סטיבן ו' טווידי בחן במאמרו משנת 1978 את ההשתייכות לחגורת התנ"ך על-פי הרגלי צפייה בתוכניות דת בטלוויזיה. הוא חילק את חגורת התנ"ך לשניים. חלק אחד מזרחי שנמתח ממרכז פלורידה דרך אלבמה, טנסי, קנטקי, ג'ורג'יה, וירג'יניה, קרוליינה הצפונית וקרוליינה הדרומית. החלק השני הוא מערבי ומתחיל במרכז טקסס ובו מרוכזות ארקנסו, לואיזיאנה, אוקלהומה, מיזורי, קנזס ומיסיסיפי.
ישנן ערים שלמרות ההשתייכות הגאוגרפית שלהן, אינן נחשבות מבחינה תרבותית וחברתית לחלק מחגורת התנ"ך וזאת בשל גידול באוכלוסיות כגון יהודים, להט"בים ואוכלוסיות לא-דתיות. על ערים אלו נמנות יוסטון, אוסטין, סנט לואיס, ניו אורלינס, אטלנטה, אשוויל ואזור דרום פלורידה.
מקלע DShK
מקלע DShK (ברוסית: ДШК, Дегтярёва-Шпагина Крупнокалиберный) הידוע בכינויו "דושקה" הוא מקלע כבד בקוטר 12.7 מ"מ (חצי אינץ') תוצרת ברית המועצות.
היסטוריה.
בשנת 1930 פיתח ואסילי דגטיאריוב מקלע כבד עבור הצבא האדום. המקלע נקרא DK ויוצר בכמויות קטנות בשנים 1933–1936. אחד החסרונות הבולטים של מקלע זה היה קצב אש נמוך, שנבע מאופן הזנת הכדורים לבית הבליעה של המקלע ומשימוש במחסנית בת 30 כדורים בלבד. בשנת 1938 המתכנן גאורגי שפגין שיפר את מנגנון ההזנה, מה שאיפשר שימוש בשרשיר מתכתי להזנת הכדורים. המקלע המשופר קיבל את השם DShK. שמו מורכב מראשי תיבות של שמות משפחה של מפתחיו (דגטיאריוב ושפגין). האות K בשם היא מהמילה "גדול" ברוסית והיא מתייחסת לקליבר של המקלע - במונחים הרוסיים כל קוטר של מקלע או רובה שהוא מעל ל-7.62 מ"מ, נחשב לגדול.
המקלע נועד לשימוש נגד מטרות משוריינות, לכן התחמושת שלו כללה רק כדורים חודרי שריון. מהירות לוע גבוהה בשילוב משקל הקליע הקנו לו כושר חדירה גדול והוא מסוגל לחדור לוח שריון בעובי של 15 מ"מ ממרחק של 500 מטר, מספיק כדי להוציא מכלל פעולה נגמ"ש, שריונית או טנק קל.
הייצור הסדרתי של מקלע DShK החל בפברואר 1940. עד לפלישה הנאצית לברית המועצות יוצרו כ-2000 יחידות. המקלע יוצר במהלך כל שנות המלחמה, אם כי בכמויות קטנות יחסית למקלעים אחרים (כ-8500 מקלעי DShK יוצרו בשנים 1941-1945).
המקלע יוצר בשתי גרסאות - גרסת נ"מ וגרסת חי"ר. בגרסת הנ"מ גוף המקלע הותקן על גבי חצובה בעלת שלוש רגליים. בגרסת חי"ר הותקן הגוף על כן (עגלה) עם שני גלגלים, כדי להקל על הצוות לנייד את המקלע בשדה הקרב.
המקלע הותקן גם על רכבים משוריינים. הוא הותקן כנשק עיקרי בתוך צריח של שריוניות ושל הטנק הקל T-40. בשלבים המאוחרים של מלחמת העולם השנייה הותקן כמקלע נ"מ על גבי הצריחים של הטנק הכבד IS-2 ושל התותח המתנייע ISU-152.
בפברואר 1945 הוכנס לייצור הדגם המשופר של המקלע שנקרא DShKM. מקלעים מדגם זה שימשו את יחידות החי"ר של הצבא הסובייטי עד לאמצע שנות ה-60, אז הוחלפו במקלע NSV. DShkM הותקן גם על גבי צריחים של טנקים T-55 ,T-54 ו-T-62.
המקלע סופק על ידי ברית המועצות לכל מדינות ברית ורשה ולכ-30 מדינות באסיה ובאפריקה. הוא אף יוצר ברישיון סובייטי בסין, צ'כוסלובקיה, יוגוסלביה, רומניה, פקיסטן ועיראק. במדינות רבות באפריקה ובאסיה מקלע זה נמצא בשימוש עד היום.
