במלחמת העולם השנייה הוקם בסיס של צבא ארצות הברית מחוץ לעיר. בבסיס שירתו כ-70,000 חיילים שיצאו ממנו לפעולות באוקיינוס השקט ובגינאה החדשה. בשנת 1971 הוקם סכר על נהר פיצרוי כדי להבטיח את אספקת המים לעיר.
העיקרון הקופרניקני
העיקרון הקופרניקני (אנגלית: Copernican principle) הוא עיקרון בפילוסופיה של המדע, ובקוסמולוגיה בפרט, שדן במקומו של כדור הארץ ביקום ובמעמדו בו. לפי עיקרון זה, כדור הארץ אינו במרכז היקום ואינו בעל מעמד חשוב ומיוחד. ההבדל בין עיקרון זה למודלים הגיאוצנטרי וההליוצנטרי הוא שהמודלים דנים במקומו הפיזי של כדור הארץ, ולמעשה הם מקרה פרטי של העיקרון. העיקרון הוא הרעיון המנחה בקביעת עקרון הממוצעות, וניתן להרחיב אותו עבור האדם ולטעון שהאדם אינו צופה ביקום מנקודה שיש בה ייחוד כלשהו על פני נקודה אחרת.
את העיקרון קבע האסטרונום ניקולאוס קופרניקוס, והוא הוביל למהפכה תפיסתית בנושא מקומו של כדור הארץ ושל האדם ביקום, מהפכה הקרויה המהפכה הקופרניקאית. טרם המהפכה, העדיפו גורמים דתיים להעמיד את כדור הארץ והאדם במרכז היקום, כאשר היקום סובב סביבם, מתוך התפיסה הרווחת שהעולם נברא עבור האדם. העיקרון הקופרניקני מבטל את מרכזיותו של האדם ומציב אותו כחלק מן היקום.
העיקרון מעולם לא הוכח, וקיימת דעה שלא ניתן להוכיחו. עם זאת, במהלך השנים הצטברו ראיות שמחזקות אותו. ראשית, קופרניקוס הציב את כדור הארץ ככוכב לכת מבין מספר כוכבי לכת שסובבים את השמש. לאחר מכן גילה ויליאם הרשל שמערכת השמש מקיפה את גלקסיית שביל החלב יחד עם כוכבים רבים אחרים. אדווין האבל גילה ששביל החלב הוא גלקסיה אחת מני רבות. רצף תגליות זה הניח את היסודות לפיתוחה של תאוריית המפץ הגדול והקוסמולוגיה המודרנית. מאמרים מודרניים מנסים לבחון את העיקרון בדרכים שונות כמו חקירת קרינת הרקע הקוסמית והסחה לאדום שלה.
מאחר שלא ברור אם העיקרון נכון, פיזיקאים בונים מודלים הכוללים את העיקרון ומודלים מחוסרי העיקרון. דוגמה לבעיה בשימוש בעיקרון היא התאוצה בהתפשטות היקום. היקום מתפשט בתאוצה הולכת וגדלה, דבר שקשה להסבירו בהנחה שהיקום אחיד מכל נקודה שממנה צופים בו (איזוטרופי). נהוג לקרוא לגורם התאוצה אנרגיה אפלה ולשינוי בתאוצה הקבוע הקוסמולוגי. בהנחה שלכדור הארץ מקום ביקום באזור בעל צפיפות נמוכה במיוחד, ניתן לשער את קיומם של אזורים צפופים יותר ביקום שהכבידה שלהם גורמת לתאוצה זו.
מכללת אפרתה
מכללת אפרתה שבירושלים (בית המדרש למורות של 'המזרחי') נוסדה בשנת תרפ"ד (1924) על ידי תנועת המזרחי כדי להכשיר מחנכות ברוח החינוך הציוני-דתי. ב-95 שנות קיומה הכשירה המכללה האקדמית אלפי בוגרות, והן משמשות כמורות, כמנהלות וכמפקחות במערכת החינוך הממלכתית דתית בישראל ובתפוצות. המכללה מוסמכת להעניק לבוגרותיה תואר .B.Ed ותואר .M.Ed במגוון חוגים והתמחויות. כמו כן מנפיקה המכללה לבוגרותיה תעודת הוראה בהתמחות שלמדו.
היסטוריה וציוני דרך.
