ככל שפרופיל הבעיות הסביבתיות העומדות בפני האנושות גדל במהלך סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, חלקם הסתכלו על גידול האוכלוסייה כגורם שורש. סקר מ-2015 ממרכז המחקר פיו מדווח כי 82% מהמדענים הקשורים לאגודה האמריקאית לקידום המדע היו מודאגים מגידול האוכלוסייה. בשנת 2017, יותר משליש מ-50 מדענים זוכי פרס נובל שנסקרו על ידי ה-Times Higher Education במפגשי חתני פרס נובל בגרמניה אמרו שאוכלוסיית יתר אנושית והידרדרות סביבתית הם שני האיומים הגדולים ביותר העומדים בפני האנושות. בנובמבר באותה שנה, נחתמה "אזהרת המדענים העולמית לאנושות": הודעה שנייה, שנחתמה על ידי 15,364 מדענים מ-184 מדינות, ציינה שגידול אוכלוסייה אנושי מהיר הוא "הגורם העיקרי מאחורי איומים אקולוגיים רבים ואף חברתיים". ארליך. ומדענים אחרים בכנס בוותיקן על הכחדת מינים עכשוויים קשרו את הנושא לגידול האוכלוסייה ב-2017, ודגלו בשליטה באוכלוסיית האדם, מה שמשך מחלוקת מצד הכנסייה הקתולית. בשנת 2019, אזהרה על שינויי אקלים שנחתמה על ידי 11,000 מדענים מ-153 מדינות אמרה כי גידול האוכלוסייה האנושית מוסיף 80 מיליון בני אדם מדי שנה, ו"יש לייצב את אוכלוסיית העולם - ובאופן אידיאלי, לצמצם בהדרגה - במסגרת שמבטיחה שלמות חברתית" כדי להפחית את ההשפעה של "גידול האוכלוסייה על פליטת גזי חממה ואובדן המגוון הביולוגי."
ביקורת על המושג פיצוץ אוכלוסין.
המושג של פיצוץ אוכלוסין, וייחודו כגורם לבעיות סביבתיות, שנוי במחלוקת.
חלק מהמבקרים מתייחסים לאוכלוסיות יתר כאל מיתוס. גידול אוכלוסייה מעריכי חזוי או כל "פיצוץ אוכלוסין" לא התממש; במקום זאת, גידול האוכלוסייה הואט. מבקרים טוענים שדי משאבים זמינים כדי לתמוך בגידול האוכלוסייה החזוי, ושההשפעות האנושיות על הסביבה אינן מיוחסות לאוכלוסיית יתר. לפי צוות החשיבה הליברטריאני של מכון פרייזר, גם הרעיון של אוכלוסייה יתר וגם דלדול המשאבים לכאורה הם מיתוסים; רוב המשאבים נמצאים כיום בשפע יותר מאשר לפני כמה עשורים, הודות לקידמה הטכנולוגית. המכון גם מטיל ספק בכנותם של חסידי פיקוח אוכלוסין במדינות עניות.
הדמוגרף ניקולס אברשטדט מתח ביקורת על הרעיון של אוכלוסיית יתר, ואמר כי "אוכלוסיית יתר היא לא באמת עודף אוכלוסין. זו שאלה של עוני".
מחקר משנת 2020 הגיע למסקנה ש"מגמות מתמשכות בהישגי השכלה של נשים ובגישה לאמצעי מניעה יזרזו את הירידה בפוריות והאטה בגידול האוכלוסייה", כאשר תחזיות מצביעות על כך שאוכלוסיית העולם תגיע לשיא של 9.73 מיליארד ב-2064 ותרד עד 2100. פרשנות בתקשורת פירשה זאת כמצביעה על כך שצריכת יתר מייצגת איום סביבתי גדול יותר שכן תרחיש של אוכלוסין עודף עלול לא להתרחש לעולם.
כמה אסטרטגיות תכנון אוכלוסיות אנושיות בהן דוגלים תומכי אוכלוסיית יתר שנויות במחלוקת מסיבות אתיות. אלה המודאגים מאוכלוסיית יתר, כולל פול ארליך, הואשמו בהשפעה על הפרות זכויות אדם לרבות מדיניות עיקור בכפייה בהודו ותחת מדיניות הילד האחד של סין, כמו גם אמצעי מניעה מחייבים או כפייתיים שננקטו במדינות אחרות.
הטיעון של אוכלוסיית יתר זכתה לביקורת על ידי כמה חוקרים ואנשי איכות הסביבה כגזעניים ובעלי שורשים בקולוניאליזם ובעליונות הלבנה, שכן השליטה והצמצום של אוכלוסיית האדם מתמקדים לעיתים קרובות בגידול אוכלוסייה בעולם השלישי. במקום בצריכה במדינות המערב.
