בדיקת שדה הראייה מבוצעת לרוב על ידי טכנאי שדות ראייה שהוכשר לתפקיד זה. תוצאות הבדיקה מודפסות על דף נייר (כל עין על עמוד נפרד) וניתנות לחולה, וזה מוסר את הבדיקה לרופא בעת המפגש ביניהם. הרופא מפענח את הממצאים ומוסר לנבדק את קביעתו. התדפיס כולל מפת גוונים (בגוונים שונים של אפור) ולצדה חישובים מתמטיים וסטטיסטיים שונים המאפשרים פיענוח של שדה הראייה של העין שנבדקה. מפת הגוונים מוצגת בחלק העליון הימני של התדפיס, ואילו הערכים המספריים המוצגים בצד השמאלי העליון הם הערכים שמהם בנויה מפת הגוונים. מפת הגוונים היא החלק הפחות מורכב לפענוח. גוונים בהירים מסמלים רשתית בריאה ואילו גוונים כהים הם עדות לנזק שנגרם לרשתית כתוצאה מגלאוקומה. אזור שחור לחלוטין מסמן שבאזור זה של שדה הראייה לא ראתה העין את האור החזק ביותר שהמכשיר מסוגל להקרין (אור מקסימלי זה זהה בקרוב לעוצמת ההארה של ירח מלא בלילה חשוך ללא עננים). מכאן מובן כי האזורים האפורים, ובפרט השחורים הם אזורים בהם נפגעה רגישות הרשתית לאור.
ברבי גירל
בית הבריאות שטראוס
(I've Had) The Time of My Life
הוא שיר בסגנון רוק רך, שיצא לאור בשנת 1987 עבור פסקול הסרט "ריקוד מושחת". השיר נבחר לסצנת הסיום בסרט, והוקלט כדואט של ביל מדלי וג'ניפר וורנס.
השיר נכתב על ידי, פרנק פריווט סולן להקת Franke and the Knockouts. גרסת הדמו שהקליט פריווט עבור הסרט יצאה כרצועת בונוס בהפצה מחודשת משנת 1998 של אלבום הבכורה של הלהקה משנת 1981.
בעקבות הפופולריות הרבה של הסרט, הגיע השיר למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. הוא אף זכה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר לשנת 1987, בפרס גראמי על ביצוע הפופ הטוב ביותר של הרכב ווקאלי לשנת 1988, ובפרס גלובוס הזהב לשיר המקורי הטוב ביותר לשנה זו.
לשיר יצאו מספר גרסאות כיסוי לאורך השנים, בהן דואט של הדוגמנית קייטי פרייס ובעלה באותה עת, הזמר פיטר אנדרה, ב-2006, דואט של ג'רמיין ג'קסון וג'וסלין בראון ב-2007, בארי מנילו ב-2008, ודואט של דיאנה אגרון וקורד אוברסטריט בפרק בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "Glee" (יצא גם במסגרת פסקול העונה). להקת הבלאק אייד פיז השתמשה בפזמון החוזר של השיר בשירם המצליח "", שיצא ב-2010.
בתי ויטנברג
בתי ויטנברג היא שכונה חרדית קטנה בשולי מאה שערים, סמוך לכיכר השבת, בין רחוב 'חיי אדם' לרחוב 'אבן יהושע' (סמוך לרחוב שטראוס). השכונה נוסדה בשנת 1885 בתרומת הנדיב משה ויטנברג ונקראת גם שערי משה.
משה ויטנברג היה נשיא חסידי חב"ד בירושלים, סוחר עשיר מוויטבסק, שבהיותו חשוך ילדים החליט להשקיע את הונו בהקדשים בירושלים. הוא רכש בתחילה בתים ברובע המוסלמי (בהם "בית ויטנברג" ברחוב הגיא, שלימים נרכש על ידי אריאל שרון).
השכונה היא "שכונת הקדש", שכל ההכנסות מן השכירות בה מוקדשות למימון מוסדות צדקה וחסד. בשכונה נבנו בשלב הראשון 39 בתים המושכרים במחיר נמוך למעוטי יכולת מקרב בני העדה החרדית כמו כן הוקמו בית מדרש ובית כנסת בשם "תפילה למשה", המתפרנסים מן ההקדש, בהם ביקש ויטנברג לכלכל עשרה תלמידי חכמים שילמדו כל היום תורה ויקנו לשכונה מעמד של עיר. מאוחר יותר נוספה לבתים קומה שנייה ונבנו דירות נוספות. השכונה בנויה בתבנית ריבוע סביב חצר ובה בור מים.
