חמישים שנה לאחר מכן, כשהגיע ביאוולף לגיל הקרוב ל-100, התרחש בדרום ממלכת הגאטים אירוע יוצא דופן. עבד אלמוני חדר אל תוך מאורת דרקון, ובאמצעות תכסיס הרואי הצליח לגנוב משם גביע מוזהב. כאשר נודע לדרקון את שאירע, הוא עזב את מאורתו בזעם והחל לזרוע הרס ולהטיל אימה ברחבי ממלכה. על אף גילו המופלג, החליט ביאוולף לצאת בעקבות הדרקון למסע ביחד עם 11 לוחמים גיבורים נוספים. לבסוף הם פגשו בדרקון, ובין הניצים החל וניטש קרב קשה. כבר בראשית הקרב, נמלטו עשרה מהלוחמים כשהם משאירים את ביאוולף עם לוחם אחד בלבד – גיבור בשם וויגלאף. לאחר קרב מפרך וקשה, הובס הדרקון, אך לא לפני שביאוולף נאלץ למות על מנת לגבור על האויב. לפני מותו העביר ביאוולף את צוואתו, וציודו הצבאי אל וויגלאף, אשר יצא מהמאורה לאחר מות הדרקון. מחוץ למאורה הוא מצא את עשרת הלוחמים שברחו בקודם לכן בסערת הקרב, והטיח בהם האשמות חריפות.
וויגלאף שב עם שוך הקרב אל מקום מושבו, כשהוא נושא את גופתו של ביאוולף. שם מילא את צוואתו הצנועה בה ביקש ביאוולף לשרוף את גופתו על המוקד, זאת כאשר כלי נשק שונים ערוכים סביבו, ולבסוף להיקבר במקום הצופה את גלי האוקיינוס. סיום האפוס מתאר את דברי ההספד של 12 מלוחמיו הטובים של ביאוולף:
קטאראקט
מיראז' 5
מיראז' 5 (מצרפתית: Mirage - "חזיון תעתועים") מתוצרת חברת "דאסו" הצרפתית הוא מטוס קרב על-קולי, של הדור השני שתוכנן בשנות ה-60 של המאה העשרים לבקשת והזמנת חיל האוויר הישראלי על בסיס מיראז' 3 ויוצר בצרפת. בסופו של דבר, בעקבות האמברגו הצרפתי על נשק לישראל אחרי מלחמת ששת הימים, לא סופק המטוס לישראל.
בזכות תנאי מזג האוויר הבהירים בדרך כלל במזרח התיכון, הביע חיל האוויר הישראלי עניין בגרסת מיראז' 3 נטולת מכ"ם ואוויוניקה, כך שמחיר המטוס יוזל, מבנהו יפושט והוא יתאים יותר למשימות תקיפה. בחודש ספטמבר 1966 הזמין חיל האוויר 50 מטוסים מהדגם שזכה לסימון מיראז' 5.
היסטוריה.
מטוס המיראז' 5 הראשון טס ב-19 במאי 1967. מראהו החיצוני דומה לדגם הקודם, מלבד חרטום ארוך וצר יותר בשל ביטול המכ"ם, וצינור הפיטו שהועבר מקצה החרטום אל מתחתיו. מיראז' 5 נשא שני תותחים כקודמו, אך נוספו לו עוד שתי נקודות לנשיאת חימוש חיצוני (סה"כ 7 נקודות) וכן בוטלה האפשרות להתקנת רקטת האצה. משקל החימוש הכולל היה 4,000 ק"ג.
עליית המתח בין ישראל לשכנותיה גרמו לנשיא צרפת שארל דה גול להכריז, ב-3 ביוני 1967, על אמברגו שמנע את העברת המטוסים לישראל. אמברגו זה התברר כלא-יעיל, מכיוון שהמלחמה פרצה ממילא יומיים לאחר מכן. המיראז'ים המשיכו לרדת מקו הייצור ועד 1968 הצטברו כל המטוסים בעוד ישראל סיימה לשלם את תמורתם.
בסוף 1969, ביקשו טייסי הניסוי של חיל האוויר הישראלי בצרפת להעביר את המטוסים לקורסיקה, בטענה שכך יוכלו להמשיך ולהתאמן גם בעונת החורף. הממשלה הצרפתית חשדה שהם מנסים להעביר את המטוסים לישראל, חשד שהתגבר כאשר נודע כי הם ביקשו להתקין מכלי דלק גדולים על המטוסים. כתוצאה מכך לא אישרה ממשלת צרפת את ההעברה. לבסוף ויתרה ישראל על קבלת מטוסים אלו, והתשלום בגינם הושב. 50 המטוסים שהוזמנו על ידי ישראל שירתו בסופו של דבר בחיל האוויר הצרפתי.
