מספר חודשים לאחר יציאת הגיליון המיוחד, לוק פרסם את האסופה בגרסת ספר תחת הכותרת "השחור החדש" (The New Negro). שם הספר הפך גם שם נרדף לתנועת הרנסאנס: "תנועת השחור החדש". הספר היה גרסה מורחבת של הגיליון, אך הוא כלל יצירות שלא פורסמו בגיליון והיה שונה מבחינת הנושאים ועבודת העריכה. בניגוד לגיליון מוקד הספר לא היה הארלם, אלא תנועת ההתחדשות השחורה באופן רחב יותר. מלבד כישורי עריכה, לוק תרם לספר ארבעה מאמרים ואת המבוא.
המבוא, שכשם האסופה נקרא "השחור החדש", מוערך על ידי רבים כיצירה החשובה ביותר של לוק וכמניפסט שביטא את הערכים המרכזיים של התנועה. לוק פתח את המבוא בהצהרה על רוח חדשה וערה בדור הצעיר; רוח שמבשרת טרנספורמציה ממה שהוגדר כ"בעיה" לשלב פרוגרסיבי של חיי האדם השחור. תיאור העבר כעיסוק בבעיה מתייחס לביטוי הרווח "בעיית האדם השחור" (The Negro Problem). לפי לוק "השחור הישן" היה "יצור של דיון מוסרי ומחלוקת היסטורית" ו"יותר כמו פורמולה מאשר בן אדם", כפי שניתן להבין מתיאורו כבעיה. הוא כותב ש"עד לאחרונה, ללא הבנה עצמית, היינו בעיה לעצמנו כמעט כפי שהיינו בעיה לאחרים". בכך הוא מתייחס גם למה שהוא רואה כשיתוף פעולה של השחורים עם המערכת הדכאנית שנכפתה עליהם ועל הבנת עצמם דרך נקודת המבט של המדכא: "הצל של עצמו [של האדם השחור] היה יותר אמיתי עבורו מאישיותו". מנגד, השחור החדש מסיר את "הגולם של בעיית האדם השחור" ומשיג על ידי כך "משהו כמו אמנציפציה רוחנית". האמנציפציה שלוק מתאר כרוכה בהבנה עצמית שמאפשרת ביטוי עצמי וביטחון עצמי שמשתקפים בדינמיות היצירתית המוצגת בספר.
לוק שילב במבוא את התמות שבהן עסק במהלך הקריירה האקדמית שלו. הוא דוחה את ההתייחסות לגזע כיסוד ביולוגי וטוען כי בעבר הגזע השחור היה "גזע" רק בשם ורק בשל מצבם המשותף. אולם ההתייחסות למושג "גזע" אינה מבטלת, אלא מתייחסת לאופן בו התנועה החדשה יוצרת שותפות המבוססת על תודעה משותפת, חיים משותפים והגדרה עצמית. בהתייחס לקשרים בין גזעים הוא מדגיש את האופן שבו תודעה נוצרת דרך הדדיות ומגע בין קבוצות שונות. בהקשר זה הוא מבקר את תהליך ההפרדה בין לבנים ושחורים.
מלבד הצהרת הכוונות, לוק מנתח במאמרו גם את השינויים הסוציולוגיים שאפשרו את תנועת ההתחדשות. הוא מדגיש את חשיבות ההגירה הגדולה של שחורים מהדרום ומהאזורים הכפריים אל הערים ואת השתלבותם בתעשייה האמריקאית. בנוסף, הוא מתאר תהליך של הבדלה למעמדות שאינו מאפשר עוד להתייחס לשחורים כאל מסה, אלא כחלק ממעמד חברתי.
לוק משווה במאמר בין ההתעוררות של השחורים בארצות הברית לבין ההתעוררות של קבוצות לאומיות. בין השאר, הוא כותב ש"הארלם היא הבית של הציונות של השחורים", וכותב שכמו במקרה של היהודים, הרדיפה היא זו שהופכת את השחור לבינלאומי. במקרה של השחורים בארצות הברית, הבינלאומיות מתבטאת בניסיון ליצור מחדש את הקשר עם אפריקה ולקחת חלק בפיתוחה.
תאוריית הערך (אקסיולוגיה) של לוק.
לוק עסק בתאוריות לגבי משמעות וחשיבות מושג הערך (אקסיולוגיה) לאורך כל הקריירה האקדמית שלו. הוא המשיך לפתח את התאוריה שניסח בעבודת הדוקטורט שלו במספר חיבורים, שהחשוב ביניהם הוא המאמר "Values and Imperatives" ("ערכים וציוויים") משנת 1935. הגישה של לוק לערכים הושפעה מזרם הפרגמטיזם האמריקאי שנציגו המובהק הוא ג'ון דיואי. המאמר עוסק גם בפלורליזם ונוגע ישירות לבעיות חברתיות שנוצרות כתוצאה מקנאות וחוסר סובלנות, אך הוא לא עוסק במישרין בגזענות או ביחסי גזע. במאמר לוק דחה את הרעיון לפיו קיימים ציוויים מוסריים אבסולוטיים, קטגוריים ואוניברסליים וטען שהמקור לכל ציווי הוא בערכים שנוצרים דרך ניסיון חיים. מכאן נובע שיש מקום לפילוסופיה רלטיביסטית. אולם, לוק קובע שגם הפילוסופיה הרלטיביסטית ביותר וההתנגדות החריפה ביותר לאבסולוטיזם בפילוסופיה אינן יכולות להוביל לויתור על ציוויים או על החיפוש אחר וודאות. מגבלות אלה הובילו את לוק לחיפוש אחר תאוריה של ערכים שנמנעת משני קצוות מנוגדים: מטאפיזיקה אבסולוטית ותאוריה התנהגותית המבוססת על תיאור מדעי ללא כל שאיפה נורמטיבית. ניתוח זה מציב אתגר לפילוסופיה בת זמננו: "לתפיסתי, הבעיה החמורה ביותר של הפילוסופיה בת זמננו היא לבסס עיקרון נורמטיבי או קריטריון למציאת תוקף אובייקטיבי, מבלי להזדקק לדוגמטיזם או אבסולוטיזם במישור האינטלקטואלי, ומבלי ליפול למסקנות הנובעות מגישות אלה במישור של פעילות והתנהגות חברתית, חוסר סובלנות וכפייה המונית".
כדרך לענות על האתגר, לוק מציע ניתוח פונקציונלי של האופן בו ערכים מדריכים פעולות של אנשים בחברה. כל פעולה של הערכה מוכוונת לעבר תכליות ערכיות (end-value). תכליות אלה משתנות בהתאם לניסיון החיים ולתחום הספציפי של אותו ניסיון. לדוגמה, כאשר מדובר בהערכה אסתטית התכלית תהיה שונה מבהערכה מוסרית או דתית. פעולת ההערכה נובעת מתחושות ורגשות ומודרכת על ידי אופנים רגשיים שמאפיינים את התחום בו הם מתקיימים. למשל בהערכה אתית אנחנו מודרכים על ידי תחושה של מתח (tension) ובערכה דתית על ידי תחושת התרוממות רוח (exaltation). פעולות השיפוט והרציונליזציה שהופכות ערכים אלה לציוויים מוחלטים הן פעולות משניות ולא בסיס הכרחי לקיום ערכים או ציוויים. הניתוח של הערכים באופן זה אמור לאפשר הבנה טובה יותר של עצמנו ושל אחרים. הוא מאפשר להבין כיצד נוצרים ציוויים מבלי לנסות לבסס את הציוויים האלה על מטאפיזיקה חיצונית לניסיון. לוק סבור שבדרך ניתוח זו אפשר להבין גם מדוע ערכים וציוויים הם דינמיים ומשתנים. לבסוף, הוא מאמין שהתאוריה מספקת בסיס לפלורליזם ולהדדיות בין קבוצות שונות.
חיים אישיים ומותו.
לוק היה הומוסקסואל; הוא היה גלוי לגבי נטייתו המינית עם חלק ממכריו, אך הוא לא התייחס אליה באופן פומבי. באחת מהתכתובות האוטוביוגרפיות שלו, לוק התייחס לנטייתו המינית כעקב אכילס שלו, והסביר שהוא לא רצה לעסוק בה באופן פומבי מתוך הבנה של ההשלכות השליליות על הקריירה הציבורית שלו. הוא יצר חברויות ויחסים אינטימיים עם גברים הומוסקסואלים אחרים, שחלקם היו בני טיפוחיו מתנועת הרנסאנס של הארלם. הכינוי שדבק בו, "הפרוסט של שדרות לנוקס" רמז על נטייתו. ג'פרי סטיוארט, שכתב ביוגרפיה על לוק, טען שהנטייה ההומוסקסואלית של לוק בחברה שהייתה ברובה הומופובית עיצבה את גישתו כלפי תנועת הרנסאנס של הארלם ואיפשרה לו לתת לה פרשנות ייחודית.
