בתקופה שהייתה צרפת פרובינציה רומאית, היה נהר הסן ידוע בשם הלטיני "סקוונה" (Sequana). בחורף 1910 עלה הנהר על גדותיו, עד כי בין ה-20 ל-28 בינואר גרם להצפת חלקים נרחבים במרכז פריז. עבודות חפירה שבוצעו בנהר בשנות ה-60 של המאה ה-20 הפסיקו את תופעת הגאות והשפל בנהר ("le mascaret"). גדות נהר הסן המצויות בתוך העיר פריז הן אתר מורשת עולמית של אונסק"ו מאז שנת 1991.
רכישת לואיזיאנה
רכישת לואיזיאנה (באנגלית: Louisiana Purchase, בצרפתית: Vente de la Louisiane) היא עסקה שבוצעה ב-30 באפריל 1803, ובה קנתה ארצות הברית מצרפת את לואיזיאנה הצרפתית, שטח של 2,147,000 קמ"ר, השוכן במרכז ארצות הברית של היום, תמורת כ-11,250,000 דולר. בנוסף כללה העסקה ביטול חובות של צרפת לארצות הברית בשווי 3,750,000 דולר, שווה ערך לכ-278,000,000 דולר במחירי 2003. רכישת לואיזיאנה כמעט והכפילה את שטחה של ארצות הברית באותם ימים, ומהווה כ-23% משטחה היום.
השטח שנרכש כולל את שטחן (כולו או חלקו) של המדינות הבאות (לפי הגבולות של היום): ארקנסו, מיזורי, איווה, מינסוטה, דקוטה הצפונית, דרום דקוטה, נברסקה, ניו מקסיקו, צפון טקסס, אוקלהומה, קנזס, מונטנה, ויומינג, קולורדו, לואיזיאנה ושטח קטן בקנדה של היום.
המשא והמתן על הרכישה התבצע בין נציגי הנשיא תומאס ג'פרסון לבין נציגי שליט צרפת נפוליאון. המוטיבציה הראשונית לרכישת השטח הייתה הרצון האמריקני לשליטה מלאה בעיר ניו אורלינס, השוכנת במוצא נהר המיסיסיפי לים. בנוסף, ארצות הברית, שצברה חובות רבים למדינות אשר תמכו בה במלחמת העצמאות, רצתה להשתמש בכסף שאותו תקבל מאזרחים שיקנו אדמות בחלקים אלה של המדינה על מנת לשלם את כספי החובות. תפישת הנשיא האמריקאי, לפיה עתיד המדינה החדשה שקמה הוא במערב היבשת, לא הייתה מושרשת עדיין בעם האמריקאי ועל כן רצונו לרכוש שטח אדמה כל כך גדול לא התקבל בצורה טובה בקרב חלק ניכר מההנהגה האמריקאית. יריביו חששו מחוסר תמיכת העם במהלך, לצד חוסר בכוח צבאי שיגן על השטח הזה, כמו גם יילחם בשבטים הילידים המקומיים. נטען כי במהלך המשא והמתן החליט נפוליאון להציע לאמריקנים את כל השטח שבשליטת צרפת, וזאת כמחווה של רצון טוב לאמריקנים, כצעד אסטרטגי כנגד בריטניה וכן במטרה להשתמש בכספי המכירה על מנת להגדיל את צבאו לקראת המערכות הצבאיות שתכנן באירופה.
ההסכם נחתם בצרפת באפריל 1803, והובא לידיעת העם האמריקני ב-4 ביולי. ב-20 באוקטובר הוא אושר על ידי הסנאט האמריקני, וב-20 בדצמבר החלה העברת השטח בפועל להתבצע עם מסירת העיר ניו אורלינס לידי האמריקאים. ב-4 ביולי 1805 הוכרזו שטחי הרכישה מצפון לקו רוחב 33 צפון כטריטוריה מאורגנת מאוגדת בשם טריטוריית לואיזיאנה ב-1812 שונה שמה של הטריטוריה לטריטוריית מיזורי. החלק מדרום לקו הרוחב 33 נכלל בטריטוריית אורלינס שהפכה ב-1812 למדינת לואיזיאנה.
הרכישה עוררה סערה ציבורית, שנבעה מהטענה שהרכישה אינה חוקתית, וכן מחשש שאזרחי הטריטוריות החדשות ישנו את אופייה של ארצות הברית הצעירה. אמריקאים צפוניים רבים חששו שהכנסת הקהילות החקלאיות והלא-מתועשות, קהילות שהעבדות שגשגה בהן, תוריד את הדומיננטיות של המדינות הצפון-מזרחיות (ניו אינגלנד), ותהפוך את ארצות הברית ממדינה מסחרית ותעשייתית למדינה חקלאית.
