רבי עקיבא איגר העיד עליו שהוא "אריה דבי עילאי", ומרוב הוקרתו אותו היה קם ממקומו כל פעם שהזכיר אותו בדיבורו.
תלמידו של רבי אברהם לנדא, רבי יוסף קרא, מעיד עליו:
("יורה ומלקוש")
רבי אליהו גוטמכר כתב במכתבו לרבי מטשכנוב:
הרבי מקוצק אמר:
רבי אברהם בורנשטיין, בעל "אבני נזר", כתב בהסכמתו לספרו של הרבי מטשכנוב "זכותא דאברהם":
שושלת טשכנוב.
רבים מצאצאיו של רבי אברהם מטשכנוב שימשו באדמו"רות. מבנו רבי דב בעריש השתלשלה חסידות סטריקוב.
תורתו.
בארבעים שנותיו האחרונות נמנע רבי אברהם לנדא מטשכנוב מלהעלות חידושי תורה על הכתב, ובעשרים שנותיו האחרונות נמנע מלהעלות את תשובותיו על הכתב. לכן, נשאר יבול מועט יחסית מתורתו. עיקר תורתו נשתמרה בזכות נכדו ותלמידו, רבי מנחם מנדל חיים מזאווירצא, שהתמסר להנציח את תורת סבו. הוא החל ללמוד אצלו בהיותו ילד בן חמש וכשנפטר סבו היה רבי מנחם מנדל חיים בן שלוש עשרה בלבד. למרות זאת הוא נחשב גדול מנציחי הרבי מטשכנוב וזכה שאף דודיו, בני הרבי, סמכו על אמינות דבריו. בדורות שלאחר מכן, מאז שנות ה-30 של המאה ה-20, התמסרו כמה מצאצאיו להוצאת תורת הרבי מטשכנוב, ובראשם ר' זאב וולף יחיאל לנדא ור' יעקב ורדיגר (אביו של אברהם ורדיגר).
דמביה
דמביה (געז: ደምብያ) הוא אזור היסטורי בצפון-מערבה של אתיופיה וכיום נפה במדינת אמהרה שגבולותיה אגם טאנה בדרום, נפת טקוסה בדרום-מערב, נפת צ'ילגה במערב, בנפת ארמצ'הו עלית בצפונה ובנפת גונדר רבתי במזרחה.
היסטוריה.
במסורת האתיופית נחשב האזור לחלק משטחי גדעון וביתא ישראל ישבו בו מימי קדם. האתיופים החלו לפלוש ולכבוש את האזור החל מן המאה ה-14 והחלו ליישב בו מתיישבים וכן לעודד פעולות מיסיון. בתקופת הקיסר סרצה דנגל המחוז היה לאזור לחימה בין האתיופים לממלכת הגדעונים. בתחילת המאה ה-17 הוקמה במחוז העיר גונדר שהייתה לבירה הקיסרית ודמביה כולה הפכה למרכז האימפריה. מאמצע המאה ה-19 ואילך ירדה קרנה של דמביה עם העברת המרכז השלטוני ממנה.
בחלוקה המנהלית של המאה ה-20 הייתה דמביה לנפה בתוך מחוז בגמדר וכיום היא נפה בתוך מחוז צפון גונדר שבאמהרה.
סטטיסטיקה.
על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה האתיופית לשנת 2007 האוכלוסייה מנתה 271,053 נפשות שרק 8.62% מהם חיים בערים. שטחה של הנפה היא 1,261.96 קמ"ר וצפיפות האוכלוסייה עומדת על 214.79 נפש לקמ"ר.
בנתונים הסטטיסטים משנת 1994 האוכלוסייה מנתה 218,014 נפש כאשר הרוב המכריע (89.12%) הוא אמהרי ולצידו מיעוט כמנתי (2.15%).
דאמבייה (תת נפה)
דאמבייה
מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח
מוזיאון וִילְפְרִיד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח נוסד בשנת 1951 וממוקם בקיבוץ הזורע. המוזיאון התבסס תחילה על אוספיו של אספן האמנות וילפריד ישראל, אותם הוריש לקיבוץ. המוזיאון מציג שתי תצוגות קבועות: תערוכת אמנות המזרח הרחוק העתיק, תערוכת אמנות המזרח הקרוב העתיק. כמו כן המוזיאון מציג תערוכות מתחלפות של אמנות עכשווית.
