עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בסתיו של שנת 1914 הבינו יהודי ארצות הברית שאחיהם ואחיותיהם החיים באירופה בכלל ובמזרחה בפרט, עומדים בפני בעיות קשות מאד. התגובה הראשונה של יהודי ארצות הברית הייתה איסוף תרומות ולשם כך הוקמו ארגונים שונים בהתאם לחלוקה הפוליטית והחברתית שאפיינה את יהדות ארצות הברית באותו הזמן: אורתודוקסים, סוציאליסטים, ציונים, רפורמים, עניים (הרוב) עשירים, תושבי מזרח ארצות הברית (בעיקר ניו יורק) ותושבי אזורים אחרים. ככל שהתברר שהמלחמה מחמירה ובשונה ממלחמות קודמות היא מביאה הרס רב ופגיעה בחייהם של אזרחים, הבינו הפעילים שהיו עסוקים באיסוף התרומות שאין טעם לפעול באופן נפרד, וכך עלה הרעיון ליצור גוף משותף - "JOINT" - שיטפל בשני צידי הפעילות ההומניטרית: איסוף תרומות (בין אם בכסף ובין אם במוצרים וחפצים) והבטחת הגעתן ליעדים באירופה, בעיקר במזרחה, משימה לא פשוטה בלשון המעטה. הצלחת הארגון המשותף והתארכות המלחמה, חידדה את המחלוקת הפנימית בין מרכיביו. המחלוקת הייתה בשאלה האם על הארגון המשותף לעסוק רק ב"דגים", כלומר בעזרה בעין (כסף ומוצרים), או שמא עליו להתארגן לקראת שלב השיקום, כלומר שלב "החכה". את הגישה המרחיבה הובילו הציונים למיניהם שנתמכו בדרך כלל על ידי הארגונים האורתודוקסיים שהיו מזוהים עם יהדות מזרח אירופה, ואילו את הגישה המצמצמת הובילו היהודים הרפורמים שהיו גם בעלי המאה (מתוך כ-38 מיליון דולר שנאספו וחולקו על ידי הג'וינט בשנות המלחמה לפחות 80% הגיעו מכיסיהם של עשירי הקהילה הרפורמית, המפורסם בהם היה ג'ייקוב שיף). מאבק זה הסתיים כצפוי בניצחון בעלי המאה, אך בעלי הגישה המרחיבה פעלו במקביל במאמץ פוליטי כלל-יהודי-אמריקני, שהתמקד ברעיון להקים גוף ייצוגי כלל-יהודי שלא יתחשב רק בבעלי המאה אלא יהפוך את הציבור היהודי-אמריקני כולו - באמצעות נציגים, כנהוג בארצות הברית הדמוקרטית - לבעל דעה. הקונגרס היהודי-אמריקני אכן הצליח להתארגן והוא התכנס בסוף המלחמה וקיבל החלטות ברוח המגמה 'המרחיבה': לתבוע בסוף המלחמה הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל, ולשמור על זכויות המיעוט של הלאום היהודי בארצות מזרח אירופה.
חלק מפעולת הג'וינט קשור ביהודי ארץ ישראל כמובן. עם פרוץ המלחמה, פנה הנרי מורגנטאו, אז שגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית, ללואיס מרשל ויעקב שיף בניו יורק וביקש מהם $50,000 כדי להציל את היהודים בארץ ישראל מרעב. הסכום נאסף עד מהרה ונשלח בחודש נובמבר, והמנגנון שגייס את הכספים הפך לארגון הג'וינט, ששם לו למטרה לדאוג ליהודים נזקקים בארץ ישראל ובאירופה, בה השתוללה אז המלחמה.
מלחמת העולם הראשונה.
כספי הג'וינט שנועדו לחלוקה בין יהודי ארץ ישראל נמסרו לניהולו של אליעזר הופיין שהיה מנהלו בפועל של בנק אנגלו-פלשתינה. הופיין היה הבכיר מבין ראשי היישוב שלא גורש מהארץ או שהפך לנתין עות'מאני, בעל כורחו.
עניינו של הג'וינט בנעשה בארץ ישראל התעורר בעקבות דוחות פסימיים של קונסול ארצות הברית בירושלים, ד"ר אוטיס אלן גלייזברוק ושגריר ארצות הברית בקונסטנטינופול הנרי מורגנטאו. הדוחות הצביעו על מחסור, גדל והולך, במזון בארץ ישראל. כתוצאה, מספר לא קטן של ארגונים יהודים בארצות הברית אספו כסף ומזון ושלחו אותם ליישוב בארץ ישראל באמצעות הג'וינט.
