ב-26 בינואר 1934, עוד לפני פתיחת המשפט, הטיל סמואל מה שכונה "פצצה משפטית" בהודיעו כי "נמצאו רוצחי ד"ר ארלוזורוב", כאשר נתגלו לפתע שני חשודים נוספים, וערבי בשם עבדול מג'יד מסר מרצונו הודאה במשטרה שארלוזורוב נרצח על ידיו ועל ידי חברו עיסא דרוויש, תוך כדי ניסיון לתקוף מינית את סימה ארלוזורוב. בהמשך התברר כי שני הערבים, שהיו חשודים במעשה רצח ביפו, נפגשו בכלא עם נאשמי רצח ארלוזורוב וכנראה למדו מהם על הפרשה. לאחר מכן חזרו בהם מההודאה, ושוב חזרו והודו, ולבסוף חזרו בהם כליל מעדותם וטענו שסטבסקי ורוזנבלט הבטיחו להם אלף לירות (סכום עתק באותם הימים) תמורת הודאתם.
העדות המרכזית במשפט הייתה של סימה ארלוזורוב, שהעידה במשפט כי זיהתה את סטבסקי ואת רוזנבלט כרוצחי בעלה. ב-8 ביוני 1934, שבוע לפני שמלאה שנה מליל הרצח, ניתן פסק הדין. היה זה פסק דין לקוני, שהוקרא על ידי השופט אוון קורי, לאמור:
השופט יוסף משה ולירו, בדעת מיעוט, סבר שיש לזכות את הנאשמים, שכן הרצח אירע אגב ניסיון לתקיפה מינית.
לאחר התייחסות קצרה של בית המשפט לכך שלא מצא לנכון להפעיל את סמכותו לפסיקת פיצויים, קרא השופט קורי את גזר הדין:
בפסק הדין לא פירטו שלושת השופטים את הנימוקים להחלטתם. בהתבססם, בהחלטה לזכות את צבי רוזנבלט, על דיני הראיות שנהגו בארץ ישראל המנדטורית (אך לא בבריטניה עצמה), שלפיהם אין להרשיע אדם ברצח על סמך עד ראייה אחד בלבד ללא עדות מסייעת, ניתן להסיק כי ביחס לאברהם סטבסקי אכן מצאו השופטים ראיות מסייעות. ניתן לשער כי ראיה כזו הייתה הפרכת האליבי של סטבסקי, וכן עדויות שלפיהן סטבסקי היה בליל הרצח בתל אביב.
לגבי החלטתם של השופטים כי לא הייתה עדות מסייעת לזיהויו של רוזנבלט על ידי סימה ארלוזורוב, אף כי גם לגביו, כמו לגבי סטבסקי, הופרכה טענת האליבי, ניתן לשער כי גם עצם הזיהוי לא נראה להם החלטי.
מיד עם זיכויו שוחרר רוזנבלט מן המעצר וקצין משטרה הסיע אותו במכוניתו למחנה פלוגת בית"ר בכפר סבא, שם נערכה לו קבלת פנים נרגשת. אברהם סטבסקי נשאר כלוא. בהמשך הגיש ערעור על הרשעתו, ובית המשפט העליון המנדטורי זיכה אותו ב-20 ביולי 1934 ופסק כי לא נמצאה עדות מסייעת לזיהויו על ידי סימה ארלוזורוב.
התנועה הרוויזיוניסטית חגגה את הזיכוי, אף כי היה זה זיכוי טכני בשל אותו סעיף בדיני הראיות ולא זיכוי מהותי הנובע מסתירת הממצא כי סטבסקי רצח את ארלוזורוב בכוונה תחילה. ביום השבת שלאחר הזיכוי ערכו סטבסקי ורוזנבלט עלייה מתוקשרת לתורה בבית הכנסת הגדול בתל אביב.
חייו לאחר המשפט.
בשוך סערת המשפט שיקם רוזנבלט את חייו. בשנת 1937 נשא אישה, רינה לבית זלטקס ונולדו לו בן ובת ובמשך הזמן החל לעבוד כמנהל חשבונות בעיריית תל אביב. היה חבר הנהלת ההתאחדות לכדורגל, חבר המועצה הארצית של הצ"ח וכתב מאמרים בעיתון התנועה הרוויזיוניסטית "הירדן" ובמוספו "משמר הירדן".
