עופר שגן (נולד ב-1965, בישראל) הוא אספן וסוחר עתיקות ואמנות אסייתיות, שפועל בטוקיו, יפן. חלק מאוספיו הם ככל הנראה הגדולים מסוגם בעולם. שגן הוא גם מחברם של חמישה ספרים בנושאי עתיקות והיסטוריה של דרום-מזרח אסיה.
ביוגרפיה.
החל באיסוף עתיקות מגיל צעיר. בשנת 1989 עבר להתגורר בטוקיו, שם פתח כ-4 גלריות שסחרו בעתיקות אסייתיות.
בשנת 2004 הפסיק את המסחר בעתיקות, הקים את חברת Vanuatu Japan Friendship CO, ומאז משמש כנשיאה. החברה עוסקת בפיתוח של משקיעים זרים במדינת ונואטו, אשר בה קיבל בשנת 2005 את התואר צ'יף באי מלקולה, והחל מ-2008 הוא משמש בה כיועץ פוליטי בעל חסינות דיפלומטית. שגן תרם רבות למוזיאון הלאומי במדינה, לפיתוח מערכות מים, סירות דיג ועוד.
אוספיו.
הבולטים באוספיו הם אוסף הבדים העתיקים מדרום-מזרח אסיה, ואוסף הטנקות (Thangka) המונגוליות, אשר נחשבים לגדולים בעולם. אוספים אלו הוצגו בתערוכות שונות, בהן במוזיאון אזאבו (1994, טוקיו; Azabu Bijutsukan) ובמוזיאון שוטו (2000, טוקיו; Shoto Bijutsukan). בתערוכות שזכו לכיסוי תקשורתי נרחב ביקרו גם בני המשפחה הקיסרית היפנית, אנשי ממשלה ודיפלומטים.
בשנת 2003 החל באיסוף שונגה, אמנות יפנית ארוטית עתיקה. האוסף שברשותו מונה למעלה מ-4,000 פריטים. פריטים של האוסף נחקרים על ידי מספר גופים אקדמאים, בהם בית הספר ללימודים אוריינטליים ולימודי אפריקה באוניברסיטת לונדון (SOAS) ו- Ritsumeikan University שבטוקיו. האוסף הוצג במוזיאון ישראל (2005) ובמוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית שבחיפה (2009).
שגן תרם מאוספיו כ-150 פריטים למוזיאון ישראל, ולמעלה מ-40 פריטים למוזיאון טיקוטין.
כסופר.
במהלך השנים כתב שגן באופן סדיר לכ-3 מגזינים יפניים בנושאי עתיקות והיסטוריה (Menome ,Yuraku ,Arttop). נכון ל-2011 הוא בעל טור שבועי קבוע בעיתון היפני NikkanGendai.
שגן הוא גם מחברם של 5 ספרים בנושאי עתיקות והיסטוריה של דרום-מזרח אסיה, בהם Madmi,The Ikat Of Thailand ו-SouthEast Asian History and Art.
בשנת 2011 פרסם את הספר Encyclopedia of Japanese Erotic Art: Shunga בהוצאת Heibonsha, בשני כרכים.
גורדון קרייג
גורדון קרייג (באנגלית: Edward Gordon Craig; 16 בינואר 1872, אנגליה – 29 ביולי 1966, צרפת) היה שחקן, במאי, תפאורן, גרפיקאי, מוציא לאור וכן תאורטיקן של אמנות התיאטרון, אחד החשובים במאה העשרים. מאמרו החשוב ביותר, "השחקן ומריונטת–העל", התפרסם בשנת 1908.
חייו.
בשנת 1889 הופיע קרייג בפעם הראשונה כשחקן בתיאטרון הליצאום בלונדון. בשנת 1900 התחיל לביים בעצמו, הוא ביים בין היתר את "דידו ואנאס" של הנרי פרסל. במהלך נסיעה לגרמניה בשנת 1904 הכיר את הרקדנית איזדורה דאנקן. בשנת 1907 הוא עובר להתגורר בפירנצה, מקים שם בשנת 1913 בית ספר לתיאטרון, שם הוא מלמד טכניקות חדישות. בפירנצה הוציא לאור את כתבי העת לתיאטרון באנגלית "המסכה" ו"המריונטה". בשנת 1912 הוא ביים במוסקבה בתיאטרון סטניסלבסקי את המלט, והחל משנות השלושים ועד מותו חי בצרפת.
מריונטת-העל.
