בשנת 1957 פריץ באואר, משפטן גרמני יהודי, הביא לידיעת ממשלת ישראל מיקום אפשרי של אדולף אייכמן, אשר ברח לארגנטינה ב־1950 ושם התגורר עם אשתו וארבעת ילדיו. לאחר מלחמת העולם השנייה נעשו מאמצים למצוא נאצים ולהעמידם לדין במדינות שונות מבעלות הברית. עקב כך נאצים רבים ניסו לברוח למדינות רחוקות וללא הסכמי הסגרת פושעים עם מדינות כגון צרפת, ארצות הברית, בריטניה וברית המועצות. ארגנטינה התאימה למטרותיהם ולכן נאצים רבים ברחו לשם (ולמדינות דומות). לאחר שהסכים באואר לחשוף את המקור שלו הלכו אנשי המוסד לתחקר אדם זה- לותר הרמן: גרמני יהודי עיוור שעבר לארגנטינה. הוא דיווח על אדם בשם ניק אייכמן, שלטענתו היה בנו של אדולף אייכמן שהתגורר בקרבת מקום. לאחר כמה חקירות החליטו אנשי המוסד שלא לסמוך על עדותו או לפעול על פיה. כמה שנים לאחר מכן פנה באואר למוסד שוב עם מקור נוסף, המאמת את הנאמר של הרמן לגבי זהותו הבדוייה של אייכמן- ריקרדו קלמנט. לאחר מכן התחילו אנשי המוסד לתצפת אחר ריקרדו קלמנט, לאשר שהוא אכן אייכמן ולתכנן את הפעולה החשאית של הבאתו ארצה למשפט, ללא ידיעת השלטונות הארגנטינאים. באותה עת ידעו על הפעולה בצמרת המדינית: ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שרת החוץ גולדה מאיר, והיועץ המשפטי לממשלה חיים כהן (שעמו התייעצו בנוגע לסמכות החוקית של הבאת אייכמן לדין בישראל). אושר מקומו של אייכמן, של בניו ושל אשתו, בדירה שנרשמה על שם הנעורים של אשתו של אייכמן. הצילומים שהושגו במעקב חשאי על הבית היו דומות לצילומים ישנים של אייכמן ונקבע שיש ודאות רבה שזה אכן אותו האיש.
תכנון לכידת אייכמן והבאתו ארצה טמנה בחובה קשיים רבים. הפעולה התרחשה על מדינה ריבונית הרחוקה מאוד פיזית מישראל, היה חוסר בתקשורת ישירה בין ארגנטינה לישראל, היה קושי במציאת דירות מתאימות הקרובות מספיק לביצוע מעקב ושכירת מכוניות המפקדות באופן רציף. בנוסף, התעוררה בעיה להעביר את אייכמן ארצה בחשאיות - בשנים אלה לא היו טיסות סדירות מישראל לדרום אמריקה, והוחלט ששימוש בכלי שיט לא יהיה אפשרי. לבסוף הוחלט להשתמש במטוס אל על הנושא משלחת ישראלית לרגל חגיגות יום העצמאות ה-150 של ארגנטינה, אשר בחזור יוכל לשאת את אייכמן ואנשי המוסד השומרים עליו. צוות החטיפה הורכב מאנשי המוסד והשב"כ, שהחזיקו בזהויות בדויות, וכלל בין היתר מומחה לזיהוי מסמכים ורופא מרדים- למקרה שיהיה צורך לסמם את אייכמן על מנת להעבירו. ימים ספורים לפני המועד המתוכנן התגלה שהרשויות מתכננות לדחות את קבלת הפנים הישראלית בכמה ימים. למרות זאת הוחלט להוציא לפועל את המבצע במועד המתוכנן ולשמור על אייכמן כמה ימים בדירת מסתור לפני הגעת המטוס. ביום המיועד, בשעה שבע וארבעים בערב, ארבו אנשי המשלחת לאייכמן במסלול ההליכה הקבוע שלו מתחנת האוטובוס לביתו. הם התפרסו בשתי מכוניות שהכילו סך הכל ארבעה אנשים. מכונית אחת שתפקידה לתפוס אותו והשנייה לסנוורו עם פנסיה כדי שלא ישים לב למכונית השנייה ברגע הקריטי. קלמנט הופיע בשעה 20:05, הוא הופל והוכנס למכונית שנסעה משם מיד. אזקו אותו, חסמו את פיו והזהירו אותו בגרמנית שאם ייפר את הוראותיהם הם יירו בו. הלכידה הסתיימה לאחר פחות מדקה. בדירת המסתור הוא נאזק למיטה, ותוחקר לראשונה. אימתו את זהותו בעזרת שאלות על פרטי זיהוי שונים לגביו, הוא הודה שהוא אכן אדולף אייכמן ועל פי דרישת בן-גוריון הביאו את נציג הסוכנות היהודית בווינה בשנת 1938 - משה אגמי - שפגש את אייכמן בעבר, כדי שיוכל לאמת את זהותו. לאחר אימות זהותו נשאר אייכמן כלוא בחדר לכמה ימים, בעוד הצוות מחכה לזמן הטיסה. נאסר על חוליית הלכידה לשוחח עמו, אך למרות זאת הוא תוחקר כמה פעמים, ואף הסכים להצעה להסכים בכתב להעברתו והעמדתו לדין בישראל. בנוסף, משנודע לו שהוא הולך להיות מועמד לדין בישראל, אמר שהוא יודע עברית ואף ציטט מהתנ"ך ומקריאת שמע.
