בשלב השני שינתה רוסיה את יחסה לקברדינים. לפני כן ניסתה להפוך אותם לנתינים רוסים, אך כעת החלה להתייחס אליהם כאל אויבים וניסתה להביסם. בתחילת המאה ה-19 ניסו הרוסים פעם נוספת להחיל את המשפט הרוסי על קבארדה בכוח צבאי ובמקביל התסיסו את הקברדינים ביחס משפיל ומקומם. התוצאה הייתה מלחמה נוספת שאליה הצטרפו שוב גם שבטי מערב צ'רקסיה, הצ'צ'נים והאוסטים, עם שהיה תחת שליטה פיאודלית של הקברדינים. בשנת 1804 החלה מגפה קשה בצפון הקווקז, והרוסים השתמשו בה בתור תירוץ להדק את הלולאה סביב קבארדה אף יותר וליצור מצור כלכלי ותזונתי שהוריד את קבארדה בהדרגה למצב של רעב והתמוטטות. בנוסף, יצאו הרוסים שוב ושוב לפשיטות רצחניות בעומק קבארדה שבהן נשרפו כפרים רבים, ורכושם חולק בין קוזקים. בתחילה גינה הצאר אלכסנדר הראשון מדיניות זו ואף פיטר את מובילה, מפקד הקווקז סרגיי בולגקוב. אך בהמשך, שלטון הצאר העלים עין ולבסוף גם שיבח את האופי הרצחני של פעילות הצבא בקבארדה.
בשנות העשרים של המאה ה-19 נשארו בקבארדה כשלושים אלף קברדינים מתוך אוכלוסייה של כשלוש מאות אלף בסוף המאה ה-18. רוב האוכלוסייה היגרה לצ'רקסיה המערבית או לצ'צ'ניה. רבים נהרגו במלחמה, ברעב או בקור. המעט שנותרו הפסיקו להילחם, ובשנת 1825 הפכה קבארדה לחלק מהאימפריה הרוסית. בתקופת הלחימה הראשונה במזרח צ'רקסיה (קבארדה) ובמערבה ניסתה רוסיה ליצור סכסוכים פנימיים, ליישבם בכוח צבאי ולאחר מכן לכבוש את השטח. הטקטיקות שפותחו לבסוף לסיפוח קבארדה – פשיטות הרסניות וקווי ביצורים שיצרו הגירה המונית, יישוב מחדש של האזור בקוזקים ושימוש בהרעבה בתור אמצעי לחימה – היו הטקטיקות שרוסיה השתמשה בהן כדי לכבוש את צ'צ'ניה ביעילות בשנות השלושים עד החמישים של המאה ה-19, ובשכלול ניכר כדי לחסל ולטהר את צ'רקסיה המערבית בשנות החמישים והשישים של אותה מאה.
המלחמה על צ'רקסיה המערבית.
תחילת הסכסוך (1829-1802).
החל מסוף המאה ה-18 ניסתה רוסיה להתערב בענייניה הפנימיים של צ'רקסיה המערבית: היא הצטרפה לאריסטוקרטיה של השָאפְּסִע' בניסיון לדכא מרד עממי – והפסידה. כמו כן, היא חיזקה בהתמדה את ביצורי הקוזקים מצפון לנהר הקובאן, דבר שדחק את שטחי המרעה של הצ'רקסים והחמיר את פשיטותיהם ההדדיות של הצ'רקסים והקוזקים. עד המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829), התגבר המסחר בין רוסיה לצ'רקסיה באופן מאסיבי בזכות מושלים אזרחיים שפיתחו את נתיבי הסחר ומרכזיו. השלטון הרוסי בתורו מינף וניתב את השגשוג כדי ליצור תלות של הצ'רקסים בכלכלה הרוסית בכלל וביבוא המלח בפרט, תלות דומה לזו שהחמירה כל כך את מצב קבארדה בתקופת המחלה והרעב של בולגקוב. זאת ועוד, בתקופה קצרה בעשור הראשון של המאה ה-19, החל מ-1802, ושוב בעשור השלישי של אותה מאה ביצעו הרוסים פשיטות צבאיות קצרות בצ'רקסיה המערבית תחת הפקודות של אותם גנרלים שפיקדו במקביל על הרס קבארדה, גודוביץ' ולאחריו ירמולוב. הפשיטות בוצעו ללא הסכמת השלטון הרוסי שהורה לחדול אותן. זה היה ביטוי למאבק בין ההנהלה האזרחית של הקווקז ובין הפיקוד הצבאי על עמדות הכוח בקווקז ועל יחסה של רוסיה לצ'רקסיה. צד אחד קיווה לרכוש את נאמנותם של כמה שיותר שבטים ואוכלוסיות צ'רקסיות, והצד השני ניסה לפשוט ולהתסיס כמה שיותר כוחות צ'רקסיים נגד הצאר.
