המוזיקה נשמרה במידה מסוימת במחנות הפרטיזנים ובגטאות בהם רוכזו היהודים בסוף שנות ה-30, שרפרטואר השירים המקוריים שחוברו בהם תיעדו את החיים בגטו. הם כללו סאטירות ובלדות, שירי עבודה ושירי תפילה, ונכתבו ברובם ביידיש בהתבסס על מנגינות רוסיות ופולניות פופולריות. שיר אחד שחובר עוד טרם המלחמה, והפך למעין שיר נבואי על השואה, הוא השיר "עס ברענט" (שרפה, העיירה בוערת) שחובר על ידי המשורר הפופולרי מרדכי גבירטיג. בגטאות השונים אמנם התקיימו אירועים מוזיקליים פומביים רבים - כולל אופרה, סימפוניות וקונצרטים למקהלות, אולם רק יצירות מקוריות מעטות שרדו מפעילות זו. יצירות רבות בפולקלור המוזיקה היהודית של השואה שרדו הודות לאנתולוגיה המקיפה "לידער פון די געטאס און לאגערן" ("שירי הגטאות והמחנות", 1948), שליקט שמרקה קצ'רגינסקי (1908-1954), פרטיזן שנמלט בשנת 1943 מגטו וילנה.
השירים שחוברו בגטאות נועדו להזכיר תקופות טובות יותר ולהביע תקווה לעתיד. בגטו וילנה כתב המשורר והפרטיזן הירש גליק שירים עם מסרים הרואיים על ההישרדות של הרוח. שיר הלכת שלו, "זאָג ניט קײן מאָל אַז דו גײסט דעם לעצטן װעג" ("לעולם אל תאמר הנה דרכי האחרונה"), שחובר למנגינה של המלחין הרוסי דמיטרי פוקרס (Pokrass), הפך להמנון עבור לוחמי ההתנגדות היהודית ומאז הוא מושר בטקסי זיכרון שונים ברחבי העולם לזכר קורבנות השואה. שירים ידועים נוספים מהגטו הם "שטילער, שטילער" (שקט, שקט), שחובר למוזיקה של אלכסנדר (אלק) וולקוביסקי (לימים אלכסנדר תמיר) בן ה-12, "פרילינג" (אביב), ו"ישרוליק" (על ילד-רוכל בגטו). השירים מגטו וילנה היו מאוחר יותר לפופולריים בשפות רבות, לאחר שהושמעו במחזה גטו מאת יהושע סובול. הלחן לשיר "אני מאמין", שככל הנראה חובר בגטו ורשה על ידי החזן עזריאל דוד פאסטג (חסיד מודז'יץ), נפוץ גם הוא בקהילות חסידיות כשיר זיכרון לנרצחי השואה.
בגטו טרזין שבצפון מערב בוהמיה הולחנו ואף בוצעו יצירות רבות. על אף שהיה זה מחנה ריכוז שהפעילות התרבותית בו התנהל במחתרת, לאחר שהנאצים הבינו את הערך התעמולתי בדבר הם נתנו לכך גושפנקא ואף עודדו את יהודי הגטו לנהל חיי תרבות חופשיים. הנאצים השתמשו בגטו טרזין כדי להסוות את השמדת יהודי אירופה, והיא הוצגה על ידם כגטו לדוגמה כאשר הם נאלצו להראות את הנעשה בגטאות בפני משלחת הצלב האדום בשנת 1944. בין המלחינים של הגטו היו ויקטור אולמן וגדעון קליין. אחת היצירות החשובות שהועלו בגטו וצולמו לסרט תעמולה נאצי, היא האופרה "ברונדיבר" של המלחין היהודי-צ'כי הנס קרסה (1899–1944).
בחלק מהמחנות ומחנות ההשמדה יזמו הנאצים תזמורות שבהן ניגנו האסירים, ככלי נוסף במנגנון ההשמדה שלהם, כאמצעי לרמות, להרגיע, ולהשפיל את קורבנותיהם. הם כפו על חלק מהתזמורות לנגן מנגינות עליזות ב"קבלת הפנים" של האסירים החדשים, כליווי לצאת האסירים לעבודה, וכאשר הם הובלו אל תאי הגזים. תזמורות אלו הופיעו גם להנאתם ולבידורם של הנאצים במחנה. באושוויץ פעלו שש תזמורות, הגדולה שביניהן מנתה 50 נגנים, והתזמורת השנייה בגודלה הייתה תזמורת הנשים. בנוסף היו עוד ארבע תזמורות בטרבלינקה, מיידנק, בלז'ץ וסוביבור. לכל מחנה היה המנון משלו. אסירים אולצו לעמוד ולשיר שוב ושוב במהלך מסדרים, תרגילים, או כל אימת שהנאצים רצו בכך, כולל שירים אנטישמיים וולגריים שהולחנו במיוחד ליהודים כגון "O Du mein Jerusalem", ומה יפית. סצנה מעין זאת ניתן לראות, למשל, בסרט "הפסנתרן".
