חברי המשלחת שטו על גבי ספינות הפוגל גריפ והקלמר ניקל אל תוך מפרץ דלאוור, שהיה טריטוריה שנטענה עליה בעלות הולנדית. הם עברו את קייפ מאי וקייפ הנלופן בשלהי מרץ 1638, והטילו עוגן במינקואס קייל, נקודה סלעית שכיום ידועה בשם "נחיתת השוודים". הם בנו מבצר במקום שבו נמצאת העיר ווילמינגטון המודרנית, וקראו לו מבצר כריסטינה, על שם כריסטינה, מלכת שוודיה.
בשנה שלאחר מכן, 600 שוודים (וגם מספר של הולנדים וגרמנים בשירות שוודי) התיישבו באזור. אך ההתיישבות הייתה פלישה להולנד החדשה, שכן הנהר והאדמה שמסביבו היו שטחים שנטענו עליהם בעלות הולנדית.
פיטר מינויט הפך למושלה של הקולוניה בשוודיה החדשה. כמנהל לשעבר של חברת הודו המערבית ההולנדית, מינויט הכיר את הסטטוס של שני צידי נהר הדלאוור באותו הזמן. הוא ידע שלהולנדים היו שטרי מכר לשטחים שממזרח לנהר (ניו ג'רזי), אבל לא על השטחים שממערבו (מרילנד, דלאוור, פנסילבניה).
לאחר שנחת בגדתו המערבית של הנהר, כינס מינויט את הצ'יפים המקומיים לפגישה חשאית בתאו האישי על ספינת הקלמר ניקל. הוא שכנע אותם לחתום על שטרי מכר שהכין במטרה למנוע בעיות עתידיות עם ההולנדים.
האדמות שקנה מהצ'יפים כללו את הגדה המערבית של הנהר הדרומי מתחת לנהר הסצ'וילקיל; או במילים אחרות פילדלפיה ודרום מזרח פנסילבניה המודרניות, דלאוור ומרילנד.
מושלה של הולנד החדשה - קיפט - התנגד להתיישבות השוודים, אך מינויט התעלם ממכתבו כי ידע שההולנדים היו חסרי כוח צבאי באותו הזמן. מינויט גמר לבנות את מבצר כריסטינה במהלך שנת 1638, ואז רצה לחזור לסטוקהולם על מנת להביא מטען נוסף. הוא עצר עצירה זמנית בקריבים כדי לקחת מטען של טבק כדי למכור אותו באירופה ולהפוך את המסע לרווחי. מינויט נהרג במהלך המסע מהוריקן על האי סנט כריסטופר שבקריבים.
כך, העבודות המשרדיות של המושל הראשון של שוודיה החדשה עברו ללוטננט (אז הועלה לדרגת קפטן) מאנס נילסון קלינג, עד שהמושל הבא נבחר ובא משוודיה, שנתיים לאחר מכן.
ב-1643 החברה התרחבה לאורך הנהר ממבצר כריסטינה, והקימה את מבצר ניו אלפסבורג על הגדה הצפונית ליד סלם, ניו ג'רזי המודרנית. במאי 1654, מבצר קסימיר ההולנדי נכבש על ידי החיילים משוודיה החדשה בהנהגתו של יוהאן ריסינג. המבצר נכבש ללא קרב בגלל שלחיל המצב שלו לא היה כוח אש. המבצר נקרא מחדש- מבצר טריניטי.
כפעולת תגמול, ההולנדים, שהונהגו תחת המושל פטר סטויוסנט, התקדמו לעבר נהר הדלאוור בסוף קיץ 1655, והובילו לכניעת המוצבים השוודים במבצר טריניטי ובמבצר כריסטינה.
המתיישבים השוודים והפינים המשיכו ליהנות מרמה של אוטונומיה אזורית, מיליציה, דת, בית משפט ואדמות עצמאיות.
הסטטוס הזה נשאר באופן רשמי עד לכיבוש הבריטי של הולנד החדשה, באוקטובר 1663-1664, והמשיך לא רשמית עד שהשטח נכלל בצ'רטר של ויליאם פן, פנסילבניה ב-1682. בתקופה הזאת התחילה הגירה והרחבה של האזור. ההתיישבות הבריטית הראשונה ומבצר וויככו נבנו בפילדלפיה המודרנית ב-1669.
