יצירת גדרות מתכת חדשים וזולים אומצה במהרה בכל רחבי חוות הכבשים של ניו זילנד. ועד מהרה כבל מגולוון מספר 8 הפך לסטנדרט המועדף. כבלי מתכת אלו שהיו קלים במיוחד, לא התאימו לבהמות כבדות יותר כמו בקר שהיו נשענות על הגדרות ודוחפות אותם או מזיקות להם. בשנת 1879, כאשר גדר תיל של חוטי מתכת מגלוונים הפכו זמינה, השימוש בה השתלט, יחד עם "כבל מספר 8" בכל הגדרות בניו זילנד כפתרון מבריק ופשוט שמנע מבעלי החיים לפגוע בגדרות. בכך הורחב משמעותית השימוש בכבל מספר 8.
מתחילת שנות ה-1960, כבל חדש קל יותר וקשה יותר בקוטר 2.5 מילימטר נכנס לשימוש והחליף במקומות רבים את הכבל המסורתי מספר 8 לגדרות ניו זילנד.
ההשפעה האדירה של השימוש בכבל מספר 8 והחסכון והיעילות שהגיעו עמו, גרמו לכך שגלילי כבל מספר 8 היו מצויים בהישג יד בכל מקום בחווה והיו משמשים לרוב בתיקונים מאולתרים בצורות חדשניות ופרקטיות כדי לפתור בעיות מכניות או מבניות שאינן קשורות לגידור. שימוש זה הפך את המונח "כבל מספר 8" למושג נרדף לכושר אלתור ותיקון, או פתרון בעיות יצירתי ללא הוצאות על חומרים יקרים ובפשטות בתרבות הניו זילנדית. נפוץ בניו זילנד לומר על אדם יצירתי שיכול לבנות מכונות מחומרים מאולתרים, או לתקן מכונות מורכבות, שהוא עם "מנטליות של כבל מספר 8".
בית לפליטות - עטרת בנות
בית לפליטות (נקרא גם "פנימיית עטרת בנות") הוא בית יתומות הפועל כפנימייה לבנות מן המגזר החרדי, הנמצא ברחוב בהר"ן 1 במאה שערים בירושלים. המקום מלווה יתומות מילדותן המוקדמת ולעיתים גם לאחר שהתחתנו ועזבו את בית היתומות.
היסטוריה.
בית לפליטות החל את פעילותו בשנת 1949, כשרבי אברהם יצחק קאהן מתולדות אהרן החל לטפל ביתומות שעלו לישראל לאחר השואה. תחילה שיכן האדמו"ר את הבנות בביתו, אולם משגדל מספרן פנה לעזרת תלמידו, הרב נפתלי רוזנפלד.
הרב רוזנפלד שכר עבור הבנות דירות בשכונות הבוכרים ובית ישראל בירושלים. הוא פנה לשלמה פפנהיים שיסייע לו. לאחר שמספר הבנות גדל, רכש רוזנפלד בשנת 1955 מבנה ברחוב חיי אדם בירושלים מתרומתו של זאב אהרן וויירעב. כאשר המקום כבר לא הספיק, נרכש מבנה ברחוב בהר"ן 1 בירושלים בזכות תרומה של שני יהודים אמריקאים, יוסף רוזן ולואיס דנברג. המבנה נרכש בשנת 1960 ומשמש כמבנה העיקרי של המוסד עד היום. המבנה הקטן ברחוב חיי אדם, המכונה "הבניין הקטן", משמש גם הוא למגורי הבנות. בשנת 1960 צורף שמואל יצחק שטרן לניהול המוסד. בנו ונכדו של רוזנפלד, משה יונה וחיים אלעזר, מנהלים כיום את המוסד.
בשנים 2007–2017 (ה'תשס"ז-ה'תשע"ז) שופצו והורחבו שני הבניינים.
בשנת 2006 היה המוסד נושא לדיון בבית המשפט העליון של קנדה. בדיון נקבע כי אין זיקה ישירה בין עמותת בית לפליטות בקנדה לבין בית לפליטות בישראל, היות שהכספים שהועברו לבית לפליטות הועברו על ידי צד שלישי.
תיאור.
המקום החל כמוסד המיועד ליתומות על רקע מלחמת העולם השנייה, אך עם הזמן החל לקלוט בנות מרקעים שונים, כגון בנות שננטשו על ידי הוריהן, בנות שסבלו מהתעללות, קורבנות טרור וכדומה.
