השותפות בין לרנר ללאו התפרקה עקב הלחץ שהיה כרוך בהפקת המחזמר "קמלוט", מסיפורי המלך ארתור, בשנת 1960. לאו התנגד לרצונו של לרנר לעסוק גם בבימוי נוסף לכתיבה, כשהבמאי המקורי מוס הארט לקה בהתקף לב בחודשי החזרות האחרונים. הוא מת זמן קצר לאחר הצגת הבכורה. לרנר אושפז מחמת דימום מכיב קיבה ואילו לאו סבל מבעיות בלבו. על אף כל אלה התקבל "קמלוט" כלהיט, והייתה לו גם קודה נוקבת: מיד לאחר רצח קנדי אמרה אלמנתו למגזין לייף, שהממשל של ג'ון פיצג'רלד קנדי מזכיר לה את "רגע הזוהר היחיד, הקצרצר" של "קמלוט" מאת לרנר ולאו. עד עצם היום הזה משתמשים ב"קמלוט" לתיאור האידיאליזם, הרומנס והטרגדיה של תקופת קנדי.
לאו פרש לפאלם ספרינגס שבקליפורניה ואילו לרנר עבר ממחזמר כושל אחד למשנהו, עם מלחינים כמו אנדרה פרווין ("קוקו"), ג'ון בארי ("לוליטה, אהובתי"), ליאונרד ברנשטיין ("שדרת פנסילבניה 1600"),ברטון ליין ("כרמלינה") וצ'ארלס שטראוס ("רקדי קצת יותר קרוב", שהתבסס על הסרט "תענוג של אידיוט", שהלשונות הרעות של ברודוויי הצמידו לו את הכינוי "סגור קצת יותר מהר", כיון שנסגר כבר בערב הפתיחה). רוב הביוגרפים תולים את האשמה לדעיכתו המקצועית של לרנר בהיעדרם של מלחין חזק כמו גם במאי חזק, שלרנר היה יכול לעבוד איתם כמו שניל סיימון עבד עם מייק ניקולס או סטיבן סונדהיים עם הרולד פרינס (מוס הארט, שביים את "גברתי הנאווה", מת זמן קצר לפני פתיחת "קמלוט"). בשנת 1965 חזר לרנר לעבוד עם ברטון ליין על המחזמר "ביום בהיר אפשר לראות לנצח", שעובד לסרט ב-1970. בשנת 1971 צורף לרנר להיכל התהילה של הפזמונאים.
ב-1973 שידל לרנר את פריץ לאו לחזור מפרישתו כדי להרחיב את הפרטיטורה של "ז'יז'י" לעיבוד למחזמר. כעבור שנה עבדו בצוותא על גרסת סרט מוזיקלי של הנסיך הקטן, על פי סיפור הילדים הקלאסי של אנטואן דה סנט-אכזופרי. הסרט נכשל הן בביקורות והן בקופות, אבל הוא זוכה לקהל חסידים עכשווי.
באוטוביוגרפיה של לרנר, "הרחוב שבו אני גר", (1978), היא סיפור הצלחתן של שלוש מן היצירות שעליהן עבד עם לאו, "גברתי הנאווה", "ז'יז'י" ו"קמלוט", בלוויית מידע אישי. בשנת חייו האחרונה פרסם את "התיאטרון המוזיקלי: חגיגה", ספר מצליח על תולדות התיאטרון, מלא וגדוש באנקדוטות אישיות ובשנינות המיוחדת ללרנר. ספר מילות השירים של לרנר בשם "A Hymn To Him", בעריכת הסופר הבריטי בני גרין, יצא לאור בשנת 1987. לרנר היה נשוי 8 פעמים, חמש מנשותיו היו שחקניות והוא היה אב לארבעה ילדים.
בזמן שהלך לעולמו, עמד לרנר בתחילת כתיבת השירים לפנטום האופרה. צ'ארלס הארט החליף אותו. אותם ימים עבד גם עם ג'ורג' קני בלונדון על גרסה מוזיקלית של הסרט הקלאסי, "האיש שלי גודפרי". אנדרו לויד ובר פנה אליו בבקשה דחופה לכתוב את מילות השירים ל"פנטום האופרה", ולרנר הודיע לו, כי הוא רוצה לפרוש מן המיזם משום שהוא מאבד את זכרונו (עקב גידול במוח שלא אובחן). הוא אף דחה הזמנה לכתוב את השירים באנגלית לגרסה המוזיקלית של עלובי החיים.
