למוסואו אין כתב משלהם. ביום יום הם כותבים בכתב סימניות סיני (Chinese character).
כתיבה בכתב טיבטי נעשה רק עבור כתבים דתיים.
בימינו ישנם מאמצים ליצירת "כתב מוסואו".
בגלל שלמוסואו אין שפה כתובה, המסורת והיסטוריה עברה מאם לבת, כשעל "אנשי הדאבה" מוטלת האחריות לשנן את זיכרונות אלו.
בתקופה בה סין ניסתה לשנות את אורח החיים של אנשי המוסואו נוצר משבר. סין הכניסה כוהנים לא חוקיים וכך נעלמו אנשי הדאבה שפוחתים מיום ליום בימינו. לכן קיים החשש הגדול מהיעלמות התרבות וההיסטוריה של החברה.
אמונות.
איך החלה המסורת של Walking marriages.
האגדה מספרת על אישה שעבדה בשדה ונכלאה בין גזעים בעקבות הצפה. האישה ביקשה מהאלה לעזור לה והאלה השיבה לזעקתה באמצעות הפיכת אחד מהגזעים לגבר. יום אחד האלה מבקשת מהזוג לשבור דלתות. האישה שוברת יותר דלתות מהגבר, ולכן, הוחלט כי על הגבר להגיע אל חדר האישה.
אגם לוגו והאלה "אמא אגם".
האגדה המפורסמת ביותר היא על אגם לוגו ועל האלה "אמא אגם" שחייה בהרים שליד שפת האגם. האגדה מספרת כי הרים אלו, הם בצורה של אישה שאוחזת בגבר שנקרא אתפולוא (athapoloa). הסיפור מספר כי אתפולוא תפס את בת זוג בוגדת בו עם גבר אחר. הנערה, שלבה עדיין היה שייך לאתפולוא החלה לרוץ בעקבותיו בניסיון למנוע ממנו לעזוב אותה. השמש החלה לזרוח והזוג הפך לאבן. לכן מאז, על פי אמונת המוסואו, על הגברים לחזור אל ביתם לפני זריחת החמה.
"גו" הוא מפלצת בצורת חיה. המוסואו מאמינים כי חלק מהאנשים הופנטו בידי החיה והם מגדלים אותה.
משפחה בה קיים אדם, שהופנט בידי הגו, תנודה מהחברה. בדרך כלל, היה מדובר במשפחה בה אחת מהבנות לא נהגה על פי כללי החברה. כך למשל, ידועים הסיפורים המספרים על בנות שלא הדליקו אור בחדרן (כלומר, לא חיכו לגבר), ולכן משפחתה נודתה מהחברה, שוב בטענה שלמשפחה יש "גו" בבית.
חיי כלב ואדם.
ידוע כי המוסואו דואגים ומטפלים בכלבים כבבני אדם. בכל חג הם נותנים לכלבים בשר משובח כשל אדם. התנהגות זו נובעת מאגדה. האגדה מספרת כי בני האדם והחיות חיו חיי אלמוות בשלווה ובאושר בגן עדן, אך ככל שהתרבו גדל המחסור במזון וגם הרעש שהם העלו והקטטות ביניהם, עד שהאלים לא יכלו לסבול זאת עוד. אל הרקיע החליט לקצוב את שנותיהם. האל ביקש מכל אחד מהיצורים לבחור במספר, על פי המספר שהם קיבלו, נקבע אורך חייהם. האדם לא היה מהיר מספיק, לכן, קיבל אורך חיים קצר. הוא התלונן בפני האל. האל ענה לתלונתו ואמר לאדם לפנות אל החיות ולבקש מהן להחליף עמו את אורך חייהם. רק הכלב היה מוכן לשנות את אורך חייו באורך חייו של אדם, בתמורה לכך שבני האדם ידאגו לו ויטפלו בו. קציבת חיי האדם מחיי אלמוות בגן עדן לחיים קצרים יותר מוכרת גם מהמסורת המסופוטמית ואף מהתנ"ך.
אהרן רזין
דלועיים
דלועיים (שם מדעי: Cucurbitaceae) היא משפחת צמחי פרחים מסדרת הדלועאים, הכוללת צמחי תרבות רבים וחשובים כדוגמת המלפפון. זוהי משפחה בינונית בגודלה, המונה כ-125 סוגים וכ-825 מינים. בצמחיית הבר של ארץ ישראל מיוצגת המשפחה על ידי 7 מיני צמחים.
