כש"ימי חיינו" שודרה לראשונה בשנת 1965, התוכנית ארכה 30 דקות ומנתה 11 שחקנים, שתשעה מתוכם גילמו דמויות קבועות בעלילה. בשנת 1974, הוארך זמן שידור התוכנית לשעה, וצוות השחקנים הורחב ל-27 בקווי עלילה שונים. כבר בשנת 1990, 25 שנה לקיומה של הסדרה, מנה הצוות 40 שחקנים קבועים וזמניים, ומספר זה נשאר קבוע פחות או יותר מאז. מכל השחקנים בצוות הקבוע, פרנסס ריד, שמגלמת את אליס הורטון, היא היחידה שהייתה חברה בצוות השחקנים מאז הפרק הראשון בסדרה בשנת 1965. השחקן ג'ון קלארק, שגילם את מיקי הורטון בהתחלה, עזב את הסדרה בשנת 2004 עקב מחלה, ומאז 2 שחקנים נוספים נכנסו לנעליו. סוזן רוג'רס, שמגלמת את מגי הורטון, ודידרה הול, שמגלמת את מרלנה אוונס, הופיעו בסדרה במשך יותר מ-30 שנה. בשנות ה-90 התווספו כמה שחקנים חדשים שמופיעים עד היום (למשל אריאן זוקר).
בשנים האחרונות הצטרפו ל"ימי חיינו" שחקנים חדשים וחזרו שחקנים ותיקים שהופיעו בשנות ה-80 של המאה ה-20, כגון: סטפן ניקולס (סטיב ג'ונסון), מרי בת' אוונס (קיילה בריידי) וג'וזף מסקולו (סטפנו דימרה), שהוחזרו לסדרה במטרה למשוך בחזרה צופים ותיקים שהפסיקו לעקוב אחר התפתחות הסדרה.
ביקורות.
בתחילה שיבחו המבקרים את התוכנית על כך שהיא לא נשענת על נוסטלגיה (בניגוד לתוכניות כגון "As The World Turns") והדרך בה מוצגת "המשפחה האמריקנית המודרנית". עד שנות ה-70 של המאה ה-20 העריכו המבקרים ש"ימי חיינו" היא תוכנית הדרמה היומית הנועזת ביותר, שסללה את הדרך בכך שהעלתה בנושאים שתוכניות אחרות באותה תקופה לא העזו להעלות, כגון הזרעה מלאכותית ופרשיית-אהבים בין-גזעית. בשנות ה-90 של המאה ה-20, הסתעפה התוכנית לקווי עלילה על-טבעיים, עליהם מתחו המבקרים ביקורת מיידית, כיוון שהדבר נראה כמו התרחקות מקווי עלילה ריאליסטים יותר, שעליהם התבססה הסדרה בראשית דרכה ובזכותם התפרסמה. בשנת 2006, כאשר נשאל מתיו אשפורד על "תחיית המתים השלישית" של דמותו, ג'ק דברו, ענה השחקן: "קשה לשחק את הדמות, כי באיזשהו שלב היא הופכת ליותר מדי לא מציאותית. שחקנים רואים את זה ואומרים 'מה זה? רשת סרטים מצוירים?'"
פרסים.
בנוסף לקבלת שבחים בעיתונות הכתובה, זכתה "ימי חיינו" במספר פרסים, שבכללם: פרס אמי לשנת 1978 לדרמה יומית, ופרס סדרת הדרמה הטובה ביותר לשנת 2000 של איגוד התסריטאים האמריקני. גם שחקני הסדרה זכו בפרסים: מקדונלד קרי - (ד"ר טום הורטון) זכה בפרס השחקן הטוב ביותר לשנת 1974 ו-1975. סוזן רוג'רס - (מגי הורטון), וליאן הנליי - (אנה דימרה), זכו בפרס שחקניות המשנה הטובות ביותר לשנים 1979 ו-1986 בהתאמה, ובילי וורלוק - (פרנקי בריידי) זכה בפרס השחקן הצעיר הטוב ביותר לשנת 1988.
פקטור גדילה מכנו (באנגלית: Mechano growth factor, ובקיצור: MGF) הוא הורמון חלבוני הדומה במבנה שלו ל-פקטור גדילה דמוי אינסולין 1 (IGF-1) וכן לאינסולין. קרוי גם IGF-IEb. נוצר מאותו הגן של IGF-1. גורם לגדילת רקמת השריר ומזרז את ריפוי הרקמה במקרה שנגרם לה נזק. מופרש בעיקר בעת פעילות גופנית או נזק לשרירים.
