בשלב מתקדם של המחלה נודעת חשיבות רבה גם לדיאטה. כמות החלבון צריכה להיות מותאמת בדיוק רב, שכן כמות רבה מדי תגרום לנזק במוח, ואילו כמות קטנה תביא לדלדול שרירים וחולשה. כמו כן צריכת הנתרן צריכה להיות קטנה ("דל מלח"), כחלק מהטיפול בצבירת הנוזלים. חשוב גם להיזהר בנטילת תרופות, כולל תכשירי הרפואה המשלימה, בגלל האפשרות שאלו יגרמו לדלקת כבד אשר תוסיף לנזק הקיים ואולי אף תכריע את החולה.
בשלבים סופיים של אי־ספיקת כבד הטיפול היחיד שיכול למנוע מוות הוא השתלת כבד. בשנים האחרונות מפתחים במרץ מערכות לתמיכה בכבד. מערכות אלו, אמורות לסלק חומרים רעילים שהצטברו בגוף וחלק מהן אף אמורות לבצע תהליכים ביוסינתטיים, זאת על ידי תאי כבד ממקור חזיר או ממקור אדם הכלולים במערכת. עדיין אין מערכת היכולה להחליף את כל תפקודי הכבד (במקביל למערכת דיאליזה המחליפה את הכליות), אך יומה של מערכת כזאת קרב והולך. המערכת תאפשר להחזיק את החולה בחיים עד אשר הכבד שלו יתאושש או עד שימצא לו כבד להשתלה.
פרוגנוזה.
בעבר אחוז התמותה היה גבוה מאוד - למעלה מ-80%. בשנים האחרונות, השתלות כבד ותמיכה בטיפול הנמרץ שיפרו את ההישרדות באופן משמעותי. אחוז ההישרדות עם השתלה הוא יותר מ-65%.
ההחלטה מי חייב השתלת כבד דחופה נעשית על ידי מספר מערכות פרוגנוסטיים. אלה כוללים: King's College Hospital criteria, MELD score, APACHE II, Clichy criteria.
אי־ספיקת כבד חריפה אצל ילדים.
הסיבות למחלה הם כמעט דומים אך באחוז גדול מהילדים הלוקים באי־ספיקת כבד חריפה לא יודעים את הסיבות לכך, גם אחרי בירור יסודי. משערים שחלק גדול ממקרים אלו נובעים ממחלה נגיפית לא מזוהה אך חולפת מעצמה ברוב המקרים.
התסמינים של אי־ספיקת כבד חריפה עשויים להיות קלים מאוד ובלתי ספציפיים בתחילה, ואף ייתכן היעדר תסמינים כלל. עם זאת, הילדים עלולים להתקדם במהרה לצהבת או לבלבול (encephalopathy) בנוסף, ייתכנו בצקות בגפיים בגלל חלבון נמוך בדם, או דימום.
האבחנה של אי־ספיקת כבד חריפה מתבצעת באמצעות סדרת בדיקות, ומומלץ כי הטיפול במרכז מומחיות לכבד בילדים חשוב לצורך אבחון מדויק ומהיר. הטיפול באי־ספיקת כבד חריפה מורכב ממספר שלבים. הטיפול ההתחלתי כולל טיפול תומך וממוקד שמטרתו לסייע לגוף להתמודד עם איבוד תפקודי הכבד. לדוגמה, מתן תחליף לסוכרים, לחלבוני הקרישה וטיפול באנצפלופתיה. במקביל, יש לבצע בירור נוסף על מנת לאפיין את הסיבה לאי־ספיקת הכבד. הדבר חיוני כדי לכוון את הטיפול לבעיה הספציפית. בירור זה עשוי לכלול בדיקת דימות (כגון אולטרסאונד) וביופסיית כבד.
התוצאה של אי־ספיקת כבד חריפה לטווח ארוך תלויה בסיבה להפרעה. באופן כללי, יכולתו של הכבד להשתקם ולהחלים טובה, והילדים עשויים להחלים לחלוטין. במצבים נדירים בהם נראה כי הכבד לא מתאושש תישקל הפניה למרכז השתלות לצורך הערכה לקראת אפשרות של השתלת כבד. חשוב להדגיש כי מדובר במקרים נדירים מאוד. גם עבור ילדים הזקוקים להשתלה, התוצאות מבטיחות, עם שיעור הצלחה גבוה והישרדות לטווח ארוך.