ההיסטוריון ה. ארנולד ברטון אמר שהמשמעות הגדולה ביותר של שוודיה החדשה הייתה ההתעניינות החזקה והארוכה בצפון אמריקה שהקולוניה יצרה בשוודיה. אמריקה הייתה הסטנדרט להשכלה וחופש, והפכה למודל של שוודיה הליברלית. בין 1870-1910 החלה הגירה עצומה של שוודים לארצות הברית, במיוחד למינסוטה, ובסך הכל כמיליון מהגרים שוודים.
רשימת המושלים.
כל המושלים גרו במבצר כריסטינה, פרט ליוהאן ביורנסון פרינטז שגר במבצר ניו גוטנברג.
הרובע התשיעי של פריז
הרובע התשיעי של פריז (בצרפתית: IXe arrondissement), הממוקם בגדה הימנית, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, צרפת. יש בו מקומות מרכזיים רבים, בינם שדרות אוסמן על בתי הכולבו הגדולים של גאלרי לפאייט ושל פרנטן שבהם. הרובע התשיעי, יחד עם הרובע השני והרובע השמיני, מאכלס את אחד ממרכזי העסקים של פריז, סביב אזור האופרה גרנייה.
שטח הקרקע של הרובע התשיעי הוא 2.179 קמ"ר. ברובע צולם אחד מהסרטים הראשונים אי פעם, "איש הולך מעבר לפינה".
דמוגרפיה.
שיא צפיפות האוכלוסין ברובע התשיעי היה בשנת 1901, אז הגיע מספר התושבים ל-124,011 (56,912 תושבים לקמ"ר). מאז משך הרובע בעיקר פעילות עסקית ושימש פחות כאזור מגורים. בשנת 1999 מנתה האוכלוסייה רק 55,838 איש, בעוד שהרובע מאכלס 111,939 משרות.
הרבעים הפנימיים.
כל אחד מעשרים הרבעים של פריז מחולק בעצמו לארבעה רבעים (quartiers). הרבעים הפנימיים של הרובע התשיעי הם:
אבאדאן
אַבָּאדָאן (בפרסית: آبادان) היא עיר בפרובינציית ח'וזסתאן בדרום-מערב איראן, השוכנת על האי אבאדאן שבנהר ארוואנד רוד, כ-53 קילומטרים מהמפרץ הפרסי, סמוך לגבול איראן-עיראק. האי, 68 קילומטרים אורכו ו-3–19 קילומטרים רוחבו, גובל במערב בארוואנד רוד ובמזרח בבאהמנשיר, שפך נהר כארון. אבאדאן היא בירת מחוז אבאדאן . היא ידועה גם כעיר נפט גדולה, ועיקר התעשייה בעיר הוא מהפקת נפט.
היסטוריה.
אבאדאן נחשבת לעיר שהתפתחה במקור כעיר נמל תחת שלטון בית עבאס. על-פי האגדה, היא נוסדה על ידי איש קדוש, "אבאד", ובתקופה זו הייתה מרכז סחר של מלח ומחצלות ארוגות. שקיעת הסחופת בשפך הנהר הרחיקה את העיר מהנהר; אבן בטוטה תיאר את אבאדאן בתור עיר קטנה על מישור שטוח הסמוך לים. מן הבחינה המדינית, אבאדאן הייתה פעמים רבות מוקד של מחלוקת בין כוחות פוליטיים סמוכים. בשנת 1847, רכשה אותה ממלכת פרס, ומאז ואילך נותרה העיר תחת שלטונה. למן המאה השבע-עשרה היה האי אבאדאן חלק מאדמות שבט כעב (בני כעב) הערבי. ענף של חמולה זו, מוחייסן, מיקם את מרכז העניינים שלו במוחמרה (כיום ח'וראמשהר), עד לסילוקו מהשלטון של השייח' ח'זעל בשנת 1924.
אוכלוסייתה האזרחית של העיר נפלה וכמעט נעלמה כליל במרוצת שמונה השנים של מלחמת איראן–עיראק בשנות ה-80 של המאה ה-20. בשנת 1992 רק 84,774 מתושביה שבו לחיות בה. מאז ועד שנת 2001 זינקה אוכלוסיית העיר ל-206,073 תושבים.
אקלים.
האקלים בעיר הוא מדברי. הקיץ יבש וחם בצורה קיצונית, ובו הטמפרטורה היא מעל 45 מעלות צלזיוס. הטמפרטורה בחורף היא 16-20 מעלות צלזיוס.
