משנת 1886 ועד מלחמת העולם השנייה נערכו 16 דו קרבות על אליפות העולם. וילהלם שטייניץ השתתף בשישה דו קרבות, בארבעה ניצח ובשניים, נגד עמנואל לסקר, הפסיד. עמנואל לסקר השתתף בשבעה דו קרבות, ניצח בחמישה, סיים בשוויון עם קרל שלכטר והפסיד נגד חוסה ראול קפבלנקה. ארבעה שחמטאים נוספים ממוצא יהודים השתתפו בדו קרבות אלה, אך לא זכו בתואר, יוהנס צוקרטורט, איזידור גונסברג, זיגברט טאראש ודוד ינובסקי.
אחרי מלחמת העולם השנייה, ב-1948, נערכה תחרות שבה השתתפו חמשת השחמטאים הבכירים בעולם באותה תקופה: מיכאל בוטביניק (ברית המועצות), וסילי סמיסלוב (ברית המועצות), פאול קרס (ברית המועצות), שמואל רשבסקי (ארצות הברית), ומקס אויבה (הולנד); בוטביניק ניצח בתחרות וזכה בתואר אלוף העולם בשחמט. שלושה מבין חמשת המתמודדים, בוטביניק, סמיסלוב ורשבסקי, היו יהודים.
לאחר הטורניר של 1948 ועד 1993 (השנה בה פרש קספרוב מארגון השחמט העולמי והקים ארגון מתחרה), נערכו 18 דו קרבות לקביעת אלוף העולם בשחמט. בדו קרבות אלה היו מעורבים עשרה שחמטאים, שבעה מתוכם היו ממוצא יהודי.
השחמטאים ממוצא יהודי באולימפיאדות השחמט.
השחמטאים היהודים בלטו גם באולימפיאדות השחמט השונות לאורך השנים. לדוגמה, באולימפיאדת השחמט השלישית שנערכה ביולי 1930, בהמבורג, הנבחרת הלאומית של פולין זכתה במקום הראשון כאשר ארבעה מתוך חמשת שחקניה היו יהודים – עקיבא רובינשטיין, סבלי טרטקובר, דויד פז'פיורקה ופאולין פרידמן. באותה אולימפיאדה הוענקו גם מדליות אישיות, ובכולן זכו שחקנים יהודים - בזהב זכה עקיבא רובינשטיין הפולני, בכסף סאלו פלור הצ'כוסלובקי, ובארד יצחק קשדן האמריקאי.
בשנת 1936 ארגנה גרמניה הנאצית את אולימפיאדת הקיץ הלא רשמית השלישית במינכן, במקביל לאולימפיאדת ברלין. הנבחרת הגרמנית, שלא כללה יהודים, הגיעה למקום השלישי, אך למקום הראשון הגיעה נבחרת הונגריה שכללה לפחות ארבעה יהודים, ולמקום השני הגיעה נבחרת פולין שכללה לפחות חמישה יהודים. בין שמונת הזוכים במדליות היו גרמני אחד ושלושה יהודים – מיגל ניידורף הפולני, לסלו סאבו ההונגרי ובוריסלב קוסטיץ' היוגוסלבי.
בדירוג 15 השחמטאים בעלי ההישגים הטובים ביותר באולימפיאדות השחמט בכל הזמנים, 8 מתוך ה-15 הם שחמטאים ממוצא יהודי (לצורך הדירוג נלקחו בחשבון רק שחמטאים, ששיחקו לפחות בארבע אולימפיאדות):
השחמטאיות היהודיות.
בתחום השחמט הנשי אין בולטות יהודית דומה לבולטות בתחום השחמט הגברי, הגאורגיות ומאוחר יותר הסיניות הובילו ומובילות את התחום, אך גם השחמטאיות היהודיות רשמו פרקים יפים.
בין השחמטאיות ממוצא יהודי יש אלופת עולם, כמו סוזאן פולגאר, סגנית אלופת עולם ואלופת ברית המועצות, כמו אלה קושניר, סגנית אלופת עולם נוספת, שהייתה גם אלופת ברית המועצות וארצות הברית, כמו אירינה לויטינה ויהודית פולגאר, השחמטאית שהגיעה להישגים הגבוהים ביותר בשחמט הגברי והעומדת בראש רשימת 100 השחמטאיות הטובות ביותר. ברשימה הזאת מופיעות עוד שחמטאיות ממוצא יהודי, כמו ילנה דמבו, אלופת הונגריה ויוון. נבחרת הנשים בשחמט של ישראל, בכיכובן של אלה קושניר, לובה קריסטול, לאה נודלמן ואולגה פודרז'נסקיה, זכתה בהישג היסטורי, באולימפיאדת חיפה (שהוחרמה על ידי הגוש הקומוניסטי), כשזכתה במקום הראשון. לרשימת האלופות הלאומיות ממוצא יהודי מצטרפות אלופות ברית המועצות: טטיאנה זאטולובסקיה, אנה אכחשרומובה, אלופות ארצות הברית: מונה מיי קארף, ג'יזלה קאהן גרסר, אווה ארונסון, אנה אכחשרומובה, אסתר אפשטיין וז'ניפר שחאדה.
