המפנה במדיניות מדינת ישראל וחלק מהארגונים היהודיים בעולם בכל הנוגע לדרכי המאבק למען יהודי ברית המועצות בזירה הבינלאומית אירע בשנת 1960.אז החלו וועידות בינלאומיות שדנו במצבם של יהודי ברית המועצות. בוועידות השתתפו אנשי רוח, פעילי זכויות אדם, סנטורים, מנהיגים דתיים, אינטלקטואלים ועוד.
מלבד זירה זו נעשתה עבודה חשאית חשובה בשמירה על הקשרים עם פעילי התנועה הציונית בברית המועצות, הן באמצעות קשרים ישירים עד 1967 בעזרת השגרירות הישראלית והן באמצעות המשלחות הרבות יחסית והיהודים שביקרו בברית המועצות בין השנים 1962–1966.
הכנסת טיפלה בנושא יהודי ברית המועצות בשנים 1960–1968 בצורה אינטנסיבית יותר מאשר בתקופה הקודמת. המאסרים של ראשי הקהילה בלנינגרד ומשפטם הובאו לדיון בכנסת ב-1961 ביוזמתו של חבר הכנסת מנחם בגין.
בשנים הללו פעלו ארגונים שונים למען יהודי ברית המועצות, אגודת מעוז הייתה
פעילה במיוחד, היא פרסמה והפיצה כרוזים ב-1964 עם הכותרת שלח את עמי, היא שלחה תזכירים על מצבם של יהודי ברית המועצות למוסדות וארגונים בינלאומיים, היא גם פעלה במשלוח חבילות שכללו מזון וספרים ליהודי ברית המועצות.
מכיוון שהממשלה הסתפקה עד אז במדיניות מוגבלת יחסית שלא הביאה שום תוצאות ממשיות, ההרגשה הכללית בציבור הישראלי ועוד יותר בקרב הפעילים הציונים בברית המועצות הייתה שהמדיניות הישנה, גם אם לא הייתה מוטעית מיסודה, מיצתה את עצמה ויש לחשוב על דרכים חדשות של פעולה ומאבק.
לקראת מדיניות חדשה, 1969–1987.
השינוי במדיניות הישראלית הרשמית בכל הנוגע לפעילות הפומבית למען יהודי ברית המועצות התחיל בסתיו 1969, כאשר ראש הממשלה גולדה מאיר הביאה לידיעת הכנסת והציבור בארץ את תוכן העצומה ששלחו 18 המשפחות היהודיות מגרוזיה ובאותו זמן מסר שגריר ישראל באו"ם יוסף תקוע את תוכנה במסיבת עיתונאים שערך בניו יורק.
כמה גורמים הביאו למפנה זה:
הפעילים הציונים בברית המועצות ואלו שעלו לישראל החלו ללחוץ על לשכת הקשר שיפעלו באורח עצמאי, אם לא יחול שינוי מידי במדיניות הרשמית של ישראל.
ברית המועצות לא קיימה הבטחותיה ולא אפשרה עלייה במסגרת איחוד משפחות.
הייתה הרגשה כי תם עידן הדיפלומטיות השקטה.
הלחץ הגדול ואולי אף המשמעותי ביותר שהביא לשינוי במדיניות למען יהודי ברית המועצות היה לחץ אגודת הסטודנטים יחד עם הפעילים היהודים שכבר עלו – לידה סלובינה, דב שפרלינג, יעקב קזקוב ועוד, אלו חברו יחדיו למען המאבק לשחרור יהודי ברית המועצות, בהפגנות השתתפו עשרות אלפי סטודנטים ואזרחים, בעקבות כך החלה הממשלה לפעול – יצחק שמיר שלח את גאולה כהן לארצות הברית אשר גייסה את הרב מאיר כהנא אשר הביא את נושא יהודי ברית המועצות לכותרות עיתוני העולם. פעילות קזקוב ושפרלינג בארצות הברית עלתה לכותרות ובמקביל החלה ממשלת ישראל לפעול בעולם באופן פומבי.
קליטת העלייה.
לאורך העשור של שנות ה-70 עלו לישראל כ-200,000 איש. עיקר העלייה התרחשה בין השנים 1969–1973. בהשוואה לעולים אחרים שעלו לישראל באותה תקופה, דיווחו עולי ברית המועצות על הרגשת השתייכות, הזדהות ישראלית, וודאות שיישארו בישראל.
