ייסודה של ממלכת אקסום מתוארכת לשנת 300 לפנה"ס לערך. מעט מאוד ידוע על ההיסטוריה האקסומית בין ייסוד אקסום למאה ה-1 לספירה, שיאה של אקסום. ממלכת אקסום בתחילתה הייתה ממוקמת בתיגראי ואריתריאה ובירתה הייתה העיר אקסום עד המאה ה-7. בגלל מיקומה אקסום הייתה ממלכה עשירה במלח וזהב שהיה חשוב למסחר באותו הזמן, הנמל הגדול שלה שקישר אותה לעולם הרחב היה ממוקם באדוליס. אקסום שלטה גם על מסחר השנהב שהגיע מסודאן לנמלים בעולם מכיוון ששלטה על כל אזור החוף באריתריאה וסומלילנד של ימינו. אקסום טבעה מטבעות ייצרה סוגים שונים של בד, תכשיטים, מתכות וכלי נשק שונות מוצרים אלו משכו אליהם סוחרים רבים. בשיאה אקסום שלטה על חלקים גדולים בצפון מזרח אפריקה ובחצי האי ערב גבולותיה היו, מצרים הרומית בצפון, במערב ממלכת כוש שלאחר מכן כבשה אותה וסיפחה אותה, בדרום נהר האומו, בדרום מערב אזניה, במזרח ברברה, עומאן של היום (כל ממלכת חמיר בתימן דהיום הייתה תחת ממלכת אקסום) ורובע אל חלי, בצפון מזרח אקסום הגיעה בשיא עד העיר מכה וכללה שטחים רבים ממערב ערב הסעודית. אזרחי אקסום נקראו חבשים שהם אבותיהם של האמהרים, התגרים והתגרה.
ימי הביניים: הבדלות ותחרות.
בתחילת ימי הביניים החלו להיווצר שתי קבוצות אתניות שונות האמהרים והתגרים ופיתחו לעצמם שפות שונות שהתפתחו משפת הגעז האמהרית והתגרית, הגעז החלה להיות שפה נשכחת שהשתמשו בה רק לצורכי דת. האמהרים שהחלו להראות נוכחות במחוז אמהרה ההיסטורי ושאווה והחלו להתפשט צפונה בעקבות מלחמות כנגד שושלת זאגווה שהייתה מהאגאווים שעלתה לשלטון לאחר שיהודי אתיופיה הצליחו לערער את שלטון ממלכת אקסום בראשותה של יהודית המלכה בסוף המאה ה-10, האמהרים הצליחו לייסד את השושלת הסולומונית שטענה למוצא ממלכי אקסום שייחסו מוצא מהמלך שלמה ומלכת שבא. הקיסר הראשון של השושלת החדשה היה יקונו אמלאק השושלת החדשה שעלתה לשלטון החלה את תור הזהב של אתיופיה והאימפריה האתיופית יידעה בתקופה זו שגשוג רב יחד עם עוצמה צבאית גדולה ששלטה בכל קרן אפריקה.
השלטון הקיסרי היה בידי האמהרים אך ענפים תגרים של השושלת שלטו במספר מחוזות באימפריה בייחוד בצפון. היריבות בין שתי הקבוצות הגיעה לשיאה בתקופת השופטים האתיופית שבה מצבאים שונים נלחמו על אזורי השליטה והקיסר היה למעשה שליט בובה, התקופה הזו החלה כשאר הקיסר יואס הראשון נרצח על ידי סגנו הראס מיכאל סהול התגרי שהיה אמור לעזור לאחד את החבשים מול האיום החדש על השלטון האורומו. רצח יואס הוביל את האימפריה לתקופה של מרחץ דמים ולאחר הדחתו של מיכאל סהול מתפקידו, הצליחו להשיג את השלטון באימפריה במסווה של סגני הקיסרים ועשו ככל העולה על רוחם עד אשר הודחו על ידי הקיסר תוודרוס השני שאיחד מחדש את האימפריה האתיופית. התגרים חזרו שוב לשלטון הקיסרי תחת הקיסר יוהנס הרביעי וכשאר הקיסר מת בקרב מטמה השלטון חזר שוב לידי האמהרים.
