חמשת המלחינים היהודיים הגדולים בבתקופה הרומנטית באו מרקע תרבותי יהודי ברור והזדהו כיהודים: ג'אקומו מאיירבר (הוגנוטים, "הנביא", "רוברט השד") ז'אק פרומנטל הלוי ("היהודייה"), פליקס מנדלסון ("אליהו"), ז'אק אופנבך וגוסטב מאהלר. בנוסף לכך גילו מספר מלחינים יהודים בולטים בני המאה ה-19 עניין חולף בנושאים יהודיים היסטוריים או דתיים. בהם ניתן למנות את שארל-ולנטן אלקאן, קרל גולדמארק, פרדיננד הילר, יוזף יואכים, אייזק נייתן (מנגינות עבריות) ואנטון רובינשטיין.
המלחין הבולט ביותר ממוצא יהודי לאחר גוסטב מאהלר היה ארנולד שנברג, שחיבר כמה יצירות על נושאים יהודיים, בהן "כל נדרי", ואופרה לא גמורה בשלוש מערכות "משה ואהרון". מיצירותיו החשובות השישייה "ליל הוד" וגורה לידר. שנברג בלט בחדשנותו, מנהיג האסכולה הווינאית השנייה ויוצר שיטת שנים-עשר הטונים. תלמידיו החשובים היו אלבן ברג ואנטון וברן. ארנסט בלוך, מלחין שווייצרי, חיבר את "שלמה" לצ'לו ותזמורת, ו"סוויטה עברית" לכינור ופסנתר. מהמוזיקה שהלחינו דריוס מיו ומריו קסטלנואובו-טדסקו, שבאו שניהם מרקע יהודי מסורתי עולה תמונה דומה. מיו, ממנהיגי האסכולה הצרפתית החדשנית וחבר בקבוצת השישה, נחשף כילד באקס-אן-פרובאנס למוזיקה של הקהילה היהודית הפרובאנסלית. האופרה שלו "Esther de Carpentras" עושה שימוש במורשת המוזיקלית העשירה הזו. גם קסטלנואובו-טדסקו, שהיגר לאמריקה ערב מלחמת העולם השנייה, הושפע במידה רבה מחינוכו היהודי-ספרדי.
מקומם של היהודים בולט גם במוזיקה הפופולרית בת זמננו. בין היוצרים הבולטים בתחום נמנים בוב דילן (במקור רוברט צימרמן, חתן פרס נובל לספרות), לאונרד כהן וברברה סטרייסנד (כלת אוסקר, גראמי, אמי וטוני). כמה ממלחיני הפסקולים הבולטים ביותר בקולנוע הם יהודים: אלפרד ניומן (זוכה 9 פרסי אוסקר), אלן מנקן (זוכה 8 פרסי אוסקר, 7 פרסי גלובוס הזהב, וכן גראמי, אמי וטוני), הנס צימר (זוכה 2 פרסי אוסקר וכן גלובוס הזהב), דני אלפמן והווארד שור (זוכה 3 פרסי אוסקר על שר הטבעות וכן פרסי גראמי).
במאי קולנוע וטלוויזיה בולטים.
ענף הקולנוע, כתחום חדש, שאין בו מסורות ומגבלות, התאים לכניסת היהודים אליו. יתר על כן, תעשיית הסרטים האמריקאית לא נחשבה ל"ענף מכובד", לכן היו פחות חסמים בפני כניסת יהודים אליו.
במהלך תחילת העשור הראשון של המאה ה-20, כאשר תעשיית הקולנוע עדיין הייתה בתחילת דרכה, מהגרים רבים, בעיקר יהודים, מצאו תעסוקה בתעשיית הקולנוע האמריקנית בעיקר משום שרבים מהם לא הצליחו להשתלב בתעשיות האחרות בשל אפליה אשר הייתה קיימת באותה העת במקומות העבודה האמריקאים כלפי האוכלוסייה היהודית בארצות הברית. בתחילה התקיימו בעיקר הקרנות הסרטים בתיאטראות אשר זכו לכינוי "ניקלאודיאונים" (Nickelodeons), משום שמחיר הכניסה לסרט היה ניקל אחד בלבד (חמישה סנט). תוך מספר שנים, אישים כגון סמואל גולדווין, קארל למל, אדולף צוקור, ג'סי לסקי, לואי ב. מאייר והאחים וורנר (הארי וורנר, אלברט וורנר, סם וורנר וג'ק וורנר) החלו לעסוק בהפקת סרטים. במהרה הם עמדו בראש אולפני הסרטים של תעשיית הקולנוע האמריקאית. ראשי האולפנים סללו בהמשך גם את הדרך עבור יוצרי סרטים רבים אשר היגרו לארצות הברית ממדינות אחרות על מנת לעבוד בתעשיית הקולנוע האמריקאית.
