לאחר קום המדינה היה שמואל דיבון החל משנת 1949 מראשוני אנשי משרד החוץ ושימש כמנהל בפועל של מחלקת המזרח התיכון. בתפקידו זה נפגש שמואל דיבון בשנת 1951 מספר פעמים עם מוחמד עזמי חבר משלחת מצרים לאו"ם, דבר שנעשה בידיעת משרד החוץ המצרי. גישושים אלה לא נשאו פרי.
בשנת 1952 נתמנה שמואל דיבון לתפקידו הדיפלומטי הראשון כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל בפריס. כמזכיר ראשון בשגרירות השתתף דיבון במגעים מדיניים עם מצרים שהחלו לאחר הפיכת הקצינים במצרים בשנת 1952, כאשר מצרים הוכרזה ביוני 1953 לרפובליקה וגנרל מוחמד נגיב מונה לנשיאה הראשון. בחודשים שלאחר מכן התקיימו מגעים רשמיים למחצה בין דיפלומטים ישראלים לאנשי קשר מצריים ממקורבי מקורביו של נגיב. רוב השיחות התקיימו בפריס ובניו יורק. אחד מאנשי הקשר של ישראל היה שמואל דיבון. הוא ניהל שיחות עם עבד אל רחמן צאדק, נספח העיתונות בשגרירות מצרים בפריס ועם איש קשר מצרי בשם אחמד עבוד, בעל הון ומנהל חברת תעלת סואץ. דיבון דיווח להנהגה הישראלית על תוכן השיחות. אחת הידיעות החשובות שנמסרה בדיווח של דיבון הייתה שמתוך שבעת הקצינים שהרכיבו את כת הקצינים ששלטה במצרים, ארבעה היו בעד שלום עם ישראל ושלושה נגדו, אלא שההנהגה המצרית החליטה שבעניין זה לא הרוב הוא שיכריע כן דיווח דיבון כי לדברי עבוד, הסכים נגיב שיש להשתדל ולחסל הסכסוך והוא מעוניין ברצינות בבעיה. עבוד ציין לדוגמה שספינה עם מזון לישראל עברה לפני זמן מה את התעלה והמצרים התעלמו מכך. דיבון מצידו אמר לעבוד שאם מצרים תנקוט כלפי ישראל מדיניות נבונה, ישראל עשויה לרכוש מתוצרתה. השיחות לא הביאו לתוצאות מאחר שמעמדו של נגיב החל להתערער ובשנת 1954 הוא הודח מן הנשיאות ואת מקומו תפס גמאל עבד אל נאצר.
בהמשך דרכו, במהלך למעלה משלושה עשורים, מילא שמואל דיבון, במועדים שונים, שלל תפקידים במשרד החוץ, מנהל חטיבת המזרח התיכון, עוזר שר החוץ לענייני המזרח התיכון, יועץ מדיני לשר החוץ ומנהל אגף המזרח התיכון. בין לבין הושאל דיבון למשרד ראש הממשלה וכיהן בו בשנים 1954 ל-1956 כיועץ לענייני ערבים.
הוא הביע דעתו בפני ראש הממשלה משה שרת כי אין אפשרות שהמיעוט הערבי יהיה נאמן למדינה וגם אין אפשרות לעודדו להתבוללות או להגירה, ועל כן יש להפחית את האיבה שלו למדינה על ידי עקירת כמה משורשי המרירות באמצעות הענקת תנאי חיים נאותים.
שמואל דיבון עודד הקלות בתנאי הממשל הצבאי. הקלות אלה תואמו בפגישה שנערכה בשנת 1959 בין ראש הממשלה דוד בן-גוריון לבין שמואל דיבון ואיסר הראל הממונה על שירותי הביטחון.
התפקידים הדיפלומטיים שמילא כללו משרת שגריר ישראל באתיופיה בשנים 1962 ל-1966, שגריר ישראל בברזיל בשנים 1966 ל-1968, ושגריר ישראל בטורקיה בשנים 1975 ל-1977.
בתור יועץ מדיני לשר החוץ העיד שמואל דיבון בפני ועדת אגרנט שהייתה ועדת חקירה ממלכתית, אשר הוקמה בסוף שנת 1973. לאחר מלחמת יום הכיפורים, כדי לחקור נסיבות פריצתה של המלחמה ואת כשליה.
