התקפה נוספת נערכה מול דיוויזיית היומינרי שישבה בשטח נשלט באזור רכס זייתון ובית עור אל-פוקא. הדיוויזיה נדחקה לאחור מול כוח עות'מאני גדול בהרבה. כוחות נוספים שנשלחו לעזרה הצליחו לייצב את הקו ולעצור את המתקפה. בנבי סמואל המשיכו העות'מאנים לתקוף את הכוחות הבריטים עד 1 בדצמבר, אולם ספגו אבדות קשות מבלי שהצליחו לכבוש מחדש את הרכס.מתקפות נוספות נערכו במהלך הלילה של ה-1 בדצמבר על בית עור א-תחתא ובאזור אל בורג' (בעמק שבין גבעת התיתורה לשילת). כוחות עות'מאנים זיהו פרצה בקו הבריטי וניסו לפרוץ את קו ההגנה באזור זה. גלי ההתקפה נבלמו וכוחות בריטים שנשלחו לאזור הצליחו לקראת הבוקר לאגף את הכוחות העות'מאנים ולהביא ללכידתם. מעל 100 חיילים עות'מאנים נהרגו, 176 נשבו וגדוד שלם נמחק. היה זה קרב מכריע שכן לו היו מצליחים העות'מאנים לפרוץ את הקו הבריטי באזור היו יכולים להשתלט על הדרך הראשית לירושלים ולאגף את הכוח הבריטי.
לאחר ה-1 בדצמבר הסתיימו כמעט כל הקרבות באזור ירושלים. המתקפות העות'מאניות נכשלו ועלו במחיר כבד של הרוגים ושבויים לעות'מאנים. אלנבי סיים להחליף את כוחותיו והיה מוכן להמשיך בהתקדמות אל ירושלים. ב-8 בדצמבר תקפה הדיוויזיה ה-60 עמדות עות'מאניות מבוצרות היטב ממערב לירושלים, בתנאי גשם שוטף וערפל, והצליחה לכבוש אותם. הדיוויזיה ה-74 כבשה את בית איכסא, מצפון לירושלים. בינתיים, התקדמה הדיוויזיה ה-53 מדרום והגיעה ב-7 בדצמבר לבריכות שלמה, מדרום לבית לחם. ביום למחרת תקפה הדיוויזיה את בית לחם אולם מצאו אותה ריקה מכוחות צבא לאחר שהעות'מאנים עזבו אותה.
יום הכניעה.
כשהבינו העות'מאנים כי ירושלים מוקפת, ובעיקר לאחר שראו את נפילת מערכיהם המבוצרים ב-8 בדצמבר, החליטו לסגת מן העיר. במוצאי שבת, ה-8 בדצמבר 1917, ערך המות'צרף (מושל) של ירושלים, עיזת ביי, פגישה בה נכחו ראשי השלטון הטורקי ונכבדי העיר ובה הוחלט למנות מחדש את חוסיין אל-חוסייני (חוסיין אפנדי) כראש עיריית ירושלים (תפקיד ממנו הודח בשנת 1915, עם הגעתו של אחמד ג'מאל פאשה לעיר), ולהפקיד בידו את כתב הכניעה לעיר. כתב הכניעה מנה את הסבל הרב שנגרם לעיר בעקבות המצור וההפצצות הבריטיות כסיבה לכניעה כמו גם הרצון למנוע את הרס המקומות הקדושים. כתב הכניעה כלל גם את התקווה שהבריטים ישכילו לשמור על המקומות הקדושים "כפי שעשו העות'מאניים במשך 400 שנות שלטונם בעיר". כמו כן ניתנה לראש העיר כרכרה, נהג וליווי של מפקד המשטרה לטובת מסירת כתב הכניעה.
במהלך ליל ה-8 בדצמבר נסוגו כל כוחות הצבא העותמאני מהעיר לכיוון יריחו. בוקר ה-9 בדצמבר מתואר ביומנים רבים מהתקופה כיום של אושר וחג, לאור שנות הסבל מהשלטון הטורקי המושחת והמשבר הכלכלי החמור שפקד את העיר במהלך שלוש שנות המלחמה. עם זאת מתואר בוקר זה גם כיום של ביזה גדולה, ביזה שנפסקה באחת כאשר נכנס החייל הבריטי הראשון לעיר.
