קבוצה שנייה של שחורים עבריים, שמנתה 34 נפשות בשש משפחות, הגיעה לישראל בדצמבר 1969 בלא תיאום בכרטיסי טיסה שרכשו באופן עצמאי. השלטונות בישראל החליטו לתת להם אשרות זמניות ומשרד הקליטה מסר להם עשר דירות לעולים בדימונה, על סמך ההנחה שבכוונת חברי הקבוצה להתגייר. במרץ 1970 הגיעה קבוצה שלישית, של 49 נפשות, בתוכה הגיע המנהיג בן-עמי בן ישראל. בשלב זה הודיע מנהיג הקבוצה שאין בכוונתם להתגייר ולקבל את חוקי ההלכה המקובלים במקום המנהגים שלהם. בעקבות זאת, פנה הרב של דימונה ורבנים אחרים שניסו לקרב את בני הקבוצה, למשרד הפנים וביקשו שלא ייקלטו יותר חברים של הקבוצה בישראל, והמוסדות הפסיקו לסייע להם.
משרד הפנים הפסיק להאריך את אשרות השהייה של חברי הקבוצה, אולם לא נקט בתחילה צעדים נגד אלו שאשרת השהייה שלהם פגה. בנמל התעופה בחנו הרשויות באופן מדוקדק קבוצות של שחורים שהגיעו מארצות הברית כדי למנוע כניסת חברים נוספים בקבוצה. חברי הקבוצה שזוהו בנמל התעופה נשלחו חזרה לארצות הברית, אולם חלקם הצליחו בכל זאת להיכנס ולהגדיל את מספר חברי הקבוצה בישראל. עם הזמן, חברי הקבוצה החלו להתנגד לגירושם, בין השאר על ידי השמדת מסמכיהם מארצות הברית או ויתור על אזרחותם האמריקנית. במשך השנים גם גורשו מספר משפחות מהקבוצה שאשרות השהייה שלהן פגו.
ב-2004 פורסם כי חלק מחברי הקבוצה, שנאמדה ב-2,000 איש בישראל לבדה, עוסקים בפעילות פלילית ענפה: עבירות אלימות, סחיטה באיומים, סחר בסמים וזיוף מסמכי אשרות מהרשויות בארצות הברית ומישראל עצמה כדי לאפשר שהייה לא-חוקית לחברי הקבוצה שרצו להגר ארצה.
. חברי הקבוצה ניהלו בתי ספר משל עצמם, לא נרשמו אצל השלטונות ולא היה מעקב מסודר בישראל אחר מספרם.
בשנת 1974 נמסר שיש בישראל כ-500 נפשות מהקבוצה, המשתייכות לכ-100 משפחות: 50 בדימונה, 30 ב-מצפה רמון ו-20 בערד. חברי הקבוצה ביקשו שיוקם עבורם יישוב משלהם בערבה.
בשנים 1979–1980 בחנה ועדה בראשות חבר הכנסת דוד גלס, בה היו חברים גם צבי צילקר, אריה מאיר וזאב קצנלבוגן, את סוגיית העבריים מדימונה והמליצה לתת להם מעמד של תושבי קבע בישראל ולהקים עבורם יישוב מיוחד. בסוף שנת 1980 הושכר מרכז הקליטה הנטוש של דימונה לחברי הקבוצה ששיפצו אותו ורבים מחברי הקבוצה עברו להתגורר בו.
בשנת 1985, בעקבות מעצר מספר חברים בקבוצה בארצות הברית באשמת גנבה וזיוף, החלה ישראל לנסות שוב לגרש את חברי הקבוצה.
הסדרה חלקית בישראל.
מאז 1969, השנה בה הגיעה הקהילה ארצה, התנהלו מחלוקות בין הקהילה לממשלה. המדינה סירבה להכיר בקהילה כפי שהיא מגדירה את עצמה, "בני ישראל", והטילה ספק ביהדותם. ב-1991 ניתן לחברי הקבוצה מעמד של תושב ארעי לפרק זמן של חמש שנים, שחודש לשלוש שנים נוספות ב-1995. בסוף 2002 הוציא מינהל מקרקעי ישראל מכרז לבניית שכונה לחברי הקבוצה במזרח דימונה.
בסוף 2003 העניק משרד הפנים בהובלת השר אברהם פורז, לכל חברי הקבוצה מעמד של תושב קבע ובשנת 2006 הוכרה הקהילה בדימונה כקיבוץ עירוני.
