הנחש פעיל בעיקר ביום אך ניתן למצאו צד גם בלילה. הוא שוכן לרוב על עצים, אך ניתן למצוא אותו גם על הקרקע. למעשה הוא צד באופן שווה על העצים ועל הקרקע. כאשר ברצונו לישון, הוא מחפש ענפים שמהווים מחסה סבוך. הוא מהיר מאוד, זריז ביותר, ערני, ומאוד עצבני ותוקפני. כאשר מתעמתים מולו הוא יעדיף לחפש מילוט מהיר ולהימנע מעימות כלשהו. כאשר מכותרת, הממבה המערבית מסוכנת מאוד ותראה תצוגה חסרת פחד של תוקפנות, השמעת קולות חזקים והיא תתקוף ברצף.
ממבה ירוקה מערבית ניזונה בעיקר על ציפורים, מכרסמים ויונקים קטנים. כמו כן היא תאכל לטאות, צפרדעים וביצי ציפורים. נחש זה צד ורודף את טרפו באופן אקטיבי, מכיש אותו מספר פעמים עד שהטרף נכנע לארס.
אין לממבה המערבית טורפים טבעיים, אך בני האדם ועופות דורסים הם איומיו העיקריים.
ארס.
ארס הממבה המערבית קטלני לאדם ודומה מאוד לארס של שאר מיני הממבות, אך ניכר מהם ברעילותו ובהרכבו. מקרי מוות לאדם כתוצאה מהכשה שלו נדירים, וזאת הודות לעובדה שאזור מחייתו לא חופף עם אזורים מאוכלסים. אולם יש תיעוד של נשיכות ממין זה והרבה מהן היו קטלניות. שיעור התמותה מנשיכה לא ידוע במדויק, אך נחשב לגבוה יחסית. לאחר שהוא מכיש, הסימפטומים של הארס מתחילים להשפיע במהירות, לרוב בתוך 15 דקות או פחות. ללא טיפול, הקורבן יכול למות בתוך שעה, אך לרוב לוקח 4-2 שעות עד למות הקורבן.
אגודת יורדי ים זבולון ארץ ישראל
אייזיק לי
פיליפו אינזגי
שמלת השבת של חנה'לה
שמלת השבת של חנה'לה (או שמלת השבת של חנה'לה הקטנה) הוא סיפור ילדים קצר ישראלי קלאסי, דמוי סיפור עם יהודי, מאת יצחק דְמיאל (שוַוייגֶר), שפורסם לראשונה ב-4 בפברואר 1937 בשבועון "דבר לילדים".
תוכן הסיפור.
הסיפור מגולל את סיפורה של הילדה חנה'לה, הלובשת ביום שישי את שמלת השבת החדשה שתפרה לה אמהּ ויוצאת לטייל. היא נזהרת שלא ללכלך את השמלה, אך לאחר שהיא מסייעת לקשיש הסוחב שק פחמים, היא מגלה ששמלתה התלכלכה. היא מתיישבת בצד הדרך ובוכה משום שאינה רוצה לצער את אמהּ כשתראה את השמלה המלוכלכת. הירח, הרואה את דמעותיה, שולח קרני אור המנקות את הכתמים, ונותן במקומם אור הזורח משמלתה של חנה'לה, השבה לביתה בשמחה.
פרשנות.
קיים דמיון בין סיפור זה למעשייה מס' 153 של האחים גרים, "מטבעות הכוכבים" . במעשייה זו, ילדה ענייה נותרת חסרת כל לאחר שהעניקה את כיכר הלחם שלה לאדם רעב, וחילקה את בגדיה לילדים עניים הסובלים בקור. אך אז מתחולל נס: כוכבי השמיים נופלים ארצה והופכים למטבעות, והילדה מגלה כתונת חדשה לגופה. היא אוספת את המטבעות בבד הכתונת ונותרת עשירה כל ימיה.
פרסום.
מחבר הסיפור, יצחק שוַוייגֶר (לימים דמיאל; 1892–1972), יליד העיר רדומישל שבפלך קייב, רוסיה, התחנך בישיבה ובגימנסיה באודסה ובאוניברסיטת מוסקבה ועסק בהוראה ברוסיה ובפולין. ב-1920 עלה לארץ ישראל והיה למורה ידוע בארץ. נמנה עם מייסדי ההסתדרות ועם מניחי היסודות לזרם העובדים בחינוך ביישוב, והִרבה לפרסם בעיתונות העברית. שמה של גיבורת הסיפור הוא כשמה של אשתו, חנה (1906–2008), שלה נישא ב-1930.
