פולס דחה את הטענות שהשיטות הבריטיות היו צפויות, וציין כי ההתקפות בוצעו עם שחר, צהריים, אחר הצהריים ובלילה. פצצות נורו לפני כמה מתקפות. ההתקפות נעשו בעקיפין. כמו כן התרחשו פעולות משולבות של חיל הרגלים, חיל הפרשים, רוכבי האופניים, המשוריינים והמטוסים.
מזג האוויר היה גם חמור במיוחד, עם שלג בתחילת אפריל, אשר לו היה פחות השפעה על הגרמנים. כוחות בעלות הברית במרדף סבלו מחשיפה לקור וממחסור באספקה, אך הגדילו את המורל בגלל, מצב בריאותי טוב יותר והם התאימו את עצמם ללחימה פתוחה. אך לארטילריה הבריטית היה בקרוב מחסור של 3,500 סוסים וכמה סוללות ארטילריה כבדות. אורכו של החזית המערבית צומצם ב־40 ק"מ, שדרשו 13 דיוויזיות גרמניות פחות. ההתקפה האביבית של בעלות־הברית נעצרה. פריצת הדרך הצרפתית העיקרית על אייזנה (המתקפה של ניבל), אילצה את הגרמנים לסגת לקו הינדנבורג קו הגנה מאחורי קו החזית הקיים על האיין. התקפות־נגד גרמניות נעשו יקרות יותר במהלך הקרב. לאחר ארבעה ימים נלקחו 20,000 אסירים בידי הצבאות הצרפתיים. 238,000 נהרגו או נפצעו קשות בצבאות הגרמניים מול החזית הצרפתית והבלגית בין אפריל ליולי. רוב האבדות הגרמניות נגרמו במהלך המתקפה של ניבל, והן היו גדולות יותר מכל התקפות של אנטנטה, לעומת 274,000 נפגעים צרפתים באותה תקופה.
הצבאות הצרפתיים איבדו 96,125 נפגעים עד 25 באפריל והוכו גם על ידי התמוטטות השירותים הרפואיים בחזית האיין. כ־60,000 נפגעים נותרו קרוב לשדה הקרב במשך מספר ימים; ההפסדים הגרמנים נאמדו בכ־83,000 באותה תקופה. גל המרידות פרץ בצבאות צרפתים, שבסופו של דבר השפיעו על 54 דיוויזיות. בין 16 באפריל ל־15 במאי המרידות היו מבודדות אך התפשטו, עם 46 תקריות שנרשמו ב־31 במאי. בין 1.6 ל־6 ביוני התגברה ההתנגדות האלימה, שישה אנשים נהרגו על ידי מורדים, שאיימו על הקרבנות של הצבאות הצרפתים, הסדר חזר לאט לאט בסוף יוני. האסטרטגיה הצרפתית של פריצת הדרך והמאבק המכריע נכשלה בצורה הרסנית ובשאר 1917, הצבאות הצרפתים נקטו באסטרטגיה של "ריפוי והגנה". קרבות מתמשכים ושיטתיים הוחלפו במתקפות מוגבלות ואחריהן איחוד. תוכנית התחמשות מסיבית החלה לייצר מטוסים, תותחים כבדים, טנקים וכימיקלים, שהיו מטרות דומות לתוכנית הינדנבורג.
החלקים של החזית המערבית, שם נבנו מחדש ההגנות הגרמניות על העקרונות החדשים, או שהתרחשו באופן טבעי מאפיינים דומים לעקרונות החדשים, כגון "צ'מין דה־דאם", עמדו מול ההתקפות הצרפתיות־בריטיות של מתקפת ניבל באפריל 1917, העלות בנפגעים הייתה גבוהה. שיעור האבדות הגרמניות בהתגוננות זו פחת, אם כי הדבר ניכר גם בשיעור ההפסד של התוקפים, שהיו מאורגנים בצורה טובה יותר ושיטות יעילות יותר, שהתאפשרו כתוצאה מהזרמת הציוד לחזית המערבית.
