בשנת 1932, החליט נשיאה החדש של ארגנטינה, אגוסטין פדרו חוסטו להקטין את התקציב עבור הנבחרת לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), בגלל קשיים כלכליים שנוצרו בתקופת השפל הגדול. המשלחת כללה 32 ספורטאים, שוב ללא ייצוג של נשים. הייתה זו המשלחת השנייה הכי קטנה בהיסטוריה של ארגנטינה במשחקים האולימפיים. במהלך המשחקים, התעורר סכסוך בין הספורטאים הארגנטינאים לרשויות הספורט הארגנטינאי לאחר שלא קיבלו החזר הוצאות על אימון, תחבורה ולינה. סוריז'ה, האלוף האולימפי היוצא, שהיה הספורטאי המוביל במשלחת ודוברם של הספורטאים, החליט שלא להשתתף במשחה ל-400 מטר חופשי, לאחר שלא זכה לתשובה חיובית עבור בקשותיו, ובאופן רשמי דיווח כי הוא היה חולה. בסופו של דבר זכתה ארגנטינה בארבע מדליות, מהן שלוש מדליות זהב, והיא דורגה במקום ה-11 בטבלת המדליות, דירוג השיא שלה בכל הזמנים. המתאגרפים סנטיאגו לובל וכרמלו רובלדו זכו במדליות זהב, ואמאדו אסאר זכה במדליית כסף. במדליית הזהב השלישית זכה רץ המרתון חואן קרלוס סבאלה.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכו הספורטאים הארגנטינאים ב-7 מדליות, מהן שתי מדליות זהב. המתאגרפים זכו בארבע מהמדליות: אוסקר קסאנובאס זכה במדליית זהב, גיז'רמו לובל זכה במדליית כסף, וראול ויז'ריאל ופרנסיסקו ריסיליונה זכו במדליות ארד. במדליית הזהב השנייה זכתה נבחרת הפולו, בפעם השנייה בתולדותיה, לאחר שהביסה את נבחרת בריטניה 0-11 במשחק הגמר. השחיינית ג'נט קמפבל זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי, והייתה לאישה הארגנטינאית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית. במדליה נוספת, מדליית ארד, זכה צמד החותרים אורסיו פודסטה וחוליו קורטז'ה.
באולימפיאדת לונדון (1948) שחזרה ארגנטינה את הישג השיא שלה - 7 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. המתאגרפים רפאל איגלסיאס ופסקואל פרר זכו במדליות זהב, ומתאגרף שלישי, מאורו סיה, זכה במדליית ארד. במדליית הזהב השלישית זכה רץ המרתון דלפו קבררה. הרץ הראשון שנכנס לאצטדיון היה הבלגי אטיין גלי, אך הוא כבר היה מותש ונפל, וקבררה עקף אותו בדרך לניצחון. אתלטית נוספת, נאומי סימונטו, זכתה במדליית כסף בקפיצה לרוחק. קרלוס דיאס סאנס היה הקלע הארגנטינאי הראשון שזכה במדליה אולימפית, מדליית כסף בירי מ-25 מטר באקדח אש מהירה, וגם שייטי ה-6 מטר שזכו במדליית כסף השיגו מדליה ראשונה בענף. ספורטאים ארגנטינאים נוספים שבלטו בלונדון כללו את האתלט אלברטו טריולסי (מקום רביעי בריצת 110 מטר משוכות), המתאגרף פרנסיסקו נונייס (מקום רביעי), השחיין מריו צ'אווס (מקום רביעי ב-100 מטר גב), האתלט אנריקה קיסטנמאכר (מקום רביעי בקרב עשר), נבחרת הרכיבה (מקום רביעי בדרסאז'), האתלט אאוסביו גינייס (מקום חמישי במרתון), מרים המשקולות אוסוולדו פורטה (מקום חמישי), המתאבק אלווידיו פלאמיני (מקום חמישי), נבחרת השחייה במשחה ל-200X4 מטר חופשי (מקום שישי), המתאבקים מנואל ורלה וארנסטו נוז'ה (מקום שביעי כל אחד) צוות שייטי הדרגון (מקום שביעי), נבחרת ארגנטינה במרוץ אופני כביש (מקום שביעי), האתלטית אינגבורג מלו (מקום שמיני בזריקת דיסקוס ומקום תשיעי בהדיפת כדור ברזל) והשחיין אלפרדו ז'נטורנו (מקום שמיני ב-400 מטר חופשי).
