רצועת הבקעים הדרום-מערבית צרה וקצרה מרצועת הבקעים המזרחית. אורכה 38 קילומטרים, רוחבה 4 קילומטרים וכמעט שאין לה חלק תת-מימי. בחלק זה התרחשו רק חמש התפרצויות ידועות. דפילד (W. A. Duffield) משער כי על מנת שתקרה התפרצות בחלק זה של ההר צריכים להתקיים שלושה תנאים: תא מאגמה מלא מתחת לקלדרה של קילוואה, תא מאגמה ריק מתחת למאונה לואה ותנועה משמעותית דרומה של המדרון הדרומי של קילוואה מאז ההתפרצות הקודמת שהייתה ברצועת הבקעים המערבית.
מערכת ההעתקים קואה.
מערכת ההעתקים קואה (Koa'e) היא אזור שכיוונו הכללי צפון מזרח-דרום מערב, שרוחבו בין שניים לשלושה קילומטרים ואורכו כ-15 קילומטרים. המערכת מחברת בין רצועת הבקעים הדרום-מערבית לרצועת הבקעים המזרחית. מערכת העתקים זו מפרידה בין פסגת קילוואה למדרון הדרומי של ההר הנוטה לנוע בשל מחדר דייקי לתוך רצועות הבקעים המזרחית והדרום-מערבית. הגבול בין מערכת ההעתקים למדרון הדרומי מאופיין במתלול העתקה הפונה דרומה.
המדרון הדרומי.
המדרון הדרומי של קילוואה נע דרומה עם הזמן, ויש הוכחות לתזוזה של סלעים כ-500 מטרים לאורך מתלול ההעתקה שבין המדרון למערכת ההעתקים קואה. התזוזות הגדולות ביותר הם דרומית לקלדרה בפסגת ההר ובחלקים העליונים. ככל שהמרחק מהקלדרה גדל כך התזוזה האנכית הולכת ופוחתת וכמעט שלא ניתן להבחין בה בנקודת ההשקה המזרחית ביותר בין המדרון הדרומי לרצועת הבקעים המזרחית בקצה המזרחי של האי. ההשערות לתנועת המדרון נעות בין שקיעת המדרון תחת כוח המשיכה, מחדר דייקי לתוך רצועות הבקעים המזרחית והדרום-מערבית או לחץ שמופעל מתוך תא המאגמה התת-קרקעי.
המדרון הצפוני.
המדרון הצפוני של קילוואה המשתרע בעיקר ממזרח ומצפון מזרח לקלדרה של קילוואה נתמך במדרון הדרומי של הר הגעש מאונה לואה והוא יחסית יציב ונטול העתקים. המדרון מכוסה בלבת מקלעות או בשמה בהוואית לבת פָּהוֹיהוֹי שמקורה בפסגת קילוואה, מלועות קרובים ברצועת הבקעים המזרחית, ואפילו שפכי לבה מרצועת הבקעים הצפון מזרחית של מאונה לואה.
פטרולוגיה וסטרטיגרפיה.
קילוואה מכוסה בבזלת תולאיטית שהרכבה הכימי משתנה באזורים שונים של ההר ובעומקים שונים של שכבת הסלע. ההבדל הבולט בין הסוגים הוא קיומו של המינרל אוליבין שבמקומות מסוימים מהווה עד 15 אחוז ממשקל הסלע ובמקומות אחרים הוא פחות מ-7%.
מקובל כיום לחלק את שכבות הסלעים לשלושה סוגים:
התפרצויות.
היסטוריה.
בחינה של התפרצויות ההר במאתיים השנים האחרונות, מיפוי גאולוגי מפורט, תיארוך פחמן-14, ומחקר פליאומגנטיזם הובילו למסקנה כי קילוואה התפרץ לעיתים תכופות מפסגתו ולאורך שתי רצועות הבקעים שלו במהלך תור הרביעון.
הר הגעש התפרץ לעיתים תכופות, אם כי מידע כתוב קיים רק מ-1820. במאורע קודם, סביב 1790, נהרגו בהתפרצות של קילואה חבורה של לוחמים ומשפחותיהם. חבורת חיילים זו הייתה חלק מצבאו של קאווה קואהואולה (Keōua Kuahuʻula), המנהיג השבטי האחרון שהנהיג התנגדות צבאית לקמחאמחה הראשון.
ב-1825 ביקר אדמירל לורד ביירון, בן דודו של המשורר הידוע לורד ביירון, את הר הגעש. המקום שבו הקים את מחנהו ידוע עדיין כ"מדף ביירון" וממוקם בקואורדינטות .
