ב-1739 כתב המחזאי האנגלי, הנרי ברוק, מחזה בשם "גוסטב ואסה", אודות שחרורה של שוודיה מעול הדנים. ראש ממשלת בריטניה דאז, רוברט וולפול, סבר שדמות הרשע במחזה מייצגת אותו עצמו והוא אסר על הצגתו של המחזה. היה זה המחזה האנגלי הראשון שנאסר על הצגתו במסגרת חוק הרישוי של 1737.
מאוחר יותר במאה ה-18, ניתן הכינוי "גוסטבוס ואסה" לאולאודה אקוויאנו, עבד אפריקאי לשעבר, שחי בבריטניה והיה מעורב במאבק לביטול העבדות.
ב-1792 לערך חיבר המלחין הצ'כי לאופולד קוזלוך אופרה בשם זה.
טייגה
טייגה המכונה גם יער בוריאלי (מהשפה המונגולית - "יער ללא סוף") היא ביומה האופיינית ביערות המחטים שלה, באסיה ובצפון אמריקה.
הטייגה נמצאת במיקום צפוני תת-ארקטי, בסביבה ביוגאוגרפית קרה מאוד ולחה, בה רוב הצמחים הם מחטניים כמו אשוחית, ארזית, אורן ואשוח, המותאמים לאקלים הקר. ישנם בה גם עצים רחבי עלים כמו תרזה, צפצפה רעדנית וערבה. אדמת ביצה על צמחייתה האופיינית רווחת גם היא באזור, והיא מכסה שטחים פנימיים בקנדה ובצפון רוסיה. אזורי הטייגה הם אחד ממקורות החמצן הגדולים של כדור הארץ.
בטייגה חיים מינים רבים של ציפורים (בהם הקיכלי הסיבירי , קיכלי לבן וקיכלי שחור צוואר ) הנודדות לאזור כדי לנצל את ימי הקיץ הארוכים בו ומזון החרקים השופע בעונה זו.
בטייגה חיים הרבה מיני עופות אוכלי זרעים, אוכלי כל וניזונים מפגרים או מטרף חי אשר נשאר באזור בחורף. נמנים עמם מיני צלוב מקור, עיט זהוב, עורבים ועקב מכנסיים.
עם החורפים הקשים באזור יכולים להתמודד יונקים מעטים יחסית, בהם האייל הקורא, האייל הסיבירי, צפיר הקורדילרים, כבש דאלי, כבש השלג, מושק סיבירי, שונר צפוני, שונר קנדי, הבונה, ארנבת השלג, הלמינג, הקאריבו ומספר מינים של משפחת הסמוריים כמו הגרגרן ודלק האורן.
יערות האורנים רחבי הידיים הם הומוגניים מאוד, כיוון שכאשר מחטי האורן נופלות הן "חונקות" את האדמה ולא מאפשרות מעבר חמצן, ובכך נמנעת התפתחות צמחים אחרים. קיימת סברה שבשל החומציות שבמחטי האורן, צמחים נוספים לא גדלים על הקרקע סביבו, אך זוהי טענה חסרת בסיס.
כמות המשקעים עומדת על 400–850 מ"מ בשנה בצורת גשם, שלג וערפל.
הטייגות הגדולות בעולם הן הטייגה הסקנדינבית-רוסית, הטייגה המזרח סיבירית והטייגה הקנדית.
מרינר 12
מקשתי הר הבית
מאואזין
הספקטרום האלקטרומגנטי
הספקטרום האלקטרומגנטי הוא אוסף כל הגלים האלקטרומגנטיים בכל התדרים האפשריים.
הספקטרום של גופים שונים מכיל מידע פיזיקלי אודותיהם: לדוגמה, באור הכוכבים יש מידע רב על הרכבם, טמפרטורת פני השטח, מהירותם ועוד. תחומים שונים של הספקטרום האלקטרומגנטי משמשים בתחומים רבים, בהם תקשורת מידע (טלפונים חוטיים, אלחוטיים וסלולריים, העברת מידע בסיבים אופטיים, תקשורת לוויינית ועוד), רפואה (מדידת חום גוף, מדידת לחץ דם, אבחון לא פולשני ועוד) בתחומי מדע שונים נעשים שימושים רבים נוספים לתחומים שונים של הספקטרום האלקטרומגנטי. תחום הפיזיקה שעוסק בספקטרום האלקטרומגנטי הוא האלקטרומגנטיות.
חלוקת הספקטרום.
