אורי מלמיליאן, כותב "הנער מממילא", נולד ב־24 באפריל 1957. גדל בשכונת ממילא שבירושלים (בתפר בין הערבים ליהודים בירושלים - בין מזרח ומערב העיר), ילדותו הקשה של מלמיליאן מתוארת בספרו. אורי מלמיליאן היה כדורגלן בבית"ר ירושלים, ואחר כך מאמן קבוצות כדורגל, כתב שני ספרים, והדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-69 למדינת ישראל.
אלי עזור נולד בשנת 1958 בתל אביב. עזור הוא איש עסקים כיום, אך בגיל צעיר יותר היה כתב ספורט ואיש תקשורת. עוד בצעירותו החל לקדם את הקריירה העיתונאית שלו כשהתחיל לעבוד ב"חדשות הספורט", שם היה מקושר היטב לאורי מלמיליאן ולשחקנים בכירים אחרים. השניים, עזור ומלמיליאן, כתבו יחד את הספר "הנער מממילא", ובעזרת מומחיותו של עזור בעסקים הספר הצליח גם מבחינה מסחרית.
תקציר העלילה.
הספר נכתב כאוטוביוגרפיה, ומספר על חייו הקשים בילדותו בשכונת ממילא שבה גדל. בספר הוא מספר על הילדות בשכונת המצוקה הממוקמת על גבול העיר העתיקה, על החיים בצל הפחד מפני ירי של צלפים ירדנים, על הצפיפות והעוני שבה חיו 12 נפשות בדירה אחת , הקושי בחיים בעיר חצויה וההתמודדות איתו, על "הרומן" עם בית"ר ירושלים, על הצטרפותו לנבחרת ישראל ועוד. זהו סיפור חיים על נער שגדל בשכונת עוני וחי בבית עם זוג הורים ותשעה אחים, בבית של שלושה חדרים בלבד. אורי היה ילד שבא מבית דתי ושיחק כדורגל בשבת ללא ידיעת הוריו, עד ששמו הלך לפניו בגילאים הצעירים והמידע הגיע לאוזניהם, וכך הפך לאחת הדמויות המרגשות במדינת ישראל באותם הימים.
רקע היסטורי.
ממילא היא שכונה במרכז ירושלים, המקשרת בין שער יפו בעיר העתיקה לבין העיר החדשה. במלחמת העצמאות, בשנת 1947, תושביה, ערבים ויהודים, נסו ממנה והפכה ממילא לשטח הקרב במלחמה. כאשר הסתיימה המלחמה בשנת 1949, והוכרזה שביתת הנשק בין מדינת ישראל לבין צבאות מדינות ערב, ירושלים חולקה לשניים. הגבול החוצה אותה נקרא "הקו העירוני" המקיף את העיר המערבית ממזרח, ומצפון ודרום. מרכז העסקים הראשי בעיר שהיה גם בחלק העתיק שלה וגם בחלק החדש שלה חולק גם הוא לשניים. השכונות הסמוכות לקו העירוני הידרדרו בעקבות ירי צלפים ופגיעות נוספות, בעיקר השכונות מוסררה וממילא. במשך 19 שנים, עד מלחמת ששת הימים בשנת 1967 שבה כבשה ישראל את שטחי ירושלים מהירדנים, נמשך מצב זה בירושלים. "דני, הבן של השכנים נורה על ידי חייל הלגיון הירדני שעל החומות. תמיד שמענו את ההורים, שהזהירו אותנו שלא להתקרב לחומות. באותו יום הבנו למה. אז ידעתי לראשונה, שירושלים, היא עיר ובליבה חומה" . בתקופה שמלמיליאן מתאר בספרו, אנשים פחדו לצאת מהבתים בגלל המצב המתוח והקשה עם הירדנים שהיו מעבר לחומות.
ציטוט נבחר.
"לאורך כל שנות חיי הראשונות לא ידעתי מהי שינה על מיטה, לא ידעתי מהו חדר. לא ידעתי מהי פרטיות. היינו ישנים על הרצפה. 12 נפשות בבית. מיטות לא היו. על מקרר חשמלי יכולנו רק לחלום באותם ימים. בימי הקיץ הלוהטים היינו מביאים בלוקים של קרח הביתה. הקיץ היה קשה, אבל החורף הירושלמי לעומתו היה גיהנום. בשנים הללו עברנו חודשי חורף קשים מנשוא. בבית פשוט לא היה תנור להסקה".
