טנקי T-55 נשארו נפוצים גם היום, בעיקר בקרב ארגונים חצי צבאיים ומדינות עולם שלישי שלא יכולות להרשות לעצמן טנקים מודרניים ונאלצות להסתפק בטנקים המיושנים בתוספת חבילות שדרוג למיניהן. דוגמאות לכך ניתן למצוא בצבא הסורי שבו משרתים טנקי T-55AMV, ובצבא הסרי לנקי בו שירתו 65 T-55 ו-T-55AM2 במלחמת האזרחים בסרי לנקה עד לאחרונה.
דגמים.
ככל שיצור טנקי ה-T-55/T-54 נמשך, כך הם החלו להתיישן. עם הזמן הוכנסו בטנקים שיפורים רבים וכתוצאה מכך היו הבדלים משמעותיים בין טנקי ה-T-55/T-54 המוקדמים למאוחרים.
דגמים זרים.
עיראק.
כתוצאה מהמלחמה עם אירן בשנות ה-80, החלה עיראק במאמצים לשדרג טנקי ה-T-55/54 ו-Type 59 שברשותה. אלו הסתכמו בשלוש תוכניות שדרוג שונות:
T-62 הוא טנק מערכה מתוצרת ברית המועצות. הטנק נכנס לשירות בשנת 1961, ויועד לשמש כטנק המערכה העיקרי של עוצבות השריון הסובייטיות לצד קודמו, ה-T-55. מעל 22,000 יחידות יוצרו, ויוצאו לעשרות מדינות, ביניהן מצרים וסוריה, ולקחו חלק במלחמת יום הכיפורים במספרים גדולים.
רקע.
טנק ה־T-54 שנכנס לשירות בשנת 1949, והיה נפוץ מאוד ונחשב לטנק אמין ופשוט לתפעול ולתחזוקה, התיישן לקראת סוף שנות החמישים בהשוואה לטנקים האמריקאים החדישים יותר. הסובייטים היו זקוקים לטנק חדש, שישתווה לטנקי המערב. תהליך התכנון של הטנק שיחליף את ה־T-54/55 החל בסוף שנות החמישים, ובשנת 1961 החל הייצור.
תיאור הטנק.
T-62 הוא המשך ישיר ל־T-54/55, וירש את הצללית הנמוכה וצורת הצריח. גם טנק זה השתמש במזקו"ם קריסטי, אך המרווח בין הגלגלים שונה מב־T-54/55. את תותח ה־100 מילימטר מחורק הקנה החליף תותח 115 מילימטר חלק קנה ומדויק. זהו טנק המערכה הראשון בעולם שחומש בתותח חלק קנה. כמו כן לטנק ישנה מערכת חליצה אוטומטית אשר פולטת את התרמילים הריקים דרך פתח קטן בחלקו האחורי של הצריח. מערכת החליצה של התרמילים לא הייתה יעילה מפני שלקח לה זמן רב לעבוד ובנוסף לאחר כל ירי, על התותחן לכוונן מחדש על המטרה, לכן קצב האש של דגם זה קטן לעומת דגמים אחרים. מפנה הגזים, שבדגמים הקודמים היה בקצה הקנה, הועבר לשני שלישים הקנה, שם הוא נמצא גם בטנקים סובייטיים חדשים יותר. שריונו של ה־T-62 היה עבה משל קודמו, והגיע ל־242 מילימטר. השיפורים אומנם העלו את משקל הטנק, אך מנוע דיזל משופר איפשר לטנק מהירות זהה לקודמו.
לטנק מערכות אינפרה אדום פסיביות הכוללות פריסקופים רגישים לאור אינפרה אדום ומערכות אקטיביות הכוללות זרקור ופנסים לאור אינפרה אדום. מערכת בקרת האש הייתה מאיכות ירודה, אך משופרת לעומת ה־T-55. הטנק ירש גם את בעיית אחסון התחמושת ובעיית הנמכת התותח. שתי מגרעות אלה יצרו ל־T-62 חיסרון טקטי חמור. למרות זאת, הטנק היווה שיפור עצום לעומת קודמו, במיוחד לאור החלפת התותח. לטנק מכל דלק נתיק המותקן בחלקו האחורי ומכלי דלק חיצוניים בצד הטנק בנוסף למכל דלק הממוקם בתוך הגוף המשוריין. מערכת הצידוד של הצריח וההגבהה של התותח הן מערכות חשמליות. ההיגוי נעשה באמצעות שני מוטות היגוי, אחד לכל צד, בעלי שלושה מצבים. תיבת ההילוכים ידנית דורשת "גז ביניים" ולחיצה כפולה על המצמד בהורדת הילוך. העבירות של הטנק טובה והוא כמעט אינו פורס זחלים, גם לא בקרקע חולית.
