יוסף (ג'ו) בראל נולד ב-1941 במצרים. הוא סיים תואר ראשון ברוקחות ובכימיה מאוניברסיטת קהיר ומיד אחר כך היגר לישראל בשנת 1957.
בישראל השתלב בראל כקריין ועורך תוכניות בקול ישראל בערבית. עם הקמת הטלוויזיה הישראלית בשנת 1968, עבר לנהל את מחלקת החדשות בערבית, ששידרה מהדורת חדשות יומית בת חצי שעה. בינואר 1978 מונה לתפקיד מנהל הטלוויזיה בערבית, שהפכה לחטיבה נפרדת בתוך רשות השידור. בשנת 1985 זכתה הטלוויזיה בערבית בניהולו בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה. בשנת 1985 שימשו בראל כמנהל בפועל של הטלוויזיה הישראלית במשך חצי שנה, במקביל לתפקידו כמנהל הטלוויזיה בערבית.
בשנת 1990, נבחר במכרז לתפקיד מנהל הטלוויזיה, לכהונה של שלוש שנים. אחר כך מונה לעמוד בראש צוות ההקמה של ערוץ 33 ועם תחילת השידורים מונה למנכ"ל הערוץ. הערוץ החל לשדר בינואר 1995, על מנת להציע שידורים בערבית למדינות השכנות ושידורים ישירים מהכנסת.
בשנת 2001 מונה באופן זמני למנכ"ל רשות השידור ובמאי 2002, מונה למנכ"ל קבוע. בתקופת כהונתו פעל להשגת ייצוג יותר גדול לימין ברשות השידור ובין השאר נתן במה לאורי דן נאמנו של ראש הממשלה, אריאל שרון. בשנת 2002 יזם את הקמתו של ערוץ לווייני חדש מטעם רשות השידור, "הערוץ הלווייני הישראלי". הערוץ שידר בעיקר בשפה הערבית, ומעט באנגלית, וניקלט במדינות ערב במזרח התיכון ובמפרץ הפרסי באמצעות הלוויין. מטרה נוספת של הערוץ הייתה להעביר את השידורים בערבית מערוץ 1 לערוץ זה, ולנצל את השעות שלפני צפיית השיא בערוץ 1 (שהיו מוקדשות לשידורי הטלוויזיה בערבית, וזוכו לפחות מ-1% צפייה) לשידור תוכניות בעברית. שידורי הערוץ הושקו ב-25 ביוני 2002. לאחר פחות משנתיים, והשקעה של מיליוני שקלים, הוחלט לבטל את הערוץ ולאחד אותו עם ערוץ 33. זאת מאחר שזכה לאחוזי צפייה מזעריים ופגעה בנגישות של השידורים הממלכתיים בערבית לאזרחים בישראל, משום שאפשר היה לקלוט את הערוץ רק באמצעות צלחת לוויין.
נפטר ב-18 ביוני 2020.
ביקורת.
באוקטובר 2003, התפטר נציג הציבור במליאת רשות השידור יוסי דהאן, במחאה על תפקדו של בראל כמנכ"ל הרשות. דהאן טען שבראל גרם לכך שהשידור ציבורי, שאמור להיות עצמאי ובלתי תלוי, הפך משרת של אינטרסים פוליטיים.
בדו"ח מבקר המדינה שפורסם בשנת 2004 (דו"ח שנתי 54ב), נטען כי תקופת כהונתו של בראל התאפיינה בסדרת כישלונות ניהוליים, אי-סדרים כספיים, מינוי מקורבים ומתן "שוחד מסך", כלומר - הענקת זמן מסך לפוליטיקאים הממונים עליו (ראו ערך ערוץ 33). בנובמבר 2004 פרסמה אגודת העיתונאים בירושלים עצומה הקוראת להדחתו של בראל.
באפריל 2005 כתב היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, חוות דעת בנוגע לתפקודו של בראל. בה כתב בין השאר: "בראל פעל בניגוד לחוק ולכללי מינהל תקין בהקשרים שונים, ובהם מינויי מקורבים, העסקה וקידום עובדים ללא מכרזים כדין, התקשרויות עם יועצים חיצוניים ועם מפיקי תוכניות ללא קבלת אישור הגורמים המוסמכים, ועוד". עקב כך החליט אהוד אולמרט, שהיה השר הממונה על רשות השידור, להתחיל בהליכי ההדחה של בראל.