רוזה הרמן, ז'קלין פיאטיגורסקי, סאלומה ראישר, פולט שוורצמן
לרשימת השחקניות הישראליות שזכו באליפות ישראל - ראו סעיף "שחמטאים ישראליים" לעיל.
מחברי חידות שחמט.
ראו "בעיית שחמט"
נופר אדלמן
נוּפר אדלמן (נולדה ב-19 באוגוסט 1982 בקיבוץ ראש הנקרה) היא שייטת ישראלית המתחרה במפרשית מדגם לייזר רדיאל.
ביוגרפיה.
נופר אדלמן נולדה בקיבוץ ראש הנקרה והחלה להתאמן בשייט בגיל 9. בתחילה התאמנה בדגם האופטימיסט, המיועד לגילאי נוער, ומאוחר יותר החלה להתאמן במפרשית מדגם יורופ, עמו נכשלה בהשגת הקריטריון להשתתפות באולימפיאדת אתונה ב-2004. זמן קצר אחר כך החליטה פדרציית השייט הבינלאומית על החלפת הדגם האולימפי מ"יורופ" ל"לייזר רדיאל", ואדלמן החלה להתאמן במפרשיות מדגם זה.
ב-2006 זכתה להישג משמעותי ראשון, כשסיימה במקום הרביעי בטורניר בברצלונה. ב-2007 זכתה במקום החמישי בטורניר זה, ומאוחר יותר באותה שנה זכתה במקום השביעי באליפות העולם שנערכה בפורטוגל. בשנת 2008 נדרשה אדלמן לעמוד בקריטריון הבטחת היציבות ולסיים בין 12 הראשונות באליפות אירופה. אדלמן סיימה במקום ה-26, אך למרות זאת מנהלת הספורט ההישגי המליצה פה אחד לאשר את השתתפותה באולימפיאדת בייג'ינג, זאת לאור הישגי העבר שלה והעובדה שסיימה ארבע פעמים בעשירייה הראשונה. באולימפיאדה עצמה סיימה אדלמן במקום ה-16.
בשנת 2012 זכתה במדליית הכסף בתחרות השבוע האולימפי בקאדיס שבספרד, ובכך השיגה את הקריטריון הישראלי הדרוש לאולימפיאדת לונדון, את הקריטריון הבינלאומי השיגה באליפות העולם שהתקיימה בפרת' שבאוסטרליה.
אדלמן חברה במועדון הפועל שדות ים.
יאקוב ואן אייק
יאקוב ואן אייק (סביבות 1590–1657) היה מוזיקאי הולנדי, אחד הידועים ביותר בארצות השפלה במאה ה-17 כנגן פעמוני כנסייה, מומחה בבניית פעמונים וכוונונם, נגן עוגב, וירטואוז בחלילית ומלחין.
חייו.
ואן אייק נולד עיוור והיה בן למשפחת אצולה שהתגוררה בעיר הקטנה הסדן (Heusden). בשנת 1625 עזב את עירו ונתמנה לנגן קאריון במגדל הפעמונים של קתדרלת אוטרכט. רנה דקארט, איזק בקמן ומדענים אחרים שבחו את הידע שלו באקוסטיקה, בניית וכוון פעמונים. במהרה החלו נגני פעמונים להגיע לאוטרכט כדי ללמוד אצלו.
