תקופת כהונתו של הית' הייתה קשה כמו אלו של כל ראשי הממשלות בבריטניה של שנות השבעים. הממשלה ספגה מכה בראשית ימיה עם מותו של שר האוצר איאן מקלאוד ב-20 ביולי 1970 והוא הוחלף באנתוני ברבר. הית' תכנן שינויים במדיניות הכלכלית, כולל מעבר ממיסוי ישיר למיסוי עקיף, אך אלו לא יושמו ברובם. מסמך המדיניות שנוסח עם הקמת הממשלה נזנח ברובו עם העלייה המשמעותית של האבטלה ב-1972. בינואר אותה שנה הגיע מספר המובטלים למיליון, שיעור האבטלה הגבוה ביותר מזה כמה עשורים. על רקע התנגדותו לאבטלה ממניעים מוסריים, עודד הית' תפנית במדיניות הכלכלית שהאיצה את מה שנודע כ"שגשוג של ברבר" (Barber boom). היה זה תהליך דו-שלבי שכלל את התקציבים של 1972 ושל 1973, בהם הוזרמו 2.5 מיליארד לירות שטרלינג אל השוק באמצעות הגדלת הפנסיות, הקצבאות והפחתות המס. בראשית 1974, כתוצאה מאסטרטגיה הכלכלה הקיינסיאנית, ירד שיעור האבטלה אל מתחת ל-550,000 איש. השגשוג הכלכלי לא נמשך זמן רב וממשלת הית' הטילה כמה קיצוצים שגרמו לזניחת המטרות המדיניות הכלכלית כמו הרחבתם של גני הילדים.
הית' ניסה לצמצם את כוחם של האיגודים המקצועיים, שעד אז עלה בידם לבלום את הניסיונות לכרסם בכוחם. חוק יחסי העבודה שחוקק ב-1971 כלל את הקמתו של בית משפט מיוחד בראשותו של הלורד דונלדסון, שעונשי המאסר שהוטלו על ידו על עובדי נמל שובתים היו מכה ליחסי הציבור עד כי ממשלת תאצ'ר בשנות השמונים לא חזרה על משגה זה.
ניסיונותיו של הית' להתעמת עם האיגודים המקצועיים גרמו למהומה פוליטית שהתחוללה בעקבות שיעורי האינפלציה והאבטלה הגבוהים. אמינותה של הממשלה נפגעה בעיקר על ידי שתי שביתות כורים שהתנהלו בשנים 1972 ו-1974, כשזו האחרונה הובילה למעבר של רוב המדינה לשבוע עבודה של שלושה ימים בניסיון לחסוך באנרגיה. האיגוד הארצי של עובדי המכרות השיג את מטרתו, אך המחסור באנרגיה ושבירת הקונצנזוס הלאומי תרמו בסופו של דבר לנפילתה של הממשלה.
כאמור, ממשלת הית' חוותה שנתיים של עלייה תלולה בשיעורי האבטלה, שבהמשך עלה בידה להוריד אותם. קודמו בתפקיד של הית' מטעם מפלגת הלייבור, הרולד וילסון, ירש שיעור של כ-400,000 מובטלים כאשר הוא ניצח בבחירות של 1964, אך בראשית 1967 נסק מספר המובטלים לשיא של 631,000, אף על פי שהוא צנח ל-582,000 כאשר ניצח הית' בבחירות ביוני 1970, כמו וילסון והלייבור, היו הית' והשמרנים מחויבים לתעסוקה מלאה, אך תוך שנה היה ברור שהם עומדים להפסיד את המערכה כאשר מספר המובטלים על מיליון איש, שיעור אבטלה שלא נראה בבריטניה מזה שלושים שנה. דיווחים אחרים מאותה תקופה טענו ששיעור האבטלה היה אף גבוה והגדיל לעשות הטיימס שטען שמספר המובטלים במרץ אותה שנה הגיע לכמעט שלושה מיליון איש.
מדיניות החוץ.
עם כניסתו לתפקיד ביוני 1970 ניסה הית' לשים קץ למדיניותו של וילסון לסיים את הנוכחות הצבאית הבריטית ממזרח לתעלת סואץ. בינואר 1972, עם הגיעו לארמון אגמונט בבריסל כדי לחתום על הסכם ההצטרפות של בריטניה לקהילה האירופית, הותז על הית' דיו על ידי מפגינה. הית' הכניס את בריטניה אל הקהילה האירופאית עם חקיקתו חוק הקהילה האירופאית ב-1972. הוא תמך בפומבי בהפצצות האמריקאיות על האנוי והייפונג באפריל 1972.
