באימות של ארבעת עדיי הראייה של התביעה, העיד רוברט הרקינס בשנת 1995, שהוא היה עד לאיש שעמד מעל פוקנר פצוע על הקרקע, שירה בו מטווח קצר בפנים ואחרי זה "הלך וישב על המדרכה". בסיקור התקשורתי, מתנדב פיליפ בלוך טען כי הוא ביקר את אבו ג'אמאל בכלא בשנת 1992, ושאל אותו אם הוא מתחרט על הריגת פוקנר, ואבו ג'אמאל השיב לו "כן". בלון, תומך במקרה של אבו ג'אמאל, הצהיר כי הוא מודאג מההשמצה של דניאל פוקנר. בתגובה, אבו ג'אמאל דיווח כי אמר "שקר הוא שקר, אם משקרים היום או עשר שנים מאוחר יותר" והודה לתקשורת "...לא על עבודתם אלא על 'הוספת הדלק' למחלוקת, כי המחלוקת מובילה לחקירה, ורק אחד יכול להודות מאוחר."
פסק דין, גזר דין מוות, ותגובות.
לאחר שלוש שעות של דיונים, המושבעים מסרו הרשעה בפה אחד. בשלב גזר הדין של המשפט, קרא אבו ג'אמאל אל המושבעים מהצהרה מוכנת מראש. בהצהרה שלו אבו ג'אמאל ביקר את התובע כעורך דין "מיומן משפטית", אשר נכפה עליו להשתתף במשפט בניגוד לרצונו וכי הוא "ידע שהוא לא מתאים למשימה ובחר לבצע הוראות של קושר קשרים בגלימה שחורה, [השופט] אלברט סאבו, גם אם פירוש הדבר התעלמות מהדברים שלי". הוא טען שזכויותיו "נגנבו במרמה" ממנו על ידי סאבו. הוא ציטט את דבריו של ג'ון אפריקה והכריז על עצמו כ-"חף מפשע מהאשמות אלה".
אבו ג'אמאל נידון למוות לאחר מכן על ידי החלטה בפה אחד של חבר המושבעים. התאריך של ההוצאה להורג הוא 25 במאי 1983. ביצוע ההוצאה למוות יהיה באמצעות זריקת רעל בבית כלא .
משרד התובע המחוזי של הפילדלפיה, המשפחה של דניאל פוקנר, כולל אשתו מורין, מסדר האחווה של המשטרה, ועוד ארגוני אכיפת החוק הקשורים, הביעו דעה חיובית על ההרשעה ועל העונש - בהסכמה שאבו ג'אמאל רצח את פוקנר בזמן שהוא מבצע מעצר חוקי במילוי תפקידו במשטרה, ושאבו ג'אמאל קיבל משפט הוגן. התובעת המחוזי, לין אברהם, שלעיתים פיקחה על היבטים במשפט של אבו ג'אמאל, ושאבו ג'אמאל:
ערעורים והתפתחויות משפטיות.
ערעורי מדינה 1983 - 1999.
פנייה ישירה של הרשעתו נדחתה על ידי בית המשפט העליון של פנסילבניה ב-6 במרץ 1989, לאחר מכן דחו גם שימוע. ב-1 באוקטובר 1990, דחה בית המשפט העליון של ארצות הברית עצומה שלו בשביל צו עיון מחדש, וגם עצומה לשימוע חוזר עד 10 ביוני 1991.
ב-1 ביוני 1995, גזר דין המוות שלו היה חתום על ידי מושל פנסילבניה, טום רידג'. בית המשפט העליון של ארצות הברית דחה את העצומה על צו עיון מחדש נגד ההחלטה ב-4 באוקטובר 1999, המושל טום רידג' חתם על גזר דין מוות שני ב-13 באוקטובר 1999. גזר דין המוות שלו עוכב בגלל שאבו ג'אמאל החל במרדף שלו אחרי ההביאס קורפוס.
פסק גזר הדין הפדרלי 2001.
השופט וויליאם ה. יוהאן ג'וניור, של בית המשפט המחוזי של ארצות הברית של המחוז המזרחי של פנסילבניה אישר את ההרשעה אך ביטל את עונש המוות ב-18 בדצמבר 2001. בטענה לאי סדר בהליך המקורי של גזר הדין. בפרט,
הוא ציווה למדינת פנסילבניה להתחיל בהליכי מתן גזר הדין החדש תוך 180 ימים וקבע כי זה יהיה בלתי חוקתי לדרוש חבר מושבעים חדש בשל נסיבות מקלות נגד קביעת עונש המוות בפה אחד. אליוט גרוסמן ומרלן קמיש, עורכי דין עבור אבו ג'אמאל מתחו ביקורת על פסק הדין בטענה שזה שולל את האפשרות של שבו הם יכולים להציג ראיות שהלקוח שלהם הופלל. התובעים גם מתחו ביקורת על פסק הדין; אלמנתו של דניאל פוקנר, מורין פוקנר, תיארה את אבו ג'אמאל כ-"אכזרי ובנאדם מלא בשנאה" על בסיס פסק הדין. שני הצדדים ערערו.
ערעור פדרלי 2005.
ב-6 בדצמבר 2005, הודה בית המשפט לערעורים השלישי, שישנן ארבע בעיות עבור ערעור על פסק הדין של בית המשפט המחוזי:
בית המשפט השלישי שמע טיעונים בעל פה בערעור ב-17 במאי 2007, בבית המשפט בפילדלפיה בארצות הברית. לוח הערעורים כלל את: השופט הראשי אנתוני ג'וזף סכיריכה (Anthony Joseph Scirica), השופט תומאס אמברו (Thomas Ambro) והשופט רוברט כוואן (Robert Cowen). הקהילייה של פנסילבניה ביקשו להחזיר את עונש המוות, על בסיס פסק הדין של יוהאן היה לקוי. כפי שהיה צריך להדחות על ידי בית המשפט העליון של פנסילבניה, אשר כבר פסקה על העניין של העונש, וש- טענת Batson לא חוקית כי אבו ג'אמאל לא עשה שום תלונות במהלך בחירת המושבעים המקורי. יועצו של אבו ג'אמאל סיפר לבית המשפט לערעורים השלישי שאבו ג'אמאל לא קיבל משפט הוגן, כי השופט היה גזען וגם כי המושבעים היו בעלי דעות מוקדמות ומידה מוטעה. ב-27 במרץ 2008, הרכב השלוש שופטים הוציאו את דעתם על קיום משפט של אבו ג'אמאל בעת ההזמנה לשמוע גזר דין חדש. אם הקהילייה של פנסילבניה תבחר לא לקיים דיון חדש, אבו ג'אמאל יהיה נידון למאסר עולם אוטומטית. ב-7 ביולי 2008, עורך דין לערעורים הגיש עצומה לבית המשפט בשביל שימוע חוזר, המבקשים בדיקה מחודשת של ההחלטה על ידי ההרכב המלא של בית המשפט השלישי של 12 שופטים. העצומה נדחתה ב-22 ביולי 2008, וב-6 באפריל 2009, בית המשפט העליון בארצות הברית גם סירב לדון בערעורו של אבו ג'אמאל. ב-19 בינואר 2010, בית המשפט העליון הורה לבית המשפט לערעורים לשקול מחדש את ההחלטה לבטל את עונש גזר דין המוות.
חיים כאסיר.
במאי 1994, אבו ג'אמאל שהועסק על ידי הרדיו הציבורי 'של כל הדברים הנחשבים', תוכנית שמספקת סדרה חודשית של פירושים באורך שלוש דקות על החטא ועונשו. השידור והפרסומות המתוכננות בוטלו בעקבות גינויים, בין השאר מסדר האחווה של משטרת ארצות הברית והסנאטור בוב דול. הפירושים מאוחר יותר הופיעו בדפוס מאי 1995, כחלק מהספר חיים מן הנידונים למוות.
בשנת 1999, הוא הוזמן להקליט נאום מרכזי למסיימים את Evergreen State Collega. האירועים ליוו במחאות גדולות.
עם הפסקות מדי פעם בשל פעולות המשמעת בכלא, אבו ג'אמאל כבר במשך שנים רבות היה פרשן קבוע בשידור באינטרנט, בחסות רדיו בתי הסוהר, כמו גם טור קבוע בעיתון Junge Welt, עיתון מרקסיזם בגרמניה. בשנת 1995, הוא היה נענש בבידוד עבור התעסקות בעשיית דברים בניגוד לתקנות הכלא. לאחר שידור של 1996 סרט תיעודי "מומיא אבו ג'אמאל: תיק בשביל ספק סביר?" שכלל קטעי ראיונות מן הביקור שנערך עמו, מחלקת פנסילבניה פעל לאסור לזרים להשתמש בכל ציוד הקלטה בבתי הכלא במדינה. בתביעה המשפטית בפני בית המשפט לערעורים בארצות הברית בשנת 1998 הוא הצליח להקים בהצלחה את זכותו לכתוב למטרות רווח כספי בכלא. כאשר, באוגוסט 1999, כשהוא החל לספק פרשנויות ברדיו "Pacifica Network's Democracy Now!", צוות בית הסוהר ניתק את חוטי החיבור של הטלפון שלו.
