אנה שטחר-פריסנג נולדה בווינה, אוסטריה בשנת 1899 והתגוררה שם ביחד עם אחיה, אדי שטחר. אנה נישאה ללודוויג פריסנג שהיה מפקח במקצועו ולבני הזוג הקתולים נולדה בת בשם אנה.
אנה ולודוויג פריסנג עם בתם אנה ואחיה של אנה, אדי שטחר, התגוררו בווינה כאשר אנה דויטש יצרה איתם קשר.
אנה מלווינה רוזנברג, יהודייה ילידת שנת 1919, התגוררה בבודפשט, הונגריה, עם בעלה הרמן רוזנברג. עם התגברות הנאציזם באירופה, הוא החליט לשנות את שם משפחתם לדויטש. עם כניסת הנאצים להונגריה ב-1944, אנה הופרדה מבעלה ונשלחה בטרנספורט יהודים לווינה. מאחר שמרבית הגברים האוסטרים גויסו לצבא, נוצר בעיר מחסור חמור בעובדי תעשייה ושירותים עירוניים. לצורך זה הובאו משלוחי יהודים, שהועסקו בעבודות כפייה. אנה דויטש צורפה ליחידה שנדרשה לפנות את ההריסות שנותרו ברחובות העיר לאחר הפצצות אוויריות. בגרמניה הנאצית, עובדי הכפייה היהודים נאלצו לעבוד מאוד קשה, קיבלו מנות מזון קטנות מאוד ולכן סבלו מרעב תמידי.
עם הזמן אנה דויטש יצרה קשר עם משפחת פריסנג. אנה פריסנג התחילה להביא מזון לאנה דויטש על בסיס קבוע, כשהשומרים לא הביטו. יום אחד, פריסנג העבירה לדויטש פתק עם כתובתה ואמרה לה לפנות אליה אם היא תהיה בסכנה. בפברואר 1945 היהודים ההונגרים בווינה הועברו ברגל בצעדות המוות, למחנה הריכוז מאוטהאוזן. לפני תחילת הצעדה, דויטש הצליחה לברוח ממקום העבודה שלה ולהגיע לבית משפחת פריסנג. הם קיבלו אותה בזרועות פתוחות ודאגו להחביאה במרתף הפחם בביתם ולספק לה את כל מחסורה, למרות העוני ומיעוט המזון שהיה ברשותם. כל בני משפחת פריסנג ואדי שטחר, נטלו על עצמם את משימת ההסתרה המסוכנת של אנה דויטש, אף על פי שהדבר היה כרוך בסיכון חיים. בזמן ההפצצות האוויריות על וינה, צרפו בני משפחת פריסנג את דויטש כשברחו למקלט הציבורי אף על פי שלא היו לה מסמכים מתאימים.
לאחר המלחמה.
אנה דויטש שרדה את המלחמה בווינה, ועם סיומה חזרה לבודפשט. בעלה, הרמן דויטש, גויס לגדוד עבודה צבאי הונגרי וניצל. בני הזוג דויטש עלו לישראל.
אנה פריסנג נפטרה ב-1 בינואר 1965 ולודוויג נפטר בדיוק שנה לאחר מכן.
הכרה והנצחה.
ב-29 באוגוסט 1984, יד ושם הכיר בלודוויג ואנה פריסנג, בתם אנה ואדי שטחר כחסידי אומות העולם. אדי ואנה הוזמנו לטקס קבלת התעודה. הטקס נערך באוסטריה ובסופו, ד"ר ליאון זלמן, מנהל מרכז המבקרים בווינה, הודיע כי יעמיד לרשות מקבלי האות שני כרטיסי טיסה כדי שיוכלו לנטוע את העץ בשדרת חסידי אומות העולם.
פהקיואס דמטריוס
פהקיואס דמטריוס (ביוונית: Παχάκης, Δημήτριος; 1 בינואר 1889 – 5 במרץ 1948, אתונה, יוון) היה עורך דין וחסיד אומות העולם, שהציל משפחה יהודית באתונה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
דמטריוס יליד כרתים אשר התגורר באתונה, היה עורך דין ידוע. בין היתר, שימש כיועצו המשפטי של הסוחר ואיש העסקים היהודי, חיים בנרובי.
חיים בנרובי היה סוחר אמיד בסלוניקי. ידוע לנו כי היו לו לפחות שני בנים: אשר, ששרד את השואה ומילא אודות אביו את דף העד ביד ושם ושמואל. במרץ 1942 משפחת בנרובי נאלצה לברוח מסלוניקי לאתונה, בשל פעילות הגסטפו בעיר. משפחת בנרובי מצאה מקלט אצל דמיטריוס ומשפחתו. דמיטריוס הפגין אומץ וחברות בכך שלקח על עצמו את העסקים של משפחת בנרובי, דאג ושמר עליהם.
