הקריטריונים המרכזיים המשמשים את האוניברסיטאות בישראל למיון המועמדים הם תעודת בגרות והבחינה הפסיכומטרית, ועם זאת, קיים גם מגוון רחב של מסלולי תואר ראשון שאינם דורשים תעודת בגרות או ציון בבחינה הפסיכומטרית.
פטל
פטל (שם מדעי: "Rubus") הוא סוג של שיח בעל פרחים ממשפחת הוורדיים, הכולל למעלה מ-250 מינים ותת-מינים, הגדלים בכל אזורי העולם, בעיקר בצפון הממוזג; ישנם מינים תרבותיים שפירותיהם משמשים למאכל, להכנת ריבות ומיצים.
מאפייני הצמח.
למרבית מיני השיח יש חוחים בדומה לוורדים, בהם הם נעזרים כדי לטפס על קירות ומבנים. יוצא דופן מבחינה זו הוא הפטל האדום, שגבעוליו ישרים וחלקים.
הפירות של כל מיני הפטל הם בצורת מקבץ גרגרים זעירים, הסדורים בצורה מעגלית סביב העוקץ. אשכולות הפטל מתוקים-חמוצים והם טובים למאכל אדם.
קוצי הפטל מעוקלים, חדים ודוקרים. בקטיף פטל עלולים להיפצע מקוציו.
בארץ ישראל נפוצים שני מינים: פטל לביד ופטל קדוש, על-פי רוב בקרבת מקורות מים, למשל באפיקי נחלים.
שיח הפטל הוא למעשה מערכת של נצרים רבים. את זני הפטל מקובל לחלק לזני 'פלוריקן' הנותנים יבול פעם אחת בלבד על הענף הדו-שנתי ולזני 'פרימוקן' הנותנים יבול אחד – מיד בשנה הראשונה, ויבול שני בהמשך, מן הענפים הצדדיים. המכנה המשותף בין שני הזנים של הפטל שהנצר אינו מתקיים יותר משנתיים.
בהלכה.
אופן גדילתו של שיח הפטל, שבו השיח עצמו הוא רב שנתי אך כל אחד מנצריו מוציא פרי רק פעם אחת ולכל היותר פעמיים, עורר דיון הלכתי רחב בשאלה האם יש להגדירו כעץ או כירק. לשאלה זו ישנן השלכות לעניין איסור ערלה ולעניין ברכות הנהנין.:
יש אומרים שברכתו בורא פרי העץ ויש אומרים שברכתו בורא פרי האדמה. מספק יש לברך "אדמה", שנפטר בה בכל אופן.
עקומת למידה
עקומת למידה היא עקומה המתארת את הקשר בין זמן הלמידה של מיומנות מסוימת להתקדמות של הלומד בביצוע המשימה הנלמדת. שימושה הראשוני היה בפסיכולוגיה קוגניטיבית, אך מאז התרחב השימוש בה לענפי הכלכלה, לחקר ביצועים, להנדסת תעשייה וניהול ועוד.
מספר מונחים חליפיים או קרובים מתארים עקומת למידה, בהקשרים דומים, כעקומת ניסיון, עקומת הזנק, או עקומת יעילות.
העקומה.
בדרך כלל מתוארת העקומה באופן הבא: על ציר ה-X מונח מספר הפעמים שביצע הלומד את המשימה הנלמדת, החל מהראשונה והלאה, בעוד על ציר ה-Y מתאימה הפונקציה לכל פעם ופעם את הזמן שהיה דרוש להשלמת המשימה (ולעיתים את עלותה הכספית). ברוב המקרים צפויה להתהוות עקומה יורדת משמאל לימין, משום שערכו של הניסיון הנצבר והמיומנות הנרכשת (ארה קונדרה) אמור לאפשר את ביצוע המשימה בזמן קצר יותר בכל פעם ופעם.
כאשר עקומת למידה המתארת משימה מסוימת היא תלולה, משמעות הדבר שיעילות הלמידה היא גבוהה והתועלת בה באה לידי ביטוי מהיר יותר בתפוקה מוגברת. עקומת למידה שטוחה, מאידך, מסמלת תהליך למידה שאינו מועיל, או את העדרה בפועל של למידה בתהליך.
דוגמאות לשימוש.
