צ'אפאפרייטה היה איש נמוך קומה עם ראש גדול, ועורך דין עשיר, איש עסקים שבין השאר ייצג את ג'נרל אלקטריק ועוד חברות אמריקאיות בספרד. הוא החל את דרכו במפלגה הליברלית ונבחר לראשונה לפרלמנט בשנת 1901 מטעם מחוז ואיאדוליד. בשנת 1922 מונה לתפקיד שר העבודה. באוגוסט 1923, לאור כישלונות הצבא במרוקו, הוא תמך עם רוב השרים האחרים בנסיגה חלקית, על מנת לפנות משאבים לטובת טיפול בבעיות האזרחיות בספרד גופא. משלא נתקבלה דעתו, הוא התפטר מהממשלה ביחד עם עוד כמה שרים ב-31 באוגוסט 1923 והמהלך ההתקפי של הצבא אושר. דבר זה לא מנע מהמלך לאפשר למיגל ריברה להכריז על משטר צבאי כמה שבועות יותר מאוחר.
בבחירות של 1933 הוא נבחר לפרלמנט כרפובלקני בלתי מפלגתי. בשנת 1935 הוא כיהן ארבעה חודשים כשר האוצר, שנדרש לארגן תקציב, אל מול גירעון יחסית גדול. על מנת לעשות זאת, התקציב של צ'אפאפרייטה הציע קיצוץ במנגנון הממשלתי תוך השארת תוכניות סוציאליות ועבודות ציבוריות. צ'אפאפרייטה גם דאג למחזר את ההלוואות של המדינה לריבית יותר נמוכה. אולם תוכניתו ספגה ביקורת מצד השמאל ואנשי השירות הציבורי. ב-19 בספטמבר 1935, הנשיא אלקלה סאמורה ניצל התפטרות של שני שרים מהממשלה על מנת למשוך את הממשלה יותר למרכז ומינה את צ'אפאפרייטה לראשות הממשלה. כראש ממשלה הוא המשיך במאמציו להעביר את התקציב, אולם כאשר ב-9 בדצמבר השותפה הראשית לקואליציה, ה-CEDA, התנגדה לחלק מסעיפי התקציב, הוא החליט להתפטר, דבר שהוביל בסופו של דבר לבחירות המוקדמות של פברואר 1936. בקשות הנשיא שינסה להקים ממשלה חדשה נענו על ידו בשלילה. עם זאת, הוא המשיך כשר אוצר בממשלתו של מנואל פורטלה ולדרס וניסה לגבש חזית ימנית לבחירות הקרבות שתהווה משקל נגד לחזית העממית של השמאל.
לאחר הבחירות, צ'אפאפרייטה היה שותף לביקורת הקשה של הנשיא אלקלה סאמורה כנגד ממשלת השמאל של מנואל אסאניה, בין השאר, על שהיא אינה אוכפת את החוק כלפי התפרעויות של השמאל, על הטיה של תוצאות הבחירות ועל רצונה לקיים בחירות מקומיות כלליות בבת אחת בכל המחוזות בניגוד לחוקה. צ'אפאפרייטה ביקש מהנשיא סאמורה לפטר את ממשלת אסאניה לאור התנהלותה ואמר לו שהוא יוכל לסמוך על הצבא שיעמוד מאחוריו.
עם פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית הוא פרש מהפוליטיקה.
עטאש
חואקווין צ'אפאפרייטה
בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה
בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה הוקם בשנת 1934 על ידי ד"ר זאב ברין, משה סמילנסקי וד"ר ארתור בירם וכיום בחלק משטח בית הספר המקורי פועל בית הספר החקלאי אורט פרדס חנה-כרכור.
תולדות בית הספר.
בית הספר הוקם כשלוחה של בית הספר הריאלי ושכן באופן זמני באחוזת מגד. טקס פתיחה רשמי של בית הספר צוין באוקטובר 1934. בט"ו בשבט תרצ"ה, הונחה אבן פינה לבית הספר במשכנו הנוכחי וביוני 1935 נחתמו חוזים להקמת מבני בית הספר. בית הספר עבר לנקודת הקבע בשנת 1936, אך הפנימיה המשיכה לשכון למשך שנה נוספת באחוזת מגד. בתחילת 1937 נחתם חוזה עם קבלן על הקמת פנימיה ל-60 תלמידים. עד שנות השבעים בית הספר נחשב למוסד חינוכי יוקרתי שהתלמידים קיבלו בו הכשרה חלקאית. הלימודים מומנו מתקציב של משרד החינוך ומשכר לימוד גבוה. עם ירידת קרנה של החקלאות ירדה הדרישה ללמוד בבית הספר והוא הוסב לבית ספר אזורי שקלט תלמידים מאזור פרדס חנה. בית הספר צבר חובות כבדים ובשנת 2003 החלו עיצומים של המורים על רקע הקשיים הכלכליים.
