על פי המסורת, ירד היה חביבו של הקיסר גברה מסקל. האגדה מספרת כי באחד הטקסים הקיסר הופנט לגמרי משירתו של ירד ובטעות הפיל את חניתו על רגלו של ירד המזמר. כפיצוי, הבטיח הקיסר למלא אחת ממשאלותיו. ירד ביקש לחיות את שארית חייו בהתבודדות ולהתמקד בתפילה, מדיטציה והלחנת מוזיקה. הוא בילה את שנותיו האחרונות כמתבודד בהרי סמן. לסלאו מזהה מקום בהרי סמין, המכונה 'אבא ריד', שבו "מאמין חצי ערום סגד והתפלל", כמקום בו חי ירד בערוב ימיו.
מסורת ביתא ישראל מציגה סיפור שונה, לפיו ירד היה בן למשפחה יהודית ובנו או תלמידו של גדעון, ואולץ להתנצר בתקופת המלחמה בין גברה מסקל לביתא ישראל. אחד מבניו של ירד נקרא ישראל ובין צאצאיו האחרים הייתה שורה של כוהני הקהילה שישבו בהרי סמן. קהילת ביתא ישראל לא רואה בירד את אבי שירת הקודש.
זלמן סנדר כהנא שפירא
הרב שלמה זלמן סנדר כהנא שפירא (תרי"א 1850/1851– כ"ט בשבט תרפ"ג 15 בפברואר 1923) שימש עד עלייתו לארץ ישראל כרבה של העיירה קרינקי בפולין.
קורות חייו.
זלמן סנדר נולד ליעקב (יענקלי וולוז'ינר). סבו הרב משה כהנא שפירא, נישא לרלקה בתו של הרב חיים מוולוז'ין.
בשנת תרפ"א (1921) עלה לארץ ישראל והתיישב בשכונת שערי חסד שבירושלים.
הרב זלמן סנדר היה מפורסם כגאון וכצדיק שברכותיו מתקיימות. כמו כן היה מלחין שירים וכן נוסחאות (נעימות) לתפילה, חלקם מושרים עד היום בישיבות ובבתי הכנסת הליטאיים המתפללים בנוסח ישיבת חברון.
בשנת תרמ"ה התמנה לרבה של מילטש (מלאץ, מאלטש בעגה הרבנית המקובלת) והקים בה את ישיבת "ענף עץ החיים". בשנת תרס"ג עזב את הישיבה והעיירה עקב רוח ההשכלה והציונות במקום, והחל לכהן כרבה של קרינקי, ובמקומו מונה הרב שמעון שקופ, שעזב אף הוא לאחר 4 שנים. אחד התלמידים הראשונים בישיבת ענף עץ חיים היה הרב איסר יהודה אונטרמן, שהיה ילד בן 12.
חידושי תורתו על סדר נשים וסדר קדשים יצאו בשם "חידושי הגרז"ס", על ידי מפעל תורת חכמי ליטא שעל ידי מכון ירושלים, ירושלים תשנ"ג.
לימד תלמידים רבים מבני ליטא. מבין תלמידיו המפורסמים היה הרב יעקב קמינצקי ראש ישיבת תורה ודעת שבברוקלין, והרב איסר יהודה אונטרמן.
נפטר ביום חמישי כ"ט בשבט תרפ"ג.
משפחתו.
הרב זלמן סנדר הוא נינו של רבי חיים מוולוז'ין.
רעייתו נינה של רבי אלכסנדר זיסקינד מהוראדנא בעל יסוד ושורש העבודה.
ויסוואנתן אנאנד
מי הזיז את הגבינה שלי?
מי הזיז את הגבינה שלי? הוא ספר מוטיבציה ועזרה עצמית מאת ספנסר ג'ונסון שפורסם ב-1998 והפך לרב-מכר עולמי. הספר נכתב בצורת אגדה הממחישה עקרונות העוסקים בהתמודדות עם שינוי וניתנים ליישום במיוחד בעולם העסקים.
עלילה.
עלילת הספר מספרת על מייקל, המרצה בפני בני מחזורו, ומספר על ליבוט, חיבוט, רצרצן ורחרחן - שני עכברים ושני גמדים ("זעירונים"), המחפשים אחר גבינה שהוזזה ממקומה הקבוע - שינוי שנוצר בחייהם, ומייצגים ארבע גישות שונות להתמודדות עם שינוי זה. העכברים מתרוצצים במבוך בו הם נמצאים כדי למצוא גבינה אחרת, והזעירונים ממתינים באותו מקום בתקווה שהגבינה תשוב לשם. עם הזמן הם נעשים רעבים, ולבסוף אחד מהם אוזר אומץ ויוצא לחפש אחר גבינה חדשה במבוך.
