ישנם אגיפטולוגים (ביניהם דייוויד רול ופיטר ג'יימס), המטילים ספק בזיהוי זה. הספק נובע מכך שהם אינם מקבלים את התיארוך לפי הכרונולוגיה הגבוהה, ולכן שושנק הראשון לא מקביל לשיטתם למלכותו של רחבעם. טענה נוספת היא שלפי ספר מלכים א' ודברי הימים ב' שישק עלה על ירושלים, ואילו בכתובת בכרנך ירושלים כלל לא נזכרת.
ניתן ליישב קושי זה על פי גרסת הסיפור בדברי הימים ב', בו שישק לא כבש את ירושלים, אם מניחים שרחבעם נכנע בעוד מועד, כאשר צבאות שישק היו סמוכים לירושלים, אולי בגבעון. במקרה כזה הסתפק שישק בקבלת המס הכבד ולא נכנס אל תחום ירושלים והמשיך בדרכו צפונה אל הר אפרים כדי להילחם בירבעם.
דעה נוספת שאינה מסכימה עם הזיהוי היא של מייקל סנדרס, שמתבסס על ההבדל בין השם בתנ"ך, שישק, לבין שמו של מלך מצרים, שושנק. הוא מזהה את שישק עם רעמסס השלישי.
תיארוך זמנו של מסע שישק לאור המקרא.
הועלתה הצעה, לתארוך זמנו של מסע שישק לכנען, לאור קרב קרקר. הקרב נערך בשנת 853 לפני הספירה, בין שלמנאסר ה-3 מלך אשור, לבין קואליציית המלכים שכללה את אחאב מלך ישראל. מועד זה, ביחד עם עדות המחבר המקראי לגבי סך כל שנות מלכותם של מלכי ישראל (בניכוי שנות קורגנציה אפשריות), חושף כי השנה בה נערך מסע שישק לארץ כנען היא 924 לפני הספירה, בקירוב.
מאדאם טוסו
מאדאם טוסו (באנגלית: "Madame Tussauds") היא רשת של מוזיאונים לבובות שעווה הקרויה על שם מארי טוסו. סניפה הראשי של הרשת נמצא בלונדון שבאנגליה. המוזיאונים ברשת זו מציגים אישים היסטוריים או אישים מפורסמים בכל תחום שהוא (מדינאים, בדרנים וכדומה), במטרה להמחיש כיצד נראו ומה עשו, בעזרת בובות השעווה המוצגות בהם.
היסטוריית מוזיאון מאדאם טוסו הראשון.
המוזיאון הראשון ברשת מאדאם טוסו הוקם על ידי מארי טוסו, שהייתה פסלת שעווה.
תערוכת פסלי השעווה הראשונה נערכה בשנת 1770 בעיר פריז שבצרפת, ובה הוצגו פסליו של הרופא פיליפ קורטיוס. עקב הצלחתה הרבה והתגובות החיוביות של המבקרים הועברה התערוכה לפאלה רויאל בפריז ב-1776. בשנת 1782 נפתחה תערוכה נוספת בבולוור דו טמפל.
אמה של טוסו הייתה סוכנת הבית בביתו של קורטיוס, והוא לימד את הבת את אמנות הפיסול בשעווה. טוסו יצרה את פסלה הראשון, פסל של וולטר, בשנת 1777. בעקבות פסל מוצלח זה ביקשו מפורסמים נוספים כי תפסל אותם ובהם בנג'מין פרנקלין וז'אן-ז'אק רוסו. לאחר מותו של קורטיוס ירשה טוסו את אוסף פסליו.
בשנת 1792 עברה מארי טוסו לאנגליה עם אוסף הפסלים שלה. בשנת 1835 נפתח המוזיאון ברחוב בייקר ובשנת 1884 עבר למשכנו הנוכחי, בדרך מרילבון בלונדון.
מעמד המוזיאון הלונדוני כיום.
מוזיאון מאדאם טוסו נחשב לאטרקציה תיירותית גם כיום. פַסלי השעווה שלמדו את עבודתה של מארי טוסו ממשיכים לפסל דמויות עכשוויות, דבר המושך אנשים רבים למקום, להצטלם עם הדמויות.
בעוד שבעבר פוסלו בעיקר פוליטיקאים ושחקנים ותיקים, בשנות האלפיים ניתן למצוא בין הדמויות המפוסלות ידוענים כגון בריטני ספירס, בראד פיט, אנג'לינה ג'ולי וחברי להקת הביטלס. מלבד הפסלים ישנו במוזיאון "חדר אימים", המציג בין היתר מסכות מוות של בני אצולה צרפתים שראשם נכרת בגיליוטינה, וכן פסלי פושעים ורוצחים.
