התמודדות עם נקודה זו, הבהירה שקיימות רמות שונות בתוך רוח הקודש. המושג רוח הקודש מבטא רוח של קודש; הבנת מושג זה תלויה בהבנת המשל והקבלתו לנמשל. דבר האלוהים נמשל לקול הנצרך להגיע מהאל לאדם, האל אומר את דברו ויש פעמים שקולו נשמע בצורה ברורה (כך משה כתב את התורה בשמיעת הקול בצורה ברורה, בהקבלה למושג אספקלריה מאירה), אולם לא הכול שומעים את הקול בצורה ברורה, ולעיתים הם שומעים אותו בצורה מעומעמת (זה המשל שראו שאר הנביאים, וכך נכתב חלק זה בתנ"ך), אחר־כך באה הרוח ולוקחת את הקול למרחק גדול יותר. כאשר הקול נישא על־גבי הרוח, יש השומעים אותו בקרבתו, לאחר שהרוח נשאה אותו זמן מועט, ויש שהרוח נשאה את הקול זמן רב, והם שומעים אותו רק אז; זמן נשיאת הרוח הוא ההבדל שיש בין הרמות השונות של רוח הקודש. לאחר שהרוח נושאת את הקול, הקול נחבט בהרים ובמערות, ויש השומעים רק את ההד של הקול, זו הדרגה של בת קול; אחרים אינם יכולים להזקק כלל לקול האל, והם נצרכים למתווך, זהו גילוי אליהו.
דרכים להחלת רוח הקודש.
מלבד האזכורים התלמודיים, המעידים על קיומה של רוח הקודש אף לאחר הפסקת הנבואה, בתלמוד הובאה הדרכה איך להגיע לדרגה של רוח הקודש:
בירושלמי גם הושם דגש על כך שרוח הקודש שורה רק "על לב שמח".
הרמח"ל בספרו מסילת ישרים קשר את המושג רוח הקודש במידת הקדושה שמגיעה לאדם לאחר שהתעלה בשמירת המצוות בחסידות ובענווה.
רוח הקודש במהלך הדורות.
בימי הביניים נראה מכמה מהראשונים שהגיעו לדרגה זו של רוח הקודש:
בהשגות הראב"ד על הרמב"ם, באחד מהמקומות קודם שמשיג על הרמב"ם, כותב הראב"ד כך: . כמו כן הוא התבטא בשני מקומות שדבר מסוים "נגלה לי בסוד ה' ליראיו". חלק מהראשונים הבינו עניין זה כפשוטו, ביניהם ר' מנחם רקאנטי שכתב שהיה לראב"ד גילוי אליהו. וכן כתב מהר"י בן לב, וכתב שגם רמב"ן הבין דבריו כפשוטם, ולמרות זאת לא קבלם. אבל אחרים אמרו שאין משמעות דבריו כפשוטם, כגון החתם סופר שכתב על דברים אלו: ומהר"ם בן חביב כתב שראב"ד אמר כן בדרך גוזמא, וכן נראה שהבין המגיד משנה.
כמו כן מצינו לשונות בראשונים שכתבו בלשון "לפי מה שהורוני מן השמים".
הרב דוד כהן (הנזיר), שאף להגיע לנבואה, או לרוח הקודש, לצורך כך היה גוזר על עצמו שתיקות ארוכות, בעיקר מראש חודש אלול עד אחרי יום הכיפורים.
האדמו"ר רבי שלום דובער שניאורסון סבר כי בימינו אין לא נבואה ולא רוח הקודש. כך אמר לחסידיו: .
פרשנות.
פרשנים שונים שאפו להגדיר את המושג, כך למשל, כותב הרמב"ן כשמבאר את מהות רוח הקודש: כלומר כיום הקישור הכללי לאל מתבצע בעזרת נבואת חכמים, תיקשור זה מבוסס על חכמה וידע הבאים מצד האדם ומבררים את הדברים תוך התבוננות פנימית. לפי פירוש זה רוח הקודש קיימת בתוך האדם עצמו, ואינה מהווה שדר חיצוני, אלא יש בה הבנה עמוקה של ה"חלק אלוה ממעל" הקיים באדם. על פי זה גם יובן שרוח הקודש בעצם לא חייבת להיות שדר אובייקטיבי, אלא מאז הפסקת הנבואה, היא בעיקר שדר סובייקטיבי, המגיע מסברת הלב.
כעין זה כתב הרמח"ל בספרו "דרך ה'":
ההגדרות השונות שציינו פרשנים שונים לרוח הקודש, אשר זיהו אותה כחוויה פנימית, מובילה לכך שרוח הקודש היא באופן מסוים חוויה מיסטית. לחוויה מיסטית מספר עקרונות, כשאחד מהם הוא שבלתי ניתן לבטא במילים את עומק החוויה. חוויית רוח הקודש גוררת את האדם לתחומים של הבלתי־מודע שלו עצמו; באזור זה האדם מסוגל לחשוף אמיתות מסוימות ואף תחומים שהוא אינו מודע אליהם כאשר הוא לא נמצא בהשראת החוויה. חוויה זו היא זו המתקבלת בשימוש הפופולרי לכך שאנשים בעלי הארה פנימית או תובנה בלתי מוסברת, הם בעלי רוח הקודש.
דורבן מצוי
דורבן מצוי או דורבן הודי (שם מדעי: "Hystrix indica") הוא המכרסם הגדול ביותר ביבשת אסיה והיחיד מבני משפחת הדורבניים המצוי באופן טבעי בישראל. הוא נקרא כך בשל הדורבנות (קוצים ארוכים) המכסים את גופו.
תיאור כללי.
אורך הדורבן הוא כ-60–70 סנטימטרים, ובמקרים חריגים הוא יכול להגיע גם לאורך של מטר ויותר. משקלו של זכר בוגר הוא כ-17 קילוגרמים. זנבו קצר, ואורך קוצי גבו כ-30 סנטימטרים.
בצידי גופו ועל גבו של הדורבן נמצאים שני סוגי קוצים, ארוכים גמישים וקהים, וקצרים קשיחים וחדים. על זנב הדורבן ישנם קוצים רחבים וחלולים. צבעו של הדורבן הוא חום עד שחור, וקוצי הגב שלו הם שחורים ולבנים. קוצי הזנב לבנים ומשמשים להרתעת אויב על ידי פריסתם ונענוע בהם ליצירת מראה גדול, רועש ומאיים. הקוצים שעל גוף הדורבן עשויים קרטין והם למעשה שערות שהתפתחו לקוצים (בדומה לקרן הקרנף). בתחתית גבו של הדורבן ישנו פס לבן המסתיים בקוצי הזנב הלבנים, ובצידי צווארו יש פס לבן רחב. החוש המפותח ביותר של הדורבן, חוש הריח, משמש לו להגנה. כשיריח אדם, גם ממרחק – ינוס בחזרה למאורתו. תוחלת החיים של הדורבן בטבע היא 12–14 שנים ועד 20 שנים בשבי.
תחום מחיה.
הדורבן המצוי נפוץ באסיה: מטורקיה ומזרח הים התיכון דרך עיראק וחצי האי ערב ועד הודו. הדורבן נפוץ בכל רחבי ישראל, אם כי האוכלוסייה בדרום הנגב דלילה למדי. צפיפות האוכלוסייה עולה בקרבת אזורים חקלאיים. הדורבנים חיים בשטחים פתוחים, בחולות, ביישובי אדם, ביערות ובמדבריות. הם חיים לרוב בזוגות, ועם צאצאיהם שעוד לא בגרו. הדורבן חי במערכת מחילות שאורכן יכול להגיע עד ל-17 מטרים ולעומק של עד 2.5 מטרים. זוג הדורבנים חופר את מחילתו בהדרגה: תחילה את הפתח, ובהמשך, מדי לילה, עד שמתקבלת מחילה ארוכה. בקצה המחילה נמצא מעין "חדר" מורחב המשמש את ההורים ואת שני הצאצאים. קצה המחילה נמצא כמעט שני מטרים מתחת לפני האדמה ומשמש כמבודד מפני פגעי הסביבה (חום או קור, גשם ורוח). בדרך כלל, על כל קילומטר רבוע בממוצע (בין 0.5–2 קמ"ר, בהתאם לכמות המזון הזמינה, עונת השנה והמצב החברתי) חי זוג אחד של דורבנים עם צאצאיו, ולעיתים, גם דורבן רווק המחפש בת-זוג לחיים. הדורבן (בעיקר הזכר) טריטוריאלי, ואת נחלתו הוא מסמן על ידי שתן וגללים. שני בני הזוג מטילים גללים באתר קבוע המרוחק עד כ-300 מטרים מפתח המחילה.
פעילות.
זמן הפעילות העיקרי של הדורבן הוא בלילה. בכל לילה, משעת השקיעה ועד עלות השחר, יוצא הזוג ממאורתו לחפש מזון. לרוב, הנקבה היא המובילה. אם יש גורים, הם מצטרפים לזוג הבוגרים והמשפחה כולה נעה ביחד כקבוצה. בקיץ, הלילה הקצר מנוצל כולו לאיסוף מזון, ואילו בחורף מסתפק הדורבן בכ-7 שעות ליליות. בלילות של ירח מלא היציאה מתאחרת וחיפוש המזון מסתיים מוקדם מהרגיל, כשהטמפרטורה עדיין נמוכה.
