אברהם מַאפּוּ (י' בטבת ה'תקס"ח, 9 בינואר 1808, סְלובּודְקָה, קובנה, האימפריה הרוסית – י' בתשרי (יום הכיפורים) ה'תרכ"ח, 9 באוקטובר 1867, קניגסברג, פרוסיה) היה סופר ומשורר עברי בן תנועת ההשכלה, אשר ספריו נתנו השראה לתחיית הלשון העברית, ללימוד תנ"ך, לעלייה לא"י, ואף שימשו בסיס רעיוני לתנועת הציונות בימים ששאפה להיות חברת מופת מוסרית. מאפו חיבר את הרומן הראשון בשפה העברית – אהבת ציון, פסגת ספרות ההשכלה לפי פיכמן; ואת סיפור הילדים העברי הראשון: "בית חנן".
תולדות חייו.
ילדותו.
מאפו נולד בסְלובּודְקָה הסמוכה לקובנה, בפלך קובנה שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בליטא). אביו, יקותיאל, היה מלמד גמרא לנערים, מופלג בתורה וירא שמים, עני מדוכא כל ימיו, חציו בעל טעם וסברה וחציו בעל תכונה פייטנית ורגשנית. אמו הייתה אישה צנועה וגומלת חסד, חולנית רוב ימיה, אשר סבלה את מחסורה ועניה במנוחת-נפש. בטרם מלאו לאברהם מאפו שבע הכניסו אביו לחדרו ללמוד עם תלמידיו הגדולים. כן היה מלמדו תורה בביתו בבוקר ובלילה.
נערותו.
בגיל שתים-עשרה, לאחר שראה יקותיאל כי יפה כח בנו בסברה ישרה ובפלפולים חריפים, ועל כל אלה אצורות בזכרונו מסכות אחדות, הרשה לבנו ללמוד תורה בעצמו בבית המדרש. בבית המדרש הנער הוסיף לשקוד ולמלא את כרסו בש"ס, וגם למד רמב"ם וטור. במהירה, על אף ביישנותו וצניעותו, התפרסם מאפו בעירו ובסביבתה לעילוי. בד בבד בהיותו שקוע בארבע אמותיה של ההלכה, בסתר נפשו התרקם עולם חזיונות ודמיונות. חושו הפיוטי הירווה את צמאונו בספרי קבלה. מגיל שש-עשרה היה יושב מתבודד בסוכה בהר אלקסוטי, במשך שנתיים מנסה לשווא להיות "רואה ולא נראה". כן אהב את השיר והזמרה, שומע את כל החזנים שבאו להתפלל בסלובודקה ובקובנה בשבתות ויום טוב; או מטייל מחוץ לעיר ולמראה הטבע מזמר במלוא קולו וברגש רב.
בגיל שבע-עשרה השיאוהו הוריו אישה, בת של אחד מבעלי הבתים האמידים וההגונים שבקובנה. חותנו סיפק לו במשך שנים אחדות את כל מחסורו. מאפו המשיך להגות בתורה יומם ולילה, ובהשפעת חסיד נלהב, רבי אליעזר, שהיה נכנס ויוצא בבית חותנו התחבר אל החסידים; אלא שאמו לא יכלה לשאת את הדבר, עד שפעם אחת התפרצה אליהם ובכתה ודרשה מהם להשיב לה את בנם אשר גזלו, ומאפו נבוך ונדהם, לא חפץ להכעיס את אמו, עזב את עדת החסידים. אז למד תורה במשך שנים אחדות אצל רבי אליהו רגולר, רבה של סלובודקה, והיה לתלמיד החביב ביותר עליו. מאפו שנא את השררה, ולכן לא שמע לעצת אביו וחותנו לישב על כיסא הרבנות ולדרוש תורה ברבים, וגם לא נענה לחסידים שחפצו למנותו לרב באחת הקהילות שלהם.
שנותיו הראשונות.
