יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב והעניק לו שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכל.
וידאו קליפ.
טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, העלה אייל גולן לערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר, בו ניתן לראות את עטיפתו של הסינגל. בנוסף לכך, ניתן לראות באודיו את אורכו של השיר ואת גולן גם כן.
נכון ליוני 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על מעל 20 מיליון צפיות.
לוסיה ברלין
לוסיה בראון ברלין (באנגלית: Lucia Brown Berlin; 12 בנובמבר 1936 – 12 בנובמבר 2004) הייתה סופרת אמריקאית בסוגת הסיפור הקצר. בימי חייה היה לה קהל קוראים קטן אך מסור. היא זכתה להצלחה ספרותית באופן פתאומי אחת עשרה שנים לאחר מותה, באוגוסט 2015, כאשר פורסם ספר של מבחר סיפורים שלה, "המדריך לעוזרות הבית", בעריכת סטיבן אמרסון. בשבוע השני לפרסומו, הספר הופיע ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, ובתוך כמה שבועות נמכרו ממנו יותר עותקים מאשר מכל ספריה הקודמים גם יחד. האוסף נכלל בכמה רשימות סיכום השנה, כולל רשימת "עשרת הספרים הטובים של 2015" של ביקורת הספרים של הניו יורק טיימס. הספר גם היה מועמד ברשימה הסופית ל.
ראשית חייה.
ברלין נולדה בג'ונו, אלסקה, והעבירה את ילדותה בדרכים, בעקבות הקריירה של אביה כמהנדס מכרות. המשפחה גרה במחנות כרייה באיידהו, מונטנה, אריזונה, ובצ'ילה, שבה לוסיה בילתה את רוב נעוריה. כמבוגרת, היא גרה בניו מקסיקו, מקסיקו, צפון ודרום קליפורניה וקולורדו.
קריירה.
ברלין החלה לפרסם את יצירתה בגיל מאוחר יחסית, בעידוד ולפעמים בהנחיה של המשורר אד דורן. ספרה הראשון, "מכבסת מלאכים", ראה אור בשנת 1981. הסיפורים שפרסמה בו נכתבו החל משנות ה-60. מספר הסיפורים שלה הופיעו במגזינים כגון The Atlantic, ו"הפרא האציל" של סול בלו. ברלין פרסמה שישה אוספים של סיפורים קצרים, אבל רוב יצירתה ראתה אור בשלושה כרכים שפורסמו מאוחר יותר: Homesick: New and Selected Stories (1990), So Long: Stories 1987-92 (1993) and Where I Live Now: Stories 1993-98 (1999).
ברלין הייתה דמות משפיעה בקהילה הספרותית, אך ספריה לא היו רבי מכר. היו שהשוו את יצירתה לעבודתם של ריימונד קארבר וריצ'רד ייטס. ברלין זכתה בפרס הספר האמריקאי American Book Award בשנת 1991 על ספרה Homesick, והייתה עמיתה של הקרן הלאומית לאמנויות.
בשנת 2015, התפרסם מבחר סיפורים קצרים שכתבה בשם "המדריך לעוזרות הבית: סיפורים קצרים." הספר הופיע במקום ה-18 ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס בשבוע הראשון לפרסומו, ועלה למקום ה-15 ברשימה הכללית בשבוע שלאחר מכן. הוא הופיע לראשונה במקום ה-14 ברשימת רבי המכר העצמאיים של ABA ומקום 5 ברשימת רבי המכר של LA Times.
השפעה והוראה.
לאורך חייה התפרנסה ברלין באמצעות שורה של עבודות של מעמד הפועלים, שהשתקפו בכותרות של סיפורים כמו "מדריך לעוזרות הבית", "מחברת חדר מיון, 1977" ו"מרכזייה פרטית" (שמתייחס למרכזיות טלפוניות ולמפעילותיהן).
במהלך שנות התשעים המוקדמות, ברלין לימדה כתיבה יצירתית במספר מקומות, כולל בית הסוהר של מחוז סן פרנסיסקו ובית הספר לשירה על-שם ג'ק קרואק באוניברסיטת נארופה. היא גם תיעדה סיפורים בעל פה מחולים קשישים בבית החולים Mt. Zion.
