כריית המחצבים וקידוחי גז ונפט הם המסבים את רוב ההכנסות של אפריקה מדי שנה. ובניגוד למגזר החקלאי, מגזר כלכלי זה מעסיק כ-2,000,000 עובדים, חלק זעום מאוכלוסיית היבשת. עם זאת, רווחים אלו לרוב לא מנוצלים לטובת היבשת, אלא מוצאים לא במעט עבור מותרות לאליטה השלטת, כך המצב לדוגמה בלוב (תחת משטר קדאפי), באנגולה וכו'. לעומת זאת ישנם גם מדינות, למרות שנמצאות הן במיעוט, בהן הממשלה דואגת לאזרחיה על ידי הרווחים המוסבים לה ממשאבי הטבע שלה, כך המצב הוא בדרום אפריקה, בבוטסואנה וכו'.
במקרים מסוימים, משאבים רבים במדינה כלשהי, התבררו כמזיקים להתפתחותה הכלכלית וליציבות הפוליטית שלה. דוגמה לכך היא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מדינה עשירה במינרלים, ולמרות זאת, היא נחשבת למדינה הענייה בעולם. דוגמה נוספת לכך היא דרום סודאן העשירה בנפט, אשר מעמיד כפוטנציאל סכסוך על השליטה בו עם סודאן, השכנה המצפון.
לאפריקה, פוטנציאל גבוה בהפקת אנרגיה "ירוקה" באמצעות השמש (אנרגיה סולארית), בשל האקלים הצחיח השורר בחלקים נרחבים בה. עם זאת, דבר אינו מפותח דיו. תחת זאת, בעת האחרונה, נעשתה התקדמות רבה בנושא.
תעשייה.
אפריקה היא היבשת הכי פחות מתועשת בעולם. המדינות שבכל זאת מחזיקות בתעשייה נכבדת, הם דרום אפריקה, מצרים, מרוקו ותוניסיה. כל זה, למרות כוח העבודה הזול והזמין ביבשת, וכמות משאבי הטבע של העצומה שלה. רוב משאבי הטבע של היבשת מיוצאים מחוצה לה, ואינם מזוקקים בה. על-פי הבנק לפיתוח אפריקה (AFDB), כ-15% מכוח העבודה האפריקאי מועסק בתעשייה. רוב המפעלים ביבשת נשלטים בידיים פרטיות, בעיקר אירופיות או אמריקניות. סין היא שחקן חדש יחסית אשר נכנס לזירה רק לאחרונה. עם זאת, השקעה בתעשייה באפריקה אינה נחשבת לאטרקטיבית, בהשוואה לאזורים מתפתחים אחרים כגון ברזיל, סין והודו. זאת, כי רוב אפריקה חסרה את התשתיות הבסיסיות כגון חשמל ומים, ואי היציבות הפוליטית השוררת ברוב מדינות האזור, מרחיקה משקיעים.
ארגונים בינלאומיים שונים, כגון האו"ם והאיחוד האפריקאי, גיבשו בשנים האחרונות תוכניות מתאר נרחבות, אשר מטרתן העיקרית היא לתעש את היבשת, תחום בעל פוטנציאל גבוה וייחודי לאפריקה, זאת, במטרה לקדם את הרווחה הכלכלית ביבשת.בשנים האחרונות ישנה התקדמות גדולה בנושא זה, ובאופן בולט בתעשיית הכרייה המקומית שבאפריקה שמדרום לסהרה. המובילות בתחום, הן נמיביה ודרום אפריקה. מדינות עשירות יותר, כמו מאוריציוס, מפתחות גם תוכניות לפיתוח "טכנולוגיות ירוקות" לתעשייה.
גרי גייגאקס
לה הוגא
לה הוגא (צרפתית: le Houga) הוא כפר קטן בחבל אוקסיטניה שבדרום מערב צרפת. הכפר שוכן כ-140 ק"מ מערבית מטולוז ו-140 ק"מ דרומית מבורדו ובו 1,221 תושבים (נכון ל-2011).
מקור שם הכפר הוא מהשפה הגסקונית שבה heugar פירושו מקום שבו מתפתחת מושבת שרכאים. בצרפתית השרכאים מכונים פוּגֵרֵה (fougères) ולכן כינויים של תושבי המקום הוא פוֹלגַרִים (Folgariens).
ביישוב מספר אתרים תיירותיים, ביניהם כנסייה בעלת מגדל מתומן, זירה למלחמות שוורים (Course landaise) ועוד.
מנוע טורבינה
מאנסאבדאר
אגודת נשי ובנות חב&quot;ד
נשי חב&quot;ד
אתנאסיוס
כינוי רמז
כינויי הרמז הם תת-קבוצה של שמות גוף, המשמשים תחליף לשם ומציינים עצם שכבר הוזכר.
