במאי, הפליגו אוניות הצי האנגלי בפיקודו של הנסיך רופרט לעבר החוף ההולנדי בכוח עדיף; לעומתו נערך דה-רויטר בעמדה הגנתית בסקונוולד (Schooneveld). רופרט ניסה לאגף את הצי ההולנדי, הקטן יותר, בתקווה לגרום לו להימלט לעבר הנמל בהלווטטסלוס (Hellevoetsluis), שם ניתן יהיה לחסום אותו בזמן שהאוניות נושאות כוח הפלישה יוכלו להסתער על בריאל שבהולנד או על פליסינגן שבזיילנד. במקום, דה-רויטר תקף, והחל את קרב סקונוולד הראשון. בקרב סולביי בשנה הקודמת הפליגה השייטת הצרפתית בכיוון ההפוך מזו האנגלית. הפעם, כדי למנוע האשמות אנגליות על כך שפעולה זו נעשתה במתכוון כדי לתת לאנגלים לספוג את חלקה העיקרי של המתקפה, נערכה השייטת הצרפתית במרכז המערך. כאשר נוצר רווח בקו הצרפתי, הפליג דה-רויטר דרכו ותוך זמן קצר ניתקו הצרפתים מגע, ולאחר מכן שלחו ללואי דיווחים נלהבים על הכבוד שנפל בחלקם להיות עדים לגאונות הטקטית שהפגין דה-רויטר בתמרון זה - חשיפת החלק האחורי של מערך בעלות הברית לכיתור על ידי הכוח האמצעי והאחורי ההולנדי. לאחר שהבין את הסכנה, נטש מפקד הכוח האחורי את המערך עם השייטת שלו בניסיון לאתר את אונייתו של טרומפ, אשר הותקף בהססנות על ידי רופרט שחשש מעלייה על שרטונות. כאשר הוא בעמדת נחיתות ומפוצל, הצליח הצי המשולב להתארגן מחדש רק משום שדה-רויטר החליט לנתק מגע ולא לקחת על עצמו סיכונים מיותרים. עם רדת החשיכה נסוג הצי המשולב.
לאחר אירוע זה, התלבט רופרט כיצד להמשיך במערכה; הוא חשש מכניסה לאזור השרטונות המסוכן של סקונוולד עם אוניותיו פעם נוספת ורק יכול היה לקוות לפתות את דה-רויטר לצאת אליו. עם זאת, היה רופרט כה משוכנע שדה-רויטר לא יעזוב שוב את עמדת החסימה שלו, שציו לא נערך כראוי כאשר תקף הצי ההולנדי, לאחר שצויד מחדש, ופתח את קרב סקונוולד השני. ברגע האחרון החליט רופרט להפוך את הפקודה שנתן לשייטת שלו, וכתוצאה מכך גרם למהומה כה רבה בשורות הצי המשולב, עד שהציים הצרפתי וההולנדי היו המומים מכדי לפתוח בקרב בהיקף מלא. ספראג ניצל את חוסר הסדר כדי לצאת ולחפש את טרומפ פעם נוספת, ללא הצלחה. חבול ובמורל ירוד, שב הצי המשולב אל התמזה לתיקונים.
בסוף יולי הפליג רופרט פעם נוספת, כאשר הוא מנסה למשוך את הצי ההולנדי צפונה תוך הטעיה של ניסיון נחיתה בדן הלדר. תחילה העדיף דה-רויטר שלא לנטוש את עמדתו בסקונוולד, אך הוא קיבל פקודה מווילם לעשות זאת במטרה למנוע את לכידתה של שייטת חברת הודו המזרחית ההולנדית שקרבה לחופי הולנד כשהיא עמוסה בתבלינים ובאוצרות. איבוד שייטת זו היה מאפשר לאנגליה להמשיך במלחמה ומקל על בעיותיו הכספיות של צ'ארלס. התוצאה הייתה קרב טסל, והפעם לחמו הציים היריבים במטרה להגיע להכרעה. אפילו השייטת הצרפתית השתתפה בקרב, אך בפעם הרביעית הופרדה מהצי האנגלי. ספראג שבר שוב את מבנה השייטת במטרה ללחום בטרומפ, והפעם גם איבד את חייו. לאחר שספגו נזקים כבדים, נסוגו הצדדים, אך תיקו טקטי זה היה גם ניצחון אסטרטגי לצי ההולנדי, על אף שמספר אוניות נושאות תבלינים נלכדו. עבור דה-רויטר, היוותה המערכה שהסתיימה בהדיפתו של כוח עדיף בהרבה את פסגת הקריירה שלו, ואף האנגלים הודו בכך; דוכס יורק ציין כי מבין האדמירלים "היה הוא הגדול מכולם בזמן זה בעולם". האנגלים נאלצו לנטוש את תוכניותיהם לפלישה בדרך הים וההוצאות הגדולות על תיקון האוניות הדאיגו את הפרלמנט.
