בראשית מערכת השמש, אם נמצא גוש ברזל מותך צפוף יותר, בהשוואה לחומר היבשתי, על פני כדור הארץ, הפרשי הצפיפות גרמו לתנועת הברזל כלפי מטה. הברזל נע דרך הקרום אל המעטפת ומשם המשיך לנוע לעבר ליבת כדור הארץ. במערכת השמש החיצונית ייתכן תהליך דומה אך עם חומרים קלים יותר: הם היו עשויים פחמימנים כמו מתאן, מים נוזלים, קרח, או פחמן דו-חמצני קפוא.
לירן כוג'הינוף
לירן כוג'הינוף (נולד ב-6 בינואר 1986) הוא עיתונאי ישראלי, המשמש ככתב חינוך ומבזקן בכאן חדשות בתאגיד השידור הציבורי.
ביוגרפיה.
כוג'הינוף החל את דרכו ברשת שוקן באזור השרון, וסיקר את עולם הפלילים, המשפט והתחום המוניציפלי.
ב-2012 הצטרף לקול ישראל ושימש ככתב חינוך ולאחר מכן ככתב משטרה באזור תל אביב והמרכז.
ב-2016 הצטרף לכאן ב' ושימש ככתב משטרה. אחר כך, עבר לשמש ככתב לנושאי חינוך וכן, כמבזקן בערוץ כאן 11.
דקבריסטים (סרט, 1926)
דקבריסטים (ברוסית: Декабристы) הוא סרט קולנוע סובייטי, הראשון בברית המועצות שמגולל את התקוממות הדקבריסטים. זוהי דרמה היסטורית וביוגרפית שהופקה בשנת 1926 כסרט אילם.
עלילה.
הסרט משחזר את ההיסטוריה של תנועת הדקברסטים: התפרצויות מרד איכרים, ארגון חוגי האצילים והמרד עצמו; על רקע האירועים הללו, מסופר סיפור אהבה רומנטי בין הדקבריסט איוואן אננקוב והמודרניסטית הצרפתייה פולינה גבל.
הפקה.
הסרט צולם על ידי אלכסנדר איוואנובסקי במלאת מאה שנה למרד הדקבריסטים, באולפן לנינגרדקינו והיה שיתוף הפעולה השלישי של איוואנובסקי עם ההיסטוריון המפורסם פאבל שצ'יוגולב. הסרט הוקרן בבכורה ב-8 בפברואר 1927.
יערה שפירא
יערה שפירא (נולדה ב-23 באוקטובר 1995) היא עיתונאית ישראלית. כתבת תאגיד השידור הישראלי בכנסת, מבזקנית ומגישת התוכנית "הכול פוליטי" במוצאי שבת.
ביוגרפיה.
שפירא נולדה בתל אביב, בתם של פרופסור רון שפירא וד"ר קרן שפירא-אטינגר. במהלך לימודיה בתיכון עירוני ד', כיהנה כיו"ר ודוברת מועצת התלמידים והנוער הארצית במחוז תל אביב והתנדבה בעמותת "לתת", שידרה ברשת א' והייתה כתבת פרילנסרית בידיעות תל אביב.
בשנת 2013 התגייסה לגלי צה"ל ושירתה ככתבת לענייני איכות הסביבה ובריאות. במהלך שירותה חשפה שפירא ב-2015 כי שר הבריאות ליצמן מקדם את העשרת מי הברז בכל הארץ בפלואור. הניסיון ספג ביקורת ציבורית, אך לימים ההחלטה התקבלה. ב-2016 חשפה את הסכסוך המתמשך בין בתי החולים הדסה ושערי צדק בירושלים על הטיפול בפצועים ה"מתוקשרים" מהפיגועים בגל הטרור, שלטענת חלק מהרופאים הוביל גם לפגיעה במטופלים. עם שחרורה בשנת 2016, זכתה בפרס מפקד גל"צ עבור תוכניתה "בארץ זרועה" שהציגה סיפורים של פליטים סורים. שפירא הקליטה את רוב הראיונות במרכז לפליטים בברלין כשהיא משתמשת בזהות בדויה.
בשנת 2016 שפירא החלה לעבוד בתאגיד השידור הישראלי ככתבת לענייני בריאות ולקחה חלק במחאות שסבבו את הקמת התאגיד.
