לא היה מי שיעצור את ההמון הזועם. עקב מגפת הדבר, עזבו המלך, שריו ופקידי בית המשפט את ליסבון, ועברו עוד קודם לאברנטש, ובשלב ראשון לא ידעו על קיום הטבח. כאשר נודע למלך מנואל הראשון על האירוע בליסבון, הוא שלח שומרים ושופטים כדי לנסות לשים קץ למרחץ הדמים. בינתיים בליסבון הקבוצה הקטנה של הרשויות שנכחה במקום לא הצליחה להתערב, ככל שהקהל גדל והאלימות התפשטה. עד יום שני, 20 באפריל 1506, הצטרפו עוד רבים מקומיים להמון, שהמשיכו לטבח באלימות רבה עוד יותר. הנוצרים החדשים, שכבר לא נמצאו ברחובות, נגררו מבתיהם ומהכנסיות, ויחד עם נשותיהם, בניהם ובנותיהם, נשרפו בכיכרות הציבוריות חיים או מתים. אפילו לא תינוקות נחסכו, שכן הקהל קרע אותם לרסיסים או השליך אותם על הקירות. ההמון המשיך לבזוז את הבתים וגנב את כל הזהב, הכסף והמצעים שיכלו למצוא. יותר מאלף איש נהרגו ביום השני. יש גם תיעוד כי יותר מיהודים נהרגו באותו יום. חלקם האשימו את שכניהם בכפירה, ומצערים אלה הגיבו באותו גורל כמו הנוצרים החדשים.
מדינות לפי תוחלת חיים
להלן רשימות נבחרות של מדינות לפי תוחלת החיים. תוחלת החיים היא אומדן למספר השנים הממוצע שבני אדם חיים במדינות מסוימות. היא הערכה לגיל הממוצע אליו יגיעו אלה שזה עתה נולדו אם שיעורי התמותה בעתיד יישארו כפי שהם. לרוב מבוצעת הערכה לתוחלת החיים של גברים ונשים בנפרד.
נתוני תוחלת החיים משקפים, בין היתר, את איכות שירותי הבריאות במדינות העולם וכן גורמים נוספים, כגון: מלחמות מתמשכות, השמנה, והידבקות ב-HIV.
על פי נתוני האו״ם, תוחלת החיים הממוצעת ברחבי העולם נכון ל-2015 הייתה 71.5 שנים (68 שנים ו-4 חודשים עבור גברים ו-72 שנים ו-8 חודשים עבור נשים). על פי נתוני ארגון הבריאות העולמי, נשים חיות בממוצע יותר מגברים בכל העולם פרט למאלי ולאסוואטיני.
המדינות בעלות תוחלת החיים הנמוכה ביותר על פי ארגון הבריאות העולמי הן סיירה לאון, הרפובליקה המרכז אפריקאית, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, גינאה ביסאו, לסוטו, סומליה, אסוואטיני, אנגולה, צ'אד, מאלי, בורונדי, קמרון ומוזמביק. מתוך אותן מדינות, רק בלסוטו, אסוואטיני ומוזמביק שיעור האיידס היה גדול מ-12% בקבוצת הגיל 15–49.
השוואת תוחלת החיים בין מדינות שונות עלולה להיות בעייתית, בעיקר משום שלא בכל המדינות מבוצע רישום מדויק למקרים המוות בלידה.
תוחלת החיים במדינות העולם לפי ארגון הבריאות העולמי (2015).
נתוני תוחלת החיים לשנת 2015 הם כדלהלן:
תוחלת החיים במדינות העולם לפי האו"ם (2015).
ביולי 2015, פרסם אגף האוכלוסין של מחלקת הכלכלה והרווחה באו"ם (UN DESA), מסמך עם נתוני תוחלת החיים במדינות העולם המבוסס על נתונים ומידע שנאספו בשנים 2010 עד 2015. הטבלה שלהלן מציגה את נתוני תוחלת החיים במדינות העולם, כפי שהוצגו במסמך.
