ארבע עשרה שנות שלטונו האחרונות של היילה סלאסי היו רצופות במרידות מקומיות, בעיקר בידי איכרים מרודים, אשר סלדו מעושר הכנסייתי מחד ומאידך מהניכור הקיים במוסד הכתר של הקיסרות. אריתראה עוד משנות ה-50 בעת הפכה לחלק מהקיסרות האתיופית. החלה לגבש מתכון לתוכנית לאומית עצמאית, מנותקת מזאת של אתיופיה. לאורך שנות שלטון איטלקי רצוף במשך שישים שנה ועוד עשור של שלטון בין-לאומי. התקיימה באריתראה מנגנון מנהלי עצמאי של מפלגות וממשל אוטונומי, תיגרי נוצרי. עם הפיכת לחלק מאתיופיה בשנת 1952, איבדה למעשה אריתראה את עצמאותה והחלו להתגבש בה בעזרת של מצרים תחת הנהגתו של נאצר, תנועות שחרור לאומיות אריתראיות. התנועות, דרשו עצמות ולא בחלו בשימוש בטרור כדי להשיג את מטרתם. הם הושפעו מאוד מהרעיון הפאן לאומי ערבי הגדול של נאצר או הנאצריזם. חינוך או יותר נכון לומר, מטווה של אריגים אידאולוגים שצצו במצרים בשנות ה-50 וה-60 ובואו לידי ביטוי, באמונה כי העולם הערבי מחולק לשלושה מעגלים. המעגל הערבי, המעגל האפריקני האסלאמי ומעגל קרן אפריקה. כולם בכללות שייכים לאומה אחת מאוחדת. שיווניות, אנטי-קולונאלית, אנטי-מערבית ואנטי-ליברלית. ולכן, בקהיר התאמנו וחונכו אנשי האופוזיציה כנגד השלטון האתיופי שנראה כהמשך של הקולוניאליזם ואף מעוז הליברליות של אפריקה. אולם, מלבד עזרה לעודד קבוצות לאום מוסלמיות, נרתע נאצר מלנקוט עמדה מוצקה מול אתיופיה, שלטענתו הייתה חלק מהמארג ליצירת איחוד אפריקאי, כנגד המערב. לבסוף השפעות נאצזרייות, קומוניסטיות וכן התנהלות לקויה של הממשל, כנראה הובילה לבסוף למהפכה בדגם קמוניסטי של החונטות האתיופיות אשר תפסו בתחילת שנות ה-70 את השליטה במדינה. בשנת 1983 נתפס השלטון גם בידי הרודן מנגיסטו היילה מריאם שניהל בשנים 1987–1993 מדיניות קומוניסטית ברחבי המדינה.
בשנת 1974, עם כינון המשטר הקומוניסטי, בסיום המהפכה באתיופיה, כנגד מוסד המלוכה התאוקרטי ותחתיה יסודה של מדינה קומוניסטית. יסוד המשטר המהפכני יצר פגעה קשה במעמדה היסטורי של אתיופיה. המשטר הפריד בין הדת והמדינה. והבטיח שיוון בין כל הדתות1. בעקבות כך, בסיס הכלכלי של מוסדות הכנסייה האתיופית, נפגע איפוא קשה מאוד ואדמות רבות שבהם שלטה הכנסייה, הושמטו לטובת ה"קולקטיב”. ואף חמור מכך, המשטר המהפכני הצהיר על עצמו כאתאיסטי ולא נמנע להערים קשיים רבים על מאמיני הכנסייה. עם זאת, הוא אינו תקף באופן ישיר את הנצרות ואת מאמינה ולכן רוב האוכלוסייה בתקופת המשטר הדתי יכלה לקיים את אורח חייה ואת החגים ללא חשש מהמשטר. כמו כן, בימיו של הכומר סולומון, חרף הדחתם של בישופים רבים, ואשמתם בשחיתות ובפגיעה בהמון. המשיך לקיים מגיעים ישירים עם השלטון. במידה דומה כפי שהתקיימה בתקופת הקיסרות האתיופית.
