כוחות בעלות הברית נפגעו קשות אך לא נשברו. בעלות הברית סבלו תחילה מחוסר בפיקוד מאוחד ומרכז, אולם דבר זה תוקן עם מינויו של פרדיננד פוש למפקד העליון של בעלות הברית לאחר תחילת מתקפת האביב. במתקפה לראשונה גם נבחנו הכוחות האמריקאים הנפרדים ואלו הוכיחו את עצמם. החיילים האמריקאים איזנו לראשונה מזה ארבע שנות לחימה את חוסר כוח האדם של צרפת ובריטניה.
עם סיום מתקפת האביב איבדה גרמניה את היוזמה ומדינות ההסכמה ניצלו זאת ופתחו ב-8 באוגוסט במתקפת מאה הימים. מכאן ואילך הייתה נתונים הגרמנים בנסיגה בלתי פוסקת, אם כי מסודרת יחסית, ובתוך כשלושה חודשים נכנעו למדינות ההסכמה.
ג'ורת אל-ענב
גָ'וּרַת אלעִנָּאבּ (בעברית: "גוב השיזף") הייתה שכונה שנוסדה בידי כמה עשרות משפחות יהודיות דלות אמצעים ככל הנראה בשנת 1892, בגיא בן הנום, בין בריכת הסולטאן לממילא, והתקיימה במקום זה עד 1948. על חלק מן השטח שבו הייתה השכונה נמצאים כיום מתחם חוצות היוצר ופארק טדי.
היסטוריה.
השכונה נוסדה בידי יהודים מקרב עדות המזרח, בייחוד מעדת המוגרבים – יהודים מצפון אפריקה, שהתגוררו עד לאותה העת בעיר העתיקה. הם רכשו את הקרקע מסוחר בהמות ערבי, שניאות למכור את חלקו הדרומי של שוק הבהמות שפעל במקום. בין המייסדים היו המשפחות אלבז, נחמיאס, תורג'מן, יפרח, כהן, שאול, שחדה משה, אזולאי, טואטי (שהיה חזן, גבאי בית הכנסת שנבנה בצמוד לבית תורג'מן, ושימש "כמוכתר") ואחרים. השכונה בשיא גודלה כללה כ-50 בתים, שבאחד מהם פעל בית כנסת ותלמוד תורה, ובתיה השתרעו הן מצדו הצפוני של מתחם חוצות היוצר של ימינו, והן מצדו הדרומי.
ש"י עגנון מתאר את השכונה בספרו תמול שלשום:
מתחם חוצות היוצר עצמו, נבנה מאוחר יותר בידי הבריטים כאזור מלאכה ומסחר. בשכונה היו שתי טחנות קמח שאחת מהן הייתה שייכת למשפחת ברמן, בעלי מאפיית ברמן. אוכלוסיית השכונה, ברובה, נחשבה לבעלת מעמד סוציו אקונומי נמוך.
מאז מאורעות תר"פ סבלו תושבי השכונה מפעם לפעם מהתנכלויות של ערבים, ביניהם משתתפי תהלוכת חגיגות נבי מוסא שעברה בסמוך. במהלך שנות העשרים נטשו רבות מהמשפחות יהודיות את השכונה, וזו הפכה לשכונה מעורבת ליהודים וערבים, שקנו או שכרו את הבתים מבעליהן היהודים. בשנת 1932 מדווח הסופר הערבי ג'ברא אברהים ג'ברא כי היא הייתה צפופה מאוד, ואינו מזכיר בה כלל נוכחות יהודית. במפקד יהודי ירושלים שנערך בשנת 1939 ביזמת הסוכנות היהודית, נמנו בה רק משפחות יהודיות בודדות.
בשנת 1948 ננטשה השכונה ובשטחה עבר הקו העירוני, עד 1967. בתי השכונה נותרו בחלקם הרוסים באתרם המקורי, ומעם לפעם חדרו ילדים משכונת ממילא על מנת לשחק בהם ולבזוז את תכולתם שנותרה במקום. לאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד העיר, נהרסו מרבית בתי המגורים הנטושים, ורק מתחם המסחר שוקם והוסב למרכז סדנאות אומנים, הידוע כיום בשם חוצות היוצר.
ב-1977 צולם שם הסרט "הגן" עם שייקה אופיר ומלאני גריפית.
השכונה נחשבת במחקר כ"אחות" לשכונת שמאעה והן נקראות "השכונות הנעלמות" בשל העדרן מהנוף כיום ומיעוט התיעוד והמחקר אודותיהן.
