הטורפים של הפדמלון בטבע כוללים את הדינגו, נמיית כיס נמרית, פיתון השיחים וכן כלבי בית פראיים. הפדמלון יזהיר בעזרת בטישה ברגליו כל פדמלון וינתר הרחק, בדרך כלל לעבר שיחים בהם יהיה קשה למצוא אותו. סכנה גדולה יותר עבור הפדמלון הוא שרפות יער גדולות.
תת-מינים:
למין זה ישנם 4 תת-מינים:
שוד העוגיות הגדול
שוד העוגיות הגדול (באנגלית: The Cookie Thief) הוא סרט טלוויזיוני אמריקאי לכל המשפחה מסוגת קומדיה ופנטזיה מוזיקלית, המבוסס על הסדרה "רחוב סומסום". הסרט בוים על ידי ג'ואי מזרינו, סקוט פרסטון, ליסה סימון, מאט ווגל, נדין זילסטרה וקלייטון בן, ונכתב על ידי ג'ואי מזרינו ובלינדה וורד. הסרט מספר על אלמו שמנסה להוכיח את חפותו של עוגיפלצת מהאשמה מגנבת ציורי העוגיות מהמוזיאון.
הסרט שודר לראשונה בארצות הברית בערוץ PBS Kids ב-16 בפברואר 2015. בישראל הסרט שודר לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ הופ! בשנת 2016. אורך הסרט הוא כ-55 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית (הסרט דובב לשפות נוספות, ביניהן עברית).
בסרט מככבת השחקנית רחל דראטץ בתפקיד שומרת המוזיאון, בגרסה העברית דיבבה אותה המדבבת שרון שחל.
תקציר העלילה.
ברחוב סומסום בנו מוזיאון חדש, מוזיאון לאמנות העוגיות. ריס, אלמו ועוגיפלצת מבקרים במוזיאון, כשלפתע מתחילים להיעלם ציורי עוגיות מהקירות. מפני שעוגיפלצת עשה בעיות במוזיאון, שומרת המוזיאון החליטה שהוא אשם. אלמו מחליט לחקור את התעלומה בעזרת חבריו, ויחד הם יוצאים לטהר את שמו של עוגיפלצת.
בסרט יש פרודיות לציורי אומנות, ביניהם "מונה ליזה" של הצייר לאונרדו דה וינצ'י, "אוכלי תפוחי האדמה" של הצייר וינסנט ואן גוך, ו"הצעקה" של הצייר אדוורד מונק.
הדמויות, השחקנים, מפעילי הבובות והמדבבים.
במאי הדיבוב של הסרט בעברית היה דן שצברג ומפיקת הדיבוב הייתה יעל אללוף.
הפקה.
סרט זה היה אחד מעבודותיה האחרונות של הבובנאית פראן בריל, לפני שפרשה מעבודתה כבובנאית. החל משנת 2016, סטפני דאברוזו החליפה אותה בתור פזית, וג'ניפר בארנהארט כזואי.
ביקורת.
הסרט קיבל מהאתר "The A.V. Club" את הדירוג "C". האתר מבקר את העלילה של הסרט כדלילה אך מיוחדת.
קויוט ביוטס
אזור קויוט ביוטס (באנגלית: Coyote Buttes) הוא אזור בו נגלית אבן חול נאוואחו מתקופת היורה בצורה של שיכוב צולב בשל שחיקה רוחית. האזור הוא חלק מקניון פאריה, ונהר הפאריה זורם בסמוך אליו.
האזור מנוהל על ידי לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית, ונמצא בין יוטה ואריזונה, מדרום לכביש 89, בין הערים קנאב ופייג'. האזור מחולק לשניים: צפון קויוט ביוטס ודרום קויוט ביוטס.
גאולוגיה.
צבעם של אבני החול נאוואחו משתנה ברחבי הקויוט ביוטס בשל ריכוז תחמוצת ברזל שגורם לשינוי בפיגמנטים.
האזור כולל גם אזורים גדולים ובהם סחיפה משמעותית ורחבה של סלעי משקע בצורה גלית, בדומה לצורת המבנה של דיונות.
מסלול הדינוזאור.
מסלול הדינוזאור הוא אזור המתפרס על פני כשלושה קילומטרים רבועים הממוקם בקויוט ביוטס. בשטח המסלול נמצאים כ-1,000 עקבות רגליים של דינוזאורים. תארוך העקבות הוא מלפני כ-190 מיליון שנים. העקבות שייכים לדינוזאורים דמויי זאורופודים ולעוד שלושה סוגי דינוזאורים נוספים.
