במהלך נסיגת צה"ל מלבנון במאי 2000, רבים מחיילי צד"ל נמלטו בבהילות לישראל בהשאירם מאחוריהם את רכושם, ולעיתים את משפחותיהם. רובם הגיעו לשער פאטמה ונאלצו לחכות מספר שעות עד שאושר להם לעבור לישראל. במהלך ההמתנה אירעו חילופי אש עם לוחמי חזבאללה. בשבועות שלאחר הנסיגה התרחשו באזור השער שורה של הפגנות, מקרי השלכות אבנים ופגיעות בגדר המערכת. אזור השער הוכרז כשטח צבאי סגור, ובעלי העסקים במעבר נאלצו לסגור אותם. המעבר היה עוד פתוח מדי פעם למעבר פועלים מלבנון, אך לאחר שורה של תקריות נסגר סופית ב-2003.
תוכנית מקלין
תוכנית מקלין הוא שמה של תוכנית המתאר הראשונה של ירושלים. היא נערכה בשנת 1918 על ידי האדריכל ויליאם מקלין על פי הזמנה של מושל ירושלים, רונלד סטורס.
רקע.
ב-9 בדצמבר 1917, לאחר 400 שנות שלטון עות'מאני, נכנעה ירושלים בפני הצבא הבריטי. יומיים לאחר מכן ערך הגנרל אלנבי טקס לרגלי המצודה במגדל דוד, בו הכריז על העקרונות שינחו את השלטון הבריטי בארץ, ועל תוכניותיו בנוגע לעתיד ירושלים. בין היתר, הכריז אלנבי על נקיטת צעדים לשימור הסטטוס קוו בעיר, וכל על שמירת המקומות הקדושים לכל הדתות.
למושל ירושלים מונה רונלד סטורס, אדם משכיל ורחב אופקים, שביקש לשים קץ להזנחה ולחוסר התכנון והאנרכיה, שאפיינו את ירושלים בתקופה העות'מאנית. זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד פרסם סטורס פקודות, צווים מנהליים ותקנות הנוגעים לבנייה בירושלים, דוגמת החובה לצפות בתים חדשים באבן. תקנה חשובה שהתייחסה לבנייה בקרבת העיר העתיקה קבעה כי: "שום אדם לא יהרוס, ישכלל, יחליף או יתקן תבנית כל בנין בירושלים או בסביבותיה, בתוך קוטר של 2,500 מטרים משער שכם, עד שיקבל רישיון בכתב מהמושל הצבאי".
התוכנית.
בשנת 1918 הזמין סטורס את האדריכל ויליאם מקלין להכין תוכנית שתתווה קווים לתכנון ירושלים ובנייתה כעיר מודרנית. מקלין שימש אז כאדריכל העיר אלכסנדריה שבמצרים, והיה בעל ניסיון בתכנון ערים. במשך שלושה חודשים עמל מקלין על התוכנית, שהתבססה על אבחנה בין ארבעה אזורים בעיר, שהוגדרו כבעלי אופי ועתיד אורבני ותכנוני שונים:
התוכנית ראתה בעיר העתיקה את המוקד האזורי, האדריכלי והרגשי של ירושלים כולה, אך לא הקנתה לה כל משמעות פונקציונלית. כל הדרכים, הרחובות והשבילים הובילו בתוכנית למרחב ירוק סביב החומות, כך שבין העיר העתיקה לעיר החדשה ממערב הפרידו שטחים פתוחים נטולי מבנים כלל. מרחב נוסף הושאר ממזרח ומצפון, לאורך נחל קדרון, בין העיר העתיקה להר הזיתים והר הצופים. כל האזור שממערב לעיר העתיקה יועד לפיתוח כמעט ללא מגבלות, פרט לכך שהמבנים ייבנו לגובה נמוך מאוד ("עד גובה העצים"), כדי להדגיש את הטופוגרפיה ואת קו הרקיע הטבעיים של ירושלים, וכדי לא להאפיל על העיר העתיקה. מקלין ראה בשיפור מערכת הרחובות משימת-על, ולכן יצר תשתית מוקפדת מאוד של מערכת כבישים, שיובילו לאגן העיר העתיקה. במקביל מציעה תוכניתו מערכת כבישי טבעת, שיגדירו את מרחב העיר, ויקשרו את אזורי המגורים עם השטחים הציבוריים.
תוכנית מקלין התמקדה לא רק בתכנון הרעיוני, אלא גם במרכיבים האדריכליים. כך למשל, נאסר השימוש בחומרי בנייה זרים כגון פח גלי, טיח או בטון, או שימוש בתבניות בנייה מסורתיות, כמו כיפות או גגות מרוצפי אבן. תקנות אלו נועדו ליצור אחידות והרמוניה לכל העיר.