כאשר הגסטפו עלו על עקבותיהם של בני משפחת בנרובי, דימיטריוס הבריחם אל מחוץ לאתונה. הוא הביאם לבית חמו, ד"ר קוסטס אנגאסטפוליס [Dr. Kostas Anagnostopoulos] אשר היה רופא מנתח ידוע בפטרס, ושם הסתתרו במשך שנה וחצי. לאחר המלחמה השיב דימיטריוס למשפחת בנרובי את רכושם ואף סירב לקבל כל תשלום עבור עזרתו.
לאחר המלחמה המשיך דימיטריוס במשרתו כעורך דין.
הכרה והנצחה.
ב 4 באוקטובר 1989 הכירה יד ושם בפהקיואס דימיטריס כחסיד אומות העולם ושמו נחקק בקיר הכבוד.
מנואל מוניוס בוררו
מנואל מוניוס בוררו (בספרדית: Manuel Muñoz Borrero; 4 בפברואר 1891 – 5 באוקטובר 1976) היה דיפלומט שייצג את אקוודור בשוודיה בתקופת מלחמת העולם השנייה, והוכר כחסיד אומות העולם.
קורות חיים.
בוררו נולד בקואנקה שבאקוודור בשנת 1891. כמו אביו לפניו, הצטרף מנואל לשירות החוץ של ארצו וב-1931 מונה לקונסול אקוודור בסטוקהולם. בנוסף לספרדית, דיבר גם צרפתית ואנגלית וידע גרמנית בסיסית. בבית הספר למד לטינית ובשוודיה למד שוודית.
בעקבות המהפכה הפוליטית באמצע שנות ה-30, שנבעה מהשפל הגדול והתבטאה בחוסר יציבות פוליטית ממשלת אקוודור ביטלה את תפקידו הקונסולרי של בוררו שזוהה כבעל דעות ימניות. עם זאת, בוררו המשיך לעבוד כקונסול דה פקטו, בלי שקבל עבור המשרה תמורה כספית.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
ב-1941 העביר ד"ר בוררו באמצעות הקונסוליה של צ'ילה (מאחר שלאקוודור לא הייתה נציגות דיפלומטית בטורקיה) כ־80 דרכונים לאיסטנבול לחלוקה לאזרחים פולנים, רובם יהודים. בשל פעילותו זו, שלא בוצעה על דעת ממשלתו, בוררו פוטר ממשרתו על פי צו נשיאותי מינואר 1942. ממשלת אקוודור הודיעה לממשלת שוודיה על פיטוריו, אך לא שלחה נציג אחר במקומו. ד"ר בוררו פנה למשרד החוץ וביקש לערער על פיטוריו, אך לא נענה. השוודים לא מילאו אחר בקשת אקוודור להחרים את הארכיון של הקונסוליה, וכך נשארו ברשותו של בוררו חותמות וטפסים רשמיים של ארצו.
בשלב זה פנו לבוררו מנהיגים יהודים שוודים, ובהם הרב אברהם ישראל יעקובסון והילל סטורץ', בבקשה להנפיק דרכונים נוספים ליהודים באירופה הכבושה על מנת שיהודים נוספים יזכו להגנה היחסית מפני שילוחים למזרח, לה זכו בעלי אזרחות לטינו-אמריקאית. ד"ר מוניוס בוררו נענה לבקשה, והחל להנפיק דרכונים על פי רשימות שקיבל מן המנהיגים היהודיים, וזאת על אף שנאסר עליו לעשות שימוש כלשהו בציוד הקונסוליה. בשל כך, נחקר על ידי משטרת שוודיה והושם תחת מעקב של השירותים החשאיים שלה. מתן הדרכונים היה מנוגד להנחיות ממשלת אקוודור, שהנחתה את הנציגויות שלה למנוע הגירת יהודים לארצם, ובכך סתם ד"ר בוררו את הגולל על סיכוייו לחזור אי פעם לשירות החוץ של ארצו.
