למנחם ושושיה נולדו 5 ילדים: אליהו, תמימה-משוררת ומבקרת ספרות, ידידיה, מלטיה ונאמנה. מלטיה חן-ציון–קליונר הייתה רעייתו של סגן-אלוף (מיל.) אליהו חן-ציון, מי שפיקד בתש"ח על הפלוגה הדתית של חי"ש תל אביב. בת נוספת של מנחם קליונר, נאמנה, הייתה רעייתו של חוקר הפוקלור והסופר יצחק גנוז.
שמעון רביד
שמעון רביד (16 במאי 1936 - 22 בנובמבר 2017) היה מנכ"ל המחלקה להתיישבות ומנכ"ל המחלקה לכספים בסוכנות היהודית ומילא שורה של תפקידים בכירים בקבוצת בנק הפועלים. נודע במיוחד בתפקידו המרכזי בהקמת המצפים בגליל וכיו"ר ועדת רביד לשיקום המשק המשפחתי וקיבוצי הפריפריה, כמינוי אישי של ראש הממשלה שמעון פרס, שר האוצר יצחק מודעי ושר החקלאות אריה נחמקין.
ביוגרפיה.
רביד נולד בתל אביב לאב ממוצא פולני ולאם ממוצא יווני. במסגרת שירותו בנח"ל היה חבר הגרעין המייסד של קיבוץ שדה בוקר, היה חבר הקיבוץ עד שנת 1966 ושירת בתפקידי מזכיר, מרכז משק ורכז ענף המטעים.
בשנת 1967 עבר לירושלים והצטרף לסוכנות היהודית, תחילה כמנהל מדור המטעים בחבל ירושלים של המחלקה להתיישבות (עד 1974), בתפקידו זה יזם ופיתח את חקלאות התמרים במושבי בקעת הירדן. לאחר מכן היה מנהל חבל הצפון במחלקה להתיישבות ובמקביל מנהל אזור עפולה של משרד החקלאות. בתפקידו זה מילא תפקיד מרכזי בייזום, בתכנון ובביצוע של תוכנית המצפים בגליל בכלל ובגוש שגב בפרט, תוך שינוי פניה של המחלקה להתיישבות מפיתוח התיישבות שהיא בעיקרה חקלאית להתיישבות קהילתית יוצרת בתחומים אחרים. בשנת 1977 נבחר למנכ"ל המחלקה להתיישבות ובשנת 1981 מונה למנכ"ל המחלקה לכספים של הסוכנות (CFO), במסגרת תפקידים אלה עסק בשיקום מפוני חבל ימית.
בספטמבר 1986, על רקע משבר הקיבוצים, התבקש רביד על ידי ראש הממשלה שמעון פרס, לעמוד בראש ועדה שתבחן את שיקום המשקים המשפחתיים וקיבוצי הפריפריה על ידי הסדרי חוב. מסקנות הוועדה (שהוגשו כבר לממשלת ישראל ה-22 בראשות יצחק שמיר לאחר הסכם הרוטציה) קבעו הסדר של נושים בתיק פירוק יחד עם המלצות לשינויים ארגוניים, בדגש על ניתוק ארגוני הקניות מהקופה הציבורית. החוב הגדול של המשקים, שלא היה ניתן לשלמו, חולק בין החייבים מצד אחד, הנושים מצד שני (הבנקים), והציבור, כלומר הממשלה והסוכנות, במסגרת אובליגו ממשלתי מחד והתחייבות לרה-ארגון משקי מאידך.
ב-1987 היה למשך תקופה קצרה מנכ"ל חברת העובדים של ההסתדרות הכללית. ב-1988 נקרא למלא את תפקיד מנהל אגף הבקרה והכספים ב"כור תעשיות" במסגרת הניסיון לחילוץ החברה ההסתדרותית מתביעת הפרוק, אולם נאלץ להתפטר כעבור שנה עקב חוסר יכולת לתפקד תחת מגבלות ההסתדרות.
בשנת 1989 הצטרף רביד לקבוצת בנק הפועלים ומילא בה מספר תפקידים בכירים. עד 1994 כיהן כמשנה למנכ"ל בנק הפועלים האחראי לחטיבות הלוגיסטיקה, השקעות ריאליות, נכסי לקוחות, שוק ההון, יו"ר ישראכרט ומועצות המנהלים של החברות הבנות. בין השנים 1994–2000 כיהן כמנכ"ל משותף בבנק הפועלים האחראי על החטיבה הפיננסית והפעילות הבינלאומית והיה יו"ר מועצות המנהלים של כל הבנקים המסונפים בארצות חוץ. בשנים 2000–2001 היה יו"ר מועצת המנהלים של בנק אוצר החייל.