מטוס אל על הגיע לשדה התעופה של בואנוס איירס נושא מכונאי ואיש שב"כ בעל דמיון פיזי לאייכמן, והעלו את אייכמן למטוס תחת זהותו של אדם זה. אייכמן סומם בתרופות מטשטשות שיאפשרו לו ללכת אך לא לדבר, וכל הצוות התחפש לאנשי מטוס אל על. הבדיקה הביטחונית והעלייה למטוס עברו ללא אירועים בעייתיים. זמן הטיסה לארץ לקח יותר מעשרים וארבע שעות. למחרת הודיע ראש הממשלה דוד בן-גוריון בכנסת על לכידתו של אייכמן והבאתו ארצה. המבצע גרם לחיכוך דיפלומטי קצר בין ישראל לארגנטינה על רקע התערבות ופגיעה בריבונותה. בנוסף, פרטי מבצע מסתורי זה נשמרו בסוד במשך שנים רבות ודרך לכידתו של אייכמן עוררה השערות ותאוריות שונות ברחבי העולם.
תקציר העלילה.
בספר מתואר סיפור לכידתו של אדולף אייכמן והבאתו ארצה על מנת להעמידו לדין, על פי עדות אחד מהאנשים שהשתתפו במבצע. הספר מגולל את התרחשות הדברים החל מהטיפ הראשוני של פריץ באואר, ועד משפטו של אייכמן בארץ. הסיפור לא מתנהל באופן כרונולוגי אלא מתחיל מתיאור מעשה חטיפת אייכמן בארגנטינה. אחר כך, קופץ הסיפור אחורה לרמז הראשוני שהוביל את המוסד למקום הימצאו של אייכמן, ומשם הוא ממשיך עם קפיצות מזדמנות למתרחש בהווה, כאשר העדות נגללת בפנינו. החל מעדות בתו של אדם עיוור בנוגע לבנו של אייכמן, ניקולאס, וחשדותיה בו, הלאה מכך עם הגעת הסוכנים הישראלים הראשונים לארגנטינה, ועד ללכידתו של אייכמן בארגנטינה והעמדתו לדין בישראל.
מקורות השראה של הסיפור.
כל ספריו של ירחי שיצאו לאור בישראל עוסקים בהיסטוריה יהודית, כגון: האינקוויזיציה, הקמת המדינה ועוד. כשנשאל על הנושא ענה ירחי: "אלה הנושאים שמעניין אותי לכתוב עליהם. בארץ רגילים שקומיקס צריך להיות סיפור קליל, ולמה להתעסק עם נושאים רציניים. אבל אני חושב אחרת. אני אוהב את ההיסטוריה היהודית, וקומיקס הוא דרך נהדרת להנחיל היסטוריה".
ספרים המבוססים על מעשים היסטוריים, דורשים מחקר מעמיק. על המחקר המקדים לכתיבת הספר המצוד כתב הסופר: "כשכתבתי ספר על המצוד אחר אייכמן – היה קשה יותר למצוא מידע. רוב המעורבים כבר לא בין החיים, ובכל מקרה מדובר על מקרה שהמוסד הוא זה שהתעסק איתו. בסופו של דבר, המקור העיקרי שלי היה 'הבית ברחוב גריבלדי' של איסר הראל, שקיבל את אישור הצנזורה".
ביקורת על הספר.
הקורא התרשם מהאופן בו העלילה מתגוללת באופן בלתי כרונולוגי וכוללת בתוכה פלשבקים של המספר מהמאורע, וכן מהאיורים המושקעים שבקומיקס.
