הגזע צנום, בעל מראה אתלטי וחינני, אך עם זאת בעל עוצמה ורגליים אחוריות חזקות המאפשרות לו תנועה זריזה ופניות מהירות. אזניו הארוכות יחסית ממוקמות גבוה על ראשו. חוטמו הארוך, הרחב והחזק מאפשר לו להחזיר גם ציד כבד. צדודיתו צריכה להיות ישרה או מעט דמוית אף רומאי. על העיניים להיות בהירות ככל שניתן. עיניים כהות מהוות מגרעת. זנבו נקצץ בדרך כלל, אף כי הדבר אסור במדינות מסוימות (הפוינטר הוא גזע מאוד חזק ומאוד גבוה).
אנגקור
אנגקור (חְמֶרִית: ក្រុងអង្គរ) הוא שמו של אזור בקמבודיה, שבו היו במהלך ההיסטוריה כמה ערי בירה של האימפריה הקְמֶ‏רית. האזור כולו מכונה "אנגקור", ובו שכנו מרכזיה של האימפריה הקמבודית, החל מהקמת עיר הבירה הראשונה במאה ה-9 ועד לחורבנה של האימפריה הקמרית במהלך המאה ה-15, בשיאו השתרע אזור אנגקור על שטח של כ-1,000 קמ"ר, אוכלוסייתו מנתה כ-750,000 נפש והוא היה המתחם העירוני הגדול בעולם.
העיר הראשונה נוסדה בשנת 820 לספירה, כאשר המלך הקמרי ג'אוויארמן השני הכריז על עצמו כ"מלך אל" ו"מלך העולם" של קמבודיה. פריחתה של אנגקור הגיעה לשיאה בתור הזהב של האימפריה הקמרית, כשקמבודיה השתרעה, בתקופות מסוימות, על פני מרבית שטחי הודו-סין. בשנת 1431 הגיע קיצה של העיר, כאשר כובשים מתאילנד כבשו את העיר ובזזו אותה, ותושביה נמלטו ממנה דרומה, לאזור פנום פן.
שרידיה של העיר נמצאים ביערות ובשדות מצפון לאגם הגדול (Tonle Sap) שבמערב קמבודיה (ראו מפה), ליד העיר סיאם ריפ (Siem Reap) בת זמננו. באזור נמצאים שרידים של מעל אלף מקדשים, החל בערימות לבנים המפוזרות בשדות, וכלה במונומנטים ייחודיים ומפוארים, כמו מקדש באיון ומקדש אנגקור ואט המפואר, שיש האומרים שהוא המונומנט הפולחני היחיד הגדול ביותר בעולם. המקדשים הם רק חלק ממערך שלם של מבנים ותשתיות, הכוללים גם מאגרי מים ענקיים ומערכות השקיה עצומות שנבנו באזור.
מקדשים רבים באזור שופצו ושוקמו, והם מהווים את הדוגמה החשובה ביותר לאדריכלות הקמרית. עם זאת, בנוסף למבנים השונים והשרידים הגלויים, חבויים, ככל הנראה, שרידים ארכאולוגיים בעלי חשיבות רבה בשטחי הג'ונגלים הרחבים המכסים את האזור. קרוב לשני מיליון תיירים מבקרים באתר מדי שנה, והאתר הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
איחוד קמבודיה והקמת הבירה הראשונה.
עד למאה ה-9 הייתה קמבודיה מחולקת בין כמה ישויות פוליטיות, שנודעו בסין כפונאן וצ'נלה. בתקופות פונאן (מהמאה ה-1 עד שנת 550) ובתקופת צ'נלה (מ-550 ועד שנת 800 בערך) הושפעה הדת הקמרית מהדתות בהודו. הפולחן כלל אלמנטים של הינדואיזם ובודהיזם משולבים בפולחן מקומי קדום. במקדשים מתקופה זו נמצאות כתובות באבן בסנסקריט ובקמרית, המציינות אלים הינדים, בראשם שיווה, יחד עם אלים הקשורים לפולחן המקומי. הבודהיזם היה פחות בולט, כנראה מכיוון שנרדף בידי השלטון. פולחן שיווה היה מרוכז סביב סמל הלינגאם כבר בתקופה זו, שהיה סמל פאלי לפוריות ושמירה‏‏‏‏
בתחילת המאה התשיעית הכריז המלך ג'איאווארמן השני על עצמאותה של קמבוגָ‏'דֶ‏סָ‏ה (קמבודיה), וייסד את בירתו בהאריהאראליה (Hariharalaya), הידועה כיום כרולואוס (Roluos), בקצה הצפוני של האגם הגדול, טונלה סאפ. במערכת של מלחמות, בריתות, נישואים פוליטיים ומתנות, השיג ג'איאווארמן השני את איחוד המדינה. בשנת 802 הכריז המלך על עצמו כ"מלך עולמי" וכ"מלך אל", כדי להביע בכך את הצלחתו באיחוד‏‏.
