מכיוון שמרואן הקים עליו הרבה יריבים במצרים, סאדאת נאלץ להעביר אותו מתפקידו ולמנותו לתפקיד אחר – ראש "הרשות הערבית לתיעוש" – האחראי על יצור נשק במצרים. אחר כך נאלץ מרואן לוותר גם על תפקיד זה ולאחר רצח סאדאת באוקטובר 1981, הוא עזב את מצרים. בסיסו היה בלונדון ושם פיתח קריירה עסקית מסועפת ואפלה, כמתואר בספרו של בר-יוסף.
חשיפת זהותו של מרואן ומותו
זהותו של מרואן נמסרה לראשונה לעיתון ערבי על ידי ד"ר אהרון ברגמן, היסטוריון ישראלי בלונדון בסוף שנת 2002. מי שחשף לכותבים זרים וישראלים את זהותו האמיתית היה ראש אמ"ן במלחמה, אלי זעירא. זו המסקנה הברורה אליה הגיע המשנה בדימוס לנשיא בית המשפט העליון, השופט תיאודור אור, בבוררות שערך בין ראש המוסד במלחמה ומפעילו של מרואן, זמיר שהאשים את זעירא בהדלפה, לזעירא עצמו שניסה להכחיש זאת. פסיקתו של אור שוחררה לפרסום ב-7 ביוני 2007. מרואן נפל אל מותו ממרפסת ביתו המהודר בלונדון ב-27 ביוני. כפי שבר-יוסף מראה בספרו, זו לא הייתה תאונה או התאבדות אלא רצח שבוצע כנראה בפקודתו של נשיא מצרים דאז, חוסני מובארק.
שאלת הכפלתו של מרואן
גם לפני המלחמה וגם אחריה לא עמדה כלל על הפרק האפשרות שמרואן הוא סוכן כפול. המידע שהעביר נבדק פעם אחר פעם על ידי המומחים באמ"ן ובמוסד ולא התגלו כל סימנים לכך שיש בו מימד הונאתי. גם זעירא בטח במקור הזה וערב המלחמה, כאשר נודע לו כי זמיר עומד לפגוש אותו, הוא דרש להיות הראשון שיקבל את המידע שיביא. כך גם היה. נראה כי תאוריית ההכפלה נולדה אצל זעירא בשנים שלאחר המלחמה כאשר היה צריך להסביר מדוע לא העביר התרעה כפי שהתחייב לעשות. חשוב לזכור כי מרואן לא נתפש כמקור המידע שייתן התרעת מלחמה. התרעת המלחמה הייתה צריכה להגיע מ"אמצעי האיסוף המיוחדים" שאמ"ן בנה לפני המלחמה ואשר היו בשליטתו האישית של זעירא. מסיבותיו הוא החליט לא להפעילם אך נתן למקבלי ההחלטות להבין שהם פועלים ואינם מניבים חומר התרעתי. זעירא, שבזיכרונותיו ובראיונות שנתן ב-25 השנים האחרונות התעלם כליל מאחריותו האישית, בחר לבנות את תאוריית ההכפלה כדי להסיר את האשמה מעליו ולהטילה על המוסד שהפעיל את מרואן. לצורך זה, כפי שהסיק גם השופט תיאודור אור, זעירא גם הדליף ללא סמכות ורשות את שם המקור ובכך, במכוון או לא, הביא עליו את מותו. בספרו מציג בר-יוסף אחת לאחת את הטענות לפיהן מרואן היה כפול ומפריך אותן. אחת מהטענות האלה הועלתה על ידי העיתונאי רונן ברגמן בכתבה שפרסם בשנת 2005 ובה נראה הנשיא מובארק לוחץ את ידו של מרואן בטקס לציון יום השנה למלחמה במצרים. לטענתו של ברגמן, התמונה היא הוכחה ברורה לכך שמרואן היה כפול. כפי שבר-יוסף מתאר במהדורה החדשה של ספרו, בכיר עיתונאי מצרים ומי שהיה מקורבם של כל שליטיה מאז תחילת שנות החמישים, מוחמד חסנין הייכל, תיאר כיצד נכח בטקס, כיצד ראה את מובארק זועם על כך שמרואן היה שם, וכיצד נתן מובארק הוראה לסלק מיד את חתנו של נאצר מהטקס ומאדמת מצרים. בספרו של הייכל על שנות שלטונו של מובארק יש פרק שלם על מרואן ואף כי לא אמר זאת במפורש, ברור כי בכיר עיתונאי מצרים העריך כי מרואן היה אכן סוכן אמיתי של המוסד. בעקבות הוצאת הספר "המלאך" בערבית בקהיר החל במצרים דיון תקשורתי ער סביב השאלה לטובת מי פעל ולא מעט מהכותבים המצריים הרציניים קיבלו את הטענות המופיעות בספר.