החיפוש אחר הגבינה מוצג כמטפורה לחיפוש אחר האושר. עולים עקרונות כגון: חשיבות ההבנה ששינויים מתרחשים לעיתים קרובות בעולם העסקים ובחיים בכלל, הישארות במקום ואי קבלת השינוי לא תוביל לאושר, אלא כדאי להניח לעניין ולהתקדם הלאה תוך קבלת המציאות החדשה, כדי שניתן יהיה למצוא נתיב חדש להתפתחות, לא לפחד להתנסות בו, ואף ליהנות מהשינוי שנוצר. עקרונות אלו מודגשים בספר באמירות כגון: "כשיש לך גבינה אתה מאושר", "אם אינך משתנה אתה עלול להיעלם", "תנועה בכיוון חדש מסייעת במציאת גבינה חדשה", "אמונות ישנות לא מובילות לגבינה חדשה" ועוד.
הצלחה.
הספר נמכר ב-23 מיליון עותקים ברחבי העולם ותורגם ל-42 שפות. בעברית יצא הספר בהוצאת "פקר" ובהוצאת מטר; הספר יצא בהוצאת פקר גם בגרסה לילדים.
יחד עם ההצלחה הגדולה, יש המשמיעים ביקורת על הספר, כמעביר מסר קפיטליסטי נצלני. מוטב לעכבר, שנמשל לאדם הפשוט במבוך, לקבל כל שינוי בהבנה והכלה, ולהמשיך הלאה ללא תלונות. כך ימשיך מעגל העבודה על גבו של העכבר הפסיבי, שיקבל בהבנה ובהכלה כל שינוי לרעה.
בית עסק
ג'ורג' קראם (מלחין)
ג'ורג' קראם (באנגלית: George Crumb; 24 באוקטובר 1929 – 6 בפברואר 2022) היה מלחין אמריקאי של מוזיקה עכשווית. הוא נודע כחוקר גוני צליל יוצאי-דופן, צורות תיווי חלופיות וטכניקות ווקאליות ואינסטרומנטליות מורחבות. דוגמאות לאלה הן אפקט של קריאות שחפים בצ'לו (ב-"Vox Balanae"), ויבראטו מתכתי בפסנתר (כמו ב"חמישה קטעים לפסנתר") ושימוש בפטיש עץ לנגינה על מיתרי קונטרבס (כמו ב"מדריגלים, ספר I"), ועוד מספר רב של דוגמאות אחרות. קראם לא היה מחבר מוזיקה אלקטרונית, אף כי רבות מיצירותיו מצריכות הגברה חשמלית של הכלים, כמו "מלאכים שחורים" (רביעיית מיתרים) או "קולות ילדים עתיקים" (הרכב מעורב). על אף התרומה הנכבדה שהרים למגוון טכניקות הפסנתר המורחבות, קראם לא השתמש מעולם באפשרויות של פסנתר מותקן, בו עשה המלחין ג'ון קייג' שימוש נרחב.
חייו.
ג'ורג' קראם נולד בצ'ארלסטון להורים מוזיקליים והשתתף מגיל צעיר בביצועי מוזיקה ביתיים, שיצרו אצלו קשר עמוק לרפרטואר הקלאסי והרומנטי. אחרי לימודים באוניברסיטת אילינוי באורבנה, למד במלגת קרן פולברייט אצל בוריס בלכר בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין והשלים את לימודיו לתואר דוקטור למוזיקה באוניברסיטת מישיגן באן ארבור.
אחרי תקופת הוראה באוניברסיטת קולורדו התמנה ב-1964 למלחין הבית במרכז באפאלו לאמנויות יצירה וביצוע. בשנים אלה חיבר את יצירותיו הבוגרות הראשונות, "חמישה קטעים לפסנתר" (1962), "מוזיקה לילה I" (1963) ו"ארבעה נוקטורנים" (1964), שם חוברים אפקטים של צליליים מעודנים עם פוינטיליזם בנוסח וברן והדים למורשת פולקלורית מווירג'יניה ליצירת אווירה בנוסח ציור האור-צל (קיארוסקורו), שהיה לסימן ההיכר של סגנונו.
ב-1965 התמנה קראם למשרת הלחנה באוניברסיטת פנסילבניה, שם נשאר עד לפרישתו כעבור 30 שנה. בין תלמידיו הרבים המלחינים הישראלים-אמריקאים אורי קיין ועופר בן-אמוץ והמלחין היהודי-אמריקאי ג'רלד לווינסון.
יצירתו.
