הפרשייה הידועה ביותר הייתה פרשיית ה"טיפוט דום", שרובה נחשפה לאחר מותו של הרדינג. מדובר בפרשיית שוחד שהתרחשה בין 1921 ל-1922. אלברט פול, מזכיר הפנים, החכיר שמורות נפט של הצי האמריקני בצוק "טיפוט דום" (בצורת קומקום) בוויומינג ובשני מקומות בקליפורניה לחברות נפט פרטיות בשיעורים נמוכים וללא מכרז. פול הואשם בקבלת שוחד מחברות הנפט ונשלח לכלא.
לפני פרשת ווטרגייט, נחשבה פרשיית הטיפוט דום לשערורייה הגדולה ביותר בתולדות הפוליטיקה האמריקנית. היא פגעה במוניטין ממשל הרדינג, שכבר החל להיפגע בגלל הטיפול בשביתת הכורים וביטול הבונוס ליוצאי מלחמת העולם הראשונה ב-1922.
בתחילת המאה העשרים, הצי האמריקני עבר מפחם לדלק נוזלי. כדי להבטיח אספקה מתמדת של דלק, אזורים מסוימים שמהם הופק נפט הפכו לשמורות בידי ויליאם הווארד טאפט. ב-1921, הוציא הרדינג צו שהעביר את שלוש השמורות ממחלקת הצי אל מחלקת הפנים. המעבר הושלם ב-1922.
בסוף 1922, החכיר פול את זכויות הפקת הנפט בטיפוט דום להארי פורד סינקלייר, נשיא חברת Mammoth Oil. הוא החכיר את השאר לאדוארד דוני. שתי הפעולות בוצעו ללא מכרז, תחת חוק החכרת המינרלים של 1920.
התנאים היו טובים לחברות הנפט, והפכו את פול לעשיר. פול קיבל הלוואה ללא ריבית מדוני, של 100,000 דולר (1.33 מיליון היום) בנובמבר 1921. הוא קיבל עוד מתנות מדוני וסינקלייר, שהסתכמו ב-404,000 דולר (5.37 מיליון היום). העברת הכספים הזאת הייתה לא חוקית. פול ניסה להסתיר את מעשיו, אולם השיפור הפתאומי ברמת חייו היה חשוד.
באפריל 1922, כתב מפיק נפט מוויומינג לסנאטור במחאה על מתן הזכויות לסינקלייר. כעבור יומיים, דרש הסנאט חקירה בנושא. הסנאטור הרפובליקני, רוברט לה פולט מוויסקונסין, הוביל את החקירה. בתחילה האמין לה פולט שפול היה חף מפשע, אולם לאחר פריצה למשרדו בסנאט, עלה חשדו.
פול ניסה להסתיר את השחיתות, ולהתמקד בכך שההחכרה הייתה חוקית. פרוטוקולים המשיכו להיעלם באופן מסתורי. ב-1924, נותרה השאלה כיצד הפך פול לעשיר כל כך במהירות ובקלות. הכסף מהשוחד הלך להשקעות בעסקי הבקר של פול. לבסוף, כשנראה היה שפול יצא זכאי, התגלה שלא הצליח להסתיר את ההלוואה מדוני.
הפרשיה נפתחה לציבור, והמשפט המשיך במהלך העשור. ב-1927, קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית שההחכרה הושגה בשחיתות, והחזירה את השמורות אל הצי.
ב-1929, נמצא פול אשם בקבלת שוחד. ב-1930, הואשם דוני במתן שוחד. בנוסף, הוא עיקל את ביתו של פול בגלל "הלוואות שלא חזרו", כלומר, השוחד. סינקלייר נשפט לחצי שנה בכלא בגלל שיבוש הליכי חקירה.
אף על פי שפול היה האשם בפרשה, המוניטין של הרדינג ספג מכה קשה. הראיות על אשמתו של פול עלו רק לאחר מותו של הרדינג ב-1923.
מחלקת המשפטים.
מינויו של הארי דוהרטי לתפקיד התובע הכללי זכה לביקורות רבות. כמנהל מסע הבחירות של הרדינג, התמיכה של דוהרטי באוהיו ומהלכיו מאחורי הקלעים עם הפוליטיקאים לא נחשבו כנתונים טובים לתפקיד. היסטוריונים טענו שמשרד המשפטים תחת דוהרטי היה "גוב אריות של פוליטיקאים". ב-16 בספטמבר 1922, ניסה הקונגרס להדיח את דוהרטי. ב-4 בדצמבר, החלה נגדו חקירה. הליך ההדחה נעצר כיוון שלא היה ניתן להוכיח שדוהרטי הגן על האינטרסים שלו בנושאי מונופולים.
