ניתן למצוא את צורת הפרבולואיד גם בפני השטח של נוזל הנמצא במְכָל ומסובב סביב הציר המרכזי. במקרה זה, הכוח הצנטריפוגלי (כוח מדומה), גורם לפני השטח של הנוזל לעלות על הקירות של המכל תוך כדי קבלת צורה של משטח פרבולואידי.
מחבר מובלע
מחבר מובלע או מחבר משתמע מונח בנרטולוגיה שמשמש כקול שעוזר לקורא לעצב את דעותיו ומחשבותיו בנוגע לטקסט. בעוד המוען (הדובר, מספר) שולח שדר מסוים, רעיון לנמען (הקורא), פעמים השדר המקורי משתמע באופן שונה שאליו התכוון הדובר. פעמים רבות השדר שעובר לקורא באמצעות המחבר המובלע מתעצב באמצעות הטקסטורה של הטקסט, מעברי במשלבים, אופן עיצוב הטקסט והאווירה הכללית שעוברת בטקסט, לא דווקא מילולית. המחבר המובלע לא קיים בתוך הטקסט אלא מעביר מסר לקורא שלא דווקא נמצא בדברי הדובר, כלומר הוא נמצא בין הטקסט עצמו לקורא.
המונח הומצא לראשונה על ידי חוקר הספרות וויין בות' בספרו "The Rhetoric Of Fiction", שמבדיל בינו לבין הדובר. הדובר, טוען בות', יכול להיות שונה לחלוטין מהמחבר המובלע, בדיוק כפי שהוא יכול להיות שונה מהמחבר. בשימוש באירוניה, למשל, משמעות המלים הנאמרות שונה ממשמעותו הכוללת של המבע. כלומר, המוען משתמש בדובר, השונה ממנו, כדי לומר דברים מנוגדים לכוונותיו.
ההבדל בין המחבר המובלע לכוונת המחבר.
המחבר המובלע, כאמור, שונה גם מהממחבר:
יש לכך כמה סיבות. ראשית, במרבית המקרים אין באפשרותנו לדעת מהי כוונת המחבר. קורא של יצירת ספרות, למשל, לא מכיר בדרך כלל את מחבר היצירה, והוא שופט את כוונותיו בהתאם ליצירה ולהקשר בו היא נוצרה (זמן הכתיבה, ז'אנר וכדומה).
בנוסף, לא תמיד כוונת המחבר המובלע זהה לכוונת המחבר. טעויות פרשניות הן דוגמה מובהקת לכך. במקרים כאלה, הנמען מפרש את השדר באופן השונה מכוונתו של מוען השדר (אם כי לא תמיד באופן השונה מכוונת השדר עצמו), ומייחס את הכוונה הזו למחבר המובלע. העובדה שאנו מוכנים להודות כי לא הבנו את השדר נכון מצביעה על כך שאנו מכירים בהבדל בין המחבר המובלע לבין כוונתו של המוען.
לעיתים הכוונה העולה מהשדר עצמו שונה מכוונת המחבר. מקרה מפורסם הוא הסיפור "סונאטת קרויצר" של טולסטוי. אף שטולסטוי הוסיף הקדמה לסיפור (לאחר שקוראים רבים לא הבינו אותו כפי שביקש שיבינו אותו), הראתה ד"ר תמר יעקבי מאוניברסיטת תל אביב במאמר שפרסמה בנושא זה, כי כוונת השדר שונה ממה שטולסטוי התכוון לו. לטענתה, טולסטוי אמנם התכוון שנבין דבר מה אחד, אולם הסיפור אומר דבר מה אחר. מבלי להיכנס לפרשנות הסיפור עצמו, יש בפער בין הפרשנויות כדי להדגים את הפער שיכול להיות בין כוונתו של המוען לבין הכוונה העולה מהשדר.
קונגו סנטרל
קונגו סנטרל (בצרפתית: Kongo Central) הוא מחוז ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. היא המחוז היחיד במדינה עם חוף. בירת המחוז היא מאטדי. המחוז גובל במדינת אנגולה בדרום, מחוז באנדונדו במזרח וקינשאסה, מובלעת קבינדה של אנגולה והרפובליקה של קונגו בצפון. במערב יש למחוז קו חוף קצר באוקיינוס האטלנטי. אוכלוסיית המחוז מנתה 2.83 מיליון נפש ב-1998.
בעבר נקרא המחוז בא-קונגו (Bas Congo) ובא-זאיר (Bas Zaïre).
