למרות סילוקו משורות המפלגה, התאפשר לו, בין 1968 ויולי 1990 ללמד ולהגיע לתפקיד פרופסור בחוג למשפט פלילי, קרימינולוגיה ופרקטיקה קרימינולוגית בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת קומניוס בברטיסלאבה. בפברואר 1990 התמנה לפרו-רקטור של האוניברסיטה.
אחרי מהפכת הקטיפה בצ'כוסלובקיה ונפילת המשטר הקומוניסטי, נבחר גשפארוביץ' על ידי הנשיא החדש ואצלב האוול לכהן כפרקליט הראשי של צ'כוסלובקיה. אחרי מרץ 1992 היה לפרק זמן קצר סגן יושב ראש המועצה המחוקקת של צ'כוסלובקיה, לפני פירוק המדינה הפדרלית למרכיביה - צ'כיה וסלובקיה בינואר 1993. עוד בשלהי שנת 1992 היה גשפארוביץ' המחבר העיקרי של החוקה הסלובקית.
אחרי הצהרת עצמאות סלובקיה, בינואר 1993 חזר זמנית לאוניברסיטת קומניוס. היה חבר בוועדים המדעיים של הפקולטה למשפטים ושל האוניברסיטה.
הקריירה הפוליטית.
בכיר בממשל הראשון של סלובקיה העצמאית. יושב ראש הפרלמנט.
בשנת 1992 הצטרף פרופ' גשפארוביץ' לתנועה לסלובקיה דמוקרטית (HZDS, "Hnutie za demokratické Slovensko" שבהנהגתו של ולדימיר מצ'אר, השנוי במחלוקת. גשפארוביץ' הייתה אחת מהדמויות המרכזיות של ממשלו של מצ'אר( 1992 - 1994, 1998-1994), שנתפס כבעל נטיות ריכוזיות. אחרי נצחות המפלגה HZDS בבחירות ביוני 1992, הוא נבחר ליושב ראש המועצה הלאומית - הפרלמנט של הרפובליקה הסלובקית. כיהן בתפקיד זה בין 1992–1998.
אחרי שערוריית גילוי מיקרופונים בקונסוליה האמריקאית בברטיסלאבה בנובמבר 1992, גשפארוביץ' עמד בראש ועדה שיקרה את הפרשה אך החקירה הסתיימה ללא מסקנות ברורות. שנה לאחר מכן גשפארוביץ' תמך בהחלטת ממשלת מצ'אר לסגור את אוניברסיטת טרנבה שנשלטה על ידי כוחות האופוזיציה. להערכתו פתיחת אוניברסיטה זו הייתה בלתי חוקית.
בגלל חוסר אמון במערב בשיטת הממשל של מצ'אר, סלובקיה הורחקה באותה תקופה מהשיחות להרחבתם של האיחוד האירופי ושל הברית נאט"ו במרכז אירופה.
תקופת ממשלות מצ'אר התאפיינה, בין השאר, במתיחות מתמדת בין הממשלה ובין הנשיא מיכאל קובאץ', שהיה מתנגד בצורה מפורשת לנהנגתו של ולדימיר מצ'אר. הסכסוך בין השניים הגיע לנקודת שיא כשהשירותים החשאיים SIS נחשדו כי חטפו את בנו של הנשיא, מיכאל קובאץ' הבן, שסיממו אותו באלכוהול והשאירו אותו בחזית תחנת משטרה על יד היינבורג באוסטריה, שם היה מבוקש בחשד להונאה. גשפארוביץ' נשמע פעם פולט בפומבי הערה מעליבה על הנשיא ברגע מסוים כששם לב כי דיבור בפני מיקרופון פתוח.
הקרע עם מצ'אר.
בין אוקטובר 1998 ובין 15 ביולי 1998 כשמפלגתו HZDS ישבה באופוזיציה, גשפארוביץ' היה חבר בוועדה הפרלמנטרית לפיקוח על השירותים החשאיים. כמו כן היה חבר במשלחת הסלובקית באיחוד הבין-פרלמנטרי.
ביולי 2002, אחרי שוולדימיר מצ'אר החליט לא להכלילו ברשימה להצבעה בבחירות המתקרבות לפרלמנט,
גשפארוביץ' עזב את המפלגה יחד עם עוד כמה מורדים והקים ב-12 ביולי 2002 מפלגה חדשה בשם התנועה לדמוקרטיה HZD (-Hnutie za demokraciu).
כאשר מפלגתו זכתה רק ב-3.3% מהקולות ולא הצליחה לעבור את אחוז החסימה, חזר גשפארוביץ' להוראת משפטים באוניברסיטת קומניוס. בתקופה זו כתב כמה ספרי לימוד, מאמרים ומחקרים בתחום המשפט הפלילי.
