CC זמין ב-3 עוביים ובגלילים ניידים לאדם אחד ליישומים עם גישה מוגבלת או שבו ציוד כבד אינו זמין. משתמשים בו בדרך כלל למקלטים עמידים בפני כדורים בשעתיים של עבודה, או למבנים מהירים באזורי אסון.
בטון ואיכות הסביבה.
במהלך ייצור הבטון קולים אבני גיר בטמפרטורה גבוהה, המחייבת השקעה עצומה של אנרגיה. בתהליך נפלטים הרבה גזי חממה. בנוסף, בהתפרקות הגיר משתחרר פחמן דו-חמצני. לפי ההערכות, ייצור של כל טונה מלט פולט חצי טונה של פחמן דו-חמצני. קיימות שיטות חלופיות ירוקות, אך הן עדיין יקרות ואינן בשימוש נרחב.
מלט
המילה מלט משמשת לתאר אבקת צמנט או תערובת של חול, אבקת צמנט ומים; לאחר יישומו הוא מתקשה והופך לקשיח.
למלט שני שימושים:
המלט העתיק ביותר עליו ידוע לנו נוצר במצרים העתיקה והיה תערובת רכה של גבס וחול.
מלט המבוסס על סיד היה נפוץ ביותר עד לפיתוח צמנט פורטלנד. קיימים שרידים ארכאולוגים של שימוש במלט רביגה וטיח המבוססים על סיד כבר מהאלף ה-5 לפנה"ס. הסיד הכבוי formula_1 עביד למדי וקל לשימוש. כאשר הסיד הוא חומר המליטה היחיד במלט, ההתקשרות נעשית על ידי ייבוש.
במשך הזמן הסיד מגיב עם הפחמן הדו-חמצני שבאוויר והופך שוב ל-formula_2, תוך שחרור מים.
במלט סיד מעורב בחומר פוצולני השתמשו ברחבי העולם העתיק כולו, בעיקר באימפריה הרומית, באירופה ואפריקה. מלט כזה עובר התקשרות בתגובה כימית בין הסיד לחומר הפוצלני, ולכן אינו זקוק למגע עם האוויר על מנת להתקשר ולהתחזק. למעשה מלט כזה זקוק ללחות על מנת להתקשר ולהתחזק. מרבית המבנים ההיסטוריים בהם נעשה שימוש במלט כזה שרדו מכיוון שנבנו בתקופה חמה ולחה. כיום עדיין משתמשים במלט סיד מעורב בחומרים פוצלנים בפרויקטים לשימור ושיחזור מבנים היסטוריים.
מלט מודרני מכיל צמנט פורטלנד כדי לאפשר לו התקשרות מהירה וחוזק מוקדם גבוה. יש הנוהגים להוסיף סיד למלט על מנת לשפר את עבידותו, אבל תוספת זו מחלישה את המלט וחושפת אותו לסכנה של סדיקה עקב הצטמקות. שימוש בסיד בתערובת המלט אסור בטיח חוץ, קרוב לים על פי התקן הישראלי, וזאת על מנת להגן על המבנה טוב יותר מפני חדירה של מלח.
מלט הוא המרכיב המקשר בייצור בטון.
נורמנים
הנורמנים (בנורדית עתיקה: Norðmaðr - "איש (מן) צפון (נור)") היו פולשים סקנדינבים (במיוחד ויקינגים-דנים) אשר במהלך המחצית השנייה של המאה ה-9 לספירה החלו בכיבוש החלק הצפוני של צרפת הידוע כיום בשם נורמנדי, ממנו התפשטו לאיטליה; הם ידועים גם בשל הכיבוש הנורמני של אנגליה, שהחל עם קרב הייסטינגס ב-1066.
הנורמנים היו ממוצא ויקינגי, אבל היו למעשה בעיקר ממערב פלנדריה. טרם התיישבות הנורמנים בצרפת, הם היו ככל השבטים הוויקינגיים, אשר בזזו ושדדו כפרים ששכנו על חופי המדינות השכנות, ואף חדרו עמוק יותר ליבשה דרך הנהרות. במהלך המאה ה-9 התהדקו הקשרים בין המנהיגים הנורמנים למלך האנגלי והם שימשו לו כשכירי חרב במאבק על כיבוש האי הבריטי והכפפתו תחת מנהיגות אחת. בשנת 911, לאחר פשיטות על צפון צרפת ומצור על פריז, העניק להם שארל התם מלך פרנקיה המערבית את אזור הסן התחתי. באזור זה, שהפך לאחר התפשטות מסוימת לדוכסות נורמנדי, הקימו הנורמנים את בירתם רואן. מנהיג הפולשים, הרולף או רולו מנורמנדי (הידוע יותר גם בשמו הלטיני רוברט) נשבע אמונים לשארל התם כדי שזה ייתן לו את חבל הארץ. לאחר כמה שנים של התנחלות בנורמנדי, התנצר רולו ובעקבותיו שאר הנורמנים ובכך החלה תקופה חדשה בתולדות עם זה.