בשנת 1972 הוקם מוסד הנקרא "קריית בנות" ברחוב סורוצקין בירושלים, קמפוס נוסף אשר יכול להכיל כ-600 בנות נוספות. בנו של רבי שמואל יצחק שטרן, הרב אברהם ישעיהו שטרן, מנהל כיום את קריית בנות.
הבית נקרא כיום "פנימיית עטרת בנות".
מאז הקמת המוסד התגוררו במוסד (הן בבית לפליטות והן בקריית בנות) למעלה מעשרת אלפים בנות.
יחסי ספרד–שווייץ
יחסי ספרד–שווייץ הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין ממלכת ספרד לקונפדרציה השווייצרית.
היחסים בין שתי המדינות.
היחסים בין המדינות מצוינים ואין מחלוקת בין המדינות, אלא להפך, קיים דיאלוג פוליטי בונה ושיתוף פעולה טוב בנושאים בעלי אינטרס הדדי.
במיוחד כתוצאה מההגירה הספרדית לשווייץ במהלך שנות ה-60 וה-70 והגירה חדשה החל משנת 2010, בסוף 2014, על פי מפקד הקונסוליות הכלליות של ספרד בשווייץ חיים 115,718 ספרדים (+ 4,096 בהשוואה לשנת 2013), ביניהם ישנם כ-34,500 אשר מסיבות אישיות ומשפחתיות הם נהנים למעשה מאזרחות כפולה. קהילה גדולה זו משתלבת בצורה מושלמת במדינה, ואף שהיא נמוכה משיעורה באוכלוסייה בשנות ה-70 (אז מנתה כ-200,000 איש), היא נמנית עם 7 או 8 המיעוטים הזרים הגדולים בקונפדרציה. על פי המפקד השווייצרי הרשמי, בסוף דצמבר 2014 היו 81,868 ספרדים בשווייץ (+3,711 לעומת 2013), מתוכם 26.5% נולדו בשווייץ. נתונים אלה אינם כוללים אנשים עם אזרחות כפולה. לעומת זאת, בסוף 2014 חיו בספרד 24,474 (+232 לעומת 2013) אזרחים שווייצרים, מהם 13,670 בעלי אזרחות כפולה.
בשנת 2009 נוסד גוף התייעצות פוליטי, שבמסגרתו התקיימו מדי שנה פגישות ברמת שר החוץ.
יחסים כלכליים.
ספרד ושווייץ שותפות סחר משמעותיות:
מאזן סחר.
הסחר בין ספרד לשווייץ, כפי שנרשם במאזן הסחר, אשר נשאב מנתוני המכס, מכיוון שלא בנק ספרד ולא הבנק הלאומי של שווייץ מפרסמים נתוני תשלומי מאזן המחולקים לפי מדינות, ובאופן מסורתי הם משקפים חוסר איזון מול ספרד שמתממש בשיעור כיסוי של כ-60%.
לפי מקורות ספרד ואירופה, בשנים האחרונות מאזן הסחר הדו-צדדי התפתח בצורה חיובית מאוד עבור ספרד: ממדד כיסוי הגירעון הוא עבר לאיזון סחר עם עודף ובשנת 2014 שיעור הכיסוי הגיע ל-126%. המקורות השווייצרים מציבים שיעור זה על 100%.
נציגויות דיפלומטיות.
ספרד מחזיקה בשווייץ שגרירות בברן, וקונסוליות בז'נבה ובציריך. מאידך, שווייץ מחזיקה בספרד שגרירות במדריד ו-7 קונסוליות בברצלונה, בילבאו, לאס פאלמאס דה גראן קנריה, מאלגה, פלמה דה מיורקה וולנסיה.
קרב דיו
קרב דיו (באנגלית: Battle of Diu) היה קרב ימי שהתנהל ב־3 בפברואר 1509 בים הערבי, בנמל דיו בהודו, בין האימפריה הפורטוגזית לצי משותף של הסולטאן מגוג'ראט, סולטנת מאמיק בורג'י של מצרים, והזמורין של קליקוט בתמיכת הרפובליקה של ונציה.
הניצחון הפורטוגזי היה קריטי: הברית המוסלמית הגדולה הובסה, והקלה על האסטרטגיה הפורטוגזית של שליטה על האוקיינוס ההודי לנתיב הסחר סביב כף התקווה הטובה. נתיב שהיה אלטרנטיבה לדרך התבלינים המסורתית שהייתה בשליטת הערבים והוונציאנים דרך ים סוף והמפרץ הפרסי. לאחר הקרב, כבשה פורטוגל במהירות נמלי מפתח באוקיינוס ההודי כמו גואה, ציילון, מלאקה והורמוז, והכתה את הסולטנות הממלוכית וסולטנות הגוג'אראט, וסייעו מאוד לצמיחת האימפריה הפורטוגזית. הדומיננטיות המסחרית של הפורטוגזים נמשכה כמעט מאה שנים, עד שאבדה בקרב על סוואלי במלחמת הולנד-פורטוגל מאה שנה מאוחר יותר.
