בעברית מודרנית ובשפות אחרות, לעיתים מכנים אי־סדר בשם 'תוהו ובוהו', אך זאת איננה המשמעות המקורית של הצירוף המופיע בספר בראשית. בבדיקה של חיבורים שונים אשר חוברו לאורך הדורות, עולות משמעויות שונות של המילים 'תוהו' ושל הביטוי 'תוהו ובוהו'. חלק מהפירושים הקדומים מתייחסים אל 'תוהו' כאל המקום הנמצא מעבר לארץ המיושבת, ומתייחסים אל 'תוהו' כאל מקור הרוע, וכאל מים הקדמונים. באתר האקדמיה ללשון העברית מוסבר כי "במקורות שונים, ובהם מדרש בראשית רבה והתרגום המיוחס ליונתן, נקשר הצירוף 'תוהו ובוהו' אל הפעלים תָּהָה ובָהָה ומתפרש 'והארץ הייתה תּוֹהָה וּבוֹהָה'. הקישור לפועל תָּהָה מוכר גם מפירוש רש"י: "תהו לשון תמה ושממון, שאדם תוהא ומשתומם על בהו שבה". המסקנה המופיעה באתר האקדמיה ללשון העברית היא כי "גם כיום קושרים בין הדברים, אך מקובל יותר לומר שהפעלים תָּהָה ובָהָה – המתועדים לראשונה בספרות חז"ל – נגזרו מן המילים תֹּהוּ ובֹהוּ, ולא להפך".
"תֹהוּ וָבֹהוּ" ו"רוח אלוהים" - הזיווג האלוהי.
אדמיאל קוסמן, פרופסור ללימודי יהדות באוניברסיטת פוטסדאם במאמר ב"הארץ", "לעשות אהבה כדי לברוא את העולם" משווה בין הפסוק בבראשית א2 לבין תחילתו של סיפור הבריאה הפיניקי. הוא מתייחס אל ספרו של הרולד ו. אטרידג, פרופסור למדעי הדתות באוניברסיטת ייל על המיתולוגיה הפיניקית, ומציין כי "מוצגת 'סצנת־בראשית' ובה שני האלמנטים הקדומים, הרוח והכאוס, כשהרוח נושבת על פני הכאוס האפֵל. לאחר מכן בא תיאור של רוח זו כאחוזת תאווה־מינית".
המקור הפיניקי מתבסס על כתביו של סנכוניאתון, ההיסטוריון, הסופר והכוהן הפיניקי ועל התרגום ליוונית של כתביו אשר נעשה על ידי פילון איש גבל. בראשית סיפור הבריאה הפיניקי מסופר על הרוח ועל אשתו בוהו (באאו). קוסמן מביא מתוך דבריו של חוקר המקרא הגרמני, אוטו אייספלדט: "הרוח שעליה מדובר כאן, שהיא זכרית, הזדווגה עם הבוהוּ (בָּאאוּ) הנקבית, וכך החל מהלך ההולדה של יצורי העולם".
הוא מצטט מתוך התרגום המיוחס ליונתן (והירושלמי כ"י נאופיטי שפרסם מאצ'ו דיאז): "וְרוּחַ רַחֲמִין מִן קֳדָם ה' מְנַתְבָא עַל אַנְפֵּי מַיָא", ולכן לדברי קוסמן, "רוח אהבה נשבה מהאל על פני המים".
במשפט "וְרוּחַ אֱלֹהִים מְרַחֶפֶת עַל פְּנֵי הַמָּיִם" להבנת המשמעות של המילה "מרחפת" ניתן להשוות אל דברים ל"ב י"א: "כְּנֶשֶׁר יָעִיר קִנּוֹ עַל גּוֹזָלָיו יְרַחֵף, יִפְרֹשׂ כְּנָפָיו, יִקָּחֵהוּ, יִשָּׂאֵהוּ עַל אֶבְרָתוֹ". ולכן על פי קוסמן "אפשר להסיק שגם ב"ריחוף" שבפסוקנו מתואר גילויה של אהבת האל — אלא שבפסוקנו לא מתוארת אהבת האב לבניו, כי אם אהבת האיש לאשתו, והוא מרמז באופן מעודן על אקט הזיווג אלוהי".
הביטוי "תֹהוּ וָבֹהוּ" על פי חוקרי מיתוסים קדומים.