חלוקת הספקטרום לטווחים שונים שונה במקצת בין הגופים הגופים המגדירים ותחומי השימוש. נהוג לחלק את הספקטרום האלקטרומגנטי למספר חלקים, כאשר גבולות החלוקה אינם חדים ועשוים להשתנות מעט:
כל סוגי הקרינה האלקטרומגנטית הם אותם גלים הנבדלים זה מזה בתדירות או באורך הגל בלבד. מהירות האור קושרת בין התדירות לאורך הגל על סמך הנוסחה:
formula_1
כאשר formula_2 היא התדירות, formula_3 מסמל את מהירות האור בריק ו-formula_4 מסמלת את אורך הגל. האנרגיה של פוטון נקבעת על ידי תדירותו, או אורך הגל של הפוטון, על פי הנוסחה:
formula_5 כאשר, formula_6 הוא קבוע פלאנק ו-formula_7 היא האנרגיה של פוטון בודד.
הרצון הכללי
הרצון הכללי (בצרפתית: volonté générale) הוא מושג מתוך הפילוסופיה הפוליטית של ז'אן-ז'אק רוסו, המופיע בספרו "על האמנה החברתית" אשר יצא לאור בשנת 1762. מושגי המפתח 'הרצון הפרטי' ו'הרצון הכללי' מייצגים את הבידול הקיים בין האינטרס של היחיד לאינטרס הכולל של החברה.
רוסו מייחס חשיבות גדולה למושג הרצון הכללי. מושג זה מייצג על פי רוסו את סך כל ה"רצונות הפרטיים", שיש לכל הפרטים אשר שותפים באמנה החברתית. רצון זה אינו ניתן לחלוקה, ולא ניזון מהשפעות זרות של האינטרסים הפרטיים בחברה. החירות של היחיד באה לידי ביטוי ברצון הכללי. הפרטים בחברה מוסרים את עצמם ואת כל זכויותיהם לידי הגוף הציבורי, כך שבסופו של התהליך, לא מסר בעצם אף אחד את עצמו לשום אדם. הפרט אמנם מאבד את חירותו הטבעית, אך זוכה בחירות ממוסדת. הנחת היסוד הבסיסית של רוסו בכל הקשור לרצון הכללי, היא כי אדם מסוגל לוותר על שיקוליו האנוכיים ולפעול למען טובת הכלל. בסופו של דבר זו גם טובתו שלו.
אחד המשפטים היותר שנויים במחלוקת בספרו של רוסו, האמנה החברתית, הוא המשפט שבו טוען רוסו כי במידה שיהיה מישהו "שימאן להישמע לרצון הכללי, יכריחהו לכך הגוף כולו. דבר זה אין פירושו אלא זה שיכריחוהו להיות חופשי". יש הרואים במשפט זה יסוד טוטליטרי עד כדי היווצרותה של דמוקרטיה טוטליטרית, כפי שתיאר ההיסטוריון יעקב טלמון. ברם, יש לו גם היבט חיובי מאוד בכל הקשור לתפיסתו האופטימית של רוסו בכל השייך לעניין טובתו של כל פרט באותה חברה אידיאלית שהוא הגה.
בתפיסתו של רוסו אדם חופשי הוא אדם החי על פי התבונה ונשמע לרצון הכללי. החוק במדינתו הוא ביטוי לרצון הכללי. רוסו ראה בחוק ערך מקודש המשמש כמחסום השומר על הפרט במדינה מפני שרירות לבו של השלטון. בני האדם כולם משרתים למעשה אחד את השני אבל אין להם אדון.
מקס אוגוסט צורן
מקס אוגוסט צורן (Max August Zorn נולד ב-6 ביוני 1906 בקרפלד, גרמניה, נפטר ב-9 במרץ 1993 בבלומינגטון, אינדיאנה, ארצות הברית) היה מתמטיקאי גרמני אמריקאי.
צורן עסק באלגברה, בתורת הקבוצות ובאנליזה נומרית. התפרסם בעיקר בשל הלמה של צורן, למה שימושית במיוחד השקולה לאקסיומת הבחירה.
כיהן כפרופסור באוניברסיטת אינדיאנה משנת 1946 ועד מותו.
צורן היה נגן גיטרה נלהב. תמונה שלו מנגן בגיטרה תלויה בבניין הפקולטה למתמטיקה באוניברסיטת אינדיאנה.