אומנם, אכן ניתן לראות פגיעה במעמד הכנסייה כמוסד מוניציפלית. המוסד הכנסייתי נראה כמיושן ונצלני, קיבל את אהדת המשטר הקומוניסטי להדיח את הכנסייה מהשפעת על המדינה הרבתית. וזאת במיוחד גובה בידי בני המיעוטין – המוסלמים – אך גם בידי שכבת העם הרחבה שסבלה מעול שיעבוד הכנסייה. אומנם, למרות הפיכת של הכנסייה האתיופית לגורם שוליי בתוך המערג הפוליטי של אתיופיה הקומוניסטית, דווקא נראה שלקראת סוף שנות ה-70, המשיכה הכנסייה האתיופית לשוב ולקבל בקרב מאמינה מעמד מיוחד ויחודי. מה שהטיב עם הכנסייה מאוד והשיל ממנה את האשמה בשחיתות, רודנות וניצול של ההמון כפי שהיה בראשית המהפכה. הכנסייה נחשבה מעתה כמשמרת הנצרות וכן בתור התרסה וחתרנות אנטי-מהפכנית. לפיכך, עצם איבוד מעמדה הפוליטי ורכושה לידי המשטר המהפכני - פתח בפני הכנסייה האתיופית צוהר להתקרב אל מאמינה ושוב לחזק את תמיכתם שאבדה בשנים קודם לכן. בעקבות המהפכה, הובילה את הכנסייה, שקודם לכן לא הייתה מוכנה לשינוי, להעבור רפורמות מרכזיות שבהן מתן הכסף לכנסייה יעשה מתוך נדיבות ואדיקות דתית של המאמין ולא מתוך חובה וציווי כפי שהיה בתקופה הקיסרית. כמו כן, נהנת הכנסייה בתקופת המשטר המהפכני לתמיכה רבה הן של המון העם והן של מדינות וארגונים נוצרים זרים שחרדו לגורלה של הכנסייה האתיופית הייחודית. ובכך שימר את מעמדה של הכנסייה בעייני ההמון, הוביל לרפורמות חשבות שהכנסייה הייתה זקוקה להם ולכן עם קריסת המשטר הקמוניסטי למעשה המשיכה הכנסייה האתיופית להוות גורם חשוב ומכריעה באתיופיה עד ימינו אלו.
לסיכום, אף על פי שמהמשטר המהפכני יצאה כנגד מוסד הכנסייה הנוצרית. והוביל אותו לפגיעה כלכלית ופוליטית וחברתית קשה. וזאת אנו רואים, בהשמטת האחיזה של הכנסייה בקרקעות, הפרדת דת ומדינה והדחתם של בישופים רבים ממוקדי הכוח הפוליטיים. לצד יחס שפל לכנסייה בתור מוסד מיושן, חתרני ורודני המזיק לקולקטיב ונראה בעיני נושא הדגל של המהפכה הקומוניסטית באתיופיה בתור, מייצגי הבורגנות ואנטי-מהפכנים. ועם זאת, למרות ניתוק הקשר היסטורי שבין הכתר לצלב בשנת 1974, לאורך תקופת המשטר המהפכני נערכו מספר רפורמות בכנסייה, נוצרו מגיעים בין המשטר לכנסייה וכן מעמדה לא נפגע בקרב ההמון, אף הוטב ורבים ראו בו כמקור משמר גחלת הנצרות וכחותר תחת המשטר
הקמוניסטי מה שישמר את הכנסייה האתיופית ולמעשה הוביל מפגיעה קשה בה לצמחייה ועלייה מחדש. אך האימפריה האתיופית אינה שבה לקדמותה. מוסד הקיסרות לא שוקם. והקשר בין הכתר לצלב אבד במהפכה הקומוניסטית לעד.
שבעת פלאי תבל של ימי הביניים
רשימות של פלאי תבל לתקופת ימי הביניים מופיעות בכתבים היסטוריים רבים. הרשימות שונות בשמן, במספר פלאי התבל המופיעים בהן ובמקור.
בין הכותרות לרשימות אלו ניתן למצוא: "פלאי תבל של ימי הביניים" (ללא כל ציון למספר שבע), "שבעת פלאי תבל בימי הביניים", "פלאים אדריכליים בימי הביניים".
סביר כי רשימות אלו לא נוצרו בתקופת ימי הביניים, אלא בתקופה מאוחרת יותר, שכן עצם השימוש במילה ימי הביניים לא נעשה לפני המאה ה-16. התנועה הרומנטית הידועה בהערצת ובהאדרת כל הקשור לתקופת ימי הביניים, מתאימה יותר ליצירת רשימות אלו.
האתרים המוזכרים לרוב:
אתרים נוספים שמופיעים בכתבים:
לואיזה, נסיכת סבויה
לואיזה, נסיכת סבויה (באיטלקית: Luisa di Savoia; 11 בספטמבר 1476 – 22 בספטמבר 1531), הייתה אמו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת.
ביוגרפיה.
שנותיה הראשונות.
