המסורת של הנפת הדגל בחצי התורן החלה לפני מאות שנים על מנת לאפשר את הנפתו של הדגל הסמלי הבלתי נראה של המוות בראש התורן מעל הדגל המונף ובכך להכיר בנוכחותו הבולטת ובכוחו של המוות. במדינות מסוימות, לדוגמה, בממלכה המאוחדת, במיוחד בהקשרים צבאיים, "דגל בחצי התורן" מונף בדיוק רוחבו של דגל אחד למטה על התורן, אך לא למטה מכך, ובכך לפנות מקום לדגל המוות. זה היה האטיקט המקורי. אולם, כאשר דגל גדול מונף על תורן קצר (בייחוד על גגות בניינים ציבוריים), מנהג הנפת הדגל בחצי התורן כלשונו הפך למנהג נפוץ, והדגל מונף בחצי התורן ברחבי העולם (למעט הממלכה המאוחדת) ללא קשר לגודלו של הדגל או לגובהו של התורן.
כאשר מניפים דגל על מנת להציגו בחצי התורן, מניפים אותו בתחילה עד לראש התורן ולאחר מכן מרכינים אותו לחצי התורן. כמו כן, כאשר הדגל מורד מן התורן בסופו של היום הוא מונף תחילה לראש התורן.
הנס המלכותי של הממלכה המאוחדת, אשר משמש את ריבון הממלכה המאוחדת, להבדיל מדגל הממלכה המאוחדת אשר משמש את המדינה, אינו מורכן לעולם לחצי התורן, אפילו לאות אבל על מותו של הריבון, משום שאף על פי שהריבון מת, תמיד יהיה מי שימלוך תחתיו, לפי העיקרון של "המלך מת, יחי המלך!". גם דגל ערב הסעודית אינו מורכן לחצי התורן, אך מסיבה אחרת – הוא נושא את השהאדה, הכרזת האמונה האסלאמית, ולכן הרכנתו עלולה להיחשב לכפירה.
במדינת ישראל דגל המדינה מורד לחצי התורן על פי חוק ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, ביום הזיכרון לשואה ולגבורה וביום הזיכרון ליצחק רבין. כמו כן מורד הדגל גם ביום לוויות אישים לשעבר כגון: נשיא המדינה, ראש ממשלה או יושב ראש הכנסת.
חצי תורן
Home and Away
H&amp;A
אב בית הדין
אילונה וינצה-קראוס
אילונה וינצה-קראוס (בהונגרית: Ilona Vincze-Kraus; 14 בדצמבר 1902 – 17 באוגוסט 1998) הייתה פסנתרנית ומורה ישראלית נודעת לפסנתר.
קורות חייה.
אילונה קראוס נולדה לאיזידור אדוארד וקרולינה (לינה) לבית לבקוביץ בבודפשט בירת הונגריה. שם למדה נגינה בפסנתר ב. בין מוריה היו המלחין בלה בארטוק והכנר ינה הובאי. בשנת 1923 זכתה בפרס ליסט ויצאה למסעות רסיטלים ברחבי אירופה, משנת 1927 במסגרת השלישייה ההונגרית (Magyar Trio) שהקימה עם הכנרת אליז מולנר והצ'לן לסלו וינצה (1904–1990), לו נישאה בשנת 1930.
בשנת 1936 עלתה לארץ ישראל עם בעלה, ועם בנם. השניים המשיכו את פעילותם המוזיקלית במסגרת התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית שהוקמה בסוף 1936 וב.
בשנת 1945 הצטרפו אילונה ולסלו וינצה לחבורת מוזיקאים תל אביביים, ביניהם הכנרים לורנד פניבש ואליס פניבש-רוזנברג, אחותו, הוויולן עדן פרטוש והמלחין בוסקוביץ' להקמת אקדמיה למוזיקה בתל אביב. בין תלמידיה היו ברוך ארנון, אריה ורדי,דני גוטפריד, נעה בלאס, יוכבד קפלינסקי, רפי קדישזון, נעמי שמר, וחנה אייגנר (בראון). כמו כן העבירה סדנאות למורי נגינה בארצות הברית.
בשנת 1972 מונתה לפרופסור באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1973 זכתה בפרס הרצל מטעם "התאחדות יוצאי הונגריה בישראל". בנוסף זכתה בדיפלומות "הזהב", "היהלום" ו"הברזל" של האקדמיה המלכותית בבודפשט (1974, 1985, 1989).
אילונה וינצה-קראוס הלכה לעולמה בישראל בשנת 1998.
