חולות חלוצה הוא שטח של חולות נודדים בדרום מערב מדינת ישראל. שטח החולות ממוקם דרום מזרחית לרצועת עזה ומזרחית לגבול ישראל-מצרים. שטח החולות כמעט שאינו מיושב, ומשמש בעיקר כשטח אש של צה"ל.
גבולות.
גבולות השטח הגאוגרפי של חולות חלוצה הוא רצועת עזה והקיבוצים כרם שלום וגבולות בצפון, כביש 211 בדרום באמצע פתחת ניצנה, גבול ישראל מצרים במערב וכביש 222 במזרח. שטח האזור מצוין כ-1,090 קמ"ר, באתר המשרד להגנת הסביבה.
גאוגרפיה.
שטח חולות חלוצה מאופיין גאולוגית באדמה נודדת האופיינית לאזור הנגב, בעיקר אדמת לס. השטח ברובו בגובה של בין 10 ל-100 מטר מעל גובה פני הים ויש בו מאגר מי תהום מליחים המכיל כמות מים כפולה מזו של הכנרת אך הוא מנוצל רק על ידי יישובי חבל שלום לצורכי חקלאות.
מקורם של החולות הוא בבליית הרי גרניט במזרח אפריקה, שהוסעו לאורך הנילוס לעבר הים התיכון, ונישאו על ידי הרוח לפנים הארץ מצפון סיני.
שימושי הקרקע בחולות חלוצה כוללים:
התיישבות.
במאי 2001 ממשלת ישראל הסכימה על הצעת ההחלטה, שהביא לממשלה שר התשתיות אביגדור ליברמן, בגיבוי ראש הממשלה, אריאל שרון, על תוכנית להקמת חמישה יישובים בחולות חלוצה. מטרת ההחלטה הייתה למנוע מסירת השטח במסגרת הסכם לחילופי שטחים כחלק מהסדר הקבע עם הפלסטינים. זאת לאחר שעלתה אפשרות שהאזור ישמש כחלק ממדינה פלסטינית עתידית, במסגרת חילופי שטחים, ותיתן מענה לצפיפות האוכלוסין ברצועת עזה. הצעה כזו נכללה, לדוגמה, ביוזמת ז'נבה, וגם אהוד ברק תמך ברעיון זה בהיותו ראש הממשלה, בשנת 2000.
מיד הוחל בתכנון שלושה יישובים, שלומית, ניצנית וחלוצית והוקמה ועדת היגוי.
במקביל, בשנת 2002, אישרה הוועדה המקומית לתכנון ובניה רמת נגב את הכרזתה של שמורת טבע בחולות חלוצה על מנת למנוע בנייה שתפגע בשטחי הטבע שבהם נמצאים בעלי חיים וצמחים מוגנים. בין המתנגדים לפיתוח השטח היה ארגון חיים וסביבה שטען כי הקמת יישובים חדשים לא רק תפגע בטבע, אלא גם תחליש יישובים קיימים בפריפריה, על ידי הפניית תקציבים לפיתוח חדש על חשבון השקעה ביישובים קיימים.
בינואר 2003, החלו העבודות על הקמת היישוב באר מילכה בדרום חולות חלוצה כחלק מפיתוח פיתחת ניצנה, וביוני 2006 אוכלס.
בינואר 2005 אישרה הוועדה מקומית לתכנון ולבנייה אשכול את התוכניות להקמת שלומית, בה בשלב הראשון 1,500 יחידות דיור וחלוצית 4, שתוכנן, בשלב ראשון, ל-300 יחידות דיור, שבחלקן נחלות חקלאיות. בפברואר 2005 הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה הפקידה תוכנית מפורטת ליישוב שלומית, בה רק 500 יחידות דיור ואת התוכנית להקמת שני יישובים: חלוצית 1 וחלוצית 4 (שקיבלו אחר כך את השמות בני נצרים ונווה) שנועדו למפוני רצועת עזה לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות.
תוכנית לובלין
תוכנית לובלין (או בשמה הנוסף תוכנית ניסקו) הייתה תוכנית של הנאצים לרכז את היהודים במתחמים סגורים באזור לובלין שבפולין.
עד אמצע שנת 1941 כבר נרצחו יותר ממאה אלף יהודים בפולין הכבושה, כתוצאה מנגישות, גירושים, עבודת כפייה, מחלות, רעב, כליאה במחנות ריכוז ובידוד בגטאות צפופים בתנאי תברואה ירודים. אך התהליך שנקרא בפי הנאצים "הפתרון הסופי" – השמדת יהודי אירופה כתוכנית כוללת, שמטרתה להכחיד כל יהודי באשר הוא, החל רק עם פתיחת מבצע ברברוסה - פלישת גרמניה לברית המועצות ביוני 1941.
