בדצמבר 1945 הגישה לשלטונות הסובייטים בקשה להגר לרומניה. באוגוסט 1946 היא הגיעה לבוקרשט ובספטמבר יצאה במעמד של עקורה (Displaced Person) לניו יורק.
שוב בארצות הברית.
אוסלנדר שבה לניו יורק וקיבלה שוב אזרחות אמריקנית. היא לא הספיקה להביא את אמה אליה בטרם זו נפטרה בשנת 1947 ברומניה. פטירתה של אמה גרמה לה למשבר נפשי שנמשך כשנה, בתקופה זו אף כתבה מספר שירים על הקשר הנפשי העמוק לאמה.
התנסותה בימי מלחמת העולם השנייה גרמה לרתיעה מהשפה הגרמנית ובשנים 1949 עד 1956 היא כתבה שירה רק באנגלית.
בשנת 1953 מצאה משרה כמזכירה בחברת שילוח, בה עבדה עד פרישתה מסיבות בריאותיות בשנת 1961.
פגישותיה עם המשוררת האמריקאית מריאן מור ועם פאול צלאן ב-1956 עודדו אותה לשוב ולכתוב בגרמנית.
במהלך החודשים מאי עד נובמבר 1957 טיילה במספר מדינות באירופה - מיוון בדרום ועד נורווגיה בצפון. בתקופה זו הזדמן לה לפגוש את פאול צלאן שלוש פעמים והוא גרם לה לשנות את כתיבתה לסגנון מודרני יותר.
במאי 1963 היא פגשה את אחיה ומשפחתו באוסטריה, לאחר שהלה עזב את רומניה.
מכיוון שלא התאקלמה בארצות הברית עזבה בשנת 1964 את ניו יורק ועברה לווינה. באותה שנה אף הגיעה לביקור בן ארבעה שבועות בישראל.
האווירה האנטישמית והפרובינציאליות של וינה גרמו לה לעזוב את העיר ולעבור לגרמניה.
בגרמניה.
ב-1965 התפרסם בווינה ספר שיריה השני "קיץ עיוור" ("Blinder Sommer") והיא עברה להתגורר בעיר דיסלדורף בגרמניה, שבה התגוררו רוב ידידיה ומכריה.
היא קיבלה אזרחות גרמנית ובשנת 1966 הוענקו לה פיצויים וקיצבה חודשית על ידי שלטונות גרמניה על סבלה בשואה. בזכות כך יכלה אוסלנדר לממן נסיעות רבות ברחבי אירופה, בעיקר לאיטליה, שם נהנתה לשהות, למרות שלא דיברה איטלקית. לארצות הברית הגיעה בפעם האחרונה לביקור בן שנה ב-1968.
בסוף שנת 1972 עברה להתגורר בבית האבות של הקהילה היהודית בדיסלדורף. כאן חלה עבורה תקופת הכתיבה הפורייה ביותר בחייה - עד מותה יצרה עוד כ-20 ספרי שירה.
משנת 1976 החלו יצירותיה להיות מוכרות ומוערכות בגרמניה הודות לדוקטור הלמוט בראון שהוציא לאור את שיריה בהוצאת הספרים שלו. בשנה זו יצא אור אוסף ראשון של שיריה. בשנת 1977 יצא לאור בלונדון ספר השירים "Doppelspiel. Selected Poems" ("משחק כפול. שירים נבחרים"); היה זה הספר הראשון שפורסם בחו"ל. באותה שנה לקתה אוסלנדר בשבר בצוואר הירך ממנו לא החלימה כראוי, על כן הייתה מרותקת לחדרה עד יום מותה. עקב מחלתה היא הסתגרה יותר ויותר בתוך עצמה ובשנותיה האחרונות הייתה בקשר רק עם אחיה, מקס שרצר, שהתגורר בניו יורק ועם הלמוט בראון. לבראון הכתיבה את שיריה כאשר לקתה בדלקת מפרקים ולא יכלה לכתוב יותר בכוחות עצמה. את שירה האחרון הכתיבה ביוני 1986.
אוסלנדר נפטרה בדיסלדורף בשנת 1988 ונקברה בבית העלמין היהודי בעיר.
שתי המזוודות של רוזה אוסלנדר, שהיו רוב רכושה ועימן נדדה ממדינה למדינה, עברו לאחר מותה לאחיה מקס בניו יורק. לאחר מותו הועברו המזוודות ושאר אוסף כתביה למכון היינריך היינה בדיסלדורף.
פרסים והוקרה.
