בשנת 2009 החלה תוכנית התיירים בקליבר 3 המותאמת לאזרחים שאינם נושאים נשק. התוכנית מלמדת על תהליך קבלת ההחלטות של חייל צה"ל בזמן אירועים ביטחוניים ושימוש נכון ובטיחותי בנשק חי, וכן לימוד הגנה עצמית.
בית הספר נקרא על שמו ולזכרו של סרן חגי (חיים) לב שנהרג בעת פעילות מבצעית ברצועת עזה.
הכשרות מקצועיות.
במקום מתקיימים קורסים ברמות שונות.
ישנם קורסים למוסדות חינוך שאורכים 4 ימים, קורסים בני 6 ימים למתקנים מסוימים, קורסים בני 10 ימים לכוחות משטרת ישראל ומזרח ירושלים ולמשרדי הממשלה השונים, קורסים לאבטחת הרכבת הקלה בירושלים שאורכים 15 יום, קורסים למעברים הביטחוניים של עוטף ירושלים שעורכם כ 20 יום וקורסים מתקדמים במיוחד של משרד הביטחון "קורס אחיד" שאורך שלושה חודשים ויותר ודרכו משתלבים באבטחת אישים ובהגנה על שרים וחברי כנסת ושמירה על שגרירויות וכו'.
הכשרה פרטית.
קליבר 3 רואה חשיבות מיוחדת בהקניית ידע ומיומנות בלוחמה גם לאזרחים שאינם עובדים בתחום האבטחה. בקליבר 3 ישנם אימונים מקצועיים לבעלי רישיונות נשק פרטיים ואימונים להגנה עצמית לנשים, גברים, ילדים ולבעלי מוגבלויות שאינם נושאי נשק. כמו כן, בקליבר 3 ישנה תוכנית רבת שנים של הכנת נוער לשירותם הצבאי. תוכנית זו משלבת הקניית ידע בלחימה ובשיפור הכושר הגופני תוך הקניית ערכים של ציונות, משמעת, עזרה הדדית ושייכות למדינת ישראל. תוכנית זו הוכיחה את עצמה בשילובם של בוגרי התוכנית ביחידות מובחרות בצה"ל.
תוכניות תיירים.
בקליבר 3 ישנן תוכניות ייחודיות המאפשרות לאזרחים מחו"ל להגיע וללמוד את תורת הלחימה הישראלית. לתוכניות אלו מגיעים תיירים מארצות רבות אשר חלקם נושאים בתפקידים פיקודיים צבאיים או משטרתיים וחלקם אזרחים מן השורה. תוכניות אלו משלבות תצוגות תכלית של צוות קליבר 3, אימוני לחימה, הדרכות ירי וציונות. המטרה בתוכניות אלו, מעבר להיותן מקצועיות וחווייתיות, היא החינוך לערכיות ולציונות והתוצאה היא בנייתו של מערך הסברה בעולם המפיץ את שיטות הלחימה הישראליות ואת הזכות לקיום העם היהודי בארצו.
המתקן.
המתחם כולו בנוי על צלע הר סמוך ליישוב אפרת ומרוחק מבתי התושבים בסביבה.
המקום מאובזר היטב וכולל חדר לימוד וחדר אוכל, שישה מטווחים רחבים ומוסדרים, מתחם טקטי עשיר ובו מבנים המדמים חדרים בבניין בו לומדים להתמודד עם מורכבויות שונות, מבנה לאימון עבור מאבטחי הרכבת הקלה ועוד.
במקום ישנו אולם 'קרב מגע' וכן מתקני כושר לביצוע מתח, מקבילים, שכיבות שמיכה ועוד.
Saurer 2 CM
Saurer 2 CM היא משאית מתוצרת יצרנית האוטובוסים והמשאיות השווייצרית Saurer (שם מלא: Adolph Saurer AG) אשר יוצרה לשימוש צבא שווייץ בין השנים 1949–1956.
