בשנת 1899 היה עמיל מכס וייצג מוסדות דת נוצריים שהורשו לייבא טובין פטורים ממכס כגון סיגריות ומשקאות אלכוהוליים. הוא ייצג בארץ ישראל את חברת ג'וני ווקר, את חברות המים המינרליים "פרייה" ו"ויטאל" ואת חברת הסיגריות הטורקית, אותה ניהל אחיו שחי בטורקיה. מלבד ירושלים, משרדיו היו פרושים גם ביפו, תל אביב ובחיפה. במקביל היה בעל הזיכיון לשווק את יינות הנזירים הטראפיסטים ממנזר לטרון. כן היה מעורב ביזמות עסקיות רבות כמו ארגון תערוכת בירה היינקן במסגרת יריד המזרח ב-1934 או שיווק פומית עישון בריאותית (מפחיתת ניקוטין) בשם דיניקוטא.
מראשית שנות המנדט ועד 1932 היה אלבינה נשיא לשכת המסחר הערבית.
נדל"ן וקבלנות בניין.
עד 1925 היה אלבינה חבר מועצת העירייה, אך נאלץ לפרוש כיוון שהתגלו זיופי מכס שביצע. כמו כן נודע כי זכה במכרזי קבלנות עירוניים שלא כדין.
ב-1928, לאור השגשוג הכלכלי, החליט אלבינה ליצור חברה קבלנית שתגש למכרזים של ממשלת המנדט. הוא גייס לצידו את מהנדסי הבניין היהודים טוביה דוניה (גיסו של חיים ויצמן) וברוך קטינקא; על אף שהוזהר על ידי הוועד הערבי העליון שלא לשתף פעולה עם יהודים.
החברה הקימה מבנים רבים בירושלים בהם ימק"א ירושלים, בניין הדואר המרכזי, מלון פאלאס ובית המופתי חג' אמין אל-חוסייני בשכונת שייח' ג'ראח. כן הקימה החברה את שדה התעופה הבינלאומי בלוד.
בנוסף לקבלנות בניין עסק אלבינה גם בתיווך נדל"ן ורכש קרקעות. כך, למשל, היה מעורב יחד עם איש העסקים היהודי, מנשה אלישר, ברכש אדמות קריית יערים (כיום טלז סטון) ליד אבו גוש.
אספן אמנות.
אלבינה אסף לביתו שהיה סמוך לבצלאל (פינת שמואל הנגיד ונרקיס) יצירות אמנות רבות בהן של ציירים הולנדים מן המאה ה-17 ודיוקן אביו של היילה סלאסי, קיסר אתיופיה (ראס מקונן), אותו רכש ממנו לפני שעזב את ירושלים.
קולנוע רקס.
כבעל חברת הפקת הקולנוע "נייל פילם" המצרית חיפש אלבינה מקום לבית קולנוע בירושלים. באותה עת (1935) היה במרכז ירושלים רק בית קולנוע אחד, קולנוע ציון, שהיה שייך לידידו של אלבינה, ישראל גוט. אלבינה איתר שטח בבעלות הכנסייה הארמנית ברחוב פרינצס מרי (בין רחוב שלומציון המלכה לרחוב הלל), חכר אותו, הקים בו מבנה ופתח בו ב-16 ביוני 1938 את קולנוע רקס. הקולנוע הציג את סרטי "נייל פילם" וסרטים פופולריים נוספים והיו בו כ-1,300 מקומות ישיבה.
ב-29 במאי 1939 נכנסה לקולנוע חוליה של פעילי ארגון האצ"ל. במהלך ההקרנה הפעילו באולם מטען חבלה והשליכו מטעני חבלה נוספים מן היציע, הרגו 5 אנשים ופצעו 18. לבית הקולנוע נגרם נזק של 20,000 לא"י. אנשי האצ"ל הצליחו לחמוק מן הקולנוע ללא פגע. ב-4 בדצמבר 1947, כתגובה להצתת המרכז המסחרי היהודי בממילא יום קודם לכן, הוצת קולנוע רקס על ידי האצ"ל. בעקבות זאת ננטש הקולנוע, ולאחר מכן נהרס. על חורבותיו הוקמו, לימים, בניין האחים ישראל ובית קופת חולים מאוחדת. אלבינה נדהם מהתקריות שכוונו נגדו שהרי לא רק שהיה ידידם של יהודים רבים ותמך בשיתוף פעולה, אלא שכל 17 החנויות בבניין הקולנוע היו שייכות ליהודים.
יחסיו עם היהודים.