ערים אחרות במחוז: בומא, לשעבר עיר הבירה של קונגו הבלגית, נמל בננה, ויווי ומואדי.
סינתזה (כימיה)
סִינְתֶּיזָה היא תהליך יצירתה של מולקולה מסוימת באמצעות תגובה כימית בין מולקולות אחרות.
תהליך זה עשוי לכלול תגובה כימית יחידה, או סדרה של תגובות כימיות בשילוב עם תהליכים פיזיקליים. אופן הסינתזה מוגדר היטב, כך שניתן יהיה לחזור עליו במעבדות שונות ולהגיע לאותן תוצאות. חומר סינתטי הוא חומר שאינו קיים בטבע, אלא נוצר באמצעות סינתזה.
תחילתו של מדע הכימיה האורגנית בסינתזה מקרית: הכימאי הגרמני פרידריך ולר יצר במעבדתו בשנת 1828 את התרכובת האורגנית שתנן (N2H4CO, המרכיב העיקרי בשתן) על ידי אידוי של גבישי אמוניום ציאנטי (NH4OCN). ולר ביצע זאת ללא כוונה תחילה. לפני מאורע חשוב זה סברו הכימאים כי קיים הבדל מהותי מאוד (שעל טיבו לא יכלו לעמוד) בין חומרים אורגניים וחומרים אי-אורגניים, ושלעולם לא ניתן יהיה לסנתז את הראשון מהשני. סינתזת השתנן שברה מיתוס זה, ומאז סונתזו בצורה מלאכותית אלפי תרכובות אורגניות.
סינתזה מוגדרת כמוחלטת (טוטאלית) כשמולקולה מורכבת מיוצרת מכמה מולקולות קטנות ופשוטות, אותן ניתן להשיג בקלות. בתגובה סינתטית-למחצה (סמי-סינתטית), לעומת זאת, מייצרים מולקולה מורכבת מכמה מולקולות מורכבות אחרות, אותן נוטלים מעולם הטבע (צמחים, בעלי חיים וכו').
במשמעות מצומצמת יותר, מתייחסת המילה סינתזה לתגובה ישירה בין שני מגיבים ליצירתו של חומר יחיד. המבנה הכללי של סינתזה כזו מתואר בנוסחה:
AB ← A + B
דוגמאות:
סינתזה אסימטרית מזורזת.
סינתזה אסימטרית מזורזת היא תגובה כימית סטריאוסלקטיבית, אשר התגלתה על ידי ויליאם נולס בשנת 1968. נולס הראה שיש ביכולתם של זרזים כיראליים מסוימים להעביר את תכונת הכיראליות לתוצר. התגובה הסטריאוסלקטיבית שאותה שיפר נולס הייתה תגובת הידרוגנציה. פיתוח נוסף בתחום זה חל בשנות ה-80 של המאה ה-20, עת קארל שארפלס יישם את הזירוז הכיראלי גם עבור תגובת אפוקסידציה, וריוג'י נויורי גילה זרז כיראלי מסוים, שנמצא יעיל ושימושי עבור מגוון רחב של סינתזות אסימטריות מזורזות. שלושתם יחד זכו בפרס נובל לכימיה בשנת 2001, על תגליות אלו. סינתזה אסימטרית מזורזת משמשת כיום במגוון תהליכים תעשייתיים: ייצור תרופות, תעשיית כימיקלים לחקלאות, חומרי טעם וריח, ועוד.
מצודת החקרא
מצודת החקרא (ביוונית: Aκρα, אקרא) הייתה מצודה בירושלים, שנבנתה על ידי המלך אנטיוכוס אפיפנס בשנת 167 לפני הספירה, תקופת השלטון הסלאוקי בארץ ישראל. המצודה נותרה מעוז של הסלאוקים ותומכיהם המתייוונים במהלך מרד החשמונאים ותקופת שקיעת השלטון הסלאוקי במקביל להתחזקות האוטונומיה החשמונאית, עד שחרבה בידי שמעון התרסי בשנת 141 לפני הספירה וסימלה בחורבנה, שהיה ליום חג יהודי למשך שנים רבות, את החלת הריבונות החשמונאית על ירושלים כולה ועל ארץ ישראל.
היסטוריה.
מקור השם "חקרא" במילה היוונית "אַקְרָא" שפירושה מצודה (בארמית: "חקרא").
