למרות השימושים הרבים שיש לייבוש בריכות, בריכות אידוי עשויות להיות קשות לבנייה. טכנולוגיה מתקדמת הפכה את בנייתם ותפעולם ליעילים יותר. בעזרת טכנולוגיות חדשות כגון אידוי בדים לצמחים עמידים במלח, ניתן להוריד את העלויות וההשפעות הסביבתיות של הבריכות.
PLCBUS
דאד
אזורים בניו זילנד
ציווי
הציווי (imperative) הוא מודוס המביע הוראה, דרישה ולפעמים גם בקשה או הצעה, המכוונות באופן ישיר מן הדובר אל הנמען. רוב השפות, בכלל זה עברית, מציינות את הציווי באמצעות נטייה מיוחדת של הפועל.
המודוס ציווי שייך לקבוצת המודוסים המכונה irrealis, כלומר פעולות או מצבים "לא אמיתיים", כיוון שהוא אינו מבטא פעולה או מצב ממומשים או מציאותיים, אלא משאלה של הדובר כי פעולה מסוימת תתבצע או מצב מסוים יתקיים. מבחינה זו הציווי דומה למודוסים כגון איווי (subjunctive), יוסיב (jussive), זירוז (hortative) או קוהורטטיב (cohortative) (ראו רשימת מודוסים).
מספר צורות הציווי מצומצם יחסית, משום שבהקשרים רבים הוא חסר משמעות. הציווי רלוונטי בדרך-כלל רק לגוף שני (אתה, את, אתם, אתן), שכן הדובר מעביר בדרך-כלל הוראה ישירה לאדם אחר הנמצא מולו. בעברית, הציווי קיים רק בארבעה גופים: נוכח, נוכחת, נוכחים ונוכחות. לדוגמה: שֵב, שְבִי, שְבוּ, שֵבְנָה. יש שפות שבהן קיימת נטיית ציווי גם בגוף ראשון רבים (אנחנו). משמעות הנטיות האלה קרובה יותר ל"זירוז" (hortative) מאשר ל"ציווי" (למשל, בצרפתית allons = הבה נלך). בכמה שפות נתפס מודוס היוסיב כצורת ציווי בגוף שלישי. כמו כן, הציווי רלוונטי בעיקר לפעלים שמביעים פעולה אקטיבית או רפלקסיבית (רוץ, התלבש וכדומה), ופחות רלוונטי לפעלים המתארים מצב, או קבלה של פעולה באופן פסיבי. לדוגמה, צורה כגון "הישבר" נדירה הרבה יותר מצורה כגון "שבוׁר".
הציווי בשפות שמיות.
בעברית מקראית, בערבית ספרותית וברוב השפות השמיות האחרות קיימת נטיית ציווי בגוף שני בלבד, עם נטיות מיוחדות ליחיד, ליחידה לרבים ולרבות. נטיית הציווי של הפועל "לכתוב" בעברית מקראית היא: כְּתֹב, כִּתְבִי, כִּתְבוּ, כְּתֹבְנָה. בבניינים שהוראתם סבילה במובהק (פֻּעל והפעל) אין צורת ציווי כלל. הנטייה המקבילה בערבית ספרותית היא: اكْتـُبْ (אֻכְּתֻבְּ), اكْتـُبي (אֻכְּתֻבִּי), اكْتـُبُوا (אֻכְּתֻבּוּ), اكْتـُبـْنَ (אֻכְּתֻבְּנָ). מקובל לתאר את נטיית הציווי כנגזרת מנטיית העתיד בהפחתת אותיות אית"ן, ובערבית ספרותית גם בהפחתת סיומות שמצטרפות לפועל.
בעברית מודרנית, השימוש בצורות הציווי שמקורן בעברית המקראית פוחת, והוא נפוץ יותר במשלבים הגבוהים של השפה. בשפה המדוברת נעשה שימוש נרחב בצורות העתיד כתחליף לצורות הציווי, וכן התפתחה עבור חלק מהפעלים נטיית ציווי חדשה הדומה לנטיית הציווי המקראית, אך אינה זהה לה. נטייה זו מכונה "הציווי החדש". בציווי המקראי, צורות העתיד מחליפות לעיתים את צורות הציווי – אך רק כשאינן באות בראש המשפט. ציווי שכיח בעיקר בלשון החוק המקראי ובפקודות הנאמרות מפי בני סמכא.
הציווי באנגלית.