עם זאת, הצליחה מדינת ישראל להשיג מודיעין טכנולוגי אודות תוכניות המיראז' 5 והחלה לייצר בתעשייה האווירית העתק שלו שזכה לשם "נשר" והיה מטוס הקרב הראשון שיוצר בישראל. הנשר היה העתק מושלם של המיראז' 5, פרט לכמה התקנים אלקטרוניים מתוצרת ישראל, מושב מפלט "0-0" מתוצרת מרטין בייקר והתקנים לנשיאת חימוש מגוון יותר, כמו טיל האוויר-אוויר הישראלי שפריר. מטוס הנשר שירת בחיל האוויר החל משנת 1972 וזכה להצלחה רבה במלחמת יום הכיפורים. בסה"כ נבנו 61 מטוסי נשר, מתוכם 10 דו-מושביים. 39 מאלו שופצו ונמכרו לארגנטינה בשנים 1978-1982, שם כונו "Dagger" (פגיון) ונטלו חלק במלחמת פוקלנד, תוך שהם סופגים אבדות כבדות.
בשנת 1972 רכשה לוב מטוסי מיראז' 5 שחלקם הועברו למצרים והשתתפו במלחמת יום הכיפורים לצד חיל האוויר המצרי.
כפיר.
במקביל לפרויקט הנשר, נעשו בישראל ניסיונות להשתלת מנוע סילון אמריקאי J-79 מתוצרת ג'נרל אלקטריק (שנבנה ברישיון בישראל) בגוף המיראז' 5. ניסיונות אלו הולידו את מטוס הקרב הישראלי הראשון - הכפיר. גרסת ניסוי ראשונית שנקראה "טכנולוג" טסה לראשונה באוקטובר 1970. דגם משופר טס ביוני 1973. דגם הייצור נקרא כפיר C1, ייצורו החל באפריל 1975. השוני החיצוני הבולט ביותר היה תוספת משטחי הקנארד לשיפור התנהגותו וכושר תמרונו. 27 מטוסי כפיר C1 יוצרו עד לשינוי הדגם ל-C2, שכלל "שפם" לאורך החרטום, כנפוני קנארד שונים וגדולים יותר, כנף עם "שן מסור" ועוד שתי נקודות לחימוש חיצוני (סה"כ 9). שינויים אלו קיצרו את מרחק ההמראה של הכפיר לעומת קודמיו בעלי כנף הדלתא והקנו לו יכולת תמרון עדיפה במהירויות נמוכות.
יום ראשון שטוף הדמים
ליזר
כנף (פירושונים)
רטיניטיס פיגמנטוזה
רטיניטיס פיגמנטוזה (Retinitis pigmentosa) היא מחלת עיניים ניוונית של הרשתית, הנפוצה ביותר מבין מחלות ניוון הרשתית בעלות הורשה ברורה. תדירות המחלה נבדקה בעיקר בארצות הברית ובאירופה ועומדת על אחד מתוך 4,000 אנשים. תדירות המחלה בישראל גבוהה יותר, ובאזורים מסוימים עומדת על 1 מתוך 2,000 אנשים.
ב-2017 אושרה על-ידי ה-FDA התרופה לוקסטורנה המהווה טיפול גנטי למחלה, רק כאשר היא נגרמת על ידי מוטציה בגן RPE65.
אטימולוגיה.
את המונח 'רטיניטיס פיגמנטוזה' טבע האופטלמולוג ההולנדי, בשנת 1857.
גורמים.
המחלה גנטית (תורשתית) ונגרמת כתוצאה ממוטציה גנטית. ידועות מעל לאלף מוטציות שונות בלמעלה מ-60 גנים שעלולות לגרום למחלה. מחקר גנטי המתבצע במעבדות שונות בארץ הוביל לאיתור חלק מהגנים הנפוצים באוכלוסייה הישראלית.
המחלה נגרמת עקב מוות בטרם עת של תאי הקולטנים (פוטורצפטורים) ברשתית העין: בשלב הראשון מתנוונים הקנים, התאים לראיית לילה, ואחר-כך מתנוונים המדוכים, התאים לראיית יום. המחלה יכולה לפרוץ בגילאים שונים, לעיתים היא מולדת, ותועדו מקרים בהם המחלה פרצה אפילו בגיל 90, אולם מרבית החולים חווים בעיות ראייה החל מגיל 10–20 שנים. המחלה מתבטאת בשלב הראשון בעיוורון לילה ובירידה הדרגתית בראייה ההיקפית עד לכדי ראיית צינור (שדה ראייה צר) ולעיתים מלווה בקוצר ראייה חריף (מיופיה גרביס). המחלה עלולה להוביל לעיוורון על-פי חוק ולעיוורון מלא בשלבי מחלה מתקדמים. אולם הראייה המרכזית יכולה להישאר יחסית טובה עד שלבים מאוחרים של המחלה.