בעדותו תיאר את המצב הקשה של מחלקת החקר במשרד, שסבלה ממחסור בכוח-אדם וכתוצאה מכך בחודשים שקדמו לפרוץ המלחמה לא סברו במשרד החוץ, שעומדת לפרוץ מלחמה. דיבון קבל על כך שלא היה למשרד החוץ כל מקור עצמאי למידע, פרט לדיווחי שגרירויותיו ונציגויותיו, ובמידע, שהעבירו לו המוסד ואמ"ן. בעקבות דו"ח הוועדה הוקם במסגרת משרד החוץ מרכז למחקר ולתכנון מדיני על מנת לתגבר ולשדרג את מחלקת החקר.
שמואל דיבון נודע בכישרונו לשפות זרות. הוא שלט הייטב בשפה הערבית ולמד את שפת ההינדי, שפתה הרשמית של הודו, ואת שפת האורדו, שפתה הרשמית של פקיסטן וכן את השפות האמהרית והפרסית. בשנת 1959 הוא יצא בסיוע האו"ם לסיור לימודים ממושך בהודו ובה נפגש בין היתר עם וינובה בהאוה מייסד תנועת בהודאן שדגלה בשכנוע בעלי אדמות לחלק מרצון מאדמותיהם לעניים. הוא נלווה אליו במסעו לכפרים ושוחח עמו על ענייני אמונות ודתות.
בשנת 1983 פרש שמואל דיבון לגמלאות.
שמואל דיבון נפטר בשנת 2003.
פייר בוג'ייר
קרולין ג'ונס
קרולין סו ג'ונס (באנגלית: Carolyn Sue Jones; 28 באפריל 1930 - 3 באוגוסט 1983) הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית-יהודייה מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1957 על תפקידה בסרט "מסיבת הרווקים".
ביוגרפיה.
קרולין סו ג'ונס נולדה בעיר אמרילו שבטקסס. בתם של ג'נט סאותרן, עקרת בית וג'ליוס אלפרד ג'ונס, ספר. היא ננטשה בגיל 4 על ידי אביה וגדלה עם אמה ומשפחתה של אמה.
למדה משחק מגיל צעיר ב"תיאטרון פסדינה".
קריירת משחק.
ג'ונס החלה את דרכה כשחקנית בשנות ה-50 של ה-20, היא התגלתה לראשונה בסרטים הקלאסיים "בית השעווה", סרט האימה של אנדרה דה תות' ו"פלישת חוטפי הגופות" סרט המדע הבדיוני של דון סיגל בו היא שיחקה בתפקיד טדי אשתו של ג'ק בלייק.
בשנת 1958 הועמדה ג'ונס לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בדרמה של דלברט מאן "מסיבת הרווקים" בתפקיד האקזיסטנציאליסטית, כמו כן היא שיחקה לצידם של אלביס פרסלי וולטר מתאו בדרמה המוזיקלית של מייקל קורטיז "המלך קריאול" ובדרמה "מרג'ורי מורנינגסטאר" בהופעה משנית שהייתה מוערכת ביותר.
ב-1959 הופיעה ג'ונס בדרמה "קריירה" בתור שירלי דרייק הסוכנת של השחקן סם לאסון (אנתוני פרנציוזה), במערבון "רכבת אחרונה מגאן היל" בתפקיד לינדה המאהבת של קרייג בלדן (אנתוני קווין) ובקומדיה "חור בראש" בה שיחקה בתור שירל חברתו של האלמן טוני מנטה (פרנק סינטרה).
ב-1962 שיחקה ג'ונס במערבון המצליח "כיצד נכבש המערב" בתפקיד ג'ולי רולינגס בעלילה הראשונה "הנהרות" בבימויו של הנרי האת'וויי. בשנת 1964 החלה ג'ונס לשחק בסדרת האימה הקומית "משפחת אדמס" בתפקיד אם משפחת אדמאס מורטישה.
ג'ונס ערכה את הופעתה האחרונה בקולנוע בשנת 1977 בסרט האימה "נאכל בחיים", באותה השנה השתתפה ג'ונס גם בסדרה ההיסטורית המצליחה שורשים בתפקיד גברת מור.
חיים אישיים.
ג'ונס התחתנה ארבע פעמים במהלך חייה.
ג'ונס אובחנה בשנת 1981 כחולת סרטן המעי הגס, היא נאבקה במחלה במשך כשנתיים עד למותה ב-3 באוגוסט 1983 בביתה שבמערב הוליווד. בת 53 הייתה במותה. אפרה של ג'ונס נקבר ב"פארק הזיכרון מלרוס אבי" שבעיר אנהיים.
