ב-1974 סיים את לימודיו בתיכון על שם בויאר בירושלים והתגייס לחיל המודיעין. עם שחרורו מצה"ל נרשם לאוניברסיטה העברית והשלים בהצטיינות לימודי היסטוריה ושפה וספרות צרפתית. במקביל ללימודיו החל לעבוד בטלוויזיה הישראלית. ב-1981 נישא ונסע עם רעייתו לשנה לבלגיה, שם עבדו שניהם בשגרירות הישראלית. עם שובו לישראל עסק בתרגום וב-1984 התקבל לקורס הצוערים של משרד החוץ.
תפקידיו הראשונים היו בתחום התקשורת, תחילה במחלקת העיתונות של המשרד, לאחר מכן בלשכתו של שר החוץ שמעון פרס ולבסוף כדובר השגרירות בפריז. בתקופת כהונתו בצרפת נערכה ועידת מדריד ושק נקרא להצטרף לצוות הדוברים של משלחת ישראל ובהמשך לצוות בשיחות הרב-צדדיות במוסקבה. ב-1994 מונה על ידי שר החוץ שמעון פרס לדובר משרד החוץ ומנהל מחלקת העיתונות. ב-1997 מונה לקונסול כללי בצפון-מערב ארצות הברית שמקום מושבו בסן פרנסיסקו. בנוסף לעבודה המדינית וההסברתית השוטפת ריכז שק מאמצים מיוחדים להידוק הקשרים עם קהילת ההייטק של עמק הסיליקון ולקידום התרבות הישראלית.
בשנת 2000 מונה למנהל מחלקה באגף אירופה עם אחריות על שורה של מדינות, בהן צרפת וגרמניה. בשנת 2001 נקרא לעמוד בראש הצוות המדיני לטיפול במשבר עם בלגיה באשר לתביעה שהוגשה נגד ראש הממשלה אריאל שרון בגין פשעי מלחמה במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 2004 יצא לבריטניה לעמוד בראש ארגון BICOM, ארגון הסברה ולובי פרו-ישראלי הפועל בלונדון מ-2002. בשלהי כהונתו שם פרצה מלחמת לבנון השנייה, ושק נרתם למאמצי ההסברה למען ישראל בתקשורת הבריטית.
בספטמבר 2006 התמנה לשגריר בצרפת. הוא היה גם שגרירה הראשון של ישראל בנסיכות מונקו. ארבע שנות כהונתו עמדו בסימן שיפור ניכר במערכת היחסים של ישראל עם צרפת. שיאה של התקופה היה בשנת 2008, שנת ה-60 למדינת ישראל, שבמהלכה ערכו הנשיא שמעון פרס והנשיא ניקולא סרקוזי ביקורים ממלכתיים הדדיים. במהלך ארבע שנותיו בפריז עסק שק גם בהליך קבלתה של ישראל לארגון המדינות המפותחות OECD. חודשים ספורים אחרי כניסתו לתפקיד קיבלה ישראל הזמנה רשמית להצטרף לארגון, וסמוך לעזיבתו הושלם התהליך, ושק חתם בשמה של מדינת ישראל על הסכם ההצטרפות לארגון.
ב-12 במאי 2011 הוענק לו עיטור "לגיון הכבוד" הצרפתי בדרגת קצין.
ב-27 בנובמבר 2012, יום הקמת מפלגת התנועה, הודיע שק על הצטרפותו אליה. הוא הוצב במקום ה-18 ברשימת המפלגה לכנסת.
חייים אישיים.
אב לשני בנים מנישואיו הראשונים לאוצרת האמנות מיריי ממי. מתגורר בתל אביב עם אשתו השנייה, חברת הכנסת אמילי מואטי. אחותו היא המתרגמת רות שק-יסעור.
לידא
לידא (בבלארוסית: Лі́да, ברוסית: Ли́да, בליטאית: Lyda, בפולנית: Lida, ביידיש: לידא או לידע) היא עיר במערב בלארוס, בירת נפה (ראיון), על גדות הנחל לידייקה, במחוז (ווֹבּלַסְט) גרודנו, 160 ק"מ מרחק ממינסק ו-40 ק"מ מהגבול עם ליטא. לידא היא צומת כבישים ומסילות ברזל המחברות אותה עם וילנה, ברנוביץ', גרודנו ומלדזייצ'נה. מספר תושביה בשנת 2015 היה 99,976.
מקור שם העיר.
לפי סברה אחת, שם העיר בא מהמילה הבלטית Lyda - "שדה מעובד במקום שהיה בו יער, קרחת יער", מ-"לידימאס" (Lydimas) - שמשמעותה "חיתוך", וקרובה למילה הבלארוסית ляда.