לאחר פרישתו ב-2001 היה חבר בדירקטוריונים שונים בהתיישבות (יו"ר יקבי רמת הגולן, חברת ערדג בים-סוף, מפעל דביק בשדה בוקר, יו"ר חברת נטפים, דירקטור חיצוני במשקי הנגב, איסכור, מעברות, יק"א דולב ועוד) ובגופים פיננסיים וכלכליים אחרים בהם דירקטור מטעם הציבור ביובנק, יו"ר ועדת השקעות של הראל השקעות ודירקטור בפורום הישראלי.
במאי 2009, שנים לאחר פרישתו מפעילות ציבורית, נקרא שוב רביד על ידי אליהו מצא לכהן כחבר בוועדת חקירה ממלכתית - הוועדה הממלכתית לבדיקה הטיפול במפוני ההתנתקות (יחד עם רביד ומצא היה חבר בוועדה גם ידידיה שטרן), על סמך ניסיונו רב השנים, הבנתו המעמיקה בענייני כספים וניסיונו העשיר בטיפול בהתיישבות. הוועדה הגישה את מסקנותיה ב-29 בספטמבר אותה שנה.
במקביל לתפקידיו הרבים, למד רביד באוניברסיטה העברית. בשנת 1971 סיים תואר שני בכלכלה בהצטינות ובהמשך כתב עבודת מחקר בנושא "החקלאות בישראל: תכנון מפורט בתנאי כלכלה מעורבת" בהדרכתם של מיכאל ברונו וצבי זוסמן וקיבל תואר דוקטור בכלכלה בשנת 1978. לאחר מכן היה מרצה מהחוץ במסגרת החוגים לכלכלה, מנהל עסקים, בנקאות ומימון לתואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת חיפה, בטכניון, באוניברסיטת בר-אילן ובמכללה למינהל בראשון לציון.
הותיר אחריו את אשתו ושלושת ילדיהם.
לבקשת המשפחה נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
כשנה לאחר מותו נחנך מצפור לזכרו בטיילת הר שכניה ליד היישוב מנוף.
ניקולה אנלקה
מצעד גאווה
כירוקיטיה
כירוקיטיה (יוונית Χοιροκοιτία) הוא אתר ארכאולוגי מהתקופה הנאוליתית, בדרומה של קפריסין, בחצי הדרך בין לרנקה ללימסול, אשר התגלה בשנת 1934. חשיבותו של המקום היא בכך שזהו היישוב הראשון הידוע באי אשר התאפיין בתרבות מפותחת ומאורגנת, ומאז שנת 1998 הוא מוכרז כאתר מורשת עולמית.
פרה-היסטוריה.
כעשרת אלפים שנה לפני זמננו התקיים יישוב ארעי של ציידים-לקטים בקפריסין, אך החוקרים בדעה כי הם עזבו את האי זמן קצר לאחר מכן. יישוב של קבע החל בקפריסין כתשעת אלפים שנה לפני זמננו, מועד בו הוקמה כירוקיטיה על גבעה סמוך לנהר מרוני, ככל הנראה בידי מתיישבים נאוליתיים שהגיעו מאסיה הקטנה או מהלבנט. מקימי היישוב היו חקלאים שגידלו דגנים והביאו עימם מארצות מוצאם חיות משק משלושה מינים - עיזים, כבשים וחזירים. מסיבה שטרם נתבררה, נינטשה כירוקיטיה, כמו גם כ-20 יישובים אחרים ברחבי האי, כ-7,500 שנה לפני זמננו, ויושבה מחדש רק אלף שנים לאחר מכן.
יישוב מאוחר זה הותיר אחריו ממצאי מבנים מרשימים פחות מקודמו, אך מתקופה זו התגלו עדויות לגידול צמחים ובעלי חיים מסוגים נוספים, כמו האייל, וכן שרידי קדרות אופייניים, הרומזים לכך שהמתיישבים החדשים השתייכו לקבוצת מהגרים חדשה באי. האתר ננטש באופן סופי לפני כ-6,000 שנה.
האתר.
