ג'אבר אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח (ערבית: جابر الأحمد الجابر الصباح , 29 ביוני 1926 - 15 בינואר 2006) היה אמיר כווית מסוף 1977 עד מותו בתחילת 2006.
נולד לבית סבאח ששולטת בכווית מאמצע המאה ה-18. הוא מלך בכווית לאחר בן דודו, סבאח א-סאלם א-סבאח, בדצמבר 1977 וכיהן בתפקיד עד מותו. לפני כן היה ראש הממשלה של כווית במשך כעשר שנים.
ב-1981 פיזר את האספה הלאומית של כווית. לאחר לחץ של ארצות הברית עליו לאחר מלחמת המפרץ, הוא החזיר את האספה ב-1991.
עם מותו הפך נסיך הכתר סעד אל-עבדאללה א-סאלם א-סבאח לאמיר כווית, אך התפקיד נלקח על ידי האספה הלאומית של כווית וניתן זמנית לסבאח אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח.
שפתות הקול
שִׂפְתוֹת הַקּוֹל (באנגלית: vocal folds; מכונות גם מיתרי הקול: vocal cords) הן שתי רקמות ריריות לבנות המתוחות בצורה אופקית בתוך בית הקול, הנמצא בחלקו העליון של קנה הנשימה, מאחורי פיקת הגרגרת. שתי הרקמות מחוברות זו לזו בצד חזית הגוף.
שִׂפְתוֹת הקול אחראיות על יצירת מגוון קולות האנושיים. בזמן נשימה רגילה, שִׂפְתוֹת הקול מרוחקות זו מזו, כך שהאוויר העובר ביניהן לא מרעיד אותן מספיק ליצירת הקול. בזמן דיבור או שירה השרירים שבבית הקול מקרבים את שִׂפְתוֹת הקול, ומכווצים או מותחים אותן.
גובה צליל הקול תלוי בעובי השפתיים, באורכן ובמצב המתיחה שלהן, והוא שונה מאדם לאדם. ככל שקצב התנודות של שפתות הקול נמוך יותר גובה הצליל נמוך יותר, ולהפך. בתקופת ההתבגרות גדלות שפתות הקול של הנערים, תדירות התנודות איטית יותר, ובעקבות זאת קולם נעשה נמוך יותר.
אורך שפתות הקול בגברים הוא לרוב בין 17.5 ל-25 מילימטר, ובנשים - 12.5 עד 17.5. שפתות הקול של ילדים הן קצרות יותר, תינוקות נולדים עם שפתות קול באורך של 6 עד 8 מילימטר.
הגייה.
בעת דיבור שפתות הקול משתתפות בהגייה של חלק מהעיצורים, עיצורים אלה נקראים עיצורים קוליים. העיצורים ששפתות הקול אינן משתתפות בהגייתם נקראים אטומים. בטבלה מצוינים העיצורים הקוליים, ולצדם העיצורים שנהגים באותו אופן אך ללא השתתפות מיתרי הקול.
מצב שפתות הקול.
שפתות הקול יכולות להיות באחד המצבים הבאים של קרבה:
נוער הפרחים
גאוגרפיה של יוון
יוון מורכבת מאיים רבים, מחלק יבשתי גדול בדרום חבל הבלקן ומחצי האי פלופונסוס שמופרד מהיבשת על ידי תעלת קורינתוס. אורך החופים ביוון הוא 14,880 קילומטר ואורך הגבול היבשתי כ-1,160 קילומטר.
נהוג לחלק את יוון לכמה חטיבות עיקריות:
כ-80% משטח המדינה הררי ויבש. רק 26% מהקרקע ניתנת לעיבוד חקלאי. ביוון המערבית יש הרבה ימות ואזורים לחים. פינדוס, רכס ההרים במרכז יוון מתנשא לגובה ממוצע של כ-2,650 מטר, והפסגה הגבוהה ביותר בו היא הר אולימפוס: 2,917 מטר מעל גובה פני הים.
פני הארץ של יוון היבשתית עשויים להסביר, בין השאר, את פיצולה ליחידות נפרדות: הארץ מבותרת לאורכה ולרוחבה בשרשרות הרים, ורק בעמקים שביניהן יכלו להיאחז שבטים שונים ולמצוא בה את מחייתם. תנאי השטח לא אפשרו אלא קיום קשרים רופפים בין אזור לאזור ובין שבט לשבט. גורם גאוגרפי חשוב נוסף הוא הים: חופי יוון מפורצים ביותר ואין מקום ביוון היבשתית המרוחק יותר מ-90 קילומטר מן הים. רוב הערים המשגשגות שכנו לחופי הים, ובהן הוקמו ציי מסחר ומלחמה. באמצעות הספינות קוימו עיקר הקשורים בין ערי יוון לבין עצמן, וביניהן לבין מאות האיים המבודדים הפזורים בים האגאי, בים התיכון ובשלוחותיו ובים השחור.