סרט על בסיס הספר.
בספטמבר 2018 העלתה חברת "נטפליקס" את הסרט "המלאך" המבוסס על ספרו של בר-יוסף. חרף זאת, עלילת הסרט סוטה במידה ניכרת מתיאור פרשת הריגול הזו כפי שהיא מופיעה בספרו של בר-יוסף.
הצופה שנרדם
הצופה שנרדם - הפתעת יום הכיפורים ומקורותיה הוא ספר שכתב פרופסור אורי בר-יוסף מהמחלקה ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת חיפה. הספר יצא לאור בשנת 2001 ובו מתאר בר-יוסף בשישה שלבים את המאורעות שהביאו לפרוץ מלחמת יום הכיפורים. הוא מתייחס לאירועים שקרו מהתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים ועד ל-6 באוקטובר 1973 היום שבו פרצה מלחמת יום הכיפורים.
תוכן הספר בקצרה.
שנות הסתגלות והתשה.
ביולי 1967, תקופה קצרה לאחר מלחמת ששת הימים, החלו מדינות ערב ובעיקר מצרים בפעולות נגד ישראל. הפעולה המצרית הגדולה ביותר ב-1967 הייתה הטבעת המשחתת אח"י אילת מול חופי מצרים. ישראל הגיבה בהפגזת בתי הזיקוק המצריים בעיר סואץ, שעלו באש. אירועים אלו יהיו לראשונים מבין תקריות רבות בין ישראל למצרים אשר רובן התרחשו בין מרץ 1969 לאוגוסט 1970, וכונו בישראל מלחמת ההתשה. לפי בר-יוסף הייתה מלחמת ההתשה פועל יוצא של ההכרה המצרית באי יכולתם לכבוש מחדש את חצי האי סיני בכוח, ובהבנתם כי יצירת דה-מורליזציה בקרב הישראלים היא גישה טובה וזולה יחסית בקורבנות.
מלחמת ההתשה הלכה והחריפה ככל שנהרגו יותר חיילים ישראלים במוצבים ובדרכים לאורך תעלת סואץ. המצרים הפעילו ארטילריה יעילה ומארבי קומנדו, וכתגובה הכניסה ישראל לפעולה את חיל האוויר הישראלי. מטוסי חיל האוויר תקפו בעומק מצרים במסגרת מבצעי פריחה, מולם לא הייתה למצרים תשובה. המצרים פנו לברית המועצות, וזו הסכימה להעביר למצרים דיוויזיה של כוחות הגנה אווירית.
סוללות הנ"מ החלו לפעול כבר באביב 1970. ירי הטילים הביא לדחיקת חיל האוויר מזרחה לעבר התעלה על ידי יצירת אזורים מוכי טילים שמנעו את פעולת מטוסי החיל מערבה להם. אט אט קידמו המצרים את הסוללות למרחק בו הגנו על כל השטח ממערב לתעלה. לאחר החתימה על הסכם הפסקת האש באוגוסט 1970 קידמו המצרים את הסוללות עד לקרבת תעלת סואץ, והביאו לכך שמטוסי חיל האוויר לא היו יכולים לטוס כ-20 ק"מ ממזרח לתעלה (אזור שהיה בשליטה קרקעית ישראלית). הפרה זו של ההסכם אומנם הובאה לידיעת המעצמות, אך אלו לא עשו מספיק כדי לטפל בבעיה זו שתהיה אחת מהבעיות החמורות ביותר איתן התמודד צה"ל במלחמת יום הכיפורים.
שנות הקיפאון: אוגוסט 1970 – אוקטובר 1972.
