הכפרים על הגבעות מצפון לעיר, כגון מונמארטר ובלוויל, היו מחוץ לחומות ולפיכך המסחר בהם היה פטור ממכס. כך התפתחו מקומות אלו מאזורים חקלאיים מובהקים לאזורי מסחר. החומה וביתני הגבייה נהרסו במסגרת תוכנית אוסמן להתחדשות פריז, אך חלק מהם שרדו ושובצו כמבני שירות בכיכרות ובגנים.
חומת טייר.
בין 1841 ל-1844 הוקמה שוב חומת הגנה סביב שטח העיר, בהוראת ראש ממשלת צרפת אדולף טייר. החומה הקיפה 78,020 דונם שכללו את כל רבעי פריז כיום, פרט ליער בולון ויער ונסן וכללה לראשונה בתחומי העיר את השכונות פיגאל, בלוויל, מונפרנאס וטרוקדרו. תוואי החומה מיוצג כיום על ידי "שדרות המרשלים", כלומר טבעת שדרות עירוניות הקרויות על שם מרשלי צרפת ("boulevards des Maréchaux"). סביב התוואי החיצוני של החומה נסלל כביש הטבעת בולוואר פריפריק.
הרקע להקמת החומה היה נפילת העיר פריז בידי הצבא הרוסי בעת הקרב על פריז. המסקנה שהסיק מכך לואי פיליפ, מלך הצרפתים ב-1830 הייתה שיש להקיף את העיר בחומת מגן וההצעה הובאה בפני האספה הלאומית ב-1833. השמאל התנגד להצעה משום שסבר שמטרתה הסמויה הייתה לא הגנה על העיר מפי פולש, אלא צעד של איום כלפי בני העיר כמחסום מפני מרידות. אולם ההצעה יצאה לדרך על אף ההתנגדות.
אורך קו הביצורים ("les fortifs") היה 33 ק"מ והוא כלל 94 צריחים, 17 שערים ראשיים ("portes") ו-23 שערים משניים ("barrières"), 8 נקודות כניסה למסילות רכבת (מול תחנות הרכבת של הבירה) ונקודות מעבר לנהר ולנחלים ותעלות. מעט מהצריחים שרדו, בהם "צריח מס' 1" המצוי במרכז המחלף Porte de Bercy על הפריפריק.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התברר כי היכולות והטכנולוגיה הצבאית הפכו את הביצור למיושן ומיותר. ב-1919 הוחלט להרוס את החומה והיא נהרסה בשלבים עד 1929 ועל גבי ההריסות נסללה טבעת השדרות העירוניות, "שדרות המרשלים". ב-1956 הוחל בסלילת בולוואר פריפריק באזור החופשי ממבנים שהשתרע על פי חוק כ-250 מטר מחוץ לחומה ("La zone").
תל אבו זיתון
צומת הדואר
צומת הדואר הוא צומת מרכזי במערב בנימין, בין הכפרים ראס כרכר וח'רבתא בני חרית, והיישובים טלמון דלב נריה ונעלה. הצומת מחבר בין כביש 463, וכביש 455 כביש 4556. הצומת בנוי כיום כמעגל תנועה.
מקור השם "צומת הדואר" הוא בימי ראשית ההתיישבות היהודית החדשה באזור בשנת 1977. רכב הדואר היה מגיע אל צומת זה וממתין לחבירה של ליווי צבאי. באותם ימים שלפני האינטרנט, רכב הדואר היה ערוץ תקשורת משמעותי מאד בעידן ביישובים המבודדים. אותו רכב הדואר-נע היה נותן שירות - ליישובים באזור. תחילה ליישובים שעל כביש 465 (נווה צוף, בית אריה, עטרת, נחליאל) ומאוחר יותר ליישובים שעל כביש 463 (דולב וטלמון). בתקופה זו לא היה כביש עוקף שמחבר בין שני גושי התיישבות אלה (כיום - כביש 450). לכל אורך שנות ה"אינתיפאדה" הראשונה, כאשר הסכנה בדרכים הייתה גדולה, רכב הדואר היה מגיע יום יום עד לצומת זה, שם חיכה לליווי צבאי שייקח אותו אל היישובים בדרכים הפתלתלות והמסוכנות. מעטים מאד היו הנהגים הישראלים שנסעו בכבישים אלה, אך הצוות המסור של הדואר נסע שם מדי יום לאורך כל השנים הקשות. מאז נשתמר בפי כל יושבי האזור שם הצומת כ"צומת הדואר".
