אירוע נוסף שהתרחש מוקדם בשנה זו היה נסיעתו המשמעותית והמוצלחת של ההרכב ליפן. אלבומיהם של שליחי הג'אז הושמעו ברמקולים של שדה התעופה כבר מן הרגע הראשון, והמוני מעריצים המתינו להם בהתרגשות. בלייקי מספר עד כמה הם רצו שיישא נאום, אבל הוא לא יכול – שכן הוא פשוט בכה. השפעת המוזיקה שלהם בקרב הג'אז היפני הייתה ברורה: עשרות מוזיקאים ניגנו בסגנון שלהם או יצירות שלהם. הם קיבלו הופעת טלוויזיה חיה באורך של שעה – תופעה חסרת תקדים עבור ההארד בופ בארצות הברית. לאחת מהופעותיהם בטוקיו הגיעו 17 שגרירים, ובעקבות כך סיפר בלייקי כי קבלת הפנים היפנית, הקהל האוהד, וההצלחה של סיור ההופעות ביפן, גרמו לחזרה לארצות הברית להיראות כמו ריקנות עצובה שלאחר המתח. "ניגנו בהרבה מדינות," הוא אמר, "אך מעולם לא בכתה כל הלהקה כשעזבנו." סיור ההופעות ביפן מסמל את ההצלחה הבינלאומית האדירה של ההרכב באותה התקופה.
בשנים אלו כבר היה ברור שההרכב של בלייקי הפך לשושלת משל עצמה – מותיר אחריו רשימה של נגנים ואלבומים מוצלחים, ומוציא מתוכו נגנים ואלבומים חדשים. העובדה ששורטר נהיה עתה לאחד מן הוותיקים בהרכב חוללה גם היא שינוי – כעת היה לו יותר מקום להתבטא בצורה חופשית יותר. לראיה, קרוב למחצית מן הקטעים שנוגנו בידי שליחי הג'אז באותה תקופה נכתבו על ידו. נגינתו של ולטון הייתה כבדה יותר מזו של טימונס לפניו, הוא השתמש בהרמוניות מורכבות יותר, והקטעים שהלחין היו יותר "בופיים" והושפעו פחות מסגנונות המוזיקת נשמה ודומיהם. כל המרכיבים הללו הצטרפו לביטחון העצמי ההולך וגובר של בלייקי – שהרשה לעצמו להתנסות בקצבים מורכבים יותר – ויצרו את אחד ההרכבים הכי מעניינים של שליחי הג'אז.
הדעות חלוקות בשאלה איזה מהאלבומים בתקופה זו הוא המשמעותי ביותר, שכן היו רבים וחשובים. אחד מהאלבומים הראשונים מתקופה זו, "Jazz Messengers", הוקלט ביוני 1961, והציג לראשונה את ההרכב עם שלושה כלי נשיפה, מה שאפשר משחק רב יותר עם ריבוי קולות. כמו כן, לתפקיד המלודי, שיש למחלקת הקרנות באופן מסורתי, הצטרף גם תפקיד הרמוני שמשקלו הלך וגבר. הפסנתרן החדש, ולטון, הציג את יכולותיו כמלחין עם הרמוניות מורכבות ועם תזמור מעניין באלבום "Mosaic". כל הקטעים באלבום זה – שהוקלט במהלך יום אחד – הם לחנים מקוריים של חברי ההרכב, לרבות שני לחנים של האברד, לחן אחד של שורטר ואחד של פולר. הקטע הראשון, שנכתב כאמור בידי ולטון, אינו קטע אופייני לשליחי הג'אז, שכן הוא מושפע ממוזיקה מזרחית. לעומת זאת, הקטעים של האברד ושורטר הם הארד בופ, אשר מתאים מאוד לשליחי הג'אז. הם כתובים בסגנון דומה לזה שבאלבומים הבאים. בעיני רבים, הקטע של שורטר, "Children of the Night" ("ילדי הלילה"), הוא הלחן הטוב ביותר שלו עד אז, והסולו שלו הוא מקטעי הסולו המפורסמים ביותר של שורטר עם שליחי הג'אז. אחד הדברים המעניינים ביצירה הזו הוא שינויי הקצב בזמן קטעי סולו שונים.
בתקופה זו, עד סוף 1962, הוציאו שליחי הג'אז אלבומי הופעות רבים – ראיה לכך שהופיעו הרבה ומשכו קהל רב. בין אלבומי ההופעות של התקופה ההיא ישנו סט של שני אלבומים הנקרא "Three Blind Mice", ואשר נחשב מאוד בעיני חובבי השליחים.
