לָהסַה דֶה סֶלַה (בספרדית: Lhasa de Sela; 27 בספטמבר 1972 — 1 בינואר 2010), הידועה בכינויה כלהסה, הייתה זמרת ילידת ארצות הברית, שגדלה בילדותה במקסיקו ובארצות הברית והתגוררה במשך חייה הבוגרים בקנדה ובצרפת. לסה ידועה בקולה הייחודי ובשירתה בשפות השונות.
ביוגרפיה.
להסה נולדה בביג אינדיאן, מדינת ניו יורק, לאב מקסיקני ממוצא פנמי-פולני-צרפתי-ספרדי, ולאם אמריקאית יהודייה ממוצא לבנוני-סקוטי-רוסי. העשור הראשון לחייה עבר עליה יחד עם משפחתה בנדודים לאורכה ולרוחבה של ארצות הברית באוטובוס ילדים שהוסב למטרה זו, כשאתה הוריה ושלוש אחיותיה, שכולן קיבלו השכלה ביתית מידי אִמה. היא התחילה לשיר בבית קפה יווני בסן פרנסיסקו, כשהייתה בת שלוש עשרה. בגיל תשע עשרה היא עברה למונטריאול ושרה במשך חמש שנים בבארים, שם פיתחה את החומר המוזיקלי שהפך בסופו של דבר לאלבומה הראשון, "La Llorona", אשר יצא ב-1997. באלבום זה, המכיל שירים דרום אמריקאיים מסורתיים לצד שירים מקוריים, ניכרות השפעות עמוקות מהמוזיקה המקסיקנית, אך קיימות בו גם השפעות של מוזיקה צוענית מזרח-אירופאית ושל רוק אלטרנטיבי. האלבום יצא לאור תחת חברה עצמאית ממונטריאול, בשם אודיוגרם (Audiogram) והביא לה הצלחה רבה, כולל פרס פליקס (Félix Award) עבור "Artiste québécois — musique du monde" בשנת 1997, ופרס ג'וּנוֹ (Juno Award) הקנדי עבור זמרת מוזיקת עולם הטובה ביותר בשנת 1998.
אחרי מסע הופעות ממושך באירופה ובצפון אמריקה, עזבה להסה את קריירת השירה שלה ב-1999 ועברה לצרפת על מנת להצטרף לשלוש אחיותיה בחברת קרקס-תיאטרון בשם פּוֹצֶ'רוֹס (Pocheros). בסופו של דבר היא הגיעה למרסיי, שם שבה לכתיבת שירים. היא חזרה למונטריאול להפיק את אלבומה השני, "The Living Road", שיצא בשנת 2003. בעוד ש "La Llorona" נכתב רובו בספרדית, "The Living Road" כלל שירים גם בצרפתית. לאחר הוצאת האלבום יצאה להסה עם להקתה לסבב הופעות בן שנתיים בשבע עשרה מדינות. היא הייתה זמרת אורחת של הלהקה האנגלית Tindersticks ברצועה 'Sometimes it hurts' מתוך אלבומם 'Waiting for the moon', ומאוחר יותר הצטרפה לסולן הלהקה סטיוארט סטייפלס (Stuart Staples) לדואט ברצועה 'That Leaving Feeling', מתוך אלבומו 'Leaving Songs'. כמו כן היא התארחה באלבומים של הזמרים הצרפתיים ארתור ה' (Arthur H) וג'רום מינייה (Jérôme Minière), ובלהקה הצוענית צרפתית Bratsch.
להסה קיבלה את פרס מוזיקת העולם של ה BBC עבור האומן הטוב ביותר באמריקה לשנת 2005. מכירות שני אלבומיה יחד מתקרבות לסף המליון, ומקודמות בעיקר מפה לאוזן.
להסה מתה בביתה שבמונטריאול ב-1 בינואר 2010, לאחר 21 חודשי-מאבק במחלת הסרטן.
אסתר רזיאל-נאור
אסתר רזיאל-נאור (29 בנובמבר 1911 - 11 בנובמבר 2002, ו' בכסלו ה'תשס"ג) הייתה חברת הכנסת מטעם תנועת החרות וקודם לכן חברת מפקדת האצ"ל, מורה במקצועה. אחותו של מפקד האצ"ל דוד רזיאל.
ביוגרפיה.
נולדה בעיירה סמורגון שבאזור וילנה, כנצר למשפחת רבנים, בתם של בלומה לבית גורדין ומרדכי רזיאל (רוזנסון) (1880–1962), מחנך עברי. בבית דיברו עברית. ב-1914 עלתה עם הוריה ואחיה, לארץ ישראל, בעקבות הזמנה שקיבל אביה ללמד בבית הספר "תחכמוני" בתל אביב. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוגלתה משפחתה למצרים על ידי הטורקים יחד עם כל יהודי הארץ שהיו נתינים רוסיים, משם חזרה לרוסיה ושבה לארץ בשנת 1923.