לאו השמיני
האפיפיור לאו השמיני (בלטינית: Leo VIII; מת ב-1 במרץ 965) היה אנטי-אפיפיור מ-23 בדצמבר 963 עד ה-26 בפברואר 964, ואפיפיור מ-6 ביוני 964 עד מותו.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
לאו נולד ברומא באזור שסביב קליבוס ארג'נטאריוס, והיה בנו של ג'ובאני שהחזיק במשרת פרוטוניארי, וחבר במשפחת אצולה מפוארת. הוא היה פרוטוסקריניוס (או מפקח על בתי-הספר הציבוריים הרומאיים לסופרים) בבית-המשפט האפיפיורי בתקופת האפיפיור יוחנן השנים עשר. בשנת 963 הוא נכלל במשלחת שנשלחה על ידי יוחנן אל הקיסר הגרמני, אוטו הראשון, בעת שהוטל עליו מצור על ידי ברנגאר השני, מלך איטליה. ההוראות שלו היו להרגיע את הקיסר, ולדווח לו כי האפיפיור נחוש בדעתו לתקן את העוולות של בית האפיפיור, כמו גם מחאה על מעשיו של אוטו בדרישה כי ערים במדינות האפיפיור נשבעו לאוטו במקום לאפיפיור.
כהונתו כאנטי-אפיפיור.
הברית לא נמשכה זמן רב. כמעט ברגע שאוטו עזב את רומא, הוא הצהיר את ההכרזה הפולמוסית שלו, Ottonianum Privilegium (הפריבילגיה של אוטו), שבה ציווה שהאפיפיור חייב להישבע לציית לקיסר. יוחנן, אולי מתוך רגשות הזעם שנבעו מהיותו 'רק נתין של הקיסר החדש', תכנן לבגוד בו. הוא שלח שליחים אל אדלברט (בנו של ברנגריוס) לנסות לכרות ברית איתו. בנוסף הוא גם שלח מכתבים למנהיגים שונים ברחבי אירופה, לעודד אותם להתקומם נגד אוטו. מכתבים אלה נתפסו על ידי חייליו של אוטו. לאחר שיוחנן קיבל את אדלברט ברומא בטקס מפואר, הבישופים והאצילים ברומא שהיו נאמנים לאוטו והתנגדו להתנהגותו של יוחנן, ארגנו הפיכה נגד האפיפיור. ב-2 בנובמבר 963, כשצבאו של אוטו כמעט הגיע לרומא, יוחנן ברח, לאחר שהוא ביזה את בזיליקת פטרוס הקדוש בבזיזת כל הזהב שהוא היה יכול לשאת, וביקש מקלט בהרי קמפניה.
לאחר שהוא נכנס וכבש את רומא, המלך אוטו כינס "סינוד" של חמישים בישופים מאיטליה וגרמניה, וערך רשימה ארוכה של האשמות פוליטיות ואישיות נגד האפיפיור יוחנן, כולל חילול הקודש, מעילה בקודש, שבועת שקר, רצח, ניאוף וגילוי עריות. הסינוד שלח שלושה מכתבים ליוחנן, בדרישה להופיע אישית כדי להתגונן מפני ההאשמות כנגדו. יוחנן הגיב בהצהרה זועמת של נידוי (Ferendai Sententia) כלפי כמרים שהשתתפו בסינוד או ששיתפו פעולה עם אוטו למנות אפיפיור חדש. בארבעה בדצמבר 963, הסינוד של המלך אוטו הדיח את יוחנן בשל ניסיון המרידה נגד אוטו ובשל התנהגות בלתי ראויה, והמועצה החליפה את יוחנן בלאו שנבחר לאפיפיור. לקראת סוף אותה שנה, מתוך שורה של הצלחות צבאיות, המלך אוטו שלח הביתה את רוב צבאו, ויצא מרומא. זו הייתה שגיאה. רבים ברומא התמרמרו כי האפיפיור החדש, לאו, היה הדיוט ובובה על חוטים של הקיסר. יוחנן חזר לרומא עם צבאו, כבש מחדש את העיר ונקם בכמרים שהדיחו אותו: יוחנן חתך את יד ימינו של הקרדינל - דיקון ג'ון והצליף בבישוף אוטגר משפייר. בפברואר 964, יוחנן כינס סינוד חדש, ובו הוא ביטל את כל ההצהרות של הסינוד הקודם, השיב את עצמו לכס האפיפיור, והכריז על לאו כפולש.
כהונתו כאפיפיור.