אחרי מותו של לרנר יצר פול בלייק רוויו מוזיקלי, מבוסס על שירי לרנר וחייו. "כמעט כמו להיות מאוהב" הכיל מוזיקה מאת פרדריק לאו, ברטון ליין, אנדרה פרווין, צ'ארלס סטרוס וקורט וייל. ההצגה החזיקה מעמד רק עשרה ימים בתיאטרון הרבסט בסן פרנסיסקו.
הדיוויזיה השביעית (מצרים)
דיוויזיה 7 היא דיוויזיית חיל רגלים בצבא מצרים. בסיסיה ממוקמים באזור הקילומטר ה-101 (101 ק"מ ממזרח לקהיר).
מלחמת ששת הימים.
הדיוויזיה הייתה מוצבת בגזרה הצפונית של גבול ישראל-מצרים ושם השתתפה במלחמת ששת הימים. פיקד על הדיוויזיה, מפקד בית הספר לחי"ר של הצבא המצרי, גנרל עבד אל עזיז סולימאן.
הרכב הדיוויזיה היה:
הדיוויזיה לחמה לעצירת פריצת אוגדה 84 של צה"ל לרצועת עזה, ח'אן יונס ורפיח. לאחר כישלונה לעצור את ההתקדמות הישראלית, נכשלה הדיוויזיה גם במניעת כיבושם של אל עריש, שדה התעופה שלה וביר לחפן על ידי צה"ל. במהלך הקרבות ספגה הדיוויזיה אבדות כבדות ואיבדה את כושר הלחימה שלה.
לאחר המלחמה טענו מפקדיה, כי חיילי הדיוויזיה סבלו מאימון לקוי, נשק מיושן ומהעדר מוחלט של הגנה אווירית.
מלחמת יום הכיפורים.
במלחמת יום הכיפורים השתתפה במבצע באדר - צליחת תעלת סואץ ובלחימה בגדה המזרחית שלה במסגרת הארמייה המצרית השלישית.
על הדיוויזיה פיקד בריגדיר גנרל אחמד בדאווי (שהיה במלחמת ששת הימים קצין המבצעים של הדיוויזיה). הדיוויזיה הייתה חלק מהארמייה המצרית השלישית והיא כללה שלוש חטיבות:
ערב המלחמה נפרשו כוחות הדיוויזיה באזור שלופה (בין האגם המר הגדול והעיר סואץ) ומטרתם הייתה כיבוש האזור המוביל למעבר הגידי. כוחות מדיוויזיה 7 היו הראשונים בצבא המצרי שהצליחו לצלוח את תעלת סואץ ולהשתלט על שטח בגדה המזרחית של התעלה. בסיום המלחמה נמנתה דיוויזיה 7 על כוחות הארמייה השלישית שכותרו על ידי צה"ל.
פוארטו ריקו במשחקים האולימפיים
פוארטו ריקו משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לונדון (1948).
אף שפוארטו ריקו היא שטח חסות של ארצות הברית, יש לה ועד אולימפי עצמאי המנהל בנפרד את ענייניו, ללא תלות בוועד האולימפי האמריקני. זאת בדומה לשטחי חסות אמריקאיים אחרים - איי הבתולה, גואם וסמואה האמריקנית. גם כאשר ארצות הברית החרימה את אולימפיאדת מוסקבה (1980) במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, ורבות מבנות בריתה הצטרפו אליה לחרם זה, גילתה פוארטו ריקו עצמאות, והשתתפה בחרם רק באופן חלקי - שלושה ספורטאים ייצגו אותה במשחקים אלה, והם התחרו תחת הדגל האולימפי ולא תחת דגל פוארטו ריקו.
לאורך השנים זכו הספורטאים הפוארטו ריקנים בתשע מדליות, שש מהן באיגרוף. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה הטניסאית מוניקה פויג במדליית זהב ראשונה של פוארטו ריקו ומדליה ראשונה של ספורטאית מפוארטו ריקו.
פוארטו ריקו השתתפה גם בשש אולימפיאדות חורף, בין 1984 ל-2002, אך לא הגיעה בהן להישגים משמעותיים.
היסטוריה.
