לאחר שסיים את התיכון התגייס לנח"ל כספורטאי מצטיין.
שחקן.
בשנים 1968–1970 שיחק בנבחרת הצעירה של ישראל.
בעונת הכדורסל 1970/1971, במהלך שירותו צבאי שיחק בקבוצת הפועל מגידו. בתקופה זו חילק את הזמן בין הנסיעות הרבות למשחקים בחו"ל לבין שירות כמד"ס טירונים במחנה 80.
בעונת 1974/1975 עם שיחוררו מצה"ל, עבר לקבוצת הפועל רמת גן.
בעונת 1977/1978 עבר למכבי תל אביב. מעבר זה גרר ביקורת על כך שמכבי תל אביב מחתימה שחקנים ממניעים של החלשת יתר הקבוצות, כדי לשמור על ההגמוניה שלה.
במהלך תקופתו במכבי תל אביב היה שותף לזכייה בחמש אליפויות ישראל ובשני גביעי מדינה. עם זאת, מלבד עונתו הראשונה, תקופתו במכבי תל אביב התאפיינה בעיקר בישיבה על הספסל. נמנה עם סגל הקבוצה הגדולה שבעונת 1980/1981 זכתה בכל התארים האפשריים תחת שרביטו של המאמן רודי ד'אמיקו.
בעונת 1983/1984 עבר למכבי קריית מוצקין. בעונת 1984/1985 עבר לאליצור קריית אונו, בעונתה היחידה אי פעם של הקבוצה בליגה הבכירה. בסיום עונה זו חדל לשחק בליגה הראשונה והמשיך לשחק בליגות הנמוכות, עד שנת 1988 המשיך לשחק בקרית אונו. לאחר מכן היה מאמן/שחקן בהפועל אילת. בהמשך בתחילת שנות התשעים חזר לשחק בקרית אונו.
שיחק בנבחרת ישראל בין השנים 1970–1978, במהלכם רשם 101 הופעות בהן קלע 911 נקודות.
מאמן.
לאחר הפרישה, בעונת 1999/2000 החליף את משה ויינקרץ בתפקיד מאמן מכבי ראשון לציון. בעונת 2000/2001 פוטר מתפקידו לאחר חמישה משחקים והוחלף על ידי רוני בוסאני.
בנוסף, אימן בקבוצות בין היתר בקבוצות: רמת השרון, רמת אפעל, קריית אונו, הפועל גבעתיים, מכבי שוהם ואילת. כן היה אחראי על קורסי מאמנים ומדריכי כדורסל במכון וינגייט.
בשנת 2004 הוביל מחאה בנוגע להליכי קבלת תעודת המאמן וההסמכה לעודד קטש.
למד בטכניון הנדסה אזרחית. מתגורר בקריית אונו, נשוי, אב לשניים וסב לשלושה. כיום בין היתר אחראי על תחום הנדסה ותשתיות במועצה מקומית סביון.
סטטיסטיקות קריירה.
סה"כ נקודות בקריירה: 4,321
סה"כ משחקים בקריירה: 273
מקום ברשימת קלעי כל הזמנים: 25
עונות בליגה: 14
סה"כ נקודות בפלייאוף בקריירה: 118
סה"כ משחקי פלייאוף בקריירה: 16
מקום ברשימת קלעי כל הזמנים בפלייאוף: 290
בלאקספלויטיישן
בלאקספלויטיישן (באנגלית: Blaxploitation או Blacksploitation, בתרגום חופשי: ניצול שחורים) הוא ז'אנר אתני של סרט ניצול אשר צמח בארצות הברית במהלך שנות ה-70 המוקדמות. הסרטים, למרות תגובת הנגד החריפה שספגו, בשל הייצוג הסטריאוטיפי של הדמויות השחורות, גם היו בין הזרמים הראשונים, שבהם דמויות וקהילות שחורות היו הגיבורים והנושאים בקולנוע ובטלוויזיה, ולא רק דמויות משנה או קורבנות של אלימות. התפתחות הז'אנר עלתה בקנה אחד עם חשיבה מחודשת של יחסי גזע שהתנהלה בשנות ה-70. רון פוגל כתב במגזין "ליברל":
