אף כי לכנר נודע בעיקר כמנצח, כמות המוזיקה שחיבר, כמעט בכל הסוגות, הייתה ניכרת. בין יצירותיו המוכרות והמצליחות ביותר היו "תמונות מן האלפים", Das letzte Fensterln, אף כי מבקרי מוזיקה, כגון וילהלם אלטמן, רואים כיום במוזיקה הקאמרית שלו את מיטב יצירתו. מן היצירות הקאמריות, שש השלישיות שלו להרכב יוצא דופן של כינור, ויולה ופסנתר הן מן הטובות ביותר שנכתבו אי פעם להרכב זה, ושבע רביעיות המיתרים שלו זכו בשעתן לפופולריות בלתי מבוטלת, הודות למלודיות שובות הלב וההרמוניות רבות הרושם שבהן. כמה מן הרביעיות וכל שלישיות הפסנתר הוקלטו.
וינצנץ לכנר
וינצנץ לָכנר (בגרמנית: Vinzenz Lachner 18 ביולי 1811 - 22 בינואר 1893) היה מלחין ומנצח גרמני.
חייו.
וינצנץ היה אחיהם הצעיר של פרנץ ואיגנץ לכנר, שניהם מלחינים ומנצחים. פרנץ, האח הבכור, נודע גם בקשר הידידות ההדוק שלו עם פרנץ שוברט. הלחנה למד וינצנץ בעיקר בכוחות עצמו. את ראשית הכשרתו המוזיקלית קיבל אצל אביו, אנטון, נגן העוגב העירוני, ואחרי מות אביו למד באאוגסבורג, שם התפרנס בצמצום מהוראת מוזיקה עד שאחיו פרנץ הסדיר לו משרה כמנצח ומוזיקאי הבית בחצר הרוזן מיצ'יילסקי מקושביץ בדוכסות הגדולה של פוזנן. בשנת 1831 עבר לווינה להמשיך בלימודי המוזיקה והתמנה לעוזר מנצח באופרת החצר ולנגן עוגב בכנסייה פרוטסטנטית (אם כי הוא עצמו היה קתולי). ב-1836 היה למנצח החצר במנהיים כמחליפו של פרנץ. ההערכה שזכה לה במנהיים הייתה גבוהה כל כך, שמעסיקיו האריכו את החוזה שלו כל אימת שקיבל הצעות ממרכזי מוזיקה אחרים. בסך הכל נשאר שם 37 שנים, שבמהלכן נהנתה מנהיים ממוניטין של ביצוע הרפרטואר הגדול ביותר של אופרות בכל ערי גרמניה. עם זאת, לכנר הרבה במסעות וניצח במקומות רבים ועד לונדון הגיע, לנצח על עונה באופרה הגרמנית בשנת 1842.
לכנר העניק תמיכה ועידוד למספר רב של מוזיקאים צעירים ממנו, הידועים בהם מקס ברוך, הרמן לוי וקרל וולפסון. עם זאת, מתוך שמרנות אינסטינקטיבית, יצא בגלוי נגד תרבות הסגידה לריכרד וגנר, אך התגבשותה של אגודת וגנר במנהיים בראשית שנות ה-70' בישרה מבחינתו את תחילת סופה של הקריירה. וגנר עצמו בא לנצח במנהיים, ואחרי שדאג כבר לסילוקו של פרנץ לכנר ממינכן, יצא למערכה להוצאתו לגמלאות של וינצנץ לכנר (שניצח, למרבה זעמו של וגנר, על גרסה מקוצצת של ההולנדי המעופף), מטרה שהושגה בשנת 1873. לכנר השתקע לאחר זאת בקרלסרוהה, שם המשיך ללמד. ככל האחים לכנר, היה מיודד עם יוהנס ברהמס. לכנר מת לאחר שורה של אירועים מוחיים בגיל 81.
יצירותיו.
מכלול יצירתו של לכנר כוללת סימפוניות, אוברטורות, מארשים חגיגיים, יצירות לתזמורת כלי נשיפה מעץ; מיסה ברה מינור, מזמור תהילים ועוד יצירות למקהלה; מוזיקה נלווית ל"טורנדוט" של שילר; פואמה סימפונית בשם "Lagerleben"; רביעיית פסנתר, שלישיית מיתרים, שתי רביעיות מיתרים, "42 וריאציות על סולם דו מז'ור" לפסנתר או רביעיית מיתרים; מחולות גרמניים לצ'לו ופסנתר; קובץ לנדלרים לפסנתר בארבע ידיים (מוקדש לברהמס); ומספר רב של שירים, בהם המחזור Scherz im Ernst und Ernst im Scherz ("צחוק ברצינות ורצינות בצחוק"), שנהנה מפופולריות בתקופת חייו. מעטות מיצירותיו זכו לביצועים מחודשים או הודפסו מחדש, אף כי הקלטה של רביעיות המיתרים שיצאה בשנת 2005 מגלה מיומנות מסוימת בסוגה זו.