חלק מחוקרי המיתוסים הקדומים וחלק מהתאולוגים טוענים שהביטוי המקראי תהו ובהו בבראשית א2 מתייחס אל האלה תיאמת במיתולוגיה המסופוטמית והאלה בוהו במיתולוגיה הפיניקית. התייחסות זאת מופיעה גם באנציקלופדיה בריטניקה.
לדבריהם המילה תהו מיוחסת אל האלה תיאמת, אלת התהום הקדומה, המופיעה באפוס אנומה אליש הבבלי, אלת הים הקדומה, האם הקדמונית של האלים.
והמילה בהו מתייחסת אל האלה הפיניקית בוהו או באאו (Baau), האלה של הלילה הראשוני הקדום, האם הבוראת, האם הראשונית המופיעה בסיפור הבריאה הפיניקי.
על פי פירוש זה תהו ובהו הוא תקבולת מוצלבת:
מבין חוקרי המיתולוגיות המתנגדים לדעה זאת אפשר לציין את הבלשן האמריקאי, פרופסור ג'ון דינלי פרינס , וחוקרים נוספים שטוענים שאין קשר בין האלות תיאמת ובוהו לבין הפסוק בספר בראשית.
החוקרים מציינים שהתרבות המסופוטמית הייתה בין שני נהרות ולא ליד ים, ולכן הגיוני שאת היחס שלה לאל ים היא שאבה מתרבות אחרת, כדוגמת התרבות הכנענית, שהייתה לחוף הים התיכון. לכן החוקרים סוברים ש'אנומה אליש' מבוסס על המיתולוגיה השומרית העתיקה שנתגבשה עוד באלף השלישי לפני הספירה. התיאוגניה, סיפור בריאת העולם ובריאת האדם - לקוחים כולם מן המקורות השומריים.
בהתבסס על המחקר של מיתולוגיות קדומות, קיימת אפשרות שהמשפט בבראשית, "וְהָאָרֶץ הָיְתָה תֹהוּ וָבֹהוּ", מביא הדהוד של שתי אלות שנחשבו לאם בוראת קדמונית.
תהו ובוהו בנבואת ישעיהו.
בנבואת החורבן של ישעיהו לאדום נאמר כי חורבנה של אדום יהיה כל כך גדול עד שתחזור לימי בראשית: וְנָטָה עָלֶיהָ קַו-תֹהוּ, וְאַבְנֵי-בֹהוּ.
גישה פוסט־מודרניסטית.
ספר אשר דן בהרחבה בפסוק "וְהָאָרֶץ הָיְתָה תֹהוּ וָבֹהוּ" הוא הספר "The Face of the Deep: A Theology of Becoming" של פרופסור קתרין קלר, תאולוגית פוסט מודרניסטית, המלמדת בחוג לדתות באוניברסיטת דרו בניו-גרזי.
בספרה היא מביאה כסיכום ציטוט מתוך סיפרו של א. מ. פורסטר "המעבר להודו" ומתייחסת אל בוהו המופיעה בבראשית. "הד ('או בוהום', 'ou-boum') במערה הקדושה מזרז משבר בנושא הקולוניאלי ואחר כך במושבה... ההד עצמו מבצע סוג של 'חתרנות קולוניאלית חקיינית'. אין פלא ש'תוהו ובוהו' (האסייתי) המהדהד בתוך התנ"ך עצמו היה צריך להיות מעומעם מבחינה תאולוגית". כלומר קלר מקבלת את הפרשנות ש"תהו ובהו" של בראשית הוא ביטוי המתייחס לשתי אלות נשיות קדומות מהתקופה הקדם פטריאכלית. בקטע שהיא מצטטת מפוסטר יש ביטוי לביקורת של פוסטר על קולוניאליזם, פגיעה במיעוטים, ופגיעה בנשים, ולכן לדבריה של קלר, התוהו ובוהו האסייתי, של האלה המסופוטמית תיאמת והאלה הפיניקית בוהו, חייב היה להופיע בתנ"ך בצורה מעומעמת. כי עצם ההדהוד 'או בוהום' יש בכוחו, על פי פוסטר, למוטט אימפריאליזם, גזענות ואת המערך הפטריארכלי.
אלשוסוהה
אלשוסוהה (בהונגרית: Alsószuha) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
באלשוסוהה התגוררו יהודים בודדים.
אגטלק
אגטלק (בהונגרית: Aggtelek) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי אגטלק.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 התגוררו באגטלק יהודים בודדים ובמקום קיים בית קברות יהודי בו נותרו שתי מצבות ולוח זיכרון.
תושבים יהודיים מהכפר נרצחו בשואה ומונצחים באנדרטה באוזד.
פלניגל
פּלָניגָל (שם מדעי: "Planigale" – מילולית: "סמור שטוח") הוא סוג של טורף כיס זעיר דמוי חדף ממשפחת נמיות הכיס הכולל 5 מינים החיים במדבריות ובסוואנות של יבשת אוסטרליה וביערות הדרומיים של גינאה החדשה. הפלניגל הוא סוג יחיד בשבט הפלניגלים (Planigalini). זהו אחד הסוגים הקטנים ביותר בתת-מחלקת הכיסאים, ואחד ממיניו מחזיק בתואר הכיסאי הקטן בעולם.
אנטומיה.
הפלניגל הוא יונק זעיר וגוצי אשר מתאפיין בגולגולת פחוסה ושטוחה אשר אידיאלית לחיטוט בנקיקים וחריצים צרים באדמה. חוטמו מחודד כאצל טורפי כיס רבים ומשמש אותו לחיטוט בפסולת, בחול ובאדמה. הפרווה שלו קצרה וחלקה בדומה לעכבר, ואינה זיפית וקוצנית כאצל מינים אחרים. צבע הפרווה משתנה מחום זיתני לאפור או צהבהב. לפלניגל זנב ארוך ודקיק, רגליים קטנטנות ואוזניים קצרות ומשולשות. אורך הגוף של מיני הפלניגל נע בין 5 ל-10 ס"מ בלבד, ומשקלם 5–15 גרם.
אקולוגיה.
מיני הפלניגל תופסים מספר סוגי בתי גידול, בין השאר מדבריות, סוואנות גשומות וצחיחות, שטחי מרעה, יערות וחופים. הם פעילים בעיקר על הקרקע, אך יכולים לטפס בנקל על עצים במקרה הצורך תודות לטפריהם ולרפידות הדביקיות בכפות הרגליים. הפלניגל הוא פעיל לילה, ואת שעות היום הוא מבלה במנוחה בסדקים באדמה, מתחת לשורשי עצים או בגושי עשב צפוף; לעיתים הוא בונה לעצמו קן מדשא.
חרף מידות גופו הזעירות, הפלניגל חזק ועיקש ומסוגל להכניע טרף אשר שווה לגודלו; התזונה שלו כוללת תולעים, חרקים (במיוחד חגבאים), פרוקי-רגליים, חסרי חוליות, וחולייתנים קטנים כדוגמת לטאות ומיני עכברים קטנים. הפלניגל צורך מדי יום כמות מזון עד כדי משקל גופו. מלבד נחשים וטורפי כיס גדולים אחרים, האויבים העיקריים של הפלניגל הם מינים פולשים שהובאו על ידי האדם ליבשת אוסטרליה - במיוחד חתול הבית והשועל האדום.
נקבת הפלניגל פורייה לאורך השנה, ובהתאם לכך היא עשויה להמליט מספר פעמים מדי שנה. לאחר תקופת הריון של 20 ימים, הנקבה ממליטה 4–12 וולדות זעירים - מספר משתנה בין המינים בהתאם למספר הפטמות. הם מבלים את השבועות הראשונים לחייהם בכיס המדומה של האם אשר מהווה למעשה קפל עור סמוך לפטמות. הפלניגלים הופכים לעצמאיים בגיל 3 חודשים, ומגיעים לבגרות תוך פחות משנה. תוחלת החיים המקסימלית של הסוג בטבע היא כשנתיים, אולם בשבי הם עשויים להגיע עד לגיל חמש שנים.
אלצ'קה
אלצ'קה (בהונגרית: Alacska) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם באלצ'קה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 898 ובשנת 2021 רק 696 תושבים.
באלצ'קה התגוררו יהודים בודדים ובמקום קיימים שרידים של בית קברות יהודי.
פרשת המרגלים
ביקסנטקרסט
ביקסנטקרסט (בהונגרית: Bükkszentkereszt; בסלובקית: Nová Huta, נובה הוטה) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
הכפר ממוקם בהרי ביק, בגובה של 520 עד 620 מטרים מעל פני הים. חלק מן היישוב נמצאת בתוך הפארק הלאומי ביק. כ-20% מהתושבים הם ממוצא סלובקי.
בביקסנטקרסט התגוררו יהודים בודדים.
היסטוריה.