דוד ליניבסקי
דוד לינבסקי
זליג רבינוביץ'
זליג רבינוביץ' (נולד ב-12 במאי 1966) הוא איש תקשורת ישראלי, מנכ"ל תיאטרון יידישפיל, ומכהן כמנכ"ל משותף של "אשכולות" - החברה לזכויות מבצעים של אמני ישראל.
ביוגרפיה.
רבינוביץ' נולד גדל והתחנך בירושלים. בתיכון למד במכללת אורט ירושלים, אך סיים ללא תעודת בגרות. שרת בצה"ל בשנים 1984 -1987 בחיל הקשר.
את דרכו ברשות השידור החל רבינוביץ' בשנת 1988 כעוזר צלם זמני ומאוחר יותר כצלם. פריצת דרכו התרחשה ב-11 בספטמבר 2001 כאשר במהלך ביקור פרטי בניו יורק נקלע לאירוע הטרור שהתרחש שם באותו יום. הוא היה לישראלי הראשון שתיעד את זירת אסון התאומים והעביר צילומים ודיווחים מהשטח אל מערכת החדשות.
בשנים 2001–2003 כיהן רבינוביץ' כסגן יו"ר ועד עובדי עיתונות והפקה ברשות השידור כנציג הצלמים, בתקופה זו עסק בקידום העובדים הארעיים ובעלי הדרגות הנמוכות ברשות. מתוקף תפקידו בוועד ניהל משא ומתן עם מנכ"ל רשות השידור יוסף בראל והיה למקורבו. באוקטובר 2002 מונה לסגן מנהל מחלקת צילום. זאת למרות שעובד אחר שימש בתפקיד לאחר שזכה במכרז. שנה אחר כך מינה אותו בראל לתפקיד מנהל משאבים של ערוץ 1 וחבר הנהלה. נגד המינוי הוגשה עתירה לבית הדין לעבודה, מאחר שמונה לתפקיד ללא מכרז, ללא השכלה או הכשרה על פי תנאי הסף של הרשות. וגם מבקר המדינה יצא נגד המינוי. בעקבות העתירה הופסקה העסקתו בתפקיד, עם זאת המשיך להשתתף בישיבות ההנהלה.
בשנת 2003 החל רבינוביץ' את דרכו כמפיק. בתחילה בחדשות המקומיות של הערוץ הראשון כמפיק בתוכנית המגזין "ראשון בכל מקום". בין השנים 2004–2007 התקדם ושימש כמפיק "יומן השבוע" ולאחר מכן יותר כיהן כשנתיים נוספות כמפיק התוכנית "פוליטיקה".
בתחילת 2011 מונה למנהל ההקמה של הערוץ החדשות הבינלאומי של רשות השידור. את המינוי החליט לבחון מבקר המדינה, מיכה לינדנשטראוס, זאת לאור תלונות שהגיעו למבקר ולנוכח הדחתו הקודמת מתפקיד מנהל המשאבים עקב חוסר התאמה. בסוף אותה שנה מונה לעוזרו הבכיר של מנכ"ל רשות השידור, יוני בן מנחם. על המינוי נמתחה ביקורת וחברים במליאת רשות השידור דרשו למנות מחליף לרבינוביץ'. אך בן מנחם הבהיר, בוועדה לביקורת המדינה, כי רבינוביץ' לא יטפל בענייני כוח-אדם ניהול ישיר של עובדים והפקות. בנוסף לא נערך כנדרש מכרז לתפקיד. בספטמבר 2012 פורסם לבסוף מכרז, אך תנאי הסף שלו הונמכו כך שיתאימו לרבינוביץ'. במקום תואר אקדמי, תנאי הסף עמדו על 10 שנות ניסיון תעסוקתי ברשות.
מינויו של רבינוביץ' עורר התנגדות רבה בעיקר בקרב אגודת העיתונאים, התנגדות שהביאה לתביעות מצדה בבית המשפט. לטענת אגודת העיתונאים מינויו של רבינוביץ' נעשה שלא כדין כיוון שהוא היה חסר תואר אקדמי וזאת בניגוד לתנאים שמציבים חוזר נציבות שירות המדינה והתקשי"ר. למרות ההתנגדות, בית המשפט דחה את התביעה והתיר את מינוי, אך קבע כי לא יעסוק ברפורמה ברשות השידור. אולם שבועיים אחר כך, בטקס החתימה על הרפורמה, הוכרז כי רבינוביץ' יהיה "מרכז" הרפורמה. באפריל 2013 אגודת העיתונאים בתל אביב דרשה לאסור או להטיל קנס על רבינוביץ' ועל רשות השידור, בגין ביזיון בית המשפט, לאחר שהתעלמו מצו מניעה האוסר על רבינוביץ' לתת הנחיות לדרג המקצועי ולעסוק בענייני כוח-אדם ומינויים.
בתחילת 2014 פרסם העיתונאי רז שכניק כתבת תחקיר על התנהלות רשות השידור תחת ניהולם של בן מנחם ורבינוביץ', אחר כך פרסם נתי טוקר תחקיר ב"TheMarker", וגם העיתונאי רביב דרוקר פרסם תחקיר שבדק האם כספי רשות השידור זרמו לכיסים פרטיים. בעקבות התחקירים נפתחה חקירת משטרה . אך ביולי 2019 הודיעה פרקליטות המדינה, כי תיקי החקירה נסגרו, עקב חוסר ראיות.
בקיץ 2013, החל רבינוביץ' להציג את עצמו בפורמים שונים כ"מנהל החדשות" של רשות השידור, למרות שתפקיד כזה מעולם לא היה קיים ברשות והוא לא מונה לו באופן רשמי.
זמן קצר אחר כך הוגשה תלונה למבקר המדינה נגד רבינוביץ' בגין התחזות.
באוקטובר 2013 מונה רבינוביץ' ליו"ר הוועדה הישראלית למדרוג.
בקיץ 2014, לאחר ההחלטה על פירוק רשות השידור והדחת המנכ"ל יוני בן מנחם, מונה רבינוביץ' לתפקיד מפיק תוכנית האקטואליה של יום שישי, "יומן", בהגשת איילה חסון. בנובמבר 2014 מונה למפיק אירועי האירוויזיון. אך זמן קצר אחר כך ויתר על התפקיד, לאחר שהתברר לו כי לא יעמוד בראש המשלחת לאירוויזיון, ולאחר שברשות השידור החליטו באותה שנה לקיים שיתוף-פעולה עם זכיינית ערוץ 2 קשת, במסגרתו הזוכה בתוכנית "הכוכב הבא" ייצג את ישראל בתחרות.
בספטמבר 2014 החל הממונה על השכר משרד האוצר לבדוק את העלייה בדרגות השכר של רבינוביץ' בעת שכיהן כעוזר המנכ"ל. רבינוביץ' ביקש לקבל 90% משכר המנכ"ל, אך הבקשה סורבה. ביוני 2015 רבינוביץ' נדרש להחזיר לרשות אלפי שקלים בגין הפרשי שכר ששולמו לו, שלא כדין.
בשנת 2015 עזב רבינוביץ' מונה למשנה למנכ"ל תיאטרון יידישפיל, ואחר כך למנכ"ל.
משנת 2016 חבר במדור תיאטרון פרינג', המועצה הישראלית לתרבות ואמנות, משרד התרבות והספורט.
החל משנת 2020 מגיש זליג רבינוביץ' את תוכנית התרבות "המוסף עם זליג רבינוביץ" ברדיו תל אביב 102.
במאי 2021 נבחר כמנכ"ל משותף של חברת "אשכולות"- החברה לזכויות מבצעים של אמני ישראל.
תעודות הוקרה.
בחודש ספטמבר 2013 זכה רבינוביץ' לתעודת הוקרה מהאגודה לזכות הציבור לדעת על פועלו למען תוכן ציוני, יהודי וערכי בשידור הציבורי.
חיים גולדברג (חגי)
חיים גולדברג (ביידיש: ח. גאָלדבערג; בכתב לטיני: H. Goldberg; 1888 או 1890, לוקוב, פלך שדלץ, פולין הרוסית – 1943, גטו ביאליסטוק), שנודע בכינויו האמנותי חַגַּי, היה גרפיקאי, מעצב גרפי, צלם, מאייר ודַּפָּס יהודי פולני ורשאי וכן סופר ומשורר בעברית וביידיש.
ביוגרפיה.
חיים ישראל גולדברג נולד בעיירה לוּקוֹב שבפלך שדלץ בפולין הרוסית (כיום במחוז לובלין שבפולין) במשפחה חסידות, בנם של פייגה לבית ניסנבאום וזלמן גולדברג. קיבל חינוך יהודי מסורתי ולמד בישיבה בעירו, אך משהתגלו בו כישרונות אמנותיים, עזב את הישיבה ונסע לגרמניה ללמוד אמנות בסדנאות ובבתי ספר לאמנות. ב-1912 שב לפולין, לעיר הפלך ורשה, ופתח סטודיו לצילום. בתוך זמן קצר שכרה ההוצאה "יהודִיה" שבבעלות העיתון היידי "היינט" את שירותיו כמעצב גרפי בהפקת כרטיסי ברכה וגלויות. את הכרטיסים הצבעוניים יצר בשיטה משולבת, תוך שהוא יוצר סגנון משלו בנישה זו של אמנות יהודית. תחילה צילם בסטודיו שלו סצנות מבוימות בגילום שחקנים חובבים, בביגוד ובתפאורה מתאימים, ולאחר מכן השתמש בטכניקות של ציור וגרפיקה כדי להוסיף לתמונות אלמנטים מצוירים ואיחולים מחורזים קצרים ביידיש שחיבר. כך יצר סדרות של גלויות פופולריות בנושאים שונים – איגרות שנה טובה, גלויות בנושא משלחי יד יהודיים ועוד.
חוקר האמנות היהודית והפולקלור שלום צבר מגדיר את גולדברג כ"אולי החשוב מבין מעצבי הגלויות לשנה טובה שפעלו בפולין בראשית המאה ה-20... אמנם לא היה אמן מן השורה הראשונה, אך לכישוריו המגוונים כצלם, צייר חובב, מעצב גרפי ואף משורר לעת מצוא נמצאה במה מתאימה בעיצוב כרטיסי-הברכה. לפני שהודפסה הגרסה הסופית הוסיף גולדברג לתצלום הסצנה שבוימה בסטודיו שלו את הפרטים האחרונים: ציור יסודות נחוצים, ריטוש, המילים 'לשנה טובה' ולבסוף לוחית עיטורית, ובה חרוזים קלים ביידיש ה'מסבירים' את התמונה".
באותן שנים הוציא גם עלונים וקבצים הומוריסטיים, בכינוי שלקח לעצמו, "חגי". החל בסוף העשור השני של המאה ה-20 אייר שורה של ספרי ילדים ביידיש ובעברית שראו אור בוורשה, בהם
הספרייה העברית המצוירת לילדים "שִׁבֳּלִים" ('שיבולים') – סדרה של כ-70 חוברות מנוקדות ומצוירות, ברובן עיבודים של מעשיות עם (הוצאת א. גיטלין, תחילת שנות ה-20);
"אגדות יָוָן" (המיתולוגיה היוונית, 3 כרכים, א. גיטלין, תרפ"ב) בעברית בעיבוד אליעזר מיטרוֹפּוֹליטַנסקי ובמהדורה יידית מקבילה בתרגום ה"ז: "גריכישע מיטן: (לעגענדען)" (1922);
מספרי ספריית "ציל צליל" העברית לפעוטות של הוצאת תרבות בוורשה, שאת ספריה גם עיצב והדפיס;
והמקראה העברית "צפרירים" מאת יצחק קצנלסון ויצחק ברקמן (אחיספר, אמצע שנות ה-20).
כמו כן, הִרבה לצייר שערי ספרים, בהם שער הסדרה לילדים "מעשהלאך פון דער גאנצער וועלט" ('מעשיות מכל העולם') מאת יוסף ראווין (הוצאת א. גיטלין, תחילת שנות ה-20) ושער ספר היובל השני של העיתון "היַינט" (1938).
בשנות ה-20 פתח ברחוב קרוּלֶבסקה 25 בוורשה בית דפוס וסטודיו לצינקוגרפיה אמנותית בשם "גראפיקוֹן" (גראפיקאָן, Grafikon). בבית המלאכה, שבו עבדה לצדו אשתו אסתר, עיצב גופנים, קישוטי דפוס וליתוגרפיה והכין גלופות עבור מספר הוצאות ועיתונים.
לצד חיבתו לחריזת חרוזי שיר ולציור עמודי שער, רחש גולדברג אהבה מיוחדת להכנת אותיות. הוא שאף לשפר את הטיפוגרפיה העברית (בעיקר בהקשר לדפוס היהודי בפולין), שכן סבר שהיא טעונת שיפור ופוגמת בהנאה מהקריאה, וביקש להגות כתב חדש, שיתאים למילה החיה. בשנת 1922 פרסם בכתב העת הביבליוגרפי "ביכער-וועלט" ('עולם הספרים') של קולטור-ליגע מאמר על הצורך ברפורמה ובמודרניזציה של הגופן העברי. הוא השקיע מאמץ ניכר בסקיצות לאותיות. עבודות השרטוט שלו, שאותן פרסם בעיתונים עבריים ויידיים, מצטיינות בדמיון רב.
בשנות ה-30 פרסם שירים וסיפורים בעברית וביידיש בכתבי עת לילדים כגון "עולמי הקטן". שירים וסיפורים משלו התפרסמו גם הופיעו בספרים, שאת חלקם אייר ואף הדפיס בעצמו עם חידושיו הטיפוגרפיים.
גולדברג היה ממייסדי אגודת האמנים הפלסטיים היהודים בפולין וחבר פעיל בה.