בסך הכול הייתה המלחמה רחוקה מלהיות ריווחית. בעימותים קודמים הצליחו רבים באנגליה להתעשר כתוצאה מעיסוק כפריבטירים; במלחמה זו לכדו פושטים הולנדיים אוניות רבות יותר (יותר מ-550 אוניות סוחר אנגליות, מתוך כ-2,800 אוניות שנלכדו בסך הכול) מאשר הצד שכנגד. האנגלים כשלו בניסיונם להטיל הסגר ימי על החוף ההולנדי ובפניהם נחסמה ברובה הגישה אל הדגן והעטרן שהגיע מאזור הים הבלטי. לעובדה כי ההולנדים כבשו מחדש את ניו יורק (ניו אמסטרדם לשעבר) ב-1673 היה מחיר כלכלי מועט, כמו גם לאיבוד הזמני של האי סנט הלנה, אך הדבר פגע במוניטין האנגלי. במזרח, הביס צי של חברת הודו המזרחית ההולנדי בן 13 אוניות שייטת בת עשר אוניות של חברת הודו המזרחית הבריטית מול חופי מצ'ליפאנטאן שבהודו, כאשר לכד שתי אוניות והטביע אחת נוספת. לנזק החומרי התלווה גם חוסר שביעות רצון לגבי המשך המלחמה. בנובמבר 1673 דחה הפרלמנט את בקשתו של צ'ארלס לתקציב למימון המלחמה ל-1674.
בינתיים, הפכו גם ההתפתחויות בזירה היבשתית לבעייתיות עבור צ'ארלס; מטרתה הסופית של צרפת, והלוגיקה ליציאתה למלחמה, הייתה כיבוש ארצות השפלה הספרדיות, ולכיבוש כזה עלולות להיות השלכות מזיקות לגבי מעמדה האסטרטגי של אנגליה. אם תיכנע גם הולנד, אז תהיה לצרפתים שליטה מלאה בקו החוף מול אנגליה, מצב אליו תגיע צרפת במאה ה-19 במהלך המלחמות הנפוליאוניות. מסיבה זו נכלל באמנת דובר סעיף בו שמר לעצמו צ'ארלס את הזכות לבוא לעזרת ארצות השפלה הספרדיות במידה והאינטרסים שלו ידרשו זאת. לואי היה צריך להשעות את תוכניותיו לגבי האזור עד שיסתיים העימות עם הולנד. כעת, כשהמלחמה במצב של מבוי סתום, עמדה סבלנותו של לואי למבחן. לבסוף, הפיתוי להשתלט על דרום הולנד במצבה הפגיע היה גדול מדי, ובאופן הדרגתי הפנה לואי את תשומת ליבו לאזור, תחילה בכיבוש מסטריכט ביולי 1793, בו היה לחטיבה בפיקודו של דוכס מונמות' חלק חשוב. אף על פי שניתן היה להצדיק את כיבוש העיר כרצון לשפר את קווי האספקה עבור הצבא הצרפתי הצפוני, הפוטנציאל של פתיחת מערכה כנגד ארצות השפלה שבשליטתם לא נעלמה מעיני הספרדים.
ב-30 באוגוסט חתמו הרפובליקה ההולנדית, הקיסרות הרומית הקדושה, ספרד וקרל הרביעי, דוכס לורן (אשר ביקש להשיב לעצמו את הדוכסות שלו מידי לואי), על הברית המרובעת, ווילם וידא כי שיחות השלום המתנהלות עם צרפת בקלן ייכשלו. בנובמבר נכבשה בון בידי כוחות של הברית המרובעת בפיקודו של וילם, מה שאילץ את הצבא הצרפתי לסגת כמעט מכל הטריטוריה ההולנדית אותה כבש, מלבד מסטריכט וגראבה (Grave). הסיכוי לניצחון על הולנד הפך בלתי סביר; מטרת המלחמה הפכה לשליטה על פלנדריה ובנושא זה התנגשו האינטרסים של אנגליה עם אלה של צרפת. השינוי במצב הבינלאומי היה אחת הסיבות אשר גרמו לפרלמנט להפסיק את מימון המלחמה, אך לאירועים פנימיים היה משקל מכריע אף יותר.