הפעילות נמשכה עד שארצות הברית זנחה את העמדה הנייטרלית והכריזה גם היא מלחמה על טורקיה. קונסול ארצות הברית בירושלים נאלץ לעזוב את העיר ומרכז פעילות הסעד של הג'וינט הועתק להולנד הנייטרלית. בראש הפעילות בהולנד עמד היהודי סולומון פרדריק ואן נירופּ (van Nierop) מנכ"ל הבנק האמסטרדמי (Amsterdamische Bank). ב-8 ביוני 1917 פנה ואן נירופ אל הופיין ובקשו לעמוד בראש מפעל החלוקה של המזון והכספים ליהודי ארץ ישראל. הופיין הסכים ורתם את מערך הסניפים של אפ"ק (ביפו, בירושלים, בביירות, בחיפה, בחברון, בצפת ובטבריה) לאחת הפעולות הסוציאליות החשובות בתולדותיו. העובדה שמוצאו של הופיין היה מאותה ארץ ממנה אורגנו משלוחי המצרכים לא"י, הולנד, הקלה על המלאכה. כל פעילותו הבנקאית והחברתית של הופיין נעשתה בהתנדבות ממשרד שהועמד לרשותו על ידי הקונסול הספרדי בירושלים הרוזן אנטוניו דה ביובר. המיקום לא היה מקרי, ספרד, כמו הולנד שהוזכרה, שמרה גם היא במלחמה זאת על נייטרליות.
דו"ח הג'וינט.
עם סיום המלחמה חיבר הופיין עבור ראשי הג'וינט בארצות הברית דו"ח מפורט על פעילותו בתקופה שבין 1 באוגוסט 1917 עד 31 במאי 1918. (ראו בתמונה)
הדו"ח חולק לתיאור המצב באותן שנים ולנספחים מפורטים אודות העזרה. במבוא הסביר או תרגם הופיין מונחים רבים לקורא האמריקאי שאינו בקיא די הצורך במציאות הארצישראלית. ברשימת המונחים (באותיות לטיניות) המלווים בהסבר בשפה האנגלית, מופיעים מושגים כמו "פקידים ואמרכלים בארץ הקודש", "תלמידי חכמים", כולל, "מוּטֶצריף" (נציב טורקי, באותיות ערביות متصرف, בטורקית mutasarrıf, ובאנגלית Mootessarif), שטריימל ונס חנוכה.
הואיל וחלק גדול מן הפעילות עסקה בענייני כספים דאג הופיין לרשום בין מושגים אלו גם את "קופת הצדקה ע"ש רבי מאיר בעל הנס", חלוקה ו"שנורר". המילה האחרונה תורגמה ל-A persistent beggar.
הארץ חולקה לצורך המפעל לשמונה יחידות משנה שאליהן הוזרמו מזון וכספים. חלקה של ירושלים בקבלת העזרה היה הגדול ביותר בשל אופי הסוציו-אקונומי של אוכלוסייתה והסתכם ב-50%. הדו"ח פירט את כמויות האורז והחיטה שנמסרו בין השאר לבתי ספר, לישיבות, לבתי יתומים לכוללים ולמלמדים (באנגלית Melamdim). בפירוט יבש תיאר הופיין את העזרה הרפואית שניתנה על ידי רופאים שונים. ללא העזרה היו התלמידים גוועים ברעב פשוטו כמשמעו. תמיכות בסדר גודל גבוה ביותר הועברו גם לגולי הארץ ששכנו בחומס שבסוריה בסך 741 ליש"ט.
אחרי המלחמה.
מלחמת העולם הראשונה הסתיימה בשנת 1918, אך סבלם של היהודים באירופה לא תם. ברוסיה, בה התחוללה מהפכת אוקטובר ובשרידי האימפריה האוסטרו-הונגרית המתפוררת ובפולין החלו גלים של אנטישמיות. יהודים נספו בפוגרומים ובמגפות ורכושם נהרס. הג'וינט סייע לקהילות להשתקם ולהקים תוכניות עזרה הדדית, טיפול בילדים, ומוסדות חינוך ותרבות. בברית המועצות הוקם האגרו-ג'וינט שעזר לממשלה ליישב מחדש כ-600,000 יהודים, אולם האגרו-ג'וינט סולק מברית המועצות בשנת 1938.
