היילמן לחם עם פלוגתו במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת כחלק מהדיוויזיה ה-27, ועוטר בעיטור צלב הברזל, וב-1 באוגוסט 1940 הוא התנדב לכוחות הפאלשירמייגר. ב-27 באוקטובר 1940 הוא מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הצנחנים ה-3, וב-1 בנובמבר הוא הועלה לדרגת מיור. במהלך הקרב על כרתים לחם היילמן עם גדודו וספג אבדות כבדות, ועל פעולותיו בקרב עוטר בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. בסוף 1941 הועבר רגימנט הצנחנים ה-3 לגזרת לנינגרד, שם עוטר ב-26 בפברואר 1942 בעיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 בנובמבר 1942 הועלה היילמן לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הרגימנט. ב-1 במאי 1943 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וביולי אותה שנה הוא הועבר עם יחידתו לסיציליה, ולחם עמו נגד פלישת בעלות הברית לסיציליה. לאחר מכן הוא לחם בחזית האיטלקית, והשתתף בקרב מונטה קאסינו, וב-2 במרץ 1944 קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים. ב-15 במאי 1944 הוא קיבל גם תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים, וב-15 באוקטובר 1944 הוא מונה למפקד דיוויזיית הצנחנים ה-5. ב-1 בדצמבר אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ובמהלך הקרב על הבליטה לחמה הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-85 במסגרת הארמייה השביעית. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות בגרמניה כחלק מהארמייה השביעית ומארמיית הפאנצר השישית, וב-5 במרץ 1945 הוא נפל בשבי הבריטי.
לאחר המלחמה.
באוגוסט 1947 שוחרר היילמן מהשבי, ולאחר שחרורו התגורר בקמפטן עד למותו ב-26 באוקטובר 1959.
אווינה ואן דיסהוק
אווינה ואן דיסהוק (בהולנדית: Ewine van Dishoeck; 13 ביוני 1955, ליידן, הולנד). היא אסטרוכימאית הולנדית, פרופסור לאסטרופיזיקה מולקולרית במצפה הכוכבים של אוניברסיטת ליידן.
קורות חייה.
ואן דיסהוק נולדה בליידן ב-23 ביוני 1955.
היא נשואה לטים דה זאוב (Tim de Zeeuw) גם הוא פרופסור לאסטרונומיה.
השכלה ומסלול מקצועי.
ואן דיסהוק למדה כימיה ומתמטיקה לתואר ראשון (1977), תואר שני בכימיה, בהצטיינות יתרה, (1980), ודוקטורט באסטרוכימיה, בהצטיינות, (1984). את כל לימודיה עשתה באוניברסיטת ליידן. בשנים 1984 עד 1987 הייתה פוסט דוקטורנטית באוניברסיטת הרווארד. בשנת הלימודים 1987/8 שימשה כפרופסור אורח באוניברסיטת פרינסטון. מ-1988 עד 1990 הייתה פרופסור משנה לאסטרוכימיה במכון הטכנולוגי של קליפורניה. ב-1990 חזרה להולנד, לאוניברסיטת ליידן. ב-1995 מונתה שם לפרופסורית לאסטרופיזיקה מולקולרית תפקיד בו היא משמשת עד היום (אוגוסט 2018). במקביל הייתה ב-2000 פרופסורית אורחת בברקלי.
פעילותה המדעית.
ואן דיסהוק היא מחלוצות מדע האסטרוכימיה. הדיסרטציה שלה לדוקטורט הייתה בנושא "פוטוליזה ועירור של מולקולות בתווך בין-כוכבי. מחקריה מתמקדים בלימוד המבנה של גופים קוסמיים על פי ספקטרום הפליטה המולקולרי שלהם. המחקרים משלבים בין התחומים הבאים:
פרסומים.
ואן דיסהוק כתבה, או הייתה שותפה בכתיבה של 562 מאמרים מדעיים. מעל 450 מאמרים לכינוסים מדעיים, 25 מאמרים פופולריים וערכה 2 ספרים.
ואן דיסהוק היא המדען המצוטט ביותר בתחום האסטרופיזיקה המולקולרית. מדד הירש שלה הוא 97.
גאר ד'אורסה
גאר ד'אורסה (בצרפתית: Gare d'Orsay) הייתה תחנת רכבת בקו פריז-אורליאן בין השנים 1900–1939, מאז 1986 משמש מבנה התחנה את מוזיאון ד'אורסה.
