האייק שלח לאנטוניו סלזר עותק של "חוקת החירות" בשנת 1962. האייק קיווה כי ספרו - אותו הגדיר כ"סקיצה ראשונית של עקרונות חוקתיים חדשים" עשוי לסייע לסלזר במאמציו לעצב חוקה (שהיא אמורה להיות הגושפנקא נגד מגרעותיה של הדמוקרטיה).
הוא ביקר בצ'ילה בשנות השבעים והשמונים במהלך שלטון החונטה של הגנרל אוגוסטו פינושה וקיבל את התמנותו לתפקיד יושב ראש של מכון המחקר "Centro de Estudios Públicos", שהוקם על ידי הכלכלנים שהפכו את צ'ילה לכלכלת שוק חופשי.
כשנשאל על השלטון הליברלי הלא-דמוקרטי שבצ'ילה על ידי מראיין צ'יליאני, האייק אמר: "כמוסדות לטווח ארוך, אני לגמרי נגד דיקטטורות, אך דיקטטורה עשויה להיות מערכת הכרחית לזמן מוגבל [...] באופן אישי אני מעדיף דיקטטורה ליברלית על משטר דמוקרטי נטול ליברליזם, הרושם האישי שלי - וזה תקף לדרום אמריקה - הוא שבצ'ילה, למשל, נראה מעבר מממשלת דיקטטורה לממשלה ליברלית." במכתב ל"לונדון טיימס" הוא הגן על משטר פינושה ואמר כי "לא הצליח למצוא אפילו אדם אחד בכל צ'ילה המושמצת, שלא הסכים שהחופש האישי שלו גדול הרבה יותר תחת משטר פינושה מאשר תחת משטר איינדה." האייק הודה כי "אין זה סביר מאוד שהדבר יצליח, גם אם בנקודת זמן מסוימת זה עשוי להיות התקווה היחידה".
הוא הסביר והסתייג כי:"זו אינה תקווה וודאית, משום שהיא תמיד תהיה תלויה ברצונו הטוב של הפרט, ויש מעט מאוד אנשים שאפשר לסמוך עליהם, אבל אם זו ההזדמנות היחידה שקיימת ברגע מסוים, היא עשויה להיות הפתרון הטוב ביותר למרות זאת, רק אם וכאשר הממשלה הדיקטטורית מכוונת בצורה ברורה את צעדיה לקראת דמוקרטיה מוגבלת".עבור האייק, ההבדל המהותי לכאורה בין סמכותניות וטוטליטאריות הוא בעל חשיבות רבה, והוא שם דגש רב על ההבחנה הזאת בהגנתו על דיקטטורה כמעבר לדמוקרטיה. לדוגמה, כאשר האייק ביקר בוונצואלה במאי 1981, הוא התבקש להגיב על שכיחותם של משטרים טוטליטריים באמריקה הלטינית. בתגובה, הזהיר האייק מפני "ערבוב טוטליטריות עם סמכותניות", ואמר כי הוא אינו מודע ל"ממשלות טוטליטריות באמריקה הלטינית, והיחידה היא צ'ילה תחת משטר איינדה".
עבורו המושג "טוטליטאריות" מסמל משהו ספציפי מאוד: הכוונה העומדת מאחוריו היא ארגון כל החברה כדי להשיג "מטרה חברתית ברורה", שהיא בניגוד מוחלט לליברליזם ואינדיבידואליזם.
השפעה וביקורת.
השפעתו של האייק על התפתחות הכלכלה זכתה להכרה רחבה. האייק הוא הכלכלן השני הכי מצוטט (אחרי קנת' ארו) בהרצאות נובל של זוכי הפרס בכלכלה, וזה בולט במיוחד משום שהרצאתו הייתה ביקורתית כלפי התחום של הכלכלה האורתודוקסית ועל המודל הנאו-קלאסי. מספר חתני פרס נובל בכלכלה, כגון ורנון סמית' והרברט סיימון, מכירים בהאייק ככלכלן המודרני הגדול ביותר בכל הזמנים.
האייק מוכר על הכנסת ממד הזמן לבניית מודל שיווי המשקל ולתפקידו המרכזי בסיוע לעידוד תחומי תורת הגדילה, כלכלת המידע ותאוריית הסדר הספונטני. הכלכלה ה"בלתי רשמית" שהוצגה בעבודתו הפופולרית של מילטון פרידמן "החופש לבחור" (1980), היא בעלת ממד הייאקיני קלאסי, בייחוד בתחום מערכת המחירים כפלטפורמה לשידור לתיאום ידע. דבר זה מוסבר על ידי העובדה שפרידמן לימד את ספרו הידוע של האייק "שימוש בידע בחברה" (1945) בסמינרים שלו לתואר שני.
