בשנת 1971 היו חברי הלהקה בין הראשונים שעלו מברית המועצות לאחר מאבק למען העלייה לישראל. בארץ התאגדו החברים מחדש תחת השם העברי הסמלי "אנחנו כאן" וחידשו את פועלם יחד עם אמנים יהודים מערים אחרות.
ההופעה הראשונה בישראל, על טוהרת הפולקלור היהודי, נערכה ב-5 בנובמבר 1972 בהיכל התרבות בתל אביב, בנוכחות ראש הממשלה דאז גולדה מאיר. ההדים בעיתונות ובטלוויזיה היו חיוביים מאוד; באחד העיתונים נכתב בסיכום לכתבה כי ״עכשיו אנחנו מבינים איך יהודי ברית המועצות הצליחו להישאר יהודים״.
במהלך העשורים שבהם פועלת הלהקה היא הייתה לשליחה של מורשת ישראל בקרב הקהילות היהודיות בעולם. מופעיה משלבים מחול, שירת סולנים ומקהלה בליווי תזמורת. התרבות היהודית הרחבה מיוצגת בנגינה, שירה ומחול טיפוסיים. הפולקלור היהודי המיוצג במופע כולל בין היתר ריקודים חסידיים, מוטיבים מהחתונה היהודית והלימודים בחדר. לצדם באים לידי ביטוי גם השירה והמחול של יהדות ספרד באים לידי ביטוי בריקודי ושירת הלדינו. בישראל כולל הרפרטואר גם קטעי פולקלור ישראלי.
כיום אנסמבל "אנחנו כאן", המורכב מרקדנים, מקהלה, סולנים ונגן אקורדיון, מונה כ-50 חברים.
ירושלים בתקופה הערבית
ג'יין אייר (סרט, 1996)
ג'יין אייר (באנגלית: Jane Eyre) הוא סרט מסוגת דרמה רומנטית משנת 1996 בהפקה אמריקאית, בריטית צרפתית ואיטלקית. זהו עיבוד לרומן ג'יין אייר מאת שרלוט ברונטה שיצא לאור ב-1847. הסרט בבימויו של פרנקו זפירלי נאמן ברובו למקור הספרותי, אם כי בהשמטות מהעלילה מחלקו האחרון של הרומן (הבריחה של ג'יין, תלאותיה בדרכה, מציאת קרובי משפחה ועבודה חדשה), כדי שיתאים לסרט עלילתי באורך של שעתיים.
תקציר עלילה.
ג'יין אייר (בגילומה של אנה פקווין כילדה, ובגילומה של שארלוט גינסבורג כאשה צעירה) היא יתומה הגדלה בבית דודתה. בגיל 10 היא נשלחת לבית יתומים. בבגרותה היא מתקבלת לעבודה כאומנת אצל גברת פיירפקס (ג'ואן פלורייט) סוכנת הבית בביתו של מר רוצ'סטר (ויליאם הרט). למרות חזותה הנזירית ג'יין מפגינה תשוקה פנימית, מבטאת בחופשיות את דעותיה ומביעה את החוזק הנפשי שלה בשעת צרה. רוצ'סטר הוא אנטי גיבור ביירוני, מעונה ומיוסר בגלל בעיות משפחתיות, עוולות מן העבר וסודות. ג'יין ורוצ'סטר נמשכים זה לזו ומתאהבים. נקבע תאריך לנישואיהם. אך היא לא מודעת לכך שלאישה נוספת בבית יש חלק ברוצ'סטר, אשתו ברטה (מריה שניידר), אשה חולת נפש המתגוררת כלואה בעליית הגג יחד עם גרייס פול (בילי וייטלו) המשגיחה עליה.
מייסון, אחיה של ברטה, ועורך הדין בריגס לא מאפשרים את קיום החתונה. ג'יין בורחת מהאחוזה, עולמה חרב עליה והיא מתמוטטת. כשהיא מתעוררת בבית כומר, היא מגלה שדוד שלה, אחי אביה שחי במדיירה, הוריש לה את הונו והיא כעת אישה בעלת אמצעים. הכומר סינג'ין ריברס מציעה לה נישואים אך ליבה נתון לרוצ'סטר והיא מסרבת. ג'יין חוזרת לת'ורנפילד הול ומוצאת את חורבות הבית, תוצאה מכך שברטה הפירומנית העלתה את הבית באש. השריפה פגעה ברוצ'סטר והוא כעת נכה ועיוור. ברטה עצמה נהרגה. אהבתה של ג'יין לרוצ'סטר לא פחתה, היא מטפלת בו עד להחלמתו, והם מתחתנים.
הפקה.
אתר הצילומים של ת'ורנפילד הול היה האדון הול בבייקוול שבדרבישייר.
מאז שהאדון הול שימש כאתר צילומים לסרט של זפירלי, גרסאות נוספות של "ג'יין אייר" גם עשו שימוש באתר זה, והוא כיום שם נרדף לת'ורנפילד הול. לפני כן שימש האדון הול כאתר הצילומים של הטירה ב"הנסיכה הקסומה".
קבלה.
הסרט קיבל דירוג חיובי של 74% באתר הביקורות Rotten Tomatoes. בכתבה בניו יורק טיימס כינה צ'ארלס מקגרת' את הליהוק של הרט כ"ליהוק שגוי באופן מביך. רוצ'סטר נראה יותר תמהוני מאשר הטיפוס הביירוני המהורהר". בכל זאת, הוא כותב, "יש בסרט רגעים מוצלחים".
סקנסקה
סקנסקה (באנגלית: Skanska AB, OMX: SKA B) היא חברת בניה בינלאומית הממוקמת בשוודיה. מבין חברות הבניה בשוודיה היא הגדולה ביותר במדד כולל ובשוק הפרטי בתוך שלוש הגדולות. המשרדים הראשיים ממוקמים בסטוקהולם.
כ&quot;ך
בחירות ארציות
בחירות ארציות הן שיטת בחירה אשר ביסודה עומד הרעיון שהמדינה כולה מהווה אזור הצבעה אחד. בשונה מהשיטה האזורית, על פי שיטה זו מהווה המדינה מחוז בחירה אחד, כאשר בדרך כלל חלוקת המושבים בפרלמנט מתבצעת באופן יחסי לקולות הבוחרים.
שיטה זו היא השיטה הנהוגה בישראל.
שיטת הבחירות בישראל.
כיום השיטה בישראל היא יחסית-ארצית. כל רשימה המתמודדת בבחירות זכאית למספר מושבים על פי חלקה היחסי בחלוקת הקולות ובתנאי שעברה את אחוז החסימה, העומד כיום על 3.25% מכלל הקולות הכשרים. מנקודת מבט של חלוקה אזורית, ישראל בשיטת הבחירות שלה מהווה אזור אחד. נציגי המפלגות ואופן קביעת דירוגם במפלגה נקבעים על ידי המפלגה עצמה. חלקם על ידי ראש המפלגה וחלקם על ידי בחירות במרכז המפלגה אשר בוחר את דירוג המועמדים. בשל שיטה זו ישנו ריכוז עוצמה פוליטית בידי נבחרי העם ולא בידי הציבור, הדבר יוצר עדיפות לפוליטיקה לאומית על פני אינטרסים מקומיים.
ברנזון
קצה הדרום
קצה הדרום (באנגלית: Farthest South) היה קו הרוחב הדרומי ביותר שאליו הגיעו חוקרים לפני כיבוש הקוטב הדרומי בשנת 1911. ציוני דרך חשובים בדרך אל הקוטב היו גילוי הארצות דרומית לכף הורן ב-1619, חציית החוג האנטארקטי של קפטיין ג'יימס קוק ב-1773, והתצפיות המאושרות המוקדמות ביותר של יבשת אנטארקטיקה ב-1820. מראשית המאה ה-19 ואילך, הייתה החתירה אל "קצה הדרום" למעשה למירוץ אל הקוטב, שהגיע לשיאו כשרואלד אמונדסן השיג את היעד בדצמבר 1911.
בשנים שקדמו לתקופה שכיבוש הקוטב היה ליעד מציאותי, היו מניעים אחרים שמשכו הרפתקנים דרומה. בראשית הדברים, הכוח המניע היה גילוי נתיבי סחר חדשים בין אירופה למזרח הרחוק. אחרי שנתיבים כאלה נקבעו ותוואי הקרקע הגאוגרפיים העיקריים מופו ברובם הגדול, היה כוח המשיכה להרפתקאות מסחריות טמון ביבשת הענק הפורייה של "טרה אוסטרליס", שנחבאה, לפי האגדה, הרחק בדרום. האמונה בקיומה של ארץ שפע משוערת כזאת עמדה בעינה עד אמצע המאה ה-18; חוקרים מיאנו להשלים עם האמת שהתגלתה בהדרגה, של סביבה קרה וקשוחה בארצות האוקיינוס הדרומי.