בעוד שכיום קילוואה ידוע בשל התפרצויותיו השקטות יחסית, הרי בעבר התרחשו בו כמה התפרצויות סוערות במיוחד. ההתפרצות האלימה האחרונה התרחשה ב-1924, כאשר המאגמה באה במגע עם מי תהום כאשר אגם הלבה בלוע האלמאומאו (Halemaʻumaʻu) התרוקן. משערים כי עמוד ההתפרצות הגיע אז לגובה של 9 ק"מ וייתכן שאף לגבהים שבין 15 ל-20 ק"מ – גבוה מגובה השיוט של מטוסי הנוסעים. מזרקת לבה מרהיבה נוצרה ב-1959, בעת התפרצות במכתש השקיעה קילוואה איקי (Kīlauea Iki). מזרקת הלבה התרוממה עד לגובה של 580 מטרים. ההתפרצויות מקילוואה ידועות גם ביצירת ערפיח געשי, שמקורו בפליטת הגז גופרית דו-חמצנית מהלועות שבהר, שבדרך כלל מתפשט על חלקים באי הוואי, אבל יכול להתפשט גם על אזורים נרחבים של איי הוואי כאשר במקביל להתפרצות נושבת רוח שכיוונה צפון או צפון מערב. פליטת הגופרית הדו-חמצנית אחראית גם להיווצרות מדבר געשי - מדבר קאו (Kaʻū Desert) - שטח נטול הצמחייה לחלוטין מדרום מערב לקלדרה של קילוואה. אף שבאזור זה יורדים גשמים מרובים (מעל ל-1,000 מ"מ גשם בשנה), הרי שהתגובה הכימית בין הגופרית הדו-חמצנית ללחות באוויר יוצרת טיפות של חומצה גופריתית הנושרת כטיפות של גשם חומצי, שערך ה-pH שלו מגיע לרמה של 3.4, על הקרקע. החומציות הגבוהה של המים מונעת היווצרות צמחייה באזור זה.
התפרצויות בעת החדשה.
ההתפרצויות של קילוואה מתרחשות בעיקר מהקלדרה של פסגת ההר או לאורך אזורי ההעתקים: המזרחי והדרום מערבי המשתרעים החל מהקלדרה ומשתרעים פחות או יותר במקביל לקו החוף. בעשרות השנים האחרונות היו ההתפרצויות רציפות, כשבדרך כלל מגיעים זרמי הלבה לחוף האוקיינוס השקט. כ-90% מפני השטח של קילוואה מכוסים בזרמי לבה שהם בני פחות מ-1,000 שנים, 70% מפני השטח מכוסים בלבה שנוצרה ב-600 השנים האחרונות. במהלך המאה ה-20 היו 45 התפרצויות בקילוואה.
התפרצות מאונה אואלו, 1974-1969.
התפרצות מאונה אולו של קילוואה החלה ב-24 במאי 1969 והסתיימה ב-22 ביולי 1974. בזמנה הייתה זו ההתפרצות הצדית הממושכת ביותר של איזשהו הר געש בהוואי מאז הוחל בתיעוד ההתפרצויות. ההתפרצות יצרה לוע חדש, כיסתה שטחים נרחבים בלבה והרחיבה את שטח האי.
התפרצות מאונה אולו החלה תחילה כסדק שנפער בין שני מכתשי שקיעה, אלואי (ʻĀloʻi) ואלאה (ʻAlae), שממנה נוצר חרוט המגן של מאונה אולו. הן לבת טרשים (אָאָ) והן לבת מקלעות (פָּהוֹיהוֹי) נפלטו מהחרוט. קודם לכך נפלטו מהר הגעש מזרקות של לבה שהגיעו לגובה של 540 מטרים. בתחילת 1973 התרחשה רעידת אדמה שגרמה להפסקת פליטת הלבה בסמוך לאתר המקורי של מאונה אולו והיא החלה התפרץ בסמוך למכתשים פאואהי (Pauahi) והיאיאקה (Hiʻiaka). עם זאת תוך זמן קצר חזרה ההתפרצות לאתר ההתפרצות הקודם.
ההתפרצות הנמשכת מ-1983.
