קורות חיים.
ילדות.
אדלסון נולד בסנקט פטרבורג, ברית המועצות לשעבר, למשפחה יהודית. אביו, שמשון אדלסון, היה חזן בית הכנסת הגדול בסנקט פטרבורג (באותם ימים לנינגרד). בגיל 5 החל ללמוד כינור, ושנתיים לאחר מכן גם פסנתר. בגיל 15 עלה עם אימו לישראל והמשיך את לימודיו בבית הספר התיכון שליד האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, ולאחר מכן באקדמיה עצמה.
קריירה.
זמן קצר לאחר סיום לימודיו באקדמיה למוזיקה, יצא אדלסון להתמחות בניצוח ובהלחנה בזלצבורג, וינה, רומא, שטוטגרט ולונדון. כמה שנים לאחר מכן הוא התקבל לקורס למנצחים צעירים בטנגלווד שליד בוסטון, שם הוא פגש את המלחין והמנצח ליאונרד ברנשטיין. בין השניים נרקם קשר חם, ובהמשך זומן אדלסון להיות עוזרו של ברנשטיין בכמה פרויקטים של ניצוח ברחבי ארצות הברית. לאחר מכן הוא פצח בקריירת ניצוח עצמאית, ובין השאר ניצח (לא באופן קבוע) על תזמורת רשות השידור הבריטית, על הפילהרמונית הבלטית Baltic Philharmonic Orchestra בווינה, על התזמורת הסימפונית חיפה, על הסינפונייטה הישראלית באר שבע, על התזמורת הסימפונית ירושלים, על התזמורת הפילהרמונית הישראלית, על התזמורת הקאמרית של חיל החינוך והנוער ועוד.
לקראת סוף שנות ה-30 לחייו החל אדלסון בתהליך חזרה בתשובה, והתקרב לחסידות חב"ד. הוא שב לארץ, התחתן ונולדו לו ארבעה ילדים. בתקופה זו עסק אדלסון יותר ויותר במוזיקה יהודית, בעיקר חסידית, ועבד עם אמנים שונים כמעבד וכמפיק. הוא גם הוציא מספר אלבומים. בין השאר לימד מוזיקה בישיבת כינור דוד, שם ניסה לשלב בין המוזיקה הקלאסית ליהודית. בשנת 2000 התגרש אדלסון, ושנה לאחר מכן נישא בשנית ועזב את ישראל. כיום הוא מתגורר בקהילת חב"ד בקראון הייטס שבניו יורק ומוסיף ללמד מוזיקה ולהוציא אלבומים.
דריו מורנו
דריו מורנו (Darío Moreno; 3 באפריל 1921 – 1 בדצמבר 1968) היה זמר רב לשוני, מלחין, משורר וגיטריסט יהודי טורקי. זכה לפרסום והייתה לו קריירה בלתי רגילה בצרפת, שכללה גם משחק בסרטים בשנות החמישים והשישים.
ביוגרפיה.
נולד באידין בשם דוד ארוגטה למשפחה יהודית ענייה. הוא התייתם בגיל צעיר, אביו שעבד בתחנת רכבת נורה בראשו ומת בנסיבות טרגיות. אימו שמה אותו בבית היתומים הספרדי של איזמיר (Nido De Guerfanos) עד גיל ארבע.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר העממי של הקהילה היהודית באיזמיר, הוא התקבל לעבודה כנער שליחויות במשרד עורכי דין ובערבים למד צרפתית. לגמרי במקרה הגיעה לידיו גיטרה, הוא התחיל ללמוד לנגן בעצמו ונעזר מעט במורה פרטי.
דריו מורנו החל לשיר במסיבות בר מצווה, כעיסוק משני. בגיל עשרים הוא כבר נודע כזמר באיזמיר ובמיוחד בקהילה היהודית בעיר. הוא שימש כזמר בתקופת שירותו בצבא הטורקי. ההופעות המקצועיות הרציניות שלו החלו באיזמיר, לאחר סיום השירות הצבאי. פרסומו כזמר אפשר לו לעבור לרובע היהודי קרטש, ברחוב שהוביל לבניין ה-Asansör (המעלית) ההיסטורי, שהיוותה אחת מסימני ההיכר של העיר, ושימשה את האנשים לעלות לבתים שהיו על צוק ההר. הרחוב בו גר שונה לשם דריו מורנו, לזכרו.
