הנוסע המרוקאי אבן בטוטה שהה בסיג'ילמסה במסעו לביקור באימפריית מאלי בשנים 1352–1353. הוא כתב: "הגעתי לעיר סיג'ילמסה, עיר יפה מאוד. יש בה שפע של תמרים באיכות טובה. העיר בצרה דומה לה בשפע התמרים, אך אלה של סיג'למסה עדיפים." אבן בטוטה מזכיר גם את העיר כאשר הוא מתאר את העיירה הסינית קוואנז'ו : "בעיר זו, כמו בכל הערים בסין, לגברים יש פרדסים ושדות ובתיהם באמצעם, כפי שהם נמצאים בסיג'ילמסה אצלנו. זו הסיבה שהעיירות שלהם כה גדולות."
האזכור הבא של סיג'ילמסה במקורות הקיימים הוא זה של ליאו אפריקנוס, שנסע למרוקו בתחילת המאה ה-16, הוא הלך לנוה המדבר תאפילאלת ומצא את הריסות סיג'ילמסה. הוא מעיר על "הקירות הממלכתיים והגבוהים ביותר", שכנראה עדיין עמדו. הוא כותב שהיו הרבה מקדשים ומכללות מפוארים בעיר, וגלגלי מים שהוציאו מים מהנהר זיז. ליאו אפריקאנוס אומר שמאז שהעיר נהרסה, תושבים לשעבר עברו לגור בכפרים ובעיירות שמסביב. על פי ליאו אפריקאנוס, העיר נהרסה כאשר הנסיך האחרון שלה נרצח על ידי אזרחי סיג'ילמסה ולאחר מכן עברה האוכלוסייה לכפרי הסביבה.
העיר נבנתה מחדש במאה ה-18 בהוראת הסולטאן מולאי איסמעיל, אך היא נכבשה והושמדה על ידי השבטים הנודדים של "איית אטא" בשנת 1818. כיום, הריסות סיג'ילמסה, כמה ק"מ צפונית לעיירה ריסאני, מוכרים על ידי הקרן העולמית לאנדרטאות כאתר בסכנת הכחדה. הם נשמרים על ידי משרד התרבות המרוקאי.
יהדות סיג'ילמסה.
במאה ה-11 התקיימה בסיג'למסה קהילה יהודית, בה היו חכמים מפורסמים ובית דין. הדים מתקופה זו אנו מוצאים בשאלות שהפנה לרב האי גאון. חכם זה נזכר גם באגרת מרב שרירא גאון לרבי יעקב בן נסים מקירואן. חכם נוסף הידוע מאותה התקופה הוא רבי יהודה בן רבי יוסף סג'למאסי מחבר ה"תוכחה".
במאה ה-12 אנו מוצאים שם את הדיין רבי יוסף בן עמראן, ידידו הנערץ של רבי אברהם אבן עזרא. באותה התקופה כבשו כוחות המוואחידון את הסהרה מידי המוראביטון, וביצעו טבח ביהודי הקהילה.
יהודי בשם רבי שלמה הכהן שהיה מבני העיר באותה התקופה והיגר לקהיר בעקבות המאורעות, מספר במכתב לאביו על המאורעות. הוא כותב כי רבי יוסף בן עמראן אולץ להתאסלם ומכנהו בשל כך "ראש הפושעים", אולם בדברי אבן עזרא שהיה ידידו של רבי יוסף נרמז על נאמנותו ליהדות על אף ההמרה שהייתה למראית העין. באותו המכתב מזכיר רבי שלמה הכהן חכם נוסף מהמקום בשם רבי יוסף בן מלאל, הוא מספר שהוא היגר בעקבות המאורעות למצרים ונשאר חסר כל, לדבריו חכם זה למד לפני רבי יוסף אבן מיגאש וקיבל ממנו כתב סמיכה. עוד הוא מספר על דודיו שנמלטו מהעיר לפני המאורעות .
הרמב"ם ששהה במרוקו באותה התקופה מזכיר אף הוא ויכוח שהיה לו עם חכם בשם רבי יהודה אבן פרחון, וכן עם בנו שהיה דיין בעיר .
יש הסבורים כי מוצאו של רבי שלמה בן נתן, מחבר הסידור הקרוי על שמו, היה מן העיר סיג'ילמסה.
רבי אברהם אבן עזרא חיבר באותה התקופה את הקינה המפורסמת אהה ירד עלי ספרד, המתארת את חורבן הקהילות בספרד ובמגרב במאה ה-12 בידי שלטון אל-מווחידון, בתוך דבריו מקונן האבן עזרא על גם חורבן סיג'ילמסה:
עם כיבוש כוחות אל-מוואחידון נדם קולה של הקהילה בעיר סיג'ילמסה, אנשיה עברו כנראה לאחר חורבנה בשלהי המאה ה-14 אל העיר תאפילאלת הסמוכה (ראו להלן).