קאלין (זקרפטיה)
קאלין (באוקראינית: Калини, קאליני; בהונגרית: Alsókálinfalva, אלשוקאלינפלבה; ביידיש: קאַלין) הוא כפר במחוז משנה טיאצ'יב במחוז זקרפטיה באוקראינה.
עדות היסטורית ראשונה על העיירה היא משנת 1405. נכון ל-2001 חיו במקום 5,844 תושבים. עד השואה התקיימה בעיירה קהילה יהודית שבשיאה מנתה כ-400 איש.
הקהילה היהודית.
היהודים הראשונים הגיע לקאלין כנראה בשנות ה-20 של המאה ה-18. במפקד היהודים הראשון של שנת 1728 נרשמו בקאלין 2 משפחות:
שניהם היו יהודים עניים ללא דמי חכירה, אף על פי שאיזאק עסק בבישול משקאות חריפים. גם במפקד שנערך בשנת 1735 נרשמו שני יהודים אבל מאז לא היו יהודים בקאלין כשבעים שנה. סיבת היעדרם אינה ידועה. רק במפקד של 1830 נרשמו מספר משפחות. נראה שלכל היותר בסוף המאה ה-18 חידשו היהודים את החיים הקהילתיים בקאלין. ועל תקופה זו כותב בזיכרונותיו ר' מנחם מנדל מטרנווה: "בערך חמישים משפחות, הרבה מהם אכרים עובדי אדמה וקצת מהם בעלי חנויות קטנות בפרנסה מועטת, והרבה עניים".
בכפר היה בית כנסת עתיק, שאיש אינו יודע מתי נבנה. בשנות ה-20 של המאה ה-20 נבנה בית כנסת-בית מדרש שני אך לא בגלל ריבוי יהודים בכפר אלא בשל סכסוכים בין חסידי ויז'ניץ שהיו רוב בעלי הבתים ובין חסידי דולינא. חסידי ויז'ניץ היו היסוד "העממי" בכפר ואילו חסידי דולינא היו הגבירים והם בנו את בית המדרש הנוסף.
לימוד המשניות היה עניין מיוחד, למדו כחבורה כל יום בבית המדרש.
יהודי קאלין התפרנסו ממלאכה והיו כמה בעלי מלאכה מקצועיים, סנדלרים, חייטים נגרים ועוד. התפרנסו ממסחר כבעלי חנויות, מסחר בפרות, תוצרת חלב וגבינה כשרה. כמעט לכל בית הייתה חלקת אדמה שעיבד בעצמו.
רבניה של קאלין.
בראשית המאה היה השוחט והדיין בקאלין רבי מרדכי צבי סג"ל אדלר. אחריו ישב כמה שנים ר' מנחם מרגליות שנולד בקאלין בשנת תרל"ה. לאחר מלחמת העולם הראשונה נבחר ר' מנחם מרגליות לרבה של הארינטש (הורינצ'ובו ) משם גורש לאושוויץ ונרצח. קאלין השתייכה לרבנות וילחוביץ (וילחיבצי) שם כיהן כרב חיים מאיר הגר לימים האדמו"ר מויז'ניץ.
סופה של הקהילה.
עם חזרת השטח שהיה בשליטת צ'כוסלובקיה להונגריה הפאשיסטית, החלו השלטונות ההונגרים ברדיפת יהודי המקום. ביולי 1941 גורשו מחצית מיהודי המקום לפולין, מהם שרדו רק חמישה יהודים. באפריל 1944 עם התחלת שואת יהודי הונגריה גורשו יהודי המקום לגטו מאטסלקה ומשם לאושוויץ, שם נספו רובם.
לאחר השואה לא נותרו יהודים בקאלין. בית הקברות העתיק, שראשיתו בימי ייסודה של הקהילה, הוזנח וכוסה צמחייה. בשנת 2012 שוקם בית הקברות בידי אגודת אהלי צדיקים.
מדינה מתועשת
מול תא הזכוכית
"מול תא הזכוכית" הוא מקבץ כתבות של המשורר חיים גורי שהיה חבר מערכת העיתון "למרחב", וסיקר את משפט אייכמן מראשיתו ועד סופו. רשימותיו פורסמו מדי יום בעיתון, תחת הכותרת "מול תא הזכוכית", ומאוחר יותר כונסו בספר תחת אותו שם, שראה אור בשנת 1962 וזיכה את מחברו בפרס סוקולוב.
רקע היסטורי.
