לאחר ששיחק בילדותו בעיר לידתו, לאון, הצטרף ססאר לברצלונה ב-1939. הופעת הבכורה שלו בקבוצה נדחתה עקב גיוס לבסיס צבאי בגרנדה. ססאר שיחק במשך שתי עונות במועדון כדורגל גרנדה כשחקן מושאל מברצלונה, וב-1941 עזר להם לזכות באליפות הליגה השנייה. בעונה שלאחריה, עונת 1941/42, הן גרנדה והן ססאר ערכו את הופעת הבכורה שלהם בליגה הראשונה. בעונה זו הבקיע שישה שערים במשחק בו קבוצתו ניצחה 7-3. בעונה זו היה סגן מלך שערי הליגה.
ב-1942 חזר ססאר לברצלונה, עימה זכה לראשונה באליפות הליגה ב-1945. מעונה זו ועד עונת 1950/51 היה המבקיע המוביל של ברצלונה בכל עונה. ב-1951 הבקיע צמד בניצחון 3-0 בגמר גביע הגנרל. לאחר מכן, עם אסטניסלאו באסורה ולאזלו קובאלה, היה שותף לחוד הקבוצה שעזר לה לזכות בחמישה תארים בעונת 1951/52. הוא הבקיע פעם נוספת בגמר הגביע, בניצחון 4-2 על ולנסיה. בנוסף, הבקיע ססאר את שער הניצחון בגמר הגביע הלטיני מול ניס. בעונת 1952/1953 התחזקה התקפת ברצלונה אף יותר עם עלייתו של מורנו, וססאר זכה עם ברצלונה בדאבל, זכייה באליפות ובגביע, עונה שנייה ברציפות.
לאחר עזיבתו את ברצלונה, שיחק ססאר בשתי קבוצות נוספות לפני שהצטרף לאלצ'ה. כשחקן, ומאוחר יותר כמאמן-שחקן, עזר לקבוצה לעלות מהליגה השלישית עד לליגה הראשונה תוך שלוש עונות. ססאר אימן את הקבוצה בעונתה הראשונה בלה ליגה, עונת 1959/60.
קריירה בינלאומית.
בין 1945 לבין 1952 שיחק 12 פעמים במדי נבחרת . ססאר הבקיע במשחק הבכורה שלו מול נבחרת פורטוגל ב-11 במרץ 1945. ססאר נכלל בסגל הנבחרת במונדיאל 1950. לצד משחקו בנבחרת ספרד, שיחק גם בנבחרת קטלוניה בין השנים 1943 לבין 1954. הוא שיחק במדי נבחרת קטלוניה עשר פעמים, והיה שותף לניצחון נבחרת קטלוניה על נבחרת ספרד ב-19 באוקטובר 1947, בו הבקיע צמד.
קריירת אימון.
לאחר הצלחתו עם אלצ'ה, החל ססאר לאמן בריאל סרגוסה. ב-1961 הדריך את הקבוצה למקום השלישי בליגה, ובעונות הבאות הגיע עימה למקום הרביעי והחמישי. ב-1963 הגיעה הקבוצה לגמר גביע הגנרל. הצלחתו בסרגוסה משכה את תשומת לב מועדונו הקודם, וב-1964 מונה לתפקיד מאמן ברצלונה. בברצלונה לא זכה להצלחה, וססאר היה המאמן למשך 85 משחקים בלבד.
הרפתקאותיו של תום סויר
הרפתקאותיו של תּוֹם סוֹיֶר (באנגלית: The Adventures of Tom Sawyer) הוא רומן אמריקני, מאת מארק טוויין, שפורסם בשנת 1876.
עלילת הספר.