La France périphérique
La France périphérique: Comment on a sacrifié les classes populaires (בצרפתית: צרפת הפריפרית: כיצד הקרבנו את המעמדות העממיים) הוא ספר עיון מאת הגאוגרף החברתי-פוליטי כריסטוף גילווי. הספר בא לתאר את הקרע אותו מזהה גילווי בין "שתי צרפת" - זו המטרופוליטנית, החיה בערים הגדולות, נהנית מן הגלובליזציה ומשירותי תעסוקה, בריאות, רווחה, חינוך ותחבורה ברמה הגבוהה ביותר בעולם לבין זו הפריפריאלית (בעיקר בערים הקטנות והבינוניות הוותיקות של לב הארץ) המתקשה למצוא פרנסה ושירותים ולמעשה היא וערכיה נזנחו על ידי תושבי הערים הגדולות. הספר ראה אור ב-2014, לאחר גיבוש רעיוני שהחל במיוחד לאחר הבחירות לנשיאות צרפת 2012. הספר זכה להתייחסות רבה לאחר הוצאתו ומונחיו הפכו שגורים בשיח. גילווי הפך לפרשן פוליטי ובמסגרת זו הכליל את הרעיונות שהביע בספרו ואף ביקש להסביר את הצלחתו של דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, כמי שפנה אל "אמריקה הפריפריאלית", ערכיה והנושאים החשובים לה (בפרט תעסוקה). הספר זכה להתעניינות וחשיבות רבה במיוחד עם פרוץ מחאת האפודים הצהובים בשלהי 2018, אשר קיבלה בסיס רעיוני והצדקה תוך התבססות על רעיונות הספר.
התזה של צרפת הפריפריאלית.
בספרו הצביע גילווי על הפער החמור בין "שתי צרפת", מחד - צרפת המטרופוליטנית, כלומר זו של הערים הגדולות, פריז, ליון, מרסיי וטולוז, בהן מתגוררת קצת פחות ממחצית האוכולסיה ומנגד - צרפת הפריפריאלית, כלומר עיירות קטנות וערים קטנות ובינוניות בהן מתגוררת מעט יותר מן המחצית השנייה של האוכלוסייה. בעוד החיים בערים הגדולות מאופיינים בנגישות גבוהה לשירותי חינוך, בריאות ורווחה, מן הטובים בעולם, ברמה גבוהה יחסית של תעסוקה (אחוז אבטלה נמוך יחסית) ובתחבורה ציבורית מעולה; הרי שמחוצה להן מתקיימת מציאות שונה לחלוטין בה אחוז האבטלה גבוה ביותר (עד כדי 40%), מתקיימת הגירה שלילית לכיוון המטרופוליטנים המרוקנת את הערים והעיירות (חלקן עתיקות ביותר) מתושביהן בעלי היכולת, הנגישות לשירותי בריאות, חינוך ורווחה נמוכה ורמתם ירודה ומעל הכל - אין שירותי תחבורה ציבורית יעילים. עובדה אחרונה זו מחייבת משק בית בפריפריה להחזיק רכב פרטי אחד לפחות כצורך חיוני (בשל האבטלה, רבים נוסעים שעה ויותר מביתם על מנת לעבוד בעיר אחרת), זאת בעוד שבערים הגדולות אין צורך ברכב פרטי וגם אם כן הרי שלרוב מדובר ברכב חשמלי עירוני קטן.
בנוסף לפערים אלה, הגורמים לכך שהמחייה בפריפריה יקרה יותר ובטוחה פחות מהמצב בערים הגדולות, הרי שגם סדר היום האזרחי שונה. לדברי גילווי, בעוד שב"צרפת המטרופוליטנית" מתהדרים באידאולוגיה פרוגרסיבית "שבעה" (המופנה לאלה שביטחונם הכלכלי מובטח) של הכרה במיעוטים ופליטים, זכויות להט"ב וסביבתנות, קשיי המחייה בפריפריה אינם מאפשרים התחברות לערכים אלה.
בעוד המטרופולינים נהנים מן הגלובליזציה של סחורות וכוח אדם, הרי שהפריפריה אינה נהנית מפירות הגלובליזציה, אך נאלצת לסבול את חוליה כגון אובדן הזהות והפניית העורף לתוצרת מקומית לטובת תוצרת חוץ זולה. חלק מה"פריפריאלים" נופלים לפיכך למלכודת של שנאת זרים וגזענות, כאשר הם רואים כי מהגר או פליט החי בפרברי פריז נהנה מתעסוקה וממערכות בריאות, רווחה וחינוך נגישות, זולות וטובות יותר מאלו של "צרפתי שורשי" החי באלבי או לה רושל, למשל.
ביקורת.
הביקורת העיקרית המופנית אל גילווי היא שהוא מציג תאוריה של נאו-קונסרבטיזם, המבטלת את ערכם של ערכים כגון סביבתנות וזכויות להט"ב ומגדירם כ"ערכים לעשירים", בעוד הם נוגעים לכלל האוכלוסייה וחיוניים לטובתה. יש גם המאשימים אותו במתן מצע אידאולוגי לשנאת הזרים של מפלגת האיחוד הלאומי של מרין לה פן. בנוסף, נמתחה על התזה ביקורת כגסה, לא מדעית ומדויקת מספיק, שטחית ופשטנית.
