פוונמיר משתתף זמן רב בעסקי האנימציה ולקח חלק בסדרות אנימציה שונות כגון: היי ארנולד!, משפחת סימפסון, החיים המודרניים של רוקו ובובספוג מכנסמרובע. הוא היה במאי ותיק בסדרה איש משפחה, ועזב את הסדרה כדי ליצור את פיניאס ופרב יחד עם ג'ף "סוומפי" מארש. פוונמיר הועמד למספר פרסים בשל עבודתו: פרס באפט"א, פרס אנני ושלושה פרסי אמי. לאחר סיום פיניאס ופרב יצר פוונמיר גם הפעם בשיתוף עם ג'ף "סוומפי" מארש את הסדרה "חוקי המרפי של מיילו" ב-12 באוגוסט יצאה לו עוד סדרה בשם "אוגר וגרטל" שמספרת על היחסים בינו לבין אחותו רק שבסדרה גרטל (הדמות שמייצגת את אחותו) מקבלת כוחות וגם האוגר אז זה מראה את מערכת היחסים שלהם שהם קצת שונים ואיך הם יסתדרו . פוונמיר מתגורר עם אשתו ושתי בנותיו בפסדינה, קליפורניה.
חייו הפרטיים.
פוונמיר נולד בסן דייגו, קליפורניה ב-18 בספטמבר 1963, וגדל בעיר מוביל באלבמה, הוא החל לצייר בגיל שנתיים, וכאשר היה בן 10, עבודתו הוצגה בתערוכת אומנות מקומית. המאמצים הראשונים שלו באנימציה כללו סדרת ספרים שיצר מהטקסט של ספרים בבית הספר שלו. כילד, נחשב פוונמיר אנימטור כמו הגיבור שלו צ'אק ג'ונס. בראיון ב-2009, הוא ציין כי "כל ציור לא היה יפה להסתכל אליו על אף שהיה הרבה אנרגיה בו". אמו עודדה אותו ואמרה שכל פעילות שלו בחופשת הקיץ פורה,לא פסיבית מול הטלוויזיה, ושפוונמיר הצעיר היה בחופשת הקיץ בחוץ ובנה בית עץ וחפר מנהרות. הוא גם עשה סרטים באמצעות מצלמת סופר-8 שלו, מעל לסלון ביתו תלוי כורך בד שחור של חלליות כדי ליצור תפאורות לסרטים שהגדיר בחלל. נישא לקלריסה, מעצבת ויוצרת תבניות תעשייתית בשנת 2001.
השכלה.
פוונמיר קיבל השכלה בבית הספר התיכון "שאו" במוביל. בהתחלה, הוא למד באוניברסיטת דרום אלבמה, שם הוא יצר את הקומיקס הפופולרי הראשון שלו, החיים הם דגים, מוקדש לחיי דג הזהב, הרמן, בקולג' התלמידים שם הוא מתגורר. פוונמיר תמך להיות גם מלצר וגם שחקן בתיאטרון ארוחת הערב. ב-1985, הוא עבר לאוניברסיטת דרום קליפורניה (USC), ותכנן לפתח קריירה בתחום הקולנוע. זמן קצר לאחר שהגיע לאוניברסיטת דרום קליפורניה, הוא נתן את הקומיקס החיים הם דגים למארק אורדסקי, העורך הראשי של העיתון דיילי טרוג'ן, עיתון האוניברסיטה. אורדסקי הבריש בעקרון את הראשון, אבל לאחר צפייה בתיק של פוונמיר, קיבל את הרצועה. הדגים החל לרוץ בעיתון, למרות הקצב המהיר, פוונמיר חשש ש"יאזלו הרעיונות", הוא לא החמיץ אף מועד והרוויח 14,000 דולר בשנה באמצעות סחורת הדגים שכללה חולצות, ספרים, לוחות שנה שנמכרו ביריד האומנות בקמפוס. המשמעת והייצור באופן קבוע למדו את פוונמיר כיצד מייצגים משהו ומה עלות סכומיו.
קריירה.
תחילת היצירה.
בלי לסיים את דרישות לתואר, פוונמיר השתמש בכסף מסחורת הדגים כדי לממן תקופה קצרה בתור אמן רחוב. האנימציה הראשונה המקצועית שלו, הייתה הסרט רחוק האדם של טומי צ'ונג, בסרט, פוונמיר הפיק שתי דקות של אנימציה. בגיל 24, היה פוונמיר אחראי על כמה סדרות אנימציה וביניהן הסדרה צבי הנינג'ה.