בשנת 2017 מונתה לכתבת "כאן 11" בירושלים. בהיותה כתבת האזור, פרסמה ב-2018 תחקיר שמצא כי 54 תיקים של עבירות בנייה נעלמו מלשכתה של תמר נמרודי בבית משפט השלום בירושלים, ולפי התלונות עורכי דין גבו סכומי עתק כדי שהם ייגנזו. בעקבות הפרסום פתחה המשטרה בבדיקה. עוד פרסמה ב-2018 את ממצאי נתיחת גופתו של קאסם עבאסי, תושב ירושלים בן 17 שנהרג מירי כוח צה"ל סמוך למחסום פוקוס, שמגלים כי הוא נורה בגבו – בניגוד לטענת חיילי "נצח יהודה" כי ירו בו בעודו נוסע לכיוונם. חקירת מצ"ח נפתחה.
בשנת 2019 מונתה לכתבת "כאן" בכנסת. ב-2021 התעוררה סערה לאחר שפרסמה לקט התבטאויות עבר של מועמדת מפלגת העבודה בבחירות, אבתיסאם מראענה, ובהן פוסט שכתבה על כך שנהנתה לא לעמוד בצפירת יום השואה והתייחסות לעזה כ"גטו". הפרסום ספג ביקורת של עיתונאים ואנשי שמאל שחשבו שהוא בלתי-ראוי. בעקבותיו, פסלה ועדת הבחירות את מראענה מלהתמודד, אך בית המשפט העליון הפך את ההחלטה והיא נבחרה לחברת הכנסת ה-24.
שפירא היא בוגרת התואר בתוכנית המצטיינים בפילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה באוניברסיטת תל אביב. מתגוררת בירושלים.
אלפרדו פוני
אלפרדו פוני (באיטלקית: Alfredo Foni; 20 בינואר 1911 – 28 בינואר 1985) היה כדורגלן איטלקי, ששיחק בעמדת הבלם. זכה עם נבחרת איטליה במונדיאל 1938.
ביוגרפיה.
פוני נולד ב-20 בינואר 1911 באודינה שבאיטליה. תחילה שיחק עבור הקבוצה אודינזה שמעיר הולדתו, וערך את הופעת הבכורה שלו בגיל 16 בלבד, בשנת 1927. לאחר מכן שיחק עבור הקבוצות לאציו ופאדובה. בשנת 1934 נרכש על ידי יובנטוס והחליף שם את בלמה הוותיק וירגיניו רוסטה. פוני שיחק בהגנה לצד פייטרו ראבה, ובזכות מערכת היחסים המאוד טובה ביניהם הם היו לבין צמד הבלמים הטובים ביותר בעולם בתקופתם. פוני זכה עם יובנטוס בליגה האיטלקית בשנת 1935, ופעמיים בגביע בשנים 1938 ו-1942. הוא שיחק בקבוצה במשך כ-13 שנים, שבמהלכן לא פספס אפילו לא משחק אחד במשך שבע עונות רצופות. בסך הכל ערך פוני 226 הופעות בליגה עם יובנטוס, ו-370 בסך עם כל הקבוצות בהן שיחק.
פוני ערך את הופעות הבכורה שלו במדי נבחרת איטליה ב-3 באוגוסט 1936, נגד ארצות הברית, במהלך המשחקים האולימפיים שנערכו בברלין. באותו טורניר זכה עימה במדליית זהב אולימפית.
במונדיאל 1938 שנערך בצרפת החליף בתפקיד את הבלם ארלדו מונצליו, ושיחק בהגנה לצד חברו מיובנטוס פייטרו ראבה. בסיום הטורניר איטליה זכתה ושמרה על תוארה. פוני נבחר להיות בנבחרת המצטיינת של הטורניר. פוני הוא מבין ארבעת השחקנים האיטלקיים היחידים שזכו גם במדליית זהב אולימפית וגם במונדיאל, כאשר גם סרחיו ברטוני, אוגו לוקאטלי ופייטרו ראבה עשו זאת.
לאחר פרישתו מקריירת המשחק פנה פוני לקריירת אימון, ואימן קבוצות מאיטליה ומשווייץ. הוא היה המאמן של נבחרת איטליה בין השנים 1954–1958, אך נכשל עימה כאשר לא הצליח לעבור את שלב המוקדמות למונדיאל 1958. פוני אימן את אינטר וזכה עימה פעמיים ברצף בליגה האיטלקית בשנים 1953 ו-1954. היה המאמן של נבחרת שווייץ במונדיאל 1966.
פוני נפטר ב-28 בינואר 1985 בלוגאנו שבשווייץ, בגיל 74.
יחסי קובה–שווייץ
יחסי קובה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קובה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה.
