מול העיר נמצא אי קטן, וממערב לה נמצא נהר אוטרם. מבנים הראויים לציון הם הכנסייה, שנבנתה ב-1861 ובית המשפט, מבנה בסגנון אדריכלות ג'ורג'יאנית שנבנה ב-1820 וכיום הוא משכנו של המרכז האזרחי של העיר.
מולא אור שרגא
אנג'י דיקינסון
תקיפת אי הארנבות
תקיפת אי הארנבות בידי כוחות של חיל האוויר וחיל הים של צה"ל נערכה ביוני 1984, בעקבות מידע מודיעיני על פעילות מחבלים באי.
האי אל-נחל (קרוי גם אל-אראניב, ומכאן מוכר בעברית בשם "אי הארנבות") הוא השני בגודלו בין האיים הסמוכים לעיר אל-מינה שבצפון לבנון, ושוכן כשמונה ק"מ מצפון-מערב לטריפולי.
ביוני 1984 הגיע לצה"ל מידע מודיעיני לפיו שוהים באי מחבלים המתאמנים לקראת פיגוע בישראל. בצה"ל נשקלו שלוש דרכי תקיפה: באמצעות שייטת 13, באמצעות הפצצה אווירית והפגזה באמצעות סטי"לים. הוחלט על הפצצה אווירית, אך גם חיל הים נערך לחלופות שבאחריותו. הצוללת אח"י תנין, בפיקודו של רס"ן חיים כפיר-קופרט, נשלחה לתצפית על האי, וגילתה בו כתשעה מחבלים, עמדות מקלע כבד ותותח נ"מ, וכן סירה מהירה שהביאה לאי ציוד ותחמושת. האי הופצץ על ידי רביעיית סקייהוק ורביעיית פנטום. בהפצצה נהרגו מחבלים אחדים ונפצעו אחרים. לאחר ההפצצה דיווחה הצוללת על אנשים שהתרכזו בדרום האי, ואלה הופגזו על ידי הסטי"ל אח"י רשף, בפיקודו של רס"ן עמי שגב. בהמשך הצטרפו אליה אח"י מולדת ואח"י קשת, בפיקודו של מפקד שייטת ספינות הטילים, אל"ם שמעון מאיר, באח"י מולדת, שאליו הצטרף מפקד חיל הים, האלוף זאב אלמוג. על כוחות שייטת 13 באזור פיקד מפקד השייטת, אל"ם ידידיה יערי.
בהיתקלות בין "סנונית" של שייטת 13 לסירת מחבלים נפגעו שניים-שלושה מחבלים ונפלו למים, ומחבל אחד נותר בסירה. יערי ולוחם נוסף נפצעו קל. אח"י רשף הופנתה לתקיפת הסירה, ולאחר חילופי אש עם המחבל שבה, שבהם נפצעו קל שלושה מלוחמי הסטי"ל, טובעה הסירה בניגוח על ידי הסטי"ל, והמחבל שבה נהרג.
לאחר התקיפה הודיע ארגון החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין כי במהלך ההפצצה נהרג סמיר אסעד, שבוי ישראלי שהוחזק בידיו, אך לכשהוחזרה גופתו בשנת 1991 התברר מעל לכל ספק כי אסעד לא נפגע בהפצצה וכי נרצח על ידי שוביו.
אי הארנבות
מונטיגו ביי
מונטיגו ביי (באנגלית: Montego Bay) היא בירת מחוז סנט ג'יימס שבג'מייקה. זוהי העיר השנייה בשטחה בג'מייקה והרביעית בגודל אוכלוסייתה.
העיר מהווה יעד תיירותי ופועלים בה חנויות דיוטי פרי, מעגן לאוניות תענוגות וכמה חופי רחצה. העיר ניצבת על רקע גבעות ציוריות.
היסטוריה.
כאשר הגיע כריסטופר קולומבוס לראשונה לג'מייקה, הוא קרא למפרץ בו ניצבת כיום העיר, "גולפו דה בואן טיימפו" (Golfo de Buen Tiempo – "מפרץ האקלים הטוב"). השם מונטיגו ביי הוא ככל הנראה שיבוש של המילה הספרדית "מנטקה" (manteca, "שומן חזיר"), לכאורה בשל היות המקום נמל ייצוא של שומן חזיר, עורות ובשר בקר.
מאמצע המאה ה-17 ועד ל-1834, השנה בה בוטלה העבדות בג'מייקה, ובהמשך גם במאה ה-20, שמשה העיר כנמל ייצוא לסוכר. מרידת העבדים האחרונה שהתחוללה בג'מייקה בשנים 1831 – 1832, התרחשה באזור של מונטיגו ביי. מנהיג המרד, סמואל שארפ, נתלה כאן ב-1832. ב-1975 הוכרז שארפ כגיבור לאומי והכיכר המרכזית של העיר נקראה על שמו.