בשנת 1944 הוא נבחר כעמית של האקדמיה הבריטית, והיה חבר באגודת פילדלפיה.
הכלכלן ונשיא אוניברסיטת הרווארד לשעבר, לורנס סאמרס, מסביר את מקומו של האייק בכלכלה המודרנית: בשנת 1947 היה האייק המארגן של "אגודת מונט פלרין", קבוצה של ליברלים קלאסיים שביקשו להתנגד למה שראו כסוציאליזם הפושה במגוון תחומים אקדמיים. הוא גם סייע בהקמת "המכון לענייני כלכלה", מכון המחקר בעל אוריינטציית שוק חופשי ששימש השראה לתאצ'ריזם.
להאייק הייתה ידידות קרובה ארוכת שנים עם הפילוסוף קרל פופר, גם הוא מווינה. במכתב להאייק ב-1944 כתב פופר כי "אני חושב שלמדתי יותר ממך מאשר מכל הוגים אחרים, מלבד אולי אלפרד טרסקי". פופר הקדיש את ספרו "השערות והפרכות" להאייק. האייק הקדיש לפופר בחזרה אוסף של מאמרים ומחקרים בפילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה, ובשנת 1982 אמר כי "מאז שיצא ספרו של פופר "לוגיקה של הגילוי המדעי" לראשונה ב-1934, הייתי חסיד שלם של התאוריה המתודולוגית שלו". פופר השתתף גם בפגישת הפתיחה של אגודת מונט פלרין. ידידותם והערצתם ההדדית אינם משנים את העובדה שישנם הבדלים חשובים בין רעיונותיהם והגותם.
למספר הוגים וחוקרים היו ביקורת כלפי הליברליזם של האייק. המשפטן והשופט האמריקאי ארתור מ. דיימונד טוען כי הבעיות של האייק מתעוררות כאשר הוא מנתח טענות ותביעות שהן מעבר לקביעה של המדע הכלכלי.
דיימונד טען כי:התאורטיקן הפוליטי המלזי צ'אנדראן קוקאץ' טוען כי הגנתו של האייק על הליברליזם אינה מוצלחת משום שהיא נשענת על הנחות סותרות ומנוגדות. לדבריו, הדילמה הבלתי פתורה של הפילוסופיה הפוליטית של האייק היא כיצד לגונן באופן שיטתי על הליברליזם אם אנו מדגישים את יכולת ההגיון המוגבלת שלנו.
הפילוסוף הפוליטי הבריטי נורמן פ. בארי מציין כי "הרציונליזם הביקורתי" בכתביו של האייק נראה כתואם ל"סוג מסוים של פטליזם, שעלינו לחכות שהאבולוציה תוכיח את אמיתותו."
מילטון פרידמן טען שקיים פרדוקס בדעותיו של האייק. הוא התייחס להגנתו הנמרצת של האייק שהתפתחותה של "היד הנעלמה" יצרה מוסדות כלכליים טובים יותר ממה שניתן היה ליצור על ידי תכנון רציונלי. פרידמן ציין באירוניות כי האייק הציע להחליף את המערכת המוניטרית שנוצרה כך במבנה מכוון שהוא עצמו עיצב.
על מילטון פרידמן עצמו האייק השפיע רבות ותרם הרבה להתפתחותו האינטלקטואלית. פרידמן כתב כי:מבחינה אינטלקטואלית ואקדמית השפעתו הייתה מרחיקת לכת על כלכלה, פוליטיקה, פילוסופיה, סוציולוגיה, פסיכולוגיה ואנתרופולוגיה. לדוגמה, הדיון בספרו "הדרך לשעבוד" על האמת, השקר והשימוש בשפה השפיעו על כמה מתנגדי הפוסט-מודרניזם המאוחרים.
לראיית העולם שפיתח ולשני ספריו, "הדרך לשעבוד" ו"חוקת החירות" היו השפעה גדולה על מנהיגים דמוקרטיים שמרנים במערב, ביניהם וינסטון צ'רצ'יל (שמפלגתו השמרנית מימנה את הוצאת כתביו בתקופת הצנע שאחרי מלחמת העולם), מרגרט תאצ'ר, רונלד רייגן ואף ג'ורג' וו. בוש. רבים מהיועצים של מנהיגים אלו היו מקורבים אליו או למדו תחתיו.
