בריסל נחשבת כבירה בפועל של האיחוד האירופי, בשל המוסדות האירופיים הרבים שנמצאים בה, אף על פי שהאיחוד האירופי מעולם לא הכריז עליה כעל עיר בירה רשמית. העיר היא מקום מושבן הרשמי של הנציבות האירופית ומועצת האיחוד האירופי, הממוקמות זו מול זו. בנוסף לכך, שלושה רבעים מעבודת הפרלמנט האירופי נעשית בעיר, אף על פי שמושב הפרלמנט הרשמי נמצא בשטרסבורג.
בריסל החלה לארח מוסדות בשנת 1957, עם הרשויות המוציאות לפועל של הקהילה הכלכלית האירופית וסוכנות האטום האירופית, שהוחזקו בבריסל בשיתוף עם לוקסמבורג, אך אט-אט נדדו לבריסל וביססו שם את פעילותן. בשנת 1965 בריסל זכתה בזכות לארח את הנציבות והמועצה ברובן, כאשר מקצת הפעילות מתבססת בלוקסמבורג. בשנים הבאות גם הפרלמנט ביסס את פעילותו בעיר, למרות האמנות שהכריזו על מיקומו בשטרסבורג. בתחילת שנות ה-2000 גם המועצה האירופית התמקמה סופית בעיר.
כיום, נוכחות האיחוד האירופי בעיר גדלה, ותופסת שטח של 865,000 מטר רבוע (כשטחו של ארמון ורסאי), ב"רובע האירופי" במזרח העיר. ריכוז וצפיפות המוסדות גרמו לדאגה שנוכחות הארגונים יגרמו ל"אפקט גטו" בחלק זה של העיר. למרות זאת, נוכחות המוסדות תרמה רבות לחשיבותה של בריסל כמרכז בינלאומי ולב פעילות האיחוד האירופי.
אתרי תיירות.
בריסל היא אחת הערים המתוירות ביותר באירופה. העיר מתגאה באתרי תיירות רבים, ביניהם:
תחבורה ושדה תעופה.
שדה התעופה הבינלאומי של בריסל נמצא בפרבר העיר זוונטם (Zaventem) הממוקם כ-12 ק"מ מצפון מזרח למרכז העיר. בנוסף קיים שדה תעופה המשרת את העיר בריסל בשם Brussels Charleroi, הממוקם 46 קילומטרים ממרכז העיר בריסל.
תחבורה נוספת בבריסל:
רכבות - המגיעות מהעיר לשדה התעופה (כמו כן, משדה התעופה יוצאות רכבות לערים נוספות בבלגיה, כגון גנט, האסלט ומונס.)
היסטוריה של תת-היבשת ההודית
על פי מחקר גנטי, החלה ההתיישבות בתת-היבשת ההודית של בני אדם מודרניים בתקופה שבין 55,000 ל-73,000 לפני זמננו. עם זאת, עדויות פיזיות לנוכחות אנושית בתת-היבשת ההודית קיימות מלפני 30,000 שנה.
העידן ההיסטורי מתחיל בהדרגתיות בין המאה החמישית והמאה השלישית לפני הספירה. בתקופה זו הייתה תת-היבשת מאוחדת תחת האימפריה המאורית. הודו התיכונה הייתה נתונה לסדרה של מסעות כיבוש מוסלמים שהובילו לחלוקה למספר ממלכות, עד לאיחוד המחודש תחת המוגולים במאה ה-17 לספירה, שהוחלפו בתורם על ידי הבריטים אחרי 1858.
הודו זכתה שוב בעצמאות ב-1947, לאחר החלוקה לרפובליקה של הודו ולפקיסטן. שתי המדינות החלו מיד להילחם, ופקיסטן המזרחית השיגה את עצמאותה כבנגלדש ב-1971.
העידן הפרה-היסטורי.
תקופת האבן הקדומה.
עדויות פלאונטולוגיות מצביעות על הגירה של הומינינים לתת היבשת ההודית מאפריקה, לפני כ-2.2 מיליון שנה.
הומינינים אלו הגיעו לתת היבשת ההודית בנדודים יבשתיים, אולי אף בתקופות בהן היו מחוברים חלקי יבשת שהיום הם מופרדים זה מזה.
