בורוסיה מנשנגלדבך (מגרמנית: Borussia Mönchengladbach) היא קבוצת כדורגל מן העיר מנשנגלדבך שבגרמניה, המשחקת נכון לעונת בבונדסליגה שבגרמניה. זהו המועדון הרביעי בגודלו בגרמניה, ויש לו מעל ל-30,000 חברים. ב-60 שנותיה הראשונות שיחקה קבוצת הכדורגל, תחת מספר שמות, בליגות הנמוכות בגרמניה, מלבד בתקופת הרייך השלישי כאשר שיחקה בשתי עונות באחת מ-16 הליגות מן הדרג הראשון בגרמניה.
בשנת 1960 זכתה לראשונה בגביע הגרמני, ושנה לאחר מכן שינתה את שמה לשם הנוכחי, בורוסיה מנשנגלדבך. בעונת 1965/1966 עלתה לראשונה לבונדסליגה. הקבוצה זכתה לראשונה באליפות הבונדסליגה בשנת 1970. בעשור שלאחר מכן זכתה במספר אליפויות נוספות ובגביע הגרמני בפעם נוספת. בשנות השבעים של המאה ה-20 זכתה בסך הכול בשמונה תארים.
היסטוריה.
עד 1964 שיחקה מנשנגלדבך ברגיונליגה (כיום הליגה הרביעית). עובדה זו לא מנעה ממנה לזכות בגביע הגרמני ב-1960, לאחר שגברה במוקדמות על פ.צ. קלן, בחצי הגמר על המבורג ובגמר ניצחה את קרלסרוהה 2:3.
ב-1964 סיימה הקבוצה בראש הליגה השנייה ושובצה ב-1965 בבונדסליגה (יחד עם באיירן מינכן שגם היא שובצה לראשונה בבונדסליגה באותה שנה). ב-1964 מונה הנס וייסוויילר למאמן הקבוצה ותחת הדרכתו הפכה בורוסיה מנשנגלדבאך תוך שלוש שנים לכוח עולה בכדורגל הגרמני ובלטה בעיקר בסגנון ההתקפי שלה שהתבטא בכיבושי שערים רבים. הקבוצה התבססה על סגל צעיר שהביא לכינויה "Die Fohlen" (הסייחים) שדבק בה מאז. היה זה תור הזהב של הקבוצה ובלטו בה גינטר נצר, יופ היינקס, ברטי פוגטס ברנד רופ, הרברט לאומן, הרברט וימר והשוער מנפרד קלף. בעונות עונת 1968/1967 ו1968/1969 היא סיימה במקום השלישי בבונדסליגה.
בעונת 1970/1969 זכתה מנשנגלדבך לראשונה באליפות גרמניה כשהקדימה את יריבתה הגדולה באותן שנים, באיירן מינכן. גם בשנה העוקבת, 1971/1970, הקדימה מנשנגלדבאך את באיירן מינכן והייתה לקבוצה הראשונה בבונדסליגה שזכתה בשתי אליפויות רצופות. בשנה שלאחר מכן, הייתה יד באיירן מינכן על העליונה: היא זכתה באליפות ומנשנגלדבך סיימה במקום השלישי (במקום השני סיימה שאלקה 04).
הקבוצה הגיעה לגמר גביע אירופה לאלופות פעם אחת, בשנת 1977, והפסידה לליברפול בתוצאה 3:1, במשחק אשר התקיים בסטאדיו אולימפיקו שברומא. הקבוצה גם זכתה פעמיים בגביע אופ"א, בשנים 1975 ו-1979.
בשנות ה-80 לא הצליחה לזכות בתארים נוספים, למרות היותה אחת הקבוצות החזקות בגרמניה. לעומת זאת, בשנות ה-90 התמודדה הקבוצה עם קשיים והייתה על סף ירידה לליגת המשנה במספר עונות. ב-1999 ירדה בפעם הראשונה לבונדסליגה השנייה, שם שיחקה במשך שתי עונות. גם בשנים שלאחר מכן נתקלה בקשיים רבים. הקבוצה נקטה מספר פעולות במטרה לשפר את מצבה הכלכלי. היא עברה לשחק ב-2004 בבורוסיה פארק, אצטדיון חדש וגדול יותר מקודמו. בעונת ירדה הקבוצה לליגת המשנה, אך כעבור עונה חזרה לליגה הבכירה. בעונת 2011/12 סיימה במקום הרביעי בבונדסליגה, מקום שהקנה לה כרטיס לפלייאוף ליגת האלופות, בו הפסידה 3–4 בסיכום שני המשחקים לדינמו קייב. באותה עונה כוכב הקבוצה היה מרקו רויס, שאף נבחר לשחקן השנה בגרמניה באותה השנה, שנמכר בסוף אותה עונה לבורוסיה דורטמונד בתמורה ל-17 מיליון יורו.