עלם
הלכות עירובין
הלכות עירובין הם ההלכות העוסקות בנושא מלאכת הוצאה מרשות לרשות בשבת, שמשמעה האיסור להוציא חפצים ומשא בין רשויות השבת. כמו כן כוללות הלכות אלו את הלכות עירובי חצרות ותחום שבת. הלכות אלו מרוכזות במשנה ובגמרא במסכת עירובין ובמסכת שבת, ובספרות ההלכה: בטור ובשולחן ערוך בחלקו הרביעי של אורח חיים, בין הסימנים שמ"ה-תט"ז, וברמב"ם בספר זמנים, והם נחשבות להלכות מורכבות ומסובכות. בהלכות אלו ישנם חלקים רבים שהם איסורי דרבנן, שנוספו על ידי חז"ל לאיסורי התורה.
להלכות אלו משמעות רבה לגבי היכולת להתנייד בשבת ממקום למקום, שכן ללא תיקון עירוב, אסור להוציא חפצים כגון סידור או עגלת ילדים ממקום למקום. כיום דואגות רבנויות מקומיות לסידור עירוב, המאפשר את הוצאת החפצים בשבת ממקום למקום, והלכות אלו אינם משמעותיות כמעט לציבור הרחב בישראל. אולם במקומות שאין בהם עירוב, כגון במקומות מסוימים בחוץ לארץ, ישנה משמעות רבה להלכות אלו.
הלכות עירובין מהתורה.
מדין התורה, אסור להוציא ולהכניס חפצים מרשות היחיד לרשות הרבים בשבת, מכיוון שזו מלאכת הוצאה מרשות לרשות שהיא אחת מל"ט המלאכות האסורות בשבת. כמו כן אסור להוליך חפץ יותר מד' אמות (כ-2 מטרים) ברשות הרבים. (שתי פעולות אלו מכונות בספרות ההלכתית בכינוי 'טלטול') מדין התורה, שאר המקומות שאינם רשות היחיד ואינם רשות הרבים נחשבים למקום פטור, ומותר להוציא ולהכניס אליהם חפצים, בין מרשות היחיד ובין מרשות הרבים.
הלכות עירובין מדרבנן.
מלאכה זו של הוצאה היא המלאכה היחידה ממלאכות שבת שאין בה יצירה של דבר חדש, אלא רק שינוי מקומו של חפץ (לכן מלאכה זו מכונה "מלאכה גרועה"). מכיוון שכך, קשה יותר להיזהר במלאכה זאת מאשר ממלאכות אחרות. חכמים אסרו אופנים רבים במלאכת הוצאה המותרים מהתורה, על מנת להרחיק את האדם מאיסור תורה: יצרו רשות חדשה בשם 'כרמלית', החמירו בהגדרות הדרושות על מנת להגדיר מקום כרשות היחיד וכמקום פטור, ואסרו על טלטול החפצים בין רשויות היחיד בבעלות נפרדת.
רשות הכרמלית.
חכמים יצרו רשות חדשה לשבת שנקראת כרמלית, שהיא מקומות פתוחים שאינם משמשים להילוך הרבים, כגון שדות, שמדין התורה נחשבו למקום פטור, ואסרו על הוצאת והכנסת חפצים אליהם מרשות היחיד ומרשות הרבים. כן אסרו על טלטול חפצים ד' אמות בתוכם, בדומה לדין הנוהג ברשות הרבים. סיבת גזירת איסור הכרמלית, הוא כדי למנוע בלבול בין רשות הרבים לבין מקום פטור, שהוא הגדרתם מהתורה של השטחים הנחשבים מדרבנן לכרמלית. לאחר גזירת איסור הכרמלית הצטמצמה מאוד ההגדרה של מקום פטור, המוגדרת מדרבנן רק במקום שאין בשטחו ד' על ד' טפחים (כ-1,024 סמ"ר), או מעל גובה עשרה טפחים ברשות הרבים ובכרמלית שנחשב גם כן למקום פטור.
בדומה לכך מקום הגדול יותר מבית סאתיים [כ-2400 מ"ר], אף שהוא רשות היחיד מן התורה, נתנו לו חכמים במקרים מסוימים כל דיני כרמלית.
הוצאה מרשות לרשות.
חכמים גם אסרו אופנים שונים של הוצאה בין רשות היחיד לרשות הרבים שהיו מותרים מהתורה. כך למשל מהתורה מלאכת הוצאה מרשות לרשות מתקיימת רק אם מתבצעת עקירה מרשות אחת והנחה ברשות אחרת. אולם מדרבנן, ישנו איסור אף בחצי מלאכה, כגון אדם אחד שעוקר חפץ מרשות אחת, ואדם אחר מניח את החפץ ברשות אחרת. בדין זה עוסקת המשנה הראשונה של מסכת שבת. כן נאסרו אופנים אחרים של הוצאה, כגון טלטול חפץ ברשות אחת כאשר האדם עומד ברשות אחרת, וטלטול חפץ שחלקו נמצא ברשות שבה האדם נמצא, וחלקו ברשות אחרת (כגון מגילת קלף שהתגלגלה לרשות אחרת, אסור להחזירה לרשות ממנה התגלגלה).