הפרה־היסטוריה המוקדמת ביותר של הודו, הידועה למחקר נכון לשנת 2005, מתחילה בתקופת האבן הקדומה. אם כי הודו נמצאת בגבול המזרחי של תפוצת גרזן היד, יש בה אתרים רבים של נתזי צור. בהאת'נורה, בעמק הנרמדה, נמצאו שרידי הומינינים מתקופת הפליסטוקן התיכונה. ממצאים מהתקופה האחרונה כוללים מחצבה מהתקופה הפלאוליתית התיכונה בעמק הקלאדאגי בדרום הודו. קיימת גם מסורת של אמנות סלע מלפני 40 אלף או 50 אלף שנה.
תרבות המרגרה - תקופת האבן החדשה.
התקופה הנאוליתית המוקדמת מיוצגת על ידי תרבות ה באלף השביעי לפנה"ס, בצפון מערב הודו. מידע שנתגלה במפנה המאה ה-21, הנתמך בידי תמונות לוויין ומחקרים ימיים, מציע כי תרבות זו פרחה כבר מהאלף התשיעי לפנה"ס.
תקופת הברונזה ותקופת הברזל.
תרבות עמק האינדוס.
החברה העירונית הראשונה הידועה בהודו היא תרבות עמק האינדוס, הקרויה גם תרבות האראפּא (Harapa), שפרחה בין 3300 לפנה"ס ל-1700 לפנה"ס.
תרבות זו הייתה מרוכזת לאורך נהר האינדוס ויובליו, והתמשכה לתוך הגנגס-ימונה דואב, גוג'ורט, וצפון אפגניסטן. התרבות ידועה בשל הערים שלה, הבנויות לבנים. הערים החשובות שהתגלו הן האראפה שעל שמה קרויה התרבות, מואנג'ודארו, קאלי בנגה ולוטהל. השפה שדוברה בידי אנשי עמק האינדוס אינה ידועה; יש מלומדים הסבורים כי היא הייתה שפה דראווידית, ואחרים סוברים כי היא הייתה שפה אינדו־ארית.
אנשי עמק האינדוס היו קשורים באופן הדוק לסביבתם. הודו מגוונת מאוד מבחינה גאוגרפית וכוללת מדבריות, מישורים, עמקי נחלים והרים מיוערים. בכל הסביבות האלה מתקיימות תקופות לא צפויות של שיטפונות, בצורת, ומונסון. על אף שלהודו יש תכונות גאולוגיות ואקלימיות קיצוניות, תנאים קשים אלה הועילו לפיתוח של תרבויות קדומות. הרי ההימלאיה הגנו על התושבים מפני פלישות מהצפון, הג'ונגלים שבמזרח ורכסי הרים אחרים הגנו ממערב וממזרח. הנהרות של עמק האינדוס סיפקו אמצעי מעולה למסחר במשך כל ההיסטוריה של הודו, והם היו חיוניים לציוויליזציות בכל חלקי האינדוס.
כפי שאנו מוצאים ברוב החברות המצויות ברמת המדינה, עלייה ברמה של גידול המשאבים החקלאיים (ובמיוחד התמקצעות), מביאה לעודף בייצור המביא לגידול באוכלוסייה. המצב בעמק האינדוס היה דומה למדי. הארכאולוגיה מראה, כי הגאוגרפיה המגוונת של הודו העתיקה הייתה עדה לעודף ולהתמקצעות בייצור החקלאי בין 2,400 לפנה"ס עד ל-1,000 לפנה"ס. ההתמקצעות הזו מראה כי תרבויות עמק האינדוס עיבדו היטב את אדמת הסחף הפוריה של נהר האינדוס, שהביא ליבול גבוה של תבואה. החל ב-2,700 לפנה"ס, יש עדויות לקיומה של חברה ברמת מדינה, עם שלטון היררכי ומוסדות ציבוריים בקני מידה גדול (השקיה וכדומה). את ההתפתחות המרשימה תוך פרק זמן כה קצר ניתן לייחס לשני גורמים, תרבות מאורגנת שהשתלטה על סביבתה, והמשאבים הסביבתיים המיוחדים והעשירים שהודו סיפקה.
התקופה הוודית.
התרבות הוודית היא התרבות המשתקפת בוודות, שהן מבין הטקסטים העתיקים ביותר הידועים לנו, שנוסחו בעל-פה בסנסקריט וודי. היא ארכה כ-1000 שנה, מסביבות תקופת 1500 לפנה"ס ועד 500 לפנה"ס. 500 השנים הראשונות של התקופה הזו מקבילות להודו של תקופת הברונזה, ו-500 השנים הבאות להודו של תקופת הברזל. נכון לשנת 2005, רוב החוקרים סוברים כי התקיימה הגירה של עמים הודו-ארים אל תוך הודו בתחילת התקופה, בעיקר לאזורים הצפון-מערביים של תת-היבשת ההודית.
