טווח הזמן בו התקיימה עלייה זו נמדד החל מפרסום הספר הלבן הראשון ביוני 1922, שהגביל את העלייה היהודית לארץ, ועד הכרזת המדינה במאי 1948. קיים קושי רב בתיחום ממדי העלייה, אולם מעריכים כי בדרך זו הגיעו לארץ כ-12,000 יהודים.
העולים נחלקו לשתי קבוצות עיקריות: בני עדות המזרח מקהילות ארצות ערב מצד אחד, ויהודים מאירופה, אשר הגיעו בדרכי היבשה דרך ארצות הבלקן למדינות ערב ומהן אל ארץ ישראל, מן הצד השני. חלקם של היהודים האירופאים היה גדול יותר עד ראשית מלחמת העולם השנייה, אולם במהלך המלחמה ואחריה עלה מספרם של יהודי המזרח.
התקופה הראשונה 1922 - 1941.
תקופה זו מתאפיינת בעליה מפוזרת של קבוצות קטנות. העולים נעזרו בוועדים מקומיים ובאופן מצומצם יותר גם בנציגי תנועת "החלוץ" שפעלו בערים כדמשק, חלב, בגדאד ומוסול. נקודת המעבר העיקרית לארץ ישראל הייתה כפר גלעדי, שם טיפלו בעולים אנשי "השומר". מניה שוחט מדווחת ב"ספר השומר", שבשנים 1922–1935 שימש כפר גלעדי כתחנת מעבר ל-8,000 עולים (גם יצחק בן-צבי חוזר על מספר זה בספרו "נידחי ישראל").
עליית יהודים אירופאים.
העלייה היבשתית מאירופה לא הייתה מסודרת ונערכה על בסיס פרטי ואישי. יהודים שילמו סכומי כסף למבריחים שהסיעו אותם בדרכים שונות לביירות, משם הם הוברחו בעזרת מבריחים ערבים דרך הרי לבנון אל הגליל.
הנתיבים מאירופה ללבנון היו יצירתיים ומגוונים. ארגונים שונים עזרו ליהודים להגיע לסלוניקי: "משרדי הגירה" של הקהילות היהודיות וועדים מקומיים בגרמניה, פולין, צ'כיה ויוגוסלביה, כל עוד התאפשרה פעילותם של אלה. בעזרת תשלום שוחד, קיבלו היהודים בסלוניקי ויזה לעיראק, דבר שאיפשר להם לנוע באופן חוקי לאיסטנבול, ממנה נסעו במכוניות או ברכבת לאדנה ומשם לסוריה ולביירות. מביירות נלקחו העולים בקבוצות, בלילות החשוכים, על ידי ערבים מקומיים שקיבלו שכר רב על פעילותם. המבריחים הערבים הובילו את הקבוצות אל קיבוצי אצבע הגליל (בעיקר כפר גלעדי ואיילת השחר), ולאחר 1938 הובלו עולים גם לכיוון הקיבוצים אילון ומצובה.
גם לאחר שהגיעו העולים לכפר גלעדי, עדיין הם נצרכו לחצות את גדר הצפון שהותירה את יישובי אצבע הגליל מחוץ לגדר משום שנמתחה מדרום להם. על הגדר שמר חיל הספר העבר-ירדני, שבאזור זה כלל חיילים-שוטרים בדואים עם קצינים בריטיים. על המעפילים היה להסתנן ליד ראש פינה ולעבור מתחת לתחנת המשטרה של נבי יושע. הסביבה נודעה כמקום פעילות של מבריחים ושודדים וסחורות החליפו שם ידיים בתנאי קרבה ושכנות. מבצעי ההעפלה שולבו בתנאים ששררו בשטח ונטלו בהם חלק יהודים שהתחזו לערבים, ערבים שסייעו תמורת כסף, ויהודים שפעלו ללא הסוואה בקרבת הגבול.
עלייה ממדינות המזרח.
בוכרה ואיראן - קבוצה נוספת של יהודים שעלתה בתקופה זו, הייתה יהודי בוכרה ואיראן. הם נעו ברכב, ברגל ועל גבי סוסים מארצותיהם אל העיר מוסול, משם לאדנה וממנה לסוריה וביירות. נתיב אחר עבר דרך בגדאד וממנה, דרך המדבר, אל גבולה המזרחי של ארץ ישראל. גם על הגבול המזרחי שמר חיל הספר, אולם הגדר לא הייתה שלמה וניתן היה לעבור אותה באמצעות מבריחים מקומיים. אחת משיטות המעבר הייתה חציית אגם החולה באמצעות סירות.
