ב-2004 תיאר סטפן רמסטורף , אוקיינוגרף גרמני, כיצד המדיה יוצרת את הרושם המוטעה ששינוי האקלים נמצא עדיין במחלוקת בקרב מדענים, וייחס את הרושם הזה למאמצי יח"צ של ספקני אקלים. הוא זיהה שספקני האקלים אוחזים בעמדות שונות, וכך סיווג את ספקנות האקלים לכמה סוגים. מאוחר יותר, המודל הזה יושם גם על הכחשת אקלים.
בסיווג זה נעשה שימוש במדעי החברה כדי לנתח פרסומים, ולסווג הכחשת וספקנות אקלים. לפעמים מתווספת קטגוריה רביעית בשם "מכחישי קונצנזוס", שמתארת אנשים שמטילים ספק בקונצנזוס המדעי על התחממות גלובלית שמקורה באדם.
המרכז הלאומי לחינוך מדעי מתאר הכחשת אקלים כמחלוקת בנקודות שונות על הקונצנזוס המדעי, כרצף של טענות שנע בין הכחשה של ההתרחשות של שינוי האקלים, קבלה של הנ"ל אבל הכחשה שהאדם הוא הגורם לכך, קבלה של הנ"ל אבל הכחשה של הממצאים המדעיים שזה ישפיע על הטבע ועל החברה האנושית, לקבלה של כל הנ"ל אבל הכחשה שבני אדם יכולים להקל או להפחית את הבעיה. ג'יימס ל. פוואל סיפק רשימה מורחבת יותר, וכך גם הקלימטולוגיסט מייקל א. מאן, בסולם שנקרא "שישה שלבים של הכחשה" שבו, לאורך הזמן, מכחישים מודים ומקבלים חלק מהטענות, תוך נסיגה לעמדה שעדיין דוחה את הקונצנזוס המרכזי.
עיתונאים וכותבי טורים בעיתונות שביניהם נמנים גם ג'ורג' מונביוט , אלן גודמאן , ואחרים, תיארו את הכחשת האקלים כסוג של התכחשות.התכחשות הוגדרה בהקשר זה על ידי כריס ומרק הופנאגל כשימוש בכלים רטוריים "כדי לתת את הרושם של ויכוח לגיטימי בשעה שאיננו קיים, גישה שמטרתה הסופית היא לדחות טענה שקיים עליה קונצנזוס מדעי". תהליך זה משתמש באחד או יותר מהשיטות הבאות:
ב-2015, הסביבתן ביל מקקיבן האשים את הנשיא אובמה (שנחשב במידה רבה כתומך בפעולה כתגובה לשינוי האקלים) ב"הכחשת אקלים קטסטרופלית", על האישור שנתן להיתרי קידוח נפט בחופי אלסקה. לפי מקקיבן, הנשיא גם "פתח שטחים ענקיים באגן נהר פאוודר לכריה נוספת של פחם". מקקיבן קרא לכך "הכחשת אקלים מסוג הסטטוס קוו", שבה הנשיא מכחיש "את משמעותו של המדע, והיא שאנחנו חייבים לשמור את הפחמן מתחת לאדמה".
פסאודו-מדע.
מספר קבוצות, ביניהן המרכז הלאומי לחינוך מדעי, תיארו את שינוי האקלים כסוג של פסאודו-מדע. בשעה שספקנות אקלים דוגלת במקרים מסוימים בעשיית מחקר על שינוי האקלים, התמקדה, במקום במחקר, בהשפעה על דעת הציבור, על החקיקה ועל התקשורת, בניגוד למדע הלגיטימי.
בביקורת לספר "מלחמת הפסאודו-מדע: עמנואל ווליקובסקי והולדתו של הפרינג' המודרני" של מייקל ד. גורדין, כותב דייוויד מוריסון:
דעת הציבור.
דעת הציבור על שינוי האקלים מושפעת באופן משמעותי מהאופן בו התקשורת מכסה את שינוי האקלים , ומהשפעות של קמפיינים של הכחשת אקלים. קמפיינים לערעור אמון הציבור במדע האקלים הקטינו את אמון הציבור בשינוי אקלים, מה שהשפיע בתורו על מאמצי החקיקה לרסן את פליטות הפחמן הדו-חמצני.
