מספר הרפובליקות לא היה קבוע, והשתנה בהתאם לנסיבות הפוליטיות לאורך ימי קיומה של ברית המועצות. לאחר שבשנותיה הראשונות של ברית המועצות המערכת סבלה מחוסר סדר, עד 1922 אורגנה ברית המועצות סביב ארבע רפובליקות: הרפובליקה הרוסית, הרפובליקה האוקראינית, הרפובליקה הבלארוסית ורפובליקת עבר-הקווקז. בשנים הבאות גדל המספר הזה בהתמדה. בשנת 1924, הפכו אוזבקיסטן וטורקמניסטן לרפובליקות בברית, ובשנת 1929 עשתה זאת טג'יקיסטן. בשנת 1936 הפכו קזחסטן וקירגיזסטן לרפובליקות, ובאותה השנה גם חולקה רפובליקת עבר-הקווקז לשלוש רפובליקות: הרפובליקה הגאורגית, הרפובליקה האזרית והרפובליקה הארמנית. בסוף שנת 1936 מספר הרפובליקות הכולל של ברית המועצות נעמד על אחת עשרה. עקב אירועי מלחמת העולם השנייה, בשנת 1940, הצטרפו במזרח אירופה ארבע רפובליקות חדשות: הרפובליקה המולדובית, ושלושת המדינות הבלטיות - ליטא, לטביה ואסטוניה. בשנה זאת נעשה שינוי נוסף, כאשר חבל קרליה שברפובליקה הרוסית הפך לרפובליקה עצמאית. רפובליקה זו התקיימה עד ל-1956, אז אוחדה עם הרפובליקה הרוסית מחדש. החל משנה זו, ועד התפרקות ברית המועצות בראשית שנות ה-90, נשאר מספר הרפובליקות והמבנה הכללי שלהן ללא שינוי.
רפובליקות סובייטיות
תפילת תשע
תפילת תשע היא שמה של תפילת העמידה - הכוללת תשע ברכות, הנאמרת בתפילת מוסף של ראש השנה, ומבוססת על תפילת שבע. התפילה כוללת את ברכות מלכויות, זכרונות ושופרות.
במהלך התפילה נהוג לתקוע בשופר במספר הזדמנויות.
תוכן התפילה.
בשונה מתפילות מוסף של שאר חגי ישראל, בהם נאמרת תפילת שבע הכוללת את שש הברכות הקבועות וברכת קדושת היום (המותאמת למאורע החל באותו יום), בראש השנה נאמרת תפילה הכוללת תשע ברכות.
למעשה, מדובר בתוספת של 3 ברכות אל מול תפילת שבע, כשהברכה הראשונה - מלכיות משולבת בברכת קדושת היום, ושתיהן נספרות כברכה אחת.
מקור התפילה.
במסכת ראש השנה, נכתב:
הרמב"ם והשולחן ערוך פסקו כדעת רבי עקיבא.
הברכות הנוספות.
מבנה הברכות.
במשנה במסכת ראש השנה, נכתב:
כלומר, הציווי הבסיסי הוא להזכיר בכל ברכה עשרה פסוקים המזכירים את הנושא של אותה הברכה, כאשר יש לגוון במקורות, ולהביא לפחות שלושה פסוקים מהתורה, שלושה מהנביאים ושלושה מהכתובים. בנוסף, קיימות מספר הגבלות נוספות על בחירת הפסוקים, וביניהן ההגבלה שלא להזכיר פסוקים של פורענות.
בעבר, לא היו הברכות מנוסחות באופן קבוע, אלא נתונות לשיקול דעתו של המתפלל. כלומר, בשעת התפילה עצמה, היה צריך המתפלל להיזכר בפסוקים מתאימים ולהזכירם. לאורך הדורות, כתוצאה מהתמעטות הידע אצל הקהל הרחב, נקבע נוסח מחייב לכל אחת מהברכות.
נוסח זה, מוסיף מספר חלקים לכל אחת מהברכות, שלא הוזכרו בהוראה המקורית (כפי שמופיעה במשנה ובגמרא). מבנה הנוסח:
אזכור הפסוקים איננו מוגבל לפסוק בודד, ולפעמים מצוטטים מספר פסוקים, או אף מזמור תהילים שלם, כאזכור אחד בברכות.
מלכויות.
כשלב ראשון לקראת פניה אל ה' ביום הדין, על המתפלל לקבל עליו את מלכות ה'. פעולה זו מתבצעת בברכת מלכויות. פתיחת הברכה היא קטע התפילה עלינו לשבח, וסיומה בבקשה "מלוך על כל העולם כולו בכבודך", המשולבת עם סיום ברכת קדושת היום.