בשנת 2010 נרכש חלק קטן מאדמות בית הספר על ידי המדינה. שטח זה, שעליו עומדות כיתות הלימוד, הועבר לרשותה של המועצה המקומית פרדס חנה-כרכור ולניהולו של מכון ברנקו וייס. שמו שונה ל"התיכון החקלאי ברנקו וייס פרדס חנה".
יתר שטחו של בית הספר ההיסטורי נמכר ליזמים פרטיים או מושכר לגורמים פרטיים, תוך הרס המבנים ההיסטוריים שעמדו בו. פעילותו כבית ספר חקלאי הופסקה.
כיום פועל לצד בית הספר התיכון בית ספר יסודי של העמותה האנתרופוסופית רימון המשמרת את הרוח החינוכית של המקום.
אופי בית הספר.
בית הספר נקרא על שמו של הברון רוטשילד, שנפטר בשנת היווסדו, ואשר תרם את הקרקעות להקמתו של בית הספר במקומו החדש. בית הספר אוגד כחברה, וכדי לאסוף כספים להקמת המבנים נדרשו הורי החניכים לרכוש מניה.
תלמידי בית הספר שילמו שכר לימוד מלא, אשר כלל גם תשלום עבור השהות בפנימייה. למרות העלות הנכבדה של הלימודים, ההרשמה ללימודים הייתה גבוהה במיוחד ובית הספר נחשב לבית ספר יוקרתי. בית הספר החקלאי בפרדס חנה היה בית הספר הראשון שהנהיג לימודים עיוניים, ברמה אשר תאפשר לבוגריו לקבל תעודת בגרות. שאר בתי הספר החקלאיים עד לאותה עת התרכזו בהכשרה לעבודה מעשית בחקלאות, לצד מעט לימודים עיוניים, בעיקר אלה הקשורים במקצוע החקלאות.
בין בוגריו הבולטים של בית הספר נמנים העיתונאי ואיש הטלוויזיה מרדכי קירשנבאום, חוקר הזמר העברי וחתן פרס ישראל אליהו הכהן, מנכ"ל חברת טבע תעשיות פרמצבטיות לשעבר ישראל מקוב, שר החקלאות לשעבר אברהם כ"ץ-עוז, חבר הכנסת לשעבר אלעזר גרנות, שחקן הכדורגל דוד פיזנטי, האלופים אהרן יריב ויעקב ברק, נשיא התאחדות התעשיינים לשעבר דב לאוטמן, העיתונאי גל אוחובסקי, איש העסקים מודי כידון, חבר הכנסת אליהו גבאי, המלחין מיכאל וולפה, השופט אמנון סטרשנוב, מנהל תיכון חדרה אריה לוקר, אורי דרומי, נשיא התאחדות האיכרים דובי אמיתי והזמר חנן יובל.
חצר בית הספר החקלאי בפרדס חנה הייתה מן הגדולות בין בתי הספר בארץ. בשטחו פעלו לול עופות, רפת ומכון חליבה, משתלה לצמחי גן ונוי ואורוות סוסים. בית הספר אף החזיק בפרדסי הדרים ומטעי אבוקדו, אשר אפשרו תוכניות לימוד ומחקר אף בתחומים אלה. העבודה בענפי החקלאות השונים התבצעה על ידי התלמידים, בהנחיית מדריכים מקצועיים, כחלק מתוכנית הכשרתם החקלאית לאורך השנים. כל תלמידי בית הספר התיכון חויבו לעמוד בחובות העבודה החקלאית ולהיבחן בבחינת בגרות בענף חקלאות שבו בחרו להתמחות. עד לתחילת המאה ה-21 הפעיל בית הספר אף תוכנית הכשרה לקבלת רישיון נהיגה בטרקטור, במהלך הלימודים בכיתות ה'-ו' (י"א-י"ב), במשטח לימוד מיוחד שהשתייך לבית הספר. תוכנית זו נסגרה בגלל מכירת קרקעותיו של בית הספר.
מאבק משפטי על קרקעות בית הספר.