האקדמיה המלכותית הצרפתית למדעים
ירחמיאל מפשיסחה
קרינה אינפרה-אדומה
רוק נגד גזענות
רוק נגד גזענות (באנגלית: Rock Against Racism; ידוע גם בקיצור: RAR) הייתה תנועה חברתית וקמפיין שהוקם והושק בבריטניה ב-1970, כתגובת-נגד גילויי גזענות שנשמעו מצד אמנים מפורסמים וכן מעלייתם של ארגונים לאומניים כדוגמת . הקמפיין כלל אמנים לא רק מתחום הרוק, אלא גם מז'אנרים נוספים כגון פופ, רגאיי ופאנק שערכו הופעות בעלי מסרים אנטי-גזעניים.
היסטוריה.
יוזם הקמפיין היה הצלם הבריטי רד סאונדרס (Red Saunders). בתחילה תוכנן הקמפיין להיות מופע חד פעמי שיהיה מלווה במסרים אנטי-גזעניים. לדברי רוג'ר הודל, אחד מיוזמי הרעיון, המניע העיקרי שתרם ליצירת הקמפיין היו דברי תמיכה שהביע בגילופין אריק קלפטון בפוליטיקאי הבריטי מהמפלגה השמרנית הבריטית אנוך פאוול שהיה ידוע בדעותיו הנחרצות והקיצוניות כנגד גלי ההגירה, ובעיקר בנאומו הידוע לשמצה נהרות הדם. במהלך הופעה בברמינגהאם גילה קלפטון את דעותיו בפני הנוכחים ואמר כי אנגליה הפכה להיות 'צפופה', וכי על התושבים להצביע עבור פאוול, על מנת למנוע מבריטניה להפוך ל"קולוניה שחורה". בהמשך התבטא קלפטון בקיצוניות נגד הזרים בבריטניה ועשה שימוש במילות סלנג פוגעניות ואף צעק את הסלוגן של הארגון הלאומני-קיצוני "National Front" "שמור על בריטניה לבנה" ("Keep Britain White").
סאונדרס, הודל ומספר חברים נוספים שלחו מכתב זועם למגזין המוזיקה NME, בו הביעו את מורת רוחם מהערותיו של קלפטון, ופנו במכתב ישירות לקלפטון כשציינו את גרסת הכיסוי שערך לשיר I Shot the Sheriff של בוב מארלי, שיר העוסק בשוויון, צדק, אהבה ושלום, וכתבו "בחייך אריק, חצי מהמוזיקה שלך היא שחורה..." בהתייחסותם למוזיקת הבלוז, ששורשיה נטועים בשירת העבדים השחורים, ומהווה בסיס מרכזי ביצירותיו של קלפטון. בסיום המכתב קראו להקמת תנועה בשם "רוק נגד גזענות". לטענתם, לאחר פרסום המכתב קיבלו מאות תגובות. קלפטון עצמו טען מאוחר יותר כי דבריו נאמרו בבדיחות הדעת. עם זאת, בראיון שהעניק לתוכנית הטלוויזיה "The South Bank Show" נותר קלפטון בשלו וצידד בפאוול, וציין כי הוא אינו רואה את פאוול כגזען.
תמיכה משמעותית קיבל הקמפיין בעקבות אמירותיו של דייוויד בואי בעד הפשיזם והערות היכולות להתפרש כהערצה לאדולף היטלר, בראיונות שהעניק למגזינים פלייבוי ו-NME. באותם ראיונות אמר בואי בין היתר: "בריטניה מוכנה למנהיג פשיסטי... אני סבור שהיא תשיג תועלת ממנהיג פשיסט. אחרי הכל, פשיזם זה בסך הכל לאומנות... אני מאמין בפשיזם, ובני אדם תמיד התנהגו בצורה יעילה תחת משטר רודני". בראיון אחר אמר: "אדולף היטלר היה אחד מה'רוק סטארים' הראשונים". מאוחר יותר, חזר בואי מדבריו והתנצל על הערותיו הפוגעניות.
באביב 1978, צעדו כ-100,000 בני אדם מכיכר טרפלגר ל-" East End" שבלונדון כחלק מפסטיבל מוזיקה שהתקיים בפארק ויקטוריה ברובע האקני, שאורגן על ידי תנועת "רוק נגד גזענות" וארגון "Anti-Nazi League" (ה"ליגה האנטי-נאצית"). המצעד נערך על מנת להיאבק ולהשמיע קול מחאה כנגד האלימות על רקע גזעני שפשה בבריטניה . בפסטיבל התקיימו הופעות חיות שבוצעו על ידי אמנים שונים כשהמפורסמים שביניהם היו להקת הקלאש ולהקת באזקוקס.
מרים מירזאח'אני