בין המהגרים היהודים מגרמניה לארצות הברית בלטו שלושה במאי סרטים, שקליטתם הצליחה מאוד, ארנסט לוביטש, שביים בארצות הברית 26 סרטים וזכה בפרס אוסקר, פריץ לאנג, שביים בארצות הברית 20 סרטים ופרידריך וילהלם מורנאו, שעד מותו המוקדם הספיק לביים בארצות הברית 4 סרטים.
אומנים יוצרים בולטים בתחומים אחרים.
יהודים רבים בלטו בתחום הקומיקס, ובייחוד בקומיקס האמריקאי. למעשה, יהודים הם שהמציאו ופיתחו את ז'אנר גיבורי-העל, ואחראים להמצאת גיבורי-העל הפופולריים והאייקוניים ביותר. סופרמן הומצא על ידי ג'רי סיגל וג'ו שוסטר, באטמן הומצא על ידי בוב קיין וביל פינגר וספיידרמן הומצא על ידי סטן לי. סטן לי המציא גיבורי-על רבים והפך את חברת מארוול קומיקס, ביחד עם המפיק הישראלי אבי ארד, למעצמת קומיקס ואימפריה כלכלית. ג'ק קירבי וויל אייזנר, מאמני הקומיקס הבולטים ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, אף הם יהודים.
הסברים אפשריים.
הבורוכוביזם.
על פי גישת דב בר בורוכוב, שהתבססה על הפילוסופים ריכארד אוונאריוס, ארנסט מאך, ואלכסנדר בוגדנוב, השכל היהודי חותר למוניזם מוחלט, מלשון "מונו" – יחיד. נטייה זו מתבטאת במונותאיזם הדתי, במחשבה הפילוסופית של הרמב"ם ושל שלמה אבן גבירול, ובעת החדשה ניסה ברוך שפינוזה לגבש פילוסופיה מוניסטית מחמירה.
לפי בורוכוב, היהודים אינם מסתכלים על המציאות בעיניים אובייקטיביות, אלא קובעים אידיאל אחד כמטרה, ומכופפים את המציאות כדי להגשים אידיאל זה. ההגות היהודית מצטיינת באחדות המבנה, בעקביות מפליאה ובהיעדר יכולת לפשרה.
לפי בורוכוב, בניגוד לפילוסופיה היוונית, הרוח היהודית איננה מתייחסת אל העולם כפי שהוא נראה ואיננה מקבלת הוכחה במישרין, אלא מתייחסת אל העולם כפי שהוא צריך להיות: מוניזם סובייקטיבי – ad absurdum (אבסורד).
הגניוס היהודי חותר לכפות את חזונו על המציאות ההיסטורית בכוח רצונו. לכך יש שתי השלכות על האופי היהודי: השלכה ראשונה היא הנטייה "התלמודית" לפילפול לוגי, שמטרתו ליישב את המציאות העובדתית עם ציפיות החזון, והשלכה שנייה היא הרצון להוכיח את אמיתות החזון על ידי הגשמתו בפועל, בכוח רצון אידיאליסטי ובנכונות להקרבה עצמית של יחידים למען עמם.
בורוכוב דימה את המציאות היהודית של תקופתו לפירמידה הפוכה ובה היסוד היצרני, הפועלים והאיכרים, מעטים והיסוד האינטלקטואלי גדול במיוחד וחיפש דרכים לתיקון המצב ונורמליזציה של המציאות היהודית.
יהודים ושחמט.
הפופולריות של השחמט בקרב היהודים הייתה כה גדולה עד שהמשחק זכה לכינוי "המשחק היהודי". משה צ'רניאק, מי שהיה אלוף ישראל בשחמט והשחמטאי המקצועני הראשון בישראל, טען:
רמב"ם מזכיר את המשחק בפירוש המשניות (סנהדרין ג), אך מנה אותו בין המשחקים האסורים בגלל ההימורים על התוצאה. רוב הפוסקים היהודים קבעו שמותר לשחק שחמט בשבת וחיזוק לכך אפשר למצוא בדבריו של הרב גבריאל פונטרימולי, בספרו פחד יצחק: "עינינו ראו המצחקים כמה עונג יש להם באותו הצחוק, ולכן האישקאקי מוכנים לדבר היתר ואין בהם איסור מוקצה".
ספר השחמט הראשון הידוע נכתב על ידי הספרדי לואיס ראמירז (Luis Ramírez), שמוצאו היה ממשפחת יהודים אנוסים. החיבור בין היהודים ובין משחק השחמט הצדיק בשנת 1874, בברלין, הופעתו של ספר המוקדש לכך, Schach bei den Juden (שחמט אצל היהודים) מאת ד"ר משה שטיינשניידר, שהופיע בגרמנית.
היהודים המשיכו לשחק שחמט אפילו במחנות העבודה והריכוז הנאציים וביד ושם שמורות 13 ערכות שחמט ששמשו לכך. ההצלחה הבלתי רגילה של היהודים בתחום השחמט משכה חוקרים, שבאו לבדוק את הקשר בין השחמט ובין האינטליגנציה, אך התוצאות היו בלתי צפויות - מסתבר שאין צורך באינטליגנציה גבוהה, כדי להצליח בשחמט, אבל העיסוק בשחמט יכול לפתח את האינטליגנציה של העוסקים בו.
היהודים לא רק שחקו שחמט, הם גם תרמו לתאוריה של משחק השחמט. בתחום הפתיחות יש את ההגנה נימצו-הודית הנושאת בצדק את שמו של אהרון נימצוביץ', פתיחת רטי על שמו של ריכרד רטי, הגנה הולנדית של אליאס סטיין ועוד תרומות רבות של שחמטאים יהודים. שחמטאים יהודים, כמו סאלו פלור, כתבו ספרי תאוריה שחמטאיים.
השחמטאי היהודי ג'רלד אברהמס, שחיבר ספרי שחמט רבים, התבטא בנושא בספרו The Jewish Mind וקבע שהצטיינות היהודים בשחמט נובעת מכך ש:
הלמדנות היהודית ושכרה.
היהדות התנגדה לבערות והלל אמר "אין בור ירא חטא". ניתן לפרש שכוונתו הייתה שאדם ללא ידע מועד לחטוא כי הוא אינו יכול ללמוד מה לעשות (אם כי הפרשנות הקלאסית היא בור בהלכה, ולא בור במדעים). ביהדות קיימות מצוות המונעות בערות בכך שהן מחייבות את האדם ללמוד קרוא וכתוב: כל יהודי מצוּוה ללמוד תורה (דבר שנעשה בקריאה בפה בדווקא כמו שכתוב ). כמו כן, קרוא וכתוב הם מהדברים שעל האב ללמד את בנו על פי ההלכה.
בספר "המיעוט הנבחר: כיצד עיצב הלימוד את ההיסטוריה הכלכלית של היהודים", מאת צבי אקשטיין ומריסטלה בוטיצ'ילי, מועלה הרעיון שהחובה, שהוטלה על כל אב יהודי ללמד בניו תורה, הייתה חובה כבדה ויקרה, כי הלימודים היו יקרים וזה הכביד על פשוטי העם, היהודים החקלאים העניים. בין המאה השלישית והמאה השישית הסתמן תהליך של הפיכת הבנים היהודים ליודעי קרוא וכתוב, בשונה מהמצב בעמים אחרים ובו זמנית התמעטות של מספר היהודים, ירידה במספרם מ-5.5 מיליונים בסביבות שנת 65 לספירה, ל-1.2 מיליונים בסביבות שנת 650 והערכה היא שהיה תהליך של המרת דת, במיוחד בין המתקשים לממן לימודים לילדיהם. בתקופה זו ושנים רבות אחריה בני העם היהודי היו חברה בה הגברים ידעו קרוא וכתוב ובכך התבדלו מהמוני האנאלפביתים שסביבם.
התפשטות האימפריה המוסלמית הענקית, שבתוך גבולותיה חיו מרבית היהודים, יצרה הזדמנויות רבות לפיתוח המסחר, הזדמנויות שלשם ניצולם נדרשו ידיעת קרוא וכתוב וחשבון. היהודים, בהיותם משכילים יחסית, ניצלו הזדמנויות, עברו לגור בערים וסיגלו לעצמם עיסוקים מבוססי השכלה. למרות אי השתייכותם לדת השלטת, הצליחו היהודים, הודות להשכלתם, להשתלב גם באדמיניסטרציה של השלטונות המוסלמים, בעיקר בתחום ניהול הכספים והגיעו לדרגות בכירות ביותר, כך חסדאי אבן שפרוט, שמואל הנגיד, מנשה בן אברהם אל קזאז, דון יוסף נשיא וגם אחרים.