דריו מורנו נפטר מהתקפת לב בעת נסיעה במונית לשדה התעופה באיסטנבול ב-1 בדצמבר 1968, הוא היה בן 47 במותו. הוא נקבר בחולון על ידי אימו מאדאם רוזה.
הלל דלסקי
הלל (ביל) מתתיהו דלסקי (19 ביולי 1926 - 12 בדצמבר 2010) היה פרופסור אמריטוס בחוג לספרות אנגלית שבאוניברסיטה העברית, חתן פרס ישראל בחקר הספרות הכללית לשנת תש"ס, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ביוגרפיה.
הלל דלסקי נולד וגדל ביוהנסבורג שבדרום אפריקה. הוא גדל בבית חילוני-ציוני, אביו יוסף דלסקי היה נשיא הפדרציה הציונית של דרום אפריקה. דלסקי למד בבית ספר על שם המלך אדוארד השביעי והיה חבר בתנועת הנוער "הבונים דרור". דלסקי שירת כמתנדב בחיל המשלוח של דרום אפריקה באיטליה בשנים 1944–1945. ב-1947 סיים תואר ראשון באנגלית ובהיסטוריה באוניברסיטת ויטווטרסראנד בדרום אפריקה.
ב-1948 התנדב לצה"ל במסגרת מח"ל ולחם במלחמת העצמאות כמפקד צוות תותחנים. הוא לחם בקרבות לשחרור הנגב. בהמשך היה דלסקי התותחן שירה את הפגז שהטביע את הנחתת אלטלנה, לאחר שהתברר כי טייסי חיל האוויר סירבו לבצע את המשימה וכך גם התותחן הראשון, יוסף אקְסֵן, שנתבקש לירות, שהצהיר שהוא מסרב ומוכן להישפט ואף להיות מוצא להורג עקב כך, התבקש דלסקי לירות. דלסקי ניסה גם כן למחות אך שוכנע לבסוף, ירה על האוניה וגרם לעלייתה באש.
בתום המלחמה שב לדרום אפריקה והשלים תואר שני באנגלית בהצטיינות ב-1952. היה תלמיד מחקר בג'יסאס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1957–1958 ובשנת 1963 קיבל דוקטורט בהצטיינות מהאוניברסיטה העברית. דלסקי לימד באוניברסיטה העברית החל משנת 1954, התמנה לפרופסור מן המניין ב-1976. שימש פעמיים כראש החוג לאנגלית. כיהן כראש בית הספר לתלמידי חו"ל בשנים 1973–1976 והוא יצא לגמלאות כפרופסור אמריטוס החל מ-1994.
דלסקי נבחר כנשיא החברה הבינלאומית לדיקנס בשנת 1985, נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בשנת 1993, נבחר כחבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1999, זכה בפרס ישראל לחקר הספרות הכללית בשנת 2000, זכה בפרס על שם הארי ט. מור למלומד מצטיין עבור מפעל חיים בחקר לורנס בשנת 2001.
דלסקי היה חבר בסגל נבחרת ישראל בקריקט, תחביב שעסק בו מצעירותו.
הלל דלסקי היה נשוי לשירלי קאופמן, שהיא משוררת, אב לארבעה מנשואים קודמים וסב לעשרה נכדים.
מחקריו.
תיאור מחקריו.
הלל דלסקי חקר את הרומן האנגלי במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
The Forked Flame: A Study of D.H. Lawrence.
זהו שם ספרו הראשון והידוע ביותר של הלל דלסקי שהתפרסם לראשונה בשנת 1965 וראה אור בשלוש מהדורות. החידוש בספר הוא השימוש בדיון של לורנס "Study of Thomas Hardy", שלא פורסם בחייו, כבסיס לניתוח הרומנים שלו. עבודה זו דנה מעט בהרדי ועוסקת בעיקר בענייני דת (יהדות ונצרות) ואמנות. כבסיס לדיון מגדיר לורנס את מה שהוא מבנה התודעה המנטלית ותודעת הדם, המקבילים לתפישתו לעקרון הגברי והעקרון הנשי. ביצירותיו מבקר לורנס את התגלמותו של העקרון הגברי, ומצדד בזה של העקרון הנשי, אף על פי שהאמין באופן מובהק בעצמו כגבר. ניתוחי הרומנים של דלסקי מבוססים על הניגוד הזה.