כנפיים (צה&quot;ל)
כנף (חיל אוויר)
המושג כנף משמש לתיאור יחידות מוטסות בצבאות שונים. צורת הרבים של "כנף" במשמעותה הצבאית היא "כנפות", בניגוד לצורת הרבים הרגילה, "כנפיים".
בחיל האוויר הישראלי כנף הוא בסיס טיסה שנמצאות בו טייסות טיסה וטייסות תומכות בלבד. זאת בניגוד לבח"א (ראשי תיבות של "בסיס חיל אוויר"), בסיס שנמצאות בו גם יחידות נוספות (למשל: יחידות קשר, חימוש, ציוד או מודיעין) שאינן טייסות טיסה.
טייסות התמיכה במערך ההגנה האווירית בחיל האוויר גם הן נקראות יחד "כנף", על אף שאין בהן טייסות טיסה.
בחיל האוויר האמריקני משמעות הכנף שונה במקצת, והיא מהווה מעין טייסת-על, הכוללת מספר טייסות. למרות זאת, לעיתים מציין המושג בפשטות בסיס של חיל האוויר.
בצי האמריקני מהווה הכנף טייסת-על הכוללת מספר טייסות והמוצבת בבסיס יבשתי ולא על גבי נושאת מטוסים.
מלחמת האזרחים הלבנונית
מלחמת האזרחים בלבנון
מלחמת האזרחים השנייה בלבנון פרצה ב-13 באפריל 1975 כהמשך ישיר לסכסוכי דת ומעמדות קודמים בלבנון ונמשכה, בין הפסקת אש אחת למשנתה, עד 13 באוקטובר 1990, עם כיבוש מזרח ביירות על ידי צבא סוריה. מבין הגורמים הישירים לפרוץ מלחמת האזרחים הוא התבססות ארגוני טרור פלסטיניים בדרום לבנון, אשר בשנת 1975 הגיעו לידי התנגשות חמושה עם מיליציות נוצריות.
ממשלת לבנון אישרה כי במלחמה, על כל שלביה, נהרגו כ-150,000 איש, נפצעו כ-200,000 איש וכ-17,500 איש הוגדרו כנעדרים והוכרזו כמתים. בנוסף עזבו את ביתם, מרצון או שלא מרצון, כ-790,000 איש וכ-1,000,000 איש היגרו אל מחוץ לגבולות לבנון. הנזק הוערך על ידי קרן המטבע הבינלאומית בכ-25 מיליארד דולר. מרביתו של הנזק מקורו בבריחת כ-200,000 מומחים ובעלי מקצוע אל מחוץ לגבולות לבנון והרס רוב מפעלי התעשייה במדינה.
חאפז אל-אסד העריך כי כמיליון פליטים נכנסו לתחום סוריה. רבים אחרים נהפכו פליטים בלבנון גופא.
המחנות במלחמה.
המחנה הרדיקלי.
המחנה הרדיקלי (נקרא לעיתים קרובות גם בשמות: המחנה המוסלמי, האופוזיציה, המחנה לשינוי הסטטוס-קוו. רוב הארגונים במחנה זיהו עצמם בשם "תנועה לאומית" או "חזית פרוגרסיבית"), אגף זה נודע במערב כ"שמאל הלבנוני" ומרבית כוחותיו התאגדו בתחילת המלחמה לתנועה הלבנונית הלאומית. השינויים אשר ניסה להנחיל האגף הפוליטי של המחנה, שנתקבעו למעשה על עמדתו כמאל ג'ונבלאט, כללו את ביטול המפתח העדתי; ארגון מחדש של המבנה הארגוני של הממשל; שינוי חוק הבחירות ושינוי חוק האזרחות; וביטול ההפרדה העדתית בצבא. למעשה ניתן לסכם את השינויים שביקש המחנה לערוך בביטול האמנה הלאומית של 1943. בהמשך הלחימה הוסיף המחנה לרשימת עקרונותיו את ההתנגדות לחלוקת לבנון למדינות נפרדות על בסיס עדתי - רעיון אשר רווח בעיקר בקרב החוגים המארוניים. המחנה כלל ערב-רב של קבוצות אשר נטו לחוסר-ארגון ועקביות, בעיקר משום שמניעיהם ללחימה לא היו אחידים. בקרב המחנה נעשו מספר ניסיונות לאחד את חבריו השונים תחת קורת גג פיקודית אחת, אך בלי הצלחה. את חברי המחנה ניתן לחלק למספר קבוצות עיקריות: