עם תום מלחמת ששת הימים שלטה מדינת ישראל, באמצעות ממשל צבאי, על אוכלוסייה של מאות אלפי פלסטינים. בהנהגת המדינה רווחו דעות שונות, ולעיתים סותרות, כיצד לנהוג באוכלוסייה זאת, ולא קיבלה הכרעה חד-משמעית בשאלה זו. אחד הפתרונות היה פינוי מרצון תמורת תשלום סכומי כסף למפונים. פתרון זה הופעל למשך זמן קצר ברצועת עזה.
ביוזמתו של ראש הממשלה לוי אשכול הוקמה לשם כך יחידה חשאית במסגרת הממשל הצבאי ברצועה. שלמה בן אלקנה, שעבר לאחר סיום שירותו במשטרה לשרת במילואים בדרגת סגן-אלוף, בממשל הצבאי ברצועה, הועמד בראש היחידה. הוא נמצא מתאים לתפקיד לאור ניסיונו המשטרתי והמודיעיני והיכרותו את מנהגי הערבים ושפתם. היחידה פעלה זמן קצר בלבד והעבירה אל מחוץ לישראל ולשטחים הכבושים מספר לא רב של ערבים, שתמורת הסכמתם לעזוב שולמו להם סכומי כסף זעומים.
המבצע דעך משום ששר הביטחון משה דיין לא תמך בו. דיין הבין כי בהיעדר הסכמי שלום, שהסיכויים להשגתם התמעטו בעקבות ועידת חרטום באוגוסט 1967 (בה נתקבלו שלושת הלאווים הידועים "לא משא-ומתן עם ישראל, לא הכרה בה, ולא שלום עמה"), תישאר מדינת ישראל בשטחים למשך זמן רב. במצב כזה סבר דיין כי מוטלת עליה האחריות לדאוג לצורכי התושבים. דיין סבר גם כי שמירת השקט בשטחים היא אינטרס עליון של המדינה ולשם כך יש לאפשר לתושבים להתקיים בכבוד וללא אווירה של פחד העלולה להגרם כתוצאה מפעולות של הגירה יזומה.
מלחמת יום הכיפורים.
במלחמת יום כיפור היה שלמה בן אלקנה מניח היסוד להקמת היחידה לאיתור נעדרים לכוחות האוויר, שאוחדה עם זו של כוחות הקרקע ליחידת אית"ן. לאחר שסיים את תפקידו ביחידה במלחמת יום הכיפורים, נאבק בן אלקנה בשלטונות הצבא על מנת שיכירו בצורך קיומה של היחידה גם בימי שיגרה, מאבק שצלח.
פטירתו.
שלמה בן אלקנה פרסם מספר ספרים המתבססים על חקירותיו ועל הידע שלו בענייני ערבים. הוא נפטר בשנת 1993, והיה בן 72 במותו.
בעיר מגוריו, גבעת שמואל, נקרא פארק על שמו ובו טבלת הנצחה לפועלו.
פרשיות בהן טיפל.
בעת שירותו במשטרה ולאחר שחרורו מן המשטרה עסק במספר חקירות הנוגעות לתעלומות מתולדות היישוב:
איתור עצמות אבשלום פיינברג.
גולת הכותרת של גילוייו של בן אלקנה הייתה גילוי הגופה של אבשלום פיינברג איש ניל"י, שהייתה טמונה חמישים שנה בחולות רפיח.
לאחר שאבשלום פיינברג נעלם בראשית שנת 1917 בבורחו מפני הטורקים לחולות סיני באזור רפיח, נעשו ניסיונות לא מעטים לחפש את גופתו. הניסיונות הראשונים נעשו בתקופה הסמוכה להירצחו של פיינברג, הן על ידי הבריטים והן על ידי אנשי ניל"י. בראשית שנות השלושים מצא המהנדס בנימין רן את מקום הקבר, אך הקבר לא זוהה בוודאות.
רק לאחר מלחמת ששת הימים, משתפס צה"ל את השטח שבו נרצח פיינברג, פוענחה התעלומה באופן סופי על ידי שלמה בן אלקנה, שמצא בסוף שנת 1967 את השלד בחולות רפיח, והשלד זוהה כְּשלדו של אבשלום פיינברג, והועבר בטקס צבאי לבית הקברות הצבאי בהר הרצל, שם נטמן בחלקת עולי הגרדום .
