וילהלם נולד ב-26 במרץ 1876 בנויוויד, לוילהלם, נסיך ויד ולמריה, נסיכת הולנד, בתם של פרדריק, נסיך הולנד ולואיזה, נסיכת פרוסיה. וילהלם פרידריך היה נינם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ווילם הראשון, מלך הולנד, ואחיינה של אליסאבטה, מלכת רומניה. בצעירותו התגייס וילהלם לצבא הקיסרות הגרמנית כקצין פרשים, ובשנת 1913 צורף למטה הכללי הגרמני. ב-30 בנובמבר 1906 התחתן וילהלם עם סופיה, נסיכת שנבורג-ואלדנבורג, בתם של ויקטור, נסיך הכתר של שנבורג-ואלדנבורג ולוציה, נסיכת זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג, ממנה היו לו שני ילדים.
בשנת 1913 קיבלה אלבניה את עצמאותה בהסכם לונדון (1913), והמעצמות הגדולות החלו לחפש אחר נסיך שישלוט במדינה החדשה. אליסאבטה, מלכת רומניה שלחה את טאקה יונסקו להציע את אחיינה לתפקיד, ואכן וילהלם נבחר לעמוד בראש המדינה החדשה. באביב 1913 קיבל וילהלם את ההצעה אולם דחה אותה, אולם האוסטרים לחצו עליו מאוד לקבל את ההצעה. ב-7 בפברואר 1914 הודיע וילהלם למעצמות הגדולות שהוא יקבל את כס המלוכה. ב-21 בפברואר 1914, משלחת של נכבדים אלבניים בראשות אסאד פאשה טופטאני וארברשה אלה (בראשות לואיג'י באפה ווינצ'נזו באפה טראשי), הציגה לו בקשה רשמית, וב-7 במרץ הוא הגיע לבירתו הזמנית בדורס והחל לארגן את ממשלתו, ומינה את טורהאן פאשה פארמטי להקים את הממשלה האלבנית הראשונה.
מייד לאחר הגעתו פרצו באלבניה מרידות של מוסלמים נגד שר ההגנה שלו, אסאד פאשה, ונגד שליטה זרה שאיננה טורקית. יוון עודדה את הקמתה של ממשלה זמנית, נפרדת, בצפון אפירוס, למרות שהוסכם על הענקת זכויות יתר למיעוט היווני שם, הצבא ההלני כבש את דרום אלבניה למעט בראט וקורצ'ה. גם מעמדו של וילהלם התערער על ידי תומכיו, ובמיוחד אסאד פאשה עצמו, שקיבל כסף מאיטליה על מנת לממן מרד ולבצע הפיכה נגד וילהלם. העלילה נחשפה, פאשה נעצר ב-19 במאי 1914, הועמד לדין על בגידה ונידון למוות. רק התערבות של ממשלת איטליה הצילה את חייו והוא נמלט לגלות באיטליה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה דרשה ממנו האימפריה האוסטרו-הונגרית לשלוח חיילים אלבנים שיילחמו לצדם. כאשר סירב, בשל הנייטרליות של אלבניה כפי שסוכם באמנת לונדון, הופסקה התמיכה שקיבל מהם. ביולי 1914 פרצה מלחמת אזרחים בנסיכות, ובעקבות כך ברח וילהלם ב-3 בספטמבר לוונציה, ומשם חזר לגרמניה. וילהלם התגייס לצבא הגרמני תחת השם הרוזן פון קרויה, ולחם בקרבות השונים במלחמה. בשנת 1916 כבשו מעצמות המרכז את סרביה ומונטנגרו ווילהלם קיווה שיחזירוהו לשלטונו, אולם הגרמנים והאוסטרים סירבו לכך. לאחר המלחמה הציג וילהלם את תביעותיו בועידת השלום בפריז (1919), אולם בשל העובדה שלחם לצד מעצמות המרכז לא זכו תביעותיו להכרה. במשך כמה שנים לחמו פלגים שונים על השלטון באלבניה כעוצרי המדינה בשם וילהלם, אולם בשנת 1925 הוקמה הרפובליקה האלבנית ובוטל שלטונו.
לאחר מכן חי וילהלם ברומניה עד מותו ב-18 באפריל 1945 בפרדיאל, ובנו קרול ויקטור, נסיך הכתר של אלבניה ירש את תאריו.
משפחתו.
ב-30 בנובמבר 1906 התחתן וילהלם עם סופיה, נסיכת שנבורג-ואלדנבורג, בתם של ויקטור, נסיך הכתר של שנבורג-ואלדנבורג ולוציה, נסיכת זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג, ממנה היו לו שני ילדים:
סילבה קפוטיקיאן
סילבה קפוטיקיאן  (בארמנית: Սիլվա Կապուտիկյան; 20 בינואר 1919 – 25 באוגוסט 2006) הייתה משוררת ארמנית ופעילה פוליטית. אחד הסופרות הארמניות הידועות ביותר של המאה העשרים, היא מוכרת בתור "המשוררת המובילה של ארמניה" ו"הגבירה הגבוהה של שירת המאה העשרים הארמנית". על אף שהייתה חברה במפלגה הקומוניסטית, היא הייתה גלויה בדעותיה הלאומניות הארמניות.
אוסף השירים הראשון שלה פורסם באמצע שנות ה-1940. עד שנות ה-1950, היא כבר ביססה את עצמה בתור דמות ספרותית משמעותית בארמניה הסובייטית. בנוסף לכתיבתה בארמנית היא כתבה גם ברוסית ורבות מיצירותיה תורגמו לשפות אחרות. בתקופה הסובייטית המאוחר יותר, היא הייתה מתבטאת תכופות ביחס לסוגיות פוליטיות וחברתיות.
ביוגרפיה.
רקע.
היא נולדה בשם סירברד קפוטיקיאן ב 20-בינואר 1919 להורים מן העיר הארמנית ההיסטורית ואן (במערב ארמניה, כיום חלק מטורקיה), והיא גדלה בירוואן, בירת ארמניה. אביה, ברנוק, היה חבר במפלגה הלאומנית, הפדרציה המהפכנית הארמנית. הוא מת מכולרה שלושה חודשים לפני לידתה. היא גודלה על ידי אמה וסבתה. היא למדה בפקולטה לפילולוגיה ארמנית באוניברסיטת ירוואן החל מ-1936, וסיימה את לימודיה בשנת 1941. לאחר מכן המשיכה לימודיה במכון גורקי לספרות העולם של האקדמיה הרוסית למדעים מ-1949 עד 1950. היא הצטרפה למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ב-1945.
קריירה ספרותית.
הבכורה הספרותית של קפוטיקיאן הייתה ב-1933, כשהיא פרסמה את השיר הראשון שלה. ב-1941 היא הצטרפה כחברה לאיגוד הסופרים של ארמניה. העבודה המז'ורית הראשונה שלה, אוסף של שירים, יצאה בשנת 1945. שני הנושאים המרכזיים של העבודות שלה היו זהות לאומית ושירה לירית. השיר הידוע שלה, "מילה לבני", הפך ל"קטע סטנדרטי להבלטת הזהות הלאומית". השורה האחרונה: "תראה, בני, באשר אתה, / לאן שתפנה תחת אור הירח, / גם אם תשכח את אמך, / לא לשכוח את שפת אמך."
ב-1962–3 ו-1973 היא נסעה ברחבי התפוצה הארמנית לקהילות במזרח התיכון (לבנון, סוריה, מצרים), צפון אמריקה (ארצות הברית וקנדה). ב-1964 ו-1976 היא פרסמה שני ספרי מסע, אשר מתארים את ביקוריה אלו לקהילות אשר במידה רבה מורכבות מניצולי רצח העם וצאצאיהם. ספריה משנות ה-1960 וה-1970 ממוקדים בהיסטוריה של העם הארמני ובעתיד שלו, אותו היא תמיד מתארת באופן אופטימי. היא כתבה מספר שירים לילדים, ושני מחזות (1961–2, 1976).
בסך הכל, היא חיברה מעל שישים ספרים בארמנית וכמה ברוסית. יצירותיה תורגמו על ידי בולאט אוקוג'אבה, יונה מוריץ, יבגני יבטושנקו, אנדריי ווזנסנסקי, בלה אחמדולינה, ואחרים.
מותה.
קפוטיקיאן נפטרה בבית החולים של ירוואן ב-25 באוגוסט 2006 במהלך ניתוח לתיקון רגל שבורה. האזכרה שלה התקיימה בתיאטרון בית האופרה של ירוואן ב-29 בינואר, משם נלקח ארון הקבורה שלה לבית הקברות היוקרתי פנתיאון קומיטאס, שם נקברה. הנשיא קוצ'ריאן הדיר רגליו משני אירועים אלה.
חיים אישיים.
