בשנת 334 לפנה"ס יצא מלך מוקדון אלכסנדר הגדול למסע לכיבוש האימפריה הפרסית. הוא הביס את הגנרלים הפרסים בקרב גרניקוס, ומלך פרס דריווש השלישי יצא בעצמו כדי להדבירו. השניים נפגשו בקרב איסוס, במהלכו הובסו הפרסים סופית. לאחר הקרב שלח אלכסנדר את פרמניון לכבוש את דמשק, משום ששם השאיר המלך את האוצר המלכותי, ואלכסנדר היה זקוק נואשות לכסף. דמשק נפלה בקלות בעקבות בגידת המושל המקומי, פרמניון המשיך והכניס בעל המוקדוני עוד מספר חבלי ארץ באזור ביניהם ככל הנראה ארץ ישראל. לאחר מכן פנה אלכסנדר בעצמו אל פיניקיה (כיום לבנון), הארץ כולה נכנעה לפניו פרט לעיר החזקה והמבוצרת צור. אלכסנדר הטיל עליה מצור ממושך שהסתיים רק ביולי 332 לפנה"ס.
המצור.
במאה הרביעית לפנה"ס הייתה עזה עיר פרסית מבוססת היטב חזקה ומבוצרת ולה חומות גבוהות. אוכלוסיית העיר הייתה ערבית ברובה. הגנתה הסתמכה על חיל מצב פרסי, כמו גם על צבא של שכירי חרב ערבים. מושל העיר היה אדם בשם בטיס, שהחליט להישאר נאמן למלך פרס ולא להיכנע לכובש המוקדוני. קציניו של אלכסנדר סברו שלא ניתן לכבוש את העיר, אולם הדבר רק עודד את אלכסנדר שקיווה באמצעות כיבושה למנוע הישנות של המקרה. מכיוון שעזה הייתה בנויה על תל גבוה, אלכסנדר הציע להביס אותה על ידי הקמת תל גבוה יותר שיקיף את העיר מכל הכיוונים, ויאפשר למכונות המצור של אלכסנדר לזרוע בה הרס. בד בבד החלו לחפור תעלות תחת החומות העיר כדי להפילן.
על פי תיאורי אריאנוס התל שאלכסנדר תכנן לבנות היה בגובה של 25 מטרים וברוחב של 265 מטרים. ביצוע המשימה התעכב בשל הגנתם הנואשת של אנשי עזה שירו חיצים בפועלים. ייתכן שאלכסנדר נעזר גם בעשרות אלפי שבויים מצור במשימה זו. פלוטרכוס מספר שבזמן המצור ציפור הפילה גוש עפר על כתפו של אלכסנדר, ולאחר מכן הסתבכה בחבלים. המכשף של אלכסנדר אריסטנדרוס ראה בכך סימן טוב וסימן רע, הוא חזה שאלכסנדר יכבוש את עזה, אולם יפצע קשה.
לאחר כ-9 שבועות, בספטמבר, נשלמה מלאכת הבנייה. אילי הברזל המוקדונים הכו מבחוץ, והמנהרות שהמוקדונים חפרו זעזעו את החומות, אולם למרות זאת העיר עמדה בהתקפה. אלכסנדר תקף עוד מספר פעמים, ובפעם הרביעית הצליחו להציב סולמות על החומה. המוקדונים פרצו פנימה ופתחו את השערים, והצבא כולו זרם פנימה. אלכסנדר בתחילה לא התערב בקרב זוכר את אזהרת אריסטנדרוס, אולם משראה שאחת היחידות הסתבכה בעימות קשה, נכנס גם הוא לקרב ונפצע בכתפו מקליע. אריאנוס כותב שהוא לא החלים במהרה מפציעה זו. העזתים לחמו עד האיש האחרון, אלכסנדר הרג את הגברים ומכר את הנשים והילדים לעבדים, הוא הביא לעיר מתיישבים חדשים ומאז הפך אותה למבצר שלו.
מותו של בטיס.
על פי קורטיוס רופוס אלכסנדר לכד את בטיס והכריז לפניו: "לא תזכה למוות שייחלת, אתה צפוי לכל עינוי שאפשר לענות בו אסיר." בטיס לא השיב, אלכסנדר אמר: "אתם רואים את שתיקתו העקשנית? האם הוא השתחווה לפני? האם אמר מילת הפצרה? אבל אני אשבור את השקט שלו, או שלפחות אדאג שיהיו בו הפסקות לאנחות כאב!" אלכסנדר נהג בו כפי שנהג אכילס בהקטור, הוא ניקב את עקביו והשחיל דרכם חוטים. בטיס נקשר למרכבה ונגרר ברחבי עירו המובסת.