מציאת השלד והעברתו גרמו לטיהור שמו של יוסף לישנסקי מן האשמות השווא ברצח אבשלום. בעקבות זאת הועברו גם עצמותיהם של אנשי ניל"י נוספים להר הרצל בטקסים ממלכתיים ואנשי ניל"י זכו להנצחה רשמית של מדינת ישראל.
סטנסיל
סְטֶנְסִיל (מאנגלית: stencil duplicator) הוא הכינוי הנפוץ שניתן בישראל למימאוגרפיה (Mimeograph machine), שיטה לשכפול מסמכים שקדמה למכונת צילום ולמדפסות מחשב. בשפה העברית המונח "סטנסיל" שימש הן לתיאור האביזר והן לתוצר שהופק באמצעותו. בשפה האנגלית (Stencil) המונח שימש בעיקר לתיאור השבלונה ששימשה לשכפול. אין לבלבל שיטה זו עם משכפלת כהל או מכונת ספיריט (), שהייתה טכנולוגיה מתחרה לשיטת הסטנסיל ושכפלה באמצעות המסת צבע של נייר קופי באמצעות ממס כהלי שהיה מעניק לדפים המשוכפלים ריח אופייני, ואשר מראה המכונה דמה לזה של הסטנסיל.
הממציא.
מכונות שונות הומצאו עבור ההדפסה בשיטה זו, ואחד מראשוני הממציאים היה תומאס אדיסון. ממציא מאוחר יותר של מכונה יעילה שעבדה בשיטה זו היה דייוויד גסטטנר (1854-1939), יהודי יליד הונגריה, שהמציא את המכונה במהלך עבודתו בבורסה של וינה. הוא עבר ללונדון, שם ייסד את חברת גסטטנר ב-1881. החברה החלה לייצר מכונות ב-1906, וזכתה להצלחה מרובה עד לכניסתן של מכונות הצילום לשימוש המוני ודעיכת השימוש במכונה. ב-1996 נרכשה החברה על ידי חברת ריקו היפנית.
תהליך השכפול.
השבלונה לשכפול הוכנה משעוונית דקה. השעוונית חוברה בקצה העליון אל דף נייר לבן, מסוג מיוחד, עם נייר העתקה (קופי) שחור בין השניים. ההדפסה על גבי השעוונית נעשתה בהקלדה במכונת כתיבה ללא סרט דיו, בניגוד לפעולת ההדפסה על גבי נייר רגיל. המקשים החשופים נקבו בשעוונית המתוחה חורים בצורת האותיות שבקצותיהם ואלה הוטבעו דרך נייר ההעתקה על גבי הנייר שמתחת. לאחר סיום ההדפסה אפשר היה להגיה את הכתוב על ידי הגבהה זהירה של השעוונית המחוררת ושל נייר ההעתקה. במקרה של טעויות מעטות, אפשר היה לסתום את חריר האות השגויה בנוזל תיקון מיוחד, ורוד, ואחרי שהתיקון יבש, להדפיס עליו מחדש את האות הנכונה. במקרה של טעויות רבות, עדיף היה לזרוק את השעוונית השגויה ולהתחיל הכל מחדש. אפשר היה לכתוב על השעוונית גם בכתב יד ולעטרה באיורים, באמצעות חרט מיוחד. הודות לנייר ההעתקה נותר על הדף התחתון העתק מיידי של המסמך, שאפשר היה להשתמש בו לצורך ארכוב או השוואת גרסאות.
עם השלמת הפעולה, הופרדה השעוונית (השבלונה המוכנה) משני הדפים האחרים והועברה אל מכונת השכפול, שם הוצמדה אל גליל גומי מרוח בדיו מיוחד. סיבוב הגליל בידית הצמיד את השעוונית המחוררת אל הדפים הריקים שמתחתיו, הדיו עבר בלחץ דרך חרירי האותיות ואלה הוטבעו על גבי הנייר, שסולק הצידה לפנות את מקומו לבא אחריו.
בדרך מייגעת זו הודפסו עלונים, מבחנים, ספרי לימוד וכל מסמך אחר, שדרש תפוצה רחבה מעבר לשניים-שלושה העתקים במכונת כתיבה. במשך השנים פותחה מכונת שכפול חשמלית, שהוציאה מספר רב של דפים ללא יגע, אך עם הזמן עברה שעוונית הסטנסיל בהדרגה מן העולם כשאת מקומה תפסו תחילה מכונת הצילום ובהמשך, מדפסת המחשב.
השימוש בטכנולוגית השכפול בימינו.