בשוק העבודה נודעה משמעות רבה לעקומת הלמידה, משום שהיא משמשת ככלי לתמחור של ניסיון: כלומר אפשר לגזור ממנה את תוספת השכר שיכול לדרוש עובד מנוסה או מומחה, בהשוואה למי שאינו כזה.
נהוג להשתמש בעקומות למידה ככלי תומך החלטה, כאשר מחליטים לאמץ טכנולוגיה חדשה, או הליך עבודה חדש. על ידי השוואה של עקומת הלמידה הצפויה של העובדים לאחר אימוץ הגורם החדש, ניתן להחליט האם הוא כדאי, או להשוות את כדאיותו לאלה של הליך מתחרה.
חשיבות נוספת נודעה לעקומת למידה בעיצובו של ממשק משתמש, כאשר הדרישה מממשק היא שיהיה מורכב מספיק כדי לאפשר למשתמש לבצע פעולות מורכבות, אך בה בעת יהיה פשוט ואינטואיטיבי דיו כדי לאפשר לימוד מהיר ותפעול יעיל לאחר זמן קצר.
החברה הלינאית של לונדון
פטל (סוג)
עיריית ירושלים
עיריית ירושלים היא גוף השלטון המקומי, במעמד של עירייה, האחראי לניהולה השוטף של העיר ירושלים. ככל רשות מקומית, עוסקת עיריית ירושלים בעניינים מוניציפליים מסוג הסדרת שירותי חינוך, תרבות, רווחה, תשתיות, ניקיון, תברואה וכדומה. עם זאת, מעמדה המיוחד של ירושלים ומאפייניה כבירת מדינת ישראל ומושב מוסדות השלטון, כעיר מקודשת ליהדות, נצרות ואסלאם, כמוקד של סכסוך בינלאומי ומתיחויות מדיניות, וככרך בעל הרכב דמוגרפי סבוך ומפולג במיוחד – מציבים בפני עיריית ירושלים אתגרים נוספים שאין דומה להם כמעט בערים אחרות.
החל משנת 2018 מכהן בראשות עיריית ירושלים משה ליאון.
היסטוריה.
התקופה העות'מאנית.
עד אמצע המאה ה-19 לא היה בירושלים גוף מוניציפלי עירוני. בעיר פעלה רק "מג'אלי אל אדארה" – מועצה מנהלתית מחוזית – הדרגה השנייה של הממשל המקומי העות'מאני (דרגה אחת מתחת למועצת הפלך – ה"מג'אלי עומומייה"). עבודות הבנייה בעיר נוהלו על יד מועצת הפלך ולרוב אף בהוראה ישירה של השלטון המרכזי העות'מאני. באמצע המאה ה-19 הוקמה בעיר, בהשפעת תפיסת השלטון המקומי הצרפתית ה"מג'אליס בלדיאת" – מועצת העיר. למעשה, עיריית ירושלים הייתה אחת העיריות הראשונות שקמו באימפריה העות'מאנית. העירייה הוקמה בשנת 1867, ובראשה עמד רפדולו אסתריאדי אפנדי, המתורגמן של מושל ירושלים. מועצת העיר התכנסה בבית הסראייה (שנבנה בשנת 1388), המצוי ברחוב עקבת א-תכייה, בסמוך לכניסה להר הבית.
על פי השיטה העות'מאנית, נהוג היה למסור את משרות השלטון המקומי לבני משפחות מן האליטות המקומיות, שנודעו כמכובדות ובעלות השפעה, ועם זאת נאמנות לשלטון האימפריה. בין אלה בירושלים נמנו המשפחות ח'אלידי, חוסייני, נשאשיבי, נוסייבה ואחרות, ואלה ישבו במועצת העיר ובראשה.
בתקופה זו גבר העניין הבינלאומי בירושלים מצד מעצמות אירופה, שחפצו לחזק את השפעתם הפוליטית והדתית בעיר, והעיר פרצה את גבולותיה דאז – חומות העיר העתיקה, תוך בנייה של מוסדות דת מסיביים ושכונות מגורים מחוץ לחומות. עיריית ירושלים לא הרבתה להתערב בנעשה מחוץ לחומות העיר, והבנייה שם נעשתה ביוזמות פרטיות וללא הכוונה או תוכנית אב מוסדרת מצד השלטון המקומי.