ביקורת על התוכנית.
לתוכנית מקלין מספר חסרונות, הנובעים בעיקרם מהיותה תאורטית בעיקרה, ללא התחשבות בטופוגרפיה הייחודית של ירושלים, או בהיבטים החברתיים הייחודיים של העיר. כן נטען שהתוכנית לוקה בסכמתיות יתר ובראייה רומנטית של ירושלים. בשל כך היא נתקלה בהתנגדות, בעיקר מצד תושבי העיר היהודים, שקבלו על כי התוכנית מתעלמת מהאופי ומהמרקם החברתי הייחודי של ירושלים, המוגדרת כבר דורות על פי אזורי מגורים של בני דתות שונים.
בעיות אלו הביאו את סטורס לזנוח את תוכנית מקלין. הוא הקים את האגודה למען ירושלים והזמין את צ'ארלס רוברט אשבי, לתכנן תוכנית אב חלופית לירושלים. גם תוכנית זו לא נתקבלה, ולאחריה תוכננה תוכנית אב נוספת, הפעם על ידי פטריק גדס. למרות דחייתה של תוכנית מקלין, התשתית התכנונית של הכבישים בה נתקבלה בכל תוכניות המתאר הבאות של ירושלים, וחלקים ממנה (בעיקר תוכנית כבישי הטבעת) הוגשמו בפועל רק בראשית שנות האלפיים. עיקרון נוסף שיושם כבר מהתחלה הוא פינוי המבנים סביב העיר העתיקה, והשארת שטח ירוק סביב החומות.
פריי (מיתולוגיה)
נמל התעופה הבין-לאומי של פרנקפורט
נמל התעופה הבינלאומי של פרנקפורט (בגרמנית: Flughafen Frankfurt am Main) הוא נמל התעופה הגדול והחשוב בגרמניה, הנמל השני בגודלו באירופה, והשמיני בגודלו בעולם מבחינת תעבורת נוסעים. הנמל ממוקם כ-11 ק"מ דרומית מערבית ממרכז העיר פרנקפורט, ומשמש כבסיס פעולה המרכזי של חברת לופטהאנזה.
דרום-מערבית לנמל פעל עד שנת 2005 בסיס של חיל האוויר האמריקאי ("Rhein-Main Air Base"). עם סגירתו נמכר השטח לחברת פראפורט לשם הרחבת הנמל האזרחי. נכון לשנת 2010 פועלים בנמל שני טרמינלי נוסעים, וישנן תוכניות לבנות טרמינל נוסף (טרמינל 3) בשנים הקרובות. הרחבה מתוכננת נוספת היא בניית מסלול טיסה נוסף כדי להגביר את היכולת להתמודד עם המראות ונחיתות מרובות של מטוסים בעל גוף רחב (דוגמת האיירבוס A380), אשר הסתיים בשנת 2010.
היסטוריה.
"שדה התעופה ריין-מיין" נפתח בשנת 1936 והיה לשדה התעופה השני בגודלו בגרמניה, אחרי נמל התעופה ברלין טמפלהוף. במרוצת שנות מלחמת העולם השנייה עיקר שימושו היה למטרות צבאיות, ובקרבתו הוקם מחנה הריכוז וואלדורף, שאוכלס בנשים אשר עבדו בשדה.
לאחר המלחמה, הוא שימש כשדה התעופה המרכזי לטובת הגשר האווירי לברלין בגיחות שבוצעו על ידי חיל האוויר האמריקאי, ובשנת 1955, קבעה אותו חברת לופטהאנזה כנמל התעופה המרכזי לפעילותה הבינלאומית.
רק בשנת 1972 החל הנמל לתפוס חשיבות בין שדות התעופה בעולם, כשנפתח הטרמינל החדש המרכזי בו (כיום טרמינל 1), הבנוי בצורה מלבנית ארוכה אשר איפשרה בהמשך מספר הרחבות של הטרמינל. בשנת 1994 נסתיימה בניית טרמינל 2 של השדה, ובניית הרכבת העילית המקשרת בין הטרמינלים.
מבנה השדה.
