על מנת "להצית" את הקשת החשמלית, מביאים את האלקטרודה במגע עם המתכת ומיד מרחיקים אותה ממנו. עם היווצרות הקשת החשמלית הלוהטת חלק ממוט ההולכה מומס יחד עם המתכת אל תוך "בריכת ההמסה" ויש להחזיק את המוט בזויות ובמרחק כך שהמוט עצמו לא י ידבק ויותך למתכת. זווית המוט, המרחק והזמן הנכונים תלויים בחמרי האלקטרודה בסוג ועצמת הרתכת ובחומר המותך והוא מתקבל בתהליך של התנסות. אם מוט הריתוך נדבק אל המתכת זו מתחממת במהירות ועלולה להינתך כולה. לעומת זאת כאשר המוט מוחזק בזווית ובמרחק המתכת זורמת על פני "בריכת ההתכה" ונוצרת ההתכה ההדרגתית והשטחית המבוקשת. עם המסת מוט ההולכה חומר הכיסוי שעליו נמס והופך לגז המגן על אזור הריתוך מפני החמצן וגזים אחרים באוויר. כיסוי זה גם צף בהגיעו לבריכת ההתכה ומגן על המתכת המתקררת מפני אבק וחמרים אחרים העלולים להחליש את הריתוך. אחת לזמן יש לעצור לשבור ולהסיר את השכבה הזו הנקראת פלאקס (באנגלית, ומשמעותו "זרם"), וכן להחליף את המוט ההולך ומתכלה עם התקדמות הריתוך. שתי פעולות אלו, של הסרת השכבה והחלפת המוטות, מאיטות את פעולת הריתוך בשיטה זו, העוסק בכך רבע מהזמן, וכך היא האיטית מבין שיטות הריתוך. ישנם מוטות עשויים כך שהם נמסים לאט ומתקשים במהירות כך שהמוט נותר זמן רב יותר ופעילות ההסרה פחותה, ובכך הריתוך מואץ.
ריתוך תעשייתי נייח – בחיפוי גז ואבקה.
מוטות היתוך שאינם מתכלים נמצאים ברתכות שבהם מוזרם גז לאזור הנתך או מפוזרת אבקה, על מנת לבודד את מקום הריתוך ולמנוע הגעת חמצן ובעירת המתכת החמה, וכאמור למנוע את טינוף מקום הריתוך בחומרים שיחלישו את הרתך לכשיתקרר ויתיצב. רתכות כאלה, שבהם המוט אינו מתכלה הם בדרך כלל רתכות תעשייתיות קבועות ולא ניידות, המשמשות לריתוך על ידי העברת הרכיבים המרותכים על גבי מסוע והבאתם אל הרתכת זה אחר זה.
רתכות גז.
רתכת גז משתמשת בלהבה ממוקדת של תערובת חמצן וגז הבוערים בדרגת חום גבוהה. קיים מגוון של סוגי רתכות גז, בעלי אופי להבה וחומרי בעירה שונים.
פלסצק
אנרכיסטים נגד הגדר
אנדרה מורוא
ביות חיות
ארגוזאור
כוונת זדון
כוונת זדון היא מחשבה על עשיית פעולה בכוונה תחילה - בין אם (ברוב המקרים) היא נעשתה מתוך כוונה רעה, ובין אם נעשתה בלא כוונה רעה (מתוך תמימות או בורות, למשל), אך עם מודעות מלאה לביצוע המעשה; זאת בניגוד לשוגג. תוצאת המעשה הזדוני יכולה להיות כתוצאת מעשה רשלני, אך ישנם חוקים המחמירים עם עושי המעשה הזדוני, גם אם תוצאתו זהה למעשה רשלני. כן יש עבירות פליליות ועוולות אזרחיות הדורשות זדון כחלק מן היסוד הנפשי שלהן, ואינן מסתפקות ברשלנות.
הווארד קיל
הווארד קיל (באנגלית: Howard Keel; 13 באפריל 1919 - 7 בנובמבר 2004) היה זמר ושחקן קולנוע אמריקאי. קיל שיחק ברבים ממחזות הזמר הגדולים של שנות ה-50 בקולנוע האמריקני, ונחשב לכוכב מוביל בתחום זה. הקריירה שלו זכתה לפריחה מחודשת בשנות ה-80 כששיחק את דמותו של קלייטון פארלו בסדרה דאלאס.
ביוגרפיה.
