קרטיס נולדה בלוס אנג'לס, לשחקן היהודי טוני קרטיס ולשחקנית הנוצרייה ג'נט לי. הוריה של קרטיס התגרשו בשנת 1962, ואמה נישאה לרוברט ברנדט. לקרטיס יש אחות גדולה, קלי קרטיס, שגם היא שחקנית, וכמה אחים למחצה (כולם מצד אביה), אלכסנדרה, אלגרה, בן, וניקולס (שמת בשנת 1994 ממנת יתר). קרטיס למדה בבית הספר וסטלייק בלוס אנג'לס ובתיכון בוורלי הילס, וסיימה את לימודיה בצ'ואוט רוזמרי הול. היא חזרה לקליפורניה בשנת 1976, ולמדה באוניברסיטת האוקיינוס השקט. היא שקלה ללמוד עבודה סוציאלית, אך עזבה לאחר סמסטר אחד כדי להמשיך את קריירת המשחק.
קרטיס נשואה לשחקן, התסריטאי והבמאי כריסטופר גסט . הזוג התחתן ב-18 בדצמבר 1984 ואימץ בת ובן.
קרטיס הייתה אלכוהוליסטית ומכורה למשככי כאבים. היא נגמלה בשנת 1999. לדבריה, ההתאוששות היא ההישג הגדול ביותר בחייה.
קרטיס היא הסנדקית של השחקן ג'ייק ג'ילנהול.
קריירה.
קולנוע.
סרט הבכורה של קרטיס התרחש בסרט האימה משנת 1978, "ליל המסכות", שבו גילמה את דמותה של לורי סטרוד. הסרט זכה להצלחה גדולה ונחשב לסרט העצמאי הרווחי ביותר בזמנו, וזכה לשבחים רבים ונחשב כסרט אימה קלאסי. קרטיס לאחר מכן לוהקה בכמה סרטי אימה, וזכתה לכינוי "מלכת הצרחות".
הסרט הבא שלה היה סרט האימה, "הערפל", שבוים על ידי הבמאי של "ליל המסכות" ג'ון קרפנטר. הסרט נפתח בפברואר 1980 לביקורות מעורבות אך להכנסות נאות, וחיזק את מעמדה של קרטיס ככוכבת סרטי האימה. הסרט הבא שלה, "ליל הבכורה", היה סרט אימה קנדי דל תקציב שיצא ביולי 1980. הסרט, שעבורו היא הייתה מועמדת לפרס ג'יני עבור השחקנית הזרה הטובה ביותר, היה דומה בסגנון של "ליל המסכות", אך זכה לביקורות שליליות. באותה שנה, קרטס כיכבה גם ב"רכבת לגיהנום", שנפתח באוקטובר וקיבל ביקורות שליליות בדומה לליל הבכורה. קרטיס מאוחר יותר הופיעה ב"ליל המסכות 2", "ליל המסכות: 20 שנה אחרי" ו"ליל המסכות: תחיית המתים", וכן נתנה תפקיד קול ללא קרדיט ב"ליל המסכות 3: עונת המכשפה".
תפקידה בסרט "משנה מקום משנה מזל" (1983) עזר לקרטיס להסיר ממנה את תדמית מלכת הצרחות. הסרט "דג ושמו וונדה" (1988) קיבל מעמד פולחן והציג לראווה את קרטיס כשחקנית קומית. היא זכתה בפרס גלובוס הזהב עבור עבודתה בסרט "שקרים אמיתיים" (1994). התפקידים האחרונים שלה בסרטים כוללים את סרטו של דיסני "שישי הפוך" (2003), לצד לינדזי לוהן. היא הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב עבור השחקנית הטובה ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית בסרט זה.
באוקטובר 2006, קרטיס סיפרה ל-"Access Hollywood" שהיא פורשת מקריירת המשחק שלה כדי להתמקד במשפחתה. היא חזרה למשחק ביוני 2007 בסרט של דיסני, "הצ'יוואווה מבוורלי הילס", לצד פייפר פראבו, כאחת משלוש הדמויות האנושיות בסרט. היא גם כיכבה בשנת 2010 בקומדיה "רק לא את", לצד קריסטן בל וסיגורני ויבר.
טלוויזיה.
קרטיס הופיעה בבכורה בטלוויזיה בפרק של "קולומבו", אולם תפקיד הטלוויזיה הראשון שלה היה לצד ריצ'רד לואיס בקומדיה "Anything but Love", שנמשכה ארבע עונות משנת 1989 עד 1992. הופעתה כהאנה מילר זיכה אותה בפרס גלובוס הזהב ובפרס נבחרי הקהל. היא הופיעה כאחות סגן דוראן בסדרת הטלוויזיה "מבצע תחתונית"; המבוססת על סרט בעל אותו שם שכיכב בו אביה.