הספנים היוונים סללו נתיבים לקדמת אסיה ופיתחו קשרים גם עם ארצות רחוקות יותר.
סאד אל סבח
קלוב התעופה לישראל
קלוב התעופה לישראל (באנגלית: The Aero Club of Israel, לשעבר הגמל המעופף) הוא מועדון ספורטיבי לצעירים חובבי דאייה וחבר בפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה (FAI), המשתתף באליפויות עולם ובאולימפיאדות תעופה. קלוב התעופה לישראל כולל בתוכו 7 עמותות העוסקות בחלקים שונים של הספורט התעופתי, כגון טיסנאות, דאייה, צניחה, תעופה כללית, תעופה זעירה ועוד. מלבד זאת, לקלוב ישנה חשיבות היסטורית רבה בהקמת התעופה העברית עוד בתקופת המנדט הבריטי.
היסטוריה.
קלוב התעופה לישראל נפתח בשנת 1933 בתל אביב, ושמו היה "הגמל המעופף". מימיו הראשונים ועד חזרתו לפעילות אזרחית מלאה בסוף מלחמת העצמאות היה לקלוב אופי ביטחוני. במסגרתו רכשו בני נוער ידע תאורטי באווירונאוטיקה והתנסו בדאייה כשלב מכין לקראת הכשרתם כטייסים בקורסי הטיס של חברת "אווירון", הטייסים שהקימו את שירות האוויר של ההגנה שהיה גלגולו הראשון של חיל האוויר הישראלי.
הגמל המעופף.
ב-1930 נסע צבי נדב, מאנשי השומר, במימונו של ישראל שוחט ללמוד בפריז מכונאות, חשמל ואווירונאוטיקה. במהלך לימודיו התקבל לקלוב לתעופה לסטודנטים והחל לעסוק בדאייה. שם חלחלה בו ההכרה כי הכשרת טייסים עבריים בטווח הזמן הקרוב תהיה בלתי אפשרית, אך הכנה מקדימה (כלומר, הכשרת דואים עבריים שברבות השנים יוכשרו כטייסים) תקצר את הדרך לחזון. נדב התבסס על ניסיונם של הגרמנים שפתחו מאות מועדונים לדאייה כדי לתרגל דואים כטייסים עתידיים (בחוזה ורסאי נאסר על גרמניה לפתח תעופה מנועית). בנוסף, הוא האמין כי יהיה ניתן לאמן כמות גדולה יותר של דואים מאשר טייסים בזכות מחירם הנמוך של הדאונים. יש לציין גם שתנאי האקלים של ארץ ישראל אופטימליים לדאייה (ימים גשומים מעטים, רוח קבועה מהים, גבעות רבות ששיפועיהן בכיוון הרוח).
באביב 1932 חזר צבי נדב לארץ ישראל וביקש להקים "קלוב לתעופה" דוגמת זה שהיה חבר בו בפריז. חזרתו של צבי נדב ארצה היוותה אבן דרך בתולדות התעופה הביטחונית העברית משום שהוא הביא לראשונה ידע תאורטי בהנדסת אווירונים, ידע שהיה חסר בפלשתינה הנחשלת באותו עת. עם חזרתו, הקמת מועדון תעופה שיחזיק מעמד הפכה להיות בגדר האפשר. מיד החל נדב בהקמת ועד יוזם, אשר במרץ 1933 ניסח את תקנון הקלוב לתעופה 'הגמל המעופף' (שם שהוצע על ידי ישראל שוחט, ככל הנראה בהשראת סמל יריד המזרח מ-1932), שהוגש לממשלת המנדט. הוחלט להקים את הקלוב כגוף עצמאי, ולא כסקציה בארגון כלשהו, כדי שימשוך אליו גם חובבי תעופה לא יהודיים שיפחיתו את חשדם של השלטונות שהיישוב בונה כוח אווירי. מאיר דיזנגוף שימש בתפקיד נשיא המועדון עד למותו ב-1936. במרץ 1934 נפתח קורס הדאייה הראשון של הקלוב, שכלל לימודים תאורטיים ואימונים מעשיים בהדרכתו של צבי הלברשטט, מהנדס מטוסים שעלה ארצה מפולין בשנת 1933.