בשנת 1986, חברת Riso Kagaku Corporation, פיתחה מכונת שכפול דיגיטלית שעובדת על טכניקת הסטנסיל. המכונה שונה ממכונת הסטנסיל המסורתית בכך שאין צורך להכין את השבלונה לשכפול באופן ידני. הכנת השבלונה (שנקראת מאסטר) מתבצעת על ידי סריקת הדף שאותו רוצים לשכפל, וראש תרמי אשר יוצר חורים קטנים במאסטר בצורת הדמות המיועדת להדפסה על ידי הדף. המאסטר נכרך סביב גליל, ודיו עובר דרך החורים ויוצר על הדף את הדמות המיועדת להדפסה. עם הכנת מאסטר חדש, המאסטר הישן נזרק למיכל עודפים, ובצורה הזו, המפעיל לא צריך לגעת במאסטר המצופה בדיו.
מכונות שכפול דיגיטליות משמשות בדר"כ לשכפול מסמכים בכמויות גדולות (אלפי עותקים), והן מגשרות בין מכונת צילום, שמותאמת להדפסה של עד 100 עותקים לפחות, ובין מכונת דפוס אופסט שמתאימה להדפסות של מאות אלפי עותקים אם לא מיליון עותקים.
מחלף מוצא
מחלף מוצא הוא מחלף המחבר את כביש 1 ורחוב שורק בסמוך ליישובים מבשרת ציון ובית זית וכביש 16 . המחלף הוא מטיפוס מחלף יהלום, המאפשר תנועה רציפה בכביש 1 באמצעות מנהרה שנכרתה בתוואי הדרך המשנית מתחת לכביש 1. המחלף נפתח לתנועה בשנת 1990, והוא נקרא על שם היישוב הסמוך מוצא שהפך מאז לשכונה בירושלים. בסמוך למחלף עובר ערוצו של נחל שורק.
היסטוריה.
צומת מוצא ו"סיבוב מוצא".
באמצע שנות ה-60 הוחל בהרחבת כביש 1 לכביש דו־מסלולי עם הפרדה בין כיווני הנסיעה. בשנת 1965 הושלמה הרחבת קטע הכביש בין מוצא לירושלים ל-4 נתיבים. אחר כך הורחבה העלייה לקסטל לשלושה נתיבי נסיעה לכל כיוון בתוואי תלול מאוד. ב"סיבוב מוצא", החוצה את עמק מוצא, שלושת נתיבי הנסיעה של העלייה לקסטל צמצמו לשני נתיבים, בנוסף היה במקום צומת הכניסה ליישובי האזור מוצא, בית זית ומבשרת ציון. המקום הפך למוקד של תאונות דרכים עם הגידול במספר הרכבים המשתמשים בכביש, ואירעו בו מספר רב של תאונות דרכים קטלניות.
הפתרון שהוצע בסוף שנות ה-80, לטיפול בצומת ובסיבוב מוצא, היה לבנות כביש מהיר חדש לירושלים (כביש 45) כך שכביש 1 ישמש ככביש משני. זאת מאחר שיישור תוואי הכביש הקיים נחשב בלתי אפשרי, מסיבות הנדסיות ומחשש לפגיעה קשה בנוף. סלילת כביש 45 בוטלה אחר כך.
הקמת המחלף.
לאחר מאבק ארוך של תושבי האזור הוקמה בשנות ה-90 של המאה ה-20 מנהרה מתחת לכביש 1 במקום צומת מוצא, סמוך ל"בית האדום". עם זאת, התוכנית ליישור סיבוב מוצא, על ידי בניית גשר החוצה את העמק לא בוצעה מחוסר תקציב.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 החלו עבודות לסלילת תוואי חדש לכביש 1 דרך צפון ירושלים שכינויו היה "כביש 9 (ירושלים)", בעוד התוואי הישן משמש ככניסה למרכז העיר. פיצול התוואי הישן מהתוואי החדש נקרא מחלף שער מוריה ונבנה כמחלף "T" חלקי בסמוך למחלף מוצא המקורי. גשר ארוך וגבוה מקשר אל התוואי הישן, בעוד הכניסה לתוואי החדש עוברת מתחת לגשר. מחלף שער מוריה בעבר הווה את חלקו המזרחי של מחלף מוצא, למרות שהוא מרוחק כקילומטר מזרחה ממחלף מוצא. מחלף שער מוריה נפתח לתנועה בשנת 2007.
יישור סיבוב מוצא.