מקס אוגוסט זורן
צורות חיים בצמחים
שפות אפרו אסיאתיות
מקס צורן
העולם הבא
ביהדות, העולם הבא הוא עולם הגמול, בו מתקיימים החיים לאחר המוות. בו ניתן שכר לצדיקים על מעשיהם הטובים ועונש לרשעים על מעשיהם הרעים; להבדיל מן ה"עולם הזה", בו הגמול, אם בכלל ישנו, איננו שלם וגמור. הגמול בעולם הבא בא לקיים עיקרון בסיסי ביהדות – עקרון הצדק האלוהי. הן מתוך ניסיוננו והן באופן מהותי, אין העולם הזה המקום הראוי לגמול השלם, הן לעניין השכר המגיע לצדיקים והן לעניין העונש המגיע לרשעים, על כן יש להניח שקיים עולם אחר, בו יבואו הכול על גמולם. העולם הזה נקרא גם "עולם השקר" (עולם מלשון העלם), מפני שהאמת חמקמקה ואינה ניתנת להבחנה בבירור לבני אדם כמו המציאות שאנו רואים בעיניים שאין לנו ספק לגביה, כך מכונה העולם הבא "עולם האמת", עולם שבו אין ספקות והאמת היא אחת עם הכל.
קיימות שתי גישות להבנת הביטוי "העולם הבא" בדברי חז"ל:
רעיונות דומים לגרסה הראשונה קיימים בדתות ופילוסופיות מגוונות יחסית, ביניהן נצרות, פלאטוניזם והינדואיזם, וממלאים בהן פונקציה דומה. הגרסה השנייה מופיעה בכל הדתות האברהמיות ואצל הזורואסטרים.
העולם הבא במקרא.
ה"עולם הבא" אינו מוזכר בפירוש במקרא, אך יש המוצאים בו מספר אזכורים הרומזים לכך. כך סיכם אותם רבי יהודה הלוי בספרו הכוזרי (מאמר ראשון קט"ו):
פרשנים אחרים ראו באזכורים נוספים רמז לקיום ה"עולם הבא": כגון הנאמר על חנוך: "וַיִּתְהַלֵּךְ חֲנוֹךְ אֶת הָאֱלֹהִים וְאֵינֶנּוּ כִּי לָקַח אֹתוֹ אֱלֹהִים" () או הנאמר על האבות - אברהם, יצחק ויעקב, ועל אישים נוספים שהם "נאספו אל עמם" (, כ"ה י"ז, ל"ה כ"ט, מ"ט כ"ט, מ"ט ל"ג, ).
מספר נימוקים ניתנו להימנעות המקרא מהזכרה מפורשת של ה"עולם הבא", ולכך שכל ייעודיו הם בעולם הזה. הרס"ג (אמונות ודעות המאמר התשיעי) טען שהגמול ב"עולם הבא" הוא, כלשונו, "דבר שהשכל מורה עליו" ואין מקרא מתעכב ומאריך בדברים אלו. הסבר זה אומץ על ידי פרשנים רבים. עוד טען, שהמקרא עוסק בעיקר בדברים שהעניין בהם הוא מיידי, כגון מצבם החומרי בארץ ישראל אחרי התיישבותם בה, ולא בדברים העתידים לבוא בעתיד הרחוק.
לדעת רבי יהודה הלוי (כוזרי המאמר הראשון ק"ט) ייעודי התורה בעיקרם הם, כלשונו, "הדבקות בעניין האלוהי" בעולם הזה והחיים כעם נבחר בארץ הקדושה המונהג בהנהגה ניסית בידי האלוהים השוכן בתוכם. בדרגות גבוהות אלו של החיים הרוחניים בעולם הזה יש, לדעתו, ראיה ודאית לגמול שיגיעה לנפשות בעולם הבא לאחר המוות (שם ק"ג).
מאידך, פסוקים מסוימים במקרא יכולים לערער את האמונה בקיום העולם הבא ובהמשך החיים לאחר מוות. לדוגמה:
אם כי לדעת הפרשנים המסורתיים, משמעות הפסוקים היא שהמתים אינם יכולים לעסוק עוד בחיי העולם הזה, וכן אינם משיגים עוד מעלות רוחניות לאחר מותם.
לפי חלק מהמחקר האקדמי הסיבה הפשוטה לכך שהעולם הבא איננו מוזכר בתנ"ך היא שמושג זה מקורו בדת הזורואסטרית, שהשפיעה על עם ישראל במהלך תקופת בית שני. וכל ההסברים הרבניים האחרים, לפי תפיסה זו, הם בגדר אפולוגטיקה.
תפיסת העולם הבא בתקופת בית שני.
כבר בספר מקבים ב' (פרק ז) בסיפור על חנה ושבעת בניה מופיעה האמונה בתחיית המתים בפי הבנים הנהרגים על קידוש השם. לעומת זאת, באותו הסיפור בספר מקבים ד' (פרק יז) הגורל הטוב של מקדשי שם שמים מתואר במילים: "עומדים הם עתה קרובים לכיסא אלהים וחיים הם את חיי הנצח המאושרים".