בית דין של כהנים הקפיד שכתובת בת כהן בתולה תהיה בסכום לפחות כפול מסכום הכתובה המינימלי של בתולה בת ישראל.
במקרא.
בנות הכהנים הראשונות המוזכרות בתורה הן בנותיהם של כהני דת מעמי האזור, המתוארות כנשים חשובות במיוחד. ראשונה נזכרת אסנת, בעת עליית יוסף כמשנה למלך פרעה במצרים: כמו כן מובא שמשה התחתן עם צפורה, בת יתרו כהן מדין:
בדברי חז"ל הוכרה תמר (ספר בראשית) כבת כהן להיותה הבת של שם בן נח, וכך הוסברה כוונתו של בית הדין לגזור עליה מוות בשרפה. אולם, לענייני התורה וההלכה המונח "בת כהן" מתייחס רק לבנות הכהנים בני אהרן.
אכילת קודש.
התורה קובעת זכויות וחובות מיוחדות על בת הכהן. ברווקותה התורה מעניקה לה את האפשרות לאכול תרומה מאת שולחן אביה, וכפי הכתוב בתורה; , חזה ושוק של קורבן שלמים, לחמי תודה, זרוע בשלה של קורבן איל נזיר, וכן שני לחמיו של קורבן איל נזיר. בדומה לאביה, בת כהן יכולה להאכיל את עבדיה תרומה, ומעיקר דין תורה מחלקים לה תרומה גדולה ותרומת מעשר וחלה, אלא גזרו החכמים לא לחלוק לה מחשש "כהנת בת ישראל" שתתגרש ויתנו לה מתנות הללו בטעות. בת כהן רשאית לאכול מבכור בהמה טהורה. לגבי מצוות נתינת הזרוע, לחיים וקיבה ישנה מחלוקת תנאים בשאלה האם ניתנות לבת כהן.
בת כהן שזינתה.
התורה מקפידה על צניעותה של בת הכהן יותר מנערות אחרות, ופוסקת כך: היא נענשת בעונש חמור יותר מאשר נענשת בת ישראל. העונש מתבטא בכך שהיא נידונית בשרפה במקום בחנק, ובנוסף מורידים את אביה מקדושתו ככהן. לכמה דעות, לא מורידים במעשה אלא מונעים מלקדש אותו. לפי פירוש חז"ל אין מדובר בנערה רווקה אלא בנערה מאורסת.
הקפדה שתינשא לכהן.
אף שרשאית בת כהן להינשא לכל מי ששאר בנות ישראל רשאיות להינשא לו, בתלמוד בבלי מובאת דעתו של רבי יוחנן על הקפידה שתינשא בת כהן דווקא לכהן. רבי יוחנן טוען כי נישואי בת כהן לאיש שאינו כהן, עלולים לגרום להשלכות שליליות כלפי הבעל. בתלמוד מסופר שהתנא רבי יהושע נשא בת כהן והתלונן שחלה בעקבות כך. רש"י מסביר שנישואי בת כהן לאיש שאיננו כהן נחשבים כפגם לחשיבות של זרע אהרן, וגם אהרן הכהן בעצמו מקפיד על הזלזול בזרעו -ולכן נענשים.
בשולחן ערוך הרב מובא שנישואי בת כהן לאיש שאינו כהן אינו נחשב בכלל סעודת מצווה, וזאת מחמת הסברא שאין זיווג כזה עולה יפה. הבן איש חי מזהה את ריח הרע של החלבנה עם הכתוב בגמרא כי נישואי בת כהן עם זר אינו בכלל סעודת מצווה.
בתורת הקבלה.
רבי יצחק לוריא מבאר את אי-הכשר זיווג כזו על פי הצופן אי"ק בכ"ר. האר"י מסביר שמכיוון שאותיות הנ"ך (אותן אותיות כמילת "כהן") אין להם זיווג בצירוף האלף ביתי של א"ט ב"ח -לכן הנושא בת כהן (זולת כהן) אין הזווג עולה כהכשר, והואיל שהמלוי (כותבים את האות במילואו) של אותיות הנ"ך הם אותו האות בעצמו -מסמן שהזווג של בת כהן אל כהן כן עולה יפה;
כתובה של ארבע מאות זוז.
במשנה ותלמוד בבלי, מפורסם שבית הדין של כהנים היו מפקחים שיהיה כתוב בכתובה של בת כהן הנישאת (שבמקרה שתתגרש, תקבל) "ארבע מאות זוז דחזי ליכי" (ארבע מאות זוז שראויים ומגיעים לך).
