בית הדפוס של פאג'י היה מוסד מפורסם בפירנצה. סופרים, פוליטיקאים ואנשי רוח משכילים היו באים בשעריו, כדי לשוחח ולהחליף דעות. לורנציני, היה מבקר שם בקביעות. פליצ'ה פאג'י הוא ששכנע את לורנציני לעבוד למען ההוצאה, ראשית כמתרגם של ספרות ילדים אנגלית למשל: "סיפורי אמא אווזה", ואחר כך ככותב עצמאי. בית ההוצאה של פאג'י המשיך לפרסם את כתביו של לורנציני גם אחרי שבית הדפוס נמכר לבעלה של אחת מבנות פאג'י, רוברטו במפורד, שניהל את בית הדפוס ואת החנות שנים רבות.
הספר של לורנציני התקבל על ידי קהל הקוראים בהתלהבות לא רק בגלל הטקסט שדיבר ללב הקוראים המבוגרים והצעירים כאחד, אלא גם בזכות האיורים המשעשעים של המאייר אנריקו מזנטי, כי המוציאים לאור לבית פאג'י הבינו כבר אז, שאין להשוות ספר ללא תמונות לספר מאויר. כמוהם כמו לואיס קרול, סברו, ש"מה טעם יש בספר שאין בו תמונות ושיחות?"
כחלוצי ספרות הילדים, הבינו שהפרשנות החזותית של הסיפור חשובה לילד הקורא לא פחות מן הסיפור עצמו. לימים יצאו בהוצאת בומפורד מהדורות נוספות של פינוקיו עם איוריהם הקלסיים של קרלו קיוסטרי (1890), ועם איוריו הצבעוניים של אטיליו מוסינו (1911).
ספריו של לואיס קרול, " אליס בארץ הפלאות" (1865) ו"מבעד המראה" (1871) וכן ספרו של קרלו קולודי: "הרפתקאותיו של פינוקיו" (1883), הם בין ספרי הילדים הראשונים באירופה ומן הספרים שהשפיעו על עולם הספרות בכלל וספרות הילדים בפרט. שני הספרים למרות אופיים הלוקלי המושרש בתרבות דתית, חברתית ופוליטית האופיינית לארצות מוצאם של סופריהם, עוסקים בנושא קיומי משותף – נושא ההתבגרות. מסיבה זו כנראה הם הפכו לקלסיקה המתפרשת מחדש בכל תקופה. הפרשנות המחודשת באה לידי ביטוי בייחוד במדיום החזותי, באיורי הספרים הללו ובסרטים שנעשו על פי שתי היצירות, עולה נושא ההתבגרות והצטרפותו של הילד לחברת המבוגרים - בכל פעם באור חדש.
הספר "הרפתקאותיו של פינוקיו" עם איוריו של אנריקו מזנטי (1850–1910).
אנריקו מזנטי היה במקצועו מהנדס בניין, אך היה לו כישרון ציור מובהק ועיסוקו העיקרי היה בתחום ציור קריקטורות ואיור ספרים. הוא עבד בבית ההוצאה של האחים פאג'י ושם הכיר את לורנציני והתיידד אתו. כאשר הוחלט בבית ההוצאה פאג'י, להוציא את קובץ הסיפורים על בובת העץ פינוקיו כספר, נבחר מזנטי כמאייר. הוא יצר למעשה את אב הטיפוס של הדמות פינוקיו המוכרת לנו, תוך שיתוף פעולה עם לורנצינו ורוב מאירי הספר הלכו בעקבותיו.
פינוקיו של קולודי, הוא בובה שגולפה מבול עץ. פינוקיו של מזנטי נראה כמריונטה. מריונטה היא בובה המונעת באמצאות פיסות עץ וחבלים על ידי בובאי, אך הבובה המצוירת של מזנטי אינה קשורה לחוטים המונעים על ידי מפעיל חיצוני, אלא היא מתנועעת על פי רצונה החופשי.
פינוקיו בעיצובו של אנריקו מזנטי 1883.