כינוי רמז הוא כינוי המצביע על שם עצם מסוים. הוא מצביע על:
כינויי הרמז בעברית.
מקורן של צורות הנקבה וצורות הרבים השונות מצוי בהבדלים שבין לשון המקרא ללשון חכמים. בלשון המקרא מקובלות הצורות 'זאת' ו'אלה', בעוד שבלשון חכמים רווח השימוש בצורות 'זו' ו'אלו'.
בעת הוספת יידוע מקובל להוסיף יידוע לצורות מלשון המקרא ולא לצורות מלשון חכמים (הילדה הזאת, או ילדה זו; אך לא: הילדה הזו).
כינויי רמז נוספים עשויים לשמש הביטויים 'הלז' (ליחיד) 'הללו' (לרבים).
לדוגמה: הנרות הללו אנו מדליקים.
כינוי הרמז יכול לבוא לפני או אחרי השם שהוא רומז עליו. כאשר כינוי הרמז בא אחרי השם ומתאים לו ביידוע, הוא משמש כלוואי במשפט.
לדוגמה: בית זה נבנה במאה ה-19. החוקרים האלה ידועי שם.
אולם כאשר כינוי הרמז בא לפני השם שהוא רומז עליו, הוא אינו מיודע ומשמש כנושא במשפט. במשפט (שמני) השם יכול להיות מיודע או בלתי מיודע.
לדוגמה: זה בית מן המאה ה-19 / זה הבית מן המאה ה-19. אלה חוקרים ידועי שם / אלה החוקרים ידועי השם.
כינויי הרמז לקרוב ולרחוק קיימים גם בשפות נוספות. בערבית هَذَا (הַדַֿא: זה / הזה), هَذِهِ (הַדִֿהִ: זאת / הזאת), هَولَاءِ (הַוּלַאִ: אֵלֶּה / האלה), ذَلِكَ (דַֿלִךָּ (זה לך): ההוא), تِلْكِ (תִּלְכִּ (תהא לך): ההיא), أَولَئِكَ (אַוּלַאִיךָּ (אליך) - ההם/ההן).
כינוי הרמז בערבית לעולם יבוא לפני השם שהוא רומז עליו, זו הילדה تِلْكِ البنت, ההם הילדים أَولَئِكَ الولاد...
אך מבחינה תחבירית השימוש בו זהה לעברית (יכול לשמש כלוואי או כנושא במשפט). اولئيك الولاد قعدُوهُ في الكرسي ההם הילדים ישבו בכסא. هي رايت تِلْكِ البنت היא ראתה את זו הבת.
אתנסיוס מאלכסנדריה
נסיוב
נַסְיוּב, או סרום (Serum), הוא מרכיב של הדם, המופרד ממשקע המרכיבים התאיים (תאי דם אדומים, תאי דם לבנים וטסיות) באמצעות סרכוז, ללא פיברינוגן וחומרים אחרים שמשתתפים בתהליך קרישת דם. זהו נוזל צלול צהבהב, שההבדל בינו לבין הפלזמה הוא שאין בו נוכחות גורמי הקרישה. הנסיוב כולל את כל החלבונים שאינם משמשים לקרישה, בהם נוגדנים, אנטיגנים והורמונים, אלקטרוליטים, וגם חומרים ממקור חיצוני, כמו למשל תרופות ומיקרואורגניזמים. הצבע הצהבהב של הנסיוב מוענק לו על ידי הבילירובין. מחקר הנסיוב נקרא סרולוגיה ויש לו תחומי השקה עם הפרוטאומיקה.
הנסיוב משמש למבחנים אבחנתיים רבים, וכן בסיווג הדם. הוא נבדק בבדיקות מעבדה (אנליזה של הדם) לצורך גילוי זיהומים, הערכת יעילות חיסונים (רמת נוגדנים) ובאנליזה כימית של הדם. מנסיובים מייצרים מוצרי נסיוב למניעה וטיפול (סרותרפיה) במחלות זיהומיות, כמו טטנוס, דיפתריה ושפעת ובטיפול נגד הרעלות זיהומיות, כמו בוטוליזם, או נסיוב נגד ארס נחשים. למטרות טיפול ומניעה אלה השימוש בנסיובים עדיף על הפלזמה, מפני שהוספת חומרים אחרים אינה גורמת לקרישה.
הדם הקרוש כולל את הנסיוב ללא פיברינוגן, אך כמה גורמי קרישה עדיין נשארים בו.
