מחלוקת נוספת שנותרה ללא הכרעה, הייתה כנגד דברים שכתב שלום על שני מקורות מזמנו של הבעש"ט. שלום קישר את המקורות, הכוללים עדויות על קבוצות חסידים בסטנוב, למנהגים שבתאיים. שלום אף טען, לגבי אחת מהעדויות, מפי הרב משה מסטנוב בספרו משמרת קודש, כי מדובר בעדות ההיסטורית הראשונה על הבעש"ט. ליברמן דחה את פרשנותו של שלום וטען כי בספר אין כל קטרוג כנגד הבעש"ט וחסידיו הראשונים אלא כנגד בעלי בתים, שאינם תומכים בתלמידי חכמים לומדי תורה. שלום לא הגיב על כך מיד, אלא שנים רבות אחר כך, בהערת שולים למאמר אחר שכתב, על הבעש"ט, שם כתב כי לא השתכנע מדבריו של ליברמן. חוקרי החסידות מנדל פייקאז' ועמנואל אטקס סברו כי אכן שגה שלום בהבנת דבריו של הרב משה מסטנוב, אך ציינו כי אף אם עדות ספציפית זו אינה עדות ישירה כנגד הבעש"ט וחסידיו, היא משקפת את מנהגי אותו הזמן, לרבות מנהגי החסידים הראשונים.
שאלת המשיחיות בחסידות.
מחלוקת בין שלום לבן-ציון דינור ואחרים (לרבות תלמידו הראשון של שלום, ישעיה תשבי) בקשר לשאלת המשיחיות בחסידות.
שלום טען כי היסודות המשיחיים נוטרלו בחסידות והפכו לסמלים בלבד.
פועלה של התנועה הציונית בארץ ישראל ותפיסת השואה.
שתי מחלוקות בין שלום לחנה ארנדט בקשר לדעותיה על התנועה הציונית ועל השואה.
המחלוקת הראשונה עם חנה ארנדט, משנת 1946, באה בעקבות מאמרה Zionism Reconsidered ("הציונות, הערכה מחדש"), בקשר לדעותיה על פועלה של התנועה הציונית בארץ ישראל, ולטענותיה כנגד הנטייה הגוברת של הציונים לצד הימיני של המפה הפוליטית וכן לחתירתם למדינה בכל מחיר, תוך התעלמות מהמיעוט הערבי. שלום, שהיה ממקימי ברית שלום, הגן על שאיפת הציונים למדינה והאשימהּ ב"תסביך אנטי פלשתינה". ארנדט הכחישה טענה זו והביעה את פליאתה על תמיכתו של שלום ברעיון הלאומיות, תמיכה שלדעתה עלולה להוביל בסופו של דבר לגזענות.
המחלוקת השנייה התעוררה בשנת 1963, ונסבה סביב הדברים שכתבה ארנדט בספרה אייכמן בירושלים: דין וחשבון על הבנאליות של הרוע, הכולל את רשימותיה של ארנדט ממשפט אייכמן, אותו סיקרה כשליחה מטעם הניו יורקר. ארנדט העלתה בספר שאלות נוקבות בקשר למשפט, בין היתר, בקשר לחלקו של העם הגרמני בשואה מול חלקו היחסי של אייכמן, שיתוף הפעולה של היודנראטים עם הנאצים, הפאסיביות וחוסר ההתקוממות של היהודים כנגד רוצחיהם. היא ראתה בשואה פשע כנגד האנושות ולא פשע מלחמה, שכן היהודים לא היו צד לוחם בה. שלום שלל את דעותיה של ארנדט על המשפט ודרך ניהולו בישראל, ואף האשימהּ בשל הדברים שכתבה שם בחוסר אהבת ישראל. על כך השיבה ארנדט כי מעולם לא אהבה קבוצת אנשים כקולקטיב אלא רק את חבריה כאינדיבידואלים. עוד טענה כי איננה 'אוהבת' יהודים אלא היא פשוט חלק מהם. עם זאת, לא רק שהייתה בעלת זהות יהודית מפותחת, אלא גם טענה כי בלתי אפשרי להתעלם מזהות זאת וכי יש לפעול בהתאם לחובות שהיא מטילה עליך. בעקבות מחלוקת זו נפסקה ידידותם. בשנת 2010 יצא, בגרמנית, ספר המתאר בהרחבה את מערכת היחסים ביניהם, לרבות המכתבים שהחליפו במהלך השנים.