בסתיו 1994, ברלין החלה משרת הוראה ככותבת אורחת באוניברסיטת קולורדו, בולדר למשך שנתיים. לקראת סוף כהונתה, היא הייתה אחת מארבעה חברי סגל בקמפוס שזכו בפרס ארגון הסטודנטים לענייני בוגרים למצוינות בהוראה. "זכייה בפרס הוראה אחרי שנתיים היא הישג חסר תקדים", אמרה קתרין אגרט מאוחר יותר בהספד לברלין. ברלין התבקשה להישאר בתום כהונתה בת השנתיים. היא מונתה לפרופסור חבר, והמשיכה ללמד שם עד שנת 2000.
חיים אישיים.
ברלין הייתה נשואה שלוש פעמים והייתה אם לארבעה בנים.
ברלין סבלה מבעיות בריאות, כולל עקמת כפולה. עמוד השדרה המעוקם שלה ניקב את אחת מריאותיה, והיא נעזרה במיכל חמצן משנת 1994 ועד מותה. היא פרשה לגמלאות כשמצבה הבריאותי לא איפשר לה עוד לעבוד, והיא פיתחה מאוחר יותר סרטן ריאות. היא עברה טיפול בהקרנות, מה שלדבריה גרם להרגשה שעצמותיה נטחנות לאבק. עם התדרדרות מצבה הבריאותי והכלכלי, עברה ברלין לחיות בפארק קרוואנים בפאתי בולדר, ומאוחר יותר, במוסך שהוסב למגורים מאחורי ביתו של בנה מחוץ ללוס אנג'לס. המעבר איפשר לה להיות קרובה יותר לבניה, והקל על נשימתה. ברלין מתה בביתה במרינה דל ריי, ביום הולדתה ה-68.
טיפול בשתיקה
טיפול בשתיקה (המכונה לעיתים גם שתיקה כעונש או עונש השתיקה) הוא סירוב לתקשר מילולית עם אדם אחר, שמעוניין בתקשורת. ההתנהגות יכולה לבוא לידי ביטוי במגוון צורות, החל מהזעפת פנים ועד התנהגות פוגענית ומרושעת. יחס של שתיקה כלפי האחר יכול להיות צורת ביטוי של התנהגות פסיבית-אגרסיבית כחלק מהתעללות רגשית במסגרתה אי שביעות רצון, זלזול ובוז המוצגים באמצעות מחוות לא-מילוליות תוך שמירה על שתיקה.
הפסיכולוגית הקלינית הרייט ברייקר מזהה את הבחירה לנקוט בהתנהגות זו כסוג של ענישה מניפולטיבית.
מקור המונח.
מקור המונח נובע מ"טיפול" באמצעות שתיקה, שהיה פופולרי בבתי כלא במאה ה-19. מאז רפורמת בתי הכלא בשנת 1835, השימוש בטיפולי השתיקה בבתי הכלא נעשה כאלטרנטיבה לעונש פיזי. היה נהוג לחשוב כי נקיטה בפעולות שונות מצד הסוהרים, למשל: מניעת דיבור מאסירים, כינוי של אסירים במספרים במקום בשמם הפרטי, כפייה על אסירים לכסות את פניהם כך שהם לא יוכלו לראות אחד את השני, ועוד - יעודדו חשיבה רפלקסיבית של האסירים על הפשעים שביצעו.
בנוסף, המונח באנגלית, אשר זכה לתפוצה בינלאומית, מכיל כפל משמעות לגבי המילה Treatment. מילה זו משמשת באנגלית הן כהתייחסות לאדם אחר (וכאן: התייחסות לאדם אחר באמצעות שתיקה) והן כטיפול במישהו (רמז לטיפולים דלעיל).
טיפול בשתיקה במערכות יחסים אישיות.
במערכות יחסים, הבחירה בשתיקה יכולה להיות דפוס התנהגותי שקשה לשנותו אם הוא מושרש, מה שיכול בסופו של דבר להביא לכישלון של מערכות היחסים האלו.
הבחירה לנקוט בטיפול בשתיקה משמשת לעיתים כמנגנון שליטה שכן זו יכולה להיות פעולה פסיבית-אגרסיבית במסגרתה אדם החווה תחושות שליליות אינו מסוגל לבטא את עצמו ואת תחושותיו. עצם היותו במצב של "שתיקה" מעביר מסר לאחר. השתיקה בעצם יכולה ליצור את מה שהאדם השותק רוצה, כמו תשומת לב וידיעה שהאחר נפגע מההתנהגות, בתוספת תחושת כוח ושליטה על ידי יצירת חוסר ודאות לגבי משך הזמן בו השתיקה תימשך. לפעמים המטרה של טיפול בשתיקה היא פשוט ליצור חוסר שביעות רצון אצל הצד השני, וכאשר המסר התקבל והובן, מסתיימת השתיקה מהצד השותק.
