ההיסטוריון נרי אריאלי, מנהל הארכיון לתולדות ההגנה, שבמסגרת ארכיון צה"ל, חקר את פרשת בגידתו של ריינהולד. בשנת 2004 כתב על כך מאמר, שמתבסס על מסמכי הבולשת הבריטית שנפתחו אז לציבור בארכיון לתולדות ההגנה שבניהולו. במאמר מספר גילויים חדשים על הפרשה. אריאלי מספר כי לאחר הפיצוץ במלון המלך דוד ברח ריינהולד למרכז ירושלים שם נלכד על ידי הבריטים ושוחרר לאחר התערבותו של קצין המשטרה מקס שינדלר, אך נעצר שנית בפקודתו של קצין הבולשת הבריטית או'סאליבן. במהלך חקירה זו מסר ריינהולד פרטים רבים על אנשי אצ"ל ושוחרר לאחר שהסכים לעבוד עבור הבולשת. לאחר שחרורו המשיך לפעול כחבלן באצ"ל מבלי שעורר את חשדם של חבריו. דבר בגידתו נתגלה לאצ"ל רק לאחר הפיצוץ בתחנת הרכבת בירושלים, אף כי לא שיערו את היקף בגידתו. הוא הוברח בידי הבריטים למערב אירופה בשם בדוי, הארי רוז, והשתקע בהמבורג. בזהותו הבדויה ניסה להתקרב לפעילי ההעפלה. הוא פעל כפרובוקטור ומסר לאצ"ל מידע על מחסני נשק בריטיים כדי שייפגעו בהם, בעוד הבריטים ממתינים להם, אולם האצ"ל לא ביצע את הפעולה משום שהודלף לו מידע כי הבריטים ממתינים לפעולה. חידוש אחר במאמר הוא כי מנחם בגין הורה לאנשיו, לאחר שריינהולד נתגלה בבריסל, לא להורגו אלא רק לחטוף אותו כדי להביאו למשפט בעוון בגידה.
במאמרו הגיע אריאלי למסקנה כי ריינהולד החל את בגידתו רק אחרי שנתפס על ידי הבריטים לאחר הפיצוץ במלון המלך דוד, אף שאנשי האצ"ל האמינו כי בגידתו החלה עוד לפני כן כשהופעל על ידי מקס שינדלר. אריאלי הביא במאמרו צילום של מכתב של קצין הבולשת או'סאליבן מדצמבר 1946, שסווג כ"סודי ביותר". במכתב זה מתואר לוח זמנים אחר המייחס את התחלת הבגידה לאוקטובר 1946, אולם בכל מקרה עולה ממנו כי התחלת הבגידה לא קדמה לפיצוץ מלון המלך דוד. במכתב כתב הקצין כי ב-18 בספטמבר דיווחה מפקדת הבולשת במחוז חיפה כי התקבל מידע שריינהולד, מומחה לחבלה, הוביל את ההתקפה על מלון המלך דוד ביולי, כי תיאורו הופץ בכל מחוזות המשטרה וב-28 באוקטובר 1946 הוא אותר ונעצר בידי הבולשת במחוז חיפה. בחקירתו מסר הצהרה שבה סיפק מידע על ארגון האצ"ל, פעולותיו ופעיליו ומקומות המפגש שלהם.
חזר למדינת ישראל ושירת בצה"ל?
בכתבה שנתפרסמה בעיתון מעריב ב-3 בספטמבר 1954 הועלתה סברה כי ריינהולד חזר לארץ לאחר הקמת המדינה ואף שירת בצה"ל. על פי עדויות שונות סופר בכתבה כי אדם בשם היינריך ריינהולד, שכתובתו בניו יורק, עסק בראשית שנות ה-50 בהברחת גרבי ניילון לישראל, מצרך שלא ניתן היה להשיגו בקלות בתקופת הצנע. ההברחה בוצעה באמצעות משלוח חבילות שבהן גרביים כאלו לאנשים שונים בתל אביב. הדבר עורר את חשדם של אנשי המכס והם פתחו בחקירה. במהלך החקירה הם הגיעו אל אחת ממקבלי החבילות וזו סיפרה להם כי שולח החבילות הוא קרוב שלה בשם היינריך ריינהולד המתגורר עתה בארצות הברית. לדבריה קרוב זה התגורר בארץ שנים רבות לפני קום המדינה ואף שירת בבריגדה. היא הוסיפה כי הוא הסתבך עם האצ"ל והסתלק לחו"ל, אולם חזר לארץ לאחר קום המדינה ואף שירת בצה"ל במטה השק"ם, ולאחר שחרורו מצה"ל שב לארצות הברית ועתה, לדבריה, הוא "תומך בקרוביו בארץ".
