בגיל 14 נרשמה לבית ספר ארווינג וושינגטון בניו יורק, שם יכלה ללמוד לימודי אמנות. ב-1925 סיימה ללמוד והוענקה לה מלגה של בית הספר ללימודי אמנות נשים של קופר יוניון. לאחר הלימודים שם למדה באקדמיה העולמית לעיצוב, וב-1932 סיימה את לימודיה.
ב-1937, עוד בזמן שהיא עובדת בסגנון אקספרסיוניזם מופשט (בפרויקט רוזוולט), החלה ללמוד אצל הנס הופמן, אמן גרמני, כדי לצייר בסגנון קוביסטי. בזמן הזה הצטרפה גם לארגון האמנים המופשטים. אצל הופמן למדה עד 1940.
משברים.
לקראת סוף לימודיה האקדמיים החל השפל הגדול בארצות הברית, וקרסנר נאלצה לעבוד כמודל וכמלצרית, אך עדיין לא וויתרה על החלום לעבוד כאמנית במשרה מלאה בהמשך (דבר שאכן קרה ב-1934 עם PWAP).
במעבר שלה מקוביזם לסגנון המופשט יותר של פולוק היא נתקלה במחסום, ובמשך שלוש שנים רק ציירה מסה אפורה על הקנבס עד שהצליחה להבין איך ליצור מהאמנות הזו יצירה וציור שיביע מה שרצתה.
דורות'י דנר
דורות'י דנר (באנגלית: Dorothy dehner; 23 בדצמבר 1901 - 22 בספטמבר 1994) הייתה ציירת ופסלת אמריקאית. סגנון היצירה שלה היה אקספרסיוניזם מופשט. בשנת 1983 היא קיבלה פרס הצטיינות לנשים בהישגים יוצאי דופן באמנות החזותית.
ילדותה ובגרותה.
דורות'י דנר נולדה וגדלה בילדותה בקליבלנד, אוהיו. אמה הייתה סופרג'יסטית (פעילה למען זכויות נשים) ואביה היה רוקח. כשהייתה בת 10 נפטר אביה, ושתי דודותיה, פלו וקורה, עברו להתגורר איתה. קורה עוררה את סקרנותה של דנר לגבי תרבויות זרות באמצעות סיפורים על מסעותיה לארצות זרות וחוויותיה משם. מאוחר יותר, סיפרה דנר שסיפורים אלו היו מקור השראתה למסע שעשתה לאירופה בשנת 1925.
בשנת 1915, כתוצאה ממצבה הבריאותי המדרדר של אמה, עברה המשפחה להתגורר בפסדינה שבקליפורניה, שם למדה דנר תיאטרון. בשנתיים שלאחר מכן נפטרו אחותה ואמה של דורות'י ובעקבות כך היא חוותה קשיים נפשיים כבדים. בשנת 1922, המשיכה ללמוד תיאטרון באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) אך עזבה את הלימודים כדי לפתח קריירת תיאטרון בניו יורק. כשעברה לניו יורק היא למדה ב"אקדמיה האמריקאית לאומנויות הדרמה" וכיכבה בכמה הפקות תיאטרון. על אף הצלחתה ההתחלתית והיחסית בתיאטרון, הרגישה דנר שהיא "נעלמת" על הבמה. דנר אמרה, שבמידה מסוימת היא הרגישה שהיא מוכתבת על ידי הבמאי, התסריטאי והבמה ואין לה את היכולת להביע את עצמה.
המסע לאירופה 1925.
בשנת 1925, החליטה דנר לנסוע לפריז כדי לחפש השראה חדשה. היא נסעה לבד כדי לא לעכב את שאר חבריה להצגת התיאטרון. התחנה הראשונה שלה בדרך לצרפת הייתה פירנצה, איטליה, שם ספגה הרבה מרוח הארכיטקטורה ההיסטורית של איטליה. לאחר עצירה בשווייץ, טסה לפריז, שם הושפעה במידה רבה מהזרמים האומנותיים המובילים בעיר: קוביזם, פוביזם וקונסטרוקטיביזם. היא הושפעה במיוחד מעבודותיו של פיקאסו. עם שובה לארצות הברית, נרשמה לליגת הסטודנטים לאומנות ולמדה גם פיסול. היא הרגישה ששיטת לימוד הפיסול הייתה יותר מדי קונבנציונלית, ולכן היא הניחה את הפיסול בצד והחליטה להתמקד בציור. היא פגשה ציירים כמו ג'ון גרהם, סטיוארט דייוויס וארשיל גורקי, שהיו מחלוצי האומנות המופשטת בארצות הברית בשנים בהן עדיין זלזלו באומנות המופשטת מכיוון שטענו שהיא אירופאית מדי. בנוסף, פגשה בליגת הסטודנטים את דייוויד סמית', פסל צעיר, השניים נישאו בשנת 1927.
