כדי להגשים שאיפה זו, אדמו"רי רוז'ין, בתקופת ההתעוררות הציונית ואחריה, קראו ברובם לעלייה לארץ ולהשתתפות במפעל הציוני, וחלקם תמכו בתנועת 'המזרחי', כגון: רבי יעקב מהוסיאטין ורבי שלמה חיים מסדיגורה. כמה מהם הקימו תנועה שחרתה על דגלה תורה ולאומיות גם יחד, ושקראה ליהודים החרדים לעזוב את הגלות ולעלות לארץ. כל זאת מתוך הבנה של גודל השעה ביחס לאפשרות הריאלית שיש לעם ישראל לצאת מהגלות, ומתוך היענות לקריאותיו-דפיקותיו של הקב"ה שקורא לעמו להשתתף במהלך הגאולה. בנוסף הודגש התפקיד המכריע שיש לציבור ששומר תורה ומצוות ביצירת הצביון הרוחני של המדינה היהודית העתידה לקום בארץ ישראל, ובאחריות שלו להגשמת העניין על ידי עלייה לארץ ולקיחת חלק במוסדות הציוניים. הודגשה גם האחריות שתהיה לציבור זה על הפנים הרוחניות של ההתיישבות בארץ ישראל באם לא ייקח חלק מעשי בעלייה ובבניין.
יום לאחר ההכרזה על הקמת המדינה דרש בעל 'אהלי יעקב' בתל אביב:
"צריך לזכור, כי הקמת המדינה היהודית, אף כי אין ערוך לחשיבותה, עדיין אינה הגאולה המקווה שהובטחה לנו. הגאולה האמיתית קשורה בביאת המשיח (היינו גאולה רוחנית נוסף על הגאולה הפיזית)... ועוד צריך לזכור בשעת הקמת המדינה את תנאי הקיום של המדינה: א. שלום ואחדות... ב. קדושה וטהרה... ארץ ישראל היא בבחינת פלטרין (ארמון) של מלך והיא צריכה להיות נקיה מכל שמץ חלאה... מאזני צדק, אבני צדק, איפת צדק והין צדק יהיה לכם...".
[פר' אמור שנת תש"ח]
לאחר הקמת המדינה, שאותה ראו כ'אתחלתא דגאולה' (ראה 'אהלי יעקב' עמ' קטז בשם חותנו), אדמו"רי רוז'ין, שרובם התגוררו בתל אביב, ציינו את שמחתם על הקמתה בכך שאמרו הלל שלם והשתתפו בצעדת העצמאות כשהם חובשים לראשם שטריימלים (שנהוג לחבוש בשבתות ומועדים).
החצרות כיום.
החסידויות מבית רוז'ין הפעילות כיום הן:
כמו כן, לחסידות צ'ורטקוב שני צאצאים, רבי ישראל פרידמן ואחיו רבי דב בר פרידמן המכהנים כראשי קהילות במנצ'סטר ובאנטוורפן, וצאצא, רבי חיים מיכאל ביברפלד אשר מכהן כראש קהילה בלונדון. לחסידות גם בתי כנסת בשכונת מאה שערים בירושלים ובצפת.
לחסידות דרוהוביץ' בית כנסת פעיל בשכונת גאולה בירושלים, בראשות הרב אביעזר שפירא.
לחסידות שטפנשט הייתה עדנה משנות ה-90 של המאה ה-20, כשעסקן צעיר בשם אברהם יעקב סלומון החל להקים את זכרה ולערוך הילולות על קברו של רבי אברהם מתתיהו פרידמן וכן לבנות מרכזים תורניים על שם החסידות בבני ברק ובאלעד.
לוסיאנה לופליטו
בית קנר
"בית קנר" הוא בית משפחת יעקב ובתיה קנר, מוותיקי העיר ראשון לציון.
היסטוריה.
הבית, נבנה בשנת 1890 על ידי יעקב קנר, נפח שהיגר לארץ ישראל מרומניה. לאחר מותו של קנר, הועבר הבית לרשות הציבור ושימש בין השנים 1940 ועד 1985 כבית מגן דוד אדום. בימי מלחמת השיחרור שימש הבית כמרכז של ארגון "ההגנה", מרכז הדרכה רפואי ובמרתפו פעל בית חולים וחדר ניתוח. בשנות ה-90 של המאה ה-20 שימש הבית גם כגלריה מסחרית אותה הפעילה עמליה ארבל, שניהלה במקביל גם גלריה נוספת בתל אביב-יפו. בשנים 2007–2015 פעלה במקום גלריה עירונית לאמנות. בשנת 2016 עבר הבית לשמש כחממה עירונית לחברות הזנק.
