ב-22 בפברואר 1948 מונה דה יונג לגזבר של קרן "דומלה ניוונהאוס", ויחד עם ארתור לנינג מצא את רוב כספי הקרן שנעלמו בתוך בנק הביטוח לפועלים. הכספים הושבו אליהם והועברו לבניית "מוזיאון פרדיננד דומלה ניוונהאויס" דה יונג ארגן שם תערוכות ב־1959 וב־1969 ועד מותו שימש כמנהל ויושב ראש המוזיאון.
לדברי בנו רודולף, עסק גם בשחזור ספרייתו בפעם השנייה בחייו. התלהב מאוד מתנועת הפרובו (Provobeweging), אחר פעולותיהם עקב, וראה בהם תחייה של הרעיונות האנרכיסטיים. עד ליום מותו נותר צלול דעה.
מכתביו.
חלק ניכר מכתביו נמצא בארכיון ה-International Insitute of Social History באמסטרדם.
אבו מהדי אל-מוהנדס
ג'מאל ג'עפר מוחמד עלי אבראהימי (בערבית: جمال جعفر محمد علي إبراهيمي; 1 ביולי 1954 – 3 בינואר 2020), שנודע בכוניה אבו מהדי אל-מוהנדס, (בערבית: أبو مهدي المهندس) היה פוליטיקאי ואיש מיליציה ממוצא עיראקי-איראני שפיקד על מיליציית גדודי חזבאללה העיראקית ובהמשך שימש כסגן מפקד אל-חשד א-שעבי (כוחות הגיוס העממי), שפעלו נגד המדינה האיסלאמית בעיראק. על פי הדיווחים, הארגונים שעליהם פיקד עמדו בקשרים הדוקים עם כוח קודס של משמרות המהפכה האסלאמית, שעימם שיתף פעולה בעבר בפעולות נגד משטר סדאם חוסיין ואחרי הפלת המשטר שמר עימם על קשרים הדוקים ועל שיתוף פעולה מתמשך.
נגד אל-מוהנדס הועלו טענות רבות של עיסוק בטרור ושל פעילות חבלנית שבה עסק בכווית בשנות השמונים. הוא נידון למוות בבית משפט בכווית שלא בנוכחותו בגלל מעורבותו בהפצצות בכווית בשנת 1983. אל-מוהנדס היה ברשימת הטרוריסטים המיועדים לחיסול של ארצות הברית. הוא נהרג בהתקפה אווירית של ארצות הברית בנמל התעופה הבינלאומי של בגדאד ב-3 בינואר 2020.
ביוגרפיה.
ג'מאל ג'עפר אל-איבראהימי נולד בשנת 1954 בבצרה שבעיראק, לאב ערבי ולאם פרסית. בשנת 1977 הוא סיים את לימודי ההנדסה ובאותה שנה הצטרף למפלגת הדעווה השיעית שהתנגדה לממשלת הבעת'. לאחר שסדאם חוסיין אסר על פעילות מפלגת הדעווה, נמלט ג'מאל בשנת 1979 אל מעבר לגבול, לאהוואז שבאיראן, שם הקימו האיראנים מחנה להכשרת מתנגדי-משטר עיראקיים במטרה לערער את משטרו של סדאם. בשנת 1983 הצטרף למשמרות המהפכה האסלאמית בכווית, בארגון התקפות על שגרירויות של מדינות שתמכו בסדאם במלחמת איראן–עיראק. שעות לאחר ההפצצות על שגרירויות ארצות הברית וצרפת בכווית בדצמבר 1983, הוא נמלט לאיראן. בהמשך הוא הורשע ונידון למוות בהיעדר בית משפט בכווית בגין תכנון הפיגועים. הוא התיישב באיראן, התחתן עם אישה איראנית והפך לאזרח איראני. בהמשך מונה ליועץ צבאי של כוח קודס, וייעץ בתקיפות נגד בסיסים של צבא עיראק בעיר הולדתו בצרה.
הוא חזר לעיראק לאחר הפלישה שהובילה ארצות הברית לעיראק בשנת 2003 ושימש כיועץ ביטחוני לראש הממשלה העיראקי הראשון לאחר הפלישה, אבראהים אל-ג'עפרי. בשנת 2005 הוא נבחר לפרלמנט העיראקי כנציג מפלגת הדעווה במחוז באבל. כאשר הבינו גורמים אמריקניים את זהותו ואת קשריו לפיגועים בשנת 1983, הם העלו את הנושא בפני ראש ממשלת עיראק, נורי אל-מאלכי, בשנת 2006 או 2007. לאחר מכן נמלט אל-מוהנדס לאיראן וחזר לעיראק לאחר נסיגת הכוחות האמריקנים, אז הפך למפקד מיליציית גדודי חזבאללה ובהמשך לסגן מפקד אל-חשד א-שעבי.
