אוברן (Auverge), פורה (Forez) בשוליה המערביים והדרומיים, בורבונה (דוכסות בורבון לשעבר) (Bourbonnais) - במחציתה הדרומית, קוזראן (Couserans), דופינה - במחציתה הדרומית, רוזנות פואה, רוזנות ניס, פריגור, גסקוניה, גייאן, לנגדוק, הקצה המזרחי של אנגומואה, לימוזן, הקצה הדרום-מזרחי של פואטו, מארש, פרובאנס, רוזנות ונסן (Venaissain) וֶלֶה (Velay), ויווארה (Vivarais)
האזורים מסורתיים אוקסיטניים בצרפת :
1. ביארן; בירה:(פו) — 6,800 קמ"ר
2. גייאן &amp; גסקוניה; בירה:(בורדו) — 69,400 קמ"ר
3. לימוזן;בירה: (לימוז') — 9,700 קמ"ר
4. מארש (לימוזן); בירה:(גרה) — 7,600 קמ"ר
5. אוברן; בירה:(ריום) — 19,300 קמ"ר
6. לנגדוק (חבל ארץ); בירה: (טולוז) — 45,300 קמ"ר
7. דופינה ;בירה:(גרנובל) — 8,500 קמ"ר
8. רוזנות ניס ;בירה:(ניס) — 3,600 קמ"ר
9. פרובאנס ;בירה:(אקס-אן-פרובאנס) — 22,700 קמ"ר
10. רוזנות ונסן;בירה: (קרפנטרה) — 3,600 קמ"ר
11. רוזנות פואה; בירה: (פואה) — 3,300 קמ"ר
12. בורבונה (המחצית הדרומית) — בערך. 3,200 קמ"ר.
האזורים המנהליים במסגרת צרפת.
האזורים המנהליים הצרפתיים הנוכחיים הנמצאים ב"מרחב האוקסיטני" הם:
הסמלים.
שני סמלים התקבעו כסמלים לאוקסיטניה רבתי:ה"אסטרדה" - הכוב המשובע והצלב האוקסיטני.
אסטרדה - הכוכב המשובע.
הכוכב המשובע ("אסטרדה" astrada או "אסטרדו" astrado לפי ניסוחו של מיסטרל) היה סמל אגודת ה"פליברים" "פליביריז'" - הצלב האוקסיטני
הצלב האוקסיטני.
הצלב האוקסיטני ("crotz occitana", "crous óucitano"), הידוע גם כ"צלב של פרובאנס" או "הצלב של טולוז" הוא סוג של צלב פאטה
שבו כל אחד מארבע זרועותיו מסתיים בחלק מתרחב בעל שתי פנים. בנקודות החיבור של כל פן ופן - נקודות מוזהבות המרכיבות ביחד מעגל או מרובע.
הצלב האוקסיטני הראשון הופיע ברוזנות טולוז בימי רמון החמישי, רוזן טולוז. הוא מופיע בתיאור החותם של אותו רוזן משנת 1165.
לואי אנטואן דה רופי מספר ב"היסטוריה של העיר מרסיי" (1696) כי צלב זה היה בשימוש מקודם אצל האצילים הפרובנסלים והוא הפך לסמל רוזני טולוז אחרי נישואיו של הרוזן טולוז עם בתו של רוזן פורקאלקייה (Forcalquier)
לקריאה נוספת.
René Merle, "Une mort qui n’en finit pas ? L'écriture de l’idiome natal de la fin de l’Ancien régime à la naissance du Félibrige", Nîmes, MARPOC ; Montpellier, CNRS-Montpellier III, 1990, ()
Eliza Miruna Ghil, L'Âge de parage : essai sur le poétique et le politique en Occitanie au XIIIe siècle, New York-Bern-Paris, P. Lang, 1989, 407 pages, Collection «University studies in medieval and Renaissance literature», trad. de l’américain ()
קישורים חיצוניים.
Fabrice Bernissan Discours volontaristes et effets réels. La situation de l’occitan
Lengas, 73 | 2013, . URL : http://journals.openedition.org/lengas/95 ; DOI : https://doi.org/10.4000/lengas.95 גישה ב-3 במאי 2022
יחסי מזרח טימור–פורטוגל
יחסי מזרח טימור–פורטוגל הם יחסי החוץ השיתופיים, המדיניים והפוליטיים המתנהלים בין מזרח טימור לבין פורטוגל. מזרח טימור הייתה קולוניה הנתונה לשליטת פורטוגל במשך 400 שנה. מזרח טימור מחזיקה שגרירות בליסבון, ואילו פורטוגל מחזיקה שגרירות בדילי.