בבית הרב רגולר, מאפו מצא ספר תהילים עם תרגום ללטינית. מאפו, משתוקק לגלות את תעלומות הלשון הלטינית, לקח לביתו את ספר התהלים, ובהמשך את התרגום הלטיני של כל התנ"ך, ומדי יום במשך כמה שעות רצופות למד לטינית על ידי השוואת התרגום למקור העברי. שקידתו העצומה וכשרונותיו המיוחדים הביאו לכך שקנה ידיעה של הלשון הלטינית, כן שם לב אל המקור העברי וקנה בקיאות בתנ"ך ובמפרשיו רש"י וראב"ע. כשהרוזן ויטגנשטיין בא לבקר בעיר, מאפו חיבר עבורו אגרת ברכה בלטינית בשם ראשי הקהילה. זו הייתה עבודתו הספרותית הראשונה. האגרת מצאה חן בעיני הרוזן, ומאז מאפו נודע בעיר כידען גדול של הלשון הלטינית.
לאחר שחותנו לא יכל עוד לפרנסו, מאפו התפרנס כמלמד חומש לבניו של מוזג בבית מרזח של חוכר כפר הסמוך לקובנה. במהלך שבתו בכפר השיג ספרים בלטינית וקרא את המשוררים הלטינים הקלאסים. כעבור חצי שנה, שב לקובנה, ולמד בעצמו את השפות צרפתית, גרמנית ורוסית. היה קורא ספרי-חול בעזרת הנשים של בית הכנסת או בעליית בית אביו או ביער הסמוך לעיר או בהר אלקסוטי, מסתיר את השכלתו. לא עברו ימים רבים ו"'קלונו" נתגלה ברבים למרות זהירותו, אז הקנאים היו שולחים בו את לשונם, וההמון הפשוט היה מראה עליו באצבע לאמר כי נתפקר ונתחמץ.
בשנת 1830, בהיותו בן עשרים ושתיים, נולד בראשו הרעיון לחבר את הרומן "אהבת ציון". במשך שנה הגה בחזיונו, מטייל על הר אלקסוטי, כותב את חזיונותיו על הגיליון. בשנת 1832 היה למורה בבית אחד העשירים בעיר יורבורג. בביתו של בעל הבית האמיד והנוח לבריות, מצא מרגוע לנפשו, חי חיי רווחה באווירה שקטה, נעימה ותרבותית. ביובורג מאפו קרא ולמד באופן חופשי, מתמסר להשתלמות עצמית, ומעלה את הגיגיו אל הכתב. מדי יום היה מהלך לו לאיטו בירכתי העיר ונעלם בין הגבעות שמעבר לאופק, או מהלך על גדות נהרות העיר, מציץ במימיהם הצלולים. נופי יורבורג המרהיבים החיו בו את אווירת העולם התנכ"י הקדום, ושימשו כרקע ליצירתו הספרות. בעת שהותו ביורבורג המשיך לכתוב וללטש את ספרו "אהבת ציון"; וחיבר, כעזר לתלמידיו, את ספר לימוד הלשון העברית "אמון פדגוג" הכולל את סיפור הילדים "בית חנן".
כעבור שנים אחדות התיישב עם בני ביתו בראסיין והיה שם למורה לנערי ישראל. בשעותיו הפנויות היה יושב בחברת המשכילים, שהיו מחדדים את שכלם והגיונם על ידי ויכוחים ושיחות אודות ספרים חדשים שיצאו לאור בספרות האשכנזית והצרפתית, בתחלה כתלמיד הדן לפני רבותיו, וכעבור שנים אחדות כראש החבורה. בראסיין התיידד ידידות נאמנה עם שניאור זק"ש, שהשפיע מאד על מאפו הצעיר, מלמדו להבין את ימי קדם ולהרגיש את היופי שבכתבי הקודש, ומוכיחו שלא להקדיש רוב עתותיו ללימוד לשונות זרות, אלא לעבוד את עבודתו על הרי ישראל, מעורר בו את החפץ והתשוקה להיות חוזה לעמו. מאפו אהב את ימי שבתו בראסיין, מכנה אותה: "עיר חכמי לב, אוהבי עמם ושפת קדשו".
בגרותו.
בשנת 1844 שב לקובנה. כעבור זמן קצר נפטרה רעייתו. בקובנה חילק את עתותיו בין תלמידים רבים בעבור שכר מועט מאוד. אזי נאות לשמש כמורה לבנו יחידו של ה"גביר" הווילנאי יודל אפאטוב, לוקח עמו לוילנה את בנו ומפקיד את בתו הקטנה אצל סבתה. בבית אפאטוב ראה את החיים מן הצד שלא הכיר קודם לכן. מאפו התוודע למשכילי וילנה אד"ם הכהן, שמואל יוסף פין, קלמן שולמן ואחרים, שרובם הביטו עליו מגבוה ובבוז, והוא לא מצא בהם את קרבת הרוח והלב שביקש.
