"הצ'יק" פירושו "מלונצ'יק" - מלון המלך דוד. "הבית של עבדך משיחך" פירושו בניין "האחים דוד" (בניין משרדים סמוך למלון ששימש גם הוא את שלטונות המנדט), שנועד כמטרה ללח"י (הכינוי שאב השראה מהפסוק האחרון בתפילת נשמת כל חי: "על כל דברי שירות ותשבחות דוד בן ישי, עבדך משיחך").
חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית, שלח את מאיר וייסגל כשליחו לסנה, להפציר בו להפסיק את המאבק המזוין בבריטים. הוא איים שאם לא ייענה הוא יתפטר מתפקידו ויפרסם את סיבת ההתפטרות. סנה הודיע לווייסגל כי אינו יכול להכריע בעניין לבדו, והוא יביא את ההחלטה בפני "ועדת איקס" (ועדה פוליטית-ציבורית שתפקידה היה לאשר פעולות צבאיות של תנועת המרי העברי). בוועדה התעורר ויכוח לגבי סמכויותיו של ויצמן, אך הוחלט להיעתר לבקשתו. בעקבות זאת התפטר סנה מתפקיד ראש המפקדה הארצית של ההגנה.
סנה החליט לנסוע לפריז בעצמו, ולהשתתף בישיבת הנהלת הסוכנות היהודית, שבה נדון המשך המאבק במנדט הבריטי. לפני צאתו את הארץ, ב-19 ביולי, הוא העביר לבגין בקשה לדחיית הפעולה, וזו נקבעה ל-22 ביולי. התוכנית של הלח"י לפוצץ את בניין "האחים דוד" בוטלה בשל קשיי התיאום.
ביצוע הפעולה.
ביום שני 22 ביולי 1946, העבירו חוליית לוחמי אצ"ל בראשותו של ישראל לוי ("גדעון") את מטעני החבלה באמצעות משאית לפתח המלון. בפתח המלון חיכו חברי החוליה הראשונה, בפיקודו של יוסף אבני, מחופשים לערבים, ויחד פרקו את מטעני החבלה מהמשאית. לאחר שהשתלטו על שומרי שער השירות במלון, חדרו למטבח "קפה ריג'נס" בקומה התחתונה של האגף הדרומי של המלון. לוחמי האצ"ל ריכזו את העובדים במטבח, והציבו שבעה כדי חלב גדולים, שכל אחד מהם הכיל 50 ק"ג חומר נפץ, בצמוד לעמודי התמיכה של הבניין. לאחר מכן נסוגו. בעת היציאה מהמלון פגשו בשני קצינים בריטים ועוררו את חשדם. לוחמי האצ"ל הרגו את אחד הקצינים ופצעו את השני. חיילי הלגיון הערבי שראו אותם יוצאים פתחו עליהם באש, ובקרב היריות שהתפתח נפגעו שניים מלוחמי האצ"ל. אחד מהלוחמים, מת מאוחר יותר מפצעיו.
נושא ההודעה הטלפונית על פיצוץ המלון שנוי במחלוקת. טענה אחת היא שהיינריך ריינהולד, סוכן בריטי שפעל בשורות האצ"ל והיה שותף לביצוע הפעולה לא הספיק להעביר בזמן אזהרה למפעיליו אודות ההתקפה הצפויה על המלון, והללו העדיפו שלא לפעול כל עוד לא הגיעה התרעה מפורשת. על פי גרסת האצ"ל, בשעה 12:10 הודיע הארגון על הטמנת הפצצות למרכזיית המלון, למערכת העיתון "פלסטיין פוסט" ואף לקונסוליה הצרפתית הסמוכה, שעובדיה פתחו את חלונות הבניין על מנת שלא יתנפצו מהדף הפיצוץ הצפוי. הנהלת המלון החליטה לפנות את המלון מאורחיו חוץ מאלה ששהו באגף הדרומי בו קבעו הבריטים את מושבם.
על פי אחת העדויות, המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, ג'ון שאו, הגיב על ההודעה: "אני נמצא כאן לא כדי לקבל פקודות מאת היהודים; אני נותן להם פקודות". שאו, מצידו, טען כי "שום אזהרה לא נמסרה לי או למישהו אחר בבניין. ואפילו קיבלתי אזהרה כזאת, אפילו נניח שקיבלתי, לא הייתי יכול לפנות את האנשים בזמן שעמד לרשותי". בשעת הפיצוץ התקיימה בלשכתו ישיבה של כל מנהלי המחלקות. בשעה 12:37 הרס פיצוץ אדיר את כל האגף הדרומי של מלון המלך דוד, על כל קומותיו.
