ב-20 בדצמבר 1860, זמן קצר לאחר בחירתו של לינקולן (וקודם להשבעתו כנשיא ב-4 במרץ 1861), הודיעה דרום קרוליינה על פרישתה מן האיחוד. מנהיגי דרום קרוליינה חיכו זמן רב לאירוע שיוכל להביא לאיחודו של הדרום אל מול הכוחות המתנגדים לעבדות. ברגע שתוצאות הבחירות היו ודאיות, הכריזה האספה של דרום קרוליינה, כי "האיחוד, שהיה קיים עד עתה בין דרום קרוליינה ובין מדינות אחרות, תחת השם 'ארצות הברית של אמריקה' מבוטל בזאת". עד ה-1 בפברואר 1861 שש מדינות דרומיות נוספות הלכו בעקבות דרום קרוליינה.
ב-7 בפברואר אימצו שבע המדינות הפורשות חוקה זמנית, ואת השם "קונפדרציית המדינות של אמריקה" ובחרו כבירתן את העיר מונטגומרי בירת אלבמה. לקונפדרציה נקבע דגל, וג'פרסון דייוויס מונה כנשיאה. מדינות אחדות מהקונפדרציה שמו את ידן על מחנות צבא פדרליים בתחומן. לינקולן עדיין לא הושבע, והנשיא היוצא ג'יימס ביוקנן לא נקט בכל פעילות אל מול התחמשותן והתבצרותן של המדינות הפורשות. שר המלחמה של ארצות הברית, פלויד, מנע כל הכנה צפונית למלחמה, בעודו מתיר לנשק ולכוח אדם מיומן "לזלוג" דרומה.
לאחר פחות מחודש, ב-4 במרץ 1861, הושבע אברהם לינקולן לכהונת נשיא ארצות הברית. בנאום השבעתו, הוא הצהיר כי החוקה היוותה איחוד מושלם יותר מאשר הקונפדרציה הרופפת שקדמה לקבלת החוקה, וכי המדינות שקיבלו את החוקה קיבלו מסמך מחייב, ולפיכך פרישת שבע מדינות הדרום "בטלה מבחינה משפטית". הוא הכריז כי אין לו כל כוונה לפלוש למדינות הדרום, אך הוא ישתמש בכוח על מנת לשמור על רכוש פדרלי במדינות אלו. הוא סיים את נאומו בפניה נרגשת לחידוש הברית.
בשלב זה פרשו מן האיחוד רק "מדינות הכותנה": דרום קרוליינה, מיסיסיפי, פלורידה, אלבמה, ג'ורג'יה, לואיזיאנה וטקסס. מדינות הדרום הנוספות ובראשן וירג'יניה . פנייתו של לינקולן נועדה אפוא בעיקר אליהן.
מדינות הקונפדרציה.
בזמן הקמתה מנתה הקונפדרציה שש מדינות: אלבמה, פלורידה, ג'ורג'יה, לואיזיאנה, מיסיסיפי ודרום קרוליינה. טקסס, שפרשה מהאיחוד בטרם הוקמה הקונפדרציה, הצטרפה אליה באופן רשמי כעבור כחודש, ובעקבות קריאתו של הנשיא לינקולן לדיכוי המרידה הצטרפו גם וירג'יניה, ארקנסו, טנסי וצפון קרוליינה.
שתי מדינות נוספות: קנטקי ומיזורי אמנם לא הצטרפו באופן רשמי, אך פלגים באותן מדינות ביקשו להצטרף, ובדגל הקונפדרציה הופיעו כוכבי שתי מדינות אלה.
ממשלות חמשת השבטים בטריטוריה האינדיאנית (שבשנת 1907 הפכה למדינת אוקלהומה) תמכו באופן נחרץ בקונפדרציה. בנוסף, מספר תושבים במסילה ובטוסון שבטריטוריית ניו מקסיקו (לימים מדינות ניו מקסיקו ואריזונה) האיצו בממשל הקונפדרציה לספח את אדמתם, והדבר הוביל להיווצרותה של טריטוריית אריזונה כטריטוריה מוכרת של הקונפדרציה.
שתי מדינות היו יוצאות דופן: האחת - מערב וירג'יניה, שהתפצלה ממדינת וירג'יניה והצטרפה אל כוחות האיחוד של מדינות ארצות הברית ב-1863 כמדינה חופשית מעבדות; השנייה - דלאוור, שלמרות היותה מדינת עבדות לא פרשה מהאיחוד. ב-1861 הוכרז ממשל צבאי במרילנד (המדינה המקיפה את עיר הבירה וושינגטון), במהלך שרבים טוענים כי נועד להבטיח את הישארותה של המדינה בברית האמריקנית.
