המחקר על אודות הציורים התחדש לאחר מלחמת העולם השנייה; בשנות החמישים של המאה ה-20 המשיך הרקלי ברטוג (Hercli Bertogg), מנהל המוזיאון של העיר כור בשווייץ את המחקר של הפטרוגליפים כשהוא הסתייע בוולטר לאנג, המגלה המקורי של הציורים, ואמנואלה זיס (Emanuele Süss). זיס צייר מפה של תפוצת של הסלעים עם חריטות באזור נקוואנה. מפה זו ייצגה את הסקר הראשון של אתר ספציפי של אמנות הסלע בוואל קמוניקה. המפה כללה 100 סלעים, ומאז נתגלו רק שישה סלעים חדשים מאותו האזור. החשוב בין החוקרים מתקופה זו היה הארכאולוג היהודי עמנואל ענתי. ענתי, יליד פירנצה וניצול שואה, שלמד ארכאולוגיה באוניברסיטה העברית והתפרסם גם בשל מחקריו על הר כרכום, הגיע לעמק ב-1956, והחל במיזם המכונה "משימת ענתי". ענתי היה אז עדיין סטודנט בסורבון בפריז, שביצע מחקר של אמנות הסלע במערב אירופה מטעם CNRS, מרכז המחקר המדעי הלאומי של צרפת. בשנה שלאחר מכן הגיע ענתי עם קבוצת סטודנטים ומתנדבים. סרט תיעודי נעשה על גילוי אתר נקוואנה, ועל החפירות המתמשכות למציאת סלעים שעליהם נחרטו פטרוגליפים. בשנת 1957 החלה המדידה השיטתית הראשונה יחד עם חיפושים נרחבים של שטחי סלע. העבודות כללו שטיפה וניקיון של כ-600 סלעים, צביעה של משטחי הסלעים בתמיסת גואש מדוללת והעברת כל ציור לנייר משובץ. בנוסף צולם כל ציור, מיקומו נרשם במדויק והוא קוטלג לפי נושאו – "דמויות אנוש", "חיות", "מבנים", "מחרשות", "נולים", "כלים וכלי נשק" וכו'. ב-1960 העלה ענתי על הכתב את רשמיו מהציורים שבעמק בספר "התרבות של ואל קמוניקה" (במקור בצרפתית - La civilization du Val Camonica), שתורגם לאנגלית והורחב ב-1960 כ-Camonica Valley, ויצא לאור באיטלקית ב-1964 כ-Civiltà preistorica della Valcamonica. בשנת 1964 הקים ענתי בקאפו די פונטה שבמרכז העמק, שסביבה יש ריכוז גדול של ציורי סלע, את "מרכז קאמונו ללימודי הפרהיסטוריה" (Centro Camuno di Studi Preistorici) – מוסד לימודי ייחודי המתמחה באמנות פרהיסטורית, שענתי משמש כמנהלו הפעיל. קיטלוג, תעתוק וסיווג הדמויות מאלפי משטחי הסלע הוא מיזם גדול ומתמשך המתבצע עד היום.
ב-1955 הגשים המפקח על הארכאולוגיה בלומברדיה (Soprintendenza Archeologica della Lombardia) חלום ישן של לאנג וחוקרים נוספים כדוגמת בונאפיני, והקים בנקוואנה (Naquane), בצמוד לקאפו די פונטה, את "הפארק הלאומי של הסלעים המגולפים של נקוואנה" ("Parco nazionale delle incisioni rupestri di Naquane"), והחלה עבודת שימור הסלעים והפטרוגליפים שעליהם.
משנות ה-60 של המאה ה-20 התחילה תקופה של חפירות ארכאולוגיות בוואל קמוניקה שנמשכת ללא הפסקה. ענתי חפר באזור גושי הסלע שנתלגו בצ'מו ובדוס דל'ארקה (Dos dell’Arca), אתר שהתגלה ככפר מבוצר מתקופת הברונזה ומתקופת הברזל. סלעים עם פטרוגליפים כוסו בשכבות, שכללו קמינים וכלים, כגון כלי חרס, כלי צור ופריטים אחרים של תרבות חומרית. הסטרטיגרפיה הארכאולוגית תמכה בכרונולוגיה המשוערת של אמנות הסלע שהוצעה על בסיס הציורים החופפים (ראו בהמשך). חפירות נוספות נערכות ברחבי העמק תוך שיתוף פעולה בין חוקרים ממדינות שונות, ובהם יגאל שילה מישראל.