כהן הוסיף כי לפי דעתו הקפיצות שבקומיקס בין העבר וההווה שיוצרים הפלשבקים נועדו כדי להעביר מסר לפיו למציאות שבהווה יש יסודות עמוקים באירועי העבר, וכי ההיסטוריה משפיעה על ההווה ותמשיך להשפיע על העתיד. זאת ועוד, כהן משתף כי אף על פי שניתן לראות את הקומיקס כקומיקס שמדבר על נקמה, הוא רואה בקומיקס בעיקר מקור מידע מרשים שמספר על המשכיות, מורשת ותקווה.
הניגודיות המובהקת בין מראה האיורים של קורבנות השואה ובין הישראלים המצוירים בקומיקס באה להעביר מסר לטענתו של כהן, לפיו תם העידן בו היהודי היווה טרף קל לעמים אחרים, ומעתה ואילך שולט היהודי החדש, הישראלי, בחייו בעצמו.
פרסים.
בשנת 2014 זכה ירחי באות הוקרה מאת האוניברסיטה העברית בירושלים אשר בחרה להוסיף את אלבומי הקומיקס מהסדרה "עבר-הווה-עתיד" למדפיה, שהספר המצוד הוא אחד מספרי הסדרה.
הבית ברחוב גריבלדי
"הבית ברחוב גריבלדי" הוא ספר מאת איסר הראל, ראש המוסד לשעבר, המתאר את מבצע לכידתו של אדולף אייכמן. מחבר הספר שימש מפקד אותו מבצע בארגנטינה להבאתו של אייכמן למשפט בישראל.
תקציר העלילה.
הספר נפתח במשפט הבא: "משפטו של אדולף אייכמן, האיש שבית דין ישראלי מצא אותו אשם במיליוני מעשי רצח מתוך כוונה 'להכחיד עם שלם מעל פני האדמה', התנהל בכל הפומביות שאמצעי התקשורת ההמונית של הדור הזה יכולים לשוות להתרחשות."
לכידת אדולף אייכמן הייתה מבצע חשאי שהוצא לפועל בארגנטינה על ידי המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ("המוסד") במאי 1960. אייכמן היה המארגן הראשי של השמדת יהודי אירופה בימי השואה. לאחר מלחמת העולם השנייה הוא נמלט לארגנטינה, נתגלה שם, נלכד בפעולה חשאית על ידי אנשי "המוסד" והובא לישראל, שם הוא נשפט על מעשיו. הפעולה נחשבת לאחת המורכבות והנועזות שנעשו על ידי "המוסד", לאור המרחק הרב מישראל והצורך להוציאה לפועל בחשאי וללא ידיעת שלטונות ארגנטינה.
הספר מתאר את סיפור לכידת אדולף אייכמן על ידי אנשי המוסד, שמתרחשת בבואנוס איירס, ב-11 במאי 1960, בעת חזרתו לביתו. הסיפור מוצג על ידי איסר הראל, מפקד המבצע. בנוסף, הספר מתאר את משפחתו של אדולף אייכמן ואת רגשות האימה עם הידיעה על חטיפתו. הספר מצטט את דברי בתו של אייכמן בעת האירוע: . אמרה זו מצביעה על כך שבני משפחתו של אייכמן לא ידעו בתחילה מה עלה בגורלו.
לפי הספר, סוכני המוסד תצפתו על ביתו של אייכמן במשך חמישה ימים רצופים והגיעו למסקנה שהוא חוזר בערב למקום מגוריו בשעה קבועה, ומעובדה זו הסיקו עובדות מסוימות שעזרו למהלך החקירה. "ארבע פעמים בשעה שבע ארבעים ופעם אחת דקות ספורות לפני השעה שמונה".
בספר מתוארת החלטתו של איסר הראל להטיל על חברו רפי איתן את הובלת ופיקוד המבצע. איסר הראל נשאר אמנם המפקד בפועל ופיקד על חלק גדול מן המבצע, אך הוא שיתף את איתן בהובלה של מבצע זה.
לאחר לכידת אייכמן בבואנוס איירס, הוא הועבר לדירה קטנה בארגנטינה, שם תוחקר ואומתה זהותו. זמן מה לאחר מכן הוטס אייכמן לישראל. לקראת סוף הספר מתואר כיצד המשלחת הישראלית השיבה את מצב הבית לקדמותו וסיימה כמה משימות אחרונות, כדי שלא יישאר סימן לחקירה שנערכה באותה דירה בארגנטינה, וכדי שהמשלחת תוכל לחזור לישראל.
מהדורות.