קרב דיו היה קרב השמדה כמו קרב טרפלגר, ואחד החשובים בהיסטוריה הימית העולמית, שכן הוא מסמן את תחילת הדומיננטיות האירופית על הים האסייתי שיימשך עד מלחמת העולם השנייה.
רקע כללי.
שנתיים בלבד לאחר שהגיע וסקו דה גאמה להודו דרך הים, הפורטוגזים הבינו שהסיכוי לפתח סחר כמו זה שהם נהגו במערב אפריקה עלול להיות בלתי אפשרי, בגלל התנגדותם של אליטות הסוחרים המוסלמים בחוף המערבי של הודו, שהסיתו ודרבנו התקפות נגד הפורטוגזים - הספינות והסוכנים. הם חיבלו במאמצים הדיפלומטיים הפורטוגזים והובילו את הטבח בפורטוגזים בקאליקוט בשנת 1500.
לפיכך, הפורטוגזים חתמו על ברית עם הווסל המורד של קליקוט במקום, הראג'ה של קוצ'ין, שהזמין אותם להקים נציגות. בתגובה הזמורין מקליקוט פלש לקוצ'ין, אך הפורטוגזים הצליחו להרוס את צבאו ולכבוש את הסחר של קליקוט, ששימש באותה עת כיצואן התבלינים העיקרי לאירופה, דרך הים האדום. בדצמבר 1504, הרסו הפורטוגזים את הצי של זמורין, שהוביל למצרים מטען שנתי של תבלינים.
כאשר המלך מנואל הראשון, מפורטוגל, קיבל חדשות על ההתפתחויות הללו, הוא החליט למנות את דום פרנסיסקו דה אלמיידה למשנה למלך בהודו עם הוראות מפורשות לא רק לשמירה על זכויות הפורטוגזיות, אלא גם לבלום את הספנות המוסלמית העוינת. דום פרנסיסקו עזב את ליסבון במארס 1505 עם עשרים אוניות ובנו בן ה-20, דום לורנצו, שהיה בעצמו מועמד לקפיטאו-מור דו מאר דה אינדיה או רב-חובל של ים הודו.
ההתערבות פורטוגזית יבשה קשה את הסחר המוסלמי באוקיינוס ההודי, ואיימה גם על האינטרסים הוונציאנים, כאשר הפורטוגלים הצליחו לנתק את הוונציאנים מסחר התבלינים באירופה.
לא ניתן היה להתנגד לפורטוגזים. לכן הקהילות המוסלמיות של סוחרים בהודו, גם הריבון בקליקוט, שלחו שליחים למצרים בבקשה לעזרה נגד הפורטוגזים.
נוכחות פורטוגזית באוקיינוס ההודי בתחילת המאה ה-16.
הסולטנות הממלוכית של מצרים.
הסולטנות הממלוכית של מצרים הייתה בראשית המאה ה-16 המתווך העיקרי בין אזורי הודו המייצרים תבלינים, לבין הקונים הוונציאנים בים התיכון, בעיקר באלכסנדריה, שמכרו אז את התבלינים באירופה ברווח גדול. בלעדיהם מצרים הייתה בעיקר חברה אגררית עם קשרים קטנים לים. ונציה שברה את היחסים הדיפלומטיים עם פורטוגל והחלה לחפש דרכים להתנגד להתערבותה באוקיינוס ההודי, שלחה שגריר לחצר הממלוכית והציעה לנקוט "צעדים מהירים וסודיים" נגד הפורטוגזים.
הצבא הממלוכי היה חסר ניסיון בלוחמה ימית, ולכן הסולטאן הממלוכי, אל-אשרף קאנשו אל-גאוורי ביקש את התמיכה הוונציאנית, בתמורה להורדת מכסים כדי להקל על התחרות עם הפורטוגזים. ונציה סיפקה לממלוכים ספינות מסוג ים תיכוני וספינות מלחמה שאוישו על ידי מלחים יוונים. על הספינות הותקנו תותחים נטענים מקדימה ומאחורה, אך אלה לא היו תותחים גדולים. הספינות המוסלמיות הקלות (דהיות), יכלו לשאת רק תותחים קלים מאוד.