בפרשיה אחת נטען שדוהרטי העלים עין מתאגיד שגבה 2.3 מיליון דולר יותר ממה שהממשלה הייתה זקוקה לו בזמן המלחמה. מחלקת המשפטים מנעה ביצוע הליכים משפטיים לתאגיד. לדוהרטי הייתה מניה בתאגיד, אולם הוא לא הואשם בעניין.
דוהרטי נשאר בתפקידו בימים הראשונים של ממשל קולידג', אולם התפטר ב-28 במרץ 1924, בעקבות האשמות שקיבל שוחד מיצרני אלכוהול. דוהרטי נשפט וזוכה פעמיים מאשמות שחיתות. עורכי דינו האשימו עוזרים במחלקת המשפטים בשחיתות.
התובע הכללי של הרדינג שכר את ויליאם בורנס כדי לנהל את לשכת החקירות של המחלקה. נטען שבורנס ביצע חיפושים לא מוסמכים באויבים פוליטיים במחלקה. מספר חברי קונגרס גילו שצותתו להם וגנבו את מסמכיהם. הוא שכר אנשים מפוקפקים כדי לעשות זאת.
הסחר בסמים השתולל בבית הסוהר באטלנטה במהלך תקופת דוהרטי. בעקבות רפורמות בבית הכלא, פוטרו שוטרים והוגשו כתבי אישום כנגד אחרים, אולם דוהרטי לא דחף לחקירות. לאחר שהחלו לחקור את אספקת הסמים מחוץ לכלא, פיטר דוהרטי את מנהל הכלא והחליפו בחבר קרוב.
לפי חקירה בסנאט ב-1924, סידר דוהרטי מינויים פוליטיים לחבריו במחלקה, במקרים רבים בעזרת שוחד. רבים סידרו חנינות בתמורה לשוחד.
ג'ס סמית'.
עוזרו האישי של דוהרטי, ג'ס סמית', נחשב לדוברו ואיש אמונו של התובע הכללי (וכך גם של הנשיא). סמית' נחשב לשליח של דוהרטי, ולדמות מרכזית בנושאי השחיתות.
במהלך תקופת היובש, קיבלו בתי מרקחת אישור למכירת אלכוהול רפואי. לפי עדות בפני הקונגרס, ארגן דוהרטי שג'ס סמית' ימכור את האישורים לחברות תרופות שייצגו יצרני אלכוהול בלתי חוקיים. היצרנים רכשו ויסקי רב בעזרת האישורים, וסמית' הרוויח מכך. סמית' סיפק ויסקי לבית הלבן ולחבריו מאוהיו, כשהחביא את הוויסקי במזוודה.
לבסוף, השמועות על כך שסמית' השתמש במכוניות ממשלתיות בחינם כדי להגיע למסיבות עלו אל הרדינג. הרדינג ביטל את חסינותו ודוהרטי ביקש שיעזוב את וושינגטון. ב-30 במאי 1923, נמצאה גופתו של סמית' בדירתו של דוהרטי, עם חור מקליע אקדח בראשו. ויליאם בורנס הוציא משם מיד את גופתו של סמית' ולא ניתחו אותה. היסטוריונים טענו שמדובר בהתאבדות, ושעוזרו של דוהרטי נכנס לחדרו של סמית' רגעים לאחר שהתעורר בעקבות הרעש, ומצא את סמית' על הרצפה עם ראשו בפח האשפה ואקדח בידו.
לשכת החיילים המשוחררים.
צ'ארלס פורבס, מנהלה הנמרץ של לשכת החיילים המשוחררים, התעלם מצרכיהם של חיילי מלחמת העולם הראשונה כדי לצבור הון. כדי להגביל את השחיתות בלשכה, התעקש הרדינג על פרסום פומבי של חוזים ממשלתיים, אולם פורבס סיפק מידע פנימי לחבריו כדי שיהיה להם יתרון. לאחר מינויו, הצליח פורבס להשיג אישור מהרדינג לשליטה מוחלטת על בניית בתי החולים והאספקה ליוצאי צבא. פורבס הונה את הממשלה בסכום של 225 מיליון דולרים בתקציבי בתי החולים, והעלה את עלויות השיפוצים מ-3,000 דולר לאדם ל-4,000. משימתו המרכזית של פורבס, שהשיג תקציב חסר תקדים של כ-500 מיליון דולר לשנה, הייתה לבנות בתי חולים ברחבי המדינה כדי לסייע לחיילים הפצועים.