בכניסה לשכונה נקבע שער אבן ועליו המילים:
דוד ילין, ברשימותיו בעיתון השקפה, תיאר את פועלו של ויטנברג במסגרת הספד לאחר מותו:
השכונה הוזנחה במשך שנים בשל סוגיות של בעלות על הקרקע, שמנעו שיקום של השכונה בצורתה המקורית. ב-2019 החלו עבודות פינוי ובינוי של השכונה.
ג'ון שו
ג'ון ולנטיין וויסטר שוֹ (באנגלית: John Valentine Wistar Shaw; 14 בפברואר 1894 – 1982), CMG, היה פקיד קולוניאלי בריטי שכיהן כמזכיר הראשי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל (1946-1943).
מהלך חייו.
ג'ון שו נולד בעיר דֶרבִּי שבאנגליה בשנת 1894. בצעירותו, בסוף מלחמת העולם הראשונה, בשנים 1917–1918, שירת בחיל ההנדסה המלכותי בעת מסעו של הגנרל אדמונד אלנבי לכיבוש ארץ ישראל.
לאחר המלחמה מילא תפקידים בשירות הקולוניאלי הבריטי. במשך 14 שנים, משנת 1921 עד לשנת 1935, שירת בתפקידים שונים בממשל של המושבה הבריטית חוף הזהב, לימים גאנה. בשנת 1935 הגיע לארץ ישראל ושירת במזכירות ממשלת המנדט, הגוף המבצע העיקרי בתקופת המנדט שבראשו עמד הנציב העליון. בשנת 1939 נשלח לקפריסין, אז מושבה בריטית, וכיהן כמושלהּ. באוקטובר 1943 נתמנה לתפקיד המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, השני במעלה בהיררכיה המנדטורית לאחר הנציב העליון. שו הגיע לביקור קצר בארץ ישראל בתחילת דצמבר ונכנס לתפקידו בסוף דצמבר 1943. מספטמבר 1944 שאו שימש כנציב עליון בפועל עד מינויו של לורד גורט כנציב. שו שהה באנגליה בחופשה מפברואר 1945 עד יוני 1945. לימים סופר ששו מכר את רהיטיו וסירב לחזור לארץ ישראל אלא אם תאושר תוכניתו לארגון מחדש של הממשלה בארץ ישראל. זמן קצר לאחר שובו לארץ ישראל, ביוני 1945, מונה שו לנציב עליון בפועל, במקום הנציב העליון, לורד גורט, שהיה בטיפול רפואי בלונדון. גם לאחר חזרתו של לורד גורט בסוף ספטמבר 1945 היה שו השליט למעשה, לאור בריאותו הלקויה של גורט.
בעת פיצוץ מלון המלך דוד, ב-22 ביולי 1946, שהה שו בלשכתו במלון בישיבה עם כל מנהלי המחלקות. שו לא נפגע בפיצוץ ועזר בפינוי הפצועים והחללים. האצ"ל טען ששו קיבל התראה של האצ"ל על הפיצוץ שעומד להתרחש בבניין, אך הצהיר שכל מי שיעזוב את הבניין יאבד את עבודתו ואמר בהתנשאות: "אני נמצא כאן לא כדי לקבל פקודות מאת היהודים; אני נותן להם פקודות". על פי גרסה אחרת אמר: "כאן אני הוא נותן הפקודות, ולא הטרוריסטים". שו, מצדו, טען כי "זהו סיפור ישן מאוד, שמר בגין והאצ"ל פרסמו אחרי האירוע. אינני רוצה להגיב על הסיפור הזה, אלא רק לומר, שזה לגמרי לא נכון, ששום אזהרה לא נמסרה לי או למישהו אחר בבניין, ואפילו קיבלתי אזהרה כזאת, אפילו נניח שקיבלתי, לא הייתי יכול לפנות את האנשים בזמן שעמד לרשותי".
לאחר האירוע יצא שו ללונדון במה שכונה שליחות מיוחדת. בהצופה נטען שהוא מסר דו"ח מיוחד על הפיצוץ במלון המלך דוד והצעות למינוי פקידים במקום הנספים. אחרים טענו שהוא יצא כדי להתאושש מן הטראומה. בעת העדרו מונה סקוט למחליפו "עד להודעה חדשה" ובעיתונות שאלו האם שאו בכלל יחזור לתפקיד המזכיר הראשי. שו חזר לארץ ישראל לאחר כשבוע. כששב לארץ ישראל חש כי חייו בסכנה מפאת התנקשות צפויה מצד האצ"ל והלח"י ועזב לצמיתות באוגוסט 1946.