ב-3 במאי 2005 הודח יוסף בראל בהחלטת ממשלת ישראל ברוב גדול, בהתנגדות של דליה איציק ומאיר שטרית. סילבן שלום וצחי הנגבי לא הורשו להשתתף בהצבעה בגלל קרבה משפחתית לעובדי רשות השידור. לאחר ההדחה, טען השר הממונה על רשות השידור, אהוד אולמרט, כי בראל הציע לו זמן מסך אם יימנע מלנסות להדיחו. שר האוצר בנימין נתניהו נמנע בהצבעה ואף אמר דברים בזכות בראל והניהול הכלכלי שלו, שצמצם את הגירעון ברשות.
בשנת 2012 מונתה בתו מירה בראל לתפקיד עורכת בכירה בקול ישראל.
יחיאל דינור
בירקנאו
ווהלין
ווהלין (באוקראינית: Волинь, בפולנית: Wołyń, ברוסית: Волынь, ביידיש: וואָהלין) הוא אזור במערב אוקראינה, בין נהרות הפריפיאט והבוג המערבי מצפון לגליציה ולפודוליה. מתחילת המאה ה-19 היה ברובו בשליטת האימפריה הרוסית, בין שתי מלחמות העולם (21 שנים) היה רוב האזור שייך לפולין אך מרבית אוכלוסייתו היא אוקראינית.
היסטוריה.
האזור הוא אחד ממקומות ההתיישבות הקדומים ביותר של הסלאבים באירופה. ווהלין ההיסטורית כוללת את המחוזות ווהלין, רובנו, ז'יטומיר, החלק הצפוני של מחוז טרנופול שבאוקראינה החל מ-1939, וכן אזורים קטנים מפולין של היום כמו חלם.
ב-1569 הפכה ווהלין לחלק מהאיחוד הפולני-ליטאי. בתקופה זו החלה התיישבות של פולנים-קתולים ויהודים. יש גם עדויות משנת 1783 להתיישבות של חקלאים מנוניטים בווהלין. המתיישבים החדשים דחקו את רגליהם של הנוצרים האורתודוקסים, וחלק מהכנסיות האורתודוקסיות באזור הוסבו לכנסיות קתוליות.
בעקבות חלוקתה השלישית של פולין ב-24 באוקטובר 1795, סופחה ווהלין לאימפריה הרוסית, והפכה לחלק מתחום המושב. בתקופה זו, ועד מלחמת העולם השנייה, התקיימו בה קהילות יהודיות רבות. למעשה, ברוב הערים והעיירות של ווהלין היו קהילות יהודיות גדולות יחסית, דוברות יידיש. קהילות יהודיות ידועות היו בערים ז'יטומיר, דובנו, רובנו, לודמיר, לוצק ועוד.
בסוף המאה ה-19 היו גם קהילות של גרמנים בווהלין, שמנו כ-200 אלף נפש, וגם קהילות קטנות של צ'כים. בתקופה זו התפתח המסחר באזור במהירות, אבל ווהלין נשארה ברובה אזור חקלאי של כפרים ועיירות קטנות.
בנובמבר 1918 הוקמה רפובליקה פולנית עצמאית, שהייתה נתונה במלחמה עם ברית המועצות. ב-1921 נחתם הסכם ריגה שסיים את המלחמה הפולנית-סובייטית ונקבע גבולה המזרחי של הרפובליקה הפולנית. גבול זה חילק את ווהלין כך שרובה עברה לידי פולין ושוליה המזרחיים נותרו בידי ברית המועצות. הרפובליקה הפולנית אימצה את עקרונות האמנציפציה והעניקה שוויון זכויות מלא גם לבני הקהילות היהודיות של מערב ווהלין, החלק שעבר לידיה. שיפור זה במעמדם הפוליטי של היהודים באזור נמשך עד כיבוש פולין במלחמת העולם השנייה.
בשנים 1923–1935 עיירה פוליני הייתה מרכז של "ריאון לאומי גרמני של פוליני" שכלל 18 מועצות מקומיות גרמניות.
בין השנים 1935–1938 גירש סטלין את הפולנים שחיו במזרח ווהלין, החלק שנותר בידי ברית המועצות. ב-1939 נחתם הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שבו הסכימו ברית המועצות וגרמניה הנאצית על חלוקת שטחה של פולין ביניהן. על-פי ההסכם הייתה ווהלין אמורה לעבור כולה לידי ברית המועצות. בעקבות ההסכם עזבו הגרמנים שחיו בווהלין את האזור, והיגרו לחלקים של פולין שנכבשו וסופחו לגרמניה הנאצית.
