כיום מבסס צה"ל את דוקטרינת הנ"מ והגנת המרחב האווירי על עליונות אווירית המושגת באמצעות מטוסי קרב מתקדמים, דוגמת ה-F-15 איגל וה-F-16 Fighting Falcon, ומערך הנ"מ הקרקעי ממלא בו תפקיד משני. למרות זאת, צה"ל מפעיל מערכות נ"מ קרקעיות וסוללות טילי קרקע-אוויר. ב-2014 רשם מערך ההגנה האווירית הפלת בכורה עולמית של כלי טיס בלתי מאויש ושל מטוס אויב באמצעות טיל ה-MIM-104 פטריוט ("יהלום"). מערך ההגנה האווירית הפיל גם מספר כלי טיס בלתי מאוישים באמצעות הפטריוט וכיפת ברזל.
בשנים האחרונות נוסף למערך ההגנה האווירית תפקיד נוסף, והוא יירוט רקטות ארטילריות וטילי קרקע-קרקע שמשוגרים אל עבר ישראל. לשם כך הוא מצויד במערכות נגד טילים המתקדמות בעולם, בהן טיל ה"חץ 2" וה"חץ 3" נגד טילים בליסטיים, "קלע דוד" ו"כיפת ברזל".
טנטורה
טַנְטוּרָה (בערבית: الطنطورة, תעתיק מדויק: אלטנטורה) היה כפר ערבי לחוף הים התיכון, שכן בחלק הדרומי של חוף הכרמל, כ-5 קילומטרים מצפון-מערב לזכרון יעקב. הכפר קם בתקופה העות'מאנית. במלחמת העצמאות תושבי הכפר ברחו או גורשו ממנו, ובתי הכפר נהרסו. טענה שלוחמי גדוד 33 של חטיבת אלכסנדרוני ביצעו טבח בתושבי הכפר במהלך המלחמה מעסיקה חוקרים עד ימינו.
היסטוריה.
מקור השם והיסטוריה קדומה.
לפי המסורת המקומית יושבה טנטורה על ידי קבוצת משפחות שהיגרה מחבל טנטור בהודו. "טנטורה" היה לשמה המקובל של דֹאר (דור), אף כי שמו של המקום היה דרהימה. ייתכן שמתיישבי טנטורה מצאו את המקום נטוש לחלוטין או כמעט לחלוטין, וזו הסיבה לאימוצו של השם החדש. משמעות השם טנטורה הוא כובע מחודד, וייתכן שנקרא כך בגלל צורתו של תל דור הסמוך .
חשיבותה של טנטורה גדלה בימי דאהר אל עומר באמצע המאה ה-18. הוא הרחיב את הנמל הקטן ששימש ליצוא כותנה לאירופה. בזמן מסע נפוליאון בארץ ישראל שימשה טנטורה כבסיס לאספקה לצבאו. בנסיגתו אחרי המצור על עכו במאי 1799, חנה צבאו בטנטורה, והוא נאלץ להותיר בחולות ובים שבסביבתה את תותחי המצור הכבדים שלו. צבאותיו הנסוגים של נפוליאון שרפו את הכפר, והוא נבנה מחדש; בשנת 1821 מתאר אותו הנוסע בקינגהאם ככפר קטן עם מעגן קטן וחאן.
נוסעים במחצית הראשונה של המאה ה-19 מתארים את טנטורה ככפר קטן, כ-30 עד 40 בתים, עם נמל וחאן. במאה ה-19 שימש הנמל ליצוא אבטיחים למצרים (כמו עוד מספר נמלים במישור החוף).
בשנת 1839 חנו בטנטורה יהודית ומשה מונטיפיורי, במסעם צפונה לאורך החוף של ארץ ישראל.
בשנת 1848 הגיעה לטנטורה משלחת המחקר האמריקנית של ויליאם פרנסיס לינץ', וחבריה תיארו אותה כ"עיירה רבת-אוכלוסין ומשגשגת", שהנמל שלה "נוצר בידי שלושה או ארבעה איים". הכפר היה אחד הגדולים בארץ בשלהי המאה ה–19, אז הוערכה אוכלוסייתו בכ–1,200 נפש; אנשי הסקר הבריטי מתארים כאן מעגן ומלון אורחים.
ניסיונות להתיישבות יהודית באזור.
בשנת 1892 ייסד אדמונד רוטשילד מפעל זכוכית ("המזגגה") על שטח של 200 דונם שרכש בטנטורה ותכנן להקים בו אזור פיתוח נרחב. בביקורו בארץ ישראל ב-1893 עגנה ספינתו של רוטשילד בטנטורה ומשם נסע לזכרון יעקב. מאחר שמהחול המקומי ניתן להפיק רק זכוכית שחורה, שלא התאימה לבקבוקי היין, כשל מפעל הזכוכית, ומנהלו, מאיר דיזנגוף, עזב את הארץ. המבנה ננטש והיה חסר גג במשך עשרות שנים. החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 שופצה הקומה השנייה במבנה והגג נבנה מחדש. כיום משמש המבנה כמוזיאון לארכאולוגיה ימית ולעתיקות תל דור הסמוך (ראו מוזיאון המזגגה).
בשנת 1920 מסר ג'יימס דה רוטשילד לחברו מהגדוד העברי ד"ר מאיר גורביץ, ששימש יו"ר ועדת המים ביישוב, זיכיון על שטח של 200 דונם כולל המבנים הבנויים עליו, לשם הקמת כפר דייגים ליד נמל הדיג העתיק במפרץ. המטרה הייתה ליישב כפרי דיג על ידי קבוצות דיג מקצועיות המורכבות מסובוטניקים שהגיעו מאסטרחן שברוסיה. יוסף טרומפלדור היה שותף לתוכנית בשם תנועת החלוץ, ומטרתה הייתה ללמד עברים מהקווקז את תורת הדיג על ידי שילובם בקבוצות דיג מקצועיות לכיבוש העבודה בים ויישובם בכפרי דיג לאורך חופי הארץ בסמוך לנמלי ים עתיקים לשם פיתוחו הכלכלי של היישוב.
תקופת המנדט ומלחמת העצמאות.
בימי המנדט הכפר היה שייך לנפת חיפה במחוז חיפה. על פי סקר הכפרים 1945, בשנת 1945 שטחי אדמותיו הכולל היו 14,520 דונם עות'מאני, מהם 2051 דונם בבעלות יהודית, ומספר תושביו היה 1490 נפשות. סמל המועצה המקומית היה דייג שולה דגים ברשת.
במהלך מלחמת העצמאות, ולאחר כיבוש חיפה הוחלט על כיבוש טנטורה. טנטורה שימשה כבסיס ימי שדרכו זרמה אספקת נשק ותגבורות מלבנון לכפרים הערבים שבכרמל המערבי, עין ע'זאל, איג'זים וג'בע, שכונו "המשולש הקטן". כפרים אלו תקפו את התחבורה היהודית בציר שבין חיפה לתל אביב וחסמו אותה. גם טנטורה שלטה על ציר התנועה חיפה-תל אביב. סיורים שנערכו בכפר גילו כי אנשי הכפר חמושים היטב. בתחילת מאי המליץ הש"י על כיבוש הכפר בהקדם כיוון שביצוריו הלכו והשתפרו. במהלך מבצע נמל כבשה חטיבת אלכסנדרוני את טנטורה. מטרות המבצע היו "ביעור וטיהור הדרך המובילה מתל אביב לחיפה", וניתוק כפרי המשולש הקטן שבכרמל מנתיב אספקת הנשק המגיע מטנטורה שעל חוף הים ובידודם. בקרב נהרגו 13 מחיילי אלכסנדרוני ומעל 70 מקומיים.
לאחר כיבוש הכפר עזבו רוב תושביו (בין 500 ל-1200) לכפר השכן פוריידיס, שכבר נכנע קודם לכן, ואילו אחרים מתושביו עזבו למשולש הערבי שבצפון השומרון. לפי בני מוריס, "ברור כי לפחות חלק מתושביו גורשו". ב-31 במאי שאל שר המשטרה, בכור-שלום שטרית, את דוד בן-גוריון האם להעביר את הפליטים לטולכרם לנוכח הקשיים שנגרמים מהמשך שהייתם בפוריידיס. ב-17 ביוני התכנסו אנשי מפ"ם מהאזור לדון בשאלת הגלייתם של הפליטים לטולכרם. על פי הדו"ח של יעקב אפשטיין, מכיוון שנאסר עליהם לחזור לבתיהם ואדמותיהם, ביקשו אנשי טנטורה עצמם לעבור לטולכרם ולבקשתם הצטרפו נכבדי פוריידיס בנימוק שאינם יכולים לכלכל את הפליטים. ב-18 ביוני נמסרו 1086 מתושבי טנטורה בסיוע הצלב האדום לידי הצבא העיראקי ששיכן אותם בטולכרם.
