עם כניסתו לתפקיד, פתח חסן בק בפעולות פיתוח ראוותניות ביפו ובנה בה מבנים שונים, למרות שהיה זה בעיצומה של מלחמת עולם, בה הייתה האימפריה העות'מאנית שקועה עד צוואר. יפו, וארץ ישראל כולה, היו נתונות אז ברעב וחולי, ורוב הגברים בעיר גויסו לצבא. לצורך עבודות הבנייה, גייס חסן בק עריקים שהמתינו לגזר דינם ורבים מתושבי יפו, בעיקר זקנים וילדים, לעבודת כפייה ("סֻכְּרָא").
מאיר דיזנגוף, ששימש באותה עת כראש הוועד של תל אביב, שהייתה אז רק שכונה של יפו, הכיר באופן אישי את חסן בק, ובזיכרונותיו, שפורסמו לימים, תיאר את האחרון באופן לא מחמיא בעליל:
הריסת השוק הישן.
עד שנת 1915 השתרע שוק מזון צפוף מנמל יפו ועד כיכר השעון, דבר שיצר מעבר צר למדי אל הנמל ממרכז העיר. החנויות בשוק נבנו בצמוד לבתי מגורים, שנבנו כולם על אדמת הקדש, ולכן אסור היה על פי החוק הדתי והמוניציפלי להרסם. חסן בק החליט להרוס את השוק, ללא התחשבות בחוק או ביושביו, כפי שהעיד יצחק רוקח, מיושבי יפו היהודים באותה עת:
פינוי בתי הקברות.
עד לימיו של חסן בק היו בסביבותיה של יפו כמה בתי קברות מוסלמיים, ששימשו במשך עשרות שנים את יושבי העיר. כאשר החליט חסן בק לפתח את העיר, עמדו בתי קברות אלה במקומות חשובים לדעתו, ולכן הורה לפנות את הקברים ולקבור את המתים מחדש במקום מרוחק יותר. מעשה זה היה מנוגד לחוק הדתי המוסלמי, האוסר חילול בתי קברות באופן זה, אך גם כאן התעלם חסן בק מן המקובל ואילץ את עובדי הכפייה שברשותו לעשות כן.
מסגד חסן בק.
בשנת 1916 החליט חסן בק לבנות מסגד מפואר בצפונה של יפו, בתחומי שכונת מנשייה, כדי לחסום את התפשטותה של תל אביב. המסגד נבנה עם צריח גבוה באופן לא פרופורציונלי למבנה עצמו, והוא חולש על כל סביבותיו. לצורך הקמת המסגד, אותו הקדיש לעצמו, העסיק פועלי כפייה רבים, עליהם ציווה לעבוד ביום ובלילה, כדי להשלים את המלאכה במהירות. המאמץ היה כה רב, עד כי לא מעט מהפועלים נפצעו ואף מתו במהלך הבנייה, ובשל כך סירבו ערביי יפו להתפלל במסגד זה במשך עשרות שנים. את הכסף להקמת המסגד נטל חסן בק מנתיניו באמתלות שונות, ובמיוחד מבעלי ראינוע "עדן" היהודי, ששכן בפאתי תל אביב. על הסחטנות מעיד מכתבם של חנה וייסר ומשה אברבנאל, מנהלי ראינוע "עדן" לוועד תל אביב, אודות הכספים שדרש הוועד מהשותפות:
אברבנאל העלה את זיכרונותיו מימי הראינוע על הכתב, שם סיפר כי חסן בק היה חובב ראינוע מושבע, ונהג להגיע לכל הצגת בכורה של סרט עם פמלייתו, שנכנסו כולם בחינם. הם היו תופסים את החלק המרכזי של היציע, ובמהלך ההקרנה הופקד חייל לשמור על הקופאי כדי שלא יעלימו אפילו פרוטה מהפדיון, בסוף ההקרנה היה הסכום כולו מועבר לחסן בק. פעם העז אברבנאל לשאול את חסן בק מה בדעתו לעשות עם הכסף הרב שנצבר אצלו, והלה סיפר לו כי בכוונתו לבנות ממנו מסגד (הכוונה כנראה למסגד חסן בק).
מסגד חסן בק שיחק תפקיד חשוב במלחמת העצמאות, כאשר הערבים ניצלו את מיקומו ואת גובה הצריח שלו, לירי של צלפים לעבר תל אביב. לאחר המלחמה הייתה כוונה להרסו, מאחר שהוא הפך בימי המלחמה למפלצת מאיימת בעיני תושבי תל אביב, אך לבסוף הוחלט להשאירו בשל יופיו הרב. במשך השנים הפך המסגד למוקד חיכוך בין האוכלוסייה היהודית לערבית באזור, ומספר פעמים ניסו יהודים לפגוע בו. בשנת 1983 התמוטט צריח המואזין, אך הוא שוקם. בראשית שנות ה-2000 עבר המסגד תהליך שיקום, וחזר לפעילות מלאה.
