במגילת העצמאות, מגילת היסוד של מדינת ישראל, אותה הקריא דוד בן-גוריון בטקס הכרזת העצמאות בבית דיזנגוף שבתל אביב ב־14 במאי 1948, הוכרז בין היתר כי מנהלת העם הופכת להיות לממשלה הזמנית של מדינת ישראל ומועצת העם הופכת להיות למועצת המדינה הזמנית, המוסד המחוקק של המדינה.
חברי מועצת המדינה הם החתומים על מגילת העצמאות, 25 מהם חתמו על המגילה בטקס הכרזת המדינה ו־12 מחברי המועצה, שלא יכולים היו להגיע מירושלים הנצורה לטקס, הוסיפו את חתימותיהם מאוחר יותר.
המפלגה הליברלית הישראלית
מפלגה ליברלית ישראלית או המפלגה הליברלית היא מפלגה שהתקיימה בין השנים 1961 עד 1988, ולבסוף התמזגה לתוך הליכוד.
המפלגה הליברלית קמה כתוצאה מאיחוד המפלגות הציונים הכלליים והמפלגה הפרוגרסיבית ב-25 באפריל 1961, שני הפלגים ההיסטוריים של תנועת הציונות הכללית (ציונים כלליים א', האגף השמאלי, אשר יחד עם העובד הציוני ומפלגת "עליה חדשה" הקימו את המפלגה הפרוגרסיבית, וציונים כלליים ב', הימנית יותר).
אידאולוגיה.
בחזית המצע שלה עמד הרעיון לפיו על שירותי הרווחה במדינה להיות מנוהלים בידי המדינה ולא בידי ארגונים וגופים שיש להם זיקה פוליטית. כמו כן כללה משנתה רעיונות כלכליים ליברליים, ובהם הפחתת התערבות המדינה בכלכלה, הפרדה בין איגודים מקצועיים לגופים המעסיקים, ביטול אפליות ומונופולים, עידוד יזמות כלכלית פרטית וכיוצא בזה. בתחומים אחרים גרס מצע המפלגה הלאמה של שירותי הבריאות מקופות החולים ותמיכה בחוקה. בעניינים מדיניים הייתה המפלגה בעלת אופי מתון.
היסטוריה.
גישושים למיזוג בין הציונים–הכלליים והמפלגה הפרוגרסיבית נעשו על ידי נחום גולדמן בין סוף 1953 לקיץ 1954. גולדמן ניהל שיחות עם יוסף סרלין ופנחס רוזן כדי לגבש גוש פרלמנטרי של שתי המפלגות שיפעל במשותף כשלב ראשון לקראת איחוד.
בציונים הכלליים תמכו בהצעה, וכך גם פנחס רוזן, אולם בקרב העובד הציוני הייתה התנגדות עזה, והרעיון נדחה.
כמפלגה עצמאית כיהנה המפלגה בכנסת ה-4 (מ-1959, בזמן כהונתה התאחדו שתי הסיעות הנ"ל) עם יצוג של 14 חברי כנסת, ולאחר הבחירות לכנסת החמישית ב-1961 בהן התמודדה לראשונה, זכתה להישג נאה, עם 17 חברי כנסת. המפלגה הליברלית היוותה חלק מהאופוזיציה לממשלת מפא"י באותם ימים. במרץ 1965 פרשו שבעה חברי כנסת מהמפלגה, והקימו את "המפלגה הליברלית העצמאית". באפריל 1965 התאחדה המפלגה הליברלית עם תנועת החירות לגוש פרלמנטרי משותף - "גח"ל", גוש חירות ליברלים. על רקע איחוד זה פרשו מן המפלגה הליברלית חברים רבים שהגיעו מן המפלגה הפרוגרסיבית, והקימו את המפלגה הליברלית העצמאית. בראש המפלגה עמד אותם ימים פרץ ברנשטיין. לאחר הקמת גח"ל התחזקו הסממנים הרעיוניים הימניים במפלגה. ב-1971 נבחר ליו"ר המפלגה יוסף ספיר. החליף אותו בתפקיד אלימלך רימלט, וזאת עד 1975.
