מבקריה של התקיפה טוענים כי המלחמה נגד יפן כבר הוכרעה למעשה בטרם הטלת הפצצות, ותבוסתה הייתה מובטחת. חוקרים אלה גורסים כי המשך ההפצצות האוויריות על יפן בשילוב הידוק המצור הימי על המדינה היה מביא לכניעתה של יפן בתוך חודשים ספורים. לכן הם גורסים כי הטלת פצצות האטום לא הייתה מוצדקת. אחרים טוענים כי על האמריקאים הייתה חובה לנסות להרתיע את היפנים על ידי הטלת הפצצה על שטח בלתי מאויש, בטרם ישתמשו בה נגד אוכלוסייה אזרחית (רעיון כזה עלה במהלך דיוני ועדת הביניים אך הוועדה דחתה אותו). רבים ממבקרי ההפצצה מאמינים כי החלטת ארצות הברית הושפעה ממניעים אחרים, כגון בדיקת השפעות הנשק הגרעיני, נקמה על המתקפה היפנית על פרל הארבור, הצדקת ההשקעה הכספית הגדולה בפרויקט מנהטן ורצונו של טרומן, שכמעט ולא היה מוכר לציבור האמריקאי באותה עת, להוכיח את כושר מנהיגותו. בשיח האקדמי בולטת במיוחד עמדתם של ההיסטוריונים הרוויזיוניסטיים, ובראשם גאר אלפרוביץ', על כך שהטלת הפצצות נבעה מרצונה של ארצות הברית להפגין עוצמה מול ברית המועצות. התזה של אלפרוביץ התקבלה בקרב חוקרים יפנים רבים והיא נלמדת בצורה נרחבת באוניברסיטאות ובבתי הספר במדינה. קיימת סברה כי גם סטלין האמין כי השימוש בנשק גרעיני על ידי ארצות הברית נועד להרתיע את ברית המועצות ועל כן הורה להאיץ את תוכנית הגרעין הסובייטית במטרה לשוב וליצור מאזן כוחות אסטרטגי בין ברית המועצות ומעצמות המערב. מספר חוקרים טענו כי ההפצצה הייתה ניצן מקדים למרוץ החימוש הגרעיני עם ארצות הברית, שהתפתח מספר שנים מאוחר יותר, ורואים בה את ראשיתה של המלחמה הקרה. ההיסטוריון צויושי הסגוואה טען כי פלישתה של ברית המועצות ליפן ב-8 באוגוסט היוותה גורם עיקרי לכניעתה של יפן ולא הטלת פצצות האטום. לפי התזה של הסגוואה, קיוו היפנים להעביר כוחות מאזור הגבול עם ברית המועצות לחופי יפן על מנת לחזק את מערך ההגנה מפני פלישה אמריקאית, ובמקביל תלו תקוות בכך שברית המועצות תוכל לתווך בינם לבין ארצות הברית כדי להגיע להסכם שיאפשר לסיים את המלחמה בתנאים נוחים. מששתי תקוות אלה התנפצו עם הפלישה הסובייטית ליפן, הבינו היפנים כי אין להם ברירה אלא לקבל את תנאי הצהרת פוטסדאם ולהיכנע. מבין המפקפקים בנחיצות המתקפות נמנו גם מספר אנשי צבא אמריקאים בכירים ובהם הגנרלים דאגלס מקארתור ודווייט אייזנהאואר. אף על פי כן, ההיסטוריון רוברט מדוקס טוען כי אין עדות לכך שמי מהם הביע הסתייגות כלשהי בדבר השימוש בפצצות אטום נגד יפן בזמן אמת.
