היחסים הכלכליים בין המדינות חזקים. הייצוא הצרפתי לדרום קוריאה היה בשווי 2.6 מיליארד אירו בשנת 2006, וצרפת הייתה המשקיעה השביעית בגודלה ברפובליקה של קוריאה. היצוא הדרום קוריאני לצרפת באותה תקופה היה בשווי 4.1 מיליארד אירו.
יחסי תרבות משופרים על ידי נוכחותו של מרכז תרבות צרפתי בקוריאה, יחד עם זה של חזית הברית.
בצרפת חיים כ-7,000 דרום קוריאנים (לא כולל מאומצים צרפתים קוריאנים), ו-2,000 תושבים צרפתים חיים בדרום קוריאה.
אחד החוקרים הקוריאנים הבולטים בספרות הצרפתית היה (1922 ~ 1991).
ממשלת צרפת מתארת את יחסיה עם דרום קוריאה כ"מצוינים".
אסתר בלנדה נורדסטרום
אסתר בלנדה אליזבת נורדסטרום (בשוודית: Ester Blenda Elisabet Nordström; 31 במרץ 1891 - 15 באוקטובר 1948) הייתה עיתונאית, סופרת והרפתקנית שוודית. כתיבתה העיתונאית התאפיינה בתחקירים בעלי אופי חברתי ומגדרי שעוררו תשומת לב ציבורית רבה בשוודיה. נהגה לפרסם חלק גדול מעבודותיה תחת שם העט "באנסאי". הרבתה לצאת למסעות ממושכים ברחבי העולם. פרסמה סדרת ספרי ילדים בהם הגיבורה היא דמות של ילדה עצמאית ומשוחררת. מחקר משנת 2011 מעלה את הסברה שדמות הגיבורה מספריה של אסתר בלנדה שימשה השראה לסופרת אסטריד לינדגרן בעיצוב דמויותיהן של הילדות פיפי (בילבי) ומאדיקן.
ראשית דרכה.
אסתר בלנדה נולדה בסטוקהולם לאביה דניאל יוהאן יוהנסון נורדסטרום ולאימה שרלוטה וילהלמינה. אביה היה צייר שהפך לאיש עסקים מצליח ומבוסס. למשפחה נולדו חמישה ילדים. אסתר בלנדה הייתה בת הזקונים. אחיה, ד"ר פריטהויף נורדסטרום, היה אנטומולוג (חוקר חרקים) ורופא שיניים. כבר בילדותה התאפיינה בהתנהגות נערית, רצה ורכבה על אופניים בפראות, אך במקביל הוציאה מרץ רב גם בכתיבה. אסתר בלנדה לא ביקרה בבית ספר אלא למדה בביתה בעזרת מורים פרטיים. היא הייתה תלמידה גרועה ובעייתית שנענשה רבות. בהיותה בגיל 13 הורחקה מהבית לפנימייה של הכנסייה בניהולו של דודה הכומר, בתקווה שהמשמעת שם תשפר את התנהגותה והישגיה בלימודים. הכומר המלומד התגלה כמחנך גרוע והיא הוחזרה לביתה ולידי מורה פרטי חדש, אך ציוניה לא השתפרו. לאחר גיל 16 החלה ללמוד בבית ספר לבנות שם סיימה את לימודיה כראוי ואף הצטיינה בכתיבת חיבורים. במהלך שנות ילדותה המשפחה התעשרה הודות להצלחת עסקי אביה. שרכש נכסים רבים, ובנה בית מפואר עם סטודיו לציור.
תחילת עבודתה העיתונאית.