האריהאראליה מסמלת את האלוהות האריהארה, ביטוי לשילוב עיקריהם של וישנו (הארי) ושיווה (הארא). האריהארא הייתה האלוהות המועדפת על השליטים הקמריים. ג'איאוארמאן השני, המלך שהקים את העיר, קרא לעצמו דוואראג'ה, מלך אל, ובכך הדגיש את הקשר המיוחד שלו עם שיווה. השינוי הדתי התבטא גם באדריכלות: במקום האתרים הקדושים של צ'נלה, שהיו תאים בודדים, נבנו מקדשים ובהם סדרה של משטחים מוגבהים ועליהם מגדלים רבים. פירמידות מרשימות נועדו לסמל את הר מֵרוֹ, מקום מושבם של האלים במיתולוגיה ההינדית, והחפירות שסביבן מייצגות את האוקיינוסים המיתולוגיים. אופייני למבנים השונים היה סמל הלינגאם, כדימוי דתי מרכזי. הפירמידה הייתה מרכז העיר, ובמרכזו של המתחם הקדוש עמד הלינגאם. שמו של הלינגאם היה כשם המלך, עם הסופית "אסווארה" (esvara), כציון לשיווה. .
האריהאראליה נבנתה על פי המתכונת המקובלת בערים הקמריות: סביב העיר נבנתה סוללת הגנה המוקפת בחפיר. במרכז העיר עמדו מקדש ממלכתי, בנוי מאבן או מלבנים, וארמון בנוי מעץ. אישים חשובים שהתגוררו בעיר בנו גם הם מקדשים שונים, בתוך החומה ומחוצה לה. מקדשים אלה הוקדשו, כמו המקדש המרכזי, לאלי הינדו שונים, ובעיקר לשיווה. גם בנייני חול רבים נבנו בעיר, בתוך החומה ומחוצה לה, רובם ככולם עשויים מעץ. בסביבות שנת 880 הוקם המקדש המרכזי בהאריהארליה, בקונג, ומקדש נוסף לזכר האבות, פריאה קו (Preah Ko). מאפיין נוסף של הבירה הקמרית, מאגר מים גדול, נבנה כעשר שנים לאחר מכן, ובתוך מכלול המאגר נבנה מקדש שלישי, לוליי‏‏.
יאסוֹ‏וָ‏ארמאן הראשון‏‏.
בשנת 889 עלה לשלטון המלך יאסוֹ‏וָ‏ארמאן הראשון‏‏. יאסוֹ‏וָ‏ארמאן הראשון נודע כמלך חזק, ונודע גם במפעלי הבנייה שלו. אחת הכתובות שהתגלו מתארת אותו כ"איש האריה; הוא שיסע את אויביו במלתעות הודו; נוהגיו היו שיניו; הריג ודה הייתה עיניו‏‏‏‏"‏‏. מצפון מערב לבירה האריהארליה בנה יאסוֹ‏וָ‏ארמאן הראשון עיר חדשה בשם יאשודהאראפורה. העיר נבנתה על גבעות נמוכות שנודעו בשם פנום באקהנג (Phnom Bakheng). המתחם שנבנה היה בצורת ריבוע, שאורך כל אחת מצלעותיו היה כ-4 ק"מ. כמסורת קודמיו, בנה גם הוא מאגר מים עצום, שנקרא באראי (וידוע היום כבאראי המזרחי): אורכו של המאגר הוא כ-7 ק"מ, ורוחבו 1.8 ק"מ. מי המאגר הזינו את החפיר שסביב העיר. מקדש המדינה נבנה בפסגת גבעות פנום באקהנג סביב שנת 900. החוקרים עדיין מתלבטים באשר לחשיבותם של מאגרי המים הללו, המהווים מוקד מרכזי בכל המתחם העירוני של אנגקור. חלקם רואים בהם אמצעי להשקיית שדות אורז, ואחרים סבורים שיש להם משמעות דתית, הקשורה לאוקיינוסים המיתולוגיים המקיפים את הר מרו. העיר נבנתה על הגבעות והוקפה בחפיר שמולא במי הבאראי. יאסוֹ‏וָ‏ארמאן בנה מספר רב של מקדשים הינדיים ואשראמים.
