בדרך, הם נתקלים שוב פעם ברוצח מן הסרט הקודם, ובלורי וחושדים כי השניים רוצחים את טרי כל פעם מחדש. לבסוף, דבר זה מתגלה כשקר ומתגלה כי גרגורי שמנהל רומן עם לורי הוא הרוצח האמיתי. גרגורי הוא בעלה של אישה אשר עוזרת לו במעשיו. השניים נוקמים בטרי ובלורי. זאת כי אשתו של גרגורי גילתה כי הוא בוגד בה עם לורי. בסוף הסרט, מצליח גרגורי להשתלט על טרי וכשהוא בא להרוג אותה, מסיח קרטר את דעתו. טרי מצליחה לברוח אך לאחר מכן מגיעה אשתו של גרגורי שיורה בלורי. בסמוך לכך, יורה גרגורי באשתו ומצהיר בציניות כי הוא מתגרש ממנה. בזמן שזאת מדממת למוות, טרי מצליחה להרוג את גרגורי.
בסוף הסרט, ניתן לראות כי ארגון מיוחד המתמחה בחקר הזמן מזמין את המדענים שבנו את המכונה היוצרת את לולאות הזמן במטרה להיעזר בהם ולשלוח בן אדם אל תוך לולאת זמן. דבר זה מוביל לכך שלסרט עתיד יהיה לצאת סרט המשך.
הפקה.
ב-1 במאי 2018, בלאמהאוס הפקות הודיעו כי כריסטופר ב. לאנדון שביים את הסרט הקודם "מז"ל טוב", יביים את הסרט הזה גם כן, ואף יכתוב את תסריטו. בנוסף לכך, נודע כי בר מקרארי יהיה אחראי על הלחנת פסקול הסרט בדומה לפסקול הסרט הקודם.
צילומים.
שלב הצילומים של הסרט החלו ב-14 במאי 2018, בניו אורלינס, לואיזיאנה.
הוצאה.
הסרט עתיד לצאת לאקרנים ב-14 בפברואר 2019.
עורב אלסקה
עורב אלסקה (שם מדעי: "Corvus caurinus") הוא מין של עורב ממשפחת העורביים החי רק באלסקה. עורב זה הוא קרוב של העורב האמריקאי החי קצת יותר דרומה ובעבר נחשב לתת-מין שלו, אך הוא קטן יותר ובעל צבעים בהרים יותר.
מאפיינים.
אורכו של העורב 33-41 סנטימטר ומשקלו 340-440 גרם. הוא בעל כסות נוצות חומה כהה במקום שחורה ובעל זנב, מקור וכפות רגליים קצרים יותר מהעורב האמריקאי. העורב בעל ראייה טובה, רגליים ארוכות בעלות טפרים בקציהם וזנב ארוך. כמו רוב העורבים הוא אוכל-כול מנצל הזדמנויות. מזון חשוב עבורו הוא יצורי ים כמו סרטנים, צדפות ודגים שהוחפו. הוא אוכל גם נבלות ומתלווה לציידים גדולים הצדים באזור.
עורב זה מצוי ביערות המחטניים ובחופים של אלסקה, קולומביה הבריטית ומדרים עד וושינגטון. העורב יימצא גם בערים שונות.
מינוקס
מינוקס (Minox) היא יצרנית מצלמות גרמנית, נודעה בעיקר בשל המצלמות האולטרה-קטנות מתוצרתה.
המוצר הראשון שיוצר תחת המותג "מינוקס" הייתה מצלמה אולטרה-קטנה שפיתח ב-1922 הגרמני-בלטי ואלטר זאפ (1905–2003) ופיתוחה והפקתה הושלמו ב-1936. בין השנים 1937–1943 יוצרה המצלמה במפעל הלטבי VEF (ר"ת: Valsts elektrotehniskā fabrika) . לאחר מלחמת העולם השנייה היא עוצבה מחדש וייצורה התחדש בגרמניה.
אף שבמקור תוכננה המינוקס כמצלמה לבעלי ידע בסיסי בלבד בצילום, בשל עלויות הייצור הגבוהות וסיבות אחרות הפכה המינוקס לפריט מותרות, והתפרסמה מאוד בעיקר כמצלמת ריגול.
מינוקס הרחיבה בשנות ה-70 של המאה ה-20 את מגוון המצלמות שייצרה, והיא פעילה גם כיום בייצור ובמיתוג ציוד צילום וציוד אופטי.
פרעות פטליורה
פרעות פֶּטְליוּרָה הוא הכינוי הנפוץ בספרות העברית לפוגרומים רחבי-ההיקף שהתחוללו כנגד היהודים בשטח אוקראינה בין 1917 ל-1920, ובייחוד בשנת 1919, במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה. בלמעלה מ-1,500 פוגרומים נפרדים שהתקיימו ב-1,300 מקומות יישוב שונים, נטבחו לפחות 50,000 יהודים, וההערכות המקסימליות מגיעות אף ל-200,000 הרוגים. עוד רבבות נפצעו, עונו ונאנסו.
הפרעות נערכו על ידי כוחות צבא סדירים ובלתי-סדירים שהשתייכו, גם אם פעלו בחוסר-משמעת, לכל הצדדים הלוחמים בעימות: צבא הרפובליקה העממית של אוקראינה, הצבא הלבן של אנטון דניקין, הצבא האדום הסובייטי, צבא פולין ועוד. חלקן נערכו ביוזמת האוכלוסייה האוקראינית המקומית.
המאורעות זוהו יותר מכל עם הרפובליקה העממית האוקראינית, שאנשיה היו אחראים למספר הגדול ביותר של פוגרומים והרוגים, וכינוים העברי נגזר משמו של מנהיגהּ, סימון פטליורה. ממשלת פטליורה הורתה בשעתו לעצור את הפרעות ולהעניש את מבצעיהן, אך הואשמה שבפועל עצמה עין לנוכח האנטישמיות הפרועה בצבאה. מידת אחריותה לטבח שנויה במחלוקת. הפוגרומים באוקראינה היו הקשים ומרובי-הקורבנות מכל הפרעות ביהודים שנערכו בעת מלחמת האזרחים בשטחי האימפריה הרוסית לשעבר.
רקע.
מאז התיישבות היהודים במספרים ניכרים באוקראינה במאה ה-16, עם התבססות שלטון פולין–ליטא באזור, הם שימשו כמין מעמד כלכלי מתווך בקרב האיכרות הסלאבית-מזרחית האורתודוקסית. הם היו יסוד עירוני – ערב מלחמת העולם הראשונה התגוררו 90% בעיירות ובערים; 90% מהאוקראינים, לעומתם, היו כפריים – של אוּמנים, חנוונים ומנהלנים. כל זה, יחד עם דתם הנפרדת, עשאם למוקד למרירות האוכלוסייה. בעתות חוסר-יציבות והתקוממות, בייחוד במרד חמלניצקי ב-1648 ומרד ההיידמקים ב-1768, נטבחו יהודים לאלפים. לאחר חלוקת פולין בשלהי המאה ה-18 נטלה האימפריה הרוסית את חלק הארי של שטחיה, והיהודים המקומיים הוגבלו לתחום המושב. מצבם הורע עקב ניסיונות הממשל המרכזי לשנות את המבנה הכלכלי-מקצועי המסורתי ונקיטת אפליה והגבלות שיטתית נגדם. למרות עוינות השלטון, שבדרגיו הגבוהים ביותר התפשטה האמונה כי קיימת קנוניה יהודית עולמית נגד רוסיה, והסתה אנטי-יהודית מסיבית, אלימות הייתה נדירה למדי עד סוף המאה ה-19. אז פרצו פוגרומים באוקראינה כחלק מגלי פרעות שעברו על המדינה כולה, בתמיכה חלקית של הרשויות. הגל הראשון היה הסופות בנגב של 1881–1882, שלוּו בהרס אדיר של רכוש אך עלו בחייהם של עשרות הרוגים בלבד; הגל השני, הרחב בהרבה, התחולל בין 1903 ל-1906, ובו נטבחו ברחבי רוסיה אלפי יהודים. גם בגליציה המזרחית, שתחת שלטון אוסטרו-הונגריה, הלך והתחדד המתח בין יהודים, פולנים ואוקראינים, על רקע התחזקות תנועותיהם הלאומיות. למן 1898 התחוללו מספר התפרצויות אלימות נגד היהודים בחבל.