אסטרטגיית ההגנה הגרמנית על החזית המערבית ב־1917 הצליחה לעמוד בפני התגברות הכוח ההתקפי של ההשתלטות, ללא אובדן של טריטוריה חיונית, אך ההתשה של כוח האדם הגרמני הופסקה ולא התהפכה. לוחמת צוללות בלתי מוגבלת גרמה לארצות הברית להכריז מלחמה ב־6 באפריל ולא הצליחה לבודד את בריטניה ממקורות האספקה ​​שלה בחו"ל. מתקפת הפיצוץ נגד בריטניה פעלה להסיח את המשאבים האנגלו־צרפתיים להגנה אווירית, שהאט את קצב עליית מספרם של שירותי־האוויר הגרמניים בצרפת. בסוף הקרב השלישי של איפרס, בנובמבר 1917, נשחקה האפקטיביות של שיטות ההגנה ב־1917 והמשך האסטרטגיה ההגנתית במערב נעשה בלתי אפשרי. תבוסתה של רוסיה העניקה למנהיגות הגרמנית הזדמנות סופית להימנע מהתבוסה, ולא מן הניסיונות להתחרות בעליונות המספרי והתעשייתי של בעלות־הברית, באמצעות לוחמה כלכלית באוקיינוס ​​האטלנטי והיוזמות המקומיות של תוכנית הינדנבורג, חוק שירות עזר וגירוש זמני של עובדים מיומנים מהצבא.
אבדות.
הדיוק של נתונים סטטיסטיים על נפגעים במלחמה הגדולה הוא שנוי במחלוקת. נתוני הנפגעים הזמינים מתייחסים לסכומי החזית המערבית כפי שמוצג במשבר העולמי של וינסטון צ'רצ'יל ולא מתייחסים ישירות לנסיגה הגרמנית לקו הינדנבורג (ז או להפסדים אשר ייחשבו "בזבוז נורמלי", המתרחשים תוצאה של קיומו של החזית המערבית, ולא של פעולות צבאיות מסוימות. סך כל ההפסדים הבריטיים מינואר עד מרץ 1917 בצרפת היו כ־67,217, ההפסדים הצרפתיים היו 108,000 והפסדים גרמנים היו 65,381.
שבירת קו הינדנבורג.
לקראת סוף המלחמה ב־1918 הצליחו כוחות מדינות ההסכמה לחדור ולשבור את קו הינדנבורג במהלך מתקפת מאה הימים בסוף ספטמבר 1918.
חבל הסודטים
חֶבֶל הַסּוּדֶטִים (בצ'כית: Sudety; בגרמנית: Sudetenland; בפולנית: Kraj Sudetów) היה שמו של אזור בצ'כוסלובקיה, סמוך לגבולה עם גרמניה, שבו שכנו בעיקר תושבים ממוצא גרמני, אשר כונו "גרמנים סודטים". האזור כלל את הרי הסודטים ואת יער גאברטה. השם היה בשימוש לפני 1918 ובשנים 1938–1945 (בגרמניה הנאצית). לאחר מלחמת העולם השנייה, גורשו כל הגרמנים מהחבל, והוא חזר להיות בתחום צ'כוסלובקיה, ולאחר 1993, בצ'כיה.
גאוגרפיה.
הרי הסודטים משתרעים בין גרמניה, פולין וצ'כיה. הגבוה בהרים הוא סניאז'קה (Sněžka-Śnieżka) שבקרקונושה על הגבול הצ'כי פולני, וגובהו 1,602 מטרים. ההרים משמשים אתר תיירות חורף פופולרי. הערים העיקריות בהרים הן ציטאו (Zittau) בגרמניה, קרפאץ' (Karpacz) ושקלארסקה פורמבה (Szklarska Poręba) בפולין ושפינדלרוב מלין (Špindlerův Mlýn) בצ'כיה.
מקור השם.
מקור שמם של ההרים - "סודטי", הוא גרסה לטינית לשם "סודטה" המופיע בכתבי הגאוגרף והאסטרונום היווני תלמי, המתאר את ההרים במיקומם הנוכחי, הנמצא צפונית ליער גאברטה. השם היווני כתוב בלשון נטולת מגדר, אולם בלטינית (כמו בעברית) המילה "הר" היא בזכר, ולכן נוספה לשם הסיומת "אי", שהיא סיומת רבים ממין זכר - ולכן "סודטי". בשפה העברית מתעלמים בטעות מהעובדה ששם ההרים כבר ברבים, ומוסיפים סיומת רבים נוספת - "ים" - ולכן "סודטים" ולא "סודטי". משמעות השם אינה ידועה. מלומדים משערים שמשמעה המקורי היה "הרי חזירי הבר", אולם יש מלומדים הטוענים שמשמעות השם היא "קוצני" - מילה הבאה לתאר את פני השטח.
הקמת צ'כוסלובקיה.
עם פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית והקמת הרפובליקה הצ'כוסלובקית באזורים שכללו את בוהמיה צורף החבל שרוב תושביו היו גרמנים למדינה החדשה.
סיפוח חבל הסודטים לגרמניה הנאצית.
