מייזל נולדה לרייזל ויצחק, סוחר תבואה ופרוות, בגרודנו, אז חלק מן האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), כבת הרביעית במשפחה מבין שש בנות וחמישה בנים. הודות לעובדה שמשפחת מייזל הייתה מבוססת, ואיפשרה לימודים אצל מורים פרטיים, ידעו כל בני הבית עברית על בוריה.
הבית נוהל בידי סבתה של חנה, שעמדה בראש המשפחה כאשה חזקה אך גם רכה וחמה. סבה, כפי שמעידה בת אחותה של חנה, רחל שטרן, היה איש קשוח ותקיף שהרבה לנסוע לרגל עסקיו. כשהיה מגיע הביתה מפעם לפעם, היו כולם "מתכווצים בפינה". חנה ככל הנראה ספגה את המודל של נשות המשפחה המשכילות והפעלתניות, וכן את האסרטיביות והנחישות להשיג את רצונה. את הדרך ללימודים בגימנסיה סללה לבנות המשפחה שרה, האחות השלישית. הסבא התנגד לכך שתלמד כיוון שהלימודים התקיימו בשבת, אולם שרה התעקשה ופתחה בשביתת רעב. משהתערבה הסבתא והשפיעה על בעלה, הבטיחה שרה לא לחלל את השבת, ומאז הותרו הלימודים לשאר בנות המשפחה ללא מאבקים.
בבית הספר התיכון נחשפה חנה לרעיון הציוני, שקסם לה ודחף אותה להצטרף כפעילה באגודת "פועלי ציון" בגרודנו. בתקופתה, השכלה בתחום החקלאות לא הייתה נפוצה ואף לא מקובלת אצל הנשים. ואמנם, חנה העזה ובחרה בלימודי חקלאות ולאחר מכן אגרונומיה, מתוך שיקול לרכוש ידע שיתרום על פי השקפתה לעבודה החלוצית. ב-1909 סיימה את לימודיה כדוקטור למדעים, בציון לשבח.
השקפת עולמה.
רקע: העלייה השנייה ומקומה של האישה החלוצה.
חלוצי העלייה השנייה שהגיעו רובם מזרם הציונית הסוציאליטית דגלו ביצירת פועל עברי, שיהווה תשתית לעם החי בארצו. במטרותיהם הלאומיות ליישוב הארץ והחייאת השפה העברית, הם היו בבחינת התחלה תרבותית ולאומית חדשה, ולא המשכה של העלייה הראשונה.
לצידם של הפועלים שעלו רווקים ברובם, החלה אף עליית נערות. גם הן, כמו הגברים מארצות מזרח אירופה, צמחו במפלגות הפועלים. כך, שאיפתן לעבודת האדמה המביאה להתעלות הפרט הייתה זהה לשאיפתו של הפועל החלוץ. שאיפתה זו של הפועלת מוצאת ביטוי בדבריהן של קבוצת פועלות מחוות כנרת:
בעקבות הרעיונות הסוציאליסטים, רוב הנשים החלוצות בתקופה זו, שאפו לחברה שוויונית, ללא דיכוי כלכלי, חברתי או פוליטי. התאוריה הסוציאליסטית גרסה כי עם ביטול החברה הפטריארכלית ואי השוויון המאפיין את הקפיטליזם, ממילא ייווצר שוויון בין המינים. ואמנם, התנועה הציונית העניקה שוויון זכויות מוחלט לנשים. אף על פי כן, דימוייה של האישה נותר מסורתי והמקום שהוקצה לחלוצה גם בבואה לארץ, היה בבישול, בניקיון, בתפירה ובשאר עבודות משק הבית. לעולם לא לצד הפועל, בחקלאות. כך למשל ביטאה שרה מלכין את תסכולן של הנשים נוכח יחס הפועלים אליהן: "רצינו יחד עם חברינו בדעה לפנים, לעבוד עבודה אחת, אך מהצעד הראשון פגשנו לעג ועלבון."
בקבוצות העבודה התקבלה הפועלת כחברה לא רשמית בלבד, ולא זו בלבד שנמנעה ממנה העבודה במשק החקלאי וזכותה להצביע באסיפות חברים, אלא שגם שכרה היה נמוך משל הפועל. חוסר ההערכה כלפי יכולתה הפיזית של האישה הביא להסתייגות מקבלתה לעבודה, הן על ידי האיכרים והן בחוות ההכשרה שהוקמו על ידי התנועה הציונית. האיכרים, שהסתייגו מאורח החיים החילוני של העולים, העדיפו לא פעם עבודת ערבים על פני הפועל, כל שכן על פני הפועלת. בקבוצות העבודה, הוגבל מספר הנשים שהיו יכולות להצטרף לקבוצות מאחר שעבודת האישה נתפסה כבלתי משתלמת, ואף כעלולה לגרום לגירעון. הטענה הייתה שהפועלים לא יכולים לפרנס "עקרות בית רבות"..