סנט לואיס (ספינה)
סנט לואיס הייתה אונייה גרמנית בעלת מנוע דיזל, מתוצרת מספנות ברמן-וולקן, ובבעלות חברת הנוסעים 'המבורג-ארצות הברית', שנועדה להעברת נוסעים בקו חוצה האוקיינוס האטלנטי, אך עם תחילת המשבר הכלכלי של שנת 1929, הוסבה לשיט עינוגים, על מנת לכסות הוצאות.
ב-13 במאי 1939, בעקבות "ליל הבדולח", יצאה האונייה מהמבורג שבגרמניה כשעל סיפונה 937 פליטים יהודים. היא הייתה מיועדת להגיע אל חופי קובה ושם להוריד את הפליטים, אך עם הגיעם לקובה התברר כי רישיונות הכניסה שנשאו עליהם הנוסעים אינם תקפים. מגעים נוהלו בעניין עם ראש ממשלת קובה ולאחר מכן עם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, בבקשה לאשר לאונייה לחנות בארצות הברית. ב-5 ביוני הושג הסכם להתיר לפליטים לרדת לחוף ולהיכנס לקובה תמורת איגרת חוב בסך 453,000 דולר (כ-500 דולר לפליט) שתופקד ביום המחרת. הג'וינט לא הצליח לגייס את הסכום הדרוש במועד שנקבע, וב-6 ביוני הפליגה האונייה לאירופה. בריטניה, צרפת, הולנד ובלגיה הודיעו על הסכמתן לקלוט את הפליטים בשטחן.
באפריל 2018 ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו הודיע שיתנצל פומבית בבית הנבחרים על סירובה של קנדה לקבל את האוניה. ב-7 בנובמבר 2018 הוא נשא בבית הנבחרים נאום בו התנצל על כך שמדינתו סירבה לקבל את הפליטים היהודים שהיו על הספינה.
מסע הפליטים.
היציאה מהמבורג.
בשבת, 13 במאי 1939 (כ"ד באייר ה'תרצ"ט), הפליגה האונייה מהמבורג, כשעליה 937 נוסעים, רובם יהודים ילידי גרמניה ממעמד גבוה יחסית שהיו יכולים להרשות לעצמם לשלם את עלות ההפלגה. הנוסעים שאפו להגיע לקובה, ולברוח מגזירות השלטון הנאצי שהלכו והחמירו באותה תקופה. המטרה הייתה להמתין בקובה עד לאישורי המעבר לארצות הברית עם שחרור המכסות, והגירתם לשם.
רב החובל שרדר.
רב החובל של האונייה, גוסטב שרדר, שהיה גרמני לא יהודי, אך אנטי-נאצי, דאג לאפשר ליהודים תפילה וצורכי דת, ודרש מצוותו לתת את מלוא השירות והנוחות, כפי שהיו נותנים לנוסעי שייט עינוגים. בכל מהלך המסע לא הסכים שרדר בשום אופן להחזיר את הנוסעים הפליטים לגרמניה, ובשלב מסוים כשחש שאין מוצא, הציע אף להעלות את האניה על שרטון מול חופי בריטניה.
האשרות לקובה.
ברשות 930 מתוך 936 הנוסעים היהודים באונייה היו רישיונות כניסה לקובה. את הרישיונות הסדיר המנהל הכללי להגירה בקובה מנואל בניטס גונסלס, במקום אשרות ההגירה הרגילות. על-פי החוק הקובני לא היו הרישיונות הללו כרוכים בתשלום כלשהו, ואולם, גונסלס מכר אותם, לשם רווח אישי, ב-160 דולר לרישיון. קנאתם של פקידים קובנים ברווח הבלתי-חוקי של גונסלס, רגשות בקרב התושבים נגד בואם של פליטים יהודים ונטייתה הפרו-פשיסטית של הממשלה, חברו יחד וב-15 במאי 1939 ביטלה הממשלה את תוקף רישיונות הכניסה וקיצצה בסמכותו של המנהל הכללי. הממשלה החליטה שרישיונות הכניסה יכובדו רק עד 6 במאי. נראה שחברת הספנות המבורג-אמריקה והנוסעים עצמם ידעו על ההחלטה, אך סברו שהרישיונות שנרכשו זמן רב לפני קבלת ההחלטה יכובדו. רק 22 מהפליטים היהודים מילאו אחר הדרישות החדשות של קובה באשר לאשרות כניסה.
קובה ארצות הברית וקנדה.