ביולי 2009, יושב ראש מועצת העיר סבסטופול ולרי סראטוב (ממפלגת האזורים) הכריז שעל אוקראינה להגדיל את התשלומים שעליה לקבל מרוסיה על אירוח הצי שלה בסבסטופול.
ב-27 באפריל 2010 רוסיה ואוקראינה חתמו על הסכם שבמסגרתו הוגדלה אפשרות השהייה של הצי לעשרים וחמש שנה לאחר שנת 2017 (ולמעשה עד 2042) עם אופציה להארכת ההחכרה בחמש שנים נוספות.
משבר קרים 2014.
ב-6 במרץ 2014 כתגובה לאירועי יברומאידאן, מועצת העיר סבסטופול הכריזה באופן חד צדדי על כוונתה להצטרף לפדרציה הרוסית כסובייקט פדרלי. מועצת העיר הוציאה הצעה משותפת ב-11 במרץ יחד עם המועצה העליונה של קרים לאיחוד כרפובליקה עצמאית מאוקראינה עם אופציה לסיפוח עם רוסיה בכפוף למשאל עם שייערך. השלטון האוקראיני והקהילה הבינלאומית ביקרו באופן חריף את החלטת משאל העם.
ב-16 במרץ 2014 נערך משאל עם שנוי במחלוקת על עזיבת קרים את אוקראינה. במהלך ההצבעה נשלט בניין המועצה העליונה של קרים על ידי חיילי צבא רוסים. דיווחים רשמיים טענו שמרבית המצביעים תמכו בסיפוח לרוסיה ברוב של 95.6%. משאל העם הביא להקמת הרפובליקה של קרים, שסבסטופול היא העיר הגדולה בה.
ב-18 במרץ 2014 החוזה לאימוץ קרים וסבסטופול לרוסיה נחתם וחצי האי קרים והעיר סבסטופול סופחו רשמית לרוסיה, כשבמסגרתו הוחלט:
מעמדה הבינלאומי של העיר לא הוכר. קרים וסבסטופול עדיין מוגדרות על ידי אוקראינה, האיחוד האירופי ומרבית מדינות האו"ם כחלק מאוקראינה.
זמן קצר לאחר הסיפוח מונה הפעיל הלאומני אלכסיי צ'אלי, למושל העיר. כמה שבועות לאחר מכן מונה סרגיי מינאיילו להחליפו עד 2016 כשהועבר למחוז אחר ובמקומו מונה דמיטרי אובסיאניקוב, שכיהן כממלא מקום עד לבחירות למושלות העיר שנערכו בספטמבר 2017, כשנבחר להמשיך לכהן כמושל העיר.
תשתיות.
קיימים שבעה סוגים של תחבורה בסבסטופול:
פוליטיקה וממשל.
בראש העיר סבסטופול עומד מיכאיל רזבוז'אייב שמונה למושל העיר ב-11 ביולי 2019.
העיר מחולקת לארבעה רבעים הנמצאים בשטח המנהלי של סבסטופול. מינהל העיר סבסטופול מכונה רשמית בשם ממשלת סבסטופול והגוף המחוקק העירוני הוא האספה המחוקקת של סבסטופול ובה 24 חברים, הנבחרים אחת לחמש שנים. בבחירות לאספה המחוקקת שנערכו ב-2014 נבחרו 22 חברי מפלגת רוסיה המאוחדת ו-2 חברי מפלגת לדפ"ר. בספטמבר 2017 זכה דמיטרי אובסיאניקוב בתמיכת רוב התושבים בבחירות למושלות העיר לאחר שגרף למעלה משבעים אחוז, מקולות המצביעים ומינויו הפך למינוי קבוע עד לבחירות 2022.
מושל סבטופול הוא ראש הרשות המבצעת בעיר והוא ממונה על ידי הנשיא באישור האספה המחוקקת. קודם לסיפוח חצי האי קרים לרוסיה ראש הרשות המבצעת בעיר היה ראש העיר שכונה יושב ראש מועצת העיר סבסטופול ומועצת העיר סבסטופול (Севастопольська міська рада) תפקדה הן כעירייה והן כמועצה מחוקקת מאז שהוקמה ב-27 במרץ 1917 ועד לפירוקה ב-17 במרץ 2014 עקב סיפוח קרים לרוסיה. בתקופת האימפריה הרוסית פעלה בעיר הדומה העירונית של סבסטופול כגוף עירוני מחוקק. הדומה העירונית הוקמה ב-22 במאי 1816. קודם לכן נוהלה העיר על ידי הצבא. ב-1787 הוקמה מזכירות עירונית שעסקה בניהול תקציב העיר עד הקמת הדומה ב-1816.
