צמחי מרפא מסוימים אכן מועילים. קיימת סכנת זיהום ותגובות לא צפויות עקב התנגשות בין תרופות קונבנציונליות ומרכיבי צמחי המרפא. אין כמעט פיקוח על תרופות צמחי המרפא כך שהן עלולות לעורר תגובות לוואי קשות, וכן לכלול מתכות כבדות ואף תרופות קונבנציונליות.
כירופרקטיקה.
כירופרקטיקה עשויה להועיל לבעיות גב ושלד מסוימות אך לא יותר מפיזיותרפיה. היא חסרת תועלת לכל בעיה אחרת, בניגוד ליומרות אסכולות כירופרקטיות מסוימות. תמרון הצוואר עלול לגרום לשבץ, וכירופרקטים מרבים לשלוח את מטופליהם לצילומי רנטגן על אף הסיכון שבהם.
תגובות.
ככלל זכה הספר לביקורות אוהדות. ירחון הרפואה של ניו אינגלנד כתב על המחברים: "סיימון סינג הוא פיזיקאי וכתב מדעי, ואדזארד ארנסט הוא פיזיולוג ופרופסור לרפואה משלימה. ארנסט הוא בין המוכשרים ביותר לסכם את העדויות בתחום זה". הדיילי טלגרף כתב על הספר: "בחינה מדעית קפדנית וכתובה בבהירות של טענות בנושאי בריאות בתחומים אקופונקטורה, הומאופתיה, צמחי מרפא וכירופרקטיקה. התוצאות מובהקות. בשום מקרה, מלבד יכולות מוגבלות של רפואת צמחי המרפא, אף אחד מ'הטיפולים' אינו מועיל. אדרבא, חלקם מסכני חיים".
הביקורת בכתב העת Nature הייתה חיובית לצד הדאגה שתחושת הוודאות אותה מציגים המחברים "מקבילה לזו של תומכי הטיפולים האלטרנטיביים ומותירה את הצדדים מבוצרים מאי פעם".
הספר עורר ביקורת מצד ציבור הצרכנים והעוסקים ברפואה אלטרנטיבית. "British Journal of General Practice" פרסם סקירה שכתב ג'רמי סוויין (הדיקן לשעבר של הפקולטה להומאופתיה) שביקרה את הספר ואת הטיעונים בו.
תביעת לשון הרע.
סינג נתבע על ידי אגודת הכירופרקטית הבריטית עקב הערות שכתב על הספר בטור שפורסם בגארדיאן. לאחר שנתיים, ב-2010, הסירה האגודה את התביעה, לאחר שבית הדין לערעורים מצא שסינג הביע דעה יותר משציין עובדות.
קרמונה
קרֶמונה (באיטלקית: Cremona) היא עיר במחוז לומברדיה שבצפון איטליה, היושבת על גדתו השמאלית של נהר פו, באמצע עמק הפו. קרמונה היא בירת נפת קרמונה ויושבים מוסדות השלטון של הנפה. לקרמונה היסטוריה מוזיקלית עתירת מסורות, שהעיקרית בהן בניית כינורות. בוני כלי הקשת המהוללים והנודעים ביותר בעולם ישבו בקרמונה, בהם גוארנרי וסטרידווארי.
היסטוריה.
בימי הביניים הייתה קרמונה עיר-מדינה עצמאית, במאה ה-14 השתלטה מילאנו, שהייתה אז תחת שלטון בית ויסקונטי, על העיר. הטוראצו בקרמונה הוא בין הבניינים הבולטים בעיר.
מוזיקה.
קרמונה מתהדרת בהיסטוריה מוזיקלית נכבדה. הקתדרלה בת המאה ה-12 הייתה מן הסתם מוקד לפעילות מוזיקלית מאורגנת באזור בשלהי ימי הביניים. במאה ה-16 הייתה העיר למרכז מוזיקה מפורסם. כיום קיימים כמה הרכבים מוזיקליים חשובים לביצוע מוזיקה של תקופת הרנסאנס והבארוק, כגון Choir &amp; Consort "Costanzo Porta" ופסטיבלי מוזיקה, שבזכותם נחשבת קרמונה לאחת הערים החשובות ביותר באיטליה בתחום המוזיקה. המלחין מארק אנטוניו אינג'ניירי לימד בקרמונה; קלאודיו מונטוורדי היה המפורסם בתלמידיו, לפני שיצא למנטובה בשנת 1591. הייתה זו גם עיר הולדתו של פייר-פרנסיסק קארובל, שעבד בשיתוף פעולה עם המלחין הגרמני החשוב מיכאל פרטוריוס. הבישוף של קרמונה, ניקולו ספונדראטי (Nicolò Sfondrati), תומך נלהב בקונטרה-רפורמציה, היה לאפיפיור גרגוריוס הארבעה עשר ב-1590. תמיכתו הנלהבת לא פחות במוזיקה עוד הוסיפה והאדירה את שמה של העיר כיעד מוזיקלי.