היסטוריה.
באתר התחנה, על גדות נהר הסן החל להבנות ב-1810 "ארמון אורסה" (Palais d'Orsay) שיועד להיות מקום מושבה של מועצת המדינה של צרפת, המבנה לא הושלם מעולם ורק קומת הקרקע שלו שימשה את המועצה מ-1840. ב-1842 השתכן במקום בית משפט מנהלי ("Cour des Comptes"). לאחר נפילת הקיסרות השנייה ב-1870 הועברו מוסדות הממשל הללו לפאלה רויאל. בלילה שבין ה-23 ל-24 במאי 1871 הועלה המבנה באש על ידי אנשי הקומונה הפריזאית.
שרידי המבנה נרכשו על ידי חברת מסילת הרכבת פריז-אורליאן, שתכננה את מסילת הרכבת החשמלית הראשונה בצרפת. התחנה נחנכה ב-28 במאי 1900 לקראת התערוכה העולמית של פריז ובצידה הדרומי נפתח בית מלון ובו 370 חדרים.
רציפי התחנה, הממוקמת ממש על גדות הסן, הוצפו בעת שיטפון 1910 בפריז. בשנת 1939 הפכה התחנה למיושנת, כיוון שרציפיה הקצרים לא יכלו לשרת את הרכבות הבין-עירוניות הארוכות. לפיכך המשיכה להתקיים כתחנה לרכבת פרוורית בלבד. חברת SNCF מפעילה עד היום את תחנת ה-RER "Musée d'Orsay" במרתפי התחנה המקורית. בעת מלחמת העולם השנייה השתמשו הנאצים בתחנה לשילוח שבויי מלחמה והם אף שבו לאחר סיום המלחמה לתחנה זו. שלטי הנצחה למאורע זה נקבעו על דופן המבנה. כן שימש המבנה כתחנה למיון דואר.
לאחר סגירת התחנה המשיך בית המלון לפעול עד 1973. בין היתר שימש המקום כאתר צילום לסרטי קולנוע, בהם גרסת אורסון ולס ל"המשפט" מאת פרנץ קפקא (1962, בכיכובו של אנתוני פרקינס) ו"הקונפורמיסט" (ברנרדו ברטולוצ'י, 1970). באולם הנשפים המפואר של בית המלון, בו אירח הממשל מסיבות עיתונאים, נשא שארל דה גול את נאומו ב-19 במאי 1958, שהביא לסופה של הרפובליקה הצרפתית הרביעית.
בשנת 1977 החליטה ממשלת צרפת להפוך את מבנה תחנת הרכבת למוזיאון לאמנות. משרד האדריכלים ACT (האדריכלים רנו בארדוו, פייר קולבוק וז'אן־פול פיליפון) נבחרו להתאים את המבנה למטרתו החדשה - וזאת באמצעות הקמת כ-20,000 מטרים רבועים של שטחי תצוגה. המוזיאון נפתח ב-1 בדצמבר 1986 במעמד נשיא צרפת פרנסואה מיטראן. שעון התחנה הגדול ניצב עדיין בחלל המרכזי של המוזיאון.
וויוורק
טקס פרסי אוסקר ה-58
טקס פרסי אוסקר ה-58 (באנגלית: 58th Academy Awards) להענקת פרסי האוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה של שנת 1985 נערך בדורותי צ'נדלר פביליון שבלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-24 במרץ 1986. הנחו את הטקס השחקנים אלן אלדה, ג'יין פונדה ורובין ויליאמס.
סרט הדרמה "זיכרונות מאפריקה" היה מועמד ל-11 פרסי אוסקר וזכה ב-7, ביניהם פרסי הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר (סידני פולאק) והתסריט המעובד הטוב ביותר (קורט לודקי). הסרט "הצבע ארגמן" קיבל אף הוא 11 מועמדויות, אך לא זכה באף פרס.
סרטים עם מספר זכיות ומועמדויות.
width="20px"|
שלושת ימי הקונדור
שלושת ימי הקונדור (באנגלית: Three Days of the Condor) הוא סרט דרמה ופעולה ומתח משנת 1975 בכיכובם של רוברט רדפורד, מקס פון סידוב, פיי דאנאוויי וג'ון האוסמן, המבוסס על ספר מתח מאת העיתונאי ג'יימס גראדי בשם "ששת ימי הקונדור".