במאי 964 מת יוחנן השנים עשר, ובמקומו נבחר בנדיקטוס החמישי לאפיפיור, על ידי אצילי רומא. עד מהרה כבש אוטו הראשון את רומא, והחזיר את לאו לכס האפיפיורות, תוך שבנדיקטוס החמישי הודח מכל תפקידיו, למעט מתפקיד הקרדינל. לאו תמך בקיסר אוטו הראשון, ואף הוציא בולה אפיפיורית שבה העניק לקיסרים הגרמנים את הזכות לבחור את יורשיהם בממלכת איטליה ואת הזכות למנות את האפיפיור.
ב-1 במרץ 965 מת לאו ברומא, ויוחנן השלושה עשר מונה למחליפו.
סוף היהדות בארצות האסלאם (ספר)
סוף היהדות בארצות האסלאם הוא ספר בעריכת פרופ' שמואל טריגנו העוסק בחיסול הקהילות היהודיות בארצות ערב באמצע המאה ה-20 ומורכב מ-11 מאמרים של חוקרים בתחום.
הספר יצא לאור לראשונה בצרפתית בשנת 2009 בהוצאת Denoël, פריז. בשנת 2018 יצאה לאור מהדורת הספר בעברית בהוצאת כרמל (בשיתוף עמותת דיאלוגיה) ונערך אירוע השקה בבית התפוצות
העורכים ומאמריהם.
הספר מורכב מ-11 מאמרים של חוקרים שונים, המתייחסים לכלל ההיבטים בנושא חיסול יהדות ארצות ערב והתקופה שקדמה לכך:
תוכן הספר.
הספר כולל מחקרים רבים על כ-900,000 יהודי ארצות ערב ב־11 מדינות מוסלמיות, נאלצו לעזוב את ארצם שלא ברצונם בשנות הארבעים והחמישים ועל התופעות שקדמו לכך, זאת לצד הגירה מרצון לארץ ישראל של מיעוט מיהודי ארצות ערב.
חלק מהמאמרים מתמקדים בתהליך ההיסטורי של הנגישה ביהודים בארצות האסלאם, חלקם מתמקדים בתקופה של אמצע המאה העשרים. המחקרים מעלים כי במחצית מהמדינות היהודים "גורשו" באופן מוחלט, אך גם במדינות הנותרות הופעלה כלפי היהודים "הדרה" ו"נידוי" שהוביל לעזיבת היהודים. במקביל המחקרים שבספר מובילים למסקנה שהנרטיב לפיו "הגירוש" הוא תוצאת של הקמת מדינת ישראל, הוא נרטיב "מופרך לחלוטין".
מאמרו של פרופ' שמואל טריגנו אשר בוחן את היחס כלפי היהודים בארצות ערב והאסלאם, מראה כי באימפריה העות'מאנית נהג "משטר הד'ימה" שראה ביהודים בני חסות הראויים להשפלה וכי היווצרות מדינות ערב העצמאיות מתוך הקולוניאליזם המערבי עוררה מחדש את האנטישמיות האסלאמית הישנה שהובילה, בין היתר, לנְהִייה הפרו-נאצית של אחדות מהתנועות הלאומיות הערביות. בהקשר של הקמת מדינת ישראל ביחס לעוינות בארצות ערב כלפי היהודים הגרים בהם, רואה טריגנו תירוץ וכלי תעמולתי יותר מאשר גורם. מאמר אחר מראה כי בחלק מארצות ערב, כגון מצריים, חיסול הקהילה היהודית בוצע באופן מתוכנן בכלים משפטיים ועל פי אמות מידה גזעניות ומפלות מוצהרות.
הספר כולל חומר גם ארכיוני רב, לדוגמה מכתב מארכיון כל ישראל חברים המתאר אירוע במרוקו בשנת 1907: "חיילי הסולטן הסתערו על המלח (הרובע היהודי) ההמון בעקבותיהם והחלו בביזה. חמשת או ששת אלפי הגברים שהמתינו בשערי העיר חדרו אל הרובע התפזרו במלח והתחילו לבזוז, לשדוד, לאנוס, לטבוח, ולשרוף ובמשך שלושה ימים עד להגעתם של הגייסות הצרפתיים. אין בית, משפחה או אדם שניצל מידם".
בין מסקנות הספר, נמתחת ביקורת על מדינת ישראל ועל התנועה הציונית ש"הדחיקו" את הנושא.
בנדיקטוס החמישי
האפיפיור בנדיקטוס החמישי (בלטינית: Benedictus V; מת ב-4 ביולי 965) היה האפיפיור מ-22 במאי 964 עד 23 ביוני אותה שנה.
ביוגרפיה.