ב-1926 הגשים את חלומו כשעלה לארץ והחל את לימודיו בבצלאל. שלוש שנים למד אצל הפרופסור בוריס שץ שקרבו אליו ונתן לו להתגורר בחדר בתוך מבנה בית הספר ואף סיפק לו הזמנות לביצוע ריקועי נחושת בסטודיו מיסודם של מאיר גור-אריה וזאב רבן. יחד עם הפסל זאב בן-צבי ביצעו השניים רבות מהמסגרות לציוריו של פרופסור שץ.
בין 1930 ל-1934 השלים את לימודיו בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות דקורטיביות (École nationale supérieure des Arts Décoratifs), תוך שמירת קשר קרוב עם פרופסור שץ. שטרנשוס התמקד בפיסול, אנטומיה פלסטית וארכיטקטורה. הוא סיים את לימודיו עם עיטורי כבוד ואף נבחר להציג בסלון הסתיו (Salon d'Autumn) ובסלון האמנים הצרפתיים (Salon des Artistes Français) בפריז.
בשלהי 1934 שטרנשוס חזר לארץ. באותו הזמן בצלאל נסגר, פרופסור בוריס שץ נפטר ושטרנשוס השתקע בתל אביב ושימש מורה לאמנות בגימנסיה הרצליה. שנתיים לאחר מכן, ב-1936, הוא ייסד יחד עם הצייר אהרן אבני את הסטודיה לציור ופיסול, מוסד שחינך רבים מהאמנים שפעלו באותה תקופה כמו מנשה קדישמן, בוקי שוורץ, משה גרשוני ורבים נוספים. בין אותם תלמידים הייתה גם הפסלת, ציירת ומאיירת, רות צרפתי, אשר נישאה למשה בשנת 1949. ב-1958 נולדה בתם היחידה, חגית.
שטרנשוס, אשר לא הרבה להציג בתערוכות יחיד, השתתף באופן קבוע בתערוכות קבוצתיות של אגודת הציירים והפסלים ושל אמני ישראל וב- 1947 הצטרף לקבוצת "אופקים חדשים" והחל להציג עם הקבוצה, שחרתה על דגלה את האמנות האוונגרדית של הפשטה צרופה. למרות השתייכותו לקבוצה, שטרנשוס לא עבר למופשט מוחלט ושמר על זיקה חזקה למציאות. נושאי יצירתו הן בפיסול והן בציור עסקו בעיקר בגוף האדם, בעולם החי, דימויי האם והילד וסיפורי התנ"ך.
בשנות ה-60 הִרבה לעבוד בשיתוף אדריכלים כדוגמת נחום זולוטוב ומרדכי בן-חורין, ולהציב את פסליו בבנייניהם. בין 1969–1974 כיהן כמרצה בכיר (לפיסול) באוניברסיטת חיפה. החל משנת 1953 ועד 1085 שטרנשוס ניהל את המחלקה לפיסול במכון אבני, אשר היווה המשך ישיר לסטודיה לציור ופיסול שהקים עם אבני.
משה שטרנשוס הלך לעולמו בשנת 1992 בתל אביב.
פיסול.
עבודתו הפיסולית של משה שטרנשוס שאפה תמיד לפיסול מונומנטלי. אפילו פסליו הזעירים ביותר היו מעין סקיצה לפסלי ענק המוצבים במרחב אך רק חלק קטן זכה להיות מבוצע בגדול ואכן הוצב במקומות שונים בארץ. הפסלים העשויים גבס, מלט, טרקוטה, איטונג, מקשת נחושת ופוליאסטר, עץ, ברונזה, ברזל ואלומיניום, היו מתוכננים בקפידה כשהיסוד הצורני הנקי עומד בבסיסם.