בשנת 1947 נתמנה שו לתפקיד המושל הכללי של המושבה הבריטית, שלימים הייתה לטרינידד וטובגו, באיים הקריביים. גם בטרינידד נאלץ שו להתמודד עם הפגנות, מרידות וטרור, ומשרד המושבות הבריטי החליט להעבירו מכהונתו. בספטמבר 1949 נאלץ להגיש את התפטרותו למלך ג'ורג' השישי ובינואר 1950 פרש לגמלאות והוא בן 55 שנים בלבד, מלא אכזבה מכך שעמיתיו המבוגרים ממנו ממשיכים לשרת בשירות הקולוניאלי.
שו נפטר בשנת 1982.
אישיותו ויחסו ליישוב היהודי.
שו התבלט בקומתו, גובהו היה 198 ס"מ, הרבה מעל הממוצע. הוא היה דעתן, נהג לדבר בגילוי לב והחשיב מאוד את העיתונות. שו נהג לקיים פגישה חודשית עם עורכי העיתונים ובאחת ממסיבות העיתונאים בירושלים שבה מסר פרטים חסויים הוסיף "בוודאי יפטרוני על מעשה זה". הוא נהג לחלוק על הממונים עליו ודעת רבים מחברי הפרלמנט הבריטי הייתה כי "אינו מתאים לתפקידו כלל ועיקר. אין הוא מסוג הפקידים הדרוש לארץ ישראל". הוא יזם ארגון מחדש של מזכירות ממשלת המנדט. לאחר שממשלת בריטניה השהתה את תוכניתו, מכר את רהיטי ביתו, שב עם אשתו ללונדון ורמז כי לא ישוב. הוא חזר לארץ ישראל רק לאחר מספר חודשים, עם אישור תוכניתו.
מבחינת יחסו ליישוב היהודי, שו נהג לבקר ביישובים העבריים, נפגש עם מנהיגי היישוב כדוד בן-גוריון ודוד רמז ואף סעד על שולחנם של ורה וחיים ויצמן במעונם ברחובות, אולם המדיניות שהוביל או ביצע, השבת השחורה, הגלייתם של אנשי האצ"ל והלח"י והמעצרים ההמוניים, נתפסו על ידי רבים כפעולות המכוונות כנגד המפעל הציוני בארץ ישראל. בשנת 1946 הוא הגיש את סקר פלשתינה לועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל ובעדותו בחודש מרץ 1946 בפני הוועדה רמז כי אם יחסלו את הסוכנות היהודית ויפרקו את ארגון ההגנה, כי אז יהיה מוכן להמליץ על כניסתם של מאה אלף עולים נוספים לארץ ישראל תוך תקופה של שלוש עד ארבע שנים. הצהרה זו, שבה הציע לפרק את ההנהגה המדינית של היישוב ואת כוח המגן שלו, ביטאה את מידת העוינות שלו ליישוב. גם הופעתו שהביעה קשיחות והתנשאות לא הקנתה לו את אהדת אנשי היישוב.
מקרה אופייני תואר על יד אחד מכתבי מעריב, אשר לקראת חנוכת מכון ויצמן ב-1949, העלה על דפי העיתון פרק זיכרונות מטקס הנחת אבן הפינה למכון ביוני 1946:
משפטו של הסגן קנט גואורלי.
באוקטובר 1946, כאשר שו כבר לא היה המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, וחודשיים לאחר שעזב את ארץ ישראל, הועמד לדין בפני בית דין צבאי בריטי במצרים קצין בדרגת סגן בשם קנט גואורלי (Kenneth Gourlay) ששירת במצודה הבריטית בקאסר אל ניל בקהיר. בכתב האישום נטען כי בחודש ינואר 1946, בעת שהיה אחד העורכים של עיתון קיר של המצודה הנקרא "Citadel courier" (שליח המצודה), הוא פרסם מאמר שכלל דברים שהם בגדר הוצאת דיבה על הדיוויזיה השישית בארץ ישראל, על שלטונות המנדט ועל המזכיר הראשי של ממשלת המנדט ג'ון שו.