ראש מעבדת הביולוגיה וויאט אנדרסון התעניין בברגמן והציג אותה לסידני קושנר במחלקת גנטיקה, שם היא עבדה במקביל ללימודי התואר בביולוגיה מולקולרית. העבודה שעשתה במחלקת הגנטיקה עזרה לה במחקריה העתידיים. ב-1981 סיימה את לימודיה באוניברסיטת ג'ורג'יה עם תואר בביוכימיה ונסעה למסצ'וסטס על מנת להמשיך את לימודיה ב-MIT. היא סיימה את לימודיה ב-MIT בשנת 1987 עם דוקטורט בביולוגיה של הסרטן.
במהלך הדוקטורט למדה ברגמן על מנגנונים מולקולריים של תאי הסרטן במעבדה של רוברט ויינברג. שם לקחה חלק במחקר הקיים על גני ראס (Ras genes) ותפקידם בגידולי סרטן בגוף האדם ועזרה לזהות את המוטציה המפעילה את הראס בסרטן השלפוחית. נוסף לכך, ברגמן תרמה רמות למחקר על ה-neu, אונקוגן שהתברר כקשור לסרטן השד, דבר שמאוחר יותר הוביל מדענים לפריצת דרך בנושא.
לאחר הלימודים נשארה לעבוד ב-MIT במעבדה של פרופסור ה. רוברט הורביץ. במעבדה זו התוודעה לתולעי ק. אלגנס, והחלה להתעניין במערכת העצבים וההתנהגות. מורכבות הנושא הרתיעה אותה, אך שיחה עם דייוויד בולטימור (חבר סגל ב-MIT וחתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה) שכנעה אותה והיא החלה את עבודתה על הגדרת השפעת הגנים והסביבה על התנהגות תולעי ק. אלגנס על ידי ניתוח המעגלים העצביים והגנים, הקולטנים והמולקולות המעורבות בהתנהגות.
במחקרה הראשון בנושא ברגמן השתמשה בצריבה (אבלציה) בלייזר כדי להראות כי קבוצות נוירונים מסוימות בגוף התולעת (ק. אלנגס) חשובות לתגובת ההגבה של התולעת לכימיקלים שונים. עוד תוצאה שעלתה מהמחקר היא גילוי קבוצת הנוירונים האחראית להכנסת התולעת לשלב אלטרנטיבי הנקרא "dauer larva" (שלב התפתחותי אלטרנטיבי של תולעים ק. אלנגס בה הזחל נכנס לסוג של קיפאון ויכול לשרוד בתנאים קשים). מחקר זה היה הראשון מסדרת מחקרים שמטרתם למפות את קבוצות הנוירונים במוח התולעת ולהגיע להבנה עמוקה יותר של המעגלים העצביים וההתנהגות שלה.
ב-1995 הוצעה לברגמן עבודה כעוזרת מרצה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו ובמקביל המשיכה במחקריה. הפעם התמקדה ברגמן בחוש הריח ברמה המולקולרית. מחקרה הוביל לתגליות על מנגנוני הבסיס של החושים ולגילוי מולקולה שתפקידה ליצור קשרים בין הנוירונים במהלך פיתוחם. עבודה זו תרמה להבנה עמוקה יותר של המוח, התפתחות נוירונים והיכולת החושית.
שלוש שנים לאחר מכן (1998) הועלתה לדרגת פרופסור וב-1999 מונתה לסגן יו"ר המחלקה לאנטומיה.
ב-2004 החלה לעבוד באוניברסיטת רוקפלר בניו יורק כראש המעבדה למעגלים עצביים והתנהגות ע"ש לולו ואנתוני וונג, כמרצה וכחוקרת רפואית של הווארד יוז, שם היא נמצאת עד היום. ברגמן והצוות שלה חוקרים כיצד גנים אחראים על ההתפתחות, התפקוד וההתנהגות העצבית. במעבדה נעשה שימוש בתולעי ק. אלגנס, בזכות חוש הריח הרגיש שלהם.
אלייזה לוקאס פינקני
אלייזה לוקאס פינקני (Eliza Lucas Pinckney) (1722- 1793) נולדה באנטיגואה שבאיים הקריביים ונפטרה בפילדלפיה. הייתה בעלת מטעים בדרום קרולינה, ובעלת השפעה רבה על הכלכלה החקלאית במושבות הבריטיות בצפון
אמריקה. פיתחה את גידול האינדיגו, צמח שממנו מופק צבע כחול, והפכה אותו לגידול השני בחשיבותו במושבות הדרומיות, אשר סיפק כשליש מהכנסת הייצוא של דרום קרולינה .