תפוצתם בעיקר באזורים הטרופיים והסובטרופיים. באופן כללי בני משפחה זו חובבי טמפרטורות ובתי גידול חמים. מיני משפחה זו נפוצים, באופן שווה, בעולם הישן (היבשות אסיה, אפריקה ואירופה) ובעולם החדש (יבשות אמריקה).המשפחה התפתחה לפני 55 מיליון שנים בתקופת האאוקן.
תיאור המשפחה.
על פי המיון המודרני משפחה זו היא אחת משבע משפחות בסדרת הדלועאים. לעומת זאת, על פי החלוקה המסורתית נהגו לראות בדלועיים כמשפחה היחידה בסדרה.
על אף שחלק מהצמחים ממשפחה זו מהווים צמחי מאכל עבור האדם, רוב מיני משפחה זו רעילים עבור חרקים ובעלי חיים אחרים, ורק מינים שהסתגלו לרעל זה מסוגלים לאכול אותם. בכך מצטרפת משפחה זו למשפחות המצליבים וסולניים - משפחות שנפוצים בהם חומרי רעל, ולמרות זאת מרובים בהם צמחי מאכל ותרבות עבור האדם.
העדפתם של מיני משפחה זו למקומות ואזורים חמים באה לידי ביטוי בכך שבארץ ישראל נחשבים הדלועיים לגידולי קיץ, והם מגודלים גם מחוץ לעונתם בחממות.
מאפיינים מורפולוגיים של המשפחה.
צמחי משפחה זו הם לרוב עשבים חד שנתיים או רב שנתיים. מינים מועטים הם שיחים או עצים. מינים רבים ממשפחה זו הם צמחים מטפסים, המשתרגים על עצמים אחרים בעזרת קנוקנות. מינים רבים אחרים הם צמחים שרועים.
העלים של בני משפחה זו גזורים במקרים רבים ל-5 אונות, בצורה הדומה לכף יד. עורקי העלה ניכרים. בסוגים רבים העלים גדולים או גדולים מאוד. במיני הצמחים המטפסים, התפתחה במהלך האבולוציה קנוקנת - איבר מטמיע, דק וארוך, שבאופן טבעי מתפתל בצורה סלילית. הוא רגיש למגע של עצמים אחרים, ומסתלסל עליהם. בכך הצמח מטפס על גבי עצם אחר כדוגמת עץ אחר, סלעים וכן הלאה.
תכונת הטיפוס מסייעת לצמח להגיע למקור אור, והיא חשובה במיוחד ביערות וחורשים בהם אור השמש מוסתר על ידי צמחים אחרים. כמו כן, הצמח 'חוסך' לעצמו אנרגיה הכרוכה ביצירת גזע מרכזי, בכך שהוא נשען על עצמים אחרים.
העלים מסודרים באופן מסורג על הגבעול.
הפרח האופייני לבני משפחה זו הוא פרח שצבע כותרתו צהוב, מספר עלי הכותרת ושאר איברי הפרח - 5. הפרחים לעיתים קרובות יחידים ובמקרים אחרים מקובצים במספר פרחים.
תכונה המאפיינת את רוב סוגי המשפחה הוא היות הפרחים חד-מיניים, כלומר, בעלי איברים נקביים בפרח אחד, וזכריים בפרח אחר. חלק מהמינים הם חד-ביתיים, כלומר, כל פרחי הפרט הם מזוויג מסוים (זכר או נקבה) וחלק מהמינים הם דו ביתיים, כלומר, על אותו הצמח מתקיימים פרחים זכריים ונקביים.
הפרי הוא עסיסי, מטיפוס ענבה. קליפת הפרי לעיתים קשיחה ולעיתים רכה.
דלועיים כצמחי תועלת.
מאכל.
עיקר ערכה של משפחה זו עבור האדם הוא בצמחי מאכל רבים, שהאדם אוכל את פריים. על משפחה זו נמנים הפירות המכונים מלפפון, קישוא, דלעת, דלורית, אבטיח ומלון. השם העממי אינו חופף ברוב המקרים לשייכות המדעית של הצמח, וחל בלבול, בציבור כמו גם במקורות מדעיים, באשר לסיווגם הסיסטמטי של זני המאכל לסוגים השונים. ליתר פירוט, מומלץ לקרוא בערכי המאכלים עצמם.
