הגרמנים הגיבו במהרה בבידוד אזור העיירה רוזוואדוב ואכן נמנעו מלהגיע פיזית מחשש להדבקות. כעבור שנה עזב ד"ר מטולביץ' את רוזוואדוב וד"ר לזובסקי המשיך להזריק לבדו את חיידקי ה-"Proteus" המומתים לאוכלוסייה המקומית במשך שנתיים נוספות תוך חשש תמידי מפני חשיפת התרמית. בסוף שנת 1943, בעקבות הלשנה של משתף פעולה פולני שסיפר לגרמנים שאף אחד לא מת ממגפת הטיפוס, הגיעה לאזור משלחת רפואית מהוורמאכט על מנת לבחון את היקף התחלואה באזור. ד"ר לזובסקי חשש שמא התרמית תחשף ברגע שהרופאים הגרמנים יבדקו באופן אישי את חולי הטיפוס המזויפים. לזובסקי פגש אותם מחוץ לרוזוואדוב, סעד איתם ודאג לשלב בארוחתם גם אלכוהול. הרופא הבכיר שנהנה מחברתו של לזובסקי החליט לשלוח את הרופאים הזוטרים לבצע את הבדיקות הרפואיות, ואולם חששם של הגרמנים מהטיפוס היה כל כך חזק, עד שהם הסתפקו בלקיחת דגימות דם מתושבים (להם הוזרקו חיידקי "Proteus" מומתים) שחלו במחלות שגרתיות בעלות תסמינים דמויי טיפוס, ובהתרשמות כללית ממצב החולים ממרחק.
שני הרופאים שמרו בסוד מוחלט על התרמית ולא סיפרו לאיש מחשש לחייהם שלהם ושל משפחותיהם. ד"ר לזובסקי אף החזיק בגלולת ציאניד למקרה שיתפס.
חרף העובדה כי גטו רוזוואדוב חוסל בסוף שנת 1942, בתרמית זאת הצליחו לזובסקי ומטולביץ' לדחות את השמדתם של כ-8,000 איש, יהודים ופולנים, תושבי רוזוואדוב והשטעטלים באזור.
בשנת 1944, עם התקדמות הצבא האדום לעבר פולין, נאלץ לזובסקי לברוח מרוזוואדוב בעקבות מידע שקיבל על כך ששמו נמצא ברשימת המבוקשים של הגסטפו, על כך שסייע לארמייה קריובה ולמחתרת הפולנית.
הוריו של יוג'ין לזובסקי, קז'ימייז' וזופיה, הסתירו במהלך המלחמה בדירתם בוורשה שתי משפחות יהודיות. על מעשה זה הוכרו ב-13 באוקטובר 1995, על ידי יד ושם בתור חסידי אומות העולם.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה חזר לזובסקי לוורשה שם המשיך לעבוד כרופא, אולם שמר בסוד את פועלו מצניעות ומחשש לחייו. בשנת 1958 היגר לארצות הברית והשתקע לבסוף בשיקגו. ב-1976 התמנה לפרופסור ברפואת ילדים, מטעם אוניברסיטת אילינוי שם נהנה ללמד שנים ארוכות. כמו כן פרסם מאמרים רבים בפולנית ואנגלית וספר זכרונות בשם "המלחמה הפרטית שלי" (Prywatna wojna), עד שפרש לגמלאות בשנות ה-80 המאוחרת. בשנת 2000 צילם המפיק ראיין בנק סרט תיעודי על אודות חייו ותפקידו של לזובסקי במלחמה. לסרט ניתן השם "מלחמה פרטית". הסרט, שצולם בחלקו בפולין, כולל ראיונות עם משפחות הניצולים שניצלו על ידי מגפת הטיפוס המזויפת. לזובסקי היה צנוע מאוד באשר לגבורתו ולפי עדות בתו, אפילו אשתו לא ידעה מכך.
לזובסקי נפטר בשנת 2006, בגיל 92, ביוג'ין, אורגון, בה התגורר עם בתו אלכסנדרה במשך שלוש השנים האחרונות לחייו.
שמורת ערבת עברונה
שמורת ערבת עַבְרוֹנָה או מלחת עַבְרוֹנָה היא שמורת טבע שנמצאת כ- 15 ק"מ צפונית לעיר אילת. זוהי המלחה הגדולה ביותר משלוש המלחות של הערבה הדרומית.
מיקום.
שמורת ערבת עברונה משתרעת בין הר עמרם השחור- ממערב, הר אדום -ממזרח ומדרום לה - שטחי חקלאות.