היסטוריונים מחשבים את האמהרים בתור העלית השלטת באתיופיה במשך מאות שנים עד הקיסר האחרון היילה סלאסי. האמהרים כהגדרת כקבוצה אתנית אינם נכונה ורבים מהם משתמשים בשם אתיופים או בשמות הממלכות לשעבר של האימפריה כמו גונדרים, גוג'אמים, וואלוים ושאוונים, האמהרים מחשבים את עצמם בתור "סופר קבוצה אתנית". על פי היסטוריונים אחרים לעומת זאת מחשיבים שקבוצות אחרות היו פעילות כמו הקיסר היילה סלאסי שאמו הייתה חצי גורגית וחצי אורומו, קבוצות אחרות היו יהודי אתיופיה שמהם ייצאו מנהיגים כמו יהודית המלכה, באדה מריאם הראשון, הקיסרית ציפורה, הקיסרית מאנטאווב והקיסר תוודרוס השני.
תקופת השלטון הזר.
בשנת 1557 החל הכיבוש העות'מאני של ממלכת מדיר בהר מידי האימפריה האתיופית, העות'מאנים הצליחו להגיע עד לדרומה של תיגראי, מושל האזור בהר נגוס יסחק שילב כוחות עם העות'מאנים כנגד האימפריה האתיופית בתמורה להמשך שלטונו באזור, רוב האזור שנכבש על ידי העות'מאנים היה מיושב בתגרים ותגרה, מדיר בהר סופחה סופית לאימפריה העות'מאנית תחת השם מחוז חבש והכיבושים העות'מאנים באזור נמשכו וכללו אזורים נרחבים בצפון אתיופיה, את כל סולטנות אוסה ואת צפון-מערב סומליה. כיבוש צפון אתיופיה על ידי עות'מאנים המוסלמים מידי החבשים הנוצרים גרם להתחזקות האסלאם באזורים החופים והרמות נשארו נוצריות, השליט המקומי של האזור החל להיחלש והאזור מכאן ואילך נודע בשם מארב מאלש כינוי המציין את האזור שבין נהר המארב לים סוף, האזור נודע גם בשם חמסיאן. אזור זה היה מחוץ לתחום שליטתה של האימפריה האתיופית והאזור ניהל את עצמו בצורה דומה לזו של רפובליקה. במאה ה-17 החוקר הסקוטי ג'יימס ברוס הגיע לאזור ותיאר את אתיופיה וחמסיאן כ"מדינות שונות שבדרך כלל נלחמות".
במהלך המירוץ לאפריקה האזור של האימפריה האתיופית קרץ למספר מדינות אירופאיות צרפת, איטליה ובריטניה לבוא ולהשתלט על האזור וב-1882 האיטלקים רכשו את העיירה אסאב מידי כומר שקנה אותה מסולטאן עפר ובכך השיגו דריסת רגל באזור, המצרים שפינו את האזור לאחר שקיבלו אותה מידי האימפריה העות'מאנית המתפרקת החלו להשיג את צבאם מהאזור מהלך שגרם לאיטליה להשתלט על האזורים שפינתה מצרים ולהתנגשויות אלימות כנגד האתיופים ובראשם הקיסר יוהנס הרביעי. לאחר מותו של הקיסר עלה לכס הקיסרות מנליק השני שחתם עם האיטלקים על הסכם אוצ'ילי, בהסכם מנליק נתן לאיטלקים את המחוזות: בגוס, חמסיאן, אקאלה גוזאי וסאריה וחלקים מתיגראי לאיטלקים ובכך להחליש את הראסים בצפון שהתנגדו למנליק כמו מנגשה יוהנס וראס אלולה בתמורה האתיופים דרשו מהאיטלקים ערבות בינלאומית למקרה של תקיפה אירופאית על אתיופיה האזורים שניתנו לאתיופיה אוחדו לאזור אחד ונקראו אריתריאה. להסכם היו שני עותקים אחד באיטלקית ואחד באמהרית, בגרסה האיטלקית של ההסכם במאמר 17 נאמר שאתיופיה הסכימה להיות תחת תחום השפעה איטלקי ובגרסה האמהרית נכתב שאתיופיה יכולה להשתמש באיטליה כגיבוי ביחסי חוץ. הניסיון האיטלקי להשתלט על אתיופיה כשל כאשר מנליק השני שמע על ה"הבלבול" בהסכם שתי המדינות החלו במלחמה בה אתיופיה ניצחה את האיטלקים. המלחמה הסתיימה ושני הצדדים חתמו על הסכם שלום בשם אמנת אדיס אבבה בשנת 1896, בהסכם זה הוגדרו הגבולות שבין הקולוניה האיטלקית אריתריאה לבין האימפריה האתיופית. הקולוניה שנוצרה אריתריאה הייתה מיושבת בעיקר בתגרים ותגרה שהחלו לספוג את התרבות האיטלקית ובכך להבדיל את עצמם מתושביה החבשים של אתיופיה הדומים להם.