כתבותיו של גורי ליוו את המשפט. במשפט אייכמן, ניתנה לניצולי השואה בפעם הראשונה האפשרות לספר קבל עם ועולם את סיפורם. מאה ואחד עשר עדי התביעה גוללו את מגילת הענות והמוות, מעליית הנאצים לשלטון בגרמניה ועד כבות האש במשרפות. רבים מהישראלים נחשפו יום אחר יום לעדויות על העם היהודי שנהרג, ש"הועלה קרבן על מזבח הגזע". בכתבה הראשונה בספר כותב גורי: "היום ישב הוא לראשונה בתא הזכוכית המשוריינת מפני כדורים ופצצות, אך החדירה למבטנו [..] בהישמע הקול: בית המשפט! נקום כולנו והרגע הזה ייחרת לדורות בתולדות עמנו ובתולדות גזע האדם. היום תעלה מבית הדין בירושלים צעקה שמעטות כאלה, והצעקה הזאת תעבור מסוף העולם ועד סופו. זו צעקה השייכת לצעקות שאי אפשר לברוח מפניהן ואי אפשר להשתיקן". מציטוט זה אנו מבינים כי לדעתו של גורי ישראל בתום משפט אייכמן הייתה שונה מישראל שלפניו. משפט אייכמן העלה לתודעה את הניצולים דרך סיפורם האישי, ונחשב לאחד הגורמים הראשונים שהביאו לשינוי תודעת השואה בארץ. ההאשמה "מדוע הלכתם כצאן לטבח?" שהועלתה בארץ בעבר החלה להתפוגג, ואצל רבים הובעה תחושה של שותפות גורל עם הניצולים ואף הרגשת אשמה על היחס הלא מתחשב מספיק כלפיהם מצד ילידי הארץ.
בשנת 1947 שהה גורי בשליחות "ההגנה" במחנות העקורים בהונגריה ופעל שם בקרב שרידי תנועות הנוער הציוניות, על מנת לארגן את ניצולי השואה לקראת העלייה לארץ ישראל. השפעת השואה ניכרת היטב בשיריו ובסרטיו של גורי, אף שלא חווה אותה על בשרו. הוא ספג את השפעתו ממנה כשהיה שליח במחנות העקורים, כששוחח ארוכות עם ניצולי השואה שוכני המחנות. מצבם העגום של הניצולים וסיפוריהם על השואה חדרו עמוק לליבו, דבר שהתבטא בהמשך ביצירותיו.
דמויות מרכזיות בקובץ המאמרים.
גדעון האוזנר.
גדעון האוזנר (26 בספטמבר 1915 – 15 בנובמבר 1990) היה משפטן ופוליטיקאי ישראלי. כיהן כיועץ המשפטי לממשלה, כחבר הכנסת וכשר בממשלת ישראל. ידוע בעיקר כמי שהיה התובע מטעם מדינת ישראל במשפט אייכמן.
גורי מתאר את נאום הפתיחה של התובע במשפט, גדעון האוזנר, כנאום מכונן בעל השפעה יוצאת דופן: "אומרים, ובצדק, כי נאום האישום של היועץ המשפטי גדעון האוזנר היה מעמד בלתי נשכח. הייתי שם. אני מאשר את הדברים האלה. אילו הייתי קורא את עיקרי דבריו בספר [...] הייתי עומד, ירא אני. [...] אבל דברים ידועים אלו נאמרו בבית המשפט מול איש נאשם, באווירה המיוחדת במינה השוררת בבית הדין הזה, בירושלים, ופתע, בדרך פלא זכו לכח בלתי משוער מראש, לעצמת תדהמה, שאין לה אחיות. ניתן לשער לפיכך, כי המילים האלה זכו לשעת חסד מיוחדת במינה".
נאומו הידוע של האוזנר נפתח במילים אלו: "במקום זה, בו אני עומד לפניכם, שופטי ישראל, ללמד קטגוריה על אדולף אייכמן - אין אני עומד יחידי; עִמדי ניצבים כאן בשעה זו שישה מיליון קטגורים. אך הם לא יוכלו לקום על רגליהם; לשלוח אצבע מרשיעה כלפי תא הזכוכית ולזעוק כלפי היושב שם: אני מאשים. מפני שעפרם נערם בין גבעות אושוויץ ושדות טרבלינקה, נשטף בנהרות פולין וקבריהם פזורים על פני אירופה לאורכה ולרוחבה. דמם זועק, אך קולם לא יישמע. אהיה על כן אני להם לפה ואגיד בשמם את כתב האישום הנורא".
אדולף אייכמן.