שיטה זו הולידה תעשייה שלמה: משלוחי אקספרס אוויריים בינלאומיים, שהם העברה מהירה של מסמכים ומשלוחים בדרך האוויר.
חברת DHL המשיכה לגדול בקצב מסחרר. החברה התרחבה מערבה, מהוואי למזרח הרחוק ולשולי האוקיינוס השקט, ולאחר מכן הגיעה למזרח התיכון, לאפריקה ולאירופה. בשנת 1988 כבר הייתה נוכחות של DHL ביותר מ-170 מדינות והחברה העסיקה 16 אלף עובדים. נכון לשנת 2008 פעלה החברה ב-220 מדינות והעסיקה 300,000 עובדים.
חטיבות.
DHL מחולקת לארבע חטיבות:
DHL ישראל.
DHL ישראל פועלת בישראל מאז 1997 בבעלות DHL העולמית והיא החברה היחידה בתחומה הפועלת בארץ ישירות ולא באמצעות זכיין מקומי. החברה מעסיקה 420 עובדים ומחזיקה צי של 120 כלי רכב ומטוס אחד אשר מבטיחים איסוף מהיר ויציאה מיידית בטיסת DHL היומית. אותה שרשרת הפצה משרתת גם את המשלוחים המגיעים מחו"ל, שרובם משוחררים ונמסרים באותו יום לנמען בישראל.
ג'יימס מייסון
חציית זווית
פליציה בלומנטל
פֶליציה בּלוּמֶנטל (Felicja Blumental; 28 בדצמבר 1908 – 31 בדצמבר 1991) הייתה פסנתרנית יהודייה.
חייה.
בלומנטל נולדה בשנת 1908 בוורשה שבפולין, למשפחה חובבת מוזיקה ולאב כנר. היא החלה ללמוד פסנתר בגיל חמש והופיעה לראשונה בנגינה בגיל עשר. בקונסרבטוריון הלאומי בוורשה למדה פסנתר אצל זביגנייב דְזֶ'בְיֶיצקי (Drzewiecki), ממייסדי תחרות שופן הבינלאומית לפסנתר, למדה קומפוזיציה אצל המלחין קרול שימנובסקי. אחר-כך למדה בשווייץ אצל הפסנתרן יוזף טורצ'ינסקי (Turczyński), שנודע במחקריו על שופן ובביצועיו את יצירות שופן.
בשנת 1938, בעקבות התגברות האנטישמיות באירופה ערב מלחמת העולם השנייה, עזבו בלומנטל ובעלה מרקוס מיזנה את פולין לניס, אחר-כך מצאו מקלט בברזיל. בלומנטל קיבלה אזרחות ברזילאית, והפכה לחסידה של מוזיקה ברזילאית ושל מלחינים ברזילאים. בהמשך דרכה עברה להתגורר במילאנו משנת 1962, ובלונדון משנת 1973.
הרפרטואר של בלומנטל היה מגוון ואף הרפתקני, והשתרע מהבארוק הפורטוגזי ועד ליצירות דרום אמריקאיות בנות-זמנה. בין הקלטותיה נכללו יצירות נשכחות רבות מאת מלחינים כגון קארל צ'רני, פרדיננד ריס וג'ון פילד. המלחין הברזילאי וילה לובוס כתב עבורה את הקונצ'רטו החמישי שלו, לאחר ששמע והתרשם מביצועהּ את ה"בכיינה ברזיליירה" מספר שלוש לפסנתר שלו. המלחין הפולני קשישטוף פנדרצקי הקדיש לה את יצירתו "פרטיטה לצ'מבלו ולתזמורת", והקלטה של יצירה זו בביצוע בלומנטל זכתה בפרס אקדמיית שארל קרו (L'Académie Charles Cros) הצרפתית בשנת 1975.
בלומנטל זכורה בעיקר בזכות ביצועיה את יצירות שופן, והקלטותיה את המזורקות שלו נחשבות לפרשנויות מופת שלהן.
בלומנטל נפטרה בשנת 1991 בתל אביב, במהלך אחד מסיבובי ההופעות הרבים שלה בישראל, ונקברה בבית העלמין קריית שאול שבעיר. מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה בתל אביב אשר בו נמצאת הספרייה למוזיקה של העיר נקרא על שמה, ובו נשמרים גם התווים וההקלטות שהיו ברשותה. בתהּ, הזמרת אנט סלין, הייתה בין המארגנים של הפסטיבל הבינלאומי למוזיקה על שם פליציה בלומנטל, המתקיים כל שנה מאז שנת 1999.
