גובינו קבע שההבדלים בין המינים הם טבעיים, וכי כל עירוב ביניהם אשר שובר את ההבחנות ביניהם סופו שיוביל לכאוס. את אזורי המזרח התיכון, מרכז אסיה, תת-היבשת ההודית, צפון אפריקה ודרום צרפת, הוא סיווג כ"אזורים מעורבים גזעית".
גובינו האמין שהגזע הלבן עליון על השאר, כפי שהייתה התרבות ההינדו-אירופאית העתיקה, המכונה גם "ארית", עליונה. בתחילה חשב גובינו כי "הזדהמותו" של הגזע הלבן היא בלתי נמנעת (מאוחר יותר שינה דעה זו). כך למשל, ייחס גובינו את המהפכות הפוליטיות והכלכליות הרבות שעברה צרפת בימי חייו לזיהום הגזע שאירע בה.
יחסו ליהודים.
על היהודים, אותם הוא מכנה "בני אברהם", אומר דה גובינו בחיבורו כי בעבר היו הם גזע טהור ונעלה, אך בשל התערבבותם במשך השנים עם "עמים נחותי דרגה" - "העירוב חדר לאיבריו של עם ישראל דרך כל החללים שבעורו". לטענתו הפירוד החל עוד בתקופת התנ"ך, למשל אצל יעקב, אשר התחתן עם השפחות זלפה ובלהה ובהמשך על ידי התמזגותם עם "המינים השחורים" אשר סביבם. גובינו מביא כדוגמה את מראם של יהודי גרמניה, ואומר כי אף ששהו באזורים אירופיים במשך מאות שנים, עדיין שמרו על תווי פניהם הכהים והשזופים, "ובכללם קטנים יותר ומראים מבנה גוף צנום אחר מאשר בני הגזע האירופי". לכן גם היהודים מהווים בעיניו חלק מהמינים הנחותים, שיש למנוע את התערבבותם בחברה האירופית למען "טוהר הגזע".
אזובית פשוטה
חגורות ואן אלן
חגורות ואן אלן הן סדרה של חגורות חלקיקים טעונים במטען חשמלי, המקיפות את כדור הארץ והמצויות באזור המגנטוספירה. האינטראקציה של החלקיקים עם האטמוספירה גורמת לתופעת זוהר הקוטב.
אפשרות קיומן של החגורות נידונה בתחילת המאה ה־20 והן התגלו בפועל בשנת 1958 על ידי ג'יימס ואן אלן, אשר התקין גלאי קרינה על גבי לווייני המחקר אקספלורר 1 ואקספלורר 3.
הגבול התחתון של החגורות הוא במרחק של 200–1,000 קילומטר מעל פני כדור הארץ, וגבולן העליון נמצא בסביבות 44,000 קילומטר (7 פעמים רדיוס כדור הארץ. רדיוס כדור הארץ יסומן בהמשך ב־formula_1).
שתי גששות נאס"א בשם "גששות הסערה בחגורת הקרינה" (Radiation Belt Storm Probes), שוגרו בתחילת שנת 2012, וחקרו את אוכלוסיות החלקיקים בחלל, ההיווצרות והשינוי שלהן בהתאם לפעילות השמש ורוח השמש.
מחקר עכשווי.
משימת החיישנים של חגורת ואן אלן הושקה בהצלחה ב-30 באוגוסט 2012. המשימה העיקרית הייתה אמורה להימשך שנתיים עם אפשרות להערכה עד ארבע שנים. החיישנים הושבתו בשנת 2019 לאחר שנגמר הדלק והם צפויים לצאת ממסלולם במהלך שנות השלושים. מרכז טיסות החלל גודארד של נאס"א מנהל את תוכנית "Living with a Star" – הכוללת את פרויקט החיישנים של חגורת ואן אלן, בשיתוף עם מצפה הדינמיקה השמשית (SDO). המעבדה לפיזיקה יישומית אחראית על היישום וניהול המכשירים של ה-Van Allen Probes.
משימת המחקר של נאס"א בחגורת ואן אלן שואפת להבין (עד כדי חיזוי) כיצד אוכלוסיות של אלקטרונים ויונים יחסותיים נוצרות בחלל או משתנות כתוצאה משינויים בפעילות השמש או ברוח השמש. מחקרים במימון המכון למושגים מתקדמים של נאס"א הובילו לפיתוח חיישנים מגנטיים לאיסוף אנטי-חומר המופיע באופן טבעי בחגורות ואן אלן של כדור הארץ, למרות שרק כמות זעומה של כ־10 מיקרוגרם של אנטי-פרוטונים נמצאת בכל החגורה .