החל במאה ה-16 ואילך, יצא שמה של קרמונה בעולם כמרכז לייצור כלי נגינה, שראשונים להם הכינורות של משפחת אמאטי, ובהמשך אלה שנבנו בסדנאות של גוארנרי וסטרדיווארי. עד ימינו אלה, נחשבות יצירותיהם לשיא ההישג בבניית כלי קשת. שמה של קרמונה כיצרנית כלי נגינה מעולים בטיבם קיים ועומד גם היום.
לקרמונה הייתה מסורת של תזמורות כלי נשיפה, הקשורה ב"גווארדיה נציונאלה" שנוסדה בהשפעת נפוליאון. ב-1864 התמנה בן העיר, אמילקארה פונקיילי למנצחה ויצר הרכב, העשוי להיחשב לאחת מתזמורות כלי הנשיפה המעולות ביותר בכל הזמנים. בתפקידו כ"קאפובאנדה", הקים פונקיילי בית ספר לתזמורות צבאיות ויצר מסורת, שעמדה בעינה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ספורט.
בקרמונה קיימים קבוצות במספר ענפי ספורט:
ערים תאומות.
תמונות מהעיר
קבוצת השרון
קבוצת השרון הייתה קבוצה שהתיישבה ברמת דוד ומאוחר יותר הייתה בין מייסדי קיבוץ יפעת. בשנותיה הראשונות פעל בה תא מחתרתי בשם "המפעל", שיש הטוענים שהיה מעורב ברצח יעקב ישראל דה האן.
היסטוריה.
ראשוני קבוצת השרון היו אנשי העלייה השלישית שעלו מרוסיה, אוקראינה, בסרביה ופולין בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20. מרביתם היו חברי תנועת "הפועל הצעיר" שעבדו בסלילת כביש חיפה - ג'דה ולאחר מכן התגייסו ליחידת השירותים של הצבא הבריטי, שכונתה "הגדוד המצרי", שם הועסקו בעבודות סבלות, ניקיון ומלאכות שונות. במאי 1922, לקראת שחרורם מהגדוד, התגבשה קבוצת חלוצים שהחליטה להמשיך יחד. הם התיישבו במחנה מחוסרי העבודה במבואות הדרומיים של חיפה ועסקו בעבודות מזדמנות שונות בעיר ובסביבתה. כעבור זמן מה התארגנו והקימו קבוצת בניין, שקיבלה עבודות בנייה בנווה שאנן, שם בנו את שבעת הבניינים הראשונים, ולאחר מכן גם בהדר הכרמל ובבת גלים. חברות וחברים נוספים הצטרפו אליהם, והקבוצה התיישבה במחנה אוהלים בנווה שאנן וניהלה חיי שיתוף מלאים. בתקופה זו דנו חברי הקבוצה במטרותיה, כשחלקם ראו את תפקידה בכיבוש העבודה במושבות ובערים, ואחרים ראו את יעד ההגשמה בהתיישבות חקלאית. הם החלו לכתוב עלון שבו שיתפו חברים את הקבוצה בתחושותיהם ורעיונותיהם. לימים כונסו העלונים הראשונים, ואיתם גם מכתבים שכתבו חברים בתקופות שונות, ל"ספר הקבוצה", מעין יומן קבוצתי שכתיבתו נמשכה עד שנת 1936.
בעת ישיבתם בחיפה ביקר אותם שמואל דיין, איש הנהגת "הפועל הצעיר", והציג בפניהם את רעיון ההתיישבות בחורן שהתנועה תמכה בו. הרעיון קסם לחברי הקבוצה, וליווה אותם בשנים שלפני התיישבותם. במכתב שכתבו לדיין ב-1925 הודיעו לו כי הם מבקשים להיות חלוצי ההתיישבות המחודשת בחורן, ומשראו שהתנועה אינה מקדמת את התוכנית ניסו לקדמה בעצמם. הם נפגשו עם חיים ויצמן, וחבר הקבוצה אליהו בן חורין אף נסע לצרפת לפגוש את הברון רוטשילד כדי לבקש את רשותו להתיישב בקרקעות שבבעלותו בחורן, אך ללא הצלחה. אף על פי כן המשיכו חברי הקבוצה לקוות שחלומם להתיישב בחורן יתגשם בעתיד, ואחד מהם אף שינה את שם משפחתו לחורן כדי לשמר תקווה זו.
