מקור הביטוי סקא הוא כנראה אונומטופי. הגיטריסט ארנסט רנגלין סיפר כי הוא ומוזיקאים אחרים נהגו לכנות את הצליל המיוחד שהפיקו על ידי שפשוף מיתרי הגיטרה בעת הנגינה כ"סקאט, סקאט, סקאט". ישנם כאלו המאמינים שהשידורים המוקדמים של הג'אז ושל הרוק'נרול מתחנות הרדיו בארצות הברית פורשו בצורה לא נכונה על ידי חובבי המוזיקה הנלהבים ששמעו את המקצב אשר נוצר מאותות רדיו חלשים (כפי שנקלטו בחופי איי הודו המערבית) ויצרו את המקצב המיוחד אשר מחקה את אותם אותות. אחרים לעומתם, טוענים שאין כאן שום אי הבנה, וזוהי פשוט התגובה הג'מייקנית למוזיקה האמריקאית. הצליל של הסקא נולד בקינגסטון שבג'מייקה, באולפני חברות התקליטים סטודיו וואן ו-WIRL, על ידי מפיקים כמו דוד, ריד, פרינס באסטר ואדוארד סגה (שהפך מאוחר יותר לראש ממשלת ג'מייקה).
השינויים בסקא התפתחו במקביל לשינויים שהתפתחו במוזיקת הג'אז והרוק באמריקה. להקות סקא כמו הסקאטלייטס נהגו, לעיתים קרובות, לנגן גרסאות סקא אינסטרומנטליות למוזיקה אמריקאית ובריטית כמו שירים של הביטלס ומנגינות מסרטים. ב-7–1966, כשמוזיקת הפופ בארצות הברית הפכה לאיטית ורגועה יותר, הצליל של הסקא השתנה בהתאם וכך נוצר סגנון הרוקסטדי שנמשך עד עליית הרגאיי בשנת 1968.
בתחילת שנות ה-60, הסקא הפך למוזיקה הפופולרית ביותר בג'מייקה. המפיקים ניסו להפיץ אותו גם מעבר לים ומספר אמני ולהקות סקא (כולל פרינס באסטר וג'ימי קליף) ייצגו את ג'מייקה ביריד העולמי שנערך בניו יורק ב-1964. לאנגליה היגר הסקא יחד עם המהגרים מג'מייקה שהחלו להגיע בתחילת שנות ה-60. להיט הסקא הראשון באנגליה היה "My Boy Lollipop" שבוצע על ידי מילי סמול ב-1964. הסקא צבר פופולריות בייחוד אצל הצעירים שהיו חסידי אופנת ה"מוד", פופולריות שנמשכה עד סוף שנות ה-60. במשך אותן שנים הוקלטו להיטים נוספים, חלקם שחוברו והושמעו בג'מייקה שנים מספר לפני כן ואף זכו שם להצלחה, על ידי אמנים ג'מייקנים כמו הסקאטלייטס, הפיונירס, פרינס באסטר ואחרים. שיא ההצלחה היה כשהזמר דזמונד דקר הגיע ב-1969 עם שירו "The Israelites" למקום הראשון במצעד הבריטי.
הגל השני של הסקא באנגליה.
בשנת 1977 הקים בקובנטרי הקלידן ג'רי דאמרס את להקת הספשלז. הלהקה כללה שבעה חברים והייתה להקה מעורבת של שחורים ולבנים. הם ניגנו בתחילה רוק פאנק מהיר עם השפעות של המקצבים הקריביים של הסקא והרגאיי. הלהקה זכתה להצלחה כאשר הופיעה ב-1978 כלהקת חימום במסע הופעות של הקלאש וקיבלה הצעות לחתימת חוזה מחברות תקליטים. דאמרס סירב להצעות והקים ב-1979 חברת תקליטים עצמאית שנקראה טו טון (שני צבעים - וגם שם החליפות של כוכבי הסקא הג'מייקנים בשנות ה-60). המסר של טו טון ושל הספשלז היה מסר פוליטי של אחדות בין גזעית כנגד השנאה והפירוד ששררו באותה עת בחברה הבריטית. אולם, בחלק גדול מהפעמים, מילות השירים היו חריפות בביקורתן כנגד הממסד וחלק מהשירים נאסרו להשמעה ב-BBC. הלוגו של החברה עוצב בדמות צללית בשחור ולבן עם ביגוד ייחודי לפי אופנת המוד והפך לסמל של גל הסקא החדש.