מלחמת העולם השנייה.
לקראת מלחמת העולם השנייה סייע הג'וינט לכ-250,000 מיהודי גרמניה ולכ-125,000 מיהודי אוסטריה לברוח. כשהתקרב הצבא הגרמני לפריז בשנת 1940 העביר הארגון את מטהו באירופה לליסבון. משם הוא המשיך לסייע ליהודים לברוח מאירופה כמו גם להסתתר במקומות מחבוא. הסיוע של הג'וינט הגיע לידי יהודים שברחו מפולין ואוקראינה לרוסיה. חבילות סיוע גם הוצנחו ביוגוסלביה וכספים הוברחו לידי המחתרת היהודית בפולין.
הג'ויינט סייע ליישב את הפליטים היהודים בדרום אמריקה וארגן תוכניות סיוע לכ-20,000 יהודים שהגיעו לשאנגחאי. לאחר המתקפה היפנית בפרל הארבור וניתוק הקשרים בין ארצות הברית לשטחים שהיו תחת כיבוש יפני, דאג הג'וינט להעביר סיוע לפליטים היהודיים שהגיעו לסין דרך הנציגות שלו בשווייץ ומדינות נייטרליות אחרות, וגם בסיועו של הצלב האדום.
לאחר מלחמת העולם השנייה.
כבר בסוף שנת 1944 הגיעו אנשי הג'וינט לשטחים באירופה ששוחררו מידי הכיבוש הנאצי וארגנו את מאמצי השיקום. עד שנת 1947 זכו כ-700,000 יהודים לתמיכה מהג'וינט. 250,000 שכנו במחנות עקורים שהניהל הג'וינט. הג'וינט יזם תוכניות הכשרה מקצועית כדי לעזור לעקורים לשקם את עצמם ולרכוש תעסוקה שבעזרתה יוכלו להרוויח את לחמם. הג'וינט גם יזם פעילויות תרבותיות ודתיות במטרה לשקם את הקהילות היהודיות שנהרסו במלחמה.
הג'וינט גם סייע לממן את הגירת היהודים מאירופה. נפתח משרד של הג'וינט בבואנוס איירס שבארגנטינה כדי לסייע לאלו שהיגרו לדרום אמריקה. כמו כן, המימון סייע לכ-115,000 יהודים לעלות לארץ לפני שנת 1948.
עם קום מדינת ישראל סייע הג'וינט, יחד עם הסוכנות היהודית, לכ-440,000 יהודים לעלות ארצה מאירופה, צפון אמריקה ומכל רחבי המזרח התיכון. חלק ניכר מהעולים היו זקנים או שלא יכלו לדאוג לעצמם ולבנות חיים חדשים במדינה הצעירה, והג'וינט הקים את קרן "מלב"ן" שדאגה למחסורם, כמו גם לנכים גופנית ונפשית בישראל.
הג'וינט ארגן תוכניות סעד ליהודים בצפון אפריקה ובמזרח התיכון בשנת 1949, ומאוחר יותר סייע לפינוי היהודים מעיראק ומתימן, ומסייע בסעד לקהילות יהודיות קטנות ומבודדות אלו עד היום.
במערב אירופה סייע הג'וינט לקומם את הקהילות שחרבו במלחמה ולהקים בהן מנהיגות חדשה ולחדש את מוסדות הקהילות. עם פרוץ המלחמה הקרה גורש הג'וינט מרוב מדינות מזרח אירופה אך עדיין הצליח, בדרך לא דרך, להעביר סיוע עקיף ליהודים מעבר למסך הברזל.
סה"כ הוציא הארגון כ-266 מיליון דולרים בין השנים 1945 - 1949: הסכום בהתאם למחירים עדכניים הוא פי 10 לפי הגעת קצב האינפלציה נכון ל-2016.
שנות השישים והשבעים.
בשנת 1962 החל הג'וינט לפעול בהודו ולסייע שם לעניי הקהילה היהודית ולחיזוק התרבות היהודית בקהילות שבמדינה. בשנת 1967 הוזמן הג'וינט מחדש לרומניה, בעיקר כדי לסייע לקהילה לתמוך בחבריה המזדקנים, כמו גם לסייע בשמירת האופי היהודי של הקהילה.