זהו רעיונו המקורי של המאייר ועיצוב זה ממחיש לקורא את טיבו האמיתי של גיבור הסיפור, ואת אופיו האמביוולנטי. מצד אחד פינוקיו איננו אלא בול עץ, חומר היולי האמור להיות מונע על ידי כוח חיצוני, אך מאידך כאשר הוא מקבל צורה דמוית ילד, יש לו רצון והוא פועל באופן עצמאי על פי דחפיו ורצונותיו. היכולת של בובון העץ לפעול לפי רצונו, מעניקה לו חופש בחירה ובזכות סקרנותו ואופיו ההרפתקני, פינוקיו מגיע למקומות מעניינים ביותר, פוגש טיפוסים צבעוניים מאוד ורוכש ניסיון חיים חשוב. לא כל בחירותיו של פינוקיו נבונות, לא כולן נעשות מתוך שיקול דעת. אפשר לומר שרובן נעשות מתוך רצון לסיפוק דחף או יצר וצורך להנאה קלה ומידית, אך במשך הזמן הוא לומד מטעויותיו.
לא רק הצורה שמזנטי העניק לדמותו של קולודי מלמדות על אופיו וטיבו, גם הלבוש בו הלביש את גיבורו הוא בעל משמעות. לבושו של פינוקיו מזכיר לקורא את הדמויות של התיאטרון העממי החביב והמוכר "קומדיה דל ארטה" שגם הן דומות באופיין לדמותו של פינוקיו ובאופן לא מפתיע גם לקורא עצמו. כי הרי גם הקורא המבוגר וגם הילד מכירים היטב את אופיינו האנושי, האמביוולנטי, את רצוננו לעשות את הטוב והיפה ואת נהייתנו אחרי המהנה והקל להשגה, דבר שלא תמיד מזכה אותנו בהנאה המצופה.
הדמות המצוירת שהמציא מזנטי היא הדימוי העולה במוחנו כאשר השם פינוקיו מוזכר והיא ממחישה לקורא את אופיו המורכב של הבובון. אפו הארוך מבטא אולי יותר מכל אבר אחר שבגופו את סקרנותו, את רצונו "לדחוף את אפו" לכל מקום המעורר עניין ואת התוצאות האומללות לעיתים, של סקרנות זאת. אדם סקרן פוגש בדרכו יצורים רעים, קשים ומסוכנים. הוא נקלע למצבים מסוכנים וסובל לא מעט. הציורים של מזנטי אינם חוסכים מן הקורא מראות קשים ומפחידים, אך כך גם סיפורו של קולודי, שאיננו מסתיר מן הקוראים את האמת המרה שחיים אמתיים אינם חגיגה אחת מתמשכת. הסיפור מלמדנו שאי אפשר לכסות ולטשטש את מעשי השטות שאנו עושים, כי הם מזדקרים לכל עין כמו אפו של פינוקיו. הצייר כמו הסופר פורש בפנינו את הקושי הקיים בתהליך ההתבגרות. הוא מראה לנו שרק על ידי ניסיון וטעיה אדם לומד ומתבגר.
דמות פינוקיו בעיצובו של מזנטי קסמה לקהל הקוראים לא פחות מן הדמות שעיצב קולודי והתקבעה כדימוי בדמיון הקוראים. מה שהקל על תהליך זה היא העובדה שבפינוקיו של מזנטי היו מרכיבים של דמות מוכרת, משעשעת, שאובה מן התרבות העממית של תיאטרון הבובות ומהצגות בסגנון "קומדיה דל ארטה" דמות החביבה על כולם. עם דמות כזאת היה קל להזדהות ממבט ראשון ובמשך הזמן היה קל להבין לא רק את הצד המשעשע של הרפתקנותה, אלא גם את המשמעות הטרגית שלה, את מצוקותיה וסופה המר על עץ התליה. התמונה של מזנטי בה מתואר פינוקיו הקטן והעלוב תלוי על עץ ונע ברוח, העציבה כל כך את קוראי הספר שהם פנו בהמוניהם לבית ההוצאה ודרשו המשך להרפתקאות פינוקיו.
סיפורו של קרלו קולודי משך את לב הקהל, אבל איוריו של מזנטי העניקו לסיפור מוחשיות וחיות כה משכנעת, עד שכל המאיירים והאנימטורים (מלבד וולט דיסניי) שפעלו אחריו, אימצו לעצמם את רוב ה"טיפוסים" שהמציא מזנטי ורק פיתחו אותם לכיוונים חדשים.
הספר "הרפתקאותיו של פינוקיו" עם איוריו של קרלו קיוסטרי 1901.
קרלו קיוסטרי , יליד פירנצה היה אוטודידקט. הוא עבד כמאייר על בית ההוצאה בומפורד ובניו, ונודע בעיקר בזכות איוריו לספרו של קרלו קולודי "הרפתקאותיו של פינוקיו" שיצא מחדש ב-1901.