אבדאן
אבאדן
אבדן
הפרא הטסמני
יורם ברונובסקי
יורם בְּרוֹנוֹבְסקי (10 בנובמבר 1948, לודז' – 9 באפריל 2001, תל אביב) היה מסאי, מתרגם, מבקר ועיתונאי ישראלי. תרגם שירה ופרוזה מיותר מעשר שפות, היה עורך המוסף הספרותי של "הארץ", וכתב אלפי מאמרים ורשימות בנושאי ספרות ותרבות (בעיקר תחת שם-העט יוחנן רשת). אחד מאנשי הרוח הבולטים והמוערכים בישראל בשנות השמונים והתשעים.
ביוגרפיה.
ברונובסקי נולד בשם יֶז'י ברונובסקי בעיר לודז' שבפולין ב-1948 להורים ניצולי השואה (קרובו של המתמטיקאי והביולוג יעקב ברונובסקי). אביו סטפן היה התובע המחוזי של מחוז לודז'. המשפחה עלתה בעליית גומולקה בשנת 1957, כשהיה בן 8. גדל ברמת גן ולמד ב"אהל שם". בארץ עבד אביו כעורך דין שעסק בתביעות הפיצויים מגרמניה.
משנת 1971 ועד מותו היה חבר מערכת "הארץ".
מספרות העולם תרגם גם משפות עתיקות, כגון יוונית עתיקה. הרצה באוניברסיטאות שונות, אך את השכלתו חלק עם הציבור בעיקר באמצעות העיתונות היומית, כשביתו העיקרי והקבוע היה עיתון "הארץ".
ברונובסקי הרבה לעסוק במסות ובתרגומים מן הקלאסיקה היוונית והתרבות הספרדית (חורחה לואיס בורחס, חוזה אורטגה אי גאסט), ובשירה (המשורר היווני קוואפיס). כמו כן הרבה לעסוק בסוגיות שונות מתחום תרבות פולין, צרפת, גרמניה ובריטניה. היה לו קשר מיוחד לארץ הולדתו, פולין.
ייחודה של כתיבתו הוא בין השאר במגוון הרחב של דמויות ­ותופעות ובשילוב בין אלו הגדולות לאלו מהשוליים.
לצד ניתוח יצירות מהספרות היפה הרבה לעסוק מעל דפי "הארץ" בסוגיות פילוסופיות-הגותיות, באופן השוואתי וביקורתי, תוצר של השכלתו הרחבה והמעמיקה. בכתביו דחה באופן עקבי את רעיון ה"רב תרבותיות", כפי שהוא משתקף בתרבות השמאל האירופי, וביקר בחריפות תימות פוסט-מודרניסטיות שונות, מה שהפך אותו בעיני רבים בישראל למעין מייצג של תרבות קלאסית גבוהה ואנינה, ועבור אחרים לאנציקלופדיסט של איזוטריה תרבותית.
אף בנוגע לרעיון איחוד אירופה הביע ברונובסקי לא אחת פיקפוק, תוך שימת דגש מיוחד על ניגודים תרבותיים בולטים, הן בין התרבויות הגבוהות והן בין אלו הפולקלוריסטיות, ברחבי היבשת. לדעתו של ברונובסקי כל ניסיון לחברן בדרך של כלכלת שוק הוא שטחי וסופו כישלון. לעומת זאת לא הסתיר את נטייתו לרעיון הטמון במבנה ובשיטה הרב לאומית של ארצות הברית. בכמה מסות טען שהעוינות לארצות הברית הרווחת באירופה היא סימפטום אירופאי של ניוון הרסני המצוי באירופה של השמאל והימין כאחד.
ברונובסקי נפטר באביב 2001 בבית החולים איכילוב משטף דם במוח, בן 52 במותו. נקבר בקיבוץ עינת.
הותיר אחריו שלושה ילדים (המתגוררים בפריז) ובת זוג, אגניישקה מצ'יובסקה, מנהלת המכון לתרבות פולנית בתל אביב.
קישורים חיצוניים.
מכתביו:
לקטובצילוס אצידופילוס
בית המדרש הגבוה לחוכמת ישראל
דניאל הרשקוביץ
הרב פרופסור דניאל הרשקוביץ (נולד ב-2 בינואר 1953, ט"ו בטבת ה'תשי"ג) הוא פרופסור אמריטוס למתמטיקה ורב ישראלי. מכהן כנציב שירות המדינה וכרב שכונת אחוזה בחיפה. כיהן בעבר כיו"ר המועצה הלאומית למחקר ולפיתוח (המולמו"פ), כנשיא אוניברסיטת בר-אילן, כשר המדע והטכנולוגיה, כיושב ראש מפלגת הבית היהודי וחבר הכנסת מטעמה בכנסת ה-18, וכדיקן הפקולטה למתמטיקה בטכניון.
ביוגרפיה.