מנהיגי הקונפדרציה דגלו בקונספציית "King Cotton" שהניחה ששליטה של מדינות קונפדרציה בייצוא הכותנה תאפשר שגשוג כלכלי.
מלחמת האזרחים.
מלחמת אזרחים, התרחשה בארצות הברית בשנים 1861 – 1865 לאחר ש-11 מדינות בדרום ארצות הברית, שתמכו בעבדות, הכריזו על פרישה מארצות הברית והקימו את קונפדרציית המדינות של אמריקה. הקונפדרציה, בהנהגתו של ג'פרסון דייוויס, לחמה על עצמאותה מארצות הברית, והציגה את מלחמת האזרחים כמלחמת העצמאות של הקונפדרציה. הממשל הפדרלי בארצות הברית נתמך בידי עשרים מדינות, רובן מצפונה של ארצות הברית, שבהן בוטלה העבדות, ובידי חמש מדינות שבהן העבדות עדיין הותרה, אשר נודעו כמדינות הגבול.
בין המניעים למלחמה היו הפערים הכלכליים בין 25 המדינות המוכרות בשמן המקוצר "האיחוד", שהיו בעלות אוכלוסייה רבה יותר ותעשייה מפותחת, לבין מדינות הדרום, אשר כלכלתן נשענה על חקלאות, וגידול הכותנה, מוצר הייצוא העיקרי, חייב שימוש בכוח אדם רב אשר התבסס על עבדים.
למרות הכח העודף של האיחוד היא התקשתה להתמודד מול צבא הקונפדרציה בהנהגתו של הגנרל רוברט אי לי, וספגה מספר מפלות. בשלב מסוים צבא הקונפדרציה פלש לצפון למרילנד במטרה לאיים על הבירה האמריקנית. למולו העמיד לינקולן את יוליסס סימפסון גרנט שהצליח לעצור אותו בסופו של דבר.
לאחר ארבע שנים של לחימה קשה, אכזרית ועקובה מדם, שרובה התרחשה בשטחי דרום ארצות הברית, וכללה למעלה מ-10,000 היתקלויות צבאיות, כ-3 מיליון חיילים משני הצדדים, יותר מ-600 אלף קורבנות, וכ-400 אלף פצועים, נכנעה הקונפדרציה והעבדות בוטלה בכל רחבי ארצות הברית. הבעיות שהובילו למלחמה נפתרו רק בתקופת השיקום, לאחר תום המלחמה, שארכה 12 שנים (בין 1865 ל-1877).
מטבע הקונפדרציה.
שטרות הכסף שהדפיסה הקונפדרציה דומים לשטרות שהוציא "איחוד המדינות" פרט לדמות שהייתה מודפסת עליהן. בתום המלחמה היו השטרות חסרי ערך. כיום נותרו שטרות בידי אספנים.
4 לפנה&quot;ס
ריצ'רד הראשון
5 לפנה&quot;ס
6 לפנה&quot;ס
7 לפנה&quot;ס
8 לפנה&quot;ס
כלכלת גרמניה
כלכלת גרמניה, על פי מדדים כלכליים מקובלים, היא הראשונה בגודלה באירופה. מאז איחוד גרמניה לכדי מדינת לאום, המדינה תועשה במהרה ורשמה זינוק כלכלי עצום. נכון לשנת 2017, היא החמישית בגודלה בעולם במונחי תוצר לאומי גולמי (ביחס לכוח הקנייה), אחרי סין העממית, ארצות הברית, הודו ויפן. נכון לשנת 2016 גרמניה היא היצואנית השלישית בגודלה בעולם, ומייצאת שירותים וסחורות בסך של 1.21 טריליון אירו. שותפות הסחר העיקריות שלה כוללות את צרפת, ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, איטליה והולנד.
גרמניה ענייה יחסית במוצרי גלם. רק ליגניט ומלח אשלג זמינים בכמויות משמעותיות מבחינה כלכלית. תחנות כוח לשריפת ליגניט הן ממקורותיה העיקריים בגרמניה להפקת חשמל. נפט, גז טבעי ומשאבים נוספים, על פי רוב, מיובאים ממדינות אחרות. גרמניה מייבאת כשני שלישים של האנרגיה אותה היא צורכת. המדינה ידועה בתעשיותיה בתחום ההנדסה, בעיקר כלי רכב, מכונות, מתכות וסחורות כימיות.
גרמניה היא היצרנית מובילה בעולם של טורבינות הרוח וטכנולוגיית הכוח הסולריות. 37 מתוך 500 החברות בעלות המניות הגדולות ביותר בשוק, הנמדדות על פי פדיון, בסיסן בגרמניה. ב-2010 עשר הגדולות היו קבוצת פולקסווגן, אליאנץ, E.ON, דיימלר AG, סימנס, Metro AG, דויטשה טלקום, מינכן רה, BASF ו-BMW.
נכון לספטמבר 2008, כפי שנמדד לפי הסטנדרטים של ארגון העבודה הבינלאומי, שיעור האבטלה הגרמני עמד על כ-4.7%.
היסטוריה כלכלית.
רקע.
עד שנת 1800, גרמניה הייתה כפרית ברובה, עם מעט מרכזי מסחר עירוניים. במאה ה-19 חל שלב של צמיחה כלכלית מהירה ומודרניזציה, בייחוד בתחום התעשייה הכבדה. בשנת 1900 היא הפכה לכלכלה הגדולה ביותר באירופה, גורם ששיחק תפקיד מרכזי בכניסתה למלחמת העולם הראשונה ולמלחמת העולם השנייה. בעקבות ההרס שהותירה מלחמת העולם השנייה, גרמניה המערבית הפכה ל"נס כלכלי" בזכות הרפורמות והשינויים שהונהגו בהדרכתו הקפדנית של הקנצלר קונראד אדנאואר, ושר הכלכלה שלו, לודוויג ארהרד, ובעזרת הסיוע של תוכנית מרשל, בין היתר. כיום גרמניה היא הכלכלה הפרטית הגדולה ביותר באיחוד האירופי עם תמ"ג של כ-3 טריליון דולר.
מלחמת שלושים השנים.
מלחמת שלושים השנים (1618-1648) הייתה הרסנית עבור עשרים מיליון האזרחים הגרמנים והחזירה את הכלכלה אחורה, כאשר צבאות לא מתפקדים שרפו והרס את מה שלא הצליחו לכבוש. הלחימה הייתה לעיתים קרובות ללא סדר ותכנון מאורגנים, כשלהקות של מאות או אלפי חיילים מורעבים מפיצים מגיפות, גזל ורצח. הצבאות שהיו תחת סדר ושליטה נעו הלוך וחזור על פני הכפרים במשך שנה אחר שנה, הטילו מיסים כבדים על הערים, והחרימו את החיות ואת מלאי המזון של האיכרים. הסטייה החברתית האדירה לאורך שלושה עשורים גרמה לירידה דרמטית באוכלוסייה בגלל הריגות, מחלות, כשלים בגידולים חקלאיים, ירידה בשיעורי הילודה, הרס אקראי והגירת אנשים מפוחדים. הערכה אחת מעידה על ירידה של 38% מ-16 מיליון אנשים בשנת 1618 ל 10 מיליון עד 1650, בעוד הערכה אחרת מראה "רק" ירידה של 20% מ-20 מיליון ל 16 מיליון דולר.
לקח דורות עבור גרמניה כדי להחלים לחלוטין ממלחמה זו.
על פי ג'ון גאגליראדו תקופת ההחלמה נמשכה כחמישים שנה עד סוף המאה ונגמרה בסביבות המאה ה-18. באותה תקופה, גרמניה כנראה הצליחה להגיע לאוכלוסייתה לפני המלחמה (אם כי הדבר שנוי במחלוקת). לאחר מכן, הייתה תקופה של צמיחה יציבה אך איטית למדי עד שנות הארבעים של המאה ה-18. לאחר מכן באה תקופה של התרחבות כלכלית מהירה אך לא חריגה, שהתרחשה בעיקר במדינות הגדולות במזרח (אוסטריה, סקסוניה, פרוסיה) ולא במדינות קטנות של מרכז ודרום גרמניה.
המאה ה-20.
המיזוג של ארבע חברות גדולות אל תוך "Vereinigte Stahlwerke" (עבודות פלדה מאוחדות) בשנת 1926 היה המודל של תאגיד פלדה בארצות הברית. המטרה הייתה להגיע מעבר למגבלות של מערכת הקרטל הישן על ידי שילוב ההתקדמויות בו זמנית בתוך תאגיד אחד. החברה החדשה הדגישה את הרציונליזציה של מבני הניהול ואת המודרניזציה של הטכנולוגיה; היא השתמשה במבנה רב-מחלקתי והשתמשה בתשואה על ההשקעה כמדד להצלחה שלה.
בשנת 1913 שלטו היצוא האמריקאי והיצוא הגרמני בשוק הפלדה העולמי, בעוד שבריטניה ירדה למקום השלישי.