בתערוכה "הרחבות" (2018), אשר הוצגה ב"אטליה שמי", בקיבוץ כברי, מייצרת נבוק פרשנות מרחבית חדשה לפסליו של הפסל, יחיאל שמי. נבוק משתמשת בחומר זול ותעשייתי: שימשונית, בצבעיה המקוריים: אדום, ירוק, טורקיז, כחול. היא מותחת את השימשונית על קונסטרוקציה מאלומיניום בצורה המאזכרת סגירת חורף או סגירת מרפסת. נבוק משלבת בתוך המרחבים, שיצרה כיסאות כתר פלסטיק בצבעים שונים.
רועי ויקטוריה חפץ
רועי ויקטוריה חפץ (נולדה ב-9 באוגוסט 1978) היא אמנית טרנסג'נדרית, ציירת, רשמת ופסלת ישראלית. חפץ מתגוררת ועובדת בברלין. עבודותיה מתייחסות לשאלות של ייצוגי מגדר ומיניות, ומתמקדות ברישומי דיוקן. סגנונה האישי מתאפיין במתח שבין רישום קווי מינימליסטי לבין רישום אקספרסיבי ומתפרץ.
ביוגרפיה.
רועי ויקטוריה חפץ נולדה בירושלים למשפחה בת שלושה ילדים. אביה מהנדס ואמה מורה. כשהייתה תינוק עברו הוריה לרחובות. חפץ העידה על ילדות קשה, במהלכה חוותה התעללות ואלימות. בגיל שמונה עשרה יצאה מהארון כהומוסקסואל. אחרי שירותה הצבאי למדה תואר ראשון באמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים. בתקופה זו החלה להתמקד ברישום כאשר יצירותיה מתאפיינות בטכניקה עמלנית המושפעת מהאר-נובו, ומהרשמים הגרמניים האקספרסיוניסטים והגרוטסקים אוטו דיקס וגיאורג גרוס. עבודותיה חוקרות ייצוגים שונים של מגדר ומיניות ועבודותיה עוסקת בעיקר ברישומי דיוקן.
ב–2005 סיימה את התואר הראשון בבצלאל ועברה להתגורר בארצות הברית במשך שנה. כששבה לישראל החלה ללמוד תואר שני באמנות בבצלאל. במהלך לימודי התואר השני הוסיפה להתמקד ברישום. ב-2007 הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה "כמה שרירים צריך בשביל לעמוד ישר?" שהציגה דימויים של שש דמויות גבריות וטינה טרנר. עבודותיה של חפץ בוחנות מוסכמות ונורמות של יופי, זוהר ושלמות פיזית לכאורה הקיימות בחברה בכלל, ומודגשות הן בחברה ההומוסקסואלית וכן בחברה הטרנסג'נדרית.
2009 - 2012.
בשנת 2009 לאחר סיום התואר השני בבצלאל, הציגה חפץ במוזיאון חיפה לאמנות ובגלריה נגא.
בשנת 2010 הציגה לראשונה את עבודותיה במוזיאון, כחלק מהתערוכה הקבוצתית "הגזמה פראית" במוזיאון חיפה שאצרה תמי כץ-פרימן. בעבודות שהציגה בתערוכה הופיעו דמויות גברים ברישומים גדולי ממדים. הדמויות התאפיינו במראה ביזארי, ונראו כמי שנלקחו מנובלה או פנטזיה בדיונית כאשר הן מלוּות באטריבוטים הזויים ומהדהדות את דמותו של ה"דנדי", שהתעצבה באירופה בסוף המאה השמונה־עשרה - דמות שסיגלה לעצמה מראה מוחצן וגינונים אריסטוקרטיים עודפים, פרוורסיה ומיניוּת עמומה. הדמויות של חפץ צפו בתוך מרחב הדף הלבן, מנותקות ממקום ומזהות. בעבודה ללא כותרת (2009) נראית דמות של גבר מהודר, היושב על כורסה כשרגלו האחת מיטלטלת כלפי מטה וידו אוחזת במקל הליכה. שׂיערו המסתלסל בתנופה גלית כלפי מטה והבעת פניו המוזרה שיוו לו מראה אקסצנטרי וגרוטסקי. בעבודה ללא כותרת (2009) נראית דמות מגוחכת, שאצבעות ידיה המוארכות מהודקות סביב כדור ענק; היא בעלת מראה פוטוריסטי, ונדמה שדיוקנה כמו פוּרק והורכב מחדש בהגזמה מופרכת. במהלך היצירה ניהלה חפץ מערכת יחסים אינטימית עם דמויותיה. בקטלוג התערוכה אמרה אז: "אני מנהל מעין דו־קרב עם הדמות המצוירת, עד שבסוף התהליך היא הופכת לאנונימית ומאבדת את סממניה המזהים".