"בשנות ה־70 הייתה הוליווד בשלב של מעבר אל קולנוע אמנותי וניסיוני יותר. כך נפתחה הדלת לשורה של יוצרים אפרו־אמריקאים כמריו ואן פיבלס וגורדון פארקס. פארקס היה הבמאי של 'שאפט' (1971) המיתולוגי, על בלש קשוח שנשים (גם לבנות!) נופלות שדודות לרגליו. שאפט שווק כסמל מין שחור וגאה. הבוטות שאפיינה את יוצרי הקולנוע העצמאי השחור של שנות ה־70 באה לידי ביטוי גם בסרטים זולים וצעקניים, שבמפתיע היו אלה שהביאו לתחילת הלגיטימציה של הקולנוע האפרו־אמריקאי בארצות הברית. סרטי הבלאקספלויטיישן, שבוימו ברובם על ידי במאים לבנים, הציגו גיבור שחור עשוי ללא חת הלוחם בלבנים המושחתים. סרטים כגון 'פוקסי בראון' ו'דולמייט' (שניהם זכו לגרסאות חדשות בעשורים שלאחר מכן) הציגו כוכבים אפרו אמריקאים סקסיים, כמו פאם גריר – דוגמנית יפהפייה שהפכה לשחקנית, שבדרך כלל נוקמת בסרטיה באדם הלבן הרשע. סרטי הז'אנר צברו רווחים נאים בקופות." ("שחור זה השחור החדש", 9.2.2020)
סרטי בלאקספלויטיישן היו במקור מכוונים לקהלים אורבניים אפריקאים-אמריקאים, אך עד מהרה קהלי הסרטים חצו קווים גזעיים ואתניים. כאשר בהוליווד הבינו את פוטנציאל הרווח של הרחבת קהלי היעד של סרטי בלאקספלויטיישן, הפקת סרטים אלו התרחבה.
את המונח טבע ג'וניוס גריפין, שהיה מנהל סניף לוס אנג'לס של האגודה הלאומית לקידום אנשים צבעוניים (NAACP) ויחצ"ן סרטים. הביטוי הוא הלחם של המילים "שחור" (black) ו"ניצול" (exploitation). בין הסרטים שכוננו את הז'אנר מנויים "Sweet Sweetback's Baadasssss Song" (המקורי, על פי מגזין "וראייטי") והסרט המוכר יותר, והרדיקלי פחות (בתור סרט במימון הוליוודי), "שאפט" (שניהם סרטי 1971).
בנוסף לליהוק צוותי שחקנים שחורים וצוותים טכניים שחורים, סרטי בלאקספלויטיישן גם היו הראשונים לכלול בפסקולים שלהם מוזיקת פאנק ונשמה.
תכונות מגדירות של בלאקספלויטיישן.
כאשר הם ממוקמים בצפון-מזרח ארצות הברית או בחוף המערבי, סרטי בלאקספלויטיישן בעיקר מתקיימים בשכונות עוני עירוניות, וכוללים הרבה כינויי גנאי ללבנים, כגון "cracker" ו-"honky" . כשסרטי בלאקספלויטיישן מתקיימים בדרום של ארצות הברית, הם נוטים יותר להתייחס לעבדות ולנישואי תערובת או יחסים בין-גזעיים. הסרטים מאופיינים בשפה בוטה, ומסתמכים על אלימות, מין, סחר בסמים, ועוד נושאים שמכוונים לעורר את רגישות הקהל. הסרטים בדרך כלל מציגים גיבור שחור אשר גובר על "The Man", ביטוי המתייחס לממסד הלבן, על מוסדותיו וסמליו, אשר אחראי לדיכוי הקהילות השחורות.
בלאקספלויטיישן כולל מספר תתי-סוגות, כולל פשע ("פוקסי בראון"), פעולה/אמנויות לחימה ("Three the Hard Way"), מערבונים ("Boss Nigger"), אימה ("Abby", "Blacula"), כלא ("Penitentiary"), קומדיה ("Uptown Saturday Night"), נוסטלגיה ("Five on the Black Hand Side"), סרטי התבגרות, דרמות בית משפט ("Cooley High/Cornbread, Earl and Me"), ומוזיקליים ("Sparkle").
בעקבות הדוגמה של הסרט המכונן בז'אנר, "Sweet Sweetback's Baadasssss Song", סרטי בלאקספלויטיישן רבים כללו פסקולים של פאנק, ג'אז ומוזיקת נשמה עם בס כבד, פעימות, וגיטרות ווה-ווה. הפסקולים בולטים בכך שהם כללו מוזיקה מורכבת, ושונה מהותית מאלבומי הפאנק הקלילים שיוצרו לנגינה ברדיו, שהיו אז נפוצים. הם כוללים גם עיבודים עשירים עם תזמורות, כולל חלילים וכינורות.
