כאשר יש שלשול דמי למשך זמן עורכים לחולה בדיקת קולונסקופיה במהלכה נלקחת בדיקת ביופסיה באמצעותה ניתן לוודא נוכחות של אמבות. דרך נוספת לאבחן אמביאזיס היא באמצעות בדיקת צואה המשמשת גם היא כאמצעי זיהוי לנוכחות אמבות. כאשר מתגלת נוכחות אמבות ומופיעים הסימפטומים של המחלה, מאבחנים את המחלה בתור אמביאזיס. השיטה הנפוצה ביותר ברחבי העולם אם כי לא תמיד מדויקת לאבחון אמביאזיס היא באמצעות מיקרוסקופ. חשוב לדעת להבדיל בין ציסטת האנטאמבה היסטוליטיקה ("E.histolytica") הגורמת לאמביאזיס לבין פרוטוזואה אחר במעי שאינו גורם למחלה כמו החיידק אי-קולי ("E.coli"). אחד המאפיינים במבנה של ציסטת האנטאמבה היסטוליטיקה שיכול להבדיל אותה מהחיידק אי קולי הוא שיש לה עד 4 גרעינים והאנדוזום שלה ממוקם במרכז הגרעין. יחד עם זאת מאפיינים אלו אינם ייחודיים לאנטאמבה היסטוליטיקה, כך למשל גם ל "Entamoeba dispar" ול "E. moshkovskii" מאפיינים דומים. כלומר לא ניתן להבדיל באמצעות מיקרוסקופ בין האנטאמבה היסטוליטיקה הגורמת לאמביאזיס לפרוטוזואות אחרים הגורמים למחלות דומות, לכן יש אבחנות שגויות לעיתים קרובות בין מחוללי מחלות שונים.
טיפול.
כאשר אובחנה הדבקה ללא הופעת סימפטומים יש צורך בטיפול כנגד צורת הציסטה של האנטאמבה היסטוליטיקה הגורמת למחלה. הטיפול הוא בדרך כלל בעזרת אנטיביוטיקה הפועלת בחלל המעי בלבד ואינה נספגת לשאר הגוף. במקרים בהם חולים באמביאזיס מפתחים את תסמיני המחלה יש לשלב גם טיפול מערכתי באמצעות צריכת אנטיביוטיקה מסוג מטרונידזול כנגד צורת הטרופוזיט של הטפיל אנטאמבה היסטוליטיקה. בנוסף לטיפול נגד הפתוגן של המחלה, על החולים באמביאזיס להקפיד על שתיית כמות גדולה של מים כדי להימנע מהתייבשות בעקבות איבוד נוזלים בשלשול שהוא תסמין בולט של אמביאזיס. במקרים חמורים נדרש עירוי תוך-ורידי כדי לספק את הנוזלים שאבדו. יחד עם זאת לא מומלץ לצרוך תרופות נגד שלשול, שכן הן מאריכות את משך המחלה.
אפידמיולוגיה.
אמביאזיס גרמה לכ-55,000 מקרי מוות ברחבי העולם בשנת 2010, זאת לעומת כ-68,000 מקרי מוות בשנת 1990. בספרות קודמת מצוין כי שיעור האנשים שנדבקו במחלה עומד על 10% מכלל האוכלוסייה העולמית. היום יודעים שלפחות 90% מהמקרים שדווחו נגרמו למעשה על ידי טפיל אחר שאינו האנטאמבה היסטוליטיקה ולכן אינם מקרי הידבקות באמביאזיס. מכאן שקיימים עד 50 מיליון מקרי זיהום של האנטאמבה היסטוליטיקה וקרוב ל-70,000 מקרי מוות כתוצאה מאמביאזיס בכל שנה. רובם מהתפתחות מורסה אמבית בכבד שנגרמת מחדירת האמבה לזרם הדם.
למרות שבדרך כלל זיהום של טפיל המחלה מתרחש באזורים חמים בשל שמירה על היגיינה נמוכה המאפיינת אזורים אלו ובשל ציסטת האמבה ששורדת טוב יותר בתנאי מזג אוויר חם ולח, המקרה הראשון שדווח בו על אמביאזיס בשנת 1875 היה דווקא בסנט פטרסבורג שברוסיה.