בשנת 2010 נערכו במקום חפירות הצלה לקראת הפיכת האזור לפארק עירוני (פארק טדי). יוזמה של ד"ר יובל ברוך ארכאולוג המרחב הביאה לחשיפתם של חלק מבתי השכונה שהיו מכוסים בעפר ובפסולת בניה, זאת אף על פי שרשות העתיקות אינה עוסקת בדרך כלל בממצאים המאוחרים למאה ה-17.
ג'ורת אל ענב
אהרון אבני
דגל ימי
דגל ימי הוא דגל המיועד להנפה על ספינות וכלי תעבורה ימיים אחרים. הנפת דגלים ימיים חשובה בשעת הפלגה בים ובעת עגינה בנמל, ועל כן אוכפים את החוקים והתקנות הנוגעים להנפתם.
סוגי דגלים.
דגל ימי.
דגל ימי (Naval Ensign) מזהה את המדינה בה רשום כלי השיט ומונף בכניסה וביציאה מתוך נמל, תוך שיוט במים טריטוריאליים זרים וכאשר האונייה נדרשת לעשות כן על ידי ספינת מלחמה.
ספינות מלחמה בדרך כלל מניפות את הדגל הימי בשעות שבין הזריחה לשקיעה כאשר הן בהפלגה, וכאשר הן מעורבות בקרב יונף נס קרב לאורך כל הקרב. בשעת קרב, ספינת מלחמה תניף בדרך כלל מספר רב של דגלים. מנהג זה מקורו בעידן ספינות המפרש עקב המנהג המורה כי כאשר ספינה מנמיכה את דגליה ("Striking the colors"), פירוש הדבר - כניעה. במהלך הקרבות, אחת המטרות העיקריות לירי התותחים היו התרנים, והנפת מספר רב של ניסים ודגלים מנעה כניעה ללא כוונה תחילה.
דגלוני חרטום.
דגלון החרטום (Jack) הוא גרסה של דגל הלאום אשר מונפת על ידי ספינות מלחמה בחרטום הספינה. דגלון החרטום מונף בדרך כלל כאשר הספינה אינה מפליגה או כאשר הספינה מקושטת לאירוע טקסי. בצי המלכותי הבריטי על הספינות להניף את דגלון החרטום כאשר הצי מגיע לאזור החוף או כאשר הספינה מרותקת לרציף. בצי המלכותי הבריטי היוניון ג'ק משמש הן כדגלון החרטום של הצי והן כדגל הדרגה של הלורד הימי הראשון. הנפת היוניון ג'ק על ידי ספינות סוחר או יאכטות היא בלתי חוקית. דגלון חרטום אזרחי קיים (והוא נקרא גם דגלון נווט ("Pilot jack") עקב שימושו הקודם לבקשת נווט בכניסה לנמלים). דגל סנט ג'ורג' ידוע גם כ"דנקירק ג'ק" והוא מאושר להנפה על ספינות אשר השתתפו במבצע הפינוי בדנקירק בשנת 1940. מלבדן, הדגל אסור להנפה, כיוון שהוא משמש גם כדגל הדרגה של אדמירל מלא.
דגל דרגה.
דגלי דרגה או דגלי הבדלה מונפים על ידי בעל דרגה בכירה על ספינת הדגל שלו או על מפקדתו. מקורות המנהג – בימים טרם עידן הטלגרפיה והרדיו, כאשר הפקודות ניתנו על ידי סימוני דגלים. דגל הדרגה מסמן את הספינה ממנה יגיעו איתותי המפקדה. דגלים שכאלה עשויים להיות מונפים על ידי חברי ממשלה וממשל (נשיאים, ראשי ממשלות ושרי ביטחון) כאשר הם נמצאים על גבי ספינת צי, לציון מקום מושב המפקדה שבה יושבת הסמכות הצבאית הגבוהה ביותר. כיום, עם התפתחות התקשורת, הנפתו של הדגל נותרה עקב המסורת ולציון מחויבויותיהם של כלי השיט בשייטת לחלוק לספינת הדגל ולמפקד היושב בתוכה, את הכבוד המגיע לה (כגון: עמידה על הסיפון, מטחי כבוד, הקשב וכדומה). על פי הפרוטוקולים הימיים, בקבוצת כלי שיט אשר בפיקוד מפקד אחד, רק מפקד הקבוצה או בעל הדרגה הגבוהה ביותר יניף את דגל הדרגה שלו.
הנס (בלעז: "פנאנט", או בשמו ההיסטורי "פנון"), הוא דגל ארוך וצר אשר משמש להעברת מסרים שונים בהתאם לצבעים המונפים.
דגלי בית.
