הסיפור מסתיים כשמשפחותיהם של אלינור טאנץ (נכדתה של לנקה) וג'ייסון באום (נכדו של יוזף) מתכנסים לחגוג אירוסין. לנקה ויוזף נפגשים ומזהים זה את זה.
רקע היסטורי.
עלילת הסיפור מתרחשת בצ'כיה של מלחמת העולם השנייה. ב-5 במרץ 1939, הביע היטלר רצון לספח את אוסטריה ואת צ'כוסלובקיה והתווה את התוכנית להתפשט מזרחה. נשיא צ'כוסלובקיה התפטר לאחר שראשי ממשלת בריטניה וצרפת הסכימו להעביר שטחים מצ'כוסלובקיה להיטלר כדי למנוע מלחמה. לבסוף הפכה צ'כוסלובקיה לפרוטקטורט בידי היטלר. מאז הכיבוש הגרמני השתנה גורל היהודים בצ'כוסלובקיה. החל גל מאסרים של מאות אלפי יהודים, על פי ההגדרה הגזענית של חוקי נירנברג. היהודים נרדפו, היו נגדם הסתות, בתי כנסת הועלו באש ונערכו עליהם פשיטות בבתי קפה ברחובות. הם פוטרו ממשרותיהם, נמנעו מהם קצבות מזון מסוימות, אסרו עליהם להשתמש בטלפונים, הם סולקו מבתי הספר, ונאסר עליהם להשתמש בתחבורה ציבורית. כמו כן, היהודים נצטוו להירשם ולמסור את חפציהם ואת רכושם לממשלה. בעקבות אירועים אלו ברחו יהודים רבים משטחי החסות או גורשו. עד שנת 1941 נותרו בקהילה כ-88,105 יהודים מתוך 118,310. החל משנה זו הצטוו היהודים לענוד טלאי צהוב, וכן החלו המשלוחים הראשונים לגטו טרזין/טרזינשטט, שהיה גטו לראווה, ומקום ריכוז ליהודים שהיו עתידים להישלח למחנה ההשמדה אושוויץ. גטו זה הוקם כדי לשכנע את העולם שהיהודים תחת השלטון הנאצי זוכים ליחס הוגן למרות התנאים הקשים של ימי המלחמה.
גורל יהודי צ'כיה במלחמת העולם השנייה מתואר לאורך כל הספר. בתחילה מסופר שאבא של לנקה חוזר יום אחד הביתה ומספר שהרסו לו את בית המלאכה. בנוסף, מסופר שלעסק המשפחתי של חברה של לנקה, אלזה, נופצו החלונות ונגנב ממנו רכוש. התיאור של משפחותיהם של לנקה ושל יוזף שעונדות טלאי צהוב, תואם אף הוא את המציאות ההיסטורית הידועה. כמו כן, בסיפור, לנקה ובני משפחתה נשלחים לעבוד בעבודות שונות בגטו טרזין. בסיפור מתואר שכאשר נציגי האו"ם מגיעים לגטו, משפרים הגרמנים את התנאים בגטו ומציגים בפניהם תרבות ענפה ואומנות המתקיימות בגטו.
ביקורות.
ביקורות רבות נכתבו על הספר "אהבה אבודה". הביקורות החיוביות משבחות את הספר ומתארות אותו כייחודי ומרתק, כספר השואב לתוכו את הקורא. הביקורות השליליות משמיצות את כתיבתה של הסופרת ומתארים את הספר כמשעמם.
מבקרים רבים התחברו לספר בשל העובדה שהוא מבוסס על סיפור אמיתי ועלילתו מתרחשת בתקופת השואה. לעומת זאת, מבקרים אחרים רואים את הספר כקלישאתי, נטול דמיון, ללא ייחודיות ולא משכנע מבחינה רגשית.
על הסופרת.
אליסון ריצ'מן, נולדה בשנת 1972. את ילדותה היא בילתה בלונג איילנד שבארצות הברית, וביפן. היא כתבה רומנים כמו "האישה האבודה" ו"גן המכתבים" שתורגמו ל-20 שפות. רוב ספריה הם על יהודים בתקופת השואה.
ילדה שלא מן העולם הזה
ילדה שלא מן העולם הזה הוא ספר מאת אהרון אפלפלד שפורסם בשנת 2013. הדמויות בספר הן פרי דמיונו של הסופר, אך עלילתו הכללית מבוססת על סיפור חייו של אפלפלד בזמן השואה. הספר זכה להערצה רבה בקרב הקהל הישראלי.
עלילה.
בספר מתאר אפלפלד זוג ילדים יהודים, אדם ותומס, שלמדו יחד באותה כיתה, אך לא הכירו כלל.
