פְרָאק (בעברית: מִכְנָף) הוא שם כולל לכמה סוגים של בגד עליון, מהודר ורשמי לגברים. נהוג היה ללבוש אותו בשילוב עם כובע צילינדר. הפראק החל להיות נפוץ בשנת 1730, והפך פופולרי יותר בשלהי המאה ה-18. את הפיכתו לפופולרי מקובל לזקוף לזכותו של הנסיך אלברט - בן זוגה של המלכה ויקטוריה. לבוש אחר שכונה "פראק" היה ידוע במאה ה-18, אך לא היה קשר בינו לפראק הידוע בימינו.
ארכו של הפראק עד למטה מהברך, והוא מכופתר לכל אורכו. הוא מסתיים בחלקו העליון בצווארון גבוה המתקפל לצדדים, ויש לו חזית כפולה (מכופתר חזית על חזית). שרווליו ארוכים, הוא שסוע מאחור החל ממרכז הגב, ומעליו 2 או 3 כפתורים לקישוט. הפראק מתאפיין בכך שהדשים והצוארון שלו עשויים מפיסת אריג נפרדת מגוף המעיל, ובכך שהיקף המותניים שלו צר.
היסטוריה.
הפראק הקדום היה בגד בסגנון כפרי, שהפך שכיח בסביבות שנת 1730. משנת 1780 הפך הפראק לבגד עירוני ופופולרי יותר, ולקראת סוף המאה ה-18 החלו לתפור אותו במתכונת של חזית רגילה ושובל אחורי.
פראק הופיע כבגד לשימוש צבאי בסביבות 1816, והתאפיין בצווארון גבוה שכונה "צווארון צבאי - פרוסי". בתחילת המאה ה-19 נחשב כבר ללבוש אזרחי בלתי-פורמלי - אך נפוץ, והפך פופולרי יותר משנת 1830 ואילך. הפראק הפך פופולרי בתקופה הוויקטוריאנית והאדוארדית, וכונה מעיל בסגנון הנסיך אלברט.
עם הופעתו שימש הפראק כבגד עבודה בלתי רשמי, ולקראת סוף שנות העשרים של המאה ה-19, החלו לתפור את הפראק עם חתך מותני צר, כדי להפוך אותו לאופנתי יותר - באנגליה, אירופה וארצות הברית. גזרה זאת דמוית שעון חול, המשיכה להיות נפוצה בשנות הארבעים של המאה ה-19, ובתחילת שנות החמישים התבסס מעמדו של הפראק כלבוש פורמלי. במהלך רוב התקופה הוויקטוריאנית הפך הפראק לבגד-טרקלינים מהודר שנועד לאירועים כחתונות ולוויות.
מראשית שנות השמונים של המאה ה-19, ובמהלך התקופה האדוארדית, החל מעיל רכיבה חדש שנקרא Newmarket coat, לתפוס את מקומו של הפראק. מעיל זה התחבב על הדור הצעיר, והחל דוחק את רגליו של הפראק כלבוש האופנתי לשעות היום. הפראק הפך ללבוש של אנשים מבוגרים, ובהדרגה החלו להשתמש בו רק בטקסים, והוא הפך ללבוש אנכרוניסטי של דיפלומטים ומשפטנים.
פראק אינו לבוש נפוץ בימינו בקרב ההמון, למעט בציבור החרדי. באנגליה הוא משמש, בתוספת וסט ומכנסיים, לאירועים רשמיים, כגון חתונות שמבקשים לשוות להן נופך ויקטוריאני. הפראק מקובל גם בהופעות של זמרי אופרה ומנצחים.
בתרבות הישראלית.
בשנת 1934 נבנה בתל אביב ביריד המזרח, ארמון "תוצרת הארץ" שהשתרע על פני 3,400 מ"ר, ושנבנה בסגנון הבינלאומי באדריכלות. בטקס הפתיחה של הארמון הוצג מחזה על ראשית העיר, שחיבר הסופר והמשורר עמנואל הרוסי במיוחד לאירוע. המוזמנים לאירוע זה התבקשו לבוא בתלבושת רשמית של מעיל פראק וצילינדר.
בחוברת "זכויות שרים" בהוצאת ממשלת ישראל מופיע כי שר זכאי לביגוד רשמי (פראק, מורנינג קוט, טוקסידו) לפי קבלות.
מסופר על דוד בן-גוריון ראש ממשלתה הראשון של מדינת ישראל, שבדרך כלל נהג ללכת בלבוש חאקי, שכאשר נסע לפגישות רשמיות - לבוש בפראק וצילינדר, היה מתנצל, בהומור, על כך שהוא לבוש בבגדי עבודה.