הנורמנים שאימצו את הדת הנוצרית ואת השפה הצרפתית העתיקה, יצרו באמצעות שילוב מסורתם זהות תרבותית חדשה, נפרדת משכניהם הפרנקים ומבני ארצות מוצאם הסקנדינביים.
התרבות הנורמנית הייתה משתנה וסתגלתנית, ולמשך זמן מסוים הובילה אותם לכיבוש שטחים בכל רחבי אירופה.
כיבוש אנגליה.
הכיבוש הנורמני של אנגליה לא נבע מייצרי התפשטות חסרי רסן, או מצפיפות רבה מידי בנורמנדי, היא נבעה עקב סכסוכי ירושה. ויליאם הכובש טען כי הוכרז כיורשו של מלך אנגליה אדוארד המודה שעמד למות ואשר לא היו לו בנים לרשת אותו.
לאחר בגידתו של הרולד גודווינסון בויליאם, לא נותר לו אלא לשים פעמיו אל עבר אנגליה ולדרוש בכוח את הכתר המגיע לו. בקרב הייסטינגס כאמור ניצחו הנורמנים את הסקסונים והתנחלו באנגליה, כאשר הם נטמעים בקרב הסקסונים וכך השתנתה לנצח המורשת האנגלית.
הנורמנים בסיציליה ודרום איטליה.
לשטחי דרום איטליה הגיעו נורמנים ב-999 כשכירי חרב בהזמנת שליטי ערי מדינה מקומיים שנזקקו לעזרה בהתמודדות עם הקיסרות הרומית המזרחית. במקביל, היו נורמנים ששימשו שכירי חרב באימפריה הרומית המזרחית.
ב-1029 נתן להם הדוכס סרגיוס הרביעי מנאפולי מקום להקמת יישוב קבע.
ב-1035 הגיעו לדרום איטליה ויליאם יד הברזל יחד עם אחיו דרוגו והצטרפו ללומבארדים באפוליה במלחמתם כנגד הביזנטים. כאשר הביזנטים הובסו ב-1040 קיבלו השניים את אמאלפי כשלל.
בנייה.
הטירות בנורמנדי ובאנגליה.
טרם התיישבו הנורמנים בצרפת, היו יורדי ים שהיו נוהגים כמו עמים נורדיים אחרים, לפשוט על חופים של ממלכות אחרות ולבזוז אותם. כאשר בראשית המאה ה-10 התיישבו רולו ואנשיו בשפך הסיין העילי (לכיוון האוקיינוס האטלנטי), הם עזבו בהדרגה את עיסוקיהם הימיים ועסקו בגיבוש וחיזוק שליטתם על השטחים הקרקעיים שכבשו.
האסטרטגיה המרכזית שלהם, שנולדה בנורמנדי, כללה בניית ביצורים מהם יכלו הנורמנים לצאת למתקפה, להיות מוגנים ואף לשלוט על טריטוריות סמוכות. בהמשך, הפכו ביצורים אלו למעין טירות אשר רובן המכריע היה עשוי מבני עץ המוגנים בחומת עץ אשר חפיר סובב אותן.
כאשר כבשו הנורמנים את אנגליה ב-1066, הם החלו לבנות ביצורי קבע מאבן, כדי לזכות ביתרון על אויביהם. דוגמה מובהקת לכך הוא המגדל הלבן, המצוי בימינו במתחם מצודת לונדון.
הנורמנים בנו טירות רבות, כדי להגן על גושי ההתיישבות שלהם ועל צירי האספקה ברחבי האי. גם כאשר הרחיבו את כיבושם לוויילס ולסקוטלנד, המשיכו הנורמנים בשיטה זו.
בימינו ניצבות טירות ושרידי טירות רבים על אדמת האי הבריטי, כעדות לפועלם של הנורמנים, שעל אף היותם עם קטן, כבשו אי גדול והשפיעו עליו מהיבטים רבים.