אמנת דובר לא כוונה רק כלפי הולנד אלא גם לעבר הדומיננטיות הפרוטסטנטית באנגליה; צ'ארלס הבטיח ללואי לנסות ולסיים זאת, ובהתאם לכך פרסם ב-25 במרץ 1672 את כתב המחילה המלכותי כצעד הראשון לקראת סובלנות דתית מוחלטת. הפרלמנט הופתע מכך, אך בתחילה לא קישר זאת לברית עם צרפת; בפברואר 1673 הצביע הפרלמנט על מימון הברית בתמורה להשעיית כתב המחילה (וחקיקת חוק המבחן (Test Act) במרץ) ועדיין לא הבחין בסתירות במדיניות זו. עד מהרה השתנה המצב, כאשר מזכירו לשעבר של הלורד ארלינגטון, פייר דו מולין (Pierre du Moulin), נמלט לרפובליקה ההולנדית והחל לעבוד עבור וילם; בקיץ 1673 ניצל דו מולין את פחדי האנגלים והחל להפיץ תעמולה כאשר הוא עושה שימוש האחד מנכסיה הגדולים של הרפובליקה, בתי הדפוס, שתפוקתם הייתה הגדולה בעולם. תוך זמן קצר הוצפה אנגליה בעשרות אלפי עלונים אשר האשימו את צ'ארלס בניסיון להפוך את הממלכה בחזרה לקתולית בעזרתו של מלך צרפת. מערכת התעמולה הייתה הצלחה מלאה, והאנגלים השתכנעו כי תוכנית כזו אכן קיימת. גורם נוסף אשר תרם לכך היה התפטרותו של אחיו של צ'ארלס, ג'יימס, דוכס יורק, מתפקיד כלורד אדמירל העליון אשר פורש כללית (ובצורה נכונה) לסימן שג'יימס הפך בסתר לקתולי ולכן אינו מסוגל להתכחש לטרנסובסטנציאציה, כפי שדרש חוק המבחן מכל נושאי התפקידים. בספטמבר נשא ג'יימס לאישה את מרי ממודנה הקתולית, אשר נבחרה עבורו במיוחד על ידי לואי ה-14. מאחר שעד אותה תקופה לא היו לצ'ארלס צאצאים חוקיים, הפכו נישואין אלה את האפשרות להקמת שושלת קתולית שתשלוט בעתיד באנגליה, לסבירה ביותר.
בהגיבו לשינוי בהלך הרוח של הציבור, החל בקינגהאם, אשר נסע לרפובליקה בשנה הקודמת ושם נודע לו על אמנת דובר, להדליף לעמיתיו הפולטיקאים אודותיה, וארלינגטון החרה החזיק אחריו תוך זמן קצר. כתוצאה מכך, עבר הקבינט של צ'ארלס לצד מפלגת השלום "ההולנדית"; לורד שפטסברי, שהיה המום בשל הגילוי, אף שקל להדיח לחלוטין את בית סטיוארט הבעייתי מהשלטון. שאפטסברי הנחה את מזכירו, ג'ון לוק, לפתח לשם כך השגות משפטיות, שמאוחר יותר הפכו לבסיס לשתי מסכתות על ממשל מדיני אשר הצדיקו את המהפכה המהוללת של 1688.
בשלב זה הבין צ'ארלס כי דבקותו בברית עם לואי מהווה עבורו סכנה חמורה, והודיע לשגריר הצרפתי, שרל קולבר, שלצערו עליו לסיים את מאמץ המלחמה האנגלי. צ'ארלס הודיע להולנדים דרך הקונסול הספרדי, המרקיז דל פרסנו, שהמטרה העיקרית לשמה יצא למלחמה, מינוי אחיינו למשרת הסטאטהולדר, הושגה, ושאינו מתנגד עוד לקיומו של שלום מתמשך בין שתי אומות פרוטסטנטיות אחיות, ומבקש רק תשלום "פיצויים מינוריים". תחילה נטה הפרלמנט ההולנדי לדחות את דרישתו של צ'ארלס לפיצויים, מכיוון שלתפיסתו לא השיגה אנגליה דבר במלחמה, כך שאין לה זכות לקבל פרס כלשהו. חברי פרלמנט רבים לא הסתירו את שביעות רצונם האישית מהמחשבה שאנגליה תוסיף לסבול מעט יותר. עם זאת, שכנע אותם וילם כי קיים סיכוי לגרום בסופו של דבר לצ'ארלס לפנות כנגד צרפת, ולכך יש עדיפות כנגד טיעוניהם הקטנוניים לנקמה, אשר אינם ראויים למעמדם הבכיר. בנוסף, ספרד טרם הכריזה מלחמה על צרפת, והייתה מוכנה לעשות זאת רק כאשר ישרור שלום עם אנגליה, זאת בשל החשש ממתקפות אנגליות על מושבותיה ביבשת אמריקה.
חוזה וסטמינסטר.