בבוקר ה-9 בדצמבר אסף ראש העיר משלחת של מכובדי העיר, עבר דרך המושבה האמריקאית שם הצטרף אליו הצלם הול לארס לארסון, וכן אולתר עבורו דגל לבן כסמל לכניעה. המשלחת פנתה לכיוון מערב לקבל את פני הכוחות הבריטיים הכובשים. סמוך לכפר שייח' באדר, על הגבעה שעליה שוכנת היום כיכר אלנבי בשכונת רוממה, פגשה המשלחת בחיילים הבריטיים הראשונים: טוראים צ'רץ ואנדרוז, צמד טבחים מהרגימנט 20/2 הלונדוני. הטוראים נשלחו על ידי מפקדם לקנות ביצים באחד מכפרי הסביבה, הלכו לאיבוד, ובשעה 5 בבוקר פגשו את משלחת הכניעה (בחלק מיומני התקופה יש התייחסות אל פגישה זאת כאל טקס הכניעה הראשון של ירושלים, אולם יש הטוענים כי האירוע לא התרחש מעולם). בהמשך הדרך פגשה המשלחת בשני סמלי סיור, סדג'וויק והרקומב, שסירבו לקבל את הכניעה אך הסכימו להצטלם. בינתיים הודיעו הטבחים על המשלחת למפקדם בריגדיר גנרל ווטסון. ווטסון נאות לקבל את כתב הכניעה, אך כאשר מפקדו מייג'ור גנרל ג'ון שיי שמע על כך הוא ביטל את הכניעה במחי יד ודרש טקס חדש, וכך נערך טקס כניעה שלישי בפניו, שגם הוא בוטל על ידי אלנבי. חוּסֵיין, שחלה בדלקת ריאות עקב העמידה בקור וברוח, נאלץ להיעדר מהטקס הרביעי, אך אלנבי כיבדו בטקס קצר בבית החולים שערי צדק בו אושפז. משם המשיך אלנבי בבוקר ה-11 בדצמבר לשער יפו, שם קיים את טקס הכניעה הרביעי והאחרון. כעבור ימים אחדים, חוסיין נפטר מהדלקת.
תצלומי הכניעה.
טקסי הכניעה השונים שנערכו ב-9 וב-10 בדצמבר תועדו על ידי צלם המושבה האמריקנית, כמו גם כניסתו החגיגית של הגנרל אלנבי לעיר ב-11 בדצמבר. לאחר הכניעה, מתוך רצון לפרסם את סדרת התצלומים במהירות האפשרית ברחבי העולם, יועץ לצלם לפנות לגנרל שיי ולבקש ממנו לשלוח את התמונות בדואר דיפלומטי, ואולם כאשר שיי ראה את סדרת התמונות המתעדים את טקסי הכניעה המאולתרים הוא דרש להשמיד את כל התמונות פרט לאלו המתעדות את כניסת אלנבי לעיר. בעקבות כך פורסמו ברחבי העולם רק התמונות של הטקסים בהם אלנבי היה מעורב, תמונות שעוררו התרגשות רבה. מבין סדרת תצלומי הכניעה האחרים, השתמרה רק תמונת טקס הכניעה הראשון, בפני סמלי המטבח.
כניסת אלנבי לעיר העתיקה.
אלנבי בחר לרדת מסוסו לפני שנכנס לירושלים, והוא וקציניו נכנסו לעיר ברגל דרך שער יפו מתוך כבוד לעיר הקדושה ליהדות, לנצרות ולאסלאם. לאחר מכן ציין בדו"ח הרשמי:
Charles F. Horne, Source Records of the Great War, volume V
הצהרת ירושלים.
ההכרזה הרשמית של סר אדמונד אלנבי על משטר צבאי לאחר כיבוש ירושלים ב-9 בדצמבר 1917:
החגיגה הדתית.
ההיסטוריון ניר מן מציין, כי יומיים לאחר שהגנרל אלנבי כבש את באר שבע סמך הקבינט הבריטי את ידיו על נוסח הצהרת בלפור. לאחר כיבוש דרום הארץ הורה ראש הממשלה לויד ג'ורג' לגנרל אלנבי לכבוש את ירושלים כמתנת חג המולד לעולם הנוצרי.
וכך שבועיים לפני חג המולד אלנבי הגיע רכוב על סוסו הלבן, מוקף בפמליית פרשים לויה דולורוזה, ירד מסוסו וצעד ברגל לכנסיית הקבר. "החיזיון האקומני של אלנבי חולל התלהבות הדומה להשראה האָפּוֹסְטוֹלִית בעולם הנוצרי כולו".
בלונדון נישאה תפילה מיוחדת בקתדרלת סנט פול, מקום מושבו של הבישוף של לונדון, והפעמון הגדול בכנסיית ווסטמינסטר צלצל לראשונה מזה שלוש שנים, וכן פעמוני כנסיות סידני שבאוסטרליה צלצלו לרגל הניצחון. פעמוני כל הכנסיות ברומא צלצלו במשך שעה שלמה ובפריז נערכה מיסה מיוחדת בכנסיית נוטרדאם בפריז. יהודי ירושלים הדליקו באותו הערב נר ראשון של חנוכה ובירכו על נפלאות נס חנוכה שלהם ועל התשועות בימותיהם.