ג'ינג'יביטיס של תאי פלזמה
ג'ינג'יביטיס של תאי פלזמה (באנגלית: "Plasma cell gingivitis") , היא מחלת פה נדירה ולא קטלנית המופיעה כאדמומיות כללית ונפיחות של הג'ינג'יבה המחוברת (בחניכיים המחוברות לעצם). לעיתים מחלה זאת מלווה בצ'יליטיס (נפיחות בשפתיים) או בגלוסיטיס (נפיחות בלשון). ג'ינג'יביטיס של תאי פלזמה היא דלקת המתרחשת בג'ינג'יבה (חניכיים). מעבר לכך, עלולות להיות מעורבות גם התפתחויות/מחלות נוספות כמו צ'יליטיס של תאי פלזמה (Plasma cell cheilitis) בשפתיים ועוד כמו בריריות ("Plasma cell ortifacial mucositis") או ג'ינג'יבוסטומטיטיס של תאי פלזמה (Plasma cell gingivostomatitis)במקרה בו מספר גורמים בחלל הפה מעורבים. על השפתיים המחלה מופיעה בצורה בולטת מאוד, בצורה של פלאק (רובד נגיפי) אדום כהה ומודלק עם כיסוי מבריק (דמוי זיגוג שקוף) על כל האזור האוראלי המעורב.
היסטוריה.
ג'ינג'יביטיס של תאי פלזמה תואר לראשונה בסביבות שנות ה-60' המאוחרות/ שנות ה-70' המוקדמות.
שכיחות הלוקים במחלה באותה תקופה גברה וזאת בעיקר כתוצאה מתגובות אלרגיות לרכיבים שהיו בשימוש בגומי לעיסה באותה תקופה. מאז, מספר המקרים ירד וממשיך להיות במגמת ירידה אך לעיתים ישנם דיווחים על מקרים של ג'ינג'יביטיס של תאי פלזמה.
סיווג.
בהתאם לסימפטומים ולמידת ההתפשטות- מחלה זאת יכולה להיחשב כסוג של ג'ינג'יביטיס כללי (דלקת חניכיים סטנדרטית) וגם כסוג של צ'יליטיס/ גלוסיטיס/סטומטיטיס. לעיתים השפתיים, החניכיים והלשון עלולות ללקות במחלה באופן סימולטני. יש חוקרים אשר הגדירו תופעה זאת כסינדרום (בשם "ג'ינג'יבוסטומטיטיס בתא פלזמה"). בנוסף, הריריות של איברי המין יכולות ללקות במחלה מסוג דומה הנקראת "בלניטיס של תאי פלזמה" או "וולויטיס של תאי פלזמה".
סוגים שונים של מחלות דומות שלא הוזכרו קודם יכולים להיות: ג'ינג'יביטיס לא טיפוסי, ג'ינג'יביטיס כתוצאה מאלרגיה, דלקת חניכיים אידיופטית וג'ינג'יבוסטומטיסטיס לא טיפוסי. חלק ממונחים/מחלות אלו הם היסטוריים. ג'ינג'יביטיס בתאי פלזמה שויך לשלושה סוגים בהתבססות על הגורם למחלה. שלושת הסוגים הללו נקראים: ג'ינג'יבטיס מאלרגיה, ג'ינג'יביטיס ניופלסטי וג'ינג'יביטיס ללא גורם ידוע.
אפידמיולוגיה.
ג'ינג'יביטיס של תאי פלזמה היא מחלה נדירה בעוד שצ'יליטיס של תאי פלזמה היא מחלה נדירה אף יותר. רוב האנשים הסובלים מצ'יליטיס של תאי פלזמה הם קשישים.
היסטולוגיה.
היסטולוגיה של רקמה הלוקה בג'ינג'יביטיס של תאי הפלזמה מראה בעיקר תאי פלזמה. לכן לצורך האבחון ראשית מתרכזים בהבדל האיבחוני בין לוקמיה חריפה ומיאלומה נפוצה (Multiple myeloma) לכן, מבצעים בדיקות דם שלעיתים קרובות מטרתן לשלול מחלות אחרות שאינן ג'ינג'יביטיס של תאי פלזמה. בנוסף, בדרך כלל לוקחים ביופסיה ולעיתים קרובות גם בדיקות לאלרגיה מהאזור הנגוע.
הנראות ההיסטולוגית מאופיינת בפיזור ובהסתננות דלקתית תת-אפיתלית (Sub-epithelial plasma cell inflammatory infiltration) לתוך הרקמה המחברת. בנוסף, האפיתל מפתח ספוגיוזיס (באנגלית: Spongiosis). יתר על כן, יש הטוענים כי הגידול בתאי הפלזמה הוא חלק מספקטרום המחלה של צ'יליטיס של תאי פלזמה .
גורמי סיכון.