סיימה את בית-המדרש למורות על שם לוינסקי בתל אביב, וב-1935 עברה לירושלים, שם לימדה בבית-ספר בשכונת תלפיות.
ב-1932 הצטרפה לבית"ר וארגנה את "התאים הלאומיים". במקביל לפעולתה באצ"ל ובבית"ר, המשיכה לעסוקה בהוראה. היא הקפידה שלא לנהל תעמולה בקרב תלמידיה בבית הספר היסודי בו לימדה, אך סיכת בית"ר שענדה באחד הימים הובילה לפיטוריה. לאחר שפוטרה, חזרה רזיאל-נאור לתל אביב, שם צורפה בשנת 1934 לקורס מפקדי כיתות בפיקודו של אהרון חייכמן.
ב-1936, עם פרוץ המרד הערבי הגדול, הצטרפה לאצ"ל בעקבות אחיה דוד רזיאל. באצ"ל גברו קולות הקוראים לתגובה צבאית נגד הערבים. כחלק מההכנות לקראת פעולות תגמול, נשלחה אסתר לבית-החולים "הדסה" בתל אביב כדי לעבור הכשרה בקורס לעזרה ראשונה. באוגוסט 1936 לקחה רזיאל-נאור לראשונה חלק בפעולת תגמול. הפעולה, שכללה יריות וזריקת רימונים לעבר רכבת חולפת, באה כתגובה לזריקת רימון יד מתוך רכבת שעשתה דרכה ליפו, אל רחוב הרצל בתל אביב, שכתוצאה מהתפוצצותו נהרג ילד ומספר אנשים נפצעו.
שלוש שנים לאחר מכן, ב-1939, הייתה לקריינית הראשונה בתחנת השידור של האצ"ל, קול ציון הלוחמת, וכן עסקה בכתיבה בעיתון "המשקיף", ולאחר סגירתו, בביטאון תנועת החרות. בתרצ"ט נישאה ליהודה נאור. בשנת 1943 צורפה למפקדת האצ"ל.
ב-4 במרץ 1944 הובא לבית הוריו של דוד רזיאל משדר רדיו, לאחסון ללילה אחד. באותו לילה ערכה המשטרה הבריטית חיפוש בבית, החרימה את המשדר ועצרה את רזיאל-נאור ואת בעלה יהודה נאור. בעקבות המקרה, פתח שירות המודיעין של האצ"ל בחקירה כדי לחשוף את זהות המלשין. לידי הארגון הגיע מכתב סודי ששלח מטה הבולשת הבריטית ובו אינפורמציה על קשריו של יעקב חילביץ', מראשי המוסד הכספי "מס חזית ישראל" שעסק באיסוף כספים עבור האצ"ל, עם הבולשת. חודשיים לאחר מכן, משלא הצליחו חברי האצ"ל להביא את חילביץ' לארץ ישראל למסור את גרסתו, גזר עליו בית דין מיוחד של הארגון עונש מוות. רזיאל-נאור הובאה לבית הסוהר לנשים בבית לחם כשהיא בהריון. בעלה, יהודה, נלקח לבית-הסוהר בעכו ומאוחר יותר הוגלה לאפריקה, שם שהה ארבע שנים וחצי, עד להקמת מדינת ישראל. ב-18 באוגוסט 1944, לאחר שבעה חודשי מעצר, שוחררה, וכעבור זמן קצר ילדה את בתה. על רזיאל-נאור הוטל מאסר בית, והיא נלקחה לחקירה לעיתים תכופות.
ב-22 ביולי 1946, לאחר פיצוץ מלון המלך דוד, נעצרה שוב ונשלחה למחנה המעצר בלטרון, שם שהתה מספר שבועות. לאחר שחרורה המשיכה המשטרה הבריטית לפקח עליה, ולכן נמנע ממנה להמשיך בפעילות מחתרתית.
לאחר החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947, חזרה רזיאל-נאור לפעילות בתחנת השידור של האצ"ל, ולאחר קום מדינת ישראל הצטרפה לתנועת החרות ונבחרה מטעמה לכנסת, מהראשונה ועד השביעית. לאורך 25 שנות כהונתה בכנסת שימשה יו"ר הסיעה והייתה נציגתה בוועדת החינוך והתרבות. בשנת 1974, בבחירות לכנסת השמינית, התמודדה במקומה במשבצת הנשים גאולה כהן.
