בביתו, שהיה בסמטת בית השואבה, ערך הופנקו קונצרטים, והקהל היה מתגודד ברחוב ומאזין לצלילי המוזיקה. הצייר נחום גוטמן הנציח את הקונצרט הראשון שבקע מביתו של הופנקו בספרו "עיר קטנה ואנשים בה מעט", שיצא לאור ב-1959, לרגל יובל ה-50 של העיר.
הופנקו סייע למרדכי גולינקין בארגון התזמורת והמקהלה של בית האופרה שהקים בתל אביב.
בסקירה על בית הספר מציין הופנקו כי בית הספר "שולמית" תרם להתקרבות בין תל אביב לבין השלטונות העות'מאנים, ולאחריהם והאנגלים, ואף עם השכנים הערבים. בתקופת המנדט נהגו הופנקו ואשתו לינה לערוך קונצרטים לחיילי הצבא הבריטי ולחיילי הגדודים העבריים. גם בתקופת מלחמת העולם השנייה הוא ערך קונצרטים עם תלמידיו במחנות הצבא של בעלות הברית בארץ ובמחנות המתנדבים היהודים.
הופנקו ניהל את "שולמית" עד מותו בשנת 1949. לאחר מותו המשיך בנו, יובל, לנהל את הקונסרבטוריון.
הופנקו נקבר בבית הקברות נחלת יצחק. לאחר מותו הנציחה עיריית תל אביב את זכרו בקריאת רחוב על שמו.
אורה (פירושונים)
לינה הופנקו
לינה (רחל לאה) הופנקו (א' בחשוון תרמ"ח; 19 באוקטובר 1887 - ז' בכסלו תש"ד; 14 בדצמבר 1943) הייתה מוזיקאית, פסנתרנית ומורה למוזיקה. הייתה רעייתו של משה הופנקו, מנהל קונסרבטוריון שולמית.
ביוגרפיה.
נולדה בפולטבה בשם רחל לאה קרישבסקי לבתיה ולמרדכי אזרחי-קרישבסקי. היא נקראה על שם סבתה רחל לאה קרישבסקי, שנפטרה ברוסיה בשנת תרמ"ג (1883). סבה חיים יעקב קרישבסקי, חסיד חב"ד, עלה לבדו לארץ ישראל בשנת 1886 והתיישב בראשון לציון.
בשנת 1897 עלתה לינה עם הוריה לארץ ישראל, ובתקופתם הראשונה התיישבו בירושלים. לינה למדה בבית הספר אוולינה דה רוטשילד בירושלים. לאחר לימודיה הצטרפה ל"במת החובבים" ביפו, בראשותו של מנחם גנסין, והייתה השחקנית הראשית של אגודה זו. בין השאר, היא שיחקה את "יהודית" בהצגה "אוריאל אקוסטה" לקרל גוצקוב, הכלה ב"נישואין" לניקולאי גוגול, והנערה ב"מזל טוב" לשלום עליכם.
בשנת 1910 עלה לארץ ישראל משה הופנקו כדי לשמש מורה בבית הספר למוזיקה שהקימה שולמית רופין. בבואו לתל אביב התגורר הופנקו בבית המורה מרדכי אזרחי (אז: קרישבסקי), ושם ערך את הקונצרט הראשון שלו. בתו של אזרחי, לינה, הייתה תלמידתו הראשונה, וכעבור זמן קצר נישאה לו. בשנת 1912 נפטרה שולמית רופין, והופנקו נקרא לנהל את בית הספר, ששמו הוסב ל"שולמית" על שם המייסדת. באותה שנה גם נולד בנם הבכור של משה ולינה, יובל-חיים הופנקו (עמידרור), שלאחר פטירת אביו ניהל את "שולמית".
לינה נסעה לווינה להשתלם בהוראת מוזיקה, וכשחזרה החלה ללמד ב"שולמית". ביתם של בני הזוג הופנקו היה מוקד לקונצרטים, כשבני תל אביב הקטנה היו מתגודדים סביבו ומאזינים לצלילי המוזיקה שבקעו ממנו. לאחר כיבוש הארץ בידי הבריטים נהגו משה ולינה הופנקו לערוך קונצרטים לחיילי הצבא הבריטי ולחיילי הגדודים העבריים.
לינה נפטרה בשנת 1943, בהיותה בת 56. נקברה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב, לצד אמה בתיה אזרחי. אחיה הוא הכנר והמוזיקאי יריב אזרחי, שניהל את קונסרבטוריון רון.