בשנת 2004, למרות נטייתם הפציפיסטית לסרבנות משירות בצבא, החלו חלק מבני הקבוצה להתגייס לצה"ל, ומאז עשו כן רבים מבני הקהילה (בעיקר הגברים), כולל כמה ששירתו בתפקידים קרביים. ב-2012, כשמונה שנים לאחר תחילת גיוס בני הקהילה לצבא, קבע גדעון סער, שר הפנים דאז, כי בני הקהילה המתגייסים יוכלו לקבל אזרחות ישראלית לעצמם ולבני משפחתם בתום השירות, מה שהביא לאחוזי גיוס גבוהים בקהילה. אולם בעודם על מדי צה"ל, גם אם ביחידה קרבית – חיילים בני הקהילה אינם מוכרים כאזרחים עד תום השירות. בני הקהילה מנהלים מאבק אודות עניין זה עד היום. בין מקבלי האזרחות באותה שנה היה גם נשיא הקהילה באותה עת, בן-עמי בן ישראל, זאת בעקבות עתירה שהגיש לבית המשפט העליון.
ההבטחה לאזרחות לבני הקהילה המשרתים בצבא ולמשפחותיהם, לא מומשה במלואה, וחלק מחברי הקהילה מהססים לשלוח את בניהם ובנותיהם להתגייס לצבא ההגנה לישראל. קבוצה של מספר אנשים מהקהילה מנהלת מאבק לקבלת אזרחות וזכות הצבעה בבחירות הארציות.
ב-2017 פנה רפאל בן ישראל, מהפעילים בקהילה, למשרד הפנים כדי לאשר את מעמדם של כ-100 חברי קהילה שמעמדם לא הוסדר עשרות שנים. משרד הפנים ברשות אריה דרעי לא סייע בדבר, ואף הוציא באפריל 2021 הוציא צווי גירוש לאנשים אלה ודרישה שיעזבו את ישראל בתוך 60 יום. הקהילה יצאה בקמפיין ברשתות החברתיות על מנת למנוע את מימוש הצווים.
מוסדות.
מוסד נוסף שהקימו העבריים מדימונה הוא הסוכנות לפיתוח האפריקאים העבריים (ADHD). ארגון הפיתוח הוא עמותה לא-ממשלתית אשר פועלת בעיקר ביבשת אפריקה. הארגון מספק עזרה טכנולוגית, אימון וייעוץ (לדוגמה: בריאות, חקלאות ופיתוח כפרי). בנוסף לכך, הארגון שיתף פעולה עם ארגונים נוספים העוסקים בילידים אפריקאים על מנת לעזור לנייד את "יוזמת הקידוחים האפריקאית", ה-ABI (African Boreholes Initiative). ה-ABI הוא עסק חברתי המשמש ליבוא מי שתייה נקיים לכפרים באפריקה אשר אין דרך אחרת לספק להם מים.
אורח חיים ואמונות.
רוב חברי הקבוצה חיים בקהילה שיתופית בשכונה צמודת-קרקע בדימונה. קהילה זו מארחת מאות מבקרים בשנה. הקהילה מנהלת אורח חיים טבעוני. לקהילה רשת מסעדות המגישות אוכל טבעוני (כגון מוצרי סויה וסייטן), אותן מתפעלים חבריה. לקהילה גם מפעל בגדים הפופולרי במיוחד בקרב אישים מהאליטה השחורה בארצות הברית.
נישואים פוליגמים (גבר אחד נושא כמה נשים) הם אחד מהדברים בו דוגלים בני קהילת העבריים, ואורח חייהם מאופיין בקהילתיות ובעזרה הדדית רבה בין המשפחות.
למרות זאת פורסמו כמה סיפורים מפי יוצאי הקהילה, שבחרו לעזוב אותה על יחס של ראשי הקהילה כלפיהם. הם סיפרו על השפלות, ניצול לרעה ומצב מחפיר שבעקבותיהם בחרו לעזוב את הקהילה ולצאת לחיים חדשים. כמו כן הועלו טענות בדבר יחס אלים לפעוטות ותזונה לקויה אשר הביאה למותם של מספר תינוקות בקהילה.
הקבוצה מבססת את אורח חייה על התורה והברית החדשה, כפי שהיא מפרשת אותה. העבריים בין השאר גם רואים בישו בתור אחד משרשרת המשיחים ששלח האלוהים בשביל לשמור על צדקת ישראל. בני הקבוצה אינם מקבלים את מסורת חז"ל והם דוחים את היהדות הרבנית והתלמוד כחלק מהדת העברית האמיתית. מאז הגעתם לישראל, ראשי הקהילה עמדו על כך שאין ברצונם להתגייר ולקבל על עצמם את חוקי ההלכה במקום אלו הייחודים לדת שלהם, אף על פי שטרם הגעתם הם הבטיחו אחרת לרשויות בישראל.
