בערבית קיימות שלוש יחסות, המסומנות באמצעות ניקוד סופי של שמות העצם: יחסת הנושא והנשוא השמני (בערבית: رَفْع, רַפְע), המסומנת באמצעות תנועת דמה; יחסת המושא הישיר והתיאורים (نَصْب, נַצְבּ), המסומנת באמצעות תנועת פתחה; ויחסת המושא העקיף והסומך בצירוף סמיכות (جَرّ, גַ'רّ), המסומנת באמצעות תנועת כסרה. שמות לא מיודעים, למעט מחוסרי תנווין, ינוקדו בתנועות תנווין בהתאמה לתנועה הרגילה של היחסה; למשל, נושא לא-מיודע ינוקד בתנווין דמה.
לדוגמה, שם העצם המיודע الملك /al-malik/, "המלך" יופיע כ-
המין הדקדוקי בערבית.
שמות העצם בערבית מתפלגים לשני מינים דקדוקיים: זכר ונקבה, ועל שם התואר להתאים במינו לשם העצם המתואר. לרוב מין הנקבה מאופיין באמצעות סיומת תא או תא מרבוטה, אך לכלל זה עשויים להיות יוצאי דופן. בערבית צורת היחיד של הנקבה משמשת גם לציון הרבים של עצמים משני המינים שלא מציינים בני-אדם (ראו הסעיף הבא).
הריבוי בערבית.
שמות מסוימים בערבית, רבים מהם בצורות הבינוני, מקבלים ריבוי שלם הקבוע בצורתו. הריבוי השלם לזכר מתבטא בתוספת הסיומת ـُونَ (או ـِينَ ביחסות הנצב והג'ר), והריבוי השלם לנקבה מתבטא בתוספת הסיומת ـَات לשם (כאשר יש בצורת היחיד תא מרבוטה, היא נשמטת בצורת הריבוי). שמות לועזיים רבים מקבלים ריבוי שלם נקבה.
מאידך, ריבוים של שמות מסוימים הוא שבור, כלומר, צורת הרבים אינה מורכבת מצורת היחיד בתוספת סיומת. לדוגמה, הריבוי של המילה بَيْت הוא بُيُوت. קיימים משקלים רבים לריבוי השבור, אך ברוב המשקלים צורת הריבוי היא בעלת הברה אחת יותר מצורת היחיד.
כשמופיעה מילה בצורת ריבוי שאינה מתייחסת לבני אדם יותאם לה פועל, תואר, כינוי רמז או כינוי גוף בצורת נקבה יחידה. למשל: هٰذِهِ ٱلْبُيُوت كَبِيرَة ("הַאדִ'הִ אלְבֻּיוּת כַּבִּירַה"), תרגום מילולי: "זאת הבתים גדולה" (= הבתים האלה גדולים). לצורך העניין, גם צורות כגון شُعُوب ("שֻעוּבּ" = עמים), طَوَائِف ("טַוַואאִ'ף" = עדות) וכיוצא באלה, נחשבות כריבוי שאינו מציין בני אדם, כיוון שצורת היחיד שלהן אינה מציינת אדם אחד, אלא קבוצה. גם מילים כגון مَلَائِكَة ("מַלַאאִ'כַּה" = מלאכים) ייחשבו לריבוי שאינו מציין בני אדם, אף על פי שמייחסים להם תכונות אנושיות. בדקדוק הערבי מכונה התופעה "جَمْع غَيْر الْعَاقِل" ("גַ'מְע עַ'יְר אלְעַאקִל" ="ריבוי דברים שאינם בעלי שכל"). מורים לערבית נוהגים לכנות את התופעה בראשי התיבות: רשמב"א (ריבוי שאינו מציין בני אדם).
הזוגי.
בשפה הערבית קיימת צורת זוגי (اَلْمُثَنَّى, אלמֻתַ'נַّא) הבאה לתאר שני פרטים. לעומת העברית, ששימרה חלקית את צורת הזוגי בשמות עצם מסוימים (למשל, "שעתיים" או זוגי מופשט: "שמַיִם"), אך לא בפעלים, הערבית הספרותית שימרה לחלוטין את צורת הזוגי בשם ובפועל. צורת הזוגי בשם נוצרת על ידי הוספת הסיומת ـَانِ (ـَيْنِ ביחסות הנצב והג'ר) לצורת היחיד של השם. הצורה הזוגית בערבית גזורה מצורת היחיד, והיא איננה נחשבת לסוג של רבים אלא לצורה נפרדת בפני עצמה. השימוש בצורת זוגי גורר הטיה של כל המילים במשפט, שמתייחסות לעצם הזוגי, בצורת זוגי (שווה ערך למשפט כגון: "יַלְדָּתַיִם הָלְכָָתַיִם" או "ילדתיים הלכתינה", במובן של "שתי ילדות הלכו"). צורת הזוגי מאפשרת קצרנות רבה בכתב. כך למשל "שני הילדים של שניהם": وَلَدَاهُمَا (וַלַדַאהֻמַא).
