ההלכה מגבילה מאוד את יכולתן של נשים להיות סופרות סת"ם; ספר תורה, תפילין ומזוזות שנכתבו בידי אישה – פסולים. מגילת אסתר שנכתבה בידי אישה או קטן תהיה כשרה לקריאה בציבור, אם אין מגילה אחרת.
בשנת 2003 הפכה אביאל ברקליי מקנדה לסופרת הסת"ם הראשונה בעולם שעברה הכשרה מסורתית, לאחר שהתאמנה תחת הדרכתו של סופר סת"ם עלום-שם בירושלים. בשנת 2006
הזמין בית כנסת רפורמי בסנט לואיס ספר תורה מסופרת הסת"ם האנגלית-קנדית ג'ן טיילור פרידמן. הספר הושלם ונכנס לשימוש ב-2007. זהו ככל הנראה ספר התורה הראשון שנכתב על ידי סופרת סת"ם ומשמש לתפילה בבית-כנסת. כמה שנים קודם לכן, בשנת 2003 יזמה קהילת קדימה, קהילה רקונסטרוקציוניסטית בסיאטל, פרויקט לכתיבת ספר תורה בידי סופרות סת"ם. ספר זה הושלם ב-2010, בהשתתפות ברקליי וחמש סופרות סת"ם נוספות מארצות הברית, ישראל, קנדה וברזיל, תחת פיקוחה של ג'ן טיילור פרידמן. זהו ספר התורה הראשון שנכתב על ידי צוות נשים. בשנים האחרונות נוספו עוד ועוד ספרי תורה שנכתבו על ידי נשים בהזמנת קהילות יהודיות שונות ברחבי ארצות הברית, כולל (נכון ל-2018) לפחות שישה ספרים שנכתבו על ידי טיילור פרידמן (ספרים אלו פסולים להלכה).
ביג ביל ברונזי
ביג ביל ברונזי (באנגלית: William Lee Conley Broonzy; 26 ביוני 1893 - 15 באוגוסט 1958), מוזיקאי וגיטריסט אמריקני.
ביג ביל ברונזי, בין המוזיקאים הפוריים והמשפיעים ביותר במוזיקת הבלוז. ברונזי צמח מהקאנטרי בלוז והתבגר לתור סגנון השיקגו בלוז. שיריו עוסקים בחיי האפרו-אמריקאים, ובאפליה גזעית. ברונזי נודע בארצות הברית אולם את מרבית פרסומו רכש במסעי הופעות באירופה.
השנים המוקדמות.
ברונזי נולד בעיירה סקוט שבמיסיסיפי. אביו היה אריס (עם סיום העבדות במדינות הדרום רוב העבדים המשיכו לעבד את הקרקעות כאריסים) שחיפש אפשרויות פרנסה אחרות ולכן המשפחה נדדה לעיתים תכופות. כבר כנער ביל החל לעבוד לפרנסתו בנגינה בכנסייה. ב-1917 נקלע ביל שלא בטובתו לעמדת גיוס לצבא ונשלח לאירופה. מלחמת העולם הראשונה עיצבה וחישלה את ביל והפכה אותו מנער לאדם מודע, מודע לזכויותיו ופחות נכון להתפשר. כשחזר, עם סיום המלחמה, לארקנסו גילויי הגזענות שבהם נתקל, והבורות של אנשי הדרום, הכעיסו וייאשו אותו כאחד. וב-1920 ארז ביל ברונזי את חפציו, ופנה כמו אפרו-אמריקאים רבים צפונה לשיקגו.
השיר - "Key to the Highway" מתמצת את הדחף שחש לעזוב.
I got a key to the highway, Yes, and I'm billed out and bound to go. "
"I am gonna leave ,leave here runnin', because walking is most to slow.
המעבר לשיקגו.
בשיקגו פגש ביל ברונזי מוזיקאים נוספים, מרביתם הגיעו בדרכים אלו או אחרות, ממדינות הדרום. עם המוזיקאים שפגש נמנו ממפיס מיני, בלינד למון ג'פרסון ואחרים. בשיקגו עסק ברונזי בכל מיני עבודות על מנת להתפרנס ובמקביל החל להופיע במועדונים ובארים. בתקופה זו הקליט מספר תקליטים בחברת פרמונט. מכירות התקליטים, באותה תקופה, היו נמוכות בשל השפל הגדול. אמנים רבים נגנו משיריו אך מאחר שלא היה ממש מוכר התקשה להתפרנס מכך. קשיי הפרנסה והאנונימיות המשיכו להיות מנת חלקו של ברונזי עד שבשנת 1950 סטד טורקל, חבר ומעריץ של ברונזי גילה שברונזי הוא דמות מוכרת ומוערכת מבחינה מוזיקלית באנגליה. ברונזי יצא למסע הופעות באירופה. ואף הופתע מכך שהקהל האירופאי מכיר את שיריו הכרות אינטימית.
