סנט מרטין בשדות (באנגלית: St Martin-in-the-Fields) היא כנסייה אנגליקנית בפינה הצפון מזרחית של כיכר טרפלגר בלונדון שבאנגליה, על שם מרטין הקדוש (סנט מרטין).
מבנה הכנסייה.
הכנסייה מוזכרת לראשונה בכתובים בשנת 1222, בתכתובת בעניין מחלוקת בין אב מנזר וסטמינסטר לבישוף לונדון בעניין הבעלות על הכנסייה. הוחלט כי הבעלות היא בידי אב מנזר וסטמינסטר, והכנסייה הייתה בשימושם של נזירי מנזר וסטמינסטר.
הנרי השמיני בנה מחדש את הכנסייה באותה עת, "בשדות" בין הסיטי של לונדון לווסטמינסטר.
הכנסייה לא ניזוקה בשרפה הגדולה של לונדון בשל ריחוקה מהעיר.
בשנת 1721 בנה במקום האדריכל ג'יימס גיבס בניין חדש. תוכנית הכנסייה הייתה חדשנית באותה עת ועוררה מחלוקות רבות, אולם מאוחר יותר הועתקה בעת בניית כנסיות רבות בארצות הברית.
מבנה הכנסייה רבוע, בחזיתה גמלון הנתמך על ידי עמודים בסגנון קורינתי.
קשרים למשפחת המלוכה.
הכנסייה היא הכנסייה הקהילתית של בית המלוכה הבריטי. המלך ג'ורג' הראשון היה שומר הכנסייה, והמלכה מרי התפללה בה בקביעות.
קשרים לצי הבריטי.
משום היותה קרובה למפקדת הצי המלכותי שימשה הכנסייה את מפקדת הצי ונהגו לצלצל בפעמוניה בעת ניצחון ימי בריטי.
קבורים בכנסייה.
בכנסייה קבורים רוברט בויל, נל גוון, ויליאם הוגארת, ג'ושואה ריינולד, ג'ק שפארד ותומאס צ'יפנדייל.
הכנסייה בימינו.
הכנסייה ידועה בכך שדלתותיה פתוחות בכל עת ועל כן היא מספקת מקום מחסה לחסרי בית. בשעות היום נערכים בה קונצרטים של מוזיקה קלאסית, בהם קונצרטים המבוצעים על ידי האקדמיה של סנט מרטין בשדות, שאחד ממייסדיה והמנצח הבולט שלה היה נוויל מרינר. בקריפטה מתחת לכנסייה יש בית קפה ומוזיאון ריקועי נחושת.
בשנת 2005 החלו בשיפוץ הכנסייה בעלות של 34 מיליון ליש"ט.
הנה האיש (ניטשה)
"הנה האיש" (מלטינית: Ecce Homo) הוא ספרו האחרון של הפילולוג והפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה. הספר עצמו נכתב בגרמנית, למרות השם הלטיני. יעודו של הספר, כפי שהוא מתואר על ידי המחבר בהקדמה לו, הוא הצגת דמותו לפני שיציב בפני העולם תביעה קשה שכמותה לא הוצבה מעולם בפניו. שמו של הספר נגזר מ"הנה האיש", אמירתו של הנציב הרומאי פונטיוס פילאטוס בהציגו את ישו בפני היהודים לאחר ששפט אותו.
הספר מכיל פרקי אוטוביוגרפיה על תולדות חייו ואורחות חייו, ובנוסף יש בו סקירה תמציתית על כתביו.
הספר נכתב בשנת 1888 אך פרסומו עוכב על ידי אחותו של ניטשה, אליזבת פורסטר, עד לשנת 1895.
במבוא לספרו זה ניטשה מציג את השקפתו הפילוסופית במונחים המצביעים על הינתקותו המוחלטת מן ההומניזם המודרני. ההומניזם לא חדל מלדגול בקדמה ובהפצת המדע והטכנולוגיה שיובילו אותנו לקראת ימים טובים יותר, ולצדד ברעיון כי על האידיאל להנחות את ההיסטוריה ואת הפוליטיקה - וזו, לפי ניטשה, היא סוג של אמונה, של דת ללא אלוהים שניטשה מגדיר כאלילים שאותם הוא מציע לנתץ בפטישו באמצעות הפילוסופיה:
"לתקן את המין האנושי? הנה הדבר האחרון שאוכל להבטיח. אינני יוצר אלילים חדשים!... להשליך את האלילים - כך אני מכנה את כל האידיאלים - הנה מה שמהווה את אמנותי. בה במידה שהמצאנו את השקר של עולם אידיאלי, רוקנו את המציאות מתוכנה, ממשמעותה וממהימנותה... השקר שאנו מכנים אידיאל היה עד כה קללה המעיקה על המציאות. האנושות עצמה הפכה שקרית ומזויפת מיסודה עד כדי אמונה בערכים המנוגדים לאלה שבכוחם בלבד להבטיח את חוסנה ואת עתידה..."