בארצות הברית.
לפני מלחמת העולם השנייה.
בעקבות חיסולו של הצאר הליברלי יחסית אלכסנדר השני ופרוץ הסופות בנגב, החלו גלי הגירה אינסופיים של יהודי רוסיה מחוץ למדינה. היעד העיקרי שלהם היה ארצות הברית, שכונה בפיהם "די גאלדענע מדינה" (ארץ הזהב). עד שנת 1900 הגיעו כחצי מיליון פליטים ממזרח אירופה לצפון אמריקה, ובין השנים 1900–1924 הגיעו מיליון ורבע נוספים. רבים מהם החלו ליטול בהדרגה חלק פעיל בחיי התרבות הפופולרית בארצות הברית, בעיקר במטרופולין ניו יורק, שם התיישבו ברובם הגדול. חלקם פנו לתיאטרוני יידיש בלואר איסט סייד, אך מרכזי היצירה העיקריים שבהם פעלו יוצרים יהודים מתבוללים היו סמטת טין פאן וברודוויי. שני השירים המפורסמים ביותר בתקופה שבין שתי מלחמות העולם היו "א יידישע מאמע" (1925) של ג'ק ילן, והשיר "ביי מיר ביסטו שיין" של שלום סקונדה. לשירים אלה ועוד רבים היו השפעה משמעותית על כלל הטעם המוזיקלי הפופולרי בארצות הברית.
רוב המלחינים היהודים בסמטת טין פאן, בהם אוסקר המרשטיין, ריצ'רד רוג'רס, יפ הרבורג וג'רום קרן ביקשו להיות מזוהים עם האמריקאיות והחלום האמריקאי ולא עם היהדות דווקא. עם זאת, ניתן לזהות השפעה של מקורות יהודיים בלחן שכתב, למשל, המלחין ג'ורג' גרשווין לשיר "It Ain't Necessarily So" מתוך האופרה פורגי ובס, שכולל מוטיבים של נוסח אשכנז לתפילת "ברכו" שמושמעת בתחילת ברכות התורה, וגם בשירו "Porgy, I's your woman now" ניתן לזהות את השטייגער של תפילת "אדוני מלך". השיר "לו הייתי רוטשילד", המושר באחד מהמחזמרים היחידים בברודוויי שעסקו בנושאים יהודיים, "כנר על הגג" של ג'רי בוק, מכיל אף הוא מאפיינים בולטים של שטייגער אדוני מלך, ועושה שימוש בהברות חוזרות ונשנות המזכירות את נוהל הזמרה המקובל בניגון החסידי. כמו כן כללו כמה מהשירים המוקדמים של אירווינג ברלין נושאים יהודיים. בשנת 1927 הופק הסרט זמר הג'אז, שהיה הסרט הראשון שהכיל פסקול מתמשך, ושכלל שירי חזנות ומסורת רבים.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
זרם ההגירה מאירופה התגבר לאחר השואה; רבים מהאוכלוסייה היהודית, שמנתה לאחר השואה כשני שלישים ממספר היהודים לפני המלחמה, עברו לצפון אמריקה, שם ניסו מלחינים יהודים להתמודד עם הטראומה של השואה. בין הבולטים שבהם היה ארנולד שנברג, שכתב את הליברטו ל"ניצול מוורשה" (1947), קנטטה דרמטית המתארת את הקרב האחרון בגטו ורשה, והמסתיימת בהכרזת "שמע ישראל". יצירתו האחרונה של שנברג, "ממעמקים", שואבת השראה מנעימות חסידיות ומבוססת על עשרה מזמורי תהילים. בניגוד לשנברג, שהתבסס על כללי הסריאליזם, ביסס המלחין ליאונרד ברנשטיין את הסימביוזה האמריקאית-יהודית שלו על טונאליות. הדבר בא לידי ביטוי ברבות מיצירותיו, ובכללם הסימפוניות "ירמיהו", "עידן החרדה", "קדיש" (שמכילים כולם אלמנטים של טעמי המקרא ומזמורי תפילה), "מזמורי צ'יצ'סטר" (בעברית), הבלט "הדיבוק" (הכולל התייחסויות לנומרולוגיה הקבלית), "חליל" ותפילת "השכיבנו". כמו כן היה ברנשטיין בין 29 מלחינים אחרים שהשתתפו בפרויקט "מוזיקת בית הכנסת של מלחינים בני זמננו", שלכבודו הזמין החזן דוד פוטרמן 38 יצירות לתפילת ערב שבת.