חגורות קרינה דומות קיימות סביב כוכבי לכת וירחים אחרים במערכת השמש, שיש להם שדות מגנטיים חזקים דיים כדי לקיימן. עד כה, רוב חגורות הקרינה הללו מופו בצורה חלקית ביותר. תוכנית וויאג'ר (וויאג'ר 2) אישרה את קיומן של חגורות דומות סביב אורנוס ונפטון.
סערות גיאומגנטיות יכולות לגרום לשינויים בצפיפות האלקטרונים במהירות יחסית (במהלך יום אחד או אף פחות מכך). תהליכים לאורך זמן רב יותר קובעים את התצורה הכוללת של החגורות. בעקבות הזרקת אלקטרונים מרוח השמש עולה צפיפות האלקטרונים. מאידך, צפיפות האלקטרונים נצפית לעיתים קרובות כדעיכה מערכית. קבועי הדעיכה נקראים "זמן חיים". מדידות באמצעות הספקטרומטר המגנטי Van Allen Probe B מראות שחיי אלקטרונים בחגורות ארוכים למדי (יותר מ-100 ימים) בחגורה הפנימית. ב"מרווח" שבין החגורות זמני חיים של אלקטרונים קצרים יותר, לערך יום או יומיים. בחגורה החיצונית אורך חיים של אלקטרונים תלויי באנרגיה שלהם, מוערך בין חמישה עד 20 ימים.
הרכב החגורות.
מערכת חגורות ואן אלן מורכבת משתי חגורות - החגורה החיצונית וחגורה פנימית, כאשר בין החגורות מרווח ברוחב אלפי קילומטרים. החגורה הפנימית מתחילה במרחק של כ־700 קילומטר ונגמרת במרחק של כ־10,000 קילומטר מפני כדור הארץ (שיא הקרינה במרחק של כ־1 formula_1 מפני כדור הארץ), והיא מורכבת ברובה מפרוטונים בעלי אנרגיה של יותר מ־100 מגה אלקטרון וולט ואלקטרונים בעלי אנרגיה של מאות קילו אלקטרון וולט. החגורה החיצונית משתרעת במרחק של 3–7 formula_1 מפני כדור הארץ (שיא הקרינה במרחק של כ־4 formula_1), מורכבת בעיקר מאלקטרונים בעלי אנרגיה של 0.1 עד 10 מגה אלקטרון וולט, וכן כמות קטנה יחסית של יונים. החגורה החיצונית רחבה בהרבה מהפנימית, אוכלוסיית החלקיקים שלה יציבה פחות ומושפעת מסערות גאומגנטיות.
מקור התופעה.
לכל אחת משתי חגורות ואן־אלן מקור משלה. מקורם של הפרוטונים בחגורה הפנימית היא דעיכתם של נייטרונים, הנוצרים בפגיעת קרינה קוסמית בשכבות העליונות של האטמוספירה. החגורה החיצונית מקורה בחלקיקים מהשובל המגנטי, אשר נלכדים בחגורה בעת סערות גאומגנטיות. החלקיקים בחגורות נעים בו־זמנית מסביב לקווי השדה המגנטי של כדור הארץ ולאורך קווים אלה, בתנועה דמוית ספירלה. כאשר מתקרבים החלקיקים לכדור הארץ, השדה המגנטי החזק באזור גורם להאטת תנועתם עד לעצירה ותחילת התנועה בכיוון ההפוך. כך נעים החלקיקים בין קצוות החגורה, הנמצאים ליד הקטבים, והם לכודים למעשה בתוך החגורה. הסיבה לקיום הפער בין החגורות היא כנראה גלים בעלי תדירות נמוכה מאוד (מ־3 עד 30 קילו־הרץ), שמפזרים את החלקיקים באזור זה בזוויות הגורמות, בסופו של דבר, לבליעת החלקיקים באטמוספירה. מקורם של גלים אלה אינו ידוע בוודאות, אך לפי מחקר אחרון ייתכן כי מקורם בברקים אשר נוצרים באטמוספירה.
סכנה לאדם בחלל.
