בין חיבוריו החילוניים של קאוואליירי היו מדריגלים, מונודיות וקטעים שכתב לאינטרמדי; יצירות הקודש שלו כוללת מוזיקה לקינות ירמיהו ואת ה-Rappresentatione di Anima, et di Corpo. יצירה זו, כנראה בעלת החשיבות ההיסטורית הרבה ביותר מבין חיבוריו של קאוואליירי ששרדו עד ימינו, מכילה לסירוגין דיבור, בתי שיר, פרקים דמויי-רצ'יטטיב וחלקים מדריגליים באופיים; אורטוריות שנכתבו אחריה השתמשו בה לא פעם כנקודת זינוק. זו היצירה הראשונה שיצאה לאור עם בס ממוספר. בכל אופן, הדבר החשוב ביותר הוא, שהיה זה ניסיון להוכיח, ברומא השמרנית מבחינה מוזיקלית, שהסגנון המונודי המודרני עולה בקנה אחד עם מטרות הקונטרה-רפורמציה ויכולה להתאים למטרות דתיות, בניגוד למטרות חילוניות. העובדה, שמלחינים אחרים ברומא מיהרו לאמץ להם את הסגנון המוזיקלי המודרני מעידה על הצלחתו במובן זה. מלחינים אחרים מן האסכולה הרומאית במאה ה-17 הלכו בעקבות קאבליירי, בהם דומניקו מאזוקי, ג'אקומו קריסימי ואלסנדרו סקרלטי.
רוב המוזיקה של קאוואליירי כתובה בסגנון המתקדם ביותר של זמנו. המוזיקה הווקאלית לארבעה קולות שלו מצטיינת בדרך כלל בקו מלודי עשיר בעיטורים ורב-ביטוי; הפרדת הקו המלודי משאר הקווים היא מן המאפיינים המגדירים את ראשית תקופת הבארוק. מדי פעם ערך ניסויים בכרומטיות אנהרמונית, שחייבה כוונונים מיקרוטונליים; נראה שבנה עוגב צינורות מיוחד בשנות ה-90' של המאה ה-16 לנגינת מוזיקה מסוג זה.
אמיאנוס מרקלינוס
אמיאנוס מַרְקֶלִינוּס (Ammianus Marcellinus; 330 לערך - 395 לערך), היה איש צבא והיסטוריון רומאי בן המאה הרביעית. מרקלינוס היה מאחרוני ההיסטוריונים הפגנים שכתבו בלטינית.
תולדות חייו.
מרקלינוס נולד באנטיוכיה שבפרובינקיה סוריה למשפחה מיוחסת. הוא צורף לפמלייתו של אורסיקינוס, שהיה המגיסטר אקוויטום של האימפריה המזרחית, על ידי האוגוסטוס קונסטנטיוס השני בשנת 353, וכעבור שנתיים ליווה את מפקדו כשזה נקרא למערב האימפריה כדי לסייע לקונסטנטיוס לחסל את המגיסטר מיליטום סילוואנוס שהרים את נס המרד בגאליה כנגד שלטונו של האוגוסטוס.
לאחר מכן חזר מרקלינוס עם מפקדו למזרח ולקח חלק במלחמה כנגד האימפריה הסאסאנית. במלחמה נחלו הרומאים מפלה ומרקלינוס הצליח להימלט מהאויב בעור שיניו. בעקבות המלחמה אורסיקינוס הודח מתפקידו, לא ידוע מה עלה בגורלו של מרקלינוס, אולם כשהאוגוסטוס יוליאנוס פלש לפרס בשנת 358 הוא התלווה אליו. לאחר המלחמה הוא השתקע בעיר מולדתו אנטיוכיה וייתכן שעזב את הצבא.
מרקלינוס עבר בשנת 380 לערך לרומא ושם כתב את כתביו ההיסטוריים.
כתביו.
אף על פי ששפת אמו הייתה יוונית חיבר מרקלינוס את ספר ההיסטוריה שלו בלטינית. חיבורו על תולדות הקיסרות הרומאית כלל 31 ספרים המתעדים את התקופה שמן שנת 96, היא שנת עלייתו לשלטון של הקיסר נרווה, עד שנת 378, היא שנת נפילתו של הקיסר ואלנס בקרב אדריאנפוליס. מתוכם אבדו שלושה עשר הספרים הראשונים ונותרו רק הספרים שמתעדים את התקופה שבין השנים 352–378.