סיטי לז - 12
סיטי לז - 12 (באוקראינית: СітіЛАЗ-12, באנגלית: CityLAZ-12, קרוי גם: ЛАЗ А183) הוא אוטובוס מתוצרת יצרנית האוטובוסים האוקראינית LAZ (שם רשמי: Lwiwśkyj Awtobusnyj Zawod, שם רשמי באוקראינית: Львівський Автобусний Завод (ЛАЗ)) אשר מיוצר משנת 2004 ועד היום.
מנפרד בורגסמילר
סיטי לז - 20
סיטי לז - 20 (באוקראינית: СітіЛАЗ-20, באנגלית: CityLAZ-20) הוא אוטובוס ארוך (אוטובוס מפרקי או אוטובוס אקורדיון) מתוצרת יצרנית האוטובוסים האוקראינית LAZ (שם רשמי: Lwiwśkyj Awtobusnyj Zawod, שם רשמי באוקראינית: Львівський Автобусний Завод (ЛАЗ)) אשר מיוצר משנת 2007 ועד היום.
המצב המוזר
סטרה S 140 ES
סטרה S 140 ES (בגרמנית: Setra S 140 ES) הוא אוטובוס מתוצרת יצרנית כלי הרכב הגרמנית Kässbohrer Fahrzeugwerke (שם רשמי: Karl Kässbohrer Fahrzeugwerke GmbH) אשר יוצר בין השנים 1974–1984 בגרמניה.
אוטאץ'
אוטאץ' (ברומנית: Otaci; לשעבר אטאקי, ברוסית: Атаки או Отачь, במולדובנית Ataki, ביידיש נכתב אטיק ונהגה אוֹטק) היא עיר על הגדה הדרומית-מערבית של נהר הדניסטר, המהווה את הגבול הצפון-מזרחי של מולדובה. בצדו השני של הדניסטר שוכנת העיר האוקראינית מוהיליב-פודילסקי. הערים מחוברות בגשר מעל הנהר. העיר נמצאת במחוז אוקניצה (Ocniţa). בדומה ליישובים אחרים באזור בסרביה, החליפה אוטאץ' מספר רב של ידיים במרוצת המאה העשרים. אופייה היהודי אבד כתוצאה משואת יהודי רומניה.
היסטוריה.
עדות ראשונה לקיומו של היישוב קיימת מהמאה ה-15. היישוב היה חלק מבסרביה ונמסר על ידי האימפריה העות'מאנית לאימפריה הרוסית במסגרת הסכם בוקרשט, בעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית בתחילת המאה ה-19, אם כי האזור היה שייך לנסיכות מולדובה (מדינת חסות של העות'מאנים). העיירה שגשגה במרוצת המאה ה-19 בזכות מיקומה כנקודת מעבר לאוקראינה וממנה. מ-1873 עד 1917 הייתה אטאקי חלק ממחוז סורוקה באימפריה הרוסית. בתקופה זו הייתה אטאקי שטעטל עני שרוב תושביו יהודים. פתיחת קו הרכבת לנובוסליצה בשנת 1893 פגעה אנושות במגזר העסקי של אטאקי, בעוד שגירוש היהודים מן הכפרים הסובבים אותה הביא לגידול חד באוכלוסייה היהודית בעיירה המרוששת. בעלי האמצעים מבין תושבי העיירה היגרו לארצות הברית. ברעב ההמוני של שנת 1900 הושיט ועד ההצלה היהודי של סנט פטרבורג סיוע ל-109 משפחות מאטאקי, אך משפחות רבות יותר נותרו בחוסר כל. בראשית המאה העשרים מנתה אוכלוסיית העיירה כאלף משפחות, בהן 832 משפחות יהודיות.
בין השנים 1917–1918 הייתה אטאקי חלק מהרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית. באפריל 1918, בשלבים האחרונים של מלחמת העולם הראשונה, סופחה אטאקי לרומניה. בשנת 1940 צעד הצבא האדום לתוך בסרביה וסיפח אותה לברית המועצות, לאחר שנתן לצבא הרומני שהות של 24 שעות לסגת מהאזור, בהתאם להסכם ריבנטרופ-מולוטוב. בשנת 1941 נכבש האזור על ידי הוורמאכט במסגרת מבצע ברברוסה והוחזר לידי הרומנים בעלי-בריתם. בשנת 1944 כבש הצבא האדום את האזור שנית.
משנת 1991, עם עצמאות מולדובה, השתייכה אוטאץ' אל המדינה החדשה, ובשנת 1994 הוענק לאוטאץ' מעמד עיר ("oraş").
הקהילה היהודית.
