בשעות בין הערביים של יום שישי, ט' בתשרי תשל"ד – 5 באוקטובר 1973, ערב יום הכיפורים תשל"ד, כשאזרחי ישראל הלכו לבתי הכנסת, הם לא ידעו כי הרמטכ"ל, רב-אלוף דוד אלעזר, החליט בבוקר אותו יום להכריז על מצב כוננות ג' בצבא הסדיר, שהיא הכוננות בדרגה הגבוהה ביותר שלפני מצב לחימה בפועל. הם גם לא ידעו כי למחרת, שבת 6 באוקטובר, תתקיים ישיבת ממשלה שלא מן המניין, שבה ידווחו השרים על הכוננות ועל המתיחות בגבולות.
סימן אחד לכך שאכן מתרחש דבר לא שגרתי היה נסיעתם בשעות אחר הצהרים המאוחרות של כלי רכב צבאיים, וטיסתם של מטוסי תובלה לכיוון צפון, אך איש לא שיער במה מדובר. לאחר מעשה נודע כי הנסיעות והטיסות היו לשם החשת צוותי הטנקים של חטיבה 7, חטיבת השריון הסדירה, לתגבור הכוחות ברמת הגולן.
למחרת, ב-6 באוקטובר, בשעות הבוקר של יום הכיפורים, לאחר שהגיעה בסביבות השעה 4 לפנות בוקר הידיעה הוודאית כי צבאות מצרים וסוריה עומדים לתקוף את מדינת ישראל עוד באותו יום, ולאחר שבישיבת המטכ"ל הוחלט על גיוס שתי אוגדות מילואים, ומאוחר יותר באותו בוקר אישרה הממשלה את גיוס כל אוגדות השריון והמערך הלוגיסטי, התעוררה הארץ למראה הלא יאומן של גיוס המוני המתרחש ביום הכיפורים. רחובות הערים נמלאו בחיילי המילואים היוצאים בכלי רכבם או בהסעות למקומות הכינוס. ללא תקדים היה המראה של חיילי המילואים הדתיים, שנזעקו מבתי הכנסת, כשלראשיהם כיפות ובידיהם הטליתות עולים על כלי הרכב בעצם היום הקדוש.
העיתון "מעריב" תיאר תמונה זאת למחרת במאמר המערכת שלו שנשא את הכותרת "בטליתות של חאקי":
בשעות לפני הצהרים של אותו יום התחולל אירוע יוצא דופן אחר שכמוהו לא היה מאז מלחמת העצמאות, החל "מבצע ילד" לפינוי הנשים והילדים מרמת הגולן על פי הוראת המטה הכללי. במרבית היישובים התקבלה ההוראה בהתנגדות מצד התושבים, ששככה מאוחר יותר באותו יום כאשר נפלו הפגזים הראשונים. ב-7 באוקטובר תגיע גם ההוראה לפנות את הגברים מיישובי רמת הגולן.
אמצעי התקשורת.
בכל אותה עת לא היה בידי אזרחי ישראל המידע על סיבת ההתרחשות. קול ישראל וגלי צה"ל, שהיו באותה עת תחנות הרדיו היחידות בישראל, היו בדממה כנהוג בכל יום כיפורים כמו גם הטלוויזיה הישראלית, שהייתה ערוץ הטלוויזיה היחיד ששידר בישראל. בשעה שלוש בצהריים הופרה הדממה ושודרה מהדורת חדשות דרמטית בה התבשר העם בישראל מפיו של אריה גולן כי צבאות מצרים וסוריה פתחו בהתקפה. בה בעת נשמעה צפירת אזעקה ברחבי הארץ ודובר צה"ל הוציא הודעה קצרה: . מיד לאחר מכן הודיע הדובר על הכרזת האפלה כללית בארץ.
בשעה 16:00 של יום הכיפורים נפגש שר הביטחון משה דיין עם עיתונאים ואמר להם כי מחר בערב, כאשר יגיעו כוחות המילואים לחזית, תחל המלחמה האמיתית ואז "נהפוך את השטח לבית קברות גדול עבורם". מאוחר יותר, במסיבת עיתונאים המונית בבית סוקולוב בתל אביב בנוכחות ראש אגף המודיעין האלוף אלי זעירא הכריז דיין, בין היתר:
בשעה 18:00 שודר ברדיו ובטלוויזיה נאומה לאומה של ראש הממשלה גולדה מאיר בו אמרה, בין היתר:
ציפיות שנכזבו.