בניית עיר זו ציינה את תחילתן של כ-300 שנות בנייה, עד שנת 1200 בערך, שבהן נבנו על ידי החֲמֶ‏רִים באזור זה יצירות אדריכליות יחידות במינן. רוב המבנים מרוכזים באזור שרוחבו כ-24 קילומטרים ממערב למזרח, וכ-8 קילומטרים מצפון לדרום‏‏. באזור אנגקור נמצאים 72 מקדשים ומבנים חשובים, וההתיישבות באזור השתרעה על שטח של כ-3,000 קמ"ר (כשטחה של לוס אנג'לס רבתי היום). על פי סקר שנערך באזור בשנת 2007, תוך שימוש בצילומי לוויין ובטכנולוגיות חדישות אחרות, היה המתחם של אנגקור פרוס באותה תקופה על שטח בן למעלה מ-1000 קמ"ר, ובכך היה המתחם העירוני הגדול ביותר בעולם אז; העיר הבאה בגודלה הייתה עיר המאיה, טיקאל, במרכז אמריקה, שגודלה היה כ-130 קמ"ר‏‏‏‏.
בשנת 928 העביר המלך ג'איאוָ‏רמאן הרביעי את הבירה לעיר קו קֶר (‏Koh Ker), כ-100 ק"מ מצפון-מזרח לאנגקור. ואולם, הבירה שכנה שם רק כ-16 שנים, בימי שלטונם של ג'איאוָ‏רמאן הרביעי ובנו האסאווארמאן השני. בסביבות שנת 960 שב המלך ראגֶ‏'נדרארמאן ובנה עיר בירה שנייה באנגקור. המקדש הממלכתי של עיר זו נבנה בפרה רפ. מקדש נוסף נבנה על אי מלאכותי שנוצר בתוך מאגר המים באראי המזרחי. בזמן שלטונו נבנה גם המקדש היפהפה בבאנטֶאי סריי (‏‏Banteay Srei), כ-25 ק"מ מצפון-מזרח לאנגקור. בנו של ראגֶ‏'נדרארמאן, ג'איווארמן החמישי, נטש את המתחם בפרה רפ ועבר לטא קֶו (‏Ta Kev), שם גם הקים מקדש חדש. האתר קוּדש בסביבות שנת 1000. זמן קצר לאחר מכן הודח המלך על ידי סוּ‏ריאוארמאן הראשון. המלך החדש הקים ביצורים מרשימים סביב ארמונו וסביב המקדש שהקים, פימנקאס, וכן בנה את הבאראי המערבי, מאגר מים גדול באורך של 8 ק"מ וברוחב של 2.5 ק"מ. בשנת 1050 בנה יורשו מקדש ממלכתי גדול ומרשים אף יותר, באופון, מצפון למקדש הקיים‏‏.
בניית אנגקור ואט.
ממשיכיהם של המלכים לא נודעו במבנים מיוחדים שהקימו, ורק עם עלייתו לשלטון של סוריאוָ‏ארמאן השני, בשנת 1113 החל השלב השני בבנייה במקום. הוא היה זה שבנה את המונומנט החְמֶ‏רִי הגדול מכולם, אנגקור ואט (ואט בקמבודית - מקדש), בו סגדו לאל סוריאווארמאם. לעומת ימיה הראשונים של התרבות הקמרית, בהם היה פולחן וישנו במקום משני לעומת פולחן שיווה, הייתה הדמות המרכזית באנגקור ואט דמות של וישנו, וההקדשה במקום מזהה את סוריאווארמאן כ"פאראמאווישנולוקה" (Paramavishnuloka), "אותו שנכנס לעולם השמימי של וישנו". יחד עם זאת, התפיסה הדתית נותרה תפיסה של סינקרטיזם דתי, שאיפשרה את המשך פולחן שיווה למרות הנטייה המלכותית לפולחן וישנו, וייתכן בהחלט שבאנגקור ואט היה סמל לינגאם, סמל של פולחן שיווה, למרות היותו מוקדש לווישנו. העובדה שהמלך עבר לפולחן וישנו לא שינתה את הזדהותו כמלך אל ואת הפולחן סביב הזדהות זו.
מונומנט זה נבנה בתוך מתחם גדול; חומותיה של אנגקור ואט הן באורך כ-800 מטרים בכל צלע. גם במקדש זה מציגה האדריכלות הקמרית את המיתולוגיה והקוסמולוגיה ההינדית: המגדלים המרכזיים, מייצגים את הר מֵרו המיתולוגי, משכן האלים, החומות החיצוניות מייצגות את ההרים המקיפים את העולם, והחפיר מייצג את האוקיינוסים שמעבר להם. גם למידותיו של המקדש וליחס ביניהן משמעויות קוסמולוגיות. קירות המונומנט מקושטים בתבליטים המייצגים לא רק מראות מהמיתולוגיה אלא גם מחיי החצר המלכותית‏‏‏‏
ג'איאוָ‏ארמאן השביעי.