שדרות ג'מאל פאשה.
הקמת שדרות ג'מאל פאשה ביפו נחשבת לגולת הכותרת של הבנייה הראוותנית של חסן בק ביפו. בשנת 1915 התקנא חסן בק בשדרות רוטשילד היפות שבנו היהודים בתל אביב, והחליט להקים שדרה בקנה מידה דומה ביפו. הוא גייס עובדי כפייה רבים, הן עריקים מהצבא, והן תושבים מיפו, ואלצם לסלול את השדרה הארוכה, שהובילה בפועל לשום מקום: תצלומי אוויר מאותה עת מלמדים כי השדרה נסללה בלב הפרדסים ששכנו ממזרח ליפו, ללא שהיה לה כל צורך. העצים שניטעו בשדרה נעקרו מהפרדסים הסמוכים, וחלק ניכר משתיליה הוחרמו ממשתלות בתל אביב ומבית הספר החקלאי היהודי מקוה ישראל. תלמידי בית ספר זה אף אולצו לנטוע את העצים בשדרה, ללא כל תמורה. חסן בק קרא לשדרה על שם ג'מאל פאשה, מושל סוריה וארץ ישראל באותה עת, כמחווה של חנופה ונשיאת חן בפני מפקדו הישיר. שדרה זו עברה חילופי שמות נוספים. בשלהי ימי המנדט הבריטי היא נקראה "שדרות המלך ג'ורג' (החמישי)". לאחר הקמת המדינה אוחדו תל אביב ויפו לעירייה אחת, וכיוון שבתל אביב כבר קיים רחוב בשם זהה, שונה שוב שמה של השדרה, וכיום היא נקראת שדרות ירושלים, והיא מובילה מיפו לבת ים.
סוף שלטונו.
שנתיים בלבד שלט חסן בק ביפו. ב-16 בנובמבר 1917 עזב את יפו צפונה יחד עם מספר קצינים עות'מאנים. מספר שעות לאחר כן נכנס הצבא הבריטי ליפו.
הוא נזכר בקורות העתים של יפו באורח שלילי ביותר, אך עם זאת זכה שנקרא רחוב על שמו בעיר, בגבול שכונת מנשייה. על פי דיווח מתחילת 1936 שהה חסן בק בדמשק, כראש לדרוישים. בק עבר לעיראק, שימש כמושל הצבאי שם ולאחר תבוסת העות'מאנים ונפילת העיר לידי הבריטים יצא לגמלאות ושב לדמשק. שם נישא ונולדו לו בן, סלים חסן אל ג'אבי, וחמש בנות.
בקיץ 1946, בגיל 70, ביקר בארץ ישראל ובמחוז בו שירת כמושל, ביפו ובתל אביב, בעקבות הזמנת מספר אישים בהם אחמד זועיתר משכם, סלמאן איובי, יעקב שלוש ויוסף קופרמן. ראש העיר ישראל רוקח ארח אותו בבניין עיריית תל אביב ודוד תדהר ארח אותו בביתו. בק גם ביקר במסגד הנקרא על שמו שאותו פקד לבנות בזמן תפקידו כמושל.
חסן בק הסביר למארחיו כי יש לשפוט את מעשיו בנסיבות אותם ימים ואף טען שהציל יהודים מידי המושל הקודם בהא אל- דין.
חסן בק הלך לעולמו ב-1953 בעיר זבדאני שבדרום-מערב סוריה ונקבר שם.
אולפן
מקור המילה אולפן בארמית, משמעותה: מקום לימוד. המשמעות הורחבה וכוללת גם אולפני צילום, טלוויזיה, רדיו וכדומה מתוך אנלוגיה לשפות לועזיות, בהן שם העצם סטודיו (studio) מקושר לפועל study (באנגלית: ללמוד) ולפעלים דומים מוקדמים לו בלטינית וצרפתית.
שניאור זלמן שכטר
שניאור זלמן הכהן שכטר, שנודע גם בשם סולומון שכטר (Solomon Schechter; 7 בדצמבר 1847, פוקשאן, נסיכות מולדובה – 19 בנובמבר 1915, ניו יורק), היה רב אמריקאי, יליד-מולדביה, חוקר חשוב במדעי היהדות ובמיוחד של גניזת קהיר, מייסד ונשיא איחוד בתי הכנסת של אמריקה (United Synagogue of America), מנהלו של בית המדרש לרבנים באמריקה (ה-JTS) בניו יורק ומורה דרכה של התנועה הקונסרבטיבית ביהדות.