ב-1980 הוכרזה מונטיגו ביי כעיר. כיום היא ידועה בשל בית החולים האזורי הפועל בה, הנמל, כמקום בו מחזיקים עשירי ג'מייקה וכן תושבי צפון אמריקה ואירופה בתי נופש, המסעדות הטובות שבה ומרכזי הקניות שבה. רצועת החוף של העיר מלאה באתרי נופש, שברובם נבנו בשנים האחרונות וחלקם נמצאים על אדמות מטעי קנה הסוכר לשעבר שבחלקם עדיין ניצבים המבנים של מפעלי העיבוד לסוכר.
בעיר שוכנת נציבות האו"ם לחוק הים (UNCLOS).
כ-5 ק"מ מזרחית לעיר שוכן נמל התעופה הבינלאומי סנגסטר, נמל התעופה העמוס ביותר בג'מייקה ובאיים הקריביים כולם.
שמואל קעלין
רבי שמואל הלוי קֶעלין (או קוֹלין; במקורות אחדים: שמואל לעוו, בגרמנית: Samuel Löw; תפ"ד, 1724, קולין, בוהמיה - ראש חודש ניסן תקס"ו, 20 במרץ 1806, בוסקוביצה) היה רב ופוסק אשכנזי, פרשן התלמוד הבבלי וה"שולחן ערוך". נודע על שם ספרו ה"מחצית השקל".
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1724 בקולין, בוהמיה (כיום בצ'כיה), לרב נתן נטע הלוי קעלין. משפחתם מיוחסת לרב נתן נטע שפירא מקרקוב, ה"מגלה עמוקות". כבר בגיל עשר כתב חידושי תורה שמצאו חן בעיני הרב המקומי. בנערותו נשלח ללמוד בבוסקוביצה בישיבה שבראשה עמד רבה של העיר, הרב אריה יהודה ליב ב"ר מנחם מנדל. בערך בשנת 1738 הוא נישא לעלקל'ה בתו של רבי משה, בנו של ראש הישיבה, ונותר ללמוד בישיבה זו במשך ששים שנה. אשתו עסקה במסחר זעיר ופירנסה את המשפחה. במשך עשרות שנותיו בישיבה זו, העמיד אלפי תלמידים.
הוא סירב במשך השנים להצעות רבנות מקהילות יהודיות חשובות: רבנות פראג (לפני רבי יחזקאל לנדא), רבנות אובן (לפני משה מינץ), ורבנות פרשבורג (לאחר פטירת מהר"ם ברבי).
היה ידוע בתפילותיו המיוחדות ושימש כתובת לרבים לבקשות תפילה לחולים. נודע גם בפרישות מיוחדת והסתפקות במועט, וסופר עליו כי הרבה לצום ולבש תחת בגדיו במשך קרוב לחמישים שנה "שק של שיער" שנועד להעניק הרגשה לא נוחה.
הוא הרבה לטרוח בענייני צדקה, ובמיוחד טרח לדאוג לצורכי נישואיהם ומגוריהם של יתומים ויתומות ומשפחות עניים.
שיפר את מערכת החינוך התורנית בעירו, על ידי קרן מיוחדת שהקים שנועדה לדאוג לשכר מסודר למלמדים. הוא הקים גם קרן לביקור חולים שדאגה להוצאות לרופאים ותרופות עבור חולי הקהילה ונהג לבקר בעצמו את החולים פעמיים ביום.
בצוואתו הורה להניח על קברו מצבה מאבן פשוטה ושלא לכתוב תארים על גבה.
הוא נפטר ביום חמישי ראש חודש ניסן תקס"ו, 20 במרץ 1806.
הניח אחריו שלושה בנים ושתי בנות, בנו הבכור היה הרב בנימין זאב וולף בוסקוביץ', מחבר "סדר משנה".
בנימין זאב וולף בוסקוביץ
בנימין זאב וולף בוסקוביץ (תק"ה 1745 בערך, בוסקוביצה, כיום בצ'כיה - י' בסיוון תקע"ח, 14 ביוני 1818, בוניהאד, הונגריה) היה רב ופוסק בערים רבות בבוהמיה, מוראביה ובהונגריה שתחת שלטון האימפריה האוסטרית. נודע בחידושיו שנדפסו במהדורות התלמוד הבבלי ובספריו, המפורסם שבהם "סדר משנה".
ביוגרפיה.
בנו של הרב שמואל קעלין, מחבר "מחצית השקל". נישא לאסתר בתו של הרב דוד בוסקוביץ, והתגורר לאחר נישואיו באופן ישן. בין השנים תקמ"ב-תקמ"ד (1782-1784) שימש כרבה של העיר אסוד, ובחודש אלול תקמ"ד התמנה לרבנות העיר פרוסניץ (פרוסטיץ); בעיר זו הכיר את הרב משה סופר שהיה אז בחור צעיר מאורס לבת המקום, והם נעשו ידידים למרות פער הגילאים ביניהם.
בשנת 1791 פגה אשרת השהיה שלו, והשלטונות סירבו לחדשה, בשל כך נאלץ לשוב לאופן-ישן, בה כיהן אז כרב מהר"ם מינץ, ופתח בה מחדש את ישיבתו. ב-1793 כילתה שרפה את כל רכושו וכתביו, ומאחר שבתקופה זו הותר ליהודים להתיישב בעיר החדשה פשט, עקר לשם והתגבשה סביבו קהילה יהודית, למעשה שימש רב"ז כרבה הראשון של קהילת בודפשט, ואף העניק תעודות הכשר לבתי אוכל יהודיים שהתקיימו בה. לאור התנגדותו של מהר"ם מינץ, וטענתו כי קהילת פשט משתייכת מבחינה רבנית לשטח השיפוט של אופן-ישן, התגלע סכסוך בין הקהילות, ואף שהסכסוך הוכרע בידי השלטונות בעד עצמאותה של קהילת פשט, נאלץ בוסקוביץ לוותר על רבנות הקהילה מטעמים טכניים. הוא נבחר כרבה של קהילת בלשג'רמט, כ-40 ק"מ צפונית לבודפשט ושימש במשרה זו חמש שנים בין תקנ"ח לתקס"ג, 1798-1803.
בשנת תקס"ד, 1804, נבחר לכהן ברבנות עירו של אביו, קעלין, אך בשל בעיות מעמד נאלץ לעזוב את העיר בשנת תקס"ט (1809) לאחר שכשלו הניסיונות להסדיר את שהייתו החוקית במדינה. בקיץ תק"ע (1810) עבר לכהן כרבה של בוניהד, וכיהן בה עד פטירתו בי' בסיוון תקע"ח, 14 ביוני 1818. החליף אותו הרב צבי הירש הלר.
שמואל קולין
וולף בוסקוביץ'
וולף בוסקוביץ
שמואל הלוי קעלין
Basketball Jones
Basketball Jones (השם המלא: Basketball Jones featuring Tyrone Shoelaces) הוא שיר של צ'יץ' וצ'ונג שנכלל באלבומם "Los Cochinos" מ-1973. "Jones" היא מילת סלנג ל"אובססיה" או "התמכרות". כלומר "Basketball Jones" היא התמכרות לכדורסל. השיר לווה בסרטון שיצא ב-1974, שאף הוצג בקולנוע כהקדמה להקרנתם של כמה סרטים. הסרטון אף הוצג בסרט "להיות שם" (1979) וגרסת כיסוי של השיר נכללה בפסקול הסרט "ספייס ג'אם" (1996).
תיאור השיר.
בשיר מגלם צ'יץ' מרין את דמותו של טיירון שולייסס (Tyrone Shoelaces), שאת קולו הוא שר בקול פלסט (השם "טיירון" נשמע דומה ל-"tie-your-own", כך שהשם נשמע כמו "קשור בעצמך את השרוכים"). שולייסס מתאר בשיר את האובססיה שלו לכדורסל, שהחלה כבר כשהיה תינוק. כמו כן הוא מתפאר בכישרון הכדורסל שלו, ומשתמש פעמים רבות במושגים מקצועיים הקשורים למשחק. כחלק מהאובססיה למשחק הוא אף מניח את הכדור מתחת לכרית ועל כן לא יכול לישון בלילה. טיירון מזכיר בשיר את שחקן העבר ביל ראסל ואת שדרני הספורט צ'יק הרן וכריס שנקל. בגרסת האלבום, את השיר מקדים ראיון היתולי עם מאמן הכדורסל של שולייסס "אומגוונה קיקבוטי" (Umgwana Kickbooti, נשמע כמו "אני הולך לבעוט בתחת"), שאף מוזכר בשיר.
הפקה.
הקלטת השיר כללה שיתוף פעולה עם קבוצת אמנים מוכרים שהתגבשה במקרה, שככלה את ג'ורג' הריסון (גיטרה), קרול קינג (פסנתר חשמלי), בילי פרסטון (אורגן), טום סקוט (סקסופון), ניקי הופקינס (פסנתר), קלאוס פורמן (גיטרה בס) וג'ים קלטנר (כלי הקשה). להקת הבנות "The Blossoms" ומישל פיליפס (מלהקת האמהות והאבות) השתתפו אף הן בשיר כקולות המעודדות.