ה־T-62 יוצר מ־1961 ועד 1975. במשך זמן זה יוצרו גרסאות משופרות או מיועדות לתפקידים מסוימים. בין גרסאות אלו:
20,000 טנקים מדגם T-62 יוצרו על ידי ברית המועצות, ועוד כמה אלפים במדינות קומוניסטיות אחרות. ה־T-62 נמצא היום ברוסיה, אפגניסטן, אנגולה, סוריה, תימן, מונגוליה, קוריאה הצפונית, לוב, בלארוס, אוזבקיסטן, וייטנאם, איראן, אלבניה, מצרים, אלג'יריה וקובה.
במלחמות ישראל.
הטנק נרכש בכמויות גדולות בראשית שנות השבעים על ידי מצרים וסוריה והשתתף לראשונה בשנת 1973 במלחמת יום הכיפורים. לטנק T-62 היה יתרון בהשוואה לטנקים שהופעלו על ידי צה"ל מדגם צנטוריון ומגח בין היתר בתחום ראיית הלילה.
מספר גדול של טנקים נפלו שלל בידי צה"ל בעיקר ברמת הגולן בשלושת ימי הלחימה הראשונים חלק מהטנקים נתפסו כשהם במצב תקין. מתוכם הוכשרו ונכנסו לשירות בצה"ל 120 טנקים שזכו לשם טירן 6.
בשנת 1982 השתתף הטנק במבצע שלום הגליל.
ראו גם.
טירן (טנק)
Type 59
פוהיולה
פוהיולה הוא שם אזור במיתולוגיה הפינית, המתייחס ל"פוהיה" (צפון), כנקודה עליה מצביע המצפן, "ארץ הצפון" – כל אזור הקוטב הצפוני, ובעולם של האפוס הפיני הנודע קלוולה (Kalevala), ארצם של הלפים.
כיום השם מתייחס לחלקים מלפלנד ואזור קאינו (Kainuu - חבל ארץ בצפון מזרח פינלנד). ניתן להתייחס לפוהיולה כמקום מיתולוגי בלבד, מקור הרוע – ארץ צפונית מאיימת וקפואה לנצח. פוהיולה זאת היא כנראה מקור המגיפות והכפור. פוהיולה היא אויבת ואינולה (Väinölä- הארץ של קלוולה).
במיתולוגיה, גבירת פוהיולה היא לוהי (Louhi), מכשפה מרושעת רבת כוח. על פי דרישתה חישל הנפח הדגול ספו אִילְמַרִינֵן (Seppo Ilmarinen) את החפץ המכושף המכונה "סמפו" (Sampo) והביא אותו אליה כמוהר תמורת יד בתה. ה"סמפו" הוא טחנה או אבן רחיים מכושפת בדומה לקרן השפע, המספקת שפע לתושבי פוהיולה, והמכסה המסתובב שלה הוא סמל של כיפת השמים, עטורת כוכבים, המסתובבת על ציר מרכזי או עמוד התווך של העולם.
דמויות נוספות מהאפוס קאלואלה שאפו להינשא לבנות פוהיולה. אלה כללו את ההרפתקן למינקאנן (Lemminkäinen) והחכם הדגול וַאיְנֶמוֹיְנֵן (Väinämöinen). לוהי דרשה מהם ניסים כדוגמת חישול הסמפו והריגת הברבור מטואנלה. בסופו של דבר, כשהמחזר היה זוכה בבתה, נערכו החתונה והנשפים עתירי המזון והמשקאות באולם הגדול של פוהיולה.
מנקודת המבט של המיתולוגיה הפינית היו יסודות עמוד התווך, השורשים של "עץ העולם" ממוקמים אי-שם מעבר לאופק הצפוני בפוהיולה.
חישול הסמפו ואגירת השפע שיצר על ידי המכשפה לוֹהִי בלב הר גדול במחשכים של פוהיולה; המאבק והמלחמה של אנשי הדרום ללכוד את הסמפו לצורכיהם, וניפוץ הסמפו ואובדן מכסהו רב החשיבות (המסמל את שבירת עץ העולם בקוטב הצפוני) מהווים את עיקר ספור הקלוולה.
M48 (מ-Messier 48, או NGC 2548) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים נחש מים הנמצא במרחק של כ-1,500 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-80 כוכבים.
היסטוריה.