במוצאי יום הכיפורים היה העם בישראל נתון בתחושה אופטימית. כשם שמשה דיין סבר כי ניתן יהיה לבלום את האויב בכוחם של החיילים הסדירים בלבד, כך סבר גם הציבור כי צה"ל עטור הניצחונות יניס את האויב וימגר אותו בקלות תוך זמן קצר.
לאחר ליל הקרבות הראשון התברר לפיקוד הצבאי ולהנהגה המדינית כי המלחמה זו לא תהיה "היום השביעי של מלחמת ששת הימים", כלשונו של האלוף שמואל גונן (גורודיש). לאחר הלילה הזה ובימים שבאו אחריו התברר לפיקוד כי רמת הגולן כמעט נפלה לידי הסורים, כי מוצב החרמון נכבש על ידי הקומנדו הסורי, וכי על מצרי באב אל מנדב הוטל הסגר ימי נגד ספינות ישראליות.
לעם בישראל התבררו הדברים רק בהדרגה. המקור העיקרי ממנו שאב הציבור בעורף מידע היה תיאורי המלחמה שהתפרסמו בעיתונות הישראלית. התיאורים באמצעי התקשורת בימי המלחמה הראשונים, היו מוגבלים וכלליים, והודיעו על קרבות המתנהלים בשתי החזיתות, המצרית והסורית, שהחלו אמנם במתקפת אויב, אך אפשר לסמוך על צה"ל כי יבלום אותה. בשל הוראות הצנזורה הצבאית, לא פורסם בשבוע הראשון למלחמה דבר על חללי צה"ל.
הכותרות אמרו:
גם "קול ישראל", שעבר במלחמה לשדר לראשונה 24 שעות ביממה המשיך לשדר את דיווחי הכתבים הצבאיים שסיפרו רק על ניצחונות בחזית.
כאשר צה"ל נכשל במתקפת הנגד של 8 באוקטובר בסיני, קשה היה גם למטה הכללי לקלוט מיד עובדה זו מאחר שבמשך כל אותו יום זרמו למטה ידיעות אופטימיות מן השטח.
בבוקר אותו יום בישרו כותרות העיתונים על פתיחת מתקפת הנגד שהכל תלו בה את התקווה שתהפוך את גלגל המלחמה:
ביום שלמחרת, 9 באוקטובר, לא הוכרז על הצלחת מתקפת הנגד. בערבו של אותו יום הופיע האלוף במילואים אהרן יריב, שגויס כעוזר מיוחד לרמטכ"ל, בשידור טלוויזיה כדובר הרשמי מטעם צה"ל והממשלה והציג את המצב בחזית בצורה מאופקת ללא תרועות ניצחון: "המצב איננו פשוט וקל. המלחמה עלולה להתארך, אך אל נא נחשוב במונחים של סכנה לעם ישראל". כאן הבין העם לראשונה כי מלחמה זו איננה מלחמת בזק וחש מרומה בשל הפרסומים בתקשורת בימי המלחמה הראשונים.
בימים הבאים לא הוכרז על הכרעה, אלא נמשכו ההודעות החוזרות ונשנות על "קרבות בלימה". אז חש הציבור כי אכן זו מלחמה קשה המתמשכת מעבר למצופה. בינתיים החלו לדלוף לציבור פרטים על הכשלונות. הדברים נודעו מפי חיילים שאינם לוחמים שיצאו לחופשות חטופות, אשר שמעו ברשתות הקשר את זעקות המצוקה של חיילי המעוזים שכותרו, או שידעו על נפילת מוצב החרמון. גם לוחמים פצועים שאושפזו בבתי החולים ברחבי הארץ מסרו פרטים לבני משפחתם.
כשהתהפך הגלגל בחזית הסורית, וצה"ל החל להתקדם מרמת הגולן אל תוך השטח הסורי שקיבל את הכינוי "המובלעת הסורית", חילחל אל תוך הדיווחים בתקשורת, כי התקדמות זאת הייתה התגברות על מצב קריטי ברמת הגולן שבו הסורים כבשו כמעט את כולה, והחלו להיוודע פרטים על קרב עמק הבכא.
