האיגרת נשלחה מאת פאולוס אל עוזרו טימותיוס ובה מייעץ לו פאולוס לא להיות ביישן, ולא להתבייש בעדותו בדבר האל הנוצרי (א' 7 - 8). פאולוס מבקש מטימותיוס לבוא אליו לפני החורף, ולהביא עמו את מרקוס, כי הוא חוזה שמותו קרב (ד' 6). פאולוס מקווה כי טימותיוס ימשיך לעמוד בפני תורות השקר ומייעץ לו להילחם בתורות אלה תוך אזכור איגרות קודמות, וכן מייעץ לו להיות סובלני במקרה שירדפו אותו (א' 6 - 15), ולשמור בקפדנות על חובות תפקידו (ד' 1 - 5).
האיגרת השנייה אל טימותיאוס
טימותיוס II
טימותיאוס II
טימותיוס 2
טימותיאוס 2
טימותי II
האיגרת השנייה אל טימותי
איגרת שנייה אל טימותיוס
איגרת שנייה אל טימותיאוס
איגרת שנייה אל טימותי
תענית (צום)
איגרות הרועה
איגרות הרועה או איגרות הרועים הן שלוש איגרות המהוות חלק מאיגרות פאולוס ומספרי הברית החדשה - כתבי הקודש של הנצרות.
איגרות אלה הן:
יש המשייכים לאיגרות אלה גם את האיגרת אל פילמון.
האיגרות הן שלושה מכתבים שנכתבו על ידי פאולוס השליח אל תלמידיו טימותיוס וטיטוס.
האיגרות נקראות בכינוי זה מאחר שמדובר באיגרות הנשלחות אל תלמידיו של פאולוס שהיו ראשי הקהילה ("רועים") ולא אל הקהילות עצמן.
האיגרות.
האיגרת הראשונה אל טימותיוס.
איגרת זו כוללת בעיקר עצות לטימותיוס בדבר ניהול התפילה בכנסיות וארגון מבנה הכנסייה, וכן בחובות החלות על חברי הכנסייה - הבישופים והכמרים (דיאקונים).
האיגרת השנייה אל טימותיוס.
באיגרת זו מבקש פאולוס מטימותיוס לשוב אליו לפני החורף ולהביא עמו את מרקוס כי מותו קרב. כמו כן האיגרת מעודדת את טימותיוס להאבק בתורות השקר ולקבל בסבלנות את הרדיפות הצפויות לו.
האיגרת אל טיטוס.
איגרת קצרה זו ממוענת את טיטוס - שליח ששהה בכרתים. האיגרת מפרטת את תכונות האופי הנדרשות מראשי הכנסייה (פרק א'), את מבנה הכנסייה וההיררכיה בה (פרק ב'), ומתארת את אורך החיים הטוב והמוסרי הנדרש מהקהילה הנוצרית על מנת שזו תוכל לקבל את חסד האל (פרק ג').
זהות מחבר האיגרות.
אף שהמסורת הנוצרית מקבלת את פאולוס כמחבר האיגרות, וגורסת כי ההבדלים בין האיגרות (הבדלים באוצר המילים ובביטויים) כהבדלים מכוונים בשל העובדה שהאיגרת ממוענת לנמענים שונים.
מאידך, כבר בעת העתיקה הועלתה שאלת כתיבת האיגרות על ידי פאולוס, והיו קבוצות נוצריות אשר לא קיבלו איגרות אלה לתוך כתבי הקודש.
המחקרים המודרניים מראים שאוצר המילים של איגרותאלה שונה מייתר איגרות פאולוס ומייתר ספרי הברית החדשה. מרבית החוקרים המודרניים סבורים כי האיגרות נכתבו זמן מה לאחר מותו של פאולוס.
תיארוך האיגרות.
ככל הנראה נכתבו האיגרות בשלהי המאה השנייה או באמצעיתה, לאור הדעות האנטי גנוסטיות המצויות בהן. מרקיון אינו מזכיר את האיגרות בכתביו (משנת 140 לערך) אולם אירנאוס מצטט אותן (בשנת 170 לערך) ועל כן, ככל הנראה האגרות נכתבו בין תקופות אלה.
על פי ריימונד בראון האיגרת נכתבה בין השנים 80–100 מתוך בחינה של האמור בטקסט לאור מצב הקהילות הנוצריות (אחת האיגרות מתייחסת לדור שלישי של נוצרים - דבר אפשרי רק החל משנים אלה).