מצרים - ממצרים עלו בתקופה זו כ-700 בני נוער מתנועות "החלוץ" והשומר הצעיר, שאורגנו על ידי עליית הנוער. הם עלו על אף מצבם הכלכלי והחברתי המשופר ולא נדרשו לסרטיפיקטים.
התקופה השנייה 1941 - 1948.
התקופה השנייה נבדלת מהראשונה במספר מובנים:
העלייה מאירופה התדלדלה כמעט לחלוטין עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבושי הנאצים באירופה. התנועה היבשתית מאירופה מזרחה הפכה לבלתי מעשית.
בעוד שבתקופה הראשונה לא סבלו יהודי המזרח מרדיפות, הרי שעליית משטרים פרו-נאצים בעיראק ובסוריה והתעוררות לאומנית במצרים החלו לסכן את חיי היהודים שם.
החל משנות ה-30, הפכה הנהגת הקהילות היהודיות במזרח להיות ציונית ברוח הציונות המדינית מבית מדרשו של הרצל, ושיתפה פעולה עם תנועות הנוער החלוציות. המוסד לעלייה ב', אשר קם בסוף שנות השלושים, נעזר בהתפתחויות אלה, אשר שיכללו מאוד את דרכי הפעולה ואיפשרו העפלה מסודרת ומאורגנת של קבוצות גדולות יותר.
בתקופה זו עלו בין 4,000 ל-7,000 עולים בנתיבים שונים ביבשה, בים ובאוויר.
הארגון הארץ ישראלי.
הנהגת היישוב הפקידה את ההעפלה ממדינות ערב בידי "המוסד לעלייה ב'" בראשות שאול אביגור (מאירוב). ה"מוסד" החל לפעול בסוריה ובעיראק כבר בשנות ה-30 באמצעות הפעלת שליחים. חלק מהשליחים היו עובדי "סולל בונה" שנשלחו לעבודות בניין, ורובם היו גם אנשי המחלקה הערבית של הפלמ"ח. הם פעלו כבודדים או בקבוצות מצומצמות, תוך הסתכנות כי יילכדו ויואשמו בריגול. על פעילות ההעפלה היבשתית היה אחראי ליובקה יבזורי. בראשית התקופה השנייה, בשנים 1941–1943, הצטמצמה ההעפלה היבשתית והגיעה עד לכדי - 100 איש לחודש, לכל היותר.
על-מנת להבריח את העולים אל תוך תחומי הארץ, הציע יבזורי באוקטובר 1943, להיעזר באנשי הפלמ"ח שהוצבו לעבודה במשקים הגובלים בגדר הצפון. בדצמבר 1943 החליטו מפקד הפלמ"ח, יצחק שדה וסגנו יגאל אלון, להקים את "החוליה". יבזורי מונה ל"קצין עלייה" ליד מטה הפלמ"ח. בערך באפריל 1946 עברה "החוליה" לפיקודה של פלוגה ט' שישבה באיילת השחר.
אחת ההחלטות הראשונות במסגרת ארגון ההעפלה היבשתית הייתה שלא להיזקק למבריחים הערבים. לשם כך נשלחו סיירי הפלמ"ח, ביניהם עזרא כדורי ומנשה הראל, להכיר את השטח והתוו את הנתיבים הבאים:
סוריה.
מבצעי העלייה בסוריה התמקדו בנוער חלוצי ובילדים אשר נקלטו בקיבוצים בארץ ישראל, רבים מהם בקיבוץ גבע.
מבצע ההעפלה הדרמטי ביותר מסוריה כונה "מבצע האלף", במסגרתו הועברו שיירות, בהן חצו בסך הכל 1,350 ילדים את הגבול לישראל:
חלק קטן מהעולים הגיע לחופי הארץ גם באמצעות סירות דייגים.
האחראי לעלייה הבלתי לגאלית מסוריה היה נפתלי גולומב, ובין השליחים היו רחל ינאית בן-צבי, יאני אבידוב, עקיבא פיינשטיין ומנשה הראל, מהמחלקה הערבית של הפלמ"ח.
עיראק.