הצביר התגלה על ידי שארל מסיה ב-9 בפברואר 1771 ותואר על ידיו בקטלוג מסיה כ"צביר של כוכבים קטנים ללא ערפילית סמוך לשלושת הכוכבים שבקצה זנבו של החד-קרן" (הכוכבים ζ, 27 ו-28 בחד קרן). בדומה לשגיאה שביצע מסיה באותו לילה ברישום של מיקומו של M47, גם מיקומו של M48 נרשם בצורה שגויה, הנטייה שלו היא כ-2.5 מעלות מדרום למיקום שרשם מסיה בקטלוג. בשל המיקום השגוי, הצביר התגלה מחדש ב-1782 על ידי האסטרונום הגרמני יוהאן אלרט בודה וב-1783 על ידי האסטרונומית הגרמניה קרוליין הרשל. בשנת 1786 צפה ויליאם הרשל בצביר וציין שזהו "צביר יפה של כוכבים דחוסים", כאשר הוא מייחס את גילויו לאחותו קרוליין. ג'ון הרשל צפה בצביר ב-1830 ויותר מאוחר כלל אותו בקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים תחת הסימון GC 1637. בקטלוג הכללי החדש של ג'ון דרייר קיבל הצביר את הסימון NGC 2548. רק בשנת 1934 זיהה אסטרונום גרמני בשם אוסוואלד תומאס את NGC 2548 עם M48. זיהוי זה הוא סביר, שכן NGC 2548 הוא הצביר היחידי באזור הזנב של החד-קרן שמתאים לתיאור של מסיה.
לצביר דרגת בהירות נראית 5.5 כך שניתן לראותו ללא ציוד עזר בתנאי תצפית מיטביים. באמצעות משקפת איכותית ניתן להבחין בכ-10 כוכבים שהבהירים שבהם הם בעלי דרגת בהירות סביב 8 ובאמצעות טלסקופ חובבים ניתן להבחין בכ-50 כוכבים שבהירותם נעה בין דרגה 8 לדרגה 13. מיקומו של הצביר הוא כ-3 מעלות מדרום-דרום-מזרח לכוכב ζ (זטא) בחד קרן, כ-9 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לכוכב α (אלפא) בחד קרן וכ-14 מעלות מדרום-מזרח לפרוקיון.
מאפייני הצביר.
מרחקו של M48 ממערכת השמש מוערך בכ-1,500 שנות אור וגודלו הזוויתי הנראה הוא כ-54 דקות קשת - כמעט פעמיים קוטרו של הירח המלא, כך שקוטרו הוא כ-23 שנות אור, אך מרבית הכוכבים מרוכזים במחצית הקוטר. הצביר כולל כ-80 כוכבים שהצעירים והחמים שבהם הם מסוג ספקטרלי A וכן יש בו גם כוכבים מסוגים ספקטרליים F ו-G, בהם מספר ענקים צהובים, אך אין בו כלל כוכבים מהסוגים הספקטרלים B ו-O, כך שגילו מוערך בכ-300 מיליון שנים.
T-64 הוא טנק מערכה סובייטי שייצורו החל בשנת 1963. ה-T-64 נחשב לטנק מתקדם ומהפכני בזמנו, וכלל חידושים דוגמת מיגון שכבתי וטען אוטומטי, וכתוצאה מכך מעולם לא יוצא מחוץ לברית המועצות. בגלל עלותו הגבוהה, הוא יוצר בכמויות קטנות יחסית בהשוואה לטנקי מערכה סובייטים בני-זמנו.
רקע.
T-64 הוא טנק מערכה סובייטי אשר פותח על ידי צוות מהנדסים (בהובלת א.א. מורוזוב), אשר חזר לחרקוב (כיום אוקראינה) לאחר שהות ממושכת בעיר ניז'ני טאגיל, שבה השלים את פיתוחו של טנק ה-T-54 בשנת 1947.
על פיתוח ממשיך דרכו של ה-T-54 התחרו 2 קבוצות אשר דגלו בגישות שונות: מצד אחד, המהנדסים שנותרו בניז'ני טאגיל טענו כי די והותר בשיפור טנק ה-T-54 בהיבטי הניידות, עצמת האש והמיגון, כדי להתאימו לזירת העימות המתפתחת. גישה זו הביאה לפיתוח ה-T-55 וה-T-62 אשר היוו מענה מהיר במהלך מרוץ החימוש מול המערב על ידי שילוב פתרונות ביניים זמינים על בסיס טנק ה-T-54. מנגד, החליט צוות המהנדסים ששב לחרקוב לפתח טנק חדש מהיסוד, אשר לראשונה בהיסטוריה הסובייטית, יהווה טנק מערכה עיקרי (MBT) ויכלול טכנולוגיות מתקדמות. התוצאה הייתה ה-T-64.