החברה הוודית המוקדמת הייתה מורכבת מקבוצות של נוודים, אחרי שהערים של תרבות עמק האינדוס ננטשו מסיבות שאינן ברורות לחלוטין. לאחר התקופה שבה נכתבה הריג ודה, החברה הארית נעשתה חקלאית יותר ויותר, מבחינה חברתית וכלכלית התארגנו ארבע הווארנות והתקבע מעמדם של הברהמינים. בנוסף לטקסטים העיקריים של ההינדואיזם (הוודות), גם מקורם של האפוסים הגדולים (הראמאיאנה והמהאבאראטה) הוא בתקופה זו. התרבות ההודו-ארית המוקדמת מקבילה כנראה לנוכחות של כלי חרס אדומים בממצא הארכאולוגי. ממלכת קורוס מקבילה לתחילת תקופת הברזל בצפון-מערב הודו, סביב 1000 לפנה"ס (האתהרוה ודה, הטקסט ההודי הראשון שמזכיר ברזל, חובר כנראה בתקופה זו). תרבויות של חרס אפור צבוע ברוב צפון הודו היו קיימות בערך מ-1100 לפנה"ס עד ל-600 לפנה"ס. תקופה מאוחרת זו גם מקבילה לשינוי במערכת השבטית המקובל, דבר שהוביל להקמתן של ממלכות המכונות מהג'נאפאדאס.
בתקופה הוודית המאוחרת, גל שני של עיור אירע ברחבי הודו, כשהוא מתפשט מאפגניסטן עד בנגל. בתקופה זו קמו במישור האינדו־גנגי ובדרום הודו מספר ממלכות ורפובליקות. חלק מהמלכים הורישו את ממלכותיהם לבניהם, ובממלכות אחרות השליטים היו נבחרים. השפה המדוברת הגבוהה באותו הזמן הייתה סנסקריט, ואילו הדיאלקטים של רוב האוכלוסייה בצפון הודו כונו פראקריטים. עד 500 לפנה"ס נותרו רק ארבע מתוך 16 הממלכות המקוריות, כנראה בשל מלחמות. ארבע אלה היו:
הריטואלים ההינדיים בתקופה זו היו מורכבים ונערכו על ידי המעמד הכוהני. מקובל לחשוב כי האופנישדות שהן טקסטים וודיים מאוחרים שעוסקים בעיקר בפילוסופיה, נוסחו בתקופה הוודית המאוחרת, ובראשית תקופת המהג'נאפאדאס (בערך בין 800 ל-500 לפנה"ס). לאופנישדות הייתה השפעה חזקה על הפילוסופיה ההודית. בתקופה זו נוצרו כתגובת נגד להתגבשות חברת הקאסטות הבודהיזם והג'ייניזם, ולפיכך תקופה זו נחשבת ל"תור זהב" מבחינת התפתחות הדת והמחשבה. בערך ב-537 לפנה"ס, גאוטמה בודהה הגיע להארה וייסד את הבודהיזם, שהיווה בתחילתו השלמה לדהרמה הוודית הקיימת. בערך באותה התקופה, ב-510 לפנה"ס, מהאווירה ייסד את הג'ייניזם. לשתי הדתות היו תורות פשוטות יחסית והן הופצו בפראקריט, דבר שהקל עליהן להתקבל בשכבות נרחבות של האוכלוסייה. בעוד שההשפעה הגאוגרפית של הג'ייניזם הייתה מוגבלת, נזירים בודהיסטים הפיצו את תורות הבודהה לכל מרחבי דרום ודרום-מזרח אסיה.
האימפריות הגדולות.
במהלך השנים, עם העיור, יצירת המעמדות והרצון להגנה ושמירה על הקיים, התגבשו בתת-היבשת ההודית מספר ממלכות גדולות, מספרן השתנה במרוצת השנים כתוצאה מאיחודים פיצולים והשתלטויות, גודלן השתנה כתוצאה מחוזק/חולשה והשינוי המספרי אולם ברוב התקופה מספרן היה גבוה מ-10 ונמוך מ-20.
הפלישות הפרסיות והיווניות.