כירוקיטיה יושבת על מורדותיה של גבעה סמוך לפיתול בנהר מרוני, במרחק של כ-6 ק"מ צפונית לחופי הים התיכון. אורכו של האתר כ-200 מטר ממזרח למערב, והוא משתרע על שטח של כ-1.5 הקטאר. המבנים המוקדמים ביותר במקום עגולים ושוכנים על שיפוליה המזרחיים של הגבעה. מתחם זה הוקף בחומה ממנה נחשף קטע באורך של יותר מ-180 מטר. הגישה אל המתחם הייתה ממערב, ומיתר צדדיו הוא הוקף על ידי מורדותיו של עמק הנהר. חלקו המאוחר יותר של היישוב הוקם בצידה המערבי של הגבעה, והוקף גם הוא בחומה ממנה נחשף קטע של כ-60 מטר. חומה זו, העשויה מגושי אבן גדולים, נישאה לגובה של 3 מטר והייתה ברוחב של 2.5 מטר.
כ-20 בתים נחשפו במקום. קוטרם החיצוני נע בין 2.3 ל-9.2 מטר וקירותיהם עבים למדי, כך שקוטרם הפנימי נע בין 1.4 ל-4.8 מטר בלבד. הבתים הוקמו בצפיפות מאבן גיר, צפחה ומלבני בוץ, ישירות על הקרקע וללא שימוש ביסודות. החוקרים סבורים כי הבקתות העגולות תפקדו כחדרים אשר נבנו סביב חצר מרכזית, ויחדיו יצרו יחידת דיור אחת. גגות הבתים היו שטוחים ועשויים מענפים ומגומא שצופו בצפחה, ובקירות חלק מהם נקבעו חלונות. במספר מקומות קיימות עדויות לכך שקירותיהם הפנימיים של הבתים היו צבועים, ונתגלו ראיות גם לעמודים שתמכו בקומות העליונות. בתוך הבתים התגלו תנורים וספסלים, ובסמוך להם שכנו אסמים, דירים ומבנים אחרים שנועדו לשימושים חקלאיים וביתיים.
בחלק מהבתים התגלו שרידי אדם שנקברו מתחת לרצפת האדמה, ואלה מעידים על טקסי קבורה שנהגו במקום, או על צורה כלשהי של פולחן שהוקדש לאבות המשפחה. אוכלוסיית היישוב מנתה בין 300 ל-600 איש בכל פרק זמן נתון. התושבים היו נמוכים למדי - הגברים היו בממוצע בגובה של 1.61 מטר והנשים בגובה של 1.51 מטר. תוחלת החיים עמדה על 22 שנים בשל תמותת תינוקות גבוהה.
באתר נמצאו כלים מאבן ומעצם, ומאוחר יותר גם כלי קדרות, אך הממצאים החשובים ביותר הם דמויות אנושיות מאבן, ובמקרה אחד גם מחרס, המצביעים על קיומה של אמונה רוחנית בקרב התושבים.
מונטאז'
איש חסיד היה
"איש חסיד היה" הוא מופע ישראלי המבוסס על שירים, סיפורים וניגונים חסידיים שהועלה לראשונה ב-16 באוקטובר 1968. שם ההצגה הושאל מפיוט ידוע למוצאי שבת (), ותוכנו מספר על מצוקתו של יהודי נזקק הזוכה לישועה מאליהו הנביא.
תוכן.
החומר ל"איש חסיד היה" נכתב ונערך בידי דן אלמגור, שליקט שירים, סיפורים וניגונים חסידיים שמקורם בפולקלור העיירה היהודית של מזרח אירופה במאות ה־19 וה־20. סייעו לו בהכנת החומר הרב שמואל אבידור הכהן ושלמה ניצן, ושחקני המופע הציגו אותם בתפאורה פשוטה, בליווי גיטרות וללא תזמורת. מאיר נוי הלחין ועיבד שירים למופע (וביניהם "מכתב לרבי" ו"אברמל'ה מלמד"). מהשירים והסיפורים עלו מצוקותיו הקיומיות של היהודי הפשוט, יחסיו עם אלוהים, הקשר אל הרבי, צער הגלות – והכל נשזר במלנכוליות המלווה גם באופטימיות ואמונה באלוהים. בין שירי ההצגה שהתפרסמו היו "אברמל'ה מלמד", "מכתב לרבי", "זמר ליין", "העצבות רק לטפשים היא", "מעין עולם הבא".
הצלחה בימתית.