באפריל 1862 החל ללמוד בסטודיו של אמיל סיניול ושרל גלייר, אך לא התבלט בלימודיו. במהלך לימודיו הקצרים בסטודיו פגש רנואר בקלוד מונה, פרדריק באזיל ואלפרד סיסלי, אנגלי שנולד וגדל בפריז.
אחרי זמן קצר בסטודיו של גלייר הבינו רנואר ושלושת חבריו כי לא ישכילו רבות מלימודיהם אצל הצייר השמרני ונטשו את הלימודים באקול דה בוזאר לטובת ציור ריאליסטי בטבע ברוח "אסכולת ברביזון" (Barbizon school). ביער פונטנבלו, אתר פופולרי אצל ציירי התקופה, פגש רנואר בוירז'יל-נרקיס דיאז, שעודד אותו להשתמש בצבעים בהירים יותר ובגוסטב קורבה, הצייר הנערץ על בני החבורה, שהשפעתו על רנואר ניכרת באותן שנים.
במהלך שנות השישים של המאה ה-19, עד מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870, בילה רנואר מדי קיץ ביער פונטנבלו. באותה תקופה, כאשר התארח אצל ידידו ז'ול לה-קר ופילגשו קלמנס טראו (Tréhot) פגש את אחותה הצעירה, ליזה טרהו, שהפכה לפילגשו ולדוגמנית הקבועה שלו עד שנת 1872, והונצחה בעשרים ציורים שונים, החל ב"דיאנה" (1867) וכלה ב"אודליסק" (1870), יצירה המשקפת השפעה של אז'ן דלקרואה על אמנותו של רנואר.
ציוריו של רנואר באותה תקופה משקפים את המעבר ההדרגתי שלו מהמסורת הקלאסית לצורת ציור חדשה. ציוריו המוקדמים יותר, כמו "דיאנה" (1867) מאופיינים עדיין בעבודה באימפסטו כבד (שכבות עבות של צבע, לעיתים מונחות באמצעות מרית) בנוסח קורבה ובבניין הדרגתי של שכבות. מאוחר יותר, ויתר רנואר על צבע היסוד הכהה המקובל והתחיל לצייר ישירות על הבד. הוא החליף בהדרגה את גוני האדמה הכהים לטובת צבעי אוכרה, אדום ורמיליון וכחול.
באמצעות ידידותו עם באזיל, שעמו ועם סיסלי חלק סטודיו בפריז, הכיר רנואר את אדמון מטר. מטר הכיר לו כמה מן היוצרים המובילים בצרפת באותה תקופה כמו פנטן-לטור ואוגוסט דה מולין. באותה תקופה הצליח רנואר להתחכך בדמויות מובילות נוספות, מבקרי אמנות ויוצרים כמו אדואר מאנה, אמיל זולא וחבר הילדות של זולה, פול סזאן.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה נהרג ידידו פרדריק באזיל. רנואר עצמו חלה במהלך שירותו בחיל התותחנים. כאשר שב לפריז, בתקופת הקומונה הפריזאית בשנת 1871, החל רנואר לצייר שוב בביתו של ידידו מיטרה. באותה תקופה פגש רנואר בסוחר האמנות פול דוראן-רואל, פטרונם לעתיד של האימפרסיוניסטים, אשר רכש מספר תמונות של רנואר.
התקופה האימפרסיוניסטית.
בספטמבר 1873 השתקע רנואר בעליית-גג ברובע מונמרטר שבפריז. עבודתו לא קיבלה את ההכרה הציבורית אשר ציפה לה. ה"סלון" הרשמי של 1872 דחה את ציורו "אישה פריזאית לבושה כאלג'יראית". דחייה דומה חווה גם ציור של מאנה "ארוחת בוקר על הדשא" בשנה שלאחר מכן.
ב-15 באפריל 1874, השתתף רנואר, ביחד עם קבוצת חבריו, בתערוכת "אגודת הציירים, המגלפים והפסלים בע"מ" בסטודיו של הצלם נדאר (Nadar), תערוכה אלטרנטיבית לסלון הרשמי. התערוכה לא זכתה להצלחה ואחת הביקורות על התערוכה, אשר נטפלה לציור של מונה בשם "זריחה, התרשמות" (Impression, soleil levant), כינתה את המציגים "אימפרסיוניסטים". הכינוי דבק בהם והתערוכה הפכה ליעד למבקרים רבים אשר באו במטרה לבוז למציגים. אף על פי כן, הצליח רנואר למכור את אחד מציוריו מן התערוכה לסוחר אמנות תמורת 425 פרנק.