שירה פליקס
שירה פליקס (נולדה ב-1 ביולי 1973, א' בתמוז ה'תשל"ג) היא מנחה, כתבת ובמאית טלוויזיה ישראלית.
קורות חייה.
פליקס נולדה וגדלה ברעננה, הבכורה מבין שלושה ילדים. בוגרת תיכון אוסטרובסקי. שירתה בצה"ל כמפקדת מחלקה של טירוניות וצוערות קצונה בבה"ד 12. את לימודיה לתואר הראשון בפסיכולוגיה ובתקשורת עשתה באוניברסיטת תל אביב.
את דרכה בתקשורת החלה בשנים 1997–1999 ככתבת ברדיו 99, שם שימשה מגישה ועורכת חדשות, בתקופה בה כל תחנת רדיו אזורית הייתה מחויבת להפיק מהדורת חדשות מקומית. בשנים 1999–2001 הייתה כתבת בחברת הכבלים "תבל" והגישה בה את "תחנה מרכזית", מהדורת החדשות המקומיות.
בשנת 2002 עברה ל"חדשות ישראל", החברה שסיפקה חדשות לערוץ 10 לפני שהייתה לו חברת חדשות משל עצמו. ב-2003, עם הקמת חברת החדשות של ערוץ 10, מונתה לכתבת בכנסת, לאחר מכן לכתבת רווחה, כתבת מגזין ומגישת מהדורת החדשות בימי שבת. בין היתר נשלחה ליוסטון לסקר את פרשת התרסקות מעבורת החלל קולומביה.
פליקס ביימה את הסרט "סינדרלה" על מורן אטיאס, שהייתה אז ישראלית אנונימית שהצליחה מאוד באיטליה. ב-2005 נבחרה להגיש את תוכנית הראיונות "הסיפור שלי" - תוכנית יומית שאירחה אנשים עם סיפורי חיים מעניינים. החל משנת 2007 מגישה שירה פליקס את "המקצוענים 10", תוכנית בוקר בערוץ 10, בה היא מראיינת מומחים מתחומים שונים ומהפוליטיקה. כמו כן, היא משמשת מגישה אורחת בתוכנית הרדיו "גומרים הולכים" ברדיו תל אביב.
ב-2011 החלה פליקס להגיש סדרת כתבות ופינה קבועה בשם "איפה הם היום" בתוכניתו של אמנון לוי, "פנים אמיתיות". פליקס חוזרת במסגרת הפינה לסיפורים שהיו במרכז החדשות.
פליקס נשואה לאורי פכטר ולזוג שלושה ילדים.
רב-פתן מלכותי
רב-פתן מלכותי או קוברה מלכותית וכן רב-פתן (שם מדעי: "Ophiophagus hannah") הוא הנחש הארסי הארוך בעולם, עם אורך מרבי של , מה שהעניק לו את שמו. מין זה שניזון בעיקר מנחשים אחרים נפוץ ביערות של דרום-מזרח אסיה ובהודו בפרט. הפתן המלכותי למרות מראהו והשתייכותו לקבוצת נחשי הקוברה, אינו שייך לסוג קוברה ("Naja"), אלא לסוג משל עצמו.
הנחש נחשב למסוכן מאוד בעת מפגש עם בני אדם, אך לרוב יעדיף להימנע מעימות.
לנחש זה משמעות תרבותית רבה, הרבה אמונות תפלות נוצרו סביבו והוא מהווה את הזוחל הלאומי של הודו.
תיאור.
אורכו הממוצע של רב-פתן מלכותי הוא ומשקלו הטיפוסי הוא כ-. הנחש הגדול ביותר שתועד בטבע היה באורך בתאילנד. הנחש הגדול ביותר שתועד בשבי היה באורך בגן החיות של לונדון. המשקל הגדול ביותר המתועד של פרט שנתפס בטבע היה ובאורך 4.8 מטר, למרות שבגן חיות בניו יורק היה פרט כבד עוד יותר שהגיע למשקל 12.7 ק"ג ולאורך של 4.4 מטר. חרף הממדים הגדולים שלו, הרב-פתן המלכותי הוא נחש זריז. הוא אמנם הנחש הארסי הארוך ביותר, אך מספר סוגי צפע כדוגמת ביטיס גבוני ועכסן ענק, שקצרים ממנו, עבים יותר, ומשקלם גדול יותר.
