בני שכבות שונות שירתו בחצרו של א-רחמן, כולל ערבים, ברברים וצאצאי האוכלוסייה הספרדית-איברית. הח'ליף נהג לקנות עבדים בשביל שישמשו בתפקידים שונים בחצר המלך. הוא נהג לשנות את נושאי המשרות באופן תדיר, אך לקראת סוף ימיו נראה שדווקא אלה שהתקראו סלבים, כי באו מארצות מזרח אירופה, הגדילו כוחם בחצר המלך; הם התעשרו והחלו לקנות אדמות ועבדים, ואף החלו להשיג תפקידים, צבאיים ומדיניים כאחד, שעד לאותו זמן היו מאוישים על ידי ערבים.
קשרים עם ממלכות אחרות.
בשנת 947 נתחדשו הקשרים הדיפלומטיים בין מלכות ביזנטיון לבין הממלכה האומיית-ספרדית שבראשה עמד א-רחמן. הקשרים נותקו לאחר היחלשותה של המלכות האומיית-ספרדית עקב מרידות פנימיות, אך באמצע המאה העשירית, עם התחזוקתה מחדש, פעל קיסר ביזנטיון, קונסטנטינוס השביעי, לחידושם. ברקע חידוש היחסים עמד מאבקם של הביזנטיים עם הממלכה הפאטימית והמתיחות בין זו האחרונה לממלכה האומיית. ואולם, באותן השנים נקלע הח׳ליף לתסבוכת דיפלומטית עם מעצמה רחוקה: החל מסוף המאה התשיעית קבוצות שודדים ספרדיים-מוסלמים ערכו מסעי שוד בחופי צרפת ושכנותיה. ממחוזותיה הדרומים של צרפת התקדמו הללו עד להרי האלפים, שדדו מנזרים עשירים, צליינים ועוברי אורח, והרחיקו לכת עד שווייץ. אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שלח שליח לקורדובה בדרישה לשים קץ לפשיטות. עבד א-רחמן, בתגובה, שיגר בשנת 950 משלחת לחצר הקיסר הגרמני, שנשאה איגרת ובה דברי נאצה נגד הנצרות. בשנת 953 שילח, לבסוף, הקיסר את שליחי הח׳ליף חזרה לקורדובה יחד עם כמה מנציגיו ובראשם הנזיר הבנדיקטיני יוהנס מגורצה. הללו נשאו עמם איגרת שחיבר אחיו של הקיסר ובה דברי חרפות נגד האסלאם. בשלהי הסתיו של אותה השנה הגיעו לקורדובה, אולם הח׳ליף התמהמה מלקבל את פניהם. נציגי הח׳ליף שאלו את הזרים למטרת ביקורם, אולם הללו סירבו לענות, שכן התחייבו למסור את דברי המלך רק לח׳ליף עצמו. במהרה, החלו אנשי החל׳יף לאיים עליהם בעונש מוות בשל האיגרת שהביאו עמם, וכך הסיקו השליחים שתוכנה דלף והגיע לח׳ליף. א-רחמן היה שרוי במבוכה: מצד אחד, ידע שאם ייחשף לתוכן האיגרת לא יוכל להבליג על דברי הבלע הכתובים בה נגד דתו. מצד שני, עוצמתו של אוטו הראשון הייתה לו לזרא. על כן, פנה לחסדאי אבן שפרוט, שהשתדל בתורו אצל יוהנס מגורצה, ראש המשלחת, והלה חשף בפניו את תוכן האיגרת. בשנת 955 שלח הח׳ליף משלחת אל הקיסר הגרמני שהתקבלה בחצרו באביב 956. בשל רצונו להשתלט על איטליה שחלקה הדרומי נשלט על ידי ביזנטיון, חשש אוטו הראשון שתירקם ברית בינה לבין א-רחמן. על כן, הורה ליוהנס מגורצה לגנוז את האיגרת הראשונה, שלח בידיו איגרת מתונה יותר והורה לו לדון עם הח׳ליף לא רק בדבר השודדים הספרדיים אלא גם בכינון ברית שלום.
קורדובה בתקופתו של א-רחמן.
לחימה לא היה התחום היחידי בה הצטיין א-רחמן. בתקופתו קורדובה הפכה להיות המרכז האינטלקטואלי והפוליטי ואף העיר המשגשגת ביותר באירופה. מלומדים מכל רחבי אל-אנדלוס והמזרח שהו בחצרו, ומשלחות רבות שהגיעו מכל עבר, ביניהם מלכי השבטים של צפון אפריקה והמלכים של צרפת, גרמניה וקונסטנטינופול, סונוורו מהעושר והפאר הרב.