שחור, חום ולבן.
האהדה וההערכה של הקהל האירופאי היו לברונזי חוויה מתקנת. ברונזי היה מאושר שהמוזיקה עברה את האוקיינוס נקייה מהקשרים פוליטיים וחברתיים. ברונזי הרבה להתעסק בבעיות חברתיות בשיריו. אחד משיריו השנויים במחלוקת הוא שחור, חום ולבן - השיר מתאר הקושי של שחורים והאפליה כלפיהם בקבלה לעבודה בארצות הברית. שיריו המוקדמים של ברונזי מתארים את חיי האפרו-אמריקאים בדרום ארצות הברית. ברונזי הקליט גם שירי פולק וגוספל.
ב־1958 כשההשפעה שלו כזמר ויוצר מתחילה לצבור תאוצה חלה ברונזי במחלת הסרטן ונפטר. אריק קלפטון הרולינג סטונז וזמרים נוספים בסגנון השיקגו בלוז המשיכו לבצע ולחדש את שיריו.
ילקוט הרעים
ילקוט הרֵעים היה כתב עת ספרותי (שנתון) שיצא לאור בין השנים 1942 (תש"ב) ו-1946 (תש"ו). ארבע חוברות יצאו לאור בטרם נסגר.
ב"ילקוט הרעים" נקבצו לראשונה יצירות של מי שלימים כונו "דור הפלמ"ח". סופרים ומשוררים, שחלקם היו ילידי הארץ וחלקם עלו לארץ כילדים וכנערים. היוזמים והעורכים היו שלמה טנאי ומשה שמיר. בין המשתתפים בכתב העת: עוזר רבין ושלמה טנאי, אמיר גלבע, בנימין גלאי, משה שמיר, יגאל מוסינזון, נתן שחם, דן בן אמוץ, משה הרפז, ע. הלל ואחרים. בכתב העת הם פרסמו את שיריהם סיפוריהם ומסותיהם הראשונים.
מתוך המניפסט, או מאמר הפתיחה של משה שמיר: "דורי מתחיל עשרות שנים לפני, ועובר וגואה עד לעשרות שנים אחרי. לא הגיל מכריע כאן, אלא יומה של ההיסטוריה"... ושמיר מוסיף: "@אין בעולם חיים זולת אלה החיים שלנו היומיומיים, אין חיים יפים ולא יפים, כאבים יפים וכאבים לא יפים, מלים יפות ומלים לא יפות, נושאים יפים ונושאים לא יפים"... ומוסיף עוד: "דורנו אולי לא יהפוך מהפכות בספרות. זה יהיה דור של ספרות ריאליסטית"...
חשיבותו של כתב העת "ילקוט הרעים" היא בכך ששימש במה ראשונית ומקפצה לדור של יוצרים, בפרוזה ובשירה, שלבד מהיותם מוכללים בתואר "דור הפלמ"ח", הריהם גם מן היוצרים החשובים ביותר בספרות העברית החדשה.
בשנת 1992 יצא לאור בהוצאת מוסד ביאליק ספר הכולל את ארבע החוברות של כתב העת.
דגל קנדה האדום
הדגל האדום
הדגל האדום הוא דגל מהפכני, בעיקר כאשר מדובר במהפכות על רקע סוציאליסטי. דגל זה הוא אדום בלא צבעים נוספים עליו - והוא מזוהה בתודעה הציבורית בעיקר עם הקומוניזם.
היסטוריה.
החל מהמאה ה-14 נהגו ספינות נורמניות להניף דגלים אדומים כדי לסמל שהם לא ייקחו שבויים. במאה ה-17 החלו ספינות שודדי ים להניף דגלים אלה (הנוהג היה להניף את דגל הגולגולות כדי להפחיד את הספינות הנשדדות על מנת שייכנעו, ורק אם לא נכנעו הניפו "דגל אדום" כדי להראות שלאחר תפיסתה של הספינה השודדים לא ישאירו בחיים את השבויים).