הדרכונים של אקוודור שנשלחו משוודיה לפולין, לא הצילו בסופו של דבר את בעליהם. קבוצה אחת של יהודים בעלי אזרחויות לטינו-אמריקאיות, ובהם מי שהחזיקו בדרכונים של אקוודור, שולחה ממלון פולסקי בוורשה לברגן בלזן ומשם שולחו באוקטובר 1943 להשמדה; קבוצה אחרת של יהודים פולנים עם דרכונים זרים, ביניהם 10 בעלי תעודות של אקוודור, הועברה למחנה ויטל בצרפת, אך גם כאן הייתה זו רק הגנה זמנית, והם נשלחו לאושוויץ בסוף אפריל 1944. דרכונים של אקוודור שהונפקו בידי ד"ר בוררו נשלחו גם להולנד. דרכונים אלה זיכו את בעליהם בפטור מענידת הטלאי ומדחיית הגירוש למחנות במזרח. גם מתוך קבוצה זו נשלחו 96 למחנה הריכוז ברגן-בלזן. חלקם נספו בתנאים האיומים במחנה. אחד הדרכונים ששלח בוררו להולנד הוצג כראיה במשפטו של אדולף אייכמן בישראל.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה מנואל בוררו לא חזר לכהן במשרתו. הוא נשאר בשוודיה עד לשנת 1964 ואז חזר לאקוודור. שם עבד ככתב מאמרים בעיתון El Tiempo ובעיתונים נוספים. הוא נפטר ב-5 באוקטובר 1976 במקסיקו.
מנואל מעולם לא סיפר לאיש, אפילו לא למקורביו, על חלקו בהצלת יהודים בשואה.
הכרה והנצחה.
קבוצה מקרב השורדים ההולנדים שבוררו הציל בזכות הדרכונים שהנפיק, פנתה ליד-ושם בבקשה להכיר בקונסול כחסיד אומות העולם. אחד מסיפורי ההצלה שנודעו ליד-ושם היה זה של ניצולת השואה, בטי מאייר לבית אייכנהויזר, שהיגרה מגרמניה להולנד. היא ואמה קיבלו שני דרכונים של אקוודור על שמן ונותר להן רק להדביק את תמונותיהן ולחתום. בעזרת דרכונים אלה, ניצלו בטי ואמה משילוח למזרח. הן הגיעו לברגן-בלזן ומשם יצאו בינואר 1945 ברכבת לשווייץ, במסגרת עסקת חליפין וכך שרדו את השואה.
ב-23 ביוני 2011 התקיים בבית הכנסת ביד-ושם טקס הענקת אות חסיד אומות העולם לד"ר מנואל אנטוניו מוניוס בוררו מאקוודור. את האות והמדליה קיבל בשמו בנו, לנרט בלקה. הטקס נערך בנוכחות שגריר אקוודור בישראל, שגרירת שוודיה בישראל, נכדיו של החסיד, אחיינו של החסיד, ניצולת השואה בטי מאייר לבית אייכנהויזר, בני משפחה וחברים. האות והמדליה הוענקו על ידי מנהלת מחלקת חסידי אומות העולם ביד ושם.
קישורים חיצוניים.
Manuel Muñoz Borrero באתר VIAF
פיאטרס באובליס
פיאטראס באובליס (בליטאית: Petras Baublys;23 במאי 1914 - 16 בדצמבר 1973) היה רופא ילדים ומנהל בית יתומים ליטאי, מחסידי אומות העולם, שבמהלך מלחמת העולם השנייה הציל עשרות ילדים יהודים ממוות בידי הנאצים.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים.
באובליס נולד בלידא, ליטא. סיים את לימודיו באוניברסיטת ויטאוטאס מגנוס שבקובנה בשנת 1936. עבד כמרצה באוניברסיטת וילנה וכרופא ילדים מוביל בליטא.
באובליס ניהל  בית יתומים ששכן בקרבת גטו קובנה. ב-1942, אמהות יהודיות שהיו פעילות במחתרת היהודית בגטו קובנה שנרדפה על ידי הנאצים, ביקשו מבאובליס  להסתיר את ילדיהן ולהצילם. האימהות נהגו להשאיר את תינוקן על מפתן בית היתומים, ואחת מהאחיות הייתה אוספת את התינוק. סוכם עם ד"ר באובליס שבתוך החיתול של התינוק, תוטמן הוכחה למוצאו של הילד כמו תעודת הטבלה או תעודת לידה. ילדים דוברי ליטאית נשלחו במהירות למשפחות ליטאיות, ואילו ילדים ששליטתם בשפה הליטאית הייתה מועטה, שהו בבית היתומים לתקופת זמן ארוכה יותר. במקביל לצירוף הילדים לבית היתומים, באובליס דאג להנפיק עבור ילדים רבים תעודות זהות מזויפות, שאיפשרו את אימוצם על ידי ליטאים.
לאחר המלחמה.