ההתפרצות הנוכחית של קילוואה החלה ב-3 בינואר 1983, לאורך רצועת הבקעים המזרחית משני אתרים: לוע פּוּאוּ אוֹאוֹ וכן מלוע קופאינהה (Kūpaʻianahā). לבה הזורמת למרחק של 11 עד 12 קילומטרים מלועות אלו דרך מערכת של צינורות לבה נשפכת לים בשני אתרים: ואהאולה (Wahaula) וקמוקונה (Kamokuna). התפרצות זו כיסתה 117 קמ"ר בחלקו הדרומי של קילוואה והוסיפה לאי 2 קמ"ר של אדמה על חשבון הים. מאז 1983 נפלטו מההר יותר מ-2.7 קילומטרים מעוקבים של לבה, ההתפרצות הגדולה ביותר בהיסטוריה הידועה של קילוואה. 189 מבנים נהרסו. בתחילת שנות ה-80 היה קילוואה ידוע כהר הגעש שניתן להגיע אליו בנסיעה ברכב. כל אחד היה יכול להגיע ולראות את מזרקות הלבה, חלק שהגיעו לגובה של 300 מטרים, מתוך מכוניתו.
ב-1987 קברו זרמי הלבה את מרבית אזור רויאל גרדנס (Royal Gardens), שהיה בסמוך לגבול הפארק הלאומי הרי הגעש של הוואי. זרמי הלבה של 1990 ידועים לשמצה במיוחד בשל ההרס שגרמו; העיירות קלפנה (Kalapana) וקאימו (Kaimu) נהרסו כליל, כמו גם מפרץ קאימו וחוף החול השחור של קלפנה, וקטע גדול מכביש מספר 130, שכיום הוא חסום בזרמי הלבה שנקרשו.
התפרצות לוע הפסגה ב-2008.
בשעות הבוקר המוקדמות של 19 במרץ 2008 התרחשה ההתפרצות הראשונה של לוע האלמאומאו מאז 1924 וההתפרצות הראשונה בקלדרה שבפסגת קילוואה מאז ספטמבר 1982. לוע קיטור שנפתח קרוב לאזור המצפה התפוצץ, גרם לרעידת אדמה בעוצמה של 3.7, ופיזר סלעים על שטח בגודל של 750 דונם. יישוב סמוך דיווח גם על כמות קטנה של אפר שניתכה עליו. השברים מהפיצוץ כיסו חלקים מהדרך המקיפה את שולי הקלדרה וגרמו נזק למצפה האלמאומאו. מהתפרצות זו לא נפלטה לבה, מה שמעיד לדברי המדענים שמקורה הידרותרמי או מגזים.
לאחר אירוע התפרצות התגברה כמות הגופרית הדו-חמצנית שנפלטה מהלוע לרמות מסוכנות שחייבו את סגירת כל הדרכים המובילות ללוע וסביבו.
בשעות הבוקר המוקדמות של 24 במרץ 2008 השתנתה הפליטה מהלוע מגז לבן לאפר חום-אפור, וחלקיקי לבה ניתזו מהלוע, כשהם יוצרים דמעות פלה ושערות פלה (טיפות לבה שחורות בעלות מבנה אווירודינמי או סיבים שנוצרו מטיפות לבה שהועפו באוויר ונמתחו, קרויות על שם אלת האש והרי הגעש של הוואי) ונתזים בקוטר של 10 ס"מ סביב הלוע. היה זה הפעם הראשונה מ-1982 שלבה התפרצה בלוע.
החל בשנים 2008 והלאה התגברה הפעילות ההרסנית של הלבה וביולי 2010 היא קברה בניינים נטושים בקלפנה גרדנס (Kalapana Gardens).
בספטמבר 2014 הוכרז מצב חירום באי הגדול בשל קילוח לבה מקילוואה שהגיע למרחק של קילומטר וחצי מיישוב באי.
ההתפרצות ב-2018.
בתחילת מאי 2018 התרחשו באזור רצועת הבקעים המזרחית מאות רעידות אדמה קטנות. בעקבות הרעידות הוחלט על פינוי האזור מחשש להתפרצות קרובה. ב-3 במאי החלה התפרצות מרכס פונה שכללה זרמי לבה, מזרקות לבה ופליטת גזים כמו גופרית דו-חמצנית. ב-4 במאי התרחשה באזור רעידת אדמה חזקה בעוצמה 6.9 בסולם מגניטודה לפי מומנט אשר גרמה לסדקים בכבישים, הרס מבנים ומפולות. זרם הלבה המשיך להתקדם ופגע בבתים בראשונה בעיירה הסמוכה לילאני אסטייטס.
הפעילות של הר הגעש נפסקה רק בחודש אוגוסט 2018. כ 700 בתים נהרסו כתוצאה מזרם הלבה או משריפות.
ההתפרצות שינתה את פני הנוף, החוקרים מעריכים כי נפח הלבה שזרמה מתוך ההר היה כ 320 אלף בריכות שחייה אולימפיות. לאור זאת החוקרים מעריכים כי מדובר באחת ההתפרצויות הגדולות בהיסטוריה.
עתיד ההר.