כיבוש ירושלים סימל את קצו הקרב של "הענק החולה של אירופה", כינויה של האימפריה העות'מאנית בתקשורת ובספרות באותם ימים.
הנצחת הנופלים.
לאחר המלחמה הוקם בית הקברות הבריטי בהר הצופים ובו נקברו חללי צבא האימפריה שנפלו במהלך הקרבות באזור ירושלים. במקום נטמנו 2,473 חללים, וכן הוצבו בו עוד 3,296 מצבות זיכרון לחללי הקרבות בארץ ישראל ובמצרים שלא נודע מקום קבורתם. בסך הכל צוינו בבית הקברות הצבאי בירושלים כ-5,769 חללי מלחמת העולם הראשונה.
אנדרטת אלנבי ברוממה.
עם שוך הקרבות בארץ ישראל ביקשו הלוחמים הבריטים להנציח את זכר חבריהם שנפלו במסע הכיבוש הארוך עד ירושלים על ידי אנדרטת זיכרון המוצבת בכיכר אלנבי בשכונת רוממה במערב ירושלים. המקום שנבחר היה אותה גבעה סחופת רוחות על אם הדרך לירושלים, בה התקיים טקס הכניעה ההיסטורי (ואולי גם השניים שאחריו). על האנדרטה שהוקמה ב-1920 על ידי האדריכל א. וולקוזינס (Wallcousins) צוין התאריך 9 בדצמבר 1917 כתאריך כיבושה של ירושלים, ולא ה-11 בדצמבר בו התקיים הטקס רב הרושם של אלנבי בשער יפו.
אנדרטת אלנבי מתנשאת לגובה של כשלושה מטרים ובנויה כתֵבה מלבנית מוגבהת. היא מעוצבת בסגנון המאפיין אנדרטאות בריטיות מתקופת מלחמת העולם הראשונה ועשויה לוחות אבן פשוטים היוצרים צלליות של אבירים צלבניים. הבחירה במוטיב הזה אינו מקרי, ויש בו הד להקבלה שערכו הבריטים בינם ובין הצלבנים, שהלא אף הם "גאלו" את ארץ הקודש במסע צלב מודרני מידי המוסלמים.
על האנדרטה מופיע הכיתוב:
בראש האנדרטה תוכנן פסל עשוי ברונזה של אלנבי רוכב על סוס, אך חלק זה לא הושלם מעולם. במקומו הונח צלב אבן שוכב על ראש האנדרטה, כמעין מצבה לזכר הנופלים.
גי דה לוזיניאן
יחידת מיתר
יחידת "מיתר" (יחידה 427) היא יחידה מובחרת בחיל התותחנים, שהוקמה בשנת 1987. פעילות היחידה הייתה מסווגת ברוב שנות פעילותה. בשנת 2020 הוחלט על הקמה מחודשת של היחידה עם ייעוד חדש ומסווג. היחידה החדשה היא חלק מחטיבת האש 214.
אמצעי לחימה.
אמצעי הלחימה העיקרי של היחידה הוא הטיל נגד טנקים Spike NLOS (ראשי התיבות NLOS פירושם Non-Line of Sight) המכונה בצה"ל "תמוז". התמוז הוא טיל נגד טנקים מונחה אלקטרו-אופטי וארוך טווח שיכול להגיע לטווח של כ-25 ק"מ.
"חפיז" הוא נגמ"ש M-113 שהותקן עליו משגר טילי תמוז.
"פרא" הוא טנק טילים/משחית טנקים המבוסס על טנק המגח M48A5 ומשמש כפלטפורמה לשיגור טילי תמוז, תוך שהוא מוסווה כטנק באמצעות תותח דמה. הפרא עשה שימוש מבצעי ראשון ומוגבל ב"אירועי הר וגיא" ב-21 בנובמבר 2005, ושימוש נרחב במהלך מלחמת לבנון השנייה ובמבצע צוק איתן והוגדר כמסווג עד שנת 2015 בה הותר לפרסום.
היסטוריה.
הקמה וארגון.
יחידת מיתר הוקמה ב-1987 כחלק מעוצבת קלע דוד, ישבה בתחילה במחנה ג'וליס ולאחר מכן עברה לבסיס קבע במחנה יפתח שבפיקוד הצפון.
היחידה התבססה על פלוגות "חפיז", ב-1989 החלה לקלוט את ה"פרא". לאחר קליטה מלאה של ה"פרא" מנה הגדוד שתי פלוגות "פרא", פלוגת סיור ופלוגת מפקדה.
בתחילת שנות ה-2000 הוכפף הגדוד לעוצבת גולן (אגד 282)