במצרים פסקל הקים משרד מסחרי וקשר קשרים עם מפקדי הצבא הבריטי. הוא אף עזר לאהרון אהרונסון בקשריו ובעבודתו במצרים להשיג הלוואה של 2,000 לירות זהב, מבנק מצרי, למשלוח ליישוב להצלתו מרעב. עם כיבוש הארץ בידי הבריטים היה הראשון מהפליטים ממנה, שחזר כחבר שרות המודיעין הצבאי.
ב-1920 תרם חלק מהמגרש שהיה שייך לו בפתח תקווה לשם הקמת בית "מושב זקנים" (כיום בית דיור מוגן).
כאשר תקפו ערביי יהודיה את המושבה פתח תקווה ב-5 במאי 1921 (מאורעות תר"פ), עלה פרץ פסקל על סוסו ובחירוף נפש חצה את כל קווי האויב והגיע למפקדת הצבא הבריטי ביפו. שם, תוך ניצול קשריו עם המודיעין הבריטי הוא הצליח לזרז את משלוח העזרה הצבאית לפתח תקווה. הבריטים שלחו מכוניות משוריינות וכן מטוס שגילה את התקפת הערבים מדרום למושבה. המטוס הטיל מספר פצצות ופיזר את המתקיפים. תודות לתגובה זו המושבה נצלה.
ב-1935 פסקל הקים בפתח תקווה את תחנת הגידול ל"חרקים מועילים" והיה מחלוצי השימוש המסחרי בהדברה ביולוגית בארץ ישראל.
על שמו רחוב פרץ פסקל במרכז פתח תקווה וחורשת פסקל - אוסישקין בכפר סבא (על גבול הוד השרון).
אריך וייס
כוח החירום של האומות המאוחדות
כוח החירום של האומות המאוחדות (באנגלית: United Nations Emergency Force, ר"ת UNEF) נוסד ב-7 בנובמבר 1956, בהחלטה 1001 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות, כדי לפקח על נסיגת צה"ל מסיני ומעזה בתום מבצע קדש. היוזמה העיקרית להקמת הכוח הייתה של המזכיר הכללי של האומות המאוחדות דאג המרשלד והצעה של שר החוץ הקנדי לסטר פירסון. האספה הכללית של האו"ם אישרה את התוכנית שהוגשה על ידי המזכיר הכללי ובה הצבת כוח של האומות המאוחדות משני עברי קו הפסקת האש. אולם, ממשלת ישראל סירבה להצבת כוחות UNEF בעברו הישראלי של הקו.
כוח חירום נוסף של האומות המאוחדות, המכונה UNEF II, הוצב בחצי האי סיני בעת הפסקת האש לאחר מלחמת יום הכיפורים, החל מאוקטובר 1973 ועד יולי 1979.
היסטוריה.
כוח UNEF הראשון של האו"ם היה הכוח הצבאי הראשון מסוגו תחת פיקוד האומות המאוחדות אשר מטרתו הייתה להיכנס לטריטוריה מצרית בהסכמת ממשלת מצרים, כדי לסייע בשמירת השקט במהלך ואחרי נסיגת כוחות לא מצריים, ולהבטיח ציות להחלטת האו"ם. שטח פעולת הכוח נפרש מגדות תעלת סואץ ועד לקווי הפסקת האש שבין ישראל למצרים.
כיוון שההחלטה על הצבת כוח החירום של האו"ם לא התקבלה בעצרת הכללית תחת הוראות פרק ז' למגילת האומות המאוחדות, הצבתו של הכוח הצריכה את הסכמת ממשלות ישראל ומצרים.
אחרי מבצע קדש המשיכה ישראל להחזיק בחצי האי סיני והתקיים ויכוח פנימי האם לסגת ממנה. כבר ב־8 בנובמבר, שגריר ישראל הודיע למזכ"ל האו"ם כי ישראל מוכנה להסיג את כוחותיה ממצרים מיד לאחר קביעת הסדרים משביעי רצון עם האו"ם בנושא כוח חירום של האומות המאוחדות שיירש למעשה את תפקידיו של אונטס"ו באזור זה. בעקבות זאת הוקם כוח החירום של האומות המאוחדות להפרדה בין ישראל ומצרים.
ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון סירב לשוב לקווי הפסקת האש בין ישראל למצרים משנת 1949 והצהיר כי לא יסכים בשום שלב להצבת כוחות האו"ם בשטחה של ישראל או בשטחים שבשליטתה. לאחר שיחות עם מצרים הסכימו 11 מדינות לשלוח כוחות צבאיים לכוח החירום אשר הוצב מצידו המצרי של קו הפסקת האש: ברזיל, קנדה, קולומביה, דנמרק, פינלנד, הודו, אינדונזיה, נורווגיה, פולין, שוודיה ויוגוסלביה. ארצות הברית, איטליה ושווייץ הבטיחו תמיכה בכוח.
הכוחות הראשונים שהיוו חלק מכוח החירום נחתו במצרים ב-15 בנובמבר 1956. עד לחודש פברואר 1957 התמלאה המצבת המלאה של הכוח, כ-6,000 חיילים. הכוח הוצב באזורים שנקבעו מראש באזור תעלת סואץ וכן עם נסיגת כוחות צה"ל גם בחצי האי סיני וברצועת עזה. כוח החירום לא הוצב בשום שלב מן העבר הישראלי של קו הפסקת האש עם מצרים, וזאת לאור התנגדות ממשלת ישראל.
משימת כוח החירום נחלקה לארבעה שלבים:
ב־6 במרץ 1957 גנרל ברנס דיווח למזכיר הכללי של האו"ם כי "חיילי כוח החירום של האו"ם נמצאים כעת בעמדה בכל המחנות ומרכזי האוכלוסייה ברצועת עזה". הנסיגה המתוכננת של הכוחות הישראליים מן הרצועה לעבר ישראל, למעט יחידת חיילים במחנה רפיח, בוצעה בשעה 4:00 (שעון גרניץ') ב־7 במרץ על פי תוכנית וללא תקריות. לפי ההסכם, הוצאת הכוח הישראלי האחרון בוצעה בשעה 16:00 (שעון גרניץ') ב־8 במרץ והנסיגה ישראלית המלאה מכל שטח שארם א-שייח' בוצעה באותו זמן.
בפברואר 1960 רוכזו בסיני 2 דיוויזיות מצריות, וניתן לכוח האו"ם אולטימטום לפינוי מאזור הגבול בין ישראל ומצרים. אולם תקרית זו הסתיימה בלא כלום, בעיקר בשל העובדה שמזכיר האו"ם דאג המרשלד השכיל לתמרן את נאצר למצב בו השביע זה את תאוות הכבוד, אך נמנעה המלחמה בינו ובין ישראל, כפי שפרצה בנסיבות דומות שבע שנים לאחר מכן.
עקב סיבות תקציביות ושינוי בצרכים בשטח, צומצם כוח החירום לאורך השנים, ובעת שסיים את תפקידו בחודש מאי 1967 מנה רק 3,387 חיילים.
ב-16 במאי 1967 ציוותה ממשלת מצרים על כוח החירום של האו"ם להתפנות מחצי האי סיני באופן מיידי. מזכיר האו"ם או תאנט ניסה לשכנע את ישראל להציב את הכוח מצידו הישראלי של קו הפסקת האש, אולם ממשלת ישראל דחתה הצעה זו. ב-18 במאי 1967 הגישה ממשלת הרפובליקה הערבית המאוחדת דרישה רשמית לאו"ם לפנות את כוח החירום. בהחלטה מעוררת מחלוקת פעל או תאנט לפינוי כוח החירום על פי דרישת מצרים, זאת מבלי שהתייעץ עם מועצת הביטחון, או העצרת הכללית. עד לסוף חודש מאי 1967 נסוג רוב הכוח, אולם 15 מאנשי כוח החירום של האו"ם שנלכדו ברצועת עזה בפתיחת מלחמת ששת הימים, נהרגו. אחרון חיילי כוח החירום של האו"ם, בהם מפקד כוח החירום, עזב את האזור ב-17 ביוני 1967.
כוח החירום השני של האו"ם.
כוח החירום השני של האו"ם, הידוע בשם UNEF II, היה בשיאו במצבת של 6,973 חיילים. מטה הכוח היה בעיר אסמאעיליה והוא פעל תחילה בשטח תעלת סואץ, ומאוחר יותר בחצי האי סיני. משימת הכוח הייתה לייצב ולפקח על קווי הפסקת האש בין כוחות צה"ל לצבא המצרי לאחר הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים שנחתם ב-18 בינואר 1974 והסכם הביניים בין ישראל למצרים שנחתם ב-4 בספטמבר 1975.
כוח החירום השני של האו"ם נוסד מכוח החלטה 340 של מועצת הביטחון מ-25 באוקטובר 1973, במאמץ לייצב את הפסקת האש בין הכוחות הלוחמים במלחמת יום הכיפורים. כוח החירום פיקח על דילול הכוחות הישראלים והמצרים ושלט באזור החיץ שבין הכוחות בהתאם להסכם הפרדת הכוחות. על כוח החירום היה ליישם את החלטה 340 של מועצת הביטחון ולפיה על הכוחות הלוחמים היה להפסיק את האש באופן מיידי ומלא ולשוב לעמדות שבהן היו ב-22 באוקטובר 1973, בשעה 16:50 שעון גריניץ'. על הכוח היה אף לשתף פעולה עם הצלב האדום הבינלאומי בעת פעולתו באזור.
מנדט כוח החירום השני היה בתחילה שישה חודשים בלבד, עד 24 באפריל 1974, אולם הוארך על ידי האו"ם שמונה פעמים רצופות, כל עת שהמזכיר הכללי של האו"ם דיווח למועצת הביטחון על פעילות הכוח עם התקרב סוף המנדט. בחודש אוקטובר 1978 הוארך המנדט של כוח החירום בפעם האחרונה, למשך תשעה חודשים, עד 24 ביולי 1979. בעת שנסוג מסיני היו בכוח 4,031 חיילים, אשר התלוו אליהם אנשי מטה אזרחיים.
בכוח החירום השני של האו"ם השתתפו כוחות צבא מאוסטרליה (מסוקים ואנשי צוות), אוסטריה (חיל רגלים), קנדה (אנשי לוגיסטיקה, תקשורת וחימוש), פינלנד (חיל רגלים), גאנה (חיל רגלים), אינדונזיה (חיל רגלים), אירלנד (חיל רגלים), נפאל (חיל רגלים), פנמה (חיל רגלים), פרו (חיל רגלים), פולין (לוגיסטיקה, הנדסה, רפואה ותחבורה), סנגל (חיל רגלים) ושוודיה (חיל רגלים).
במהלך פעילותו היו לכוח 55 חללים, מהם 53 אנשי צבא ושני אזרחים שעבדו בכוח.
כרמל שאמה
קניון גרני
איגרת חסדאי אבן שפרוט אל מלך הכוזרים
פאדי מיין
רוברט בלייר "פאדי" מיין (באנגלית: Robert Blair "Paddy" Mayne; 11 בינואר 1915 – 14 בדצמבר 1955) היה קצין בדרגת לוטננט קולונל בצבא בריטניה במלחמת העולם השנייה, חוקר קוטב, שחקן ראגבי מקצוען ומתאגרף חובב שמוצאו מצפון אירלנד. מיין ידוע בעיקר עקב תפקידו כסגנו של קולונל דייוויד סטירלינג, מפקד יחידת הקומנדו הבריטית SAS ומחליפו לאחר שסטירלינג נפל בשבי הגרמנים.
ביוגרפיה.
מיין נולד למשפחה אמידה יחסית, והיה השישי מבין שבעה אחים. מיין נקרא על שם בן דודו, שבעת לידתו שירת בצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה. בבית הספר בלט כישרונו בראגבי, והוא שיחק גם קריקט וגולף. כישרונו המיוחד בקליעה התבלט במועדון הרובאים המקומי.
בתום לימודי התיכון החל לימודי משפטים באוניברסיטת המלכה של בלפסט. שם החל להתאגרף ואף זכה בתואר אלוף האוניברסיטאות של אירלנד למשקל כבד לשנת 1936. באותה שנה הגיע גם לגמר האוניברסיטאות הבריטי, אך נוצח בנקודות.
במרץ 1939, טרם פריצת מלחמת העולם השנייה, התגייס מיין והוצב בחיל התותחנים, ביחידת תותחים נגד מטוסים. באפריל 1940, הוא הועבר יחידה, הפעם לרגימנט המלכותי של רובאי אולסטר. לאחר הפינוי מדנקרק (מבצע דינמו), משקרא וינסטון צ'רצ'יל להקמת כוח פשיטה , התנדב מיין לקומנדו ה- (סקוטי) שנשלח למזרח התיכון כחלק מ"לייפורס" (יחידת קומנדו תחת הקולונל רוברט לייקוק). מיין נכנס לפעולה לראשונה ביוני 1941, כסגן עם הקומנדו ה-11, ועמד בהצלחה בראש אנשיו במהלך מבצע הליטני בלבנון נגד כוחות וישי הצרפתית, בו נחת הקומנדו מס' 11 מן הים בשפך נהר הליטני והוביל את כוחות הדיוויזיה האוסטרלית בחציית הנהר ובכיבוש עמדות של הכוח הצרפתי.