ספריו כוללים:
פופולריות, תמיכה והתנגדות.
תומכיו של אבו ג'אמאל מוחאים על העוול או מגנים את עונש המוות שלו ועל מקרים אחרים. האיגודים המקצועיים, ארצות הברית וממשלות זרות בעיר, פוליטיקאים, עורכי דין, אנשי חינוך, ה-NAACP Legal Defense and Educational Fund, ארגוני זכויות האדם כגון משמר זכויות האדם, אמנסטי אינטרנשיונל הביעו את דאגתם לגבי המקרה שלו.
להם מתנגדים, משפחתו של דניאל פוקנר, קהילייה של פנסילבניה ומסדר האחווה של המשטרה. באוגוסט 1999, קרא מסדר האחווה של המשטרה על חרם כלכלי נגד כל יחידים וארגונים התומכים באבו ג'אמאל.
אבו ג'אמאל נעשה אזרח כבוד של כ־25 ערים ברחבי העולם, כולל פריז, מונטריאול, פאלרמו וקופנהגן. בשנת 2001, היה הבנאדם השישי שקיבל את פרס Erich Mühsam, אשר מזהה פעילות יוצאת דופן מטעם חזון משחרר של החברה האנושית בקנה אחד עם זו של שמו האנרכיסטי שלה; בפרט, רוב הזוכים שלה היו פעילים למען צדק חברתי עבור מיעוטים נרדפים. באוקטובר 2002, הוענק לו חברות כבוד של האגודה ברלין על אלו שנרדפו על ידי המשטר הנאצי - הפדרציה של אנטיפשיסט וקבוצות האנטי (VVN-BdA).
ב-29 באפריל 2006, כביש חדש נסלל בפרבר הפאריסאי של סנט דניס (St. Denis) הנקרא מומיא אבו ג'אמאל לכבודו. במחאה על שם הרחוב, הציג חבר הקונגרס האמריקני מייקל פיצפטריק והסנאטור ריק סנטרום, לעשות הצבעה בין שני בתי הקונגרס. בית הנבחרים הצביע 31–368 בעד ההחלטה.
מבצר ריינפלס
מבצר רַיינְפֶלס (בגרמנית: Burg Rheinfels) הוא חורבות מצודת שלוחה על גבנון ברכס שבין הגדה המערבית של הריין לבין ערוץ הגרינדלבך (Gründelbach) מעל לעיירה זאנקט גואר (Sankt Goar am Rhein). לאחר שהמבצר הורחב למצודה היה זה המבנה המבוצר הגדול ביותר בעמק הריין בחלק שבין קובלנץ לבינגן (Bingen), קטן רק ממבצר ארנברייטשטיין (Festung Ehrenbreitstein) בקובלנץ. שטח החורבות מכסה רק חמישית משטח המבצר ההיסטורי. מאז 2002 מהווה מבצר ריינפלס חלק מאתר המורשת העולמית עמק הריין המרכזי העילי.
היסטוריה.
המבצר נבנה ב-1245 בהוראת הגרף דיטר פון קצנלבוגן (Diether V. von Katzenelnbogen; מת ב-1276) כמבצר שנועד לגבות מכסים מספינות שהפליגו במעלה הריין. על פי מקור מאותה תקופה המוזכר בכרוניקה של וורמס, ב-1256 פרצה מלחמה בין הגרף לעיר מיינץ, שעילתהּ המיסוי הגבוה שהטיל הגרף על התחבורה בנהר. צבא בן 8,000 רגלים וכ-1,000 אבירים, שנעזר ב-50 ספינות ושמומן על ידי ברית של 27 ערים ועיירות לאורך הריין צר על המבצר ללא הצלחה במשך כשנה, מה שהעניק למבצר הילה של מבצר בלתי ניתן לכיבוש.