הגמרא דנה באופן ששני אנשים שותפים בחצר מסוימת, ואחד מהם רוצה לחלוק את הקרקע ביניהם, בניגוד לרצון השני. ההסכמה היא שלא יכול אחד מהם לומר לשני "גוד או איגוד" כאשר מדובר בחצר שהיא יותר משמונה אמות (מלבד ארבע אמות לכל פתח של בית הפתוח לחצר), שכן בצורה כזו יוותר לכל אחד מהם יותר מארבע אמות, מקום הנחשב כמקום חשוב בפני עצמו וממילא לא צריכים לרכוש זה את חלקו של זה אלא יכולים לכפות זה את זה לחלוק כמבואר במשנה. אך חכמי הגמרא נחלקו באופן שהשדה קטנה ואין יכולים לחלקה לשנים כי אם יחלקוה כל אחד מהחלקים אינו נחשב וממילא האפשרות של חלוקה מזיקה את שניהם, בכזה מקרה אם אחד מהם מעוניין לפרק את השותפות לפי שיטת רב יהודה יכול שותף אחד לכפות על השני לחלוק עמו את השדה, ולפי שיטת רב נחמן אין זכות לאחד מהשנים להכריח את השני לחלוק את השדה לחצאין.
טענה זו, בה מכריח שותף אחד את השני לחלוק עמו, נקראת בגמרא "גוד או איגוד", כלומר או משוך את חלקי אליך או אמשוך את חלקך אלי. חוזקה של התביעה, גם לפי רב יהודה המחזק אותה, היא רק כאשר המציע מציע שתי ברירות: כלומר, הוא מסכים לקנות את חלקו של השני, והוא מסכים למכור את חלקו. אבל אם הוא לא מסכים לאחד מהשנים, הוא לא יכול להכריח את השני לקנות או למכור את חלקו.
חכמי התוספות נחלקו, האם יכול אחד מהשנים להציע מחיר יקר עבור השדה, ולתבוע מהשני "גוד - איגוד", כלומר מוכן אני לשלם את המחיר היקר ולקנות את השדה, אם לא תעשה אתה זאת, אבל איני מסכים למחיר נמוך יותר. הר"י סבור שניתן לשותף אחד מהשנים לתבוע כך מהשני, אך הריצב"א סבור שלא ניתן לעשות זאת.
מרדכי לייב רובין
הרב מרדכי לייב רובין (תרל"א, 1871 – ג' בתמוז תרפ"ט, 1929) היה ראב"ד העדה החרדית בירושלים.
קורותיו.
נולד בליטא. למד בישיבת סלבודקה. בשנת תרנ"א (1891) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. זמן קצר לאחר עלייתו נכנס ללמוד בישיבת אור חדש בירושלים, שהקימו תלמידי רבי שמחה זיסל זיו, 'הסבא מקלם'.
בשנת תרס"ד (1904) החל לכהן כרבה של המושבה עקרון. כעבור ארבע שנות רבנות בעקרון שב לירושלים כדי לשמש רב ומו"ץ בשכונת ימין משה. בכנסייה הגדולה הראשונה, שנערכה בשנת תרפ"ג בווינה, עמד בראש משלחת אגודת ישראל הירושלמית.
בשנת תרפ"ד (1924) התמנה כראב"ד העדה החרדית בירושלים. כיהן בתפקידו עד פטירתו בתמוז תרפ"ט. הובא לקבורה בבית הקברות בהר הזיתים. חתנו הוא הרב רפאל קצנלבוגן.
צבי וייספיש
הרב צבי וייספיש (נולד בט' בכסלו תשי"ח, 2 בדצמבר 1957), הוא מייסד וראש ישיבות הר"ן בישראל.
ביוגרפיה.
נולד בירושלים למינה ושמואל אשר למל וייספיש. מצאצאי רבי נחום משאדיק. למד בישיבת בית מאיר בבני ברק, ולאחר מכן בישיבת בריסק בירושלים. נישא לשרה, בתו של הרב ראובן פיין, שכיהן כראש ישיבה בישיבת בית מאיר בתקופת לימודיו של וייספיש שם.
בשנות ה-80 הקים הרב וייספיש את ישיבת הר"ן בשכונת רמות בירושלים, הקרויה על שם ראש המשפחה, רבי נחום משאדיק. הישיבה מכילה כולל אברכים מהגדולים בישראל, המונה מאות אברכים. הרב וייספיש הנהיג בכולל מתכונת הדומה לישיבה, שכוללת 'שמירת סדרים', השתתפות בתפילות ושמיעת שיחות מוסר. מוסדות הר"ן כוללים גם תלמודי תורה, מכינות לישיבות קטנות, ישיבה קטנה, ישיבה גדולה וכוללי אברכים ביישובים שונים בישראל.
הרב וייספיש היה מקורב לרב יוסף שלום אלישיב ולרב שמואל אוירבך, והוא מקורב לרב חיים קניבסקי. עסק בפרשת טיסות אל על בשבת וכמה מן הישיבות המכריעות בהשתתפות ראשי אל על התקיימו בביתו.
בשנת תשע"א (2010) זכה הרב וייספיש במקום הראשון בפרס לספרות תורנית על שם הרב מאיר שפירא על סדרת ספריו "דברות צבי". ספריו כוללים שיחות שהשמיע בישיבות הר"ן השונות. בשנת 2017 פתח את ישיבת הגרי"ש לצעירים, על שם הרב אלישיב.
בנו הבכור נשוי לבתו של הרב מיכל דוד רוזובסקי, ראש ישיבת וילקומיר באשדוד ובנו של הרב שמואל רוזובסקי, ראש ישיבת פוניבז'.
קטשופ בויז
נחום לעוי
רבינו ניסים גאון
כל מקום שאסרו חכמים מפני מראית העין אפילו בחדרי חדרים אסור
מראית העין
יוסף צובירי
אין אדם אוסר דבר שאינו שלו
אין אדם אוסר דבר שאינו שלו הוא עקרון הלכתי, הנוגע לפעולות ברכוש שמביאות לאיסור הלכתי על השימוש באותו רכוש. על פי עקרון זה, אין תוקף לפעולות כאלו כאשר הן נעשות על ידי אדם זר שאינו בעל הרכוש.
דוגמה לפעולה כזו הוא הקדשת רכוש של הזולת לעבודה זרה, כגון ניסוך יין של הזולת לאליל, או השתחוות לבעל חיים של הזולת בתור אליל.
טעם הדין.
האחרונים מסבירים כי אדם אינו יכול לאסור דבר במחשבה, שכן המחשבה אוסרת רק על ידי כוח בעלותו של האדם על הדבר. על כן, כאשר אדם זר מייחד חפץ לדבר אסור, אין בכך כל משמעות.
מקור הדין.
במשנה בכלאים יש מחלוקת בין תנא קמא לר' יוסי ור' שמעון לגבי מי שסכך את הגפן שלו על תבואת חברו האם התבואה נאסרת, ר' יוסי מביא עדות שר' עקיבא התיר, והלכה כר' יוסי ור' שמעון שמותר. הכלל בלשונו מופיע בגמרא בכמה מקומות
איסור על ידי מעשה.
לפי רב הונא, כדי לאסור בהמה על ידי מחשבה, היא צריכה להיות שלו ממש. ולכן, אין להחשיב קרבן חטאת כאילו היא שלו, למרות שיש לו בבהמה "קניין כפרה", כלומר הבהמה נחשבת שלו בכך שאם היא נשחטת כראוי בבית המקדש, היא מכפרת על עוונותיו. לעומת זאת, רב נחמן ורב יצחק סבורים כי גם קניין כזה מצדיק שהבהמה תיחשב שלו, ולכן אם אדם שחט קרבן חטאת לשם עבודה זרה, הוא אסר אותה. במסכת זבחים מובא כי קדשים קלים נחשבים ממונו של האדם והוא יכול לאסור אותם, ולפי פירוש התוספות גם רב הונא מודה בכך, ורק בקרבן חטאת הוא חלוק על חבריו.
הלכה אותה קיבל עולא מרבו רבי יוחנן אומרת כי כלל "אין אדם אוסר" תקף רק לגבי פעולה שבמחשבה. לעומת זאת, כאשר מדובר במעשה בפועל, ניתן לאסור גם דבר שאינו שייך לאדם המבצע את המעשה האוסר. למשל, למרות שהמשתחווה לבהמת חברו לשם עבודה זרה אינו אוסר אותה, אם הוא שוחט אותה לשם עבודה זרה, היא נאסרת. רב נחמן רב עמרם ורב יצחק חלוקים על חידושו של עולא כי ניתן לאסור בהמה שאינו שלו במעשה, והם סבורים שאין אדם אוסר דבר שאינו שלו בשום אופן. אם כי כאמור הם סבורים כי גם קרבן חטאת נקראת בהמה שלו.