האיגרות מסודרות בברית החדשה לפי אורכן. מרבית החוקרים סבורים שאין קשר בין סידורן בברית החדשה למועד כתיבתן, וישנו קונצנזוס לפיו האיגרת השנייה אל טימותיוס נכתבה לפני האיגרת הראשונה אל טימותיוס.
איגרות הרועים
אלי ששר
הרב אלי ששר (1932 - 26 בדצמבר 1996) היה איש חינוך ישראלי, מייסד אולפנת כפר פינס, ומקים בפועל של השירות הלאומי לבנות דתיות.
ביוגרפיה.
נולד בגרמניה למשפחת שרשבסקי, משפחה של רופאים, שעלתה ארצה כשהיה בן שנתים. למד בתיכון צייטלין בתל אביב. בצעירותו הדריך ששר בסניף בני עקיבא בבת ים ולאחר מכן אף היה למרכזו. לאחר שירותו בצה"ל, למד גאולוגיה באוניברסיטה העברית ולמד בישיבת חברון במשך שנה אחת. הוא היה מתלמידיו של הרב צבי יהודה הכהן קוק בישיבת מרכז הרב.
בשנים ה'תשי"ב - ה'תשי"ג עבד במחלקת הנוער של הפועל המזרחי יחד עם פינחס קהתי ופעל רבות במעברות.
לאחר הקמת אולפנת כפר פינס וניהולה, עברו ששר ומשפחתו להתגורר בקרני שומרון. והוא ניהל מוסדות חינוך באזור כמפורט בהמשך.
ששר נפטר באופן פתאומי בט"ז בטבת ה'תשנ"ז (26 בדצמבר 1996) בעת הדרכת מורים בקריית ארבע.
מדרשת אליה הפועלת במסגרת הגרעין התורני בחריש קרויה על שמו של אלי ששר. אף בית הכנסת המרכזי בקרני שומרון קרוי על שמו.
עבודתו החינוכית.
בשנת ה'תש"ך, בהיותו בן 28, נשלח בידי הרב משה צבי נריה להקים את האולפנה בכפר פינס, "אם האולפנות", כדי לגשר על הפער התורני והחינוכי שנוצר בסניפי תנועת בני עקיבא בין בחורי הישיבות התיכוניות ובין הבנות שלמדו עד אז בבתי ספר תיכון מקומיים. ששר מילא את תפקיד ראש האולפנה במשך 7 שנים, והוחלף על ידי הרב אברהם בהר"ן.
לאחר מכן, כאשר התגורר בקרני שומרון, ניהל בית ספר תיכון בכפר סבא והיה מנהל האגף הדתי בעליית הנוער.
בשנים ה'תש"ן - ה'תשנ"ג, היה ראש אולפנת השומרון באלקנה.
הקמה בפועל של שירות לאומי על ידי בנות דתיות.
שירות לאומי לבנות על פי חוק עוגן בשנת 1953 אך בגלל התנגדות רבנית רחבה לא יצא לפועל במשך כעשור. בשנת תשכ"ד, כאשר המחזור הראשון של אולפנת כפר פינס עמד לסיים את חוק לימודיו, יזם ששר מסגרת המשך של שירות לאומי, תחילה, תחת השם של "שנת נתינה". בשנה הראשונה של התוכנית, התגוררו הבנות בכפר מימון ושירתו בבתי ספר בסביבה בהוראת עברית ויהדות לעולים הצעירים, תוך הנחיה מקרוב של הרב יעקב אריאל רבה של כפר מימון והנחיה מרחוק של ששר שאף טרח לבקר את הבנות מדי שבוע. שנה זו יצרה את התשתית לאגודות ההתנדבות השונות הפועלות במסגרת השירות הלאומי, אשר נותר שירות התנדבותי.
צליחה בצה&quot;ל
צליחה היא פעולה של חציית מכשול מים. במהלך מלחמות נדרשים לעיתים הכוחות הלוחמים לצלוח נהרות, תעלות או נתיבי מים אחרים. בהיסטוריה הצבאית של מדינת ישראל צלחו כוחות צה"ל את תעלת סואץ במהלך מלחמת יום כיפור וכן צלחו את נהר הירדן לצורך פעולות מקומיות מצידו המזרחי כמה וכמה פעמים. על הצליחה בצה"ל אחראי חיל ההנדסה הקרבית.
עד מלחמת ששת הימים.