עלילה.
עלילת הסרט נפתחת כאשר ג'ו טרנר, יוצא חיל הקשר של צבא ארצות הברית העובד כאנליסט בשלוחה חשאית של ה-CIA בניו יורק, שב מקניות למשרד רק כדי לגלות שכל עמיתיו נרצחו באכזריות בידי צוות חיסול. טרנר, ששם הקוד שלו הוא "קונדור" (ומכאן שם הסרט) נמלט על חייו מפני המחסלים כמו גם מפני אנשי ה-CIA, שמשוכנעים כי בגד ורצח את עמיתיו. עד מהרה מתברר לו כי במחקריו פענח שלא מדעת קונספירציה של הממשל, ואנשי סוכנות הביון מעוניינים להורגו כדי לשומרה בסוד.
תחנת ליון
תחנת ליון (בצרפתית: Gare de Lyon) היא תחנת רכבת, אחת משש תחנות רכבת מרכזיות בפריז. התחנה ממוקמת ברובע ה-12 בפריז ומשרתת כ-90 מיליון נוסעים בשנה בקווי TGV לדרום ודרום-מזרח צרפת וכן לשווייץ, איטליה וצפון ספרד כמו גם קווי רכבת פרוורית RER. התחנה היא השלישית מבחינת עומס בצרפת ואחת העמוסות ביותר באירופה.
היסטוריה.
התחנה הוקמה עבור התערוכה העולמית של פריז (1900) והאדריכלות שלה, בפרט מגדל השעון שלה, מהווה דוגמה לאדריכלות המקובלת של תחנות רכבת באותה עת. המסעדה "Le Train Bleu" ("הרכבת הכחולה") שנפתחה במקום עם חנוכתו, ממשיכה לשרת סועדים ונוסעים.
ב-27 ביוני 1988 אירע בתחנה אסון בו התנגשה רכבת נוסעת ברכבת נייחת ברציף בשעת עומס. באסון נהרגו 56 אנשים ונפצעו 55 נוספים.
קווי שירות.
קווי TGV יוצאים מהתחנה לערי צרפת: ליון, מרסיי, מונפלייה, ניס, פרפיניאן, דיז'ון, בזאנסון, מילוז וגרנובל. לערי איטליה: ונציה, טורינו ומילאנו. לערי שווייץ: ז'נבה, ציריך, ברן, אינטרלאקן, לוזאן ובריג-גליס. לפרייבורג בגרמניה ולברצלונה שבספרד.
כן פועלים מהתחנה קווי רשת Thalys למרסיי ולבור-סן-מוריס.
בין השנים 1886 ל-2003 הייתה התחנה תחנת פריז בקו "הרכבת הכחולה" (Le Train Bleu), רכבת אקספרס מפוארת ויוקרתית שנעה מלונדון, דרך קאלה ופריז לריביירה הצרפתית, עליה אף כתבה אגאתה כריסטי את סיפורה "מסתורין ברכבת הכחולה", בה מופיעה תחנת הרכבת גאר דה ליון.
גאר דה ליון
ניקולס חייק
ניקולאס ג'ורג' חייק או הייק (באנגלית: Nicolas Hayek, ביירות 19 בפברואר 1928 – ביל\ביין 28 ביוני 2010), היה יזם לבנוני-שווייצרי, מייסד-שותף, מנכ"ל ויו"ר הדירקטוריון של קבוצת Swatch.
ביוגרפיה.
חייק היה השני מתוך שלושה ילדים שנולדו בביירות לאם לבנונית ואב לבנוני-אמריקאי, שניהם ממשפחות נוצריות יווניות אורתודוקסיות מנפת אל-כורה במחוז צפון לבנון. אביו הוכשר כרופא שיניים באוניברסיטת לויולה הקתולית בשיקגו.
חייק עצמו הוכשר ועבד בתחילת דרכו כאקטואר בחברת הביטוח סוויס-רה בשווייץ, לאחר מכן ניהל זמן קצר את חברת ההנדסה של חמיו, אדוארד מצגר. לאחר זמן קצר פרש וב-1963 הקים חברת ייעוץ שווייצרית בשם "חייק הנדסה" (Hayek Engineering) שגדלה תוך זמן קצר באופן מרשים. עד 1979 היו לחברה כ-300 לקוחות מ-30 מדינות.