באולימפיאדת הלסינקי (1952) פחת מספר המדליות ועמד על חמש, מהן מדליית זהב אחת, בה זכו החותרים אדוארדו גררו וטרנקילו קפוצו. הייתה זו מדליית הזהב האולימפית האחרונה שהשיגה ארגנטינה ב-52 השנים הבאות. המתאגרף אנטוניו פצ'נצה זכה במדליית כסף ואלאדיו הררה זכה במדליית ארד. רץ המרתון ריינלדו גורנו זכה במדליית כסף, ומרים המשקולות אומברטו סלווטי זכה במדליית ארד, והיה לארגנטינאי הראשון שזוכה במדליה אולימפית בענף זה. נבחרת הכדורסל סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה לנבחרת ארצות הברית בחצי הגמר, ולנבחרת אורוגוואי במשחק על מדליית הארד.
באולימפיאדת מלבורן (1956) ירדו הישגי המשלחת הארגנטינאית לשתי מדליות: אומברטו סלווטי שיפר את הישגו מהלסינקי וזכה במדליית כסף, והמתאגרף ויקטור סלסאר זכה במדליית ארד. ספורטאים ארגנטינאים נוספים שבלטו במלבורן כללו את צוות שייטי הדרגון (מקום רביעי), הקלע אוסקר סירבו (מקום חמישי בירי באקדח אש מהירה), האתלטית איסבל אווז'אן (מקום שישי בזריקת דיסקוס), והמתאגרפים פרנסיסקו גלאברטי, כרמלו טומסלי, אנטוניו מרסיז'ה וטריסטן פלפאן (הודחו כולם ברבע הגמר).
גם באולימפיאדת רומא (1960) הסתכמו הישגי המשלחת הארגנטינאית במדליית כסף ומדליית ארד: במדליית הכסף זכה צוות שייטי הדרגון ובמדליית הארד זכה המתאגרף אבל לאודוניו. עוד בלטו ברומא: צוות שייטי ה-5.5 מטר (מקום רביעי), נבחרת רוכבי האופניים (מקום חמישי במרוץ מרדף), הרוכב נלדו דאסו (מקום שביעי בתחרות הקפיצות) והמתאגרפים מיגל אנחל בוטה, רפאל גרגיולו וסלדוניו לימה (הודחו שלושתם ברבע הגמר).
באולימפיאדת טוקיו (1964) השתתפו 102 ספורטאים ארגנטינאים, אך רק אחד מהם זכה במדליה, הרוכב קרלוס מוראטוריו, שזכה במדליית כסף. באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכו שני ספורטאים ארגנטינאים במדליות ארד: המתאגרף מריו גיז'וטי והחותר אלברטו דמידי. שני שחיינים העפילו למשחי גמר וסיימו במקום השביעי - לואיס ניקולאו ב-100 מטר חופשי ואלברטו פורז'י ב-100 מטר חזה. גם נבחרת רוכבי האופניים דורגה במקום השביעי במרוץ נגד השעון. רביעיית החותרים דורגה במקום השמיני והמתאגרף מיגל גרסיה הודח ברבע הגמר.
באולימפיאדת מינכן (1972) שיפר אלברטו דמידי את הישגו ממקסיקו סיטי, וזכה במדליית כסף, היחידה לזכות ארגנטינה במשחקים אלו. מרבית הישגי המשלחת היו נמוכים, ופרט לו, בלט רק המתאגרף מיגל קואז'ו, שהודח ברבע גמר. באולימפיאדת מונטריאול (1976), לראשונה מאז 1920, אף ספורטאי ארגנטינאי לא זכה במדליה. הקרוב ביותר לכך היה הג'ודוקא חורחה פורטז'י, שהפסיד בקרב על מדליית הארד, וסיים במקום החמישי. ספורטאים בולטים אחרים במשלחת כללו את החותר ריקרדו איבארה שסיים במקום השישי ואת המתאגרפים חואן דומינגו סוארס, לואיס פורטיז'ו והקטור פטרי, שהודחו ברבע הגמר.