תקופתו הראשונה כאמן התאפיינה בעבודה מול מודל. מלימודיו בבצלאל בירושלים, גילה את משיכתו לפיסול והושפע עמוקות ממורו הנערץ בוריס שץ שראה בריאליזם את הדרך הנכונה לאמנות טובה. לימודיו בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות דקורטיביות בפריז היו לימודים קשים ומדוקדקים ע"פ הפיסול הרומי והיווני ומודלים חיים. בפריז באותה תקופה רחשו גישות אמנותיות שונות - הפיסול המודרני עליו נמנו אמנים כמו אלברטו ג'קומטי, פבלו פיקאסו ואלכסנדר קלדר, הפיסול האפריקאי ומולו הסוריאליזם, אך הזרם המרכזי בפיסול היה זרם נאו-קלאסי שהתבטא באדריכלות, פיסול וריהוט והוביל את הטון באקדמיה השמרנית בה למד שטרנשוס. כשהצליח שטרנשוס להתקבל לסלון הסתיו, ולאחר מכן הציג בסלון השמרני סלון האמנים הצרפתיים, הוא ראה בכך הישג משמעותי במיוחד לאור היותו יהודי וזר בחברה הצרפתית. בפסליו מאותה תקופה ניכרות השפעות של פסלים צרפתיים ריאליסטים-קלאסיים כגון אריסטיד מאיול, אנטואן בורדל ובעיקר שארל דספיו. בתקופה זו יצר במיוחד דיוקנאות, לרוב ראשים בסגנון ריאליזם אקדמאי ובגישה רוחנית-פסיכולוגית. גישה פיסולית זו התקיימה בו עד לראשית שנות הארבעים כשהגבס, המלט והאבן היצוקה, משמשים כחומר העיקרי בעבודתו באותה תקופה. כפי שכתב חיים גמזו בספר אמנות הפיסול בישראל, "שטרנשוס נסך את סם החושנות במתינות ובמידה, והיה מעדן את עומס הרחשים על ידי הבעת דיוקן נוגה, רוחנית."
כשהצטרף לקבוצת אופקים חדשים, ייצג שטרנשוס יחד עם דב פייגין את הפיסול הקלאסי, במסורת צרפתית-ספרדית לעומת המחנה האנגלי עליו נמנו יצחק דנציגר ויחיאל שמי. לאחר מכן פנה לפיסול בהשראתה של התרבות הכנענית הקדומה ואמנות פרימיטיבית לסוגיה השונים בניסיון להינתק מגלותיות, וייצר סדרת פסלים זעירים של אנשים כהרים, מבני סלע כדמויות כורעות העשויות מבטון, הקבלה בין הגוף האנושי לטופוגרפיה והנוף ודמות האישה כמייצגת את הטבע. כאן החל לוותר על הריאליזם, במיוחד ממחויבותו לאנטומיה והחל לצעוד לכיוון ההפשטה, דרך בה צעד שנים ארוכות.
"דרך המופשט אינה צריכה להיות זרה לנו, כי דווקא אנו, היהודים, היינו רחוקים מן ההמחשה, והאידאות הגדולות ביותר בחיי הרוח שלנו התגלמו בסמלים מופשטים של האלוהות", אמר שטרנשוס עם קבלת פרס דיזנגוף. כפי שכתב גדעון עפרת, "משה שטרנשוס מעולם לא ניתק הפשטה מפיגורטיביות... ציפורים, המלאכים והדמויות המכונפות, הפרים והאריות ובעיקר הנשים והזוגות, היוו השראה ליצירתו. את הנושאים הפיגורטיביים עיבד ליחידות גאומטריות תלת ממדיות, ויצר עולם של נפחים תמציתיים המשולבים בהומור, במשחקיות, אך לא פחות מכן, באחריות דייקנית ובמתח פנימי שבצורה ובתוכן."
ציור ורישום.
אצל משה שטרנשוס הייתה קיימת הפרדה ברורה בין הפסלים וציורי הנייר – להוציא כמובן את הסקיצות לפסלים, אותם רישומי הכנה מפורטים שלעיתים נותרו כרעיונות על נייר שלא הוגשמו בחומר. בעוד שהפסלים היו פרי מחשבה קונסטרוקטיבית שהתבססה על תפיסת מרחב, ציוריו ורישומיו נתנו ביטוי לצד המופנם של אישיותו בצורה יצרית ללא חוקים והגבלות. רישומיו ובעיקר רישומי החיות התאפיינו בהרבה הומור ודמיון כשהוא מנסה לתת ביטוי למצבים קשים באמצעותן. בציוריו ישנן תחושות קשות של פחד משתק, קורבן ופגיעות אך בו זמנית שטרנשוס נתן גם ביטוי לנחמה, ליופי והעדנה בהיטמעות לתוך האחר.
כמו בפסליו, כך גם ברישומיו נושא האישה הוא מקור ההשראה העיקרי, אך גם עלילות מהתנ"ך כמו פולחן עגל הזהב, לידת חווה, סולם יעקב ומאבקו של יעקב במלאך השאירו עליו רשם מיוחד ובהם הרבה לעסוק.