לדעת דלסקי, "הקשת בענן", ו"נשים אוהבות" הם שני הרומנים הטובים ביותר של לורנס, ובין הגדולים ביותר במאה ה-20.
Dickens and the Art of Analogy.
דיקנס ואמנות האנלוגיה הוא ספרו השני של דלסקי שיצא לאור ב-1970. דיקנס כתב ספרים רבים, אך דלסקי בחר בשמונה המייצגים תקופות שונות בכתיבתו: בתקופה האחרונה כתב את "בית קדרות", "דוריט הקטנה", "תקוות גדולות", ו"ידידנו המשותף". לדעת דלסקי ארבעת הרומנים האלה הם הטובים ביותר של דיקנס, ושנים מביניהם (הראשון והאחרון) הם בין הגדולים ביותר במאה התשע עשרה.
דיקנס כתב רומנים ארוכים מאוד, המשתרעים לעיתים קרובות על פני 800–900 עמודים, מלאים בדמויות רבות ושונות. ישנה הסכמה כללית שהוא ניחן בדמיון מופלא, אולם רבים משוכנעים שאין גורם מאחד ברומנים אלה. דלסקי טוען, בניגוד לדעות אלה, שביצירות המאוחרות יותר הגורם האנלוגי מצליח לאחד את רוב הדמויות בהצגת נושא מרכזי, שעל כל קורא לגלות אותו בעצמו בכל ספר וספר. ניתן להבחין בטכניקת האנלוגיה מתחילת כתיבתו של דיקנס, אבל היא מתמצית בארבעת הרומנים האלה.
Joseph Conrad: The Way of Dispossession.
ספרו זה של דלסקי התפרסם ב-1977, כותרת הספר מתייחסת לטיעון שעומד בבסיסו, והוא ציטוט מטי. אס. אליוט ("Four Quartets"): "כדי לרכוש את מה שאין לך, עליך לותר על מה שיש לך." בהקשר זה כתב קונרד בספר אוטוביוגרפי ("A Personal Record"), "יש לי אינסטינקט של אימה מלאבד ולו לרגע קט את השליטה המלאה בעצמי," דלסקי סבור שהפחד הזה משתקף ביצירותיו העיקריות של קונרד. הוא מרבה לתאר מצבים שאדם עומד לפתע במבחן בלתי צפוי שמגלה, גם לאדם עצמו, את ערכו. קונרד מראה איך ערך זה תלוי ביכולתו לשלוט בעצמו. אולם בספר שמהווה שיא בהצגת נושא זה, "לנגד עיניים מערביות", מגיע הגיבור להגשמתו על ידי נכונותו לאבד את שליטתו העצמית.
קונרד כתב מספר רב של רומנים, אך דלסקי מתרכז בניתוח מפורט של שמונה טקסטים בלבד, ביניהם החשובים ביותר לדעתו "נוסטרומו", "הסוכן החשאי" ו-"לנגד עיניים מערביות".
The Divided Heroine: A Recurrent Pattern in Six English Novels.
הספר הזה יצא לאור ב-1984. שם הספר מצביע על הנושא שלו, הגיבורה החצויה. ספר זה שונה מספריו האחרים של דלסקי בכך שלא נכתב על סופר אחד. הוא עוסק בשישה ספרים של שישה סופרים שונים: "אנקת גבהים" מאת אמילי ברונטה, "הטחנה על הנהר פלוס" מאת ג'ורג' אליוט, "טס לבית דרברוויל" מאת תומאס הרדי, "The White Peacock" מאת דייוויד הרברט לורנס, "מרת דאלוויי" מאת וירג'יניה וולף ו"קץ הפרשה" מאת גרהם גרין.
בכל ששת הספרים, הדמות המרכזית היא אישה אשר נמשכת לשני גברים שהם הפכים האחד לשני. אהבתה של האישה לשני הגברים המנוגדים מצביעה על אישיות המכילה תכונות מנוגדות. כל הספרים מתארים אישה שאינה מסוגלת להגיע לשיווי משקל כלשהו. העלילות מסתיימות על פי רוב במוות, לפעמים בהתאבדות.
Unities: Studies in the English Novel.