שאלה היסטורית נכבדה היא שאלת ההחלטה על הפתרון הסופי, מי החליט ומתי, אך אין מחלוקת בדבר מועד התחלת ביצועו.
ב-30 בינואר 1939 הכריז היטלר כי אם תפרוץ מלחמה ייכחד הגזע היהודי באירופה. עם פרוץ המלחמה לא הייתה תוכנית ברורה להשמדה כוללת, אך המסגרת הארגונית לכך הייתה קיימת והיא המשרד הראשי לביטחון הרייך של האס אס ובו מדורו של אדולף אייכמן לענייני יהודים. עד שהחלו הנאצים בביצוע הפתרון הסופי התרוצצו בקרבם מספר רעיונות באשר למה שכינו "פתרון הבעיה היהודית". פתרון אחד, שנולד עם כיבוש פולין, היה גירושם של יהודי אירופה לשמורות במזרח, כדוגמת "תוכנית לובלין". (פתרון אחר, שנולד מאוחר יותר, עם נפילת צרפת, היה תוכנית מדגסקר).
עם הפלישה הגרמנית לפולין בספטמבר 1939 נפלו לידי הנאצים כשלושה מיליון יהודים. לראשונה נתקלו הנאצים בקיבוץ יהודי כה גדול ומובחן אתנית, שחלקו היה אף מסורתי מאוד (לעומת יהודי גרמניה שהכירו, שהיו מעורבים בחברה הכללית אורחותיה). הדבר התאים לסטריאוטיפ של היהודי שתואר בתעמולה האנטישמית שהתנהלה בגרמניה זה למעלה משש שנים, מאז עליית היטלר לשלטון, ונתעוררה בנאצים השאיפה להיפטר מן היהודים.
תיאור התוכנית.
המבצע נפתח ב-20.10.39 בשעה 22:00 וכלל אלף יהודים כשירים לעבודה שיצאו מתחנת הרכבת בווינה. ליהודים סופק על ידי הקהילה היהודית ציוד לצורך הקמת הכפר של צריפים בניסקו, אשר אליה יצאו לאחרונה משלוחים של יהודים כשירים לעבודה, כן נשלחו עמם מצרכי מזון לתקופה של 4 שבועות. החל מהמשלוח הרביעי של היהודים יבחרו משפחות שלמות. בנוסף לכך מלווה כל משלוח ב-25 אנשי משטרה בפיקודו של מפקד המשטרה שתפקידם למנוע בנשק כל סכנת בריחה.
מחנה ניסקו.
כבר זמן קצר לאחר הפלישה לפולין, עוד במהלך חודש הפלישה, עלה הרעיון של ריכוז היהודים ב"שמורה יהודית" ("Judenreservat" בלשון הנאצים). כמקום המיועד לכך נבחר אזור לובלין. בחודש אוקטובר 1939 החל אדולף אייכמן לשלוח יהודים מווינה לפולין, למחנה שבסביבת הכפר ניסקו באזור לובלין. בחודשי החורף שלאחר מכן הועברו לאזור עוד יהודים מצ'כיה ("הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה"), מהשטחים המערביים של פולין ומגרמניה עצמה.
התוכנית, שהייתה פרי יוזמתו של אייכמן, נתקלה בקשיי ביצוע. המשרד הראשי לביטחון הרייך אסר, לאחר זמן קצר, את הגירושים. הכוונה המקורית הייתה להגלות כ-80,000 יהודים, אולם בפועל הוגלו רק כעשרים אלף.
בחודש מרץ 1940, הביע היטלר עצמו ספק בפתרון זה, ובחודש אפריל 1940 בוטלה התוכנית.
בזמן קיומו של המחנה בניסקו התגוררו המגורשים בצריפים שבנו בעצמם. החיים במחנה היו טובים ביחס לאימי השואה שהתחוללו לאחר מכן. באפריל 1940 פורק המחנה והמגורשים בחלקם הוחזרו למקומות מוצאם.
התוכנית ירדה מן הפרק, ורק יהודי לובלין הוגלו לגטו לובלין. במהלך השואה הקימו הנאצים באזור לובלין מחנות עבודה, מחנות ריכוז ואת מחנות ההשמדה בלזץ, מיידנק וסוביבור.
