הבחירות לכנסת ה־17 נערכו על רקע "תוכנית ההתנתקות" שנהגתה ובוצעה על ידי ראש הממשלה אריאל שרון. במהלך ביצוע התוכנית פונו היישובים היהודיים מרצועת עזה וצפון השומרון, למורת רוחו של המחנה הלאומי בארץ, שהתנגד בנחרצות לתוכנית. על רקע חיכוכים בתנועתו שלו, מפלגת הליכוד, ששיאם בהשתקת המיקרופון שלו בעת ועידת ליכוד, פרש לבסוף שרון מהליכוד בסוף נובמבר 2005 והקים, עם אישים נוספים, את מפלגת "קדימה" בראשותו.
סוגיה חשובה נוספת שעמדה על הפרק בתקופת הבחירות הייתה סוגיית הכלכלה והחברה, וזאת עקב מדיניותו הכלכלית הליברלית-קפיטליסטית של שר האוצר בנימין נתניהו, אשר אמנם הצליחה לייצב את כלכלת ישראל ולהביאה לצמיחה, אך כללה קיצוץ בקצבאות ונתפסה כפוגעת בשכבות החלשות של האוכלוסייה. בנוסף לכך, באותה תקופה פחתה עוצמתן של התקפות המחבלים הפלסטינים על ישראל (אם כי לא פסקה לגמרי), ולכן החלה הסוגיה החברתית לתפוס יותר ויותר מקום בתודעת הציבור הישראלי. חשיבות סוגיה זו הגיעה לביטויה המובהק ביותר עם בחירתו של יושב־ראש ההסתדרות לשעבר, עמיר פרץ, לתפקיד יושב־ראש מפלגת העבודה; ביטוי אחר לכך היה הופעתן של רשימות רבות בעלות מצעים חברתיים מובהקים, כגון רשימת "לחם", "עוז לעניים", רשימת הגמלאים והמפלגה למלחמה בבנקים.
בנוסף לכך, התגברה ההתמרמרות על השחיתות וקלקול המידות בקרב השלטון והמערכת הפוליטית בארץ. הכנסת ספגה ביקורות קשות עקב מספר חברי כנסת שנחקרו במשטרה ואף הועמדו לדין. הזעם והתסכול מהמפלגות הקיימות באו לידי ביטוי במלוא חריפותם בהצבעה של אזרחים רבים ובהם צעירים למפלגת הגמלאים, הצבעה שכפי הנראה נבעה גם ממחאה.
במקביל לעליית חשיבותן של סוגיות הכלכלה, החברה ונקיון המידות, עלו לדיון ציבורי בהמשך הקמפיין ניצחון החמאס בבחירות השניות לפרלמנט הפלסטיני והתקדמות תוכנית הגרעין האיראנית. בניגוד לאריאל שרון שלא הכריז קודם לבחירות הקודמות על תוכנית ההתנתקות, הכריז אהוד אולמרט, יושב־ראש מפלגת קדימה, על "תוכנית ההתכנסות" כמרכיב מרכזי במצע המפלגה.
רקע פוליטי.
בקיעים ראשונים בקואליציה.
הבקיעים הראשונים בקואליציה האיתנה למדי של אריאל שרון נראו לראשונה בעת הדיונים על תוכנית ההתנתקות, שבצילה עבר חלק נכבד מכהונתו השנייה כראש הממשלה. לאחר ששרון פיטר את שרי האיחוד הלאומי (אביגדור ליברמן ובני אלון) ערב ההצבעה על התוכנית בממשלה (פיטוריהם נכנסו לתוקף ב-6 ביוני 2004, ביום ההצבעה) ולאחר פרישתם של שני ח"כים מהמפד"ל (השר אפי איתם וסגן השר הרב יצחק לוי) מהקואליציה מיד אחר-כך (ב-8 ביוני), איבד שרון את הרוב בכנסת ונשאר בכיסא ראש הממשלה בזכות תמיכת רוב לא-יציב של 61 חברי כנסת, בעיקר בזכות הח"כים העצמאיים דוד טל (שפרש מעם אחד לאחר התמזגותה עם מפלגת העבודה), מיכאל נודלמן (שהתפצל מישראל ביתנו על רקע תמיכתו בהתנתקות) ויוסף פריצקי (שפרש מ"שינוי" על רקע פרשת חתירתו תחת בכיר אחר בשינוי, אברהם פורז). בשל כך, ובשל פילוג למעשה בסיעת הליכוד בכנסת, נאלץ ראש הממשלה לחפש אפשרויות אחרות להרכבת קואליציה.