מעט לאחר הפרהוד, הקהילה היהודית בבגדאד נמצאה במצוקה ומשפחות הביעו עניין בשליחת בני נוער לעלות לארץ ישראל. שליחת העלייה הראשונה הייתה מזל מוצרי, שנשלחה על ידי עליית הנוער לעיראק בפברואר 1942 במסווה של ארכאולוגית חובבת כדי ליצור קשר עם המעוניינים לעלות לארץ ישראל וליצור קשרים בין הקהילה למוסדות העלייה. את העלייה הבלתי לגאלית מעיראק ארגן מ-1942, שליח המוסד לעלייה ב' מוניה מרדור. הוא הגיע לבגדאד במסווה של חייל בריטי, וקשר קשרים עם ההנהגה היהודית ועם אנשי התנועות הציוניות. בעקבותיו נשלחו לבגדאד שמריהו גוטמן, אנצו סרני (בכיסוי של איש "סולל בונה" ) ועזרא כדורי. ראשוני העולים לא היו יהודי עיראק, אלא החיילים היהודים שהגיעו מפולין לעיראק במסגרת צבא אנדרס, והעדיפו לערוק מהצבא ולהגיע לארץ ישראל (איתם באו גם 716 ילדי טהראן, שאושרה כניסתם לארץ). הבריטים פעלו נמרצות כנגד אותה עלייה, ואף שלחו לשם קצין בולשת מיוחד, דבר שהקשה מאוד על המלאכה. העולים הראשונים בקרב יהודי עיראק היו בני נוער, חברי תנועות הנוער החלוציות, אחריהם עלו גם בעלי משפחות.
התנועה הייתה ב"מאה ואחת דרכים, אחת קשה מחברתה". אחת מדרכי התנועה במדבר, בין בגדאד לגבול הצפון של ארץ ישראל, הייתה תוך הסתייעות בנהגי "אגד", שנסעו לעיראק לצורכי הצבא הבריטי והבריחו במכוניותיהם עולים רבים ואף נשק.
בשנת 1947 הובאו מעפילים מעיראק גם דרך האוויר. ביוזמת דוד נמרי גויסו שני טייסים אמריקאיים, שהציעו את מטוסם לאנשי המוסד לעלייה ב' תמורת תשלום ובתיאום עם ארגונים ציוניים בעיראק, בוצעו שני מטסים לארץ זו (ואחד נוסף לאיטליה). השליח הארצישראלי שלמה הלל (לימים יושב ראש הכנסת) נחת עם הטייסים והצליח לארגן קבוצה מקרב יהודי עיראק שיעלו במהירות על המטוס, שנחת בחשאי בשדה פתוח בבקעת יבנאל. בסך הכל הובאו במבצע זה, שכונה בשם "מבצע מייקלברג", 150 איש.
אחת המעפילות בטיסה הראשונה מעיראק הייתה שושנה ארבלי-אלמוזלינו, לימים שרת הבריאות בשנים 1986–1988.
טורקיה.
טורקיה הייתה בעיקר מדינת התארגנות לשליחים, אך הם השפיעו גם על צעירים יהודים במדינה זו. דרך טורקיה עלו גם יהודים מבולגריה. כ-50 נערים הגיעו לקיבוץ אשדות יעקב.
צפון אפריקה.
מ-1943 החלה עלייה מצומצמת מצפון אפריקה, שגם שם החלו לפעול שליחי "ההגנה". במאי 1947 יצאה מאלג'יר הספינה הראשונה מאזור זה - "יהודה הלוי", כשעל סיפונה 399 מעפילים, רובם מקהילת יהודי מרוקו. לאחר הפלגה קשה ואיטית, נתפסה הספינה על ידי הבריטים כ-30 מייל מחופי הארץ, והמעפילים גורשו לקפריסין. אחריה באו מצפון אפריקה שתי ספינות מעפילים נוספות - "שיבת ציון" ו"הפורצים".
הרקע: הציונות בצפון אפריקה
בארצות צפון אפריקה (מרוקו תוניסיה ואלג'יריה) התרחשה תסיסה ציונית זמן רב לפני קום המדינה. יהודי צפון אפריקה ככלל התאפיינו ביחס חיובי לציונות ולעלייה לארץ. בני נוער רבים דברו עברית, והשתוקקו לכל בדל מידע על ארץ ישראל.
המשלחת הראשונה של היישוב בארץ ליהודי צפון אפריקה, הגיעה לתוניס ב 17.10.1943. הגיעו שלושה שליחים שמיד התחילו בעבודה של תעמולה ציונית. הם לימדו על ארץ ישראל, שרו שירים, ועודדו יהודים להיות מוכנים לעלייה. הם פעלו עם תנועת הנוער המקומית החזקה צעירי ציון.