לפי המובא בתלמוד ירושלמי (על פי פרשנות הפני משה), הסכום המופרז נחשב כקנס שמטרתו למנוע חיתון בין אנשי הכהונה ליתר העם. לפיה, בית דין של כהנים גובה גם בנישואין של בת כהן לאיש ישראל וגם בחיתון של כהן לבת ישראל סכום כתובה של ארבע מאות זוז.
נימוקי הראשונים.
לפי דעתם של הראשונים, הכוונה של הכתיבה דחזי ליכי (שראויים לך) הוא להראות שהסכום של יתר המאתיים אינם נחשבים כ"תוספת כתובה" אלא כעיקר הסכום ("עיקר כתובה"). הראשונים גם כתבו שסכום זה נגבה אף במקרה שאבדה את כתובתה (שטרה) ואף במקרה שלא כתבו בכתובה הסכום של ארבע מאות זוז, וכל זאת מחמת חשיבות בנות הכהנים. מבעלי התוספות, הרב יהונתן מלוניל מנמק את הגבייה המופרזת כגדר למעלת היוחסין (שעליה שמרו המשפחה להיקרא בשם כהנים), וטוען כי ראוי למשפחה מיוחסת להתפאר בייחוסה, והתפארות זו אינה נחשבת כהטלת איבה ושנאה בין המשפחות. אולם לדעתו של הנימוקי יוסף, הסכום הבלתי רגיל הוא מפני שגנאי גדול הוא לכהנים שיהיו בנותיהם מגורשות מבעליהם, וכתוצאה מהסכום הגבוהה ימנעו בעלי הכוהנות לגרשן.
עת הפסק המנהג.
לפי החוקר א. אפשטיין, מנהג גביית ארבע מאות זוז לבת כהן המשיך להתקיים עד ימי האמוראים, בבבל ומאז ואילך לא מצאנו המשך לגבייה זו.
הידרופון
הידרופון (מאנגלית: Hydrophone) הוא מיקרופון המיועד לשימוש מתחת למים למטרות הקלטה והאזנה לקול תת-מימי. מרבית ההידרופונים מבוססים על מתמר פיזואלקטרי אשר מייצר חשמל בתגובה ללחץ משתנה. מתמרים פיזואלקטריים אלו יכולים להמיר אות קולי לאות חשמלי מכיוון שקול מתבטא בשינויי לחץ.
הידרופון מסוגל לקלוט קול גם באוויר אך הוא רגיש לו פחות בגלל שהוא מעוצב במיוחד להאזנה מתחת למים, הצפופים יותר מאוויר. באותה מידה ניתן להניח מיקרופון מתחת לאדמה או בתוך מכל אטום מתחת למים וזה יספק ביצועים נחותים בשל חוסר התאמתו לעכבה האקוסטית של חומרים אלו.
היסטוריה.
ההידרופון החל להיות בשימוש בסוף מלחמת העולם הראשונה. שיירות של כלי שיט השתמשו בהם כדי לזהות צוללות, ובכך להפחית בצורה משמעותית את יעילותה של הצוללת. ארנסט רתרפורד הוביל מחקר חלוצי באנגליה על הידרופונים העושים שימוש בהתקנים פיזואלקטריים והפטנט היחיד אותו רשם היה על הידרופון פיזואלקטרי.