ויקטור בטארסה
ויקטור בטארסה (בערבית: فيكتور بطارسة; נולד ב-1935) היה ראש עיריית בית לחם משנת 2005 ועד 2012. במקצועו רופא מנתח מומחה לאף-אוזן-גרון.
ביוגרפיה.
בטארסה נולד בבית לחם למשפחה נוצרית קתולית וגדל והתבגר בירושלים. בשנת 1948 הוא עבר למצרים, למד שם רפואה ואחר כך התגייס לחיל הרפואה של צבא ירדן. הוא שימש כמנהל מחלקה בבית חולים ששכן בהוספיס האוסטרי שבעיר העתיקה בירושלים. לאחר 1967 עבד תקופה קצרה במערכת הבריאות הישראלית, אבל עזב בשל פעילותו הפוליטית. אחר כך היגר לארצות הברית וכיום הוא מחזיק באזרחות אמריקנית.
הוא נבחר בשנת 2005 לתפקיד ראש עיריית בית לחם ושימש בתפקידו זה עד נובמבר 2012 עת הוחלף על ידי ורה באבון
ראובן סיון
הלל שוקן
הלל שוקן (נולד ב-1947) הוא אדריכל ישראלי ופרופסור באוניברסיטת תל אביב, שם שימש כראש בית-הספר לאדריכלות ע"ש עזריאלי בין השנים 2004 ל-2008. הוא בנו של גרשום שוקן, שהיה עורך "הארץ", ואח של עמוס שוקן ושל רחלי אדלמן.
ביוגרפיה.
בשנת 1972 סיים תואר B.Sc.Eng בהנדסת תעשייה וניהול בטכניון ואחר כך למד בבצלאל. בשנת 1976 סיים לימודי ארכיטקטורה ב-Architectural Association School of Architecture בלונדון. בשנת 1978 הקים משרד אדריכלים. בין השנים 1982 ל-1987 שימש כאדריכל הראשי של הקרן לירושלים.
הוא לימד בבצלאל ובטכניון. בשנת 1994, החל לשמש כמרצה בכיר בבית-הספר לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב, עם היווסדו, ובשנת 2004 מונה כראש בית הספר.
בשנת 2000 אצר את תערוכת הביתן הישראלי בביאנלה לאדריכלות בוונציה בה הוצגה תאוריה אורבנית מקורית שחיבר – "אנונימיות אינטימית". בין עבודותיו הידועות: מבנה הכניסה לרחבת הכותל המערבי (עם מוני לומברוזו), חללי התצוגה במוזיאון לתולדות ירושלים במגדל דוד (עם ארי אברהמי), מוזיאון המדע בירושלים (עם ארי אברהמי), בנין חברת 'מיניקום' בהר חוצבים בירושלים, 'כפר הנוער'- אכסניית נוער בקמפוס האוניברסיטה העברית.
שוקן קיבל את אות השימור של המועצה לשימור אתרים עבור שימור בית חיים ויצמן ברחובות (1999), פרס ראשון בתחרות לתכנון המוזיאון למדע בחיפה שלא מומש (1978), עליה לשלב הגמר בתכנון בית המשפט העליון (1985). נבחר השופטים בתחרות תכנון משרד ראש הממשלה (1995).
מבחינת עמדותיו מזוהה שוקן עם מחנה השמאל בישראל. הוא תומך בפינוי כל ההתנחלויות, בהדגשת דמותה הדמוקרטית והליברלית של המדינה ובהפרדת הדת מהמדינה.
נשוי לאפרת, אדריכלית העובדת עמו, ואב לארבעה. מתגורר בתל אביב.
ביתמונה
ביתמונה הוא מיזם התנדבותי, בשיתוף החוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה, העוסק בשחזור, שימור והצלה של חומרים חזותיים הקשורים לעברה של ארץ ישראל. תמונות מהפרויקט מוצגות מדי שבוע בפורטל האינטרנט ynet.
המעבדה של ביתמונה, בבעלות נדב מן, נמצאת בקיבוץ מרחביה. המעבדה עוסקת בהצלה ושחזור ממוחשב של תמונות, מסמכים ומפות שנשכחו או התגלו אצל אנשים פרטיים וארכיונים שונים, בכללן עדויות היסטוריות נדירות שהיו בחלקן על סף ההכחדה או הרס. החומרים נסרקים, משוחזרים, נשמרים על תקליטורים ומשמשים לצורכי לימוד ומחקר, הקמת אלבומים, תערוכות, מצגות או הדפסות בודדות ושימור.
מחמוד יזבק
מחמוד יזבק (בערבית: محمود يزبك, תעתיק מדויק: מחמוד יַזְבַּכּ) (נולד ב-5 בדצמבר 1956) הוא היסטוריון ערבי-ישראלי המלמד בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה. שימש בעבר כראש החוג, כיושב-ראש ארגון עדאלה וכנשיא האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם.
ביוגרפיה.
יזבק סיים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה כללית ובהיסטוריה של המזרח התיכון בשנת 1978, תואר שני בהיסטוריה של המזרח התיכון בשנת 1992 מאוניברסיטת חיפה ותואר דוקטור בלימודי המזרח התיכון מהאוניברסיטה העברית בשנת 1998. אחר כך הוא השלים מחקר פוסט-דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד באנגליה בשנת 1999. כיום הוא מלמד בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה; בעבר שימש כראש החוג. מתמחה בהיסטוריה הפוליטית והחברתית של הפלסטינים במאות התשע עשרה והעשרים; בתולדות השלטון העות'מאני על ארץ-ישראל במאות התשע-עשרה והעשרים; בהיסטוריה מקומית של חיפה; בדרך פעולתם של בתי הדין השרעיים ובהיסטוריוגרפיה ישראלית ופלסטינית.
יזבק שימש כדובר ועד המשפחות השכולות של הרוגי אירועי אוקטובר 2000 (אחיינו, ויסאם יזבק, נהרג בהם). הוא חבר הנהלת עדאלה משנת 2004 ובעבר שימש כיושב ראש הארגון.
מתגורר בנצרת. בתו היא חברת הכנסת מטעם מפלגת בל"ד היבה יזבק.
אריה קינג
אריה יצחק קינג (נולד ב-7 בנובמבר 1973) הוא סגן ראש העיר ירושלים, פעיל ימין ישראלי ומקים הקרן לאדמות ישראל. קינג בולט בפעילותו בנושאי ההתיישבות היהודית במזרח ירושלים.
ביוגרפיה.
הוריו של קינג עלו מאנגליה והתיישבו בקיבוץ עלומים. קינג שירת בחיל הים, המשיך את שירותו הצבאי בחטיבת גבעתי בדרגת סגן וסיים ביחידת המסתערבים "שמשון". קינג הוא בעל תואר ראשון במדעי המדינה, אסלאם והמזרח התיכון מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1997 החל בפעילות ציבורית שבמרכזה ניסיונות לייהד את מזרח ירושלים, במסגרת זו פתח את "הלשכה לפניות הציבור במזרח ירושלים". ב-2008 ייסד את הקרן לאדמות ישראל, שפועלת לקניית אדמות בארץ ישראל. לדברי קינג, הקרן קמה "בתגובה למהפך שחל במדיניות קרן קיימת לישראל לפיו החלה קק"ל לסייע בהקמת עיר ערבית ליד רמאללה". הקרן לאדמות ישראל מוצגת כחלופה לקק"ל עבור התורמים הפוטנציאליים.
קינג כיהן כיו"ר האיחוד הלאומי בירושלים משנת 2006 עד שנת 2012. בבחירות למועצת העיר ירושלים ב-2008 היה נציג האיחוד הלאומי ברשימה משותפת עם הבית היהודי, והוא מוקם במקום החמישי (הלא-ריאלי) ברשימה. לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה בחר מרכז מפלגת התקווה את קינג למקום השני בין מועמדי המפלגה, והוא שובץ במקום הרביעי ברשימת עוצמה לישראל, שלא עברה את אחוז החסימה.
ב-2015 פורסם כי קינג רכש את בית ברכה, מתחם כנסייתי נטוש על כביש 60 בסמוך למחנה הפליטים אל-ערוב. המתחם בן 38 דונם סופח למועצה אזורית גוש עציון.
ב-2019 קרא קינג בפוסט פייסבוק להסרת חומות העיר העתיקה בירושלים, בנימוק שנבנו בידי עריץ מוסלמי והסרתן תחבר בין חלקי העיר.
פעילותו במזרח ירושלים.