מלבד הספשלז הוחתמו בטו טון גם להקות חדשות כמו מאדנס, הביט (שנקראו בארצות הברית "האינגליש ביט") וסלקטר שגם היא מקובנטרי. רוב הלהקות הללו היו גם הן להקות מעורבות של שחורים ולבנים ויצרו מוזיקה במקצב הסקא. למרות המילים המדכאות שעסקו באפליה על רקע גזעי, אבטלה, אלימות וחוסר התקווה של הדור הצעיר, המוזיקה הייתה עליזה, קצבית והתאימה לרחבות הריקודים. הסגנון המוזיקלי והאופנתי הצליח מאוד, במיוחד באנגליה, באירופה ובאוסטרליה, ובמידה פחותה בהרבה, בארצות הברית. להקות הגל השני האנגליות ראו את עצמן כממשיכות דרכו של הסקא שמקורו בג'מייקה. הן עשו זאת על ידי חיקוי הלבוש, שמות הלהקות, תוכני השירים וביצוע מחודש של להיטים ישנים. למרות זאת, הסקא החדש היה שונה. בעקבות הפאנק הקצב הפך מהיר יותר והחיתוך הפך לחד יותר. עוד להקות בולטות מגל הסקא הבריטי היו באד מאנרז והבודיסנאצ'רז. חלק מהלהקות הללו התפרקו כבר בתחילת שנות השמונים וגם הפופולריות של להקות שהמשיכו, כמו מאדנס למשל, ירדה מאוד עד אמצע העשור.
גם על המוזיקה בישראל השפיע גל הסקא הבריטי. ההשפעה הברורה ביותר היא על להקת משינה שבתקליטיה הראשונים ישנם שירים שמזכירים מאוד את המוזיקה של מאדנס ("רכבת לילה" ו"ריקוד המכונה") ושל הספשלז ("הכל עוד אפשרי").
הגל השלישי.
הגל השלישי של הסקא התמקד דווקא באמריקה. הלהקות הבולטות בגל זה הן מייטי מייטי בוסטונס, קטש 22, וודו גלוו סקאלס, רנסיד ו-נו דאוט. להקות אלו מיזגו בתחילת שנות ה-90 את הסקא יחד עם הפאנק והרוק. יש הטוענים כי שילוב סגנונות זה, גרם למעשה לאיבוד כל המרכיבים הג'מייקנים המקוריים של הסקא. קיים גם ויכוח בין קהילות הפאנק והסקא לגבי תקפות המושג סקא פאנק. למרות זאת, הערכים של שלום, אחדות, סובלנות והרצון לעצמאות ולחוסר תלות בחברות התקליטים הגדולות, משותפים לשתי הקהילות הללו. חברת התקליטים העצמאית הבולטת ביותר בזרם זה היא מון סקא הממוקמת בניו יורק ושהוקמה על ידי הזמר והגיטריסט רוברט הינגלי.
כיום, הסקא נמצא בתהליך של חזרה למקורות. יותר ויותר להקות מנגנות היום חומר המושפע ומזכיר את הסקא הג'מייקני המקורי. בין הלהקות החדשות הבולטות אפשר להזכיר את הסלקרס ופרשר קוקר.
הסקא בישראל.
בישראל הופיעו בתחילת המאה ה-21 מספר להקות סקא. בין הלהקות ביר 7, קיובן בי, לוס כפרוס וההודסקא אקספלוסיב.
צרברוס
גיניאה החדשה
פפואה
דובר צה&quot;ל
מערך דובר צה"ל (בראשי תיבות: מערך דו"ץ) הוא מערך באגף המבצעים (אמ"ץ) בצה"ל, המייצג את הצבא במגעיו עם הציבור ועם התקשורת. בראש המערך עומד קצין בדרגת תת-אלוף (תא"ל) שתוארו "דובר צה"ל". המערך אחראי לפרסום ההודעות הרשמיות של צה"ל, להפעלת פלטפורמות הדיגיטל של צה"ל ולפגישות אנשי הצבא עם אמצעי התקשורת (עיתונות, רדיו, טלוויזיה, אינטרנט וכדומה). לפי אתר האינטרנט של מערך דובר צה"ל, ייעודו של המערך הוא "העצמת אמון הציבור בצה"ל, חיזוק הלגיטימציה לפעילותו והרתעת האויב באמצעות השפעה על המרחב הציבורי תקשורתי באופן ממלכתי, מבצעי, חדשני ויוזם". דובר צה"ל כפוף לראש אגף המבצעים והוא חבר פורום מטכ"ל.