לאחר שנעדרה מאולימפיאדת מוסקבה, אותה החרימה, שבה ארגנטינה והשתתפה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). גם במשחקים אלה אף ספורטאי ארגנטינאי לא זכה במדליה. להישגים הגבוהים ביותר הגיעו החותר ריקרדו איבארה שדורג חמישי, רוכב האופניים חואן קורוצ'ט שדורג חמישי במרוץ הנקודות, רוכב האופניים מרסלו אלכסנדרה שדורג במקום השביעי במרוץ נגד השעון והודח ברבע הגמר בספרינט והמתאגרף פדרו רובן דסימה שהודח ברבע הגמר. נבחרת הכדורעף סיימה במקום החמישי.
באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה הטניסאית גבריאלה סבטיני במדליה האולימפית הראשונה לזכות ארגנטינה מזה 16 שנים. סבטיני זכתה במדליית כסף, לאחר שהפסידה במשחק הגמר לשטפי גראף מגרמניה המערבית. בהמשך, זכתה נבחרת הכדורעף במדליית ארד לאחר שהפסידה לנבחרת ברית המועצות, וגברה על נבחרת ברזיל במשחק על המקום השלישי. נבחרת הכדורגל הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת ברזיל, ושתי נבחרות ההוקי שדה דורגו במקום השביעי. ספורטאים בולטים נוספים כללו את רוכב האופניים חואן קורוצ'ט שסיים במקום החמישי במרוץ הנקודות, השייט חורחה גרסיה ולאסקו שסיים מקום השביעי בדגם דיוויז'ן II, הקלע פירמו רוברטי שסיים במקום השמיני בסקיט והטניסאי מרטין חייטה שהודח ברבע הגמר.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכו הטניסאים חאווייר פראנה וכריסטיאן מיניוסי במדליית ארד בטניס זוגות, לאחר שהפסידו בחצי הגמר לגרמנים בוריס בקר ומיכאל שטיך. הייתה זו המדליה היחידה בה זכו חברי המשלחת הארגנטינאית בברצלונה. רוכב האופניים חוסה לוביטו סיים במקום השישי בספרינט, והחותר סרחיו פרננדס רודריגס סיים אף הוא במקום השישי. הטניסאיות פטריסיה טראביני ומרסדס פאס הודחו ברבע הגמר בטורניר הזוגות, וכך גם המתאגרף רמיחיו מולינה. הקופצת למים ורוניקה ריבוטי סיימה במקום השמיני בקפיצה מ-10 מטר ובמקום העשירי בקפיצה מ-3 מטר. באולימפיאדת ברצלונה נערכו גם תחרויות ראווה בהוקי גלגיליות (קואד) ובכדור בסקי, בענף הראשון זכתה ארגנטינה במדליית הזהב, ובשני - בשתי מדליות זהב.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה נבחרת הכדורגל, שבשורותיה כיכבו שחקנים כרוברטו אז'אלה, הרנן קרספו, דייגו סימאונה ואריאל אורטגה, במדליית הכסף, לראשונה מזה 68 שנים, לאחר שגברה על נבחרת פורטוגל בחצי הגמר, והפסידה לנבחרת ניגריה במשחק הגמר. במהלך הטורניר הבקיע הרנן קרספו שישה שערים, והיה למלך השערים, יחד עם בבטו. במדליית כסף נוספת זכה גולש המיסטרל קרלוס אספינוסה. במדליה שלישית, מדליית ארד, זכה המתאגרף פבלו צ'אקון. ספורטאים בולטים אחרים כללו את הג'ודוקא דריו גרסיה שסיים במקום החמישי, השייטים מרטין ביז'וץ' ומרטין רודריגס שסיימו במקום השביעי בדגם 470 והגולשת סרנה אמאטו שסיימה במקום השמיני בדגם יורופ. נבחרת הנשים בהוקי שדה סיימה במקום השביעי ונבחרת הגברים בכדורעף סיימה במקום השמיני.