כאות הוקרה על תרומתה הרבה למהפכה האמריקאית היה ג'ורג' וושינגטון מנושאי ארונה.
בשלהי המאה ה-20 נהייתה לאישה הראשונה שנכנסה להיכל התהילה העסקי של דרום קרולינה.
קורות חייה.
ילדותה ונעוריה.
אלייזה לוקאס נולדה ב-28 בדצמבר 1722 באי אנטיגואה, מושבה בריטית במזרח הקריביים. אלייזה הייתה בתם הבכורה של בני הזוג מייג'ור ג'ורג' ואן לוקאס, ואחותם הגדולה של ג'ורג', תומאס ומרי (שכונתה פולי). משפחת לוקאס הייתה משפחה בריטית מהמעמד הגבוה אשר החזיקה מטעים באיים הקריביים ובמושבה הבריטית דרום קרולינה, אבי המשפחה הגיע לדרגת לוטננט קולונל בצבא הבריטי ומילא משרות פוליטיות שונות ואף מונה למושל אנטיגואה.
כרוב הנערות בנות המעמד הגבוה של המשובות בזמן ההוא, לוקאס התחנכה בלונדון, שם למדה כמקובל בין היתר צרפתית ומוזיקה, אולם הנושא האהוב עליה היה בוטניקה.
ימיה בדרום קרולינה.
עקב החולי של אן, אמה של אלייזה לוקאס, בשנת 1738 החליט האב שאקלים אחר יעזור לבריאותה, והמשפחה עברה לגור במטעים שירשו לאחר מותו של הסב בדרום קרולינה ליד עיר הנמל צ'ארלסטון. כאשר בשנת 1739 פרצה "מלחמת אוזנו של ג'נקינס" בין הבריטים לספרדים, הוצרך אביה של לוקאס לחזור לאנטיגואה, בעוד ללוקאס נותרה הבחירה לחזור לאנגליה, או להישאר בדרום קרולינה. לוקאס בחרה להישאר בדרום קרולינה, בחירה זו דרשה ממנה הקרבה רבה. בגיל 16 לוקאס נותרה לנהל לבדה מטע של יותר מ-2,400 דונם בנוסף לשני מטעים נוספים. במקביל נדרשה לוקאס לדאוג לאימה החולה ולאחותה הקטנה פולי, בעוד אחיה חזר לאנגליה ללימודים צבאיים.
אף על פי שלוקאס ניהלה שלושה מטעים בהצלחה רבה, היא עדיין מצאה זמן ללימודים (בעיקר מספרים), קריאה בצרפתית, נגינה על צ'מבלו ואף זמן ללימודי משפטים, כך שבהיותה בת 19 שכניה התייעצו עמה בעניינים משפטיים.
גידול וייצור האינדיגו.
לוקאס, ראתה שתעשיית הטקסטיל ההולכת וגדלה באנגליה וצפתה עלייה בשוק הצבעים, ולכן החליטה לגדל אינדיגו, פרח שממנו מיוצר צבע כחול לצביעת בדים. רוב האינדיגו שיובא לאנגליה בזמן ההוא הגיע ממושבות צרפתיות בקריביים. האנגלים היו להוטים למצוא מקור אספקה חלופי, בשל היריבות הבלתי פוסקת ביניהם לבין הצרפתים באותם הימים.
לאור הפוטנציאל העסקי הטמון בשוק האינדיגו, החליטה לוקאס לגדל במטעים המשפחתיים זרעי אינדיגו, אותם סיפק לה אביה מהקריביים. בשנת 1740 החלה לוקאס בניסיונות לגדל אינדיגו, תחילה ניסיונותיה כשלו, אך היא לא אמרה נואש ולאחר מספר שנים של ניסיונות כושלים, בשנת 1744, הצליחה לוקאס לגדל יבול טוב של אינדיגו. בעקבות הצלחתה שכנעה לוקאס את שכניה לגדל אף הם אינדיגו במטעיהם. בשנה זו לוקאס גם הצליחה לראשונה להפיק צבע כחול מגידולי האינדיגו, גם זאת לאחר ניסיונות רבים שכשלו.
הממשלה הבריטית תמכה בייצור אינדיגו במושבות, והעניקה פרס כספי על כל פאונד אינדיגו שיוצר. דבר זה הביא להתפשטות מואצת של ייצור אינדיגו במושבות הדרומיות. תוך שנתיים בלבד עלה משקל האינדיגו שיוצר בדרום קרולינה מכ-2 טונות ורבע לכ-60 טונות, והפך לשליש מההכנסות של דרום קרולינה מייצוא. אינדיגו נותר גידול מרכזי גם בשנים הבאות ובשנת 1775 יוצאו מדרום קרולינה כחצי מיליון קילו של אינדיגו, אך לאחר המהפכה האמריקאית התפשט ייצור הכותנה והפך לגידול המרכזי בדרום ארצות הברית.
לאחר נישואיה.
לוקאס נישאה בשנת 1744 לצ'ארלס פינקני, עורך דין ובעל מטע שכן, שהיה בידידות עם לוקאס. החתונה נערכה 4 חודשים בלבד לאחר פטירת אשתו הראשונה של צ'ארלס. במהלך ששת שנות נישואיהם הראשונות, נולדו להם ארבעה ילדים: צ'ארלס קוטוורת' פינקני (נולד 1746), ג'ורג' פינקני (מת בהיותו תינוק 1747), האריוט פינקני הורי (1749) ותומאס פינקני (1750).
גם לאחר נישואיה לוקאס המשיכה לנהל את המטעים, הואיל וצ'ארלס בעלה נדרש לעזוב את הבית לעיתים קרובות. בשנת 1753 עברה המשפחה להתגורר באנגליה במשך חמש שנים, שם צ'ארלס נתמנה למשרת כבוד, ובה רכשה לוקאס חברים בעלי השפעה. בשנת 1758 שבו בני הזוג לוקאס פינקני והבת האריוט לדרום קרולינה, בעוד בניהם נשארו ללמוד באנגליה. לוקאס חזרה לדרום קרולינה מחשש לפריצת מלחמה בין הבריטים לצרפתים ולפגיעה במטעיהם. כשחזרה גילתה לוקאס שהמטעים ניזוקו מאחר שלא טופלו כראוי, והיה עליה לטרוח זמן רב להשיבם לקדמותם.
בקיץ בו שבו לדרום קרולינה צ'ארלס מת ממלריה, ולוקאס נותרה לבדה לדאוג לשבעת מטעיה. לוקאס תיארה את האובדן באומרה שאילו לא היה לה את עבודתה לבה היה שבור .
בשנת 1768 נישאה האריוט בתה של לוקאס. זמן קצר לאחר מכן שבו שני בניה של לוקאס לדרום קרולינה, שם עסקו בפוליטיקה, ובשנת 1770 הם נחשבו לשני הפוליטיקאים המבטיחים בדרום קרולינה. לאחר פריצת המהפכה האמריקאית, מונו שני בניה לגנרלים. גם לוקאס תמכה במהפכה וסיפקה אוכל, כסף וציוד לפטריוטים במושבות הדרומיות, עד שתרומותיה פגעו עמוקות בכיסה האישי. עקב תמיכתה של לוקאס במהפכה, הצבא הבריטי שפלש בשנת 1779 לדרום קרולינה שרף את מטעיה, דבר שפגע קשות במצבה הכלכלי, אך היא נותרה אישה חשובה ומוערכת, וכאשר ג'ורג' וושינגטון התארח בדרום קרולינה, הוא ביקר אותה בביתה.
ימיה האחרונים ומותה.
את ימיה האחרונים בילתה לוקאס במטעים של בתה האלמנה האריוט. בשנת 1793 לוקאס מתה מסרטן בהיותה בת 71 בפילדלפיה, שם קיבלה טיפול רפואי. בתור הערכה לתרומותיה הרבות למהפכה ולמושבות, ג'ורג' וושינגטון היה מנושאי ארונה.
בשנת 1850 פורסמו מכתביה בהם תיעדה בין היתר את עבודתה המחקרית. בשנת 1989 נהייתה לאישה הראשונה שנכנסה להיכל התהילה העסקי של דרום קרולינה.
הישגיהם הפוליטיים של בניה.
בניה, צ'ארלס קוטוורת' ותומס היו גנרלים בזמן המהפכה האמריקאית. בנה צ'ארלס קוטוורת' חתם על החוקה האמריקאית. בנה תומאס היה שגריר ארצות הברית באנגליה ובספרד .
עבודתה המחקרית.
עבודתה בגידול האינדיגו.