MGF משמש ספורטאים כחומר אנאבולי (מפתח גוף), ועל כן מופיע ברשימת הסמים האסורים בספורט לפי הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט (WADA).
האסכולה המאליכית
אמנת האג (החזרת ילדים חטופים)
ברוז עיתונאי
אמנה בדבר ההיבטים האזרחיים של חטיפה בינלאומית של ילדים
היסטוריה של התעופה
היסטוריה של התעופה היא תחום הנפרש על פני למעלה מאלפיים שנה, החל מהמצאת העפיפון בסין כמה מאות לפני הספירה וכלה בכלי טיס מודרניים, כגון המטוס, החללית והרחפן.
רקע.
חלומו של האדם להמריא אל על הוא חלום עתיק יומין שהחל להתגשם רק בעת החדשה והגיע לידי מימוש בחולות קיטי הוק ב-17 בדצמבר 1903. באותו יום, שנרשם לעד בספרי ההיסטוריה הצליח אורוויל רייט להמריא למשך 12 שניות במטוס אשר בנה עם אחיו וילבור. אותו תאריך חורפי של תחילת המאה ה-20 היה תחילתו של עידן התעופה הממונעת אך גם לאקורד הסיום של המרוץ לכיבוש השמיים שנמשך אלפי שנים והשתתפו בו אנשי חזון וממציאים לדורותיהם.
כלי התעופה הראשון הוא העפיפון שהומצא בסין במאה החמישית לפני הספירה. מאוחר יותר ובאופן בלתי תלוי התפתחו בספרד המוסלמית דאונים ומצנחים לשימוש צבאי גם כן. לאונרדו דה וינצ'י שירטט מספר דגמים של כלי תעופה, אך הוא לא ניסה לבנות בפועל אף אחד מהם.
היו אלה האחים מונגולפייה מצרפת שהצליחו לעלות לאוויר בשנת 1783 בכדור פורח. אותה טיסה בכדור הפורח נחשבת לפעם הראשונה בה הצליח האדם לעלות לאוויר במכונה שבנה, אך הכדור הפורח של האחים מונגולפייה היה קל מן האוויר והיה נתון לחסדי הרוח. לאחר טיסתם של זוג האחים חיפשו ממציאי העולם דרך לשלוט בכלי הטיס במעופם. הראשון שהצליח בכך היה אוטו ליליינטל הגרמני שפיתח את עקרונות ההיגוי המשמשים מטוסים עד ימינו אנו והדגים אותם על דאון שבנה בשנת 1891. כעת כל שנותר הוא להוסיף לדאון מסוג זה מנוע ולהמריא סוף סוף במכונה הנתונה לשליטתו המוחלטת של הטייס. אוטו ליליינטל עמל לילות כימים על בנייתו של דאון ממונע, אך באחת מטיסותיו דאונו התרסק וליליינטל לא זכה לראות את חלומו מתגשם. חלומו של ליליינטל ושל רבים אחרים הוגשם בידי האחים רייט בשנת 1903 כאשר הם המריאו בדאון ממונע במנוע בוכנה אותו בנו בעצמם.
לאחר שנבנה המטוס הראשון המטוסים הבאים אחריו התפתחו בקצב מסחרר, עד שבשנות ה-40 היה ברור כי מנוע הבוכנה היה חלש מדי וכוחו לא עמד בציפיות. הפתרון נמצא בדמות מנוע הסילון שהמצאתו מסמנת את ראשית עידן התעופה הממונעת המודרנית.
כיום, מטוסי סילון מקשרים בין כל קצווי תבל במהירויות העולות לעיתים על מהירות הקול ונראה כי כמעט ולא מתקבל על הדעת לתאר עולם בלעדיהם. אך מה שעוד פחות מתקבל על הדעת הוא שמטוסי סילון אלה התפתחו מהמטוס הקטן והשברירי של האחים רייט.
ראשית הדרך.
כמיהתו של האדם לטוס באה לו כנראה בעקבות ההתבוננות בציפורים והרצון לחקותן. הדוגמה המוכרת ביותר לניסיונות אלה היא כנראה הסיפור על דדאלוס ואיקארוס מהמיתולוגיה היוונית בו דדאלוס בנה לעצמו כנפיים מנוצות ושעווה ועף בהצלחה בסיוען. ניסיונו של האדם לעוף כמו ציפור לעומת זאת נכשל פעם אחר פעם, אך הניסיונות לבנות כנפיים ולקפוץ איתן ממגדלים נמשכו עד למאה השבע-עשרה.
עפיפונים מוקדמים.
עפיפונים שימשו לפני כ-2,800 שנה בסין. יש חוקרים הגורסים כי עפיפונים העשויים מעלים הוטסו הרבה יותר מוקדם במה שמכונה כיום סולאווסי, בהתבסס על פירושם לציורי מערות באי מונא מול סולאווסי. בשנת 549 תועד עפיפון נייר אשר שימש לאיתות לכוחות חילוץ, ומקורות סיניים מימי הביניים מציגים שימושים בעפיפונים למדידת מרחקים, בדיקת רוח, ולהרמת תצפיתנים ולאיתות במבצעים צבאיים.
לפי ההיסטוריון של המדע ג'וזף נידהם, כבר במאה ה-3 לפני הספירה היו ידועות בסין עששיות נייר המרחפות בעזרת אוויר חם. כמה מאות שנים לאחר מכן, הגנרל זוג'ה ליאנג השתמש בעששיות לצורך הטלת מורא על האויב. הבלון, שזכה לכינוי "הפנס של קונגמינג", ריחף כשמתחתיו דלקה תמידית מנורת שמן שתפקידה היה לחמם את האוויר. האויב שראה מעליו באוויר מעין כדור אור מרחף היה משוכנע כי כוחות עליונים באו לעזרת הסינים.
הידיעות אודות השימוש בעפיפונים הגיעו לאירופה על ידי מרקו פולו לקראת סוף המאה ה-13, אך העפיפונים הראשונים הגיעו מיפן ומלזיה בידי ספנים רק במאות ה-16 וה-17. אף על פי שבתחילה הם נחשבו כקוריוז בלבד, במאות ה-18 וה-19 עפיפונים שימשו כאמצעי למחקר מדעי.
דאונים ודגמים מונעים.
ב-425 לפנה"ס בנה הפילוסוף היווני ארכיטס את כלי הטיס הבלתי מאויש הראשון בכל הזמנים – ציפור מכנית שאת האנרגיה להנעת כנפיה סיפק מכניזם בעל קפיץ שהיה מותקן בקיבתה. הציפור עפה למרחק 200 מטר בערך, ולאחר שכל האנרגיה בקפיץ נוצלה היא נפלה לקרקע. בתקופת הרנסאנס, שורטטו סקיצות כלי הטיס הרבות ביותר על ידי לאונרדו דה וינצ'י לאחר שעות רבות של התבוננות בציפורים. הוא תכנן מספר דגמים של מסוקים הממריאים אנכית ומטוסים שהיו אמורים לטוס תוך נפנוף בכנפיהם. רוב דגמיו של דה וינצ'י לא היו מעשיים, אך דגם אחד נבנה בסוף המאה ה-20 וביצע טיסה מוצלחת.
הניסיונות המוקדמים ביותר עם דאונים היו בספרד של עבאס אבן פירנאס בן המאה ה-9 ושל הנזיר האנגלי אילמר ממלמסברי בן המאה ה-11. ניסיונות אלו הסתיימו בכישלון. עבאס בנה דאונים בתמיכתו של האמיר עבד אל-רחמן השני. באחת הפעמים הוא בנה דאון מבד המתוח על קורות עץ והוסיף לו מכשיר דמוי מטרייה. כאשר ניסה את הדאון שבנה וקפץ מצריח של מסגד, מיאן הדאון לרחף והמכשיר דמוי המטרייה נפתח והאט את נפילתו של איבן פירנאס בצניחה המוצלחת המתועדת הראשונה.
1700-1903.
בקיץ של שנת 1783 המריא מוורסאי שליד פריז, כדור פורח ובו כבשה, ברווז ותרנגול. שלושת בעלי החיים היבשתים הללו היו הטייסים הראשונים כאשר טסו למרחק של מספר קילומטרים בכדור הפורח שתוכנן ונבנה בידי ז'וזף ואטיין מונגולפייה. ז'וזף ואטיין, שניים משישה עשר בניו של פייר מונגולפייה ניחנו בחוש טכני מפותח. הם עבדו במפעל הנייר המשפחתי ובמהלך עבודתם הבחינו כי עשן הנפלט מאחד מכבשניהם הצליח להעלות כלפי מעלה שקית נייר. הם חשבו כי עשן בעל תכונות מיוחדות ובנו דגם מוגדל של שקית הנייר בציפייה כי העשן יעלה גם אותו אל על. ב-19 בספטמבר 1783 הפריחו האחים מונגולפייה בוורסאי דגם של כדור פורח אותו בנו, לנגד עיניהם של לואי ה-16 מלך צרפת והמלכה מארי אנטואנט. החל ביום זה ובמשך כמאה שנה, הבלונאות הייתה הדרך הבלעדית לטוס.