מספרם המדויק של הנפגעים בפעולה זו אינו ידוע. ההודעה הרשמית של שלטונות המנדט שהתפרסמה שבוע לאחר הפיצוץ היא שבפיצוץ נהרגו 82 איש, וכי בנוסף יש "70 נעדרים ופצועים". זו גם הגרסה המופיעה בספר הרשמי של האצ"ל - "מערכות הארגון הצבאי לאומי". ספר ההגנה מביא נתון שאינו רחוק מכך - "כ-80 הרוגים וכ-40 פצועים". ההיסטוריון הבריטי כריסטופר סייקס מעלה את המניין ל-91 הרוגים וכ-45 פצועים (בספרו "מבלפור ועד בווין"). מרדכי נאור מציין בספר "הציונות - מאה שנים ראשונות", כי באירוע היו "קרוב למאה הרוגים ופצועים רבים" המספר הגבוה ביותר מצוי בספרו של שלמה לב עמי, מראשי האצ"ל, המציין כי בפיצוץ נהרגו 121 איש ו-47 נפצעו. בפיצוץ נהרגו 17 יהודים, וכן איש אצ"ל שמת מפצעיו מאוחר יותר.
בין ההרוגים היה יהודה (יוליוס) ג'ייקובס, הפקיד היהודי הבכיר ביותר בממשלת המנדט וכן רודריק כריסטופר מסגרייב שהיה עוזר המזכיר הראשי של ממשלת המנדט. כתבת צבאית בריטית ידועה, קלייר הולינגוורת', הייתה בין הניצולים.
המודיעין הבריטי.
מפקד משטרת המנדט, ג'ון מורי ריימר-ג'ונס, התריע לפני הנציב העליון ומזכיר ממשלת המנדט על הסכנה במלון המלך דוד ודרש להגביר את האבטחה, אולם נענה בשלילה. בפעולת פיצוץ המלון השתתף גם היינריך ריינהולד, שהיה סוכן שתול של הבריטים באצ"ל. משערים שהוא הספיק להודיע לבריטים על הכוונה לבצע את הפעולה באופן כללי ואמר שהוא יתקשר שוב עם מידע מדויק, אולם הדבר לא התאפשר לו. הועלתה ההשערה שמלון המלך דוד לא פונה בגלל הציפייה להודעה מריינהולד שבהיעדרה הניחו הבריטים שהפעולה בוטלה.
ההשלכות.
היישוב העברי הזדעזע מן הפיצוץ שזכה לגינויים בעולם, גרם לקרעים בין המחתרות שתכננו אותו ביחד ובין היישוב לשלטונות המנדט. אנשי הצבא נקטו אמצעי ביטחון חריפים, נעו בשיירות מאובטחות ומיעטו לבוא במגע עם אנשי היישוב. בתגובה לפיצוץ המלון פתחו הבריטים במבצע כריש. 20,000 חיילים פשטו על תל אביב, הטילו עליה עוצר וערכו בה חיפושים.
הגנרל אוולין יו בארקר מפקד הכוחות הבריטיים בארץ ישראל, פרסם צו מלכותי בעל גוון אנטישמי שהטיל את האחריות על כלל הציבור היהודי, אסר על חיילים בריטיים להפגש עם יהודים שלא לצורך הכרחי, וקרא להעניש "את היהודים בדרך שבני גזעם שונאים יותר מכול – לפגוע בכיסם ולהראות להם את הבוז שאנו רוחשים להם".
הנציב העליון אלן גורדון קנינגהם שידר ב-30 ביולי 1946 בקול ירושלים הודעה שהסתיימה במילים:
מחיר הדמים הכבד הביא לגינוי הפעולה גם מצד הנהגת היישוב: העיתונות העברית והאנגלית גינו אותה, "ההגנה" הודיעה על ניתוק גמור מהאצ"ל ודוד בן-גוריון גינה גם הוא את הפעולה באומרו "האצ"ל הוא אויב העם היהודי". נציגים של הסוכנות היהודית ושל הוועד הלאומי הוקיעו את הפעולה והגדירו אותה, יחד עם פעולות נוספות של האצ"ל, כפעולת טרור. עיתון "הארץ" פרסם למחרת הפעולה, את שירה של רחל המשוררת "יום בשורה" במקום מאמר מערכת ורמז בכך להיותם של אנשי האצ"ל, גם אם הם מתיימרים להביא את בשורת הגאולה, מצורעים עקב מעשיהם.