פרנס הלס
פרנס הלס (בפלמית: Frans Hals; סביבות 1582 – 26 באוגוסט 1666) היה צייר הולנדי בזמן תור הזהב של הולנד. הלס היה בעיקר צייר דיוקנאות.
ביוגרפיה.
ישנו מידע מועט בלבד על חייו של הלס. הוא נולד בסביבות 1582, כנראה באנטוורפן. ב-1585, לאחר שאנטוורפן נכבשה בידי ספרד במלחמת שמונים השנה, עברה משפחתו להארלם שבמרכז ארצות השפלה (כיום בהולנד), ושם חי כל ימיו.
הוא למד ציור אצל הצייר הפלמי קרל ון מנדר (1548-1606), שנמלט גם הוא מהספרדים, אולם רעיונותיו של מנדר לא מופיעים ביצירתו של הלס. יצירתו המוקדמת ביותר של הלס המוכרת כיום היא "יקובוס זאפיוס", ציור משנת 1611. ה"פריצה" שלו התרחשה ב-1616 עם דיוקן קבוצתי בגודל מלא בשם "משתה הקצינים של המיליציה של סט. ג'ורג'".
היסטוריונים דיווחו כי הלס התעלל באשתו הראשונה, אנקה הרמנס (Anneke Hermansz או Annetje Harmensdochter Abeel), והיא מתה בשנת 1616. עם שני ילדים מאנקה, הלס נישא לליסבט ריינירס (Lysbeth Reyniers) ב-1617, והיו להם שמונה ילדים. מסופר כי הלס היה חובב הטיפה המרה, ובשל כך הגיע לחברתם של אנשים מפוקפקים.
אף על פי שהיה ביקוש לעבודתו במשך כל חייו, הוא סבל מקשיים כלכליים. בנוסף לציור עבד גם כסוחר אמנות וכמשחזר יצירות אמנות. נושיו גררו אותו מספר פעמים לבית-המשפט, ובשנת 1652 מכר את כל רכושו כדי ליישב חוב לאופה. רשימת הציוד שנמכר כוללת רק שלושה מזרנים וכרים, מזנון, שולחן וחמש תמונות. בשנת 1664 התקיים מקצבה עירונית כשהוא חסר-כל.
בתקופה בה נלחמה האומה ההולנדית על עצמאותה שהה הלס בחברת הגילדות הצבאיות. הוא היה גם חבר ב"לשכת הנואמים", וב-1644 יושב-ראש תאגיד הציירים של הארלם.
הוא מת ב-1666 ונקבר בכנסיית סט. בּאבוֹ שבעיר. אשתו מתה מאוחר יותר בבית-חולים מסיבה לא ברורה, לאחר שיצאה לבקש עזרה ממוסדות צדקה.
קריירה אמנותית.
הלס נודע בעיקר בזכות הדיוקנאות שצייר, בעיקר של אזרחים עשירים. הוא צייר גם דיוקנאות קבוצתיים גדולים, רבים מהם של אנשי המשמר האזרחי. הוא צייר בסגנון הבארוק, עם ריאליזם מפורט. ציוריו מציגים את השכבות השונות בחברה אליהן הגיע במהלך חייו - משתאות או מפגשים של קצינים, ציידים, אנשי גילדות, אדמירלים, גנרלים, ראשי-ערים, סוחרים, עורכי-דין, וגם פקידים, שחקנים נודדים, זמרים, אצילים, מוכרות דגים וגיבורים מקומיים. בדיוקנאות קבוצתיים, כמו "הקשתים של סט. האדריאן", לכד הלס כל דמות באופן שונה. הפנים מוצגים באופן טבעי וקל לזיהוי, עם הבעות פנים שונות ומאפיינים ברורים.
מורהו הראשון באנטוורפן היה כנראה ון נורט, אולם הוא עבר לסטודיו של הצייר וההיסטוריון קרל ון מנדר (היו ברשותו של הלס כמה יצירות של מנדר, שנמכרו כחלק ממכירת רכושו ב-1652). במהרה שיפר את שיטות הציור של ימיו, ושחרר את עצמו אט-אט מכבלי המסורת.