ואן אייק הלחין את הספר Der Fluyten Lust-hof (גן התענוגות של החליל). מהדורות לספר זה הופיעו בדפוס בשנים 1644, 1646, 1649, 1654 ו-1656, אוסף מקיף ביותר של קטעי סולו לחלילית סופרן. היצירות מגוונות וכוללות יצירות חופשיות, שירי עם, נעימות ריקודים, יצירות כנסייתיות, פרקי תהילים ושירים מתקופתו. ברוב המקרים מופיעות המנגינות עם ואריציות שהולכות ונעשות מהירות ווירטואוזיות. היצירות החופשיות כוללות פנטסיות ופרלודים בעלי אופי אלתורי בדומה לטוקטות לכלי מקלדת מהתקופה. שירי העם הנכללים בספר הם ממקורות שונים: הולנדיים, אנגליים, צרפתיים ואיטלקיים. בספר נכללות גם וריאציות על שירים אמנותיים ידועים מתקופתו, כמו למשל מאת ג'ון דאולנד האנגלי, ג'וליו קצ'יני וג'ובאני ג'אקומו גסטולדי האיטלקים, וכן יצירות תאוריות-תוכניתיות כמו "הזמיר האנגלי" (Engels Nachiegaeltje), יצירה המחקה את ציוצי הזמיר. היצירות הכנסייתיות כוללות וריאציות על מזמורים גרגוריאניים, כוראלים פרוטסטנטיים ושירים כנסייתיים צרפתיים. בספר ריקודים מהתקופה, כגון פאוואן, גליארד, וולטה, פאסאמצו, אלמנד וקוראנט, לעיתים קרובות בלוויית וריאציות. היצירות שבספר חביבות על חליליתנים רבים בשל החן והווירטואוזיות שלהן, והן מבוצעות בימינו לעיתים מזומנות, בקונצרטים ובהקלטות.
אננה זגרס
אנה סאגארס
מישל ז'אן
מיכאל ז'אן
אע'א
אע'א (בטורקית עות'מאנית: أغا, בפרסית: آقا) היה תואר בהיררכיית התארים האזרחית והצבאית של האימפריה העות'מאנית. כמו כן, הוא משמש כתואר אצולה טורקי ובעולם המוסלמי. אע'א היה השלישי בחשיבותו בין התארים האזרחיים העות'מאניים לגברים, אחרי פאשה וביי, ולפני אפנדי. כמו שאר התארים הטורקיים, הוא בא אחרי השם הפרטי של האיש.
השם.
מקור המילה הוא בטורקית הקדומה שבה "אקה" aqa היה האח הבכור. מילה זאת קיימת גם במונגולית.
ככל הנראה נהגתה "אחא".
מאוחר יותר קיבלה המילה הטורקית את המשמעות של "אדון", "בעל בית", "מנהיג"
בהיררכיה הצבאית.
האימפריה העות'מאנית.
מפקדים צבאיים באימפריה העות'מאנית כונו בתואר אע'א, לדוגמה, יניצ'רי אע'א (yeniçeri ağa) או "יניצ'רי אע'אסי" yeniçeri ağası - מפקד חיל היניצ'רים. הוא היה חבר בדיוואן של הסולטאן, יחד עם הווזירים. דרגתו הייתה של סנג'קביי עם טוי אחד. הוא קיבל שכר של 400 אקצ'ה ליום ובימי סולימאן המפואר - 500 אקצ'ה. עמד בראש "דיוואן (מועצה) של אע'ה". מפקד הסיפאהים נקרא סיפאהי אע'אסי sipahi ağası.
אחרי ביטול כוח היניצ'רים בשנת 1826 נקראו אע'ה הקצינים בדרגות נמוכות ואמצעיות בצבא העות'מאני.
הנסיכויות הרומניות.
בוולאכיה ובנסיכות מולדובה, מדינות רומניות שהיו בחסות עות'מאנית במשך תקופה ארוכה, ה"אע'א" - ברומנית agă (אגה) היה, החל מהמאה ה-16, המפקד הצבאי השני בדרגה אחרי הספטאר הגדול.
בוולאכיה התפקיד צוין לראשונה ב-1567 ובמולדובה ב-1592. פרט לסמכויותיו הצבאיות, היה האגה אחראי על שמירת הסדר בערי הבירה (בוקרשט ויאש) והיו לו גם סמכויות משפטיות. הוא פיקח גם על המחירים בשווקים ופיקד על הכבאים. בשלהי המאה ה-19 התפקיד גדל בחשיבות והבטיח לנושא בו רווחים גדולים.
כורדיסטן.
בחברה השבטית הכורדית נקראו "אגה" ראשי השבטים, לרבות המנהיגים העליונים, וכן מוכתרי הכפרים. התואר שימש גם את בעלי האחוזות הגדולים ובעלי הבתים העשירים. מושב האגה נמצא בחדר או בית שנקרא "דיוואן-חאנה" או "דיוואן". שם התקבלו אורחי האגה וכן זמרים נודדים ומספרי סיפורים, חלקם סוחרים יהודים שהזדמנו למקום. האגה היה המנהיג הצבאי הראשי, שופט ובורר ראשי, שר אוצר שדאג לגביית המיסים מנתיניו.
בהיררכיה האזרחית.
האימפריה העות'מאנית.