באביב 1922, נסע פורבס ברחבי המדינה וביקר באתרי בנייה של בתי החולים. במהלך הנסיעות, קיבל לכאורה פורבס מתנות ואלכוהול, השיג שוחד של 5,000 דולר בשיקגו, והבטיח ליזמים מושחתים 17 מיליון דולר בחוזים הממשלתיים. הוא הלך למסיבות, שתה אלכוהול מוברח והימר.
כשהוא נחוש להשיג יותר כסף, עם חזרתו לוושינגטון החל פורבס למכור אספקה רפואית יקרה. הממשלה אגרה כמויות גדולות של אספקה רפואית במהלך המלחמה, ופורבס מכר אותם לחברות תרופות במחיר מוזל, תוך שהוא מקבל אחוזים מהרווחים.
פורבס התעמת עם דוקטור צ'ארלס סוייר, מנהל ועדת האשפוז הפדרלית, בנוגע לסמכות בלשכה. סוייר, רופא הומאופתי שהיה גם רופאו של הרדינג, סיפר להרדינג על המכירות של פורבס. לבסוף זימן הרדינג את פורבס לבית הלבן ודרש שיתפטר. הרדינג לא היה מוכן להכריז על פיטוריו, ונתן לו לברוח לאירופה בטיעון שיעזור לחיילים אמריקנים פצועים באירופה. כשהיה באירופה, שלח להרדינג את מכתב ההתפטרות שלו ב-15 בפברואר 1923.
הרדינג החליט למנות את פרנק היינס, תומך ברפורמה, ללשכת החיילים המשוחררים. היינס ניקה את המחלקה. כשפורבס חזר אל המדינה, הוא ביקר את הרדינג בבית הלבן. הרדינג תפס בגרונו, ניער אותו וטען שבגד בו. אורח שהייתה לו פגישה עם הנשיא נכנס אל החדר ופורבס הלך. הרדינג כעס על ה"בגידה" והם לא התראו יותר. ב-1926, הורשע פורבס במשפט, ונשפט לשנתיים בכלא. הוא שוחרר בנובמבר 1927.
צ'ארלס קרמר, יועצו המשפטי של פורבס בלשכת החיילים המשוחררים, זעזע את המדינה כשהתאבד ב-1923. עוזרת מצאה את גופתו בשירותי ביתו בבוקר 14 במרץ, עם חור מאקדח בראשו. לפני מותו, הוא נחקר בידי הסנאט והואשם בשחיתות. קרמר הכחיש את ההאשמות וטען שתמיד היה כנה. הוא שילם 40,000 דולרים מכספי חיילים משוחררים לבעלי אדמות כדי לחכור אדמות שעליהם יבנה בית חולים לחיילים משוחררים. ערך הקרקע היה 4,000 דולר בלבד. הרדינג החליף כמה עובדים בלשכת החיילים המשוחררים.
ועדת הספינות של ארצות הברית, משרד רכוש הזרים ולשכת חוק היובש.
ב-13 ביוני 1921, מינה הרדינג את אלברט לסקר לתפקיד מנהל ועדת הספינות של ארצות הברית. לסקר היה תורם להרדינג, ולא היה לו ניסיון בנושא. חוק מ-1920 הרשה לוועדה למכור ספינות ממשלתיות לתאגידים פרטיים. חקירה של הקונגרס גילתה שבתקופת לסקר, ספינות פלדה יקרות שעלו כ-200–250 דולרים לטון, נמכרו במחיר של 30 דולרים לטון לחברות ספנות ללא אישור. לסקר התפטר ב-1 ביולי 1923.
תומאס מילר, ראש המשרד לרכוש זרים, הואשם בקבלת שוחד. זכויות האזרח שלו נלקחו והוא נשפט ל-18 חודשים בכלא ונאלץ לשלם 5,000 דולר. לאחר 13 חודשים בכלא, הוא שוחרר. הנשיא הובר העניק לו את זכויות האזרח שלו ב-2 בפברואר 1933.
רוי היינס, מנהל לשכת חוק היובש, ניהל משרד מושחת לחלוטין. הלשכה מכרה אלכוהול וגרפה כסף רב לכיסה.
טיולים למערב, מחלה ומוות.
ביוני 1923, יצא הרדינג למסע ברחבי המדינה כדי להסביר לעם את מדיניותו ולהתחבר אליו. לוח הזמנים כלל 18 נאומים ושיחות לא רשמיות. יחד איתו היו מזכירים רבים, דובר בית הנבחרים ואדמירל. במהלך טיולו, הפך לנשיא הראשון שביקר באלסקה.
בריאותו נפגעה מאז סתיו 1922. רופאים אמרו שהוא סבל בלבו. בתחילת 1923, היה קשה לו לישון.