הם ברחו מהגטו, הושארו על ידי אמותיהם ביער מבלי כל הכנה מוקדמת כשסביבם התחוללה מלחמת העולם השנייה, בעזרת תכונותיהם הייחודיות ושיתוף הפעולה ביניהם הם הצליחו לשרוד. מכשולי היער ובמיוחד החורף הקרב דרשו מהילדים אומץ לב והרפתקנות, ובזכות עבודת הצוות שלהם הצליחו לשמור זה על זה. הקן המרופד, שבנו לעצמם גבוה על צמרת של עץ, שימש להם מסתור מפני פרטיזנים, חיילים נאצים, חיות רעות, או אנשים שיכלו להסגירם. ביער הם פגשו את מינה, ילדה שנקראה בפיהם "ילדה שלא מן העולם הזה". הם לא איבדו תקווה אף לא לרגע גם בלילות הקרים. תוך כדי עלילת הסיפור ניכר שאדם ותומס ניסו לעזור כמה שיותר לכל מי שהזדמן בדרכם.
על הסופר אהרון אפלפלד.
אהרן אפלפלד נולד בבוקובינה (אז רומניה) ב-1932. אמו נרצחה בגטו והוא נלקח עם אביו למחנה עבודה. לאחר שהופרד מאביו ברח מהמחנה והסתתר במשך שנתיים ביערות. הוא עלה ארצה אחרי המלחמה, וב-1957, בדרך מקרה, פגש בארץ את אביו. אפלפלד פרסם עשרות ספרים וזכה בפרסים רבים. הוא נפטר בשנת 2018 בפתח תקווה.
רקע היסטורי: הסתתרות ילדים יהודים ביערות בזמן השואה.
בסיפור "ילדה שלא מן העולם הזה" מתוארת תופעה של ילדים יהודים שהוברחו על ידי משפחותיהם, או שברחו בעצמם ליערות בזמן השואה. המחקר ההיסטורי בנושא ילדים יהודים ביערות בזמן השואה עדיין לא מפותח מספיק, ואין פרטים מדויקים על נושא זה. עם זאת, נמצאו עדויות שונות של ילדים שחיו ביערות, כולל הסופר אהרון אפלפלד.
עדות מפי אהרון אפלפלד.
"כמה ימים הייתי ביער. אולי עד שבאו הגשמים. מיום ליום נהייתה השהייה בין העצים קרה יותר. לא היה מסתור והרטיבות חלחלה בבגדיי הדקים. למזלי היו לי נעליים גבוהות שאמי קנתה לי ימים אחדים לפני פלישת הגרמנים, אך הן ספגו מים ונהיו כבדות. לאחר ימים של רעב חדלתי להיות רעב. נדמה היה לי שאסור לי לעזוב את עץ התפוח ואת השוחה שלידו שמצאתי, אבל הצימאון עקר אותי מהשוחה ויצאתי לחפש מים. יום תמים חיפשתי ורק לפנות ערב מצאתי פלג מים. כרעתי על ברכיי ושתיתי." (סיפור חיים, אהרון אפלפלד).
עדות מפי פנחס זיונץ (ברנוב, פולין. בן 9 בפרוץ המלחמה).
"הברירה היחידה שעמדה לפנינו הייתה להסתתר ביער, ולבקש אוכל מהכפריים בסביבה. יום אחד, בעודנו מחפשים אוכל באחד מבתי האיכרים הציע אחד מהם הצעה לאבי. הוא הציע שאבי ישאיר את משפחתו ביער ויעבוד אצלו כחייט (אבא היה חייט מעולה). תמורת עבודתו תביא אשתו של הפולני מרק חם ולחם לשולי היער ואנחנו ניקח אותם משם. סידור זה אמור היה להחזיק מעמד שבוע או שבועיים, אבל בפועל נמשך יותר. ביום אחד יפה, יום שבו זרחה השמש, באו הגרמנים. שני גרמנים ירו בנו. ברחנו. אחי הסתתר מתחת לשיח, הגרמנים רדפו אחרי אבא ותפסו אותו. אמא עזבה את הבונקר וברחה. אני הייתי האחרון לברוח, טיפסתי. בעודי מתרחק מן המקום שמעתי את היריות. לא ראיתי לאן ברחו האחרים, מי נהרג, מי ניצל, לא ידעתי דבר. רצתי ביער, בדרך היה עלי לעבור קרחת יער. כמעט עברתי את כולה וכשנשארו לי חמישה מטרים כדי להגיע אל היער נפלתי לתוך השלג. לא ידעתי למה נפלתי. לא הרגשתי כאב, הרגשתי רק שרגל ימין שלי כבדה. לאט לאט התהפכתי על הגב. זחלתי על הגב אל מעבה היער ושכבתי שם עד רדת החשיכה." (מאבקו של הגטו, שרה נשמית).