לפי השקפתו של קרייג יש למריונטה יתרון גדול על השחקן, כי אין לה רצון משלה, והבמאי יכול ליצור את יצירתו מבלי שרצונותיו ויצריו של השחקן יפריעו. יש וויכוח על כך, האם כוונתו הייתה להחליף באמת את השחקנים בבובות, או שהוא השתמש במריונטה כדימוי.
ספריו.
קרייג כתב ספרים רבים, והחשוב בהם הוא:
צביקה אורן
צביקה אורן (נולד ב-6 ביולי 1947 בסיגט, רומניה) הוא תעשיין ישראלי, איש צבא לשעבר ומהנדס מכונות, בשנים 2012–2014 כיהן כיושב ראש נשיאות הארגונים העסקיים ונשיא התאחדות התעשיינים. בשנים 1988–1991 שירת כקצין החימוש הראשי בצה"ל.
ביוגרפיה.
נולד בסיגט, חבל מרמורש בצפון טרנסילבניה ברומניה כששם משפחתו איינהורן. הוא בנם הבכור מבין שני ילדיהם של דוד איינהורן ואשתו, טובה ונצר של רבנים ידועים. בגיל 3 המשפחה עלתה לישראל. הם גרו תחילה במעברה בפרדס חנה ואחר כך במגדיאל. כשהיה בן 11 התייתם צביקה אורן מאביו שמת מסרטן. הייתה לו אחות קטנה ומנישואיה השניים של אמו נולדה אחות נוספת. אחרי לימודים יסודיים במגדיאל ומעבר המשפחה לרמת גן, החל מגיל 13 למד אורן בישיבת נחלים ליד פתח תקווה. כמו כן למד בתיכון הדתי הרוא"ה ברמת גן.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1965, שובץ אורן בחיל השריון. בשריון עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. בהמשך השלים קורס קציני שריון ופיקד על מחלקת טנקים במלחמת ששת הימים. אורן שימש כמפקד פלוגה במלחמת ההתשה ולחם כסגן מפקד גדוד במלחמת יום הכיפורים. במקביל לשירותו הצבאי סיים לימודי הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון ותואר שני במדעי המדינה באוניברסיטת חיפה. לאחר לימודי התואר הראשון שובץ בחיל החימוש, שירת כראש ענף ציוד כללי, סגן מפקד מרכז שיקום ואחזקה וראש מחלקת מערכות ממונעות. בספטמבר 1988 התמנה לקצין חיל חימוש ראשי בדרגת תא"ל.
ב-1991 השתחרר מצה"ל אחרי שירות שארך 26 שנה והקים את חברת "עמית תעשייה" שחברת בת שלה היא "מפעלי תעשיות רכבת (מ.ת.ר)", המייצרת מכלולים ומשפצת קרונות רכבת במפעלים בבאר שבע (מ-1992) ובדימונה (משנת 2009). בשנת 2009 נבחר לחבר בנשיאות התאחדות התעשיינים בישראל ושימש כיו"ר הוועדה למפעלים קטנים ובינוניים. בתחילת 2012 נבחר לנשיא התאחדות התעשיינים, ובעקבות זאת גם ליו"ר נשיאות הארגונים העסקיים.
בדצמבר 2014 חתמה ההסתדרות על הסכם קיבוצי עם נשיאות הארגונים העסקיים, להעלאת שכר המינימום, בשלוש פעימות, ל-5,000 ש"ח. בהתאם להסכם זה תיקנה הכנסת, בחקיקת בזק, את חוק שכר מינימום.
בינואר 2015 נבחר הנשיא הקודם של התאחדות התעשיינים, שרגא ברוש, למחליפו של אורן.
צביקה אורן נשוי מגיל 28 לטובה, ולזוג שני ילדים. מתגורר בתל אביב.
לאדורה
לאדורֶה (בצרפתית: Ladurée) היא חנות ומותג מגדנאות יוקרה שמרכזו בפריז, צרפת. היא ידועה כממציאת המקרון בעל השכבה הכפולה, ממנו נמכרים חמישה עשר אלף מדי יום. היא עדיין אחת מיצרני המקרון הידועות בעולם.
היסטוריה.
