האדופ מאפשר עבודה של אלפי יחידות עיבוד (Nodes) המטפלות בו זמנית במידע בהיקף של פטה-בתים. העבודה היא על קבצים גדולים המבוזרים על פני אשכולות מחשבים תוך שימוש במודל תכנות פשוט. לניהול העבודות במערכת מנוצלת חבילת תוכנה אפאצ'י אוזי ההשראה לפרויקט באה מטכנולוגיות של חברת גוגל: MapReduce ומערכת הקבצים Google File System. הוא נכתב במקור בשפת Java כפרויקט פנימי של חברת Yahoo! והועבר בהמשך לתחזוקה באפאצ'י. חברת Yahoo! היא התורמת הגדולה ביותר לפרויקט ומשתמשת בתוצריו באופן אינטנסיבי. נכון לספטמבר 2011 החברות Yahoo! ו-Facebook שתי המשתמשות בעלות נפח הנתונים הגדול ביותר שטופל באמצעות Hadoop.
יוצר התוכנה הוא דאג קטינג שייעד אותה במקור לפרויקט מנוע החיפוש Nutch. Hadoop הוא שמו של פיל הצעצוע של בנו של קטינג. תמונתו של פיל זה מופיעה בלוגו של הפרויקט.
נכון ל-31 באוגוסט 2022 הגרסה האחרונה של האדופ היא 3.3.4.
ארכיטקטורה.
הארכיטקטורה מורכבת מ-Master ורכיבי עיבוד המעבירים לו מידע. ב-Master מתקבלות תוצאות ומופקת תוצאת העיבוד.
תוכנת Hadoop מחולקת לשלושה פרויקטי ליבה ולפרויקטים נוספים המשלימים אותם, היוצרים ביחד את המוצר השלם.
משתמשים.
ב-Hadoop משתמשות חברות תוכנה רבות וידועות במיוחד לצורך ניהול כמויות גדולות של נתונים באינטרנט. בין המשתמשים רשתות חברתיות מקוונות ומנועי חיפוש. למעשה Hadoop הופך לסטנדרט דה פקטו בתחומו לאחר שיצרנים מובילים רבים משתמשים בו ככלי אסטרטגי ויצרנים מובילים אחרים הכריזו על שימוש בו בעתיד הקרוב.
בין המשתמשים הבולטים בתוכנה ניתן למנות את Yahoo!, פייסבוק, אמאזון, IBM, טוויטר, PayPal, אמריקה און ליין ועוד. EMC, מיקרוסופט ואורקל הכריזו על שימוש עתידי ב-Hadoop במסגרת הפתרונות שלהם ל-Big Data.
Cloudera היא חברה בולטת המבססת את מוצריה על Hadoop בתוספת מוצרי קוד פתוח נוספים.
קונצרט אתנחתא
קונצרט אתנחתא הוא סדרת קונצרטים ותיקה המתקיימת בתיאטרון ירושלים בהפקת קול המוסיקה.
קונצרטי אתנחתא מתקיימים החל משנת 1983, שנת הקמתה של תחנת קול המוסיקה. בשש העונות הראשונות היא נערכה על ידי פאול לנדאו (מנהל המכון למוזיקה ישראלית), ומאז 1989 העורכת והמפיקה היא חיותה דביר. הסדרה "מביאה אל קדמת הבמה את מיטב האומנים הישראלים וגם אמנים מחו"ל, תוך שימת דגש מיוחד על השמעת יצירות של מלחינים ישראלים לצד נכסי צאן ברזל של המוזיקה הקאמרית לתקופותיה".
הקונצרטים מתקיימים באופן קבוע באולם הנרי קראון בתיאטרון ירושלים ומונחים ומוסברים על ידי עורכת הסדרה חיותה דביר. הקונצרטים מועברים בשידור חי בקול המוסיקה והכניסה לקהל היא בלי תשלום.
במשך השנים צברה לעצמה הסדרה מוניטין כבמה המרכזית לחשיפת מוזיקה קלאסית ישראלית ואמנים ישראליים.
מקור המילה אֶתְנַחְתָּא הוא מארמית: "ירד", "הניח". השורש נחת בנטייה. המילה נמצאת בלשון חז"ל ופירושה טעם (סימן) מטעמי המקרא המסמן הפרדה בין חלקו הראשון של הפסוק לבין חלקו השני. בהשאלה מדובר בקטע מעבר מוזיקלי שבין חלקי מופע או יצירה.
