לבראן נולד בפריז. אביו, ד"ר לואי תיאודור לבראן היה רופא צבאי בכיר ופרופסור בבית הספר לרפואה "אקול דה ואל דה גראס" (École de Val-de-Grâce). אמו, ניאה גואנרד דה לה טור, הייתה בתם ונכדתם של שני מפקדים בכירים בצבא הצרפתי. לבראן הלך בעקבות אביו והחל את לימודי הרפואה שלו בשנת 1863, בבית הספר לבריאות הציבור בשטראסבורג. בתום לימודיו ובפרוץ המלחמה הפרנקו-פרוסית (1870) שימש אלפונס לבראן קצין אמבולנס בכמה מהקרבות הגדולים במלחמה זו. לאחר המלחמה, שובץ לבראן לבית החולים בעיר הצרפתית ליל, ולאחריו בבית החולים סנט מרטין שבפריז. כמו כן, בשנת 1878 הוא נבחר לשמש כראש המחלקה למחלות צבאיות ומגפות בבית הספר "אקול דה ואל-דה-גראס", משרה שאוישה בעבר על ידי אביו.
בתום תקופת כהונתו נשלח אלפונס לבראן לאלג'יריה לעיר בונה (Bône) ולאחר מכן לקונסטנטין, בתקופה זו ערך אלפונס לבראן את מחקרו המשמעותי ביותר על הגורמים למחלת המלריה בבני אדם. בניסוייו, לבראן הצליח לבודד את הטפיל למחלת המלריה ובשנת 1882 הוא ערך את הניסוי הגורלי בו הוא נסע לרומא כדי לבדוק האם הטפיל שהוא שיער כגורם למחלת המלריה שבודד מדמו של חולה מלריה באלג'יריה זהה לזה שנמצא בדמו של חולה מלריה ברומא. כאשר הניסוי נחל הצלחה, פרסם לבראן את ממצאיו.
בתחילה הקהילה המדעית קיבלה את מאמרו של לבראן בסקפטיות כיוון שהיה זה המקרה הראשון שבו פרוטזאה נחשב כגורם למחלה. אך בהדרגה, ובעקבות מחקרים נוספים בנושא, שביססו את ממצאיו של לבראן, כיום אין ויכוח כי לבראן אכן מצא את הגורם למחלת המלריה בבני אדם.
מאלג'יריה חזר לבראן לצרפת לאחר שהועלה לדרגה של קצין רפואה בכיר מהדרגה הראשונה ושימש גם כראש בית החולים הצבאי בעיר ליל. בשנת 1897, הצטרף לבראן למכון פסטר ושם ערך מחקרים מקוריים נוספים. בשנת 1907 זכה לבראן בפרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה על מחקרו פורץ הדרך במחלות הנגרמות על ידי פרוטוזואים, ואת חצי מכספי הזכייה תרם לטובת הקמת מחלקה למחלות טרופיות במכון פסטר. בשנה לאחר מכן הוא הקים את "החברה לפתולוגיה אקזוטיות" (Société de Pathologie Exotique) ושימש כנשיאה למשך 12 שנים נוספות.
בכל השנים הללו לבראן המשיך את התעניינותו ואת מחקריו בנוגע למחלת המלריה. הוא ביקר באזורים מוכי המלריה בצרפת ועודד רופאים ווטרינרים למצוא את הטפיל למחלת המלריה מחוץ לגוף האדם. וכאשר מחקרו של רולנד רוס בנוגע לקשר בין יתושי האנופלס למחלת המלריה התקדם, הצטרף לבראן למחקרו שטען כי טפילי המלריה מועברים לאדם דרך יתושי האנופלס. בנוסף, לבראן היה בין ראשי הקמפיין הנרחב שנעשה על מנת למגר מחלות הנגרמות מקרבה לביצות בקורסיקה ובאלג'יריה.
לבראן התחתן בשנת 1885 ונפטר בפריז ב-18 במאי 1922 בעקבות מחלה של כמה חודשים, הוא נקבר בבית הקברות מונפרנאס.
עבודתו המדעית.
מחקרו של לבראן עסק בעיקר בפתוגנים ממשפחת הפרוטוזואים. הצלחתו של לבראן בבידודו של טפיל המלריה והגילוי כי הוא שייך למשפחת הפרוטוזואים הייתה תגלית מדעית חדשנית כיוון שעד אותו הזמן לא נתגלה פתוגן ממשפחה זו. ולכן מחקרו של לבראן פתח תחום חדש בפתולוגיה (לאחר מכן נתגלה כי פרט לטפילי המלריה גם מחלת הדיזינטריה, מחלת השינה ומחלות נוספות נגרמות על ידי פרוטוזואים).
