בשנת 694 מינה עבד אל-מלכ את אל-חג'אג' למושל בצרה וכופה, זמן קצר לאחר מכן קיבל אל-חג'אג' גם את השלטון על המחוזות הפרסיים של האימפריה- ח'וראסאן וסיסתאן. שלטונו של אל-חג'אג' בעיראק היה קשה ופרובוקטיבי- אל-חג'אג' הטיל גיוס חובה על תושבי כופה. הצבא שגייס מבני עיראק יצא למלחמה ממושכת וקשה נגד הח'ואריג', במלחמה הופלו חיילים בני עיראק ושכרם היה קטן משמעותית משכר החיילים הסורים. בשנת 699 יצא חיל משלוח אחר למלחמה במחוז סיסתאן בפיקודו של אבן אל שעת', אחד ממכובדי האשרף בעיר כופה. לאחר מלחמה קשה, מלווה בעלבונות רבים מאל-חג'אג' היושב בכופה פתח אל שעת' במרד- בשנת 701 שב לעיראק כאשר הוא כובש את כופה ומבריח את אל-חג'אג' לבצרה. למרות הצלחתו הראשונית לאחד את בני כופה אחת מנהיגותו, לא שמרו אלו על אחדות השורות ובתוך חודשים ספורים נאלץ אל שעת' לברוח ואל-חג'אג' חזר לאל כופה כמנצח.
חיסול מרד אל שעת' סימל את תחילתו של עידן חדש ביחסים שבין בית המלוכה האומיי לתושבי עיראק. בשנת 702 הוקמה הבירה ואסיט (בערבית: האמצעית) בין כופה ובצרה, בעיר שוכנו פקידים וחיילים סורים שמעתה ישמשו כשליטיה האמיתיים של עיראק- לא עוד יהיה השלטון בידי האשרף- מכובדי השבטים הערבים שתיישבו בכופה עם הכיבוש הערבי. כעת הן הערבים והן המואלי (מוסלמים שאינם ערבים) נאלצו לשלם מיסים כבדים לשלטון הסורי המרכזי. בעת ההיא החל אל-חג'אג' במפעלים לפתוח החקלאות באזור ואסיט- פיתוח שכלל חפירת תעלות השקיה וטיפוח שטחים חקלאיים חדשים. רווחים שהתקבלו משטחים אלו הופנו לנאמני משפחת המלוכה בעוד קופתם של האשרף הולכת ומידלדלת.
למרות שמדיניותם הקשוחה של אל חג'אג' ועבד אל-מלכ לבני עיראק השקיטה את המצב לשנים רבות, הטינה שנוצרה בין הערבים המתגוררים בעיראק לשלטון האומיי תוביל ברבות הימים לחיסול שושלת בני אומייה ולעליתם של שושלת בני עבאס.
כיבוש המגרב.
ב-695 כבש מפקד הכוחות האומיים בצפון אפריקה חסן איבן נעמן את קרתגו ואת הרי האטלס. זמן קצר לאחר מכן גרש הצי הביזנטי את הערבים מקרתגו, אך ב-698 כבש חסן את קרתגו בשנית והרס את העיר, בכך חוסלה הנוכחות הביזנטית באפריקה (פרט לעיר סאוטה הנמצאת בעברה האפריקאי של מיצרי גיברלטר). חסן נלחם בשבט הברברי זנטה בפיקודו של אל-קהינה, לאחר תבוסה ראשונית קיבל חסן תגבור מעבד אל-מלכ וב-702 הכניע את כוחות הברברים והשתלט למעשה על כל צפון אפריקה. חסן קבע את בירתו האדמיניסטרטיבית בכפר הקטן תוניס, כחמש עשרה כעשרה קילומטרים מהריסות קרתגו. ב-705 החליף מוסה איבן נוסייר את חסן כמושל צפון אפריקה, זה המשיך בביסוס השלטון האומיי על צפון אפריקה אך עדיין לא הצליח לכבוש את סאוטה.
כיבושים אלו, בימיו של הח'ליף עבד אל-מלכ שינו את פניו של המגרב. התרבות ההלניסטית-ברברית ששלטה באזור הובסה ועם השנים הודחקה, במקומה קובעה התודעה הערבית-מוסלמית בארצות המגרב, זאת למרות שבמחוזות אלו התיישבו ערבים מעטים.
צעדים מנהלתיים ודתיים.
הממלכה אותה ייסד מועאויה הראשון הייתה נטולת מסורת שלטונית מדינית המאפשרת קיום יציב.
הרפורמה של עבד אל-מלכ כללה שני מרכיבים עיקריים:
בימיו של עבד אל-מלכ נחנך שרות דואר רשמי, לראשונה נוצר קשר סדיר בין הערים הגדולות בממלכה ובכך חוזק הקשר בין השלטון המרכזי בדמשק למחוזות השונים.
בנה מבנים והוסיף להם כיתוב בערבית.
לאחר דיכוי מרד אל-זובייר שיקם עבד אל-מלכ את העיר מכה ואת הכעבה שנפגעה במרד. הוא החל במסורת של טווית כסות משי לכעבה.
עבד אל מליכ
תקשוב
פרנסואה מיטראן
פרנסואה מִיטֵרָאן (, 26 באוקטובר 1916 – 8 בינואר 1996) היה פוליטיקאי צרפתי, איש המפלגה הסוציאליסטית, שכיהן כנשיא צרפת מ-10 במאי 1981 עד 17 במאי 1995, כאשר תקופת כהונתו (בת 14 שנה) הייתה הארוכה ביותר בתולדות המדינה. הוא הוחלף על ידי ז'אק שיראק השמרן.
נעוריו ותחילת דרכו.
נולד בעיר ז'ארנאק במערב צרפת, למשפחה קתולית. מגיל צעיר עסק בפעילות פוליטית, במסגרת המפלגה הלאומנית "צלב האש".
במהלך מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הצרפתי. בשנת 1940 נשבה על ידי הצבא הגרמני, ובשנת 1941 ברח מהשבי והחל לעבוד עבור ממשלת וישי בצרפת. הוא נחשב לעובד מצטיין ובשנת 1943 קיבל עיטור כבוד מיוחד של וישי, ביוני 1943 היה מיטראן הזוכה ה-2202 בעיטור הכבוד המיוחד של ממשלת וישי (ששיתפה פעולה עם הנאצים) על שרות נאמן, מדליית הפרנציסקה הגאלית. אמר מיטראן: "אני מקדיש עצמי למרשל פטן... ומתחייב... להישאר נאמן אליו ולמטרה." מאוחר יותר, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, הוא הצטרף למחתרת הצרפתית.
בשנת 1946 נבחר לנציג מחוז נייבר בפרלמנט, ובשנת 1947 הצטרף למפלגת "האיחוד הדמוקרטי והסוציאליסטי של הרזיסטאנס" (Union démocratique et socialiste de la Résistance) מפלגת מרכז-שמאל בהנהגת רנה פלוון. במהלך השנים כיהן כשר במשרדים שונים עד שהתפטר בשנת 1957, על רקע טענות שהסתיר, כשר המשפטים, פעולות לא חוקיות של סוכנים צרפתים באלג'יר.
בשנת 1958, היה בין הבודדים שהתנגדו למינויו של שארל דה גול לנשיא צרפת. בשנת 1959 ניצל מניסיון התנקשות בחייו בפריז. בשנת 1965 התמודד על הנשיאות מול דה גול והפסיד. בשנים 1965–1968 היה נשיא "המפלגה המאוחדת" (סוציאליסטים וליברלים), בשנת 1971 מונה לנשיא המפלגה הסוציאליסטית, ובשנת 1974 התמודד שוב על הנשיאות והפסיד לואלרי ז'יסקר ד'אסטן.
נשיא צרפת.
בשנת 1981 נבחר מיטראן לנשיא צרפת. בין פעולותיו הראשונות כנשיא היו הבקשות לדון בביטול עונש המוות, ובהנהגת מס רכוש מוגדל. ביישום מדיניות הפנים הקשו עליו משברים כלכליים, ורוב שמרני בפרלמנט. במהלך כהונתו הושלמה בניית מנהרת הרכבת לאנגליה.
הישגיו הבולטים היו בזירה הבינלאומית - הוא תרם לחיזוק האיחוד האירופי ולצירופן של ספרד ופורטוגל לאיחוד, ושיקם משמעותית את מערכת היחסים של צרפת עם גרמניה.
מיטראן נחשב לפוליטיקאי החשוב ביותר של השמאל הפוליטי בצרפת, אך גם למנהיג ריכוזי מאוד וחסר שקיפות.