נמר אפריקאי
נמר אפריקאי (שם מדעי: Panthera pardus pardus) הוא תת-המין הנפוץ ביותר של הנמר. הוא בין בעלי החיים הפופולריים בציד באפריקה ובין חמשת הגדולים.
תיאור פיזי.
גודלו ומשקלו של הנמר האפריקאי הזכר רב יותר מאלו של הנקבה, אורך גופו בממוצע שני מטרים ומשקל גופו כ-90 ק"ג . צבעו אינו אחיד ומשתנה על פי מקום המגורים והמאורות בהם הוא חי. קשת צבעי פרוותו נעה מגוון חום אדמומי ועד לצהוב כהה. הנמרים האפריקאיים מכוסים אף בנקודות שחורות, שהפכו לסימן ההיכר שלהם.
תזונה.
תזונתו של הנמר האפריקאי מגוונת וכוללת מינים שונים של חרקים, מכרסמים, זוחלים ואף יונקים גדולים. ככלל מיני הנמרים, גם הוא חיה לילית, והוא צד את טרפו בחשכה, על אף שהוא מסוגל להסתגל גם לאור בשעות הצורך. כמו הנמר ההודי, הוא צד גם כאשר אינו רעב.
הנמר האפריקאי צד בחשאיות, הוא מהיר וזריז, ומסוגל לקפוץ למרחק של 6 מטרים ולגובה של 3 מטרים. לרוב הוא הורג את טרפו בכך שהוא תופס את גרונו של הטרף ונושך אותו בעזרת שיניו החדות. הוא כמעט שאינו נזקק לשתייה, כיוון שאת מרבית נוזליו הוא מקבל מהטרף אותו הוא צד.
תפוצה.
תפוצתו העיקרית של הנמר האפריקאי היא באפריקה שמדרום לסהרה, לרוב בסוואנות וערבות, אולם הוא מצוי גם באזורים הרריים. אזורי מחיה נוספים הם המדבריות ויערות הגשם הטרופיים, באגן הקונגו. הנמר האפריקאי גמיש ביותר ומסוגל להסתגל במהירות לסביבות מחיה חדשות. לעיתים קרובות הוא אף מטפס על עצים לשם מנוחה ואכילה.
יהדות צחקאיה
מערכת פיזיקלית
במדעי הטבע, ובפרט בפיזיקה ובכימיה, מערכת היא חלק משינוי פיזיקלי המשמש נושא למחקר או דיון. שאר היקום, מחוץ למערכת, מכונה הסביבה, או סביבת המערכת. מערכת פיזיקלית עשויה, אך לא חייבת, להיות מוגדרת על ידי גבולותיה והגדלים המתארים אותה (כגון הטמפרטורה, הלחץ וההרכב). מערכת פיזיקלית מוגדרת באופן שרירותי, על ידי החוקר\ת או מציג\ת הבעיה. אפיון זה של המערכת הוא מקור השימושיות שלה וחשיבותה, מאחר שהוא מאפשר הצגת בעיה אחת באופנים שונים, שחלקם עשויים להיות שימושיים מאחרים, על ידי הגדרת מערכות שונות. אם המערכת מתוארת היטב על ידי משתנים תרמודינמיים (כגון הגדלים לעיל ופונקציות מצב) היא עשויה להיות נושא לדיון או מחקר תרמודינמי, ואף מכונה לעיתים 'מערכת תרמודינמית'. לרעיון המערכת הפיזיקלית יש גם שימושים בהנדסה.
מקובל לסווג את המערכות הפיזיקליות לשלוש, לפי גבולותיהן:
עומד על כתפי ענק
סגוויי
גיזלה בוק
גיזלה בוק (בגרמנית Gisela Bock; נולדה ב-8 בפברואר 1942) היא היסטוריונית גרמנית פמיניסטית.
ביוגרפיה.
גיזלה בוק נולדה בקארלסרוהה שבגרמניה. אביה היה כימאי. היא לימדה באוניברסיטה החופשית בברלין (1983-1971), במכון האוניברסיטאי האירופאי (1989-1985) בפירנצה, איטליה ובאוניברסיטת בלפילד. כיום היא מכהנת כפרופסור באוניברסיטה החופשית של ברלין.
בשנות השבעים הייתה בוק ממנהיגות תנועת הנשים שדרשו שנשים יתוגמלו כספית עבור עבודתן כעקרות בית. בוק נחשבת לאחת מחלוצות העיסוק ההיסטוריוגרפי בנשים ובמגדר.
מחקריה.