ברוך ארנון
ברוך ארנון (נולד ב-8 ביולי 1940 בנובי סאד, יוגוסלביה) הוא פסנתרן ישראלי ומורה למוזיקה. הוא מכהן כפרופסור בבית הספר למוזיקה ג'וליארד בניו יורק. לפני כן לימד באקדמיה למוזיקה בתל אביב וב"מוזיקה דה קאמרה".
השכלה.
ברוך ארנון החל את לימודי המוזיקה בגיל צעיר ולמד נגינה בפסנתר אצל אילונה וינצה-קראוס באקדמיה למוזיקה בתל אביב. בשנת 1959 השתתף בכיתות אמן של אדוארד שטוירמן. בשנת 1962 למד בג'וליארד לתואר ראשון במוזיקה אצל אירווין פרוינדליך. הוא המשיך את לימודיו אצל ברנרד וגנאר וג'ייקוב דרוקמן ובשנת 1965 קיבל תואר מוסמך למוזיקה.
קריירת הוראה.
בין השנים 1960 ו-1962 לימד פסנתר באקדמיה למוזיקה בתל אביב. בשנת 1972 התמנה למנהל אמנותי של ה"מוזיקה דה קאמרה", משרה בה התמיד עד 1980. בשנת 1971 החל ללמד בבית הספר ג'וליארד למוזיקה. הוא מלמד שם ספרות פסנתר ולימודי משתלמים מאז 1991 ובשנת 2001 היה לפרופסור למוזיקה קאמרית.
ברוך ארנון מתגורר כיום בניו יורק ועוסק שם בהוראה.
הפרעת דה-פרסונליזציה
הפרעת דה פרסונליזציה/דה ריאליזציה (באנגלית: Depersonalization/Derealiztion Disorder ) היא הפרעה דיסוציאטיבית. האדם עם ההפרעה חווה אפיזודות ממושכות או חוזרות של נתק וניכור מתהליכים מנטליים וגופניים. הסימפטומים כוללים תחושת אוטומטיות, ניהול שגרה יומיומית ללא יכולת לחוות את החיים במלואם, הרגשה שהאדם לא מחובר או לא מרגיש את עצמו, נמצא בסרט או בחלום, תחושה של האדם שהוא נמצא מחוץ לתהליכי החשיבה והנפש שלו, תחושת נתק מהגוף, חוויות חוץ-גופיות, והרגשה כללית של ניתוק מ"האני-העצמי", מהסביבה ומהמציאות.
בעבר נחשבו הפרעת דה פרסונליזציה (ניתוק מעצמי) ודה ראליזציה (ניתוק מהמציאות) להפרעות נפרדות. כיום, ב DSM 5 וכן במדריך האבחנות הפסיכיאטריות של ארגון הבריאות העולמי (WHO), הפרעת דה פרסונליזציה ודה ראליזציה נחשבות להפרעה אחת, הנקראת "הפרעת דה פרסונליזציה/דה ראליזציה" ונמצאות תחת קטגוריה של הפרעות ניתוק.
אנשים רבים יכולים לחוות חוויה של דה פרסונליזציה/דה ריאליזציה, למשל על רקע מצבים רפואיים מסוימים (פגיעת ראש המלווה בזעזוע מוח), על רקע שימוש בתרופות שונות או סמים כמו אקסטזי (MDMA), קטמין (חומר הרדמה וטרינרי המשמש גם כסם מסיבות ומשמש גם כחומר הרדמה בניתוחים על שרירים בלתי רציונלים בבני אדם ) או על רקע אירועי חיים טראומטיים, במרבית המקרים הללו האפיזודה הדיסוציאטיבית תחלוף מאליה, אך לאחר תקופה שלא ניתן לחזותה מראש. ההפרעה המלאה מתפתחת כאשר האדם חווה מצבים דיסוציאטיביים כאלו שוב ושוב, או באופן מתמשך, גם זמן רב לאחר שהגירוי הראשוני חלף.
אדם הסובל מהפרעה זו נמצא בקשר תקין עם המציאות, כלומר הוא יוכל להגיב לשאלות ולתקשר בצורה נורמלית עם סביבתו. יתרה מכך, האדם יוכל לדווח כי תחושותיו אינן רגילות וכי הוא סובל מחוויות הניתוק. עובדה זאת יכולה להטריד את הסובלים מההפרעה; המשפחה והחברים לא מרגישים שמשהו לא בסדר, כי לרוב קורבן ההפרעה משתדל להסוות זאת ולהיראות כאילו הכל מתנהל כרגיל. בעוד ההפרעה קשה מאוד למתמודדים איתה, הסובלים מדה ריאליזציה לא מהווים סכנה לציבור כי בוחן המציאות שלהם תקין, אם כי מצבי עקה קיצוניים יכולים לגרום התקפי זעם ואיבוד שליטה.