לאחר הצלחתו בבידוד הגורם למלריה, השקיע לבראן מאמצים גם בגילויו של הגורם למחלת השינה (גם כן ממשפחת הפרוטזאים). הוא פרסם מאמרים רבים על מחלת השינה בבעלי חיים שונים ובאזורים שונים בעולם. ובעבודתו שלא הושלמה הוא אף התקרב למציאת תרופה למחלה.
וסילי סולוביוב-סדוי
וסילי סולוביוב-סדוי (ברוסית: Василий Соловьёв-Седой; 25 באפריל 1907 – 2 בדצמבר 1979) היה מלחין ופסנתרן סובייטי. הוא כתב מוזיקה לכ-400 שירים כולל "לילות מוסקבה".
סולוביוב-סדוי היה בעל תואר אמן העם של ברית המועצות (1967), חתן פרס סטלין (1943,1947), פרס לנין (1959) בעל עיטור לנין (1975,1971, 1951), ותואר גיבור העמל הסוציאליסטי (1975).
ביוגרפיה.
וסילי סולוביוב נולד בסנקט פטרבורג למשפחת איכרים שעברו להתגורר בעיר. הוא אהב מוזיקה מילדתו וגם לאימו היה כישרון לשירה. ילדי השכונה קראו לו "סדוי" (בעל שיער שיבה) בעקבות כך שבימי קיץ חמים השיער שלו היה מלבין. בסופו של דבר הוא הוסיף את הכינוי לשם משפחתו. בשנת 1925 הנער התחיל לעבוד בבתי קולנוע כפסנתרן.
בשנת 1929 וסילי סולוביוב התחיל ללמוד מוזיקה בבית ספר מיוחד ובשנת 1931 עבר לקונסרבטוריון של לנינגרד אותו סיים בשנת 1936.
בשנות ה-30 וסילי סולוביוב התקבל לאיגוד המלחינים ומכיוון שבלנינגרד כבר היה מלחין בשם "סולוביוב" הוא החליט להיקרא "סולוביוב-סדוי". זמן קצר לאחר סיום הלימודים הוא התחיל להלחין שירים שבוצעו על ידי זמרים ידועים כמו לאוניד אוטיוסוב וקלבדיה שולז'נקו. בשנת 1940 סולוביוב-סדוי כתב בלט ובהמשך מוזיקה למספר אופרטות.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה הוא ארגן להקה שעימה היה מופיע בפני החיילים. בתקופה זו המלחין כתב מספר שירים ליריים שזכו לפופולריות רבה. אנשי הממסד דרשו ממנו שירים שמפארים את המפלגה וסטלין אך המלחין ענה שגם לשירי אהבה יש דרישה מקרב החיילים. עבור השירים שהוא הלחין בתקופה זו הוא קיבל את פרס סטלין הראשון.
לאחר סיום המלחמה סולוביוב-סדוי המשיך לעסוק בעיקר בהלחנת שירים ובשנת 1956 הלחין את השיר המפורסם "לילות מוסקבה". שירים שלו זכו לפופולריות רבה ובוצעו על ידי זמרים ידועים לרבות אדוארד חיל, מקהלת הצבא האדום ומארק ברנס. על עבודתו הוא קיבל פרס סטלין בשנת 1947 ופרס לנין ב-1959.
בנוסף להלחנת שירים סולוביוב-סדוי כתב מוזיקה למספר סרטים.
בשנים 1948–1964 סולוביוב-סדוי היה יושב ראש סניף לנינגרד של איגוד המלחינים הסובייטי. הוא גם כיהן בתפקידי ניהול באיגוד המלחינים ברמה הארצית.
בשנת 1975 סולוביוב-סדוי חלה במחלה קשה. למרות מחלתו הוא כתב מוזיקה עד מותו בשנת 1979. המלחין נטמן בלנינגרד, עיר בה התגורר כול חייו.
חתולו של הרב
חתולו של הרַב (בצרפתית: Le Chat du Rabbin) הוא סרט דרמה קומית צרפתי בהנפשה קלאסית מ-2011. את הסרט ביים והפיק ז'ואן ספאר , אשר גם כתב וצייר את הקומיקס שעליו מבוסס הסרט.
עלילה.