הבריטים הגבירו את מלחמתם בעלייה הבלתי לגאלית, והחלו להעביר את מי שעלו במסגרתה למחנות מעצר בקפריסין.
כשנה לאחר הפיצוץ פרסם האצ"ל כרוז שבו נאמר כי האחריות על הפעולה משותפת לכל ארגוני המחתרת במסגרת תנועת המרי העברי.
לאחר הפיצוץ הופקע המלון כולו מידי בעליו, ונותר בידי הבריטים עד סיום המנדט ב-1948. לאחר מכן עבר אל האו"ם ואל הצלב האדום. עם סיום קרבות מלחמת העצמאות הוחזר לבעליו המקוריים. בשנות האלפיים, משמש המלון כמלון יוקרה וכאכסניה לאורחיה הרשמיים של מדינת ישראל.
כמו ביחס לפעולות אחרות של האצ"ל קיימות דעות שונות בקרב היסטוריונים על מידת השפעתה של הפעולה על עזיבת הבריטים את ארץ ישראל. לדעת יוסף עבו עברון, איש אצ"ל שכתב ספר על פאגלין, לפעולה הייתה השפעה גדולה על החלטת הבריטים לפנות את הארץ. וכהוכחה הוא הביא את דברי הקולונל ויליאם ניקול גריי, המפקד האחרון של משטרת המנדט הבריטי בארץ ישראל, שאמר שהפעולה הייתה "בין הגורמים להחלטה לנטוש את ארץ ישראל".
ספר בן סירא
קיטו
קיטו (בספרדית: Quito), רשמית סן פרנסיסקו דה קיטו (בספרדית: San Francisco de Quito), היא בירת אקוודור. העיר ממוקמת בצפון-מרכז המדינה, על אגן הניקוז של נהר הגואייאבמבה, ועל גדותיו המזרחיות של הר הפיצ'ינצ'ה, הר געש כבוי בהרי האנדים. נכון לשנת 2005, בעיר מתגוררים כ-1,504,991 תושבים, והיא העיר השנייה בגודלה במדינה מבחינת אוכלוסייה, לאחר גואיאקיל. העיר היא מושב המחוז המטרופוליטני של קיטו, הידוע גם כקנטון קיטו, בו מתגוררים כ-1,842,201 תושבים. כמו כן, העיר היא גם בירתה של פרובינציית פיצ'ינצ'ה. מאז 2008, קיטו היא גם מושבו של מטה איחוד אומות דרום אמריקה.
המקום הגבוה ביותר בעיר הוא הכיכר המרכזית (ספרדית: Plaza de La Independencia or Plaza Grande), שמתנשאת לגובה של כ-2,850 מטרים, דבר שהופך אותה לעיר הבירה השנייה בגובהה בעולם (יש אף המחשיבים אותה כראשונה, שכן לה פאס, בירתה הממשלתית של בוליביה המתנשאת לגובה ש כ-3,640 מטרים אינה הבירה הרשמית אלא העיר סוקרה)
היסטוריה.
התקופה הפרה-קולומביאנית.
שורשיה של העיר מתוארכים למילניום הראשון, כששבט הקיטוּ התיישב באזור, והפכהּ למרכז מסחרי. על פי ספרו של חואן דה ולאסקו משנת 1767, "היסטוריה של ממלכת קיטו", שטחו של שבט הקיטו נכבש על ידי שבט הקראס, שהקים את ממלכת קיטו בסביבות שנת 980 לספירה. בשנת 1426 האינקה כבשו את ממלכת קיטו. ב-1533, רומינהוי, גנרל מלחמה משבט האינקה, שרף את העיר כדי למנוע מהספרדים לכובשה, ובכך הרס כל זכר לתקופה הפרהיסטורית בעיר.
היסטוריה קולוניאלית.
התנגדות המקומיים לכיבוש הספרדי נמשכה עד שנת 1534. פרנסיסקו פיסארו הקים את העיר ב-15 באוגוסט אותה השנה. ב-6 בדצמבר 1534, לעיר הגיעו כ-204 מתיישבים בהנהגתו של סבסטיאן דה בנאלקאסר, שהוציא להורג את רומינהוי, ובכך סיים את ההתנגדות המקומית. ב-14 במרץ 1541, הוכרזה קיטו כעיר, וב-14 בפברואר 1556 ניתן לה התואר "סן פרנסיסקו דה קיטו, עיר אצילית ונאמנה עד מאוד" (Muy Noble y Muy Leal Ciudad de San Francisco de Quito). ב-1563, קיטו הפכה למושב הנהלת מחוז ספיין, וחלק ממלכות המשנה של פרו, שבירתה הייתה לימה.