סניפי המוזיאון.
למוזיאון המצליח סניפים נוספים בערים מתיירות נוספות, כגון אמסטרדם, ברלין, בנגקוק, הונג קונג, פריז, וושינגטון, לאס וגאס, וינה וניו יורק. הבובות במוזיאונים השונים אינן זהות, ובכל מקום ניתן למצוא בובות המתאימות לרוח המקום, וכן בובות של ידוענים או פוליטיקאים מקומיים, שאין להם מקום במוזיאון במדינה אחרת.
מוזיאון טייט בריטניה
מוזיאון טייט בריטניה (באנגלית: Tate Britain) הוא חלק מגלריית טייט בלונדון, אנגליה, יחד עם מוזיאון טייט מודרן.
במוזיאון, שנמצא באזור מילבנק של לונדון, מוצגות יצירות אמנות של אמנים בריטיים משנת 1500 ועד ימינו. בין השאר מוצגים בו ציורים של ויליאם בלייק, תומאס גיינסבורו, ויליאם הוגארת וכן אגף שלם שמוקדש ליצירותיו של טרנר.
מקווה
ביהדות, מִקְוֶוה הוא מאגר מים המתאים לכללי ההלכה (הלכות מקוואות), שטבילה בו מקנה טהרה ממצבי טומאה שונים. המקווה משמש גם לטבילת כלים שנקנו מגוי, וכן מהווה חלק מתהליך הגיור היהודי.
בתקופת בית המקדש, כשהיו נוהגות הלכות טומאה וטהרה, היו טובלים במקווה גברים, נשים, כלים ובגדים כדי להיטהר מטומאות שונות. כיום השימוש העיקרי במקווה הוא לטבילת אשה נידה כחלק מהלכות טהרת המשפחה וכן לטבילת כלים חדשים שנקנו מגוי. עבור גברים אין בימינו חובה הלכתית לטבול, אך מקוואות גברים נפוצים בקרב הקהילות הדתיות לשם קיום טבילת מנהג, וכן לשם עלייה להר הבית.
בניית מקוואות וניהולם - לטבילת גברים, נשים וכלים - כולל העסקת בלניות וגביית תשלום מהטובלים, היא בין שרותי הדת שמדינת ישראל מספקת באמצעות המועצות הדתיות. לצד מקוואות אלו, בתי כנסת רבים מפעילים מקוואות לטבילת כלים.
הלכות כשרות המקווה.
כמות המים.
לפי פרשנות חז"ל בספרא ישנה הבחנה במקרא בין טבילה במעיין ("מים חיים") לטבילה בבור (מקווה), (), כך שמעיין מטהר גם כשהוא זורם (זוחלין) ובכל כמות מים, ואילו מקווה מים שאינם נובעים יטהר רק אם המים עומדים (כינוס מים המכונה בלשון חכמים 'אשבורן'), ורק בכמות מים המספיקה לטבילת כל גופו של אדם, שהם נפח ארבעים סאה. להלכה נפסק (כדעת ר"י) כי גם במעיין יש צורך לכמות מים של ארבעים סאה, לצורך טבילת אדם. כמות ארבעים סאה היא כי-310 ליטר (לפי שיעור הדרהם של הרמב"ם) או כ-332 ליטר (לדעת הרב אברהם חיים נאה) או כ-573 ליטר (לשיטת החזון איש) כיום נוהגים לחומרה בנושא זה, ונוהגים למלא את המקוואות בקוב של מים (1,000 ליטר).
מים שאובים.
בנוסף, למדו חז"ל מאותו פסוק שמי המקווה צריכים להיקוות בו מאליהם, ככלל מים שנשאבו למקווה על ידי כח אנושי פסולים לטהרת המקווה (שאובין), לדוגמה בריכת שחייה פסולה לטבילת נשים, מנגד, מקווה מים שאובים כשר לטבילת גברים מטומאת קרי.
זוחלין.
בשונה ממעיין, מי המקווה מטהרים רק בעודם עומדים, לכן בעת בניית מקווה צריך להקפיד שלא יהיו מימיו "זוחלין", כלומר בתנועה. ישנה מחלוקת בין הפוסקים מהו שיעור הזחילה הפוסל, ונהוג להחמיר שאם יש חלחול אפילו דקיק של מים לתוך הקרקע, יותר מ2–3 ס"מ ביום, שאז זה ניכר המקווה פסול. לכן בבניית מקוואות, מקפידים מאוד לאטום לחלוטין את קרקע הבורות וקירותיהן.