עבודתה הידועה ביותר של בוק הוא ספרה מ-1986, "עיקור כפוי בנאציזם" (Zwangssterilisation im Nationalsozialismus), מחקר שהקיף כ-400,000 מקרים של עיקורים כפויים שבוצעו בגרמניה הנאצית בשנים 1934–1945. בוק ערכה מחקר מעמיק על ההיסטוריה של העיקור בגרמניה הנאצית. לטענתה אפליה מינית וגזענות בנאציזם היו קשורים באופן כה הדוק עד שלא ניתן להבדיל ביניהם. בוק גם טענה שמדיניות העיקור הנאצית לא היוותה מבוא למדיניות רצח העם של השלטון הנאצי אלא היוותה חלק אינטגרלי ממדיניות האכלוס של השלטון. לבסוף, מחזיקה בוק בדעה שלא מדיניות הילודה המבוקרת עמדה בראש מעייניהם של קובעי מדיניות הנאצית כלפי נשים, כי אם המדיניות המתנגדת לרבייה. לדעתה מדיניות השלטונות שלפיה יש לעקר נשים או לחייבן לעבור הפלה, אם הן אינן מביאות ילדים "ראויים לגזע", הביאה לידי כך שהשלטון ניצל את כל הנשים.
הטענה האחרונה שהתווספה לטענתה של בוק שנשים שעוקרו סבלו יותר מגברים שעוקרו וכי הכאב שנגרם לאותן נשים שעוקרו היה בעל השלכה על כלל אוכלוסיית הנשים בגרמניה הנאצית, היא שנויה במחלוקת. היסטוריונים רבים כמו קלודיה קונץ, טענו שהמדיניות הנאצית הייתה בעד רבייה, לא פחות מאשר בעד הגבלתה, ולפיכך, אין זה סביר כי מדיניות העיקור השפיעה על כלל הנשים בתקופת הרייך השלישי.
וייקוסלאב לובוריץ'
וייקוסלאב מאקס לובוריץ' (בקרואטית: Vjekoslav Luburić; 21 באפריל 1913 – 20 באפריל 1969) היה חבר בכיר בתנועה הלאומנית "אוסטאשה", ששלטה ב"מדינת קרואטיה העצמאית". הוא היה מפקד מחלקה 3 בשירות הביטחון העממי של האוסטאשה, "ההגנה האוסטאשית", שהייתה ממונה על משמר ואיוש מחנות ריכוז.
בראשית חייו.
מקס לובוריץ' נולד בקרואטיה למשפחה קתולית. העדים והדיווחים השונים הרבו לציין את הפיזיונומיה הבולטת שלו: הוא היה נמוך-קומה, ערמומי מאוד, והיה לפושע פשוט עוד בטרם המלחמה. הוא נידון לא אחת על מעילות ונסיעה במהירות מופרזת, ושהה ארבעה חודשים בביצוע עבודות דחק. בנעוריו הצטרף לארגון האוסטאשה, גלה עם פאבליץ' לאיטליה והונגריה, והתאמן במחנות שם, ושם אף ניתן לו הכינוי "מאקס" (בנצחו על הקרב על הנהר דרינה [דראבה] נקרא גם "גנרל דרינאנין"). לימים היה לבכיר בתנועה. הוא היה אחראי על מחנות הריכוז, ובייחוד על יאסנובאץ, שאת רעיון בנייתו הגה עוד בגלותו, זמן רב לפני דצמבר 1941.
מפקד ההגנה האוסטאשית.
סמכויותיו של מקס כלפי מעלה, כלומר כלפי הממשלה האוסטאשית, היו נרחבות. מפקדו הישיר היה אאוגן קווטרניק, ומעליו: אנטה פאבליץ', מנהיג התנועה. לאחר גירושו של קווטרניק ב-1943, היה לובוריץ' מדווח לפאבליץ' עצמו ולא לאיש זולתו.
כלפי מטה, היה לובוריץ' מעורה עד מאוד במעשי-זוועה שחלו במחנות-הריכוז שלו: הוא תכנן, ארגן ופיקח על גירושים, על חיסולים ועל כל דבר שהתרחש במחנות אלו. היו מקרים שבהם אף השתתף אישית במעשים הללו ורצח אסירים במו-ידיו. שומר אוסטאשי אחד הודה כי לא רצה לרצוח אסירים, ולובוריץ', שהגיע למחנה מטייאנה בפאג, שם שירת, הכריחו לרצוח עוללים, וכשהוא סירב לכך, לקח לובוריץ' תינוק ושיסף את גרונו. הסוהר התעלף, ולובוריץ' הורה להניח תינוק אחר תחת רגליו, כך שהתינוק נמעך כאשר הסוהר קם.