תחת האיטלקים.
בנובמבר 1935 האיטלקים פלשו בשנית לאתיופיה על מנת למחוק את חרפת אדווה וב-5 במאי 1936 האיטלקים כבשו את כל אתיופיה ואיחדו אותה עם סומלילנד האיטלקית ואריתריאה לקונסוליה אחת "מזרח אפריקה האיטלקית". תחת האיטלקים הקולוניה החדשה חולקה ל-6 מחוזות על פי מוצא אתני לרוב, האזורים בהם חיו החבשים חולקו לשני אזורים מחוז אמהרה שהכיל בתוכו את האמהרים ומחוז אריתריאה שרוב אוכלוסייתה הייתה תגרים ותגרה, האיטלקים תחת חוקים חדשים החלו להרוס את המורשת החבשית בכך שהכריזו על שפות כמו האורומו כשפות רשמיות לצד עידוד האסלאם והערבית על חשבון הנצרות, סיפוח מחוז תיגראי לאריתריאה גרם לאיחוד העם הטיגראני תחת שלטון אחד ובכך גרם יותר מאוחר ללאומניות מסוימת של קבוצה זו. האתיופים יחד עם בעלות הברית נלחמו כנגד האיטלקים במלחמת השחרור האתיופית שהייתה חלק ממלחמת העולם השנייה והצליחו לשחרר את אתיופיה מעול האיטלקים הכיבוש הפסיק באופן רשמי ב-5 במאי 1941 ואתיופיה וכן אריתריאה נהפכו לארצות חסות של האימפריה הבריטית. ההגמוניה והשליטה הבריטית הופסקה באופן רשמי בהסכם הריבונות האתיופית אך אריתריאה נשארה תחת שלטון בריטי. הבריטים החלו להציג רעיונות לגבי אריתריאה והיו שלוש אפשרויות: אחת: הקמת מדינה חדשה שתכלול את כל התגרים, נקראה על ידי לאומניים תגרים בשם "רפובליקת תיגראי הגדולה" שניים: סיפוח מערב אריתראיה לסודאן ומזרחה לאתיופיה ושלוש: לאחדה עם אתיופיה.
מרד הוויאנה.
כשנתיים לאחר שחרור אתיופיה והשבתו של הקיסר היילה סלאסי לשלטון, התיגרים פתחו בהתקוממות רחבת היקף שנודעה בשם "מרד הוויאנה", מקורו של הסכסוך עוד מימי מותו של הקיסר יוהנס הרביעי כאשר האמהרים לקחו את כס הקיסרות בראשותו של מנליק השני ולא נתנו לבנו של הקיסר התגרי יוהנס הרביעי ראס מנגשה את הכתר. המורדים שהיו בשיאם הצליחו לכבוש את העיירה אדי אבון ב-22 במאי 1943 ויותר מאוחר את הכפרים סביב עיר הבירה המחוזית מקלה, הממשלה האתיופית בראשותו של ראס אבבה ארגאי פנתה לבריטים שייעצרו את המרד ואכן, הכוחות הקיסריים, שנתמכו על ידי חיל האוויר הבריטי החלו להתקיף אותם. הנהגה צבאית, בשילובה עם מחלוקות בין המנהיגים המתקוממים, גרעה מהיעילות ומהמאמצים שלהם. אחרי הסתיו של מקלה, ב-14 באוקטובר 1943 כל התנגדות המאורגנת התמוטטה. הממשלה גירשה או הסגירה את המנהיגים של המרד.
אף על פי שרזולוציה צבאית של הוואניה החזירה את הסמכות הקיסרית לתיגראי, המידות הגסות שהיו השתמשו בעל ידי הצבאיות אתיופיות לעשות כל כך נוצרו מכעס של כלל הקיסרים. הכעס של תושבי תיגראי היה כנגד שלטון האמהרים שמחזיקים בקיסרות ברמאות. אחרי המהפכה האתיופית רגשות הבדלנות שוב צצו ברחבי תיגראי והפעם תחת יורשו של ארגון זה שקם בשם החזית העממית לשחרור תיגראי.
תרבות.
ישנם מוצרים המקובלים עד היום בקרב החבשים, דוגמת חבשה קמיס (ሐበሻ חבשה, ቀሚስ קמיס, "שמלה חבשית"), שמלה הנלבשת בקרב נשים חבשיות.
לקריאה נוספת.
Richard Pankhurst ,The Ethiopians A History
כתבת תחקיר
סורבית
שפות סלאביות מערביות
השפות הסלאביות המערביות היא קבוצה של שפות סלאביות המדוברות במרכז אירופה.