רובעי העיר.
גבולות העיר הנוכחיים הוגדרו בשנת 1977 בהחלטת מועצת העיר, מה-8 בפברואר 1977.
במסגרת החקיקה הרוסית, העיר מהווה עיר פדרלית המחולקת לארבעה רבעים אדמיניסטרטיביים ואלה מחולקים לעשרה מחוזות מוניציפליים.
במסגרת החקיקה האוקראינית, העיר מחולקת לארבעה רבעים, שבשניים מהם (לנין וגגארין) רבעים עירוניים, כששני האחרים (בלאקלאווה ונחימוב) מורכבים מיישובים.
ספורט.
בעיר מתקני ספורט רבים רובם ספורט מים. אצטדיון הכדורגל המרכזי הוא SKS ארנה, שנבנה ב-1986 ומכיל 5,576 מושבים.
בעיר פועלים מספר מועדוני ספורט לרבות מועדון הכדורגל סבסטופול שהוקם בשנת 2014 כיורש לקבוצה קודמת שהתמודדה בליגת העל האוקראינית. המועדון החדש מתמודד באליפות האזורית ובליגת העל של חצי האי קרים מכיוון שאופ"א לא מכירה בסיפוח קרים לרוסיה ולא מתירה למועדון להתחרות בליגות הרוסיות.
בעיר פעל מועדון הכדורסל מוסון סבסטופול - שהתמודד בליגה השלישית ברוסיה.
הזכות לחיים ולבטחון
זכויות האדם והאזרח
אריה טבקאי
אריה טַבָּקאי (טבקהנדלֶר) (כ"א באב תרס"ו, 12 באוגוסט 1906, טריסק, ווהלין — ט"ו באב תשמ"ב, 4 באוגוסט 1982, ישראל) היה סופר עברי, עורך ומורה.
חייו ופועלו.
אריה טבקאי נולד בטריסק שבווהלין, האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), בשנת 1906. בשנת 1933 יצא לצ'כוסלובקיה עם קיבוץ ההכשרה שלו, להתכונן לעלייה לארץ ישראל. בשנת 1935 עלה לארץ והצטרף לקיבוץ גבעת השלושה בפאתי פתח תקווה. עבד כסבל בנמל תל אביב ובמחצבות ראש העין. נמנה עם מתנדבי היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה וערך עיתוני חיילים עבריים, בהם "החייל העברי", שיצא לאור במצרים ובצפון אפריקה. שיריו הראשונים (בחתימת ל. טבקהנדלר) פורסמו בכתב העת "קולות", בעריכת אליעזר שטיינמן. לאחר מכן עבר לסיפורת וסיפוריו הראשונים נתפרסמו בכתב העת גליונות, בעריכת יצחק למדן ובמוסף הספרות של העיתון דבר ב-1938. בשנת תש"ב-1942 יצא לאור ספר סיפוריו הראשון, שבו כינס סיפורים שנדפסו בעיתונות ובכתבי העת.
עם הפילוג בקיבוץ המאוחד בראשית שנות החמישים, הצטרף לקיבוץ עינת והיה בין מייסדיו. אריה טבקאי התפרסם בסיפורי הימאים שלו, ולימים בסיפורי חיילים עבריים בצבא הבריטי. הוא שייך, יחד עם סופרים ומשוררים רבים, ל"דור האבוד" של הספרות העברית – כלומר סופרים שכתבו ופרסמו בין הדור הראשון, סופרי העלייה השנייה, לבין "דור הפלמ"ח", סופרי "דור בארץ", מבני הארץ או מאלה שעלו אליה בגיל צעיר. יצירותיו של אריה טבקאי, כמו גם יצירותיהם של בני "הדור האבוד", לא זכו להכרה ציבורית רחבה, לא למחקר הולם ולא לקהל קוראים ראוי.
אריה טבקאי נפטר בשנת 1982, בגיל 75 ונקבר בבית הקברות של קיבוץ עינת.
מאסאווה
מאסאווה (באמהרית: ምጽዋዕ, בתיגרנית: ምጽዋ, בערבית: مصوّع או باضع) היא עיר נמל בים האדום לחוף אריתריאה, ששימשה נמל חשוב במשך מאות שנים. בעבר היא נכבשה על ידי פורטוגל, האימפריה העות'מאנית, מצרים, בריטניה ואיטליה.
מאסאווה הייתה לבירת הקולוניה האיטלקית של אריתריאה עד שעיר הבירה הועברה לאסמרה בשנת 1900. בתקופת השלטון האיטלקי, העיר הייתה בסיס הבית של שייטת הים האדום האיטלקית. העיר נכבשה מידי האיטלקים על ידי בריטניה ב-8 באפריל 1941, כחלק מהמערכה במזרח אפריקה, ובכך סייעה לשיט בטוח מהאוקיינוס ההודי אל הים התיכון במהלך מלחמת העולם השנייה. האיום על כלי השיט של בעלות הברית קטן, עם זאת, הציים לא יכלו ליהנות מהנמל שנכבש-בשבוע שקדם לכיבוש העיר, מפקד הכוח האיטלקי ניהל מבצע של הטבעת כלי שיט ומתקנים ימיים אחרים במבואות הנמל באופן שמנע שימוש בו. פעולות ההנצלה של בעלות הברית נשאו פירות רק שנה מאוחר יותר ורק לאחריהן התאפשרה תנועה בין הנמל לים.
העיר נכללה בשטחי אתיופיה עד זכייתה של אריתריאה בעצמאותה בשנת 1991.
מחרשה
המחרשה היא כלי חקלאי המשמש לעיבוד ראשוני (חרישה) של הקרקע לקראת זריעה, שתילה או נטיעה.
המחרשה הייתה התקדמות טכנולוגית של המעדר או של האת. בתחילה בני האדם גררו את המחרשות ומאוחר יותר גררו אותם שוורים וסוסים. המחרשות המודרניות במדינות מתועשות נגררות באמצעות טרקטור.לחרישה מספר השפעות יעילות. המטרה העיקרית של החרישה היא להפוך על פניה את השכבה העליונה של האדמה. החרישה גם קוברת את שארית היבול באדמה, מקטינה את השכיחות של עשבים בשדות והופכת את האדמה לנקבובית וקלה יותר לזריעה.
ההיסטוריה של המחרשה.
בתחילת פיתוחה של החקלאות היה נהוג להשתמש בכלי עדירה וחפירה פשוטים באזורים פוריים במיוחד כגון גדות נהר הנילוס, שם השיטפונות הרבים אפשרו ליצור תעלות בהן ניתן לזרוע זרעים. באזורים פוריים פחות היה צורך להפוך את האדמה על מנת להביא את החומרים המזינים לפני השטח.
אילוף שוורים במסופוטמיה, המוערך בסביבות 6000 לפנה"ס, העניק לאנושות את כוח הגרירה החיוני לפיתוח המחרשה. המחרשות הראשונות היו פשוטות במיוחד והן הורכבו ממסגרת עם קורה אנכית אשר נגררה על האדמה.
הללו פותחו מאוחר יותר למכשיר הגירוף (המגרופית) שהפכה את האדמה במסלול אחד לאורך השדה תוך כדי שהיא קוברת את העשבים והשאריות מהיבול הקודם אל תוך האדמה ומעלה את החומר המזין חזרה אל פני האדמה. צורה זו של חרישה התירה חרישה בזמן שהאדמה הייתה רטובה. המים התנקזו בזכות התעלות שנוצרו מתחת לאדמה ההפוכה. חידוש טכנולוגי זה החל באירופה בסביבות שנת 600, ואפשר לעבד את האדמות הצפוניות הקשות.
בקצה המגרופית, המחוברת מתחת למסגרת, יש סכין-מחרשה הדומה לחץ אסימטרי המשמש לחיתוך האדמה במאוזן בזמן תזוזה קדימה. למגרופית יש גם להב המחובר למסגרת המשמש לחיתוך האדמה לפני סכין-המחרשה ולחיתוך שורשים חזקים ועמוקים. בין סכין-המחרשה לסוף המחרשה ישנו מתקן המאפשר שליטה בכיוון המחרשה על ידי משקל האדמה בזמן שהוא מורם ומסובב על משטח הצד העקום של המגרופית. בגלל מתקן זה, קשה יותר לסובב את המגרופית מאשר את המחרשות הפשוטות הראשונות ולכן הצורה של מרבית השדות באותו הזמן שונתה מריבועים למלבנים ארוכים.