לוקה ג'ורדנו, צייר איטלקי בן זמנו של ולסקס, תיאר את היצירה כ"תאולוגיה של הציור". חוות דעת דומה נשמעה מפיו של הצייר הבריטי תומאס לורנס, שאמר שהתמונה "מהווה את תמצית הפילוסופיה של האמנות". מסופר כי הצלב האדום שמצויר על חזהו של ולסקס, המציין שייכות למסדר האבירים של סנטיאגו, צויר על ידי המלך פליפה הרביעי עצמו, כמחווה לצייר וכהבעת נכונות להופכו לאביר המסדר. ולסקס קיבל את תואר האבירות שלוש שנים לאחר השלמת העבודה על התמונה, לאחר שוועדה מיוחדת קבעה כי בדמו לא זורם דם יהודי או מורי ועל כן הוא זכאי להיות חבר במסדר האבירים היוקרתי.
הפרק הפותח את ספרו של מישל פוקו, המילים והדברים, הוא ניתוח של היצירה.
מחוות.
פבלו פיקאסו, האמן הספרדי בן המאה ה-20 שהושפע רבות מן התמונה, יצר סדרת יצירות המתבססות על "לאס מנינאס", ומוצגות במוזיאון האמן בברצלונה.
ויליאם וורדסוורת'
ויליאם וורדסוורת' (באנגלית: William Wordsworth; 7 באפריל 1770 - 23 באפריל 1850) היה משורר אנגלי, אשר החל, ביחד עם סמואל טיילור קולרידג', את התקופה הרומנטית בספרות האנגלית, כאשר הוציאו לאור ב-1798 את הספר "בלדות ליריות" .
"האקדמה", אפוס אוטוביוגרפי העוסק בהתפתחותו למשורר מילדותו ועד בחרותו, נחשב כיום לפסגת יצירתו.
וורדסוורת' נחשב לגדול המשוררים הרומנטיים ולאחד מגדולי המשוררים האנגלים.
חייו.
וורדסוורת' היה השני מבין חמישה ילדים, ונולד בקוקרמוות' שבקמברלנד – חלק מאזור נופי בצפון מערב אנגליה, הקרוי "אזור האגמים" ("לייק דיסטרקט"). עם מות אמו ב-1778, שלח אותו אביו לבית ספר הוקסהד. בשנת 1783 אביו, שהיה עורך דין, נפטר, ולא השאיר אחריו כמעט דבר לילדיו (אף שהרוזן מלונסדל היה חייב לו 4,500 לירות שטרלינג, אותם לא שילם למרות פסיקה משפטית נגדו; אך בנו שילם חלק גדול מהסכום בשנת 1802).
וורדסוורת' התחיל את לימודיו בסנט ג'ון קולג' שבקיימברידג' בשנת 1787. ב-1790 ביקר בצרפת המהפכנית ותמך בתנועה הרפובליקנית. שנה לאחר מכן סיים את לימודיו בקיימברידג'. בנובמבר יצא לסיור בצרפת, שכלל את האלפים ואת איטליה. הוא התאהב באישה צרפתייה, אנט ולון, וב-1792 היא ילדה לו בת, קרוליין. בשל מחסור בכספים שב לבדו לאנגליה בשנה זו, אך תמך בוולון ובבתו כמיטב יכולתו לשאר חייו. "תקופת הטרור" בצרפת הפרידה אותו מהתנועה הרפובליקנית, והמלחמה בין צרפת לאיטליה מנעה ממנו לראות את אשתו ובתו למספר שנים.
ב-1793 טייל וורדסוורת' עם אחותו במערב אנגליה ובוולס. באותה שנה פרסם לראשונה משיריו: את "הליכה בין ערביים", ו-"רישומים תיאוריים". ב-1795 קיבל תמיכה של 900 לירות שטרלינג מרייזלי קלברט כדי שיוכל להמשיך לכתוב. באותה שנה פגש את סמואל טיילור קולרידג' בסאמרסט. שני המשוררים התיידדו במהירות, חברות עמוקה ומתמשכת שצלחה מאוחר יותר את התמכרותו של קולרידג' לסמים ואת ביקורתם הספרותית זה את זה. ב-1799 עברו וורדרסוורת' ואחותו דורות'י לגור בסאמרסט, קרוב לביתו של קולרידג' בנת'ר סטואי. וורדסוורת' וקולרידג' (עם תמיכה מדורות'י) כתבו יחדיו את "בלדות ליריות" (1798), יצירה חשובה בתנועה הרומנטית האנגלית. אחד משיריו המפורסמים ביותר של וורדוורסת', "מנזר טינטרן", פורסם ביצירה זו, יחד עם "שירת יורד הים הישיש" של קולרידג'.
וורדסוורת', דורותי וקולרידג' נסעו לגרמניה. בחורף 1798–1799, התגורר וורדסוורת' בגוסלר והחל לעבוד על יצירה אוטוביוגרפית שאחר כך הוכתרה בשם "האקדמה". הוא ואחותו עברו לגרסמיר שבאנגליה באזור האגמים, בסמוך למשורר רוברט סאות'י . וורדסוורת', סאות'י וקולרידג' נודעו כ"משוררי האגמים". בשנת 1802 נסעו הוא ודורותי לצרפת כדי לבקר את אנט וקרוליין. מאוחר יותר באותה שנה נישא לחברתו מילדות, מרי האצ'ינסון. דורות'י לא קיבלה את הנישואים בתחילה, אך גרה עם הזוג ומאוחר יותר נעשתה קרובה למרי. בשנה שלאחר מכן נולד ג'ון, הראשון מתוך מחמישה ילדים.
וורדסוורת' תכנן לכתוב פואמה פילוסופית ארוכה, שלה התכוון לקרוא "The Recluse" (מחבוא, או אדם הנחבא). הוא החל בשנת 1798–1799 לכתוב פואמה אוטוביוגרפית, אותה כינה "שיר לקולרידג'", שתשמש כנספח ל-"The Recluse". בשנת 1804 החל להרחיב את היצירה האוטוביוגרפית הזו, כאשר החליט שהיא תהיה פרולוג ליצירה הגדולה יותר ולא נספח. עד 1805 הוא סיים אותה, אך לא הסכים לפרסם יצירה כה אישית עד אשר יסיים את "הריקלוז". למותו של אחיו, ג'ון, ב-1805, הייתה השפעה חזקה עליו.
בשנת 1807 פורסם "שירים בשני כרכים", הכולל את "אודה: רמזי אלמוות מזיכרונות שחר ילדות". עד אותה עת היה וורדסוורת' ידוע בציבור רק כמחברן של "בלדות ליריות", והוא קיווה שאוסף זה יעניק לו הכרה מלאה יותר. אך קבלתו הייתה פושרת בלבד. לזמן מה, וורדסוורת' וקולרידג' היו במריבה בשל התמכרותו של קולרידג' לאופיום.
שניים מילדיו, תומאס וקתרין, מתו בשנת 1812. בשנה לאחר מכן, הוא עבר לרידל מאונט (Rydal Mount) שבאמבלסייד, שם בילה את שארית חייו.
בשנת 1814 פרסם את "הטיול" כחלקה השני של הטרילוגיה "הריקלוז". את החלק הראשון והשלישי מעולם לא סיים. מבקרים מודרניים בדרך כלל מזהים ירידה באיכות יצירתו באמצע העשור הראשון של המאה התשע עשרה. אולם החל בשנת 1820 הוא נהנה מהצלחה שנלוותה למהפך בדעות של הביקורת כלפי יצירותיו המוקדמות.
דורותי סבלה ממחלה קשה ב-1829, שגרמה לה לנכות לשאר חייה. ב-1835, נתן וורסדוורת' לאנט וקרוליין את הכסף לו היה זקוקות למחייתן. הממשלה אישרה לו תמיכה של 300 ל"ש בשנה, החל משנת 1842.
עם מותו ב-1843 של רוברט סוות'י, הפך וורדסוורת' למשורר הלאומי ("פואט לורט") של אנגליה. כאשר בתו, דורה, מתה בשנת 1847, יצירתו הופסקה. וורדסוורת' מת ברידל מאונט בשנת 1850, ונקבר בכנסיית סיינט אסוולד בגרסמיר.
אלמנתו, מרי, פרסמה את הפואמה האוטוביוגרפית הארוכה שלו, "שיר לקולרידג'" כ"אקדמה" כמה חודשים לאחר מותו. אף על פי שיצירה זו לא עוררה עניין רב ב-1850, היא הוכרה מאז כיצירה החשובה ביותר שלו.
וורדסוורת' הוציא לאור במהלך חייו מספר מהדורות מקיפות וערוכות של כל שיריו. למהדורה של 1845 הקדים את השיר הבא כמבוא לשירתו:
וורדסוורת' וטבע נוף ילדותו.