אוכלוסיית העיר גדלה מכ-2,000 תושבים בראשית המאה ה-19 ל-45,000 תושבים בסופה. התפתחות העיר, גידול שטחיה והגידול במספר תושביה הביאו את העירייה להרחיב את פעילותה. בניין הסראייה לא הספיק למשרדי העירייה, והיא עברה בשנת 1896 לבניין שנבנה לצורך זה בפינת הרחובות ממילא ויפו, צמוד לחומת העיר אך מחוצה לה. במבנה העירייה, שהיה מול מלון פאסט, היו חנויות בקומתו הראשונה, ודירות מגורים בקומתו העליונה. רק קומה אחת שימשה את העירייה, ובה שכנו מועצת העיר, המחלקה הטכנית להנדסה ומחלקת הניקיון.
תקופת המנדט הבריטי.
תחילת השלטון הבריטי בארץ ישראל היוותה שינוי משמעותי במעמדה של ירושלים. מעיר ספר הפכה העיר, לראשונה מאז נפילתה של ממלכת ירושלים הצלבנית, לעיר בירה. בנוסף, הביאו הבריטים לעיר נורמות מערביות של שלטון מקומי וניהול עירוני. צעדם הראשון של הבריטים בתחום זה היה לפזר את מועצת העיר העות'מאנית (בה היו 20 חברים, מהם רק שני נוצרים ויהודי אחד), ולמנות מועצה עירונית ובה שישה חברים (שני נוצרים, שני מוסלמים ושני יהודים).
כראש העיר מונה מוסא כאזם אל-חוסייני ב-1918, אך הוא הודח שנתיים מאוחר יותר בגלל מעורבותו בהפגנות של מאורעות תר"פ. ביוני 1920 מונתה עירייה חדשה של שישה חברים. לראש העיר מונה ראע'ב נשאשיבי הנוח יותר לשלטונות ולסגנו נתמנה דוד ילין. עם התבססות המנדט הבריטי נתפתחה מסורת דמוקרטית יותר של בחירות לראשות העירייה ולמועצתה. בשנת 1927 התקיים מפקד לקראת הבחירות. בעלי זכות הבחירה היו משלמי מסי העירייה או מס ורקו אשר היו אזרחים ארץ ישראליים. מפאת האחוז הגבוה של נתיני חוץ בקרב היהודים, בגלל הוצאת חלק מהשכונות היהודיות מחוץ לתחומי העיר, ולטענת היהודים בגלל אי הקפדה עם הלא יהודים על תשלום מיסים, ירד משקלם של היהודים במפקד ונרשמו כ-1,300 יהודים, כ-1,600 מוסלמים וכ-1,000 נוצרים. בעקבות זאת, הוקצו למוסלמים 5 מקומות, ליהודים 4 ולנוצרים 3. בקרב היהודים הושגה הסכמה על רשימה אחת של ארבעה נציגים: יצחק בן-צבי, חיים סלומון, יצחק שמעיה אלישר ואליהו שמאע, נציג אגודת ישראל. בקרב הנוצרים והמוסלמים הוגשו מספר רשימות והתקיימו בחירות, בהן הכריעו היהודים בעד נציגים נוצרים ומוסלמים מתונים, בעיקר אנשיו של נשאשיבי. מתוך שמונה נציגי הערבים, שישה היו תומכי נשאשיבי: 3 מוסלמים ו-3 נוצרים. בשנת 1930 התפטרו הנציגים היהודים מהעירייה לאחר שהרגישו שאין להם כל השפעה על העירייה. בראשית 1932 הועלתה הצעה לחלוקת העיר ל-4 אזורים בעלי עיריות נפרדות שתשלחנה נציגים לעירייה העליונה המשותפת.
בשנת 1934 התקיימו בחירות בשנית. הפעם העיר חולקה ל-12 אזורים: 4 אזורים מוסלמיים, 2 נוצריים ו-6 יהודיים. ראע'ב נשאשיבי הפסיד באזור הבחירה שלו לד"ר חוסיין אל-ח'אלידי. לאחר שערעורים על הבחירות נדחו, מונה חוסיין אל-ח'אלידי לראש העיר ודניאל אוסטר לסגנו, על ידי השלטונות הבריטיים.