בתקופה זו החל רנואר לבקר בקפה דה לה נובל אתן בכיכר פיגאל, במורד הדרך ממונמרטר. שם פגש ציירים מבוגרים יותר כמו אדגר דגה ואדואר מאנה וכן פקיד חובב אמנות במשרד האוצר, ז'ורז' ריבייר, העתיד להפוך לכותב הביוגרפיה של רנואר.
במטרה לאושש את מצבם הכלכלי, שכנע רנואר את מונה, סיסלי וברת מוריזו, אחת המציגות בתערוכת האימפרסיוניסטים הראשונה, להצטרף אליו במכירה פומבית של יצירותיהם במרץ 1875. המכירה הסתיימה באסון, כאשר הציבור הפגין את אי-שביעות רצונו באופן קולני ואלים עד כדי כך שהיה צורך להזמין את המשטרה. עשרים הבדים שהעמיד רנואר למכירה נמכרו במחיר כולל של 2,251 פרנק. המכירה הכושלת זימנה לו היכרות עם אספן אמנות בלתי מוכר: פקיד מכס בשם ויקטור שוֹקֶה, שהתרשם מרנואר והזמין אותו לצייר את דיוקן רעייתו. אחר כך הזמין ממנו שוקה דיוקן שלו ושל בתו והפך לאחד מתומכיו וקוניו הנאמנים של רנואר לאורך שנים.
הצלחה מסחרית נוספת שנקרתה לרנואר הייתה מכירת ציור בשם "אם ובנותיה" תמורת 1,200 פרנק. הסכום אפשר לו לשכור את קומת הקרקע בבית מידות במונמרטר, סמוך למועדון "מולן דה לה גאלט" ולהתחיל בעבודה על כמה בדים גדולים ושאפתניים יותר מבעבר. שני הבולטים שבהם היו "הנדנדה" ועוד יותר ממנו "מולן דה לה גאלט", יצירת המופת המונומנטלית הראשונה של רנואר.
"הנשף במולן דה לה גלט" הוצגה בתערוכה הקבוצתית השלישית של האימפרסיוניסטים וזכתה לקבלת פנים חמה. ז'ורז' ריבייר כתב במגזין "האימפרסיוניסט" כי הייתה זו הפעם הראשונה בה הוקדש לאירוע כה יומיומי בד בגודל שיועד עד אז רק לנשף נימפות קסום או צליבות למיניהן. היה זה, כמאמר שארל בודלר, גילוי השירה המתחדשת לעד של המודרניות.
מבחינה טכנית, משקפת היצירה גם את השילוב המתחזק של שימוש באפקטים אופטיים על ידי רנואר. לצד עבודה בשכבות דקות ומתמזגות, שעדיין אפיינה חלק מעבודותיו וחלקים מעבודותיו, הוא החל משתמש יותר ויותר גם במשיכות מכחול קצרות ומהירות בצבעי יסוד, אשר התמזגו ליצירת דימוי אחיד על ידי ראיית הצופה. פיתוח טכניקה אימפרסיוניסטית זו נעשה בהשראת "תאוריית הצבעים" אשר נוסחה על ידי מדענים שונים ובייחוד על ידי מישל שוורל.
אחרי "מולן דה לה גאלט" החל רנואר, שהיה עדיין עני, לבסס לעצמו שם מסוים. בסתיו 1876 בילה זמן מה בביתו של הסופר אלפונס דודה, שאירח שם גם את האמן הנערץ עליו, דלקרואה. במקביל, יצר רנואר קשר גם עם המו"ל ז'ורז' שרפנטייה, שרכש אחת מצירותיו. בקבלות הפנים של הגברת שרפנטייה, בהם ביקרה האליטה האינטלקטואלית של פריז, זכה רנואר להכיר את שמנה וסולתה של הבירה התרבותית של אירופה, ובנוסף משפחת שרפנטייה הזמינה ממנו כמה ציורים. לגדול שבהם, "דיוקן הגברת שרפנטייה ובנותיה" נדרש רנואר ללא פחות מ-40 "ישיבות" של האם ובנותיה (והכלב). ההשקעה נשאה פרי הילולים: בזכות קשריה הטובים הצליחה הגברת שרפנטייה להכניס את הציור לסלון הרשמי של שנת 1879. קאמי פיסארו, עמיתו הצייר, כתב לידידו: "אני חושב שרנואר סוף-סוף עשה את זה. נהדר! כל כך קשה להיות עני".