בתגובה לביקורת טענו מקבלי ההחלטות בארצות הברית ותומכיהם, כי הטלת פצצות האטום הייתה מהלך הכרחי שנועד להביא לסיום מהיר של המלחמה נגד יפן. הנשיא טרומן טען שהפצצה הוטלה על מנת למנוע את מותם של מיליון חיילים אמריקאים במלחמה הנואשת שהיו היפנים מנהלים על מנת למנוע את כיבוש מולדתם. מזכיר המלחמה של ארצות הברית, הנרי סטימסון, טען כי פלישה אמריקאית ליפן הייתה גורמת להארכת המלחמה בשנה נוספת לפחות, דבר שהיה מביא לאבדות גדולות בהרבה לשני הצדדים מהאבדות שנגרמו בהטלת פצצות האטום. סטימסון גרס כי רק ההלם שנגרם ליפנים מהטלת פצצות האטום ללא אזהרה מוקדמת והפחד מפני פצצות אטום נוספות, היה יכול להביא לכניעתה ללא תנאי של יפן. וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה בזמן מלחמת העולם השנייה, אמר כי הפצצה, שההתמודדות עמה היא למעלה מכוחותיה של אומה, יכולה הייתה לשמש מוצא של כבוד ליפנים להיכנע מבלי לחוש תחושת חרפה. תומכי ההפצצה טוענים כי הטלת הפצצה על שטח ריק לא הייתה מביאה לסיום המלחמה, שכן היפנים לא נכנעו גם אחרי השמדת הירושימה, והצמרת הצבאית סירבה להיכנע גם לאחר הפצצת נגסאקי, ושינתה דעתה רק בהתערבות הקיסר הירוהיטו. בעלי עמדה זו רואים את הכניעה כקשורה בהכרה היפנית כי הפצצת הירושימה אינה מאורע מבודד וחד פעמי ושאי כניעה תביא להמשך הרס יפן באמצעות נשק גרעיני.
מבחינה משפטית קיימת מחלוקת האם המתקפות היוו הפרה של החוק הבינלאומי באותה עת. אמנות האג, שקבעו את הניסוחים הרשמיים הראשונים של דיני מלחמה ופשעי מלחמה, כללו חוקים נגד הפצצתם של אזרחים לא חמושים מארטילריה מהיבשה והים, אולם לא התייחסו מפורשות להפצצות ממטוסים (לוחמה אווירית הייתה צורת לחימה שלא הייתה מוכרת בעת ניסוח האמנות). הוויכוח האקדמי בנושא חוקיותן של ההפצצות סובב בעיקר סביב שתי שאלות: האם ניתן לייחס את החוקים שנוסחו באמנות האג גם לצורות לחימה שלא היו מוכרות באותה עת? והאם הירושימה ונגסאקי נחשבו מטרות צבאיות לגיטימיות שאושרו להפצצה לפי האמנות? מבחינה היסטורית, הן בעלות הברית והן מדינות הציר ביצעו מתקפות צבאיות שפגעו באזרחים לא לוחמים באופן שיטתי ורחב היקף לכל אורך מלחמת העולם השנייה. הבליץ שביצעה גרמניה הנאצית בין השנים 1940 ל-1941 הביא למותם של עשרות אלפי אזרחים לא חמושים, בעוד שהפצצת טוקיו, שבוצעה על ידי בעלות הברית ב-1945 בנשק קונבנציונלי, הייתה קטלנית והרסנית לא פחות מההפצצה האטומית של הירושימה. למרות זאת, הטלת פצצות האטום על יפן נטבעה בזיכרון הקולקטיבי כמתקפה צבאית מעוררת מחלוקת, שהשפיעה באופן ארוך טווח עד ימינו על הלוחמה הצבאית ועל היחסים הבינלאומיים.
מרדכי פריזיס
מרדכי פְרִיזִיס (ביוונית: Μαρδοχαίος Φριζής; 1 בינואר 1893, חלקידה, ממלכת יוון – 5 בדצמבר 1940, פרמט, אלבניה) היה קולונל יהודי בצבא היווני, מפקד באוגדת הרגלים ה-8, אשר נהרג בראש כוחותיו במהלך מלחמת איטליה–יוון. בנרטיב ההיסטורי היווני נתפש פריזיס כאחד מגיבוריה הבולטים של מלחמה זו.
ראשית הקריירה.
פריזיס נולד למשפחה יהודית רומניוטית בת 15 נפשות בעיר חלקידה וכבר מגיל צעיר שאף לשרת כקצין בצבא. הוא החל את לימודיו באקדמיה הצבאית היוונית באתונה, אך לא סיימם ולפי חלק מהמקורות אירע הדבר על רקע יהדותו. בהמשך, למד בבית הספר הצבאי לקציני מילואים וב-1916 סיים בהצלחה את לימודיו והוצב כקצין רגלים בדרגת סגן משנה. פריזיס לחם בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה ובהמשך לחם במסגרת המיליציה היוונית שהצטרפה לכוחות הצבא הלבן במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
פריזיס לחם במלחמת יוון–טורקיה וב-1922 נפל עם מספר מחייליו בשבי הטורקים בגזרת איזמיר. בני הקהילה היהודית באיזמיר, אשר דבר שביו של הקצין היהודי נודע להם, ניסו לפדותו בתרומות שנאספו מבני הקהילה, אך הוא סירב להשתחרר משביו ללא חייליו. ב-1923 שוחררו פריזיס וחייליו משביים ושבו ליוון. בהמשך נשלח לאקול מיליטר בפריז ולאחר שסיים בהצלחה את לימודיו הוצב בגיס היווני ה-3 בסלוניקי.
