לעומת זאת, המתנגדים להיתר המכירה טוענים שהנזק הכלכלי בשמירת השמיטה אינו גדול ואינו מצדיק עקירת המצווה. בנוסף, המתנגדים מנו את הטעמים הבאים מדוע לא כדאי להנהיג את היתר המכירה:
טענות נגד היתר המכירה.
רבנים רבים התנגדו להיתר, והסבירו שיש הבדלים מהותיים בינו לבין מכירות אחרות בהלכה:
טענות לאחר הקמת מדינת ישראל.
כמה רבנים העלו טענה, שגם אם היתר המכירה היה מוצדק לפני הקמת המדינה, הרי שהמצב לאחר הקמת המדינה שונה באופן מהותי:
אופן ביצוע המכירה.
אחת הבעיות המרכזיות של היתר המכירה של שמיטה לעומת שאר ההיתרים הנוגעים למכירה לגוי, היא שיש איסור למכור קרקע בארץ ישראל לגוי, מהפסוק לא תחנם. בעיה אחרת, הקיימת גם בהיתרים אחרים היא שעל מנת שהמכירה תחול יש צורך בכך שהמוכר באמת ובתמים יתכוון למכור את הקרקע, דבר הנקרא בלשון ההלכה "גמירות דעת". מגוון של פתרונות שונים ואף סותרים נתנו לבעיית "לא תחנם", תוך דאגה להשגת גמירות דעת של המוכר. פתרונות אלו כוללים:
פיתרונות הנוגעים לאופן המכירה:
בחירת הקונה:
אחת הטענות נגד היתר המכירה הכללית, שהועלתה על ידי החזון אי"ש, הייתה שמכיוון שהמכירה היא עבירה אם היא נעשית על ידי שליח היא אינה חלה על פי הכלל ההלכתי ש"אין שליח לדבר עבירה". כהתמודדות עם טענה זאת דאג הרב שלמה גורן שהחקלאים ימכרו את קרקעותיהם לרבנות הראשית והיא תמכור את הקרקעות שלה לגוי, באופן שאין במכירה שליחות. הרב ויטמן ביקש מאותה סיבה שנציג של כל קיבוץ יבצע את המכירה בפועל. במכירה פרטנית, אך היה מי שדרש שכל חברי הקיבוץ יבצעו את הקניין.
טענה נוספת שהועלתה נגד היתר המכירה לאחר הקמת המדינה הייתה שהחוק במדינת ישראל אוסר מכירה ללא רישום בטאבו (להבדיל ממכירת חמץ שהוא מטלטלין בלבד ואינו דורש רישום). לפעמים מדובר בקרקעות מנהל, שאינן ניתנות למכירה כלל. כמענה לכך, בה' אב תשל"ט, לקראת השמיטה בשנת תש"מ, חוקקה הכנסת, ביוזמתו של הרב חיים דרוקמן, ובלחצו של הרב שלמה גורן, תיקון לחוק המאפשר ביצוע עסקת מקרקעין לצורך היתר המכירה, ללא תשלום האגרה וללא רישום בטאבו.
כשרות תוצרת היתר המכירה.
התומכים בהיתר המכירה סוברים שהתוצרת כשרה לאכילה. ישנם מהתומכים בהיתר המכירה אשר מעדיפים להחמיר על עצמם ולא לאכול מפירות היתר המכירה. בגלל ההתנגדות להיתר המכירה, ישנם כאלו אשר בכוונה אוכלים מהיתר המכירה כדי להראות שהתוצרת היא כשרה.
רוב הרבנים החרדים, המתנגדים להיתר המכירה, גם אוסרים לקנות מתוצרת היתר המכירה, וזאת ממספר סיבות:
אמנם לפי הרב צבי שכטר, גם להסוברים שאסור למכור את הקרקעות לכתחילה משום לא תחנם, המכירה חלה בדיעבד, ולכן מותר לכתחילה לקנות ולאכול פירות היתר מכירה.
דעות רבני ארצות הברית.
לרוב הדעות של המתנגדים להיתר המכירה, פירות שלא חל עליהם איסור ספיחין מותר בדיעבד להשתמש בתוצרת של היתר המכירה וכך פסק הרב משה פיינשטיין, בניגוד לדעה אחרת לאסור, לגבי אתרוגים שהובאו מישראל משמיטת תשי"ג. בתשובותו של הרב פיינשטיין הוא כותב שהנימוק של סיוע לעוברי עבירה לא חל בנידון היתר המכירה מכיוון שהחקלאים פועלים על פי רבנים שפסקו להם היתר.