עוד נאמר בכתבה כי קצין צה"ל אשר שירת עם ריינהולד ביחידה אחת במשך תקופה ארוכה סיפר כי פגש את ריינהולד ברחובות תל אביב כשהוא במדי צה"ל והכירו לפי הילוכו המיוחד, אם כי לדבריו "פרצופו השתנה מאד".
אין כיום לדעת אל נכון את מהימנותם של סיפורים אלה.
"סוכן הוד מלכותו".
בשנת 1979 ראה אור בהוצאת "הדר" בתל אביב ספרו של דוד שחר, "סוכן הוד מלכותו", המביא את סיפורו של ריינהולד, חייו, בגידתו ומנוסתו. המחבר מתאר גם פרשיית אהבים שהייתה לו עם אשת בנקאי מירושלים, שאין לדעת כיום האם היא אמיתית או פרי דמיונו של המחבר. על הספר כתב חיים באר כי הוא: 'הזדמנות נוספת לקורא של ימינו לגלות את הפלא של "משהו שהוא מעל ומעבר למוחש במקום ובזמן"'.
דפוס קלצקין
אברהם שמואל הערשבערג
א.ש. הערשבערג
א. ש. הערשבערג
א&quot;ש הרשברג
א&quot;ש הירשברג
א&quot;ש הערשבערג
א. ש. הירשברג
א.ש. הירשברג
א.ש. הרשברג
א. ש. הרשברג
דייוויד אתרטון
דייוויד אתרטון (באנגלית: David Atherton; 3 בינואר 1944) הוא מנצח אנגלי.
חייו.
אתרטון נולד בבלקפול, לנקשייר למשפחה מוזיקלית. אביו, רוברט אתרטון, היה המורה למוזיקה בסנט ג'וזף קולג' בבלקפול וכן היה מנצח. אמו הייתה זמרת.
אתרטון למד מוזיקה בפיצוויליאם קולג' באוניברסיטת קיימברידג' בשנים 1962-66 ובאקדמיה המלכותית למוזיקה. בשנת 1967 הכניס אותו גאורג שולטי לסגל של קובנט גארדן, שם ניצח לראשונה על טרובאדור בשנת 1968 וכיהן כמנצח הבית עד 1980. בשנת 1976 הופיע לראשונה בלה סקאלה ובשנת 1978 באופרה של סן פרנסיסקו. בשנים 1968 עד 1973 ושוב מ-1980 עד 1983 כיהן כמנהל מוזיקלי של הסינפונייטה של לונדון. בתקופת כהונתו השנייה בסינפונייטה כיהן במקביל גם כמנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול, שם המשיך וכיהן כמנצח אורח ראשי בשנים 1983 עד 1986. באותן שנים היה גם המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של סן דייגו. בשנת 1989 התמנה למנהלה המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של הונג קונג ואף ייסד את פסטיבל "בעיקר מוצרט" בסן דייגו. בשנת 1991 ניצח בקובנט גארדן על הפקה בימתית מלאה של "ההוגנוטים" מאת מאיירבר, הראשונה בלונדון מאז מלחמת העולם השנייה.
אתרטון התבלט בהתלהבותו למוזיקה חדישה, שהתבטאה בין השאר בביצועי בכורה ל"הלוויתן" של ג'ון טאוונר (1968), "פאנץ' וג'ודי" של הריסון ברטוויסל (1968) ו"אנו באים אל הנהר" של הנס ורנר הנצה (1976). כמו כן ערך והקליט את מכלול יצירותיו של שנברג להרכב קאמרי והקליט יצירות משל לאוש יאנאצ'ק, מוצרט, שוברט, וייל ואחרים עם תזמורות ידועות-שם. פרשנותו ל"המלך פריאם" של מייקל טיפט זכתה לשבחי המלחין.
הוולקירות (אופרה)
ארמיית קנטקי (קונפדרציה)
ארמיית קנטקי (באנגלית: Confederate Army of Kentucky) היה שמה של יחידה צבאית שהשתייכה לצבא הקונפדרציה בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית.
השם "ארמיית קנטקי" ניתן באוגוסט 1862 לכוחות שכונסו יחדיו לצורך הפלישה לקנטקי על ידי מייג'ור גנרל אדמונד קירבי סמית', ששימש כמפקד הארמייה.