בעונת 2013/14 סיימה מנשנגלדבך במקום השישי בבונדסליגה וזכתה בכרטיס למוקדמות לליגה האירופית. בעונת 2014/15 סיימה הקבוצה במקום השלישי, דבר שהקנה לה מקום בליגת האלופות.
בעונת 2019/20 סיימה מנשנגלדבאך במקום הרביעי, מה שהקנה לה מקום בעונת 2020/2021 בליגת האלופות שם היא הודחה בשלב שמינית הגמר תוך שהיא גוברת בשלב הבתים על אינטר מילאנו ועל שחטאר דונצק במאבק על שני המקומות הראשונים בשלב הבתים. בשלב שמינית הגמר הודחה על ידי מנצ'סטר סיטי.
שחקנים.
סגל הקבוצה.
נכון ל-21 באוגוסט 2022
(קפטן)
הבחירות לנשיאות ישראל (1963)
הבחירות השישיות לנשיאות ישראל נערכו בכנסת ב-21 במאי 1963, בעקבות פטירתו של הנשיא השני יצחק בן-צבי כחודש קודם לכן ב-23 באפריל. בתקופת הביניים שבין מותו של בן צבי ועריכת הבחירות, שימש יושב ראש הכנסת קדיש לוז כנשיא בפועל.
תוצאות הבחירות.
הבחירות הוכרעו בסיבוב הראשון, בעקבות זכייתו של שזר ברוב מוחלט מבין חברי הכנסת.
גבעת האסקווילינו
בית דני
בית דני הוא מרכז קהילתי הפועל בשכונת התקווה שבדרום תל אביב.
היסטוריה.
בית דני נחנך ב-23 במאי 1979, ונקרא על-שמו של דני מושביץ, בנו של מרק מושביץ, מבעלי "עלית", שנהרג בתאונת מטוס. המגרש נתרם על ידי עיריית תל אביב שסיפקה גם את הציוד ודואגת להפעלת המרכז. להקמה המרכז סייעו משפחת מושביץ, חברת "עלית" וממשלת ישראל.
בית דני משמש מרכז לפעילות חברתית, אמנותית, ספורטיבית, תרבותית והשכלתית בשכונת התקווה ודרום תל אביב, ונחשב לאחד המרכזים הגדולים המובילים בעיר ובארץ. תחומי פעילות במרכז:
במרכז פועל גם שבט צופי "בית דני".
בבוקר יום שבת, 19 בינואר 1991, בזמן מלחמת המפרץ, פגע טיל סקאד שנורה מעיראק במקלט הציבורי בבית דני. לא היו פגיעות בנפש, אך בית דני והבניינים שבסביבתו ניזוקו קשות. שיפוצו החל מיד, ופעילויותיו הועברו אל בתי הספר שבשכונה. ביוני 1992 חזרה הפעילות לבית דני המשופץ. כיום עומד הפסל "מלאך השלום" של הפסל מוטי מזרחי במקום שבו פגע הטיל.
סמוך לבית דני נמצאים אצטדיון שכונת התקווה ואודיטוריום דוהל.
גבעת הקווירינאל
הרמנז'ילדו קאפלו
הרמנז'ילדו קרלוש דה בריטו קאפלו (בפורטוגזית: Hermenegildo Carlos de Brito Capelo; 4 בפברואר 1841, פלמלה - 4 במאי 1917, ליסבון) היה מגלה ארצות וקצין בחיל הים הפורטוגלי.
קאפלו נולד במבצר פלמלה והיה בנו של מושל המחוז, פליקס אנטוניו גומש קאפלו. בשנת 1855 הצטרף לחיל הים הפורטוגלי, וב-1860 הוצב באנגולה, על ספינה בפיקודו של הנסיך לואיש, לימים מלך פורטוגל. ב-1863 שב לליסבון, והוסמך כקצין. במהלך השנים הבאות נדד בין מושבותיה השונות של פורטוגל - תחילה אנגולה, ואחר כך מוזמביק וכף ורדה. ב-1871 נטל במשלחת שחקרה את גינאה, וב-1872 נסע לסין, בה שהה ארבע שנים.