שתיקה, כמו גם צעקות, היא דרך ביטוי המביעה כוח ועוצמה. שתיקה מעבירה מסר לאחר בנוסח "אינני רואה אותך ואינך קיים לגביי" ומהווה מעין חרם של אחד הצדדים על השני. שימוש בשתיקה מעיד על ייאוש ואכזבה שמשפיעים בצורה שלילית על מערכת היחסים. כפועל יוצא, השותף תלוי בחסדיו של בן הזוג השותק, עד אשר לעיתים בסופו של דבר הוא בוחר לוותר על בן הזוג.
ממצאים ממחקרים בנושא.
ממחקרים עולה כי דפוס התנהגות זו הוא אחד המזיקים ביותר למערכות יחסים אישיות. חוקרים הגיעו למסקנה כי התנהגות המביעה אדישות היא הדרך הנפוצה ביותר בה אנשים מתמודדים עם קונפליקטים במערכות יחסים זוגיות. מניתוח של כ-74 מחקרים שונים (במסגרתם נבדקו יותר מ-14,000 משתתפים) עולה כי כשאחד הצדדים נאטם רגשית על מנת להאשים את הצד השני, התוצאה מביאה לנזק למערכת היחסים.
פול שרודט, פרופסור בתחום לימודי התקשורת באוניברסיטה הנוצרית של טקסס, הוביל מחקר בנושא שפורסם בירחון האקדמי Communication Monographs"." תוצאותיו הראו כי ככל שדפוס השתיקה נפוץ יותר במערכת היחסים, כך גדלים הסיכויים של בני הזוג לחוות רמות גבוהות יותר של חרדה בקשר או לפתח דפוסי התנהגות אגרסיביים. התנהגותם של שני הצדדים במערכת יחסים יכולה לתרום לדפוס ההתנהגות הזה. החוקרים חלוקים בדעותיהם אם דפוס התנהגותי זה מאפיין יותר נשים או גברים.
לס פארוט, פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת סיאטל פאסיפיק, פרסם גם ספר בנושא, וטוען כי שתיקה היא דפוס שקשה לשבור מאחר שהוא טבוע מאוד בנפשו של האדם. לטענת פארוט רבים למדו לבחור בהתנהגות זו החל מגיל צעיר כדרך להעניש את הצד השני.
במצבי התעללות.
במערכות יחסים הכוללות התעללות מענישים את קורבנות השתיקה שלהם על ידי הסירוב לדבר איתם או אפילו להכיר בנוכחותם. באמצעות שתיקה, המתעללים מתקשרים בצורה מוחצנת רגשות שונים שהם חשים, למשל: אי-שביעות רצון, כעס ותסכול. ההשלכות של ההתנהגות הזו על האדם הסופג את ההתעלמות יכולות להיות יצירת תחושות של חוסר אונים וחוסר ערך.
במקום העבודה.
ממחקר שבוצע על ידי המכון לבריונות במקום העבודה עולה כי "טיפול השתיקה כדי לבודד ולהרחיק אחרים" הוא הטקטיקה הרביעית הנפוצה ביותר מבין טקטיקות של התעמרות בעבודה. טיפול בשתיקה מדווחת ב -64% ממקרי הבריונות במקומות עבודה. טיפול בשתיקה היא צורה מוכרת של פיקוח פוגעני. צורות אחרות כוללות: להזכיר לקורבן את כישלונות העבר שלו, לא לתת קרדיט ראוי על עשייה מקצועית, להטיח האשמות בקורבן ועוד.
סיבות אפשריות לבחירה בדפוס התנהגות זה.
הבחירה בשתיקה יכולה ליצור הרחקה של הבוחר להשתמש בטקטיקה זו מהתמודדות ישירה עם מקורות נפשיים של כאב וסבל, ומשמשת כעונש כלפי האחר.
במקרים בהם פעולת השתיקה הופכת לסוג של כלי נשק כלפי הצד הנחשף אליה, הוא עלול לפתח בעקבות כך רגשות של עצב, בדידות וחוסר ערך. בכך מהווה השתיקה מחסום לתקשורת כנה במערכות יחסים אישיות. הבחירה של אדם לבצע טיפול בשתיקה יכולה להיות מהסיבות הבאות: