הָאַדֶּרֶת וְהָאֱמוּנָה הוא פיוט נפוץ שתוכנו הוא המנון שבח להקב"ה. מקורו הוא בספר היכלות, שם הוא מתואר כחלק משירת המלאכים. בקהילות ישראל השונות שולב הפיוט בתפילה במקומות שונים. הפיוט מונה שבחים ומידות שונים לה' לפי סדר אלפביתי.
מקורו.
מקורו של השיר בספר היכלות רבתי, שעל פי המסורת נכתב על ידי רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול. בספר היכלות נאמר שר' ישמעאל שמע את שירת המלאכים במרום וכתב את הפיוט כפי ששמע מפיהם. בשירתם זו נכלל גם ההמנון "האדרת והאמונה".
בנוסח אשכנז שולב הפיוט כאחד הרהיטים בתוך קדושתא לתפילת שחרית של יום הכיפורים שחיבר רבי משולם בן קלונימוס. ביהדות אשכנז בימי הביניים נחשב שיר זה כשיר המלאכים, כפי שיבואר להלן.
בשבח השיר.
בשבחו של שיר זה מצאנו בסדור הרוקח שכתב: "בברוך שאמר יש פ"ז תבות, כי נתקן כנגד ראשו כתם 'פז', ואין להוסיף עליו, וניתקן כנגד האדרת והאמונה, שכך נמצא בספר רקמה שנכתב בכתיבת מלאכים, שהאדרת והאמונה שיר שלהם"..
המהרי"ל כתב עליו "השבח הזה יש לאמרו בנגון ובנעימה ובכריעה ובכפיפת ראש ובהשתחויה"
מקום אמירתו בתפילה.
ברוב זרמי היהדות נהוג לשוררו בתפילה, אך המקום בו נקבע לאומרו משתנה בין כל קהילה לקהילה:
נוסף על כך, נהוג לשוררו בהקפות שבשמחת תורה בתוספת המילים "למי ולמי?" (או ביידיש "צו וועמען און צו וועמען?"), דהיינו, "האדרת והאמונה למי? למי? לחי העולמים!"
נוסח נוסף.
ישנו נוסח נוסף המופיע בסידורים ובספרים קדמונים:"האדרת והאמונה לחי העולמים הבינה והברכה לחי העולמים הגדולה והגבורה לחי העולמים הדעת והדבור לחי העולמים ההוד וההדר לחי העולמים הוועד והוותיקות לחי העולמים הזכות והזיכרון לחי העולמים החן והחסד לחי העולמים הטהרה והטוב לחי העולמים היקר והישועה לחי העולמים הכתר והכבוד לחי העולמים הלקח והלבוב לחי העולמים המלכות והממשלה לחי העולמים הנוי והנצח לחי העולמים הסוד והשכל לחי העולמים העז והענוה לחי העולמים הפאר והפלא לחי העולמים הצהלה והצדקה לחי העולמים הקלוס והקדושה לחי העולמים הרננות והרחמים לחי העולמים השקט והשאנן (יש הגורסים: השלווה והשקט) לחי העולמים התהלה והתפארת לחי העולמים":
לחן.
חב"ד.
בחב"ד ישנם כמה ניגונים על מילות הפיוט, הראשון המפורסם שבהם לימד את חסידיו רבי מנחם מנדל שניאורסון, האדמו"ר מלובביץ' בשמחת תורה ה'תשל"ד (1973), את הניגון "האדרת והאמונה" כשהדביקו על ההמנון הצרפתי "המרסייז". מאז שרו זאת רבות אצלו בהתוועדיות, והניגון הוא חלק מניגוני הרבי מלובביץ'. ב-1995 הופיע הניגון באלבום "ניגוני הרבי" של אבי פיאמנטה.
מלבד ניגון זה ישנם ניגוני חב"ד נוספים על מילות הפיוט; השני חובר על ידי "שלמה דער געלער (הג'ינג'י) מנעוול", הוא מופיע בספר הניגונים - חב"ד מספר ק"ד (104), הוא יצא בשנות ה-60 של המאה ה-20 באלבום "ניגוני חב"ד 6" של מקהלת ניח"ח בביצוע אברהם לידר. השלישי הוא ניגון איטי, הוא מופיע בהיכל הנגינה, הוא גם הופיע באלבום צמאה 4 על ידי קובי אפללו, וכן בוצע על ידי בני פרידמן ועוד. הרביעי העממי-מוכר הושר אצל הרבי מליובביץ', ומהניגונים שנקלטו בחב"ד ממקורות אחרים, הוא הופיע באלבום "יענקל יענקל" של אברהם פריד ב-2009, הוא יצא ב-2020 כשיר הראשון בפרויקט צמאה 6, בביצוע הפרויקט של רביבו ועוד.