על אדמות הכפר הוקמו בשנת 1949 מושב דור וקיבוץ נחשולים. מבנה בית הספר של הכפר משמש כיום את התחנה לחקר המדגה של משרד החקלאות. כן נותר מבנה גדול בחוף דור, קבר שייח' בתוך כפר הנופש דור ומבנה בתוך מלון החוף בנחשולים.
טענות על טבח במלחמת העצמאות.
פרשת תדי כ"ץ.
בשנות התשעים כתב תדי כ"ץ, סטודנט לתואר שני בהיסטוריה בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה, עבודת גמר בהנחיית פרופ' קייס פירו תחת הכותרת "יציאת הערבים מכפרים למרגלות הכרמל הדרומי ב-1948". בעבודה זו טען כ"ץ שחיילי חטיבת אלכסנדרוני ערכו טבח בתושבי הכפר טנטורה, והרגו כמאתיים גברים בלתי חמושים. הוא נתבע לדין על ידי ותיקי החטיבה, בגין הוצאת לשון הרע. הלוחמים לשעבר טענו כי האשמותיו, כאילו רצחו 200–250 כפריים בטנטורה, הן "דברי כזב זדוניים שפורסמו באיצטלה של מחקר מדעי" וכי עבודתו של כ"ץ היא בגדר עבודה של "שרלטן" והיא "חסרת ערך". בהסכם פשרה נקבע שעל כ"ץ לחזור בו מההאשמה על טבח ולפרסם הודעת התנצלות לעיתונות. כ"ץ חתם על ההודעה לעיתונות, בה אמר "לא התכוונתי לומר שהיה טבח בטנטורה, וגם כיום אני אומר שלא היה טבח בטנטורה". כץ חזר בו מן ההסכם זמן קצר לאחר מכן בטענה כי חתם, כאשר היה "תחת לחץ של מכריו, וקרובי משפחתו, שטענו שהדיון מזיק לבריאותו", סירב לשלם בעבור פרסום ההתנצלות עליה חתם. כ"ץ עתר בהמשך לבית המשפט העליון בניסיון לבטל את הסכם הפשרה, אך ערעורו נדחה.
להגנתו של כ"ץ נחלץ אילן פפה, שסייע לו בהכנת העבודה. מעורבותו בפרשה גדלה אחרי שאוניברסיטת חיפה פסלה את העבודה, בהתאם למסקנותיה של ועדה אקדמית שמונתה לצורך העניין. פפה המשיך להתעקש שמדובר בעבודה אמינה, המוכיחה את קיומו של הטבח. הוא גם טען נגד הפסילה כי כ"ץ ביצע בתום לב מספר טעויות שאינן מהותיות ולכן אינן מצדיקות פסילה. טענה זו עמדה בסתירה לקביעת הוועדה האקדמית שמדובר ב"פערים בדרגת חומרה גבוהה". פפה עוד טען שהפסילה נעשתה ממניעים פוליטיים ואף האשים את אוניברסיטת חיפה בהתנכלות לחופש האקדמי שלו ושל תלמידו.
את לוחמי החטיבה התנדב לייצג עורך הדין גיורא ארדינסט, לבקשת חמיו, משה גרשוני, שהיה לוחם בחטיבה. ממסמכים שפרסם בעיתון "מעריב" במאי 2005 עלה כי כ"ץ שינה את העדויות עליהן דיווח. לדוגמה עדותו של עלי עבד אל-רחמן אלערג'רא (אבו פהמי), אמר "לא ראינו שהרגו אחרי שהרימו ידיים", בעוד שבעבודתו של כ"ץ (עמ' 119–120) הוא מצוטט כאילו אמר: "הנחנו את כלי הנשק ואותתנו שאנחנו נכנעים. אז נכנסו החיילים היהודים לכפר וריכזו את כל הגברים... תוך כדי כך הלכו חיילים עם מקלע 'ברן' ... ומדי פעם ירו והרגו ופצעו אנשים". הצוות המשפטי של ותיקי חטיבת אלכסנדרוני מסר לאוניברסיטת חיפה את ממצאיו לגבי העדויות עליהם ביסס כ"ץ את עבודתו, ובעקבות זאת החליטה האוניברסיטה לפסול את העבודה ולאפשר את הגשתה מחדש לאחר תיקון. באפריל 2003 נפסלה גם עבודתו המתוקנת.
הפילוסוף פרופ' אסא כשר וההיסטוריון מאיר פעיל התנצלו בפני חטיבת אלכסנדרוני על שהאשימו אותם בפשע המלחמה וטענו שהוטעו על ידי העבודה של כ"ץ. פעיל כתב לחיילי החטיבה:
פרשת טנטורה לפי יואב גלבר.