לבנה
צמנט
צמנט הוא חומר מליטה, המשמש בסיס לחומרי הדבקה בתעשיית הבנייה כמלט ובטון.
הגדרות.
חומרי מליטה הם חומרים המאפשרים הדבקה של חומרי בנייה מוצקים. בדרך כלל מדובר בחומרים המורכבים ממחצבים.
המילה הלטינית צמנט שמשה בימי הביניים לתיאור של תערובת חומר מליטה אגרגט דק ומים. בשפות אחדות, כגון צרפתית, המילה צמנט משמשת גם לדבק. בעברית, המילה צמנט משמשת לתיאור אבקת חומר מליטה מחצבי בלבד.
מונחים קרובים הם:
התהליך בו עיסה צמנטית (תערובת צמנט ומים) מאבדת את הגמישות והופכת למוצק נקרא התקשרות. התחזקות המוצק עם הזמן נקראת התקשות או הקשיה.
קיימות שתי קבוצות של חומרי מליטה:
היסטוריה.
מהתקופה הפרה-היסטורית עד סוף התקופה הרומית.
השימוש בתערובות קרקע לצורך בנייה וחיפוי קירות מוכר החל מן התקופות הפרה-היסטוריות המוקדמות. שימוש בסיד כבוי ליצירת רצפות מוכר כבר החל מן התקופה הנאוליתית. השימוש בלִבְנֵי טיט (בוץ) אשר אף הוא החל בתקופה הנאוליתית המריץ פיתוח תערובות קרקע אשר תסייענה בהדבקת הלבנים. במסופוטמיה החל מן האלף השלישי לפנה"ס מוכר גם השימוש בלבנים צרופות (לבני בוץ שעברו שרפה מכוונת), נמצא כי לבנים צרופות הודבקו זו לזו על ידי חומר ביטומני (אספלט) שלו קשיחות גבוהה יותר משל הטין הבוצי.
סיד שימש כחומר מליטה בצפון מזרח אגן הים התיכון, בעיקר ביוון עד לתקופה הרומית. הרומאים שיכללו את מלט הסיד, על ידי עירובו עם אפר געשי ויצרו בטון רומאי. האפר הגעשי המועדף היה מפוצולי שבאיטליה. מכאן המונח העדכני חומרים פוצולאנים (pozzolana באנגלית) - חומרים המתקשרים כימית בנוכחות סיד ומים.
בהיעדר האפר הגעשי, הרומאים השתמשו בתערובת סיד עם חרס טחון או אפר עץ, שאף הם בעלי תכונות פצולאניות. תערובת של סיד וחומר פוצולאני נקרא גם "צמנט רומי". הצמנט הרומי מתקשר כימית (כלומר הופך למוצק) מהר יותר מסיד, ומתגבש גם בהיותו במים, ואף עמיד בפני ארוזיה במים. מסיבה זו, בתהליך ייצור המלט, הצמנט הרומי החליף עד מהרה את הסיד.
מכיוון שהמלט הרומי זקוק למים על-מנת להתקשר כימית, מרבית המבנים ההיסטוריים ששרדו מהתקופה הרומית, הם כאלה שנבנו באזורים ובתקופות בהם הלחות באוויר הייתה מספקת להתקשרות והתקשות מלט זה.
אמנם בישראל ובעולם נמצאו שרידים ארכאולוגים של בטון מתקופות קדומות בהרבה מהתקופה הרומית, אך הרומאים היו הראשונים שעשו שימוש בבטון בקנה מידה גדול. כיפת הפנתאון היא דוגמה לשימוש כזה.
למרות שהרומאים תיעדו בכתב את מפרט הכנת סוגי המלט והבטון, עם נפילת האימפריה הרומית, חלה הידרדרות באיכות הצמנט והמלט. במבנים מהמאה התשיעית עד המאה ה-11 לספירה, איכות המלט הגיעה לשפל. הסיד ששימש להכנת מלט לא נשרף כראוי, והשימוש בחומרים פוצולאנים פסק לחלוטין בחלקים של אירופה, כתוצאה מהיעלמות תרבות הבנייה הרומית.
החל מהמאה ה-12 חל שיפור מתמיד באיכות המלט, ושב השימוש בחומרים פוצולאנים טבעיים, אך לא נתחדש דבר בתחום, עד המאה ה-18
מהמאה ה-18 עד לתקופה המודרנית.