באוגוסט 1933 הודיעה ממשלת המנדט על הגנתה על "ערבים מנושלים", על פיתוח החקלאות הערבית ועל "החוק להגנת האריס" - פקודה חדשה במקום פקודת העברת הקרקעות הזמנית, שהיו בה ארבעה חידושים עיקריים לעומת קודמתה: כל אריס ייחשב ל"אריס סטטוטורי" אם עיבד פיסת קרקע לפחות שנה (במקום שנתיים); חוכרי-משנה יהיו זכאים לאותה הגנה כמו החוכרים הראשיים; אין לפנות אריס סטטוטורי אלא אם ניתן לו שטח המספיק לקיומו (Subsistence Area) שאושר על ידי הנציב העליון; אסור לאריס של "שטח קיום" למכור או לשעבד את זכויות האריסות שלו, אלא באישורה של ועדה מיוחדת ושל הנציב העליון, שיינתן רק אם ניתנה לאריס קרקע שאינה קטנה משטח הקיום הקודם או אם השיג תעסוקה קבועה שהכנסתה אינה פחותה מזו שמתקבלת משטח הקיום. החוק הקנה לאריס זכות כלשהי על הקרקע שהוא מעבד ונועד להגן עליו מפני נישול. עם זאת, החוק גרם לבעלי האחוזות להיזהר שלא להעניק לפלאחים המעבדים את אדמתם מעמד של "אריס" בחוזי החכירה שהחתימו אותם עליהם. כמו כן הם השתדלו למסור להם מדי שנה חלקה אחרת, כדי שלא יגיעו לקביעות בקרקע.
ההנהגה הערבית לא הייתה מרוצה מהפקודה החדשה. ב-27 בדצמבר 1934 כתב אמין אל-חוסייני מכתב אל הנציב העליון, בו טען כי הפקודה אינה יעילה בשל "שיטות המרמה" שהיהודים משתמשים בהן כדי לגרום לאריסים לעזוב את האדמה ולוותר על זכויות האריסות שלהם, ודרש חקיקה שתאסור לגמרי מכירות קרקע מערבים ליהודים. מכיוון שבעלי הקרקע יכלו להשפיע על אריסיהם לעזוב את הקרקע לפני ההוצאה לפועל של מכירתה, לא היוותה הפקודה החדשה מכשול לרכישת קרקעות. למרות החוק שנחקק להגנתם, הפיצוי הכספי והשכר הגבוה בערי החוף, בפרדסים ובמקומות אחרים, משכו את האריסים לעזוב את האדמות שהם מעבדים, מהן הפיקו קיום דל. אולם יצירת המעמד המוגן של "אריס סטטוטורי" גרמה להעלאת תביעות ללא בסיס מצד ערבים שרצו לנצל את החוק החדש, וגם להסגות גבול ותפיסת חזקה בקרקעות וכתוצאה מכך לעיכובים ארוכים במפעלי התיישבות של יהודים.
באוקטובר 1933, נענה רשיד רידא לפנייתם של חוגים שונים והוציא פתווה, שקבעה שמי שמסייע ליהודים ברכישת קרקעות בארץ ישראל הוא "בוגד באומתו ובארצו ואויבם של אללה, נביאו והמאמינים".
במאורעות אוקטובר 1933 יצאו אלפי מפגינים אל רחובות הערים, כדי למחות נגד מדיניות ההגירה של ממשלת המנדט ונגד מכירת קרקעות ליהודים.
ב-1934 החלה המועצה המוסלמית העליונה במסע הסברה נרחב לשכנע את הציבור הערבי להפסיק את מכירות הקרקע ליהודים.
בנובמבר אותה שנה, תועד הרצח הראשון של ספסר קרקעות: צאלח עיסא חמדאן מהכפר ליפתא נורה בפאתי ירושלים. המשטרה דיווחה כי הרוצחים היו "אנשים המקורבים מאוד לחג' אמין".