אבחנה.
לפי ה DSM 5, פסיכיאטר יאבחן הפרעת דה ראליזציה/דפרסונליזציה בהתקיים התנאים הבאים.
א. הופעה של התנסויות חוזרות או מתמשכות בדה-ראליזציה או דה פרסונליזציה או תסמינים מעורבים של שני המצבים גם יחד.
ב. במהלך חוויית הדה ראליזציה / דה פרסונליזציה בוחן המציאות נשאר תקין.
ג. הסימפטומים גורמים למצוקה משמעותית מבחינה קלינית או לפגיעה בתפקוד החברתי, התעסוקתי, או כל תפקוד אחר החשוב לאדם.
ד. ההפרעה אינה קשורה למצב פיזיולוגי או רפואי ואינה תוצאה של שימוש בתרופות או סמים
ה. ההפרעה אינה ניתנת להסבר טוב יותר באמצעות אבחנה אחרת כמו סכיזופרניה, הפרעת פאניקה, הפרעת דיכאון מז'ורי הפרעת דחק אקוטית, PTSD, או הפרעה דיסוציאטיבית אחרת.
שכיחות ואפידמיולוגיה.
באופן כללי כמחצית מהאוכלוסייה בעולם חוותה לפחות אירוע חולף אחד של דה פרסונליזציה או דה ראליזציה. עם זאת השכיחות של ההפרעה המלאה היא כמובן נמוכה בהרבה. נתונים מארצות הברית מצביעים על שכיחות של כ־2% (דה פרסונליזציה ודה ראליזציה במשותף). אין הבדלים בין גברים לנשים מבחינת שכיחות ההפרעה.
גורמי סיכון פרוגנוסטיים.
גורמים אישיותיים: אנשים עם ההפרעה מתאפיינים בדפוסי הגנה לא בוגרים כמו אידיאליזציה ודבלואציה, השלכה והחצנת התנהגות (Acting Out) ובסכמה מנותקת או לחלופין מחוברת מדי. "סכמה מנותקת" משמעה עכבות רגשיות ורקע של התעללות או הזנחה. "סכמה מחוברת מדי" היא תחושת אוטונומיה פגועה, וקשיים הקשורים לעצמאות וחוסר קומפוטנטיות.
גורמים סביבתיים: יש קשר ברור בין ההפרעה לבין חוויה של טראומה בילדות, לרבות התעללות רגשית, הזנחה רגשית ועוד. סטרסורים אחרים יכולים להיות התעללות או הזנחה פיזית או היות האדם עד לאלימות במשפחה. באופן כללי חשיפה לגורמי דחק חמורים גם היא מעלה את הסיכון להפרעה. לבסוף שימוש בסמי רחוב שונים (MDMA, קטמין, מריחואנה ועוד).
התמונה הקלינית.
הסימפטום הבסיסי של הפרעת דה פרסונליזציה הוא תחושת חוסר מציאותיות. תיאורים נפוצים לכך: צפייה בעצמך ממרחק, חוויה חוץ-גופית, תחושה שגרתית של קיום יומיומי אך שאינו באמת חווה את החיים במלואם, הרגשה שהאדם נמצא בסרט או בחלום, שהוא מסתכל על העולם מתוך ערפל סמיך או מתוך בועה, שאינו יכול לשלוט בדיבורו ובהתנהלות הגוף, תחושת ניתוק מהרגשות ומהמחשבות, תחושת איבוד העצמי ושהאדם וכל הסובבים אותו מוזרים ולא מציאותיים.
רגעים קצרים של דה פרסונליזציה לרוב נגרמים מחרדה קשה, דחק, חוסר בשינה או שילוב של הדברים. הגורמים להחמרת סימפטום הניתוק הם לרוב התמודדויות קשות, לחץ, אינטראקציה חברתית מאיימת וסביבה לא מוכרת. ישנם דיווחים שאורות פלואורסים מוציאים את שפיות דעתם של אנשים מסוימים באוכלוסייה, שנגרם להם נזק מוחי מסוים ושהם מאבדים שליטה על עצמם. אנשים אלו מדווחים על בעיות בתחום העבודה כיוון שהם מרגישים שהם עובדים מתחת ליכולת שלהם וגם בעיות חברתיות כי הם מרגישים ניתוק רגשי מאלה הקרובים אליהם. בדיקות פסיכולוגיות הראו כי ישנה ירידה ביכולת המיקוד, בזיכרון לטווח קצר, ובהסקת מסקנות מרחבית.