בתערוכה המשותפת "שובר שוויון" שהציגה יחד עם אביבה אורי בבית ST-ART (אצרה: דינה יקרסון) הציגה חפץ דיוקנאות קריקטוריאליים מגחיכים של דמויות מהעבר. חפץ מציירת בווירטואזיות ובאלימות, קוטעת ומחברת דימויים לכדי ישויות מסויטות ומעוותות שלעיתים מבהילות ממש כאילו נראו מבעד לקליידוסקופ. הדמויות עולות לא מוגדר לחלוטין, שיכול להיקרא כגוף. הראשים המוכפלים, אשר נראו כענן, הם כשד שהשתחרר מבקבוק, כמטמורפוזה קפקאית של דמויות שהן סמלי "נורמליות" שאיבדו את צלמן. חפץ יצרה מתח בין הרישומים לבין העבודה המופשטת המופיעה על גביהם, כאשר היא יוצרת מעין כתמים-עננים של דבק ולכה שיוצרים מערבולת של צבעים בהירים. לעיתים היא משתמשת בג'סו (תערובת של גיר, גבס ופיגמנט המשמשת בדרך כלל שכבת הכנה דקה לצבע על משטחי עץ או קנווס) כרמיזה לתלת ממדיות חבויה.
בשנת 2012 יצרה את הפרויקט "החלקה טבעית" שנוצר בשיתוף עם גלריה קו 16 שאצרה סאלי הפטל נוה. במסגרת הפרויקט בילתה חפץ יום בשבוע במספרה בשכונת נווה אליעזר בתל אביב ורשמה את דיוקנאותיהם של הלקוחות שהגיעו לתספורת. הפרויקט היווה רגע מכונן בתהליך השינוי המגדרי של האמנית. בראיון משנת 2017 לעיתון הארץ אמרה חפץ "זה היה בעצם פרפורמנס. נוצר שיח ביני לבין נשות השכונה שהגיעו למספרה, ובהדרגה חשפתי על עצמי הרבה דברים. שם החלו אצלי הסימנים הראשונים של הנשיות. היה פורים ועובדות המספרה איפרו אותי והלבישו אותי כאשה, יצרו בשבילי עולם שלם וקסום".
2013 - 2018.
בסיום הפרויקט "החלקה טבעית" נסעה חפץ לתוכנית שהות אמנים ב"Künstlerhaus Bethanien" בברלין. עם המעבר לברלין גבר העיסוק של חפץ בשאלת המגדר והיא החלה להגדיר את עצמה לראשונה כאישה. ב-2013 הציגה בברלין את התערוכה "The Teacher's Nap" שהציגה רישומים מונומנטליים של דמויות נשיות.
בשנת 2014 יצרה חפץ את הפרויקט "וידויים", תערוכה שהציגה בכנסייה האוונגליסטית סט. יוהאנס בברלין שאצר מארק גיסבורן. התערוכה הוגדרה כמיצב פרפורמטיבי, כאשר במרכז הכנסייה נתלו רישומיה של חפץ. הרישומים הענקיים נתלו מתקרת הכנסייה והוצבו בצורת מתומן. במהלך התערוכה הזמינה האמנית את הצופים להתהלך בין הרישומים ולהתוודות בפניהם, כאשר חפץ מקשיבה לווידויים אלו ומפתחת מהם רעיונות לרישומי הדיוקן העתידיים שלה. הדיוקנאות היוו פסיפס המורכב מנשים שפגשה, דמויות דמיוניות, ופורטרט עצמי.