באוקטובר 1973 הטיל הית' אמברגו על אספקת נשק למדינות שלקחו חלק במלחמת יום הכיפורים, שבעיקר השפיע על ישראל שלא יכלה לקבל חלקי חילוף לטנקי הצנטוריון שלה. הית' סירב לאפשר איסוף מודיעין על ידי האמריקאים מהבסיסים הבריטיים בקפריסין. הוא גם סירב לאפשר לאמריקאים לעשות שימוש בבסיסים אלו כבסיסי אספקה.
הית' נתן העדפה לקיום הקשרים עם הרפובליקה העממית של סין כאשר הוא ביקר את מאו דזה-דונג בבייג'ינג ב-1974 וב-1975 ונותר אורח רצוי בסין בביקוריו התכופים שם לאחר מכן והמשיך לקיים יחסים קרובים עם יורשו של מאו, דנג שיאופינג. הית' גם שמר על יחסים טובים עם נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון ועם אישים במפלגת הבעת' בעיראק.
צפון אירלנד.
כהונתו של הית' כראש הממשלה התרחשה במקביל לתקופה רווית הדמים של הסכסוך בצפון אירלנד. ביום ראשון העקוב מדם של 1972 נורו 14 איש למוות על ידי חיילים בריטים במהלך צעדה נגד מעצרים בעיר דרי. בראשית 1971 שלח הית' את איש ה-SIS, פרנק סטיל, לנהל שיחות עם אנשי הצבא האירי הרפובליקני ולבדוק אפשרות למשא ומתן. סטיל ניהל שיחות חשאיות עם ג'ומו קניאטה עוד לפני הפינוי הבריטי מקניה. ביולי 1972 התיר הית' למזכיר המדינה לענייני צפון אירלנד, ויליאם וייטלאו, לקיים שיחות בלתי רשמיות בלונדון עם משלחת של הצבא האירי הרפובליקני בראשותו של שון מק'סטייפין. לאחר כישלון שיחות אלו, דחפה ממשלת הית' להסדר שלום עם המפלגות הפוליטיות הדמוקרטיות. הסכם סנינגדייל משנת 1973 שהתווה הסדר חלוקת סמכויות, נדחה בתקיפות על ידי יוניוניסטים רבים ועל ידי המפלגה היוניוניסטית של אלסטר שנציגיה בבית הנבחרים הבריטי ניתקו עצמם ממרותה של המפלגה השמרנית. בסופו של דבר נפלה ההצעה בעקבות השביתה הכללית של עובדי אלסטר ב-1974, כאשר הית' כבר לא היה ראש הממשלה.
הית' היווה מטרה של הצבא האירי הרפובליקני על הנהגת המעצרים ההמוניים בצפון אירלנד. בדצמבר 1974, השליכה כנופיית רחוב בלקום פצצה למרפסת בקומה הראשונה של ביתו של הית' ברחוב וילטון בבלגרביה. הית' ניהל קונצרט של מזמורי חג המולד בברודסטיירס והגיע לביתו עשר דקות לאחר הפיצוץ. איש לא נפגע בפיגוע, אך ציור נוף פרי מכחולו של וינסטון צ'רצ'יל, שניתן כמתנה להית', ניזוק מהפיצוץ.
בינואר 2003 העיד הית' בוועדת סביל שחקרה את אירועי יום ראשון העקוב מדם והצהיר שהוא מעולם לא אישר נקיטת פעולות הרג בלתי חוקיות בצפון אירלנד.
נפילתו.
בחירות 1974.
הית' ניסה להרחיב את בסיס התמיכה בממשלתו על ידי עריכת בחירות שהתקיימו ב-28 בפברואר 1974 תחת הסיסמה "מי שולט בבריטניה?" (Who governs Britain?). תוצאות הבחירות לא היו חד משמעיות ואף מפלגה לא השיגה רוב מוחלט בבית הנבחרים. השמרנים גרפו את רוב קולות המצביעים, אך בהשוואה אליהם היו למפלגת הלייבור מעט יותר מושבים בפרלמנט. הית' החל לנהל משא ומתן עם ג'רמי ת'ורפ, מנהיג המפלגה הליברלית, אך כאשר דיונים אלו נחלו כישלון, הוא הגיש ב-3 במרץ את התפטרותו וממשלתו הוחלפה בממשלת המיעוט בראשותו של וילסון, שבסופו של דבר השיגה רוב בבחירות נוספות שנערכו באוקטובר אותה שנה.
עלייתה של תאצ'ר.
הית' נתפש כאחראי לכישלונה של המפלגה השמרנית בעיני רבים מחברי הפרלמנט שלה, פעיליה ובעיני רבים מעורכי העיתונים. אישיותו הייתה קרירה ומרוחקת, ומטרידה אף בעיני ידידיו. הפרשן הפוליטי אלן וטקינס העיר ב-1991 ש"חוסר אדיבותו, סרבולו, חוסר יכולתו לנהל שיחת חולין או שיחה כלשהי ונימוסיו הרעים" היו בין הגורמים שהובילו לאובדן תמיכתם של יושבי הספסלים האחוריים מהמפלגה השמרנית בו במהלך מערכת הבחירות למנהיגות המפלגה ב-1975.
הוא היה נחוש בדעתו להמשיך ולכהן כמנהיג המפלגה, גם לאחר המפלה בבחירות אוקטובר 1974 ובתחילה נראה היה שבאמצעות נאמנותם של חבריו לספסלים הקדמיים יעלה הדבר בידו. בשבועות שלאחר הבחירות הופעל על הית' לחץ עצום לוותר על בדיקה מחדש של הנהלים ועל הקמת ועדה שתציע שינויים וללכת לבחירה מחדש. לא היה מתמודד ברור מולו לאחר שאינוק פאוול עזב את המפלגה ולאחר שקית' ג'וזף פרש מהמרוץ לאחר שהושמעו הצהרות שנויות במחלוקת על כך שיש לעודד את המעמדות העובדים לעשות שימוש רב יותר באמצעי מניעה. ידידתו הקרובה של ג'וזף ובעלת בריתו, מרגרט תאצ'ר, נכנסה להתמודדות יחד עם יו פרייזר. בסיועו של איירי ניב, שניהל מערכה בקרב יושבי הספסלים האחוריים - שקודם לכן התנגדו לבחירתו של ויליאם וייטלאו, מתוך נאמנות להית' – היא נותרה בסופו של דבר כמתמודדת הרצינית היחידה.
ב-4 בפברואר 1975 הביסה תאצ'ר את הית' בסיבוב הראשון עם 130 קולות בעדה מול 119 שהצביעו בעד הית' ומול 16 קולות עבור פרייזר. תוצאה זו לא הייתה מספקת כדי לתת לתאצ'ר את הרוב של 15% כדי לנצח במרוץ הראשון, אך הית' התפטר לאחר מכן ולא ניגש לסיבוב השני. המועמד העדיף עליו, ויליאם וייטלאו, הפסיד לתאצ'ר בסיבוב השני שנערך שבוע לאחר מכן, כשתאצ'ר גרפה 146 קולות, וייטלאו 79, האו 19, פריור 19 ופייתון 11. ההצבעה גרמה לקיטוב באגף הימני של המפלגה, בנוסף לקיטוב על רקע אזור מוצא, ניסיון והשכלה של חברי הפרלמנט. הית' ווייטלאו היו דמויות חזקות באגף השמאלי של המפלגה.
תאצ'ר הבטיחה להית' תפקיד בממשלת הצללים ותכננה להציע לו כל תיק בו הוא יחפוץ. יועציו הסכימו שעליו להמתין לפחות שישה חודשים, אך הוא סירב. הוא מעולם לא נעתר להפצרות וסירובו כונה "השתיקה הרועמת המדהימה" (the incredible sulk). זמן קצר לאחר בחירתה כמנהיגת המפלגה ביקרה תאצ'ר את הית' בביתו והיה עליה להישאר לכוס קפה עם עוזרו הפרלמנטרי של הית', טים קיטסון, כדי שלא יעלה על דעתם של העיתונאים שהמתינו בחוץ כמה קצר היה הביקור. הית' טען שהוא פשוט דחה את בקשתה לעצה כיצד להתמודד מול העיתונות. מנגד טענה תאצ'ר שהיא הציעה לו לקבל כל תפקיד בממשלת הצללים שהוא יחפוץ בו וביקשה ממנו להוביל את המערכה של המפלגה לקראת משאל העם על חברותה של בריטניה בשוק האירופי המשותף ונדחתה בגסות רוח.
קריירה מאוחרת.