שאלת האובייקטיביות של מדעי היהדות.
מחלוקת בין ברוך קורצווייל לבין שלום וההיסטוריון פרופ' יעקב כ"ץ.
קורצווייל טען כי בלתי אפשרי להיות אובייקטיבי לחלוטין בכתיבת ההיסטוריה היהודית, והאשים את שלום כי ספרו שבתי צבי והתנועה השבתאית בימי חייו נגוע בכתיבה מגמתית במסווה של טיעונים אקדמיים. שלום עצמו סירב לענות לטענותיו של קורצוויל, ומי שעשו זאת היו פרופ' ישעיה תשבי וכן פרופ' יעקב כץ, אשר הותקף אף הוא באותו העניין, מספר שנים אחר כך.
על אף הביקורת של קורצוויל כנגד שלום, הוא בחר בספרו הנ"ל כספר החשוב ביותר שנכתב במדעי הרוח בעשר השנים מאז קום המדינה.
האם היה רבי ישראל סרוק תלמיד האר"י.
מחלוקת בין שלום לש"א הורודצקי ואחרים על קביעתו של הורודצקי כי רבי ישראל סרוק היה תלמיד האר"י.
לאחר מותו.
מקומה של המיסטיקה היהודית ביהדות.
פרופ' אליעזר שביד חולק על קביעתו של שלום כי המיסטיקה היא "סוד עצמיותה וכוח התחדשותה של הדת היהודית מדור לדור".
פרופ' יוסף דן הגיב לדבריו של שביד וטען כי שלום לא ראה במיסטיקה מימד מרכזי ועיקרי של היהדות, אלא התמקד בה בהיותו חוקר מיסטיקה יהודית. עוד טען דן כי צריך לראות את דבריו של שלום בהקשר הנכון, של התקופה בה כתב את הדברים. בתקופה זו בזוּ אנשי חכמת ישראל למיסיטיקה היהודית וניסו להפחית מערכה, בעוד ששלום הראה כי המיסטיקה היא חלק בלתי נפרד מהיהדות.
מקורותיהם של ראשוני המקובלים.
פרופ' יוסף דן חולק על השערתו של שלום כי ישנו קשר בין הגנוסיס לבין המקובלים הראשונים.
דן טוען כי עד היום לא הוכח במחקר האקדמי קשר או השפעה של הגנוסיס על המקובלים הראשונים.
קבלת האר"י - אופייה, תפוצתה ומידת השפעתה על השבתאות.
פרופ' משה אידל חולק על קביעתו של שלום כי תפוצתה של קבלת האר"י ואופייה המשיחי יצרו קרקע נוחה להתפתחותה של השבתאות והתפשטותה בכל קהילות ישראל. עוד חולק אידל על שלום בשאלת המתח המשיחי שאפיין את קבלת צפת. לדעת אידל, קבלה זו איננה מאופיינת במתח משיחי יוצא דופן. ממילא, אין לתאר את המתח המשיחי של השבתאות כיונק ממקובלי צפת.
חשיבותה ועצם קיומה של מיסטיקה בזמן החדש.
פרופ' בועז הוס חולק על דעתו של שלום כי אין מיסטיקה מקורית בימינו ולפיכך אין ערך לחקר המיסטיקה כיום, וטוען מנגד כי קביעה זו של שלום ואחרים היא קביעה ערכית ולא עובדתית.
לאה ברלין
לאה ברלין (1881 – 8 ביולי 1962) הייתה חלוצה, סוציאליסטית ומהפכנית ישראלית.
קורות חיים.
לאה ברלין נולדה בליאדי בפלך מוהילוב שברוסיה, (אז רוסיה הלבנה, כיום בבלארוס), למשפחת סוחרים חסידים אמידה. בראשית המאה ה-20 הייתה פעילה בחוגים מהפכניים רוסים, אך בתקופת לימודיה בברלין התחברה לחוגים יהודיים, ובהשפעתם ניצלה ביקור משפחתי בוורשה להברחת נשק למחתרת בברסט-ליטובסק שברוסיה. בהמשך עברה דרך ריגה ווילנה בדרכה חזרה לברלין, שם השתלמה בטכנאות שיניים. את מקצועה זה לימדה באוניברסיטת קייב, תוך שימוש בו כמסווה לפעילותה המהפכנית שם. בגלגוליה הרבים עברה בווינה ובפריז, שקסמה לה באופיהּ המיוחד ובהמוני הסטודנטים והמהפכנים, הבוהמיינים והפליטים הפוליטיים שפגשה שם. בין השאר התוודעה שם אל משפחת המשורר שלום אש.