בשנת 1981 קרטיס כיכבה בסרט "Death of a Centerfold: The Dorothy Stratten Story". היא קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב עבור עבודתה בעיבוד של TNT ליצירה של ונדי וסרשטיין, "The Heidi Chronicles". היא כיכבה בסרט טלוויזיה של CBS, "המתנה של ניקולס", שעבורו היא קיבלה מועמדות לפרס אמי. קרטיס הופיעה גם בסדרה הבדיונית "באק רוג'רס במאה ה-25", ובפרק של "המופע של דרו קארי".
החל משנת 2015 היא מגלמת את דיקנית הקולג' קאתי מאנץ' בסדרת האימה הקומית "מלכות הצעקה" של המפיק ראיין מרפי.
ספרי ילדים.
קרטיס עבדה עם המאיירת לורה קורנל, וכתבה כמה ספרי ילדים, שפורסמו על ידי הוצאת הספרים "הרפר קולינס".
נוואל א-סעדאווי
ד"ר נוואל א-סעדאווי (בערבית: نوال السعداوي, תעתיק מדויק: נַוַאל אלסַּעְדַאוִי; 27 באוקטובר 1931 – 21 במרץ 2021) הייתה פסיכיאטרית, סופרת ומרצה פמיניסטית מצרית. סעדאווי פיתחה מודל פמיניסטי המשלב בתוכו את המסורת האסלאמית והתרבות הערבית, ונחשבת לפורצת דרך במאבק למען מעמד האישה במצרים ובעולם הערבי. סעדאווי מתאורת כסימון דה בובואר של העולם הערבי והאשה המצרית הרדיקלית ביותר.
ביוגרפיה.
משפחת אביה הייתה משפחה ענייה שהתגוררה באזור הכפרי של מצרים, והיא נולדה בכפר קטן ליד קהיר. אביה השתתף ונפצע בהפגנות במהפכת 1919, הוגלה בתוך מצרים וחזר לכפרו. היה בוגר אוניברסיטת 'אל-אזהר' ומורה לאסלאם העובד מטעם משרד החינוך המצרי, אך לדבריה הוא הקדים את זמנו - "ראה את האסלאם בראש פתוח", והאמין בחרות האשה ובחשיבות השכלתה. ודמותו השפיעה על עיצוב דמותה ומילאה תפקיד חשוב בחייה.
בניגוד לאביה, אמה נולדה למשפחה עשירה, וזכתה להשכלה מערבית. בעת נישואיהם, אמה הייתה בת 15 ואביה בן 30. מגיל צעיר, עודדו אותה שני הוריה ללמוד ולרכוש השכלה.
לדבריה, בילדותה הושפעה בעיקר מסבתה, אם אביה. אשה חזקה, פלאחית אנאלפביתית שהנהיגה את כפרה נגד האנגלים והמלך פארוק. כמו כן הושפעה מאמה, נוואל זיינאב אל סאייד, בת למשפחה בורגנית, שהייתה אשה חזקה שעמדה על זכויותיה ומעמדה בבית, והאמינה בהשכלת האשה ובשוויון מגדרי. שלוש דמויות 'מהפכניות' אלה, מילאו תפקיד חשוב בכך ש"אני מכבדת את עצמי ואת אישיותי".
בגיל שש נלקחה בכח לחצר ועברה את טקס ה'ח'יתאן' - מילת הנשים, דבר שלדבריה פצע את גופה ונשמתה לעד. בגיל עשר היא כמעט אולצה להתחתן, והחתונה בוטלה רק אחרי התערבות אמה.
כבר בבית הספר היסודי התקוממה נגד מה שנראה בעיניה כעוול וקיפוח מגדרי, בשונה מבנות אחרות ששתקו מפחד, אמרו עליה שהיא 'פרועה'.
בשנות ה-50 הייתה סטודנטית לרפואה, ואביה תמך בלימודיה אף על פי שהתקיימו בסביבה מעורבת של נשים וגברים. (לעומת דודה, אחי אביה, שלימד ב'אל אזהר', וסירב לאפשר לבתו ללמוד במעורב). היא סיימה בהצלחה את לימודיה באוניברסיטת קהיר עם תואר בפסיכיאטריה.
בהמשך מונתה למנהלת שירותי בריאות הציבור, שם פגשה את בעלה לעתיד - שריף חתאתה, פעיל מפלגת שמאל, שעבד במשרד סמוך.
בשנת 1972 כתבה את ספרה "נשים ומין" (ראה למטה), בעקבות דבריה היא סולקה ממשרתה בידי פוליטיקאים.