בשנת 1848 נתמנה מאפו למורה בבית הספר הממשלתי לנערי ישראל שבקובנה, משרה בה המשיך להחזיק כל ימי חייו. בשנת 1852 שלח מאפו את כתב היד של "אהבת ציון" להדפיסו בווילנה. כעבור שנה יצא הספר לאור, עשה רעש גדול בקרב קהל הקוראים בעברית, זכה הן להערצה גדולה אצל המשכילים והן לשנאה עזה אצל האדוקים, פתח תקופה חדשה בספרות העברית, ותורגם לשפות רבות.
הוא הוסיף לכתוב ספרים, ועם זאת לא הצליח לשווק היטב את ספריו בחייו, ונאלץ להיתמך כלכלית על ידי אחיו מתתיהו. לאחר שלקה בשיתוק בידו הימנית החל כותב ביד שמאל. ב-1867 נסע עקב מחלה לקניגסברג שם מסר לדפוס את ספרו האחרון, אמון פדגוג – ספר לימוד. ב-1858 חיבר מאפו ספר לימוד נוסף לעברית בשם חנוך לנער. לאחר מסירת אמון פדגוג לדפוס עסק בכתיבת ספר על אודות סיפור חייו של שבתי צבי. חלק מכתב היד שנמצא בעזבונו, נדפס בשם חוזה חזיונות. חלקים אחרים של כתב היד נמצאו לאחרונה.
מאפו נפטר בי' בתשרי (יום הכיפורים) ה'תרכ"ח (1867) בקניגסברג שבפרוסיה.
מאפו היה נשוי פעמיים. מאשתו הראשונה נולד בנו יקותיאל. את אשתו השנייה טויבה נשא לאישה ב-1851 ומנישואים אלה נולדה הבת דינה דורותיאה.
אחרית דבר.
ספריו של אברהם מאפו, ובמיוחד "אהבת ציון", זכו לאהדה גדולה ברחבי העולם היהודי. הספר תורגם לשפות יהודיות רבות, בהן יידיש, לדינו, ערבית יהודית ופרסית יהודית, וכן לשפות זרות. על מתרגמיו נמנים הרב יחיאל מיכל פינס וד"ר זאב וילהלם הרצברג, שלמה מנדלקרן (גרמנית); הרב שלמה תווינא, מסעוד מעארך, הרב יוסף גנאסיא (ערבית יהודית); דוד פרסקו (לאדינו); הרב שמעון חכם (פרסית יהודית); מנחם בריש עפעלבוים (יידיש); שלום אלדאודי, מוראד פרג (ערבית ספרותית); פרנק יפה, א. מ. שפירו, ג'וזף מרימונט (אנגלית), אמיל ז'ונה, ברנאר שפירא (צרפתית), ואחרים.
בערים רבות בישראל נקראו רחובות על שמו. כן נקרא על שמו הרחוב ברובע היהודי של קובנה, בו שכן בית הספר שבו לימד. ספריית מאפו, הספרייה היהודית הגדולה שהוקמה על שמו על ידי אבא לפין בקובנה, הועלתה באש ערב פלישת הגרמנים לליטא, אך אלפי ספרים ניצלו והועברו לספרייה הלאומית בירושלים ולספריית דימונה. בשנת 1947 העולתה ב"הבימה" ההצגה "אהבת ציון" בעיבוד חיים טהרלב בעקבות ספרו. "אשמת שומרון", ספרו המאוחר של מאפו, היה בסיס לאופרה הראשונה שנכתבה ביידיש על ידי סמואל אלמן. המשורר גבריאל פרייל כתב על מאפו: "אֻשַּׁרְתָּ רַבִּי אַבְרָהָם עַל שֶׁיָּצָאתָ מַזְהִיר לִקְרָאת עָבָר/ מְאֻכְלָס רוֹעֶה וּמֶלֶךְ, עוֹלֶה בַּתָּמָר וּבַזַּיִת, מְזַמֵּר בְּקוֹל־צִפֳּרִים."
יצירתו.