מבחינה תעסוקתית נמצא במחקר של גור עופר, קרנית פלוג, וניצה (קלינר) קסיר כי 40% מהעולים החליפו את מקצועם לאחר שהגיעו לארץ. בקרב הרופאים ומקצועות הרפואה כמעט ולא הייתה החלפה של מקצוע. בקרב המקצועות החופשיים (עיתונאים, רואי חשבון ועוד) למעלה ממחצית מהעולים החליפו את מקצועם. בחינת תעסוקת העולים מלמדת על דפוס נוסף, החלפת משלח יד וניידות כלפי מטה. כך למשל מהנדסים הועסקו כמהנדסים וטכנאים.
בהשוואה לעולים שהגיעו ממדינות המערב, אחוז קטן יותר מעולי ברית המועצות דיווחו שהם שבעי רצון מעבודתם. בנושא מציאת עבודה רק כשליש ציינו שהמדינה עזרה להם במציאת עבודה. מבחינה חברתית עולי ברית המועצות נטו יותר ליצירת קשרים חברתיים עם עולים חדשים כמוהם. ככל הנראה, מסיבה זו עולי ברית המועצות גם מרגישים פחות שביעות רצון משעת הפנאי שלהם לעומת עולים ממדינות אחרות.
העולים בשנים אלו חשו שרכישת השפה העברית היא חשובה כמעט כמו מציאת דיור ותעסוקה, ולכן הקדישו לכך זמן רב. בישראל פעלו אולפני יום ואולפני לילה שסייעו לעולים ברכישת השפה העברית, וכן ברכישת תחומי השכלה שונים.
בתחום הדיור רוב העולים הרגישו שהתנאים לא נופלים מהתנאים שהיו להם בברית המועצות וחלק לא קטן הרגיש אף שיפור ברמת הדיור. כשהגיעו לישראל התיישבו העולים במגוון ערים, כמו: אשדוד, פתח תקווה, חדרה, תל אביב, דימונה, נס ציונה, באר שבע, טבריה ונתניה.
ככלל, ניתן לומר שקליטת עולי ברית המועצות הייתה טובה יותר מאשר קליטות עולים ממדינות אחרות באותה התקופה. כמו כן, הקליטה בשכונות מעורבות הייתה טובה יותר מאשר בשכונות עולים בלבד. העולים שהגיעו לשכונות מעורבות ביחד עם הוותיקים, קלטו את השפה מהר יותר, והרגשתם האישית הייתה טובה יותר.
סטיוארט מילנר-בארי
סר, מסדר האימפריה הבריטית, מסדר האמבט, מסדר ויקטוריה סטיוארט מילנר-בארי (באנגלית: Stuart Milner-Barry) (20 בספטמבר 1906 - 25 במרץ 1995) היה שחמטאי אנגלי, סופר שחמט, קריפטאנליסט במהלך מלחמת העולם השנייה ועובד בשירות הציבורי.
מילנר-בארי עבד בבלצ'לי פארק במהלך מלחמת העולם השנייה וניהל את "צריף 6", אגף בבלצ'לי פארק שמטרתו הייתה לפענח את צפני האניגמה של הצבא וחיל האוויר הגרמניים. מילנר-בארי היה אחד מארבעת שוברי הצפנים המובילים בבלצ'לי פארק ובמעמדו זה פנה פניה ישירה לראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל לקבלת משאבים גדולים יותר לביצוע העבודה. לאחר המלחמה עבד מילנר-בארי במשרד האוצר ולאחר פרישתו ניהל את המערך הבריטי של חלוקת אותות הערכה והוקרה לאזרחים הבריטיים על תרומות שונות למדינה. בשחמט, ייצג מילנר-בארי את אנגליה בתחרויות בינלאומיות ועל שמו קרויות שלוש הסתעפויות בפתיחות שחמט.
ראשית חייו והשכלתו.
מילנר-בארי נולד בהנדון, לונדון, כילד השני מבין שישה למורה בבית ספר, אדוארד ליאופולד מילנר-בארי שמת בשנת 1917 ולאשתו, אדית מרי.
שחמטאי מוכשר שזכה באליפות בריטניה לנוער בשנת 1923.
כתלמיד בקולג' צ'לטנהם זכה מילנר-בארי במלגה לטריניטי קולג' באוניברסיטת קיימברידג' שם הצטיין בלימודים קלאסיים. בקיימברידג' התיידד מילנר-בארי עם שחמטאי אחר, קונל יו אודונל אלכסנדר וחיבר מספר בעיות שחמט.
בין השנים 1929–1938 עבד מילנר-בארי כעמיל בורסה אך לא היה מרוצה מעבודתו.