בחירתו לנשיא.
באפריל 2004 הציג גשפארוביץ' מועמדותו לנשיאות מול ולדימיר מצ'אר ומול המועמד של הקואליציה השלטת, אדוארד קוקאן. במפתיע, הצליח לעלות לסיבוב השני לאחר שלדעת הפרשנים הרבה מהתומכים בקוקאן לא התייצבו בהצבעה בגלל ביטחונם כי המועמד שלהם יעבור ללא בעיות לסיבוב הבא.
אחרי שהתעוררו מול המציאות של צורך לבחור בין שני מועמדים של ה"ממשל הקודם", רבים העדיפו את גשפארוביץ' על פני מצ'אר. נבחר לנשיא עם 60% מהקולות.
זאת אף על פי שהשמרנים הפרו-אירופים בראשותו של ראש הממשלה מחקולאש דזורינדה קראו לאוהדיהם להימנע מההצבעה.
נשיא סלובקיה.
כנשיא גילה גשפארוביץ' גישה מתונה ולא כוחנית וזכה לפופולריות בקרב חוגים רחבים בציבור.
זכה בין היתר לתמיכת חברי המפלגה הסציאל דמוקרטית של ראש הממשלה לשעבר רוברט פיצו ושל המפלגה הלאומית הסלובקית, מפלגה ימנית לאומנית בראשותו של יאן סלוטה.
בבחירות ב-2009 הגיע לראש הטבלה בסיבוב הראשון עם 46.7% מהקולות בעוד איווטה רדיצ'ובה שצברה 38% מהקולות. בסיבוב השני נבחר פרופ' גשפארוביץ' מחדש עם 55.53% מהקולות.
נושאים במחלוקת.
הנשיא גשפארוביץ' נכנס לעימות עם הנהגת הונגריה השכנה, כולל נשיאה - פאל שמיט, כאשר התנגד להקמה בעיר קושיצה של פסל לזכרו של הרוזן יאנוש אסטרהאזי, שבימי השואה היה היחיד במועצה הלאומית הסלובקית שהצביע נגד החוקים נגד היהודים. הוא נפל מאוחר יותר קרבן למשטר הקומוניסטי, נכלא בגולאג ומת בכלא במוראביה בשנת 1957. התנגדותו של גשפארוביץ' נומקה בכך שאסטרהאזי היה חסיד של מיקלוש הורטי, תמך בזמנו בסיפוח קושיצה ושטחי סלובקיה אחרים להונגריה בימי בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה, והוכרז בסלובקיה כפושע מלחמה. לעומת זאת בדעת הקהל ההונגרית נחשב יאנוש אסטרהאזי כהומניסט קתולי.
חייו הפרטיים.
איוואן גשפארוביץ' נשוי לסילביה בניקובה, מהנדסת בניין, ולזוג שני ילדים.
פרט לסלובקית וצ'כית, פרופ' גשפארוביץ' מדבר רוסית, קרואטית וגרמנית.
נחמיה אלטר
טומאת כלי מתכות
בהלכות טומאת כלים, כלי מתכת הם כלים שסווגו בסיווג מיוחד לעניין דיני קבלת הטומאה, וקיימים הבדלים רבים בינם לבין החומרים האחרים בהלכות קבלת הטומאה.
דיני כלי מתכת.
כל החומרים הללו מקבלים טומאה רק אם הם כלי קיבול (שניתן לתת בתוכם נוזלים, למשל, ולא ישפכו), פרט למתכת, שמקבלת טומאה גם אם היא כלי שטוח ("פשוטי כלי מתכת"). סיבה אפשרית לדבר: היתרון המרכזי של המתכת הוא בחוזק שלה, ולכן היא משמשת ככלי עבודה, ולאו דווקא ככלי קיבול.
לפי דעה מסוימת, לכלי מתכת יש חומרא נוספת, המבדילה אותם משאר הכלים, בכך שכאשר הם נטמאים ממת או מאדם שנטמא במת, אין טומאתם בדרגה פחותה יותר. לדוגמה: מת, נחשב ל"אבי אבות הטומאה" בעוד שאדם שנטמא ממנו על ידי נגיעה או נשיאתו נחשב כ"אב הטומאה", כלים שנגעו במת יחשבו באותה דרגה כמו המת עצמו - "אבי אבות הטומאה". מסיבה זו, סתם "כלים" בהלכות טומאה וטהרה הכוונה לכלי מתכת, שלהם חומרא מיוחדת. יש אומרים שדין זה קיים גם בשאר סוגי הכלים, פרט לכלי חרס.