ביוגרפיה.
נולד בעיר פוקשאן, בנסיכות מולדובה, מאוחר יותר חלק מרומניה. אביו, יצחק הכהן, חסיד חב"ד מאזור ווהלין, התיישב עם אשתו חיה רחל בפוקשאן כדי לשמש שוחט בקהילה המקומית, ושם נולד שכטר. מספרים כי בגיל 5 ידע את התורה. למד בבית ספר יהודי בפוקשאן, בגיל 10 עבר ללמוד בישיבה בפיאטרה ניאמץ שברומניה, ומגיל 13 למד בישיבה בלמברג כתלמידו של הרב יוסף שאול נתנזון.
חזר לזמן מה לרומניה ונשא אשה, אך נישואים ראשונים אלה לא עלו יפה והוא התגרש. בשנת 1865, בגיל 18, נסע ללמוד בבית המדרש של אהרן ילינק בווינה. שם היה תלמידם של הרבנים ילינק, יצחק הירש וייס ומאיר איש שלום. בגיל 19 הוסמך כרב על ידי הרב וייס. למד פילוסופיה ודקדוק באוניברסיטת וינה, ואחר-כך המשיך לימודים כלליים באוניברסיטת ברלין ובמקביל לימודי יהדות בבית הספר הגבוה למדעי היהדות שבעיר, שם התעמק בלימוד הביקורת ההיסטורית של הספרות הרבנית. עם מוריו שם נמנו הרב ישראל לוי ופנחס פרנקל.
בברלין הכיר את קלוד מונטיפיורי, קרוב משפחתו של סר משה מונטפיורי, אשר הזמינוֹ לאנגליה. שניאור זלמן, שנודע בהמשך באנגליה ובארצות הברית בשם שלמה (סולומון), התחתן שנית ב-1887, בגיל 40, עם מטילדה רוט, ילידת ברסלאו, שאותה הכיר בעת פעילותו המחקרית במוזיאון הבריטי בלונדון. לזוג נולדו שלושה ילדים.
שכטר נסע במיוחד לגליציה כדי להציע את בתו, כנה, לשלום מאיר.
בני הזוג נישאו ומאיר עבר לרומניה ונכנס לעסקיו של חותנו. לבני הזוג נולדו שלושה בנים. בשנת 1921 עלתה המשפחה לארץ ישראל.
בתום שהייה במצרים לצורך מחקריו, ביקר שלמה שכטר במשך חודש בארץ ישראל אצל אחיו התאום ישראל יעקב שכטר (1847–1912), ממייסדי זכרון יעקב, ותרם למושבה כמה מכתבי יד עבריים שגילה בגניזה בקהיר. אחד מבניו של אחיו היה ראש מועצת זכרון יעקב הראשון, אבא שכטר. אחד מניני אחיו מזכרון יעקב היה הקריקטוריסט והמחבר הישראלי דודו גבע.
פעילותו האקדמית.
בשנת 1881 נענה שכטר להזמנתו של קלוד מונטיפיורי ללונדון, והיה לחונכו בלימודיו לרבנות. הוא עצמו המשיך לימודיו באוניברסיטת אוקספורד. כמו כן, בגיל 35 חקר כתבים יהודים שנמצאו באוסף המוזיאון הבריטי. בשנת 1885 פרסם מאמר ראשון: "The Study of the Talmud", אשר ראה אור בכתב העת "Westminster Review". כעבור 5 שנים, בשנת 1887, פרסם את מהדורת המופת שלו לספר הרבני החשוב "אבות דרבי נתן", שלא יצא עד אז במהדורה מדעית. הוא שחזר את הטקסט בעזרת עיון בכתבי יד רבים ולאחר השוואות קפדניות לתרגומים יווניים ולטקסטים אחרים אשר ציטטו אותו.
בהגיעו לאנגליה עוד לא שלט בשפה האנגלית, אך הוא למד אותה במהירות ותוך זמן קצר התקדם במסלול האקדמי שם. בשנת 1890 נבחר שכטר כחבר סגל באוניברסיטת קיימברידג' כמרצה (לקטור) לספרות תלמודית, במקום הרב שלמה שילר-סינשי (Schiller-Szinessy), שנפטר באותה השנה. משנת 1892 כיהן כדוֹצֵנְט (מרצה) לספרות רבנית.