לעומתו, הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (מבוסטון) פסק שלא לקנות מפירות היתר המכירה בארצות הברית, מכיוון שכל ההיתר נקבע משום שעת הדחק וגם אם ליהודי ישראל מדובר על שעת הדחק, ליהודי ארצות הברית זה לא שעת הדחק.
תולדות ההיתר.
התומכים בהיתר המכירה מוצאים שורשים להיתר כבר בדברי המבי"ט והמהרי"ט, והרב ישראל משקלוב בעל פאת השולחן. באמצע המאה ה-18 התיר הרב מרדכי רוביו, בעל "שמן המר", למכור כרם לנכרי לפני השמיטה: "ובשנה השביעית ימכרו כל אחד זכותו או חזקה שיש לו לגוי "סתם" 'אני מוכר לך כל זכות שיש לו בקרקע'. ואחר כך, בשיעבור השביעית יחזור ויקנה אותה". עם זאת, ההיתר שלו דיבר על מכירה גמורה, שבה הקרקע הייתה בחזקת הקונה הגוי במהלך שנת השמיטה, הקונה עיבד אותה והשתמש בפירותיה.
אזכורים לשמירת שמיטה בארץ ישראל בעת החדשה נמצאו בעיתון הלבנון כ"א באדר תרכ"ג (1863), ובו מכתב פנייה מתושבי ירושלים לחברת כל ישראל חברים בראשות משה מונטיפיורי ובו בקשת עזרה ברישיון להקמת אחוזה ביישוב מוצא (קלאניא) ליישוב. במכתב הם מפרטים את שמירת השמיטה בשנת תרכ"א. בשנת תרל"ה פנה קרל נטר לרבי אליהו גוטמכר בבקשת היתר לעבוד בשמיטה באדמות מקוה ישראל. הרב גוטמכר הורה לו לשמור את השמיטה כהלכתה. אם כי באופן כללי היהודים שעבדו בחקלאות (כמו במוצא), עבדו בשדות הערביים המקומיים.
בימי המושבות - היתר המכירה הראשון.
במהלך ימי הביניים, מצוות השמיטה כמעט ולא עלתה על הפרק, מכיוון שהעם היהודי ברובו חי מחוץ לארץ ישראל ואת מצוות השמיטה ניתן לקיים אך ורק בארץ. גם במהלך העת החדשה היהודים המעטים שחיו בארץ ברובם לא עסקו בחקלאות. בשלהי המאה התשע־עשרה, לקראת שנת השמיטה ה'תרמ"ב (1882), היו בארץ שתי מושבות בלבד: גיא אוני (ראש פינה) ופתח תקווה. שתי המושבות נעזבו עוד בטרם החלה שנת השמיטה, בשל מחלות קשות שפקדו את מייסדיהן. במהלך השנים תרמ"ג - תרמ"ח (1883–1888) חודשה ההתיישבות בפתח תקווה ובראש פינה והוקמו מושבות נוספות: ראשון לציון, זכרון יעקב, נס ציונה, יסוד המעלה, גדרה ומזכרת בתיה.
כשהתקרבה שנת השמיטה תרמ"ט, עלתה השאלה כיצד לנהוג בשנת השמיטה, בהתחשב בכך שכל המושבות התבססו על עבודה חקלאית וכרעו תחת קשיים כלכליים. השבתת העבודה במשך שנה שלמה טומנת בחובה סכנה להמשך קיומן של המושבות שהיו בראשית צעדיהן. פקידי הברון רוטשילד וראשי חובבי ציון פנו עוד בראשית שנת תרמ"ח לגדולי התורה בבקשה להתיר את עבודת האדמה בשנת השמיטה תרמ"ט. המניע לבקשתם זו היה, שמושבות החדשות היו בראשית צעדיהן והשבתת העבודה במשך שנה שלמה עלולה, חלילה, לגרום לקטיעת התפתחותם בעודן באבן ולסתימת הגולל על רעיון חידוש היישוב היהודי בארץ ישראל. לאחר ליבון הלכתי ועיון רב חתמו בחודש שבט תרמ"ח הרבנים הגאונים: הרב שמואל מוהליבר מביאליסטוק, הרב ישראל יהושע טרוניק מקוטנא והרב שמואל זנוויל קלפפיש מורשה, זצ"ל על היתר למכירת הקרקע לזמן מוגבל לנוכרים בכפוף למספר תנאים, וזאת כהוראת שעה, כדי להפקיע את פירות הארץ מקדושתם ולאפשר ביצוע עבודות מסוימות בשדה על ידי נוכרי ובחלקן אם על ידי ישראל. להיתר זה הצטרף גם רבן של כל בני הגולה, הגאון ר' יצחק אלחנן ספקטור זצ"ל מקובנה, בנימוק ש"אם לא נבקש עצה והיתר יכול להיות, כי תושם הארץ חס וחלילה, ויהיה חורבן לקולוניות חלילה וזה נוגע להצלת מאות נפשות". הרב יצחק אלחנן ספקטור התנה את הסכמתו במספר תנאים נוספים מעבר לתנאים שנקבעו בהיתר שלושת הרבנים.