בשנת 1989, הופיע בתפקיד קטן בתור חבר להקה בסרט הראשון של אדם סנדלר, הולכים לים.
בשנת 1990, השיג פוונמיר עבודה בתור אנימטור בלהיט האנימציה משפחת סימפסון. את השולחן שלו הניח מול ג'ף "סוומפי" מארש, עוד אנימטור, והם חלקו את אותו טעם ההומור והמוזיקה, וכך הפכו לעמיתים לפרויקטים.
ניסיונו של פוונמיר מהעבודה התעשייתית בפרויקטים הקודמים שלו, זיכה אותו לכבוד רב בבית משפחת סימפסון. פוונמיר עבד על פריסת האנימציה בפעולה ועל ייצור התכנון של הסדרה, אחרי שהתחיל לעבוד נזכר כי הצוות מסר לו דפי הערות של ייצור המונחים שנקראו "ההאם ההערות של יתד ציפור וכל השאר זה הגיוני". הוצע לפוונמיר לביים את סרט האימה דל התקציבים "שוטר פסיכופת 2", והתנאי היה להתפטר ממשפחת סימפסון. פוונמיר החליט להישאר להנפיש את משפחת סימפסון, שבו נהנה ושקל התאמה טובה יותר עם שאיפות לעתיד. בסופו של דבר ריף קוגן ביים את הסרט.
החיים המודרניים של רוקו.
בעבודה על משפחת סימפסון, מעורבות לוח הזמנים היה חריג, המפיקים פיטרו את צוות האנימציה בתקופה של שניים-שלושה חודשיים, והעסיקו את הצוות בשלבים המתקדמים של מיחזור הייצור. במהלך פיטורים אלו, מצא פוונמיר עבודה זמנית בסדרה החיים המודרניים של רוקו, הקריקטורה הראשונה של ניקלודיאון. יוצר הסדרה, ג'ו מוריי, שכר את פוונמיר, אך ורק בגלל רצועת החיים לקומיקס שלו, הדגים, אשר בו הוא הוכיח שהוא יכול גם לכתוב וגם לצייר.
על אף שהחיים המודרניים של רוקו נכתבו על ידי פוונמיר כדי להתעסק בזמן השביתה של יוצרי משפחת סימפסון, נהנה יותר פוונמיר בסדרה הזמנית משום שקיבל חופש יצירתי גדול. לבסוף פוונמיר החליט להפסיק לעבוד על משפחת סימפסון ולהתחיל לעבוד על החיים המודרניים של רוקו במשרה מלאה.
בהחיים המודרניים של רוקו התאחד פוונמיר עם ג'ף "סוומפי" מארש, הפעם כשותף בכתב; מארש טען שהצוות קיווה שהניקיון של פוונמיר יקזז את התכנון המרושל שלו. השניים פתחו סגנון ייחודי של מספרים מוזיקליים האופייני לסצינות מרדף. ב-1996, פוונמיר ומארש זכו יחדיו הישג סביבתי עבור פרק של החיים המודרניים של רוקו שכתבו.
פיניאס פלין
בית החולים העירוני התורכי (ירושלים)
בית החולים העירוני (ירושלים)
בית החולים העירוני (בערבית: אל-מוסתשספא אל-בלדי; נקרא בפי תושבי ירושלים ה"בלדייה", א-סאחייה ("הבריאות") או פשוט: אל-מוסתשפא ("בית החולים")) היה בית חולים עירוני ממשלתי שפעל בירושלים בתקופה העות'מאנית בין 1891 ל-1917. מאז ימי המנדט ועד ימינו שוכנת במקום לשכת הבריאות המחוזית. הבניין ממוקם ברחוב יפו 86. למתחם המבנה והחצר האחורית שלו קיימת תוכנית עתידית להסבתו למלון שישמר את המבנה אך יוסיף אגף חדרי אירוח בחצר האחורית שלו המשמשת בהווה כחניון.
המבנה.
"בית החתן המת".
לפי עדויות רבות, בהן של ברטה ספפורד-וסטר מן המושבה האמריקאית והרופאה הלנה כגן, המבנה הוקם על ידי משפחה ערבית נוצרית בסביבות 1881 עבור זוג שעמד להינשא, אולם החתן נפטר ערב החתונה. ביום החתונה המיועד (הוא יום הלוויה) ערכה אם החתן מוכת היגון חתונה בין הכלה, בבגדי הכלולות שלה והחתן, שגופתו הולבשה בבגדי החתונה. ה"חתונה" המזעזעת נותרה חקוקה בלב רבים מאנשי ירושלים. הבית שעמד קרוב להשלמתו ננטש, ואיש לא הסכים להתיישב במקום ולשקמו.