לואיזה נולדה ב-11 בספטמבר 1476 במחוז אַן, כבתם הבכורה של פיליפו השני, דוכס סבויה, ואשתו הראשונה מרגריט מבורבון. אחיה הצעיר, פיליברטו, ירש את אביהם כשליט דוכסות סבויה וכראש בית סבויה.
לואיזה נישאה בשנת 1488, בגיל 12, בפריז לשארל, רוזן אנגולם. שארל היה אז בן 29 והיו אלו נישואיו השלישים. לזוג נולדו שני ילדים: מרגריט בשנת 1492, ופרנסואה בשנת 1494.
לואיזה הייתה בקיאה בפוליטיקה ודיפלומטיה והייתה מעורה בהתחדשויות האמנותיות והמדעיות שהגיעו מאיטליה של עידן הרנסאנס. היא גם וידאה כי ילדיה יחונכו ברוח הרנסאנס האיטלקי. היא התאלמנה בגיל 19 והקדישה את מאמציה להבטחת עתיד מוצלח לילדיה. לשם כך העבירה את משפחתה לחצר המלך לואי השנים עשר, בן דודו של בעלה.
פרנסואה הצעיר הפך לחביב המלך, שהשיא אותו לבתו הבכורה קלוד בשנת 1514, ובכך הפך אותו למעשה ליורשו. עם מותו של לואי בשנת 1515 פרנסואה הוכתר למלך צרפת. כחודש לאחר הכתרתו פרנסואה העניק לאמו את התואר "דוכסית אנגולם" ומאוחר יותר את התואר "דוכסית אנז'ו".
אמה של לואיזה, מרגריט מבורבון, הייתה אחותם של דוכסי בורבון האחרונים, שמתו ללא יורשים זכרים. עם מותה של אחייניתה סוזן, דוכסית בורבון בשנת 1521, לואיז החלה לטעון לבעלות על דוכסות אוברן ועל שטחים אחרים שבבעלות בית בורבון. טענות אלו, שנתמכו על ידי בנה המלך, גרמו ליריבות בינם לבין אלמנה של סוזן, שארל השלישי, דוכס בורבון. שארל כרת ברית עם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ועם הנרי השמיני, מלך אנגליה במטרה לפלוש לצרפת ולהפיל את המלך, אולם פרנסואה גילה את דבר הקנוניה וגירש את שארל מצרפת. כך לואיזה קיבלה גם את דוכסות אוברן.
עוצרת הממלכה.
הנסיכה לואיזה שימשה פעמיים כעוצרת הכתר הצרפתי, בזמן שבנה המלך לחם בשווייץ ובאיטליה. כשפרנסואה נלקח בשבי על ידי מלך ספרד בשנת 1525 היא שמרה על חוזקה של צרפת וכן החלה במשא ומתן דיפלומטי למען שחרור בנה. בעזרת הנרי השמיני, מלך אנגליה וסולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית היא הצליחה להחזיר את פרנסואה מהשבי.
לואיזה שיחקה תפקיד דיפלומטי חשוב גם כאשר פרנסואה שהה בצרפת. בשנת 1529 היא ניהלה משא ומתן מול גיסתה, מרגרטה לבית הבסבורג, והשתיים הביאו להסכם שלום בין צרפת לאימפריה הרומית הקדושה, הסכם שנקרא גם "שלום שתי הגבירות".
לואיזה מתה בשנת 1531 ונקברה בבזיליקת סן-דני. לאחר מותה כל אדמותיה עברו לבנה והפכו לרכוש הכתר הצרפתי.
דה-קוהרנטיות קוונטית
בתורת הקוונטים, דה-קוהרנטיות קוונטית היא הדרך לתאר את התגובה של מערכות מיקרוסקופיות עם סביבתן. תגובה זו, שלעיתים יכולה להיקרא "מדידה", גורמת לשינויים במערכת הנראים כמו קריסת פונקציית הגל, בהתאם לפירושים מסוימים של תורת הקוונטים. דה-קוהרנטיות קוונטית נגרמת על ידי אבולוציה תרמודינמית שאינה הפיכה, בניגוד לאבולוציה האוניטרית שנגזרת ממשוואת שרדינגר.
מערכת קוונטית היא קוהרנטית כל עוד היא אינה שזורה עם סביבתה, כך שהיא יכולה להימצא בסופרפוזיציה של מספר מצבים היכולים להתאבך זה עם זה. ברגע שהמערכת מגיבה עם סביבתה בצורה כזו שלכל מצב של המערכת יש מצב מקביל של הסביבה ומצבי הסביבה אינם חופפים ניתן להגיד שהסביבה "מדדה" את המערכת וזו איבדה את הקוהרנטיות שלה.