מבנה המקווה והכשרתו לטבילה.
מקור המים ברוב מקוואות הטהרה בימינו הוא מי-גשמים. קורה ובשנות בצורת ובסוף הקיץ מקוואות נסגרים בשל העדר מי-גשמים. יש לכך פתרונות, למשל, שלג המובא מהר החרמון והפשרתו במאגר המים יכול להיות פתרון לבעיה בתנאים מסוימים. אולם, בעיה כללית יותר הקיימת במקוואות היא הצורך להחליף את המים בתדירות גבוהה, דבר הגורם שמי בור ההשקה מתערבים במי בור הטבילה, כך שתוך זמן קצר רוב המים אינם מי גשמים, כך שלפי דעות מסוימות המקווה פסול.
כדי לפתור את בעיית החלפת המים, משתמשים ב"אוצר" (בור) של מי גשמים, מלבד בור ההשקה הצמוד למי הטבילה, ומדי תקופה מרעננים את בור ההשקה ומחליפים את מימיו במי גשמים חדשים. אגירת מי-הגשמים נעשית, בדרך כלל, על ידי ניקוזם מהגג של המקווה ל"אוצר". כך המים נאגרים במאגר הצמוד לכל מקווה. באזורי הארץ הגשומים, די במים אלה על מנת לספק את הצרכים.
השקה.
האוצר חייב להיות ממי גשמים בלבד. כיוון שאין אפשרות לטבול במים אלו בלבד ובו בזמן לשמור על הניקיון הנדרש, יוצרים בינו לבין בור המקוה בו טובלים נקב "השקה" בקוטר של כ-6 ס"מ שתפקידו ליצור מגע בין האוצר לבין בור המקוה בו טובלים, כשהאחרון ממולא במי ברז רגילים. על ידי נקב ההשקה הופכים המים בבור הטבילה לחלק אינטגרלי מבור האוצר שמלא במי גשמים, כך שמי הבור בו טובלים מוחלפים בדרך כלל כל יום ולפעמים אף פעמים אחדות ביום, ולמרות זאת המקוה מלא במי גשמים.
זריעה.
ישנו אוצר נוסף הנקרא אוצר "זריעה" בו המים שבאים מרשת המים העירונית "נזרעים" בתוכו ונשפכים אל בור הטבילה, בסוג אוצר זה על בור הטבילה להיות יבש לגמרי לפני מילויו כיוון שדי בכמות של שלושה לוגין (כ-900 מ"ל בקירוב) כדי לפסול את המקוה. אמנם לאחר שנתמלא הבור בארבעים סאה שוב כל כמות מים אינה פוסלת ובלבד שהמים לא יצאו מחוץ לבור הטבילה.
המשכה.
נהוג למלא את אוצר הזריעה ידי "המשכה". מזרימים מים מרשת המים העירונית על גבי תעלה בקרקע שניתנת לחילחול (צמנט ביחס גבוה של חול) באורך שלושה טפחים (כשלושים ס"מ) וברוחב של טפח (כ-10 ס"מ) יש לוודא לפני כן שיש בבור הזריעה רוב מים כשרים (ממי גשמים) למעשה בימינו נהוג להשתמש בשתי הצורות.
ישנה צורה נוספת פחות שכיחה בה ממלאים את בור הטבילה מ"מחסן" מים, זהו מכל בטון ענק המכיל עשרות קוב מי גשמים, שבתחתיתו צינור ובו מגופת עץ או גומי. במקווה כזה מרוקנים את מימיו, ומייבשים היטב את הקירות והרצפה, כמו באוצר זריעה, ומסירים את המגופה עד למילויו של הבור בעשרים ואחת סאה (בין מאתיים לחמש מאות ליטר).
מקווה בור על גבי בור.
בחסידות חב"ד ישנה שיטה אחרת לבניית מקווה הנקראת "בור על גבי בור" אותה יסד האדמו"ר החמישי, רבי שלום דובער שניאורסון. חופרים בור אחד עמוק, אותו חוצים לשניים על ידי מפריד ממלט באמצע גובהו לרוחב. כך נוצרים שני בורות – בור עליון ובור תחתון. המפריד מהווה רצפה לעליון ותקרה לתחתון. הבור העליון הוא מקווה הטבילה והבור התחתון הוא אוצר מי הגשמים. חשוב להקפיד לצקת את המקווה העליון והתחתון יחד, מפני שאם יוצקים אותם בנפרד עלולים לזחול המים במקום חיבורם, ואז יש חשש ל"מים זוחלין" הפוסלים את המקווה.