עלילת הספר מתרחשת בשנות השלושים או הארבעים למאה ה-19, בעיירה קטנה בדרום ארצות הברית בתקופה שטרם ביטול העבדות. תום הוא נער יתום אשר אומץ על ידי דודתו פולי ויחד עם שני ידידיו הטובים האקלברי פין וג'ו הרפר הוא עובר הרפתקאות רבות, בחלקן הגדול מול אויבו "אינג'ן ג'ו" (ג'ו האינדיאני). תום מאוהב בנערה ששמה בקי תאצ'ר. הסיפור המרכזי הוא כאשר השלושה מפליגים בסירה לאי שומם וכולם חושבים שהם טבעו. תום מבקר בחשאי בבית דודתו ושומע שבקרוב יערך הספד לזכרם, השלושה שבים ונכנסים באמצע ההספד להפתעת כולם. אהובתו, בקי תאצ'ר (בה בחר על פניה של אמי לורנס היפה), בתו של השופט, רבה איתו, ומתפייסת איתו לאחר שהוא חוזר מהאי ואף יותר מאוחר יוצאת איתו להרפתקה במערה ממנה הם בקושי חוזרים. תום הוא נער שובב, תחמן ומוכשר. הוא מצליח פעמים רבות להתחמק מבית הספר, ממטלות ומעונשים באמצעות תעלולים, מזימות שונות וקסמו האישי. לעיתים רבות הוא מתנהג באופן בלתי צפוי וילדותי. הוא חכם מאוד ובעל חוש הומור. הוא עושה מעשי קונדס ומחפש הרפתקאות. פעמים רבות תום מעמיד פני שודד ים מפחיד או כל דבר אחר שעולה על דעתו. יחד עם חברו האקלברי פין, הוא מבלה את זמנו בבריחה מבית הספר, בדיג, בטיפוס על עצים ובחיפוש הרפתקאות אחרות.
הצלחה.
המכירות של הרומן היו בינוניות תחילה, והוא נמכר בפחות משליש ממספר העותקים של ספרו של טוויין "The Innocents Abroad" (לעברית תורגם רק החלק בספר המתייחס למסעות בארץ ישראל והוא נקרא "מסע תענוגות לארץ הקודש"). עם זאת, הרומן נעשה עם הזמן לרב-מכר ואף ליצירתו הידועה ביותר של טוויין, ועוד טרם מותו של זה קנה לו מעמד של קלאסיקה אמריקנית.
דמותו של תום סויר מופיעה גם בספרים הבאים של טוויין:
הספר "הרפתקאותיו של האקלברי פין", בו דמותו של תום סוייר משנית בלבד, נחשב ליצירת מופת ולאחד הרומנים החשובים בספרות האמריקנית. הספר עובד לסדרות טלוויזיה, מחזות וסרטים רבים. ב-2003 יצא בישראל המחזמר לילדים "טום סוייר והאקלברי פין" בו שיחקו תום אבני בתפקיד טום סוייר, חני נחמיאס בתפקיד הדודה פולי ואגם רודברג בתפקיד בקי תאצ'ר.
הפצה ומכירות.
המהדורה הראשונה של הספר יצאה באנגליה, ושישה חודשים לאחר מכן הופצה בארצות הברית. בשיטה זו, של פרסום יצירותיו באנגליה תחילה, נהג בדרך כלל טוויין, על מנת להחזיק בזכויות היוצרים על יצירותיו בחבר העמים הבריטי. במקרה של תום סוייר, הפרש הזמנים בין פרסום הספר באנגליה לבין פרסומו בארצות הברית היה ארוך משצפה. הדבר גרם לפרסום נרחב של עותקים פיראטיים, אשר טוויין סבר כי גרמו לפגיעה קשה בהכנסותיו מן הרומן.
כשהופץ לראשונה בארצות הברית, נמכר הספר למנויים בלבד. רק במהדורות מאוחרות יותר הוא הפך זמין לקהל הרחב.
תרגומים לעברית.
הספר תורגם פעמים רבות לעברית, לרוב בגרסאות מקוצרות או חסרות.
פרגנה
פרגנה (באוזבקית: Фарғона/Fargʻona; ברוסית: Фергана; בפרסית: فرغانه, תעתיק מדויק: פרע'אנה) היא עיר במזרח אוזבקיסטן ובירת המחוז הקרוי על שמה. העיר שוכנת בדרום כ-235 ק"מ דרום-מזרחית לבירה טשקנט ובסמוך לגבול עם קירגיזסטן. על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2022 אוכלוסיית העיר מנתה 299,200 בני אדם והיא העיר השישית בגודלה באוזבקיסטן (אחרי טשקנט, נמנגן, סמרקנד, אנדיז'ן ונוקוס). פרגנה עמדה במסלולה של דרך המשי בימי קדם. העיר המודרנית הוקמה על ידי הגנרל הרוסי מיכאיל סקובלב מהאימפריה הרוסית ב-1876.
ז'אן-ז'וזף דה מונדונוויל
ז'אן-ז'וזף מונדונוויל (בצרפתית: Jean-Joseph de Mondonville, הידוע גם בשם ז'אן-ז'וזף קאסנאה דה מונדונוויל, 25 בדצמבר 1711 – 8 באוקטובר 1772 בבלוויל ליד פריז) היה כנר ומלחין צרפתי.