היסטוריה.
הפורטוגזים, במסע חיפוש תבלינים, התיישבו תחילה בטימור ב-1520.
במאה ה-17 הגיעו ההולנדים והקימו את החצי המערבי של האי טימור. ב-1859 נחתם הסכם.
לפורטוגל הייתה שליטה אפקטיבית על מזרח טימור רק לאחר המחצית השנייה של המאה ה-20. בעקבות הלחימה בין קבוצות יריבות המבקשות עצמאות מפורטוגל, פלשה אינדונזיה לטימור המזרחית וסיפחה אותה ב-1976, לאחר שמזרח טימור הכריזה על עצמה כעצמאית מפורטוגל ב-28 בנובמבר 1975. הפלישה הביאה לניתוק הקשרים הדיפלומטיים בין פורטוגל לאינדונזיה..
ב-1987, ראש הממשלה הפורטוגזי דאז, אניבל קבאקו סילבה האשים את אינדונזיה במניעת זכויות האדם הבסיסיות ביותר במזרח טימור ובהכנות לקראת הבחירות המתקדמות במזרח טימור. קבאקו סילבה המשיך ואמר כי ממשלתו תומכת בהגדרה עצמית עבור מזרח טימור. בתחילת שנות ה-90, האו"ם עדיין ראה את פורטוגל כרשות המנהלית במזרח טימור. מצדם, פקידים פורטוגלים ראו מחויבות מוסרית להמשיך ולהיות מעורבים בענייני מושבה לשעבר. פורטוגל ניסתה להביא את ממשלת אינדונזיה להסכים להסדר, ואפילו לעצמאות, עבור מזרח טימור. עם זאת, אינדונזיה סירבה להצעה.
בשנת 2005, חתמו שתי המדינות על תוכנית לשיתוף פעולה צבאי-טכני.
בשנים 2007 ו-2010, נשיא מזרח טימור, ז'וזה רמוס הורטה, ביקר את ראש הממשלה הפורטוגזי ז'וזה סוקרטש. סוקרטש אמר כי פורטוגל תחזק את היחסים עם מזרח טימור במגזרים שונים, כגון חינוך, צדק, טכנולוגיה ופוליטיקה, והוסיף כי המגזרים הללו חיוניים לעתידה של מזרח טימור.
סיוע.
בעקבות פרוץ האלימות ב-2006, ביקש שר החוץ של מזרח טימור, ז'וזה רמוס הורטה, לשלוח כוחות ומשטרה מאוסטרליה, מניו זילנד, ממלזיה ופורטוגל כדי לסייע בהרגעת התסיסה סביב דילי.
ראש הממשלה, ז'וזה סוקרטש, אמר כי פורטוגל מתכוונת לשלוח משלחת משטרה צבאית למזרח טימור, אם יוארך המנדט של משלחת האו"ם.
מאוחר יותר באותו חודש, אמר נשיא פורטוגל קבקו סילבה כי המצב במזרח טימור רציני מאוד, פורטוגל תתאחד עם עם מזרח טימור ותעשה כל מה שאפשר על מנת להחזיר את השלום. בהמשך שלחה פורטוגל יחידה של המשמר הלאומי הרפובליקני שלה בה 120 משטרות צבאיות.0
בנובמבר 2006, הגישה מזרח טימור בקשה רשמית לממשלת האו"ם ולפורטוגל להכפלה של מספר המשטרות.
המחויבות של המשטרה הצבאית עודנה נמשכת במזרח טימור. בשנת 2007, אמר הנשיא רמוס הורטה לאחר פגישה עם עמיתו הפורטוגזי כי מזרח טימור תזדקק לכוחות בינלאומיים כדי לשמור על הביטחון "עוד כמה שנים".
פורטוגל היא התורמת המסייעת הגדולה ביותר במזרח טימור, לאחר שהעניקה מעל 350 מיליון דולר מאז שהצביעה בעד העצמאות מאינדונזיה ב-1999.
פייר גריפארי
פייר גריפארי (בצרפתית: Pierre Gripari; 7 בינואר 1925–23 בדצמבר 1990) היה סופר צרפתי.