כוח האדם נלקח מתוך הפיקוד המרחבי של מזרח טנסי בראשות קירבי סמית', שנוצר בפברואר 1862, ומתוך ארמיית מיסיסיפי, כתוצאה מבקשתו של קירבי סמית' לתגבורת נוספת ממפקדה של האחרונה, מייג'ור גנרל ברקסטון בראג. ב-21 באוגוסט נתן קירבי סמית' ליחידה את השם "ארמיית מזרח טנסי" וחמישה ימים לאחר מכן קיבלה הארמייה את שמה הנוכחי.
ארמיית קנטקי הורכבה מארבע דיוויזיות חיל רגלים ומשתי חטיבות חיל פרשים מוקטנות. שתיים מהדיוויזיות, בפיקודם של הגנרלים הנרי הית' וקרטר סטיבנסון נלקחו ממזרח טנסי ושתי הנוספות, בפיקודם של פטריק קליבורן ותומאס צ'רצ'יל הגיעו כתגבורת מארמיית מיסיסיפי. על חטיבות הפרשים פיקדו הקולונלים ג'ון ס. סקוט וג'ון מורגן.
קנטקי.
הפלישה לקנטקי, שהחלה ב-14 באוגוסט כחלק ממאמץ התקפי רחב יותר של הקונפדרציה בחזית המערב, תוכננה על ידי קירבי סמית' בשיתוף עם בראג. במסגרת ההסכם ביניהם חוזקה הארמייה בשתי דיוויזיות מתוך צבאו של בראג לצורך פעולה מקדימה כנגד כוחות צבא האיחוד, בפיקודו של בריגדיר גנרל ג'ורג' וו. מורגן, שהחזיקו במעבר ההרים האסטרטגי בהרי קמברלנד, המפריד בין קנטקי לטנסי, בו החזיקו מאז ה-18 ביוני.
במקום לתקוף ישירות, בחר קירבי סמית' לעקוף את מעבר קמברלנד ולנוע בנתיב הררי בעל עבירות קשה סביבו, ובכך ליצור איום על קווי האספקה של הכוח המחזיק במעבר ולאלצו לסגת ללא קרב. במקביל, נשלחו הפרשים של מורגן לפשוט על קו מסילת הברזל אשר חיבר בין לואיוויל לנאשוויל כדי לשבש העברת תגבורת לקנטקי. לאחר מסע מפרך, הגיעה הארמייה לבארבורוויל (Barbourvile) ב-18 באוגוסט, סובלת מאספקה מדולדלת, אוכלוסייה מקומית עוינת ועם קשר רופף לאזורי העורף בטנסי. כתוצאה מכך החליט קירבי סמית' לנוע קדימה אל תוך הבלוגראס עשיר המשאבים של קנטקי. הדיוויזיה של סטיבנסון הושארה מול מעבר קמברלנד, תוך כוונה להשתלט עליו אם יחליט מורגן להיכנע או לסגת. התמרון הצליח, וכוחות צבא האיחוד נטשו לבסוף את מעבר קמברלנד ב-16 בספטמבר, לאחר שהאספקה שלהם אזלה, ונעו בנתיב הררי דרך מזרח קנטקי לאוהיו.
כוח החוד של הארמייה, חטיבת הפרשים בפיקודו של סקוט, נעה קדימה במהירות לפני הכוח העיקרי, כבשה את לונדון ב-17 באוגוסט, הניסה את כוחות האיחוד מביג היל ב-23 בחודש ופתחה בכך את הדרך לעבר ריצ'מונד. באותו זמן יצאה מלקסינגטון ארמיית קנטקי של צבא האיחוד, שהוקמה רק ימים ספורים קודם לכן, לעבר ריצ'מונד. לאחר התכתשות קצרה בין פרשי הקונפדרציה לכוחות האיחוד דרומית לריצ'מונד ב-29 באוגוסט, נסוגו הפרשים והמתינו להגעת הכוח העיקרי של הארמייה.
ב-30 באוגוסט נערך קרב ריצ'מונד בין שתי הארמיות. ארמיית קנטקי של הקונפדרציה נהנתה מניסיונם הקרבי של חייליה, שחלקם לקחו חלק בקרב שילה ומשדרת פיקוד מוכשרת, בעוד שלמרבית חיילי ומפקדי ארמיית קנטקי של האיחוד, שגויסו בחיפזון זמן קצר קודם לכן בניסיון להגן על המדינה, היה ניסיון קרבי דל. הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של הקונפדרציה.