יגאל צלמונה
יגאל צַלמוֹנָה (נולד ב-28 באפריל 1945) הוא חוקר, מבקר ואוצר אמנות, והיסטוריון ישראלי. מחקריו של צלמונה מתמקדים בראשיתה של האמנות הישראלית ובייחס שלה אל המזרח הקרוב. בין השנים 2012-1980 שימש צלמונה כאוצר לאמנות ואחר-כך כאוצר ראשי בין-תחומי במוזיאון ישראל בירושלים.
ביוגרפיה.
יגאל צלמונה נולד בשנת 1945 בתל אביב. אביו, מארקו צלמונה, היה רופא שיניים. הוא גדל בשכונת נוה שאנן. בגיל 20 נסע לפריז, שם למד ספרות, אנתרופולוגיה והיסטוריה - ללא ידע מוקדם בצרפתית. בשנת 1966 ניצל צלמונה מהרעלת גז. אירוע זה זכה לחשיפה רבה בעיתונות הישראלית של אותה תקופה. בהמשך נרשם ללימודי תולדות האמנות בסורבון, שם סיים תואר ראשון ושני. עבודת המאסטר שלו עסקה בצייר והפסל (Jean Dubuffet) וביחס בין אמנות גבוהה לאמנות שוליים בעבודתו.
בצרפת נחשף צלמונה להגותם של רולאן בארת ולואי אלתוסר ואל מהפכת הסטודנטים שהתרחשה בשנת 1968. בראיון מאוחר תיאר צלמונה את חוויותיו מן האירועים וטען כי "הייתה תחושה של אוטופיה חברתית, שהמהפכה קרובה. אני זוכר שמלבד היציאה לרחוב וזריקת אבנים, צבענו העתקי גבס של פסלים יווניים באדום. [...] כשהגעתי לסורבון, האוניברסיטה הייתה משובחת מבחינה מקצועית אך שמרנית. הכל השתנה. מבחינה תרבותית המהפכה קרתה: תפישת העולם של האקדמיה השתנתה עם הופעתם של כותבים חדשים ועם השפעות של תפישות עולם מרקסיסטיות על אמנות ותרבות".
אף על פי שבתום לימודיו הוצעה לו עבודה כעוזר הוראה, החליט צלמונה לשוב לישראל. בשנת 1972 החל לעבוד, בתחילה כעוזר למנהל ד"ר חיים גמזו אוצר במוזיאון תל אביב לאמנות ואחר כך כאוצר לפיסול ולרישומים והדפסים במוזיאון. ביחד עם אילן תמיר, ניסה צלמונה לקדם את הצגתם של אמנים צעירים, שעסקו באמנות אוונגרדית ומושגית. מהלך זה נתקל בהתנגדות של גמזו שהיה ידוע בשמרנותו האמנותית. על רקע זה התפטרו, בשנת 1974, צלמונה ותמיר מתפקידם במוזיאון.
לפרנסתו לימד צלמונה בבצלאל, בחוגים לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית ואוניברסיטת חיפה, וכתב ביקורת אמנות בעיתון "מעריב".
בתחילת שנות ה-80 התמנה לאוצר לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל. צלמונה היה שותף לדרכו של יונה פישר, מנהל מוזיאון ישראל, בתמיכה באמנות חדשה ואמנים צעירים. יהושע נוישטיין ראה בצלמונה כמי שריכז סביבו חוג אמנים מושגיים לשעבר שהחלו לעסוק בפיסול.
בינואר 1985 נפתח במוזיאון "ביתן לאמנות ישראלית" שנבנה בתמיכתה של אילה זקס-אברמוב. תערוכת הפתיחה של הביתן נקראה "ציוני דרך באמנות ישראלית", והציגה מבחר של יצירות אמנות ישראלות מאוסף המוזיאון ומאוספים אחרים. קטלוג התערוכה עוצב כחוברת דקה וגדולת ממדים, כמעין עיתון.
בשנת 1998 אצר את התערוכה "קדימה: המזרח באמנות ישראל", ביחד עם תמר מנור-פרידמן. התערוכה סקרה את היחס של האמנות הישראלית אל המזרח הקרוב, אל האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל ואל היהדות המזרחית החל מאמנות "בצלאל" ועד לאמנות של שנות התשעים של המאה ה-20. על פי צלמונה תפיסת המזרח באמנות הישראלית הושפעה באופן עקבי מתולדות הסכסוך הישראלי-ערבי. צלמונה ראה במאורעות תרפ"ט כנקודת שבר, בה נעלמה תפיסת המזרח כמושא לכמיהה יהודית.