הח'ליף אף הקציב כשליש מתקציבה של קורדובה לפרויקטים רבים כגון בניית מערכות השקיה ותעלות. הוא ביצע רפורמות בצבא היבשה ובחיל-הים, ובתקופתו המסחר, החקלאות והתעשייה פרחו. בתקופת שלטונו הוא אף שיפץ את המסגד הגדול במסגדי קורדובה. בשנת 937 הוא החל לבנות את הקריה המלכותית המפורסמת אל-זהרה, שלפי האגדה נקרא על אחת מפילגשיו, שאחסנה יותר מ-10,000 איש. לשם הפרויקט יובאו חומרי גלם מחלקים שונים בעולם כדוגמת השיש שיובא מקרתגו ומיכלי מים מוזהבים שיובאו מקונסטנטינופול ודמשק. הקריה נבנתה במרחק ניכר מקורדובה, ונשתלו בה גינות וכרמים. על מנת לשוות לארמון מעטה מסתוריות, הוא נבנה בדגמם של הארמונות החצי-מיתולוגיים בהשראת הבנייה העבאסית. אל-רחמן הגביל את הגישה לארמון כך שרוב האוכלוסייה זכתה לראות רק את חיצוניותו. לארמון הורשו להיכנס רק בני השכבה האריסטוקרטית ושועי העיר של קורדובה, אך גם הם ראו את אולמות הקבלה והגנים בלבד.
היהודים תחת א-רחמן.
א-רחמן נחשב לסובלני ביותר שבין שליטי בית אומייה בקורדובה. היהודים תחת שלטונו נהנו ממדיניותו, שגרמה להם לשגשוג גדול. המדינה המוסלמית לא התעצבה כמדינה חד-לאומית, דבר שהקל על קיומם של קהילות מיעוט אתני או דתי. כך קרה שיהודי אחד, בנו של סוחר עשיר הנודע באדיקותו לדת ואף ייסד בית כנסת בקורדובה, עלה לגדולה בחצרו של הח'ליף האומיי: חסדאי אבן שפרוט.
אבן שפרוט הועמד בראש הקיבוץ היהודי, והיה חופשי לטפל בענייני הקהילות היהודיות של ספרד. הוא היה יכול להגן על יהודים שאיימו עליהם, ואף "חילק נדבות לנצרכים ביד נדיבה". הוא נהפך להיות בן בית בארמונו של הח'ליף, ואף זכה להיות בין מקורביו שקיבלו את הכינוי "אל-כ'אצה" (המיוחדים).
אזכורים מאוחרים.
המשורר והמחזאי עבדולחק חמיד (1852-1937) הושפע מגדולתה של אנדלוסיה המוסלמית, וחיבר בשנת 1897 מחזה הנקרא "תזר" (ובשם נוסף גם "מליכ עבדורחמאן-י ת'אלית"). המחזה, שנכתב בחרוזים, מתרחש בקורדובה תחת השלטון האומיי. הוא מספר על נערה ספרדייה בשם תזר, המנצלת את אהבתו של הח'ליף א-רחמן השלישי על מנת להפילו בידיו של ריקארדו, מאהבה הקודם. סופה של תזר שהיא מתאהבת באמת בח'ליף, ונהרגת בניסיון להצילו כאשר הוא מותקף.
חיים מרין
חיים מרין (נולד ב-1 באוקטובר 1948) הוא תסריטאי ומחזאי ישראלי. זוכה פרס אופיר 1991 על תסריט הסרט "מעבר לים".
ביוגרפיה.
מרין שירת כלוחם בנח"ל מוצנח. סיים תואר ראשון בהיסטוריה, והחל ללמוד לתואר שני שפרצה מלחמת יום כיפור והוא גויס למילואים. לאחר המלחמה פרש מהלימודים והתגייס למשטרת ישראל כקצין ביחידה המרכזית במחוז תל אביב. תחילה עבד כקצין בשטח, ואחר כך כקצין מודיעין.
בסוף 1979 כתב את המחזה הראשון שלו, "סורגים", יחד עם השחקן והבמאי איציק ויינגרטן. המחזה עלה בתיאטרון חיפה בשנת 1980, בבימוי עודד קוטלר, את המוזיקה הלחין שלמה גרוניך. "סורגים" הוא מחזה מוזיקלי על חיי האסירים בבית הכלא. בשנת 2011, עלה המחזה שוב בסמינר הקיבוצים. מיד אחרי "סורגים" כתב את המחזה "ביער ביער" עבור "התיאטרון הצועני" של משה איבגי. מחזה על שני חשודים ברצח, הנקלעים לתא מעצר משותף וכל אחד חושד בזולתו, כי הוא משתף פעולה עם המשטרה. המחזה עלה בפסטיבל עכו הראשון, בהשתתפות משה איבגי ואורי גבריאל, ובבימוי של מיכאל גורביץ'.