קובנה (מאכל)
משמרת לילה
משמרת לילה הוא האלבום השני והאחרון של להקת בנזין. האלבום יצא לאור באוגוסט 1984 בחברת CBS, שנתיים לאחר יציאת אלבום הבכורה של הלהקה, "עשרים וארבע שעות". כל שירי האלבום נכתבו והולחנו על ידי יהודה פוליקר ויעקב גלעד.
הקלטה והפקה.
חברי הלהקה החלו לעבוד על התקליט בקיץ 1983. בזמן הקלטת האלבום עזב יחיאל 'קיטש' אמסלם את הלהקה עקב חילוקי דעות על רקע מקצועי עם יתר חברי הלהקה. אמסלם רצה שהלהקה תבצע מוזיקה בסגנון יותר מלודי שהוא כתב, ולא רק בסגנון רוק גיטרות, והחליט לעזב את ההרכב. באלבום נותרו שני שירים שבהם הוא השתתף בנגינה: "משמרת לילה", ו"בית משותף". אמסלם אף השתתף בעיבוד חלק משירי האלבום. לאחר שעזב פוליקר ניגן את כל תפקידי הגיטרה ושר גם קולות רקע בחלק מהשירים.
את רוב השירים עיבדו יעקב גלעד וחברי הלהקה, ובחלקם השתתף בעיבוד גם טכנאי ההקלטה יעקב מורנו.
במהלך הקלטת האלבום סבלו חברי הלהקה מקשיי פרנסה, הם חזרו לגור ב (הם עברו לגור בתל אביב, בעקבות הצלחת האלבום הראשון), ובנג'ו קמחי ואמסלם שהיו נשואים גם עבדו במקביל. פוליקר חזר לגור עם הוריו. למימון ההקלטות אף לקחו הלוואות.
האלבום זכה להצלחה מסחרית קטנה יותר מהאלבום הראשון של הלהקה ומכר קצת פחות מ-20,000 עותקים, בשנתיים לאחר שיצא. הוא כלל את הלהיטים "משמרת לילה", "קחי אותי הביתה", "בית משותף", "אחרי הטלוויזיה (האש נמשכת)", "שוטרים וגנבים ו"פנים אל מול פנים".
לאחר יציאת האלבום, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות, שכלל הופעה משותפת עם אריאל זילבר בפסטיבל עיר הבירה באילת, לפני הקהל של כ-50,000 צופים, בספטמבר 1984. כמה חודשים לאחר צאת האלבום פוליקר החל לעבוד על תקליטו "עיניים שלי ועל הפקת תקליט לגידי גוב, והלהקה הגיעה לסוף דרכה.
קישורים חיצוניים.
ביקורות
האסכולה הפריפטטית
האסכולה הפריפטטית (περιπατητικός) הייתה אסכולה פילוסופית שנוסדה על ידי אריסטו באתונה בשנת 335 לפנה"ס.
אריסטו נהג ללמד כשהוא מתהלך בחברת תלמידיו בשבילים מכוסים (peripatoi ביוונית). שבילים אלה הקיפו את בנייני הליקיאון. המונח היווני (peripatein) מתייחס למי שמתהלך ומשוחח בעת ובעונה אחת, ומכאן הכינוי "פריפטטים", שדבק בתלמידי אריסטו בליקיאון. הפריפטטים היו מדענים ומלומדים שהקדישו את זמנם למחקר ועסקו בזואולוגיה, בוטניקה, ביוגרפיה, היסטוריה של המדע, פילוסופיה, ספרות ומשפטים.
אחרי מות אריסטו בשנת 322 לפנה"ס תלמידו תאופרסטוס עמד בראש אסכולה זו. אחרי מות תאופרסטוס בשנת 287 לפנה"ס ירש את מקומו סטראטון מלאמפסאקוס, אך האסכולה הפריפטטית לא שרדה זמן רב, ולימוד המדעים עבר מאתונה המתרוששת לאלכסנדריה שבמצרים, והליקיאון הלך ונשכח.
בראש בית הספר עמדו:
לאסכולה זו השתייכו אודמוס מרודוס, אריסטוקסנוס, דיקארכוס וקליארכוס.
מצר סן ברנרדינו
מצר סן ברנרדינו (San Bernardino) הוא מצר ים בפיליפינים, המפריד בין חצי האי ביקול שבאי לוזון לאי סאמאר.
הספרדים ומצר סן ברנרדינו.
האזכור הראשון לספרדים ולמצר סן ברנרדינו הוא ממשלחתו של רוי לופס דה וייאלובוס, בין השנים 1543–1545, אשר נשלח על ידי המשנה למלך במקסיקו בפקודת קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, על מנת לייסד מושבה ספרדית בקרבת איי מאלוקו הפורטוגזים.