אצל האדם אוסמולריות הנסיוב היא 281–297 mOsmol/L. הרכב הנסיוב באדם הוא:
קרין ארד
נבחרת ישראל בכדורעף
נבחרת הגברים של ישראל בכדורעף היא נבחרת הכדורעף הלאומית של ישראל, המנוהלת על ידי איגוד הכדורעף הישראלי.
נבחרת ישראל השתתפה באליפות העולם ארבע פעמים: ב-1952, ב-1956, ב-1962 וב-1970. באליפות אירופה השתתפה הנבחרת שלוש פעמים: ב-1951, ב-1967 וב-1971. נבחרת ישראל לא הצליחה מעולם להעפיל לטורניר הכדורעף האולימפי. הנבחרת השתתפה ארבע פעמים בליגה האירופאית בכדורעף, שעד שנת 2017 שימשה כטורניר העפלה לליגת הכדורעף העולמית. הישגה הטוב ביותר היה בהופעת הבכורה בשנת 2012, אז סיימה במקום השישי.
היסטוריה.
השנים המוקדמות והשתתפות בטורנירים.
בשנות ה-20 וה-30 החל ענף הכדורעף להתפתח במדינת ישראל, בעיקר בקיבוצים, הוקמו קבוצות מקומיות, והם התחרו אחת בשנייה בטורנירים מקומיים, ובעיקר בטורניר העיקרי עד הקמת הליגה הראשונה בישראל, טורניר אליפות הפועל.
נבחרת ישראל בכדורעף, שהורכבה מהשחקנים הטובים ביותר מקבוצות אלו, צורפה לבקשתה ב-1950 לאיגוד הכדורעף האירופי (CEV) בעקבות טענת שלה כי לא תוכל להשתתף במפעלים באסיה עקב מצבה המדיני-פוליטי האזורי (בדומה למה שקרה בענפים אחרים).
בשנת 1951, ישראל השתתפה לראשונה באליפות אירופה שנערכה בפריז, צרפת. הנבחרת שובצה לבית עם המארחת צרפת ורומניה. ישראל הפסידה לצרפת ולרומניה 3:0 וירדה למשחקי הדירוג על מקומות 7-10. גם במשחקים אלה הפסידה ישראל להולנד 3:2 ולאיטליה ופורטוגל 3:0. ישראל סיימה במקום העשירי והאחרון ללא ניצחון ועם חמישה הפסדים.
בשנת 1952 נבחרת ישראל השתתפה לראשונה באליפות העולם שנערכה באצטדיון דינאמו שבמוסקבה, ברית המועצות. הנבחרת יצאה לאליפות עם 10 שחקנים בלבד בגלל סיבות תקציביות.
בסגל הנבחרת, שמאמנה היה מיכה שמבן, נכללו: אמניהו (אומנה) לבבי (קפטן), דניאל אלוני, דוד בגה, חיים בורר, יעקב גרוף, יוסף וייס, גדי זוהר, יעקב זוהר, דוד פרלמוטר ויוסף צוק. במשחקה הראשון נוצחה ישראל על ידי ברית המועצות 3:0 (15:2, 15:4, 15:1). במשחקה השני ניצחה ישראל את לבנון 0:3 (6:15, 14:16, 6:15) ובמשחקה השלישי בבית המוקדם נוצחה ישראל על ידי רומניה 3:0 (15:10, 15:7, 15:5). במשחקי הדרוג לבית התחתון (מקומות 7-11), הפסידה ישראל ללבנון 3:2 (15:17, 15:12, 9:15, 16:14, 16:14), לפולין 3:0 (15:1, 15:4, 15:1), להודו 3:0 (15:6, 15:3, 15:9) וניצחה את פינלנד 0:3 (10:15, 8:15, 1:15). בסיום האליפות דורגה ישראל במקום ה-10 מתוך 11 נבחרות שנטלו חלק בטורניר עם שני ניצחונות וחמישה הפסדים. לביקור במוסקבה הייתה גם חשיבות פוליטית. מ-1948 ניסה משרד החוץ לקדם מפגשים ספורטיביים עם ברית המועצות והייתה זו הפעם הראשונה בה נבחרת לאומית ישראלית ביקרה בברית המועצות.
באליפות העולם בשנת 1956, נבחרת ישראל הוזמנה להשתתף על ידי מארחי הטורניר שנערך בפריז שבצרפת. יחד עמה השתתפה באליפות גם נבחרת הנשים. מאמן הנבחרת היה מיכה שמבן ובסגל נכללו: חיים בורר (קפטן), יעקב גרוף, אהוד דקל, מיכה מילשטיין, עמוס ירושלמי, עמוס מלר, צבי אומשווייף, עמוס פורת, אריה זלינגר, דוד כפרי, אהרון רוטשילד ויגאל הנגבי.