ב-1911, בגיל 20, החלה לעבוד בהתנדבות בעיתון סטוקהולם דאגבלד. היו במערכת עוד שלוש עיתונאיות שקיבלו אותה בברכה. מאמר ראשון שלה פורסם תחת שם העט "הנער". היא פיתחה סגנון כתיבה שכלל ציטוטים בסלנג ובניבים שונים של שוודית. בתחילת דרכה נפגשה עם הסופרת והעיתונאית הפמיניסטית אלין וגנר שהפכה ידידתה הקרובה ומודל חיקוי עבורה. בהמלצת וגנר, היא הצטרפה לפעילות פורום נשים שפעל למען שיפור שכרן ותנאי עבודתן של נשים. ב-1912 ניתנה לה הזדמנות לכתוב בחתימת שמה בעיתון דאגנס ניהטר. שם יזמה חידוש, והחלה לשלב בכתבותיה תמונות שצילמה בעצמה. לאחר כששה חודשים הוצעה לה משרה בסוונסקה דאגבלדט על ידי העורך הראשי באותה עת, שחתר לפתח את סגנון העיתונות החוקרת. היא החלה לחתום בשם העט "באנסאי" (Bansai), קריאת הקרב והניצחון היפנית שנשמעה פעמים רבות במהלך המשחקים האולימפיים בסטוקהולם, בשנת 1912, בהם היא נכחה. כתבותיה הפכו פופולריות וצוטטו במהלך מסע הפרסום של העיתון. עם התבססות מעמד הביניים והגידול שחל במספר הקוראות בראשית המאה ה-20, החל העיתון להקדיש יותר ויותר תכנים ומידע הפונים לנשים. אסתר בלנדה שאפה להתרחק מעיתונות המיועדת לנשים בלבד. בניסיונה להימנע מכתיבה בסגנון העיתונאי השולט באותה עת, שהתבסס בעיקר על העברת מידע באמצעות ראיונות קצרים, היא פיתחה סגנון כתיבה בו היא דיווחה, על אירועים וחוויות שהיא עצמה התנסתה בהם באופן בלתי אמצעי. באביב 1914 תכננה בעזרת אלין וגנר משימה עיתונאית בשיטה חדשנית שטרם נוסתה קודם לכן בשוודיה. היא הגישה מועמדות בזהות בדויה והתקבלה לעבודה כפועלת בחווה גדולה. זאת במטרה לחקור את תנאי עבודתן של הנשים המועסקות במשק, וכדי להבין מדוע רבות כל כך נמלטו ממקום עבודתן והיגרו לאמריקה. במאי 1914 אסתר בלנדה החלה לעבוד בחווה במחוז בסודרמנלנד, מערבית לסטוקהולם, על מנת להתנסות מקרוב באורח חייהן של העובדות. המשימה ארכה כחודש והיא הניבה תשעה מאמרים (הראשון התפרסם ביום בו נורה יורש העצר האוסטרי בסארייבו) שהתפרסמו כסדרה עד ספטמבר 1914, בשם "חודש כפועלת בחווה". הוצאת ספרים הציעה לאסתר בלנדה להוציא לאור את המאמרים כספר, והיא הוסיפה טקסטים נוספים שצורפו לקובץ. הספר "נערה בין משרתות" (בשוודית En piga bland pigor) יצא בחתימת שמה המלא, הפך לרב מכר שהודפס ב-15 מהדורות ונמכר ב-35,000 עותקים. בשנת 2012 יצא הספר במהדורה חדשה. הספר עובד למחזה שהועלה 175 פעמים בתיאטרון בגטבורג, ואף לסרט באורך 56 דקות שהוקרן ברחבי שוודיה בשנת 1924. שיטת עבודתה העיתונאית, ובמיוחד ההתחזות, חשפה את אסתר בלנדה לביקורת חריפה שפגעה בה. כמו כן נגע לליבה הסבל שנגרם לנערות מהחווה, בעקבות פרסום עדויותיהן בעיתון. בעל החווה, שהייתה במוקד הסיקור העיתונאי, פרסם להגנתו ספר, שנכתב עלי ידי סופר צללים ב-1915, ובו התקפה על אסתר בלנדה ועל עבודתה העיתונאית. אסתר בלנדה נמלטה מהביקורת הציבורית לבית אימה ונמנעה מלהופיע בציבור לתקופת מה.
בתקופה זאת הכירה את קארין פריסל (בשוודית Carin Waern Frisell) שהייתה בתו של תעשיין אלומיניום עשיר מאוד. אמה הייתה בת למשפחת אצולה דנית. אסתר בלנדה וקארין פריסל נפגשו ככל הנראה באחד מהמפגשים הפוליטיים של חוג הליברלים, שאמה של קארין ארגנה בביתם, ואשר אליו השתייכה גם אלין וגנר. קארין הייתה בת תפנוקים, ללא מקצוע או עבודה. ובעלת יצר הרפתקנות שתאם את מזגה של אסתר בלנדה. השתיים הירבו לטייל על אופנוע בנסיעות ארוכות מחוץ לעיר. יחסי האהבה שהתפתחו ביניהן נמשכו לכל אורך חייה של אסתר בלנדה - זאת בתקופה בה יחסי אישות חד מיניים הוגדרו כמחלה וכמעשים בני-ענישה.
מסעות וכתיבה.
הספר על לפלנד.