חמוטל בת ירמיהו
חֲמוּטַל בַּת־יִרְמְיָהוּ הייתה דמות מקראית, אשת יאשיהו ואמם של יהואחז וצדקיהו, מלכי יהודה בסוף המאה ה-7 ותחילת המאה ה-6 לפנה"ס.
חייה.
חמוטל נולדה בלבנה. היא ילדה ליאשיהו את יהואחז וצדקיהו. דעת מקרא מזהה את חמוטל עם הלביאה שבנבואת יחזקאל, ועפ"י זיהוי זה, חמוטל הייתה מעורבת במינויים של בניה למלכים, כי הייתה חברה מרכזית ב"עם הארץ" (גוף שייצג את גדולי המלכות).
מסיפור גלות יהויכין בספר מלכים, ניתן ללמוד כי היה קיים הרמון נשים בזמנו. חמוטל בת ירמיהו, הנזכרת בו לצד זבודה בת פדיה, אם יהויקים, מרמזת כי ליאשיהו היו כמה נשים.
חמוטל קשרה קשרים עם גוף הנקרא "עם הארץ", כדי להמליך את בנה יהואחז. נראה כי ניצלה את מוצאה של זבודה בת פדיה, אשר לא הגיעה משבט יהודה אלא הייתה מזוהה עם שבטי הצפון. יש הסוברים כי שיקוליה היו אישיים וזאת כדי לזכות בתואר "גבירה", באמצעות המלכת בנה. אך לאחר זמן מה יהואחז הודח והוגלה למצרים בידי פרעה-נכה ואת מקומה תפסו זבודה, אשר בנה הומלך תחתיו, ונחשתא בת אלנתן. הכתוב בספר יחזקאל מרמז כי חמוטל הייתה מעורבת בהמלכתו של צדקיהו, בנה הצעיר, במקום יהויכין. ייתכן שלאחר המלכתו של צדקיהו, שבה חמוטל למעמדה הגבוה עם הגלייתה של נחושתא. לאחר 11 שנים הוגלתה גם חמוטל לבבל.
ייתכן כי בניו של יאשיהו משתי נשותיו אלו מייצגים שתי תפישות מדיניות: הפרו-בבלית, אותה מייצג יהואחז בנה של חמוטל בת ירמיה, שהודח על ידי פרעה נכה. ותפישה פרו-מצרית, אותה מייצג יהויקים בן זבודה שהומלך על ידו. ייתכן כי זאת הסיבה לבחירתו של נבוכדנצר בצדקיהו.
זיהוי דמותה במשל הלביאה בספר יחזקאל.
במשל הלביאה וגורי הכפירים המופיע בספר יחזקאל, נמשלה הלביאה לחמוטל בת ירמיהו אם שני המלכים, וכך גם רש"י בפירושו: "מה אמך לביא - כמה הייתה חשובה אמך אתה צדקיהו שנמשלה ללביאה". אמנם מחמוטל יצאו שני מלכים, אך יש הסוברים כי אין לראות בה את זו שמשחה אותם למלכות. יהואחז הומלך על ידי גוף שנקרא "עם הארץ" וצדקיהו הומלך על ידי מלך בבל לאחר שיהויכין הוגלה. מנגד, יש הטוענים שהלביאה במשל מייצגת את בית המלוכה ואין לייחס לה דמות מסוימת. זאת ועוד, ליאשיהו היו מספר נשים והן ילדו לו מספר ילדים. לדעת גרשון ברין, ספר יחזקאל השתמש ביצירה עתיקה יותר כאשר הוא עורך בה כמה שינויים למטרתו.
הקו הירוק של הרכבת הקלה בירושלים
הקו הירוק הוא קו רכבת קלה עתידי, שצפוי להיות השני שייחנך מבין קווי הרכבת הקלה בירושלים. הקו יחבר את שכונת גילה שבדרום העיר לשכונת הגבעה הצרפתית בצפונה. אורך הקו החדש כ-20 קילומטרים ולאורכו יוקמו 42 תחנות נוסעים. הקו ישיק לקו האדום הקיים בכניסה לעיר, בתחנת בנייני האומה. לפי הערכות הקו יחל לפעול רק בשנת 2025 או 2026. עלות ההקמה של הקו הירוק והקרונות שלו נאמדת ב-10 מיליארד שקל.
על הקו.
תוואי הקו מתוכנן להתפרש משכונת גילה בקצהו הדרומי ועד לגבעה הצרפתית ולהר הצופים בקצהו הצפוני.
בדרכו יעבור ברחוב דב יוסף, צומת פת, רחוב הרצוג, מחלף בייט, יחצה את קמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם, את אזור הכניסה לעיר ומרכזה, בשד' שז"ר, שד' נורדאו, רחוב שרי ישראל, רחוב בר-אילן, רחוב חטיבת הראל, רחוב זלמן שרגאי, שד' לוי אשכול, עד לקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים.
שלוחות.
בנוסף, הקו כולל מספר שלוחות:
בשנת 2014, אושרה תוכנית אב רחבת היקף לאזור התעסוקה בגבעת שאול, שיהפוך למרכז תעסוקה מרכזי בעיר, יהווה המשך לאזור הכניסה לעיר וישען על שלוחת רכבת קלה. השלוחה, באורך של כ-2 ק"מ, עוברת מצומת בן דור בשדרות הרצל, לאורך רחוב כנפי נשרים ועד מסוף התחבורה בכניסה להר נוף, ותוכננה במקור כשלוחה של הקו האדום. בהמשך הוחלט לשלב אותה כחלק מתוכנית הקו הירוק. תחילת העבודה הייתה ביוני 2019.
שלוחה למלחה שמתפצלת מהקו ברחוב דב יוסף ליד שכונת פת, ועוברת במסלול משותף עם הקו הכחול, לצד קריית הספורט (אצטדיון טדי ופיס ארנה) (חלקה במנהרה מתחת לפארק אלמליח), קניון מלחה והגן הטכנולוגי הסמוך ומשם תסתיים ליד תחנת הרכבת ירושלים – מלחה. במקום גם מתוכנן דפו עם מקום ל-102 קרונות בשני מפלסים ומוסף תחזוקה.
היסטוריה.
התכנון הראשוני של מערך הרכבת הקלה בירושלים החל בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, וכלל תוכנית להקמת 8 קווים בסך הכל, בהם קו המקשר את שכונת גילה בדרום העיר עם מרכז ירושלים. בשלב הראשוני נבדקו תוואים שונים והוצגה תוכנית כללית שאושרה על ידי המועצה הארצית לתכנון ולבנייה באוקטובר 2000. במאי 2001 פורסם המכרז להקמת הקו האדום, ועל פי התכנון המקורי היה אמור הקו הירוק להיות מקודם מיד אחריו, אך השלמת תכנונו התעכבה כעשר שנים.
צוות תוכנית אב לתחבורה בירושלים השלים לבסוף את התכנון המפורט של הקו בשנת 2013.
הוועדה המקומית לתכנון ובניה של עיריית ירושלים אישרה את תוכנית הקו ביוני 2015. הוועדה המחוזית אישרה אותו ביוני 2016. המכרז הראשון לעבודות הפיתוח בקו פורסם על ידי חברת מוריה באוגוסט 2017. עד סוף 2017 פורסמו שלושה מכרזי ביצוע נוספים במקטעי הקו הירוק.
ב-28 במאי 2018 הונחה אבן הפינה והחלו עבודות התשתית עבור הקו הירוק במתחם צומת פת לטובת הקמת הפרדה מפלסית ושיקוע מקטע הכביש הרצוג-גולומב, לאורך 50 מטרים, על מנת לאפשר נסיעה רציפה בין רחוב הרצוג לבין רחוב גולומב. ביוני 2019 החלו העבודות בשכונת גילה.
באוגוסט 2019 נבחרה לממן, להקים, ולתפעל את הקו הירוק ואת הארכות הקו האדום חברת TransJerusalem J-Net, שהוקמה באופן ייעודי לטובת הפרויקט על ידי קבוצת שפיר הנדסה, וכוללת גם את סופרבוס והשותפה הספרדית חברת Construcciones y Auxiliar de Ferrocarriles. הפרויקט יבוצע כשותפות ציבורית-פרטית (PPP) בהיקף כספי מוערך של כ-10 מיליארד שקלים, וכולל הקמה של מסילות חדשות באורך של 27 ק״מ, הקמת 50 תחנות חדשות, תכנון וייצור של מעל 100 קרונות, הקמת מתחם דפו מרכזי שיכלול חניון ומוסך לקרונות ומרכז בקרה ושליטה, חניוני חנה וסע והפרדות מפלסיות בצמתים מרכזיים. בנובמבר החלו העבודות בגבעת שאול.
במאי 2020 החלו העבודות ברחוב בר-אילן. ביולי 2020 החלו העבודות בשכונות רמת אשכול ומעלות דפנה. החל מדצמבר 2020, החלו פלגים חרדים הקיצוניים להפגין נגד בניית תוואי רכבת קלה ברחוב בר-אילן, בטענה שהמהלך יפגע בצביון החרדי של האזור. ובהמשך החלו לשבש בקביעות את העבודות ואף לפגוע בעובדי הרכבת הקלה במקום.