תחביר.
עקב קיומן של היחסות בערבית, התחביר הערבי עשוי להיות חופשי יחסית, אך בערבית הספרותית הדפוס הנפוץ ביותר בתחביר המשפט הפועלי הוא נשוא-נושא-מושא, ואילו בערבית המדוברת הדפוס הנפוץ ביותר בתחביר המשפט הפועלי הוא נושא-נשוא-מושא. כאשר הפועל בא לפני מבצע הפעולה הוא בא בצורת יחיד או יחידה (בהתאם למין מבצע הפעולה), גם כאשר מבצעי הפעולה הם רבים או רבות. הפועל מותאם למבצע הפעולה במספר רק כאשר הוא בא אחרי מבצע הפעולה, דבר שקורה כאשר מבצע הפעולה מבצע יותר מפעולה אחת או בפסוקיות. המשפט השמני, לרבות השימוש באוגד, קיים אף הוא בערבית.
בערבית כמו בעברית שם התואר (להוציא שמות מספר מעל 1) עוקב אחר העצם שהוא מתאר ומתאים לו במין ובמספר. בצורת הסמיכות הנסמך קודם לסומך, בדומה לעברית.
עלות המכר
בחשבונאות, עלות המכר או עלות המכירות מייצג את סך כל העלויות הישירות (והעקיפות שהועמסו) שבהן כרוך ייצור המוצרים הנמכרים במסגרת סעיף "מכירות".
בחברה יצרנית, ההוצאות הישירות הנכללות בעלות המכר הן עלויות חומרי הגלם, שכר העבודה של פועלי הייצור, פחת בגין ציוד הייצור וכדומה. ניתן להעמיס עלויות עקיפות (כגון הוצאות החשמל והארנונה של מפעל שכולל גם משרדים) במסגרת חשבונאות ניהולית ותמחיר. בחברה מסחרית העוסקת בקנייה ובמכירה של סחורות, עלות המכר מייצגת את עלותן של הסחורות שנמכרו.
בדרך כלל, עלות המכר איננה כוללת עלויות כלליות שאינן קשורות לייצור מוצר, כגון עלויות שיווק, עלויות פרסום, הוצאות משרדיות וכדומה.
באופן כללי, לעלות המכר מתווסף מצד אחד יתרת המלאי של תחילת התקופה המדווחת, ומצד שני מנוכה ממנו יתרת המלאי של סוף התקופה, זאת כדי להביא בחשבון את השינויים במלאי. להלן אופן חישוב עלות המכר:
הרווח הגולמי מחושב באמצעות עלות המכר (מכירות החברה בניכוי עלות המכר). עלות המכר משמשת לחישוב מספר יחסים פיננסיים, כגון יחס תחלופת מלאי (מלאי חלקי עלות המכר) ותקופת תחלופת המלאי (מלאי חלקי עלות המכר, כפול 365).
אדמילסון גומז
חצי האי המאלאי
זמן הקפה
זְמַן הַקָּפָה באסטרונומיה הוא משך הזמן בו גרם שמים נע סביב גרם שמיימי אחר. בלא ציון אחר, הכוונה היא לזמן הסידרי אשר נמדד ביחס לכוכבים באינסוף. לדוגמה, זמן ההקפה של כדור הארץ סביב השמש הוא שנה, זמן ההקפה הסינודי של הירח סביב כדור הארץ הוא חודש עברי. במערכות של כוכבים כפולים זמן ההקפה לעיתים מתייחס לכל אחד מן הכוכבים ביחס למרכז הכובד המשותף להם. זמן הקפת השמש את מרכז שביל החלב נקרא שנה גלקטית.
דוגמאות.
את זמן ההקפה ניתן למדוד ממספר נקודות מבט שונות:
זמני הקפה במערכת השמש.
טבלה זו מרכזת מידע על זמני סיבוב שונים במערכת השמש, העמודה הראשונה מציינת את זמן ההקפה הסידרי סביב השמש, העמודה השנייה והשלישית מציינות את משך ההקפה הסינודי - עד שאותו גרם שמיים יחזור לאותה אלונגציה ואותה זווית מופע.