ב-1968 נערך "סימפוזיון ואלקמוניקה", התכנסות של כמאה חוקרים ומומחים לאמנות פרהיסטורית מעשרים מדינות, הראשון בסדרה ארוכה של כנסים, שריכזו בוואל קמוניקה חוקרים רבים של אורח החיים, התרבות והאמנות הפרהיסטוריים.
ב-1979 הכריז ארגון אונסק"ו על העמק כאתר מורשת עולמית, והדוגמאות שקוטלגו בו צורפו לרשימת "מורשת אמנות האבן העולמית".
מאפיינים.
מתחילת הרביעון, לפני שני מיליון שנה, היה העמק מכוסה שוב ושוב בקרח, שלעיתים הגיע לגבהים של כאלף מטרים. באותה תקופה נראו העמק וסביבתו כמו מדבר קפוא, עם פסגות הרים כהות וסלעיות הבולטות מתוך המרחבים הלבנים. הנוף היה דומה לזה שנראה בימינו בגרינלנד ובאנטארקטיקה. שברי הסלעים שנגררו בהחלקה איטית של קרחונים, שמשקלם נדחס אל המדרונות הצדדיים, ליטשו אפילו את הסלעים הקשים ביותר. באופן זה שויפו צידי העמק, עוצבו רכסים וקירות סלעיים מלוטשים ומחורצים, מה שיצר צורות מיוחדות של תוואי נוף בולטים. בני האדם שהגיעו מאוחר יותר, ונמשכו על ידי צורות כאלה שהעניקו להם השראה לחרוט את ביטויי היצירתיות הדמיונית והאמנותית שלהם. קרחוני הפליסטוקן נסוגו מהמישורים והעמקים של צפון איטליה לפני 15,000 עד 10,000 שנה (13,000-8,000 לפני הספירה). התקדמות ונסיגה קלים יותר של קרחונים התרחשו מאוחר יותר.
הציורים נחרטו בסלע על ידי תושבי העמק, המכונים "קמונים", במשך תקופה ארוכה, החל מ-8,000 לפנה"ס (התקופה האפיפלאוליתית) ועד תקופת השלטון הרומי. מסורת חריטת הפטרוגליפים לא הסתיימה בחטף. כמות קטנה של ציורי סלע זוהו כשייכים לתקופת הקיסרות הרומית, ימי הביניים וייתכן שאפילו מהתקופה המודרנית עד המאה ה-19. רוב הפטרוגליפים באמנות הסלע של ואל קמוניקה נוצרו באמצעות כלי אבן, אך כמה תחריטים נעשו באמצעות חודי מתכת בעלי צורות שונות. רוב התחריטים נעשו בטכניקת הניקור, עם זאת יש תחריטים שנעשו בסגרפיטו, אחרים נוצרו על ידי ליטוש הסלע ויש מקרים בהם נעשה שימוש בשתי טכניקות או יותר לצורך ביצוע אותה דמות. עומק החריתה משתנה בין שבריר מילימטר לכמה סנטימטרים. לכל תקופה היו הטכניקות המועדפות עליה, וניתן להשתמש בחקר הטכניקות גם לצורך זיהוי כרונולוגי של המכלול הנבדק.
אמנות הסלע בוואל קמוניקה כוללת כמה סוגים של דמויות, וטכניקת יצירתן משתנה במידה ניכרת. גרפמות מסוימות מיוצגות על ידי קו המתחקה אחר קווי המתאר שלהן, ואחרות כל המשטח שלהם נחרט, אחרות מציגות את הדמות באופן סכמתי מבלי לטרוח לגבי פרטים פנימיים. יש דמויות המתוארות בצורה מדויקת ונחרצת, אחרות פחות מוגדרות. כל זה משקף את רוחם ומצבם הנפשי של מי שעשו דמויות אלו. על אותו סלע מתקיימים לרוב מכלולים ודמויות המיוצרים בסגנונות שונים, בעוד שבאלפי מקרים תחריטים מסוימים מונחים זה על זה בסבך של דמויות קודמות או מאוחרות יותר. הדמויות בחלקן חקוקות על גבי הסלע בלא סדר או ארגון; אחרות מסודרות כך שנראה כי יש קשר ביניהן, כך כשבחלק מהמקומות הן משתלבות לתמונה מונומנטלית של זירת ציד או של פולחן. משום כך טוען פיירו אדורנו (Piero Adorno) בספרו "התקופה המזוליתית והנאוליתית" ("Mesolitico e Neolitico") שהציורים הם אידאוגרמות, שאינן מייצגות חפץ אמיתי אלא את "הרעיון" שהוא מייצג. מטרתם קשורה לפולחנים של חגיגות, הנצחות, פיוס וטקסי חניכה – תחילה במשמעות דתית, ואחר כך אפילו חילונית, שנערכו במקרים מיוחדים או באופן קבוע. תופעה אופיינית לכל הציורים המציגים דמויות אנושיות היא שמצוירים בהם גברים בלבד.