מאז 2010 מתחולל מאבק משפטי על מעמדו של בית הספר. ב-2005 התאחדות האיכרים ביקשה למכור את חלק מקרקעות בית הספר על מנת לשלם את הגירעונות שצבר בית הספר במשך השנים. התאחדות פנתה לאחד מבוגרי בית הספר שייסע במכירת 130 דונם מהשטח המסופח לבית הספר. מנגד טוענים המתנגדים כי אדמות בית הספר אינן פרטיות משום שאדמונד דה רוטשילד קנה אותן עבור בית הספר. הדיון בדבר השימוש הקרקע ושינוי היעוד שלה הגיע לבית המשפט העליון. הגר פרי יגור, הייתה ממובילות המאבק נגד תוכנית הבניה.
סדרה-בת
קוד סיוויל
קוד סיביל
שגביון
דרך הדואר
דרך הדואר (ערבית: درب البريد-דרב אלבריד) הייתה הדרך הראשית של האימפריה הממלוכית, בין בירתה קהיר לבירת הצפון, דמשק.
השלטון הממלוכי נתן חשיבות עליונה לרישות הממלכה בדרכים טובות. הדרכים שימשו להעברת ידיעות מקצווי האימפריה אל עיר הבירה, והודעות ופקודות מן הבירה אל המחוזות, וכן גייסות, בעת הצורך. בשל השימוש העיקרי שלהן לנשיאת דברי דואר, נקראו הדרכים "דרכי דואר". דרך הדואר הראשית עברה בחלקה בארץ-ישראל. הדרך הייתה כה טובה, שפרש יכול היה לעבור מקהיר לדמשק במשך ארבעה ימי רכיבה בלבד.
דרך הדואר עברה בתוואי: קהיר - עזה (בירת מחוז ארץ ישראל) - יבנה - לוד - ראש העין - נחל עירון - מגידו - בית שאן - צמח - דמשק. סעיף נוסף של הדרך עבר דרך בירת מחוז הגליל הממלוכי, צפת.
הדרך עוקפת את מישור החוף החרוץ בערוצי נחלים ורובו באותה תקופה ביצתי. מישור החוף גם אכלס במשך התקופה ערים צלבניות. הדרך עוברת במיצרים שבין ההר לחוף (מלוד לראש העין וצפונה ובדיוק לאורך כביש 444 של ימינו) ובין הרי השומרון להר הכרמל (מגידו). תוואי הדרך עובד בנחל עירון המתון, יורד אל בית שאן, בירידה המתונה ביותר אל בקע הירדן וממשיכה לצמח, משם עולה הדרך לרמה וממשיכה עד דמשק. סעיף הדרך לצפת עולה אליה דרך רמת כורזים ויורד ממנה אל עמק הירדן דרך נבי יושע, חוצה את הירדן בגשר בנות יעקב ומתחבר לדרך לדמשק ברמה.
את הדרך יזם השולטן ביברס בשנת 1268, אך הדרך תוחזקה והוחזקה במצב מצוין עד ראשית המאה ה-16.
גשרים.
בשטחי הארץ נותרו שלושה גשרים ממלוכיים: האחד על נהר הירדן, 250 מטר מצפון לגשר בנות יעקב של ימינו. השני, החשוב והמוכר יותר הוא הגשר בכניסה הצפונית לעיר לוד, המכונה גשר ביברס או גשר ג'ינדס. משני צידי הגשר יש כתובות ותבליטים, שבהם מתואר אריה (סמלו של ביברס) המאיים למחוץ ברגלו חולדה (הצלבנים). בכתובת על הגשר כתוב:
לפי מחקרים אחרונים, הבונים השתמשו באבנים מהכנסייה הצלבנית בלוד. הגשר השלישי שנותר בארץ מימי הממלוכים נמצא ליד יבנה.
חאנים.
חאן הוא תחנת דרך למנוחה, החלפת סוסים ולינה. סביב החאן התקיים בדרך-כלל שוק. החאן הממלוכי הגדול ביותר על דרך הדואר הוא חנות תגרים (חאן אל תוג'אר), הנמצא ליד קיבוץ בית קשת של ימינו, על אם הדרך בין התבור לכנרת. החאן היה בנוי סביב חצר מרכזית ובה באר. החאן כלל מסגד מפואר ממנו נותרו שרידי שלושה צריחים. מכלול החאן מוקף חומה שייתכן שהיא מאוחרת, רק מן המאה ה-16. שמו של החאן מעיד על השוק שהתקיים סביבו (תגרים = סוחרים). חאן זה ישב בערך באמצע הדרך וסמוך לפיצול שלה, מיד לפני העלייה לכיוון צפת.