יהודה ארזי, שהיה אחד מחוקרי פרשת הרצח, האמין בחפותם של הנאשמים. בשנותיו האחרונות עשה כמה ניסיונות להפגיש את רוזנבלט עם סימה ארלוזורוב, אך נפטר בטרם עלה בידו להפגישם. חמש שנים לאחר מותו זימן הגורל את רוזנבלט להיפגש עמה. היה זה בסוף חודש מאי 1964, כאשר רוזנבלט וסימה ארלוזורוב נקלעו למסיבת חתונה במלון "רמת אביב" בתל אביב, שיהודה ארזי היה אחד מבעליו. רוזנבלט היה מוזמן מטעם הורי הכלה, וסימה ארלוזורוב הוזמנה מטעם הורי החתן. השניים החליפו מבטים אך לא פתחו בשיחה.
בחודש אוקטובר 1964, שלושים שנה לאחר הרצח והמשפט, פרסם שאול אביגור, מראשי "ההגנה" וראש המוסד לעלייה ב', מאמר, שבו דבק בעמדה כי הרוצחים היו סטבסקי ורוזנבלט. במאמר כתב אביגור כי לאחר רצח ארלוזורוב הוקמה ועדה של בכירים מתנועת העבודה ובהם הוא עצמו, אליהו גולומב ודב הוז (שלושה מ"ארבעת הגיסים"), לחקירת הרצח. בחקירתם הגיעו למסקנה כי הרוצחים הם סטבסקי ורוזנבלט. אביגור כתב כי יהודה ארזי חלק על כך והוסיף: "אני וחברי היינו משוכנעים – ואני משוכנע גם היום – שיהודה ארזי טעה טעויות חמורות בשיקוליו. מכל מקום לפי מיטב ידיעותיי, לא נתגלו עד היום שום עובדות בדוקות שישנו את דעתי".
על דברים אלה הגיש נגדו רוזנבלט תביעת דיבה בבית המשפט המחוזי בתל אביב, שבה תבע פיצויים בסך 150,000 לירות. התביעה הוגשה באמצעות עורך הדין שמואל תמיר, בעברו חבר אצ"ל ותנועת החרות, ולימים שר המשפטים. בין הנתבעים נכללו ארבעה אנשים וגופים אחרים הקשורים לעריכתו ולהדפסתו של "מולד". עורכי דינם של הנתבעים היו יעקב סלומון ונפתלי ליפשיץ, מבכירי עורכי הדין בישראל באותה עת.
המשפט התנהל בפני השופט יוסף לם. שנה וחצי לאחר הגשת התביעה, ב-14 באפריל 1966, בישיבה שנקבעה לקדם-משפט (ישיבה פרוצדורלית מקדמית לקביעת נוהלי הדיון), הפתיע השופט לם את הצדדים והפך את הישיבה לישיבה מסכמת שבה הסתיים המשפט. השופט החליט שלא לדון לגופו של עניין ולשמוע ראיות, ופסק כי מטעמים ציבוריים אין לנהל דיון בפרשה בחלוף עשרות שנים מאז המקרה וכי יש להשאיר את העניין לפסק דינה של ההיסטוריה. השופט לם אמר:
בטרם קבע את גובה הפיצויים שישולמו לרוזנבלט, אמר השופט:
השופט פסק שהנתבעים ישלמו לרוזנבלט פיצויים בסך 2,000 לירות (סכום זעיר יחסית לסכום התביעה) בתוספת הוצאות משפט בסך 1,000 לירות.
בשנת 1970 פורסמו ב"ג'רוזלם פוסט" קטעים מספרו של אדווין סמואל (1898–1978), בנו של הנציב העליון הראשון הרברט סמואל, שבין היתר יוחסה בהם ההאשמה ברצח לסטבסקי, רוזנבלט ואחימאיר. עו"ד תמיר הגיש לבית המשפט המחוזי בירושלים קובלנה פרטית בשמו של רוזנבלט נגד כותב הספר ונגד עורך העיתון, באשמת הוצאת דיבה. בתום העדויות בתיק ביקשו הנאשמים "לא להשיב על ההאשמה" (טענה משפטית שלפיה טוען נאשם כי עובדות האישום לא הוכחו אפילו לכאורה). בית המשפט דחה את הטענה וחייב את הנאשמים להשיב על ההאשמה והנאשמים קיבלו, בתום ההליך שנמשך שלוש שנים, את הצעת בית המשפט לפשרה, שכללה פרסום התנצלות בעיתונים "הארץ" ו"ג'רוזלם פוסט" ותשלום פיצוי בסך 10,000 לירות בצירוף הוצאות משפט. משפט זה לא עורר הד ציבורי רב.
שאלת רצח ארלוזורוב הוסיפה להיות סלע מחלוקת פוליטי עוד שנים רבות. בשנת 1982 ראה אור ספרו של שבתי טבת "רצח ארלוזורוב". בספרו לא ניקה טבת את סטבסקי ורוזנבלט מחשד, והטיל את האשמה ליצירת האווירה ששררה באותה עת ביישוב על ברית הבריונים ועיתונה "חזית העם".
