כשהחלו הגרמנים בחיסול הגטו, הצליחה קבוצה קטנה של יהודים לברוח ליערות. חלקם הצטרפו לארגון המחתרת הפולני, ואילו אחרים, תחת פיקודו של יוסף וישנייבסקי מ"פועלי ציון", הקימו ארגון מחתרת עצמאי שפעל במשך כחצי שנה והסב נזקים לגרמנים ולמשתפי הפעולה איתם.
הארגון הפרטיזני היהודי שקם בגטו שלח מאות לוחמים ליערות, ולמעשה היהודים מגטו מינסק הם שהקימו את הארגון המחתרתי הראשון בעיר. הילדים היהודים הצטיינו במיוחד כמקשרים בין היערות ובין הגטו, והם הוליכו קבוצות קבוצות של לוחמים מן הגטו אל בסיסי הפרטיזנים. הילדים בגטו התמצאו בשטח עד מהרה, וידעו כיצד להימנע מפגישה עם האויב. הם סיגלו לעצמם את חוקי המחתרת, למדו להשתמש בנשק והפכו לפרטיזנים בעלי זכויות מלאות.
המחתרת הייתה חד-מפלגתית וקומוניסטית ביסודה. היא החלה לפעול באמצע אוגוסט 1941, כשלושה שבועות לאחר שהיהודים הוכנסו לגטו, ופעילותה התמשכה עד לימיו האחרונים.
יותר מ-10,000 יהודים ברחו מגטו מינסק ליערות – מספר שאין דומה לו בכל גטו אחר. היציאה אורגנה על ידי מחתרת הגטו, שתכננה בקפדנות בריחת כל קבוצה וקבוצה וסיפקה להן נשק ומדריכים.
ימיו האחרונים של הגטו.
בחודש פברואר 1943 מונה האופטשארפיהרר אדולף ריבה (Rübe), אשר הצטיין קודם לכן בחיסול הגטו בסלוצק, למפקד גטו מינסק. ריבה, שהיה ידוע בקרב שוכני הגטו כבעל נטיות סדיסטיות, החל לחסל את הגטו לאִטו: תחילה נרצחו זקנים, ילדים ואלה שלא עבדו; כעבור חודשיים הושמדו גם כל המתגוררים בבית הנכים, בבית היתומים ובבית החולים בגטו. בחודש יוני החל חיסול קבוצות העבודה, וקבוצות שלמות נעלמו בזו אחר זו.
עד חודש ספטמבר 1943 נלקחו כל הגברים מן הגטו והובאו למחנה אשר נשמר בידי האס אס ומשטרת העזר הליטאית. מספר ימים מאוחר יותר נכלאו כ-3,000 מיהודי מינסק שנותרו אחרונים במחנה ריכוז ברחוב שירוקה, ומהם הורכבו שני טרנספורטים: האחד ללובלין והשני למחנה ההשמדה סוביבור. בגטו נותרו כאלפיים יהודים בסך הכל.
הנצחה.
על הגטו נכתבו ספרי זיכרונות ומחקרים אחדים.
בסמוך לאתר הגטו הוקמה אנדרטת הבור לזכר תושביו.
רובור סיינה
רובור סיינה (איטלקית: Società Sportiva Robur Siena; בעבר: קאלצ'ו סיינה) הוא מועדון כדורגל איטלקי מהעיר סיינה המשחק בליגה פרו. אצטדיונה הביתי הוא ארטמיו פרנקי המכיל כ-16 אלף מקומות.
היסטוריה.
המועדון נוסד ב-1 בדצמבר 1904. המועדון הצטרף מיד לסרייה א' שם החזיק מעמד יותר מ-30 שנה עד לעונת 1934/1935 בה ירד לסרייה ב' - הליגה השנייה באיטליה, אך לאחר עונה חזר למקומו הטבעי בליגה הראשונה. בעונת , לאחר כיותר מ-65 שנה, המועדון ירד בפעם השנייה בתולדותיו לליגה השנייה, אך כמו בפעם הקודמת חזר לליגה הראשונה לאחר עונה אחת. בסיום עונת 2009/2010 לאחר שלא עברה את הקו האדום, ירדה הקבוצה לליגת המשנה באיטליה. בסיום עונת 2010/2011 חזרה הקבוצה לליגה הראשונה באיטליה. בעונת 2011/2012 הקבוצה סיימה במקום 14 בליגה הראשונה. בסיום עונת 2012/2013 ירדה הקבוצה שוב לליגה האיטלקית השנייה. ב-15 ביולי 2014, הקבוצה פשטה את הרגל ושיחקה בעונת 2014/2015, בסרייה ד'. בסיומה של עונה זו, היא הוכתרה כאלופת הליגה, וקודמה לליגה פרו.
סיינה השתתפה פעמיים בגביע המחזיקות אך הודחה כבר בסיבוב הראשון, פעם אחת מול בורדו הצרפתית 2–4, ופעם אחת מול גטבורג השוודית 1–3.
קדד
קֶדֶד (שם מדעי: "Astragalus") הוא סוג גדול מאוד בתת-משפחת הפרפרניים. סוג זה נחשב לסוג עם מספר המינים הגדול ביותר בצמחיית ארץ ישראל - למעלה מ-50 מינים.
השקפות סיסטמטיות שונות.
יש המחשיבים את הסוג כמשפחה נפרדת, הן בשל תכונות שבהם מיני סוג זה נבדלים אחד מהשני והן בשל קבוצות אבולוציוניות נפרדות ('סקציות') שמיוצגות על ידי מינים שונים בסוג.
ע"פ השקפתו של זהרי, זהו הסוג הבולט ביותר בשבט הקדדיים, שכוללים את הסוג קדד, ססבניה, רוביניה, שוש, ניל, שרעול ואחרים.
נהוג לכלול את הסוג מסוריים (Biserrula) כשייך לסוג זה.
תיאור הסוג.
מיני סוג זה הם שיחים, בני שיח או עשבים, הניכרים בעליהם המנוצים פעם אחת, ובעלי עלי לוואי.
הפרחים מסודרים בתפרחת המכונה 'אשכול', לרוב עם מספר פרחים.
מרבית מיני הקדד הם קוצניים - בציר העלה, בעלים או בפרי. מכאן, כנראה, שמו העברי: מילים ושמות צמחים אחרים כמו קוץ, קרד, קרדה וכן הלאה מתארים דבר קוצני. מיני הסוג נבדלים זה מזה בצבע הפרחים ובצורת הפרי.
תפוצת הסוג בעולם.
הסוג נפוץ בחצי הכדור הצפוני, בעיקר בבתי גידול יובשניים ואלפיניים.
רוב מיני הקדד נפוצים בתחום יבשת אסיה, בחבל הצומח האירנו-טורני.
הסוג מרובה מינים, וכולל כ-1800 מינים.
חשיבותו האקולוגית של הקדד.
בבתות של הרים גבוהים יוצרים שיחי הקדד תצורת נוף מאפיינת, המכונה 'טרגקנתוס' (ביטוי זה נפוץ הן בעברית והן באנגלית) זהו נוף המאופיין על ידי שיחים רב שנתיים שרועים ונמוכים, קוצניים, המכונה בעברית צומח כרקוצי.
הצומח הכרקוצי מיוצג בישראל בחגורה הגבוהה של החרמון. מרכיבים אותו מינים כמו כרבולת מקרינה, דובדבן שרוע וכן הלאה.
כפי שניתן להסיק, לא כל הצמחים היוצרים את הנוף הטרגקנתי הם מיני קדד- אך היות שמינים שונים של קדד מאפיינים את הנוף הזה, השם 'הושלך' על בית הגידול.
מקור השם 'טרגקנתי' הוא בשם אחד ממיני הקדד (Astragalus tragacanthus) יש המחשיבים את הקדדים הטרגקנתיים כסקציה נפרדת בסוג, שנקראת 'טרגקנתה'.
חשיבות הקדד לאדם.
בהשוואה לסוגים גדולים אחרים במשפחת הפרפרניים, לקדד אין חשיבות גדולה לאדם, ואין הוא משמש בחקלאות המתועשת. לעומת זאת, יש לו מספר שימושים בתעשייה וברפואה המסורתית.
מיני קדד שונים, בייחוד קדדים טרגקנתיים, משמשים להפקת גומי באופן מסורתי. ההפקה נעשית על ידי חפירה מסביב לשורשי הצמח, פציעתו ואיסוף החלב שלו. פעולה זו נפוצה מאוד בארצות קדמת אסיה ונעשתה בעבר גם בישראל.
מיני קדד אחרים משמשים ברפואה הסינית העממית, כדוגמת המין Astragalus propinquus, המכונה על פי-רוב 'הואנג-קי'.
מיני קדד שונים מהווים צמחי מרעה חשובים עבור צאן, וכן משמשים כ'פרחי דבש' עיקריים עבור רעיית דבורי דבש.