הקרבות שהתנהלו במהלך מלחמת העצמאות כמעט ולא דרשו צליחה של מכשולי מים. כאשר נדרשה הקמה של גשר, השתמש צה"ל בגשרי ביילי שהושארו בארץ ישראל על ידי הצבא הבריטי. אף על פי שבצה"ל היו בוגרים רבים של הצבא הבריטי שהיו מאומנים בהקמת גשרי ביילי, בצה"ל לא הייתה יחידה שאומנה בהקמת גשרים ותהליך הקמתו של גשר דרש מספר ימים תוך שימוש בציוד הנדסי כבד. גשרי ביילי הוקמו על ידי צה"ל מעל מספר ואדיות במהלך מלחמת העצמאות, אבל לא בזמן קרבות אלא לצרכים לוגיסטיים.
צה"ל המשיך להשתמש בגשרי ביילי בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 ואף לאחר מלחמת ששת הימים היו הגשרים שהוקמו על הירדן, דוגמת גשר בנות יעקב, גשרי ביילי.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 פיתח חיל ההנדסה הישראלי "גשר כלובים" הבנוי כמגדל של קוביות בתוך המים, כלוב על גבי כלוב, אולם צה"ל השתמש בעיקר בגשרי ביילי ולא בגשרים אלו. אפרים להב, כשהיה קצין הנדסה ראשי, הגיש למטכ"ל תוכנית להצטיידות באמצעי צליחה מודרניים, אולם התוכנית נדחתה משיקולים כלכליים.
במלחמת ששת הימים הגיעו כוחות צה"ל לתעלת סואץ אך לא היה באפשרות צה"ל להמשיך במרדף אחרי צבא מצרים הנסוג, גם אם רצה בכך, בהיעדר אמצעי צליחה.
בין מלחמת ששת הימים למלחמת יום הכיפורים.
אחרי מלחמת ששת הימים, חיל ההנדסה הישראלי החל להתכונן לאפשרות שיצטרך לצלוח את תעלת סואץ. צה"ל ביסס את תורת הלחימה שלו בדרום על כך שצליחת התעלה תהיה מהלך מכריע שיסכל כל התקפת אויב. כבר בשנת 1967 החל צה"ל לחפש אמצעי גישור וצליחה שיתאימו למטרותיו. ברם, עקב סירוב של רוב מדינות המערב לספק לישראל ציוד צליחה, רכש צה"ל, ממפעל אזרחי בבריטניה מצופי "יוניפלוט", מהם בנה חה"ן דוברות. בנוסף, נרכשו מעודפי הצבא הבריטי עשרות גרוטאות של רכבים אמפיביים, בעלי יכולת נסיעה עצמית, ויכולת צליחה, הובלת מטען על פני המים, (באמצעות מצופי גומי מתנפחים המותקנים בדפנות), וגישור, מסוג "ז'ילואה" (שכונו בצה"ל "תמסח"). חיבורם של שלושה "תמסחים" זה אל זה ופריסת המיסעות שעל סיפונם, איפשרה ליצור מעבורת במעמס של 60 טון.
ה"תמסחים" שנרכשו היו במצב מכני ירוד, ונדרש שיפוץ מקיף כדי להשמישם. לפי פרסומי צה"ל, עלות ההשקעה ליחידה, הגיעה לסך כמיליון לירות ישראליות במחירי אותה תקופה.
מספר ה"תמסחים" ששופצו לא הספיק לגישור התעלה, ואפשר היה לעשות בהם שימוש רק כדוברות בודדות, או כמעבורות.
בשנת 1968 החל חיל ההנדסה להכשיר את הצוות שיתפעל את הדוברות ולפתח תו"ל עבורן ולבדקו. את הדוברות הפעילו מספר גדודי מילואים:
כבר מתחילת 1968 החל חיל ההנדסה להתאמן באתר אימונים שבדרום הארץ, באגם מלאכותי שנחפר במידות התואמות את תעלת סואץ, שם ובצפון הכנרת תורגל מערך הדוברות והתמסחים בשילוב כוחות שריון, והפך להיות חלק מתו"ל (תורת לחימה) של חה"ן והשריון.
חלק מן האמצעים שימשו את צה"ל בהצלחה גם בחציית נהר הירדן במהלך פעולת כראמה. בנוסף נרכשו סירות גומי לצליחת מכשולי מים של כוחות קומנדו וחיל חלוץ שיתחילו בטיהור הצד השני של המכשול ויעזרו בהקמת הגשר מהצד השני. עבור הדוברות הכבדות - ששקלו למעלה מ-60 טון כל אחת - היה צריך לפתח אמצעי תובלה שיעבירו אותן אל שפת התעלה. צוותי הפיתוח של חיל ההנדסה ייצרו והרכיבו גלגלים מיוחדים לדוברות, כאשר תו"ל שפותחה ייעדה לטנקים את תפקיד הגרירה אל אתר הצליחה.