באנגלית יש עבור כל פועל רק נטיית ציווי אחת המשמשת ללא הבחנה לשני המינים, ליחיד ולריבוי כאחד, והיא זהה לצורה הבסיסית (base form) של הפועל. לדוגמה: צורת הציווי של הפועל to listen ("להקשיב") היא "listen". המשפט: "listen to me" יכול להתפרש כ"הקשב לי", "הקשיבי לי", "הקשיבו לי" או "הקשבנה לי" על-פי ההקשר.
הציווי בשפות רומאניות.
בשפות רומאניות הציווי נגזר בדרך-כלל מצורת ה"הווה הפשוט" בגוף שני. לדוגמה:
השפות הרומאניות מתאפיינות בכך שהן כוללות גם צורת ציווי לגוף ראשון רבים (אנחנו). משמעות הציווי בגוף זה היא זירוז עצמי לעשיית פעולה. למשל בצרפתית: voyons = "הבה נראה", או: "בואו נראה". רעיון הזירוז העצמי קיים גם בשפות אחרות, אולם בדרך כלל לא נעשה שימוש בנטיית הציווי לשם הבעתו, אלא בצורות אחרות של הפועל. שיטה זו שבה צורת הזירוז כלולה בטבלת הנטייה של צורות הציווי אומצה בשפה המתוכננת אספרנטו, ואף הורחבה. באספרנטו נטיית הציווי משמשת גם להבעת זירוז ויוסיב. כך, iru פירושו: "לך", "לכי", "לכו" או "לכנה" (לפי ההקשר). ni iru (אנחנו+לך) פירושו: "הבה נלך" (צורת זירוז). li iru (הוא+לך) פירושו: "שילך" (צורת יוסיב).
שלילת הציווי.
שלילת הציווי נחשבת בעיני בלשנים רבים למודוס בפני עצמו. בחלק גדול מהשפות נטיית הפועל בציווי שלילי (איסור) שונה במידה ניכרת מנטיית הפועל בציווי. בעברית מקראית ובערבית ספרותית, צורת הפועל בשלילת הציווי היא עתיד מקוצר. בעברית שלילת הציווי נעשית באמצעות מילת שלילה מיוחדת - "אל". בערבית ספרותית משמשת מילת השלילה הרגילה لَا ("לָא"). לדוגמה, בעברית מקראית: ציווי: עַשֶׂה, איסור: אַל תַּעַשׂ. בערבית ספרותית: ציווי: إِفْعَلْ (אִפְעַל), איסור: لَا تَفْعَلْ (לַא תַפְעַלְ). בעברית מודרנית שלילת הציווי נעשית תמיד באמצעות צורת העתיד הרגילה כשלפניה מילת השלילה "אל", לדוגמה: אל תעשה.
בצרפתית שלילת הציווי נעשית באמצעות נטיית פועל הזהה כמעט לגמרי לנטיית הציווי עצמה (בתוספת מילות שלילה), אך בשפה הקרובה לה, ספרדית, צורות האיסור שונות במידה ניכרת מצורות הציווי. הדבר ניכר במיוחד בספרדית אירופית, למשל: id ("לכו") לעומת: no véis ("אל תלכו").
אותיות שמש וירח
אותיות השמש והירח (בערבית: الحُـرُوفُ الشَّمْسِيَّـة والقَمَرِيَّـةُ ; בתעתיק עברי מדויק: אַלְחֻרוּף אַלשַּמְסִיַּה ואַלקָמָרִיַּה) בדקדוק הערבי הוא כינוי לשתי קבוצות של אותיות בשפה הערבית, אשר נבדלות זו מזו בהשפעתן על הגיית האות לאם (ل) של תחילית היידוע "אל-" (ال-). הימצאות האותיות בקבוצת "אותיות השמש" בסמיכות ללאם גורמת להידמות (אסימילציה) עיצור הלאם אליהן, בעוד שלקבוצת אותיות הירח אין השפעה על הגיית הלאם.
אותיות השמש.