כתיבתו של קראם העידה על כושר המצאה והעזה, שהוציאו לו מוניטין. הוא כתב רק שלוש יצירות לתזמורת, שעל אחת מהן, "הדי הזמן והנהר", קיבל את פרס פוליצר ב-1968. "ליל ארבעת הירחים" (1969) נכתבה בהשראת טיסת החלל של אפולו 11. רביעיית מיתרים "מלאכים שחורים" (1970), אלגוריה דרמטית וסוריאליסטית למלחמת וייטנאם. ביצירה זו, שבאה לבטא את יאושו ממצבה של ארצות הברית בתקופת המלחמה, כלל קטעים ממיסת קבורה רוסית-אורתודוקסית, מדריגל אליזבתני והמוות והעלמה של שוברט. כן דרש מנגני הרביעייה להכות על גונג, לספור בקול בשבע שפות שונות, לטלטל מאראקות ולייצר קולות צורמים בהעברת קשתותיהם על שולי כוסות מלאות למחצה. תשע מיצירותיו הווקאליות מתקשרות עם שיריו של לורקה. בהשפעת אוצר הדימויים הסוריאליסטי והנפיץ של לורקה, יצר קראם נופי מוזיקה זוהרים ועזי-מבע כמותם. לצורך זה הרחיב בכתיבתו את גבולותיהן של טכניקות הביצוע. ב"קולות עתיקים", למשל, נדרשים נבל שפיסות נייר שזורות בין מיתריו, מפסלת שמעבירים לאורך מיתרי הפסנתר לעיוות גובה צליליהם, מסור מוזיקלי ועוד. ב"מלאכים שחורים" נדרשים הנגנים לנגן טריל עם אצבעונים על אצבעותיהם; ב-Vox balaenae מתבקש החלילן לנגן ולשיר בעת ובעונה אחת והצ'לן צריך לחקות קריאות שחפים בגליסנדי של הרמוניות מלאכותיות.
קראם הרבה גם להשתמש בציטוטים מוזיקליים למטרות סמליות. בחלק האחרון של "מוזיקה לערב קיץ" (1974) הוא השתמש בצלילי הפוגה ברה♯ מינור מתוך הספר השני של הפסנתר המושווה של באך. מובאות משל סלוואטורה קוואזימודו, בלייז פסקל ורילקה מתארות את בדידות האדם הנופל באין-סוף מפיל האימה של החלל מקדימות שלושה מפרקי היצירה, המייצגת בשלמותה את החיפוש הרוחני אחר משמעות, השלמה, גאולה וביטחון. להגברת הנושא הזה, בחר קראם בקטעים פוגליים שבאך מוביל בהם, אחרי שהגיע למינור בעל המספר הרב ביותר של דיאזים, למודולציות נוספות בכיוון הדיאזים, המחייבות אותו להשתמש בדיאזים כפולים, כשואף להמשיך ולהתרומם עוד ועוד, אל מצב של התעלות רוחנית. בתוך שלל התפרצויות מרצדות ומנצנצות דואות המובאות של באך מעלה מעלה ועל הקו העליון של הפסנתר מעיב הויברפון, באפקט נוקב כמעט לבלתי שאת.
ברבות מיצירותיו כלל קראם רמז משתמע או מפורש לתיאטרון, שגם אם לא היה מובלט, די היה בו להבטיח לו מקום של כבוד בין תומכי תיאטרון המוזיקה שלאחר מלחמת העולם השנייה. יצירותיו עובדו לבלטים ללהקות מחול ברחבי העולם. קראם עשה שימוש בכתב תווים ציורי כסמל חזותי.
יצירתו הגדולה היחידה של קראם, מלבד שלושת חיבוריו התזמורתיים, היא "ילד כוכב", שנכתבה בהזמנת "קרן פורד" לפייר בולז והפילהרמונית של ניו יורק. היצירה אינה ארוכה ביותר (33 דקות), אך דורשת כוחות ביצוע אינסטרומנטליים וקוליים גדולים. הטקסט הלטיני של היצירה מוליך מאפלה לאור ומייאוש לגאולה, מהלך אופייני לקראם, בעוד המוזיקה, בעיקרו של דבר, מלווה ומשקפת אותו, סטאטית יותר מדינאמית.
בשנות ה-80' וה-90' הואט קצב יצירתו של קראם, אולי מפאת הקושי שנתקל בו בפיתוח תפיסות חדשות. קראם היה בולט בפתיחותו לגירויים חיצוניים - מוזיקליים, פיוטיים וחברתיים. היו מבקרים שהאשימוהו בהבלטת תחושות שטחיות על חשבון מהות אמיתית, אך כנגדם היו שטענו, כי לקראם המדיום הוא המסר והכלים המשרתים אותו בכתיבתו הם הם לב יצירתו.