נושא נוסף המופיע ביצירותיו של רנואר בשנים אלו היה השיט, אשר היווה בילוי בורגני פופולרי. רנואר, יחד עם נערה צעירה, אלין שריגו, אשר התגוררה בסמוך לסטודיו שלו, נהגו להפליג במורד נהר הסיין עד שאטו או לה גרנוייר שעל האי קרואסי. בתקופה זו הוא צייר יצירות כגון "חותר בשאטו", "חותרים על הסן", "ליד האגם" ו"שתי אחיות ליד הנהר". פעמים רבות, הופיעו ביצירות נושאים של סעודות סביב שולחן או סעודות שייטים. המקום החביב על רנואר בנהר היה "פונדק פר פרונייז", שם בילה זמן רב עם השייטים, חבריו וכן נערותיהם. הבילויים של רנואר עם חבריו במסעדה נטעו בו רצון עז ליצירת יצירה המתארת את חוויותיו. הוא כתב לחברו פול ברר: "לא יכולתי לעמוד בפיתוי... ואני מצייר תמונה של מסיבת שייטים שדגדג לי לעשות כבר המון זמן. אני לא נהיה צעיר מיום ליום, ולא רציתי לדחות את החגיגה הקטנה הזאת כי אחר כך אני כבר לא אהיה מסוגל לעמוד במאמץ. זה קשה מספיק גם ככה... זה דבר טוב לנסות מפעם לפעם לעשות משהו שמעבר ליכולתך" (ורילנד, 2008).
רנואר היה ממקימי התנועה האימפרסיוניסטית בצרפת ליצירת אמנות מודרנית וחופשית ולכן מטרתו ביצירה עליה חשב וכתב לחברו הייתה לקדם את התנועה תוך יצירת תמונה הנוצרת את הרגע, כאילו צולם.
התמונה עליה דיבר רנואר הייתה "סעודת השייטים",(1881-1880), מדיום שמן על בד, גודלה 127.9X129.5 cm והיא מוצגת במוזיאון בוושינגטון הבירה כחלק מקולקציית פיליפס. בתמונה מוצג סיפורם של שלושה עשר מחבריו של רנואר, ביניהם אשתו לעתיד (היושבת מצד שמאל של התמונה ומחזיקה בכלבה האהוב) וכן שלו עצמו, הסועדים יחד במסעדת הפונדק של אלפונס פרונייז בשאטו על גדת נהר הסיין. לתמונה שתי נקודות מגוז: כאשר הראשונה היא של המרפסת עליה נמצאות כלל הדמויות, בעוד נקודת המגוז השנייה, הפנימית, היא של השולחן הנמצא במרכז התמונה. בשולחן זה יושבת אשתו לעתיד של רנואר וכן האישה התומכת בו מבחינה כלכלית, מה שמאפשר לו להמשיך ולעסוק באומנות ויצירה. חלק מחבריו יושבים לשולחן, בעוד אחרים נשענים על המרפסת, עומדים ומשוחחים בקבוצה או יושבים סביב לשולחן נוסף הנמצא ברקע. הבעות פניהם של הדמויות הן נינוחות, מופנות אחת אל השנייה כאילו להמחיש את הקשר ביניהן. הפורמט הריבועי של התמונה יוצר מסגור של המתרחש בתוכה. רנואר עשה שימוש בצבעים זוהרים, צללים, קווים מעוגלים ורכים, הבאים לתפוס את הרגע: השימוש בצבעים התואמים אור יום, כדוגמת לבן וצהוב, מדגישים את שעת המפגש (פייסט, 2005) (ורילנד, 2008). תמונה זו של רנואר מדגישה את חשיבות הרגע ורצונו העז של הצייר לתפוס את הרגע שיישאר נצור בזיכרונו ובזיכרון חבריו לשנים רבות.
חזרה אל הרומנטיקה.