אבן ג'נאח
ריב&quot;ג
עיצורים אפיים
עיצורים אפיים הם עיצורים סותמים אפיים בניגוד לסותמים הפומיים, כלומר בעיצורים האפיים האוויר משתחרר דרך האף ולא דרך הפה אף שחלל הפה עדיין משמש כתיבת תהודה עבור צליל העיצור.
ניתן להבחין בכמה שלבים בהפקת העיצורים האפיים: בשלב הראשון נחסם חלל הפה ליציאת אוויר בבסיס החיתוך, בשלב השני מונמך החך הרך למצב המאפשר שחרור אוויר חופשי דרך האף ובשלב השלישי הסתימה אינה נפתחת והאוויר משתחרר דרך האף ולא דרך הפה.
העיצור האפי אינו נחתך באף כי אם בבסיסי החיתוך השונים בתוך הפה, ושחרור האוויר דרך האף במקום דרך הפה הוא שנותן להם את אופיים המאונפף. העיצורים האפיים קיימים ברוב השפות, ורק במספר שפות מעטות אין אף לא עיצור אפי אחד והנפוצים ביותר הם דו-שפתי, אפי [] ומכתשי, אפי [].
העיצורים האפיים חלשים יחסית ולכן כדי שהם יהיו תפיסים יותר לאוזן הם בדרך כלל קוליים.
עיצורים מחוככים
עיצורים מחוככים הם עיצורים המופקים באמצעות חסימת זרם האוויר בחלל הפה, ושחרורו האיטי תוך הפקת צליל חיכוך, אלו הם למעשה שני עיצורים הנהגים כעיצור אחד כאשר הראשון סותם והשני חוכך.
ישנה הבחנה בין רצף של עיצור סותם וחוכך לבין עיצור מחוכך בכך שברצף העיצורים סותם-חוכך ישנו שחרור אוויר עם הגיית הסותם ואילו בעיצור מחוכך החלק הסותם חסר שחרור אוויר בפני עצמו, לדוגמה: תשואה, צואה. כאשר מופיעים בטבלה שני עיצורים באותה משבצת, הימני קולי והשמאלי אטום.
עיצורים מחוככים בעברית.
בעברית קיימים שלושה מתוך ארבעת העיצורים המחוככים הנפוצים ביותר.
דוחן
דוֹחַן הוא כינוי לקבוצה של דגנים חד-שנתיים גבוהים בעלי זרע קטן, המשמשים לגידול חקלאי כמזון לאדם וכמספוא לבהמות, באזורים בעלי תנאים קשים לגידול חקלאי. זו איננה קבוצה טקסונומית, ורוב המינים בה שייכים לתת-המשפחה Panicoideae שבמשפחת הדגניים.
השימושים בגידולי הדוחן מגוונים: במקומות מסוימים הוא משמש כמרכיב הראשי בתזונה של בני אדם. זנים מסוימים של דוחן משמשים מזון מקובל לבני אדם בהודו, נפאל, סרי־לנקה, סודאן, תימן, קניה, אוגנדה, זמביה, זימבבואה, טנזניה, נמיביה, סין, מונגוליה, גאורגיה, ואתיופיה (את האינג'רה, הלחם האתיופי מכינים מקמח של טף, זן דוחן אתיופי).
מהדוחן מכינים מגוון של מזונות החל מדייסות ונזידים, לחמים וכלה בבירה.
דוחן גם משמש כתבואה לצורכי הזנת בעלי חיים, כמספוא, בעיקר במדינות מערביות (ארצות הברית ואירופה) וברוסיה.
את הדוחן ניתן לגדל באזורים צחיחים יחסית, בכמות משקעים נמוכה יחסית, וגם בקרקעות לא־פוריות.
המינים העיקריים שמגדלים היום הם:
יתרונות תזונתיים.
מיני הדוחן השונים עשירים בזרחן, ברזל, סידן, ויטמין B2 וויטמין B3. זרעי הדוחן משמשים תחליף לחיטה (לאלרגיים לגלוטן - חולי צליאק). הזרעים מכילים לציטין, חומצה פיטית וחומצות אמינו, ועשויים להוריד את רמת הכולסטרול כמו גם לצמצם את איבוד השיער במהלך טיפולים כימותרפיים לסרטן.
הדוחן ביהדות.