ב-1973 הוקם הליכוד והמפלגה הליברלית התמזגה לתוכו (אך התקיימה כגוף העומד בפני עצמו) הדבר אירע בעיקר הודות ליוזמתו של אריאל שרון אשר פרש זמן קצר קודם לכן מצה"ל והצטרף למפלגה. המפתח לקביעת מספר חברי המפלגה לרשימת הליכוד לכנסת עמד על 1 ל-2 לעומת מספר חברי חירות. ב-1976 נבחר שמחה ארליך לעמוד בראש המפלגה. ב-1977, שנת המהפך, נכנסה לראשונה המפלגה הליברלית לקואליציה השלטונית. ארליך התמנה על ידי מנחם בגין לשר האוצר והנהיג את "המהפך הכלכלי" ברוח אידאולוגיית הכלכלה החופשית של הליברלים. אולם הרפורמות נחלו כישלון, וארליך התפטר מתפקידו ב-1979. מטעם המפלגה כיהן גם יצחק מודעי, שהיה לראשון ברשימת הליברלים לאחר פטירתו של ארליך, כשר אוצר בממשלת האחדות של 1984. ביולי 1985 הוביל ראש הממשלה שמעון פרס יחד עם שר האוצר מודעי ועם נגיד בנק ישראל מיכאל ברונו את התוכנית לייצוב המשק, מהלך דרמטי לבלימת האינפלציה שהגיעה למאות אחוזים בשנה, והורדתה לקצב שנתי של כ-20 אחוז. כשנה מאוחר יותר הסתכסך פרס עם מודעי, שחש שפרס לוקח לעצמו את כל הקרדיט על הצלחת התוכנית. אחרי שמודעי כינה את פרס "ראש ממשלה מעופף", העביר אותו פרס מתפקידו, והחליפו, ב-1986, במשה ניסים, מחברי הכנסת של הליברלים, אשר היה גם יו"ר הנהלת המפלגה (לצד יצחק קעטבי שהיה היו"ר של המועצה הארצית). המפלגה הליברלית תרמה רבות להעצמת והעמקת הכלכלה החופשית, ליברליזציה של המטבע והעלאת רמת החיים, בניגוד חד לכלכלה הריכוזית הסוציאליסטית של מפא"י בטרם "המהפך". המאבק בין שתי השקפות עולם אלה נמשך גם כיום במדיניות ממשלות ישראל.
בשנת 1988 נטמעה המפלגה סופית על סניפיה ומוסדותיה בתנועת הליכוד וחדלה לפעול כגוף עצמאי. עם זאת קיימים שרידים ממנה בדמות "המדרשה הליברלית ע"ש פרץ ברנשטיין" (מדרשה המקיימת הרצאות באזור המרכז), גוף של חברי הליברלים בקבוצת ה"וותיקים" במרכז הליכוד, וכן קבוצה שהוקמה ב-2013 בשם "הליברלים בליכוד" שמטרותיה הן קידום ערכי השוק החופשי וחירות הפרט בליכוד.
המפלגה הליברלית הישראלית לא הותירה אחריה קורפוס נרחב של ספרות תאורטית, כלכלית או היסטורית העוסקת בעקרונותיה ובתולדותיה, וזאת חרף העובדה כי רבים מבין נציגיה בכנסת בלטו בהשכלתם הרחבה. תיאור והסבר לעלייתה ונפילתה של המפלגה מפי אחד ממנהיגיה מצוי בספרו של ש.ז. אברמוב "על מפלגה שנעלמה ועל ליברליזם" (דביר 1995).
סנוקר
סנוקר (Snooker) הוא משחק ממשפחת משחקי הביליארד, הנערך על גבי שולחן מוארך מצופה בבֵּיז (בד ארוג דמוי לבד) בצבע ירוק, כשבארבע פינות השולחן ובמרכז כל דופן ארוכה ישנם "כיסים" (סך הכל שישה). מידותיו של שולחן סנוקר תקני הן 3.7 מטרים אורך ו-1.8 מטרים רוחב. כלי המשחק הם מקל ארוך עשוי עץ (שאורכו הסטנדרטי הוא 147 סנטימטרים) וכדורי ביליארד: כדור לבן אחד, 15 כדורים אדומים שערך כל אחד מהם נקודה אחת, ושישה כדורים בעלי צבעים שונים: צהוב (ערכו 2 נקודות), ירוק (3), חום (4), כחול (5), ורוד (6), ושחור (7). מטרת המשחק היא להטביע את הכדורים לכיסים באמצעות הכדור הלבן ובעזרת מקל העץ בלבד ולצבור יותר נקודות מהיריב, כל זאת לפי סדר וחוקי המשחק. שחקן מנצח משחקון (באנגלית: Frame) לאחר שצבר יותר נקודות מיריבו. שחקן מנצח משחק (באנגלית: Match) לאחר שניצח מספר משחקונים מוסכם מראש לפני יריבו. רצף הנקודות הגבוה ביותר הניתן להגיע במשחק הסנוקר הוא רצף של 147 נקודות (באנגלית: Maximum Break), רצף זה מכונה "רצף מרבי", "רצף מקסימלי", "מקסימום" או "147".