בעקבות התערוכה קיים, בחודש יולי, כתב העת "סטודיו", אז כתב עת מרכזי בעולם האמנות הישראלי, דיון אקדמי בשאלות שהעלתה התערוכה וייחד לה מקום נרחב בגליונו. חנן חבר, כמו גם אישים נוספים, העלו בביקורתם את הטענה כי התערוכה והטקסט המלווה אותה אינם יוצרים פרובלמטיזציה של הייצוג האמנותי, ומבטאים את האתנוצנטריות היהודית.
ב-4 במאי 2005 נפתחה במוזיאון ישראל התערוכה "בוריס ש"ץ - כהן אמנות, יצירתו וחזונו של אבי האמנות הישראלית", שהוקמה לציון 100 שנים להקמת "בצלאל" באצירתו של צלמונה.
בשנת 2010, בעקבות פתיחת קמפוס המוזיאון החדש והקמת תצוגת קבע לאמנות ישראלית שאצר צלמונה (עם אמיתי מנדלסון) במוזיאון, הוציא צלמונה את הספר "100 שנות אמנות ישראלית". הספר, טען צלמונה, הציג את התפתחות הקאנון של האמנות הישראלית. הספר יצא לאור באנגלית בהוצאת לונדס האמפריס מלונדון בשנת 2013 ונמצא בסדרת הספרים המומלצים לקריאה של מוסף הספרות של הפיינאנשיאל טיימס.
בין הנושאים שבהם עסק צלמונה היסטוריה של האמנות הישראלית המוקדמת כמו  המחקרים על בוריס שץ, על תקופת מגדל דוד; נושאי
חתך כמו  תפיסת ה"מזרח" של האמנות
הישראלית או חוויית ההתיילדות באמנות הישראלית והצגה מוזיאלית של יצירתם של אמנים עכשוויים
כמו מיכה אולמן, נחום טבת, צבי גולדשטיין, או משה גרשוני.
בשנת 1998 התמנה צלמונה לאוצר הראשי הבינתחומי של מוזיאון ישראל, תפקיד בו החזיק עד לפרישתו מן המוזיאון ב-30 באפריל 2012.
צלמונה מרצה באקדמיה לאמנות ולעיצוב בבצלאל ומשמש כראש המגמה לאוצרות בתוכנית התואר השני של בצלאל ב"מדיניות ותאוריה של האמנויות". היה חבר בוועדות שיפוט של פרסים חשובים, ביניהם פרס ישראל. צלמונה משמש כיועץ לנושאים מוזיאליים לספריה הלאומית של ישראל בתהליך התחדשותה ומעברה לבניין חדש.
צלמונה אב לשניים וסב לחמישה.
מסגרת תוכנה
האצולה החדשה
האצולה החדשה: שיקום הביטחון הלאומי של רוסיה והשבת מורשת הקג"ב (באנגלית: The New Nobility: The Restoration of Russia's Security State and the Enduring Legacy of the KGB; ברוסית: Новое дворянство: Очерки истории ФСБ) הוא ספר תיעודי על שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה שנכתב על ידי העיתונאים הרוסיים אנדריי סולדאטוב ואירינה בורוגן. זהו הספר הראשון שנכתב על ידי עיתונאים רוסיים אודות הפס"ב, מאז 1994, כשהעיתונאית יבגניה אלבץ כתבה את הספר מדינה בתוך מדינה: הקג"ב ויורשיו ברוסיה - עבר, הווה ועתיד (The State Within a State: The KGB and Its Hold on Russia - Past, Present, and Future).
בשנת 2000 הוענק לשירות הביטחון הפדרלי הרוסי, סמכויות רחבות יותר במלחמתו בטרור ובהגנה על הממשל. הספר הוא חקירה של פעילות שירותי הביטחון הרוסיים בשנות ה-90 ובעשור הראשון של המאה ה-21.
בפרקים קצרים וברורים, המחברים מתארים את פעילויות הפס"ב בכלא לפורטובו ובחיסולים ופריצות שונות בחוץ לארץ. הספר מדגים כיצד עם עלייתו של ולדימיר פוטין לשלטון, יורש הקג"ב הלך וצבר עוצמה, כוח ויוקרה ברוסיה.
בספטמבר 2010, פורסם המאמר "האצולה חדשה של רוסיה. עליית שירותי הביטחון של הקרמלין ושל פוטין" שאומץ על ידי מחברי הספר. ביולי 2011, הגרסה הרוסית של הספר יצאה בהוצאת אלפינה ספרים.