הווארד קיל נולד כהרולד קליפורד קיל בעיירה גילספי באילינוי. אביו היה מלח שהפך לכורה פחם, והמשפחה הייתה שקועה בקשיי פרנסה. אביו של קיל מת ב-1930 כאשר היה בן 11, ואמו עברה לקליפורניה. בגיל 17 סיים קיל את חוק לימודיו בבית הספר התיכון, ועבד במשרות שונות, עד שהשתקע כנציג מכירות של חברת המטוסים "דאגלס".
כאשר היה בן 20 שמעה אותו בעלת הבית שלו שר, ועודדה אותו לקבל שיעורי פיתוח קול. בקיץ 1941 הופיע לראשונה בציבור, כאשר שיחק את תפקידו של הנביא שמואל באורטוריה של הנדל, "שאול ודוד".
בקיץ 1943 נישא לראשונה לרוזמרי קופר. בשנת 1945 נבחר על ידי ריצ'רד רוג'רס ואוסקר המרשטיין לשחק במחזמר אוקלהומה!, וזאת כאשר שיחק עבור תאטרונו של ג'ון רייט בתפקיד ראשי במחזמר "קרוסל". בתקופה זו שיחק בתפקידים ראשיים בשני המחזות, דבר שאיש לא הצליח בו לאחר מכן.
ב-1947 היה אוקלהומה! המחזמר הראשון בארצות הברית שלאחר מלחמת העולם השנייה שהוזמן להופיע בלונדון. קיל הופיע במחזמר, בפני בית משפחת המלוכה, והפך לכוכב גם בבריטניה. קיל שינה את שמו הפרטי ל"הווארד". ההופעות בלונדון הביאו למשבר בחיי נישואיו. קיל התגרש, ונישא בסמוך לאחר מכן לאחת הרקדניות בלהקה, הלן אנדרסון. ב-1950 נולדה להם בתם הראשונה, קאיה.
בלונדון הופיע קיל לראשונה בקולנוע, בשנת 1948, בשם הווארד קיל בסרט "הקול הקטן" (The Small Voice) שהופץ בארצות הברית בשם "מחבוא" (Hideout), בו שיחק אסיר נמלט המחזיק בסופר ובאשתו כבני ערובה.
לאחר מכן שב קיל לארצות הברית, שם חתם על חוזה עם חברת MGM. קיל המשיך להופיע על במת התיאטרון, למעשה עד לשנות ה-2000, אך משלב זה התרכז בקריירה קולנועית.
בשנת 1950 כיכב קיל עבור MGM בסרט "אנני אוקלי אשת לפידות" (Annie Get Your Gun), על פי המחזמר הפופולרי של אירווינג ברלין.
על אף הצלחת הסרט, לא הפך קיל לכוכב מהמעלה הראשונה. MGM לא החליטה כיצד לשווק את תדמיתו. מעת לעת התאפשר לו להופיע במחזות זמר וסרטים מוזיקליים מצליחים על המסך כ"ספינת השעשועים" (1951), נשקיני קייט (1953) "שבע כלות לשבעה אחים" (1954) ביחד עם ג'יין פאוול ו"קיסמט" (1955), אך פרט לכך הוכרח להופיע בשורת תפקידים חסרי חשיבות בסרטים ממדרגה שנייה ("B movies"), סרטים דלי הפקה, בהם כיכבו שחקנים מהשורה השנייה. קיל זכה להצלחה עת הושאל לאולפני האחים וורנר והופיע במערבון "קלמיטי ג'יין" (1953) בכיכובה של דוריס דיי, שהיה תגובת האולפן להצלחת "אני אוקלי".
בתקופה זו נולדו להווארד ולהלן שני ילדים נוספים. בשנת 1955 ביקש קיל להשתחרר מחוזהו אצל MGM ושב להופיע בתיאטרון.
קיל לא השתלב בעולם הבידור האמריקני של שנות ה-60. כוכבו דעך, והוא הופיע במועדוני לילה ובסרטים סוג ב', לרוב מערבונים כושלים. בתקופה זו התמכר לאלכוהול ונישואיו קרסו. הוא התגרש בשנת 1970 ומיד נישא שוב לג'ודי, דיילת צעירה ממנו ב-25 שנים. ג'ודי סייעה לו להגמל מהאלכוהול, והוא ניסה לשוב לקדמת הבמה ולברודוויי כשהופיע במחזמר כושל בשם "השגריר". בשנת 1974 נולדה בתו הרביעית.