משחק הסנוקר פותח על יסוד משחקי ביליארד קדומים יותר על ידי קציני הצבא הבריטי בהודו, והפך לפופולרי במדינות רבות הדוברות אנגלית, כמו גם בחלק ממדינות חבר העמים הבריטי. בשלהי המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 החל המשחק לצבור פופולריות במזרח אסיה ובעיקר בסין. שחקני סנוקר מקצוענים מן השורה הראשונה עשויים לצבור זכיות כספיות בשווי מיליוני לירות שטרלינג במהלך הקריירה.
שלוש התחרויות החשובות והיוקרתיות ביותר בעולם הסנוקר הן טורנירי הכתר המשולש: אליפות העולם בסנוקר, אליפות בריטניה וטורניר המאסטרס. שלושת הטורנירים משודרים באופן ישיר ומלא ברשת ה-BBC הבריטית וכן על ידי יורוספורט.
היסטוריה.
ההנחה המקובלת היא כי מקורו של משחק הסנוקר הוא במחצית השנייה של המאה ה-19. משחקי ביליארד היו אותה עת בילוי חביב לשעות הפנאי על קציני הצבא הבריטי שהוצבו בהודו, ובמקום פותחו מספר גרסאות למשחקי הביליארד המסורתיים עד לאותה עת. אחת הגרסאות, אשר פותחה ככל הנראה בשנת 1874, או 1875, על ידי קציני הצבא הבריטי שהוצבו בג'בלפור, הייתה הוספת כדורי משחק צבעוניים לכדורים האדומים והכדור השחור שהיו נהוגים עד אז במשחקי פול. המצאת המשחק מנוכסת בעיקר לקצין הצבא הבריטי, סר נוויל פרנסיס פיצג'רלד צ'מברלין. שם המשחק "סנוקר" גם הוא ממקור הצבא הבריטי, והיה כינויים של צוערים צעירים בשנתם הראשונה, או אנשי צוות בלתי מנוסים.
משחק הסנוקר הלך והתפשט בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. בשנת 1919 הוקם ארגון BA&amp;CC, ובאותה שנה נקבעו על ידו חוקי משחק הסנוקר הרשמיים. בשנת 1927 נערכה לראשונה אליפות העולם בסנוקר, בארגונו של שחקן הסנוקר האנגלי ג'ו דייוויס, אשר תרם לפיתוחו המקצועני של משחק הסנוקר. משנת 1927 עד 1946, זכה ג'ו דייוויס בכל אליפויות העולם בסנוקר שהתקיימו, עם 15 זכיות במספר, (שיא מספר הזכיות באליפות העולם בסנוקר בכל הזמנים אשר לא נשבר עד היום). בשנת 1950 שידרה רשת ה-BBC סנוקר בטלוויזיה בפעם הראשונה, וב-22 בינואר 1955 ביצע ג'ו דייוויס לראשונה בהיסטוריה רצף מקסימלי מאושר של 147 נקודות, כשהתמודד במשחק ראווה מול וילי סמית' האנגלי בהיכל "לסטר סקוור" שבלונדון. בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 הייתה ירידה בפופולריות של משחק הסנוקר. בשנת 1969 החליט דייוויד אטנבורו, שהיה אז בעל תפקיד בכיר ברשת ה-BBC, לשדר בטלוויזיה את טורניר הסנוקר Pot Black, זאת כדי להדגים את הפוטנציאל הגלום בשידורי צבע בטלוויזיה. הוא שיער כי שולחן המשחק הירוק, ועליו כדורים במגוון צבעים ידגים היטב את יתרונות שידורי הצבע. שידורים אלה זכו לאחוזי צפייה גבוהים מאוד, ובתקופה מסוימת הייתה תוכנית הסנוקר השנייה באחוזי הצפייה בתחנת BBC Two. העניין במשחק הלך וגבר ואליפות העולם בסנוקר בשנת 1978 שודרה במלואה לראשונה בהיסטוריה של האליפות.