בפואמה היידית "אין מלכות פון צלם" (במלכות הצלב), בה מבקש המשורר אורי צבי גרינברג להמחיש את השתוקקות היהודי העולה לישראל, להשתחרר מהתדמית הרשמית האירופאית, וללבוש את החזות האקזוטית המזרחית. הוא שם בפיו את המילים המבקשות להשליך את הפראק:
לבוש חרדי.
בציבור החרדי-ליטאי, הפראק הוא פריט לבוש חשוב וסמל-סטטוס רבני. נוהגים ללבוש אותו רבנים, פוסקים, ראשי ישיבות, משגיחים מגידי שיעור ודיינים בבתי הדין. הפראק הפך נפוץ גם בקרב ראשי ישיבות ורבנים ספרדיים, שבארצותיהם לבוש זה לא היה נהוג. בקרב רבנים, לבוש הפראק מלווה לעיתים גם בחבישת כובע הומבורג.
חתנים רבים בני המגזר הליטאי נוהגים ללבוש פראק בחתונתם. לאחר החתונה משמש הפראק בדרך כלל את הגברים הנשואים בחגים ובאירועים מיוחדים.
לדעת חלק מהפוסקים חייב בציצית מכיוון שיש לו ארבע כנפות. לדבריהם, השסע האחורי ארוך דיו כדי להחשיב את שני קצותיו לשתי כנפות - בנוסף לשתיים הקדמיות. כדי לפטור את הצורך בחיבור ציציות אל קצות הפראק, יש שנוהגים לעגל אחד משני קצות השסע, מה שגורם לבגד להיחשב כבגד בעל שלוש כנפות בלבד הפטור מציצית.
אצל חסידי חב"ד מכונה הפראק בשמו הרוסי - "סירטוק". חסידי חב"ד נהוגים ללבוש סירטוק בשבתות ומועדי ישראל וכן בשמחות ואירועים מיוחדים. לעיתים, רבנים ומכובדים אחרים לובשים את הסירטוק גם בימות החול.
1996 במדע
משנה יומית
Checksum
פיצוץ אוכלוסין
רג'נסי ירושלים
אהרון שלוש
אזור האגמים וילנדרה
אזור האגמים וילנדרה (אנגלית Willandra Lakes Region) הוא אתר מורשת עולמית המשתרע על שטח של כ-2,400 קמ"ר בדרום-מערב ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה. לאזור חשיבות תרבותית וטבעית רבה והוא כולל עדויות חשובות להתיישבות אנושית קדומה וכן את אתר שריפת הגופות העתיק ביותר הידוע לאדם.
האתר.
באזור מערכת של אגמים יבשים מתקופת הפליסטוקן אשר נוצרו במהלך שני מיליוני השנים האחרונות, וחופי רובם מוקפים בדיונות בצידם המזרחי. הדיונות של אגם מונגו ידועות במיוחד והן זכו לכינוי "החומה הסינית" (Walls of China). אורך הדיונות שמזרחית לאגם מונגו הוא 26 ק"מ וגובהן עד 30 מטר.
המערכת כוללת חמישה אגמים גדולים המחוברים זה לזה ו-14 אגמים קטנים יותר. שטחם של האגמים נע בין 6 ל-350 קמ"ר. כאשר הנהר המוביל מים אל האגמים חדל מלזרום, הם הפכו למלוחים יותר וגוועו בהדרגה מדרום לצפון. כיום האגמים הם מישורים שטוחים שבהם שיחים נמוכים ומשטחי עשב, המסוגלים להתמודד עם מליחותה הגבוהה של הקרקע. כ-10% משטח האזור, הכוללים שני שלישים משטחו של אגם מונגו, הם פארק לאומי מוכרז על ידי ממשלת אוסטרליה.
קו החוף העתיק של האגמים מתאפיין בשלוש שכבות של סלעי משקע:
תולדות המקום.
ממצאים ארכאולוגיים מראים שרידי התיישבות אנושית לחופי האגמים המתוארכים כבני 50,000 שנים. חפירות חשפו שרידי גופת אישה שרופה חלקית בדיונה סמוך לאגם מונגו. היא תוארכה בתחילה כבת 26,000 שנים, אך בשנת 2003 נקבע כי היא בת 40,000 שנה לערך. כך או כך, התגלית הפכה את המקום לאתר שריפת הגופות העתיק ביותר הידוע. עוד התגלו בשנת 1974 שרידיו של גבר שנקבר באוכר אדום וגילו הוא כ-40,000 שנים. גם עדות זו למנהג קבורה זה, אשר בימינו רווח בשטחי צרפת ובמקומות אחרים, היא המוקדמת בעולם.