בעקבות פיגועים רבים באזור הוקמה סמוך לצומת חסימה המונעת מעבר רכבים של תושבים פלסטינים בין כביש 446 לכביש 463. המחסום הוסר בנובמבר 2010 בעקבות עתירה לבג"ץ בעניין.
בצומת מתרחשים לעיתים אירועים של יידוי אבנים והשלכת בקבוקי תבערה לעבר רכבים ישראליים - לרוב ללא נפגעים, אך לעיתים נגרם נזק לרכב.
מחלוקת צאנז–סדיגורה
מחלוקת צאנז-סדיגורה (מכונה גם מחלוקת צאנז - רוז'ין) הייתה מחלוקת פנים–חסידית גדולה שפרצה באופן פומבי באדר תרכ"ט (פברואר 1869). רבי חיים הלברשטאם מצאנז עמד בראש המערכה נגד בניו של רבי ישראל פרידמן, האדמו"ר מרוז'ין, בטענה כי הם אינם נאמנים לדרך התורה. ראשיתה קשורה בסיפורו הדרמטי של רבי דוב בער (ברני'ו) פרידמן שפרש ממעמדו כאדמו"ר והתחבר למשכילים.
מבוא ותוצאות.
יצחק רפאל, בספרו "על חסידים וחסידות", האריך לעסוק בפרשה זו, בין הדברים אף כתב שבאותה שנה התהלכה שמועה בין הנוצרים, לפיהן עומד ישו להתגלות שוב בשנה זו, והיו מהם שסברו שהתגלות זו תתבטא בהמרת דתו של פרידמן.
כשעלה חשד בלב אשתו כי הוא עומד להמיר דתו הזמינה את אחיה האדמ"ורים לבית צ'רנוביל והם לקחו אותו בכוח לסדיגורה לבית רבי אברהם יעקב מסדיגורה אחיו של ברני'ו. כששמעו המשכילים בעיר צ'רנוביץ הסמוכה לסדיגורא על הפרשה, נסעו לסדיגורא ונטלו עמם את פרידמן, והושיבוהו בבית אחד מחשובי קהילת המשכילים בצ'רנוביץ. מבית זה יצא "קול קורא" השכלתי מפרי עטו של פרידמן, בו הוא קורא לזנוח את מנהגי היהדות הנושנים שהעלו עמם היהודים מבבל.
פרידמן היה אדם משכיל ואמרותיו, שכונסו בספרי חסידות בית רוז'ין, מסמנות נטייה לעסוק במחקר. פרשת חייו של פרידמן גרמה לפילוג ומחלוקות בקרב החסידים, ויצרה התעניינות רבה, שחרגה אף מחוץ לגבולות החסידות.
לפי חלק מהמקורות מחלוקת זו הייתה הגרועה ביותר בתולדות החסידות ואף עולה בחומרתה על המחלוקת בין חסידים למתנגדים.
חוקר החסידות יצחק אלפסי מתאר אותה כ"מחלוקת נוראה, מהקשות שבתולדות החסידות". מאות רבנים (גם לא–חסידיים) ועשרות רבות של קהילות, בעיקר בגליציה, אך גם ברוסיה, פולין, הונגריה וארץ ישראל היו מעורבים במחלוקות.
השתלשלות המאורעות.
עוד בחייו של רבי ישראל מרוז'ין החלה התנגדות מצד כמה מגדולי הרבנים בגליציה נגד דרכו להתנהג בגינוני מלכות, אחרי מותו התרחבה ההתנגדות והתפרצה במלוא עוזה עם התחברותו של בנו של רבי ישראל "בערניו" עם עדת המשכילים. היו מרבני גליציה שראו בזה תוצאה ישירה של "דרך המלכות" של בית רוזין.
