסוף מאחריו כוח של לוחמים, אך גם אפשרה מצב בו תומכי המנהיג נוטשים אותו במקרה בו האינטרסים המשותפים נעלמים. המנהיג ההוני אוּלְדין הוא ככל הנראה מנהיג מסוג זה.
בסוף המאה הרביעית עולה בכתבי ההיסטוריונים הרומאיים שמו של המנהיג ההוני אולדין. הוא המנהיג ההוני הראשון המוזכר בשמו ומתואר כשליט האזור הידוע בשם מונטניה, המהווה חלק מרומניה המודרנית וגובל ממערב בנהר הדנובה. ההונים היו פושטים אופורטוניסטים ולא בחלו בהשכרת שירותיהם לאימפריה הרומית, והרומאים לא בחלו בשימוש בצבאות הונים שכירים על מנת לסלק איומים מיידיים יותר. אל המציאות הזו נכנס אולדין, שצבר כוח והשפעה בקרב קבוצות לוחמים הונים, אותם איחד בעזרת יכולתו לייצר הזדמנויות מפשיטות שוד מחד ותשלומים עבור שירותים כשכירי חרב מאידך. כך ניצל אולדין מערכת פוליטית זו לצרכיו ולטובתו בתבנית שאטילה אחריו שכלל והרחיב. ידוע כי הוא היה שכיר חרב של הצבא הרומאי בעימות עם המנהיג הגותי גאינס, שהיה מגיסטר מיליטום בתקופת ארקדיוס, קיסר האימפריה הביזנטית. בתפקיד בכיר זה הוא תפס את מושכות השלטון בקונסטנטינופול, אך נאלץ לברוח מהעיר בשנת 400 בלחץ התושבים. גאינס והחיילים הנאמנים לו נסוגו אל מעבר להלספונטס, ומשם, נרדפים על ידי צבא שכירים של האימפריה ובהם גדודים הונים, נסוגו הגותים לכוון הדנובה מתוך כוונה לעבור את הנהר ומחוץ לטווח ידם של הביזנטים. ההונים תחת הנהגת אולדין חסמו את נתיב צבאו של גאינס. בקרב שהתפתח ניצחו ההונים. גאינס נהרג וראשו נשלח אל קונסטנטינופול כמתנה לקיסר.
שיתוף פעולה הדוק זה, לא מנע מההונים מלבצע מסכת פשיטות שוד תכופות אל שטחי האימפריה החל משנת 404–405, פשיטות שחדרו אל אזורים בלב אנטוליה ועד לפרובינציות של צפון סוריה. פשיטות אלו לא עצרו את המגיסטר מיליטום של האימפריה המערבית פלביוס סטיליקו, מלהכניס את אולדין וההונים תחת פיקודו אל ברית של צבאות ברבריים על מנת לעמוד מול צבא של שבטים גותיים של המנהיג רדגאיסוס, שתחת לחץ של שבטים הונים חצה את הדנובה, עבר את האלפים ופלש לאיטליה. הוא הובס על ידי סטיליקו ובני בריתו בקרב מכריע בפאיסולאי (פיאסולה) ב-406.
משהשתנה כוון הרוח הפוליטי והאימפריה הביזנטית הסבה את תשומת לבה (ואת עיקר הכוחות הצבאיים הזמינים) אל הגבול עם האימפריה הסאסאנית, נכנסו יחידות פשיטה הוניות בשנת 408 אל שטחי הבלקן, בפשיטת שוד שחדרה עמוק אל תוך הבלקן. הטקטיקה הביזנטית להתמודד עם פשיטות אלו הייתה להימנע מלהתמודד עם המהלומה הראשונית ולתת להונים להיכנס אל עומק הטריטוריה. ההונים בשטף ההתקפה נמנעו ממערכות מצור על מבצרים אותם לא יכלו לכבוש. בשלב השני, הפושטים היו נלכדים בין חילות המצב בעורפם ובמבצרים בעומק השטח וכוחות ניידים שצעדו ממחנות קבע או מפרובינציות סמוכות במגמה לפגוש ולבלום את והפולשים, במצב זה, מול איום כפול וסכנת כיתור היו הפולשים —נאלצים לסגת. הפעם ההונים הפתיעו את הרומאים והצליחו לכבוש את מצודת קסטרה מרטיס (Castra Martis), עובדה שהפכה פשיטה זו לאסון טקטי עבור הביזנטים. ההיסטוריון סוזומנוס מתאר מפגש בין מפקד רומאי לבין אולדין. על פי תיאור זה, הרומאי הציע להוני לסיים את העימות בדרכי שלום ובתגובה ההוני הצביע על השמש העולה והצהיר כי הוא איננו זקוק לרומאים בדרכו לכבוש כל שטח על פני הארץ אליו מגיעות קרני השמש.