הקרינה בחגורות מסוכנת, גם לאדם וגם לציוד רגיש, כגון תאים סולריים, גלאים ומעגלים משולבים. החלקיקים בחגורות מסוגלים לחדור כ־1 גרם לסמ"ר (g/cm2) של הגנה - למשל, 1 מילימטר של עופרת. בשנת 1962, בעקבות הניסוי הגרעיני האמריקני "Starfish prime", רמת הקרינה בחגורות עלתה זמנית, דבר שהשבית את פעילותם של מספר לוויינים. האסטרונאוטים אשר השתתפו בטיסות המאוישות במסגרת תוכנית אפולו, נמצאו באזור החגורות במשך פרקי זמן קצרים ולכן נחשפו לכמות קרינה מוגבלת, אך אין ספק כי טיסות מאוישות נוספות למרחקים גדולים ידרשו אמצעי מיגון מתוגברים.
האזור בו חגורת ואן אלן הפנימית הכי קרובה לכדור הארץ מכונה "אנומליה דרום־אטלנטית" (South Atlantic Anomaly). באזור זה, נחשפים הלויינים לכמות קרינה גדולה במיוחד, ולכן רבים מהם, כגון טלסקופ החלל האבל, מכבים את הגלאים שלהם בעת המעבר באזור זה.
סינטיסייזר
אמנון (דג)
אַמְנוּן, או מוּשְט הוא שם כולל למספר מינים של דגי מאכל ונוי ממשפחת האמנוניים מהשבט "Tilapiini", המצויים באגמים ונהרות חמים באפריקה, באסיה ובאמריקה הדרומית. חלקם מצויים אפילו בקרבת החופים. האמנון ניזון בעיקר מן הצומח אך מספר מינים ניזונים מן החי. את האמנונים למטרות אכילה דגים או מגדלים בבריכות ובשרם נחשב למשובח.
אטימולוגיה.
בשל זנבו שצורתו כמסרק קיבל הדג את הכינוי מושט, שפירושו בערבית "מסרק". משמעות השם העברי הוא מהמילה נון = דג בארמית ואם = אמא, כלומר: דג המשמש כאמא. לדג ניתן שם זה היות שהורי הצאצאים (בחלק מהמקרים רק האם) מגינים ושומרים על הצאצאים בחירוף נפש, יתקפו ויגרשו כל דג או בעל חיים אחר שמתקרב אליהם וכן מבריחים אותם לתוך פיהם בעת סכנה. האמנונים הם מבין ההורים המסורים ביותר מבין דגי המים המתוקים.
מבנה גוף.
לאמנונים קשקשים רבים לאורך גופם. סנפיר גבם מוארך, חלקו הקדמי קוצני ומשונן, בעוד חלקו האחורי פחות קוצני ואף רך. קוצים נוספים ימצאו גם בסנפיר השת של האמנון. בלסתותיו של האמנון מספר רב של שיניים קטנות מאוד. הוא משתמש בשתי לוחיות גרם הנמצאות בבית הבליעה לשם טחינת מזונו.
רבייה.
בתקופת הרבייה, בעונת הקיץ, הזכר תוחם לעצמו טריטוריה קטנה במים רדודים ומגרש ממנה זכרים אחרים. כאשר מתקרבת נקבה בשלה לרבייה נערך טקס חיזור שבסופו מטילה הנקבה כמה מאות ביצים אל תוך המים והזכר מפריש עליהן את תאי הזרע שלו. לאחר ההטלה וההפריה מתקרבים שני ההורים אל הביצים ואוספים אותן אל פיהם. שם הן נשמרות עד שבוקעים הדגיגים. גם בשעת סכנה נמלטים הדגיגים הצעירים אל תוך חלל הפה של אחד מההורים. המים הנכנסים לפה עוברים על פני הביצים ומספקים להן חמצן.
ההורה, הנושא את הביצים המופרות בפיו, אינו אוכל מזון, במהלך התפתחותן ועד לסוף תקופת השמירה עליהן. כשהם בני חודש ניתק הקשר בין בני הזוג לבין להקת הצאצאים, והאמנונים הצעירים עוזבים את הוריהם ושוחים לדרכם. ההורים נערכים להטלה שנייה.
ג'ון פול ג'ונס
ג'ון פול ג'ונס (באנגלית: John Paul Jones; 6 ביולי 1747 - 18 ביולי 1792) היה אחד ממייסדיו של הצי האמריקני. ממפקדי הים הבולטים של הצי במלחמת העצמאות של ארצות הברית (1775-1783).
חייו.