אחרי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) נחתם הסכם אדריאנופול שבו הוסכם שהשטח מדרום לקובאן שייך לרוסיה. לאימפריה העות'מאנית מעולם לא הייתה שליטה על צ'רקסיה מלבד כמה עמדות מסחר בחוף הצ'רקסי של הים השחור, אך מבחינת האימפריות השטח הזה היה הטריטוריה של טורקיה, ובמצב כזה פלישה של רוסיה אליו משמעה היה הסתכסכות עם הסולטאן. לכן חתימת הסכם אדריאנופול ושיוך השטח לרוסיה הסירו את המכשול החוקי בדרך לכיבושה של צ'רקסיה המערבית בידי רוסיה.
ניסיונות הכיבוש (1856-1829).
לאחר מאבק פוליטי קצר בתוך רוסיה על היחס לצ'רקסים, החל השלב השני של המלחמה על צ'רקסיה המערבית שנמשך כמה עשורים – ניסיון צבאי גלוי לכיבוש וסיפוח מלאים. ניסיונות הכיבוש לא נחלו הצלחה: שטח מועט נכבש במבצעים נקודתיים, ורוב השטחים שנכבשו חזרו לידי הצ'רקסים אחרי זמן קצר. חוסר ההצלחה של צבא האימפריה מול מה שנתפס ברוסיה כאוסף שבטים ברבריים ולא מאורגנים נתן את אותותיו ביחס הפיקוד לאוכלוסייה הצ'רקסית: חיילים רוסים קיבלו פרסים תמורת איסוף גולגולות צ'רקסיות; המינוח הרווח התחלף בהדרגה מ"צ'רקסים" ל"שודדים" (khishchniki); הצבא הרוסי ביצע פשיטות שיטתיות בעומק הצ'רקסי: שריפת כפרים, גנבת בקר והרס יבולים; החל שימוש במונח "טיהור" כדי לתאר פעולה צבאית; בעקבות חורף קשה במיוחד ויבול גרוע הציעו כמה בכירים צבאיים הרעבה המונית כשיטה לכיבוש צ'רקסיה. מצב זה נמשך עד מלחמת קרים (1853–1856), שסופה הפסידה רוסיה לבריטניה, צרפת והאימפריה העות'מאנית.
אחרי המלחמה התפנו לאימפריה הרוסית כוחות צבא אדירים מהחזית הקרימית ומהחזית הצ'צ'נית וכולם נשלחו לצ'רקסיה, לחלק האחרון של המלחמה בת מאה השנים. מצב זה יצר עימותים פוליטיים: מן הצד האחד עמדו מפקדים שצידדו בסיפוח אזרחי בהתבסס על השבטים הצ'רקסים שהיו נאמנים לרוסיה ומפקדים שצידדו בכיבוש וכניעה של השבטים; מן הצד האחר עמדו מפקדים שתמכו בגירוש הצ'רקסים מאדמתם ובחיסול של אלה שיתנגדו לגירוש. עימות זה היווה את המבוא לשלב האחרון במלחמת הקווקז: טיהור אתני רצחני של העם הצ'רקסי מאדמת מערב הקווקז ויישובה מחדש בקוזקים.
סיום הלחימה וגלות הצ'רקסים.
ב-1859 נשבה האימאם שאמיל בידי הרוסים, דבר אשר סימל את סופה הקרב של המלחמה. ב-1861, לנוכח כניעתם של מספר עמים קווקזים ושבטים צ'רקסים, הקימו הכוחות הלוחמים שנותרו את המג'ליס של קווקז החופשית אך ב-2 ביוני 1864 (21 במאי לפי הספירה הרוסית) נכנעו הלוחמים הקווקזים.
מפקד הכוחות הרוסיים, מיכאל אלכסנדרוביץ' ראה בכניעה את כיבושה של מערב הקווקז ולסיום המלחמה.
עם תום הלחימה, החלו הרוסים בהגליית עמי הקווקז. לפי מספר הערכות, בין 1.8 מיליון עד 3 מיליון תושבים אולצו להגר מהקווקז. במהלך שנות הלחימה וכן בזמן הגירוש, נרצחו על פי הערכתו של ההיסטוריון הגרמני קרל פרידריך ניומן, יותר ממיליון צ'רקסים. היסטוריונים אחרים טוענים שמאות אלפים נוספים נרצחו בזמן הגירוש. אם הערכתו של ניומן נכונה, רצח העם הצ'רקסי הוא הגדול ביותר במאה ה-19.