בשנת 1982 כתב מרין את התסריט לסרט "מתחת לאף", בכיכוכבם של משה איבגי ואורי גבריאל, ובבימויו של ינקול גולדווסר - איתו המשיך לשתף פעולה בהמשך דרכו.
בשנת 1983 כתב את המחזה "בונקר" שעלה בהבימה בבימוי אורי פסטר.
בשנת 1984 כתב את המחזה "גבר ואשה אשה וגבר". המחזה היה אמור לעלות בפסטיבל עכו, אך שחקני המחזה פרשו והוא בוטל. המחזה עלה לבסוף בפסטיבל עכו 1988.
בשנת 1986, כתב את המחזה "הבולשת חוקרת" שביים איציק ויינגרטן, בתיאטרון חיפה.
בשנת 1987 כתב את תסריט הסרט "אבא גנוב", גם כן בבימויו של גולדווסר, ובכיכובם של יהודה ברקן ואלונה קמחי. ובשנת 1991 שב לשמש כתסריטאי בסרט ההמשך "אבא גנוב 3".
בשנת 1987 כתב את המחזה "עלילות מקס, מוריס ובלה וכו׳", שביים מיכאל גורביץ', בכיכובם של אלי גורנשטיין אורי גבריאל ומשה איבגי.
בשנת 1991 שימש כתסריטאי הסרט "מעבר לים". על תסריט הסרט זכה בפרס אופיר, בקטגוריית התסריט הטוב ביותר.
בשנת 1994 כתב את תסריט הסרט "מקס ומוריס", שהיה כמעין סרט המשך ל"מתחת לאף", שנכתב קודם לכן על ידי מרין.
בשנת 2000 כתב את תסריט הסרט "הבולשת חוקרת" (על פי המחזה שכתב ב-1986), בבימויו ובהפקתו של מרק רוזנבאום, ואת התסריט לדרמת הטלוויזיה "בר מצווה" ששודרה ב-HOT.
בשנת 2005 שימש כתסריטאי הסרט "לרקוד", שוב בבימויו של רוזנבאום, ובכיכובם של אלון אבוטבול, יובל סגל ומיטל דוהן, ותסריטאי בסדרה "מעורב ירושלמי".
בשנת 2006 כתב את התסריט לסרט "אין לה אלוהים" בבימויו של ינקול גולדווסר.
בשנת 2008, לכבוד עשרים וחמש שנים להפקת הסרט 'מתחת לאף', יצא לאור תסריטו המלא של הסרט, מלווה בשיחה עם יוצריו ובמאמרים אודותיו.
מרין כתב מספר מחזות נוספים, ביניהם: "אוטובוס 92" בתיאטרון הסימטה, "חיי נישואים" (עם גדליה בסר) בתיאטרון חיפה, הוא עיבד לעברית את המחזה "רחוב" מאת ג'ים קרטרייט שהוצג בתיאטרון צוותא במסגרת פסטיבל עתיד התיאטרון והשתתפו בו בוגרי הסטודיו "הדרך" בניהולו של אייל כהן, "יום הולדת שמח", שנוצר בהשראת שלושה ספרים מאת אנטון צ'כוב, והוצג בתיאטרון יפו, "יהודית" בתיאטרונטו, וכן את המחזה "הדנטיסט" שהוצג בפסטיבל אישה יוצרת חולון.
בשנת 2018, כתב את תסריט הסרט "שרוכים", בבימויו של ינקול גולדווסר, ובכיכובם של נבו קמחי ודב גליקמן.
חיים אישיים.
בתו היא הסופרת, המבקרת וחוקרת הספרות תמר מרין.
תמרה קליינגון
ארסקין המילטון צ'ילדרס
ארסקין המילטון צ'ילדרס (באנגלית: Erskine Hamilton Childers; 11 בדצמבר 1905 – 17 בנובמבר 1974) היה מדינאי אירי שכיהן כנשיא אירלנד הרביעי משנת 1973 ועד מותו. בין השנים 1973-1938 הוא היה חבר הדאל אירן, הבית התחתון של הפרלמנט האירי, האירכטס. צ'ילדרס שירת במגוון תפקידים בממשלות אירלנד, בין שאר כשר הדואר והטלגרפיה, כשר הקרקעות, כשר התחבורה והאנרגיה וכשר הבריאות. הוא מונה להיות טנשטה (סגן ראש הממשלה) ב-1969.
אביו, רוברט ארסקין צ'ילדרס, רפובליקן אירי מוביל ומחבר מותחן הריגול "חידת החולות" (The Riddle of the Sands), הוצא להורג במהלך מלחמת האזרחים האירית.
ראשית חייו.