המנזר הוכר כמנזר משנה של מנזר קלרבו ב-1133. ברנרד מקלרבו שלח את ג'פרי ד'אינאי, שהיה אחד מתלמידיו, לפקח על בניית המבנים הראשונים. המנזר נהנה מתרומות נדיבות החל מתחילת העבודות. בשנת 1135 עבר להתגורר במנזר הדיקן של הכנס של יורק לענייני דת, ביחד עם שניים מעוזריו, ספרייתו הגדולה ועושרו הרב. עושרו של המנזר ואדמותיו המשיכו לגדול במאה ה-13.
תקופה השגשוג של המנזר, שנמשכה 400 שנים, משתקפת בהריסות המבנים המהוות את המתחם המנזרי הגדולה ביותר בממלכה המאוחדת. בניית המנזר נמשכה עד המאה ה-16. המגדל של המנזר נבנה בחלקו הצפוני של הטרנספט זמן קצר לפני שהמלך הנרי השמיני הורה על פירוק המנזרים ב-1539. הכתר הבריטי מכר את המבנים של המנזר והקרקעות שמסביבם נמכרו ב-1 באוקטובר 1540 לסר ריצ'רד גרשאם, שהיה סוחר לונדוני. בזמן המכירה המנזר נחשב לעשיר ביותר בממלכה.
תיאור.
בנייתו של המנזר החלה ב-1132 כאשר האבנים נחצבו מהסביבה המקומית, אם כי בתקופות מאוחרות יותר הוספו למנזר מספר תוספות ושינויים, ובכך סגנון הבנייה שלו היה שונה מהקו הנוקשה של הסגנון הציסטרסיאני. המנזר שוכן במרחק קצר בכיוון צפון מהנהר סקל. הקלויסטר נמצא בדרום, כאשר הצ'פטר האוס והפיסליס (חדר משותף לנזירים) פונים אל השביל המזרחי, וחדר האוכל (ביחד עם המטבח והמזווה) נמצא בזווית ישרה ביחס לשביל הדרומי.
במקביל לשביל המערבי נמצא תת-מבנה מקומרן שבו יש קלויסטרים רבים המשמשים כתאים עבור הנזירים וכתאי אחסון, ומהווים תמיכה למגורי העובדים שמעליו. הבניין הזה משתרע לאורך הנהר. מגורי הנזירים היו מעל הצ'פטר האוס, בחלק הדרומי של הטרנספט.
האופי החריג של סידור המנזר ניכר במטבח הנמצא בין הפיסליס וחדר האוכל, ובמיקומה של המרפאה מעל הנהר במערב, בסמוך לבתי האורחים. בנוסף, במנזר יש בית מקהלה גדול שהוקם על ידי אב המנזר ג'ון מיורק בין 1203 ל-1211, והורחב על ידי יורשו עד לטרנספט המזרחי, ולאחר מכן עד המגדל שנבנה באופן חריג בקצה הצפוני של הטרנספט הצפוני.
בין שאר החלקים של המנזר ניתן למנות את קפלת הנאומים שמידותיה היו 46.5 על 23 רגל, ואת המטבח שמידותיו היו 50 על 38 רגל. ארגונו ואופיו של הבניין מעידים על עושר ועוצמה פאודלית רבים.
מנזר פאונטיינז מתוחזק על ידי קרן המורשת האנגלית, והוא שייך לקרן הלאומית. הוא נמצא בסמוך לגן המים המלכותי סטאדלי, שהוא אתר נוסף השייך לקרן הלאומית. הקרן מחזיקה בבעלותה גם את פאונטיינז הול, שהגישה הציבורית אליו מותרת באופן חלקי.
פונטה (רובע)
פונטה (באיטלקית: Ponte) הוא שמו של הרובע החמישי מבין רובעי העיר רומא בירת איטליה.
משמעות שם הרובע במילה "גשר" באיטלקית. הרובע נקרא על שם גשר סנטאנג'לו המקשר את הרובע אל רובע בורגו מעברו השני של נהר הטיבר. הגשר נבנה על ידי הקיסר אדריאנוס על מנת לקשר את המאוזוליאום שבנה (כיום טירת סנטאנג'לו) עם העיר רומא שהייתה מעברו השני של הנהר.
בתקופת שלטונו של האפיפיור סיקסטוס החמישי שונו גבולות הרובע, כך שהגשר אינו נמצא בשטחי הרובע כיום, אולם הרובע שמר על שמו המקורי, והגשר מופיע על לוגו הרובע.