ג'ינג'יביטיס של תאי פלזמה וצ'יליטיס של תאי פלזמה הן תגובות שנוצרות מרגישות יתר לאנטיגן או לאנטיגנים מסוימים. מקורות אפשריים של אנטיגנים כוללים רכיבים מסוימים במשחות שיניים, הרגל של לעיסת מסטיק/סוכריות מנטה או פלפל וסוגים מסוימים של אוכל כמו אוכל חריף. מעבר לכך, חומרי טעם ממשפחת הקינמון (Cinnamaldehyde) עלולים במיוחד לגרום ולהחריף ג'ינג'יביטיס של תאי פלזמה. למרות זאת, כיום, הגורמים המדויקים למחלה ברובם אינם ידועים.
תסמינים.
ג'ינג'יביטיס של תאי פלזמה כפי שמתואר כאן מופיע כהחרפת דלקת חניכיים עדינה שעלולה להתפשט משולי החניכיים אל הרקמה המחברת של החניכיים. לפעמים ההגדלה בדלקת עלולה להיגרם מרובד החיידקים (פלאק) ולעיתים הדלקת לא תגיע אל השוליים החופשיים של החניכיים ותופיע רק ברקמת החיבור של החניכיים בצורה של אדמומיות (כמו בתמונה התחתונה). במקרים מסוימים המטופל לא ירגיש או ידווח על סימפטומים ורופא השיניים עלול למצוא דלקת למרות זאת.
סימנים וסימפטומים לג'ינג'יבטיס של תאי פלזמה כוללים חניכיים אדומות, שבריריות ורגישות או לפעמים בעלות מרקם גרגירי. בנוסף, לעיתים החניכיים עלולות לדמם בקלות במקרה של פציעה/טראומה. בנוסף, סימפטום נוסף העלול לקרות הוא שהקשיחות הנורמלית תאבד גם כן. למרות זאת, בדרך כלל אין אובדן של התקשרות החניכיים (החיבור הפריודונטלי). מעבר לכך, במקרים מסוימים פצע בפה יכול להתפתח בעקבות המחלה ועם התפתחות הפצע גם הכאב מתפתח ויכול להחריף. החרפה שכזו עלולה להתרחש בעקבות שימוש במשחות שיניים מסוימות או אוכל חריף/מתובל מדי. בנוסף, גבול המחלה יכול להתפשט ולהגיע גם עד לחך. הצ'יליטיס של תאי הפלזמה יופיע בדרך כלל עם תחום ברור, מודלק ובעל פלאק בצבע אדום כהה ועם שכבה מבריקה מעל האזור הדלקתי אשר נראה למתבונן כדמוי לקה. הצ'יליטיס של תאי הפלזמה בדרך כלל נמצא גם בשפה תחתונה. בנוסף, סימפטום נוסף להיווצרות של צ'יליטיס תאי פלזמה הוא יובש בשפתיים. צ'יליטיס זוויתי ("זאדה זוויתית") יכולה להיות נוכח גם כן. נוסף על כך, כאשר המחלה מערבת גם את הלשון עלול להיגרם אובדן הציפוי של גב הלשון.
בדיקות מעבדה ובדיקות עזר.
אבחון ובדיקת המחלה מבוצעת על ידי רופא שיניים כללי או פריודונט (רופא שיניים המומחה במחלות חניכיים). הרופא יכול לאבחן את המחלה על פי ביופסיה כחלק מתהליך שלילת מחלות אחרות/נוספות או על פי תיאור והופעת הסימפטומים עצמם.
טיפול.
טיפול מניעתי: הטיפול בג'ינג'יביטיס של תאי פלזמה מתבטא במניעה מחשיפה לאנטיגנים בעלי פוטנציאל לגרימת המחלה.
טיפול תרופתי: בטיפול התרופתי משתמשים בתרופות כמו Tacrolimus   ו Clobetasol propionate אשר משמשות לטיפול בצ'יליטיס של תאי פלזמה.
מניעה.
הטיפול בג'ינג'יביטיס של תאי פלזמה מתבטא במניעת חשיפה לאנטיגנים בעלי פוטנציאל לגרימת המחלה ובשמירה על היגיינה אוראלית תקינה.
הזן של פייתון
הזן של פייתון (באנגלית: Zen of Python) הוא אוסף של 19 עקרונות מנחים לכתיבה ועיצוב בשפת התכנות פייתון. את העקרונות כתב מהנדס התוכנה טים פטרס והן הופצו לראשונה ב-1 ביוני 1999 ברשימת התפוצה של פייתון. ברשימת העקרונות שהפיץ, השאיר פיטרס שורה ריקה לעיקרון ה-20 עבור מייסד פייתון גווידו ואן רוסום, אך העיקרון מעולם לא פורסם ונראה שאף לא נכתב. את העקרונות ניתן לראות בכתיבת הפקודהcodice_1 באינטרפרטר של פייתון.
בנזונטאט