יישומים נפוצים.
דין נפוץ בבית היהודי, העושה שימוש בכלל זה, הוא בסיס לדבר האסור. ההלכה אומרת שחפץ המשמש כבסיס לחפץ אחר הנחשב כמוקצה, נחשב גם הוא למוקצה ודיני המוקצה חלים גם עליו. כאשר למשל אדם מניח נרות שבת על שולחן, נחשב השולחן כבסיס לשלהבת שהיא מוקצה מחמת גופו.
על פי עקרון "אין אדם אוסר דבר שאינו שלו", ייחשב השולחן למוקצה רק בתנאי שמי שהניח את הנרות הוא בעל השולחן, אבל אם אדם אחר הניח את הדבר בלי רשות מפורשת, לא נחשב השולחן כבסיס, שכן אין בכוח אדם לאסור דבר שאינו שלו.
מארי יוסף צוברי
מארי יוסף צובירי
ירוחם פיליפ קורנגרין
ירוחם פישל (פיליפ) קוֹרְנְגְרִין (Philip Korngruen; 28 במרץ 1883 – 10 במרץ 1960) היה משפטן ועסקן ציבור, פעיל ציוני בגליציה, מזכיר הוועד הפועל הציוני המצומצם, מנהל המשרד הארצישראלי בוורשה, חבר מועצת עיריית תל אביב, חבר אספת הנבחרים השנייה, חבר הוועד הלאומי ושופט מחוזי ביישוב.
קורות חיים.
קורנגרין נולד בטרנופול שבגליציה המזרחית (אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית) לדוד קורנגרין, מורה בבית הספר מיסודו של יוסף פרל, ולפרידה בת מאיר וולף וקסלר. קורנגרין הצעיר למד בבית הספר שבו לימד אביו, והתחנך ברוח ההתבוללות, אך לאחר שקרא בגיל 14 את ספרו של הרצל "מדינת היהודים", החל לפעול בתנועה הציונית, ולאחר שסיים את לימודיו, ביולי 1901, ארגן וניהל בטרנופול את הכינוס הארצי הראשון של בוגרי הגימנסיות הציוניים מכל גליציה. החל ללמוד משפטים, ובשנתו הראשונה ללימודים היה בין מארגני תנועת הסטודנטים "בר כוכבא". בשנת 1906 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת לבוב, התמחה במשרד עורכי דין, ובשנת 1909 קיבל תואר דוקטור למשפטים ולמדעי המדינה. פעל במערכת הבחירות שהביאה לכניסת מפלגה ציונית לפרלמנט האוסטרי בשנת 1906. החל בשנת 1907 השתתף בקונגרסים ציוניים.
עמד בראש הסתדרות בתי הספר העבריים בגליציה.
התמנה כמזכיר הוועד הפועל הציוני המצומצם ועבר לברלין.
באוגוסט 1913 שב לגליציה ועבד כעורך דין בדרוהוביץ'. במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בצבא האוסטרי בחזית ובאדמיניסטרציה הצבאית ובחיל הכיבוש האוסטרי באוקראינה. לאחר המלחמה נבחר מטעם הוועד הלאומי היהודי שברפובליקה העממית של מערב אוקראינה (הישות המדינית החדשה שחלשה עתה על גליציה המזרחית) כשליחו לוועד המשלחות היהודית שליד ועידת השלום בפריז (1919). עסק בפוליטיקה היהודית המקומית לקראת הבחירות לפרלמנט המערב-אוקראיני, ולאחר ניצחון פולין במלחמת פולין-אוקראינה שב למקצועו, ופעל כחבר הוועד המרכזי של ציוני גליציה שבראשות ליאון רייך.
בין השנים 1920–1924 שימש מנהל המשרד הארצישראלי בוורשה, ומ-1922 היה גם בא-כוחה של חברת הכשרת היישוב בפולין. פעל בסיעת "עת לבנות" בוועד המרכזי של ציוני פולין, ונבחר לוועד קהילת ורשה.
בשנת 1921 נישא לפרידה בת מרים גיטל ומנחם מֶנדֶל זילבּרדיק מוורשה, עורכת דין, פעילה חברתית (ממייסדות חברת "חלוקת לחם בסתר" בארץ) ומזכירת הקלוב של הצירים היהודים בפרלמנט הפולני.
במהלך השנים ביקר קורנגרין פעמיים בארץ ישראל, ובשנת 1925 עלה אליה עם אשתו.