ספינות מסוימות מניפות דגל בית או חברה, הבא להצביע על החברה לה הספינה שייכת. הדגל מונף בדרך כלל על תורן קטן בחרטום הספינה.
דגל שסוע של מועדוני יאכטות (Burgee).
חברי מועדוני יאכטות או ארגוני ימאות רשאים להניף את דגל המועדון לו הם שייכים בעת שיט או בעת עגינה - אך לא בשעת מרוץ. על פי המסורת, יש להניפו על התורן הראשי אך ניתן להניפו גם על תורן בחזית הספינה, או לימינה. כאשר חבר מועדון שיט מגיע לביקור במועדון אחר, נהוג להחליף דגלים בין המועדונים; הדגלים המוחלפים מוצגים לראווה (ברשות) בחדר המועדון או במשרד.
עיטורים.
עיטורים בהם זכו ספינות קרב, יוצגו על ידי סרטים ארוכים מיוחדים כאשר הספינה עוגנת בנמל.
דגלי איתות.
עם השימוש בדגלים בים נוצרו מערכות קודים עבור מספרים ואותיות. לכל דגל ישנה משמעות כאשר הוא מונף לבדו או ביחד עם מספר דגלים נוספים. המספור משמש כאמצעי תקשורת בין ספינה לספינה במרחקים קצרים.
קוד השימוש בדגלים בים.
מיקום הכבוד לנס או לדגל הוא הירכתיים ועל כן המסורת מחייבת את הנפתם של הדגלים על תורן בירכתיים או מעליהם (למרות שכיום נהוג להעביר את הדגל לימין הספינה בעת שיט). הכלל האומר ששום דגל לא יונף יותר גבוה מדגל הלאום אינו תקף על ספינה, כיוון שדגל המונף על הירכתיים לעולם יהיה בעמדה מכובדה ובכירה מאשר כל דגל שמונף על הספינה, אפילו אם הוא גבוה יותר.
הקוד הימי קובע כי ספינת צי סוחר תנמיך את ניסיה בהצדעה, כאשר היא עוברת בסמוך לספינת מלחמה. ספינת הקרב בתורה, תנמיך גם היא את ניסיה בהצדעת תשובה. בניגוד לאמונה הרווחת, ספינות הצי האמריקני גם הן מנמיכות את "הכוכבים והפסים" כתשובה להצדעה.
ספינות סוחר מניפות את הדגל הימי של המדינה שבמים הטריטוריאליים שלה היא מפליגה על התורן הראשי או לימין הספינה. דגל זה ידוע כדגל נימוסין.
הנפת דגל הפוך נחשבת כסימן מצוקה, למעט הנפת דגל הפיליפינים בצורה הפוכה בזמן מלחמה.
הנפת שני דגלים של שתי מדינות שונות באחד מעל השני על אותו התורן או המיתר הוא סימון לכך שהספינה נלכדה או נכנעה בזמן קרב או מלחמה. הדגל המונף תחתון יותר, הוא הדגל של המדינה ממנה נתפסה הספינה ואילו הדגל הגבוה הוא של המדינה הלוכדת.
טוקומן
אדולף צינקל
אדולף יוליוס צינקל (בגרמנית: Adolf Julius Zinkl; 10 ביוני 1871 - 3 ביוני 1944) היה שחמטאי אוסטרי
חייו.
צינקל נולד נויהאוס שבבוהמיה, ועבר לווינה שם שיחק בתחרויות רבות בשנות ה-90' של המאה ה-19. צינקל הגיע למקום הרביעי בתחרות בשנת 1892, סיים שני בשנת 1893, חמישי בשנת 1894 (ניצח: ז'ק שוורץ), סיים בתיקו דו-קרב עם קרל שלכטר 5.5-5.5 והפסיד לגאורג מרקו 2.5-5.5 בשנת 1894. בשנת 1895 הגיע למקום החמישי (ניצח: גאורג מרקו), בשנת 1896 הגיע למקום השמיני בתחרות בה ניצחו קרל שלכטר ומקס וייס, חלק מקום 4-5 בתחרות בשנת 1896 ומקום שישי בתחרות בשנת 1897 (בשתיהן ניצח גאורג מרקו). צינקל ניצח בתחרות בשנת 1899 וחלק מקום 5-7 בתחרות לזכרו של איגנץ קוליש שהתקיימה בשנת 1900 (ניצח: גזה מארוצי).
צינקל הגיע למקום ה-14 בתחרות לייפציג 1894 (ניצח: זיגברט טאראש) וחלק מקום 17-18 בתחרות ברלין 1897 (ניצח: רודולף שארושק).
נפטר ב-1944 בווינה.
חוק איסור אלימות בספורט