קיוסטרי צייר את ציוריו בצבעי מים, אך הפכם לגילופי עץ והם נדפסו ללא צבע, בשחור לבן.
קיוסטרי אימץ אמנם את דמותה של בובת העץ של מאירו הקודם של פינוקיו, אנריקו מזנטי, אך הוסיף הרבה דמויות ריאליסטיות, כמו דמויות השוטרים, דמותו של הסבא וגם כמה דמויות מפחידות של רוחות רפאים המדגישות את הצדדים האפלים של החיים. קיוסטרי המציא גם את דמותה של הפיה כחולת השער, שהצטרפה לחלקו השני של סיפור פינוקיו. הופעת הדמויות הריאליסטיות והפנטסטיות זו לצד זו יצרו אוירה מיוחדת ומוזרה, בה נעים קוראי הסיפור בעולם בו המציאות והפנטזיה מעורבים זה בזה. לפעמים ערוב התחומים מביא את הגיבור למצב מעציב ביותר, אך לפעמים הפיה הדומה לדמות של קדושה בציורי הכנסייה, מצילה את גיבור הסיפור ומשמחת את קוראיו. הודות לאהבת אב ולעזרתה הטובה של "פיה כחולת שיער", שהיא ספק אם ספק אחות, ואולי פרסוניפיקציה של החסד הנוצרי או יצור נשי פלאי אחר, שברי מזל זוכים לפגוש בחייהם, עולה פינוקיו על דרך הישר ומצליח להתבגר. הוא משיל מעליו את צורת הבובה והופך לילד אמיתי לא רק בצורתו החיצונית, אלא בהתנהגותו.
האיורים של קיוסטרי הופך את סיפורו המדומיין של קולודי לעולם ממשי, לא רק של פינוקיו, אלא של האנושות כולה. האיור הופך את הפנטסטי למוחשי ואת המוחשי כביכול, להעמדת פנים חמקמקה, שאין להאמין בה ובאמתותה. בציור, יותר מאשר בסיפור, גבולות האמיתי והשקרי מטשטשים, וקל להבין את פינוקיו ואת שאר ילדי העולם, שהם טועים ותועים בדרכי החיים וזקוקים לנס או לפיה בעלת שער כחול כדי לשרוד בו. הספר "הרפתקאותיו של פינוקיו" על איוריו, הוא אחד הספרים המתורגמים ביותר בעולם והזוכים עד היום לפרשנות מחודשת, ולא בכדי טען הוגה הדעות האיטלקי בנדטו קרוצ'ה, ש"העץ ממנו גולף פינוקיו, הוא אותו העץ ממנו גולפה האנושות כולה."
הספר "הרפתקאותיו של פינוקיו" עם איוריו הצבעוניים של אטיליו מוסינו, 1911.
אטיליו מוסינו היה קריקטוריסט, מאייר וצייר. אליו פנה אנריקה בומפורד בבקשה שיאייר מחדש את יצירתו הקלאסית של קולודי והפעם במהדורה צבעונית. מוסינו, בהכירו את ההערכה והאהבה שרוכש הציבור לאיוריו של קיוסטרי, כתב מעין כתב "התנצלות" על שהעז להחליפם בציורים משלו, וכך כתב ל"מבקריו הצעירים" בפתח המהדורה שיצאה לאור ב-1911: "הקומנדטור במפורד החושב תמיד עליכם, ילדים, ואיננו חוסך עמל והוצאות על מנת שתוכלו ללמוד וליהנות מקריאת ספרים טובים ואמנותיים באהבה הולכת וגוברת ובעניין מתמיד, רצה להגיש לכם פינוקיו במהדורה עשירה יותר באיורים מן הקודמות לה, וכולה בצבעים. ואז, אם בדרכי נועם ואם בדרכים שנוהגים לנקוט לגבי נערים קשי –עורף, עלה בידו להביא את ליצן העץ לביתי. בתחילה, מספר הצייר, הביט פינוקיו ברישומים בפרצוף סר וזעף, אך כאשר ראה את רישומי אביו ג'פטו, התרגש - "ומאז היינו לידידים טובים. פינוקיו קבע את מושבו בסטודיו שלי. הוא אינו מניח לי, הולך בעקבותיי ברחוב...לעיתים הוא שלו ומרוכז בעבודתי...לעיתים הוא עצבני ונוטה לכעוס, דוחף את אפו – ואיזה אף! – בתוך גיליונות הנייר ובמתוות, רוצה לראות הכול כדי שיוכל לבקר..."