אייב מנהל את משרד העיצוב שלו באפל, בו הוא מפקח על העבודה של צוות העיצוב שלו, והוא המעצב היחיד באפל שיש לו משרד פרטי. רק צוות הליבה שלו- המונה כ-15 אנשים מבריטניה, ארצות הברית, יפן, אוסטרליה וניו זילנד ומנהלים בכירים של אפל מורשים להיכנס למשרד. אייב מסרב אפילו לילדיו להיכנס למשרד שלו. על פי הביוגרפיה של סטיב ג'ובס, סטודיו העיצוב של אייב מכיל מכונות חיתוך והדפסה, בעוד חלונות החדר צבועים. ג'ובס אמר לביוגרף וולטר אייזקסון: "יש לו יותר כוח מבצעי מאשר כל אחד אחר באפל חוץ ממני".
ב-26 במאי 2015 הודיעה אפל כי אייב קודם מתפקיד סגן הנשיא לעיצוב תעשייתי לתפקיד קצין עיצוב ראשי. אייב הוא אחד מארבעה חברי מנהלה ברמה C באפל, יחד עם המנכ"ל טים קוק, סמנכ"ל הכספים לוקה מאסטרי ומנהל התפעול הראשי ג'ף ויליאמס.
ב-28 ביוני 2019, הודיעה אפל בפרסום רשמי באתר הבית שלה כי אייב עוזב את אפל לאחר 26 שנים בהן עבד בחברה. אפל הדגישה כי אייב, אשר עוזב את החברה לטובת חברה לעיצוב משלו, ימשיך לעבוד עם אפל כאחד מלקוחותיו העיקריים.
אייב, שעמד בראש קו העיצוב של Apple במשך כ-30 שנה, היה נתון בשנותיו המאוחרות בחברה לביקורת באשר לעיצוב השמרני עליו החברה מקפידה לשמור במשך תקופה ארוכה, דבר שמביא לאובדן עניין מצד משתמשים ברחבי העולם המחפשים רענון ושינוי באשר לעיצוב המוצרים. אולם, קיימים גם משתמשים רבים שהביעו את שביעות רצונם מן העיצוב שהוביל אייב בחברה, שלטענתם היווה את הפרפקציוניזם הנדרש אותו הם חיפשו בשילוב פשטות ומינימליזם.
חייו הפרטיים.
אייב נשוי ואב לתאומים, הזוג חי בסמוך לסן פרנסיסקו שבקליפורניה.
יחסות
יחסה
בדקדוק, יַחֲסָה (ברבים: יְחָסוֹת, באנגלית: case) היא סימון של מילים או צירופים מחלקי דיבר מסוימים בהתאם למעמדם התחבירי במשפט. בעברית כמעט שאין יחסות. (יש אומרים שהמילית "את" היא יחסה שמנית nominative case למושא ישיר מיודע). בערבית ולפניה באכדית עתיקה יש סימון ברור גם למילות יחס ולשמות עצם. וכך גם בגרמנית ושפות נוספות.
יש שני סוגי יחסות, האחת המסמנת את תפקידה התחבירי של המילה במשפט וקובעת אם מדובר בנושא, נשוא, מושא ישיר או עקיף וכדומה. סוג סימון יחסה זה נדיר בעברית המדוברת למעט השימוש בעברית החדשה במילה את כדי לסמן מושא ישיר. אך סימון זה קיים באופן בולט לחלק מהתפקידים התחביריים של המשפט בשפות אחרות, ביניהן באופן בולט בערבית ובלטינית. לדוגמה בערבית:
היחסה בעברית המדוברת ובעברית העתיקה.
בחקר השפה העברית, הניתוח הלשוני של יחסות מסוג זה פחות נפוץ, ומתמקדים יותר בחיפוש שרידי יחסות המסמנות את תפקידה התחבירי של המילה בתוך המשפט, שנותרו בעברית המקראית והתלמודית (לשון חכמים) וכן את גלגולי היחסות בשפות השמיות כגון אכדית בה השימוש ביחסות ניכר בולט וברור.
בעברית החדשה, ובמיוחד זו המושפעת מן האנגלית אחרי מהפכת המרשתת בשנות התשעים של המאה העשרים, מרבים להשתמש במשפטים שמניים ללא פועל, במילות וצירופי לשון תיאוריים, ובבינוני (פעלים בהטיית הזמן ההווה שאפשר להבין אותם גם כשמות עצם או תיאור). משום כך יחסת השם, שבעבר שימשה בעיקר לסימן הנושא, עברה לשמש גם לסימון הנשוא. זמן הוה כמעט ולא שימש בעברית הקדומה, ורוב המשפטים נבנו כפעולה שהיא הנשוא ולה נושא ולעיתים מושא. ראו להלן בהרחבה על היחסות בשפות השמיות ובעברית החדשה.