ב-14 באוקטובר 1973 חל מפנה בחזית המצרית וכוחות צה"ל החלו להביס את הצבא המצרי. באותו יום, השמיני למערכה, נמסרו לראשונה הודעות למשפחותיהם של חיילי צה"ל שנהרגו בקרב עד לאותו מועד, ופורסם שמספר החללים הוא 656. בערבו של אותו יום נשא שר הביטחון, משה דיין, את דבריו לאומה. דבריו שודרו בשעת צפיית שיא של ערב בטלוויזיה הישראלית. בטון מינורי ובהבעה שחוחה בישר דיין לעם את האמת על המלחמה הקשה, אותה כינה " מלחמה כבדת ימים, כבדת דמים":
בימים שלאחר הודעה זו, על אף שהמצב בחזיתות השתפר - בחזית הסורית נפרצו ב-11 באוקטובר מערכי האויב המבוצרים ליד קוניטרה והשריון הישראלי החל להתקדם לעומק השטח הסורי, ובחזית המצרית החלו ההכנות לצליחת תעלת סואץ - חי עדיין העם בישראל תחת רושם ההודעה על החללים. הציבור הבין כי זו מלחמה מרובת חללים, כי המספר שפורסם אינו סופי ומאות מחיילי צה"ל ממשיכים ליפול מדי יום בחזיתות.
תנופת ההתקפה של צה"ל נמשכה, ובלילה שבין 15 ל-16 באוקטובר חצו כוחות צה"ל את תעלת סואץ והחלו להילחם בגדה המערבית שלה, שקיבלה בפי הלוחמים את הכינוי "אפריקה". החצייה נעשתה במאמצים רבים לפתיחת הצירים שנחסמו, ותוך קרב קשה בחווה הסינית, כיתור הארמייה השלישית של מצרים, ואבדות קשות שספג צה"ל במתחם שכונה "חצר המוות".
ב-16 באוקטובר נשאה ראש הממשלה גולדה מאיר נאום ארוך בפני הכנסת שבו סקרה את המצב בחזיתות. פסקה קצרה אחת בדבריה, שאותה לא הרחיבה, גרמה להתרגשות רבה בציבור: "בשעה זאת, כשהננו מכונסים בישיבת הכנסת, פועל כוח של צה"ל גם בעבר המערבי של התעלה". ב-21 ו-22 באוקטובר הצליחה חטיבת גולני, במחיר הרוגים רבים לכבוש בחזרה מידי הסורים את מוצב החרמון, וערב הפסקת האש שנקבעה ל-24 באוקטובר ערך צה"ל קרב קשה בשטח בנוי בעיר סואץ.
ב-1 בדצמבר 1973, למעלה מחודש לאחר הפסקת האש עם מצרים, נפטר ראש הממשלה ושר הביטחון הראשון, דוד בן-גוריון. היה זה בזמן שטרם נחתמו הסכמי הפרדת הכוחות, ובחזית הסורית המשיכו להתנהל הקרבות שקיבלו את הכינוי "מלחמת ההתשה במובלעת הסורית". בן-גוריון נפטר בשיבה טובה, אך בקרב העם ראו סמליות במותו בעת כה קשה למדינה שהוא הכריז על הקמתה ועמד בראשה שנים רבות.
על המהלכים המודיעיניים והצבאיים בתקופה שלפני המלחמה ובמהלכה, שהייתה להם השפעה כה עזה על המורל הלאומי, אשר גרמו לטראומה שלא חלפה במרוצת השנים, התנהלו דיונים נוקבים בצמרת המדינית והביטחונית. תוכן דיונים סגורים אלה לא נודע לציבור בזמן אמת. הוא נודע במרוצת השנים, במקוטע ולסירוגין, ותואר בספרים ובמחקרים שנכתבו על המלחמה בשנים שלאחריה. חלק מפרוטוקול הדיונים הותר לפרסום על ידי גנזך המדינה ב-4 באוקטובר 2010, והתחיל להתפרסם למחרת בעיתוני המדינה, לקראת ציון 37 שנים למלחמה. עם פרסום הפרוטוקולים בא אישור לכל מה שהיה עד אז רק בגדר מידע מקוטע - גודל המחדל והכישלון, חרדת המנהיגים, היסוסיהם וטעויותיהם.
על הפרוטוקולים כתב, ביום פרסומם בעיתונות, הפרשן הצבאי איתן הבר:
נשק יום הדין.
דיוני הצמרת הביטחונית והמדינית שנערכו במהלך מלחמת יום הכיפורים, שתוכנם לא היה ידוע בציבור בעת המלחמה, ונחשפו אט אט לידיעתו במרוצת השנים, התנהלו באווירה של יאוש. הסופר דוד שחם תיאר לימים אווירה קודרת זו:
דוד שחם המשיך ותיאר כיצד על רקע אווירת יאוש זו עלה הרעיון כי ישראל תשתמש בנשק גרעיני:
הידיעה, אליה התייחס דוד שחם בספרו, הייתה כתבה של השבועון "טיים" מ-12 באפריל 1976 שנשאה את הכותרת How Israel Got the Bomb ("כיצד השיגה ישראל את הפצצה"). לידיעה זו לא היו סימוכין מכל מקור ישראלי.