אלבינה האמין בדו-קיום ושיתוף פעולה, בעיקר על בסיס עסקי. הוא היה בקשרי חברות ועסקים עם יהודים רבים, פרט לשותפיו דוניה וקטינקא היה ידידם של יחיאל ויצמן (אחיו של חיים ויצמן ואביו של עזר ויצמן), מנשה אלישר, ישראל גוט ואחרים.
אולם, בדצמבר 1936 דווח בעיתונות היהודית שאלבינה מקורב ל"איגוד הפשיסטים הבריטי" של אוסוואלד מוסלי, זאת על סמך חבילה גדושה בחומר פשיסטי מארגון זה שהייתה ממוענת אליו אלבינה ומקורביו הכחישו מכל וכל את הדבר וטענו כי החבילה הייתה ממוענת לאלבינה אחר. בסופו של דבר הוכיחו מעשיו וקרבתו ליהודים שמדובר בעלילה. כך למשל, מציינת מודעה ב"פלסטיין פוסט" מ-22 בנובמבר 1940 את שמו כתורם ל"וועד למען החייל היהודי".
לקראת עזיבת הבריטים את הארץ עזבו בני הזוג אלבינה לאלכסנדריה, שם למדו ילדיו בקולג' יוקרתי. לאחר קום המדינה סווג כל רכושו של אלבינה כ"רכוש אויב". על כך התקומם אלבינה במילים: "מעולם לא הייתי אויב לעם היהודי".
אחרית ימיו.
משפחת אלבינה שהתה באלכסנדריה עד נפילת המלך פארוק ב-1952, אז עזבו לביירות וגרו בשכנות לחבריהם מימי ירושלים, קטי אנטוניוס (אלמנת ג'ורג' אנטוניוס) וקונסטנטין סלמה (מקים שכונת טלביה). אלבינה ניהל עסקים בממלכת ירדן, לבנון ומצרים עד מותו בביירות.
פנחס נוי
פנחס (אלוש) נוי (ניידיק) (20 באפריל 1935 – 18 בנובמבר 2016) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, בעל עיטור הגבורה על פועלו במבצע שומרון.
קורות חייו.
פנחס נוי נולד בעיר לודז' שבפולין ב-1935 בשם פנחס ניידיק. בשנת 1936, בגיל שנה, עלה עם משפחתו לארץ ישראל, גדל ולמד בחיפה. היה חבר בארגון הצופים העבריים והתגייס לנח"ל ב-1953. לאחר מכן התנדב לצנחנים. ב-10 באוקטובר 1956 השתתף ב"מבצע שומרון", פעולת התגמול שמטרתה פיצוץ בניין משטרת קלקיליה בעקבות רצח שני פועלים יהודים מאבן יהודה. נוי שהיה סגן מפקד פלוגה בגדוד 88, הנח"ל המוצנח, שימש במבצע כמפקד מחלקת החיפוי. בעקבות לחימתו בפעולה זכה לעיטור הגבורה.
בתיאור המעשה נכתב:
במלחמת סיני לחם עם חטיבת הצנחנים והשתתף בכיבוש מוצב ביר תמד ושארם א-שייח'. לאחר מכן עבר לחטיבת גולני, שירת כקצין המודיעין של החטיבה במהלך מבצע סנונית ושימש סגן מפקד גדוד 12. ב-1963 מונה לנספח בצבא הבריטי במזרח אפריקה והשתתף במשך שנתיים באימון צבאות אוגנדה, קניה וטנזניה.
במלחמת ששת הימים פיקד על גדוד 13 של חטיבת גולני, נלחם בקרבות כיבוש רמת הגולן, היה הראשון שהניף את דגל ישראל בקוניטרה ובכוח הפושט על הר החרמון ומיקום מוצב החרמון הישראלי. לאחר המלחמה עסק הגדוד בפיקודו בפינוי תחמושת סורית וספג 11 הרוגים באסון בית המכס העליון. בספטמבר 1968 פיקד על פשיטה מוסקת על מחנה ארגון א-סאעקה בלבנון. בשנים 1968–1969 שירת כסגן מפקד חטיבה 820 ברמת הגולן, לאחר מכן הדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. ב-1972 מונה לקצין אג"ם של אוגדה 146.
בספטמבר 1973 מונה למפקד חטיבה 275, החטיבה המרחבית הצפונית בסיני, שמפקדתה ישבה במחנה בלוזה. בפרוץ מלחמת יום הכיפורים כללה החטיבה בפיקודו את גדוד 9 בפיקודו של יום-טוב תמיר, וכוחות מגדוד חי"ר 68 של חטיבת ירושלים שאיישו את מעוזי קו בר-לב: "בודפשט", "אורקל", "לחצנית", "דרורה", "כתובה", "מילאנו" ו"מפרקת". במהלך הקרבות עבר הפיקוד על הגזרה לקלמן מגן.