ביוגרפיה.
אביו היה מהנדס יליד מיקונוס ואימו, ספרית ומתקשרת ילידת רואן.
הוריו מתו במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא נאלץ לנטוש את לימודי הספרות בבית ספר תיכון לואי הגדול כדי להתפרנס ועסק בעבודות מזדמנות: שיווק סחורה חקלאית, שליח של נוטריון ואפילו נגינת פסנתר במסיבות. מ־1946 עד 1949 שירת בהתנדבות בכוחות מוטסים.
מ־1950 עד 1957, הוא עבד כנציג חברת הנפט מוביל (לימים אקסון מוביל) בהסתדרות העובדים הכללית של צרפת (CGT). הוא עזב את העבודה כדי להתרכז בכתיבה. עם זאת, עד שלא הצליח להתפרסם, הוא עבד בתור ספרן במרכז הלאומי למחקר מדעי (CNRS).
ב־1962, הוא התפרסם בזכות המחזה "ממלא מקום הסגן" ("Lieutenant Tenant") שכתב עבור תיאטרון לה גטה-מונפרנס (Théâtre de la Gaîté-Montparnasse), ולאחר מכן עם הספר האוטוביוגרפי "פיירו ירח" ("Pierrot la lune"), בהוצאת לה טאבל רונד (la Table ronde) ב־1963. כך התחילה הקריירה שלו כסופר. אולם, מרבית היצירות הבאות שלו לא הצליחו. לאחר שעזב את עבודתו במכון, הוא חי חיי עוני.
הוא נתקל בסירוב של שבעה עשר מוציאים לאור עד שב־1974 ולדימיר דימיטרייביץ', חוקר ספרות ממוצא סרבי, קיבל את גריפארי להוצאת הספרים שלו ל'אז' ד'אום (L'Âge d'Homme) ונתן לו חופש יצירתי מוחלט והסכים לפרסם את כל הספרים שלו.
פייר גריפארי עסק גם בביקורת תיאטרון בעיתונים אקרי דה פרי (Écrits de Paris), ספקטאקל דו מונד (Spectacle du monde) ודפנס דה ל'אוקסידן (Défense de l'Occident), המזוהה עם הימין. הוא הופיע לעיתים קרובות ברדיו, בשתי תחנות שונות מבחינה רעיונית: רדיו קורטואזי (Radio Courtoisie) הימני, שבו הרצה באופן קבוע על ניקולאי גוגול (גריפארי ידע רוסית היטב וקרא את גוגול בשפת המקור), וכן בפראנס קולטור (France Culture) הציבורי, בתוכניתו של ברטראן ז'רום. בתוכנית הזאת ז'רום הכריז על מותו של גריפארי ב־30 בדצמבר 1990. ב־13 בפברואר 1991 הוא הקדיש לו שידור מיוחד של 90 דקות של רגעים של הומור, ומובאות מארכיונים.
גריפארי מת בגיל 65 בבית החולים סנט ז'וזף בפריז כתוצאה מניתוח שהסתבך. גופתו נשרפה ב־4 בינואר 1991 בפר לשז ושם פוזר אפרו.
אישיות.
הוא תיאר את עצמו כ"איש מאדים שמביט על עולם בני האדם בסקרנות משועשעת, זר בעולם הארצי". הוא חלק את חייו בין רחוב ברוקה לבין רחוב פולי-מריקור, ולמרות שהיה חובב תענוגות, רוב הזמן נקט באורח חיים בוהמי וכמעט נזירי, ואמר: "יש קורבנות שצריך להקריב... התענוג שבכתיבה שווה את הכול". היה חבר בארגון "מנזה".
עמדות פוליטיות.
גריפארי היה קומוניסט ואף סטליניסט מ־1950 עד 1956, אך לאחר מכן התקרב לימין הקיצוני הצרפתי, ואף היה חבר בארגון הלאומני אירופ-אקסיון (Europe-Action). עם זאת, הוא נמנע מפעילות פוליטית מובהקת וביטא חוסר עניין עמוק בפוליטיקה, אף שפעל בעיתון של הימין הקיצוני "מיליטנט" במהלך שנות השמונים. לאחר מכן הוא השתתף בארגון בקבוצה למחקר ולימוד של התרבות האירופית (GRECE), והיה חבר הוועד של נובל אקול, כתב העת שפורסם על ידי איגוד ימני זה.