מסעותיו של ג'יימס קוק בשנים 1771–1774 הציגו באופן כולל את טבען העוין לכאורה של אותן ארצות נעלמות, תהיינה אשר תהיינה. גילוי זה הביא להזחת הדגש במחצית הראשונה של המאה ה-19, מנתיבי הסחר אל מחקר וגילוי. לאחר תקופת החורף הראשונה שעשו חוקרים באנטארקטיקה היבשתית בשנת 1899, נשקף סיכוי מציאותי להגיע אל הקוטב הדרומי, והמירוץ אל הקוטב החל. הבריטים היו הראשונים שניסו את כוחם בהרפתקה זו, שהתאפיינה ביריבות בין רוברט פלקון סקוט לארנסט שקלטון בתקופת העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה. שקלטון חזר על עקבותיו מתוך שיקולי זהירות והצליח להחזיר את כל אנשיו בשלום; סקוט הגיע אל הקוטב בינואר 1912 ונוכח לדעת, שמגלה הארצות הנורווגי רואלד אמונדסן הקדים אותו בחודש.
מגלי ארצות מוקדמים.
ב-1494, חתמו המעצמות האירופיות הימיות העיקריות, פורטוגל וספרד על חוזה טורדסיאס, במסגרתו הועבר קו במרכז האוקיינוס האטלנטי והקצתה את כל נתיבי הסחר שממזרח לקו לפורטוגל. ברית זו נתנה לפורטוגל שליטה בנתיב היחיד המוכר למזרח - דרך כף התקווה הטובה והאוקיינוס ההודי, והניחה לספרד, ובהמשך לארצות אחרות, לחפש נתיב מערבי אל האוקיינוס השקט. חקר הדרום החל כחלק מן החיפוש אחר נתיב כזה.
בשונה מאזור הקוטב הצפוני, אין כל ראיה לנוכחות אנושית או למושבות אדם באנטארקטיקה או באיים שסביב לה לפני עידן החקר האירופי. עם זאת, החלקים הדרומיים ביותר של דרום אמריקה כבר היו מיושבים בשבטים כגון בני הסלקנאם (Selk'nam/Ona), בני יאגאן (Yagán/Yámana), בני אלאקאלוף (Alacaluf) וה-האוש (Haaush). שבט ההאוש, במיוחד, יצא דרך קבע למסעות אל Isla de los Estados, שהיה במרחק 29 קילומטרים מן האי הראשי של ארץ האש, טיירה דל פואגו, ומכאן שיש מקום לשער, שחלק מהם היו מסוגלים אולי להגיע אל האיים הסמוכים לכף הורן. גילוי אמנות קדומה של אינדיאנים מארץ האש ושרידי סירות קאנו גם באיי פוקלנד מרמז לאפשרות של מסעות ימיים ארוכים עוד יותר.
לעומת ילידי ארץ האש, שלא ניחנו בכישורים הדרושים למסע של ממש ברחבי אוקיינוס, הפולינזים הוכיחו כישורים אלה בוודאות. יש ראיות מסוימות לביקורים של הפולינזים באיים התת-אנטארקטיים של ניו זילנד, אף כי איים אלה רחוקים מאנטארקטיקה יותר מאשר מדרום אמריקה. מכיתת חרס לאפיטה לא מתוארכת ולא מזוהה נמצאה באיי האנטיפודה, ויש גם שרידים של יישוב פולינזי שתוארכו למאה ה-13 על האי אנדרבי שבאיי אוקלנד. מסיפורים העוברים מפה לאוזן לאורך השנים עולה, כי בסביבות 650 הוביל אוי-טה-רנג'יאורה צי של ואקה טיוואי דרומה עד שהגיעו אל "מקום של קור עז, שם התרוממו מבנים דמויי סלעים מתוך ים מוצק". התיאור הקצר מתאים לכאורה למדף הקרח רוס או אולי ליבשת האנטארקטית, אבל אפשר שהוא מתייחס רק לקרחונים ולמצופי קרח, המצויים באוקיינוס הדרומי.
פרדיננד מגלן.