תפיסה חדשה: הפועלת החקלאית.
מייזל הייתה חדורת תחושת שליחות ציונית-חלוצית. היא גרסה כי נשות האיכרים צריכות ללמוד ולדעת חקלאות, כדי שתגענה לארץ עם השכלה ויכולת עשייה פרקטית. כך, תוכל הפועלת החלוצית לעסוק בעבודת השדה לצד הגבר, בנוסף לתפקידה כבעלת משפחה. המוטו שלה היה: "יש לדעת להשתמש במעדר ובמזמרה, לפני שיודעים להשתמש במיקרוסקופ".
עם עלייתה ארצה בשנת 1909, עבדה מייזל ביהודה, ולאחר מכן בחוות סג'רה בגליל, שם קיבלה היא ובחורות נוספות רשות מד"ר אליהו קראוזה מנהל החווה, לעבוד בשדה לצד הבחורים. אולם היא סברה שלא אלו הם הענפים המתאימים לנשים. הכשרתה החקלאית (מייזל הייתה האגרונומית הראשונה בארץ ישראל), יחד עם ההזדהות עם מטרות האישה הפועלת, הביאה אותה להגות פתרון חדש: עבודה בענפי חקלאות מיוחדים, שאינם מצריכים כוח פיזי רב, אולם דורשים ידע חקלאי מעמיק ומיומנות רבה. כעבור זמן ניתן לקבוצת הבחורות בסג'רה לטפח חלקת אדמה בשטח החווה. הירקות והפרחים שהניבה תוך זמן קצר הוכיחו כי ביכלתן לגדל גידולים חקלאיים ולהיות פרודוקטיביות וחיוניות למשק.
אורי מילשטיין מספר עליה בספרו "רחל המשוררת: מעצבת האליטות" חלק ג:
אולם עבור מייזל, ההכשרה החקלאית הייתה מעבר לידע ומיומנות. היא הרגישה שהכשרתה זו תקנה לה גם ביטחון עצמי ויזמה, בעזרתם תוכל להשתתף במפעל ההתיישבות החקלאית, כפי שביטאה זאת:
מייזל הזדהתה עם השקפתו של ארתור רופין, שסבר שיש לטפח את הפועלת לטובת האיכר והמשק כולו. כמו כן, הזדהתה עם השקפת הפועלות, שראו בעבודה חקלאית בלבד את תיקון נפשן ותיקון עולמן. הסינתזה שהתקבלה משילוב אלה, הייתה שעבודה חקלאית של אישה תביא תועלת למשק האיכר, וסיפוק מאווייה והדגשת חשיבותה כאדם בפני עצמו. בניגוד לפועלות, הדגישה מייזל את הצורך בניהול משק הבית ובניגוד למשרד הארץ- ישראלי הדגישה את עצמאותה של הפועלת, ואי תלותה בגברים.
מייזל סברה שאם הצעירים, העולים החדשים, הם חסרי הכשרה חקלאית, הרי הצעירות לא-כל-שכן. היא הגיעה למסקנה כי אם לימינו של האיכר לא תעמד איכרה המכירה את עבודות המשק החקלאי, ספק אם המשק החקלאי העברי יחזיק מעמד. לשם כך סברה שיש "להקים חוות-לימוד חקלאית לבנות ישראל". היא ראתה את המציאות של חוסר מסגרת מתאימה לבחורות, ובהמשך להשקפותיה באשר למעמדה החברתי והכלכלי של הפועלת, החלה לתכנן הקמת חוות לימוד לנערות, בה יילמדו ענפי חקלאות מיוחדים: לול, רפת, גן ירק ומשתלה.
מפעלי חייה.
חוות העלמות.
שנה מאז הגיעה לארץ, החלה מייזל לפעול עבור הקמת חוות לימוד חקלאות לנערות. לצורך כך, היא נסעה לאירופה במטרה להשיג מימון מגורמים שונים בתנועה הציונית ולבסוף הקימה את החווה בחצר כנרת.