באותו חודש החל אמין אל-חוסייני לבקר בעצמו במקומות שבהם ניסו היהודים לקנות קרקע והסביר לתושבים את הנזק הלאומי הכרוך במכירות, והדגיש כי מדובר במעשה בגידה ובחטא מבחינה אסלאמית. במוקד ההתקפות עמדו המתווכים, שהואשמו בעידוד הכפריים למכור את אדמותיהם. בעקבות אל-חוסייני, הפיצו את הדברים ברחבי הארץ גם המטיפים במסגדים והשייח'ים בכפרים, שאיימו בהטלת חרם על כל מי שיפר את הצו הדתי הזה ושלאחר מותו לא ייקבר בבית קברות מוסלמי. גם אנשי דת חשובים מירושלים ביקרו בכפרים ברחבי הארץ והשביעו את תושביהם שלא ימכרו קרקעות ליהודים. בשיאו של מסע ההסברה, נערך ב-29 בדצמבר 1934 כנס גדול בירושלים בהשתתפות נכבדים כפריים, בו הסבירו הנואמים שאדמת פלסטין שייכת לאלוהים ולכן אין למכור אותה לבני אדם. המופתי אל-חוסייני קרא לפני הקהל פתווה מיוחדת שהכין בנושא, שהופצה לאחר מכן ברחבי הארץ, ומשתתפי הכנס נשבעו: "אני נשבע באלוהים הכל-יכול ובבריתו שלא אמכור קרקע ליהודים, אפילו שמדובר בשעל אחד של הארץ הקדושה הזאת". בחודשים הבאים נערכו גם בערים אחרות מפגשים דומים. ב-25 בינואר 1935 נערך בירושלים כינוס ארצי של עולמא (חכמי הדת) ונושאי תפקידים במועצה המוסלמית העליונה (קאדים, מופתים, אמאמים), בו התקבלה החלטה הקוראת להפסקת מכירת הקרקעות ליהודים וכן החלטה על הקמת אגודת עולמא בשם "ההדרכה האסלאמית", שתפקידה יהיה לעקוב אחר פעולותיהם של בעלי קרקעות המתכוונים למכור אותן ליהודים. האגודה פתחה סניפים במקומות שונים ופרסמה הצהרות חריפות נגד מכירות קרקע.
העולמא של פלסטין הוציאו פתווה שהכריזה: "המוכר והמספסר והמתווך אדמות פלסטין ליהודים" הוא שותף למניעת "הזכרת שם אללה במסגדים", מקבל את "היהודים כשליטים", פוגע ב"אללה, בשליחו ובמאמינים", ויש לנדות אותו מקהילת המאמינים. המופתי אל-חוסייני היה ראשון החותמים ואחריו המופתים של ג'נין, באר שבע, שכם, צפת וטבריה.
באפריל 1935 אמר המופתי באחד מנאומיו: "הקרקעות שנמכרו בארץ הזאת אוצרות בתוכן את גופותיהם של אבותיכם ואבות-אבותיכם, אלה שקידשו נפשם למות ("שוהדא"), וחבריו של הנביא והלוחמים הראשונים. חוצפתם של הפושעים המוכרים אותן או המתווכים במכירתן היא פשע חמור, שאלוהים והארץ לא ימחלו עליו". בסיומו את הנאום, טען בפני שומעיו, שאם לא תפסקנה המכירות, לא יעבור זמן רב ולערביי פלסטין לא תישאר מספיק קרקע כדי לקבור את מתיהם. המועצה המוסלמית העליונה ניסתה לרתום אל מסע ההסברה גם כוהני-דת נוצרים, שיאבקו במכירות הקרקע ליהודים בשם הנצרות, אולם אף כוהן-דת נוצרי לא הצטרף. בקיץ 1935 איבד מסע ההסברה מתנופתו והמועצה המוסלמית העליונה לא הצליחה לחדשו.
ב-25 בנובמבר 1935 הגישו נציגי חמש מתוך שש המפלגות הערביות תזכיר משותף לנציב העליון, שבו תבעו בין היתר לאסור על העברת קרקע ערבית ליהודים.
בשנים 1933–1934 חלה עלייה משמעותית במחירי הקרקעות, בשל העלייה היהודית, שהביאה לגידול בביקוש למקרקעין. התנופה ברכישת הקרקעות, שהחלה ב-1933, הגיעה ב-1935 לשיא. בין השנים 1929–1935 עלה מחירו של דונם מ-5.3 ל-23.3 לא"י לדונם. עליית המחירים גרמה לגידול במכירת קרקע על ידי בעלים המעבדים אותה בעצמם, מה שהביא את הנציב העליון ווקופ להציע ב-1935 לחוקק חוק להגנתם, בדומה לחוק האריסים. לאחר דיונים עם משרד המושבות וועדה מיוחדת שמינה להכנת הצעת החוק, קיבל הנציב העליון את הנוסח שלה בתחילת מאי 1936. אולם בתקופה זו החלה השביתה הכללית ופרץ המרד הערבי הגדול ושר המושבות החדש, אורמסבי-גור, התנגד להצעות החוק ולנקיטת צעדים טרם קבלת הדוח של הוועדה המלכותית, ותהליך החקיקה נעצר. דוח הוועדה המלכותית פורסם רק ביולי 1937. הוא טיפל בשורשי בעיית ארץ ישראל ולא הציע פתרונות משניים כמו זה שבהצעת החוק, וכך הביא המרד הערבי לדחייה של שלוש שנים בנקיטת צעדים למניעת העברת קרקעות מערבים ליהודים.