בשנת 1981, לאחר שהוציאה כתב עת פמיניסטי, והואשמה בהטחת ביקורת חריפה בממשל, הורה הנשיא אנואר סאדאת, על מאסרה (חודש לפני ההתנקשות בחייו), באשמת בגידה במולדת, כפירה וקומוניזם. יחד עימה נעצרו עוד 1,500 אינטלקטואלים.
בכלא הכירה נשים שהועמדו לדין על הריגת בעליהן והמתינו לביצוע גזר דינן, וכתבה את ספרה "זיכרונותי מכלא הנשים" (ראה למטה).
לאחר שלושה חודשי מאסר, בנובמבר 1981, היא שוחררה. כשיצאה מהכלא, ניהלה שיחה זועמת עם הנשיא הטרי, חוסני מובארכ, בביתו, לאחר שהתבקשה 'לא לחפור בקברים' (- בעבר), וסירבה. היא הגישה נגד המשטר תביעת פיצויים גדולה על שנאסרה ללא פשע, זכתה בתביעה, ועורך דינה ביקש פיצוי של כשלושה מיליון גניה. על אף שזכתה במשפט, היא מעולם לא קיבלה את כספי הפיצוי שנפסקו לזכותה.
לאחר שזכתה, הוגשו נגדה במשך השנים תביעות רבות מצד אנשי דת והממסד הדתי. לדבריה, בהשפעת המשטר שהמשיך את התעמרותו בה, פגע בשמה הטוב, הוציא את דיבתה רעה, והעלים אותה מהזירה הציבורית, המחשבתית והספרותית, ולא נתן לה שום מקום בפובליציסטיקה המצרית עשרות שנים, מחשש שקולה יגיע לקהל הרחב.
בשנת 1993 יצאה לגלות מרצון לאחר פרסומים לפיהם קיצוניים אסלאמיים מאיימים לרצוח אותה. היא חיה מספר שנים בארצות הברית ובאירופה.
היא שימשה כמרצה באוניברסיטאות שונות בעולם. אוניברסיטת קהיר סירבה שתלמד על הקשר בין מרד ויצירה.
בשנת 1996 חזרה למצרים, ובשנת 2004 הצהירה שלא תעזוב יותר את ארצה. "מצרים זה לא הממשלה. אני חלק מהעם המצרי ואני חייבת לחיות במצרים".
מאז שובה למצרים היו צעירים שבאו לביתה, רצו בשינוי, והפיצו את דבריה באינטרנט. במהפכה במצרים בשנת 2011 השתתפו רבים שהושפעו מדבריה בשנים עברו. היא הייתה פעילה ותומכת נלהבת במהפכה וראתה בה חלום אישי שהתגשם. בריאיון לתוכנית הטלוויזיה "דמוקרטיה עכשיו!" (Democracy Now) בארצות הברית, סיפרה בהתרגשות: "מאות נשים וילדות צעדו בגאווה בהרגשת חירות, כבוד, ושוויון בין כולם... כשהלכתי בכיכר, אנשים באו אלי, גברים ונשים, חיבקו אותי ואמרו: 'ד"ר נוואל, אנחנו הדור החדש שקרא את ספרייך והתמלאנו השראה מהיצירתיות, מהמרד ויצר המהפכה שלך'".
דעות והגות פמיניסטית.
נוואל א-סעדאווי קידשה מלחמה על זכות האשה לשוויון, השכלה וחרות, בפרט בעולם הערבי. ונאבקה נגד המשפחה הפטריארכלית שמקדשת את "הכבוד" אך לא מהססת לפגוע בבנותיה. לדבריה, היא אינה קוראת לנשים להתמרד או לדרוש חירות מוחלטת וחוסר כפיפות לקוראן ולדת, אלא להשמיע את קולן ולדרוש חיים של כבוד וערך תוך כפיפות לדת ללא תכתיבים שמרניים וקיצוניים.
פעילותה ומאבקיה הביאו אותה לעימות ארוך שנים עם השלטונות במדינתה, ועם הממסד הדתי האסלאמי. אנשי הדת האשימו אותה בכפירה ובביזוי הדת, ניצלו את דבריה על צרכים גופניים של נשים, כדי לטעון שהיא דורשת חופש מיני, וכדומה. מנגד, היא נלחמה נגד שחיתות השלטון, שלדבריה אף שיתף פעולה עם הקיצונים האסלאמיים או עודד אותם במאבקים נגדה. והאשימה את אנשי הדת בסילוף דבריה ודברי הדת, בשקרים, בחמדנות, ובקיבעון מחשבתי. היא מרבה להילחם נגד האידאולוגים המזויפים או האינטלקטואלים של המדינה.