ביוני 1917, רתרפורד הגיע לפגישה בארצות הברית של מדענים ממדינות ההסכמה. הוא תיאר את הניסויים שערכו בבריטניה עם צינורות ברוקה, וכיצד גייסו את עיקרון ההאזנה דרך שני צינורות במקביל (בדומה לאוזניים של בן אדם) לצורך איתור מקור גל הקול.מהצד הצרפתי נכחו בפגישה המדענים שארל פברי (Charles Fabry) והנרי אברהם (Henri Abraham). השניים הציגו את "מנגנון וולצר" (Walzer apparatus) שהיה פעיל במשחתות בצי הצרפתי. המנגנון הזה עבד על בסיס שתי עדשות קול, שהיו מחוברות בשני צידי ספינה, שתפקידן היה לרכז את הרעש שפולטת צוללת רחוקה. בתיאוריה, המנגנון אמור לנטרל רעשי רקע תת-ימיים, כמו המנוע של הספינה הנושאת אותו, והעדשות אמורות היו לאפשר מתיחת קו שעליו אמורה להימצא הצוללת. עם זאת, המנגנון לא היה מדויק, והטווח שלו היה מוגבל מאוד. שתי השיטות פועלות על פי העיקרון שגלי קול נעים מהר יותר בים מאשר באוויר, תוך ניסיון לגייס עובדה זו לצורך איתור צוללות. שתי הדמויות המובילות מהצד האמריקאי היו ג'ורג' הייל (George Ellery Hale), ורוברט מיליקן (Robert Andrews Millikan) שפעלו במסגרת המועצה הלאומית למחקר. השניים הבינו כי המחקר המדעי המנוהל באירופה מביא תוצאות טובות מהקיים בארצות הברית ופנו לצי האמריקאי בבקשה להקים מתקן מחקר בתחנה של הצי בניו-לונדון שבקונטיקט, ולהביא לשם מדענים מובילים מאוניברסיטאות מכל רחבי המדינה. בניו-לונדון בחן כיצד ניתן לשפר את "מנגנון וולצר" הצרפתי. אחד מחברי הצוות, מקס מייסון (Max Mason), מדען מאוניברסיטת וויסקונסין, הציע להחליף את המנגנון בשורה של "צינורות ברוקה" מכוסים שמחוברים לאוזנייה, שדרכם יעבור הקול. דרך הצינורות הללו, גלי קול המגיעים מהמים יאבדו מעט מאוד אנרגיה, ומאזין יוכל לקבוע ברמת דיוק גבוהה יחסית את כיוון מקור הקול. השיטה של מייסון הצליחה בניסויים הראשונים שהוא ערך בוויסקונסין ובקונטיקט, ולקראת סוף שנת 1917 הצוות כבר החל לייצר מערכת מבצעית ראשונה. זהו הפיתוח הראשון מבין שורה של מנגנוני הידרופון שפיתח הצי האמריקאי המכונים סידרה M.
שימוש מבצעי ראשון על ידי הצי בפלטפורמות החדשות נעשה בשלבים האחרונים של המלחמה, כאשר נשלחו ספינות מצוידות במנגנונים להגנה על אוניות ששטו באוקיינוס האטלנטי. בנוסף, נשלחו ספינות מצוידות באמצעים לתעלת למאנש ולמצר אוטרנטו בים האדריאטי, היכן שהבריטים ניסו ללכוד צוללות שיצאו מבסיסים באוסטרו-הונגריה. ספינות הגילוי פעלו בצוותים של שלוש ספינות, וניהלו קרבות התשה לאיתור כל צוללת אויב. באוטרנטו, ביולי 1918, זיהו הצוותים שמונה צוללות אוסטריות, הצליחו להשמיד ככל הנראה ארבע מתוכן, ומנעו מעבר של צוללות באופן מוחלט דרך המיצר לכיוון הים התיכון.
בחודשים האחרונים של המלחמה המדענים שפעלו תחת המועצה הלאומית למחקר בארצות הברית הצליחו לשפר את אמצעי הגילוי של מייסון כך שהמערכת תוכל להיות מורכבת על משחתת, ולאתר צוללת בזמן שהיא שטה במהירות גבוהה של ארבע עשר קשר. אדמירל ויליאם סימס (Vice Admiral William Sowden Sims), מפקד הצי האמריקני שפעל באירופה בזמן המלחמה, טען כי זה היה אמצעי הגילוי הטוב ביותר בארסנל של מדינות ההסכמה.
החל מסוף מלחמת העולם הראשונה עד לגילוי הסונאר, הידרופונים היו השיטה היחידה לגילוי מטרות בעת שהייה מתחת למים והם נמצאים בשימוש גם היום למטרות שונות בהן חקר בעלי חיים תת-מימיים כגון לווייתנאים וכן איתור ומדידת זיהום בגופי מים.
סוניה נוסקויאק
סוניה נוסקויאק (Sonya Noskowiak; 25 בנובמבר 1900 – 28 באפריל 1975) הייתה צלמת אמריקאית וחברה בקבוצת F/64.
חיים.
נוסקויאק נולדה בלייפציג שבגרמניה. אביה היה מעצב נוף, וחינוכו גרם לה לפתח מודעות אל האדמה והטבע סביבה, דבר שניכר בבירור בתמונותיה. בצעירותה נדדה ברחבי העולם עם אביה, שחיפש עבודה בצ'ילה, בפנמה ולבסוף בקליפורניה. בשנת 1915 המשפחה עברה ללוס אנג'לס, ומאוחר יותר, ב-1919, עברה נוסקויאק לסן פרנסיסקו לבית ספר למזכירות.