הגעת רבי ישראל מרוזין לגליציה.
אחרי שנמלט מהכלא לאחר קרוב לשנתיים של מאסר, הגיע רבי ישראל מרוזין לעיר סדיגורה שבגליציה. הרבי נהג במנהגים שלא נראו עד אז בקרב החסידים, הוא התנהג בגינוני מלכות, השתמש בכלים העשויים כסף וזהב, מרכבתו הייתה רתומה לסוסים לבנים ויוקרתיים, כמו כן נהג ללבוש בגדי צמר חרף המנהג שלא ללבשם מאז הרבי רבי אלימלך מליזנסק ובנותיו התלבשו בסגנון מודרני ביחס לנהוג אצל בנות האדמו"רים והחסידים באותה תקופה, ואף למדו רכיבה על סוסים דבר שהיה חריג בכל קנה מידה קל וחומר אצל נשים. למרות ההתנגדות למנהגיו אלו הוא נערץ על כל גדולי האדמו"רים בדורו. בין האדמו"רים שבלטו בביקורם בסדיגורה היו רבי צבי הירש מרימנוב שהיה מבוגר בכמה שנים מרבי ישראל, כמו גם רבי חיים הלברשטאם מצאנז שנחשב בין המנהיגים הבולטים בגליציה החסידית, גם רבי יעקב נפתלי הערץ לאבין שמילא מקום חותנו רבי צבי הירש מזידיטשוב בחר לוותר על אדמו"רותו כאשר זקני חסידי זידיטשוב דרשו ממנו לחדול מנסיעותיו לסדיגורה.
התחלת כהונתם של בני רבי ישראל.
לאחר פטירתו של רבי ישראל הקימו שלושה מבני משפחתו מרכזים חסידיים במולדובה: בנו רבי מנחם נחום, בעיירה שטפנשט, נכדו רבי יצחק (בנו של רבי שלום יוסף, בכור בניו של רבי ישראל שנפטר בצעירותו), בעיירה בוהוש ובנו דב בער ('ברני'ו'), בערים הושי, סקולני וליובה שבבסרביה.
בתקופה זו החלה התנגדות לחצר סדיגורה מהרבנים והמנהיגים נשמעו קולות נגד "הנהגת המלכות" של האדמו"רים ובקרב החסידים ההתנגדות החריפה משום שלטענתם חסידי סדיגורה זלזלו באדמו"רי גלציה בכך שהקימו בתי כנסיות פרטיים לעצמם ובכמה מקרים אף השתלטו חסידי סדיגורה על בית הכנסת החסידי המשותף וחסידיהם של אדמו"רים אחרים נאלצו לעזוב.
ברני'ו.
ברני'ו הגיע להושי (חוש - Huşi, כיום – עיר קטנה ברומניה) בשנת תרי"א (1851). בשנת תרי"ט התגוררו בעיר 2,395 יהודים ביניהם היו גם עמי-ארצות שנטו לאמונת צדיקים. בשל רדיפות מצד צעירים אנטישמים עבר לעיירה סקולני (Sculeni) שבה חיו באותה עת כ-850 יהודים ומשם עבר לעיר ליובה (Leova) שהייתה אז תחת שלטון רומני. באסרו חג פסח ה'תרכ"ז (1867) עקב מגפת חולירע שפרצה בליובה חזר להושי. ברני'ו נטה להתבודדות, ולא ראה עצמו ראוי ומוכשר לערוך "שולחנות" ולהיפגש עם חסידיו. הוא לא אהב את האדמו"רות, שלא הייתה לרוחו, ורצה לברוח ממנה אף על פי שהיו לו מעריצים רבים. התעסק בדברי תורה והיה דרשן מצוין ובעל כושר רטורי ומצד שני לא הייתה לו סבלנות לאנשי צרה ומצוקה שבאו אליו עם כל מיני שאלות בענייני משפחה ופרנסה, הוא התחנן לפניהם שירפו ממנו.