עדות מפי ישראל נימרק (וורשה, פולין. בן 3 בפרוץ המלחמה).
"ב-1939 נסענו לנופש בעיירה סמוכה ושם נתקענו. אבא שלי נסע הביתה בשביל לנסות להציל את הרכוש ולא חזר משם. אני, אימי, אחי ואחותי הבוגרת נשלחנו לגטו. ברחנו לפאתי יער ושיירה של גרמנים תפסה אותנו. בדיוק התפצלנו. אני הלכתי להביא מים, ואחותי הלכה לחפש שיירי מזון בפחי אשפה. ראיתי ממרחק של 40 מטר את אמא שלי מתחננת, “יש לי עוד שני ילדים” ואז איך יורים בה ובאחי. אני ואחותי הסתפחנו לקבוצת ילדים וכל יום מצאנו מסתור אחר ביער. הייתי הקטן בחבורה, כיוון שלא היו לי נעליים נורמליות, הלכתי הרבה יחף בשלג וכתוצאה מזה נאלצתי לזחול. הייתי מוצא מסתורים ארעיים במלונה של כלב, בחדרי מדרגות, בבתי שימוש. גם לזחול נעשה לי קשה ושיכנו אותי באיזה בית עזוב לבד."
ביקורות.
הביקורות על הספר היו חיוביות. זהו ספר הילדים הראשון של אפלפלד ורבים הזכירו את התאמתה של שפת הספר אל הקוראים (קהל היעד הוא ילדים), החשיפה של הילדים אל שפתו היצירתית של אפלפלד מעשירה את שפתם. ההיחשפות של הילדים אל סיפור שואה נוגע ללב. הוא מלמד אותם על ההיסטוריה של העם היהודי וגורם להם להבין שהעם היהודי חווה מציאות קשה בעברו. רבים מכותבי הביקורות משבחים את אפלפלד על כתיבתו הפשוטה, המיוחדת והמרגשת בעת ובעונה אחת.
בנוסף לכך, כותבי הביקורות הרחיבו בעניין בחירת הדמויות, אופיים השונה והחברות הכפויה שלהן עקב המלחמה. ניכר כי המבקרים בהחלט התחברו אל הדמויות של אפלפלד. השוני הרב באופיים של אדם ותומס הקצין את האופי של כל אחד מהשניים וגרם לקוראים להבין אותם לעומק. הקצנה זאת גרמה לקוראים לראות אותם באור שונה במגוון רב של סיטואציות ולהתאהב בשתי הדמויות למרות ההבדלים המשמעותיים ביניהן. גם על דמותה של מינה מרחיבים בביקורות. מינה זכתה לתיאורים רבים ולשבחים מעולים בביקורות הספר אף שלא דיברה הרבה. היא גרמה לקוראים להתאהב בה.
חוק זיכרון השואה והגבורה – יד ושם
חוק זיכרון השואה והגבורה – יד ושם, התשי"ג-1953, הסדיר את פעולת "יד ושם" - המוסד הרשמי האחראי להנצחת זיכרון השואה והגבורה. החוק התקבל בכנסת ב-19 באוגוסט 1953 (ח' באלול ה'תשי"ג), על מנת להעניק לזיכרון השואה מעמד ראוי באופן חוקי לדורי-דורות.
הרקע להצעת החוק.
מוסד "יד ושם" הוקם בסוף שנת 1945 כמפעל להנצחת זכר השואה מטעם הוועד הלאומי להנצחת קרבנות השואה. לאחר מלחמת העצמאות נקלע המוסד לקשיים כלכליים עקב חוסר התעניינות מצד הציבור. הדיון בקשייו של מוסד זה עבר לכנסת בשנת 1951 בעקבות חששו של דוד בן-גוריון מהקמתו של מפעל הנצחת זכר השואה הבינלאומי בפריז ולא בישראל. בשנת 1952 הציע בן-ציון דינור, שר החינוך, את חוק זיכרון השואה והגבורה במטרה ש"יד ושם" יתנהל כמוסד רשמי של מדינת ישראל. ב-19 באוגוסט 1953 אישרה הכנסת את החוק.
תוכן החוק.
בחוק שמונה סעיפים. שני הסעיפים הראשונים עוסקים בתהליך ההנצחה ובסמכויותיו של מוסד "יד ושם":
יתר סעיפי החוק עוסקים בעניינים מנהליים, כגון מועצה, הנהלה, תקציב ותקנון.
יישום החוק.
מפעלי זיכרון, הנצחה וטקסים.