בשנים האחרונות נעשו מספר ניסיונות מצידם של ארגונים צ'רקסים לזכות בהכרה בינלאומית וכן בקבלת אחריותה של רוסיה על רצח העם שבוצע בצ'רקסים אך ללא הצלחה מרשימה עד כה. בין הניסיונות הרוסים להתנער מאחריות ניתן לראות בקיום חגיגות ה-450 לאיחודה של אדיגיה עם רוסיה, חגיגות שגררו מחאות קשות באדיגיה.
שפסוגים
השַׁפְּסוּגים (באדיגית: Шапсыгъ שַׁפְסֶר', ברוסית: Шапсуги) הם שבט צ'רקסי החי ברובו במחוז קרסנודר ולאורך חוף הים השחור במחוז שפסוגיה בסמוך לעיר סוצ'י. מרבית תושבי כפר כמא שבצפון מדינת ישראל נמנים עם בני השבט שגורשו ברובם ב- 1864 עם כיבוש הקווקז על ידי האימפריה הרוסית.
כאחד מ-12 השבטים הצ'רקסים, אחד מכוכבי הזהב בדגל הצ'רקסי מסמל את השפסוגים. שבט שפסוג' היה אחד מהקבוצות הגדולות של אדיגיה בים השחור. הם התגוררו בין האזור Dzhubga (פירושו "רוחות" באדיגית) לבין האזורים ההררים בגובה רב של המדרונות הצפוניים בטווח הקווקז לאורך הנהרות Antkhir, Abin, Afips, Bakan, Ships ונהרות נוספים. כיום השפסוג'ים שנשארו ברוסיה גרים בעיקר ב- Thapsinsky District, Krasnodar Kari, Lazarevsky City District של סוצ'י וגם ברפובליקת אדיגיה.
הקהילות הגדולות ביותר של השפסוג'ים נמצאות בטורקיה, ישראל (כפר כמא) ירדן (עמאן), עיראק, סוריה, מערב אירופה ובארצות הברית. הצ'רקסים הראשונים אשר התיישבו בעמאן היו בני שבט השפסוג' ולכן שכונות השפסוג' נחשבות לשכונות הישנות והעתיקות ביותר בעיר. נכון לשנת 2015 שבט שפסוג' מוערך כשלישי בגודלו, אחרי השבטים הקברדינים והאבזים.
לפי מספר מקורות מידע, מנו השפסוגים בשנת 1926 קרוב ל-4,000 נפש, אך במפקד האוכלוסין הרוסי בשנת 2002 נקבע כי מספר השפסוגים הכולל הוא 3,231. נשיא אדיגיה השני חאזרת סובמן הוא שפסוג במוצאו.
היסטוריה.
שבט שפסוג' היה שבט גדול שכבש שטחים נרחבים של חוף הים השחור ונהר קובאן (Kuban). מקורות שונים מציינים כי מספרם של אנשי שפסוג' נע בין 150,000 ל-300,000 לפני מלחמת הקווקז. אדמות שפסוג' היו חלוקות לאדמות גדולות וקטנות. אדמת שפסוג' הייתה קרובה לאדמת שבט נאתוכאי (Natukhai).
השפסוג'ים לקחו חלק פעיל מאוד במלחמת הקווקז. היה להם מוניטין של בלתי מנוצחים והיו מהאחרונים שהניחו את נשקם תחת לחץ הכוחות הצארים בשנת 1864. לאחר מכן הוקמה מועצה על ידי נציגי שלושת השבטים (שפסוג', אובח, נאתוכאי), המועצה ראתה את סוצ'י כבירת ההתנגדות הצ'רקסית האחרונה.
חלק מכוחות שפסוג' לחמו עד שנות השמונים של המאה העשרים. עם תום המלחמה גורש הרוב המכריע של השפסוג'ים בכוח לטורקיה ולמקומות אחרים במזרח התיכון. נותרו לא יותר מ-6,000 שפסוג'ים במולדתם (אדמת קווקז). השפסוג'ים שנשארו במולדתם גרים בטריטוריה של krasndorsky Kari שבה נמצאים כ-20 כפרים. משנת 1924 עד 1945 התקיים מחוז לאומי של השפסוג'ים שבוטל בתקופת הדיכוי.
תרבות.
בתרבות השפסוג' המסורתית יש הרבה מנהגים שמשותפים עם שאר השבטים הצ'רקסים. השבט עסק בחקלאות, גידול בקר וסוסים, גינון וגידול דבורים.