וורדסוורת' הוא משורר של הרים ואגמים, של בריות כפריות ושל שירת רועים. הוא היה קשור בכל נימי נפשו לנוף ילדותו, אזור האגמים שבצפון מערב אנגליה. הפליאה מטבע הולדתו והשיחה עמו, שהיו טבועים בו מילדותו, הותירו את חותמן על כל שיר ושיר שחיבר. חמישה מאפיינים טבעיים ניכרים במיוחד בשירתו, ויותר מכל ב-"בלדות ליריות": שקט הררי, בהירות המאפיינת אזורים שיריעת רקיע גלויה ורחבה פרושה מעליהם, שקיפות של נחלים ומעיינות ואגמים, ערפיליות האופיינית למזג האוויר האנגלי, ופשטות, או יחס בלתי-אמצעי לדברים, נחלת תושבי הכפר.
וורדסוורת', כבר-סמכא לאזורו, אף חיבר מדריך למטייל לאזור האגמים. שם כתב:
וורדסוורת' הסביר במפורש את יחסו המיוחד לטבע בשיר "שורות שנכתבו כמה מיילים מעל מנזר טינטרן", החותם את מהדורת "בלדות ליריות" של 1798. כתב אדוארד דאודן: "כאן הוא מתאר רק את ההנאה החייתית מטבע בנעורים; פרק-זמן מאוחר יותר, כשיופי ושגב מגיעים אליו באמצעות העין והאוזן ונעשים רגש; מאוחר יותר, ההשקט וגם ההשפעה המרוממת והרוחנית של הטבע; ועתה, רגש לטבע, מזוכך ומעודן על ידי אנושיות, ובאותו זמן קרבה עמוקה יותר לרוחני הנוכח בפעולה הן באמצעות הטבע והן באדם. אפשר לכנות את פרקי-הזמן האלו: זה של הדם, זה של החושים, זה של הדמיון, וזה של הנשמה". כתב תומאס האצ'ינסון: "עבור וורדסוורת' של 1798, טבע הוא המקור השופע והתמידי של חסד: זיכוך וריפוי, טהרה ותיקון, נחמה ועידוד, התעוררות והארה".
כתב ארנסט סלינקורט: "למעט שלוש שנים, אזור האגמים היה ביתו כל חייו, והיעדרותו ממנו שימשה רק להעצים את חזקתו עליו. זה נתן לו חומר להשוואה, וכך קנה הבנה שלמה יותר של איכותו הפנימית. מרחק לא יכל להחליש את פליאתו, הן, בכל מקום בו היה, הוא הרגיש בלבו 'נוכחות רוחנית של דברים נעדרים', ובשירים שחיבר בסומסרט ובגרמניה יש אותה העלאת זכרונות אינטימית של גבעות ילדותו".
הרמוניה בין אדם וטבע, בין מה שאוניברסלי לבין מה שאנושי, מייחדת את שירת וורדסוורת'. היא מופיעה בשירתו במבע פשוט להפליא, שלא היה כמותו מאז שירת ימי קדם. כתב פרנסיס טרנר פלגרייב: "רחוק מלהיות סתם 'משורר של אגמים', אף אחד ממשוררינו, מאז שייקספיר ועד אליו, לא תפס בכזו פילוסופיה עמוקה והציג רבות מהבעיות היסודיות של החיים. אותה אנושיות הממוזגת בנוף, על תושביו הטבעיים, זה מה שבדיוק עשה אותו למפרשו העמוק ביותר, הסימפתי ביותר, היפה ביותר".
וורדסוורת', קולרידג', והתנועה הרומנטית.
בסתיו 1795, ויליאם וורדסוורת' ואחותו דורות'י עברו להתגורר בבית שנמצא ברייסדאון שבדורסט. וורדסוורת' הקדיש את עתותיו לשיחה מחודשת עם הטבע, וללימוד טבע האדם בשבילים ובשדות ובבקתות כפריות. בבריסטול, באותו סתיו, פגש לראשונה את סמואל קולרידג'. כעבור כחצי שנה קולרדיג' כינה את וורדסוורת': "חבר טוב מאד שלי, שהוא, לדעתי, המשורר הטוב ביותר של התקופה". ביולי 1797 וורדסוורת' ואחותו עברו להתגורר בבית אלפוקסטון, בית גדול הנמצא באזור יערי שעל גבעות קוונטוק ומשקיף אל הים, בקרבת מקום לנת'ר סטואי, העיירה בה התגורר קולרידג'.