בשנת 1914 יצאה לראשונה לביקור בלפלנד אצל אנשי שבט הסאמי – רועי איילי הצפון – למרגלות הר רוקומבור, משם שלחה 5 כתבות לעיתון. בשנת 1915 שהתה בקירונה, אצל הגאולוג והכימאי היילמר לונדבוהם שם למדה פינית על מנת לחזור אל שבט הסאמי כמורה. במהלך 1915 היא חזרה ללפלנד והצטרפה למסעו של השבט אל מחנה הקיץ שלו. היא שימשה כמורה בקהילה, התגוררה באוהל הטיפוסי לשבטי הסאמי (הורן – באנגלית Horn), והתנסתה מקרוב באורח החיים ובמלחמת הקיום של הרועים. כל זאת על רקע הוויכוח בשוודיה על תרבותם של הסאמי ומוצאם הגזעי. בתקופת שהותה בלפלנד שלחה כתבות שעוררו עניין ציבורי רב ותרמו לדיון על מהות היחסים שבין החברה השוודית לבין אנשי הסאמי. מאמרה האחרון בנושא הופיע בראשית 1916. עם שובה מלפלנד התגוררה עם אמה, שחלתה בעקבות מות אב המשפחה, דניאל, בשנת 1915. היא התקשתה בכתיבת ספרה על לפלנד והחליטה להתנתק מהעיתון. בעזרתה של אלין וגנר, שפיקחה על סדר יומה, היא התיישבה לכתוב על אנשי הסאמי. הספר "אנשי ההורן" (בשוודית Kåtornas folk) יצא לאור בשנת 1918, תורגם לאנגלית ולגרמנית והביא לה הכרה בינלאומית. מהדורה חדשה של הספר יצאה לאור לאחרונה בשוודיה.
ספר הילדים הראשון.
ביוני 1917 התפטרה מהעיתון והחלה ללמוד חקלאות בית הספר החקלאי באופסלה במטרה להפוך לחוואית. בשנת 1918 במהלך לימודיה כתבה את ספר הילדים הראשון שלה שבו דמות הגיבורה היא ילדה מאומצת, עצמאית ושובבה בשם אן-מארי לינדלוף (בשוודית Ann-Mari Lindelöf) הספר "פרחחית" (בשוודית En rackarunge")" יצא לאור בסתיו 1919 ומאז הודפס במהדורות רבות, וזכה להצלחה בקרב קוראים ומבקרים שהגדירו אותו כחדשני. דמות הילדה השובבה אן-מארי לינדלוף הפכה לגיבורה בסדרת ספרים שאף עובדה לסדרת רדיו. בשנת 1923 הופק סרט באורך מלא בשם "פרחחית" (בשוודית En rackarunge) על בסיס כמה מהסיפורים בספרה של אסתר בלנדה. בסרט, אן-מארי בורחת מביתה במסע רכבת, שטה ברפסודה עם פושע נמלט ומבצעת מתיחות ומעשי קונדס שונים.
מסע לפינלנד.
כשפרצה מלחמת האזרחים בפינלנד, על רקע הכרזת עצמאותה, בדצמבר 1917, התחולל במדינה משבר מזון נרחב שהביא למחסור ולרעב בקהילות מבודדות. במרץ 1918, הודות לשליטתה בשפה הפינית, נשלחה אסתר בלנדה לפינלנד, על מנת לדווח על המצב בחוות המרוחקות בהן שרר מחסור במזון. מאמרה על הרעב התפרסם כעבור כשבוע ועורר מיד זרם של תרומות שסייע לממן מספר משלוחי מזון ועזרה ראשונה לנזקקים. אך המשימה לא הושלמה כיוון שהממשלה השוודית סירבה להמשיך לנפק רישיונות יצוא למרות הרעב המתמשך בפינלנד.
מסע לדרום אמריקה.
בעקבות פגישה עם המשורר והמלחין השוודי אברט טאובה הושפעה להמשיך בנדודיה ואף להרחיק למקומות מחוץ לשוודיה. ב-1920 יצאה לביקור בדרום אמריקה והבטיחה לשלוח כתבות לעיתון ממסעה, כפרילנסרית. היא תכננה לחצות את האנדים, מארגנטינה לצ'ילה במסע על גב פרדה. בשל החשש לביטחונה בדרכים, והודות להתערבות הנציג השוודי בארגנטינה אצל השלטונות, צורף למסעה ליווי של אנשי משמר חמושים. במהלך המסע חלתה אסתר בלנדה, ונאלצה לשוב לבואנוס איירס למנוחה. בקיץ אותה שנה חזרה לשוודיה וברשותה תוכי וקופים שהביאה מדרום אמריקה.
במהלך 1921 כתבה ספר המשך בסדרה על אן-מארי לינדלוף בשם "15 שנה - דפים מחיי פרחחית" (בשוודית år – några blad ur en rackarunges liv rascal 15).
הספר על המסע בארצות הברית.