בעקבות זאת החליט ראש הממשלה, מנחם בגין, הראשון מאנשי התנועה הרוויזיוניסטית שכיהן כראש ממשלה בישראל, להקים את "ועדת בכור" כדי לחקור את הפרשה, וזאת אף על פי שעבר כמעט יובל שנים מאז הרצח, וכאשר רוב המעורבים כבר לא היו בחיים. הוועדה קבעה כי סטבסקי ורוזנבלט לא רצחו את ארלוזורוב, וכי אין היא יכולה לקבוע מי רצח אותו והאם היה זה רצח פוליטי.
צבי רוזנבלט, ששינה את שמו לצבי בן יעקב, על שם אביו, נפטר בשנת 1984. לאחר פטירתו קראה עיריית תל אביב על שמו רחוב הנמצא בשכונת יפו א' (דקר) בלב יפו ונושק לשדרות ירושלים.
יהודה קופילביץ
יוג'ין בינגהאם
יוג'ין קוק בינגהאם (אנגלית: Eugene Cook Bingham; 8 בדצמבר 1876 - 6 בנובמבר 1945) היה פרופסור וראש המחלקה לכימיה בלאפאייט קולג' שבפנסילבניה, ארצות הברית.
בינגהאם תרם רבות לתחום הריאולוגיה אותו פיתח ביחד עם עמיתו למחקר, פרופסור מרכוס ריינר. הוא נחשב לחלוץ בביסוס החלק התאורטי של התחום, וכמו גם החלק המעשי, ויישומיו במדעי ההנדסה. הוא זכה בשנת 1921 בפרס על תרומתו למחקר המדעי ועל בניית מכשיר למדידת צמיגות מטעם מכון פרנקלין שבפילדלפיה. על שמו קרוי סוג נוזל הנקרא "" או "נוזל בינגהאם". בתור יושב ראש האגודה האמריקנית לכימיה, הוא ניהל קמפיין לנטישת השיטה המטרית בתואנה שהיא אינה משתלבת עם החשיבה המדעית. בנוסף, הוא נודע כאחד האנשים האחראים לקידום ובניית שביל האפלצ'ים.
יוג'ין בינגהם
ארט פוקוס
"ארט פוקוס" (באנגלית: Art Focus) הוא פרויקט אמנות ישראלי שמופק על ידי הקרן לירושלים ומטרתו היא חשיפת האמנות הפלסטית הישראלית בפני שוק האמנות הבינלאומי. הפרויקט החל את פעילותו בשנת 1994 והוא מתנהל כמעין ביאנלה או טריאנלה בינלאומית לאמנות.
היסטוריה.
פרויקט ארט פוקוס נערך לראשונה בשנת 1994, ובמסגרתו נערכו שורה של תערוכות של אמנים ישראלים בגלריות ובמוזיאונים ברחבי ישראל. הפיזור הגדול של התערוכות הוביל לשינוי בתפיסת הפרויקט, והחל משנת 1996 מקיים הפרויקט תצוגה מרכזית. בנובמבר 1996 נערכה בחלל מתחת לאצטדיון טדי תצוגה שכללה ארבע תערוכות, ששילבו בין אמנים ישראלים לזרים. אחת התערוכות - "מחבואים" - כללה תצוגה של עבודות וידאו ארט רבות והיוותה ביטוי להתפתחות מדיום הוידאו ארט בישראל. בנוסף לתערוכות באצטדיון הוצגו גם תערוכות בגלריות ומוזיאונים ברחבי הארץ.
תערוכת "ארט פוקוס 3" נפתחה ב-24 בנובמבר 1999 וכללה שני מוקדים עיקריים. בחלל של אצטדיון טדי נערכו 12 תערוכות שונות של אמנים ישראלים ובהם אורי צייג, גיל שחר, גל וינשטיין, שאריף ואכד, משה גרשוני וזהר קניאל ואחרים. ואילו בחלל הפתוח של בריכת הסולטאן הוצגה תערוכה בינלאומית אותה אצר קספר קניג. התערוכה של קניג הוצגה בעיתונות המקומית ככישלון רהבתני בכל הקשור להשקעה העצומה בהכשרת המקום לתצוגה ולאיכות העבודות ולהקשרן. בנוסף, הוצגו במסגרת הפרויקט התערוכה הקבוצתית "מראית עין" במוזיאון ישראל (אוצרת: שרית שפירא), תערוכה של בוגרי התוכנית ללימודי המשך של בצלאל בבית האמנים בירושלים ותערוכה של מיכה אולמן ואברהם אופק בבית טיכו.