יסוד המוזיאון.
המוזאון הוקם על מנת לקלוט את האוסף הנרחב שוילפריד ישראל הוריש בצוואתו לקיבוץ. וילפריד ישראל היה בן למשפחת סוחרים אמידה ממוצא גרמני. לאחר מלחמת העולם הראשונה טייל בעולם והתעניין באמנות המזרח הרחוק (הודו, סין, קמבודיה ותאילנד) והמזרח הקרוב (מצרים, יוון, חבש ופיניקיה). בשנות ה-30 התיידד עם מייסדיו לעתיד של קיבוץ הזורע ובצוואתו הוריש את אוספיו לקיבוץ. וילפריד ישראל פעל רבות במלחמת העולם השנייה, תוך סיכון עצמי, להצלת יהודים באירופה והיה בין מארגני הקינדר-טרנספורט - משלוחי הצלה של ילדים מגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה בספינות לבריטניה.
המוזיאון תוכנן כ"בית תרבות" באמצע שנות ה-40 על ידי האדריכלים אל מנספלד ומוניו גיתאי ויינראוב בדגש על פונקציונליות באמצעים מינימליסטיים, בהתאם לגישה המודרניסטית הארץ ישראלית באותה העת. הקמת הבניין החלה ב-1948 ועקב מלחמת העצמאות, הושלמה רק ב-1951.
פעילות המוזיאון.
המוזיאון מציג תערוכות משתנות של אמנות מודרנית, בצד אוספים קבועים של אמנות מהמזרח הרחוק והקרוב שהורחבו מאז ירושתו של וילפריד ישראל. המוזיאון הציג בעבר גם אוסף ארכאולוגיה מקומית מתל זריק ועין אל-ג'רבה שנחפרו ונחקרו על ידי עזרא מאירהוף (חבר הקיבוץ) והארכאולוגים עמנואל ענתי, ז'אן פרו, יעקב קפלן ואמנון בן תור.
במקביל לתצוגות מתקיימת פעילות חינוכית רחבה לילדים ולמבוגרים, הכוללת הדרכה בתערוכות הקבועות והמתחלפות, שיח גלריה עם אמנים מציגים, חוגים והפעלות בסדנת היצירה שבמוזיאון.
ב-19 באוגוסט 2020 נפרץ המוזיאון, ונגנבו ממנו כ-30 יצירות יקרות ערך. באותה עת דווח כי אוסף המוזיאון כולל כ-1,000 פריטים. שווי הפריטים הגנובים עשוי להגיע למיליוני שקלים.
מנהלת המוזיאון היא נורית אשר פניג, והאוצרת היא שיר מלר-ימגוצ'י.
לקריאה נוספת.
גליה בר אור, חיינו מחייבים אמנות - בניין תרבות כבניין חברה: מוזיאונים לאמנות בקיבוצים, 1930 - 1960, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2010, עמ' 95 - 152
פיוור ריי
מגדל נחושתן
מוקד (תוכנית טלוויזיה)
מוקד הייתה תוכנית טלוויזיה ששודרה מתחילת שנות ה-70 ועד שנות ה-90 בערוץ הראשון בימי רביעי. התוכנית עסקה בנושאי אקטואליה ובפוליטיקה הישראלית. בכל תוכנית הוזמנה לאולפן אישיות פוליטית, שנמצאה במרכז אירועי השבוע, לריאיון אישי. את התוכנית הגישו במהלך השנים אלי ניסן, יורם רונן, ניסים משעל ומנשה רז.
בשנת 1977 הודיע יגאל ידין במסגרת המשדר על הקמת התנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש). במהלך חלק ממסעות הבחירות הפכה התוכנית לזירת העימות הטלוויזיוני בין המתמודדים. בפרט זכור העימות בין דוד לוי לבנימין נתניהו שהתמודדו זה מול זה בבחירות המקדימות של הליכוד בשנת 1993. במסגרת זו החליפו השניים האשמות וכינויים. בין היתר כינה לוי את נתניהו "נפוליאון" ו"צלופח", והעימות בין השניים דמה לתיגרה אישית יותר מאשר לעימות פוליטי לגופו של עניין.
בתקופת מלחמת המפרץ שודרה בתוכנית "העולם הערב" פרודיה על "מוקד" בשם "מוקש" בהשתתפות שמואל וילוז'ני.