הסיפור חובר כנראה בראשית שנות ה-30, והוא פורסם לראשונה בשבועון "דבר לילדים" מבית "דבר" ב-4 בפברואר 1937. כשנה לאחר מכן הופיע הסיפור בקובץ סיפורי ילדים מאת דמיאל-שווייגר שלוּוה באיוריו הצבעוניים של נחום גוטמן. בשנת תש"ד ראה אור בכתב העת הפדגוגי "אוּרים", שם הוא הוצע כטקסט הפעלה בגני ילדים.
החל בתקופת מלחמת העולם השנייה פורסם הסיפור במהדורות רבות, ובתוך כך עבר תהליך מהיר של פולקלוריזציה, שהסתכם בהצגתו כמעשייה עממית יהודית. לדברי חוקרת ספרות הילדים יעל דר, תהליך זה לא היה מקרי. דמיאל בחר במתכוון אלמנטים מדגם המעשייה היהודית כדי לטשטש את מועד כתיבת הסיפור: היעדר ציון זמן ומקום, הצגת מרחב האופייני לדגם, אלמנטים פנטסטיים, שימוש במספר 3, סוף טוב ומוסר השכל הכרוך בעשיית מצווה. הסיפור שתול בעבר הרחוק ונופיו הם שילוב של נופי הגולה עם נופי הכפר הארץ-ישראלי.
לימים ראה אור הסיפור כספר עצמאי, שאותו איירה אווה איצקוביץ (לבקשתה, שמה לא הופיע על גבי הספרים שאיירה). בנוסף ראתה אור הוצאה המלוּוה באיוריה של תרצה טנאי. הסיפור נמכר עד היום בהוצאת כנרת-זמורה-ביתן עם עוד שני סיפורים של המחבר עם איורים מאת ליאת בנימיני-אריאל.
הסיפור זכה להצלחה גדולה והיה מוכר מאוד בקרב הילדים בישראל.
בשנת 1967 נחתם בין המחבר לבין הזכויות הוצאת "עופר" הסכם המרשה להוצאה להוציא את הספר בעברית, אך שומר את שאר הזכויות למחבר. בספטמבר 1986 חתמה אלמנת המחבר הסכם עם הוצאת עופר המעניק לה את הזכות הבלעדית להוציא את הסיפור בספר בודד, אולם שומר לאלמנה את הזכות להוציא את הסיפור במסגרת קובץ סיפורים. בשנת 2015 קבע בית המשפט המחוזי בתל אביב (ה"פ 40561-03-12) כי בידי ההוצאה הזכויות לספרים מודפסים אבל לא לספרים אלקטרוניים; הזכות להוציא ספר אלקטרוני נשארה בידי יורשיו של המחבר.
בשנת 1996 הופיע הסיפור בהוצאת סיימון ושוסטר בניו יורק בתרגום לאנגלית מאת בנו של המחבר, רזי דמיאל, בליווי איוריה של אורה איתן (שאיוריה לסיפור הופיעו קודם לכן באנתולוגיות בעם עובד – "מפגשים" שבעריכת אדיר כהן בהוצאת עם עובד ו"גן שלנו: חג שמח" שבעריכת מירי ברוך).
עיבודים.
עיבודים תיאטרוניים.
בשנת 1943 עובד הסיפור למחזה לילדים בבימוי יוסף אוקסנברג, שהוצג על ידי התיאטרון לילדים שליד מרכז הגננות בקולנוע מוגרבי בשנים 1944–1948. את תפקיד חנה'לה גילמה עדנה פלידל.
בשנת 1971 עלה לבמה מחזמר של הסיפור על ידי תיאטרון מארץ עוץ, בבימויו של ביטוש דוידוב, בהפקת אברהם לוריא ובכיכוב חני נחמיאס (בין המשתתפים האחרים: נורית כהן, רפי נתן ואבישי מילשטיין), ובו שירים שחיבר אהוד מנור והלחין רפי בן-משה, הידוע שבהם – "מי אוהב את השבת?" ("אז למה לא כל יום שבת?"). מחזמר זה המשיך לעלות במהלך שנות ה-70 ואל תוך שנות ה-80 כמעט 20 שנה ברציפות. ההצגה עלתה בשנות ה-2000 על ידי אשרוב הפקות, ברישיון של יורשי המחבר.
בעשור השני של המאה ה-21 עובד הסיפור על ידי ג'ינה בּוֹנָטי ורונית מושקטבליט להצגה בארצות הברית בשם "Hanna and the Moonlit Dress".
עיבודים קולנועיים.
בשנת 1976 הופיע עיבוד של הסיפור לסרט קצר (10 דק') בשם "The Legend of Chanale's Sabbath Dress", בבימוי דן וולמן ובהפקת ה-Board of Jewish Education of Greater New York.