רשות היחיד.
חכמים החמירו בתנאים הנדרשים להגדרת מקום כרשות היחיד. בעוד מהתורה די במחיצות מינימליות על מנת להגדיר מקום כרשות היחיד (כצורת 'פסי ביראות'), מדרבנן יש צורך במחיצות משמעותיות יותר. כך למשל חכמים החמירו את תנאי המחיצות הדרושות כדי שמקום המוקף בהם יחשב כרשות היחיד, ואסרו שיהיו במחיצות פרצות רחבות מי' אמות, (כ-5 מטרים) או ריבוי פרצות קטנות הגורמות לכך שהשטח הפרוץ יהיה גדול מהשטח הסגור ('פרוץ מרובה על העומד').
תיקון חצרות ומבואות.
לדעת רוב הראשונים, מדין התורה די בכך שמקום יהיה מוקף משלושה כיוונים על מנת להיחשב כרשות היחיד, אף שמצידו הרביעי הוא פרוץ. אולם חכמים אסרו חצרות ומבואות הפרוצים בצידם הרביעי לרשות הרבים או לכרמלית בטלטול, וגזרו עליהם את איסורי ההוצאה כפי רשות הכרמלית, עד שיתוקנו באמצעות פסי חצר, לחי, קורה או צורת הפתח, תיקון הנקרא "תיקון חצרות ומבואות". סיבת איסור זה הוא ליצור הבחנה בין רשות היחיד המשותפת לדיירים רבים, כגון חצר משותפת ומבוי, לבין רשות הרבים, המשותפת אף היא לרבים.
עירוב חצרות ושיתוף מבואות.
מדין התורה ניתן לטלטל חפצים בין רשויות יחיד שונות בבעלות אנשים שונים ללא הגבלה. אולם מדרבנן, נאסרה הוצאת חפצים בין רשויות יחיד פרטיות או משותפות בבעלות שונה, ללא תיקון עירוב חצרות שמשמעו שיתוף של כל הרשויות הפרטיות בין כל הדיירים. סיבת איסור זה הוא כדי להבדיל בין הוצאה לרשות היחיד משותפת, לבין הוצאה לרשות הרבים. בצורה דומה, תוקן שיתוף מבואות על מנת להתיר את הטלטול בין חצרות משותפות שונות הפתוחות למבוי אחד.
היתרים.
ישנם כמה מקרים בודדים הנוגעים לשאיבת מים בשבת, שבהם הותירו חכמים על כנו את דין התורה המקורי, ולא אסרו את שאיבת המים, אף שאסרו דברים דומים אחרים. כך למשל חכמים התירו לעולי רגלים להשתמש במחיצות הנקראות "פסי ביראות", וכן התירו שאיבת מים מרשות הכרמלית לרשות היחיד באמצעות תיקון מחיצה מינימלית (ראו בהרחבה: היתר שאיבת מים בשבת).
תחום שבת.
חכמים אסרו ללכת למרחק של יותר מ־2,000 אמות (כ־1 ק"מ) מגבול תחום היישוב שבו יושב האדם בשבת. התחום שבו מותר לאדם להלך נקרא תחום שבת וישנו איסור דרבנן לצאת חוץ ממנו בשבת (ישנה דעת מיעוט שהליכה למרחק של יותר מ־12 ק"מ היא אף איסור תורה). חכמים הקלו במקרה הצורך להציב עירוב תחומין, המסוגל להכפיל את מרחק ההליכה המותר בכיוון אחד עד למרחק של כ־4,000 אמות (כ־2 ק"מ).
כללים בהלכות עירובין.
הלכה כדברי המיקל בעירוב.
ישנו כלל בהלכות עירובין, לפיו כאשר יש מחלוקת בין חכמים בנושא הלכות עירובין - פוסקים הלכה לפי הדעה המקילה. מקור כלל זה הוא בגמרא, וכך נפסק גם ברמ"א.
האחרונים נחלקו האם כלל זה תקף רק לגבי מחלוקות תנאים או אמוראים ולא כלפי מחלוקות בין הראשונים, או שהכלל תקף גם למחלוקות ראשונים.
שבת הואיל והותרה הותרה.