במהלך השנים נעשו בערוץ מספר ניסיונות להחזיר את התוכנית, אך הם לא הגיעו לכדי מימוש ובוטלו ברגע האחרון. ניסיון נוסף כזה תוכנן ל-11 באוגוסט 2016, אך בוטל גם הוא.
יער חניתה
יער חניתה משתרע על פני כ-2,300 דונם במורדות הרי הגליל המערבי, בין קיבוץ חניתה לשלומי. היער נטוע בעיקר בעצי אורן ובחלקו העליון דגם משוחזר של "חניתה תחתית". כיום זהו מקום מושבו של האתר "חומה ומגדל" שהיווה נקודה יהודית ראשונה באזור בו הקימו ראשוני מתיישבי חניתה את המחנה, בליל ה-20 במרץ בשנת 1938.
היער מכיל ברובו עצים מחטניים, עצי חורש ובוסתן וראשית נטיעתו בשנות ה-40, אולם נטיעתו הושלמה רק בשנות ה-70 של המאה העשרים.
אדמות הקרקע שעליה ניטע היער ניקנו על ידי יוסף סינגליה שהיה נשיא הוועד המרכזי של קק"ל באיטליה. והשתמש בדרכונו האיטלקי, על מנת לקנות את האדמות בתקופה בה ממשלת בריטניה הערימה קשיים ליהודים לרכוש את אדמות הארץ.
אתרי היער.
חומה ומגדל.
באתר שהוקם על "חניתה תחתית" בנתה קק"ל שיחזור של מגדל וחומה עשויים עץ, המהווים עדות חיה לסיפורם של המתיישבים, ששהו במחנה בימיו הראשונים של הקיבוץ. בתקופה בה הוא הותקף בידי ערבים פעמים רבות. לאחר 6 חודשים נפרצה הדרך ל"חניתה עילית", מקום משכנו של הקיבוץ כיום.
מצפה חניתה.
מצפה חניתה ממוקם מדרום-מערב לקיבוץ ובסמוך לגדר עם לבנון. המצפה משקיף על כפרי דרום לבנון ובקעת העיר צור. במדרונו נמצאת "מערת חניתה" (מערת סולם) שנתגלו בה כלי חרס מהתקופה ההלניסטית. המערה סגורה למבקרים בשל סכנה ביטחונית וקרבתה לגבול לבנון.
נחל הבאר.
שביל הנחל מתחיל בסמוך למבנה "חומה ומגדל". ואתר ההנצחה ליהודה ברנר ויעקב ברגר שנורו בלילה הראשון להקמת המחנה בתקיפה ערבית. במעלה השביל נמצאת חורשת אורן ובה מבנה הבאר. את הבאר מבטון יצרו, מתיישבי חניתה, בשל דרישת המשק למים לאחר שהמחנה עלה לקרקע. המבנה הוקם בשילוב עם בריכת אגירה ומשאבת דיזל, אולם מכיוון שהוא לא סיפק את צורכי המים של המתיישבים, הוא ננטש.
מצפור שביט.
בנובמבר 2014 נחנך מצפור שביט ביער חניתה על שם יהודה שביט שהיה ראש המועצה האזורית מטה אשר בשנים 1994–2013. מהמצפור הנמצא מזרחית לכביש העולה לחניתה, יש תצפית יפה על כל הגליל המערבי.
מצדית חניתה.
עמדת שמירה מבטון שנבנתה ב-1943 ושמשה אחר כך כמחסן לציוד חקלאי של קיבוץ חניתה. נמצאת על גבעה ממערב לכביש העולה לחניתה. כיום- בתחום שלומי בשכונת מורד ההר. הגבעה מזוהה כמקומה של העיירה המוזכרת בתלמוד בשם "פי מצובה".
הוריה דלאנו
סרט קומדיה
קומדיה היא סוגה קולנועית הכוללת סרטים שמטרתם המרכזית להצחיק ולשעשע את צופיהם. הקומדיה, לצד הדרמה והפעולה, היא מהסוגות המרכזיות בקולנוע, ויש לה נציגות נכבדת כמעט בכל אחת מהסוגות הקולנועיות האחרות. סיפור העלילה בסרטים קומיים פשוט יותר, פעמים רבות, מבסוגות קולנועיות אחרות, ומושם בו דגש פחות על ריאליזם.
היסטוריה.