מן הקתדרלה עבר בינואה לכנסיית המכללה סן מרטין, גם היא בטור, שם התמנה לתת-דיאקון בשנת 1465. יוהנס אוקכם היה גזבר המוסד הזה ונראה ששני המלחינים הכירו היטב איש את רעהו. בהמשך אותה שנה עבר בינואה לפואטיה, שם לא זו בלבד שהתמנה ל"מטריז" (ממונה על נערי המקהלה), אלא הצליח גם למשוך זרם מתמיד של זמרים מחוננים מכל המחוז; נראה שהמוניטין שלו כמורה לשירה, מלומד ומלחין נפוצו כבר למרחקים. אף על פי כן, הוא עזב את המקום בה בפתאומיות שהגיע, בשנת 1466; לא ניתנה סיבה לדבר, אבל משרת המטריז הוחזרה לקודמו בתפקיד. בשלב זה עבר בינואה לבורגונדיה.
בשנת 1467 שהה בינואה בחצר דוכסות בורגונדיה והחל לחבר מוזיקה ליושביה ממש לפני עליית שארל לכס השלטון כדוכס הבא, ב-15 ביוני, כיון שאחד המוטטים שלו - "אין הידראוליס" - מכיל הקדשה, לפיה עודנו רוזן. שארל היה לדוכס בורגונדיה ומקץ זמן קצר נודע כשארל האמיץ, בשל שאיפותיו הצבאיות הנועזות, האכזריות ולא פעם פזיזות (שאכן הביאו לנפילתו בקרב כעבור עשר שנים). אלא שלצד אהבת הלחימה שלו, אהב שארל גם מוזיקה ובינואה נהנה מהערכה ומגמול נאה בשירותו. זאת ועוד, בשנת 1467 הופיע בינואה ברשומות יחד עם היינה ואן חיזכם ואדריאן באזין כ"מוזיקאי ומשרת אישי" לשארל.
נוסף לחובותיו כזמר ומלחין, ליווה בינואה את הדוכס במסעות הלחימה שלו, כמוהו כהיינה ואן חיזכם. בינואה היה נוכח במצור על נויס בגרמניה בשנת 1475 ויצא בשלום מן הקרב הרה האסון של 1477 בננסי (אם השתתף בו), שעלה לשארל האמיץ בחייו ובלם לצמיתות את התפשטותה של בורגונדיה.
בינואה נשאר בשירות החצר הבורגונדית עד 1482, אבל דבר אינו ידוע על עלילותיו בין שנה זו ל-1492, כאשר הלך לעולמו. בעת מותו, עבד בכנסיית סן סובר בברוז'. לאורך כל הזמן הזה התפרסם כמלחין במידה שאינה שכיחה והמוזיקה שלו נפוצה הרחק ממקום שבתו.
יצירות וסגנון.
המוניטין של בינואה בתקופתו היו עצומים; קרוב לוודאי, שהיה המוזיקאי הנודע ביותר באירופה בין זמנו של גיום דופאי לזה של יוהנס אוקכם.
בינואה כתב מוזיקת קודש וחול. מתוך מוזיקת הקודש שלו, שרדו שתי מיסות קנטוס פירמוס ושמונה מוטטים (הגיוני להניח, שעוד רבים אבדו). הוא כתב כמה יצירות על פי האנטיפון המריאני "מלכת השמיים" (Regina coeli). מבחינה סגנונית, המוזיקה שלו יכולה להיחשב לנקודת האמצע בין הפשטות והמרקמים ההומופוניים של דופאי ובנשואה, לבין האימיטציה השולטת בחיבוריהם של ז'וסקן וניקולאס גומברט. הוא משתמש באימיטציה במיומנות אך לעיתים רחוקות, כותב קווים מלודיים חלקים ונוחים לשירה, ומגלה נטייה מובהקת למצלולים משולשים, המבשרת את נוהלי המאה ה-16.
על פי פייטרו ארון, ייתכן שבינואה היה מחברה של הנעימה המפורסמת L'homme armé, אחת המלודיות הנפוצות ביותר בתקופת הרנסאנס, ששימשה יותר מכל אחת אחרת כקנטוס פירמוס לחיבור מיסה. אם היה הראשון לכתוב מיסה המבוססת על L'homme armé, אם לאו, המיסה שלו עלתה על כל האחרות במידת השפעתה; המיסה של אוברכט, למשל, מקבילה במידה רבה לזו של בינואה, ואפילו דופאי מצטט ממנה באופן ישיר. ייתכן אפילו שבינואה היה זה שחיבר מחזור של שש מיסות, מבוססות כולן על אותה נעימה עצמה, שנמצא בנאפולי ויוחס לו על פי השוואה סגנונית.