באוגסט 2021 יצא לאקרנים סרט קולנוע המשמש כעיבוד לסיפור בשם "שמלת השבת של חנה'לה". הסרט בוים על ידי רני מגר, וכיכבו בו מיכל ויצמן, שירן סנדל, נואל ברקוביץ', מיכאל גבעתי, חני נחמיאס ושלמה וישינסקי.
אגנס שבאי
האגודה להפצת אוריינות בקרב הגאורגים
האגודה להפצת אוריינות בקרב הגאורגים (בגאורגית: ქართველთა შორის წერა-კითხვის გამავრცელებელი საზოგადოება) הייתה ארגון צדקה שנוסד על ידי אינטלקטואלים גאורגים מובילים במאי 1879, במטרה לקדם את התחייה התרבותית בקרב איכרי גאורגיה, שהייתה אז חלק ממלכות המשנה של הקווקז של האימפריה הרוסית. הארגון המשיך להתקיים גם בתקופה הסובייטית, עד לשנת 7/1926.
בהתארגנותם של האצילים איליה צ'בצ'בדזה ודימיטרי קיפיאני והמחנך יעקב גוגבשווילי, הופעלו, רשת של בתי ספר, חנויות ספרים וספריות ברחבי גאורגיה; אימנו מורים ותמכו בעיתונות הגאורגית. הנסיך צ'בצ'בדזה, סופר בולט, המשיך לשחק תפקיד מפתח באגודה, ובשנת 1885, הוא ירש את היושב ראש הראשון של האגודה, דימיטרי קיפיאני, עד שנפטר בהתנקשות בשנת 1907. הארגון, שאושר על ידי השלטונות האימפריאליים, התערב למעשה בכל פעילויות המשכילים הגאורגים, במספר פעולות נדבנות ורשמיות, והיה אחד מהמרכיבים שתרמו להתעוררות הלאומית הגאורגית במחצית השנייה של המאה ה-19.
בשנת 1923 נפתחה מחדש ספריית הפרלמנט הלאומית של גאורגיה, ועם פירוק האגודה, מספר שנים לאחר מכן, הועברו הספרים של ספריית האגודה אליה.
טולואן
טולואן (Toluene) הידוע גם כמתיל בנזן הוא חומר כימי ארומטי, נוזל בטמפרטורת החדר. הטולואן דומה לבנזן פרט לכך שאחד מאטומי המימן הותמר בקבוצה מתילית. הטולואן חסר צבע ובעל ריח חריף. מקור השם טולואן ב Tolu balsam: שרף המופק מהעץ Myroxylon balsamum ממנו בודד החומר לראשונה. השרף שימש את ילידי מרכז ודרום אמריקה להקלה על שיעול, קצרת וטיפול בפצעים. טולו (Tolú) הוא שמו של שבט שאכלס בתקופה הפרה קולומביאנית את האזור בו שוכנת כיום עיר בשם זה בקולומביה. החומר קיבל את שמו מיונס יעקב ברצליוס.
כימיה.
טולואן משתתף בתגובות של התמרה ארומטית אלקטרופילית והקבוצה המתילית הופכת אותו פעיל פי 25 מבנזן בריאקציות כאלו. כך ניתן לקבל בסולפונציה פרה טולואן חומצה סולפונית (p-Toluenesulfonic acid).
בתגובה עם כלור Cl2 בנוכחות FeCl3 מתקבלים האיזומרים אורתו ופרה כלורוטולואן. קבוצת המתיל מגיבה עם מחמצנים ומתקבלת חומצה בנזואית או בנז-אלדהיד. טולואן מגיב עם ברום לקבלת בנזיל ברומיד
שימושים.
בדומה לבנזן, גם הטולואן משמש כממס אורגני טוב. הוא משמש להמסת שרפים מלאכותיים, צבעים, דיו, לכה, גומי ועוד. הטולואן משמש גם כחומר מוצא לחומר הנפץ TNT, לחומרים פלסטיים כגון פוליאורטילן, לחומצה בנזואית ובנז-אלדהיד.
ניתן להשתמש בטולואן להעלאת מספר האוקטן של דלקים. טולואן בריכוז נפחי של 86% שימש במרוצי פורמולה 1 בשנות ה-80; 14% הנותרים היו הפטאן (C7H16) שנועד להוריד את האוקטן לרמה המותרת בתחרות. ניתן להשתמש בטולואן נקי למנועי 2 פעימות ו-4 פעימות אלא שיש לחמם את הנוזל ל-70°C. טולואן משמש להוצאת הקוקאין מעלי הקוקה לשם הכנת תרכיז קוקה-קולה.
סיכונים.