המשחק פופולרי בארצות הברית. אף שניתן לשחק בו ללא הכנה מוקדמת, התפתחה סביבו תעשייה של אבזרים למשחק, כגון שולחנות המותאמים לו. אוניברסיטאות אחדות בארצות הברית אוסרות על קיומו של משחק זה (ומשחקי שתייה אחרים) בתחומן, בראותן אותו כמעודד שכרות.
החל משנת 2006 נערך מדי שנה בלאס וגאס או בסביבתה טורניר פינג-פונג בירה רב-משתתפים בשם World Series of Beer-Pong. בטורניר שנערך ב-2010 השתתפו מעל 1,000 איש, רובם מארצות הברית ומקנדה אך חלקם גם מגרמניה, סקוטלנד, יפן ועוד. הפרסים המחולקים בטורניר הם בסך עשרות אלפי דולרים.
ליאונארד פראנק
ליאונרד פרנק
ליאונרד פראנק
אלימלך ירחמיאל איתמר
אלימלך ירחמיאל איתמר (ה'תרס"ט, 1909–1994) היה רב ואיש ציבור דתי בארצות הברית ובישראל. איש ועד ההצלה בארצות הברית, וממניחי היסוד של הרבנות הראשית בישראל לאחר קום המדינה.
תולדות חייו.
נולד בפולין בשם אלימלך ירחמיאל וולגלרנטר. בצעירותו למד אצל הרב אריה צבי פרומר מקוז'יגלוב ובמתיבתא של הרב מנחם זמבה בוורשה. בהיותו כבן 14 היגר הגיע לאמריקה, שם הצטרף לאביו ר' ישראל אלעזר שהתפרנס כשוחט ובודק, ואל אחיו שהגיע לפניו. למד בישיבה אוניברסיטה בניו יורק, והוסמך לרבנות.
שימש כרב בקהילות יהודיות בהמילטון ולאחר מכן בדטרויט (החל משנת 1937; שם ייסד את ישיבת 'בית יהודה' המקומית). היה פעיל בחיים הציבוריים ביהדות אמריקה, שימש מנהל ארגון ה-Orthodox Union (התאחדות הקהילות האורתודוקסיות באמריקה) וסגן יושב-ראש הסתדרות הרבנים דאמריקה (The Rabbinical Council of America (RCA) . לאחר מלחמת העולם השנייה סייע לאחיו, שלום פנחס וולגלרנטר, שהיה פעיל מרכזי בוועד ההצלה האמריקאי ועסק בשתדלנות להצלת יהודי אירופה בזמן השואה ולאחר מכן במתן עזרה וסיוע לשארית הפליטה.
בשנת 1956 עלה לישראל עם משפחתו, וזמן קצר לאחר מכן התמנה למזכיר הכללי של הרבנות הראשית לישראל ושל בית הדין הגדול. במסגרת תפקידו מיסד את דפוסי הפעולה של הרבנות הראשית, והיה פעיל מרכזי בכל ענייני הדת שהיו בסמכותה של הרבנות הראשית. בביקוריו בארצות הברית נפגש עם גדולי רבני אמריקה ודן איתם בנושאים הקשורים בעולם הדת בישראל. בין השאר נפגש עם הרב יוסף דב סולובייצ'יק בניסיון לשכנעו לקבל עליו את משרת הרב הראשי לישראל. כמו כן נפגש עם רבי מנחם מנדל שניאורסון, אשר ביקשו לפעול להחלת שמירת השבת ברשויות המדינה, בין השאר בהפלגות אוניות צים.
עם פרישתו ממוסד הרבנות הראשית המשיך כבכיר במשרד הדתות, ואחר כך בהנהלת מכון הרי פישל להכשרת דיינים בירושלים.
משפחתו.
איתמר הוא צאצא של רבי איתמר וולגלרנטר מקונסקובולה, תלמידו של רבי יעקב יצחק הורוביץ "החוזה מלובלין", ומחבר הספר "משמרת איתמר". לשם שימור זכרו (וכחלק מהנוהג המצופה בשנות החמישים מנושאי משרות ממשלתיות במדינה לעברת את שם משפחתם), שינה אלימלך ירחמיאל את שם משפחתו ל"איתמר". בתו היא פרופ' תמר רוס. בנו ר' יהושע איתמר, מגיד שעור בישיבת קריית מלאכי, הוא חתנו של הרה"ג רבי קלמן כהנא רב קיבוץ חפץ חיים ומייסד בית המדרש להלכה בהתיישבות. התגורר בשכונת רחביה בירושלים.