לאחר המלחמה עבר הסבה לשריון. ב-1975 מונה למפקד חטיבת עודד.
נוי השתחרר מצה"ל ב-1980 לאחר 27 שנות שירות בדרגת אלוף-משנה. במלחמת לבנון הראשונה שירת במילואים כסגן מפקד אוגדה.
היה נשוי בשנית לשחקנית אביבה מרקס. מאשתו הראשונה נולדו לו שלושה ילדים.
גוגל לונאר אקס פרייז
גוגל לונאר אקס פרייז (באנגלית: Google Lunar X PRIZE) הייתה תחרות אשר נוהלה על ידי ארגון XPRIZE ומומנה על ידי חברת גוגל. הזוכה בתחרות יהיה "הצוות הראשון שינחית בבטחה על פני הירח רובר רובוטי שינוע למרחק של 500 מטר וישדר תמונות ונתונים חזרה אל כדור הארץ".
לפחות 90% מהמימון של כל צוות היה חייב להגיע מגופים פרטיים, אך לא הייתה הגבלה על גובה המימון הפרטי. לתחרות נרשמו 34 צוותים מכל העולם, אך עם הזמן מספרם הלך וירד עד שנותרו רק כ־8 צוותים שאכן מתכוונים לשגר חללית לירח. עד סוף 2016 השיגו 5 צוותים הסכמי שיגור מאושרים ועלו לשלב הגמר של התחרות.
הצוותים היו מחויבים לשגר עד סוף שנת 2017. באוגוסט 2017 ניתנה הארכה נוספת עד סוף מרץ 2018. ב־23 בינואר 2018 הודיעה קרן XPRIZE שכיוון שאף אחד מהצוותים שנותרו בתחרות אינו ערוך לשגר חללית אל הירח עד המועד האחרון שנקבע (ה־31 במרץ 2018), התחרות למעשה הסתיימה ללא אף מנצח.
בתחרות השתתפה גם קבוצה ישראלית הנקראת SpaceIL והיא הייתה האחרונה להירשם לתחרות, אך הראשונה לחתום על הסכם שיגור, עם חברת SpaceX האמריקאית. השיגור יועד לשנת 2017 אך נדחה לשנת 2019. הגשושית הישראלית "בראשית" שוגרה ב־22 בפברואר 2019. ביום ו' בניסן ה'תשע"ט, 11 באפריל 2019, הגשושית התרסקה על פני הירח בעקבות תקלה.
ב־28 במרץ 2019 הודיע ארגון XPRIZE על השקת פרס "Moonshot Award" בסך מיליון דולר לנחיתה על הירח. על אף שהגשושית בראשית נכשלה בכך, ארגון XPRIZE הודיע ש־SpaceIL תקבל מיליון דולר.
פרסים.
הפרס הראשון בתחרות היה 20 מיליון דולר לצוות הראשון שיבצע את המשימה בהצלחה. הצוות השני היה אמור לזכות ב־5 מיליון דולר.
פרסים נוספים בסכום כולל של 5 מיליון דולר היו אמורים להיות מחולקים לצוותים שיצליחו ראשונים במשימות בונוס:
בסך הכל, שוויו של הפרס המרבי היה 30 מיליון דולר.
הצוותים המתחרים.
להלן הצוותים שהגיעו לשלב הגמר בתחרות:
הקבוצה הישראלית SpaceIL בנתה חללית שתשקול כ־585 ק"ג, שלא מצוידת בגלגלים אלא תנסה לנוע באמצעות המנוע שלה - דהיינו להשתגר מפני הירח ולנחות שוב במרחק כמה ק"מ מאתר הנחיתה הראשון. השיגור היה על גבי פאלקון 9.
אחת הקבוצות שהמשיכו לבנות את החללית לאחר סגירת התחרות הייתה SpaceIL, זו הקבוצה הראשונה ששיגרה את החללית בתאריך 22 בפברואר 2019, בשעה 3:45 לפי שעון ישראל, מקייפ קנוורל בפלורידה.
ב־11 באפריל 2019 כשעה לאחר ההתרסקות, הודיעה Google Lunar X PRIZE בטוויטר כי בכוונתה להעניק פרס של מיליון דולר לצוות SpaceIL על ההישג שלהם כקבוצה פרטית להבאת הגשושית למסלול סביב הירח.
באטה בילה