היסטוריה.
בתקופת שלטונו של הקיסר אוגוסטוס היה האזור בו ממוקם כיום הרובע שייך לרובע הרביעי של רומא מתוך 14 רובעי רומא. באותה עת נקרא הרובע בשם "קירקוס פלאמיניוס" (בלטינית: Circus Flaminius), והיה חלק מאזור שדה מרס (בלטינית: "קמפוס מרטיוס" - "Campus Martius").
הקיסר נירון בנה גשר מעל נהר הטיבר, שקישר את הרובע לגדתו השנייה של הנהר, לעבר הויה טריאומפאליס (גשר שנקרא "טריאומפליס" (triumphalis) על שם הדרך, או "נירונאנוס" (Neronianus) על שם הקיסר, ועליה עברו תהלוכות הניצחון. לימים נקרא הגשר "פונס וטיקנוס" (Pons Vaticanus) מאחר שהוביל לעבר קיריית הוותיקן. הגשר נהרס בימי הביניים וזכה לכינוי "פונס רפטוס" (הגשר השבור).
על גדת נהר הטיבר, בתחומי הרובע, היה מעגן ששימש להבאת חומרי בנייה למקדשי רומא העתיקה.
במהלך ימי הביניים נותר הרובע מיושב בצפיפות, והבנייה ברובע בימי הביניים ובתקופת הרנסאנס העלימה את שרידי המבנים מהעת העתיקה. הרובע נותר מיושב בצפיפות על אף הכשלים באמות המים הרומיות, בשל קרבתו לנהר הטיבר, דבר שאיפשר הבאת מי שתייה ורחצה מהנהר אל הרובע. הקרבה בין הרובע לקיריית הוותיקן הביאה לכך שהרובע המה עולי רגל, ותושבי הרובע התפרנסו מהלנתם והאכלתם של עולי הרגל הרבים, וממכירת חפצי קדושה לעולי הרגל.
במהלך המאה ה-16 נבנו ברובע ארמונות רבים לעשירי העיר, וזאת על אף שנהר הטיבר הציף את הרובע מדי מספר שנים.
לאחר איחודה של איטליה, הקמת ממלכת איטליה בשנת 1870, והפיכת רומא לבירתה, נבנו על גדות נהר הטיבר רציפים למנוע את ההצפות, וגשרים חדשים נבנו על מנת לקשר את קיריית הוותיקן עם רובע פראטי. בניית הרציפים פגעה באופיו הבניימי של הרובע, מאחר שחלקים ממבני הרובע נהרסו בעת בניית הרציפים, והגשרים החדשים העבירו את התנועה לרבעים אחרים של רומא.
אתרים בעלי חשיבות.
ברובע ממוקמות כנסיות רבות ובהן סנטה מריה דלה פאצ'ה, סנטה מריה דל'אנימה וסן ג'ובני דה פיורנטיני. ברובע עוברת ויה ג'וליה וממוקמים בו מבנים רבים מתקופת הרנסאנס בהם ארמון דיי פופזי ("ארמון הבובות" הנקרא על שם חזיתו המעוטרת).
טירת קונווי
טירת קונווי (אנגלית Conwy Castle) היא טירה בעיירה קונווי שבחוף הצפוני של ויילס. בעבר נקראה "טירת קונוויי" ("Conway Castle").
היסטוריה.
הטירה נבנתה בין 1283 ל-1289, כחלק מהמערכה השנייה של המלך אדוארד הראשון לכיבוש ויילס. בדומה לטירות רבות באזור היא תוכננה על ידי ג'יימס מסנט ג'ורג'. אדוארד הראשון שילם כ-15,000 לירות שטרלינג עבור בניית הטירות ומערכת הביצורים בגוינד, והיה זה הסכום הגבוה ביותר שהוציא על טירה כלשהי מבין אלה שהקים בוויילס בין 1277 ל-1304.
הטירה מחולקת לחלק פנימי ולחלק חיצוני המופרדים על ידי חומה עבה, ובכל אחד מקצותיה ניצב צריח. גובה הצריחים הוא כ-22 מטר, קוטרם הוא כ-10 מטר. וקירותיהם ברוחב של כ-5 מטר.
הטירה דומה לטירה קונצנטרית, אך צורתה המדויקת היא ליניארית. בדומה לטירת קרנארבון, היא נבנתה על בליטת סלע, על מנת להפחית את האפשרות של חדירה אליה באמצעות חפירת תעלות. בבניית הטירה נוצלו יתרונות גאוגרפיים נוספים, ומטרתה העיקרית הייתה להגן על מוצא הנהר קונווי.
אחוזת בודיסגאלן הול הסמוכה נבנתה במאה ה-13 כנקודת תצפית למקרה של התקפה, כיוון שהטירה אינה חולשת היטב על השטח שסביב לה. חלק מהאבנים ששימשו לבניית הטירה נלקחו מאזור בודיסגאלן.
במהלך המאה ה-14 לא נעשה בטירה שימוש, אלא במקרים בודדים בלבד, והיא לא הייתה נתונה במצור עד למלחמת האזרחים האנגלית. ב-1609 התדרדר מצבה של הטירה באורח חמור, ובשנת 1665 הוסרו ממנה חלקיה העשויים מעץ, ברזל ומעופרת על ידי ויליאם מילוורד ובהוראת הלורד השלישי מקונווי.
לטירה מעמד של מונומנט היסטורי, מוגדרת כמבנה רשום דרגה I, והיא חלק מאתר המורשת העולמית "טירות וחומות המלך אדוארד בגוינד" שהוכרז על ידי אונסק"ו ב-1986.
טרווי (רובע)
טרווי (באיטלקית: Trevi) הוא שמו של הרובע השני מבין רובעי העיר רומא בירת איטליה.
מקור השם אינו ידוע, וייתכן שמקורו במילה הלטינית "טריוויום" ("trivium") שמשמעה "שלושה רחובות", בשל מפגשת שלושת הרחובות המובילים לכיכר דיי צ'רוצ'יפרי, הנמצאת כיום ליד כיכר טרווי. לוגו הרובע מתאר שלוש חרבות על רקע אדום, וייתכן שהחברות מסמלות את שלוש הדרכים.
היסטוריה.
בתקופת הרפובליקה הרומית היה האזור בו ממוקם כיום רובע טרווי, חלק מהרובע השלישי של העיר רומא. כאשר חולקה העיר ל-14 רבעים בתקופת כהונתו של הקיסר אוגוסטוס חולק שטח הרובע לשני רבעים: הרובע השישי של רומא, שכונה לימים "אלטה סמיטה" (Alta Semita), והרובע השביעי של רומא, שכונה לימים בשם "ויה לאטה" (via Lata). חלוקת הרובע הפרידה בין אזור הגבעות בו היה ממוקם מרכז עסקים מרכזי של העיר רומא לבין אזור של וילות של עשירי רומא, על גדת נהר הטיבר.
לאחר נפילתה של האימפריה הרומית פחת מספר התושבים באזור הגבעות, ואלה התקרבו לגדת הנהר, בשל סתימת אמות המים הרומיות, והכרח לגור בקרבת הנהר על מנת להשתמש במימיו. אזור הגבעות של הרובע נותר בלתי מיושב עד תקופת הרנסאנס.
בתקופת הרנסאנס נבנו באזור הרובע רחובות חדשים, כנסיות וארמונות (ובהם ארמון הקווירינל - ששימש את האפיפיור כבניין הממשל המרכזי של רומא). בנייה זו התאפשרה בעקבות שיקום אמות המים הקדומות ובניית אקווה וירגינה בנתיב האקווה וירגו העתיקה.
בתקופת שלטונו של נפוליאון בונפרטה ברומא, לאחר כיבושה בשנת 1811 נבחרה גבעת הקווירינל על ידו כמרכז השלטון ברומא. נפוליאון לא הספיק לבנות את מבני השלטון בעיר, אולם תוכניתו הושלמה לאחר איחוד איטליה, הקמת ממלכת איטליה בשנת 1870 והפיכת רומא לבירתה - עת נבנו מספר רב של מבני ממשלה בשטחי הרובע, וארמון הקווירינל הפך לארמון המלוכה האיטלקית. לימים, בשנת 1948, עם ביטול המלוכה, הפך הארמון למשכנו הרשמי של נשיא איטליה.
בשטח הרובע נמצאת כיום מזרקת טרווי, אחת מסמלי העיר רומא. כמו כן נמצא ברובע ארמון ברבריני - הארמון הגדול והמפואר ביותר שנבנה בעיר בסגנון הבארוק. ברובע נמצאת כיכר ברבריני ובה מזרקת טריטונה מעשה ידי ג'ובאני לורנצו ברניני.
טירת בומריס