חלקי הדיבר המסומנים ביחסה.
המילים שמקבלות סימון יחסה בשפות שונות הן מחלקי דיבר מסוימים. לדוגמה פועַל לעולם לא יסומן ביחסה. חלקי הדיבר היכולים לקבל סימון הם:
לפעמים מסומנת היחסה על צירופים הנובעים מחלקי הדיבר האלה, אף שהמילה המסומנת היא מחלקי הדיבר שאמורים לא לקבל סימון יחסה.
סימון היחסות של חלקי המשפט, המסמנות נושא נשוא או מושא וכדומה, הוא בדרך כלל מורפולוגי צורני, כלומר מתבטא בשינוי בצורת המילה. לדוגמה בשפה האכדית כאשר יש שם עצם ביחיד, שהוא מושא ישיר של משפט, מוסיפים סיומת אַה. (לדוגמה: לוּ יַהֲפֻּכּוּ כּוּסִיאַהמוּלכִּיךַּ, שפירושו: לו יהפכו את כיסא מָלְכֶךָּ - כלומר כיסא-מלוכתך) במקרה של צירוף לשוני יש שפות בהן היחסה מסומנת על ידי שינוי צורה של מילה אחת או יותר הכלולות בצירוף.
מקובל למנות כמה קטגוריות שמתייחסות למעמד התחבירי של מילה במשפט: נושא, נשוא, מושא ישיר, מושא עקיף, תיאור ועוד.
יש יחסות שאינן מסמנות מעמד תחבירי גרידא, אלא גם תפקיד סמנטי משמעי, למשל: שייכות (הספר של הילד, סִפְרוֹ), פנייה (חייל! שפר הופעתך - במקרה זה הסימון הוא בהגברת הקול והפסקה אחריה), שימוש בכלי (כתבתי בעיפרון), מקום (נסעתי לצפון) ועוד. יחסות אלו קיימות גם בעברית, כפי שהודגם.
שפות נבדלות זו מזו במספר חלקי הדיבר שבהם היחסות מסומנות ובמספר היחסות המסומנות. לדוגמה, באנגלית היחסות מסומנות רק בכינויי גוף, ומספר היחסות המסומנות הוא 3 - נושא/נשוא (על ידי שימוש בכינויי הגוף I, he, she וכו'), מושא (על ידי שימוש בכינוי עקיף me, him, her וכו' המקביל לאותי, אותה, אותו) ושייכות (על ידי שימוש בכינויי השייכות my, his, her וכו' המקביל בעברית לכינויים לי, לו, לה). ברבדים היסטוריים מוקדמים יותר של השפה האנגלית היו 5 יחסות, והן הופיעו גם על שמות עצם או תוויות יידוע, אולם סימון היחסות הצטמצם במידה ניכרת עם השינויים בשפה במשך הזמן.
בגרמנית יש 4 יחסות. סימון היחסה מופיע על רכיבים שמניים שונים כגון תוויות ידוע, כינויים ותארים, אולם לרוב לא על שם העצם עצמו. בדוגמאות שלהלן נראה השינוי בתווית הידוע בלבד, להוציא הגֶנִיטִיב, היא יחסת התולדה והשייכות, שבה במקרה זה גם השם עצמו מקבל סיומת - es/s.
בפינית יש 15 יחסות. ביניהן:
בטורקית יש 6 יחסות. קיימת גם החלפת אותיות בין עיצורים קוליים לעיצורים לא קוליים, והתאמתם להרמוניית התנועות.
היחסות בשפות השמיות ובעברית החדשה.
בחלק מן השפות השמיות קיימות עד היום יחסות כחלק מהשפה. בערבית ספרותית מסומנת היחסה באמצעות תנועות שמתפקדות כסופיות (suffixes) ומצטרפות לשמות עצם ותארים (תופעה המכונה إعراب "אִעְרַאבּ" או "ניקוד סופי"). למשל שם העצם الملك /al-malik/ ("המלך") יופיע כ־الملكُ /al-maliku/ בבואו כנושא או כנשוא שמני, ("המלך אמר", "שלמה הוא מלך"); الملكَ /al-malika/ בבואו כמושא ישיר ("ראיתי את המלך"); ו־الملكِ /al-maliki/ בבואו כמושא עקיף ובכלל לאחר מילת יחס ("באתי אל המלך"), או כסומך ("בית־המלך").