בויאן ותולדות אהרן.
בחצרות החסידיות בויאן ותולדות אהרן ישנם לחנים לפיוט
סטבאן מוקרניאץ
סטבאן מוקרניאץ, בשמו בלידה סטבאן סטויאנוביץ' (בסרבית: Стеван Мокрањац, Стеван Стојановић או בכתב לטיני - Stevan Mokranjac, Stevan Stojanović, 9 בינואר 1856 נוגטין - 28 בספטמבר 1914 סקופיה) היה מלחין, מנצח מקהלה, צ'לן ומורה סרבי למוזיקה.
כונה לעיתים קרובות "אבי המוזיקה הסרבית" או "הדמות החשובה ביותר של הרומנטיזם המוזיקלי הסרבי". היה מייסד ויושב ראש ראשון של "חברת המוזיקאים הסרבים". מחרוזת 15 הסויטות למקהלה "רוּקוֹבֶטי" ("זרי פרחים") בהשראת הפולקלור מאזורים שונים של סרביה, של יוגוסלביה לשעבר ובולגריה נחשבות לאבן פינה במוזיקה הקלאסית הסרבית. משנת 1906 היה חבר בהתכתבות של האקדמיה המלכותית הסרבית.
רקע משפחתי ושנות ילדותו וצעירותו.
סטבאן סטויאנוביץ' נולד בשנת 1856 בעיר נגוטין, אז בנסיכות סרביה. קרובה לגבול עם ולאכיה ובולגריה, נגוטין הייתה אז עיירה בת מעל 3,000 תושבים. בני סטויאנוביץ' קיבלו את הכינוי "מוקרניאץ" לפי הכפר מוקראניה (Mokranje) שבו חיו אבותיהם. "מוקרניאץ" - משמעותו - "בן היישוב מוקראניה". האב, בעל מסעדה שבנה בשנת 1850 את בית משפחתו בנגוטין, נפטר יומיים אחרי לידת בנו. מוקרניאץ גודל על ידי אמו, יחד עם שלושת אחיו. בגיל 10 קיבל את כינורו הראשון כמתנה מאחד מדודיו. את רוב ילדותו ונעוריו בילה בעיירת הולדתו, נגוטין, בזאייצ'אר ובבלגרד.
בגיל 15 המשפחה עברה לגור בבלגרד. שם סיים סטבאן את לימודי ה"גימנסיה" ונרשם לבית הספר הגבוה, לפקולטה למדעי הטבע ולמתמטיקה, מפני שלא הייתה קיימת עדיין אקדמיה למוזיקה. עם זאת משיכתו למוזיקה וכשרונותיו הביאו אותו עוד כתלמיד תיכון לשורות החברה הכוראלית (מקהלתית) של בלגרד. הוא הפך לחברה הצעיר ביותר. סופו של דבר זכה למלגה מטעם הממשלה הסרבית שאיפשרה לו לנסוע ללימודים בחו"ל.
עם זאת הכסף שעמד לרשותו היה מוגבל ולא יכול היה לזכות בדיפלומה של האקדמיה למוזיקה. בשנים 1883-1879 למד מוקרניאץ באקדמיה למוזיקה במינכן אצל יוזף ריינברגר עם מלגה מטעם החברה המקהלתית של בלגרד. אחרי שב-1883 בעקבות תקרית מסוימת הופסקה לו המלגה, בשנים 1885-1884 למד מוקרניאץ אצל מורים ואצל אלסנדרו פאריזוטי ברומא. לאחר מכן למד שנתיים נוספות (1887-1885) בקונסרבטוריון בלייפציג אצל סלומון יאדאסון ואצל קארל ריינקה.
הקריירה המוזיקלית.
