עדויות על אירועים אלו נמצאות בכתב יד שבספריית לנין במוסקבה. חוקר המוזיקה משה גורלי גילה שם את כתב היד בשנת 1964. לאחר גילוי זה הקדיש כמה פרסומים לנושא וכן ביצע בביצוע מודרני את אחת היצירות בשנת 1972. במובן מסוים ניתן לזהות מרכיבים אורטוריים ביצירות שהולחנו לאירועים אלו. אירועים אלו נועדו לחברה הדומה ל"שומרים לבוקר" (חברת "זריזים"). יוזם האירועים המוזיקליים של השנים 1732-1733 היה יוסף חיים קציגין ואבן על שמו חקוקה בבית הכנסת המפואר של קזאלה מונפראטו. הטקסטים חוברו על ידי חבר אחר בקהילה אדם בשם ש.ח. ירק, והלחנים מוגדרים כלחנים אנונימיים. הבולט שבלחנים הוא הקטע המסיים "לכו נרננה", הנשמע בהחלט כלקוח מתוך הסגנון האורטורי של ג.פ הנדל על פי המסורת של בני המקום, מיוחסים לו חלק מן הלחנים של האורטוריה, אף על פי שאין לכך סימוכין.
הקהילה הפורטוגזית באמסטרדם.
צאצאי האנוסים מפורטוגל שהתיישבו באמסטרדם היוו את אחת הקהילות המשגשגות של אירופה. יהודים אלו עברו מספר לא מבוטל של שנים בהתבוללות גמורה. במאה ה 17 החליטו לחזור ליהדות ובין היתר קיימו חיי קהילה עשירים ביותר. המפגש בין התרבות הנוצרית מערבית לבין היהדות הוליד בין היתר מוזיקה שהולחנה לטקסטים תנ"כיים, טקסטים מסידור התפילה ולפיוטים. שני מלחינים בלטו בקהילת אמשטרדם בתחילת המאה ה-18:
המלחין שהלחין את הפיוט "חשקי חזקי" פיוט מאת יצחק אבוהב דה פונסיקה כמו כן הלחין את הקנטטה "לאל אלים" שבוצעה ביום ה-75 לחנוכת בית הכנסת הגדול בעיר.
מלחין נוסף, שלא היה יהודי במוצאו ועבד בשירות הקהילה בהלחנת קטעים מסידור התפילה, היה המלחין כריסטיאנו ג'וזפה לידרטי. קטעים שנשתמרו מלחניו הם: "נורא אלוהים" קטע למקהלה בשלושה קולות, "כל הנשמה" - קטע לשירת סולו לקול גבוה, תזמורת ובהמשך מקהלה, קטע שהולחן לכבוד שבת נחמו, שמחת תורה לכבודם של חתן בראשית וחתן תורה. "בפי ישרים" קטע למקהלה לחג השבועות, "המשיח אלמים" קטע לאנסמבל קולי מתוך תפילת שחרית לשבת ויום טוב. גם לאברהם קסרס ישנה גרסה לקטע תפילה זה. בדורנו, נשתמרו יצירות אלו כבבואות חד קוליות בזיכרונם של שרידי הפעילים המוזיקליים של הקהילה ומושרים בבית הכנסת עד עצם היום הזה.
קנטיקום הבראיקום.
"דיברטיסמן" לברית מילה בארבע הקהילות בדרום צרפת (מחוז וינישין אזור אביניון) מקור כתב יד בספריה הלאומית בפריז. היצירה בנויה כקנטטה ולכן גם נקראת "קנטיקום הבראיקום". מלחין מקומי בשם לואי סאלאדן, אצלו הוזמנה היצירה, כתב את אחת היצירות הטובות ביותר שנתגלו עד כה בקרב הקהילות היהודיות באירופה בתקופה הנדונה דהיינו המאה ה-18. שחזור היצירה מבוסס על שני כתבי יד: כתב היד של הפרטיטורה השמור בספרייה הלאומית בפריז, ו"סדר הקונטיריס", קובץ תפילות ופיוטים של יהודי ארבע הקהילות שבדרום צרפת אשר נדפס באביניון בשנת 1764-65. בסוף המאה ה-17 פנה אחד מנכבדי הקהילה אשר ציפה להולדת בן, למלחין שילחין פיוטים המיועדים לברית מילה. יש להניח כי יצירה זו בוצעה בברית המילה של בנו ומאז ואילך נשאה חן בעיני בני הקהילה שחזרו וביצעו אותה. הפיוט המרכזי: "ילד היולד" נשתרש כמנגינה חד קולית בפי בני הקהילה עד שלהי המאה ה-18.