משך ההקפה הסינודי של מאדים הוא כשנתיים וחודשיים, משמעות הדבר היא שמדי שנתיים וחודשיים מאדים יראה לצופה מכדור הארץ באותו מצב בשמיים. לדוגמה מאדים הגיע לקרבתו המרבית לכדור הארץ (כאשר מאדים נמצא בניגוד כלומר באלונגציה של 180 מעלות מן השמש) באוגוסט 2003 ולאחר מכן שוב באוקטובר 2005, דצמבר 2007 וכן הלאה. זמן ההקפה הסינודי חשוב גם לצורך חישוב מסלולי הגעה לכוכבי לכת נוספים דוגמת מסלול הוהמן.
גלי כבידה.
תורת היחסות הכללית חזתה את קיומם של גלים במרחב־זמן שנוצרים כתוצאה מתאוצה של מסות, בעוד שגלי הכבידה לא נצפו באופן ישיר נמצא על ידי מעקב אחר מערכות של כוכבי נייטרונים וננסים לבנים שזמן ההקפה שלהם סביב מרכז המסה המשותף התקצר לאורך מספר שנים. הסברה המקובלת בעניין היא כי במערכות אלו מתקיים איבוד אנרגיה לגלי כבידה שגורם למרחק בין העצמים לקטון ולכן לזמן ההקפה שלהם להתקצר, תהליך זה צפוי להסתיים בהתנגשות שני הגופים.
לבוש חרדי
הלבוש החרדי הוא צורת הלבוש המאפיינת את רוב האוכלוסייה החרדית בישראל ובתפוצות. ברוב הקבוצות החרדיות, כגון ליטאים וספרדים, סגנון הביגוד הוא מודרני אך שמרני יחסית. בזרמים מסורתיים יותר, כמו הירושלמים יש עדין סגנון לבוש המורכב מלבוש יהודי מזרח ארופאי ולבוש ערבי ויהודי מזרח-תיכוני.
עקרונות מנחים בלבוש החרדי.
היהדות החרדית תופסת את השמרנות בלבוש כחלק מאידיאל של התבדלות ושמירת מסורת. הגישה הזו אינה מתמקדת בלבוש בלבד אלא מתבטאת בכל אלמנט תרבותי ייחודי כמו לשון, ספרות, שמות פרטיים ועוד. בהקשר זה התבטא החת"ם סופר במשחק מילים ידוע על המילים בגמרא "חדש אסור מן התורה", המבטא התנגדות עקרונית לכל חידוש ושינוי מנהגים. למרות זאת, סביב תחילת המאה ה-20 רוב החרדים במזרח אירופה שינו את לבושם ואימצו את הסגנון המקובל בחברה הכללית. דמות משפיעה במיוחד על מהלך זה הייתה הרב נתן צבי פינקל מסלבודקא, שהקפיד שהבחורים בישיבתו יתלבשו כמו סטודנטים נוצרים כדי לשוות להם מראה מכובד, על אף מחאות מצד גורמים שמרניים.
עקרונות מנחים של הלבוש החרדי:
סגנונות לבוש אופייניים לפי זרמים ופלגים.
האוכלוסייה החרדית נחלקת לשלושה זרמים עיקריים: חסידים, ליטאים, ובני עדות המזרח. לבושם של הליטאים והספרדים אחיד במידה רבה בעוד שבזרם החסידי הלבוש משתנה על פי החצרות החסידיות השונות.
ניתן לחלק את הזרם החסידי לארבע קבוצות עיקריות מבחינת אופי לבושן:
פרטי לבוש בתנועת החסידות.
גרטל.
הגרטל היא חגורת בד. מקורה היא במנהג לחגור "אזור", כלומר – חגורה כלשהי שתפריד בין פלג הגוף העליון והתחתון בשעת התפילה. בשבת וביום טוב נהוג לחגור את הגרטל כל היום משום קדושת הימים. על פי המשנה ברורה זוהי דרך חסידות.
לעיתים נקרא הגרטל אבנט, פריט לבוש מבגדי הכהונה שהיו לובשים הכוהנים בזמן בית המקדש.
יש הקושרים את הגרטל בפסוק (ישעיהו, י"א ה') "והיה צדק אזור מתניו והאמונה אזור חלציו", ולפיכך חוגרים בשעת התפילה חגורה דקה נוספת על גבי הגרטל.
לחסידויות השונות ישנם מנהגים שונים לגבי צורת החגורה ועתות חגירתה. גם בחלקים נאו-חסידיים בציבור הדתי-לאומי מקובלת חגירת הגארטל לכבוד התפילה.
רעקל.