היסטוריה של העיר.
ראשית ההתיישבות.
ישוב ליטאי התקיים במקום עוד במאה ה-10.
שמו מוזכר בכרוניקות בסביבות שנת 1180. עד למאה ה-14 ניצב במקום, בגדה הימנית של הנהר ניימן, מבצר עשוי מעץ ואדמה, ששימש להגנת הגבול בין ליטא ובין רוס הקייבית.
הוא מצוין בכרוניקות מאוחרות יותר - ה"לטופיס ווסקרסנסקי" הרוסי ובכרוניקה הפולנית ה של מאצ'יי סטריקובסקי.
אולם שנת הקמת העיר נחשבת 1323, כשהדוכס הגדול של ליטא, גדימינאס התחיל לבנות כאן בעזרת בנאים שהביא מקייב מצודת מלבנים שהפכה לסמל העיר. בנייתה נמשכה כחמש שנים והעיר התפתחה סביבה בערך החל משנת 1380, בשטח שבין העמקים הבוציים של הקמנקה והלידייקה. המצודה עמדה בהצלחה מול התקפות של הצלבנים הגרמנים - האבירים הטבטונים - בשנים 1392 ו-1394 אך נשרפה עד ליסוד בשנת 1710.
אחרי מותו של גדימינס ליטא התפצלה לשתי נסיכויות. לידא הייתה לבירת אחת מהן, בראשותו של אלגירדאס.
היא עברה בהמשך בירושה- ב 1381 - לשליטת בנו, יוגאילה (יאגיילו), נסיך של ויטבסק, קרווייה ולידא, ולאחר מכן לידי ויטאוטאס (ויטולד), אחיו של אלגירדאס.
ימי הדוכסות הגדולה של ליטא.
בימי הדוכסות הגדולה של ליטא במאות ה-14–16 הייתה לידא אחת מחמש הערים המובילות של המדינה. היא השתייכה, זה אחר זה, לדוסכים גדולים גדימינאס, קסטוטיס, אלגירדאס, יגיילו וויטאוטאס, וכן לנסיך קוריבוט.
במחצית השנייה של המאה ה-14, בימי תהליך ההתנצרות של העם הליטאי, הוקמה ביישוב בשנת 1360 נציגות מיסיונרית פרנציסקנית שהגיעה מפולין. הפרנציסקנים הביאו איתם מויזנה איקונין של מרים הקדושה שהפך ליעד פולחן. הדוכס יוגאילה ייסד כאן בשנת 1380 כנסייה קתולית, מוקדשת לעליית מרים ולצלב הקדוש, ששופצה בשנת 1414. חורבותיה נראות עד ימינו. בשנת 1460 במקום הנציגות הפרנציסקנית הוקמה קהילה קתולית קבועה (פארוכיה) עם כנסייה חדשה.
.בשנת 1533 הוקמה גם כנסייה בעלת פולחן נוצרי מזרחי.
היישוב הותקף ונשרף פעמיים על ידי האבירים הטבטונים. פעם, ב-1392 בעת עימות בין יוגאילה ובין ויטאוטאס שכרת ברית זמנית עם האבירים, כשהנסיך קוריבוט, האחראי על הגנת העיר לא הגן עליה כראוי, עזב אותה והשאיר שלל רב בידי התוקפים. פעם שנייה - בחורף 1394 כשהאבירים, ובתוכם הרוזנים ליינינגן מגרמניה ובדפורד מאנגליה, לא הצליחו לכבוש את המצודה והסתפקו להציתה מבחוץ.
אחרי שהתפייס עם יוגאילו, ויטאוטאס, כמושל של ליטא, שיפץ בצורה יסודית את המצודה. בשנים 1396–1398 שימשה העיר מקלט לחאן המודח של אורדת הזהב, טוכטמיש, שגורש על ידי טימור לנג ובין השנים 1411–1412 גם לבנו, ג'לאל-א-דין, שפיקד על היחידה הטטרית שהשתתפה על יד הליטאים בקרב גרונוולד נגד האבירים הטבטונים. ב-5 באוגוסט 1406 הותקפה העיר וניזוקה על ידי הנסיך הרוסי מסמולנסק, גאורגי סביאטוסלבוביץ', שגורש לבסוף על ידי הנסיך וויטילה, לימים גיסו של יוגאילה. בשנת 1410 אזרחי העיר התגייסו והשתתפו בקרב גרונוולד הכריע נגד האבירים הטבטונים.