קבוצת "אותיות השמש" כוללת 14 אותיות, המייצגות עיצורים קדמיים, כלומר, עיצורים הנהגים בקדמת הפה, אך לא בשפתיים. מקומות החיתוך של אותיות השמש הם בשיניים, במכתש או מאחורי המכתש. מכיוון שגם העיצור לאם המופיע בתחילית "אל-" הוא עיצור קדמי, ומכיוון שהוא מנוקד בסכון (מקביל לשווא נח בעברית), במקרה שהמילה המיודעת פותחת באות שמש, נוצרת הידמות (אסימילציה) מלאה בין ה-ل של התחילית לבין אות השמש. במצב כזה, ה-ل של התחילית אינה נהגית, ובמקום זאת נהגה העיצור הראשון במילה (כלומר, "אות השמש") בצורה מודגשת. בכתיבה, התחילית ال נכתבת במלואה, אולם האות ل אינה מנוקדת בסֻכּוּן כרגיל, אלא נשארת בלא ניקוד, ואילו "אות השמש" מנוקדת בשַדַּה (סימן המקביל לדגש חזק בעברית). אותיות השמש נקראות כך כאמצעי זיכרון - המילה شمس (שמס = שמש) עצמה פותחת ב"אות שמש". תהליך הוספת תחילית היידוע "אל-" למילה شمس הוא כדלקמן:
אותיות השמש באלפבית הערבי: ت, ث, د, ذ, ر, ز, س, ش, ص, ض, ط, ظ, ل, ن.
עזר זיכרון ידוע ונפוץ לזכירת אותיות השמש לדוברי עברית הם המשפטים: "שטן תרד לצד", "סרטן זללן צד רשת", ו"שרת זללן צד סרטן".
אותיות הירח.
"אותיות הירח" הן 14 האותיות הנותרות באלפבית הערבי, המייצגות עיצורים הנהגים בשפתיים ואת העיצורים האחוריים, כלומר העיצורים הנהגים בחלק האחורי של הפה, בגרון ובלוע. כשמילה פותחת באחת מ"אותיות הירח" לא נוצרת הידמות בין ה-ل של התחילית "אל-" לבין העיצור הראשון במילה, ולפיכך התנהגות התחילית רגילה. הכינוי "אותיות ירח" נובע הן מכך שהמילה הערבית قمر ("קַמר" = ירח) פותחת ב"אות ירח", והן משום שירח הוא היפוך כביכול לשמש.
אותיות הירח באלפבית הערבי: ا‍, ب, ج, ح, خ, ع, غ, ف, ق, ك, م, ه, و, ي.
האות ج.
בערבית ספרותית האות ج (ג'ים) נחשבת כ"אות ירח", אף שרוב דוברי הערבית הוגים אותה כעיצור בתר-מכתשי, כלומר כעיצור קדמי. רק בערבית מצרית מקובל להגות את האות ج כאות ג בעברית, כלומר כעיצור אחורי. ייתכן שההגייה המקובלת כיום במצרים הייתה המקורית, ולפיכך השתמרה מסורת על-פיה האות ج היא "אות ירח". בניבים ערביים רבים חלה הידמות בין ה-ל של התחילית "אל-" לבין העיצור ג', כאילו הייתה האות "ג'ים" אות שמש, אולם בערבית ספרותית יש הקפדה על הגיית ה-ל לפני האות "ג'ים". לדוגמה, המילה الجمعة (= יום שישי) תיהגה כך:
בערבית ספרותית
בערבית מדוברת
אותיות שמש וירח במלטזית.
אותיות שמש וירח קיימות גם במלטזית, שהיא שפה שמית שהתפתחה מהערבית המדוברת בצפון אפריקה. היידוע במלטזית נעשה באמצעות התווית "-il", ההופכת ל-"-l" לפני או אחרי תנועה. לפני עיצורי שמש ("konsonanti xemxin"), נדמית האות "l" לעיצור שאחריה. אותיות השמש במלטזית הן: ċ (הנהגית כ־טש), x ,t ,s ,r ,n ,d, (הנהגית כ־ש), ż (הנהגית כ־ז׳) ו־z (הנהגית כ־ץ).
הקשר לה"א היידוע בעברית.
מתוך השוואה לתחילית "אל-" בערבית והתנהגותה לפני "אותיות שמש", ולאור העובדה שתמיד מופיע דגש חזק אחרי ה"א היידוע, קיימת השערה כי תחילית היידוע העברית הייתה במקורה "הַלְ-" או "הַנְ-", וכי העיצורים "ל" או "נ" עברו תהליך של הידמות, תחילה, כמו בערבית, לפני עיצורים קדמיים, ובסופו של דבר, מתוך אנלוגיה, לפני כל העיצורים.
האצטדיון האולימפי (סידני)
אותיות ירח ושמש
אותיות שמש
אותיות ירח
תת-פעילות בלוטת יותרת הכליה