תאפילאת.
לפי מסורת יהודי העיר תפילאלת משתייכת הקהילה במקום לסיג'ילמסה הקדומה. בשטרות הכתובה והגט של אזור זה מופיע השם בנוסח (=למניין שאנו מונין כאן בעיר סג'למאסא שעל נהר זיז מושבה). נוסח זה רשום בכל שטרי הכתובות והגטין של הקהילות הדרומיות בתפילאלת שבידינו. זהו ביטוי מובהק לרצף היסטורי מן המאה ה-11 ועד למאה ה-20, וכן לרצף הטריטוריאלי של תחומי סיג'ילמסה ותפילאלת.
היות שהשם הקדום "סיג'ילמסה" לא היה בשימוש היומיומי הרווח, התעוררה השאלה הלכתית האם ניתן להמשיך במנהג המקום ולציין אותו בכתובות ובגיטין. שאלה זו נידונה בפירוט רב על ידי שני חכמים שהיו מבני המקום, רבי מכלוף אבוחצירא ורבי שלום אביחצירא, ואלו תמכו בשימור המנהג להשתמש בשם הקדום "סיג'ילמסה". בתוך דבריהם הם מעלים מסקנה זהה ולפיה קהילות תאפילאלת של זמנם הן קהילות סיג'ילמסה ההיסטורית, אשר נעלמה אומנם מן האופק בשל רעידת אדמה, אך תושביה לא נעלמו, אלא בנו להם קהילות קטנות מסביב, ברדיוס עד 20 ק"מ מסיג'ילמסה, ולכן נותר השם "סיג'למאסא".
ריידו
רֵיִידוֹ שמה הפרוטו-גרמנית של הרונה ᚱ באלפבית פות'רק קדום. הרונה מתועתקת לאות "r" ("ר").
משמעות שמה של הרונה היא "מסע" או "רכיבה (על סוס)".
צורתה של הרונה התפתחה ישירות מהאות הלטינית: "R", והיא מקבילה לאות "ריידה" באלפבית הגותי.
ראידו
רייד'ו
מרי בלייר
מרי בלייר (אנגלית: Mary Blair; ) הייתה אמנית אמריקנית, המוכרת ביותר בזכות עבודתה עבור חברת וולט דיסני.
בלייר יצרה עיצובים יוצאי דופן עבור הסרטים עליסה בארץ הפלאות, פיטר פן, שירת הדרום וסינדרלה. סגנונה מבוטא גם בדמויות שעוצבו לאטרקציות דיסני זה עולם קטן, אל ריו דל טיימפו, ופסיפס ענק באתר הנופש העכשווי של דיסני.
כמה מהספרים שאיירה בשנות החמישים, כדוגמת "אני יכול לעוף" של רות קראוס, מודפסים עד היום. כמו כן זכתה בתואר "אגדות דיסני", אחת הנשים הראשונות שכובדו בתואר זה, וכן לדודל לכבוד יום הולדתה המאה.
ראשית חייה.
מארי בראון רובינסון נולדה במקאליסטר, אוקלהומה, עברה לטקסס ולבסוף, בגיל 7, לקליפורניה. לאחר שסיימה את אוניברסיטת סן חוזה, זכתה למלגה מ-Chouinard Art Institute. ב-1934 נישאה לאמן לי אברט בלייר, אחיו של האנימטור פרסטון בלייר.
קריירה.
שני בני הזוג החלו לעסוק באנימציה והצטרפו לסטודיו של אוב אייוורקס. לי עבד גם באולפנים של הרמן-אייזינג ובהמשך הצטרף לאולפני וולט דיסני, אליהם הגיעה אשתו ב-1940. בלייר איירה עבור הסרטים דמבו הפיל המעופף, גרסה מוקדמת של היפהפייה והיחפן וגרסה שנייה של פנסטיה שהופצה רק בסוף שנות ה-90.
לאחר שעזבה את האולפנים לזמן קצר ב-1941, טיילה מרי במספר מדינות בדרום אמריקה יחד וולט וליליאן דיסני, וכן אמנים נוספים, כחלק ממדיניות השכנות הטובה של פרנקלין דלאנו רוזוולט. במהלך טיולים אלו עיצבו מרי ולי את האנימציה לסרטים "סלודוס אמיגוס" ו"שלושת הקבלרוס", כשמרי נושאת בתואר של מנהלת אמנותית.
לאחר מכן עבדה על הסרטים שירת הדרום ו"כה יקר ללבי". בסרטים סינדרלה (1950), עליסה בארץ הפלאות (1951) ופיטר פן (1953) זכתה לקרדיט של עיצוב צבע, וסגנונה האמנותי בלט בהם, כמו גם בכמה סרטים קצרים שיצרה באותו זמן.