מיני הסוג בארץ בישראל.
מובאים כאן השמות העבריים והלטיניים של מיני הקדד שמיוצגים בצמחיית הבר של ארץ-ישראל, בצירוף הסבר קצר בחלק מהמינים. נתוני התפוצה מתייחסים לתפוצתם בתחומי ארץ-ישראל במובנה הגאוגרפי- כלומר, כולל עבר-הירדן.
מין זה מצוי בחגורה התיכונה של החרמון.
שישים ריבוא
שישים ריבּוֹא (600,000) הוא מספר החוזר מספר פעמים בתורה, ויש לו משמעויות הלכתיות ואגדתיות. ביטוי זה של המספר מופיע רק מתקופת התנאים ואילך, בתורה מופיע מספר זה בביטוי 'שש מאות אלף'.
במקרא.
המספר שש מאות אלף מוזכר מספר פעמים במקרא. בראשונה הוא מוזכר בתיאור יציאת מצרים, כמספר בני ישראל (הגברים מגיל עשרים) שיצאו ממצרים: .
בעוד בפרשנות המסורתית מקובל לראות במספר זה תיאור מדויק, יש מבין מבקרי המקרא הרואים במספר זה מספר טיפולוגי-סימבולי בלבד, כלומר, שכך ראוי שיהיה, ולדעתם מספר העברים שיצאו ממצרים מנה, כנראה, רק אלפים או רבבות לכל היותר, דבר היכול להסביר את נדודיהם במדבר, ויוצר מתאם טוב עם סדרי הגודל של העולם העתיק.
בשני המפקדים בספר במדבר, המספר הכללי של בני ישראל קרוב מאוד למספר זה.
בהלכה.
הפוסקים חלוקים בדעתם האם כדי שמקום יוגדר כרשות הרבים לעניין איסור הוצאה בשבת, עליו להיות מקום שעוברים בו ששים ריבוא איש ביום, בדומה למחנה ישראל במדבר סיני, או שאין זו דרישה מחייבת.
דעת הטור וכן מביא להלכה השולחן ערוך (השולחן ערוך מביא את המחלוקת בעצמו ומתוך דבריו משמע שפוסק כשיטת המֵקילים), שזו דרישה מחייבת ולפסיקה זו השלכות רבות הלכה למעשה. הלכה זו מתבססת על פרוש רש"י במסכת עירובין (דף נט'). מנגד, פוסקים רבים חולקים על שיטה זו, היות שאין התנאי של ששים ריבוא איש נזכר במפורש בבבלי או בירושלמי, וכן אין הוא מוזכר כלל ברי"ף וברמב"ם.
בעת ראיית ששים ריבוא יהודים יחדיו, מברכים את ברכת חכם הרזים.
באגדה.
במספר מקורות במדרש מובא המספר שישים ריבוא כביטוי לציבור עצום.
במסכת גיטין בתלמוד הבבלי מסופר בשם רב אסי:
הסבר: עולא אמר שראה את הר המלך, ואין בו מקום אפילו לשישים ריבוא קנים. הגיע מין ואמר לרבי חנינא: שקרנים אתם. ענה לו רבי חנינא: ארץ ישראל קרויה "ארץ צבי", וכשם שצבי שפשטו את עורו, אין עורו מחזיק את בשרו, כך ארץ ישראל - כאשר היא מיושבת ביהודים, היא מתרווחת, וכאשר אינה מיושבת, היא מתכווצת.
על פי ספר הזוהר, יש שישים ריבוא אותיות לתורה. אולם בפועל מספר האותיות בתורה הוא כחצי מזה, 304,805 אותיות בלבד. לסתירה זו ניתנו מספר הסברים, בין השאר שדרך ספירת האותיות של הזוהר אינה דרך ספירת האותיות הפשוטה, ושכוונת ספר הזוהר להביע רעיון אגדי, ולא לספירה ממשית של האותיות.
בכתבי החסידות מובא המספר 600,000 כמספרם הכולל של נשמות ישראל.
בספר 'קול התור' שחיבר רבי הלל ריבלין על פי תורת הגר"א, מקושר מספר זה לגאולה:
גם הרב עקיבא יוסף שלזינגר מביא רעיון דומה, וכותב בספרו 'ברית עולם', שאם יהיו בארץ ישראל 600,000 יהודים, יתנו האומות ליהודים לשלוט בארץ (כמו שאכן קרה במציאות שהחלטת החלוקה התקבלה שהיו בארץ ישראל כ-600,000 יהודים).
קהוקיה