כך עמד המבנה נטוש כעשר שנים, עד שהוקם במקום בית החולים העירוני ביוזמת ראש העיר חג' סלים אל-חוסייני, שרכש את הקרקע והמבנה שעליה לצורך זה. בית החולים היה המוסד הציבורי הראשון והיחיד שהקימה הממשלה העות'מאנית לשירות תושבי ירושלים.
תיאור המבנה.
המבנה הוא בניין אבן מאסיבי בן שתי קומות ומרתף, עשוי בתבנית האות ח', כאשר חזיתו פונה לרחוב יפו. בין שני אגפיו נמצאת חצר פנימית צרה ומאחוריה חצר רחבה. במקור היו בחצר זו שני בורות מים, שנסתמו ברבות השנים. כן הוקמו בחצר מבנים שונים במהלך הזמן כחדר מתים, מגורי סגל, חדר לחולים במחלות מידבקות, מעבדת חיסונים וכדומה.
המבנה מוקף חומה ובה שער אבן מפואר לכניסת הולכי רגל מרחוב יפו. משני צידי השער חקוקים באבן יצורים דמויי דולפין, סמלים אלו, האופייניים לבנייה נוצרית יכולים להעיד על כך שהשער ועיטוריו הם פריט מקורי מן המבנה שתוכנן לזוג הצעיר. מעל בית השער, המכיל גומחות עבור השומרים, הייתה מרפסת אליה הובילו שני גרמי מדרגות מעוגלים. מרפסת זו מונצחת בתצלומי מחלקת הצילום של המושבה האמריקאית ממסע וילהלם השני לארץ ישראל (נובמבר 1898), כאחד מאתרי התצפית על תהלוכת הקיסר. כיום המרפסת אינה קיימת עוד, אך גרמי המדרגות השתמרו. בנוסף לשער האבן קיימים בחומה שני שערים ששימשו לכניסת עגלות.
בראש חזית הבניין, מעל השער הראשי מותקנת טבלת שיש ובה חקוק סמל האימפריה העות'מאנית. הסמל כולל את חתימת הסולטאן (טורה או טוגרה) בתוך עיגול (השמש) ומתחתיו כתר ושני דגלים, אחד מכל צד. בצדו הימני של הסמל חקוקים רובים ותותח (סמלי הכוח), ובצדו השמאלי - מאזני צדק (סמל המשפט). משני צידי הסמל, בתוך אליפסות חקוקות שנת תחילת ההקמה של בית החולים ושנת חנוכתו: 1306 ו-1308 ללוח ההיג'רי (1888 ו-1890 בקירוב, בהתאמה).
בית החולים העירוני.
תיאור כללי.
בית החולים נחנך באפריל 1891 (לפי דיווחי ההיסטוריונים עארף אל-עארף ואברהם משה לונץ ומודעה בעיתון הצבי) במטרה לשרת את כלל האוכלוסייה ללא הבדל דת וללא תשלום. רוב המתרפאים היו ערבים מוסלמים עניים מירושלים ומכפרי הסביבה, בעוד שחולים יהודים, נוצרים ומוסלמים אמידים פנו לבתי החולים שברחוב הנביאים, איש-איש לפי השתייכותו. מימון בית החולים הגיע ממיסי הדרך (ג'פר) שניגבו על ידי העירייה מהעגלות שעברו ברחוב יפו. הפעלת קו הרכבת יפו-ירושלים בשנת 1892 הביאה לירידה בהכנסות ולאחר שבוטל מס הדרך נותר בית החולים ללא אמצעי מימון, ואף התעורר חשש שייסגר.
בבית החולים היו בין 32 ל-40 מיטות אשפוז, בחלוקה שווה לגברים ולנשים. לפי דו"ח על המינהל, הכלכלה ומוסדות חינוך ובריאות בלבנט משנת 1896 שירתו בו מנהל כללי רפואי, אקונום (מנהל אדמיניסטרטיבי), רופא במשרה מלאה, מנתח, רוקח, לבלר (פקיד), שלוש נזירות רחמניות, שבעה אחים ואחות אחת. אל בית החולים הועבר בית המרקחת העירוני המרכזי ששכן לפני כן ברחבת שער יפו. כמו כן פעלה בבית החולים קליניקה ("מרפאת חוץ") לשירות יומי ומחלקה לרפואה משפטית (נתיחה שלאחר המוות למטרות חקירה משטרתית).
רופאים בבית החולים.
פוטיוס אפקלידס.