במהלך משלחת זו, ספינה אחת בלבד, "סן חואן דה לטרן", עם צוות מצומצם של 20 אנשים בלבד, הפליגה יותר מ-5,000 ק"מ במים מסביב לפיליפינים, בכללם מצר סן ברנרדינו ומצר סן חואניקו בין סאמאר ללייטה.
הסן חואן אף הקיפה את האי מינדנאו וניסתה לשוב למקסיקו, אך נאלצה לעגון באיי מריאנה בשל סערה בצפון האוקיינוס השקט. היא הפליגה בחזרה ל"פיליפינאס" (השם שניתן לסאמאר וללייטה על ידי וייהלובוס), וב-3 בינואר 1544 עלתה על שרטון בשל הזרמים במצר סן ברנרדינו.
מלחמת העולם השנייה.
במלחמת העולם השנייה, במהלך קרב מפרץ לייטה, העביר האדמירל היפני טקאו קוריטה את הצי שלו דרך המצר על מנת להגיע לאוניות התובלה אשר עגנו במפרץ לייטה.
תעלת בונגו
תעלת בּוּנְגוֹ (ביפנית: 豊後水道) היא מצר המפריד בין האיים היפניים קיושו ושיקוקו.
תעלת בונגו, מחברת בין האוקיינוס השקט לים הפנימי סטו כשהנקודה הצרה ביותר בתעלה זו היא מצר הוֹיוֹ.
רבעי צרפת
הקנטונים של צרפת
הקנטונים של צרפת הם יחידות החלוקה המנהלית הרביעית בגודלה בחלוקה המנהלית של צרפת. קנטון הוא חלק מרובע ומחולק לכמה קומונות. מלבד תפקידם כיחידות מנהליות בתחום השירותים והמשפט הציבורי, הם משמשים גם כמחוזות בחירה בבחירות למועצה הכללית של המחוז לו הם משתייכים. מסיבה זו הבחירות למועצת המחוז מכונות בצרפת "בחירות קנטוניות".
היסטוריה.
חלוקת צרפת לקנטונים נקבעה יחד עם חלוקתה למחוזות בזמן המהפכה הצרפתית ב-1790. הם היו רבים מהיום - בין 40 ל-60 קנטונים במחוז. בתחילה קנטונים חולקו למחוזות (District בצרפתית), ואחרי ביטולם של אלה ב-1800, הקנטונים חולקו לרבעים. מספר הקנטונים קטן אז (בין 30 ל-50 במחוז). בהוראת ממשלת צרפת, מועצות המחוזות נדרשו לחלק את שטחן לקנטונים חדשים. החלוקה החדשה פורסמה בשנים 1801 ו-1802 והיא משמשת בסיס לחלוקה המנהלית של צרפת עד ימינו אלה. מאז חלו כמה שינויים כדי להתאים את גודל הקנטונים לגודל האוכלוסייה, קנטונים קטנים בוטלו בעוד הגדולים פוצלו לכמה קטנים יותר, וכיום מספרם הכולל גדול מאשר היה בתחילת המאה ה-19.
תפקיד אדמיניסטרטיבי.
הקנטונים נוצרו כאזורי בחירה למועצות הכלליות של המחוז. כל קנטון בוחר נציג המייצג אותו במועצה הכללית שהיא הגוף המנהלי האזורי העיקרי בצרפת. באזורים עירוניים, קומונה אחת מורכבת בדרך כלל מכמה קנטונים, בעוד במקומות כפריים קנטון אחד יהיה מחולק לכמה קומונות. במקרה כזה השירותים הניתנים לאזרחים, כמו מפקדת הז'נדרמריה המקומית ובית המשפט, יהיו בעיר המרכזית של הקנטון. בקנטונים הקטנים ביותר השירותים מסופקים על ידי הקנטונים הסמוכים או ששני קנטונים משתמשים בשירותים מאוחדים.
סטטיסטיקה.
מספרם של הקנטונים משתנה בסדרי גודל בין מחוז למשנהו, ישנם מחוזות קטנים המחולקים לפחות מ-20 קנטונים ומחוזות גדולים שכוללים עשרות רבות. כיום יש בצרפת 4,032 קנטונים. רוב הקנטונים באזורים הכפריים מחולקים לכמה קומונות, אף על פי שייתכן גם שקומונה אחת גדולה תהיה מחולקת בין מספר קנטונים, משום ששטח הקנטונים נקבע באופן שרירותי על מנת שיהיו שווים יחסית בגודלם - לעומת הקומונות שאוכלוסייתן נעה בין תושב אחד בלבד ליותר משני מיליון תושבים.
קנטונים בצרפת
ראשון דווילס