מרקלינוס השתדל לחקות את סגנונו של טקיטוס ואף כתב את ספרו כמין המשך לכתביו של טקיטוס, שנגמרים עם עלייתו לשלטון של הקיסר נרווה. הרטוריקן ליבאניוס שיבח את סגנונו של מרקלינוס שהוא "חייל בחזותו, אך סוקרטס במעשיו". פרסום החיבור ככל הנראה הושלם בשנת 395 לערך.
ההשקפות שמרקלינוס מביע בספריו הן השקפות שמרניות המצדדות בשמירה על מסורת האבות הרומאית. הוא נמנע מלהביע את דעתו הפוליטית בשלושת הנושאים החשובים ביותר בזמנו: היחס לנצרות, היחס לגרמאנים ומעמד הסנאט, אף על פי שפעם הוא מגנה ופעם מקלס את הנוצרים והגרמאנים.
אמיאנוס מרקלינוס על היהודים.
על ארץ ישראל.
מרקלינוס מתייחס ליהודים 4 פעמים בספר ההיסטוריה שלו. האזכור הראשון כלול בתיאור פלשתינה, לאחר סקירה קצרה של סוריה ופיניקיה ולפני סקירה כזאת של ערב וקפריסין. אמיאנוס מתרשם שפלשתינה "משתרעת על שטחים גדולים ומשופעת באדמות מעובדות ומטופחות" וש"יש בה גם ערים מצוינות": קיסריה, אלוותרופוליס, נאפוליס, אשקלון ועזה, כאשר ירושלים אינה מוזכרת ביניהן. מעניין שגם ים המלח והבלסם והתמרים של יריחו, המרכיבים הקבועים של כל סקירה עתיקה של הארץ, אינם מוזכרים. במקום זאת הוא מציין ש"במקומות רבים נובעים מעיינות, שמימיהם חמים מטבעם ויפים למיני מרפא רבים", תוך שילוב הערה על כך ש"אין לראות בשום מקום נהר היפה לשיט" - מידע זה אינו בולט בחיבורים של סופרים יוונים ולטינים מוקדמים יותר. אמיאנוס מציין את הכנעת היהודים וכיבוש ירושלים על ידי פומפיוס ומציין גם שקיסריה נוסדה על ידי הורדוס, כאשר שמו של הורדוס מובא ללא כל הסבר מתוך הנחה שהוא ידוע היטב לקוראים.
על הנוצרים והיהודים.
האזכור השני נעשה בהשוואה שעורך אמיאנוס בין דבריו של הקיסר יוליאנוס הכופר על הנוצרים לבין דברי קיסר שקדם לו, מרקוס אורליוס, על היהודים. לדברי אמיאנוס "אין חיות פרא שהן אויבות כאלה של האנושות, כפי שהם רוב הנוצרים בשנאת המוות שלהם זה לזה", ובהשוואה לדברי יוליאנוס עליהם בהקשר של הריבים האלימים בין הכיתות הנוצריות, אמיאנוס מספר על אורליוס:
למילים שמייחס אמיאנוס למרקוס אורליוס עצמו, יש פחות חשיבות מאשר לאופן בו הן מוצגות. ברור כי אמיאנוס היה עוין כלפי יהודים, למרות שהמילה "מצחינים" (fetentium) גרמה לאי נוחות מסוימת והוצעו לה תיקונים.
ייחוס צעקה מסוג זה למרקוס אורליוס יכולה לשמש כטיעון נוסף כנגד אלה המזהים אותו עם אותו "אנטונינוס" שלפי המסורת היהודית היה חברו של רבי יהודה הנשיא.
יוליאנוס ובית המקדש.
ההתייחסות השלישית היא החשובה ביותר לעניין היהודי בחיבורו של אמיאנוס:
אמיאנוס הוא המקור הפגאני (הלא-נוצרי) היחיד, מלבד עדותו של יוליאנוס עצמו, המתייחס לניסיון הקיסר לבנות מחדש את בית המקדש בירושלים.
למרות שהוא מתאר את האירוע על רקע ההכנות של יוליאנוס למסע המלחמה נגד הפרסים, אמיאנוס אינו מציע שום קשר בין המסע הזה למדיניות היהודית של יוליאנוס. ההסבר היחיד שניתן על ידו לתוכניתו של יוליאנוס להקמת המקדש הוא תשוקתו של יוליאנוס לעטוף את שלטונו בתהילה, אולם הסבר זה נראה די שטחי ולא ניתן לקבל את הסיבה הזאת כהסבר מספק למדיניותו של הקיסר.