הדוחן נזכר פעם אחת בתנ"ך, בין מרכיבי הלחם שממנו אכל הנביא יחזקאל: "וְאַתָּה קַח לְךָ חִטִּין וּשְׂעֹרִים וּפוֹל וַעֲדָשִׁים וְדֹחַן וְכֻסְּמִים" (). כל התרגומים הקדומים זיהו את הדוחן שבמקרא עם Panicum miliaceum , וכן רבים מפרשני ימי הביניים. כך זיהו גם את ה'דוחן' הנזכר במשנה: רש"י, הרמב"ם, רש"ס ועוד. בגמרא הדוחן נזכר כמה פעמים, אחת מהם ב. במיוחד בקשר שלו לאורז ויש מחלוקת בין המפרשים מהו הדוחן ומהו האורז. רש"י מפרש: פנ"ץ, בצרפתית עתיקה, ואילו התוספות מפרש: מי"ל ופנ"ץ. הצעות זיהוי נוספות ל'דוחן' הם הזיפן האיטלקי (Panicum italicum) והדורה (Sorghum bicolor) אך לפי שעה, העדויות מהממצא הבוטני-ארכאולוגי אינן מאפשרות אימות של שתי ההצעות הללו, ובנסיבות אלו ניתנת העדפה למסורת הזיהוי הקדומה שמדובר במין הנקרא בימינו 'דוחן'.
קישורים חיצוניים.
A case-control study of Panicum Miliaceum in the treatment of cancer chemotherapy-induced alopecia.
Gardani G, Cerrone R, Biella C, Galbiati B, Proserpio E, Casiraghi M, Travisi O, Meregalli M, Trabattoni P, Colombo L, Giani L, Messina G, Arnoffi J, Lissoni P.
Minerva Med. 2007 Dec;98(6):661-4
פרדוקס פרגמטי
המפלגה הליברלית (ישראל)
מועצת העם
מוֹעֶצֶת הָעָם הייתה המוסד העליון של היישוב שהוקם לקראת הכרזת המדינה. היא תפסה את מקומה של המועצה המלכותית, שבשמה שלטה בריטניה בארץ ישראל המנדטורית.
מועצת העם הוקמה על ידי ההנהלה הציונית ב־12 באפריל 1948, לקראת הכרזת המדינה. כבר בפברואר באותה שנה, פרסמו הסוכנות היהודית והוועד הלאומי את הצעתם המשותפת לעניין זה. המועצה מנתה 37 חברים, מתוכם נבחרו 13 חברים להימנות עם מנהלת העם, הקבינט של היישוב וראש הגוף המבצע העליון שלו.
מלבד 13 חברי מנהלת העם בראשותו של דוד בן-גוריון, כללה מועצת העם מספר אישים בעלי מעמד והשפעה ביישוב, אשר נכונו להם לעתיד לבוא תפקידים בכירים במדינת ישראל ובהם יצחק בן-צבי לימים נשיא המדינה, גולדה מאיר (אז מאירסון) לימים צירת ישראל במוסקבה, שרת העבודה והחוץ בממשלות ישראל וראש ממשלת ישראל הרביעית, זרח ורהפטיג לימים שר הדתות, והרצל רוזנבלום שהיה עורך ידיעות אחרונות.
חברי מועצת העם נתמנו לפי מפתח מפלגתי וארגוני: למפא"י 10 חברים, לציונים הכלליים 6 חברים, למזרחי והפועל המזרחי (לימים המפד"ל וכיום הבית היהודי) 5 חברים למפ"ם 5 חברים, לאגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל 3 חברים. לויצו, לעלייה חדשה, לתימנים ולספרדים - נציג אחד לכל ארגון.
כן נכללו במועצת העם, זו לראשונה במוסד עליון של הנהגת היישוב, שלושה חברים רוויזיוניסטים (תומכים, אך לא נציגים של אצ"ל ובוודאי לא של לח"י) וכן נציג של המפלגה הקומוניסטית, פועל יוצא של תמיכת ברית המועצות בתוכנית החלוקה. החברים הרוויזיוניסטיים היו: בן-ציון שטרנברג, צבי סגל והעיתונאי הרצל רוזנבלום (ששינה את שם משפחתו לצורך זה בלבד, על פי בקשת בן-גוריון, להרצל ורדי). החבר הקומוניסטי היה מאיר וילנר. בתחילה הרוויזיוניסטים התנגדו להזמנת הסוכנות להצטרפותם למועצת העם, בשל תוכנית החלוקה