בעברית מודרנית מציינים יחסת מושא ישיר לפני שם־עצם מיודע באמצעות המילה "את". בעברית מקראית השימוש במילה "את" היה שונה, והיא ציינה באופן כללי את מקבל הפעולה, ולאו דווקא מושא ישיר. יש הרואים במילה "של" בעברית מודרנית מעין סימון יחסה, ובמקרים מסוימים אפשר לראות גם את מילת היחס "ל־" כסימון של יחסת מושא עקיף. יש המזהים שרידים של יחסות בניקוד סופי בעברית המקראית, למשל בפסוקים () או () או (), אם כי יש מחלוקת לגבי הזיהוי הזה. הסיומת ־ָם בתארי־פועל מסוימים (ריקָם, יומָם, חינם, אמנם ועוד) היא לדעת רוב הבלשנים שריד ליחסת מושא ישיר, ששימשה גם לציון תיאורים (השווה לערבית: يوماً יַוְמַן, ليلاً לַיְלַן וכו'). יש בלשנים הגורסים כי הסיומת ־ַיִם (ayim-) בשמות מקומות כגון: מצרַיִם, אפרים, מחנים, מקורה ביחסה שציינה מקום, אולם אין לכך הוכחות חד־משמעיות. כך או אחרת, ברור שהשימוש בסימון מורפולוגי של יחסות בעברית הקדומה נפסק עוד לפני כתיבת התנ"ך. הדוגמה הבולטת ביותר ליחסה שעדין קיימת בעברית המודרנית היא ה' הכיוון (המגמה), שהופכת שם עצם למקום, למשל במילים "הביתה", "ארצה", "דרומה", ובמשלב גבוה: "ירושלימה". ייתכן שהמילים קדימה, שמאלה, ימינה הם שרידים של יחסה זו.
יחסה מופשטת.
בתחילת שנות ה־80, החל נועם חומסקי לפתח את תאוריית היחסה במסגרת הדקדוק הגנרטיבי. לפי תאוריה זו, גם בשפות שבהן אין סימון מורפולוגי או סימון מוחשי אחר של יחסות, קיימות יחסות מופשטות. יתרה מזאת, חלקי דיבר מסוימים (כגון שמות עצם, כינויי גוף וכו') חייבים להימצא בעמדה במשפט שבה הם יכולים לקבל יחסה, בין אם היחסה ממומשת באמצעות סימון כלשהו ובין אם לאו. למשל, בעברית, במשפט כמו "הכלב אכל עגבנייה", המילה "הכלב" מקבלת יחסת נושא (נומינטיב), והמילה "עגבנייה" מקבלת יחסת מושא ישיר (אקוזטיב), אף על פי שליחסות אין מימוש מורפולוגי או אחר. על־פי "תאוריית היחסה" של חומסקי, המשפט "עגבנייה נאכלה הכלב" יהיה בלתי־דקדוקי, כיוון שהמילה "הכלב" אינה יכולה לקבל יחסה בעמדה שבה היא נמצאת (ראו: תנועה במשפט סביל). דוגמה דומה מאנגלית:
בדוגמה זו, הפועל הסביל אינו יכול להעניק יחסה למושא, ולכן צירוף שמני, שחייב יחסה, אינו אפשרי. פסוקית אינה דורשת יחסה, ולכן היא אפשרית גם בהיעדר יחסה.
בגישה זו, ההבדל בין השפות הוא בעיקר במידת העושר של המערכת המורפולוגית, אך ההבחנות התחביריות ה"עמוקות" הן אוניברסליות.
רשימת יחסות.
הרשימה שלהלן מתבססת בעיקר על המחקר המסורתי של השפה הלטינית ובמידה מסוימת גם על המחקר המסורתי של השפה היוונית העתיקה. על אף השינויים שחלו במחקר הבלשני, עדיין מקובל להשתמש ברשימה זו כבסיס להגדרת היחסות בשפות השונות. בנוסף מצוין בחלק מהמקרים שמה של היחסה המקבילה בערבית ספרותית. תיאור היחסות בערבית ספרותית משמש לעיתים קרובות גם במחקר של שפות שמיות אחרות.
צ'רלס השני
בובאלים
בובאלים (שם מדעי: "Alcelaphinae") היא תת-משפחה במשפחת הפריים בה כלולים מיני אנטילופות ממוצא אפריקני החיות בעיקר בסוואנות והאתרים הפתוחים באפריקה.