בינואה חיבר גם שאנסונים, שירים חילוניים בצרפתית, ושאנסונים אלה הם הבסיס העיקרי למוניטין שלו. רובם בצורת רונדו, אבל יש ביניהם גם כמה בצורת ברז'רט; רבים מן החיבורים האלה היו לשירים פופולריים, וייתכן שאחדים התבססו על שירים פופולריים, שאבדו בינתיים. סביר להניח, שבינואה כתב בעצמו את הטקסטים לכל שיריו, כמעט. כמה מנעימותיו שימשו כחומר לחיבור מיסת קנטוס פירמוס יותר מדור אחרי מותו, לדוגמה, "פורטונה דספראטה" (ששימשה הן את אוברכט והן את ז'וסקן). שאנסון יוצא דופן הוא "אישה איומה" (Terrible dame), שלא זו בלבד שהוא דיאלוג אנטיפוני, יחיד במינו בספרות השאנסון, אלא ששמו כתוב בצרפתית עתיקה, שאיננה דורשת מומחיות מיוחדת לתרגומה.
אף כי רוב השאנסונים של בינואה מבוססים על טקסטים צרפתיים, הם כוללים גם שני טקסטים לפחות באיטלקית וטקסט אחד בפלמית. רובם כתובים לשלושה קולות, אם כי יש גם מעטים לארבעה.
חאבייר אנדרסון
פיאמה נירנשטיין
פיאמה נירנשטיין (איטלקית: Fiamma Nirenstein; נולדה ב-18 בדצמבר 1945 בפירנצה), עיתונאית, בעלת טור, סופרת ופוליטיקאית יהודייה איטלקייה. הייתה חברת הפרלמנט האיטלקי וסגנית יו"ר ועדת החוץ של הפרלמנט מטעם מפלגת הימין של סילביו ברלוסקוני. עמדה בראש הוועדה לחקר האנטישמיות של הפרלמנט האיטלקי. יו"ר המועצה הבינלאומית של חברי פרלמנט יהודים . העיתון "ג'רוזלם פוסט" הכתיר אותה ביוני 2011 כאחת מ-50 היהודים המשפיעים ביותר בעולם. עלתה לישראל במאי 2013.
משפחתה.
נירנשטיין נולדה בפירנצה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה להורים אינטלקטואלים קומוניסטים, פעילי שמאל אקטיביסטים. אביה, אהרון נירנשטיין, הגיע מישראל לאיטליה במהלך מלחמת העולם השנייה, כחייל בבריגדה היהודית והשתקע בפירנצה, שם פגש את אמה, עיתונאית, שלחמה אז כפרטיזנית נגד השלטון הפאשיסטי והנאצי. לאחר המלחמה היה במשך שנים כתב "על המשמר" ברומא. לזוג נולדו באיטליה שלוש בנות. אחת מאחיותיה של נירנשטיין, אף היא עיתונאית, פעילה באיטליה עד היום. פירוש שמה האיטלקי פיאמה - להבה.
בשנת 1998 יצא לאור ספר המתאר את קורות המשפחה.
נירנשטיין פגשה את בעלה, עופר, צלם עיתונות, לראשונה בירושלים. יש לה שני בנים, בנה הבכור משרת בשירותים החשאיים של איטליה.
קריירה.
בשנות השישים של המאה ה-20 הייתה נירנשטיין פעילה בחוגי השמאל באיטליה. היא ביקרה בישראל בפעם הראשונה ב-1967, חודשיים לפני מלחמת ששת הימים, כששלחו אותה הוריה לקיבוץ נאות מרדכי, למרגלות רמת הגולן. שם היא חוותה את כל תקופת ההמתנה ואת המלחמה עצמה. החוויה הזו עצמה לא שינתה עדיין את השקפותיה, אולם כשחזרה לאיטליה לאחר המלחמה הותקפה מילולית על ידי חבריה הקומוניסטים, שכינוה "פשיסטית לא מודעת" וההסתכלות עליה כאחרת היא שגרמה לכך שגם היא החלה לראות עצמה ככזו והחלה במסעה הפוליטי ימינה ולכיוון הפרו ישראלי.
לאחר חזרתה לאיטליה למדה וסיימה תואר ראשון בהיסטוריה מודרנית באוניברסיטת פירנצה והיא עוסקת בעיתונאות מאז שנת 1977. את מרבית שנותיה כעיתונאית היא העבירה בסיקור הקונפליקט הישראלי-ערבי עבור עיתונים שונים באיטליה ופרסמה ספרים רבים בנושא.