ב־3 בינואר 2020 חוסל אל-מוהנדס, יחד עם קאסם סולימאני, בהתקפה אווירית אמריקנית על השיירה שבה נסעו, בסמוך לנמל התעופה הבינלאומי של בגדאד.
אולג מנשיקוב
אולג יבגנייביץ' מנשיקוב (ברוסית: Олег Евгеньевич Меньшиков; נולד ב-8 בנובמבר 1960) הוא שחקן, במאי תיאטרון וזמר רוסי, משמש בתפקיד המנהל האמנותי הנוכחי של תיאטרון ירמולוב במוסקבה.
מנשיקוב ידוע בזכות תפקידיו בסרטים של ניקיטה מיכלקוב "שמש בוגדנית" (1994), "הספר מסיביריה" (1998), "שמש בוגדנית 2: הציפייה" (2010) "שמש בוגדנית 2: המצודה" (2011), כמו גם על הופעתו ב"ממזרח למערב" של רגיס ורנייה (1999).
מנשיקוב זכה בפרס פרס לורנס אוליבייה, בפרס ניקה ושלושה פרסי מדינה של הפדרציה הרוסית הוא גם חתן מסדר הכבוד של הפדרציה הרוסית.
ראשית חייו.
מנשיקוב נולד בסרפוחוב, מחוז מוסקבה, לאב יבגני (יליד 1934), מהנדס צבאי, ולאם ילנה (ילידת 1933), רופאה.
בנוסף לבית הספר הרגיל, מנשיקוב למד בבית ספר למוזיקה, שם ניגן בפסנתר ובכינור . בשנת 1977 נרשם לבית הספר לתיאטרון הגבוה "מיכאיל שצ'פקין", שם למד משחק תחת ולדימיר מונחוב.
קריירה.
מנשיקוב עשה את הופעת הבכורה שלו בסרט הטלוויזיה "ממתין ומקווה" משנת 1980. בשנה שלאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בקולנוע בסרט "יחסי משפחה", שהיה שיתוף הפעולה הראשון שלו עם ניקיטה מיכאלקוב. מנשיקוב המשיך אז לככב בסדרה של סרטים מצליחים שהפכו אותו לכוכב בברית המועצות, כולל "טיסות בחלומות ומציאות", "הליצן החביב עלי", "דרך רחוב מיין עם תזמורת" ו"מון סאונד" אודות קרב מון סאונד. הוא זכה לשבחים על הופעתו ב"דיובה-דיובה" (1992), שעבורה היה מועמד לפרס ניקה, האוסקר הסובייטי.
מנשיקוב משך לראשונה את תשומת הלב הבינלאומית בהפקה של תיאטרון הגלוב "כשהיא רקדה", עבורה זכה בפרס פרס לורנס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה. הוא זכה להצלחה נוספת עם "שמש בוגדנית" של ניקיטה מיכלקוב, בו גילם סוכן נ.ק.ו.ד. מניפולטיבי שהתאבד במהלך הטיהור הגדול של סטלין . "שמש בוגדנית" זכה בפרס הגדול בפסטיבל הקולנוע בקאן ובפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. מנשיקוב שב לגלם מחדש את הדמות בסרטי ההמשך שיצאו בשנים 2010–2011.
בשנת 1996 כיכב מנשיקוב ב"אסיר ההרים" של סרגיי בודרוב, עבורו זכה בפרס ניקה לשחקן הטוב ביותר. הוא המשיך לשתף פעולה עם מיכלקוב בהספר מסיביריה (1998) לצד ג'וליה אורמונד, ובסרטו של רגיס ורנייה "ממזרח למערב" (1999) לצד סנדרין בונאייר וקתרין דנב. הוא הופיע גם בסדרת הטלוויזיה "חשוד עיקרי" (2003), "דוקטור ז'יוואגו (2005) "יועץ ממלכתי" (2005) כאראסט פנדורין וב"אגדה מספר 17" (2013) כאנטולי טראסוב ובסדרה "דוקטור ז'יוואגו" (2006).