שלא כחוות כנרת, "חוות העלמות" לא הוקמה כדי לספק עבודה לנשים, אלא לחנכן לעבודה חקלאית ולניהול משק בית. בראש ובראשונה, ביקשה מייזל לחנך "אשת עבודה פשוטה". מטרתה הייתה "לחנך נערות יהודיות לסדר, לניקיון ולשיטתיות. "רציתי שהנערות תלמדנה גן- ירק, שתילת גינה, עצי פרי ומעט פרחים, מעט עופות ובמידת הצורך אף טיפול בפרה. עליהן ללמוד אף בישול ותפירה".
מלבד החזון החקלאי החלוצי, ביקשה מייזל גם לחנך ולפתח בבנות את הרגש העמוק אל הארץ באמצעות אהבת הטבע, וראיית האזור כקרקע ליצירת בראשית.
בעקבות חילוקי דעות עם מנהל החווה באשר לשכר הפועלות הנמוך, חוסר התכנון החקלאי ואי הסדרים השונים, הגיעה מייזל למסקנה כי יש להעביר את החווה למקום אחר כחווה שתעמוד בפני עצמה. לבסוף, עם עזיבת המנהל את החווה קטן מאוד מספר הפועלים בה, וחלק מהמקום הוחכר לעלמות. בין חוות העלמות לחוות הפועלים הוקם קיר, והחווה הייתה למוסד עצמאי.
מייזל מחתה על כך שהבחורים והבחורות שהגיעו לכנרת, ראו את אותה מטרה מול עיניהם: עבודה חלוצית חקלאית בארץ ישראל. אולם בעוד הבחורים, שלא ידעו לעבוד ולמדו זאת תוך כדי עבודה, "איש לא חשב שיש אותה הזכות לצעירה החלוצה".
הניסיון החיובי עם הבחורות בחוות הלימוד בכנרת הוכיח כי אין הן נופלות מהבחורים ביכולתן לעבוד במשק. לדבריה, נגזרת משותפותן בעבודה היא היותן לאחר מכן שותפות לחיים. כלומר, חל גם שינוי חברתי בקרב צעירי העלייה השנייה שנטו לדחוק את חיי המשפחה וחייהם הפרטיים בכלל למען התמסרות להגשמת הרעיון החלוצי.
על אף השתדלותה הרבה של מייזל, נסגרה החווה בקיץ 1917 עקב הקשיים הרבים שהביאה עימה מלחמת העולם הראשונה.
ממרחק של שנים רבות העריכה מייזל את ההשפעה הגדולה של החווה על מעמד האישה: "זאת הייתה ההתחלה הנועזת לכל הפעולות שעליהן דיברתן... השפעתה על מקום האישה במשק החקלאי ועל גיוונו הייתה מכרעת.". ההיסטוריון מוקי צור אומר על מייזל כי "כניסתה לתמונה שינתה באופן משמעותי את מצב האישה".
בין מפעל למפעל.
לאחר סגירת החווה בכנרת וחוסר היכולת לממש את חלום בית הספר החקלאי לצעירות, עסקה מייזל בצורך לפתח את נושא המטבחים לפועלים, אשר לא הייתה להם משפחה. היא הקימה מטבח לפועלים שסיפק אוכל ברמה טובה ובזול, ותוך כך ניהלה קורסי בישול להכשרת צעירות לתפקיד שתידרשנה לו גם כבעלות משפחה.
לאחר סגירת החווה בכנרת, חסרה לנערות מסגרת שתאפשר להן ללמוד או לעבוד בשכר, ורעיון קורסי הבישול ביקש לענות גם על כך. מבחינתה של מייזל, לא היה כל ניגוד בעבודתן של הפועלות בתפקיד מעין זה לרעיון השוויון. אף הנערות שדעתן לא נחה מרעיון זה, קיבלו זאת כחלק מהמציאות החדשה כשהבינו כי לגישתה של מייזל, עבודות הבית והמטבח אינן באות על חשבון הלימוד והעיסוק בחקלאות.
בית הספר ויצו בנהלל.
כאשר הלך והתקדם רעיון הקמת בית הספר החקלאי בנהלל וחסרו מקורות כספיים, נסעה מייזל לקנדה והקימה שם את הדסה קנדה, על מנת לגייס את הכסף הדרוש.
בסקירה לרגל פתיחת בית הספר, אמרה מייזל "התיישבות שאין בה ריח השדה, ואין בה קשר אורגני לאדמה, לא תביא המהפכה המבוקשת...". לדעתה, ניתן היה להגיע לכך רק עם עזרת האישה העובדת המוכנה ומוכשרת לעבודת המשק, ולכן: "יש צורך לייסד מוסדות מיוחדים לחינוך והכשרה חקלאית למען לעזור לאישה להשתחרר מהרגלי העיר והבטלה, ולרכוש ידיעות והרגל בעבודות של משק הבית הכפרי..."