במלחמות רבות בחצי השני של המאה ה-20 נעשה שימוש במקלעי DShK. המורדים האפגנים השתמשו בהם ביעילות רבה כנגד מסוקי הצבא הסובייטי במהלך מלחמת אפגניסטן.
טום הולס
טומס אדוארד הולס (באנגלית: Thomas Edward Hulce; נולד ב-6 בדצמבר 1953) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון ומפיק אמריקאי זוכה פרס אמי, הולס היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר בשנת 1984 על תפקידו בתור וולפגנג אמדאוס מוצרט בסרט "אמדאוס".
ביוגרפיה.
הולס נולד בדטרויט וגדל בפליימות', מישיגן, בנם הצעיר של ג'ואנה וריימונד אלברט הולס. יש לו שתי אחיות ואח אחד מבוגרים ממנו. הוא עזב את ביתו בגיל 15 ונסע ללמוד באקדמיה לאומנויות שבצפון קרוליינה.
קריירת משחק.
בתחילת דרכו עבד הולס בתור שחקן תיאטרון, את הופעת הבכורה שלו על הבמה עשה בשנת 1975. הוא התפרסם לראשונה בקומדיית ההתבגרות "בית החיות" בדמותו של לורנס "פינטו" קרוגר, סטודנט ביישן בשנתו הראשונה בקולג' העורך את המגזין "סאטירה לאומית".
הולס נבחר בשנת 1984 לגלם את המלחין האוסטרי וולפגנג אמדאוס מוצרט בסרטו של מילוש פורמן "אמדאוס". על הופעתו זו הועמד הולס לפרס גלובוס הזהב ולפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
ב-1986 שיחק בסרט אקו פארק.
בשנת 1988 הועמד בפעם השנייה לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בתור יוג'ין הלוקה בפיגור שכלי במלודרמה "דומיניק ויוג'ין". בשנה שלאחר מכן השתתף בדרמה הקומית של רון הווארד "הורים במשרה מלאה" בתור פרנק אחיו של גיל באקמן (סטיב מרטין). ב-1990 שיחק בסרט הטלוויזיה של NBC "רצח במיסיסיפי" והיה מועמד על תפקידו זה לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי.
הוא הופיע בדרמה הספרותית של פיטר ויר "ללא פחד" בדמותו של סטיב ברילסטיין ובתור הנרי קלרבל חברו הטוב ביותר של ד"ר פרנקנשטיין (קנת בראנה) בדרמת האימה של קנת בראנה "פרנקנשטיין", בנוסף דיבב הולס את דמותו של קווזימודו בסרט האנימציה "הגיבן מנוטרדאם".
ב-1996 זכה הולס בפרס אמי והיה מועמד ברביעית לפרס גלובוס הזהב על תפקידו בהפקת הטלוויזיה "יומנה של היידי". ב-2008 שיחק במותחן האקשן הבדיוני "ג'אמפר" בתור מר בווקר.
כמפיק.
הולס הפיק שני פרויקטים בימתיים "תקנות בית השיכר" ו"לדבר לראש" שזכה לביקורות אוהדות ובשישה פרסים במסגרת פרס אובי.
ב-2007 הפיק הולס את המחזמר "האביב מתעורר", על עבודתו הטכנית בהפקה זכה הולס בפרס הטוני. ב-2004 הפיק הולס את הדרמה "בית בקצה העולם" המבוססת על הרומן של מייקל קנינגהם.
חיים אישיים.
הולס מעולם לא נישא אולם הוליד ילדה יחד עם האמנית האיטלקייה ססיליה ארמני. בראיון ב-2008 הוא יצא מהארון.
העיר בורוד
ג'ורג' וולאס
ג'ורג' קורלי וולאס ג'וניור (באנגלית: George Corley Wallace; 25 באוגוסט 1919 – 13 בספטמבר 1998) היה פוליטיקאי אמריקני, ומושל מדינת אלבמה ה-45 בארצות הברית במשך שתי כהונות לא רצופות ושתי כהונות רצופות מטעם המפלגה הדמוקרטית: 1963–1967, 1971–1979, ו־1983–1987. וולאס היה אחד מהמושלים הוותיקים אי פעם בארצות הברית, וכיהן במצטבר שש עשרה שנה וארבעה ימים. ניסה להתמודד על תפקיד נשיא ארצות הברית ארבע פעמים רצופות, בהן ניסה להפוך למועמד הדמוקרטי ב-1964, 1972 ו-1976, והיה מועמדה של המפלגה העצמאית האמריקאית ב-1968. הוא המועמד השלישי האחרון שזכה לאלקטורים ממדינות.