צבעו של רב-פתן מלכותי הוא ירוק-זית, חום-צהבהב או שחור עם פסים בצהוב חיוור לאורך גופו. הגחון בצבע קרם או צהבהב חיוור והקשקשים חלקים. הפרטים הצעירים הם בצבע שחור בוהק עם פסים צהובים. הראש של נחש בוגר יכול להיות מסיבי ובעל מראה מגושם, למרות שכמו כל הנחשים, הוא מסוגל להרחיב את הלסת שלו לצורך בליעת הטרף שלו.
הזכר גדול ועבה מן הנקבה. תוחלת החיים הממוצעת שלהם בטבע היא כ-20 שנה.
תפוצה ואזור מחיה.
הרב-פתן מלכותי נפוץ ברחבי תת-היבשת ההודית, דרום-מזרח אסיה והאזורים הדרומיים של מזרח אסיה. הוא חי ביערות צפופים, ליד נהרות ואגמים. אוכלוסיית הנחש הצטמצמה בחלק מהאזורים עקב בירוא היערות בהם הוא חי.
התנהגות.
מין זה, בדומה לנחשים אחרים, מקבל מידע כימי מהסביבה דרך הלשון המפוצלת שלו, שקולטת את החלקיקים הכימיים ומעבירה אותם לקולטן מיוחד, איבר יעקובסון, המצוי בחלק העליון של הפה. כאשר טרף נקלט, הנחש בודק עם הלשון ומאתר את המיקום של הטרף. כמו כן הוא משתמש בחוש הראייה המפותח שלו (המגיע למרחק של 100 מטר), באינטליגנציה שלו ויכולת לקלוט רעידות מהאדמה על מנת לאתר את הטרף.
הרב-פתן המלכותי צד ביום, ולעיתים רחוקות בלבד נראה בלילה. לאחר שהוא מכיש את טרפו הוא מתחיל לבלוע אותו בעוד הטרף גוסס מהארס. בדומה לשאר הנחשים, יש לו לסת גמישה המאפשרת לחלק התחתון להיפתח ולנוע עצמאית. הדבר מאפשר לו לבלוע את הטרף בשלמותו, כמו גם לאכול טרף הגדול מגודל ראשו.
תזונה.
נחש זה מכונה "אוכל נחשים" מכיוון שמזונו העיקרי הוא נחשים אחרים, בהם נחשים ארסיים כגון קוברות וקרייטים, פיתונים קטנים ואף רב-פתנים מלכותיים צעירים. כאשר יש מחסור במזון הם יצודו גם מכרסמים, ציפורים ולטאות. לאחר ארוחה גדולה הוא יכול לחיות מספר חודשים מבלי לאכול כלל.
התגוננות.
כאשר הוא חש סכנה, הוא יעדיף להימלט ולהימנע מעימות. אולם, אם ההתגרות תימשך, הוא עשוי להיות אגרסיבי למדי.
בזמן סכנה, הוא מותח ומנפח את צווארו ומרים עד כדי שליש מאורכו למעלה, חושף את ניביו ומשמיע קול שריקה מאיים. גם עם פלג גוף עליון מורם, הנחש מסוגל להתקדם ולהכיש למרחק רב ממנו. אנשים רבים עלולים שלא להעריך נכון את המרחק שאליו הוא מסוגל להגיע ובכך להיפגע. הוא מסוגל להכיש מספר פעמים במתקפה אחת, אך ידוע שהבוגרים מעדיפים לנשוך ולא לשחרר. הוא נוטה להימצא בג'ונגלים ואזורים לא מאוכלסים, ומרבית הנפגעים מהכשתו הם דווקא מהפנטי נחשים.
אם הרב-פתן מלכותי נתקל בטורף טבעי, כדוגמת הנמייה, שחסינה לארס שלו, הוא ינסה להימלט כמוצא ראשוני. אם הדבר לא מתאפשר לו, הוא ינפח את צווארו, כמו שאר הקוברות וישמיע קול שריקה, לפעמים אף יתקוף עם פה סגור. המאמץ לרוב אפקטיבי למדי שכן הוא טרף מסוכן הרבה יותר ממרבית הטרף של הנמייה, כמו גם שלהרוג חיה בגודלו מהווה מאמץ לא קטן.
רבייה.
הרב-פתן מלכותי שונה מרוב הנחשים בכך שהנקבה היא הורה מאוד מסור. היא מכינה קן עבור ביציה ונשארת שם עד לבקיעת הביצים. נקבה בדרך כלל מטילה בין 20–40 ביצים. היא נשארת לשמור בקנאות על הקן ומרחיקה כל טורף אפשרי למשך 60 עד 90 יום. כאשר הנחשים הצעירים בוקעים הם באורך 45 עד 55 ס"מ ובעלי ארס המסוגל להרוג אדם בוגר.
ארס.