יש לזכור שאמיאנוס היה פגאני וגם מעריץ אמיתי של יוליאנוס, אולם להיטותו הידועה של הקיסר אחר פולחן קורבנות וחידוש פולחנות מסורתיים אינה מוזכרת והוא גם לא רומז להקמתו מחדש של המקדש כחלק ממזימה שתכליתה הפרכת תאולוגיה נוצרית. הסופרים הנוצרים, לעומת זאת, מדגישים שזה היה מכוון כנגד הדת הנוצרית - המומר רצה להפריך את נבואת ישו לגבי המקדש בירושלים. מקורות נוצרים שונים מציינים שיחה בין הקיסר והיהודים, שבה לשאלת יוליאנוס מדוע הם לא מקריבים קרבנות, הם אומרים שמותר להם לעשות זאת במקדש שלהם בלבד.
במסורת הנוצרית יש התייחסות בשנאה לאליפיוס, המקורב לקיסר.
כמה סופרים נוצרים (טיראנוס רופינוס , תאודורטוס , סוזומנוס) מזכירים גם רעידת אדמה בקשר להפסקת העבודה וזהו גם ההסבר הניתן על ידי כמה חוקרים מודרניים למה שקרה באזור המקדש.
אמיאנוס אינו מציין את דעתו שלו על ההצעה להקים מחדש את המקדש, אלא מגביל עצמו לסיפור הניסיון וכישלונו.
יהודים בבבל.
ההתייחסות האחרונה נוגעת ליהודים בבבל שנטשו את עירם עם התקדמותו של הצבא הרומאי במלחמה בין יוליאנוס והפרסים (באביב וקיץ 363 לספירה): "באזור זה עיר, שבשל החומות הנמוכות שלו, נעזב על ידי תושביו היהודים, נשרף בידי החיילים המרוגזים".
אמיאנוס עצמו השתתף במלחמה זו. הוא לא מציין את שם המקום שנעזב על ידי תושביו היהודים, אבל הוא מתייחס להחרבתו על ידי הצבא הרומאי לאחר כיבוש פיריסאבורה (Pirisabora), שגם הייתה עיר עם אוכלוסייה יהודית גדולה, אז המשיך הצבא במורד נהר פרת עד שהגיע למקום בו הנהר מתפצל לפלגים רבים. באזור זה שכנה העיר שנעזבה על ידי יהודיה, כאשר העיר הבאה שמוזכרת היא מאיוזמלכה (Maiozamalcha), שנאמר שהייתה עיר גדולה עם חומות חזקות. ישנם חוקרים שמציעים את בירתה כעיר הנעזבת והנשרפת. המידע בדבר עזיבת יהודים את עירם בבבל אל מול התקדמות הרומאים תומך בדעה שמדיניות יוליאנוס לחיפוש אהדה בקרב היהודים ותוכניתו לבניית המקדש מחדש לא השפיעו על נאמנותם של יהודי בבל לשלטון הפרסי ושהם לא צדדו בפולשים הרומאים.
קרב משלט 219
קרב משלט 219 היה קרב במלחמת העצמאות שהתרחש בתקופת ההפוגה השנייה בין כוחות הלגיון הירדני ולוחמים מקומיים ובין חיילים מחטיבת קרייתי, ב-24 בספטמבר 1948.
משלט 219 נמצא ליד כביש 443 של היום, ביער בן שמן בסביבת חורבת הגרדי (קבר שייח' ערבאווי, המזוהה כיום על ידי חרדים כקברו של מתתיהו הכהן) וקברות המכבים, וממערב לכפר הפלסטיני מידיא. המקום נכבש ביולי 1948 במסגרת מבצע דני וחיילים מפלוגה א' של גדוד 142 קרייתי הוצבו לשמירה על המקום.
עם שחר 24 בספטמבר 1948 נפתחה אש תותחים ומקלעים על משלט 219. תוך זמן קצר החלה הסתערות על המשלט והחלה נסיגה בלתי מאורגנת לעורף. רק בשעות הצהרים הגיעה תגבורת של חטיבת קרייתי וכבשה את המשלט. במקום נמצאו גופות הלוחמים שחוללו על ידי תושבי מידיא. בקרב נהרגו 23 לוחמים. בין חללים אלו גם שני חיילים נעדרים (שנעדרים עד היום).