כלי מתכת נחשב לכלי רק אם משמש לצורך כל שהוא, כמובן. לפי חידושו של רבי יוחנן גם כלי הנועד להשמיע קול נחשב לכלי. בתלמוד מובא כי כלי העשוי לנוי ולתכשיט נקרא גם הוא כלי אך רק לנוי אדם, ולא לנוי בהמה.
בשונה משאר מיני הכלים, פשוטי כלי מתכת יש להם טומאה מהתורה. בגדר כלי הוא כל דבר שנגמרה מלאכתו, ויש לו שם בפני עצמו למשל פטיש, מסמר לעומת זאת חתיכת ברזל המיועדת להרכיבה בבניין או לתשמיש עראי ואין להם שם מיוחד ככלי מסוים אינה נחשבת לכלי. כלים שמיועדים לקביעה בקרקע, כמו דלת ציר או צינור שיוצר לכתחילה כדי לקובעו בקרקע אינו מקבל טומאה כי דינו כקרקע.
גזירת טומאה ישנה.
חכמים גזרו שכל כלי המתכת, גם אם ניתכו ועשו מהם כלי שוב, יחזרו לטומאתם הישנה. המקור הראשוני לתקנה זו נמסר על ידי רב יהודה בשם רבו רב:
במשנה הובאו שתי דעות הלכתיות בגדר התקנה, ופרשנויות שונות לסיבת התקנה בהתאם לגדריה:
גדר טומאה ישנה.
חקירה למדנית מופיעה באחרונים, האם כאשר הכלים נשברו פקעה מהם הטומאה ונעשו טהורין אלא שזו חוזרת כאשר נעשו מהם כלים חדשים, או שמא התקנה הייתה שהתוצאה תישאר גם כאשר הכלים נשברו למרות שאינם כלים והטומאה אינה חלה למעשה כי אינה נוגעת לשום דבר. יש שכתבו שהתקנה היא שהטומאה תחזור ותחול למרות שנפקעה בשעה שנשברה, כראיה הביאו את המשנה האומרת שכאשר שלומציון המלכה חזרה ותיקנה את כליה תיקנו חז"ל שיחזרו לטומאתם הראשונה, ולמרות שבשעה שהכלים נשברו היה זאה לפני התקנה ואז בוודאי לא חלה טומאה על כלים שנשברו.
דיני טומאה ישנה.
מכיוון שכלים של מתכת חוזרים לטומאתן הישנה, נוצרת בעיה כאשר יוצרים כלי מכלים ישנים שלא ידוע אם נטמאו. ההלכה היא כי כמובן שהעושה כלי מחתיכות מתכת שלא היו כלי מעולם טהורות, וכלים שנעשו משברי כלים טמאות. נחלקו בית שמאי ובתי הלל אודות כלים שנעשו ממסמרות, ולא ידוע האם היו כלים לפני כן ונשברו ונעשו כלים או שהיו לפני כן גולמי כלי מתכת שאינם מקבלים טומאה, שבית שמאי מטמאין ובית הלל מטהרין. ברזל טמא שבללו עם ברזל טהור - הולכים לפי רוב החומר אם טמא או טהור, ואם מחצה למחצה הכלי טמא, שכן כאשר אין רוב שיבטלו מטומאתו - משפיעה הטומאה הישנה גם על הכלי החדש שנוצר מהחומר המשותף.
כלי שנשבר אך עדיין ראוי למלאכה אחרת, לא סרה ממנו טומאתו הראשונה. כך למשל "קוליגרפון" הוא כלי מברזל ארוך, שקצהו האחד משמש לגריפת האפר מהתנור וקצהו השני משמש כמזלג להוציא על ידו את הלחם מהתנור, ואם אחד מחלקיו אינו ראוי לשימוש עוד, נחשב עדיין הכלי לכלי שלם מכיוון שקצהו השני השלם מחשיב אותו לכלי. "מכחול" הוא כלי מתכת שקצהו האחד עגול ועשוי לחתוך בו כמו סכין וקצהו השני עשוי להוציא בו את הכחול מהכלי או לנקות בו את האוזן ונקרא "זכר", שגם אם אחד משני חלקיו לא פעיל הוא עדיין נחשב לכלי לא שבור מפני חלקו השני. לעומת זאת נחלקו החכמים אודות כלי שנשבר והשבר ראוי לשמש ככלי אחר, כדוגמת מגריפה, שכאשר ניטלה חלקה הרחב הוא יכולה לשמש כפטיש, שרבי מאיר סובר שגם אז היא עדיין נחשבת לכלי שלם אך חכמים מטהרין כלי כזה.
אולגה סלדוחה