חייה המאוחרים.
לאחר שהתגרשה מסמית', עברה דנר לניו יורק והחלה ללמד במכללת ברנארד במנהטן. בשנת 1957 היא נישאה לפרדיננד מאן ובשנת 1974 הוא נפטר. בשנת 1991 טענה דנר כי איבדה את היצירתיות והתשוקה לאומנות והפסיקה לפסל. ב-22 בספטמבר 1994, כשהיא בת 92, נמצאה דורות'י דנר מתה בחדר המדרגות מחוץ לדירתה במנהטן.
החיים בחווה.
לאחר שהתחתנו גרו דנר וסמית' בברוקלין, אך בשנת 1940 עברו לבית חווה מהמאה ה-18 בעיר קטנה בצפון מדינת ניו יורק. דנר ציירה סדרה של ציורים המתארים סצנות אידיאליות של חייהם יחד, שאותם כינתה "חיים בחווה". היא גם עשתה סדרה של רישומי דיו של דמויות שטניות המוקפות נשרים ועטלפים, אותם כינתה "סדרת גיהנום". רק שנים לאחר מכן, היא טענה שהבינה עד כמה הציורים האלה ביטאו את תחושת אי הנוחות הרגשית ההולכת וגדלה שחשה בשנות נישואיה. בשנת 1951 דורות'י ודייוויד התגרשו. למרות העליות והמורדות שעברו בזוגיותם, 23 שנות נישואיהם תרמו להיווצרות הסגנון הייחודי של דנר.
אומנותה והמעבר לפיסול.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה הקודמת, פיסלה דנר בברונזה ובמתכות שונות. מאוחר יותר החלה לעבוד עם עץ ולהתנסות בצורותיו תוך שילוב אלמנטים משוננים, לבסוף אף יצרה מבנים דמויי בלוקים. ב-1965 הציג המוזיאון היהודי בניו יורק תערוכה רטרוספקטיבית של הפסלים של דנר. הישג זה נחשב לנס בהתחשב בכך שהיא החלה לעסוק בפיסול רק עשור קודם לכן. משנת 1952 ועד מותה ב-1994 ערכה דנר יותר מ-50 תערוכות יחיד של עבודותיה. אף על פי שהפסלים של דנר מופשטים, הם מתייחסים בעקביות לעולם הטבעי: יצירות אנכיות מעוררות נוכחות טוטמית, בעוד שיש יצירות שבהן ניתן לראות את הפורמט האופקי כנוף. הפסלים מייצגים גם איקונוגרפיה אישית החוזרת על עצמה במשך עשרות שנים: מעגלים, ירחים, אליפסות, טריזים וקשתות. האמנות של דנר מודעת לכך שסמלים מופשטים יכולים לקשר בין תוכן פרטי לנושאים אוניברסליים. בשנת 1981 עברה דנר לפיסול בפלדה מאסיבית.
פרסים.
דורות'י דנר קיבלה על עבודותיה מספר פרסים:
אגנס דה מיל
אגנס ג'ורג' דה מיל (באנגלית: ; 18 בספטמבר 1905 - 7 באוקטובר 1993) הייתה רקדנית וכרואוגרפית אמריקאית, אשר שילבה טכניקות של בלט קלאסי, מחול מודרני ופולק. היא שינתה את פני מחזות הזמר של אמריקה, זכתה בפרסים רבים וכתבה ספרים.
ביוגרפיה.
אגנס ג'ורג' דה מיל נולדה ב-18 בספטמבר 1905 במשפחה העוסקת בתיאטרון. אביה היה ויליאם דה מיל, מחזאי בברואדווי (Broadway) ותסריטאי קולנוע. אימה, אנה ג'ורג' דה מיל, ביתו של הנרי ג'ורג', סוציאליסט וכלכלן. אח של אביה היה ססיל ב. דה מיל, מגדולי במאי הקולנוע של התקופה.