דובר צה"ל הנוכחי הוא תת-אלוף רן כוכב.
היסטוריה.
היחידה החלה כ"יחידת הקשר לעיתונות" שהוקמה על ידי כתריאל כ"ץ, שקודם לכן היה דובר "ההגנה". יחידת דובר צה"ל הייתה כפופה לראש אגף המודיעין עד אחרי מלחמת יום הכיפורים. בתקופתו של אריה שלו בתפקיד (1963–1967) שם היחידה שונה למחלקת ביטחון והסברה, ושילב את ענף הקישור לעיתונות עם ענף ביטחון שדה. לאחר מלחמת יום הכיפורים הוכפפה היחידה ישירות לראש המטה הכללי, העומד בראשה זכה לדרגת תת-אלוף והוא משתתף בישיבות פורום מטכ"ל. ב-1999 הועברה היחידה לכפיפות אגף המבצעים, ודובר צה"ל הוכפף לראש האגף, למעט בנושאים בהם יקבע הרמטכ"ל מראש ובכתב שבהם יהיה כפוף ישירות אליו.
בעת מלחמת לבנון השנייה לדובר צה"ל היה תפקיד משמעותי במערכה, שהתאפיינה בפתיחות תקשורתית לצד לוחמה פסיכולוגית.
במהלך כהונתו של אבי בניהו כדובר צה"ל הפכה היחידה מחטיבה למערך, עת הוכפפו לסמכותה המקצועית מדורי הדוברות באגפי המטכ"ל ובזרועות. בתקופה זו גם תוקנן תפקיד ראש מחלקת תקשורת.
כהונתו של דובר צה"ל אורכת ככלל כשנתיים, אולם במקרים רבים התארכה או התקצרה מסיבות שונות. לצד דוברי צה"ל שכיהנו לאורך השנים, שלושה מונו לתפקיד אך לבסוף מינויים בוטל: דני נוה (1991), ליאור לוטן (2011), וגיל מסינג (2019).
מבנה מערך דובר צה"ל.
מערך דובר צה"ל מורכב ממספר ענפים ודוברים הפרוסים באגפים, בזרועות ובפיקודים. דובר פיקוד, זרוע או אגף הוא קצין בדרגת רב-סרן או סרן, ובמקרים מסוימים סגן-אלוף. לדובר צה"ל כפופה סגנית דו"ץ וראש מחלקת מבצעי תקשורת. המבנה הנוכחי התעצב במסגרת תפיסת "שן הארי" (2018) שנוסחה על ידי הדובר רונן מנליס ואשר העמידה את הרב-קהליות והדיגיטל בבסיס העשייה תוך מימוש המשימה הדוברותית.
ענף תקשורת ישראלית.
ענף תקשורת ישראלית אמון על הקשר אל מול כלל גופי התקשורת בישראל ופועל בשגרה ובחירום למטרת קידום נושאים מוגדרים בסדר היום הציבורי, בשיח התקשורתי, וכן פועל לחיזוק האמון בצה"ל. חיילי הענף מחולקים למדורים, האחראיים על הקשר אל מול הכתבים בכלי התקשורת השונים:
לצד ראש הענף פועל מדור ריכוז: מדור המתכלל את העבודה בענף תקשורת ישראלית ואמון על ריכוז יוזמות ופניות והתוויית מדיניות תקשורתית. המדור מורכב ממספר תאים:
כל דובר נדרש להכיר את היחידה שתחתיו באופן המקצועי ביותר, ליזום כתבות על פעילות היחידה ולענות לשאילתות המוגשות בדבר היחידה.
הנציגויות בפיקודים המרחביים:
מטה השטח.
מטה השטח הוקם בשנת 2018, במסגרת הקמת מערך דובר צה"ל והכפפת הדוברויות למפקד המערך. באגפי המטה ובזרועות של צה"ל פרוסות דוברויות האחראיות לדברר את היחידות השונות, ליזום כתבות ותוצרים דיגיטליים עליהן בכלל הפלטפורמות התקשורתיות בישראל ומחוצה לה. מטה השטח הוא גוף המאגד את כלל דוברויות השטח באגפים ובזרועות. נציגי דובר צה״ל באגפים ובזרועות אחראים על הקשר בין צה״ל לתקשורת, בכך שהם מדבררים את המפקדים בשטח ומביאים תכנים, סיפורים, ומידע לכלל מדורי מטה דובר צה"ל המעבירים אותם לתקשורת הישראלית, הבינלאומית והערבית.
הדוברויות הקיימות:
ענף תקשורת בינלאומית.