בין השנים 1969–1978 הקים אורן את המכינה האוניברסיטאית לעולים חדשים באוניברסיטת תל אביב. בשנים אלה ערך את מחקרו על אודות מבצע "דני" לכיבוש אזור רמלה-לוד, בזכות מחקר זה הוענק לו תואר דוקטור. עיקרי המחקר באים לידי ביטוי בספרו 'בדרך אל העיר', שיצא לאור בהוצאת מערכות.
במהלך מלחמת יום הכיפורים שימש כראש צוות היסטוריה באוגדת 'ברן' בפיקודו של אברהם אדן. בשלב מאוחר יותר, עסק אורן בעריכת מחקר אודות מלחמת יום הכיפורים, אשר הושלם ב-1992.
משנת 1978 החל אורן לעבוד כחוקר בכיר במחלקת היסטוריה של צה"ל.
בשנת 1982, לאחר שבע שנות מחקר, התפרסם ספרו דוד בן-גוריון – יומן מלחמה תש"ח-תש"ט, שערך בשיתוף גרשון ריבלין. ספר זה משמש כספר יסוד לחקר מלחמת העצמאות.
אורן המשיך לעבוד כחוקר במחלקת ההיסטוריה גם לאחר שפרש לגמלאות, ועבד בה ברציפות עד שלקה בשבץ מוחי באוגוסט 2000. אורן כתב עשרות מאמרים בתחום חקר מערכות ישראל, ותירגם מאמרים אחדים.
אורן נפטר ב-25 באוגוסט 2007. בן 83 היה במותו. היה נשוי במשך 64 שנים לרבקה, אב לזיוה ואון, סב ל-7 נכדים ו-4 נינים.
יהויקים פאפוריש
יהויקים פאפוריש (16 במאי 1906 - 19 בינואר 1992) היה גאוגרף ואיש חינוך ישראלי, מסגל "תיכון חדש" בתל אביב. נודע בזכות תרומתו הגדולה לחינוך והוראת הגאוגרפיה, בעיקר בעשרות ספרי הלימוד על חבלים שונים בעולם, שחיבר במשך שנים ארוכות החל משנות ה-40.
תולדות חייו.
פאפוריש נולד בגליציה (אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית) למשפחה חילונית-ציונית, והיו לו עוד שלוש אחיות. בגיל בית הספר היסודי עבר לבירת האימפריה וינה, ושם למד בבית ספר כללי, ובראשית מלחמת העולם הראשונה נכנס ללמוד בגימנסיה כללית, שבה היה דגש על לימודים קלאסיים, כולל יוונית ולטינית. בשנת 1924 סיים את לימודיו בתיכון.
במקביל לחינוך הכללי, אביו דאג לחינוך הציוני, ושכר עבורו מורה פרטי ללימוד עברית ותנ"ך, החל מגיל בר המצווה. באותה העת נכנס לתנועת "השומר הצעיר בווינה", בה הרבה לטייל בהרי האלפים ובאזורי יערות אחרים באוסטריה. אהבתו לטיולים הייתה גדולה, ועד גיל 18 כבר טייל ברוב רובה של מערב אירופה ודרומה. כניסתו ללימודים באוניברסיטת וינה, ללימוד גאוגרפיה והיסטוריה, הייתה פועל יוצא של אהבתו לטיולים ולנוף. מאחר שתכנן לעלות לארץ ישראל, הוא למד במקביל גם חינוך, כי התכוון לעסוק בארץ בהוראה. בלימודיו אלה המשיך עד סיומו של התואר השלישי. בשנת 1929, סיים את עבודת הדוקטורט שלו, שהייתה בנושא "הגאוגרפיה הרגיונלית של אגן וינה". בגישה מחקרית זו, גאוגרפיה רגיונלית (גאוגרפיה חבלית) דגל עד סוף ימיו.
בהיותו באוניברסיטה הצטרף לאגודת ספורט "הכח וינה", והיה פעיל בתנועת "החלוץ", ופעיל בתנועה הציונית ואף השתתף בקונגרסים הציוניים של סוף שנות העשרים. בהם נפגש עם אישים מרכזיים כמו משה שרת וישראל גלילי שדחפו אותו לעליה לארץ ישראל. ואמנם, מששמע על הטבח ביהודי חברון בשנת 1929 החליט לעלות לארץ ישראל, ובאוקטובר אותה שנה הגיע ליפו.
הדבר הראשון שקנה בארץ ישראל היה ספרו של אברהם יעקב ברור "הארץ", שהופיע באותם ימים. ספר זה השלים את ידיעותיו בגאוגרפיה של הארץ, אותן רכש עוד בהיותו בווינה, מתוך הכרות עם העבודות המדעיות שנעשו בארץ, כגון הסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל (PEF). כדי לשפר את הכרת הארץ, ואת ידיעותיו באנגלית ויהדות, בשנת 1930 הגיע לאוניברסיטה העברית בירושלים ועבד כעוזר אצל יהודה ליאו פיקרד. לאחר כשנתיים קיבל משרת הוראה בבית הספר בכפר מאיר שפיה, כמחנך וכמורה למקצועות כלליים. שם הכיר את נתן שלם, והמשיך לטייל איתו עוד שנים רבות בארץ וברחבי המזרח התיכון.
באמצע שנות ה-30 יצא פאפוריש לסיור בברית המועצות בדרכו להשתלמות בלונדון אצל ד' סטאמפ (Stamp) בתחומים של גאוגרפיה חבלית (רגיונלית) וגאוגרפיה כלכלית. עם חזרתו לארץ, בסוף שנות ה-30, הקים יחד עם מורים נוספים את בית הספר תיכון חדש בתל אביב, בו ניסו ליישם רעיונות חדשים בחינוך.
לצד פעילויות ההוראה, בזמן מלחמת העולם השנייה, ניהל פינה קבועה ברדיו בנושא הגאוגרפיה של המזרח התיכון, וכאשר פרצה מלחמת השחרור הוא גויס לארגון "ההגנה", ושירת בחיל המודיעין. במקביל גם שימש גם כפרשן ברדיו בנושא הקרבות בארץ והקשרם הגאוגרפי.
בשנת 1956 ו-1955 יצא לשנת שבתון בארצות הברית, שבמהלכה אסף חומר לכתיבת ספרו המונומנטלי על הגאוגרפיה הרגיונלית של ארץ זו. במשך השנים השתתף בקונגרסים גאוגרפים בישראל ומחוצה לה, ובמקביל סייר ברחבי העולם באזורים נידחים באותם ימים כמו מרכז אפריקה, מרכז אסיה ועוד.
פאפוריש כיהן כמנהל השלישי של "תיכון חדש" בין השנים 1972-1964 עד צאתו לגמלאות.
דרכי הוראתו.
תפיסתו הגאוגרפית של פאפוריש ניזונה מהרקע האקדמי שבו צמח - "וינה של ראשית המאה". הוא היה חניך האסכולה הדטרמניסטית בגאוגרפיה, וראה בגאוגרף כאיש מדע שצריך ללמוד את "מאבקו של האדם באיתני הטבע". מאחר שנוכח לדעת, כי פרט לספרו של ברוור אין שום ספר רציני בגאוגרפיה למערכת החינוך, החליט לכתוב את ספרו על ה"גאוגרפיה של ארץ ישראל", שיצא בהוצאת צ'צ'יק בשנת 1943. בעשרות ספרי הלימוד שחיבר לאחר מכן, הביא את השקפת העולם הנזכרת, אך הבין כי אין אפשרות להקיף את כלל התופעות באזור מסוים, כפי שדרשה הגישה הרגיונלית ובחר בהדגמה של תופעות ולא בסקירה של כל התופעות.
פאפוריש יצר סכמה קבועה של ספרי הלימוד שלו, מאחר שהם נכתבו כספרי לימוד בגישה רגיונלית, הוא העדיף לקיים בהם מנגנון ברור של נושאים קבועים. כחניך האסכולה הגרמנית, הוא דגל "בעליונות המפה" ככלי של גאוגרף, ולכן הדגיש את מיומנות השליטה באטלס ובמפות, כאמצעי חשוב ללימוד גאוגרפי. עד אמצע שנות ה-50 כתב בעיקר ספרי לימוד לבתי ספר התיכוניים: גאוגרפיה של ארץ ישראל, גאוגרפיה כלכלית, גאוגרפיה של המזרח התיכון ועוד. באמצע שנות החמישים החל לכתוב ספרים גם לבתי ספר היסודיים - סידרה שהיוזמה אליה באה מצד הסתדרות המורים. חיבר כעשרים ספרי לימוד, שחלקם הופיעו במהדורות רבות במשך כשלושים שנה.
פרט לספרי הלימוד כתב עשרות מאמרים בתחומי הוראתה הגאוגרפיה בביטאונים שונים, וכן הוציא שתי מונוגרפיות גדולות: האחת על מצרים והשנייה על ארצות הברית ובשנות ה-60 פרסם גם ספר כללי על מתודיקה של גאוגרפיה.
אבי וייס (רב)
אַבְרָהָם חַיִּים יוֹסֵף הַכֹּהֵן (אָבִי) וַיְס (נולד ב-24 ביוני 1944) הוא רב אמריקאי המשתייך לזרם האורתודוקסיה הפתוחה, תת-זרם ליברלי ביותר בתוך האורתודוקסיה המודרנית. עמד בראש בית הכנסת "המכון העברי ריברדייל" שברובע הברונקס בניו יורק והיה נשיא ומייסד ישיבת חובבי תורה.
ביוגרפיה.
נולד בניו יורק, בנם של הרב משה ומרים וייס.
בשנת 1964, היה מראשוני הפעילים שהצטרפו ליעקב בירנבאום במאבק למען יהודי ברית המועצות, והיה ממייסדי ארגון הסטודנטים SSSJ (Students Struggle for Soviet Jewry). מאז ועד שנות ה-90 הפגין עבור מטרות יהודיות וישראליות רבות בארצות הברית ובעולם. אחת מההפגנות הידועות הייתה נגד המנזר הכרמליתי במחנה ההשמדה אושוויץ. במהלך מלחמת המפרץ הפגין נגד שר החוץ המערב גרמני הנס-דיטריך גנשר שביקר בישראל.
וייס משתייך לצד הליברלי של זרם האורתודוקסיה המודרנית. הוא מכנה את שיטתו "אורתודוקסיה פתוחה". מאז שנות השבעים והשמונים של המאה העשרים הפך בית הכנסת שלו למוקד משיכה בימי חג ומועד גם למאות ישראלים חילוניים שהתגוררו בריברדייל וסביבתה. הוא תומך במעורבות רבה יותר של נשים בתחומים שבציבור האורתודוקסי שמורים לגברים, כגון תפילת נשים ופסיקת הלכה בידי נשים. ביוני 2009 הסמיך הרב וייס את תלמידתו, שרה הורביץ, לתואר "מהר"ת" (מנהיגה הלכתית רוחנית תורנית). בפברואר 2010 שינה את התואר ל"רבה" ("Rabba"). בעקבות ביקורת ציבורית שנמתחה על המהלך התחייב וייס שלא יסמיך תלמידות נוספות לתואר זה. בנוסף, הוא הקים ישיבה מתחרה לישיבה יוניברסיטי בשם "ישיבת חובבי תורה".
בשנת 2013 הודיעה הרבנות הראשית לישראל שלא תקבל עדות שלו על יהדות ומצב משפחתי של אדם, בנימוק שקיים ספק ביחס ל"מידת מחויבותו להלכה היהודית הנהוגה והמקובלת". הרבנים דוד סתיו, שלמה ריסקין, יהודה גלעד ואחרים התייצבו לצדו של הרב וייס. בעקבות הסערה שהתעוררה ולאחר מאבק משפטי, הודיעה הרבנות הראשית לרב וייס שתכיר במסמכים החתומים על ידו.
ביוני 2013 פרש מתפקיד נשיא ישיבת חובבי תורה וביולי 2015 פרש גם מתפקיד רב בית הכנסת שייסד. "האורתודוקסיה הפתוחה" הוכרזה כתנועת כפירה על ידי מועצת גדולי התורה באמריקה ומרכז רבני אירופה.
פאנצר 38(t)
פנצר 38(t) (בגרמנית: Panzerkampfwagen 38(t)) היה טנק קל שפותח בצ'כוסלובקיה בשנת 1938.
הטנק, אשר כונה Lehký Tank vzor 38 (טנק קל דגם 38) בשרות הצ'כוסלובקי, היה טנק מתקדם מאוד לתקופתו, בעל ביצועים מצוינים, חימוש כבד, ואמינות מכנית יוצאת דופן. עם סיפוח צ'כוסלובקיה לגרמניה הנאצית ב-1938 עברו כל הכלים לשירות הצבא הגרמני. בשרות הצבא הגרמני קיבל הטנק את השם פנצר דגם 38 כאשר האות "t" מסמלת "tschechisch", צ'כוסלובקיה בגרמנית.
הטנק נותר בייצור סדרתי עד 1942, ושימש בסיס למגוון רחב של כלי רק"מ גרמניים בהם משחיתי טנקים ותותחים מתנייעים, כדוגמת המארדר 3 ויאגדפנצר 38(t) הצר.
הוד ליפסון
הוד ליפסון הוא מהנדס מכונות ישראלי ופרופסור להנדסת מכונות באוניברסיטת קורנל, שם הוא עומד בראש המרכז למחשוב סינתטי (Computational Synthesis Lab). מחקריו עוסקים ברובוטיקה בעלת מאפיינים כמו-ביולוגים, כמו יכולת בניה מודולרית.