אסתר רזיאל-נאור נטמנה בבית הקברות סנהדריה בעיר. היא הותירה אחריה שלושה ילדים: אריה נאור, מזכיר הממשלה בשתי ממשלותיו של מנחם בגין, דוד ואפרת. בשנת 2011 קראה עיריית ירושלים רחוב על שמה בשכונת חומת שמואל (הר חומה).
ישמעאל בן נתניה
ישמעאל בן נתניה (לפעמים: ישמעאל בן נתניהו) היה רוצחו של גדליה בן אחיקם, מנהיג "שארית הפליטה" שנשארה בארץ אחר חורבן בית המקדש הראשון.
לאחר חורבן בית ראשון, כאשר רוב עם ישראל הוגלו לבבל, מספר קטן של יהודים הורשו להישאר בארץ ישראל, ועל אנשים אלה הציב נבוכדנצר מלך בבל את גדליה בן אחיקם. בין הנותרים בארץ היה ישמעאל בן נתניה שהיה מבית דוד, ולכן שאף ישמעאל בן נתניה להחזיר את המלוכה למשפחתו, ולא ראה בעין יפה את היחסים עם הבבלים. רציחתו של גדליה בן אחיקם על ידי ישמעאל בן נתניה מתוארת בספר ירמיה:
יום לאחר הרצח הגיעה משלחת בת שמונים איש משאר הפליטה היהודית בארץ ישראל - שכם, שילה ושומרון, וישמעאל בן נתניה מפתה אותם לתוך העיר ורוצח את כל המשלחת, למעט עשרה אנשים שמבטיחים לתת לו את כספם בתמורה לחייהם. את שאר היהודים שנשארו במצפה הוא שובה, עד שיוחנן בן קרח מאנשי גדליהו בן אחיקם מוצא אותו בגבעון וישמעאל נמלט אל עמון.
השלכות הרצח.
רצח גדליהו בן אחיקם הביא להתפוררות נוספת של תושבי יהודה. בתקופה זו ברחו רבים מבני יהודה למצרים ולארצות אחרות. רצח פוליטי זה נחשב לאסון היסטורי בהיסטוריה היהודית ולסוף תקופת הבית הראשון, ויום ג' בתשרי שבו או בסמוך לו בוצע הרצח (ג' או א' בתשרי) נקבע כיום תענית ומוכר כצום גדליה.
פיפו אינזאגי
Windows Messenger
אסתר רזיאל נאור
ברט פאטנאודה
קימברלי
צ'רלטון
מארקו יאריץ'
מארקו יאריץ' (בסרבית קירילית: Марко Јарић; נולד ב-12 באוקטובר 1978 בבלגרד, יוגוסלביה) הוא כדורסלן עבר סרבי ששיחק בעמדת הקלע באירופה וב-NBA, וייצג גם את נבחרת הכדורסל של יוגוסלביה.
יאריץ' שיחק לראשונה בצורה מקצוענית בקבוצה פריסטרי מיוון. לאחר שנתיים ביוון, יאריץ' עבר לקבוצת טים סיסטם בולוניה מאיטליה. בשנת 2000 הוא נבחר במקום ה-30 בדראפט על ידי הלוס אנג'לס קליפרס אך החליט להישאר באירופה ועבר אל היריבה העירונית של טים סיסטם, קינדר בולוניה. יאריץ' הפך לשחקן היחיד בתולדות הליגה האיטלקית שהיה שותף פעמיים ברציפות לזכייה באליפות בשתי קבוצות שונות, עם טים סיסטם ב-2000 ועם קינדר ב-2001. לאחר שנתיים בקינדר, יאריץ' חתם בקבוצת לוס אנג'לס קליפרס שבחרה בו בדראפט. לאחר שלש עונות במדי הקליפרס, יאריץ' עבר בטרייד למינסוטה טימברוולבס תמורת סם קאסל. בדצמבר 2009, עבר לשחק בקבוצת הכדורסל הספרדית ריאל מדריד.
יאריץ' שיחק בנבחרת יוגוסלביה באליפות אירופה בכדורסל 2001 ובאליפות העולם 2002, ועזר לה לזכות במדליית הזהב בשתי התחרויות, כאשר באליפות הראשונה הוא נבחר לחמישיית הטורניר. הוא שיחק גם בנבחרת יוגוסלביה באליפות אירופה עד גיל 22 בשנת 1998, וזכה איתה בזהב.
יאריץ' התחתן עם הדוגמנית אדריאנה לימה בשנת 2009, ולהם נולדו שני ילדים. בשנת 2016 התגרשו.
מרקו יאריץ'
הוועדה לעליית הנוער הדתי