הטקסטים
אשיר לאלי
צורי וגואלי
בקול רינה ותודה
בשמחה וגילה
תוך קהל ועדה
נשמחה יחד
אלוהינו אחד
אל חי עולמים
לשמונה ימים
נתת אלינו
ברית בבשרנו
חוק לעולמים
שלח תשבי
מהר והביא
בזכות בריתך
לעם עמוסיך
ירוץ כצבי
כנאום נביא
פדה מרעיתך
משיני לביא
ילד היולד יהיה בסימן טוב
יגדל ויחיה כמו גן רטוב
יעלה ויצליח יינצל מקטוב
אמן כן יעשה אדוני
(היצירה בביצוע קולי בשני חלקים המקושרים בתחתית הערך במדור קישורים חיצוניים).
גרטי קורי
גרטי תרזה קורי (באנגלית: Gerty Theresa Cori; 15 באוגוסט 1896 - 26 באוקטובר 1957) הייתה ביוכימאית אמריקאית ממוצא צ'כי יהודי (שהמירה את דתה לנצרות קתולית). יחד עם בעלה גילתה את מעגל קורי עבורו זכו בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1947. קורי הייתה האשה השלישית שזכתה בפרס נובל בתחומי המדעים והאשה הראשונה שזכתה בפרס לפיזיולוגיה או לרפואה.
קורות חייה.
גרטי רדניץ נולדה בפראג, שהייתה אז חלק מהקיסרות האוסטרו הונגרית, למשפחה יהודית משכילה. אביה אוטו היה כימאי, אמה מרתה הייתה ידידה של פרנץ קפקא ודודה היה פרופסור לרפואה. היא למדה רפואה באוניברסיטה הגרמנית של פראג, וקיבלה תואר ד"ר לרפואה בשנת 1920. במהלך לימודיה הכירה את קרל קורי, והם נישאו עם גמר הלימודים לאחר שגרטי הוטבלה לנצרות קתולית. לזוג קורי היה בן יחיד.
הזוג עבר לווינה, שם עבדה קורי כרופאה בבית חולים לילדים, ובשנת 1922 הם היגרו לארצות הברית, במטרה לעסוק שם במחקר. עד שנת 1931 חיו בבאפלו ואז עברו לסנט לואיס. במשך כ-20 שנה עבדה קורי כעוזרת מחקר ורק ב-1943 קיבלה משרת מרצה בכיר. מעמד של פרופסור מן המניין היא קיבלה רק ב-1947, חודשים ספורים לפני זכייתה בפרס נובל.
גרטי קורי נפטרה בסנט לואיס ב-1957.
פעילותה המדעית.
כבר בווינה, במהלך עבודתה כרופאה בבית החולים, עסקה גם במחקר ופרסמה מאמרים בהמטולוגיה. לאחר המעבר לארצות הברית נעשתה עיקר פעילותה המחקרית בשיתוף עם בעלה קרל. מחקריהם עסקו בעיקר בתהליכי המטבוליזם של פחמימות בבעלי חיים. מחקרם הראשון פורסם ב-1923. בין השאר למדו את השפעתם של הורמונים שונים על התהליך. בהמשך התמקדו בחקר מחזור הסוכרים בגוף האדם. הם בודדו את האנזימים הפועלים בסינתזה של הגליקוגן ובפירוקו. ב-1929 פרסמו את המאמר על מעגל קורי, שלימים זיכה אותם בפרס נובל.
בהמשך חקרו את דרך פעולת האינסולין.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה]]
[[קטגוריה:באפלו: אישים]]
[[קטגוריה:זוכי פרס נובל יהודים אמריקאים]]
[[קטגוריה:זוכות פרס נובל יהודיות אמריקאיות]]
[[קטגוריה:זוכות פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה]]
[[קטגוריה:ביוכימאיות יהודיות אמריקאיות]]
[[קטגוריה:יהודים חברי האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית]]
[[קטגוריה:סגל אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס]]
[[קטגוריה:זוכות מדליית גרוון-אולין]]
[[קטגוריה:חברות היכל התהילה הלאומי לנשים]]
[[קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1896]]
[[קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1896]]
[[קטגוריה:אמריקאיות שנפטרו ב-1957]]
[[קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1957]]
חוג עין ורד
חוג עין ורד הייתה קבוצה של נאמני ארץ ישראל השלמה של תנועת העבודה, שנקראה על שם מושב עין ורד בו התקיים כינוס היסוד של הקבוצה.