משנת 1938 היה מילנר-בארי כתב השחמט של עיתון The Times. בשנת 1945 החליף אותו בתפקידו הארי גולומבק.
בתחרות מרגייט בשנת 1939, מילנר-בארי הגיע למקום החמישי עם 4.5/9. בשנה זו היה כנראה בשיא כוחו ויעידו על כוחו תוצאות התיקו עם קרס, קפבלנקה ופלור.
מילנר-בארי ייצג את אנגליה באולימפיאדות של 1937 ו-1939.
בעקבות הכרזת המלחמה של אנגליה על גרמניה בחודש ספטמבר 1939 פרש מילנר-בארי מהאולימפיאדה וביחד עם אודונל אלכסנדר (באותה עת אלוף אנגליה) והארי גולומבק חזרו לאנגליה.
בלצ'לי פארק.
עם שובם לאנגליה של שלושת השחמטאים הצטרפו במהירות לבית הספר לקודים וצפנים בבלצ'לי פארק. מילנר-בארי גויס על ידי המתמטיקאי גורדון ולצ'מן שהיה מאותו מחזור בטריניטי קולג', ובתורו גייס את אודונל אלכסנדר.
בתחילת 1940 הצטרף מילנר-בארי לצריף 6 בניהולו של גורדון ולצ'מן. משימתו הייתה להתגבר על מכונת הצופן "אניגמה" ששימשה את הצבא הגרמני.
בשנת 1993 כתב מילנר-בארי שעד עצם היום הזה איננו יכול לטעון שהוא מבין עד הסוף איך האניגמה פעלה, ולא את כל בעיות שבירת הצופן.
למרות זאת, בזכות ידיעתו את השפה הגרמנית, ביצע מילנר-בארי מחקר של קטעי הגלוי ומצא שהם כוללים תבניות
סְטֶרֵאוֹטִיפּיות ומתכונות פניות שניתן היה לנצל כניחושים מושכלים לתוכן הגלוי של המברק המוצפן. פעמים רבות חזרו צירופים כגון "אין מה לדווח" או דיווחי מזג אוויר בתבנית אחידה. התאמה זו בין קטע מוצפן לניחוש הטקסט איפשרה את שבירת המברק כולו, ומשום חשיבותם המציאו להם כינוי - עריסות.
מציאת ניחושי טקסט אמינים הייתה משימה קריטית לצריף 6, משום ששבירת צופן האניגמה התבסס על בומב, התקן אלקטרו-מכני אשר שימש את המפענחים הבריטיים ככלי לפענוח הודעות האניגמה. מכונת הבומב התבססה על התקן פולני משנת 1938 ותוכננה על ידי אלן טיורינג. גורדון ולצ'מן שיפר מאוחר יותר את המכונה. מקור השם בומב בהתקן פענוח בשם "בומבה" אשר תוכנן בשנת 1938 על ידי מריאן רייבסקי מהביורו שיפרוב (לשכת ההצפנה).
בומבה. איור הלקוח מרשימותיו של מריאן רייבסקי. ניתן להבחין בשלושת הרוטורים, במנוע החשמלי ובמתגים.
בסתיו 1940 מונה מילנר-בארי כאחראי לחדר העריסות.
מילנר-בארי שוכן ביחד עם אלכסנדר שעבד בצריף 8, שבדומה לצריף 6 עבד על מכונת האניגמה של הצי הגרמני. חברותם הקרובה סייעה להם להתגבר על בעיות ההתמודדות על משאבי הבומבות, שהיו תמיד במחסור.
בחודש אוקטובר 1941 מונה מילנר-בארי לסגנו של ולצ'מן.
באותה עת סבל בלצ'לי פארק ממחסור בפקידים, מחסור אשר עיכב את העבודה על האניגמה. הנהלת בית הספר לקודים וצפנים לא הצליחה להתמודד על השגת המשאבים הנחוצים. המחסור השפיע במיוחד על צריף 6 וצריף 8, שנוהל על ידי אלן טורינג ואלכסנדר כסגנו. ארבעת המנהלים, ולצ'מן, מילנר-בארי, אלן טורינג ואלכסנדר עקפו את כל דרגי הפיקוד וכתבו מזכר ישירות לראש הממשלה, וינסטון צ'רצ'יל ובו תיארו את קשייהם. על מילנר-בארי הוטל להביא את המזכר אישית לרחוב דאונינג 10, ב-21 באוקטובר 1941. למחרת ענה צ'רצ'יל: "פקודת יום: תנו להם את כל מה שהם צריכים בעדיפות עליונה, ודווחו לי אישית על ביצוע הפקודה".