הפיצול הפנימי בסיעת הליכוד.
עוד ממועד הבחירות לכנסת השש עשרה נראה פער מהותי בין עמדותיו של ראש התנועה אריאל שרון לבין חברים בכירים בליכוד - חברי מרכז הליכוד בחרו לרשימה לכנסת את החברים ה"נציים" בתנועה - בנימין נתניהו, צחי הנגבי ונעמי בלומנטל, בעוד שחברים מתונים יותר, כגון אהוד אולמרט, נדחקו לעשירייה הרביעית.
עם ההכרזה על תוכנית ההתנתקות כתוכניתו המדינית של ראש הממשלה התרחב פער זה והפך לאקטואלי יותר. בניסיון לפתור את המשבר שנוצר, החליט שרון לערוך משאל בקרב כלל חברי הליכוד על התוכנית, ובמשאל זה נקבע ברוב של 60% כי עמדת מתפקדי התנועה היא נגד התוכנית. חרף הבטחתו המוקדמת כי יקבל את תוצאות המשאל, יהיו אשר יהיו, נשאר שרון נחוש בדעתו.
בהצבעה על תוכנית ההתנתקות באוקטובר 2004, התפצלה סיעת הליכוד בכנסת באופן בלתי רשמי לשני חלקים שווים פחות או יותר - תומכי התוכנית והמתנגדים לה (אשר כונו בתקשורת "מורדי הליכוד"). לא זו בלבד ש"המורדים" ניסו לסכל את תוכנית ההתנתקות או לפחות להביאה למשאל עם, הם אף ניסו לסכל תוכניות אחרות של הממשלה (ובהן תקציב המדינה) וכך הפכו למעשה לאופוזיציה בתוך הקואליציה.
עם התומכים הגדולים בשרון ובתוכניתו נמנו שאול מופז, אהוד אולמרט, ציפי לבני, רוני בר-און, זאב בוים ורוחמה אברהם. עם המתנגדים הגדולים נמנו עוזי לנדאו, מיכאל רצון, גלעד ארדן, יולי אדלשטיין וכן יושב ראש הכנסת רובי ריבלין. שר האוצר בנימין נתניהו תמרן בין שני המחנות: הוא אומנם התבטא נגד התוכנית, אך בכנסת הצביע בעד התוכנית בהתאם להחלטת הממשלה. זאת, על-מנת להישאר בתפקיד שר האוצר ולסיים לבצע את הרפורמות בכלכלה שהוא רצה להעביר, כדבריו.
פרישת שינוי וממשלת האחדות.
כיוון שהרוב שתמך בו הלך ונעשה יציב פחות ופחות בשל התנגדות "מורדי הליכוד" ופרישת המפד"ל מהקואליציה (11 בנובמבר 2004), החליט ראש הממשלה שרון לנסות ולהרחיב את הקואליציה שלו ולזכות בתמיכה, ולו זמנית, של מפלגות אחרות, בעיקר לצורך העברת תקציב המדינה (אשר אי-אישורו עד 31 במרץ גורר את התפזרות הכנסת). לצורך כך הוא צירף לקואליציה נציגים מסיעות אגודת ישראל ודגל התורה והחל במגעים עם מפלגת העבודה, סיעת האופוזיציה הגדולה ביותר; כמו כן, ניסה לחזר אחר שאר המפלגות - ש"ס, מרצ והמפלגות הערביות. החיזורים אחר ש"ס עורר את חמתה של מפלגת שינוי, השותפה הבכירה בקואליציה, אשר פרשה מהקואליציה ב-2 בדצמבר 2004 לאור אי-הסכמתה להעברת כמה מאות מיליוני שקלים למוסדות דתיים ותורניים לבקשתן של ש"ס, אגו"י ודגל התורה.
לכאורה נראה היה כי ראש הממשלה נותר בלא קואליציה וסופו ליפול, אך לא כך היה. מימין לא יכלו להפילו, משום שסיעת הליכוד, אף-על-פי שחלקה לא ראה בעין יפה את תוכניותיו, עדיין הצביעה בשלב זה כאיש אחד נגד הצעות אי-אמון בו (אם כי הגרעין הקשה של ה"מורדים" הצביע נגד תקציב המדינה לשנת 2005), ומשמאל לא יכלו להפילו, משום שמפלגת העבודה, המפלגה השנייה בגודלה, תמכה בהתנתקות וגם קיוותה להיכנס לממשלתו ולכן לא הייתה מעוניינת בהפלתו ואולי אף בבחירות חדשות. בתקופה זו נהנתה הממשלה גם מ"רשת ביטחון", תמיכה אד-הוק של סיעות השמאל והמפלגות הערביות שסייעו למניעת הפלתה. זמן לא רב לאחר פרישתה של מפלגת שינוי נכנסה מפלגת העבודה, בראשות שמעון פרס, לקואליציה עם שרון (ב-10 בינואר 2005). דבר זה איפשר את אישורו של תקציב המדינה, ב-29 במרץ ואת המשך כהונתה של הכנסת.
ביצוע תוכנית ההתנתקות.
מפלגת העבודה הסכימה להיכנס לקואליציה עם שרון כדי לאפשר את מימושה של תוכנית ההתנתקות ופינוי יישובי גוש קטיף וצפון השומרון. בעקבות כניסתה קיבלה "העבודה" מספר תיקים בממשלה, ושמעון פרס, יו"ר המפלגה מונה ל"משנה לראש הממשלה" - תפקיד חדש שנתפר במיוחד עבורו (אך בהמשך (מ-2006) שימש בו גם חיים רמון).
תוכנית ההתנתקות, שבה, על-פי הסקרים, תמך רוב האוכלוסייה (כ-60% עד 65%), גררה עם זאת גם מחאה קשה ורחבה כנגד הממשלה והתוכנית מצד המיעוט הגדול שהתנגד לה בתקיפות, התנגדות שהתעצמה ככל שקרבו הימים לביצוע התוכנית. ימים ספורים לפני ביצוע התוכנית, ב-7 באוגוסט, התפטר שר האוצר בנימין נתניהו מהממשלה במחאה על ביצועה.
ב-15 באוגוסט 2005 החל ביצוע תוכנית ההתנתקות שהסתיים ב-12 בספטמבר. הפינוי עצמו בוצע כמתוכנן, ללא אבדות מצד המפונים והחיילים ועם אלימות מעטה יחסית, אך גרם לטראומה קשה ושבר עז בציונות הדתית. משבר זה התבטא באמירות קשות של חלק מהציבור נגד שרון, בתי המשפט וצה"ל, ובערעור מהותי על תפיסת הממלכתיות, שנחשבה לערך עליון בקרב הציונות הדתית. בין פעולות ההתנגדות היו שני בני אדם שהציתו עצמם למוות במחאה על התוכנית (ילנה בוסינובה וברוך בן מנחם) ושני אירועי טרור נגד ערבים שהסתיימו בהרוגים.
בעקבות כישלונן של סיעות הימין בכנסת למנוע את ההתנתקות החלו דיבורים על הצורך בהקמת גוש ימין מאוחד, שיסכל תוכניות דומות בעתיד. במתכונתו המצומצמת, דובר על איחוד כוחות בין האיחוד הלאומי והמפד"ל, אך הועלו גם הצעות על גוש רחב יותר, שיפעל ואולי אף יתמודד יחד עם ש"ס ויהדות התורה.
אחרי ביצוע התוכנית החלו ניסיונות קדחתניים מצד כל סיעות האופוזיציה להפיל את הממשלה, אך ללא הצלחה בעקבות הישארות מפלגת העבודה בממשלה ואי-רצונם של מורדי הליכוד להפיל את ראש הממשלה, בהיותם חלק מסיעת השלטון.
המאבק על ראשות מפלגת העבודה ופירוק ממשלת האחדות.
לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות, עלתה במפלגת העבודה שאלת ההישארות בממשלה בשיא חריפותה. חלק גדול מחברי סיעת המפלגה בכנסת צידד ביציאה מהקואליציה בטענה כי מפלגת העבודה נכנסה לתוכה רק על-מנת לאפשר לשרון לבצע את תוכנית ההתנתקות ותו לא. מאידך גיסא, חברים אחרים, ובעיקר שמעון פרס, טענו כי אין צורך לפרק את הקואליציה ליכוד-עבודה.