מתאר העיירה.
אטאקי נמתחה על גדת הדנייסטר ונתחמה מדרום-מזרח בהר. הרחוב המרכזי בעיירה, שנקרא המיידון (ביידיש: דער מאידאן), הוליך אל תחנת הרכבת של אטאקי. לאורך המיידון הוקמו מבני הציבור המרכזיים של העיירה - בית העירייה, הדואר, הבנק, הכנסייה, תחנת המשטרה ומשמר הגבול ולצידם בית הספר הממלכתי לבנות, הספרייה העברית וגן הילדים העברי. מאחורי הכנסייה השתרע בית העלמין הנוצרי ומאחוריו כרמים. בקצה העיירה, על גדת הדנייסטר מעברם הצפוני של פסי הרכבת, נמתח רחוב המאהלה (די מאלה) שהוליך לבית החרושת לשמן של משפחת חלפין ולבית הקברות בוולשינץ. רוב יהודי אטאקי התרכזו בלב העיירה ואילו הגויים גרו בשוליה - על ההר וברחוב המאהלה.
במקביל למיידון, לכיוון הדנייסטר, נמתח רחוב השוק ובהמשך לו רחוב בתי הכנסיות (שול גאס), בהם התקיים השוק בימי חמישי.
תעשייה ומסחר.
העיירה שירתה את תושבי הכפרים הסמוכים לה, בעיקר חקלאים לא יהודים. השוק התקיים בימי חמישי ברחוב השוק וברחוב בתי הכנסיות (שול גאס) הסמוכה לו. מחוץ לעיירה היה יריד לבהמות עבודה ומאכל - סוסים, חזירים ופרות - ואילו עופות נמכרו בתוך העיירה. האיכרים היו מוכרים את תוצרתם בשוק ומכלים את כספם בבתי המרזח ואצל בעלי המלאכה היהודיים. בקרבת כיכר השוק שכנו בתי המלאכה של בוני העגלות, שהיו מקציעים את חלקי העגלה ברחוב בעזרת סכינים בעלות שתי ידיות.
בעיירה פעלו בתי חרושת לשמן, בית חרושת לעורות וטחנת קמח. כמו כן פעלו בה שני בנקים:
חינוך ותרבות.
באטאקי פעלו שלושה בתי ספר ממלכתיים: בית ספר מעורב, בית ספר לבנים ובית ספר לבנות. הלימודים בבתי הספר הללו התנהלו בימים ב'-שבת, לפי תוכנית הלימודים הרומנית. כמו כן הוקמה בעיר שלוחה של רשת החינוך תרבות, שכללה גן ילדים עברי, בית ספר עברי וספרייה עברית. בבניין זה, הסמוך לנהר הדנייסטר ומשקיף על העיר מוגילוב-פודולסק שמעברו השני, התקיימה בשעות אחר הצהריים פעילות של תנועות הנוער. הבניין נשק לתחנת המשטרה ומשמר הגבול הרומני, ותלמידיו היו מבריחים לפליטים היהודיים שנתפסו ונעצרו בה מזון כשר וספרים.
משפחות אדוקות יותר שלחו את ילדיהן לתלמוד תורה על רחוב קיזנער. מלבדו פעלו לפחות חמישה חיידרים - תלמודי תורה פרטיים לילדים רכים בשנים.
במחצית הראשונה של המאה העשרים קמו באטאקי שלוחות של מספר תנועות נוער ציוניות וסוציאליסטיות:
מחסן הקרשים שבמרכז העיירה, על הגדה המערבית של שפך פלג הריצ'קה אל הדנייסטר, שימש כאולם הצגות. באולם הועלו הצגות חובבים ("לוביטיליס") מקרב תושבי העיירה וכן הופעות מזדמנות של להקות שהגיעו מחוץ לעיר. בחנוכה ובפורים קיימו נשפי ריקודים בבית התרבות, אליהן הזמינו תזמורת מן העיירה ידינץ.
הקדש הקהילה, בתי כנסיות ובתי מדרש.
בתקופת רוסיה הצארית הונהג מס ("טאקסע") לצורכי מוסדות הקהילה. המס נגבה מכל המביאים עוף לשחיטה ושימש לתשלום משכורות ארבעת השוחטים, לתמיכה בעניים, למימון תלמוד תורה ולמפעלי צדקה שונים.
ההקדש שימש מקום לינה לעניים במהלך ימות השנה, וכמאפיית מצות לקראת הפסח.
שבעה בתי כנסיות ושישה בתי מדרש (קלוֹיזים) נמנו באטאקי:
תקשורת עם מוגילב-פודולסק.