באפריל 1976 התקיים בעין ורד כינוס של אנשי ההתיישבות העובדת, בעיקר חברי מפלגת העבודה ואוהדיה, שקראה להתיישבות רחבה ביהודה ושומרון, על רקע דיבורים על פינוי קדומים. בין הדוברים בכינוס היו אריאל שרון, מאיר זורע, דן לנר ואריה נחמקין. בכינוס השתתפו גם חברי קיבוצים, הגם שראשי התנועות הקיבוציות הסתייגו מקיום הכינוס. משתתפים בכינוס המשיכו לאחריו בפעילות למען ההתנחלות, וזכו לכינוי "אנשי כנס עין ורד".
בפברואר 1977 התקיים כנס שני בעין ורד ובאפריל, על רקע הבחירות המתקרבות, התקיים כנס של החוג בבאר טוביה בו נאם משה דיין. דני צדקוני כינה את החוג "תרגיל מוצלח של הימין הישראלי לחדור לתנועת העבודה הישראלית ולקעקע אותה בתוך בסיסה".
אנשי עין ורד המשיכו להתכנס גם לאחר המהפך, ולקרוא להתנחלות ביהודה ושומרון. אנשי החוג פעלו במשותף עם התנועה למען ארץ ישראל השלמה וגוש אמונים, ובין השאר השתתפו בהוצאת ביטאון "זאת הארץ" של התנועה למען ארץ ישראל השלמה. בסוף 1978 יצאו אנשי החוג בקריאה נגד פינוי יישובי חבל ימית והשתתפו בברית נאמני ארץ ישראל. בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים השתתפו אנשי עין ורד עם יובל נאמן בהקמת התחייה.
עם אנשי החוג נמנו: יוסף טבנקין, משה טבנקין, אהוביה טבנקין, מאיר הר-ציון ואפרים בן חיים.
במאי 1979 הקימו אנשי "שלום עכשיו" את "חוג פלמחים" כמשקל נגד לחוג עין ורד.
אילן מושנזון
אילן מושנזון הוא במאי, תסריטאי ומרצה בכיר לקולנוע בגמלאות בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
אילן מושנזון נולד וגדל במרכז תל אביב, הוא הבכור מבין שני אחים. הוריו ורדה וישעיהו מושנזון עלו לישראל ב-1936. אביו הגיע מרוסיה ומשפחתו נפגעה מהטרור הסטליניסטי. אמו הגיעה מפולין ומשפחתה נרצחה בשואה. הם הקימו בית מרקחת ברחוב בן-יהודה בתל אביב, שממשיך לפעול ברציפות מאז שנת 1936. מושנזון גדל על הקולנוע האיטלקי של שנות השישים ועל הבמאים פליני, אנטוניוני ופזוליני וסרטי הגל החדש הצרפתי. הסרטים מהם הושפע במיוחד היו "אשתקד במרינבד" של אלן רנה ו"זה הדוד שלי" של ז'אק טאטי.
בצבא שירת בגדוד הנדסה קרבית. מייד בתום השרות הצבאי הלך ללימודים גבוהים, הוא בוגר החוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית. בזמן לימודי ההיסטוריה השתתף בתיאטרון הסטודנטים, הבין שאמנות מעניינת אותו יותר ונרשם לחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, בו למד שנתיים. במקביל עשה קורס הפקה בטלוויזיה הלימודית (כיום החינוכית), בהנחיתו של סטשף, פרופסור ללימודי טלוויזיה באוניברסיטת MIT בארצות הברית והתקבל לעבודה. איתו בקורס למדו חיים פלטנר, דן כנר ודני צחובל.
בשנים 1970–1973 מושנזון עבד כבמאי בית בטלוויזיה הלימודית. במסגרת עבודתו כתב תסריטים לסדרות דרמה אחדות והפיק וביים עשרות תוכניות העשרה ותוכניות לימודיות רבות בנושאים מגוונים. ב-1974 ביים את הסרט הקצר "החתונה שרצינו לשכוח". חלק משירות המילואים שלו שירת ביחידת הסרטה של חיל האוויר, במסגרתו עשה סרטי הדרכה וסרטי תדמית.