ב-11 במאי 1877 יצא עם רוברטו איוונש למשלחת שסיירה במחוזותיהן של המושבות הפורטוגליות באנגולה ובמוזמביק, והתמקדה באגן הניקוז של נהר הזמבזי. ב-19 באפריל 1883 יצאו השניים למסע נוסף במושבות אלה, במטרה למפות אותן. ב-6 בינואר 1884 יצאו למסע נוסף, שכונה "קונטרה-קוסטה" ("מחוף לחוף"), בין אנגולה למוזמביק. הם שבו ממסעם זה ב-20 בספטמבר 1886, והתקבלו בידי המלך לואיש הראשון. למסעות אלה הייתה חשיבות גדולה לפורטוגל, שכן בוועידת ברלין שנערכה ב-1884 נקבעו סופית הגבולות בין המעצמות הקולוניאליות באפריקה.
קאפלו נשאר נאמן לכתר הפורטוגלי כל ימי חייו, וכאשר יצא המלך מנואל השני לגלות בבריטניה בעקבות ההפיכה הצבאית ב-1910, התלווה אליו קאפלו בשנותיו הראשונות שם. עקב כך, שוחרר מהצבא.
קלוויקורד
זיוה ארמוני
זיוה ארמוני (12 בפברואר 1926 – 21 באפריל 2010) הייתה אדריכלית ישראלית. התפרסמה בעיקר הודות להשתתפותה בתכנון בית הקיבוץ המאוחד בתל אביב ובניין הספרייה הלאומית בגבעת רם.
ביוגרפיה.
ארמוני נולדה וגדלה בתל אביב. אביה, מרדכי ארמוני, היה נגר מומחה, ממקימי סולל בונה ואמה תופרת עילית. היא למדה בגימנסיה הרצליה ונמשכה בצעירותה לאדריכלות.
בשנת 1944 הצטרפה לקיבוץ בית קשת ונמנתה על מייסדיו. לאחר מכן עברה לקיבוץ מעגן מיכאל. במסגרת חברותה בקיבוץ נשלחה ללמוד בטכניון בחיפה. עם סיום לימודי הארכיטקטורה בשנת 1955, חברה לאדריכל חנן הברון, שסיים את לימודיו שנה קודם לכן, והשניים הגישו הצעה לתחרות לתכנון בניין הספרייה הלאומית בקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם, שזכתה במקום הראשון.
ארמוני הצטרפה למחלקה לתכנון של הקיבוץ המאוחד. במהלך תקופה זו תכננו ארמוני והברון גם את בית הקיבוץ המאוחד ברחוב סוטין 27 בתל אביב. בניין זה מהווה את אחת מפסגות הסגנון הברוטליסטי אשר אפיין את הבנייה הישראלית בשנות ה-50. המבנה, שנחנך בשנת 1960, היווה את משכנם של הוועדות השונות, הארגונים והבנק של הקיבוץ המאוחד.
בשנת 1965 פרשה ארמוני מהמחלקה לתכנון ומחברותה בקיבוץ ופנתה לדרך עצמאית בתל אביב. כאדריכלית עצמאית תכננה מגוון פרויקטים: מבני ציבור, בתים פרטיים, חדרי אוכל, פנים באוניות נוסעים ועוד. ארמוני הרבתה לפרסם מאמרים וכתבות בעיתונות היומית ובכתבי עת ישראלים וכן כתבה את הערכים על תכנון העיר והאדריכלות של ניו יורק באנציקלופדיה העברית.
בשנת 1978 השתתפה בתערוכת אדריכליות ישראליות במרכז פומפידו בפריז.
בשנותיה האחרונות נאבקה למניעת הריסתו של בית הקיבוץ המאוחד, לאחר שנמכר לחברה קבלנית. היא לא הצליחה למנוע את הריסת הבניין.
ארמוני נפטרה בדירתה בתל אביב בשנת 2010, בגיל 84. נקברה בבית העלמין קריית שאול.
ארכיונה הפרטי נתרם לארכיון אדריכלות ישראל.
שלגיה וטירוף המציאות
גרידלרים
מריה קרי
סויוז 4
סויוז 4 הייתה חללית הסויוז הרביעית בתוכנית סויוז ששוגרה לחלל. החללית המריאה ב־14 בינואר 1969 כשעל סיפונה הקוסמונאוט ולדימיר שאטלוב, בטיסת הבכורה שלו. מטרת הטיסה היא לבצע עגינה עם סויוז 5, לבצע העברת צוותים (שני אנשי צוות מסויוז 5 יעברו לסויוז 4) ולחזור חזרה לכדור הארץ. שלוש משימות הסויוז הקודמות ניסו לבצע את הפעולה אך כולן נכשלו מסיבות שונות.