האדמירל פייר לקוסט, שהיה מפקד שירות המודיעין החיצוני של צרפת, הודה ביולי 2005 שמיטראן הורה על הטבעתה של ספינת גרינפיס בניו זילנד, ב-10 ביולי 1985. הספינה הגיעה לנמל אוקלנד במטרה למחות על ניסויים בנשק גרעיני שצרפת ערכה בדרום האוקיינוס השקט, והוטבעה על ידי שירות המודיעין הצרפתי. באירוע נהרג צלם מפורטוגל בשם פרננדו פריירה.
במאי 1995 סיים את כהונתו, ובמקומו נבחר לנשיא צרפת ז'אק שיראק. בינואר 1996, פחות משנה לאחר סיום כהונתו, נפטר מיטראן ממחלת הסרטן.
מיטראן היה נשוי לדניאל גוז משנת 1944, ונולדו להם שני ילדים, ז'אן-כריסטוף וז'ילבר. לאורך כל תקופת נשיאותו נשמר קשר של שתיקה ביחס לפרשיות האהבים הרבות שלו. בשנת 1974 נולדה לו בת מחוץ לנישואים, הסופרת מזארין פנז'ו.
היחס ליהודים ולישראל.
מיטראן הוקיר את התנ"ך ונחשב לידיד היהודים. למרות חילוקי דעות קשים בין צרפת לישראל, בעקבות מבצע אופרה שפגע בכור הגרעיני של עיראק שהיה תוצר של שיתוף פעולה עיראקי-צרפתי ועל רקע מלחמת לבנון הראשונה, בה נלחמה ישראל על אדמות לבנון שהייתה בת חסות של צרפת, נגד אש"ף שהיה בעל קשרים עם צרפת, לא נוצר קרע בין צרפת לישראל. ב-3 במרץ 1982 מיטראן היה לנשיא הצרפתי הראשון שביקר במדינת ישראל והוא התחייב כי צרפת לא תכיר באש"ף כל עוד הארגון לא יכיר במדינת ישראל ולא יזנח את דרך הטרור.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 נחשפו פרטים אודות עברו של מיטראן אשר יצרו פער בינו לבין הקהילה היהודית בצרפת. נודע כי מיטראן שמר על קשרי ידידות עם רנה בוסקה, משתף פעולה בכיר בממשלת וישי, ובאופן גורף סירב להעמיד לדין משתפי פעולה צרפתים בגין פשעים נגד האנושות. מיטראן סירב להכיר באחריותה של צרפת, תחת ממשל וישי, בעזרה לנאצים בביצוע פשעים נגד האנושות במלחמת העולם השנייה. הגילויים הללו מחקו את דימויו של מיטראן כאוהד יהודים, גם בקרב יהודי צרפת וגם בקרב היהודים במדינת ישראל.
לקריאה נוספת.
גרהם רוב, פריזאים, היסטוריה הרפתקנית של פריז, כתר 2012. עמ' 311-332.
אל גור
אלברט ארנולד "אל" גור הבן (באנגלית: .Albert Arnold "Al" Gore, Jr; נולד ב-31 במרץ 1948) הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כסגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא ביל קלינטון, מ-20 בינואר 1993 עד 20 בינואר 2001. כחבר המפלגה הדמוקרטית, שירת גור קודם לכן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם מדינת טנסי.
גור היה נבחר ציבור במשך 24 שנים בסך הכל. הוא נבחר למועמד למשרת כסגן הנשיא לצד המועמד הדמוקרטי לנשיאות, ביל קלינטון, בבחירות 1992 והתמודד לקדנציה נוספת בבחירות 1996. בשנת 2000 התמודד בבחירות לנשיאות ארצות הברית מול ג'ורג' ווקר בוש מטעם המפלגה הרפובליקנית וזכה ברוב קולות הבוחרים בכלל ארצות הברית, אך הפסיד בקולות האלקטורים – בשל ניצחונו של בוש בפלורידה על חודם של מאות קולות בודדים שנקבע עקב החלטת בית המשפט העליון (שפסק בהפרש של ארבעה שופטים לעומת חמישה לטובת בוש) על הפסקת ספירת הקולות החוזרת במדינה. בחירות אלה נותרו אחת ממערכות הבחירות השנויות במחלוקת שידעה ארצות הברית והצמודות ביותר בתולדותיה.