השמורה נמצאת כ- 15 ק"מ צפונית לעיר אילת. חלקה העיקרי של השמורה נמצא מזרחית לכביש הערבה, לאורך גבול ירדן. השמורה כוללת גם שטחים ממערב לכביש 90, השומרים על אגן הניקוז של נחל עברונה, גבעות צפרה ומישור הסחף במוצא נחל צפונות לערבה.
חי וצומח בשמורה.
בשמורה נמצאת אחת האוכלוסיות הגדולות ביתר של צבי הנגב. חיה זו ניזונה מפירות השיטית. כמו כן, חיים באזור טורפים כמו קרקל, זאב וצבוע.
בשמורה קיים ריכוז גדול של עצי שיטה: שיטה סוככנית ושיטה סלילנית. כמו כן גדלים שם צמחי מלחה אופייניים: ימלוח פגום, הגה מצויה, מלוח קיפח, וכן צמחים אחרים.
בדרום השמורה גדלים דקלי דום. זהו עץ שגדל בעיקר במזרח אפריקה ונדיר מאוד בחופי מזרח סיני, וכאן מגיע לגבול תפוצתו הצפוני ביותר בעולם. בעקבות קידוחי המים בערבה ירד מפלס מי התהום, ולפיכך מושקים הדקלים בטפטפות.
ארכאולוגיה.
בדרום השמורה נמצאת חווה חקלאית עתיקה, שבתוכה מערכת פוגארות - בארות שרשרת, מערכת השקיה מאותה תקופה. החווה מתוארכת מהתקופה האיסלאמית הקדומה שמתוארכת לשנת 700 לספירה. בעזרת מערכת הפוגרות זו מובלים מים ממפלס מי תהום דרך מערכת תעלות תת-קרקעית המחוברות בפירים. מערכת זו משתרעת לאורך קילומטרים, עד שמגיעה לפני הקרקע, שם נאגרים המים בבריכה. בחווה, ששטחה היה 2,000 דונם, גודלו תמרים, זיתים, שקדים, אפרסקים, חרובים, חיטה ושעורה. מערכת פוגארות לאו הן מן המערכות הבודדות בארץ שהשתמרו בשלמותם. שני פירים באתר שוחזרו, ונתן לרדת אליהם באמצעות דרגיות. באר עברונה, היבשה כיום, נכללת בשמורת הרי אילת ולא בשמורה זו.
דליפת הנפט לשמורה.
בלילה שבין 3 ו-4 בדצמבר 2014 התרחשה דליפת הנפט בסמוך לשמורה. כחמישה מיליון ליטרים (5,000 קוב) של נפט גולמי דלפו מצינור נפט בקו צינור אילת-אשקלון באזור היישוב באר אורה שבדרום הנגב. הנפט זרם לשמורה וגרם לזיהום חמור באזורה הצפוני. האירוע הוערך על ידי המשרד להגנת הסביבה כאחד האסונות הסביבתיים החמורים שאירעו בישראל. ב-2019 פסק בית המשפט המחוזי באר שבע כי החברה תפצה את הציבור ביותר מ-100 מיליון ש"ח. ב-27 באוקטובר 2020 הודיעה הפרקליטות שהחברה וחמישה עובדים בה יועמדו לדין בכפוף לשימוע.
אוקטאן
אוקטאן הוא אלקאן המכיל 8 אטומי פחמן, נוסחתו הכימית C8H18, בדומה לאלקאנים קצרים אחרים החומר נדיף ודליק מאוד.
לאוקטאן איזומרים רבים הנבדלים זה מזה במיקום הסתעפויות בשרשרת הפחמימנית. אחד האיזומרים: 2,2,4 טרימתיל פנטאן משמש כאחד הסטנדרטים בקביעת מספר האוקטן של דלקים.
ילדה עם שיער מוזר
ילדה עם שיער מוזר הוא אוסף סיפורים קצרים מאת דייוויד פוסטר וואלאס שיצא לאור ב-1989.
למרות שאין קשר בין הסיפורים, כמה מהם משקפים את עניינו של וואלאס במגמות בספרות, כולל מטא-בדיון והאירוניה בפוסט-מודרניזם, ראיית מציאות צינית ולא מוסרית כסופרי קבוצת "בראט פאק" כברט איסטון אליס, תמרה ג'נוביץ וג'יי מקנירני. סיפורים אחרים מתכתבים עם הערצת מפורסמים, יש בהם כאלו עם דמויות המבוססות על אנשים אמיתים כאלכס טרבק, דייוויד לטרמן ולינדון ג'ונסון. הנובלה "מערבה הוא כיוון הדרך שהאימפריה צועדת אל" שסוגרת את הספר היא תגובה מורחבת לסיפור מטא-בדיון הקצר של ג'ון בארת'.
