ב-18 באוקטובר 1918, כאשר כבר היה ברור שהאימפריה האוסטרו-הונגרית עתידה להתמוטט, התארגנו פוליטיקאים ובכירי כנסייה אוקראינים ממזרח גליציה ובוקובינה במסגרת שקראו לה המועצה הלאומית של אוקראינה והכריזו על כוונה לאחד את כל השטחים המערב אוקראינים לכדי ישות מדינית אחת. במקביל, הפולנים הצהירו על כך שבכוונתם לכלול את לבוב ומזרח גליציה במדינה הפולנית. הסרן (קפטן) האוקראיני דמיטרו ויטובסקי, אשר לא היה מרוצה מההתנהלות האיטית של המועצה הלאומית של אוקראינה, הוביל קבוצה של קציני צבא אוקראינים צעירים מיחידת רגלים של הצבא האוסטרו הונגרי להשתלטות על לבוב בלילה שבין ה-31 באוקטובר ל-1 בנובמבר. כאשר התעוררו תושבי לבוב בבוקר של ה-1 בנובמבר 1918 הם ראו מסביבם דגלי אוקראינה על בנייני הממשל בלבוב והודעות על כך שהם נמצאים במדינה אוקראינית. התושבים האוקראינים קיבלו את ההתפתחות הזאת בשמחה, אולם הפולנים הגיבו בהתנגדות פעילה שהתבטאה בלחימה מבית לבית בין פולנים לאוקראינים. יהודי העיר השתדלו להיות נייטרליים ולא השתתפו בלחימה.
ב-9 בנובמבר 1918 הסכימו המפלגות האוקראיניות השונות על הקמת ממשלה וב-13 בנובמבר 1918 הוכרזה עצמאותה של הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה. הרפובליקה טענה לשליטה בשטחים של מזרח גליציה, כולל שטח בהרי הקרפטים (היום בשליטת אוקראינה), ועד העיר נובי סונץ' (Nowy Sącz) במערב, כולל ווהלין, רוטניה הקרפטית, ובוקובינה, והכריזה על לבוב כבירתה.
המלחמה.
שלבים ראשונים.
בתחילה התנהלה הלחימה בעיקר סביב העיר לבוב ועל הגישות אליה. הכוחות האוקראיניים התבססו על יחידות הגנה עצמית מקומיות, שכללו בעיקר את ותיקי מלחמת העולם הראשונה, סטודנטים וצעירים. עם זאת, הכוחות פולנים שכללו פיקוד מיומן ומורל גבוה, התגוננו במיומנות נגד ההתקפות האוקראיניות. בנוסף, הפולנים הצליחו להרוויח זמן במיומנות ולחכות לתגבורת, על ידי שסיכמו מספר פעמים על הפסקות אש עם האוקראינים. בעוד הפולנים נהנו מתמיכה גורפת של כל האוכלוסייה האזרחית, הצד האוקראיני היה תלוי במידה רבה על עזרה מחוץ לעיר. מרידות אחרות נגד השלטון האוקראיני פרצו באותו זמן בדרוהוביץ', פשמישל, סמביר וירוסלב. בפשמישל, חיילים אוקראינים מקומיים התפזרו במהירות לבתיהם, וכוחות פולנים תפסו את הגשרים מעל הנהר סן ואת מסילת הרכבת ללבוב, מה שאפשר לכוחות הפולניים בעיר לקבל תגבורת משמעותית.
אחרי שבועות של קרבות כבדים בתוך לבוב, יחידה חמושה בפיקודו של הסא"ל מיכל קארשווייץ'-טוקארצווסקי מהצבא הפולני פרצה את המצור האוקראיני ב-21 בנובמבר והגיעה לעיר, תוך שהיא הודפת את הכוחות האוקראינים. מיד לאחר לכידת העיר, חלקים מהכוחות הפולניים יחד עם פושעים רגילים בזזו את הרובע היהודי של העיר, והרגו כ-340 יהודים. בנוסף כלאו הפולנים פעילים אוקראיניים במחנות מעצר.
ממשלת אוקראינה סיפקה סיוע כספי לקרבנות היהודים שנפגעו מהאלימות, ואף גייסו גדוד יהודי לצבאם. יש שהאשימו באחריות לפרעות את חיילי הצבא הכחול של גנרל האלר, אולם אין זה סביר מכיוון שלוחמיו התאמנו בצרפת, ונשארו שם עד לאפריל 1919.