לקראת סוף שנת 1962 התחלף הבסיסט מריט ברג'י וורקמן, בסיסט נוסף המזוהה מאוד עם שליחי הג'אז. באותה שנה הם הקליטו את האלבום "Caravan", שזכה אף הוא לתגובות טובות, ויש הרואים בו את מיטב יצירתם של שליחי הג'אז בהרכב הזה. האלבום קרוי על שם שיר הנושא שלו, שהוא השיר הראשון – סטנדרט מאת דיוק אלינגטון, ומופיעים בו עוד שני סטנדרטים ושלושה קטעים מקוריים. קטעי הסטנדרט באלבום עברו עיבודים, כך שהתאימו הרבה יותר לסגנון ההארד בופ; למשל, שיר הנושא מתחיל בסולו תופים ארוך ופוליריתמי, וממשיך בצורה דומה – בלייקי מככב בשיר, בקטעי סולו ארוכים וליווי מורכב מאוד. התפקיד של מחלקת הקרנות שונה מאוד מביצירה המקורית: הוא כולל יצירת הרמוניות, וכן עבודה בכמה קולות. חרף כל האמור לעיל, מבקרים אחדים סבורים עדיין כי המשקל הלא אופייני של סטנדרטים באלבום מוריד מאיכותו.
בפברואר 1964 הקליטו שליחי הג'אז את האלבום "Free For All", החותם למעשה תקופה זו בחיי ההרכב. האלבום, הנחשב לאחת מנקודות השיא בקריירה של בלייקי, מורכב מלחנים מקוריים – ארבעה סך הכל, שניים מהם של שורטר – המציגים את מיטב היצירה שלו. זהו אחד האלבומים האהודים ביותר של שליחי הג'אז בכלל, ומתקופה זו בפרט. מאפיין חשוב נוסף של האלבום הוא הנגינה העוצמתית במיוחד של המוביל, ארט בלייקי, שבה הוא ממשיך ומפתח את התפיסות הקצביות המורכבות שלו לרמות חדשות.
במקביל לכל זה, הקליט ארט בלייקי מספר אלבומים, שאין ברור לחלוטין אם יש להחשיבם כאלבומים של שליחי הג'אז או כהקלטות שלו. הגבולי שבהם הוא אלבום שהקליט בלייקי ביום אחד עם סאני סטיט (סקסופון טנור), מק'קוי טיינר (פסנתר) וארט דייוויס (בס). הסיבה שהקלטה זו, בניגוד למשל לאלבום "The African Beat", נחשבת לאחת מהיצירות של שליחי הג'אז, למרות הנגנים שאינם משתייכים להרכב, היא שהאלבום שיצא נקרא "A Jazz Message".
תקופת היובש.
המחצית השנייה של שנות השישים הייתה פורייה פחות מבחינת ההרכב; בתקופה זו הקליטו שליחי הג'אז מעט מאוד, ואלבומיהם לא השיגו תהודה רחבה. תקופת היובש של שליחי הג'אז מקבילה מבחינת הזמנים לתקופת היובש של הג'אז בכלל; מאמצע שנות השישים קהל הג'אז החל להצטמצם ונפח השוק קטן.
בתחילת שנות השבעים היו לשליחי הג'אז כמה אלבומים, אך גם בתקופה זו הם לא הצליחו לשחזר את ההצלחה הענקית שהייתה להם עשר שנים קודם לכן. תקופת היובש של שליחי הג'אז מתחילה בשנת 1964 ומסתיימת לקראת סוף שנות השבעים. הספק ההקלטות של שליחי הג'אז בתקופה הזו היה בערך אלבום בשנה – נמוך בהרבה מההספק הרגיל שלהם (לשם השוואה, בשנת 1961 הפיק ההרכב שלושה עשר אלבומים). כמה מן ההרכבים היו בעלי פוטנציאל ואף הצליחו ליצור יצירות ראויות לציון, אך אף אחת מהן לא המריאה לגבהים של התקופות הקודמות. אחד החצוצרנים הראויים לציון שניגנו בהרכב הוא וודי שו, שהקליט כמה אלבומי שליחי הג'אז, כולל "Child's Dance" – אלבום משנת 1973, שבניגוד למסורת של שליחי הג'אז מנגן בו ביג בנד – וכן "Mission Eternal", אלבום שיצא באותו החודש ומזכיר מעט יותר את האלבומים של שליחי הג'אז משנות החמישים והשישים. הפסנתרן המנגן בסט הוא ולטון, והאלבום כולל בין השאר את הסטנדרט של שליחי הג'אז, "Along Came Betty" ("ואז הגיעה בטי"). זהו אחד האלבומים המוצלחים ביותר בתקופה הזו של שליחי הג'אז והחצוצרן שו מוצג בו בגאון. שו הוא אחת ההוכחות שגם בתקופת היובש של ההרכב כהרכב, הוסיף בלייקי להיות צייד כישרונות. הוכחה נוספת לכך היא הצטרפותו של הפסנתרן קית' ג'ארט בשנת 1965.