ב-2016 הציגה חפץ את התערוכה "ויקטוריה" בבית טיכו במוזיאון ישראל, ירושלים, במסגרת הביאנלה הארצית השישית לרישום (רשמים vi: שובו של הנייר) שאצרה תמנע זליגמן. העבודות בתערוכה נעשו בשנים 2011–2016, את רובן יצרה חפץ מאז שעברה להתגורר בברלין ב-2012. הרישומים שהוצגו בתערוכה הציגו דיוקנאות של נשים מבוגרות יחסית אשר הציבו שאלות על אידיאלים של יופי ועל החרדה מפני הזדקנות והתנוונות. הדיוקנאות, במידותיהם העצומות, הם מעין טוטמים של נשיות – מושאיו של פולחן אישי, שנועד להתאזר בכוח שניתן להפיק מהקיום הנשי, להאמין בו ולוודא שהוא בר השגה. חפץ בוחנת בדיוקנאות גם את עצמה ואת גופה הנשי העתידי. כותרת התערוכה ״ויקטוריה״ טעונה ברבדים של משמעות עבור חפץ – חיצונית, פורמלית ואישית. לשאלה למה נבחר דוווקא השם ויקטוריה, השיבה חפץ ״ויקטוריה מייצגת את הדמות של האישה שאיתה אני מתמודדת. אישה שמצד אחד היא חזקה, מטופחת, ומצד שני חלשה, דועכת. המתח שיש בין האסתטיקה החזקה והרצון לשמור על חזות שמורה מול הריקבון של הגוף מתחת. השם הזה מתחבר לי גם לדמות האישה שאני מעריצה והייתי רוצה להיות בסוף התהליך של השינוי המגדרי."
בשנת 2018 הציגה יחד עם הקולנוען והיוצר זוהר מלינק עזרא את התערוכה "גוף שלישי". בתערוכה מציגים עזרא וחפץ עבודות וידאו שנעשו במשותף בשנה האחרונה, לצד ציוריה של חפץ. הצילומים נעשו באתרים שונים באירופה, ארצות הברית ובישראל, בתוך מרחבים ציבוריים ואינטימיים. במרכז העבודה ישנו מפגש מיני טעון אשר נע לרגעים בין אינטימיות ותשוקה לרגעים של אלימות פסיכולוגית ופיזית. לצד המפגש מוצגים מופעי יחיד של מספר דמויות נוספות. הסרטים מתעתעים ומוליכים את הצופה במסלול מפותל, רגשי וסוער. המצלמה מפרקת ובונה מחדש את הגוף, חושפנית, משוטטת בין נרטיבים ומביאה ביטוי מורכב למערכת היחסים בין גוף למגדר, גוף למין וגוף לרוח.
פיליפ קלצניק
הסוכנות לחקר האינטרנט
הסוכנות לחקר האינטרנט (IRA, ברוסית: Агентство интернет-исследований) היא חברה רוסית, העוסקת במשימות מקוונות המיועדות להשפיע על ציבור רחב שמטרתן מימוש אינטרסים של גופים פוליטיים ועסקיים ברוסיה. בשנת 2015 היו לחברה כ-1,000 עובדים במשרדי החברה בסנקט פטרבורג. לחברה משרדים גם במוסקבה ובערים נוספות. הסוכנות נוהגת להשתמש בחשבונות מזויפים באתרי רשתות חברתיות כדי לקדם את מטרותיה של רוסיה בנושאי מדיניות פנים וחוץ.
פעילות החברה נחשפה לראשונה ביוני 2014 בתחקיר של BuzzFeed. על פי מאמרים שפורסמו בעיתון ודומוסטי ובעיתונים אחרים, החברה מתאמת את פעילויותיה עם ויאצ'סלב וולודין, סגנו של פוטין בממשלת רוסיה, ועם איש העסקים יבגני ויקטורוביץ' פריגוז'ין. במסמך של קהילת המודיעין האמריקאית מינואר 2017 מתואר הארגון כמקורב לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין ומקושר לקהילת המודיעין הרוסית. הארגון מפעיל "חוות טרולים" ובמסמך נטען כי הסוכנות נטלה חלק, בין השאר, בעידוד התמיכה בצד הרוסי במלחמת האזרחים באוקראינה ובהתערבות רוסיה במערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016.
ב-16 בפברואר 2018, חבר מושבעים גדול בארצות הברית הגיש כתב אישום נגד 13 אזרחים רוסים ושלושה גופים עסקיים, בהם הסוכנות לחקר האינטרנט. בכתב האישום מתואר כיצד הפרו את החוק על מנת להשפיע על הבחירות ועל תהליכים פוליטיים בארצות הברית.
היסטוריה.
כבר בשנת 2003 תועדו פעילויות באינטרנט של ארגונים אלמוניים בשליחות ממשלת רוסיה. ארגונים אלה כונו "חטיבות האינטרנט" (ברוסית: Веб-бригады), "צבא הטרולים של רוסיה", "הרובוטים הרוסים", Putinbots או Kremlinbots. ארגונים אלה הרבו לפרסם באתרים פוליטיים רוסיים ובינלאומיים באמצעות חשבונות מזויפים. בין השאר נמצא כי ארגונים אלה ניסו לשבש מידע בוויקיפדיה הרוסית בערכים על מלחמת האזרחים באוקראינה ועל טיסה 17 של מלזיה איירליינס.