לאחר סיפוח אוסטריה במרץ 1938, תכנן אדולף היטלר את חיסולה של צ'כוסלובקיה. הוא טען שחוזה ורסאי עשה עוול עם גרמניה בכך שפגע בעקרון ההגדרה העצמית של הגרמנים תושבי חבל הסודטים. הגבול בין גרמניה וצ'כוסלובקיה, שהיא אחת המדינות החדשות שקמו אחרי מלחמת העולם הראשונה, נשאר באזור זה כמו הגבול לפני המלחמה בין האימפריה האוסטרו-הונגרית לגרמניה. מיליוני גרמנים נותרו מחוץ לשטח הטריטוריאלי של גרמניה ונשלטו על ידי צ'כוסלובקיה. כך למעשה נוצר מצב שמתוך 15 מיליון איש תושבי צ'כוסלובקיה, 3 מיליון היו גרמנים שרובם הגדול חיו בחבל הסודטים.
היטלר תבע מנשיא צ'כוסלובקיה לספח את חבל הסודטים לגרמניה בטענה שרובו מיושב על ידי גרמנים שאינם נהנים משוויון זכויות כפי שנקבע בהסכם המיעוטים. בתגובה, דחתה צ'כוסלובקיה את דרישת היטלר, והממשלה הצ'כית אף הודיעה שאם תותקף היא תילחם על עצמאותה. בקיץ 1938 הורה היטלר לוורמאכט להתכונן לפלישה לחבל הסודטים, והעלה בכך את המתח הצבאי באזור. כדי ליישב את הסכסוך פנו הצרפתים והבריטים לאדווארד בנש, נשיא צ'כוסלובקיה, ודרשו ממנו להעניק אוטונומיה רחבה לגרמנים שחיו בחבל הסודטים. לאחר שהיטלר הקצין את עמדותיו ודרש את סיפוח החבל לגרמניה ללא שום תנאי, נכנעו בריטניה וצרפת לדרישותיו, ולבסוף סופח החבל בעקבות הסכם מינכן, שנחתם ב-29 בספטמבר 1938.
גירוש הגרמנים בתום המלחמה.
בעת הכיבוש הנאצי בצ'כוסלובקיה, ובמיוחד לאחר מעשי הנקם לאחר ההתנקשות בחיי ריינהרד היידריך, רוב קבוצות המחתרת הצ'כוסלובקיות תבעו כי "הבעיה הגרמנית" תיפתר בטרנספר. תביעות אלה אומצו על ידי הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה, אשר עמלה לגייס את תמיכת בעלות הברית לרעיון החל משנת 1943. מאמצים אלה קיבלו ביטוי בהסכמות ועידת פוטסדאם.
על פי הערכות, בין 700 ל-800 אלף גרמנים גורשו באופן "פראי" מצ'כוסלובקיה בין החודשים מאי-אוגוסט 1945. גירושים אלה נעשו בעידוד מדינאים צ'כוסלובקים והוצאו לפועל בדרך כלל על ידי הרשויות המקומיות, באמצעות קבוצות של מתנדבים חמושים ובסיוע הצבא.
טרנספר מאורגן על פי הסכמות ועידת פוטסדאם התנהל בין החודשים ינואר-אוקטובר 1946. משלוח ראשון של 40 קרונות מגורשים יצא בסוף ינואר של 1946. כל מגורש הורשה לקחת איתו מטען של 60 ליטראות. 1.9 מיליון גרמנים גורשו לאזור האמריקאי בגרמניה, שהיה מאוחר יותר למדינת גרמניה המערבית. יותר ממיליון איש גורשו לאזור הסובייטי, אשר היה מאוחר יותר לגרמניה המזרחית. לכ-250,000 גרמנים אתנים שזוהו כאנטי-פשיסטים, וגרמנים אתנים שהיו חיוניים לתעשייה, הותר להישאר בצ'כוסלובקיה. עם זאת, משפחות רבות שלהן שמות משפחה גרמניים הוכרו כ"צ'כים" והותר להם להישאר בבתיהם. כך ואצלב קלאוס, נשיאה השני של הרפובליקה הצ'כית, ורודולף שוסטר, נשיאה השני של סלובקיה, נושאים שמות משפחה גרמניים.
על פי הערכות, מספר ההרוגים במהלך גירושים אלה נע בין 10,000 ל-250,000 נפש. בשנת 1995 קבעה ועדה גרמנית-צ'כית הערכה ולפיה מספר ההרוגים נע בין 15,000 ל-30,000 נפש. מניין מקרי המוות כולל מקרי רצח, התאבדות, מוות ברעב, מחלות, מוות במחנות מעצר ומוות בנסיבות טבעיות.
קומדית מצבים
נטשה מיצ'יץ'