בנוסף למועדים הנזכרים במקרא, הם חוגגים גם שני חגים נוספים. האחד באמצע מאי, המציין את יציאת הקבוצה מארצות הברית שבאמריקה אל ליבריה שבאפריקה. השני בסוף פברואר ומטרתו חיזוק הנתינה והאחדות בתוך הקהילה. בני הקהילה צמים בכל שבת, והם מסבירים כי למדו זאת ממצוות השמיטה, שעל פיה נחה אדמת הארץ אחת לשבע שנים.
מלבד טענתם שהיהודים אינם הצאצאים האמיתיים של בני ישראל לעומת הקהילה שלהם, הם טוענים שהערבים-הפלסטינים אינם צאצאים של ישמעאל, ולפי ה'מחקר' שלהם אף אחד מהלאומים באזור אינו צאצא של העמים המקוריים שהתגוררו בארץ הקודש והם אף טוענים כי "ארץ ישראל היא חלק מיבשת אפריקה".
טאפרוור
טאפרוור (באנגלית: Tupperware) היא חברה אמריקאית המייצרת מכלי פלסטיק אשר מוכרת בעיקר בזכות שיטות השיווק הישיר, ל-Tupperware כמעל 400 מדגימות בישראל וכל אחת מוכרת למכריה. השיטה המסורתית למכירת מוצרי Tupperware היא באמצעות חוגי בית, "מסיבות טאפרוור", בהן מתארגנות קבוצות של אנשים המתעניינים במוצרי החברה, ואלה נמכרים בדרך חווייתית ונעימה. את שיטת השיווק הזו פיתחה בראוני וייז.
מסיבת טאפרוור היא אירוע המתקיים בבית פרטי, ובו אנשים המכירים זה את זה מתכנסים כדי לרכוש מוצרים של חברת טאפרוור מנציג החברה. מארגן המסיבה מקבל, כתמורה לארגון המסיבה, מוצרים ייחודיים של חברת טאפרוור, אשר לא ניתן לרכוש בדרך אחרת.
היסטוריה.
טאפרוור פותחה בשנת 1946 על ידי ארל סילאס טופר בלומינסטר, מסצ'וסטס. הוא פיתח מיכלי פלסטיק המשמשים במשקי בית כדי להכיל מזון ולשמור עליו אטום, ובו פטנט "burping seal". טופר כבר המציא את הפלסטיק עבור Tupperware בשנת 1938, אך המוצר הצליח עם הופעתו של הרעיון "מכירה באמצעות מצגת"("sale through presentation"), שנערך במסגרת מסיבות הטאפרוור
בשנת 2013, השוק הגדול ביותר של טאפרוור היה אינדונזיה עם מכירות בשנת 2013 של יותר מ-200 מיליון דולר ו-250,000 אנשי מכירות.
חברת טאפרוור, שמרכזה באורלנדו, פלורידה, מבטיחה אחריות לכל החיים על מוצריה. הקו השיווקי של חברת טאפרוור מתבסס על מיתוג מוצריה כיקרים אך איכותיים.
Tupperware
כפניים
כפניים (שם מדעי: Threskiornithidae) משפחת עופות בסדרת השקנאים, לשעבר בסדרת החסידאים. מאפיינם הבולט הוא מקורם הארוך והנטוי מעט, אשר אצל הכפניים מתרחב לצורת כף ואצל המגלנים מתעקל לצורת מגל ומכאן שמותיהם.
המשפחה מחולקת לשתי תת-משפחות: כפנים ומגלנים (איביסים).
בארץ מצויים המינים: כפן מצוי, מגלן חום ולעיתים גם מגלן מצויץ צפוני.
שחמת הכבד
שחמת הכבד (באנגלית: Cirrhosis), או בשמה המקוצר שחמת, היא מחלה של הכבד, שבמהלכה הרקמות של הכבד נהרסות ומוחלפות ברקמה צלקתית, דבר הגורם להפרעה בזרימת הדם אל תאי הכבד ושיבוש פעילות הכבד.
המחלה נובעת מסיבוכים של דלקת כבד נגיפית מסוג B או C, צריכה מופרזת של אלכוהול, תזונה לקויה, חשיפה לרעלים, טפילים מסוימים, ובנוסף עקב נטילת תרופות כגון: מטרודקסט ועוד.