במהלך ילדותה, דה מיל שהתה בעיקר בניו יורק, עם אביה ובעיירת קיץ הנקראת "מריוולד" (מקום שבו שהו בעיקר אמנים). דה מיל תיארה את המקום הזה כ”המקום שבו צמחו הכנפיים". שם היא רקדה בזמנה החופשי והרגישה שהיא מיועדת להיות אמנית.
כשדה מיל הייתה צעירה, אביה עבר עם משפחתו לקליפורניה כדי לעבוד בעולם הקולנוע עם אחיו. הוא נסע במטרה להישאר שם שנה, אך נשאר שם כל חייו, בעוד דה מיל, אחותה ואימה נסעו ממקום למקום לאחר הגירושין.
הבחירה בבלט.
אחרי שמשפחתה של דה מיל עברה להוליווד ב-1914 היא נחשפה למופעי ריקודים רבים, בייחוד בלט, בעקבותיהם החליטה שהיא רוצה להיות רקדנית. היא ואחותה, מרגרט, למדו בבתי ספר מקומיים לבלט. אביה של דה מיל לא רצה שהיא תהפוך ריקוד לקריירה שלה, אך דה מיל סרבה לקבל את הדין המשפחתי ובחרה לרקוד בבקרים לפני שבני משפחתה התעוררו. במקביל, למדה אנגלית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (University of California), שם ערכה את עיתון בית הספר וספר המחזור. היא גם נבחרה לשחקנית הטניס הטובה ביותר ול-'סגן נשיא' במועדון הדרמה. היא סיימה את לימודיה בהצטיינות. אימה של דה מיל תמכה יותר מאביה ברצונותיה האמנותיים.
קרוב למועד תום לימודיה, הוריה התגרשו. אימה לקחה אותה ואת אחותה ונסעו בחזרה לניו-יורק. שם, אחותה למדה בקולג' בזמן שדה מיל חיפשה עבודה בתיאטרון. כשלא מצאה עבודה, התחילה לרקוד בעצמה, תכננה לעצמה ריקודי סולו, תלבושות ומוזיקה. מבקרי אומנות הריקוד שצפו בה, התלהבו ברובם, אך הופעותיה לא נמכרו, לכן בחירתה עלתה לה בהתרוששות כלכלית. בעקבות זאת, דה מיל עזבה ללונדון יחד עם אמה. שם שוב זכתה לביקורות אוהדות על הופעות הסולו שלה, אך שוב, ללא קבלה כספית הולמת. דה מיל שהתה ופעלה בלונדון במשך חמש שנים.
דה מיל התחתנה עם וולטר פרוד (Walter Prude), מנהל אמני קונצרטים, ב-14 ביוני 1943. השניים היו נשואים משנת 1943 עד מותו ב-1988. נולד להם בן, ג'ונתן, ולו שני בנים.
קריירה.
בשנת 1928 דה מיל יצרה את עבודתה הראשונה ככרואוגרפית, ריקוד סולו שנקרא "פחד במה", דמות המושפעת מפסל של אדגר דגה, המדגים רקדנית צעירה וביישנית.
כאשר גרה בלונדון, הייתה נוסעת לאמריקה לעיתים על מנת לבנות כוריאוגרפיות. ביניהם הגרסה של ברודוויי ב-1936 ל"המלט", והגרסה הקולנועית של MGM ל"רומיאו ויוליה". לבסוף, בנובמבר 1938 היא נשארה באמריקה. דה מיל הוזמנה לבנות כוריאוגרפיות בשביל קבוצה בשם "תיאטרון בלט" (Ballet Theater), לרגל העונה הראשונה שלהם ב-1940. התוצאה הייתה "פולחן שחור" (Black Ritual), ריקוד שכל הצוות בו היה אפרו אמריקאי, משהו שהיה נדיר בבלט באותה התקופה. שנה לאחר מכן, ביימה את המופע "שלוש בתולות ושטן" (Three Virgins and a Devil) עם הקבוצה, קומדיה ימי בניימית.
בשנת 1941, דה מיל יצרה את הכרואוגרפיה לריקוד "Drums Sound in Hackensack", עבור חברת ריקוד מודרני, מה שהפך אותה לאחת הכוריאוגרפים הראשונים אי פעם שעבדו גם עם קבוצות קלאסיות וגם עם קבוצות מודרניות.
ההצלחה הראשונה של דה מיל, הגיעה בשנת 1942, כשתכננה את הריקוד "רודיאו" (Rodeo) לקבוצת הבלט  "Ballet Russe de Monte Carlo".