הדורבנים אוכלים עשבים, פקעות, שורשים ובצלים (כגון עירית וסתוונית), ואף צמחים כגון תפוח אדמה. לעיתים הדורבן אוכל גם מגידולי מטעים וגינות ירק, לכן הוא נמנה עם המזיקים לחקלאות. לדורבן חוש ריח מפותח, דחף חפירה גבוה וציפורניים עבות וארוכות (טפרים). אחרי שזיהה את המזון, חפר והגיע אליו (בעזרת שערות בין האצבעות המגרפות את הקרקע החוצה), רובץ הדורבן ליד החפירה ואוכל את מזונו בעזרת שיניו ולשונו המחוספסת.
מחקר אקולוגי על השפעת הדורבנים על הגאופיטים המשמשים להם למאכל העלה כי פעילות הדורבן עשויה דווקא להועיל לצמח שכן על אבדן הצמחים הבוגרים מפצה נביטה מוגברת של זרעים בבורות אותם כורים הדורבנים בפעילותם ובהם נקווים מי גשם.
באזורים שבהם הקרקע ענייה בסידן (כגון ברמת הגולן), הצמחים אינם מספקים את צורכי הסידן של הדורבנים והם נאלצים להשלים צורך זה באמצעות אכילת עצמות. מסיבה זו אוכלים הדורבנים באזורים אלו עצמות של בעלי חיים הפזורות בשטח, אך גם עצמות בני אדם הקבורות בעומק לא רב.
במחקר שערך פרופ' צבי סבר נמצא שהדורבנים שוכנים במשך היום במחסות הנמצאים מתחת לפני הקרקע (מחילה, מאורה, סבך צמחייה או מערה), ואחרי שקיעת השמש יוצאים לעבר האזור שבו יאכלו במשך הלילה. לפני הזריחה מקפידים הדורבנים לחזור אל מקום המחסה הקבוע, אלא אם התגלו על ידי טורף, שאז יברחו אל מחסה חלופי כדי שלא לגלות את מיקומו של המחסה הקבוע. זכר ללא בת זוג נוהג לשוטט בחופשיות, כשהוא מחפש נקבה להקים עמה משפחה.
רבייה וצאצאים.
הדורבנים הם מונוגמיים וחיים בזוגות קבועים לאורך כל חייהם (במקרים מסוימים ניתן למצוא שתי נקבות במחילה אחת). במחקרו של צבי סבר נמצא שיחסי המין בין בני הזוג מתקיימים כל השנה בקצב של 6–8 פעמים ביום, אך נקבת הדורבן פורייה רק במשך שתי תקופות בשנה, למשך לילה אחד או שניים. בשעת ההזדווגות הדורבן מסמר את קוציו כפי שהוא עושה בכל מצב של התרגשות. הזכר מציב את רגליו הקדמיות וחודר אל הנקבה עם איבר מין באורך של כ-5 סנטימטרים. דורבן זכר שאינו מקיים יחסי מין בקצב המשביע את רצון הנקבה זוכה למכת זנב על אפו.
הקשר בין בני הזוג מתבטא, פרט להזדווגות, גם בתקשורת ריח ומגע. הדורבנים מרבים ללקק זה את זה בעורף (שם השיער רך), בפנים ובבטן, להתכרבל יחד ולרבוץ צמודים. הדורבן הוא אחד מבעלי החיים המעטים שמקיימים יחסי מין גם למטרות שמירת הקשר הזוגי (בקבוצה זו נמצא גם האדם, הבונובו ונראה שגם הדולפין).
נקבת הדורבן ממליטה פעם או פעמיים בשנה, בדרך כלל באביב ובסתיו. משך ההיריון של נקבת הדורבן הוא כשלושה חודשים. לרוב נולדים שני גורים בכל המלטה, אך לעיתים נולדים יותר. ההמלטות מתבצעות במחילות. נקבת הדורבן מיניקה את הגורים בעודה שוכבת על גחונה, באמצעות שתי הפטמות שעל כתפיה, אחת על כל כתף. במקרה של המלטת שלישייה, גורלו של השלישי, שהוא לרוב החלש יותר, נחרץ כמעט מראש: שני אחיו יהרגו אותו בנשיכות כחצי שעה לאחר ההמלטה, כיוון שאימם מסוגלת להיניק רק שניים. כל אחד מהגורים תופס צד אחד מגופה של הנקבה, ויונק רק ממנו במהלך שלושת חודשי היניקה.