הידיעה על כישלון עסקיו של אביה השיבה אותה לריגה, ובעצת המשפחה נסעו היא ואביה לארץ ישראל בדרכונים מזויפים.
במלחמת העולם הראשונה הייתה בין תושבי הארץ נתיני רוסיה, שהעות'מאנים הגלו למצרים, ושם פעלה כמיטב יכולתה לסייע לגולים במצבם הקשה. גם לאחר המלחמה והחזרה לארץ ישראל שבשלטון המנדט הבריטי – ארץ ענייה, שדודה ומורעבת – התגייסה לעבודה בקרב משפחות מצוקה בירושלים, שם הקימה מתפרה לספק תעסוקה ופרנסה לנשים חסרות-כול, בחסות ועד הצירים. באותו זמן, בשנת 1919, פגשה את המשוררת האמריקאית ישע סמפטר, שהגיעה לארץ עם משלחת של נשות "הדסה" ונשארה בה. לאה ברלין וישע סמפטר – שתי נשים שונות בכל המובנים, ברקע, במוצא, בדרך חיים ובהשקפות עולם – התיידדו, התקרבו ולתקופה מסוימת היו שותפות לדירה בירושלים, אם כי כל אחת המשיכה בדרך חייה הנפרדת ושמרה על חוג ידידים משלה. בהמשך נפרדו דרכיהן לכמה שנים, כשישע עברה לגור ברחובות ולאה נדדה בין מקומות עבודה (בין השאר, ניהול בית ההבראה "ארזה") וחיפשה את מקומה בקיבוצים שונים, אך בשנת 1933 נענתה לקריאתה של ישע ובאה לחיות עמה ועם בתה המאומצת במושבה רחובות, משם עברו כעבור שנה לגבעת ברנר, להקים שם את חזונה של ישע, בית הבראה צמחוני.
ישע סמפטר נפטרה במחלה בשנת 1938, לפני שהושלמה הקמתו של בית ההבראה. לאה ברלין המשיכה לנהל אותו עוד שנים רבות ולהיאבק על שמירת צביונו המיוחד, על פי חזונה של חברתה.
את עשר שנות חייה האחרונות עשתה בקיבוץ נצר סרני. היא נפטרה בשנת 1962, בהיותה בת שמונים, והובאה למנוחות בבית העלמין בקיבוץ.
הסופר משה שמיר כתב את הטרילוגיה רחוק מפנינים (יונה מחצר זרה, הינומת כלה ועד הסוף) על האישה, שהכיר בסוף מלחמת העולם השנייה ועם הזמן היה לבן משפחתה, כשנשא לאישה את בת-אחותה צביה. שמה בטרילוגיה הוא לאה ברמן, וישע סמפטר, ששמיר לא הספיק להכיר וכתב עליה מסיפורי לאה, נקראת בספריו שלי שטיינר.
פארעה אל-ג'יפתליק
פארעה אל-ג'יפתליק (בערבית: فارعة الجفتلك, תעתיק מדויק: פארעה אלג'פתלכּ) היא עיירה פלסטינית בעמק נחל תרצה, שבבקעת הירדן (אזור הג'יפתליק), בקרבת ההתנחלויות ארגמן ומשואה. היישוב מוכר גם בשם המקוצר "אל-ג'יפתליק". לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, מנתה העיירה כ-4,701 נפש באמצע שנת 2016.
פארעה אל-ג'יפתליק הוא היישוב הפלסטיני הגדול ביותר השוכן בשטח C, ותושביו נתונים להגבלות תנועה בשל המחסומים שהם נדרשים לעבור בדרכם למרכזי אוכלוסייה ומסחר פלסטינים קרובים כמו טובאס.
היסטוריה.
האזור בו נמצאת כיום פארעה אל-ג'יפתליק נקרא ע'ור אל-פארעה (בערבית "עמק ואדי פארעה", כשמו של נחל תרצה). עד לשלהי המאה ה-19 היה העמק שטח פרוץ ומיושב בדלילות. על פי הגאוגרף דוד גרוסמן, יישוב בשם קראוה שנרשם ככפר במאה ה-16, הוא היישוב היחיד שניתן לזהות את מיקומו בעמק הפרעה בסבירות גבוהה.