בין המצדדים בהיתר היו גם הרבנים הגאונים: הרב חיים אלעזר וואקס מקאליש, הרב מרדכי אליאשברג מבויסק, הרב יוסף ענגל מגדולי הונגריה ועוד.
רבני ירושלים האשכנזים, ובראשם הרב יהושע לייב דיסקין והרב שמואל סלנט, התנגדו להיתר וקבעו כי אין להתחמק משמירת השמיטה, ואדרבא יש לשמוח על ההזדמנות לשמור מצווה חשובה זו שבמשך מאות בשנים לא הייתה אפשרות לקיימה. גם הרב מרדכי גימפל יפה, רבה של רוז'ינוי, מראשי חובבי ציון, שעלה לארץ ערב שנת השמיטה תרמ"ט, התנגד נחרצות להיתר באמרו שלא ייתכן שבשמיטה הראשונה שבאפשרות עם ישראל לקיים מצווה זו, נפספס אותה. בפסק רבני ירושלים צידדו גם הרבנים: רבי יהודה אריה ליב אלתר בעל ה"שפת אמת", הנצי"ב מוולוז'ין, הרב יוסף דב סולובייצ'יק מבריסק 'בית הלוי', הרב דוד פרידמן מקרלין, הרב יוסף זכריה שטרן משאוויל ועוד.
יצוין כי רבני העדה הספרדית - הרב יעקב שאול אלישר והרב רפאל מאיר פאניז'יל תמכו בהיתר המכירה.
רוב המושבות פעלו בהתאם להיתר המכירה ועבדו את האדמה. אולם חלק מחקלאי פתח תקווה (שהיו נאמנים לרבני ירושלים) וכל חקלאי מזכרת בתיה (שהיו נאמנים לרב מרדכי גימפל יפה ולרבני ירושלים) שמרו את מצוות השמיטה מבלי להסתמך על היתר המכירה. הדבר הביא לסכסוך חריף ביניהם לבין פקידי הברון רוטשילד, ולקרע עמוק בין הברון רוטשילד לרב שמואל מוהליבר. הוויכוח הגדול סביב נושא השמיטה שהיה בשנת תרמ"ט ידוע בשם "פולמוס השמיטה".
בשתי השמיטות הבאות, הפולמוס שכך ורבני ירושלים, הרב דיסקין והרב שמואל סלנט הביעו תמיכה בעל פה בהיתר מכירת העצים על מנת לקוץ על מנת להתיר עבודות שאסורות מדרבנן, פתרון שהוצע על ידי הרב נפתלי הרץ הלוי וסודר על ידו ובהמשך על ידי חתנו הרב יוסף צבי הלוי. היתר זה הוסכם על ידי הרב דיסקין רק כהוראת שעה, ואף הרב נפתלי הירץ הסתייג מהיתר זה באמרו שנראה כהערמה, והוא הוסיף תיקונים לנוסח ההיתר. בשמיטה שלאחריה, בשנת תר"ע, הופסק גם היתר זה על ידי מתנגדי ההיתר ובראשים הרידב"ז.
בימי הרב קוק והחזון אי"ש.
כשעלה הראי"ה קוק לארץ, סמך גם הרב קוק ידיו על ההיתר, בגלל המצוקה הגדולה של היישוב החדש אשר פרנסתו הייתה תלויה בחקלאות. מולו התייצב הרידב"ז, רבה של צפת, אשר שלל את ההיתר. בעקבות כיבוש הארץ בידי בריטניה, הקים הרב קוק את הרבנות הראשית לישראל, ומאז ההיתר מיושם באמצעותה.
אך קיבוצי פועלי אגודת ישראל, בהתאם לפסיקותיו של החזון איש שאף הוא התנגד להיתר, מיישמים פתרון חלופי של אוצר בית דין תוך הסתמכות על פסיקותיו המקילות יותר של החזון איש לגבי הלכות שמיטה. נוהג זה נמשך מאז בכל שנות השמיטה עד היום, על ידי הרבנות הראשית לישראל.
לאחר הקמת המדינה.
כיום רוב היישובים החקלאיים בארץ ישראל משתמשים בהיתר המכירה, אך רוב החרדים אינם סומכים על ההיתר ומעדיפים לקנות בשנת השמיטה תוצרת חקלאית מערבים או מחו"ל. חלק מהיישובים החקלאיים הדתיים אימצו את "אוצר בית דין" כפתרון.