דה מונדונוויל היה בן תקופתו הצעיר של ז'אן-פיליפ ראמו ונהנה מהצלחה רבתי בזמנו. פייר-לואי דאקן (בנו של המלחין לואי קלוד דאקן אמר: "אם לא אוכל להיות ראמו, ארצה מעל לכל להיות מונדונוויל".)
דה מונדונוויל הביא, יחד עם ז'אק אובר וז'אן-מארי לקלייר, את תבליני הווירטואוזיות הכנרית של איטליה אל תפריט המוזיקה הצרפתית של תקופתו.
חייו.
מונדונוויל נולד בנארבון בדרום-מערב צרפת למשפחת אצולה שירדה מנכסיה. ב-1733 עבר לפריז, שם זכה בחסות פילגש המלך מאדאם דה פומפדור והתמנה לכמה משרות מוזיקליות, בהן כנר ב"קונסר ספיריטואל".
אופוס 1 שלו היה כרך סונאטות לכינור שיצא לאור ב-1733. הוא היה לכנר בקאפלה ובלשכה המלכותית וניגן ב-100 קונצרטים; כמה מן "המוטטים הגדולים" שלו בוצעו גם הם באותה שנה ונחלו הצלחה בלתי מבוטלת. הוא התמנה ב-1740 לסגן-מנהל וב-1744 למפקח על הקאפלה המלכותית. מונדונוויל כתב והפיק אופרות לבית האופרה ומוטטים גדולים לקונסר ספיריטואל ועמד בקשר עם Théatre des Petits-Cabinets, ובמקביל המשיך בקריירה של כנר כל שנות ה-40' של המאה ה-18. ב-1755 התמנה למנהל בקונסר ספיריטואל לאחר מותו של פנקראס רואייה. הוא מת בבלוויל בגיל 60.
יצירותיו.
מוזיקת קודש.
בין 1734 ל-1755 חיבר מונדונוויל 17 "מוטטים גדולים", שרק תשעה מהם שרדו. המוטט "וניטה אקזולטמוס דומינו" ("לכו נרננה לה'"), שיצא לאור ב-1740, זיכה אותו במשרת Maître de musique de la Chapelle (ממונה על המוזיקה בקאפלה). הודות לשליטתו הן במוזיקה תזמורתית והן במוזיקה ווקאלית, הקנה מונדונוויל למוטט הגדול - הסוגה השלטת ברפרטואר המוזיקלי של הקאפלה המלכותית לפני המהפכה - עוצמת גוונים ואיכות דרמטית שלא נודעה לו עד אז.
אופרות.
יצירתו הבימתית הראשונה של מונדונוויל, "איזבה", נחלה אומנם כישלון, אך הוא הצליח בצורות הקלילות יותר של אופרת הבארוק הצרפתית: אופרה-באלט ופסטורלה הרואית. יצירותיו הפופולריות ביותר היו, Titon et l'Aurore, Le carnaval de Parnasse
ו-Daphnis et Alcimadure', שלה כתב מונדונוויל עצמו את הלברית בניב של מחוז הולדתו, לנגדוק-רוסיון. "טיטו ואורורה" מילאה תפקיד חשוב ב"ריב הליצנים", המחלוקת בין תומכי האופרה הצרפתית למצדדים באופרה האיטלקית, שהסעירה את פריז בראשית שנות ה-50' של המאה ה-18. חברי "הפלג הצרפתי" וידאו, שהצגת הבכורה של "טיטו" תזכה להצלחה מוחצת (יריביהם טענו, שהם הבטיחו תוצאה זו בכך שגדשו את "האקדמיה המלכותית למוזיקה", שם התקיימה ההצגה, בחיילי המלך).
ניסיונו היחיד של מונדונוויל בכתיבת אופרה צרפתית רצינית - הסוגה המוכרת בשם "טרגדיה מוזיקלית" - נחל כישלון. הוא נקט בצעד יוצא הדופן של שימוש חוזר בלברית, "תזיאוס" - ששימש במקור את "אבי האופרה הצרפתית", לולי ב-1675. פעולתו הנועזת של מונדונוויל כשניסה להחליף את המוזיקה האהובה של לולי בזו שלו לא עלתה יפה. הצגת הבכורה בחצר בשנת 1765 התקבלה ברגשות מעורבים והצגה לקהל הרחב כעבור שנתיים הסתיימה בדרישת הקהל להחליפה במקור. עם זאת, מונדונוויל הקדים אך במעט את זמנו; בשנות ה-70' של המאה ה-18 הייתה זו האופנה לכתוב מוזיקה חדשה לטרגדיות של לולי, והדוגמה המפורסמת ביותר לכך היא "ארמידה" של גלוק.
גביע גאמפר
אטלנטיק סיטי