קפוטיקיאן הייתה נשואה למשורר הידוע הובהאנס שיראז. בנם היחיד, עארה שיראז (1941–2014), היה פסל בולט. על פי ונאנד שיראז, בנה מנישואיה השניים, השניים נפרדו כי "הנוכחות של שתי אישיויות [גדולות] במשפחה אחת, היא קשה". על פי הסופר ומבקר האמנות לבון מוטפאיאן: "הובהאנס שיראז וסילבה קפוטקיאן התגרשו מאוחר יותר מכיוון שהיה נראה כאילו שני אנשים עוצמתיים לא יכולים לחיות ביחד, אבל עארה שימש כגשר ביניהם".
דעות פוליטיות ואקטיביזם.
קפוטיקיאן הייתה חלק מקבוצת אינטלקטואלים שהצליחו במשך עשרות שנים ללכת על הקו הדק שבין הלאומיות הארמנית לבין הבינלאומיות הסובייטית. בנושאים הקרובים ללבם של בני העם הארמני, כמו רצח העם וסוגיית קרבאך, הם דיברו בקולו של העם. בו זמנית, הם החזיקו במעמד חיובי מול בעלי הכוח במוסקבה, והגיעו לשכבות העליונות של האינטליגנציה הסובייטית.
קפוטיקיאן שיבחה את הפעיל הרוסי לזכויות אדם אנדריי סחרוב בתור "מצפון העם הסובייטי".
רצח העם הארמני.
קפוטיקיאן קראה בעד "נקמה שלווה" בנוגע לרצח העם הארמני. בספר "הרהורי אמצע הדרך" (1961), היא כתבה: "אנו מתנקמים בכך שאנחנו ממשיכים לחיות".
ב-24 באפריל 1965, ביובל רצח העם הארמני, נערכה הפגנה גדולה בירוואן. קפוטיקיאן הייתה בין הדוברים אשר הנציחו בנאומיהם את האינטלקטואלים הארמנים אשר גורשי ונהרגו בשנת 1915. יחד עם המשורר המפורסם פרויר סבאק, היא הייתה דמות בולטת ומרכזיות במהלך ההפגנה. לאחר מכן, היא וסבאק הוזמנו למוסקבה, שם הממשלה הסובייטית אישרה את בנייתו של המוזיאון לרצח העם הארמני בירוואן, אשר הושלמה ב-1967. מאוחר יותר היא ביקרה את ההנהגה הסובייטית בשל המדיניות שלה לגבי אזכרות אפריל 1965 בארמניה. היא השוותה את ההנצחות ה"בלתי מרוסנות" בתפוצה הארמנית עם אלה שבירוואן, אשר לדבריה, "חסרו את העומק והרוחב הנדרשים".
מדיניות השפה הסובייטית.
קפוטיקיאן הגנה על הזכויות והשאיפות הלאומיות של עמים לא-רוסיים בברית המועצות בנאום שפורסם ב סאמיזדאט ב 1965-66. ב-1980 היא קבלה על כך שהורים ארמנים מרגישים צורך לשלוח את ילדיהם לבתי ספר בשפה הרוסית כדי להרחיב את הזדמנויות הקריירה שלהם. במאי 1987 היא הייתה הלא-רוסיה הראשונה לפרסם מאמר ב"פראבדה" בנושא סוגיית הלאומים, שבו היא ביקרה את הממשלה הסובייטית על ההרחבה המתמדת של השימוש בשפה הרוסית על חשבונה של השפה הארמנית, ורמזה שהשוביניזם הרוסי מעכיר את היחסים בין העמים של ברית המועצות. היא הוסיפה: "עם כל שנה שעוברת, הספרה של שפת האם שלנו הולכת ומצירה בארמניה. פטריוטיות אמיתית, בהשראת ההיסטוריה והתרבות של העם, היא מגן אמין השומר על הצעירים מפני השפעות חיצוניות."
מאבק מזוין.
בשנת 1980 נשאלה קפוטיקיאן האם מבצעים מזוינים ופיגועים פוגעים באמינות האומה הארמנית בעיני העולם. התגובה החדה שלה שיקפה את דעתם של ארמנים רבים: "האם שמירה על שתיקה, ותחינות לסוגדי-האימפריה מגני-הטורקים בשם המטרה הארמנית, בהתרפסות לרגליהם, כשעדיין אנו יוצאים בידיים ריקות שוב ושוב מעלה את חינה של האומה שלנו?"
בשנת 1983 קפוטקיאן כתבה רקוויאם ללבון אקמקג'יאן, שנקרא "רקוויאם לילי" ("Գիշերային ռեքվիեմ"), אשר פורסם לראשונה ב-1987. אלמקג'יאן היה אחד ממבצעי הפיגוע בנמל התעופה הבינלאומי אסנבוגה, ב-1982, בגינו הוא נתלה בטורקיה ב-29 בינואר 1983.