בשנת 1997, מנשיקוב היה נשיא חבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של מוסקבה. מאז 2012 משמש כמנהל אמנותי של תיאטרון ירמולובה במוסקבה.
מנשיקוב זכה שלוש פעמים בפרס המדינה של הפדרציה הרוסית על תרומתו הבולטת לאמנות הקולנוע. בשנת 2003 הוענק לו תואר האמן העממי של רוסיה וכן הוענק לו מסדר הכבוד בשנת 2010.
חיים אישיים.
בשנת 2005 נישא מנשיקוב לחברתו השחקנית אנסטסיה צ'רנובה. הוא מתגורר במוסקבה .
משרד החינוך של סוריה
משרד החינוך של סוריה (בערבית: وزارة التربية) הוא משרד ממשלתי של הרפובליקה הערבית הסורית, האחראי על החינוך בסוריה. בשונה ממדינות אחרות, המשרד אחראי רק לרמות ההשכלה הנמוכות, בתי הספר היסודיים והתיכונים, ואילו למוסדות החינוך הגבוה משרד בפני עצמו בשם המשרד להשכלה גבוהה.
החוקה הסורית מבטיחה את הזכות לחינוך לכל אזרח, החינוך הוא בחינם וחובה בבתי הספר היסודיים אך אינו חובה בשלב העל-יסודי ובתשלום מצומצם עבור השכלה באוניברסיטה.
שלבי החינוך.
גני ילדים.
תקופת חינוך שאינה חובה של שנתיים עד שלוש, בהתאם לתוכנית הלימודים הנהוגה בכל גן ילדים. מרבית גני הילדים הם בבעלות המגזר הפרטי או מופעלים על ידי עמותות פרטיות או איגוד הנשים הכללי בסוריה.
חינוך יסודי.
חינוך בסיסי שהוא חינוך חובה וחינם לכל ילד שהגיע לגיל שבע ומחולק ל:
בריאות האישה
בריאות האישה הוא מושג רחב העוסק בהיבטים ביולוגיים, נפשיים וסוציאליים המרכיבים את בריאותן ורווחתן של נשים.
הגדרת מושג זה נפרדת מהמושג "בריאות" באוכלוסייה הכללית וגם שונה מהמושג "בריאות הגבר", בכך שהוא מתמקד בצרכיה של האישה בלבד. זאת מכיוון שחוויית הבריאות והמחלות של נשים שונה מאלה של גברים, בגלל מאפיינים ביולוגיים, חברתיים והתנהגותיים הייחודיים למין הנשי.
בריאות האישה הוא סעיף בבריאות האוכלוסייה, כאשר "בריאות" מוגדרת על ידי ארגון הבריאות העולמי כ"מצב של רווחה גופנית, נפשית וחברתית מוחלטת ולא רק היעדר מחלה או חולשה".
תוחלת החיים.
תוחלת החיים של הנשים גדולה מזו של גברים, וכן שיעורי התמותה נמוכים, ללא קשר לגזע או לאזור הגאוגרפי. מבחינה היסטורית, בעבר שיעורי התמותה בקרב נשים היו גבוהים יותר, בעיקר כתוצאה ממקרי מוות מצד האם (מוות בלידה). במדינות המתועשות, ובמיוחד במדינות המתקדמות ביותר, הפער המגדרי הצטמצם והתהפך בעקבות המהפכה התעשייתית. למרות הבדלים אלו, בתחומי בריאות רבים, נשים חוות מחלות מוקדמות וחמורות יותר מאשר גברים, וכן ההשלכות והתוצאות של המחלות גרועות יותר.
במערכת הבריאות בעולם מבינים בעשורים האחרונים כי נשים זקוקות לטיפול בריאותי רחב ונגיש יותר למערכת הבריאות מאשר גברים. בשנת 2015 ארגון הבריאות העולמי זיהה את עשרת הנושאים המובילים בבריאות האישה כמו מחלות הסרטן, בריאות הרבייה, בריאות האם, נגיף החיסון האנושי (HIV), זיהומים המועברים במגע מיני, אלימות במשפחה, בריאות הנפש והזדקנות.
למרות ההבדלים הללו, גורמי המוות המובילים בארצות הברית דומים אצל גברים ונשים. רבע ממקרי המוות בעולם הם כתוצאה מחלות לב, ואחריהם סרטן, מחלות ריאות ושבץ מוחי. בעוד שלנשים שכיחות נמוכה יותר של מוות כתוצאה מפציעה לא מכוונת והתאבדות, יש להן שכיחות גבוהה יותר של דמנציה.