ב-1980 החליט קיל לפרוש מהמשחק ומהשירה ולמצוא עבודה בחברת נפט באוקלהומה. בטרם הספיק להשתקע שם נקרא בחזרה לקליפורניה להופיע בפרק של הסדרה "ספינת האהבה". בעת הצילומים הזדמן לו לשוחח עם מפיקי הסדרה דאלאס, שהייתה אז הסדרה המצליחה ביותר בטלוויזיה האמריקנית. אלו הציעו לו להצטרף לצוות הסדרה בתפקיד קלייטון פארלו, מאהבה של מיס אלי יואינג (בגילומה של ברברה בל גדס) שנותרה ללא בן זוג, לאחר שג'ים דייוויס שגילם את בעלה ג'וק, מת מסרטן, ויחד עמו מתה דמותו הטלוויזיונית. קיל הסכים, והחל להופיע בסדרה. הופעתו בתפקיד פארלו זכתה להצלחה לה לא זכה במהלך כל הקריירה שלו בסרטים ובמחזות זמר.
הצלחתו הטלוויזיונית הביאה את קיל לחידוש הקריירה שלו כזמר. בגיל 64 החל לצאת במסעות הופעות. בשנת 1984 הוציא אלבום בשם "With Love", שלא זכה להצלחה רבה.
קיל שיחק את קלייטון פארלו במשך עשר עונות, משנת 1981 עד שנת 1991. הוא לא הופיע בשני סרטי ההמשך לסדרה שצולמו ב-1996 וב-1998. לאחר ירידת הסדרה מהמסכים המשיך להופיע מעת לעת בטלוויזיה בתפקידי אורח בסדרות, והמשיך לשיר. ב-1994 עבר עם רעייתו ג'ודי לפאלם דזרט בקליפורניה, שם היה פעיל באירועי צדקה, ובארגון טורניר גולף באנגליה, שמטרתו לגייס כספים למלחמה באלימות כנגד ילדים.
בשנת 2004 אובחן כלוקה בסרטן המעי הגס, ולאחר שישה שבועות בלבד מת.
האי קייפ ברטון
קייפ ברטון (אנגלית: Cape Breton Island; צרפתית: île du Cap-Breton, לשעבר île Royale, האי המלכותי; סקוטית: Eilean Cheap Breatuinn) הוא אי השוכן על חוף האוקיינוס האטלנטי, המשתייך לפרובינציית נובה סקוטיה, קנדה. מקור שמו של האי הוא במילה ברטון - על שם הברטונים, תושבי חבל ברטאן. שטחו של קייפ ברטון הוא 10,311 קילומטר מרובע ואוכלוסייתו כ-132,000 נפש (נכון ל-2016).
היסטוריה.
קודם לגילויו על ידי מגלי ארצות מערביים, היה האי מיושב על ידי אינדיאנים משבטי המיקמאק. ב-1497 דיווח המגלה ג'ון קבוט כי ביקר בחופי האי, אך חוקרים מודרניים לא משוכנעים בכך, ומניחים כי המקום בו ביקר היה ניו פאונדלנד.
ב-1521 התיישבו באי דייגים פורטוגזים, במסגרת מושבת דיג שהקימו, שמנתה כ-200 נפש, אך מ-1570 לא נמצא זכר למושבה זו.
הצרפתים, שהתיישבו באזור במסגרת המושבה אקדיה, כינו את האי "איל רויאל" (Île Royale "האי המלכותי"). הם הקימו בסביבות 1629 יישוב בשם פור סנט אן, שלא שרד. ב-1713 עברה אקדיה כולה לשלטון בריטי, לאחר כיבושה על ידי הבריטים, אך האי נשאר בשלטון צרפתי. ב-1719 הקימו הצרפתים על חוף האוקיינוס האטלנטי את היישוב לואיסבורג, כדי לשפר את מעמדם באזור מפרץ סנט לורנס ולהגן על צי הדיג שלהם. היישוב, שהפך למצודה מבוצרת, שרד ניסיונות כיבוש בריטיים, ונשאר הקשר היחיד של צרפת החדשה, כפי שקראו הצרפתים למושבת הכתר שלהם בצפון אמריקה, עם האוקיינוס האטלנטי. לאחר שנכבש ב-1745, והוחזר לצרפתים ב-1748, נכבש האי סופית על ידי בריטניה ב-1758, במלחמת הצרפתים והאינדיאנים, ועבר רשמית לשלטון בריטי ב-1763. לאחר מכן מוזג האי לתוך נובה סקוטיה.
ב-1775 החלה באזור התיישבות סקוטית בשם Judique. בעקבותיה הגיע לאי במחצית הראשונה של המאה ה-19 גל של הגירה מסקוטלנד שמנה כ-50,000 נפש. עד היום מהווים צאצאי המהגרים הסקוטים רוב באי, ותרבותם נחשבת לדומיננטית. באי שרדו גם קהילות אקדיות, שהן צאצאיהם של המתיישבים הצרפתים ששרדו את הגירוש הבריטי מאקדיה.
גאוגרפיה.