בהמשך הפך הדגל לסמל של מוכנות לקרב - ולסמל של התנגדות. נהגו להניף אותו בטירות ובערים שבמצור על מנת לסמל שהעיר או הטירה לא תיכנע לצרים.
משמעות מהפכנית ניתנה לדגל רק במאה ה-18. בשנת 1797 בעת מרד של מלחי הצי המלכותי הבריטי על האוניה נור שאירע בפתח נהר התמזה, הניפו המורדים את הדגל האדום על מנת לסמל שלא ייכנעו. לאחר אירוע זה הפך הדגל לסמל של מרידה. במהפכה של 1848 בצרפת הניפו המורדים את הדגל האדום, שהפך מאוחר יותר (1871) לסמל הקומונה הפריזאית ובהמשך לסמל הסוציאליסטי.
בעקבות הפגנות האחד במאי ב-1886 בארצות הברית, שהסתיימו במותם של כ-60 מפגינים ו-7 שוטרים, הפכה התנועה הסוציאליסטית את הדגל האדום לסמלה הרשמי, לזכר "דם מעמד הפועלים שנשפך". ובעקבות זאת, הוזכר הדגל האדום בשירי מחאה ומהפכה רבים, כגון דגל אדום, קדימה ועל בריקדות.
לאחר מהפכת אוקטובר אומץ הדגל האדום, יחד עם סמל הפטיש והמגל, כסמל ברית המועצות והתנועה הקומוניסטית.
תכלת
צבע תכלת (או תכול) הוא צבע הנגזר מהצבע הכחול. הצבע נוצר מערבוב של הצבעים כחול ולבן והוא מתקשר אסוציאטיבית עם שלווה. צבע זה נפוץ וקיים באופן טבעי במידה רבה, למשל כצבעם של השמים ושל הים.
צבע התכלת היה אחד הצבעים ששימשו בעת העתיקה, ונחשב עם הארגמן לצבע מלכותי ויקר ערך. צבע התכלת בעת העתיקה כלל בתוכו מגוון צבעים בין ירוק וכחול ועד לצבע שחור.
ביהדות.
ביהדות תופסת התכלת מקום חשוב. התכלת עצמה היא מוצר. תכלת ביהדות היא צמר שצבוע בצבע כחול. התכלת מופיעה ביריעות המשכן והמקדש ובבגדי הכהונה, יחד עם הארגמן ותולעת השני. בולט במיוחד תפקידה של התכלת בעשיית מעיל כליל תכלת של הכהן הגדול ובפתילי ציץ הזהב שבראשו. כמו כן, לתכלת תפקיד מרכזי במצוות ציצית - "ונתנו על ציצת הכנף פתיל תכלת" (במדבר טו לח).
על פי מסורת חז"ל, התכלת הופקה מדם חילזון ימי. בגמרא מוזכר צבע בשם "קלא אילן" ("אינדיקו" על פי ספר הערוך) ששימש תחליף זול לתכלת, אך על פי ההלכה הוא פסול למצוות ציצית. על פי השערתו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הפקת התכלת מן החילזון הופסקה בעקבות הכיבוש הערבי של חופי ארץ ישראל בשנת 638, ולפי אחרים הופסקה השימוש בתכלת עקב גזירתו של הקיסר יוסטנטינוס ליחד את הצבע היקר לאנשי ממשל. זאת, משום שהשימוש בה עדיין מוזכר בגמרא, והאזכור על היעדרה מופיע לראשונה במדרש תנחומא המאוחר, שנחתם בשנת 750.
בהיעדר התכלת, במשך כאלף וחמש מאות שנה, קיום מצוות ציצית נעשה עם חוטים לבנית בלבד. הניסיון הראשון לשחזר את התכלת נעשה בידי האדמו"ר מראדזין, רבי גרשון העניך ליינר, בשנת 1888. הוא זיהה את הדיונון (Sepia officinalis) כחילזון התכלת, והצליח לייצר ממנו אלפי ציציות עבור חסידיו. היו כמה רבנים ידועים שתמכו כשיטתו, אך דעתו לא התקבלה על דעת רוב הרבנים. כמה עשרות שנים לאחר מכן, צבע זה נבדק בידי הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג בכמה מעבדות לכימיה, והסתבר שאין זה אלא צבע סינתטי בשם "כחול פרוסי", המתקבל מחומרים המוספים ל"דם" הדיונון ולא מהדיונון עצמו. כיום הצביעה מתקיימת בבני ברק, ובתוצריה משתמשים בעיקר חסידי ראדזין וברסלב.