הסרט מתרחש בקהילה היהודית של אלג'יריה בשנות ה-20. הרב של אלג'יר נותן לבִתו זלַבּיָה תוכי מדבר, אשר מרעיש מאוד, חתולו של הרב מתעצבן ואוכל את התוכי - וכתוצאה מכך מקבל את יכולת הדיבור. לאחר שהרב מגלה כי החתול מסוגל לדבר הוא מבין כי לחתול אין גבולות ודיבורו גס מאוד. הרב חושש שהחתול ישפיע לרעה על בתו והוא מחליט ללמד את החתול תנ"ך, משנה וגמרא כדי להחזירו לדרך הישר. החתול והרב דנים בנושאים תאולוגיים רבים והחתול משכנע את הרב שהוא רוצה להתגייר ולעשות בר מצווה. באותו הזמן הרב מקבל מכתב מהרשויות הצרפתיות כי ישנה משרה פנויה של רב אזורי, והוא מחליט להתמודד על המשרה ולומד יחד עם החתול לבחינה. הרב יוצא מהבחינה בתחושה שלא עבר אותה. בעקבות חשש זה החתול עובר על איסור ואומר בקול את שם ה', המסוגל לנסים, דבר שגורם לו לאבד את הקול.
הפקה.
הפקת הסרט החלה ב-2007 על מנת ליצור "סרט מאתגר לילדים ומבוגרים כאחד". הסרט הוא הפרויקט הראשון של Autochenille Production, בשיתוף עם TF1 ו-France 3 בתקציב של €12,500,000. האנימטורים ציינו כי ההשראה לסגנון ההנפשה הגיעה מסרטיו של מקס פליישר (פופאי ובטי בופ).
על מנת ליצור את הסרט בצורה הטובה ביותר ב-2008, הרבה לפני תחילת הפקת ההנפשה, צולם הסרט כלייב אקשן שלאחר מכן שימש את האנימטורים ביצירת הסרט.
את פסקול הסרט הלחין וכתב אוליביה דָוויוֹ, וביצעו אנריקו מסיאס ולהקת הכליזמר אמסטרדם (Amsterdam Klezmer Band)".
ביקורת.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות רבות. העיתון הצרפתי Le Parisien נתן לסרט שלושה כוכבים (הציון הגבוה ביותר לסרט) וכינה את הסרט "תענוג". ב-The Hollywood Reporter, ובאתר Rotten Tomatoes גם ביקרו את הסרט בצורה חיובית. לעומת מרבית העיתונים, העיתון "לה מונד" ביקר את הסרט בצורה שלילית וכתב כי בסרט "בדיחות משעממות, דיבוב חסר חיים וקצב איטי".
הסרט זכה במספר פרסים:
מאיר לונדון
מד חול דוקרני
השערת הודג'
השערת הודג' (אנגלית: Hodge Conjecture) היא אחת מ-7 בעיות המילניום של מכון קליי.
המוטיבציה לפיתוח השערה זו התחיל מהצורך של מתמטיקאים להכליל הצגה של צורות גאומטריות, שכן אם ישנו ייצוג של כל הצורות הגאומטריות הקיימות על ידי צורות גאומטריות פשוטות יותר, ניתן להוכיח דברים רבים.
במאה העשרים פותחו שיטות רבות עוצמה לחקר הצורה של גופים גאומטריים מורכבים. הרעיון הבסיסי הוא לקרב את הצורה של הגוף הנתון באמצעות הדבקת גופים גאומטריים פשוטים זה לזה, בעלי ממד הולך וגדל. טכניקה שימושית זו הביאה להתקדמות משמעותית במיון גופים מסוגים שונים. ואולם, במהלך ההכללות הללו, ההקשרים הגאומטריים הפכו עמומים, ועלה מפעם לפעם צורך להוסיף אבני בנין שאין להם, לכאורה, מובן גאומטרי ישיר. השערת הודג' טוענת שעבור יריעות פרויקטיביות, שהן מרחבים מובנים באופן יחסי, אבני הבניין הקרויות מעגלי הודג' (הכללה מרחיקת לכת של העקומות הסגורות) הן צירופים ליניאריים (עם מקדמים רציונליים) של מעגלים אלגבריים .
ז. אריאל ליבוביץ
ז. אריאל (ליבוביץ)
ז. אריאל (לייבוביץ)
ז. אריאל לייבוביץ
GAZ-2330 Tigr
GAZ-2330 Tigr (רוסית: ГАЗ-2330 Тигр) הוא רכב שטח צבאי מתוצרת גא"ז הרוסית.
הרכב מספק מקום לעד 10 אנשים ובעל מנוע Cummins מסוג B205 20 טורבו זידל ובעל 205 כוח סוס.