מקינלי, לעומתו, ניהל מסע בחירות ממרפסת ביתו באוהיו. במקום שמקינלי יבוא לנאום בפני המצביעים, מארק האנה הביא 500,000 מצביעים ברכבת אל ביתו של מקינלי. מטה הבחירות תכנן בקפידה את נושאי הנאומים, שנשלחו לעיתונות ופורסמו למחרת היום. ברייאן נאם בדרך כלל את אותו הנאום. מקינלי טען שהרפורמות של ברייאן מסכנות את הכלכלה. כשהשפל הכלכלי עמד להגיע לסיומו, התמיכה במדיניות השמרנית של מקינלי עלתה במערב התיכון, והמדיניות הרדיקלית של ברייאן איבדה תומכים.
כדי להבטיח ניצחון, האנה שילם למספר נואמים רפובליקנים (כולל תאודור רוזוולט) לסייר ברחבי המדינה ולהגיד שברייאן קיצוני ומסוכן. כמה בעלי מפעלים גדולים הכריזו שאם ברייאן יזכה בבחירות, המפעל ייסגר.
את רוב אוקטובר ברייאן בילה במערב התיכון, ונאם שם 160 נאומים.
יועציו של ברייאן המליצו שינאם בקנטקי, מערב וירג'יניה, מרילנד ודלאוור, ושיערוך סיור מוושינגטון לדרום קליפורניה. ברייאן העדיף להתמקד במערב התיכון ולהגיע לצפון-מזרח המדינה, שתמך ברפובליקנים. ברייאן ידע שלא ינצח שם, אולם רצה להיראות ממלכתי.
תוצאות.
מקינלי הרוויח ניצחון קרוב אך ברור, כשהוא זוכה במזרח ובצפון-מזרח המדינה, כשברייאן הצליח במיוחד בקרב החקלאים בדרום, במערב ובמערב התיכון הכפרי. פלח ההצבעה הגרמני-אמריקני תמך במקינלי, שקיבל קולות ממעמד הביניים, עובדי המפעל המוכשרים, עובדי הרכבות, וחקלאים משגשגים. בספירת הקולות הכללית, המירוץ היה קרוב, כשמקינלי זוכה ב-51% לעומת 47% של ברייאן. בחבר האלקטורים, מקינלי זכה ב-271 אלקטורים לעומת 176 לברייאן.
מקינלי קיבל קצת יותר מ-7 מיליון קולות, וברייאן קצת פחות מ-6 מיליון וחצי. ההצבעה הייתה כל כך קרובה, עד שכל שינוי קטן יכל לשנות את התוצאה: אם דמוקרטי הזהב לא היו נוטשים את ברייאן, אם ברייאן היה מדבר יותר על יציבות הכסף, אם הייתה הגבלה משפטית לגבי הוצאת דיבה בעיתונות, אם הייתה הגבלה משפטית לגבי סכום הכסף שהיה מותר להוציא בקמפיין, ואם לרפובליקנים היה מנהל קמפיין פחות טוב.
הדמוקרטים הלאומיים לא זכו באף מדינה, אך הם פיצלו את הקול הדמוקרטי בכמה מדינות ועזרו למקינלי לזכות בקנטקי. אחוז הקולות שפאלמר השיג היה גבוה יותר מהפרש הניצחון של מקינלי. אך מקינלי היה זוכה בבחירות גם אם היה מפסיד בקנטקי.
לאחר היבחרו של מקינלי, כמה חברים במפלגת דמוקרטי הזהב ניסו להציג את הבחירות בתור ניצחון למפלגה שלהם. הם היו משוכנעים שתבוסתו של ברייאן תאפשר להם לזכות שוב במפלגה הדמוקרטית. הבחירות שינו את המפלגה הדמוקרטית, וגרמו לה לעבור שינוי: ממפלגה שתמכה בסחר חופשי, כסף יציב ומעורבות ממשלתית נמוכה, המפלגה הפכה למפלגה שייצגה את השכבות החלשות יותר.
יעקב בורק
יעקב בּוּרַק (נולד ב-11 באוקטובר 1948) הוא סופר ואיש עסקים ישראלי, מייסדהּ של קרן הון סיכון "אוורגרין" ומחבר שלושה ספרים רבי-מכר.
ביוגרפיה.
בורק נולד ב-1948 בקפריסין. הוריו, ניצולי השואה מהעיר קובל שבווהלין, גורשו לשם על ידי הבריטים כשהגיעו לארץ ישראל באוניית מעפילים. הוא גדל ביפו ובחולון. אביו היה מנהל חשבונות, אמו שרה בורק עסקה בחינוך. הוא סיים תואר ראשון בהנדסה בטכניון ואחר כך שירת כעתודאי בחיל הים. וכן למד קורס PMD במינהל עסקים באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1975 הקים את חברת הייעוץ 'יישום מערכות'. בשנת 1984 שימש יועץ ארגוני של המערך במסע הבחירות לכנסת האחת עשרה. בשנת 1985 הוא עמד בראש כוח המשימה הכלכלי שיזם ראש הממשלה דאז, שמעון פרס, כדי לקדם את מעורבות אנשי העסקים היהודים בתפוצות בפעילות עסקית. בשנת 1987 ייסד את חברת ההשקעות "אוורגרין" - קרן הון סיכון ומהחלוצות בתחום הון הסיכון בישראל. בשנת 2005 העביר עם שותפו עופר נאמן את ניהול החברה לידי שותפם.
בורק כיהן כיו"ר ארגון "מעלה" - עמותה שמעודדת עסקים לפעול מתוך אחריות סביבתית וחברתית. בורק הוא יו"ר "ארגון מידות" המנסה ליצור תו תקן לארגוני המגזר השלישי בישראל ופועל למדידה ודירוג של עמותות. וכן היה שותף בהקמת מיזם "עיגול לטובה".
היה בעל טור בירחון "דה מרקר" ובעיתון "הארץ", שבו כתב על נושאים שבין פסיכולוגיה לכלכלה. פרסום מאמריו ב"הארץ" הופסק "לאחר שהתגלו בחלקם חריגות ממה שנראה למערכת כשימוש ראוי במקורות למאמר".
בשנת 2013 יזם את הקמת כתב העת הדיגיטלי אלכסון, המפרסם מאמרים בתחומי המדע, הפילוסופיה, התרבות והאמנות.
בורק מתגורר בתל אביב. הוא נשוי בשנית לנחמה, ואב לשני ילדים מנישואיו הראשונים. השתתף כשחקן בסדרת הטלוויזיה 30 ש"ח לשעה.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
ג'ון בייל
ג'ון בייל (1928 - 16 ביוני 2015) היה אמן וצייר ישראלי, יליד ארצות הברית. כיהן כראש המחלקה לאמנות בבצלאל בין השנים 1967 -1977.
ביוגרפיה.
בייל נולד בשנת 1928 בדטרויט שבארצות הברית. למד אמנות באוליווט קולג' ובמהלך לימודיו כיהן כראש אגודת הסטודנטים. בשל דעותיו הסוציאליסטיות, ובעקבות הגזענות והמקארתיזם שרווחו בארצות הברית והעדויות שהגיעו ממלחמת העולם השנייה, החליט לעלות לארץ ישראל ולקחת חלק במפעל הקיבוצי. בנושא זה סיפר בראיון:
בשנת 1951 הגיע לקיבוץ אורים שבנגב. בקיבוץ קיבלו את בייל כאמן וניתן לו זמן ליצירה בנוסף לשאר עבודות המשק. אחרי חמש שנים בקיבוץ עבר לתל אביב, שם פגש את אשתו רינה והקים איתה את משפחתו. במהלך מגוריו בתל אביב עבד בעיצוב המוצר ובהקמת תפאורה לתיאטרון ולימד עיצוב בסיסי וציור במכון לאמנות בבת ים ועיצוב בטכניון.
ב-1965 עבר עם משפחתו לארצות הברית, לימד באוליווט קולג' ולמד לתואר שני באמנות במכון לאמנות בשיקגו. עם חזרתו לארץ ב-1967, שב ללמד בטכניון. בייל עיצב את הבובות והתפאורה לסרט ההנפשה בעל החלומות (1962). ב-1967, בעקבות המלצה של ועדת ייעוץ מטעם אונסק"ו, הוזמן בייל על ידי פרופ' דן הופנר, מנהל "בצלאל", ללמד במוסד ובהמשך להקים ולנהל את המחלקה לאמנות (עד אז היו לימודי האמנות הפלסטית במוסד מסופחים ללימודי הגרפיקה). בשנת 1977 סיים את תפקידו בתור ראש המחלקה לאמנות בבצלאל ולימד שם כמורה מן המניין עד 1994.
בשנים האחרונות צייר בייל בסטודיו שלו בתל אביב ולימד ציור בבית האמנים בתל אביב, תוך דגש על רגישות לצבע.
בייל נפטר ב-16 ביוני 2015 בביתו שבתל אביב ונקבר בקיבוץ עינת.
עבודתו האמנותית.
עבודתו האמנותית של ג'ון בייל מתאפיינת בעיקר סביב חקר הצבע וההבעה באמצעות הצבע. במהלך השנים נע בין ציור פיגורטיבי לציור מופשט תוך שימת דגש על קומפוזיציות של צבע. על המעבר מציור פיגורטיבי לציור מופשט סיפר:
ניכר גם פועלו בשילוב האמנות במרחב החברתי-הציבורי: בספריות, בבתי חולים, בפארקים ציבוריים, בבתי מדרש ועוד.
בייל ידוע כאמן המשלב בין גישה פלורליסטית לרעיון ודרך הבעתו ובין הקפדה יתרה על איכות הביצוע והיחס ליצירה האמנותית. לא פעם נלחם במרחב האמנותי על החשיבות של איכות הביצוע והיחס אל יצירה אמנותית כשווה ערך אל חשיבות הרעיון העומד בבסיסה.
ציור.
בייל מצייר בעיקר בצבעי אקריליק ובצבעי פנדה. עבודותיו מתאפיינות בקומפוזיציות של צבע שנעות בין פשטות למורכבות. בעיסוק ביחס בין פשטות למורכבות ניתן להבחין הן בציור הבודד והן במכלול העבודה האמנותית, לדוגמה כאשר במקביל לציוריו הצבעוניים השקיע זמן רב בסדרת ציורים שעיקרם שחור-לבן.
בין עבודותיו, עבד על קבוצת ציורים שרובם בצבעי שחור-לבן ובהם הגבול בין פיגורטיביות להפשטה אינו מוחלט. נדמה שלעיתים הסדר בתמונה הוא סדר "אנושי" ולעיתים הסדר הוא בעיקרו אסתטי. על ההפרדה בין הפשטה לפיגורטיביות אמר לא פעם שצייר לא צריך להרגיש שעליו לבחור בין היותו צייר מופשט לצייר פיגורטיבי.
אמנות במרחב הציבורי.
בהמשך לתפיסותיו החברתיות של בייל, שאף ליצור קשר רחב בין הציבור לאמנות. במהלך שנות יצירתו תכנן, עיצב וביצע עבודות המשלבות בין תפיסתו האמנותית וארכיטקטורה. בין העבודות הבולטות: 'תוהו ותובנה' - תבליט בספרייה למדעי החברה והמנהל באוניברסיטת תל אביב, שעליו זכה ביחד עם האדריכלים שולמית נדלר, מיכאל נדלר, שמואל ביקסון ומשה גיל בפרס אלחנני לשילוב אמנות בארכיטקטורה; 'עמוד האש' - פסל המשלב מתכת וזכוכית בבניין ארכיון ההסתדרות הציונית בירושלים; וכן עיצוב של אולמות בבתי חולים, במפעלים ובמרחבים ציבוריים אחרים.
ניתן ללמוד על תפיסתו של בייל לגבי היחס בין אמנות לקהל הרחב, בעת שעיצב קיר לבית חולים. מנהל הפרויקט מטעם בית החולים פנה אל בייל ואמר לו שהוא לא בטוח שהשוהים במחלקה יבינו שזו אמנות. בייל השיב ואמר שזה הכי טוב, העבודה צריכה ללוות אותם באופן טבעי ולא להיות 'אמנות'.
פועלו החינוכי.
בייל לימד אמנות ועיצוב במכון לאמנות בבת ים ובטכניון. כמו כן לימד אמנות באוליווט קולג' וב-pratt.
בשנת 1967 התבקש ללמד בבצלאל ולהקים בה את המחלקה לאמנות, במקביל להפיכתה ל'אקדמיה לאמנות ועיצוב'.
באותה תקופה בבצלאל החל תהליך של עמעום ההפרדה הנחרצת בין תחומים שונים בשדה האמנות, ובמקביל לתהליך זה הנהיג בייל במחלקה אמנות קו פלורליסטי וגייס מורים איכותיים מתחומים שונים, שייצגו גישות שונות.
נושאים חשובים עליהם שם דגש בהיותו ראש המחלקה היו חשיבות נושא הרישום בפיתוח חשיבה חזותית וביקורת האמנות. בתחום ביקורת האמנות, בייל האמין בביקורת מנומקת, אך כזו שאינה מתבססת על קריטריונים קבועים אשר העבודה נשפטת לפיהם. במסגרת המחלקה לאמנות הוא הנחיל את הביקורת הקבוצתית, המאפשרת העשרה של הפרספקטיבה של האמן על עבודתו.