השתחוואה.
במסגרת אמירת קטע זה בחזרת הש"ץ, משתחווים המתפללים אפיים ארצה. השתחוואה כזו הייתה מתבצעת בבית המקדש באופן תדיר, אך נאסרה מחוץ להר הבית. בתפילת תשע, כאשר מגיע החזן למילים "ואנחנו כורעים ומשתחווים", כל הקהל משתחווה.השתחוות זו, אינה נעשית על הרצפה עצמה, אלא על גבי דבר מה החוצץ בין המתפלל ובין הרצפה, שכן השתחוואה על רצפת אבנים אסורה, מחוץ לבית המקדש.
זכרונות.
פתיחת ברכת זכרונות מציגה את יכולת המשפט של ה'.
הפסוקים בברכה זו ותחימתה מציגים זווית שונה במעט של הזיכרון - העלאת "זכות ראשונים", על מנת שתסייע למתפלל. באופן נקודתי, נמצאת הברכה בסימן הזכרת זכותם של אברהם אבינו ויצחק אבינו לאור חלקם בעקדת יצחק.
בסיום הברכה מופיעה הבקשה "זכרנו בזיכרון טוב לפניך".
שופרות.
מטרת ברכת שופרות להציג את עוצמתו של ה'. כמו כן, מוזכרת בברכה השאיפה שקול השופר המושמע על ידי עם ישראל ביום זה יעמוד לזכותם במשפט.
פתיחת הברכה מציגה את מעמד הר סיני, בו נשמע קול שופר, וסיומה בבקשה "תקע בשופר גדול לחרותנו".
תקיעות השופר.
חלק מתקיעות השופר אותם נהוג לבצע בראש השנה מתרחשות בזמן תפילת תשע. לפי הדעה הראשונה בשולחן ערוך, תוקעים תשר"ת אחד בסוף ברכת מלכיות, תש"ת אחד בסוף זכרונות, ותר"ת אחד בסוף שופרות. כך נוהגים עד היום בקהילות אשכנז המערבי.
לפי הרמ"א, תוקעים אחר כל אחד מהברכות פעם אחת תשר"ת. מנהג זה נתקבל במנהג אשכנז המזרחי, אלא שבשנים האחרונות נתקבל ברוב הקהילות לעשות תשר"ת תש"ת תר"ת אחרי כל הברכות. בחלק מקהילות החסידים, הנהיגו לתקוע עוד שלושים קולות בתפילת לחש, בנוסף לשלושים הנ"ל שבחזרת הש"ץ.
אחרי התקיעות שבסוף כל ברכה, נהגו לאמר את שני הפיוטים הבאים:
היום הרת עולם - נאמר גם בשבת:
ארשת שפתינו - ברוב הקהילות לא נאמר בשבת:
קארלו מריה ג'וליני
זמן סיבוב עצמי
זמן סיבוב עצמי של גוף אסטרונומי הוא משך הזמן בו הגוף משלים סיבוב שלם סביב ציר הסיבוב שלו.
זמן סיבוב עצמי של כדור הארץ.
היממה היא זמן הסיבוב העצמי של כדור הארץ. מכיוון שתנועתו של כדור הארץ במרחב מורכבת מסיבוב סביב ציר הסיבוב שלו ומתנועת ההקפה סביב השמש, משך סיבוב שימדד ביחס לשמש אינו זהה למשך סיבוב שימדד ביחס לכוכבים הרחוקים.
ניתן להגדיר שתי יממות על פני כדור הארץ:
אדמונד ז'אבס
עבודה עברית
עבודה עברית הוא מונח במסכת הרעיונות הציונית שמשמעותו עבודה והתכשרות לעבודה של יהודים בכל ענף ומקצוע; והעדפתם בהעסקה אצל יהודים, על פני פועלים נכרים.
השימוש במונח התגבר בתקופת העלייה השנייה, במיוחד אצל חברי מפלגות הפועלים הציוניות, אנשי תנועת העבודה. הם ראו בכיבוש העבודה, דהיינו הכשרה עצמית לעבודה בכל מקצועות העבודה, במיוחד בעבודת כפיים, על ידי יהודים, תנאי הכרחי להגשמת יעדי הציונות בארץ ישראל.
התנועה הציונית שמה לה כמטרה למצוא פתרון לבעייתם של היהודים הפזורים בכל רחבי העולם, ולכן פיתחה את רעיון ההתיישבות בארץ ישראל, תוך כדי קידום העבודה החקלאית בה.
בעיית העבודה העברית.