בין הרפובליקה של קובה לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ של שווייץ, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קובה לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים ידידותיים ויציבים אף על פי השוני שבין שתי המדינות.
כאשר קובה נהפכה למדינה עצמאית בשנת 1902, שווייץ הכירה במדינה החדשה וכוננה עמה יחסים דיפלומטיים וקונסולריים רשמיים. קונסולי הכבוד הראשונים השווייצרים שהגיעו לקובה הגיעו אליה כבר במהלך המאה התשע עשרה. קונסוליה שווייצרית מסודרת הוקמה לראשונה בהוואנה בשנת 1918. היא שודרגה לשגרירות בשנת 1957.
הסחר התקיים בין שתי המדינות החל מהמאה התשע עשרה והמשיך לאחר המהפכה הקובנית בשנת 1959 והשתלטותה של משפחת קסטרו על המדינה.
שווייץ ייצגה את האינטרסים האמריקניים בקובה מ-1961 ועד ההחזרה של היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות הללו בחודש יולי 2015. שווייץ ייצגה גם את האינטרסים הקובניים בארצות הברית משנת 1991 עד יולי 2015.
שווייצרים בקובה.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו בקובה שלוש מאות ושנים עשר אזרחים שווייצרים.
יחסים כלכליים.
הוועידה הקבועה השווייצרית-קובנית מקדמת יחסי סחר בין שתי המדינות, הם נחשבים לצנועים יחסית. ענפי הסחר המרכזיים הם בייבוא מוצרים חקלאיים ובייצוא מכונות, מוצרי רוקחות, כימיקלים ושעונים.
בארני'ס
מסגד האימאם עלי (נג'ף)
מסגד האימאם עלי (בערבית: حرم ٱلإمام علي, "חרם אלאמאם עלי") הידוע גם בשמו מסגד עלי (בערבית: مسجد علي, "מסג'ד עלי") הוא מסגד מוסלמי שיעי בנג'ף, שבעיראק, בו נמצא קברו של עלי בן אבי טאלב, בן דודו של מוחמד והאמאם השיעי הראשון. על פי האמונה השיעית בתוך המסגד הזה נמצאים קבריהם של אדם ונח. בכל שנה מבקרים בקבר מיליוני עולים לרגל.
היסטוריה.
הח'ליף העבאסי הארון א-ראשיד בנה את המבנה הראשון מעל קברו של האימאם עלי בשנת 786 שכלל מבנה קטן עם כיפה ירוקה. בשנת 850 הח'ליף אל-מתוכל הראשון הרס את המבנה, אך אבו חאג'ה, השליט החמדני של מוסול וחלב, בנה מחדש את המסגד בשנת 923 שכלל כיפה גדולה. בשנים 979–980 הרחיבה השושלת הבויהית את המקדש, שכלל אנדרטה על אתר הקבורה וכיפה חדשה, בנוסף הוכנסו שטיחים רצפתיים ותלויים. הסולטאן מלכשאה הראשון תרם מתנות גדולות ושיפץ את הקבר בשנת 1086, וכך גם הח'ליף א-נאצר ומנהיגים אסלאמיים נוספים עד ימינו.
במרץ 1991 במלחמת המפרץ, חייליו של סדאם חוסין נכנסו לקבר בזמן שהיו שם חברי אופוזיציה שיעית וטבחו כמעט בכל יושביו. לאחר המקרה הקבר היה סגור במשך שנתיים, באופן רשמי לתיקונים.
חשיבות המסגד באסלאם.
המסגד הוא בין חמשת המקומות הקדושים ביותר למוסלמים ונחשב בעיני השיעים כאתר האסלאמי במקום השלישי בחשיבותו. כך בחדית' המיוחס לג'עפר א-צאדק מוזכר האתר כאחד מתוך "חמישה מקומות קדושים מוחלטים שאנו מכבדים אותם מאוד".
באתר מבקרים מדי שנה לפחות 8 מיליון עולי רגל בממוצע. שיעים רבים מאמינים כי עלי לא רצה שקברו יחולל על ידי אויביו ובעקבות זאת ביקש מחבריו ומשפחתו לקבור אותו בסתר. מצבת קבורה סודית זו אמורה להתגלות בעתיד.
פיגועים במסגד.
מאז פלישת צבא ארצות הברית לעיראק בשנת 2003, היו מספר פיגועים נוספים במסגד:
איוואן (כפר)
איוואן (בהונגרית: Iván) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
יהודי איוואן.