בשנת 1422 זכתה העיר (שהפכה משנת 1413 לחלק ממחוז וילנה) לרגע של חסד לרגל הביקור המלכותי של יוגאילה, בדרכו לחתונתו בנובהרדק עם הנסיכה סופיה מקייב. אך ענני המלחמה לא פסקו לפקוד את היישוב. בשנת 1434 הנסיך המורד סבדריגאילו הצית שוב את המקום, מבלי לפגוע בכנסייה המרכזית.
בתקופת הברית בין מלך פולין קזימיר הרביעי יאגיילו ובין הטטרים של קרים ארחה העיר זמן מה - עד שנת 1443 את האג'י גיראי, מייסדה של החאנות של קרים. בשנים 1505–1506 סבלה העיר מסכסוכים בין כמה משפחות אצילים מקומיים - גלינסקו, איליניץ' ויאן זאבז'זינסקי. בשנת 1506 טטרים מקרים, בני ברית של מוסקבה, בזזו את סביבות העיר ואך נוצחו 5 באוגוסט 1506 על יד העיר קלצק בידי הליטאים בראשותו של מיכאיל גלינסקי. בקרב השתתפו בצבא הליטאי גם תושבים מלידא.
המלך אלכסנדר יגיילו החולה, ששהה קודם לכן בעיר לצורך העברת סמכויות לאחיו, זיגמונט, פונה בגלל מתקפת הטטרים לווילנה.
החל מהמאה ה-15 הפכה לידא למרכז משגשג של בעלי מלאכה ומסחר. לכך תרמה בהמשך גם ההתיישבות היהודית שהחלה במאה ה16. באמצע המאה ה-16 גדל בעיר גם מספר הנוצרים הרפורמים - קלוייניסטים.
נוצרו קשרי תחבורה ומסחר עם וילנה, נבהרדק, פולאצק ומינסק. באותה תקופה לעיר היו ככר עם שוק, וכן ארבעה רחובות: ויילנסקה, זמקובה, קמיינסקה וקריבאיה.
בשנת 1588 לידא הייתה לבירת המחוז לידא (לידזקי) כחלק מהפלטינות (וייבודות) וילנה.
בש-17 בספטמבר 1590 זכתה העיר לזכויות לאוטונומיה מוניציפלית שהוקנו בחוקי מגדבורג ולסמל רשמי משלה. זכויות מגדבורג חודשו על ידי הסיים הפולני בשנת 1776. בעיר אורגנו שני ירידים שנתיים. אוכלוסייתה הגיעה ל 2,000-5,000 תושבים.
לשליטה על העיר הייתה חשיבות אסטרטגית במלחמה הרוסית-פולנית בשנים 1654–1667 ובמלחמה הצפונית הגדולה בשנים 1700–1721. תחת השלטון הפולני-ליטאי הוקם מנזר כרמליתי (1676) ומנזר של הפיאריסטים, שניהלו גם מכללה בעיר בין השנים 1756–1834.
ימי השלטון הרוסי.
עקב חלוקת פולין, בשנת 1795 העיר, שרוב תושביה היו באותה תקופה יהודים, הפכה לחלק מהאימפריה הרוסית. באף רגע לא הייתה בירת גוברניה (פלך) אלא מרכז של יחידה מנהלית משנית בלבד. כשנתיים הייתה מרכז המחוז סלונים. החל מ-1797 סופחה לפלך ליטא, מ-1801 לפלך גרודנו ומ-1841 לפלך וילנה. עם זאת, עדיין נחשבה בעלת חשיבות אך בשנת 1817 הצטמצם מספר תושביה ל-770.
במאה ה-19 הוקמו בעיר, בעיקר על ידי יהודים, מבשלות בירה (פופקו, פפירמייסטר), בתי חרושת לטבק ולסיגרים (וילנצ'יק, רובינוביץ'),מפעל למעטות פגזים (שלמוביץ') בית דפוס (זלדוביץ'), מפעלים לעיבוד עורות, מנסרות, בתי חרושת לעיבוד מתכות (שפירו), נפתחו מאות חנויות ובתי מלאכה, בתי מלון, מסעדות, בתי קפה, מסבאות וקונדיטוריות.
ציון דרך בפיתוח העיר הייתה בניית מסילת רכבת (1862 - קו הרכבת לווילנה). בשנת 1872 הותקן קשר טלגרפי. ב-1884 הושלמה מסילת הברזל וילנה-לונינץ, מה שתרם מאוד להתפתחות תעשייתה של לידא. בשנת 1891 הוכה מרכז העיר על ידי דליקה גדולה.
ב-1897 הוקמו בתי ספר חדשים, ב-1901 בתי ספר תיכון לבנים ולבנות. בשנת 1899 נוסד בית חולים.
הדליקה מ-7 באוקטובר 1891.