עם סיום עבודתה על פיטר פן, התפטרה בלייר מדיסני והחלה לעבוד כמאיירת ומעצבת גרפית עצמאית. בתקופה זו יצרה מסעות פרסום עבור חברות כגון נביסקו, פפסודנט, מקסוול האוס ואחרים. בנוסף איירה כמה מסדרת ספרי הזהב של סיימון ושוסטר שחלקם מודפסים עד היום, וכן תפאורות עבור מופעי הפסחא וחג המולד של אולם המוזיקה רדיו סיטי.
לבקשת וולט דיסני שהעריך מאוד את כשרונה, החלה בלייר לעבוד על האטרקציה זה עולם קטן. האטרקציה שבתחילה הייתה ביתן שנבנה על ידי פפסי עבור יוניצ"ף בתערוכה העולמית בניו יורק ב-1964, עברה לדיסנילנד עם סיום התערוכה. אותה אטרקציה נבנתה גם בממלכת הקסם בדיסני וורלד וכן באתרי דיסני בטוקיו, פריז והונג קונג.
ב-1967 יצרה בלייר ציורי קיר עבור הטיילת של ארץ המחר. זה של מסע דרך החלל הפנימי כוסה ב-1987 עם פתיחת סטאר טורס. ציור נוסף נותר עד 1998 אז נפתח מטות הטילים לו הותאמו ציורי קיר חדשים. ב-1968 בלייר הייתה מעצבת הצבעים של הסרט "איך להצליח בעסקים מבלי לנסות באמת". ציור הקיר בן 27 המטרים שלה שהושלם ב-1971, נותר המוקד של אתר הנופש העכשווי של דיסני.
בלייר נפטרה מדימום תוך-גולגולתי ב-26 ביולי 1978.
מורשת.
הגם שהאמנות אותה יצרה באופן עצמאי אינה מוכרת במיוחד, סגנונה הייחודי עודו מהווה השראה לאנימטורים ומעצבים גרפים.
ב-21 באוקטובר 2011, ביום הולדתה ה-100, גוגל יצרה דודל לכבודה. הדודל הציג דיוקן בלייר כפי שהייתה מאיירת את עצמה, כשמאחוריה צורות ותבניות פשוטות האופייניות לסגנונה.
פרסים.
בלייר זכתה בשנת 1991 בתואר "אגדות דיסני", וב-1996 בפרס וינזור מקיי.
עמוס לוצאטו
פרופ' עמוס לוּצָאטוֹ (באיטלקית: Amos Luzzatto; 3 ביוני 1928 – 9 בספטמבר 2020) היה רופא יהודי-איטלקי, סופר ומחבר מאמרים וחוקר עולמי נודע בנושא התרבות היהודית. כיהן כנשיא איגוד הקהילות היהודיות של איטליה.
ביוגרפיה.
לוצאטו נולד ברומא, כנצר למשפחה יהודית איטלקית חשובה: סבו מצד אמו, דנטה לאטס (Dante Lattes), היה מנציגיה הבולטים של הקהילה היהודית האיטלקית במאה ה-20; הסבא-רבא-רבא של אביו, שמואל דוד לוצאטו (שד"ל), היה איש תנועת ההשכלה היהודית, מראשוני אנשי חכמת ישראל וראש בית המדרש לרבנים בעיר האיטלקית פדובה.
בשנת 1939 עלה עם אימו וסביו לארץ ישראל והתגורר בירושלים, עד שנת 1946. בשנת 1953 סיים לימודי רפואה ברומא, ובמשך למעלה מארבעים שנה עבד כמנתח במספר בתי חולים באיטליה. הוא שימש מרצה באוניברסיטה וכן מנהל מחלקה, והתמקד במחקריו במיוחד ביישומן של שיטות מתמטיות לצורכי מחקר רפואיים ולצרכים טיפוליים.
הוא נהג להגדיר את עצמו כ"רופא - מומחה לתרבות היהודית". הדוקטרינה המרכזית בהשקפתו של לוצאטו היא הצורך בקיום זהות יהודית מודרנית, שלדידו סייעה בהתהוותה של הזהות היהודית הלאומית, לצד זו הדתית. כהמשך לדרכם של אנשי רוח כגון חיים נחמן ביאליק ואחד העם, הוא סבר שזהות לאומית זו צריכה להתפתח כהמשך לתולדותיו של העם היהודי, ומעודד את אלו שבוחרים לדגול בדרך זו, לשלוט, לצד העברית, בידיעת תנ"ך, ספרות תלמודית וכלל הספרות היהודית שנכתבה עד היום.