בהופעת הבכורה של פוארטו ריקו במשחקים, באולימפיאדת לונדון, זכה המתאגרף חואן ונגאס במדליית ארד בקטגוריית המשקל של עד 54 ק"ג. שני קופצים במוט, חוסה ברבוסה וחוסה ויסנטה, העפילו לשלב הגמר וחלקו במקום התשיעי. במשחקים הבאים פחתו הישגיהם של הספורטאים הפוארטו ריקנים, וחלפו 28 שנים בטרם זכה ספורטאי פוארטו ריקני נוסף לעמוד על הפודיום. בתווך, בלטו ספורטאים כמרים המשקולות פרננדו באס שסיים במקום השישי באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), צמד הטניסאים סטנלי פסארל ואלברטו קררו שהעפילו לשלב רבע הגמר בטורניר הזוגות באותם משחקים, ונבחרת הכדורסל שסיימה במקום השישי באולימפיאדת מינכן (1972).
באולימפיאדת מונטריאול (1976) היה אורלנדו מונטאלבו למתאגרף הפוארטו ריקני השני שזוכה במדליית ארד אולימפית (בקטגוריית המשקל של עד 48 ק"ג). נבחרת הכדורסל סיימה באותם משחקים במקום התשיעי. באולימפיאדת מוסקבה (1980) השתתפו רק שלושה מתאגרפים פוארטו ריקנים. שניים מהם, לואיס פיסארו וחואן אנחל מולינה, העפילו לשלב רבע הגמר.
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) הייתה מוצלחת מקודמותיה עבור המשלחת הפוארטו ריקנית. לואיס אורטיס זכה במדליית הכסף בקטגוריית המשקל של עד 60 ק"ג, הישג שיא עבור הספורטאים הפוארטו ריקנים במשחקים. מתאגרף נוסף, אריסטידס גונסאלס, זכה במדליית ארד בקטגוריית המשקל של עד 75 ק"ג, ואילו רפאל ראמוס הגיע לשלב רבע הגמר בקטגוריית המשקל של עד 48 ק"ג. באולימפיאדת סיאול (1988) לא שחזרו המתאגרפים את הישגיהם, ואולם נבחרת הכדורסל סיימה במקום השביעי.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה המתאגרף אניבאל אסוודו במדליית ארד בקטגוריית המשקל של עד 67 ק"ג. נבחרת הבייסבול סיימה במקום החמישי ונבחרת הכדורסל סיימה במקום השמיני. השחיין ריקרדו בוסקטס סיים במקום התשיעי במשחה ל-100 מטר חופשי. באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה המתאגרף דניאל סנטוס במדליית ארד בקטגוריית המשקל של עד 67 ק"ג, בעוד אנריקה פלורס העפיל לשלב רבע הגמר בקטגוריית המשקל של עד 81 ק"ג. השחיין ריקרדו בוסקטס סיים במקום השביעי במשחה ל-100 מטר חופשי, במקום השמיני במשחה ל-50 מטר חופשי ובמקום ה-12 במשחה ל-100 מטר פרפר.
באולימפיאדות הבאות לא זכה אף ספורטאי פוארטו ריקני במדליה אולימפית. באולימפיאדת סידני (2000) בלטו השייטים אנריקה פיגרואה ופדרו קולון, שסיימו במקום השמיני בדגם טורנדו. נבחרת הכדורסל, בשורותיה כיכבו גם קרלוס ארויו ודניאל סנטיאגו, הפתיעה במשחק הפתיחה שלה באולימפיאדת אתונה (2004), כשהביסה את נבחרת ארצות הברית בתוצאה 73-92, ובסופו של דבר סיימה במקום השישי. השייט אנריקה פיגרואה התחרה הפעם לצדו של חורחה הרנאנדס, והצמד סיים במקום השביעי. המתאבקת מאבל פונסקה סיימה במקום החמישי, אך מאוחר יותר נכשלה בבדיקת סמים, והישגה נמחק. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) היו הישגיה של המשלחת הפוארטו ריקנית חלשים מבעבר. את ההישג הטוב ביותר רשם המתאגרף מקוויליאמס ארויו, שהעפיל לשלב רבע הגמר בקטגוריית המשקל של עד 51 ק"ג.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכו הפוארטו ריקנים במדליות ראשונות מזה 16 שנים, ולראשונה, הן לא היו באיגרוף. המתאבק חיימה אספינאל זכה במדליית כסף, והאתלט חאווייר קולסון זכה במדליית הארד בריצת 400 מטר משוכות. המתעמל טומי ראמוס סיים במקום השישי בתרגיל הטבעות ושני מתאגרפים, חאווייר צ'ינטרון ופליקס ורדחו, העפילו לשלב רבע הגמר.