ב-1924 עזבה הקבוצה את חיפה ועברה לעבוד בגידול טבק ובפיצוח שקדים במושבות יבנאל ובית גן שבגליל התחתון. חבריה ראו בכך צעד לקראת התיישבות בחורן, ומימוש עקרונות כיבוש העבודה וההתיישבות החקלאית ששאפו להגשים. במשך כשנתיים ישבו שם, ושקלו אפשרויות שונות ליעד ההתיישבות שלהם - השרון, עמק הירדן ועמק יזרעאל. בסופו של דבר, לאחר שנאלצו לגנוז את חזון ההתיישבות בחורן, החליטו לפנות לעמק יזרעאל. בעקבות כישלון ניסיונות גידול הטבק, עזבו את מושבות הגליל ועברו למחנה הקיבוצים בעפולה, שם ישבו לצד כמה וכמה קבוצות שהמתינו לעלייתן לקרקע, ועסקו בבניית העיר. בסוף 1926, בי"ז כסלו תרפ"ז, עלה כוח חלוץ להתיישבות ליד מעיינות עין בֵּידָה שמדרום לנהלל (כיום עין סיפן), לצד קבוצת עיינות שכבר ישבה שם. בפסח אותה שנה הצטרפו אליהם כל חברי הקבוצה, וכשנה לאחר מכן עברו לנקודה מזרחית יותר, הקימו מבני קבע והחלו לעבד את הקרקעות שהוקצו להם.
ב-1929, בעקבות מאורעות תרפ"ט, הוחלט להעביר את הקבוצות מעין בידה לגבעה סמוכה שנרכשה כבר ב-1921 ממשפחת סורסוק הלבנונית. אולם האריסים הערבים שישבו על הקרקע סירבו לעזוב, ולכן לא התאפשרה העברתה למוסדות המיישבים היהודיים. לבסוף עלו אנשי קיבוצי הסביבה על הקרקע במחרשות ב-1931, ובכך אילצו את הממשל המנדטורי להתיר להם לעבד את הקרקע ולבנות עליה. אולם רק כשנתיים לאחר מכן הסתיים מאבקם המשפטי של האריסים, ושתי הקבוצות התיישבו על הגבעה - עיינות בצדה המערבי והשרון בצדה המזרחי - ונתנו לה את שמה החדש, רמת דוד.
במשך כ-20 שנה ישבה קבוצת השרון בצמוד לקבוצת עיינות ברמת דוד, כשכל אחת מהן מנהלת חיי קהילה ומשק נפרדים. ב-1952 החליטו חברי הקבוצה, שהגיעו כבר לכ-400 נפשות, לחבור לאנשי מפא"י שפרשו מקיבוץ גבת הסמוך בעת הפילוג בקיבוץ המאוחד, ויחד עימם יסדו את קיבוץ יפעת.
"המפעל".
בין חברי קבוצת השרון היה גרעין של חברים בעלי עמדות לאומיות לוחמניות, רובם בוגרי ארגוני הגנה יהודיים שצמחו באודסה שבאוקראינה בימי מלחמת העולם הראשונה. כבר בשבתם בחיפה פעלו הללו נגד הקומוניסטים, והשתתפו בפעילות "גדוד מגיני השפה העברית", לא אחת גם באלימות. הם תקפו אספות שהתנהלו ביידיש, ובעפולה הפסיקו הופעה של חברי "הקיבוץ הרוסי" (לימים אפיקים).
מקרב חבורה זו התגבש, עוד בחיפה, תא מחתרתי שכונה "המפעל", בהנהגתו של אליהו בן חורין, שגם צירף אליו כמה מחבריו שאינם חברי הקבוצה, בהם אברהם תהומי, לימים סגן מפקד "ההגנה" בירושלים. חברי "המפעל" נפגשו בחשאי בשבתות, ותכננו פעולות שונות לקידום אינטרסים לאומיים. בין השאר הם תכננו לשדוד מטען זהב שהובל ברכבת העמק מטחנות הקמח בחיפה כתשלום עבור חיטה שנרכשה בסוריה, אך הפעולה נכשלה. יש היסטוריונים הטוענים, שב-1924 היו חברי "המפעל" מעורבים ברצח יעקב ישראל דה האן, שנחשב לרצח הפוליטי הראשון בארץ ישראל בעת החדשה, וזיעזע את היישוב בזמנו.