בשנת 1993 עברה נירנשטיין להתגורר בישראל כנספחת דיפלומטית של השגרירות האיטלקית וניהלה במשך כשנתיים את המכון האיטלקי לתרבות בתל אביב. בהמשך, התגוררה בירושלים ושימשה ככתבת לענייני ישראל והמזרח-התיכון של העיתונים האיטלקיים La Stampa, Panorama ו-Il Giornale.
יום למחרת פיגועי 11 בספטמבר 2001 במגדלי התאומים בארצות הברית ציטט ה"וול סטריט ג'ורנל" באריכות רבה את מאמרה שפורסם ב"קומנטרי" על הטרור, כדי לנסות להסביר את מה שאירע.
בשנת 2005 הגישה בטלוויזיה האיטלקית תוכנית אקטואליה בינלאומית יומית ובמהלך שנת 2006 השתתפה שם בתוכנית הטלוויזיה "אוריינט אקספרס". לנירנשטיין פינה שבועית קבועה בתוכנית הרדיו של מאסימו בורדין בנושא המזרח התיכון והיא כתבה גם עבור העיתונים Paesa sera, L'Europeo, L'Espresso ו-Epoca באיטליה ועבור ה-ניו יורק סאן וה-קומנטרי האמריקאיים. בעלת טור קבוע, פוליטי, פרו ישראלי בעיתון "IL GIORNALE", הנקרא "אש ולהבה".
נירנשטיין מלמדת היסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת Luiss ברומא והיא חברה במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה ובמכון הדסון בוושינגטון. היא פרסמה תשעה ספרים, רובם בנושאי ישראל, אנטישמיות והטרור האסלאמי.
במערכת הבחירות של שנת 2008 באיטליה נבחרה נירנשטיין לפרלמנט האיטלקי מטעם מפלגתו של סילביו ברלוסקוני Il popolo della Libertà ("מפלגת העם החופשי"), כמועמדת בעלת צביון פרו-ישראלי מובהק המטיפה לפעילות אקטיבית של מדיניות החוץ של איטליה בנושא. בעקבות בחירתה עזבה את שכונת גילה בירושלים, שם התגוררה, וחזרה לרומא.
הקריירה העיתונאית של נירנשטיין כוללת ראיונות עם רג'יב גנדי, דנג שיאופינג ודמויות ציבוריות רבות מהפוליטיקה המזרח-תיכונית כגון אריאל שרון, יאסר ערפאת ואחרים. תרגמה וערכה ספרים פרי עטם של ברנרד לואיס, נתן שרנסקי ורותי בלום.
נירנשטיין היא גם פעילה פמיניסטית. היא אף ייסדה בשעתו את הביטאון הפמיניסטי הראשון באיטליה.
ב-29 ביוני 2011 נבחרה נירנשטיין ליו"ר ארגון "המועצה הבינלאומית של פרלמנטרים יהודים בעולם" (ICJP).
במאי 2013 עלתה לישראל. באוגוסט 2015 נמסר שראש הממשלה בנימין נתניהו בתפקידו כשר החוץ ימנה אותה לתפקיד שגרירת ישראל באיטליה. ההודעה על מינויה הצפוי כשגרירה עוררה הסתייגות קשה בקהילה היהודית באיטליה בשל חשש מטענות על נאמנות כפולה של יהודי איטליה. במאי 2016, חודשים אחדים טרם הייתה אמורה לצאת לתפקידה באיטליה, החליטה נירנשטיין לוותר על התפקיד. לטענתה, עשתה זאת מסיבות אישיות.
פעילותה הפרו-ישראלית.
נירנשטיין מתמחה בכתיבה בנושאי טרור, אנטישמיות והסכסוך הישראלי-ערבי. היא מרבה להדגיש את הקשר בין אנטי-ישראליות לאנטישמיות וכתבה ספרים רבים בנושא. בספרה "Israele Siamo Noi" ("ישראל היא אנחנו") טוענת נירנשטיין שכמדינה דמוקרטית המנהלת מלחמה יומיומית מול הטרור, משמשת למעשה ישראל כחיל החלוץ של העולם המערבי ומזהירה מפני פייסנות כלפי האסלאם הקיצוני. נירנשטיין מוצאת קשר הדוק בין הטרור האסלאמי העולמי והסכסוך הישראלי-פלסטיני ושוללת דיאלוג עם ארגוני טרור כדוגמת החמאס.