הסוף.
בשנות השמונים חזרו השליחים להספק גבוה יותר. תקופת היובש של הג'אז חלפה, ואף על פי שהג'אז לא חזר לשיא של שנות החמישים והשישים, השתפר מצבו מהותית. בסוף שנות השבעים הצטרף להרכב נגן הסקסופון-אלט, בובי ווטסון הצעיר. ווטסון, יחד עם פולר ובלייקי, הצליחו "להרים" קצת את המוזיקה של שליחי הג'אז, שנדמה שנפלה מעט לרוטינה. אך הגאולה האמיתית של ההרכב הגיעה עם החצוצרן וינטון מרסליס. סגנונו הייחודי והצעיר, יחד עם התלהבותו מכלי הקשה, פתחו עידן חדש עבור שליחי הג'אז; נדמה כאילו הגעתו של מרסליס בראשית שנות השמונים נתנה להרכב כוחות חדשים, שכן כל שירי הסולו מאותה תקופה נהיו חדים יותר, וההצלחה של ההרכב, הן כלכלית והן מבחינת המבקרים, השתפרה מהותית.
אלבום ההופעה החיה משוודיה, שנקרא Art Blakey In Sweden, מציג שישייה הכוללת בחזית את בלייקי, מרסליס וווטסון, כשבין בלייקי לשניים האחרים מבדילים יותר מארבעים שנה. כל המוזיקאים שניגנו בהרכב הזה הפכו למוזיקאים מפורסמים ומובילי הרכבים. האלבום שאחריו, Straight Ahead, אשר מנגנים בו אותם הנגנים, הוא אחד מאלבומי ההרכב הטובים ביותר מאותה תקופה. נדמה שבלייקי חזר לעצמו באלבום הזה, ומכאן והלאה שליחי הג'אז שבו להיות נגני הארד בופ מצליחים, כפי שהיו קודם לכן.
האלבום האחרון של מרסליס, שבו אחיו ברנפורד מחליף את ווטסון גם כן היה הצלחה, וחתם את ההרכב הזה של שליחי הג'אז.
במחצית השנייה של שנות השמונים המשיכו שליחי הג'אז להקליט בקצב, ובהרכבים מוצלחים מאוד. מעמדו של בלייקי בעולם הג'אז הפך למבוסס ביותר, ומוזיקאים צעירים מעולים המשיכו להופיע בהרכביו. האלבום New York Scene ואלה שבאו אחריו, שמציגים את טרנס בלנשרד (חצוצרה) ודונלד האריסון (סקסופון טנור), הם הוכחה חיה לכך שארט בלייקי נותר צייד הכישרונות המוביל בג'אז. גם החצוצרן פיליפ הארפר, מההרכב העוקב, ראוי לציון. הארפר הושפע רבות מרסליס, וניגן בהרכב האחד לפני אחרון של בלייקי שזכה להצלחה מרשימה. שני האלבומים מאותה התקופה, Not Yet ו-I Get A Kick Out Of Bu', לא יצרו אמנם מוזיקה חדשנית מאוד, אך הם נחשבים עדיין להארד בופ איכותי למדי.
בשנת 1990 הקליט ההרכב שני אלבומים נוספים כדחיפה אחרונה. בלייקי עצמו כבר היה עייף בתקופה זו, שהייתה חודשים ספורים לפני מותו, ואף על פי שהמוזיקאים הצעירים נשמעים מבטיחים, לא הצליח ההרכב ליצור מוזיקה כמיטב ההרכבים של שליחי הג'אז. חרף זאת, זכה האלבום הלפני האחרון, Chippin' In, לביקורות לא רעות.
אף על פי שההרכב האחרון של שליחי הג'אז לא היה ברמה הגבוהה כזו שיכול היה להגיע אליה, עדיין מדובר בהארד בופ שנחשב איכותי, המציג את סוף הקריירה של אחד ממתופפי הג'אז, מובילי ההרכבים, מגלי הכישרונות ונגני ההארד בופ הגדולים בהיסטוריה, כאשר הוא מוקף כרגיל ב"הבטחות צעירות".