ב-22 ביוני 1941 הפרה גרמניה הנאצית את הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, ופלשה לברית המועצות במה שכונה מבצע ברברוסה. הכוחות הגרמנים כבשו גם את ווהלין והחלו לטבוח ביהודים, באוקראינים סובייטים ובפולנים הקתולים תושבי האזור. בטבח השתתפו באופן פעיל גם כוחות הגרילה של "צבא המורדים האוקראיני", שהיה ארגון של לאומנים אוקראינים שהוקם בווהלין ב-14 באוקטובר 1942.
בין השנים 1942 ו-1944 הושמדו כל הקהילות היהודיות בווהלין בידי גרמנים נאצים ולאומנים אוקראינים. גם הפולנים הקתולים באזור היו נתונים לרדיפות ולמעשי טבח. עם תום השואה ומלחמת העולם השנייה כמעט שלא נותרו יהודים בווהלין - חלקם הגדול נרצח, המעטים ששרדו ברחו אל מחוץ לאזורי השליטה של גרמניה הנאצית, לתוך ברית המועצות. לזכר קהילות אלו הקים האיגוד העולמי של יוצאי ווהלין את "היכל יהדות ווהלין" בגבעתיים. ב"היכל יהדות ווהלין" ממוקמת משנת 1975 שלוחת בית הספר הבין-לאומי להוראת השואה של יד ושם.
עם תום מלחמת העולם השנייה שורטטו מחדש גבולותיה של פולין. ווהלין סופחה כולה לאוקראינה והפכה לחלק מברית המועצות. ב-1945 פונו חלק מתושביה הפולנים אל החלקים שנותרו בידי הרפובליקה הפולנית (שהפכה לחלק מ"הגוש המזרחי"). עם התפרקותה של ברית המועצות בשנת 1991 הפכה ווהלין לחלק מהרפובליקה האוקראינית העצמאית.
יהדות ווהלין.
ראשית היישוב היהודי בווהלין אינה ידועה בוודאות, אך יש השערות כי היהודים הראשונים הגיעו לאזור במאה ה-11. בתקופה זו, עסקו יהודי האזור במסחר, במתן הלוואות, בייצור משקאות ומכירתם, במכס, מלאכה וחקלאות. יהדות הקהילה נהנתה אף משלטון עצמי חלקי. תקופת תור הזהב של הקהילה הגיעה במאות ה-16 וה-17, תקופה בה הייתה פריחה כלכלית והשתלבות באוטונומיה היהודית במסגרת "ועד ארבע ארצות". בווהלין קמו ישיבות, ובראשן עמדו רבנים נודעים. תנועת החסידות של הבעל שם טוב התפשטה גם לווהלין, ונוצרו כמה שושלות של אדמו"רים: טריסק, סטפין ונשכיז.
בסוף המאה ה-19 עלה מספרם של היהודים בווהלין על מאתיים אלף, והם היו כ-13% מהאוכלוסייה. ווהלין נכללה בתחום המושב שנקבע ליהודים ברוסיה, וההגבלות והאיסורים על ישיבת יהודים בכפרים גרמו להתרכזותם בערים ובעיקר בעיירות. באזור זה, כמו גם באזורים אחרים, נוצרה ה"שטעטל". בשנות השמונים של המאה ה-19 החלה בווהלין הפעילות הציונית.
במסגרת הסכם ריגה, סופחו ב-1921 לפולין שני שלישים מפלך ווהלין. בחלק של ווהלין שהיה בשליטת פולין, היהודים היו כעשרה אחוזים מהאוכלוסייה, כ-200 אלף נפשות. רוב הסוחרים ובעלי המלאכה בווהלין היו יהודים, מביניהם רוב העוסקים במסחר היו חנוונים זעירים, שהשלימו את פרנסתם באמצעות משקי-עזר חקלאיים. השלטון הפולני עודד את התחרות עם המסחר היהודי. במשבר הכלכלי בשנות ה-30 החל הציבור היהודי להתרושש, והמצב הקשה נתן את אותותיו בחיי הקהילה. הקהילות עמדו בקושי רב בהוצאותיהן השוטפות, ובכלל זה בתשלום שכר הרבנים.