מספר רב מאוד של מלחינים יהודים אמריקאים שפעלו לפני ובמחצית השנייה של המאה ה-20 השיגו הכרה בינלאומית. חלקם הביעו במידה זו או אחרת את המקורות היהודיים במוזיקה שלהם. עם הבולטים שבהם נמנים הוגו וויסגל, אחד המלחינים המצליחים ביותר של האופרה האמריקאית שכתב גם לחנים לתפילות בתי כנסת (כתב את "תפילות ערב", 1986-1996), לזר ויינר, מהחלוצים בשירה היידית האמנותית, בנו יהודי וויינר, הרמן ברלינסקי, מהיוצרים המובילים בתחום של מוזיקת עוגב יהודית, סטיב רייך ("תהילים", 1981), המלחינה מרים גדעון, וקורט וייל, ששילב את הג'אז ביצירות הליטורגית שלו.
בוב דילן וסיימון וגרפונקל נמנים עם אמנים יהודים אמריקאים רבים שאמנם לא הסתמכו ישירות על מקורות יהודיים, אך בחלק משיריהם ניכרת השפעה של המוזיקה היהודית העממית. בעשור הראשון של המאה ה-21 זכה להצלחה זמר הרגאיי היהודי-אמריקאי מתיסיהו, שמיזג בשיריו מוטיבים חסידיים יהודיים עם רגאיי, פופ, והיפ הופ.
בארץ ישראל.
מספר היהודים שחיו בארץ ישראל העות'מאנית גדל משמונת אלפים איש בשנת 1839 לשמונים אלף איש ערב מלחמת העולם הראשונה. אוכלוסייה זו השתייכה ברובה גדול לקהילה קטנה ואדוקה שנודעה בשם "היישוב הישן", שהתיישבה בארבע ערי הקודש של צפת, טבריה, ירושלים וחברון. בשנות ה-80 החלו גלי הגירה ראשונים של יהודים אדוקים מתימן, ושל יהודים מונעי מוטיבציה לאומית מאירופה. אלו התיישבו ביישובים חדשים ועסקו גם בתרבות חול.
מוזיקה אמנותית.
הפעילות המוזיקלית המאורגנת בארץ ישראל החלה עם תזמורת קהילתית חובבנית ביישוב ראשון לציון בשנת 1895, והתזמורת המקומית "כינור ציון" שהוקמה מיד אחר כך גם בירושלים וביפו. זמן מה לאחר מכן עלו לארץ המלחינים והמוזיקולוגים אברהם צבי אידלסון ויואל אנגל שפעלו רבות למען פיתוח המוזיקה בארץ. הצ'לנית הבריטית תלמה ילין ייסדה לראשונה בשנת 1921 מכון מחקר מוזיקלי בשם האגודה הירושלמית למוזיקה, ואחותה הכנרית, מרג'רי, הקימה את רביעיית המיתרים המקצועית הראשונה. כמו כן כתבו מבקרי מוזיקה - במיוחד דוד רוזוליו ומנשה רבינא - ביקורות מפורטות וקפדניות באופן יומיומי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלה המוזיקה הקלאסית הישראלית להתפתח ולקבל תנופה. ראשוני המלחינים הגיעו מאירופה – חלקם כמוזיקאים ותיקים, שכבר עשו להם שם בארצות מוצאם (כמו פאול בן-חיים, עדן פַּרְטוֹש, יהויכין סְטוּצֶ'בְסקי ואלכסנדר אוריה בוסקוביץ'), ואחרים כצעירים בראשית הקריירה (כמו גארי בֶּרְתִינִי, יוסף טל ואבל ארליך) או כילדים (כמו מרדכי סתר ויצחק סדאי). בין מלחינים אלה היו שעסקו בחקר מסורות עבר ובמוזיקה אתנית-יהודית לענפיה השונים, והיו שהשתדלו לעקוב אחר המהלכים במוזיקה החדשה בארצות אירופה. במוזיקה הישראלית אפשר למצוא כל שילוב אפשרי בין מרכיבים אלה, אם בדרך של סימביוזה ואם בדרך של סינתזה.