תוכנית לובלין לא יצאה מעולם משלב ניסוי אל ביצועה המלא, אולם הייתה ביטוי לשאיפתם של הנאצים להיפטר מן היהודים, שאיפה שהוגשמה לבסוף ב"פתרון הסופי".
הסיבה לכישלון התוכנית.
הסיבה העיקרית לכישלון התוכנית הייתה התנגדותו של הנס פרנק, שהיה האחראי מטעם הצבא על אזור הגנרלגוברנמן. התנגדותו נבעה מהחשש שמא העברתם של "המוני יהודים אירופאים מסריחים" תגרור לתסיסה בקרב האוכלוסייה הפולנית שחששה שמא תהפוך לפח הזבל של אירופה, ועל כן ייתכן שיתרחשו מרידות, דבר שעלול לפגוע בתוכנית לפלוש כשנתיים לאחר מכן לברית המועצות דרך פולין. שהרי כדי להגיע לברית המועצות יש להעביר המוני חיילים וציוד דרך פולין, ומרד יכול להפריע למהלך זה, בנוסף היטלר תכנן לתקוף את ברית המועצות בהפתעה ומרידות ותסיסה בקרב האוכלוסייה הפולנית יכלו למנוע זאת.
החשיבות של התוכנית בהיבט ההיסטורי.
חשיבותה של התוכנית הייתה בכך שהנאצים הבינו שאת בעיית היהודים לא ניתן לפתור בגירושם לאזור מרוחק באירופה (אזור ניסקו ולובלין) אלא יש לגרשם לאתר רחוק יותר, וזה אכן היה השלב הבא בפתרון הסופי, בדמותה של תוכנית מדגסקר.
התוכנית בעיני אלתרמן.
בשנת 1939 פרסם המשורר נתן אלתרמן בעיתון הארץ טור המתייחס לתוכנית לובלין. אלתרמן, בפרפרזה על אחד ממזמורי שיר המעלות שבספר תהלים, כתב:
ומסיים בשורות הכמו-נבואיות, שניתן להסיק מהן רבות על הדעה ביישוב היהודי בא"י על התוכנית:
קארל רודולף גרד פון רונדשטט
ארנסט שקלטון
סֵר ארנסט הנרי שקלטון (אנגלית: Ernest Henry Shackleton; 15 בפברואר 1874 - 5 בינואר 1922) היה מגלה ארצות בריטי שהשתתף במספר משלחות חשובות לחקר היבשות אירופה ואוסטרליה. שקלטון התפרסם במיוחד בעקבות עמידתו בראש משלחת חקר שיצאה למשימה לחציית אנטארקטיקה בשנת 1914 והצלחתו להשיב את כל צוות המשלחת בשלום, לאחר שספינתם, ה"אנדיורנס", נכלאה בקרח והתרסקה.
ביוגרפיה.
ילדותו.
שקלטון נולד ב-15 בפברואר 1874 בקילקי שבמחוז קילדייר באירלנד, למשפחה ממוצא אנגלי, במקור מיורקשייר. אביו, הנרי שקלטון, ניסה להתגייס לצבא הבריטי, אך בריאותו הלקויה מנעה ממנו לעשות זאת. הוא הפך לחקלאי במקום, והתיישב בקילקי. אביו היה צאצא של אברהם שקלטון, קווייקר אנגלי שעבר לאירלנד בשנת 1726. אמו של שקלטון, הנרייטה לטיטיה סופיה גאבן, הייתה צאצא של משפחת פיצמוריס האירית. הזוג נישא בשנת 1872. ארנסט היה השני מבין עשרת ילדיהם, והראשון מבין שני בנים. הבן השני, פרנק, נחשד בגניבת ב-1907, אך זוכה מאוחר יותר.
בשנת 1880, כאשר היה ארנסט היה בן שש, מכר אביו את קרקעות המשפחה כדי ללמוד רפואה בטריניטי קולג' שבדבלין, והעתיק את משפחתו לעיר. ארבע שנים לאחר מכן, עברה המשפחה שוב, ל שבפרברי לונדון, בחיפוש אחר הזדמנות תעסוקתית לאביו שהוסמך כרופא. ייתכן שגורם נוסף למעבר היה אי נוחות לגבי מוצאם ה, בעקבות ההתנקשות בלורד פרדריק קוונדיש, המזכיר הראשי של אירלנד, ב-1882, על ידי לאומנים איריים. עם זאת, שקלטון התגאה במשך כל חייו בשורשיו האיריים, והכריז תכופות, "אני אירי".
נעוריו.