לואי ארנסט לאדורה היה טוחן וסופר פורה שכתב בסוגות ספרותיות רבות: מחזות, שירה, רומנים, מסות, ספרים היסטוריים ומדעיים. הוא היה תומך גלוי ברפורמות חברתיות, למרות חוקי צנזורה נוקשים ועונשים חמורים לאלה שהפרו אותם. כפולמוסן חברתי, הוא נהג לבקר בכתביו חוסר סובלנות, דוגמה דתית ומוסדות צרפתיים בני-זמנו. הוא ייסד את המאפיה ברחוב רויאל, פריז ב-1862. במהלך התקוממות הקומונה הפריזאית של 1871 נשרפה המאפיה. באותו מקום נבנתה המאפיה מחדש וז’יל שרה הופקד על עיצוב הפנים שלה. כרובים לבושים בבגדי אופים צוירו על התקרה, ויצרו את סמל החברה. פנים הבניין נצבע באותו צבע צהוב-ירקרק כמו חזית הבניין. לאדורה עלתה לגדולה ב-1930 כשעלה במוחו של נכדו, פייר דפונטן, רעיון המקרון הכפול: הדבקת שני מקרונים ביחד בעזרת מילוי גנאש שמנתי.
קטרינה דה מדיצ'י הביאה את המקרונים מאיטליה לצרפת במאה ה-16, והמתכון לביסקוויט בקושי השתנה במהלך השנים, אולם כמויות המרכיבים ומראהו של המוצר הסופי משתנות בין אופה לאופה.
דפונטן גם פתח חדר תה במאפיה. באותם ימים נשים לא הורשו להיכנס לבתי קפה, שהיו נחלתם הבלעדית של הגברים. הייתה זו הצלחה גדולה עבור הגברות, שנהנו מפגישות ללא הגבלה בחדר התה במקום להיות ספונות בבתיהן.
ההווה.
ב-1992 קבוצת "הולדר" השתלטה על חברת "לאדורה". משפחת הולדר היא גם הבעלים של רשת "פול" בצרפת. בעקבות ההשתלטות, החלה החברה בהתרחבות, והקימה חנויות מאפה וחדרי תה בשאנז אליזה וב-Le Printemps Haussmann ב-1997, הסניף הבא היה "לאדורה בונאפרטה" ב-2002. ההתפשטות הבינלאומית של "לאדורה" החל ב-2005, עם הסניף בלונדון.
חנויות "לאדורה" נמצאות כיום גם במונקו, שווייץ, יפן, איטליה, לבנון, טורקיה, איחוד האמירויות הערביות, לוקסמבורג, כווית, אירלנד וארצות הברית.
"לאדורה" הכינה את העוגות לסרט "מארי אנטואנט", בבימויה של סופיה קופולה; המקרונים המפורסמים שלה נראים בסצנה בה מופיעה מארי אנטואנט והשגריר מרסי. ניתן גם לראות אותן בסדרת הטלוויזיה "אחת שיודעת" כדברי המאפה החביבים על בלייר וולדורף.
עסכר
עסכר (בערבית: عسكر) הוא מחנה פליטים פלסטינים בפאתי העיר שכם. כיום זהו למעשה פרבר מזרחי של שכם. הוא הוקם בשנת 1950 על ידי הירדנים על שטח שנחכר מתושבי הכפר עזמוט. לפי מפקד התושבים של שנת 2006 חיו במחנה 31,630 תושבים. השליטה במקום היא של הרשות הפלסטינית והכניסה לישראלים אסורה.
היסטוריה.
המחנה שוכן במקום בו שכן בעבר יישוב קדום 'עין סוכר' הנזכר במשנה ותלמוד וגם בברית החדשה. לאחר מכן הוקם במקום יישוב שומרוני, שנקרא עסכר ועל שמו נקרא גם המחנה כיום. בשלב מסוים התאסלמו שומרונים שחיו ביישוב.
במהלך המאה ה-19 היישוב נעזב ועמד שומם, עד לאמצע המאה כאשר מספר תושבי ביתא הסמוכה התיישבו בו. כיום עסכר מחולק לשני מחנות פליטים (עסכר הישן ועסכר החדש).
ארכאולוגיה.
בחלקו הצפוני של המחנה ישנם קברים מהתקופה הישראלית, ההלניסטית, הרומית והביזנטית.
צבי אורן
קוסטורינו
קוֹסְטוּרִינוֹ (במקדונית: Костурино) הוא כפר בדרום מזרח מקדוניה הצפונית, בשטח הרשות המקומית סטרומיצה שבמחוז הדרום מזרחי במדינה, השוכן 12 קילומטרים מסטרומיצה וסמוך לגבול יוון. במהלך מלחמת העולם הראשונה היה הכפר אזור קרבות במסגרת החזית המקדונית.