מורוטאי
מוֹרוֹטָאי (באינדונזית: "Pulau Morotai") הוא האי הצפוני ביותר באיי מאלוקו שבמזרח אינדונזיה. האי הוא חלק מקבוצת איי הלמהרה, ושייך מנהלית לנפת האי מורוטאי ("Kabupaten Pulau Morotai") במחוז מאלוקו צפון ("Maluku Utara"). שטח האי 1,800 קמ"ר ורובו הררי. בשנת 2009 התגוררו באי 54,876 תושבים.
גאוגרפיה.
מורוטאי הוא אי הררי ברובו, מיוער (למעט אזורי ביצות בחלקו הדרום מערבי) השוכן צפונית מזרחית להלמהרה. אורכו מצפון לדרום כ-80 ק"מ, רוחבו (במקום הרחב ביותר) 42 קילומטרים, ושטחו כ-1,800 קמ"ר. באי יש מעט יישובים וכמעט כולם שוכנים על חופי האי. רוב התושבים הם בני הגללארזה (Galelarese מאזור גללה בצפון האלמאהרה) או טובלורזה (Tobelorese) שניהם במקור מהאלמאהרה, ומעט ילידים שהיגרו מאיים אחרים, סנגירזה (Sangirese) ובוטונזה (Butonese). מחצית האוכלוסייה מוסלמים ומחציתם נוצרים. העיירה הגדולה ביותר באי היא דַרוּבָּה (בחוף הדרומי של האי). לא רחוק משם, סמוך לפיטו (Pitu) בקצה הדרום-מערבי של האי פועל שדה תעופה. כביש סלול מחבר בין דרובה לבֶּרֶבֶּרֶה (Berebere) העיירה העיקרית על חופו המזרחי של מורוטאי במרחק 68 קילומטרים מדרובה, שבשל הניתוק היחסי במשך שנים רבות הצליחה לשמר את התרבות של בני הגללארזה.
כאמור, האי מיוער בצפיפות וכלכלת האי מתבססת על ייצוא עץ ושרף, אם כי קיימות גם טענות על ניצול יתר של היער באזורים הפנימיים.
היסטוריה.
במהלך המאות ה-15 וה-16 הייתה מורוטאי בחסות הסולטנות החזקה שבאי טרנאטה. האי מורוטאי היה במרכז אזור רחב יותר שכונה "מורו" (Moro) שכלל גם את החוף של האלמאהרה מדרום למורוטאי.
באמצע המאה ה-16 פעלו באי מיסיונרים ישועים פורטוגזים. שליטי המדינות המוסלמיות בטרנאטה ובהאלמאהרה ראו בעין רעה את פעילות המיסיון בניסיונו להמרת הדת של התושבים והצליחו לגרש את המיסיונרים ב-1571, במקביל לנסיגת הפורטוגזים ממושבות אחרות שלהם באזור. במאה ה-17 הגבירה טרנאטה את שליטתה במורוטאי ואלצה אוכלוסיות שלמות להגר מהאי. בתחילת המאה הועברה מרבית האוכלוסייה לדודינגה (Dodinga), עיירה קטנה בנקודה אסטרטגית בחוף המערבי של האלמאהרה. מאוחר יותר, בשנים 1628-1627 הכריח הסולטאן חמזה מטרנאטה את מרבית התושבים הנוצרים של מורוטאי לעקור למלאיו (Malayu) בטרנאטה, שם היה יכול לפקח עליהם ביתר קלות.
מלחמת העולם השנייה.
הצבא היפני כבש את מורוטאי בתחילת 1942. בספטמבר 1944 השתלטו כוחות אמריקנים על המישור הדרומי של האי במהלך קרב מורוטאי והקימו בו שדה תעופה שסייע לפלישת בנות הברית לפיליפינים בתחילת 1945 ולבורנאו במאי ויוני 1945. הקרבות באי נמשכו לסירוגין עד תום המלחמה. בדצמבר 1974 נתגלה בג'ונגלים של מורוטאי חייל יפני (יליד טאיוואן) בשם טראו נקמורה (中村輝夫), החייל היפני האחרון שנכנע ממלחמת העולם השנייה.
ב-2003 פקדה האי רעידת אדמה בעוצמה של 6.4 בסולם ריכטר שגרמה נזקים ניכרים לצפון מורוטאי.
פרשת ארטן
פרשת אָרָטֶן (או מקרה אָרָטֶן; נכתב גם אראטין, אראטען; בלועזית: Araten) היא פרשת התנצרותה של הנערה היהודייה מיכלינה ארטן, בת למשפחה מבוססת שהשתייכה לחסידות גור מהעיר קרקוב שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית. הפרשה זעזעה את הקהילה היהודית בתחילת המאה ה-20, ועוררה פולמוס באשר לצורך בלימודים לבנות.