קובץ סיפורים בשם זה יצא לאור בשנת 2011 בתרגומם של אלינוער ברגר ואסף גברון ובעריכת נגה אלבלך, שהוסיפה אחרית דבר. הספר מכיל שלושה סיפורים מהקובץ שפורסם באנגלית ועוד ארבעה סיפורים, שתי מסות ונאום שנאגדו מקבצים אחרים. "ילדה עם שיער מוזר" יצא בהוצאת ספרית פועלים - סיפורת בחסות המפעל לתרגום ספרות מופת של מרכז הספר והספריות ובסיוע המחלקה לספרות, מנהל ותרבות.
כריס ווטסון (מדינאי אוסטרלי)
ג'ון כריסטיאן ווטסון (באנגלית: John Christian Watson; 9 באפריל 1867 – 18 בנובמבר 1941) היה מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה השלישי. הוא היה ראש הממשלה הראשון מטעם מפלגת הלייבור האוסטרלית, והראשון מכל מפלגות הלייבור בעולם.
לאחר שבע שנים שבהן כיהן כחבר הפרלמנט של מדינתו, הוא נבחר לפרלמנט האוסטרלי הראשון ב-1901, שבו קיבלו כל מפלגות הלייבור במדינות אוסטרליה 15.8% מהקולות במסגרת הבחירות בשיטה הרובנית, כשהן מתמודדות מול שתי מפלגות דומיננטיות. בבחירות של 1903 עלה אחוז התמיכה בלייבור ל-31% ול-36.6% ב-1906. החל מהבחירות הראשונות היוותה מפלגת הלייבור לשון המאזנים והעניקה את תמיכתה למפלגת הפרוטקשניסטים בתמורה לוויתורים לטובת הקו המדיני של הלייבור. תקופת כהונתו של ווטסון כראש ממשלה הייתה קצרה, ארבעה חודשים בלבד. הוא התפטר מתפקידו כמנהיג מפלגת הלייבור ב-1907 ופרש מהפרלמנט ב-1910. המפלגה, בהנהגתו של אנדרו פישר, ניצחה בבחירות של 1910, זכתה ברוב של 50% והקימה את ממשלת הרוב הראשונה של אוסטרליה וכן זכתה לרוב הראשון בסנאט. ווטסון ואחרים הורחקו בהמשך מהמפלגה שהוא היה ממייסדיה, על רקע סוגיית גיוס החובה במלחמת העולם הראשונה.
על פי דבריו של ההיסטוריון פרסיבל סרל, ווטסון "הותיר רושם ניכר על בני תקופתו יותר משנתפס מלכתחילה. הוא הגיע למפלגתו בזמן הנכון ומנהיגותו עמדה בסימן של כנות, דרך ארץ ומתינות" אלפרד דיקין כתב על ווטסון: "מפלגת הלייבור חייבת תודה רבה למר ווטסון, המנהיג שנימוסיו ושיפוטו איפשרו למפלגה להשיג את רבות מההצלחות הפרלמנטריות שלה".
ראשית חייו.
ווטסון ציין שאביו היה ימאי בריטי בשם ג'ורג' ווטסון. המקורות הכתובים סותרים מידע זה ומעידים שאביו של ווטסון היה אזרח צ'ילה ממוצא גרמני בשם יוהאן כריסטיאן טאנק (Johan Cristian Tanck) ושווטסון עצמו נולד בעיר ולפראיסו שבצ'ילה. המקורות מציינים גם שאמו של ווטסון הייתה ניו זילנדית בשם מרתה מינצ'ין, שנישאה לטאנק בניו זילנד ויצאה יחד איתו לים. ב-1868 נפרדו הוריו של ווטסון וב-1869 נישאה מרתה לג'ורג' ווטסון, שהעניק לכריס הצעיר את שמו. כל העובדות הללו לא נודעו אלא רק לאחר מותו של ווטסון. הוא למד בבית ספר באומרו שבאי הדרומי של ניו זילנד ובגיל 13 החל לעבוד כשוליה בבית דפוס. ב-1886 הוא עבר לסידני כדי לשפר את סיכוייו. הוא מצא עבודה כעורך בכמה עיתונים. עקב קרבתו לעיתונים, ספרים וכותבים, הוא המשיך את לימודיו ופיתח עניין בפוליטיקה. ב-1889 נישא ווטסון לעדה ג'יין לאו, תופרת מסידני ילידת אנגליה. לא ידוע על חייה הקודמים והיא היחידה מבין נשות ראשי ממשלת אוסטרליה לדורותיהם שלא שרד תצלום שלה.
ראשית הפעילות הפוליטית.