בפרס הראשון על כתיבתה זכתה בשנת 1966 ובסך הכל קיבלה תשעה פרסים שונים. בשנת 1984 הוענקו לה שני הפרסים הבולטים ביותר - הפרס לספרות של האקדמיה הבווארית לאמנות וצלב ההוקרה של גרמניה, שהוענק לה אישית על ידי נשיא גרמניה דאז, קרל קרסטנס.
יצירותיה.
לאחר מותה ערך ופרסם הלמוט בראון את כל שיריה ב-16 כרכים:
ה'שצ&quot;ב
ה'שצ&quot;א
ה'ש&quot;ץ
ה'שפ&quot;ט
ה'שפ&quot;ח
רוברט בזה
רוברט בזה (יש כותבים, בזר; 1908 – 1998) היה צייר ופסל ישראלי.
עמוס קינן, סופר, אמן ומבקר, כתב עליו לאחר מותו והגדירו: "אקווארליסט בחסד".
ראשית חייו ועלייתו לישראל.
בזה נולד באתונה, בירת יוון, שם חייתה משפחתו. מקטנותו ניכר בו כישרון לציור שהבשיל בגיל צעיר והוערך מאוד כבר בעת לימודיו באקדמיה לאמנויות יפות באתונה.
כאמן הייתה דרכו רצופה בפרסים מגיל צעיר. בשנת 1929 הוענק לו הפרס הלאומי של יוון לציור, והוא אז בן 21, צעיר האמנים שאי פעם זכו בפרס זה. המומחים היוונים ציינו את סגולותיו המיוחדות, בעיקר בציורי המים שלו, שנתנו ביטוי קולע לאור הבהיר הים-תיכוני; כאילו עלה בידו ליצור פרטיטורות של צלילים. לאחר שהתפרסם כחתן הפרס היווני הלאומי לציור החל לתכנן, כאמנים רבים, להגיע לפריז, בירת האמנויות ולהתבשם מבשורות העידן המודרני. אלא שבדרכו לשם, בשל סקרנות שנבעה מיהדותו, רצה לראות את ארץ ישראל והגיע אליה בשנת 1934, בהיותו בן 26.
זמן קצר לאחר בואו מצא לעצמו עבודות מזדמנות לקיומו והתקבל כחבר באגודת הציירים והפסלים. בתקופה הראשונה בארץ עדיין ניתן היה להגדירו כצייר פיגורטיבי, אבל כבר אז נעשה קשוב להדי הציור המודרני, והתחיל לאמץ את הנטייה להפשיט דברים, להתרחק במתינות מהמובן מאליו ולהניח למרחב דמיונו היצירתי להסתייע בשטחי צבע שבקטעי חפיפתם נוצרו כמו בהיסח מכחול צורות מרתקות, שכמו ניתן לזהותן עם כאלו הקיימות בטבע. מכאן והלאה התגבש לאמן הכובש לעצמו מחוז משלו ומעמד משל עצמו. כעבור שנים הקדיש לו המשורר אלעזר בניועץ שיר הוקרה ושמו "מכתם לבזה", ובשורת הסיום התייחס לגישתו הציורית של בזה: "כשמגיע אמן לשיאו, הוא מכסה בכתמיו ונבלע במכוסה ממנו".
מצייר יווני לצייר ארצישראלי.
עוד לפני שקנה לעצמו שליטה סבירה בעברית, כבר היה ברור כי בזה הוא אחד הציירים היותר ארצישראלים, למרות שנמצא אז בארץ רק שנים ספורות. מתחילת בואו הוכיח כי שליטתו באור הים-תיכוני הייתה טבעית מבחינתו.
פרופ' גילה בלס כתבה על בזה:
בזה זכה בהכרה מיוחדת בקרב אלה שנודעו אף הם כבעלי יכולת מרשימה בתחום ציור זה, כמו שמשון הולצמן ונחום גוטמן. אך בעוד שהולצמן מתקשה להיפטר מנטייתו לקשר הדוק עם עצמים ודמויות, וההומור הדק של גוטמן הוא סיפורי, כמעט עלילתי, הרי ציורו של בזה הוא ציור נטו; המכחול, הצבע, הנייר, ואין צורך ביותר מזה אלא לדעת איך להניח את כתמי הצבע. דומה ואיש לא היטיב ממנו לבטא את הים ומזג האוויר הנספח אליו. ידו הייתה קלה כשל וירטואוז אמיתי. שירת הטבע והאור הייתה שירתו והקשר ההדוק הזה השתקף היטב בריקודי המכחולים שלו על הניירות, יהיו אלה קטנים או גדולים.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה היה בזה בין ראשוני המתנדבים לקריאת המוסדות הלאומיים, והתגייס לצבא הבריטי. שם קיבל בשנת 1940 קיבל את פרס הצבא הבריטי במזרח התיכון על הישגיו האמנותיים.