בבוקר 1 בינואר 1900 נעלמה מיכָלינה אָרָטֶן, בתם הבכורה של צביה וישראל ארטן מקרקוב. במהרה התברר שהיא נמצאת במנזר פולני סמוך וזמן קצר לאחר מכן היא התנצרה. האב, ישראל ארטן, פעל בצורה נמרצת להשיבה הביתה זאת באמצעות המשטרה המקומית ופנייה למחוקקים ושרים בממשלה האוסטרו-הונגרית. המאמץ הגיע לשיאו בשתי פגישות של ארטן עם הקיסר פרנץ יוזף בווינה ובמכתב שנשלח על ידי האב לאפיפיור.
שתי הטענות העיקריות של האב היו שהנערה הייתה מתחת לגיל 14 ולפיכך הסמכות עליה עדיין נתונה בידי ההורים וכמו כן שהנערה נחטפה ולא הגיע למנזר מרצונה החופשי. המשטרה המקומית שחקרה את העניין הגיעה למסקנה, המגובה בעדויות רבות, שמיכלינה הייתה כבר בת 15 (ומאורסת) ושהלכה לכנסייה מרצונה החופשי. רופא שהיה קצין בצבא האוסטרו-הונגרי, שעימו היה למיכלינה קשר (לא רומנטי) בחודשים שלפני הפרשה, העיד כי היא סיפרה לו על הסבל שלה בבית הוריה.
מיכלינה הועברה לבלגיה ונישאה ארבע שנים לאחר מכן, בשנת 1904, לפולני, מנהל האחוזה בפוזן שבה עבדה כאומנת. האב פגש פעם אחת את בתו, בשנת 1905, לאחר שכבר הייתה אמא לבן, לימים רופא פולני (נכדה היה חלוץ השתלות בפולין.)
הפרשה העסיקה רבות את העיתונות היהודית והלא-יהודית של התקופה והדיה הגיעו גם לנויה פרייה פרסה ולטיימס הלונדוני, העיתון החשוב בעולם באותה עת. הכינוי "מקרה ארטן" (או "מעשה ארטן") בעיתונות היהודית הפך שם כללי לציון מאות המקרים של בנות יהודיות שעזבו את בית הוריהן והתנצרו. מעל דפי העיתונים תלו רבים מקרה זה ודומיו בחינוך לקוי או חסר של הבנות היהודיות, ובפרט אצל האדוקים השמרנים. הפרשת עוררה פולמוס לגבי החינוך הפולני הרחב שאותו קיבלו הבנות היהודיות, לעומת החינוך התורני הדל בגלל האיסור ללמד בנות תורה. בכך היא תרמה להקמת בתי הספר של "בית יעקב" בראשות שרה שנירר.
לקראת סוף חייה נפגש אחיה עם אחד מקרובי המשפחה של בעלה של מיכלינה, וכך נוצר קשר ביניהם. מיכלינה ביקרה בישראל, ולאחר מכאן קבעה את דירתה בישראל אצל אחיה. אביה ישראל ארטן לא זכה לראותה חוזרת לחיק משפחתה. מיכלינה נפטרה בשנת 1969.
הפרשה מתוארת בהרחבה בספר "מיכלינה בת ישראל" שכתבה רחל סַרְנָה-ארטן, גיסתה. הספר ראה אור במקור באנגלית ("Michalina: daughter of Israel", ירושלים: הוצאת עם ישראל חי, 1986). בשנת 1989 יצא הספר בתרגום לעברית מאת אחותה, אביבה סרנה-סגל (ירושלים: ראובן מס).
לפי הערכתה של רחל מנקין, הפרשה שימשה מקור השראה לנובלה של ש"י עגנון "תהִלה".
בשם "פרשת ארטן" כונתה גם פרשה אחרת שנגעה לסכסוך על קרקעות בפתח תקווה שהיו בבעלותו של אברהם ברוך ארטן (בנו של ישראל ארטן) בסוף קיץ תרצ"ב (1932).
קישורים חיצוניים.
סקירת הפרשה בעיתונות העברית של התקופה:
ובעיתונות היהודית הגרמנית:
מפל סער
1815 בארצות הברית
1815 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 39 שנה מיום היווסדה.
שמירת קודשים
1814 בארצות הברית
1814 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 38 שנה מיום היווסדה.
עומאן אייר