סוכנות השמה
סוכנות השמה היא תאגיד העוסק בתיווך בין דורשי עבודה למעסיקים, לשם שיבוצם של דורשי העבודה לעבודה אצל מעסיקים. בנוסף לסוכנות השמה ממשלתית כללית (בישראל: שירות התעסוקה) פועלות חברות השמה פרטיות, שכל אחת מהן מתמחה בתחום השמה מסוים (למשל: השמת מתכנתים).
מאפיינים.
סוכנות ההשמה מטפלת בשני צדי המטבע: מצד אחד מקבלת קורות חיים מדורשי עבודה, מסננת וגם מראיינת עובדים פוטנציאליים, ומצד שני מרכזת אצלה תיאורי משרות ממעסיקים המחפשים עובדים. ברגע שסוכנות השמה מזהה עובד בעל התאמה גבוהה למשרה הקיימת במאגר שלה, היא מתאמת ראיון עבודה בין העובד למעסיק הפוטנציאלי. תמורת שירותיה מקבלת סוכנות ההשמה תשלום מדורש העבודה או מהמעסיק.
לעיתים פועלת סוכנות השמה כ"צייד גולגולות", כלומר היא יוזמת פנייה לעובד שאינו מחפש עבודה, ומציעה לו לקבל משרה חדשה, שבה יזכה לקידום מקצועי.
התקשרות ישירה בין עובד למעסיק נעשית באמצעות מודעת "דרושים" שמפרסם המעסיק, אך מעסיקים ועובדים רבים משתמשים גם בשירותים של סוכנויות השמה.
להבדיל מקבלן כוח אדם, שבינו לבין עובדיו נקשרים יחסי עובד-מעביד, אף שהעבודה בפועל נעשית אצל מעסיק אחר (מזמין השירות), בין סוכנות ההשמה לבין דורש העבודה לא נקשרים יחסי עובד-מעביד - אלה נקשרים בתום ההשמה בין דורש העבודה לבין המעסיק שאליו שלחה אותו סוכנות ההשמה.
שירותי השמה ניתנים לעיתים גם על ידי מוסדות להכשרה מקצועית, כשירות לתלמידיהם, וכן על ידי אגודות סטודנטים.
היסטוריה.
בשנת 1650 הציע הוגה הדעות הבריטי הנרי רובינסון להקים משרד שיקשר בין מעסיקים לדורשי עבודה, אך הפרלמנט דחה את הצעתו. הוא הקים בעצמו סוכנות השמה פרטית, אך זו נסגרה לאחר זמן קצר.
במאה העשרים הפך למקובל הרעיון להקים סוכנות השמה ממשלתית כדרך למלחמה באבטלה. סוכנות השמה ממשלתית הוקמה בבריטניה בשנת 1871, ומעמדה נקבע בחקיקה משנת 1902 ו-1909. בארצות הברית הוקמה תוכנית השמה פדרלית במסגרת הניו דיל בשנת 1933. באוסטרליה הוקמה סוכנות השמה ציבורית בשנת 1946.
סוכנות השמה פרטית הוקמה לראשונה באנגליה בשנת 1873. הסוכנות, Gabbitas &amp; Thring, עסקה בגיוס מורים לבתי ספר. בארצות הברית הוקמה לראשונה סוכנות השמה פרטית בשנת 1893.
בשנת 1919 פרסם ארגון העבודה הבינלאומי המלצה לחבריו לפעול למניעת הקמתן של סוכניות השמה הדורשות תשלום או פועלות למטרת רווח. במקום שקיימות סוכניות השמה כאלה המליץ הארגון להסדיר את פעולתן תחת רישיון ממשלתי, ולפעול למען סגירתן. בהמשך אותה שנה פרסם הארגון את אמנת האבטלה, שנכנסה לתוקף ביולי 1921, ולפיה התבקש כל מי שמאשר את האמנה להקים מערכת של לשכות עבודה חופשיות, בפיקוח של רשות מרכזית. ועדות, שבהן נציגים של עובדים ושל מעסיקים, ימונו לשם מתן ייעוץ בעניין הפעלתן של לשכות עבודה אלה. עוד קבעה האמנה שבמקום שבו פועלות לשכות עבודה ציבוריות ופרטיות יינקטו צעדים לתיאום בין גופים אלה ברמה ארצית.
בישראל.