המדיה הפופולרית בארצות הברית מקדישה יותר תשומת לב לספקני אקלים מאשר לקהילה המדעית באופן כללי, ומידת ההסכמה בתוך הקהילה המדעית מעולם לא סוקרה בתקשורת באופן מדויק. במספר מקרים, אתרי וערוצי חדשות נתנו לספקני אקלים להסביר את המדע שמאחורי שינוי האקלים במקום למומחים בקלימטולוגיה. הסיקור התקשורתי בארצות הברית ובממלכה המאוחדת שונה מהסיקור התקשורתי המוצג במדינות אחרות, שבהם הדיווחים יותר עולים בקנה אחד עם הספרות המדעית. מספר עיתונאים משייכים את ההבדל להפצה של הכחשת אקלים, בעיקר בארצות הברית, על ידי ארגוני עסקים שמשתמשים בשיטות שפותחו בעבר על ידי לובי הטבק של ארצות הברית . בצרפת, בארצות הברית ובממלכה המאוחדת, הדעות של ספקני האקלים מופיעים באופן תדיר הרבה יותר באתרי חדשות שמרניים מאשר בשאר אתרי החדשות, ובהרבה מקרים דעות אלה מוצגות ללא עוררין.
מאמציו של אל גור וקמפיינים סביבתיים שונים התמקדו בהשפעותיה של ההתחממות הגלובלית והצליחו לעורר מודעות ודאגה לעניין, אבל למרות מאמצים אלו אחוז האמריקאים שמאמינים שבני האדם הם הסיבה להתחממות הגלובלית נשאר עומד על 61% בשנת 2007, ואחוז אלו שמאמינים שהמדיה הפופולרית ממעיטה בערך הסוגיה נשאר 35%. סקר מאוחר יותר, מ-2015 מציע שבעת שהאמריקאים נהיים מודעים יותר ויותר לסכנות ולהשלכות של שינוי אקלים עבור הדורות הבאים, רובם לא מודאגים מכך. בסקר שבוצע ב-2004, נמצא שיותר מ-30% מהחדשות שהוצגו בעשור הקודם לסקר הקדיש תשומת לב שווה לגורמים האנושיים והלא-אנושיים להתחממות הגלובלית.
מחקר שהעריך את תפיסת הציבור של שינוי האקלים ואת הפעילות הציבורית לטיפול בו, על בסיס מערכות אמונה, זיהה שבעה מחסומים פסיכולוגיים שמשפיעים על ההתנהגות שלולא הם היה קל יותר לדאוג להפחתה והסתגלות לשינוי האקלים, ולאיכות הסביבה. המחסומים הפסיכולוגיים שהמחבר מצא הם: קוגניציה מוגבלת (למשל, בורות, הטיית האופטימיות, ועוד), השקפות עולם אידאולוגיות, השוואה לאנשים אחרים (למשל, יישור קו עם נורמות חברתיות), עלויות ומומנטום, חוסר אמון במומחים ובסמכויות, חשש מהסיכון שבשינוי, ושינויים התנהגותיים לא מספיקים.
לאומיות.
הועלתה הצעה ששינוי האקלים יכול לעמוד בסתירה להשקפת עולם לאומית היות שמדובר בבעיה ש"איננה פתירה" ברמה הלאומית ודורשת שיתוף פעולה בין מדינות או בין קבילות מקומיות, ושלכן לאומיות עממית נוטה לדחות את המדע של שינוי האקלים.
בשיחת TED, העיר יובל נח הררי:
מצד שני, נטען שפעולה יעילה נגד שינוי האקלים היא יותר מרובת-מרכזים מאשר בין-לאומית, כלומר שהיא פועלת בטווח שלם של רמות, מקהילות קטנות לעולם כולו, ושהתגברות על שינוי האקלים יוכל להביא לעניין לאומי בקבוצות רב צדדיות. מכחישי אקלים עשויים להאמין ב"קריקטורה" של התערבותה של מדינה בין לאומית שכביכול מאיימת על הריבונות הלאומית, ועשויים להשליך את האחריות על סכנות טבע כמו שיטפונות על מוסדות בין-לאומיים, בטענה שההתערבות שלהם גרמה לאסון. מדיניותה של מפלגת העצמאות של הממלכה המאוחדת לגבי שינוי האקלים הושפעה מהמכחיש הבולט כריסטופר מונקטון , ולאחר מכן מדובר האנרגיה שלה, רוג'ר הלמר שטען בנאום ש"זה לא וודאי שעליה בפחמן הדו-חמצני באטמוספירה הוא אנתרופוגני".
שדלנות.
מאמצי שדלנות נגד רגולציה סביבתית כוללים קמפיינים ליצירת ספק על המדע מאחורי שינוי האקלים ולהסתרת הקונצנזוס והנתונים המדעיים. מאמצים אלו חתרו תחת אמון הציבור במדע האקלים, והשפיעו על השידול הקשור לשינוי האקלים.