בין מייסדי אופקים חדשים.
בשנת בואו של בזה לארץ ישראל התחילה תסיסה גדולה בין אמניה. במקביל למלחמה שניהלה בשירה קבוצת "המודרנה" בהנהגתם של המשורר אברהם שלונסקי והסופר אליעזר שטיינמן בקבוצת המשוררים שהנהיג המשורר יצחק למדן וייצגה את הזרמים האחרים בשירה. ייתכן שלשני המאבקים האלה היה יותר ממכנה משותף מקרי - היה להם שורש משותף שנמצא במערב אירופה, שבה התגלגלה כבר שנים רבות מהפכה של ממש באמנות. אמנם בזה הגיע לארץ שנופיה ואורה מוכרים לו טוב מאחרים, אבל רוחות מלחמת אמנות כבר הורגשו בה וגם בה מצא טעם.
ציירים מקומיים נחשבים, חברי אגודת הציירים שהיו מעמודי התווך שלה כמו יוסף זריצקי, אביגדור סטימצקי, משה קסטל ויחזקאל שטרייכמן כבר נעשו קשובים להשפעתם של פבלו פיקאסו וז'ורז' בראק והבינו משמעות את הקו המנחה: להתרחק מהציור הקלאסי, קרי "הציור המובן". לשבור את הכלים. במשך שנים התבשלו להם ציירים שחיפשו לעצמם דרכי ביטוי חדשות.
למרות העיכוב בהתפצלות חדה וברורה בין הזרמים השונים, נוצרה כבר קבוצת אמנים שהמכנה המשותף שלה התבסס על דחיית המצב שבו נחשבה האמנות הממסדית למייצגת מטעם ההנהגה הלאומית את צורכי השעה. ציירים אלה, בעלי נקודת מוצא של השקפה מודרנית ברורה ומשותפת להם, גרסו כי לציור משמעות שונה לגמרי ותפקידה אחר; ראשית לכל היא באה לבטא את האדם העושה אותה ועליה להתמקד בנושאים שהם מעניינו כאדם פרטי. גישה זו היא שפתחה לרווחה את הדלת לקלוט את בשורת היצירה המודרנית, שחזרה והתפרצה בעוצמה בשוך מלחמת העולם השנייה, שהותירה את אירופה הרוסה, בוערת ודוויה.
בזה נמנה עם האמנים האלה שפרשו בעת מלחמת העצמאות מאגודת הציירים והפסלים בהנהגתו של יוסף זריצקי, זקן האמנים ועד אז יו"ר האגודה, שגילם בעבודותיו את הנטייה הברורה לאמנות מופשטת, כשהדגש הוא על ערכים ברורים של מופשט לירי. אמנים אלה שכונו אז "הפורשים", מצאו במהלך ליל פרישתם את השם שמאותו רגע ייחשב בהיסטוריית תולדות האמנות הקצרה בישראל, למהפכה האמנותית החשובה ביותר שאי פעם התקיימה בה - "אופקים חדשים".
האירוע המכונן הזה בחייהם של חברי "אופקים חדשים" היה כה מהפכני שכבר באותם הימים היה ברור כי משהו דרמטי אירע, ורוברט בזה היה שותף למעשה החשוב הזה, שבבת אחת הזניק את אמני ישראל לחזית הגילויים החדשים והמרגשים של האמנות המודרנית. מבחינה אישית המצע הבסיסי שיקף היטב את השקפת עולמו של בזה שמכבר חלם ומעולם לא ויתר על חלומו להגיע לפריז, היכן שלדבריו "מתרחשת המהפכה הגדולה". הוא האמין שבהצטרפותו ל"אופקים חדשים" הוא מתקרב לעיר שבה רצה להימצא באותה שעה. גם אלה שסקרו בארץ את תהליך התגבשות הקבוצה כבר נתנו ביטוי לכך. בכתבה שהתפרסמה ב"דבר השבוע" ב-1947, נאמר: "לקבוצה זו מגמה ברורה לאמנות המודרנית, בהשפעת הציור הצרפתי, ואולם יחד עם זה היא חותרת לסגנון מקורי, ששורשיו במציאות שלנו."