ב-9 בנובמבר כוחות פולנים ניסו לתפוס את שדות הנפט בדרוהוביץ' בהפתעה, אולם נהדפו על ידי האוקראינים שנהנו מעדיפות מספרית, ושדות הנפט נשארו בשליטתם עד למאי 1919.
ב-11 - 12 בנובמבר השתלטו כוחות רומניים על צפון בוקובינה, ללא כל התנגדות.
עד סוף נובמבר 1918, הכוחות הפולניים שלטו על לבוב ועל קו הרכבת המקשר בין לבוב לפולין המרכזית דרך פשמישל, בעוד האוקראינים שלטו בשאר גליציה המזרחית, ממזרח לנהר סן, לרבות השטחים מדרום ומצפון לקו הרכבת אל לבוב, ובכך הקיפו את לבוב משלושה צדדים.
הקרבות בווהלין.
בדצמבר 1918 החלה הלחימה בווהלין, עם פלישת חיילים פולנים לשטח הרפובליקה העממית של אוקראינה. יחידות פולניות ניסו להשתלט על האזור, ומאידך, הכוחות האוקראיניים תחת פיקוד סימון פטליורה ניסו לכבוש את השטחים מחדש.
לדברי ריצ'רד פייפס, הפוגרום הגדול הראשון באזור זה התרחש בינואר 1919 בעיירה אוברוץ', שבה נשדדו ונרצחו יהודים על ידי גדודיו של פטליורה. ניקולא וורת טוען כי יחידות חמושות אוקראיניות היו אחראים גם לאונס, ביזה, ומעשי רצח בז'יטומיר, שבו 500–700 יהודים קיפחו את חייהם.
אחרי חודשים של קרבות עזים, במרץ 1919 הגיעו כתגבורת יחידות פולניות טריות ומצוידות היטב בפיקודו של הגנרל אדוורד רידז-שמיגלי וכבשו את האזור.
הקיפאון בגליציה המזרחית.
בזכות גיוס מהיר ויעיל בדצמבר 1918, האוקראינים הצליחו להשיג עד פברואר 1919 יתרון מספרי גדול, ודחפו את הפולנים לעמדות הגנה. על פי דיווח אמריקאי מהתקופה בין ה-13 בינואר - 1 בפברואר 1919, הצליחו האוקראינים להקיף את לבוב משלושה צדדים, ותושבי העיר נשללו אספקת מים וחשמל. בנוסף, הצבא אוקראיני החזיק בכפרים ששכננו לאורך שני הקווים של הרכבת המובילה לפשמישל.
הכוחות האוקראיניים המשיכו לשלוט ברוב גליציה המזרחית, והיוו איום על לבוב עד למאי 1919. במהלך התקופה הזו, על פי דיווחים איטלקים ופולנים, הכוחות אוקראיניים נהנו ממורל גבוה (משקיף איטלקי מאחורי הקווים בגליציה הצהיר כי האוקראינים נלחמו עם "אומץ של אובדנות"), בעוד רבים מהחיילים הפולנים, במיוחד מהחלק של פולין הקונגרסאית, רצו לחזור הביתה, ולא ראו כל סיבה להילחם נגד הרותנים על אדמתם.
הכוחות הפולנים היו בנחיתות מספריות של שניים לאחד וסבלו ממחסור בתחמושת. אולם למרות היותם בתחילה בנחיתות מספרית, היו לפולנים יתרונות מסוימים. כוחותיהם היו הרבה יותר מאומנים, והיו להם יותר קצינים, וכתוצאה מכך הכוח היה יותר ממושמע ויותר נייד. כמו כן הפולנים נהנו ממודיעין מעולה, ובשל קיומו של הפיקוח על מסילות ברזל שלהם מאחורי הקווים שלהם, הצליחו לנייד את חייליהם במהירות, וכתוצאה מכך הצליחו הפולנים להשיג בקרבות החשובים עדיפות מקומית טקטית.
ב-9 בדצמבר 1918 פרצו הכוחות האוקראיניים את קווי ההגנה החיצונים של פשמישל, בתקווה ללכוד את העיר ובכך לנתק את לבוב מפולין המרכזית. עם זאת, הפולנים הצליחו לשלוח לשם כוחות במהירות, וכתוצאה מכך נסוגו האוקראינים ב-17 בדצמבר. ב-27 בדצמבר נשלחו תגבורות של איכרים ממזרח אוקראינה, בתקווה שעל ידי כך יהיה ניתן לכבוש את לבוב, אולם האיכרים התמרדו והמתקפה בוטלה.
בין ה-6 - 11 בינואר 1919 תקפו הפולנים עם 5,000 מגויסים חדשים מפולין הקונגרסאית לשעבר, בפיקודו של יאן רומר, אולם נהדפו על ידי כוחות אוקראיניים מערביים ליד רווה-רוסקה מצפון ללבוב. רק מספר קטן של חיילים יחד עם רומר הצליחו לפרוץ ללבוב, לאחר שסבלו אבדות כבדות. בין ה-11 - 13 בינואר הכוחות הפולניים ניסו לסלק את החיילים האוקראינים שצרו על לבוב מכיוון דרום, בעוד באותו זמן החיילים האוקראינים ניסו עוד מתקפה כללית על לבוב, אך שני המאמצים נכשלו. בפברואר 1919, ניסו חיילים פולנים ללכוד את סמביר, אולם הובסו על ידי המגינים האוקראיניים וספגו אבדות כבדות.
ההתמוטטות האוקראינית.
ב-14 במאי 1919 פתחו הפולנים במתקפה מסיבית, על ידי יחידות חדשות שהגיעו זה עתה לחזית, ונעזרו בצבא הכחול בפיקודו של גנרל יוזף האלר, שהיה מורכב מ-60,000 חיילים שלחמו עבור מדינות ההסכמה בחזית המערבית, וצוידו היטב על ידי מדינות ההסכמה וקיבלו סיוע של קצינים צרפתיים, ובנוסף כלל את רגימנט הטנקים ה-1 ובו 120 טנקי רנו FT-17, והיה ריכוז הטנקים הרביעי בגודלו בעולם באותה העת. בנוסף, ב-23 במאי פתחו כוחות צבא רומניה במתקפה נגד האוקראינים, עקב דרישתם לנסיגה אוקראינית מצפון בוקובינה - אזור סטניסלב.
הכוחות האוקראינים שספגו אבדות כבדות, וסבלו ממחסור בתחמושת ובאספקה, החלו לסגת במהירות, וב-27 במאי הגיעו הכוחות הפולנים לקו זלוטה ליפה-בז'ז'ני-יזירנה-ראדזיווילוב. ההתקדמות הפולנית לוותה בגל גדול של אלימות אנטי-יהודית וביזה, שנערכו לא רק על ידי האספסוף פולני כמו בלבוב בשנת 1918, אלא גם על ידי יחידות צבא פולניות שפעלו נגד הציווי של מפקדיהם. בעקבות דרישות מדינות ההסכמה, נבלמה המתקפה הפולנית, והכוחות בפיקוד הגנרל האלר תפסו עמדות הגנה.
מתקפת צ'ורטקיב והניצחון הפולני.
ב-8 ביוני 1919 פתחו הכוחות האוקראיניים בפיקודו של אולכסנדר הרקוב - גנרל לשעבר בצבא הרוסי, במתקפת נגד, ולאחר שלושה שבועות הגיעו עד לנהר הנילה ליפה העליון ולעיר סטרי, תוך שהם מביסים חמש דיוויזיות פולניות. אולם, אף על פי שהכוחות הפולניים נאלצו לסגת, הם הצליחו למנוע את קריסת כוחותיהם ונמנעו מכיתור הכוחות. לפיכך, למרות הניצחונות שלהם, הכוחות האוקראיניים לא הצליחו לתפוס כמויות משמעותיות של כלי נשק ותחמושת. עד ה-27 ביוני התקדמו הכוחות האוקראיניים 120 ק"מ, ולאורך הנהר דניסטר אף הצליחו להתקדם 150 ק"מ, לעבר העיירה ברודי, מרחק קצר מהעיר לבוב.
המתקפה המוצלחת נעצרה בעיקר בגלל חוסר נשק - לכל חייל אוקראיני היו רק 5–10 כדורים. ממשלת אוקראינה המערבית ששלטה בשדות הנפט בדרוהוביץ רכשה נשק ותחמושת עבור המאבק, אך מסיבות פוליטיות ודיפלומטיות התחמושת הייתה יכולה להישלח לאוקראינה דרך צ'כוסלובקיה. אולם, אף על פי שהכוחות האוקראיניים הצליחו להדוף את הפולנים כ-120–150 ק"מ, הם לא הצליחו לאבטח נתיב לצ'כוסלובקיה. פירוש הדבר היה שהם לא יכלו לחדש את המלאי של הנשק והתחמושת, וכתוצאה מכך נאלצו להפסיק את המתקפה.