לקריאה נוספת.
אלון טל. 2016. והארץ מלאה. הקיבוץ המאוחד
דן בראון. 2013. התופת. מודן הוצאה לאור
ז'ן פול סארטר
דיני שומרים
"שומר" הוא מי שמחזיק ברכוש השייך לחברו. חובתו של השומר לשמור על הרכוש מפני נזק או גנבה. ההלכה מבחינה בין ארבעה סוגי שומרים, הנבדלים בשני מאפיינים עיקריים: האם השמירה נעשתה לטובת השומר או לטובת הבעלים והאם התבצע תשלום כספי או לא.
סוגי השומרים.
המשנה במסכת בבא מציעא מפרטת ארבעה סוגי שומרים: שומר חינם, שומר שכר, שוכר ושואל.
כלומר, על פי המשנה, קיימים ארבעה סוגים של שומרים: שני הסוגים הראשונים מתייחסים לאדם שתפקידו קשור אך ורק לשמירה ואין לו רשות להשתמש בחפץ. במידה והוא אינו מקבל שכר על שמירתו הרי הוא שומר חינם, ובמקרה שהוא נוטל שכר על שמירתו הוא נחשב שומר שכר. שני הסוגים האחרונים מתייחסים לאדם שיש לו רשות להשתמש בחפץ של חברו, ובמקביל לרשות זו מוטלת עליו החובה לשמור על החפץ: שואל הוא מי שאינו משלם על הרשות להשתמש בחפץ ולכן 'כל ההנאה שלו', ואילו השוכר משלם על השימוש בחפץ.
דיני השומרים.
דיני השומרים עוסקים בשני נושאים. נושא א. רמת מחויבותו של השומר לשמור על החפץ הופקד אצלו. נושא ב. במקרה שהשומר לא יכול להחזיר לבעלים את החפץ, האם מחויב השומר לשלם לבעלים את דמיו. בפועל, רובם של הסוגיות עוסקות בעיקר בחובת השומר לשלם כסף כשהחפץ לא קיים. לגבי חובת תשלום, החלוקה העיקרית היא בין ארבעת המקרים דלהלן:
שליחות יד.
השומר גנב את החפץ לעצמו ושיקר בבית הדין. במקרה זה דינו של השומר כדינו של גנב. כמו כן אם הוא השתמש בחפץ אף שלא במטרה לגוזלו, והחפץ נאנס, גם כן יהיה חייב השומר, כי מרגע השתמשותו בחפץ הרי הוא גזלן על החפץ.
פשיעה.
השומר "פשע" - השומר התרשל בשמירה, כגון שלא שמר היטב על בעלי חיים או שם מטלטלין במקום שיהרסו אותו. במקרה זה השומר חייב לשלם לבעל הבית.
נגנבה או אבדה.
החפץ נגנב או אבד - שומר חינם נשבע שלא פשע, ולא משלם. שאר השומרים משלמים.
במקרה והשומר לא טוען שהחפץ אבד אך טוען שאינו יודע היכן החפץ - מבואר בתלמוד הכלל "כל לא ידענא פשיעותא היא =כל שאינו יודע היכן החפץ - נחשב כפשיעה, וממילא גם שומר חינם יתחייב לשלם.
נאנסה.
החפץ "נאנס" - החפץ נפגע במקרה שלא בשליטת השומר, כגון שבעל החיים שניתן לשמירה מת מיתה טבעית ("מתה כדרכה"), או שהחפץ שניתן לשמירה נשבר, ללא כל פשע מצד השומר (כגון שנפגעה הבהמה מברק). במקרה זה שומר חינם, שומר שכר ושוכר נשבעים שלא פשעו, והם אינם משלמים.
בעליו עמו.
"בעליו עמו" (בעל החפץ נכח במקום) - כל השומרים פטורים, וגם השואל. במקרה בו הבעלים עבד עבור השואל בזמן ההשאלה (כגון אם בעל השור עבד עבור השומר בזמן שמסר לידיו את השור).
מתה מחמת מלאכה.
"מתה מחמת מלאכה" - החפץ נתקלקל מחמת השימוש בו- שוכר ושואל פטורים. שומר חינם ושומר שכר הרי דינם כ"שולח יד" כלומר גזלן, וחייבים לשלם.
תחילתו בפשיעה וסופו באונס.