שיא הקריירה ואחריתו.
ב-1936 הועבר לכרתים, שם שירת במנגנון ממשל החירום של הגנרל יואניס מֶטָאקְסָס. באוקטובר 1940, בפרוץ מלחמת איטליה–יוון, נמנה עם סגל הפיקוד הבכיר של אוגדת הרגלים ה-8 של הצבא היווני בדרגת קולונל והיה לקצין הבכיר ביותר מקרב בני הקהילה היהודית ביוון. פריזיס הוצב עם אוגדתו בגזרת אפירוס ולחם בראש כוחותיו נגד פלישת הכוחות האיטלקים. אוגדתו הצליחה לבלום את התקדמות האיטלקים לתוך שטחי יוון ובהמשך אף להדוף אותם לשטחי אלבניה, תוך שכוחותיו שובים מאות לוחמים איטלקים ומזנבים בצבא האיטלקי אל תוך אלבניה עצמה. ב-5 בדצמבר 1940 הופצצו הקווים הקדמיים של האוגדה ה-8 בידי מטוסי קרב איטלקיים ובהמשך החלה תקיפת כוחות רגלים איטלקיים. פריזיס שהיה מפקד הגזרה, הגיע לקווים הקדמיים של כוחותיו כשהוא רכוב על סוסו, ייצב את קו החזית ופעל להרגעת האנדרלמוסיה בקרב חייליו. בהמשך, הוביל את כוחותיו למתקפת נגד. רכיבתו על סוסו הפכה אותו למטרה בולטת והוא נפצע פצעי מוות מאש מקלעי מטוס איטלקי. לפי אחת הגרסאות אמר פריזיס את פסוק שמע ישראל בטרם מת מפצעיו.
הנצחתו.
פריזיס נקבר בבית עלמין צבאי מאולתר בשטח אלבניה. בצעד חריג שלח גאורגיוס השני, מלך יוון מכתב לאלמנתו ובו נכתב, שפריזיס מת מות גיבורים למען מדינתו. בהמשך הצטרפה גרמניה הנאצית למערכה וממלכת יוון נכבשה. המיקום המדויק של בית העלמין המאולתר אבד ובמשך שנים לא נודע מקום קבורתו. ב-2002 אותרו שרידי גופתו בשטחי אלבניה והוא הובא לקבורה בבית העלמין היהודי בסלוניקי בהלוויה צבאית בנוכחות נשיא יוון קוסטנטינוס סטפנופולוס ומאות מבני הקהילה היהודית שחלקו לו כבוד אחרון. בעיר כלקיס מוצבות מספר אנדרטאות לזכרו ובאתונה נושא רחוב את שמו. פרוטומה של מרדכי פריזיס מוצבת במוזיאוני המלחמה היווניים באתונה וקלפאקי.
משפחתו.
נכדו של פריזיס נקרא גם הוא מרדכי פריזיס, על שמו. הוא כיהן כרב הראשי ליהודי סלוניקי ועלה לארץ, מאז הוא מתראיין לעיתים בנושאים הקשורים ליהדות יוון. בהמשך הוא נמנה עם סגל הגרעין התורני "דביר אביה" בשכונת פסגת זאב שבצפון ירושלים.
יאדביגה וייס-מרצינקייביץ'
יאדביגה וייס-מרצ'ינקייביץ' (בפולנית: Jadwiga Wajs-Marcinkiewicz; 30 בינואר 1912 - 1 בפברואר 1990) הייתה אתלטית פולנייה. שיאנית עולם וסגנית אלופה אולימפית בזריקת דיסקוס. הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שזרקה דיסקוס מעבר ל-40 מטר.
ביוגרפיה.