ארגוני האינטרס הפוליטיים FreedomWorks ו"אמריקאים למען שגשוג", הממומנים על ידי האחים דייוויד וצ'ארלס קוק מ"קוק תעשיות" , היו מהתומכים החשובים של תנועת מסיבת התה ובעידוד התנועה להתמקד בשינוי אקלים. ארגונים שמרניים נוספים כמו קרן הריטייג' , מכון מרשל, מכון קאטו , וה-AEI, שתמכו משמעותית במאמצי השדלנות, בחיפוש אחר עצירה או הסרה של הרגולציות הסביבתיות.
הגישה להמעטה בחשיבות שינוי האקלים הועתקה משדלני הטבק ; מול העדות המדעית שקישרה בין טבק לסרטן ריאות, כדי למנוע או להשהות רגולציה בתחום. הלוביסטים, בעזרת יצירת ספק ומניפולציות על הדיון בנושא, התאמצו לפגוע באמינות של המחקר המדעי. בנוסף, הם עבדו כדי לפגוע באמינותם של המדענים המעורבים, לחלוק על ממצאיהם וליצור ולשמר מחלוקת כביכול כדי לקדם טענות שסותרות את המחקר המדעי. "ספק הוא המוצר שלנו", התרברב מזכר מ-1969, שכיום ידוע לשמצה. "הספק יגן על תעשיית הטבק מהתדיינות ורגולציה בעשורים הקרובים". ב-2006, כתב ג'ורג' מונביוט בגרדיאן על הדמיון שבין השיטות של קבוצות שמממנת אקסון מוביל, לאלו של ענקית הטבק פיליפ מוריס, כולל מתקפות ישירות על מדע מבוקר עמיתים, ומאמצים ליצור מחלוקת ציבורית וספק.
הנשיא הקודם של האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית), פרדריק סייץ , שהרוויח, לפי מאמר של מרק הרטסגארד במגזין "Vanity Fair" , כ-585,000 דולרים אמריקאים בשנות השבעים והשמונים כיועץ לחברת הטבק ר.ג'. ריינולדס , המשיך לשמש כיושב הראש של קבוצות כמו פרויקט המדיניות של המדע והסביבה ושל מכון מרשל שעשו מאמצים להמעיט בערך ההתחממות הגלובלית. סייץ טען בשנות השמונים ש"ההתחממות הגלובלית היא יותר עניין של פוליטיקה מאשר של אקלים". ססיץ חיבר את עצומת אורגון , מסמך שפורסם במשותף על ידי מכון מרשל ומכון אורגון למדע ורפואה ומתנגד לפרוטוקול קיוטו. המסמך ו"סקירת המחקר על העדויות של ההתחממות הגלובלית" טען:
ג'ורג' מונביוט כתב בגרדיאן שהעצומה הזו, שאותה ביקר כמטעה וקשורה במימון תעשייתי, "צוטטה על ידי כמעט כל עיתונאי שטוען ששינוי האקלים הוא מיתוס". מאמצים של קבוצות הכחשת אקלים שיחקו תפקיד משמעותי בדחייה לבסוף של פרוטוקול קיוטו בידי ארצות הברית.
מונביוט כתב על קבוצה אחרת שמומנה על ידי לובי הטבק, "המרכז לקידום המדע הנכון" (TASSC), שכיום מריצה קמפיינים נגד אמצעים שונים להילחם בהתחממות הגלובלית. בניסיון נוסף ליצור את הרושם המוטעה של תנועה שורשית נגד "פחד בלתי מבוסס" ו"רגולציית-יתר" (Astroturfing), מונביוט טען ש-TASSC "עשתה נזק לקמפיין לעצירת שינוי האקלים יותר מאשר כל גוף אחר".
הסוציולוג הסביבתי רוברט ברול מאוניברסיטת דרקסל ניתח את המימון של 91 ארגונים שמתנגדים להגבלות על פליטות פחמן, שאותם כינה "תנועת-הנגד לשינוי האקלים". בין השנים 2003 ל-2013, הקרנות Donors Trust ו-Donors Capital Fund ביחד היו המממנים הגדולים ביותר, שאחראיים על בערך רבע מסך כל המימון, וה-AEI היה המקבל הגדול ביותר, של 16% מסך כל המימון. המחקר מצא גם שסכום הכסף שנתרם לארגונים האלו בדרכי תרומה שבהם לא ניתן לעקוב אחרי מקורות המימון עלה.
במגזר הפרטי.