בספטמבר 1970, כחודש לאחר סיום מלחמת ההתשה מת גמאל עבד אל נאצר נשיא מצרים. במקומו עלה לשלטון אחד מסגניו, לאו דווקא המועמד המוביל לתפקיד – אנואר סאדאת. סאדאת, כממשיכו של נאצר, דגל בחשיבות החזרת סיני אל מצרים, אך הבין כי אין למצרים יכולת צבאית לקחת אותו בחזרה מישראל. מכיוון שסאדאת נתפס כ"מנהיג החדש" וה"לא מנוסה" של מצרים, ובשל מידה מסוימת של פאן-ערביות שנותרה, היה לו צורך להוכיח את עצמו בפני העם המצרי והעולם הערבי ולהראות להם כי הוא המנהיג הנכון להם. סאדאת ניסה לגשת לבעיה הישראלית בשתי דרכים: האחת, לפעול בכיוונים דיפלומטים בתיווך המעצמות להשגת הסדר נסיגה ישראלי מסיני; והשנייה, לפעול לחיזוקה הצבאי של מצרים כדי שבבוא היום תהיה לו אופציה צבאית מול ישראל.
ישראל, שבאותה תקופה ניזונה ממידע מודיעיני ראשון במעלה ממצרים, הכירה את הפוליטיקה המצרית ואת דרכי החשיבה של צמרת המדינה. ישראל ידעה כי מצרים יודעת שאינה מוכנה למלחמה. על בסיס ידיעה זו התגבשה תאוריה, שזכתה בהמשך לכינוי המפורסם "הקונספציה", שהסבירה מהו סף המינימום אליו צריכה מצרים להגיע מבחינה צבאית כדי לצאת למלחמה.
ראשי ההנהגה בישראל קיבלו את הקונספציה כפי שהתקבעה באמ"ן. מכיוון שהקונספציה גרסה, כאמור, כי צריכים להתקיים תנאי סף מסוימים כדי שמצרים תתחיל במלחמה, התקיימו סקירות מודיעיניות שוטפות שמטרתן הייתה לבדוק האם תנאי הסף המצריים מתקרבים להתממשות.
לאורך השנתיים הללו המשיך צה"ל להצטייד בטנקים חדישים מסוג פטון ומטוסים חדישים, בעיקר A-4 סקייהוק וF-4 פנטום. עוצמתו של צה"ל גברה משמעותית מאז מלחמת ששת הימים, ומקבלי ההחלטות בישראל האמינו כי צה"ל הוא צבא חזק ולמעשה בלתי מנוצח בסביבתו במזרח התיכון.
הפער נפער: אביב – סתיו 1973.
לפי בר-יוסף, סאדאת הבין ב-1972 כי ייתכן ויצטרך לפעול בכוח על מנת להתניע תהליך מדיני. זאת, לאחר כישלון יוזמות מדיניות שונות; חלקן הועלה על ידי מצרים, חלקן על ידי ישראל וחלקן על ידי האו"ם. סאדאת ידע שמצרים אינה מוכנה למלחמה עם ישראל, אך למרות זאת הודיע לסגל ההנהגה הבכיר במצרים ב-24 באוקטובר 1972 כי ייצא למלחמה גם ללא השלמת תנאי הסף שנקבעו.
סאדאת הורה להכין את הצבא המצרי למלחמה על פי יכולותיו ובהתבסס על האמצעים העומדים לרשותו. הדבר לא הציב קשיים גדולים במיוחד בפני הפיקוד המצרי, מכיוון שעמדו לרשותו שבע דיוויזיות שהיו מגויסות באופן קבוע מאז מלחמת ששת הימים. בנוסף, מערך ההגנה האנטי אווירי היה מאויש כבר בחיילים מצריים, לאחר גירוש הסובייטים באותה השנה.
למרות התחמשות הצבא והכנתו למהלך קרבי המשיך סאדאת ללחוץ בכיוון של פשרה מדינית באמצעים דיפלומטיים. ב-25 בפברואר נפגש חאפז איסמעיל, יו"ר המועצה לביטחון לאומי של מצרים, עם מזכיר המדינה של ארצות הברית הנרי קיסינג'ר. בשיחות אלו, האחרונות לפני פרוץ המלחמה, הציעו המצרים יותר ממה שהציעו בעבר, אך הצעות אלה עדיין כללו דרישות שלא היו יכולות להתקבל על ידי הצמרת המדינית-ביטחונית המצומצמת של ישראל ("המטבח של גולדה"). השיחות הסתיימו באופן מזורז וללא הסכמות, והדרך למלחמה נראתה ברורה מתמיד.
החל מראשית 1973 החלו להגיע לישראל ידיעות על כוונתן של מצרים וסוריה לתקוף את ישראל. ההתרעות החשובות ביותר במחצית השנה הראשונה הגיעו באמצע אפריל 1973, ובראשן התרעתו של אשרף מרואן, "המלאך", אשר קבעה כי מתקפה משולבת מצרית-סורית על ישראל אמורה להיפתח ב-19 במאי 1973.