לוק היה מאמין וחבר בדת הבהאית, ככל הנראה מאז שנת 1918.
לוק סבל לאורך כל חייו מבעיות בלב כתוצאה מקדחת שיגרונית, בה חלה כשנולד. הוא נפטר ב-1954 בגיל 67 בבית החולים מאונט סיני בניו יורק, לפני שהספיק להשלים את העבודה הגדולה עליה שקד בשנים האחרונות לחייו, "האדם השחור באמריקה" ("The Negro in America"). העבודה נערכה ופורסמה לאחר מותו.
מורשת והשפעה.
באקדמיה, ללוק הייתה השפעה מכרעת על התפתחותה של אוניברסיטת הווארד, בה לימד, כמרכז לפעילות אקדמית בנושאים הקשורים לתרבות וחברה אפרו-אמריקאית. המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטה הפכה למחלקה הראשונה שהעניקה תארים מתקדמים במוסד לימוד שהיסטורית היה אפרו-אמריקאי. לוק תרם לאוניברסיטה גם את אוסף האומנות שלו, הכולל כ-300 עבודות פיסול אפריקאיות. הפילוסופיה של לוק הפכה לנושא לימוד בהווארד ובאוניברסטאות אחרות. הווארד גם קראה לאחד מהבניינים באוניברסיטה על שמו. במקומות אחרים בארצות הברית, עשרות מוסדות חינוך קרואים גם כן על שמו.
לוק השפיע על התרבות האפרו-אמריקאית בימי חייו, בכך שניסח אג'נדה ברורה לתנועת השחור החדש בשנות העשרים, ובכך שסייע ליצור במה עבור יוצרים שחורים, כגון לנגסטון יוז, קאונטי קולן, זורה ניל הרסטון, וקלוד מקיי. עם זאת, קיימת גם ביקורת על תפקידו של לוק והיו שטענו כי המנהיגות שלו לקתה באליטיזם. הוא הרבה לבקר את היצירות של בני טיפוחיו ונטען שהוא העדיף קידום של גברים על פני נשים. הגישה של לוק לגבי "השחור החדש" נחשבת לעיתים לאליטיסטית, במובן שהיא מתמקדת בתרבות "גבוהה" כדרך לביטוי עצמי. דו-בויז היה ידיד של לוק, אך הוא סבר שתנועת הרנסאנס של הארלם כשלה כיוון שהכילה ספרות למען קוראים לבנים, ומנקודת מבט לבנה, ולא צמחה באמת מתוך הניסיון של שחורים אמריקאים. בשיפוט זה הייתה ביקורת על המנהיגות של לוק. עם זאת, לוק שאף להשפיע גם על חוגים פחות אליטיסטים; הוא נשא הרצאות פתוחות לקהל רחב ברחבי ארצות הברית ולתפיסתו הייתה גם השפעה בתנועות פוליטיות באפריקה.
מקור נוסף להשפעה היו מאמרי הסקירה של ספרות אפרו-אמריקאית, אותם כתב ופרסם מדי שנה בשני העשורים האחרונים לחייו.
ללוק הייתה השפעה על התודעה הפוליטית של פעילים לזכויות אזרח בארצות הברית. מרתין לותר קינג אמר בנאום ב-1968 "אנו ניתן לילדנו לדעת שהפילוסופים היחידים שחיו לא היו אפלטון ואריסטו, אלא ו.א.ב. דו בויז ואליין לוק".
איראנים
העמים האיראניים הם הודו-אירופית מגוונת, הכוללת עמים שונים שדוברים שפות איראניות. העמים האיראניים מתגוררים כיום בעיקר באזור המזרחי של המזרח התיכון, באזור מרכז אסיה, בקווקז ובחלקים של תת-היבשת ההודית.
האיראנים הפכו לקבוצה נפרדת בסביבות אמצע האלף ה-2 לפנה"ס. בשיא ההתפשטות שלהם באמצע האלף ה-1 לפנה"ס הם שלטו על אזור נרחב, שהשתרע על פני כל הערבה האירואסית, מן המישור ההונגרי הגדול במערב ועד רמת אורדוס במזרח. האימפריות האיראניות המערביות בדרום כבשו חלק גדול מן העולם העתיק במהלך המאה ה-6 לפנה"ס, והותירו אחריהם מורשת תרבותית חשובה. האימפריות האיראניות המזרחיות מילאו תפקיד מכריע בפיתוח של דרך המשי.