ישנה הסכמה במחקר, שמכירת הקרקעות המואצת הייתה אחד הגורמים לפרוץ המרד הערבי ב-1936. לדעת יהושע פורת, אילו אכן נעשה בשנות ה-20 וראשית שנות ה-30 נישול המוני של אריסים ערבים, הרי שהמרד הערבי וצעדי הממשלה למניעת נישול היו באים עוד קודם לכן.
בתקופת המרד הערבי הגדול 1939-1936.
מיד לאחר הקמתו באפריל 1936, ניסח הוועד הערבי העליון את שלוש הדרישות הלאומיות היסודיות, כפי שהוצגו בנובמבר 1935, ובהן איסור העברת קרקעות מערבים ליהודים.
רכישת הקרקעות הואטה שוב בתקופת המרד הערבי הגדול (1939-1936).
עם התפשטות המרד, סיירו המופתי והקאדי של שכם בכפרים הסמוכים לעיר והטיפו כי כי כל מי שיהרוג אדם שמוכר אדמות ליהודים, "ישכון בגן עדן בחברת צדיקי עולם". עבד אל-פתח דרוויש מאל-מאליחה, מוכר קרקעות כזה שהביע חרטה, נשבע במאי 1936: "אני מעיד עלי את אללה והמלאכים והנביאים אבירי הלאומיות בפלסטין, שאם אפר את שבועתי זאת אהרוג את עצמי במו ידי". השיח הדתי הזה אומץ, בלחץ מוסלמי, גם על ידי הכמורה הערבית-נוצרית. כינוס של אנשי כמורה פסק באותה שנה: "מי שימכור או יספסר במכירת פיסת אדמה כלשהי מהמולדת דינו כדין המוכר חלק ממקום הולדת ישו או מקברו... חובה על כל המאמינים לנדותו ולהחרימו".
עם זאת, בתקופת המרד, לחץ המורדים גרם לתמריץ חדש למכירות. בעלי קרקעות הופחדו על ידם באופן כה חמור עד שהחליטו לעזוב את הארץ ולמכור את אדמתם ליהודים. הקונסול הגרמני בירושלים, היינריך וולף, דיווח למשרד החוץ הגרמני על הלאומנים הערבים: "בצהרי היום הם זועקים חמס על ההגירה היהודית, ובלילות הם מוכרים קרקעות ליהודים".
ביולי 1937 פרסמה ועדת פיל את הדו"ח שלה, בו המליצה על חלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות, ערבית ויהודית. הדו"ח המליץ כי בתקופת המעבר ממנדט למדינה, יוטל איסור על מכירת קרקע ליהודים בשטחי המדינה הערבית ואזורים אחרים.
בשנת 1938 חידשו מפקדי המורדים את בית המשפט של המרד, אולם החשודים ב"בגידה חמורה", שכללה מכירת קרקע ליהודים, הובאו למשפטם של מפקדי החבורות עצמם, שפסקו את דינם מיד - למוות או לעונשי מלקות קשים מאד.
בסוף 1938 ותחילת 1939 מסע הטרור התגבר וערבים רבים נרצחו, בעיקר "בוגדים" למיניהם, ובהם מוכרי קרקע ליהודים. לא תמיד הם נרצחו מיד. לפעמים נחטפו לאזורים ההרריים שבשליטת המורדים ושם נזרקו חיים לבורות מלאים בנחשים ועקרבים. הפחד הגדול מפני המורדים גרם לכך שאנשי הדת המוסלמים או הנוצרים לא הסכימו לקבור את הנרצחים בטקס הדתי. לפעמים היו הגוויות נשארות מוטלות ברחובות הכפר במשך מספר ימים, כשנעל מונחת בפיו של הנרצח, כסמל להשפלה, שתגרום גם להטלת פחד על אחרים.