במהלך עידן הקרח האגמים היו מלאים וההתיישבות האנושית ניזונה מהדגה העשירה, כמו גם מחיות כיס ומציפורי אמו. כשהאגמים החלו לסגת נסמכו התושבים גם על צמחים. קיימות גם עדויות ליישוב אנושי בווילנדרה במהלך 10,000 השנים האחרונות.
החי והצומח.
קיימים 22 מיני יונקים, בייחוד עטלפים, באזור אגמי וילנדרה, ולאלה מצטרפים 40 מיני זוחלים ודו-חיים ו-137 מיני עופות, בהם תוכאים, קקדואיים ופרושיים. הצומח אופייני לאקלים חצי צחיח, ולמעט עצי אקליפטוס, הוא כולל שיחים ועשבים דלילים.
אזור האגמים ווילנדרה
אייר סיני
אייר סיני (בערבית: سيناء للطيران, באנגלית: Air Sinai) הייתה חברת תעופה מצרית שהפעילה את קו הטיסה בין קהיר לתל אביב.
היסטוריה.
החברה נוסדה בשנת 1982 בעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים כדי לקיים קשר תעופתי בין שתי המדינות. החברה הוקמה על ידי חברת איג'יפטאייר שמסיבות תדמית לא הייתה מעוניינת לטוס לישראל. טיסותיה הראשונות של החברה היו במטוס בואינג 737-200 שנחכר מחברת איג'יפטאייר. בסוף שנות ה-80 החלה החברה לקיים גם טיסות שכר בעבור איג'יפטאייר, בנוסף לטיסותיה הסדירות לתל אביב, החברה קימה טיסות לתל אביב בלבד. החברה הפעילה מטוסי בואינג 737-500 ואיירבוס 220 של איג'פטאייר עד אשר יצאו משירות. החברה הפעילה 2 מטוסים מדגם אמבראר E-170 של איג'יפטאייר אקספרס.
ב-3 באוקטובר 2021 החלה חברת האם איג'יפטאייר להפעיל טיסות מקהיר לתל אביב במקום אייר סיני.
רוברטו אבודנסיירי
לנדרובר
Web (דפדפן)
Web הוא דפדפן קוד פתוח המיועד לסביבת לינוקס, ומגיע כרכיב בלתי נפרד של הסביבה הגרפית GNOME.
Web מבוסס על המנוע Webkit אשר עליו מבוססים גם הדפדפנים ספארי וכרום (בעבר הוא היה מבוסס של המנוע גקו, הנמצא בשימוש גם בדפדפנים אותם מפתחת קרן מוזילה) והוא תומך בלשוניות, חסימת חלונות קופצים, ניהול עוגיות ואפשרות לתוספת של הרחבות שונות.
Web נודע בעבר בשם Epiphany. הוא פותח על ידי מרקו פסנטי גריטי, כהמשכו של הדפדפן Galeon.
תכונות.
נוחות השימוש.
Web נועד להיות דפדפן פשוט וקל לשימוש, לכן כברירת מחדל הוא מציע מגוון מזערי של תכונות, הניתנות להרחבה באמצעות תוספים שונים.
מערכת סימניות מתקדמת.
בניגוד לדפדפנים נפוצים אחרים, מערכת הסימניות של Web אינה מבוססת על תיקיות אלא על קטגוריות, כאשר סימניה מסוימת יכולה להימצא בכמה קטגוריות במקביל. חידוש נוסף בנושא שקיים ב־Web הוא הסימניות החכמות: סימניות היכולות לקבל כארגומט טקסט כלשהו שיוצב במקום המתאים ב־URL. דבר זה מאפשר לדוגמה להשתמש בסימניות לגישה מהירה למנועי חיפוש. הסימניה החכמה מאפשרת ליצור שדה קלט מתאים בסרגל הכלים.
גמישות.
תכנונו של Web מאפשר הרחבה של יכולותיו. באמצעות הרחבות באפשרותם של המשתמשים להפעיל אפשרויות שאינן קיימות בברירת המחדל של הדפדפן, כדוגמת "מחוות עכבר" (הפעלת אפשרויות שונות בדפדפן באמצעות לחיצות ותנועות קבועות מראש בעכבר), חסימת פרסומות, סנכרון הסימניות עם שירותי שיתוף סימניות (כמו del.icio.us) ועוד.