במקרה שהשומר פשע בשמירתו על הבהמה, אך לבסוף לא אירע נזק מצד פשיעתו, אלא מחמת אונס שהתחדש באותה העת, נחלקו בתלמוד האם יש לחייבו מאחר שלא שמר על הפקדון כפי הנצרך, או שפטור משום שלבסוף הנזק שאירע לא נגרם מחמת חוסר שמירתו אלא מאונס. להלכה קיימא לן שחייב לשלם.
זמן החיוב.
ישנה מחלוקת האם שומר שאמר לבעל הבית הנח לפניי ובעל הבית הניח לפניו האם מתחייב בשמירה לדעת תוספות אם בעל הבית הסתלק משמירה על החפץ, הרי שהשומר מתחייב בשמירה על החפץ אף בלא קניין. לדעת הרמב"ם לא שייך להתחייב בדיני שומרים ללא קניין ומה שמופיע בגמרא שנהיה שומר אף באמירת הנח לפניי, היינו במקרה שהחפץ הונח בחצר השומר, שקונה בקניין חצר.
שבועת השומרים.
שומר שפטור מלשלם על הנזק שקרה לחפץ הנשמר (שומר חינם בגנבה ואבדה ושומר שכר באונס) חייב להשבע ג שבועות א. נשבע שאכן החפץ אינו ברשותו ב. נשבע שהחפץ אכן נגנב או נאנס ג. נשבע שלא "שלח יד" בחפץ, כלומר, שלא נשתמש בחפץ שימוש כל שהוא לפני מקרה הגנבה או האונס.
אם נשבע השומר ונפטר מתשלום ולאחר מכן נודע על ידי עדים ששיקר בשבועתו חייב לשלם לבעלים "קרן וחומש" כלומר את מחיר החפץ ותוספת חמישית (מלבר, כלומר רבע מהמחיר של החפץ) שומר חינם שטען שנגנב החפץ ונמצא משקר דינו "טוען טענת גנב" וחייב לשלם כפל כגנב עצמו. האמוראים נחלקו האם בטבח ומכר יתחייב בתשלומי ארבעה וחמישה.
בנוסף, שומר שהודה שפשע בחפץ ומוכן לשלם לבעלים את שוויו, חייב להשבע שבועה שאין החפץ ברשותו, וזו, כדי למנוע מהשומר לתת עינו בחפץ ולכפות על הבעלים בעקיפין למכור לו את החפץ.
שומר שמסר לשומר.
נחלקו בגמרא האם לשומר מותר למסור לשומר אחת את החפץ. דעה אחרת סוברת שהדבר מותר, שכן הוא מוסר את החפץ לאדם בן דעת ואחראי, ולכן גם במקרה שהוא עצמו היה שומר שכר ואילו השומר השני היה שומר חינם ששמירתו פחותה, הוא פטור מהתשלום אם נגרם לחפץ נזק. דעה שנייה סוברת כי אסור למסור את החפץ לאדם אחר, מכיוון שכאשר אדם מפקיד בהמה אצל שומר, הוא מפקיד זאת אצלו בהנחה שאם יארע נזק לחפץ, הוא יחייב את השומר שבועה, אך אדם אחר לא נאמן לו בשבועה, ולכן אין רשות ביד השומר למסור את הבהמה ביד שומר אחד. עוד טעם לדעה זו הוא שאדם בדרך כלל אינו מסכים שימסרו את חפציו לאדם אחר בלי הסכמתו.
חקיקה ישראלית.
דיני השומרים במשפט העברי הועתקו לדיני השומרים במשפט הישראלי בחוק השומרים תשכ"ז-1967. הבדלי ניסוח וכללי פרשנות שונים, הביאו לתוצאות משפטיות שונות בין פסיקת בתי המשפט בישראל למשפט העברי.
דרום דקוטה
צפון דקוטה
אוטובוס הדמים
היה היה - האדם
הָיֹה הָיָה - האדם (בצרפתית: Il était une fois... l'homme) או בשם ההפצה בישראל, הָיֹה הָיָה, היא סדרת הנפשה צרפתית לילדים, אשר הופקה על ידי חברת ההפקות הצרפתית "פרוסידיס" שבבעלות אלבר בארייה, יוצר ובמאי הסדרה. הסדרה מלמדת היסטוריה באמצעות הומור, כאשר היא הראשונה מתוך שבע סדרות בזיכיון "היה היה".
הסדרה שודרה לראשונה בצרפת בערוץ France 3 החל מ-30 בספטמבר 1978 עד 14 באפריל 1979. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב עברי בטלוויזיה החינוכית בדצמבר 1979 עד 1982, ושודרה לאחר מכן בשידורים חוזרים.
לסדרה הופקה עונה אחת בלבד הכוללת 26 פרקים באורך 26 דקות.