האדם נהנה מהפירות העסיסיים של משפחה זו, שהם מטיפוס ענבה. יש ונהוג לאכול את הפרי נא, כמו במלון, ויש שנהוג לבשלו, כמו דלעת. לעיתים הפרי טעמו נייטרלי, כמו בדלורית ולעיתים טעמו מתוק ולכן הוא משמש כדבר מתיקה, כמו אבטיח.
קיימים שימושים משניים נוספים בפירות משפחת הדלועיים. הנפוץ שבהם הוא שימוש בזרעים כחטיף אפוי או קלוי. אלו נקראים בשפה העממית "פיצוחים", ולרוב נמכרים לאחר המלחה מאסיבית. לצורך זה משמשים גרעיני דלעת, הקרויים 'גרעינים לבנים', לעומת גרעיני החמנייה ממשפחת המורכבים הקרויים "גרעינים שחורים". במידה פחותה משמשים לכך גם גרעיני אבטיח.
שימוש נפוץ נוסף הוא בפרחי משפחה זו לצורך מאכל. הנהוג ביותר הוא שימוש בפרח הענק של הקישוא לצורך מילויו במאכלים שונים. מאכל זה נחשב למזון משובח, בשל טעמו ובשל המחיר של חומר הגלם, שכן פרח הקישוא הוא בעל חיי מדף קצרים במיוחד.
כלים ונוי.
שימושים נוספים נהוגים בעיקר בחברות מסורתיות. לדוגמה, תוכן הפרי הספוגי של הסוג לופה משמש לרחצה; שימוש זה הוא נפוץ, והפרי נמכר בהיקף מסחרי גם בימינו.
מינים וזנים שונים של דלעת משמשים למטרות נוי, בהיותם קלים לפיסול וחריטה, ונהוג לשרטט עליהם בעבודת יד איורים שונים, או לדמותם לראש אדם. אחת ממסורות החג הנוצרי ליל כל הקדושים, הוא יצירת דמות כזו. כמו כן, בחברות מסורתיות משתמשים בפרי הקשיח של זני דלעת מוארכים לאגירת מים, כבקבוק.
דלועיים בתרבות.
מיני דלועיים שונים מיוצגים במקרים רבים בתרבות הפופולרית, בעיקר משום גודלם העצום של הפירות. לדוגמה, שיר האיגיון 'אישה באבטיח', שכתבה נורית זרחי ושרה חוה אלברשטיין, מתאר אישה הגרה בתוך אבטיח.
הסיפור "הדלעת המופלאה" מאת הלסינג לנרט (Lennart Hellsing) מתאר דלעת ענקית המשמשת למגורים והיא מסוגלת להמריא.
הביטוי עונת המלפפונים הוא מונח תקשורתי המתאר את שיאו של הקיץ בו אין ידיעות מרעישות, והתקשורת עוסקת באירועים שוליים.
המנהג העממי לפצח את זרעי משפחת הדלועיים גורר איתו ביטויים והקשרים תרבותיים רבים, בעיקר כאלה הלועגים למנהג, הנחשב לוולגרי בשל היותו זול, ומלכלך. ספרה הרביעי של יוכי ברנדס קרוי 'גרעינים לבנים'.
הדלועיים בצמחיית הבר של ארץ ישראל.
שבעה מינים ממשפחה זו מיוצגים בצמחיית הבר של ארץ ישראל, והם מסווגים לחמישה סוגים בסדר סיסטמטי:
דלועיים באמנות.
דלועיים ממין יחיד או מכמה מינים שונים עוצבו על 23 פסיפסים מתוך 134 הפסיפסים מארץ ישראל בהם מעוטרים כלל הגידולים חקלאיים, בשכיחות גבוהה ומפתיעה (17%). הדלועיים עוצבו בדגמים מקוריים וייחודיים וללא העתקות, ולכן יש בכוחם לשקף ריאליה חקלאית מקומית עשירה. מרבית העיטורים הוצגו על פסיפסים מאיכות גבוהה, שהאבנים המרכיבות אותם קטנות והרזולוציה של התמונה שלהם גבוהה. בפסיפסים איכותיים אלו, המעידים על עושרם ורווחתם הכלכלית של תושבי האתר, מוצג גם המגוון הגבוה ביותר של מיני הגידולים החקלאים בכלל, וניכר שאיכות הפסיפס מהווה פקטור חשוב לעיטור באמצעות פירות הדלועיים.