חמש שנים לאחר שנוסד 'בית המדרש למורים של המזרחי' (מכללת ליפשיץ כיום) הוחלט בוועידת תנועת 'המזרחי' בקרלסבד לייסד בית מדרש למורות ברוח ציונית-דתית ונקבעו עיקרי תוכנית הלימודים, אולם יישום ההחלטה התעכב. לבסוף הזמין המרכז העולמי של 'המזרחי' את ד"ר אהרון ליברמן (תרל"א-תש"י, 1950-1870) שהיה רב ומחנך במוסדות 'עדת ישראל' בברלין, לנהל את המוסד.
בראש חודש אייר תרפ"ד (1924) נפתח 'בית המדרש למורות של המזרחי' בביתו של שאול נפתלי שבשכונת רוחמה בירושלים ובד' באייר תרפ"ד בשעה 8:00 החלו הלימודים.
שמות המוסד.
עם ייסודו בשנת תרפ"ד (1924) נקרא המוסד 'בית המדרש למורות של המזרחי'. אולם בראשית שנות החמישים עם ארגון מערכת החינוך הממלכתית במדינת ישראל, התבקשו ראשי המוסד להחליף את שמו על מנת לא לזהות אותו עם מפלגה או עם ארגון מסוימים. בשנת תשי"ד (1954) נבחר השם החדש - 'בית המדרש ממ"ד למורות וגננות אפרתה' ובשמו המקוצר - 'סמינר אפרתה למורות וגננות' - על שם מיקומו בדרך בית לחם היא אפרתה שבירושלים, וכרמז לאישיותה של מרים הנביאה, שנקראה 'אפרת' על פי המדרש והייתה "מורה לנשים" ו"פָרו ורָבו ישראל על ידה".
בשנת תשנ"ד (1994) עם קבלת ההסמכה מהמועצה להשכלה גבוהה להעניק תואר ראשון (B.Ed) לבוגרות המוסד - שונה שמו ל'אפרתה - המכללה האקדמית לחינוך'.
בשנת תש"ע (2010) התאחדה המכללה עם מכללת 'אמונה' השכנה, ושתי המכללות התפצלו לשני בתי ספר הפועלים תחת מכללה מאוחדת אחת: בית הספר 'אמונה' לאומנויות ובית הספר 'אפרתה' לחינוך ולהוראה. שמה של המכללה המאוחדת כיום הוא 'מכללת אמונה-אפרתה - המכללה האקדמית לחינוך ולאמנויות'.
מנהלי המוסד.
בשנות קיומו של המוסד ניהלו אותו אישים שונים:
'אפרתה' כיום.
בשנת תשע"ט (2019) אפרתה מציינת 95 שנה להיווסדה. כיום לומדות במכללה כ-1,300 סטודנטיות במגוון המסלולים והתוכניות וסגל המורים מונה כ-200 מרצים.
סגל המורים.
במהלך השנים לימדו בסמינר מורים ידועים כמו: פרופ' יחזקאל קוטשר שלימד לשון, פרופ' נחמה ליבוביץ שלימדה תנ"ך, המשוררת זלדה, ד"ר לאה חובב ועוד רבים אחרים.
כיום מונה סגל ההוראה במכללה כ-200 מרצים ואנשי סגל.
תוכניות הלימודים.
תוכניות הלימודים לתואר ראשון (.B.Ed) ותעודת הוראה.
במכללה יש ארבעה מסלולי לימוד לתואר ראשון:
המכללה נותנת אפשרות - שילוב של לימודי הוראת תנ"ך בכמה מדרשות בארץ במקום לימוד תנ"ך במכללה עצמה.
הלימודים לתואר ראשון נמשכים ארבע שנים ובסופן מקבלות הסטודנטיות תואר ראשון (.B.Ed) ותעודת הוראה בחוג (או בחוגים) שבהם התמחו.
תוכניות הלימודים לתואר שני (M.Ed).
מתקיימות שתי תוכניות של הלימודים לתואר שני:
הסבת אקדמאים להוראה.
מסלול זה מיועד לבעלי תואר ראשון המעוניינים לקבל תעודת הוראה. במסלול אפשר לקבל תעודת הוראה במסלולים: גן, חינוך מיוחד ועל יסודי (חוג לימודים אחד מהחוגים הבאים: תנ"ך, ספרות, אזרחות, היסטוריה, לשון, חינוך חברתי קהילתי ותושב"ע).
לימודי השלמה ל-B.Ed..
התוכנית מיועדת לבעלי תעודת הוראה (או תעודת מורה מוסמך בכיר) המעוניינים להשלים את לימודיהם לתואר .B.Ed.
התוכנית כוללת שלושה תחומי לימוד על פי מתווה המל"ג החדש:
מסלולי הלימוד בתוכנית: גיל הרך, חינוך מיוחד, על יסודי בהתמחויות: תנ"ך, תושב"ע, לשון, היסטוריה, אזרחות וספרות.
יחידת ההתמחות והכניסה להוראה.
במכללה קיימת יחידת ההתמחות (סטאז') המקיימת סדנאות סטאז' לסטודנטיות המתמחות בהוראה במסלולים השונים. בסיומה של הסדנה הסטודנטית מקבל רישיון הוראה מטעם משרד החינוך.
היחידה מקיימת גם סדנאות כניסה להוראה בשנת ההוראה הראשונה של הסטודנטית המוכרות לאופק חדש ונצברות כשעות השתלמות.
מריה גופרט-מאייר
מריה גופרט-מאייר (באנגלית: Maria Goeppert-Mayer; 28 ביוני 1906 - 20 בפברואר 1972) הייתה פיזיקאית אמריקאית ילידת גרמניה, זוכת פרס נובל לפיזיקה על תגליותיה בנושא מודל הקליפות של הגרעין (). היא הייתה לאישה השנייה שזכתה בפרס נובל לפיזיקה, אחרי מארי קירי. בעבודת הדוקטורט שלה, הציגה את התזה בדבר הבליעה הדו פוטונית על ידי אטומים, תזה שהוכחה לאחר מכן עם התפתחות אמצעים לאימותה בניסוי.
ראשית דרכה.
גופרט-מאייר נולדה בעיר קטוביץ שבפרוסיה ב-28 ביוני 1906, הבת היחידה של פרידריך גופרט ושל אשתו מריה לבית וולף. בשנת 1910 היא עברה עם משפחתה לגטינגן כאשר אביה, פרופסור דור שישי באוניברסיטה, התמנה לפרופסור לרפואת ילדים באוניברסיטת גטינגן.
גופרט-מאייר התחנכה בההרה טכנישה בגנטיגן, בית ספר לבנות ממעמד בינוני ששאפו להשכלה גבוהה. בשנת 1921 היא החלה ללמוד בפרואנשטודיאום, בית ספר תיכון פרטי שמטרתו להכין את הבנות ללימודים באוניברסיטה. בשנת 1924 נכנסה גופרט-מאייר לאוניברסיטת גטינגן, שם למדה מתמטיקה.
מאוחר יותר החלה גופרט-מאייר להתעניין בפיזיקה, ובחרה להמשיך לדוקטורט בתחום זה בשנת 1930. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בתאוריית אפשרות הבליעה הדו-פוטונית על ידי אטומים. יוג'ין ויגנר תיאר מאוחר יותר את התזה שלה כ"יצירת מופת של בהירות ושל מוחשיות". באותו הזמן, האפשרות לאימות התזה שלה על ידי ניסוי נראתה רחוקה. פיתוח הלייזר אפשר את האימות הניסיוני הראשון בשנת 1961, כאשר התגלתה קרינה דו-פוטונית בגביש אירופיום. כיום, יחידת הבליעה הדו-פוטונית לחתך רוחב נקראת גופרט-מאייר.
בשנת 1930 נישאה גופרט-מאייר לג'וזף אדוארד מאייר. השניים נפגשו כאשר מאייר התאכסן אצל משפחת גופרט. בני הזוג עברו לארצות הברית, ארץ המוצא של מאייר, שם הוצע למאייר תפקיד של פרופסור לכימיה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. לבני הזוג נולדו שני ילדים, מריה אן ופיטר קונרד.
חייה בארצות הברית.
כללים מחמירים למניעת נפוטיזם מנעו מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס לשכור את גופרט-מאייר כחברת סגל, אבל היא קיבלה עבודה בתור עוזרת במחלקה לפיזיקה בעבודה עם תכתובת גרמנית. היא קיבלה משכורת נמוכה מאוד. היא לימדה כמה קורסים, ופרסמה מאמר חשוב על התפרקות בטא כפולה.
היה עניין מועט במכניקת הקוונטים באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. בקיץ בשנים 1931- 1933 חזרה גופרט-מאייר לגנטיגן כדי לעבוד עם הבוחן שלה לשעבר על כתיבת מאמר להנדבוך דר פיזיק. זה נגמר כאשר המפלגה הנאצית עלתה לשלטון ב-1933, ואנשי אקדמיה רבים איבדו את מקום עבודתם. גופרט-מאייר נעשתה מעורבת במאמצי סיוע לפליטים.