מקובל לקשור את היווצרות תפיסת העבודה העברית עם תקופת העלייה השנייה, אך הסוגיה הועלתה כבר בימי העלייה הראשונה. בני העלייה הראשונה היו מעטים ועבודת ההתיישבות נזקקה לידיים עובדות רבות. הפתרון היה העסקת פועלים ערביים. הפועלים הערבים היו מוכנים לעבוד בכל תחום תמורת שכר נמוך, והדבר גרם לריבוי עובדים ערבים במושבות היהודיות. העבודה הערבית, סתרה את המטרות והאידאולוגיה הציונית כפי שנתפסה על ידי בני העלייה השנייה, שמטרתה הייתה התיישבות ציונית בארץ ישראל וריבוי יהודים בארץ.
עם הגעת העלייה השנייה נוצר שסע בין עוליה לבין בני העלייה הראשונה סביב נושא העסקת הערבים המקומיים על ידי עולי העלייה הראשונה משיקולים כלכליים, ובכך לתפיסתם נמנעה עבודה מהעולים החדשים שרבים מהם סבלו חרפת רעב.
בבסיס התפיסה של העבודה העברית עומדת גם ההתמודדות עם הבעיה הדמוגרפית. עוד משחר הציונות עמדה בפניה הדילמה כיצד להגיע לרוב יהודי בארץ ובכך להקים את הבית הלאומי בדרכי שלום. ההתיישבות הציונית יצרה הזדמנויות תעסוקה רבות לפועלים הערביים באופן שבהכרח הגדיל את האוכלוסייה הערבית בארץ באמצעות הגירה חיובית, והגדלת הילודה.
כיבוש העבודה.
סיסמת 'כיבוש העבודה' במושבות, התפתחה בקרב בני העלייה השנייה. משמעותה - קריאה להעסקת פועלים יהודים במקום העסקת פועלים ערביים.
'כיבוש העבודה' בא לידי ביטוי בכך שהיהודים מנעו את כניסתם של הערבים למקומות עבודה חדשים שנוצרו במושבות ובמשק היהודי. בכיבוש העבודה ניתן להבחין כיצד עבודת היחיד תורמת לכל היהודים בהגשמת הרעיון הציוני.
יחס אנשי העליות ל"עבודה עברית".
העלייה השנייה.
אנשי העלייה השנייה הגיעו מסוף המאה ה-19 ועד תחילת המאה ה-20 ממזרח אירופה, על רקע קשיים כלכליים, גזירות ורדיפות. הם היו חדורי אידאולוגיה ומוטיבציה להקים המון עובד שיביא בסופו של דבר להקמת אומה ומדינה לעם היהודי בארץ ישראל. מתוך השאיפה לציונות וההתנגדות לחברה קולוניאליסטית, אנשי העלייה השנייה התנגדו להעסקת הפועל הערבי, המוכן לעבוד תמורת סכום פעוט, וקידמו העסקה של עובדים יהודים בלבד.
אנשי העלייה השנייה אומנם דגלו באחווה בין שני העמים, היהודי והערבי, אך המציאות הארצישראלית הובילה למאבק כנגד העסקת הפועל הערבי, ומכאן נולדה הדרישה להפרדה בין שני העמים. בהפרדה כפוייה זו, ניתן לראות מצד אחד תנאי הכרחי להתפתחות המשק היהודי וקידום המון יהודי עובד. אך מצד השני, דחיית הפועל הערבי גרמה לאיבה, לא תמיד כבושה, במערכת היחסים בין שני העמים. אל מול השקפה זו, הייתה קיימת השקפה אחרת הרואה בקידומם של הערבים תועלת כלכלית ליהודים, על ידי מניעת התנגשויות לאומיות ופגיעה בהם.
המאבק לעבודה עברית בימי העלייה השנייה נדון מראש לכישלון, מאחר שהפועלים היהודים ניסו לכבוש את העבודה העברית על ידי הורדת שכרם ורמת חייהם, אך הפועל הערבי עדיין נחשב לזול יותר להעסקה. העלייה ארצה נמשכה, אך מספר העולים היה קטן מדי מכדי להפעיל לחץ על נותני העבודה.
העלייה השלישית והרביעית.
הצהרת בלפור ב-2 בנובמבר 1917, העלייה השלישית שהחלה ב 1919, רובה של צעירים בעלי שאיפות סוציאליסטיות, והמנדט הבריטי מטעם חבר הלאומים על ארץ ישראל הביאו לשינוי במעמדו של היישוב היהודי בארץ. למרות נחיתותו הדמוגרפית הפך היישוב היהודי למוביל בכל התחומים.