המקורות העתיקים המספרים על החקרא בירושלים הם ספר מקבים א, שנכתב ככל הנראה במחצית השנייה של המאה ה-2 לפנה"ס, וההיסטוריון היהודי יוספוס פלביוס (יוסף בן מתתיהו), שהתבסס על ספר מקבים, אך כתב את ספריו בסוף המאה ה-1 לספירה, מעל 200 שנה לאחר שהמצודה נהרסה.
מצודת החקרא נבנתה בירושלים בסמוך לשנת 167 לפנה"ס על ידי אנטיוכוס הרביעי (אפיפנס):
המצודה נבנתה במקום השולט על מבואות בית המקדש, הר הבית וסביבתו ואנטיוכוס הושיב בו חיל מצב סלאוקי שאבטח את השליטה הסלאוקית בירושלים. אף על פי שספר מקבים מתאר את מיקומה של החקרא כחולש על אזור עליית היהודים לבית המקדש ואת היותה מבוצרת, אין בו אזכור לכך שהחקרא הייתה גבוהה מבית המקדש. יוסף בן מתתיהו, לעומת זאת, מציין כי המצודה נבנתה בעיר התחתונה, שעמדה על הגבעה שנקראה "חקרא", אך מדגיש כי "היא הייתה רמה ונישאה על פני בית המקדש" וזאת בשל העובדה שנבנתה על הר. מדבריו על כך ש"החקרא עמדה מעל לבית המקדש", כמו גם מתיאורו את ניקנור "יורד מן החקרא אל בית המקדש" והכהנים יוצאים לקראתו, ניתן ללמוד שלדעתו של יוסף החקרא לא רק שהייתה גבוהה מבית המקדש, אלא גם סמוכה אליו מאד.
יהודה המכבי (166–160 לפנה"ס).
גם לאחר ניצחונו של יהודה המכבי בקרב בית חורון (166 לפנה"ס), המצב בעיר נשאר כשהיה ערב מרד החשמונאים: "וירושלים הייתה שממה כמדבר, אין יוצא ואין בא מבניה והמקדש היה למרמס ובני הנכר בחקרא משכן לגויים".
כאשר יצא גורגיאס במהלך קרב אמאוס (165 לפנה"ס) להתקפת-פתע לילית על המחנה של יהודה המכבי, "היושבים בחקרא היו לו מורי דרך".
לאחר קרב בית צור בשנת 164 לפנה"ס, הגיע יהודה לירושלים וציווה להתגרות באנשים השומרים את החקרא ובכך להעסיק אותם עד שיסיים את טיהור בית המקדש.
אך גם לאחר שחרור ירושלים וטיהור המקדש, נותרה החקרא בידי הסלאוקים ותומכיהם היהודים המתייוונים: "והאנשים אשר בחקרא היו סוגרים על ישראל סביב למקדש ומבקשים רעות על הכל, ויהיו מסעד לגויים". שומרי החקרא היו מגיחים, פוגעים והורגים מבין העולים לבית המקדש להקריב קורבנות. בשנת 163 לפנה"ס צר יהודה המכבי על החקרא וכמה מהנצורים הלכו אל המלך אנטיוכוס החמישי (בנו של אנטיוכוס אפיפנס, שהיה נער צעיר) וביקשו את עזרתו: "אנשים מבני עמנו שמו מצור על החקרא... והנה עתה הם שתים על החקרא בירושלים ללכדה... ואם לא תמהר לקדם אותם, יעשו גדולות מאלה ולא תוכל לעצור אותם". בעקבות זאת, יצא ליסיאס, האפוטרופוס של המלך, עם צבאו בקיץ 162 לפנה"ס וצר על בית צור, מה שאילץ את יהודה להפסיק את המצור על החקרא על מנת לצאת לעזרתה (קרב בית זכריה).
בירושלים נוצר מעין "מאזן אימה" בו שלטו היהודים באזור הר הבית, בעוד שהסלאוקים ותומכיהם שלטו במצודת החקרא, וכל צד משתמש בשטח שבשליטתו על מנת לפגוע בצד השני.
לאחר קרב כפר שלמא בשנת 162 לפנה"ס, ברח ניקנור עם חייליו ל"עיר דוד", היא החקרא שבירושלים. על פי ספר חשמונאים ב, לאחר שנהרג ניקנור בקרב חדשה (161 לפנה"ס), ציווה יהודה המכבי "לקרוא לאנשים אשר בחקרא" ולהראות להם את ראשו, שנתלה על חומת המצודה.
יונתן (160–143 לפנה"ס).