באירועי המכביה השנייה באפריל 1935 ארגן הקלוב הדגמה של הטסת טיסנים ותערוכת תמונות ושרטוטים של הלברשטט. במקביל, הגיעה קבוצה של חמישה דואים יהודיים שעלו ארצה מגרמניה עם שני דאונים לדאייה מתקדמת. החמישה ביקשו להשתתף באירועי 'המכבייה' בתחום התמחותם והציגו את הדאונים לקהל הרחב. נדב הבין כי מדובר באנשים עתירי-ידע בתחומי הדאייה, הטיס ואף הנדסה אווירונאוטית : "החלטנו להפעיל את כל האמצעים, כדי לרכוש את הקבוצה על דאוניה, לקלוב.", כך אמר, ואכן בסופו של משא-ומתן הצטרפו חמשת הדואים לקלוב.
השחף.
בשנת 1935, הקימו חברי קיבוצים בעמק הירדן ועובדי תחנת הכוח בנהריים את מועדון 'השחף'. מועדון 'השחף' קם בהשראת קלוב 'הגמל המעופף' התל אביבי, וכמוהו ראה בדאייה לא רק שעשוע ספורטיבי אלא תהליך הכשרה לקראת טיסה. הוועד היוזם של מועדון 'השחף' הורכב מאנשי 'ההגנה', שדרכם מימן הארגון את פעילות 'השחף', ומאישים נכבדים שהיו מוכרים לשלטונות ויכלו להסוות את הדאייה כשעשוע ספורטיבי. בנוסח הבקשה שהוגשה לממשלת המנדט ניסו היוזמים להשיג אישור לא רק להקמת המועדון, אלא גם לייצור דאונים ומטוסים, לבניית בתי מלאכה, בתי חרושת ושדות תעופה, לייסוד בית ספר לטיסה ולסלילת כבישים ומסילות ברזל שישמשו את המפעלים הללו, כלומר, ליצור - יש מאין - תעופה עברית. הבקשה שהוגשה אושרה כלשונה.
למועדון בעמק הירדן הגיע מדי שבוע מייג'ור קמפר, יהודי מאנגליה שניהל את שדה התעופה רמלה, כדי להרצות על אווירודינמיקה. מחמת המאורעות שהחלו בשנת 1936 (מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט) הוחלף המרצה על ידי אמיל פוהורילה (אחד מחמשת הדואים שעלו ארצה מגרמניה והצטרפו לקלוב 'הגמל המעופף'), שגם הרכיב דאון עבור הקלוב ששימש את חבריו לדאיות רבות.
בוועד היוזם של 'השחף' לא היו מומחים לתעופה. בנוסף, בוודאי לא הייתה למועדון היכולת להקים את כל מה שהכילה הבקשה שהוגשה לשלטונות. ניתן להסיק מכך שיוזמי מועדון 'השחף' אכן התעניינו בדאייה לא כתחביב, אלא כהגשמת חזון - חזון יצירת תעופה עברית למטרות ביטחון.
קלוב ארצי־ישראלי לתעופה.
בשלהי 1935 שינה קלוב התעופה 'הגמל המעופף' את שמו ל'קלוב ארצי־ישראלי לתעופה' (השם שהוגש לאישור השלטונות הבריטיים: The Aero Club of Palestine) וצירף אליו את מועדון 'השחף' כסניף הקלוב בעמק הירדן. הסיפוח נעשה בחסות הסוכנות היהודית, שביקשה לרכז את נושא התעופה תחת ארגון-גג אחד. למן התקופה הזו פרסו המוסדות הלאומיים (ההסתדרות הכללית והסוכנות היהודית) וארגון 'ההגנה' את חסותם על פעילות מועדון הדאייה. הקלוב ארצי־ישראלי לתעופה הלך וגדל ונפתחו סניפים נוספים בחיפה, בתל יוסף (עמק יזרעאל), בפרדס חנה (צפון השרון) וברמתיים (דרום השרון).
בשנת 1936 נפתחו חוגי אווירונאוטיקה ובניית טיסנים בבית הספר הריאלי 'מונטיפיורי' ובגימנסיה הרצליה, נעשה שימוש בדאונים של חמישיית הדואים שעלו מגרמניה לזינוקים מזדמנים בשבתות ונפתח מחנה הדאייה הראשון בארץ ישראל שנערך בגבעת ברנר שבו השתתפו 15 בני נוער.