הסרט מספר על משפחת גבע, משפחה ירושלמית בורגנית ותוססת מרחביה, שברגע טרגי אחד משתנים חייה. אורה (עידית טפרסון), אם המשפחה, בעקבות תאונה שנגרמה ביום החתונה של בנה בגלל כלתו שהשתכרה, שוקעת בתרדמת עמוקה. משאירה אחריה שני ילדים, ארי (איתי טיראן), ושלומית (מלי לוי גרשון) את מיכה, בעלה (שלמה בראבא) וכלתה לעתיד (רותם זיסמן כהן). אורה הייתה עמוד התווך של המשפחה, הדבק המקשר, המפשר, המפייס, בלעדיה הכל מתפרק. אף אחד מבני המשפחה לא מצליח, בדרך זו או אחרת, להחזיר את החיוך, לאסוף את השברים ולשקם את החיים במשפחה. האב מיכה ובנו ארי, שניהם מנתחים פלסטיים באותו בית חולים ומשתפים פעולה באותם ניתוחים והדבר גורם למתחים רבים ביניהם. ארי עומד להתחתן עם ארוסתו רלי, והאב מפריע לו בדרכו, מבקרו ומנסה לשכנעו להיפרד ממנה, אלא שהסיפור לא מסתיים כלל. שלומית, הבת השנייה של משפחת גבע, היא מורה לערבית וחולמת להיות רקדנית בטן, מוטי (יוסי מרשק) ניפגש איתה ומתאהב בה עמוקות. אך שלומית מאוהבת בזמר שאליו היא עורגת בזמן שיעורי הערבית בבית הספר, כאשר היא מקרינה את סרטיו בפני תלמידיה. מנהל בית הספר גוער בה על נטייתה לעסוק בבעיות הכיבוש, ומדווח לה על תלונות ההורים, אך היא מתעלמת. אחרי התאונה שנגרמה בידי מיכה, אבי המשפחה, רישיונו נשלל ובעזרתה של ליאת (רומי אבולעפיה) המורה לנהיגה, עוזרת למיכה לחזור לנהוג והוא עוזר לה. יחסיהם מתקרבים למצב רומנטי, אך למעשה מיכה לומד מליאת תרגילי יוגה המאפשרים לו לשלוט בעצמו. לאחר התאונה, מקבלת אורה מכתב המודיע לה על פתיחת המירוץ למורים בתה שלומית קוראת אותו ומחליטה לרוץ במקום אמה האצנית. היא נעזרת במוטי לשם כך וזה מעמיק את הקשר ביניהם. לבינתיים, רלי מדברת עם מיכה שלאחר התאונה היה לו קשה לסלוח לה ומשכנעת אותו להסכים לנישואין. בחדרה של אורה מודיעים רלי וארי שהם מתחתנים ומיכה מסכים לנישואין. לאחר מספר חודשים המירוץ מתקיים ושלומית זוכה במקום השני. באותו זמן אורה מתעוררת ולאחר מספר חודשים מתקיימת החתונה שלהם בעוד שרלי בהיריון מתקדם (שבחרה לא לבצע הפלה בגלל מיכה שדיבר איתה על כך בזמן שפגש אותה כשביקר בבית החולים את אורה) נתקפת צירים בדרך לחתונה.
קישורים חיצוניים.
ביקורות
מנהרה 4
מחוז המבולדט
מחוז המבולדט (Humboldt County) קרוי בעקיפין או במישרין על שמו של מגלה ארצות וחוקר טבע גרמני אלכסנדר פון הומבולדט
בית עיריית בת ים
בית עיריית בת ים הוא משכנה של עיריית בת ים, הממוקם ברחוב נורדאו 17.
אדריכלות.
המבנה תוכנן על ידי האדריכלים צבי הקר, אלדר שרון ואלפרד נוימן. כשנבנה בין השנים 1960–1963, עמד הבניין לבדו בלב הדיונות והיה חשוף לקו החוף של בת-ים. המבנה תוכנן בצורת פירמידה הפוכה, בסגנון הברוטליסטי. על פי התוכנית מסביב לבניין העירייה הייתה כיכר ציבורית עם בנייני מסחר, אך התוכנית נזחה ורק הבניין המרכזי הוקם.
מרד אפריל
ריו גראנדה (פירושונים)
ריו גראנדה (בספרדית: Río Grande; בפורטוגזית: Rio Grande, הגייה מדויקת: ריו גראנדי) הוא שם שמשמעו "נהר גדול".
הישוב (כתב עת)
הישוב היה שבועון מדיני-ספרותי, כהגדרתו, שראה אור בשנים תרפ"ה–תרפ"ז (מספטמבר 1925 עד אפריל 1927) בתל אביב.
המו"ל והעורך האחראי של שבועון "הישוב" היה יששכר-דב בר-דרורא, שגם הִרבה לכתוב בו בשמות-עט שונים, ובהם X ו-ב.ד. בערב ראש השנה תרפ"ה פרסם השבועון את מצעו הראשוני בדואר היום.
שבועון "הישוב" נוסד סמוך להתארגנותה של "הפדרציה הציונית הכללית", שביקשה ללכד את הציבור שמחוץ למסגרת ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל. בפתח הגיליון הראשון של "הישוב" הוצהר כי . אבל בגיליון האחרון של השנה הראשונה (כ"ח באלול תרפ"ה) סיכם העורך ש"הישוב", אף שאינו שייך לארגון או מפלגה, יש בו
שבועון "הישוב" היווה שופר לעניינו של "המחנה האזרחי". חלק מן הכותבים, ובראשם העורך בר-דרורא, נמנו עם פעילי פדרציית הציונים הכלליים, והיו בכותבים מי שישמשו מאוחר יותר כראשי מפלגת "ההתאחדות האזרחית-לאומית" שנוסדה ב-1927, ובהם דוד איזמוז'יק, עובד בן עמ"י, זלמן דוד ליבונטין, משה סמילנסקי, זלמן אפשטיין, סעדיה שושני ויהושע סופרסקי. השבועון העניק במה לאנשי הסתדרות בני בנימין, שבר-דרורא כיהן באותה התקופה כמנהל הבנק שלה. תרמו מפרי עטם גם אנשי המושבות צבי נחמיה בוטקובסקי מחדרה ומשה איכילוב מפתח תקווה ואף אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, ובהם ירוחם פיליפ קורנגרין, צבי אליהו כהן, וולפגנג פון וייזל ובצלאל אליצדק (קלוזנר).
השבועון היה מקורב לחוגי סופריו וקוראיו של "דואר היום", שבו הועסק בר-דרורא (בשמו – דרורי) כעורך האחראי. זיקתם של "הישוב" ושל בר-דרורא ל"דואר היום" באה לביטוי, בין היתר, בהגדרתו כ"שבועון מדיני-ספרותי" בדומה לכותר המשנה של "דואר היום" – "עיתון יומי מדיני ספרותי ומסחרי", וכן באימוץ כמה מחידושי הלשון של איתמר בן-אב"י, כגון "ירכתונים" (פיליטונים), שלא נקלטו במקומות אחרים.
מערכת "הישוב" פעלה גם כהוצאת ספרים. במסגרתה ראו אור ספרו של י. יערי (פולסקין), "מ. דיזנגוף חייו ופעולותיו" (תרפ"ז, 1926) וכן "ביוגרפיה של סיר הרברט סמואל" מאת י. יערי (פולסקין). פרקי ספרו של אהרון אהרונסון, "עכו", לוקטו מעזבונו ופורסמו לראשונה ב"הישוב" ואחרי כן נדפסו כספר. השבועון קיים את הבטחתו לפעול בשדה הספרות. פורסמו בו שיריו של י.צ. רמון ולקטים משירי היינה בתרגום ש. בן ציון. כמו כן הופיעו בו מדור "הערות בלשניות" של י. גרזובסקי וכן סקירות ספרים מידי אברהם כהנא. ב"הישוב" ראו אור – בהמשכים – המחזות "המשיח האילם" מאת דוד פינסקי (בתרגום ק.י. סילמן) ו"חנֻכָּה" מאת ק.י. סילמן וכן פרקים מזכרונותיו של זלמן דוד ליבונטין – "לארץ אבותינו".
חנה מקאלשיץ
ישעיה מטשחיוב
אלכסנדר שייחט
אלכסנדר שַייחֶט (ברוסית: Александр Шайхет; בכתב לטיני: Alexander Schaichet; 23 ביוני 1887 – 19 באוגוסט 1964) היה מנצח וכנר שווייצרי יהודי ממוצא אוקראיני.
קורות חיים.
שייחט נולד ב-1887 בעיר ניקולאייב שבדרום-מערב רוסיה (כיום אוקראינה) במשפחה יהודית, בנם של ברטה לבית גַאוּברג וחיים שייחט. למד נגינה בכינור בקונסרבטוריון באודסה עד 1906, אז נסע לגרמניה ללמוד בבית הספר הגבוה למוזיקה בלייפציג. עם סיום לימודיו ב-1910 כיהן כקונצרטמייסטר וכנר ראשון של התזמורת של יינה וכמורה לכינור בקונסרבטוריון של העיר, עד שב-1914 היגר לשווייץ. הוא התיישב בעיר ציריך. הִרבה להופיע כנגן, וניהל את המחלקה לכינור באקדמיה למוזיקה בציריך. ב-1920 ייסד את התזמורת הקאמרית השווייצרית, וניהל אותה עד 1943.
ב-1919 נישא שייחט לאירמה לווינגר (Löwinger; 1895–1988), פסנתרנית ילידת בודפשט.
ב-1962 זכה שייחט במדליית האנס-גאורג נגלי על פועלו המוזיקלי (Hans-Georg Nägeli-Medaille für Verdienste um das musikalische Schaffen) מטעם העיר ציריך.
שייחט נפטר בציריך ב-1964, בגיל 77.
ארכיונם של אלכסנדר ואירמה שייחט שמור בספרייה המרכזית של ציריך.
שייחט
שַייחֶט (ברוסית: Шайхет) הוא שם משפחה רוסי.
לאבוצ'קין La-7
לאבוצ'קין La-7 (ברוסית: Лавочкин Ла-7) היה מטוס קרב סובייטי ששימש את חיל האוויר הסובייטי במלחמת העולם השנייה. המטוס פותח על ידי המשרד לתכנון ניסויי של סמיון לאבוצ'קין.
המטוס נכנס לשירות פעיל ב-1944 ושירת עד לסוף מלחמת העולם השנייה וזמן קצר אחריה. ה-La-7 פותח כתחליף למטוס הקרב La-5.
ה-La-7 היה מטוס חד מנועי, הבנוי כולו מעץ והונע על ידי מנוע מקורר אוויר, בעל הספק של 1850 כ"ס. מנוע זה אפשר ל-La-7 להגיע למהירות טיסה הגבוהה בכ-50 קמ"ש לעומת קודמו, La-5. כמו כן גם קצב הנסיקה שלו היה גדול בהרבה מקודמו.
החימוש העיקרי של La-7 היה זהה לקודמו - 2 תותחים בקוטר של 20 מ"מ. בנוסף לתותחים הותקנו על כנפי המטוס מתלי נשיאה לפצצות (2 פצצות של 50 או 100 ק"ג).
המטוס נכנס לשירות בחיל האוויר הסובייטי ביוני 1944, כאשר נטל חלק במבצע בגרטיון.
ייצור ה-La-7 הופסק בשנת 1946 והוא הוחלף במטוס מתקדם יותר – La-9. בסך הכל נבנו 5,753 מטוסי La-7 בשנים 1944 – 1946.
שירות במדינות נוספות.
פרט לחיל האוויר הסובייטי סופק המטוס לטייסות צ'כוסלובקיות, שלחמו במסגרת הצבא האדום. המטוסים ששרדו את המלחמה המשיכו לשרת בצבא צ'כוסלובקיה עד לסוף 1950.
אנצאר א-שריעה (תוניסיה)
אנצאר א-שריעה בתוניסיה הוא ארגון אסלאמי-סוני הפועל בתוניסיה. בארגון חברים כ-100,000 איש. הארגון הוגדר כארגון טרור על ידי ממשלות תוניסיה, ארצות הברית, והממלכה המאוחדת.
רקע.
בעקבות ההפיכה בתוניסיה (2011), שוחררו הרבה אסירים פוליטיים אסלאמיסטים שנכלאו על ידי משטרו של זין אל-עאבדין בן עלי, ביניהם גם אבו איידה אל-תוניסי שהקים את הארגון "קבוצת הלחימה התוניסאית" (TCG) יחד עם טארק מערופי ביוני 2000.
אבו איידה הקים את אנצאר א-שריעה בתוניסיה בסוף אפריל 2011. הארגון הקים במהירות סניף תקשורת, אל-קירואן, ופיתח מגוון אמצעי תקשורת, כולל בלוג, דף פייסבוק, וכתב עת.
ארגון אנצאר א-שריעה בתוניסיה ניהל מסע תעמולה לשחרור אסירים אסלאמיסטים, ביניהם השייח' עומר עבדל-רחמן, אבו קתאדה, ותוניסאים נוספים שלחמו לצד אל-קאעידה בעיראק והיו כלואים בבתי כלא בעיראק.
ארגון אנצאר א-שריעה בתוניסיה קיים כנס ארצי בעיר קירואן ב-2012. בכנס קרא אבו איידה לאסלאמיזציה של התקשורת, החינוך, התיירות וענפי המסחר בתוניסיה, כמו כן קרא להקים איגוד מקצועי אסלאמי שיתחרה באיגוד המקצועי הכללי של תוניסיה שנחשב חילוני.