בעקבות הפופולריות של הסרטים האלה בשנות ה-1970, סרטים בז'אנרים אחרים החלו לכלול דמויות שחורות עם מאפיינים סטריאוטיפיים של בלאקספלויטיישן, כגון דמויות מהעולם התחתון של הארלם בסרט ג'יימס בונד, "Live and Let Die "(1973), הדמות של ג'ים קלי בסרטו של ברוס לי, "הדרקון" (1973), ודמותו של פרד ויליאמסון בסרט "The Inglorious Bastards" (1978).
בלאקספלויטיישן וכוח שחור.
אפני שאקור טענה כי כל היבט של התרבות (כולל קולנוע) בשנות ה-1960 וה-1970 היה מושפע על ידי תנועת הכוח השחור. "Sweet Sweetback's Baadasssss Song" היה אחד הסרטים הראשונים לשלב את אידאולוגיית הכוח השחור ולאפשר לשחקנים שחורים להיות הכוכבים בנרטיבים שלהם עצמם, במקום להיות מוסללים לתפקידים סטריאוטיפיים שהיו זמינים להם עד אותה הנקודה (כגון דמויות "מאמי" – שפחה או דמות שחורה אמהית שמדברת באופן עילג וקיימת לטובת הדמויות הלבנות, או דמויות "סיידקיק", עזר, לעיתים קרובות דמויות קומיות, שתומכות בגיבור הלבן). סרטים כגון "שאפט" הביאו את החוויה השחורה לקולנוע בדרך חדשה, ואפשרו לסוגיות פוליטיות וחברתיות שחורות שבעבר זכו להתעלמות בקולנוע להיחקר. "שאפט", והדמות הראשית שלו, ג'ון שאפט, הביאו את התרבות האפריקאית-אמריקאית לזרם המרכזי בעולם. "Sweetback" ו"שאפט" הושפעו שניהם על ידי תנועת הכוח השחור, המכיל נושאים מרקסיסטיים, סולידריות, ומודעות חברתית לצד ז'אנר מאפייני הז'אנר הטיפוסיים של סקס ואלימות.
מתוך ההבנה שהקולנוע יכול להביא לשינוי חברתי ותרבותי, תנועת הכוח השחור אחזה בז'אנר כדי להדגיש מאבקים חברתיים-כלכליים שחורים של שנות ה-1970; הרבה סרטים כאלה הכילו גיבורים שחורים הצליחו להתגבר על הדיכוי הממוסד של התרבות והיסטוריה השחורה. סרטים מאוחרים יותר, כמו "Superfly", מיתנו את הרטוריקה של הכוח השחור, ועודדו התנגדות בתוך המערכת הקפיטליסטית ולא טרנספורמציה שורשית של החברה, ובכך היו קלים יותר לעיכול עבור הציבור הרחב. אך "Superfly" בכל זאת תמך באופן עקיף בתנועה הלאומנית השחורה על ידי כך שהראה שסמכות לבנה וסמכות שחורה מתקשים להתקיים זו לצד זו.
סטראוטיפים.
התפקיד של הז'אנר בחקר ועיצוב יחסי הגזע בארצות הברית הייתה שנויה במחלוקת. בין חוקרי ומבקרי התרבות, היו כאלה שטענו כי בלאקספלויטיישן הייתה מגמה של העצמה שחורה, בעוד שאחרים האשימו את הסרטים שהם מנציחים סטריאוטיפים שליליים של אנשים לבנים לגבי אנשים שחורים. כתוצאה מכך, רבים קראו למיגור הז'אנר. ה-NAACP, התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית, והליגה העירונית הלאומית התאחדו בקואליציה נגד בלאקספלויטיישן. ההשפעה שלהם בשנות ה-1970 המאוחרות תרמה להיכחדות הז'אנר. מבקר הספרות אדיסון גייל כתב בשנת 1974, "הדוגמה הטובה ביותר של סוג זה של ניהיליזם/חוסר אחריות הם הסרטים השחורים; זוהי דוגמה של החופש אשר נדחק אל גבולותיו המגוחכים ביותר; אלו הם כותבים ושחקנים הטוענים כי החופש של האמן דורש ניצול של בדיוק אותם האנשים להם הם חבים את קיומם האמנותי."
סרטים כמו "שאפט" ספגו ביקורת חריפה, לא רק על הסטראוטיפ של הגיבור (המכליל סרסורים כנציגים של כל התרבות האפריקאית-אמריקאית), אלא גם כמתאר את כל הקהילות השחורות כחממות של סחר בסמים ושל פשע.