וולאס היה נציג הדרום במפלגה הדמוקרטית, והיה ממובילי התומכים בהמשך הסגרגציה בחינוך בארצות הברית ותומך בחוקי ג'ים קרואו מול התנועה לזכויות האזרח. בהשבעתו לתפקיד המושל ב-1963, הכריז "הפרדה גזעית עכשיו, הפרדה גזעית מחר, והפרדה גזעית לנצח" ואף עמד לפני הכניסה לאוניברסיטת אלבמה ומנע הרשמת תלמידים שחורים למוסד. לבסוף הפך למתנגד להפרדה הגזעית, אולם נותר שמרן. הוא שרד ניסיון התנקשות ב-1972 במרילנד, אולם נותר מרותק לכיסא גלגלים עד למותו ב-1998.
ראשית חייו.
וולאס נולד בקליו בדרום-מזרח אלבמה למשפחת חוואים ענייה, הראשון מבין ארבעה ילדים. אביו היה ג'ורג' קורלי וולאס האב ואמו הייתה מוזל סמית'. הוא היה הבן השלישי מתוך חמישה דורות שנשאו את השם "ג'ורג' וולאס". אביו עזב את המכללה כדי לעסוק בחקלאות במהלך מלחמת העולם הראשונה, כשמחירי המזון היו גבוהים. עם מותו ב-1937, נאלצה אשתו למכור את החווה שלהם כדי לשלם את המשכנתה. כמו הוריו, היה וולאס מתודיסט.
וולאס התעניין בפוליטיקה עוד בגיל עשר. ב-1935, עבד במשרה חלקית בסנאט של אלבמה וטען שייבחר למושל המדינה. וולאס עסק באגרוף בתיכון, ולאחר מכן למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת אלבמה.
לאחר שקיבל תואר במשפטים ב-1942, נכנס לאימוני טייסים בחיל האוויר של ארצות הברית. הוא לא השלים את הקורס, אולם שירת כטייס בצבא ארצות הברית בחזית מול יפן במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא שירת תחת הגנרל קרטיס לה מיי, שהפך לעמיתו במירוץ הנשיאותי של 1968. הוא כמעט מת מדלקת קרום המוח בצבא, אולם טיפול רפואי בסולפונאמיד הציל את חייו. הוא נותר עם אובדן שמיעה חלקי ושוחרר.
ראשית הקריירה.
ב-1938, בגיל תשע עשרה, פעל וולאס למען בחירת סבו לתפקיד שופט צוואות. בסוף 1945, עם תום השירות הצבאי שלו כיהן כעוזר התובע הכללי של המדינה, ובמאי 1946 נבחר לכהן בבית המחוקקים של אלבמה. באותה התקופה הוא נחשב למתון בנושאי גזע. כציר בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1948, לא הצטרף לדמוקרטים מהדרום שפרשו מהמפלגה, אף על פי שהתנגד לתוכנית זכויות האזרח שהציע הנשיא הארי טרומן. וולאס טען שהיה מדובר בפגיעה בזכויות המדינות. הדמוקרטים מהדרום, ה"דיקסיקרטים", ניצחו באלבמה בבחירות של 1948, בזכות המועמד סטרום ת'ורמונד, מושל קרוליינה הדרומית. בנאום ההשבעה שלו למושל ב-1963, טען וולאס שסיבות פוליטיות הובילו אותו לא לנטוש את המפלגה.
ב-1952, הפך לשופט מחוזי בבית המשפט באלבמה. הוא נחשב לשופט הוגן, ללא קשר לגזע של הנאשם. באותה התקופה באלבמה, השופטים קראו לעורכי דין שחורים בשמותיהם הפרטיים, ואילו לעמיתיהם הלבנים לקרוא "אדוני". עורכי דין שחורים טענו שוולאס היה שופט ליברלי במיוחד, והקפיד לפנות בכבוד לעורכי דין שחורים.
מצד שני, הוציא וולאס צווי מניעה שמנעו את הסרת שלטי ההפרדה הגזעית ברציפי הרכבת. בנוסף מנע כל ניסיון למעורבות ממשלתית במתן זכויות ההצבעה לשחורים.
כשופט, העניק וולאס מאסרים על תנאי לכמה שחורים, דבר שכנראה עלה לו בבחירות לתפקיד המושל ב-1958.
ריצה לתפקיד המושל.