טרמינל 1 בשדה מורכב מ-3 מסדרונות עם שרוולי אוויר (מסומנים A-C). בטרמינל זה התבצעו בשנים האחרונות שדרוגים לעגינה ושינוע נוסעים למטוס ה-A380 של איירבוס, בטרם ייכנס לשימוש על ידי חברת לופטהאנזה. טרמינל 2 הוסיף עוד שני מסדרונות (D ו-E). בנוסף פועל בשדה טרמינל מיוחד לנוסעי מחלקה ראשונה בטיסות של חברת לופטהנזה, המכיל מסעדה מפוארת, חדר סיגרים, וספא רחצה. הנוסעים מובלים משם לטיסותיהם השונות באמצעות רכבי מרצדס בנסיעות פרטיות עד למטוס. בצמוד לטרמינל 1 פועל מלון של חברת שרתון.
בשדה מופעלת במקביל לטרמינלים תחנת רכבת ממנה ניתן להגיע למרכז העיר פרנקפורט (באמצעות ה-S-Bahn), או לערים מרוחקות יותר המקבלות שירות מנמל התעופה (באמצעות רכבות R, IC, ICE).
פרייר
גשר שלוש
גשר שְלוּש הוא גשר ברזל ברחוב שלוש בשכונת נווה צדק בתל אביב-יפו. גשר הברזל מחבר את רחוב אילת ליד שכונת פלורנטין עם רחוב שלוש בשכונת נווה צדק. הגשר נבנה מעל המבתר שנחפר בגבולה הדרומי של נווה צדק לצורך הנחת מסילת הרכבת יפו–ירושלים בשלהי המאה ה-19, ונחשב לגשר המודרני הראשון שהוקם בתל אביב יפו (הקדים את גשר יהודה הימית ביותר מ-30 שנה). אורכו של הגשר 8 מטרים, גובהו 5 מטרים ורוחבו 4 מטרים.
היסטוריה.
ב-1892 עבר להתגורר בשכונת נווה צדק אהרן שלוש, מראשי העדה הספרדית ביפו, צורף, חלפן כספים וסוחר קרקעות. שלוש היה נוסע ליפו בכרכרה מדי יום, לחנות התכשיטים שבבעלותו. באחת הפעמים התהפכה כרכרתו במהלך חציית המבתר שבו עברה מסילת הברזל (כיום פארק המסילה), והוא נפצע. מושל יפו, ששמע על המקרה, ציווה על הקמת גשר בין גדות המבתר, שלימים נקרא על שמו של שלוש. את הגשר הקימה "החברה הפריזאית לעבודות ציבוריות ולבנייה", החברה הצרפתית שבנתה את מסילת הרכבת מיפו לירושלים, שהושלמה באותה שנה.
בתקופת המנדט הבריטי הוגבה מבנה הגשר, כדי לאפשר את מעבר הרכבות הבריטיות שהיו גבוהות יותר מאלה העות'מאניות (כיום עדיין ניתן להבחין בהבדל אבני הגשר המקורי לאבני ההגבהה המנדטורית). תיאור של הגשר מופיע גם בציורה של ציונה תג'ר "הרכבת בנווה צדק" (1928).
בשנת 2000, הוכרז כמבנה מסוכן, ועיריית תל אביב ביצע בו שיקום. השיפוץ כלל חיזוק קורות הפלדה והמעקות, והחלפת אלמנטים שלא ניתן לשפץ.
עם השלמת הקמת הקו האדום של הרכבת הקלה, עתידה זו לעבור בנתיב ההיסטורי. מוצא הרכבת התחתית אמור להיות בשכונת נווה צדק ולעבור לנתיב עילי ליפו בסמוך לתחנת הרכבת יפו המשופצת, דרך שדרות ירושלים עד לבת ים. תוכנית לסלילת כביש מהיר מעל נתיב הרכבת הוקפאה בלחץ ועד תושבי השכונה.
באוגוסט 2018 הגשר פורק על ידי חברת נת"ע כחלק מפרויקט בניית המנהרה עבור הרכבת הקלה. באפריל 2019 הושלמה בנייתו מחדש והא נפתח שוב לתנועה. במאי 2020 החלה הקמתו של פארק המסילה מתחת לגשר בתוואי המסילה היסטורי, ומעל למנהרת הרכבת הקלה.
פיאצ'נצה (נפה)
נפת פיאצ'נצה (באיטלקית: Provincia di Piacenza) היא נפה במחוז אמיליה-רומאניה שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 2,589 קמ"ר, ובשנת 2005 התגוררו בה 273,689 נפש. בירתה של הנפה בעיר פיאצ'נצה .
הנפה גובלת בנפת קרמונה, בנפת פאביה ובנפת לודי במחוז לומברדיה בצפון ובמערב, בנפת אלסנדריה במחוז פיימונטה במערב, בנפת פארמה במחוז אמיליה-רומאניה במזרח, בנפת ג'נובה במחוז ליגוריה בדרום.
אלבטרוס סלבין
מחלת אגירת גליקוגן מסוג 1