חוקר אמריקאי בשם סטיוארט האריס (Stuart Harris) טוען שהדמויות בפטרוגליפים הם בעצם כתב ציורים שאותו הוא פענח והוא מבוסס על שפה אירופאית קדומה (Old European) שהשתמרה כיום בשפה הפינית. לדבריו הטקסטים מתארים את חייהם, ומלחמותיהם של תושבי העמק, והטרגדיות של החברה שבעבר אכלסה את מרבית אירופה.
הציור המפורסם ביותר, ש-92 גרסאות שלו נמצאו בין ציורי הסלע של ואל קמוניקה, הוא סמל "הוורד הקמוני" ("Rosa camuna"). הסמל מופיע בצורת צלב שווה-צלעות או צלב קרס סימטרי או אסימטרי, תוצר של התפתחותו לאורך אלפי שנים. בשנת 1975 עוצב דגל עבור מחוז לומברדיה, שבמרכזו הוורד הקמוני בצבע לבן, על-גבי רקע ירוק המייצג את עמק הפו. הדגל נמצא בשימוש המחוז אף שלא אומץ באופן רשמי.
תיארוך ציורי הסלע.
הסלע ששימש כלוח ציור לפטרוגליפים עשוי מאבן חול צורנית קשה, דקת גרגיר, המתוארכת לתקופת הפרם, שפניה הוחלקו מאוד על ידי פעולת הקרחונים. בניגוד לציורים על גבי סלעים (כדוגמת ציורי המערות) שצוירו בצבעים העשויים מחומרים אורגניים, שאותם ניתן לתארך בעזרת שיטות כדוגמת תיארוך פחמן-14, תיארוך ציורים החרוטים על סלע הוא משימה מורכבת. עד שהגיע עמנואל ענתי ב-1957 לחקור את הציורים, ההנחה הרווחת הייתה שכל הפטרוגליפים נוצרו בתקופת הברזל. ענתי היה הראשון שזיהה כי התקופה שבה נעשו הציורים ארוכה בהרבה ממה שסברו בעבר, וכי חלק מהציורים נעשו בתקופה הנאוליתית, בתקופה הכלקוליתית, בתקופת הברונזה ואפילו בתקופה האפיפלאוליתית.
שיטות תיארוך.
ענתי וצוותו השתמשו במגוון טכניקות תיארוך:
כל מגוון השיטות אפשר לקבוע נוכחות של תקופות שונות כמעט בכל סלע שנבדק. המחקר ההשוואתי של סטרטיגרפיה של כ-2,000 סלעים תרם לקבוע מסגרת עקבית של אלמנטים שחוזרים על עצמם לאחר מכן, שיכולים לשמש כמאובנים מנחים כדי להכין כרונולוגיה כללית של אמנות הסלע בעמק.
עם השנים התפתחו שיטות תיארוך נוספות המתבססות על תהליך היווצרות הפטינה או קרום שיוצרים חזזיות או חומר אורגני אחר, אם כי אלו לא מסוגלות להחליף את שיטות התיארוך המסורתיות.
התיארוך המקובל.
ב-1976 הציע ענתי לחלק את הציורים בהתאם לסגנונם לארבע תקופות מסופררות בספרות רומיות. הצעה זו היא כיום שיטת התיארוך המקובלת, אם כי מאז נערכו בה שינויים רבים. החלוקה המקובלת כיום, של התקופות שבהם נוצרו ציורי הסלע של ואל קמוניקה, היא:
בתקופה שבאה אחר כך, תקופת השלטון הרומי על ואל קמוניקה (החל משנת 16 לספירה ועד סביבות 500 לספירה), נפסקה לחלוטין אמנות הציור בסלע. בימי הביניים שוב החלו להופיע פטרוגליפים המאופיינים על ידי סמלים נוצריים כדוגמת צלב ומפתח, בדרך כלל על גבי פטרוגליפים קיימים שבהם יש סממנים פגניים, ככל הנראה בכוונה "לטהר" את המקום.
חשיבות הציורים.
עמנואל ענתי מסכם בספרו "אמנות הסלע של וואלקמוניקה" את החשיבות של הציורים כך: