בספרה הקודם, "הפואטיקה של הסיפורת בימינו", הציגה רמון-קינן גישה סטרוקטורליסטית בעיקרה. במהלך השנים שחלפו מאז היא נחשפה לדקונסטרוקציה, גישה שעירערה על הסטרוקטורליזם. בספר זה רמון-קינן בוחנת מחדש את הנושא. הדקונסטרוקציה עירערה על ייצוג המציאות והעלתה את הטענה שהלשון, ולכן גם הספרות, מבנות את המציאות. הנחה נוספת שהדקונסטרוקציה וגישות אידאולוגיות (כגון פוקו) עירערו עליה הייתה הסובייקטיביות – בטענה כי האדם אינו מהות אנושית אלא מהווה צומת בין סיסטמות חברתיות שונות.
רמון-קינן עושה ניסיון להשיב על כנה את ייצוג המציאות ולהאניש את הסובייקטיביות – לא על ידי השבתם להשקפות הומניסטיות מסורתיות, אלא על ידי שילוב העירעור של אלו בידי הדקונסטרוקציה וגישות פוסט-סטרוקטורליסטיות אחרות והליכה מעבר לעירעור באמצעות המטפורה של "נגישות וירטואלית". רמון-קינן טוענת שזהו מהלך שבה בעת חותר תחת הייצוג והסובייקטיביות ומפלס דרך להכשיר ולהתאים את בנייתם מחדש. על ידי ניתוח של רומנים מודרניים ופוסט-מודרניים, היא מראה שגישה כפולה לייצוג מומחזת בעיקר באמצעות הרמות הנרטיביות: הכפלתן, הקבלתן, חציית הגבולות בין הרמות ("מטלפסיס"). גישה כפולה לסובייקטיביות מתמקדת בחוסר היכולת להכריע לגבי זהות המספר ומעמדו המבני יחסית לאירועים המסופרים.
בספר זה יש חלק תאורטי ואחריו ניתוח חמש יצירות מהספרות האנגלית והאמריקאית בנות זמננו. היצירות הן "אבשלום, אבשלום!" מאת ויליאם פוקנר, "חייו האמיתיים של סבסטיאן נייט" מאת ולדימיר נבוקוב, Thru מאת כריסטין ברוק-רוז, Company מאת סמואל בקט ו"חמדת" מאת טוני מוריסון.
בשני ספריה הראשונים היחס בין התאוריה לספרות היה באמצעות יישומה של ההשערה התאורטית על הרומנים או – באופן הפוך – על ידי מובאות מן הרומנים כדי להדגים ולאשש היפותזה תאורטית. ספר זה מנסה להפוך את הספרות לתאוריה – להשתמש ברומנים במובן מסוים כמקור התאוריה.
מאמרים.
תקופה שלמה עסקה בצמתים אינטרדיסציפלינריים – רפואה וספרות, משפט וספרות, פסיכואנליזה וספרות, נושא עליו ארגנה בארץ כנס בינלאומי וערכה ספר מאמרים המבוססים על הכנס.
ערכה גם ספר, בו נעשתה קריאה מחדש של טקסטים ספרותיים ובדיקה מחדש של הנחות יסוד תאורטיות
ספרות ופסיכואנליזה – רמון-קינן התמקדה במושג החזרה, הן בחזרה כפייתית והן בהעברה, תוך שהיא טוענת שסיפר הוא חזרה דו-משמעית. מצד אחד הוא חוזר על סיפור, במובן הקלאסי של דווח, ייצוג, שרטוט מחדש של קו שכבר היה נוכח. מצד שני הסיפר "ממחיז" סיפור נעדר (לפחות למודע). השקפתו של פרויד על חזרה מוסיפה הבט נוסף: כמו במשחקו של הילד, החזרה יכולה לשרת את עיקרון העונג, אולם היא יכולה גם להתגלות כאינסטינקט המוות. תובנה דומה ניתן ליישם לסיפר כחזרה: הסיפר יכול להוביל לעיבוד באמצעות ועל ידי התגברות (working through) אולם הוא עלול גם לכלוא את הנרטיב במין נוירוזה טקסטואלית, חוויה מחדש של האירועים שהוא בעת ובעונה אחת מספר ומסתיר
מושגי יסוד בתורת הסיפורת – רמון-קינן בחנה מחדש מושגים כמו "פבולה" והציעה את האפשרות להגדיר נרטיב באמצעות מקריות, במקום באמצעות סדר, כפי שמקובל, או באמצעות יחסי גומלין בין סדר למקריות.
ספרות ורפואה – השסע בין הווה לעבר אצל חולים במחלות קשות משפיע על תחושת הזהות ולכן גם על מבנה הנרטיבים. רמון-קינן מאפיינת מספר דרכים שבהן סיפורי מחלה בונים מחדש את העבר כדי ליצור עקביות בינו לבין ההווה של המחלה וכן חוקרת באופן עקרוני את רעיון הזהות הנרטיבית ותלותו בהמשכיות ובעקביות (ראו המאמר דלעיל)
היא ניתחה את ההבניה החברתית של המחלה ותגובת החולים אליה, יחסי הגומלין בין הרופאים לחולים ובחנה סוגיות אתיות ועיצובן במבנים סיפוריים.
תופעות נרטיביות בטקסטים ספציפיים – רמון-קינן כתבה מאמרים רבים על היבטים נרטיביים שונים במגוון יצירות כגון אלו של בורחס, בקט, ברוק-רוז, פוקנר, ג'יימס, נבוקוב ומוריסון.
כתבה מאמר על היחס בין זמן למקום ברומן "הבזקים" מאת מיכל גוברין.
מחקרה הנוכחי עוסק במושג ה"אינטרדיסציפלינריות" וכן במושג ה"השוואתיות".
אל אקצה
תקרית ספינת המשמר בכנרת
ערוץ אל-אקצה
ChIP-seq
ChIP-seq או ChIP-sequencing היא שיטה המשלבת מיצוי נוגדני של כרומטין (ChIP) יחד עם ריצוף מסיבי של DNA כדי לחקור אינטראקציות של חלבונים עם DNA. שיטה זו מאפשרת לזהות אתרי קישור ב-DNA המקושרים לחלבונים, ולזהות את כל האתרים האלו בצורה גלובלית (למשל על פני כל הגנום) עבור חלבון מסוים. בעבר הייתה שיטת ChIP-chip השיטה הנפוצה כדי לחקור אינטראקציות כאלו בין חלבונים ל-DNA.
שימושים.
ChIP-seq משמש בין היתר כדי לקבוע כיצד גורמי שעתוק וחלבונים אחרים משפיעים על מנגנונים: למידת ההיקשרות של חלבונים ל-DNA והשפעתה על בקרת ביטוי גנים חיונית להבנה של תהליכים ביולוגיים רבים ומחלות. מידע אפיגנטי זה הוא מידע משלים לגנוטיפ ולניתוח ביטוי הגנים. ChIP-seq משמש כתחליף ל-ChIP-chip, אשר דורש מערך היברידיזציה (hybridization array). דרישה זו יוצרת הטיה מסוימת, שכן המערך מוגבל במספר קבוע של גלאים (probes). בריצוף כפי שנעשה ב-ChIP-seq, ההטיה פחותה, אף כי עשויה להיות הטיה הנגרמת כתוצאה משיטות הריצוף עצמן.
ניתן לבודד אתרי DNA ספציפיים עם אינטראקציה פיזית ישירה עם גורמי שעתוק וחלבונים אחרים ניתנת באמצעות מיצוי נוגדני של כרומטין. ChIP מאפשר ליצור ספרייה של אתרי מטרה ב-DNA הקשורים לחלבון מסוים "in vivo". ניתן להשתמש ב-ChIP לתפיסת חלבונים שיש נגדם נוגדנים כדוגמת גורמי שעתוק, פולימראזות או מודיקפציות בחלבונים. בשל הצורך בנוגדנים כנגד החלבון הנבדק, פותחו גם שיטות אחרות לזיהוי אזורים המאוכלסים בנוקלאוזומים ואזורים פתוחים יותר בגנום כדוגמת DNase-Seq ו-FAIRE-Seq.
עמירן דביר
עמירן דביר (נולד ב-4 בדצמבר 1973) הוא זמר ומעבד חרדי ישראלי. וסולן להקה המופיעה באירועים שונים.
ביוגרפיה.
נולד בתל אביב ליוסף וחווה דבורקין. הוריו הם מוזיקאים, ובהיותו כבן 4 שלחו אותו ללמוד לנגן על פסנתר, בהיותו כבן 5 הופיע כבר בקונצרטים יחד עם מורתו לפסנתר. בגיל 7 חזרו הוריו בתשובה ועקרו לבני ברק, האב הקים תזמורת שהופיעה בעיקר בחתונות במגזר החרדי. עמירן הופיע בתחילת דרכו יחד עם אביו. ובסוף שנות ה-90 הקים להקה עצמאית שזוכה להצלחה גדולה. בתזמורתו הוא הסולן וגם נגן הקלידים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החל להוציא אלבומים, בהם לחנים מקוריים, קאברים, ודואטים עם זמרים שונים. וכולם בעיבודים שלו.
בשנת 2011 הקים עם ישי לפידות את להקת הרוק הדתית "יא בה ye".
ב-2015 לקראת גיוס בנו לצבא הוציא סינגל בשם "הנר הפנימי" למילותיו של הרב קוק.
ב-8 באוגוסט 2017 הוציא דביר קליפ בשם "דספזלטוב" שהיא גרסה חסידית לשיר דספסיטו, השיר זכה להצלחה רבה.
במרץ 2020 הוציא את "שיר הקורונה" שזכה להצלחה בעת מגפת הקורונה.
באוגוסט 2020, החל להנחות תוכנית אירוח אמנים בערוץ 97, בשם "בסלון של עמירן" עם ננסי ברנדס, ליאור אשכנזי, אריק סיני, יובל שם-טוב, דודו פישר, ישראל גוטסדינר ועוד.
חייו האישיים.
דביר נשוי ואב לארבעה, ומתגורר בגבעת שמואל. אחיו אריק, הוא נגן קלידים.
זה מכבר
זה מכבר הוא שיר עברי מאת לאה גולדברג, שהתפרסם כשנה לאחר מותה בספר "שארית החיים", לקט שירים מעיזבונה (ספרית פועלים, 1971). השיר הולחן ב-1973 על ידי מתי כספי ובוצע על ידי אושיק לוי.
השיר נמנה עם השירים שכתבה גולדברג לקראת סוף ימיה ועם אלה העוסקים במוות ובבדידות. השיר הוא מעין אלגיה, שבה קובעת המשוררת כי מזה זמן אין איש מחכה לה וכי העולם ינהג כמנהגו לאחר מותה. השיר עוסק באפסות הקיום ובמשמעות החיים, כשגולדברג כותבת כי דבר לא ישתנה בחייה - היא תוסיף להתעורר מדי בוקר ולפקוח את עיניה כשהזמן יחלוף לו - "עוד שבוע, עוד חודש, עוד שנה", ואחרי מותה לא ייוותר חלל בעולם ודבר לא ישתנה - "אחרי מותי עוד יהיה משהו בעולם. מישהו יאהב מישהו. מישהו ישנא".
במהלך מלחמת יום הכיפורים הופיעו מתי כספי ואושיק לוי באחד מבסיסי צה"ל בסיני. לדברי לוי, הוא עיין בספר שיריה של גולדברג והשיר צד את עינו. הוא העביר אותו לכספי להלחנה ועוד באותו יום סיים כספי להלחין את השיר. השיר הוקלט והופיע באלבומו של לוי הנושא את שמו, שיצא ב-1974, וכן באלבומו של כספי "צד א' צד ב'", שיצא בשנת 1978. בתחילת ההקלטה נשמע כספי מתחיל לנגן את השיר בגיטרה ומנהל דין ודברים עם לוי לגבי שימוש באוזניות במהלך ההקלטה.
השיר חודש בשנת 1998 על ידי אסף אמדורסקי במסגרת פרויקט "עבודה עברית" ומופיע גם באלבומו "15 הדקות של אסף אמדורסקי". שמו של אלבום אוסף שהוציא אושיק לוי ב-1998 נושא את שם השיר.
פדריקה מוגריני
פדריקה מוגֶריני (באיטלקית: Federica Mogherini; נולדה ב-16 ביוני 1973) היא פוליטיקאית איטלקייה שכיהנה כנציגה העליונה לענייני חוץ וביטחון של האיחוד האירופי. בשנת 2014 הייתה שרת החוץ של איטליה. היא חברה במפלגה הדמוקרטית האיטלקית ובמפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
קורות חיים.
ראשית חייה וקריירה פוליטית.
פדריקה מוגריני נולדה ברומא לפלביו מוגריני , מעצב תפאורות עבור במאי קולנוע ידועים. היא סיימה בהצטיינות לימודים לתואר ראשון במדע המדינה בספיאנצה - אוניברסיטת רומא, בהתמחות בפילוסופיה פוליטית. עבודת המחקר שלה עסקה בקשר בין דת לפוליטיקה באסלאם.