"אם נחזור ונתבונן בדימויים שהעסיקו את שטרנשוס (האישה, האם והילד, החיה, והזוג) נמצא שהפרשנות שנתן לדימויים ואופן הצרנתם כיוונו תמיד ליצירתן ולהעלאתן של תחושות חמלה ונחמה – מצבים רגעיים אמנם אך אפשריים, שבהם חש הסובייקט (או למצער, מדמה) את תחושת איחודו עם העולם שמחוץ לו, חלום האיחוד הטוטאלי הוא שמזין ומניע את המעגלים החופפים של הדימוי, הצורה והתוכן ביצירתו של שטרנשוס...דומה שכל פיסת נייר שהזדמנה לידיו חייבה את שטרנשוס לפעולה. הוא רשם, שרבט, הוסיף ותיקן מבלי משים, לעיתים על נייר מכתבים, עיתונים ואפילו על ציוריה של בתו חגית..."
ציוריו הרבים היו מעין יומן אישי שרק לעיתים נדירות חלק עם זרים. מה שהתקשה לבטא במילים הביע בציוריו, וכל מה שהחסיר מהפיסול, הוסיף בציור ושניהם כאחד מהווים שלמות יצירתית.
בציוריו ורישומיו הרבה להשתמש בעטים, טושים, ניירות צבעוניים, פנדות צבעי מים ועפרונות ולעיתים בכולם גם יחד כשכתמי דיו אקראיים שמשו לו כהשראה ועוררו את דמיונו.
הוראה.
כמורה נהג שטרנשוס להרצות על תולדות הפיסול, אך התרכז בהקניית יסודות בסיסיים והבנה של תלת-המימד, לימוד האנטומיה הפלסטית, הבנת הפרופורציות והתנועה בגוף האדם, ויכולת העבודה בחומרים שונים דרכם כל תלמיד היה אמור למצוא את ביטויו האישי ולהתקדם לפי נטיותיו. בפתח דבר לספר "משה שטרנשוס" שהוציא מוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 2001, ציטט מרדכי עומר כמה מתלמידיו הבולטים של שטרנשוס: "מורה נפלא"-אומר בני אפרת על משה שטרנשוס, "למדנו ממנו אמות מידה לשיפוט"- מציין בוקי שוורץ; "קבלתי ממנו חופש ולגיטימציה"- זוכר מנשה קדישמן-"לחפש דברים חדשים, צורות חדשות שלא יצאו מהפיסול הארכאי שהיה שגור אז בארץ, אלא מתוך התייחסות לפיסול הבינלאומי של ראשית המאה ה-20" .
כפי שכתבה אירית הדר במבוא לספרה על שטרנשוס, "לרבים מהאמנים הישראלים ולרבים יותר שהתכוונו להיות אמנים, מעלה השם משה שטרנשוס את זכרה של תקופת לימודיהם, שכן במשך כיובל שנים לימד שטרנשוס תלמידים רבים פיסול מהו ועודדם לפנות איש-איש לדרכו."
הסכם פאריס
הסכם פריז
הרנכימזה
הרנכימזה (בגרמנית: Herrenchiemsee) הוא מתחם מבנים מלכותיים הממוקם על האי הרנאִינזל (Herreninsel - "אי האדונים") אשר נמצא בלב אגם כימזה, האגם הגדול ביותר בבוואריה, גרמניה.
המבנה הראשי באי נקרא "הארמון החדש" והוא נבנה על ידי מלך בוואריה לודוויג השני. הארמון, שהוא הגדול מבין כל הארמונות והטירות אשר נבנו בידי המלך, נבנה כדי לציין את הערצתו של המלך לודוויג ל"מלך השמש" - לואי הארבעה עשר מצרפת. מסיבה זו עוצב הארמון כהעתק של ארמון ורסאי אותו בנה המלך הצרפתי, והוא מכיל ציורי קיר רבים המתארים קטעים נבחרים מחייו ופועלו.
תוכניותיו של לודוויג השני להקים לעצמו העתק של ארמון ורסאי החלו כבר עם תחילת בנייתה של טירת לינדרהוף בשנת 1868. אולם השטח ההררי אשר נבחר להקמת הטירה לא התאים לבניית ארמון רחב המוקף גנים כארמון ורסאי, ולכן נזנחה התוכנית לבנייתו במקום. חמש שנים מאוחר יותר, בשנת 1873, רכש המלך לודוויג את האי הרנינזל, ובהיותו רחב ידיים ובעל טופוגרפיה שטוחה, החליט ליישם במקום זה את שאיפתו לבניית הארמון.