אולדין ההוני היה ככל הנראה קורבן לשיטת הממשל ההונית ההפכפכה. כשהוא נסמך על תמיכה-על-תנאי של קציניו וחייליו על פי מערכת ה"נוקר", התערער ככל הנראה מעמדו מששרשרת הצלחותיו נקטעה. ההשערה היא שקצינים הונים מצבאו של אולדין נכנסו למשא ומתן עם הרומאים, שבסופו ערקו רבים מהם לשורות הצבא הרומאי. על פי ההיסטוריון הנוצרי סלמיניוס הרמאנוס סוֹזוֹמֵנוּס, המתאר את האירועים, חסדו של האלוהים הוא שפתח את עיני ההונים. למרות יכולתם הצבאית של ההונים, המגע עם התרבות הרומאית בכלל, תרבות השלטון הרומאי, ובעיקר היחס של הרומאים לחיילים - לפיו המצטיינים זכו לקידום ותגמול על הישגיהם, הביאו רבים מההונים לערוק לצד הרומאי - מצב שאילץ את אולדין לסגת באבדות הן בנפש והן ברכוש - ולסגת אל מעבר לדנובה אל תחום שליטתו המקורי. חייליו הנותרים, שהחליטו לדבוק בו, מתו במסע הקשה או שנכנעו לרומאים.
רוגילה ואוקטר.
במשך 50 השנים במהלכן התקדמו ההונים מהים השחור אל עבר פאנוניה (בשטחי הונגריה המודרנית), הם פעלו במסגרת של קהילות, בתי-אב (קלאנים) ושבטים בעלי קשרים רופפים. מבנה זה הספיק כדי לשעבד את השבטים שחיו מצפון לדנובה ומעבר לגבולות האימפריה הרומית. חלק מהקבוצות ההוניות אפילו לקחו חלק במשאבי האימפריה ושימשו כשכירי חרב. כך יצרו ההונים בעיות ביטחון לאימפריה ובה בעת שימשו כחלק מהפתרון. ככל שההונים הצליחו בתפיסת שטחים ושיעבוד תושביהם, ירדה יעילות המבנה החברתי הרופף והשימוש בתקיפות שוד אופורטוניסטיות לא יכול היה לספק צרכים של ישות גאו-פוליטית בעלת טריטוריה קבועה. מאמצים צבאיים הונים נתקלו בתגובה רומית מאורגנת והצריכו משאבים ניכרים, תיאום בין בתי האב והשבטים ומסעות לוחמה מתוכננים בקפידה. רק כאשר בתי האב התאחדו תחת מנהיג אחד והיו קשורים אליו בשבועת נאמנות ללא ערעור, יכלו ההונים להביא לידי ביטוי את פוטנציאל ההרס המקסימלי מול האימפריות הרומיות.
שינוי זה חל במהלך 30 השנים שלאחר ההתבססות בערבה ההונגרית. במהלך המחצית השנייה של המאה הרביעית חל שינוי במבנה המבוזר של המערכת השבטית-פוליטית ההונית. מקבוצות של לוחמים בעלות השתייכות רופפת ומנוגדת החלה להתגבש מערכת שלטונית השואפת לריכוזיות. ההיסטוריה ההונית המעורפלת מציינת את השמות של האחים רוגילה ואוקטר, כמי שהצליחו לאחד את החברה ההונית. ככל הנראה רוגילה שלט על אזור המזרח ואילו אוקטר על החלק המערבי. הסיבה לפיצול בין שני מלכים איננה ברורה, אבל מהווה תבנית חוזרת בהיסטוריה ההונית. ייתכן כי לשיטת ממשל דואלית בה שני מלכים שולטים על אזור מוגדר יש בסיס המושרש בתרבות הפוליטית ההונית, או שבמהלך תהליך התגבשות קונפדרציית השבטים ההונית נוצר מצב של שתי קבוצות שבטים ששמרו במידה זו או אחרת על זהותן. מאידך, ייתכן כי הפיצול נעשה מסיבות פרקטיות של עמידה מול שתי האימפריות הרומיות (המזרחית והמערבית) מולן התעמתו ההונים.