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה בישר רעות ליהודים בשטח אוקראינה. ההיסטוריון אולג בודניצקי הצביע על מקרי רצח ואלימות כלפיהם שהחלו להתרחש ספונטנית ב-1914, עם היחלשות הסדר החברתי והשתררות אווירת החירום, עוד לפני שניתן לכך עידוד מהרשויות. הוא ראה כבר בכך את תחילתה של מגמה שעתידה הייתה להגיע לכדי התלקחות ב-1919. יותר מחצי מיליון יהודים גורשו מאזורי החזית על ידי הרוסים בתחילת המלחמה (יחד עם גורמים חשודים אחרים, בעיקר 200,000 גרמנים אתניים וגם צוענים ופולנים רבים) מחשד שישמשו גיס חמישי; במהלך הגירוש נפלו רבים קורבן לשוד ולרצח במהומה. ב-1915 הסיגו מעצמות המרכז את צבא הצאר והשתלטו על החבלים המערביים של האימפריה, ובכללם אוקראינה. הכובשים הביאו באחת מודרניזציה לפלכים הנחשלים, רדו באוכלוסייה כדי לנצל את כיבושיהם ביעילות מקסימלית, ועודדו תנועות לאומיות מקומיות, שאותן שיסו זו בזו בשיטת הפרד ומשול. השלטון הקולוניאלי-למעשה גרם לזעזוע חברתי אדיר ולהלם תרבותי שמוטט את המסורות ואת אורח החיים הסטטי של האיכרים, ובכלל זה את ערכי המוסר שלהם. עדויות רבות הצביעו על כך שצעירים, שחלק משמעותי מעיצובם התרחש באווירה זו, נטו הרבה יותר לרדיקליזם פוליטי ולאלימות.
מלחמת האזרחים.
בפברואר 1917 פרצה מהפכה בפטרוגרד, שבעקבותיה נאלץ הצאר ניקולאי השני להתפטר. קמה ממשלה זמנית, והשלטון הליברלי החדש הבטיח שוויון זכויות אזרחי והכרה בזכויות הלאומיות של כל עממי המדינה. נציגיהן של עשרות תנועות לאומיות שדוכאו ונרדפו בידי המשטרה החשאית הצארית (האוכרנה) החלו לצאת מן המחתרת. בקייב, שהייתה עדיין תחת שלטון רוסי, ארגנו פוליטיקאים אוקראינים לאומיים-פרוגרסיביים את "המועצה העליונה האוקראינית" (באוקראינית: "ראדָה"), שביקשה עצמאות ואוטונומיה תרבותית כחלק מפדרציה כלל-רוסית. ברוח הצעותיהם של רבים מההוגים הפוליטיים שביקשו פתרון לבעיית המיעוטים ברוסיה ובאוסטרו-הונגריה, הראדה הבטיחה שוויון ואוטונומיה לאומית פרסונלית לעממים האחרים באוקראינה, כולל ליהודים. ביולי הוכרה הראדה על ידי הממשל הרוסי של קֶרֶנסקי, ותוך זמן קצר היא הקימה תת-מזכירויות לענייני לאומים. משה זילברפרב, איש מפלגת הפועלים הסוציאליסטית היהודית המאוחדת, ה"פֿאַראייניקטע", מונה לתת-המזכיר היהודי וארגן מועצה לאומית בת חמישים צירים שנועדה לשמש כפרלמנט וכגוף המייצג העליון של הקהילות. הראדה העניקה ליהדות אוקראינה בת 1,800,000 הנפש לא רק זכויות אזרח, אלא הכרה לאומית חסרות תקדים, שכמעט ולא הייתה כמותה במקומות אחרים. זילברפרב התעקש על איוש המועצה לפי מפתח שוויוני, ללא משים להיקף התמיכה במפלגות השונות: הבונד, פועלי ציון, הפֿאַראייניקטע, הפֿאָלקספּארטיַי והגוש הציוני המאוחד קיבלו כל אחת עשרה נציגים. אגודת ישראל לא השתתפה, כנראה עקב ארגון לקוי. החלוקה הכעיסה את הציונים, שטענו לתמיכה של רוב היהודים, והם החרימו את המועצה ושיתקו כמעט את פעילותה.