סגנון הציור שלו השתנה עם השנים. צבעים מלאי חיים הוחלפו עם הזמן ביצירות בהן שולט גוון אחד. מ-1641 גילה נטייה להגביל את מגוון הצבעים שלו, ולרמוז על צבע במקום להשתמש בו ממש. בהמשך חייו השתלטו על היצירות גוונים כהים, אפילו שחורים. משיחות המכחול שלו הפכו חופשיות יותר, והפרטים הקטנים איבדו מחשיבותם לטובת הרעיון הכללי. ובעוד שיצירותיו המוקדמות הקרינו שמחת חיים, הרי שבדיוקנאות מאוחרים יותר הדגיש את מעמדם וחשיבותם של נושאי הציור.
בשל ההתאמה בין שינוי הסגנון לבין העוני שפקד אותו, יש היסטוריונים הטוענים כי אחת הסיבות (ואולי אף הסיבה העיקרית) למעבר לגוונים מועטים ולציור בשחור-לבן היה מחירם של הצבעים.
הכרה מאוחרת.
המוניטין של הלס דעך לאחר מותו, ובמהלך מאתיים שנה הוא נחשב כה שולי עד כי כמה מציוריו, שבמאה ה-21 נחשבים ליצירות מופת, נמכרו בתקופתו במכירות פומביות בעבור פרוטות. קרנו שבה ועלתה באמצע המאה ה-19. עם עליית קרנו בא גם זינוק במחירי התמונות, ותמונות שנמכרו בעבר תמורת ליש"ט בודדים נקנו כעת תמורת אלפי ליש"ט.
בין 1870 ל-1920 שימשו הדיוקנאות שצייר כמודלים לציירי דיוקנאות. הצייר הצרפתי אדואר מאנה הושפע רבות מהלס. רבים מציוריו נמכרו לאספנים אמריקאיים, שהעריכו את גישתו הלא-ביקורתית לעושר ולמעמד. מבחר מיצירותיו מוצג במוזיאון פרנס הלס בהארלם שבהולנד.
פרנס האלס
בארסה
אנתולוגיה
אַנְתוֹלוֹגְיָה (או בעברית: ילקוט, אסופה, מִקְבָּץ או מִבחר), היא צורת כינוס של כתבים ספרותיים. מקור המילה הוא יוונית עתיקה, ופירושה "זר פרחים", "כליל". האנתולוגיה היא חיבור של יצירות שונות למכלול אחד.
האנתולוגיה הספרותית יכולה להתחבר על פי עקרונות רבים ושונים ומתוך מגמות רבות. ישנן אנתולוגיות ספרותיות הנבחרות לפי סוגה ספרותית מסוימת, כגון אנתולוגיה לסיפור הקצר, או אנתולוגיה לשירה וכיוצא בזה. ישנן כאלה הנבחרות על פי לשון כתיבה מסוימת, על פי נושאי כתיבה מסוימים וכיוצא באלה. האנתולוגיה הספרותית מאופיינת על ידי המטרה והאופי של מחבריה. ישנן כאלה המתחברות על ידי חבורות של עורכים, על ידי מוסדות ספרותיים שונים, וישנן אנתולוגיות אישיות לחלוטין, המבטאות אך ורק את טעמו של המלקט והמאסף.
היסטוריה.
האנתולוגיות הראשונות נתחברו כבר בתקופה הקלאסית, ביוון, ברומא ובמזרח הערבי. האנתולוגיה המוכרת הראשונה שתועדה היא זו שליקט המשורר מלאגרוס מגדרה במאה הראשונה לספירה, הידועה כיום, אחרי גלגולים רבים, בשם האנתולוגיה היוונית; מלאגרוס קרא לה בשם "אנתולוגיה" (כלומר, "זר פרחים"), ובהקדמתו השווה בין כל אחד מהמחברים לפרח כלשהו. בעקבותיו הפכה המילה "אנתולוגיה" לכינוי כללי לכל אסופה ספרותית.
מוזיקה.
במוזיקה, המונח אנתולוגיה מתייחס לאוסף של יצירות שנעשו על ידי אמן בעל קריירה ארוכה ומגוונת. בעוד שברוב המקרים אנתולוגיה מוזיקלית מכילה את הלהיטים הגדולים של האמן, לעיתים מדובר דווקא בטכניקה שיווקית, מעין דיסק בו מופיעים לצד "הלהיטים הגדולים" גם שירים קצת פחות מוכרים, הקלטות של הופעות חיות וכו', בתקווה להפוך אותם לידועים יותר.
טלוויזיה וקולנוע.
בסדרות טלוויזיה, סדרות אנתולוגיה הן סדרות שכל עונה שלהן או כל פרק שלהן הוא בעל עלילה שונה ושחקנים שונים. דוגמאות: "מראה שחורה", "אימה אמריקאית", "בלש אמיתי".