הארמייה כבשה ללא התנגדות את לקסינגטון ואת בירת קנטקי, פרנקפורט. כוחות הארמייה פוצלו ליחידות משנה אשר הופעלו לצורכי בזיזת מזון, כלי נשק, בהמות ואף בגדים ונעליים ממחסני האספקה של צבא האיחוד ומהתושבים המקומיים. בד-בבד נעשה ניסיון להתקדם אל נהר אוהיו כדי לאיים על סינסינטי. הפיזור הרב של כוחות הארמייה מנע פעולה תכליתית ולא נערכו קרבות גדולים נוספים.
הדיוויזיה של קליבורן שבה לארמיית המיסיסיפי ונטלה חלק בקרב פריוויל ב-8 באוקטובר, אך כוחות הארמייה האחרים נותרו בסביבות לקסינגטון ועסקו בעיקר בהגנה על העגלות שהובילו אספקה למחנה דיק רובינסון. ב-9 באוקטובר שולבה ארמיית קנטקי בתוך ארמיית מיסיסיפי וכונתה קורפוס קירבי סמית'.
בראג נוכח לדעת שהכוח המאוחד קטן מידי להחזקת המדינה, והארמייה נסוגה בחזרה לטנסי דרך מעבר קמברלנד, תוך נשיאת השלל שנלקח מהבלוגראס בשיירת עגלות ארוכה. על אף הכישלון במערכה על קנטקי, הצליחה הארמייה לצבור אספקה חיונית שאפשרה את המשך הלחימה של כוחות הקונפדרציה בחזית המערבית.
לאחר הנסיגה מקנטקי מונה קירבי סמית' ב-14 בינואר 1863 לראש הפיקוד המרחבי של עבר-המיסיסיפי (Department of Trans-Mississippi). כחודשיים קודם לכן, ב-20 בנובמבר 1862, כבר התמזגו כוחותיו לתוך ארמיית טנסי בפיקודו של בראג.
תיקוף
תִּקּוּף (פריודיזציה) הוא מתודולוגיה בחקר ההיסטוריה, בעזרתה קובעים היסטוריונים פרקים מוגדרים ברצף האירועים שנרשמו לאורך הזמן. החלוקה לתקופות המוצעת בהיסטוריוגרפיה איננה "טבעית"; כל חלוקה נובעת מ של היסטוריון או אסכולה של היסטוריונים לרצף אירועים ומהלכם. ובקביעת תיקוף ישנה אמירה או מכלול אמירות על מהותה של תקופה.
קביעתו בתרבות ובמדע.
התיקוף הוא חלק אינטגרלי מן התרבות האנושית; מאז היותה נזקקו בני האדם להעניק משמעויות לפרקי זמן, בדברי ימי הכלל והפרט. מלבד היסטוריונים, לקחו חלק בתיקוף גם הוגי דעות, אנשי דת, מדינאים, ואף אמנים.
האירועים הנחרצים בקיום האנושי קובעים את גבולי התקופות בתודעה האנושית, ובכלל זה בהיסטוריוגרפיה העממית והממוסדת; בין שהם בשל תנודות איתני הטבע: רעידת אדמה או בצורת, בין שהם בתחום המדיני, כמו מלחמה, התחלפות השלטון והשליט, או בשל גילויים, המצאות ושינויים בתרבות, במדע ובטכנולוגיה. אירועים אלה סוגרים או פותחים תקופה חדשה ואחרת. אחד מאתגרי ההיסטוריון, בעשותו את מלאכת הכתיבה ההיסטורית, הוא להבחין בין הרצף והמסורת לבין התמורה והמהפכה ברצף הזמן, ולבדוק מהם היחסים ההדדיים ביניהם.
כמו כן, תהליכים היסטוריים רבים מתמשכים במקביל, או למרות, התמורה והמהפכה, או שמתקיימת, במעין תקופת ביניים, חפיפה בין סיומה של תקופה אחת, לבין תחילתה של חדשה.
בראשית העת החדשה, התקבלה חלוקת הציויליזציה האנושית, מאז המצאת הכתב, לשלוש תקופות עיקר: העת העתיקה, ימי הביניים והעת החדשה. היסטוריונים מחלקים בהן תקופות משנה, כמו למשל תקופת הרנסאנס, או תקופת הבארוק, בראשית העת החדשה.
במאה ה-19, יישם הפילוסוף הגרמני פרידריך הגל את החלוקה הזו ב"תולדות הפילוסופיה", כחלק מן השיטה שהציע להבנת תולדות הרעיונות.
התקופה הפרה-היסטורית, שעד להמצאת הכתב, תוּקפה, בדרך כלל, בהיסטוריוגרפיה המודרנית, על פי השליטה של האדם בחומר, כמו האבן והברזל, ודרגת ההתפתחות של ההתיישבות האנושית.
שיטות ומגמות.
בהיסטוריוגרפיה שנכתבה מאז העת העתיקה, מקובלת חלוקה לתקופות על פי הכוח המדיני, כלומר הגמוניה ושליטה מדינית על אוכלוסייה, אשר משליכה על יצירתה של תרבות במלאתה. תפיסה זו מקובלת גם בהיסטוריוגרפיה המודרנית; וכך למשל נקבע, ברוב האסכולות ההיסטוריוגרפיות, סוף העת העתיקה ותחילת ימי הביניים, בשנת 476, כאשר נפלה הקיסרות הרומית המערבית.
חלופות אחרות לתיקוף סוף העת העתיקה הוצעו בהיסטוריוגרפיה באירועים המעצבים: יסוד קונסטנטינופוליס על ידי קונסטנטינוס (330), וביזת רומא על ידי הוויזיגותים (410). לדעתו של ההיסטוריון בן המאה ה-19, אנרי פירן העת העתיקה הסתיימה במאה ה-8 עם התפשטות הכיבוש הערבי מוסלמי באירופה.
ראשית העת החדשה נקבעה, בדרך כלל, בתקופת הרנסאנס במאות ה-14 וה-15. דעות נוספות מציעות לקובעה על פי גילוי העולם החדש (המאות ה-15-16), כיבוש קונסטנטינופוליס על ידי העות'מאנים (1453), תחילת הדפוס (1436), או הרפורמציה (1517)
אצל חלק ניכר מההיסטוריונים של תולדות עם ישראל, מקובלת התפיסה כי ההגמוניה המדינית היא המצע והמסגרת ליצירת תרבות עצמית; אולם התקופה נחקרת ונלמדת על פי התרבות והיצירה בספרות ובאמנות, ונקראת על שמה; כך למשל, נקראת תקופת היצירה היהודית המגוונת בחצי האי האיברי בימי הביניים, תקופת "תור הזהב של יהדות ספרד". גירוש ספרד בשנת 1492, הוא קו הגבול בין ימי הביניים לבין העת החדשה בתולדות האומה, על פי חלק מההיסטוריונים, ואילו אחרים סוברים שתחילתה של העת החדשה בתולדות היהודים הוא במאה ה-18, ובמיוחד במהפכה הצרפתית בשנת 1789.
התפתחות ספרות ההלכה היהודית חולקה לתקופות. תקופת התנאים עד לחתימת המשנה סביב שנת 200. לאחריה תקופת האמוראים עד חתימת התלמוד הבבלי בראשית המאה ה-6 (ממשיכיהם של האמוראים במהלך המאה השישית מכונים סבוראים). לאחר חתימת התלמוד פעלו הגאונים עד לשקיעת המרכז התורני בבבל. בימי הביניים התחולל תור הזהב של יהדות ספרד מראשית המאה ה-11 והסתיים בגירוש ספרד בשנת 1492. החכמים שפעלו עד גירוש ספרד מכונים ה"ראשונים", והחכמים שלאחר גירוש ספרד הם ה"אחרונים".
בתולדות והיישוב היהודי בארץ ישראל בעת החדשה, נחשבות כפותחות תקופה חדשה, שנת 1881 תרמ"א-תרמ"ב, שנת 1917, כאשר כבש הצבא הבריטי את ארץ ישראל ופתח את תקופת המנדט הבריטי, ושנת 1948 תש"ח-תש"ט, שבה התחוללה מלחמת העצמאות והוקמה מדינת ישראל.
תנועת הנוער הערבי החלוצי
דאלאמר ארג'נט
דאלאמר ארג'נט (מוכר גם כדאלאמר האפל, דאלאמר איש טרסיס ודאלאמר בן-ליל) הוא דמות ספרותית מתוך עולם הפנטזיה רומח הדרקון המופיע במספר סדרות, ביניהן אגדות רומח הדרקון ומלחמת הנשמות. דאלאמר הוא אלף מגזע סילבנסטי, אשר הוגלה מממלכתו בשל עיסוקו בכישוף אפל. הוא שייך למסדר הגלימות השחורות, העובד את אל הקסם הזדוני, נויטארי. דאלאמר היה שוליה לרב-מג רייסטלין מאז'ר, וכן שימש לזמן קצר, זמן רב לאחר מכן, כראש מועצת המכשפים. למרות היותו מג גלימות שחורות, לא פעם עזר דאלאמר לגיבורים להשיג את מטרתם למען הטוב בעולם קרין.
נעוריו.
דאלאמר אַרְגֵ'נְט נולד בסילבנסטי לדֶרַאתוֹס ארג'נט (השייך למעמד המשרתים) ורוֹנֵן שהייתה הולכת-רוח, והיה שייך לבית המשרתים. כאשר היה צעיר, הוא והוריו חיו באולמות אדוניהם, ביניהם לורד רַלָאן מבית מעצבי-העץ. אביו של דאלאמר, דראתוס, ירש את בית אחיו, ובנו ירש בית זה לאחר מות הוריו. דאלאמר היה ככל הנראה בן יחיד, שכן מעולם לא הוזכרו בנים נוספים להוריו. לדאלאמר היה פוטנציאל גדול מאוד ללימודי קסם, והוא התאמן תחת חסותו של בית המיסטיקנים בממלכה באומנויות הקסם הבסיסיות כדי שלא ייתן דרור לתשוקותיו להתעצם בתחום זה וכדי שלא ייהפך לקוסם עריק. הוא החל ללבוש את הגלימות הלבנות של סולינארי, אולם עדיין לא עבר את מבחן הכישוף הנעלה ונשאר בבית המשרתים. למרות גלימותיו, החל דאלאמר ללמוד קסם אסור מספרי לחשים אותם מצא בטעות במערה מחוץ לעיר סילבנוסט וכל זמן זה שאף לעבור את המבחן.
מלחמת הרומח.
דאלאמר החל לזנוח את חובותיו בבית המשרתים בעבור ביקורים במערה האסורה. בשל מעשה זה, הוא אולץ לעזוב את ביתו ולשרת בביתו של לורד רלאן. אֶפְלִיד נישא-כנף, העוצר בבית רלאן, הקשה מאוד על דאלאמר ודרש ממנו את המשימות המורכבות ביותר. לאחר שהגן על לֵיידָה, נערה משרתת שהתאהבה בו, לורד רלאן העביר את דאלאמר לבית הכוהנים, תחת עינו הפקוחה של טֶלִין ניצוץ-רוח. לורד טלין העניק לדאלאמר את האפשרות ללמוד כישוף בצורה רחבה יותר, ובתמורה שירת אותו דאלאמר בקנאות מאשר את אדוניו הקודמים.
כאשר שרת הדרקונים פָאִיר קָארוֹן התקיפה את סילבנסטי בסתיו של שנת 349 אחה"ח, דאלאמר התאכזב מתגובתם של האלפים למתקפה. הוא הגה במוחו תוכנית, ואף שיתף בה את אדונו, והוא שיתף אותה עם המלך לוראק ועם ראשי הביתים. למרות שתוכניתו יועדה להגן על מולדתו, דאלאמר הבין שהיא אף תעזור לו בשאיפותיו להיבחן במבחן הכישוף הנעלה.
תוכניתו של דאלאמר כללה שימוש בקסם אשליות כדי לבלבל את צבא הדרקונים, אותו ייצרו לבני-הגלימה מבית המיסטיקנים. לוראק אישר את התוכנית, ודאלאמר נשלח צפונה עם הצבא. תוכניתו הצליחה, אולם לבסוף, הובסו האלפים בקרב. באחד העימותים שהתפתחו, נרצח טלין על ידי המכשף האפל טְרַאמְד מול עיניו של דאלאמר.
כאשר צבאות האלפים הידלדלו, המלך לוראק שילח את האלפים מסילבנסטי כדי שיוכל למצוא את בועת הדרקון. דאלאמר נסע עם האלפים לדרום ארגות, לאחר שהתברר שהמלך לוראק נכשל בניסיונו להשתמש בבועה וסילבנסטי הפכה לממלכת סיוטים. שם, פגשו אלפי סילבנסטי בדודניהם, אלפי קאגונסטי, אלפי הפרא והחלו לשעבד אותם לצורכיהם שלהם, דבר ששיחרר את דאלאמר מעול שירותו. הוא נשאר בעיר סִילְבַאמוֹרִי והתאהב שם באלפית מקומית בשם קְ'גַתַאלָה אשר לימדה אותו כישוף וכינתה אותו בשם בן ליל, שכן בשפתם של אלפי קאגוניסטי, זהו פירוש השם ארג'נט.
השיבה והגלות.
לקראת תום מלחמת הרומח, סילבנסטי החלה להשתחרר מסיוטיו של לוראק, ודאלאמר הצטרף לאלפים האחרים כדי לחזור למולדתו. במהלך שובו, שמע דאלאמר אודות רייסטלין מאז'ר, המכשף אשר סיים את הסיוט. בנוסף, לורד קוֹנַאל, ראש בית המגנים, החל לפקח עליו מקרוב.