בשנת 1878 מוקרניאץ ארגן קונצרט לכבוד מלאת 25 שנה לחברה הכוראלית (מקהלתית) של בלגרד. אחרי שנת 1884 ניצח בבלגרד את מקהלת האגודה הכוראלית על שם "קורנליה סטנקוביץ'" ובשובו הסופי למולדת בתום הלימודים, בשנת 1887 התמנה למנצח החברה הכוראלית בבלגרד, תפקיד אותו מילא עד סוף ימיו.. הוא לימד מוזיקה בגמנסיה מס.1 בבלגרד ואחר כך בסמינר לכמרים.
מקהלתו זכתה בהצלחה רבה במדינה ומחוצה לה, בעת סיורי הופעות במרכז אירופה, ברוסיה (סנט פטרסבורג, מוסקבה, ניז'ני נובגורוד וקייב, 1896), בורשץ, סובוטיצה), סרייבו מוסטר, דוברובניק (1893),ספליט, סיבניק (בבאנאט, וויבודינה, בוסניה-הרצגובינה, קרואטיה אז חלקי ממלכת אוסטרו-הונגריה),בצטיניה במונטנגרו (1893) ובאימפריה העות'מאנית (בסקופיה, סלוניקי ב-1894 ובחצר הסולטן עבדול חמיד השני) ב-1895. זאת הודות לרמה הגבוהה של הביצוע ולרפרטואר המיוחד שלה, המורכב, בין השאר, משירי עם סרבים ויצירות של מוקרניאץ עצמו. בשנת 1899 סייר המקהלה מבלגרד גם בברלין. מוקרניאץ ניצח גם על מקהלות מקומיות נוספות, למשל על מקהלת יאקשיץ' של פועלי הדפוס ועל המקהלה היהודית-סרבית.
בתקופה זו נשא מוקרניאץ לאשה זמרת בשם מריה "מיצה" פרדיץ', חברה במקהלתו וב-20 שנה צעירה ממנו, אחייניתו של הצייר אורוש פרדיץ'. לזוג נולד בן, מומצ'ילו, שלא הביא לעולם צאצאים.
דוד אשתו צייר דיוקן של המוזיקאי.
בשנת 1899 מוקרניאץ הקים יחד עם צבטקו מנוילוביץ' ועם סטניסלב ביניצ'קי את "בית הספר הסרבי למוזיקה", בו לימד את המקצועות העיוניים והיה מנהלה הראשון עד שנת 1913. באותה שנה ייסד גם את הרביעייה הסרבית הראשונה יחד עם פ. מלהר, סט. סראם וי. סבובודה. מוקרניאץ ניגן בה בכינור השני. בשנים 1893-1889 מילאה רביעייה זו תפקיד חלוצי במוזיקה הקאמרית במדינה.
בשנים 1910 ו-1911 בערוב מלחמות הבלקן, ערך מוקרניאץ ומקהלתו סיורי הופעות נוספים, האחרון בריאקה, טריאסטה וזאגרב.
את רוב יצירותיו הידועות הלחין מוקרניאץ בשלהי המאה ה-19, אך המשיך להלחין גם בתחילת המאה ה-20.
בשנת 1912 בגלל מחלה נאלץ להפסיק בהדרגה את פעילותו כמנהל החברה המקהלתית בבלגרד.
בימי מלחמת העולם הראשונה נמלט המלחין עם משפחתו מבלגרד לסקופיה. באותה שנה, בספטמבר 1914 הוא הלך לעולמו.
יצירתו.
בהתחלת פעילותו המוזיקלית, העלה מוקרניאץ שירים של הכנסייה הסרבית האורתודוקסית על תווים בחמשה. הוא עצמו הלחין שירים כנסייתיים. קובץ ראשון פרסם בשנת 1908 בבלגרד תחת הכותרת "שמונה טונים" (" Osmoglasnik"). קובץ זה הפך לספר לימוד יסודי בסמינרים האורתודוקסים לכמרים סרבים אחרי מלחמת העולם הראשונה. שירי מוקרניאץ היו ייחודיים, מפני שהוא הסיר את היסודות הקישוטיים והמיקרוטונליים שלהם ויצר להם הרמוניות, מה שהבדיל אותם מהשירה הכנסייתית אורתודוקסית האחרת. עם הזמן המסורת שביסס התקבעה בתודעה הציבורית והשכיחה את הגרסאות הישנות יותר של השירה הכנסייתית הסרבית.
אחרי מותו פורסמו שירים נוספים השאובים מהפולקלור הסרבי.