התעוררו תהיות ביחס למעמדם של "בני ישראל" והאפשרות לשלבם במניין ואף להתחתן עמם. לכן, נשלחה בשנת ה'תר"ג שאלה מבני הקהילה בכלכתא אל הרבנים הגדולים בבגדאד לשאול על דעתם בנושא "בני ישראל", וזה לשונה:
רבני בגדאד השיבו לבני הקהילה בכלכתא שהם רשאים לקבלם לקהילה ולהתחתן עמם.
בשנת ה'תר"ל ביקר הרב אברהם חיים עבו בנו של הרב שמואל עבו בבומביי, בראותו את היחס המזלזל מצד היהודים הבגדאדיים שבהודו ועורר את אביו למחות בהם, אליו הצטרפו חכמי צפת הספרדים והאשכנזים וביחד שלחו אגרת לבני משפחת ששון שכך תוכנה:
לאגרת זו נוספו עוד אגרות. בשנת ה'תרע"ד רבני ירושלים ובגדאד דנו בנושא שוב, והגיעו למסקנה לאסור את החיתון עם בני הקהילה.
עלייה לארץ ישראל ומעמדם ההלכתי.
עת עלית "בני ישראל" ארצה התעורר פולמוס הלכתי רחב היקף. כמה טענות נטענו כלפי הקהילה, ביניהן האם עברו על איסור יבמה לשוק, ספק איסור אשת איש, חששות זנות ונישואין עם קרובים, חששות לגבי גיטין שסודרו בהודו, שמא הם צאצאי גרים והאם יש לדון אותם כקראים שכן לא היו בקיאים בהלכות. שתי השאלות המרכזיות היו האם הם יהודים ובאם הם יהודים האם ישנו חשש ממזרות:
הראשון לציון באותה תקופה, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל קבע שמותרים לבוא בקהל ושאין לדון אותם כקראים, אבל ההיתר מותנה בכך שיקבלו עליהם עול תורה ומצוות. הרב הראשי האשכנזי, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג הסכים לדעתו.
הרב שאול ישראלי הכיר ביהדותם אך התלבט בשאלת ספק הגיטין וקבע כי אין לאוסרם מלהתחתן עם ישראלים, אבל אסר עליהם להתחתן עם כהנים.
הרב עובדיה הדאיה הצריך אותם לעבור גיור לחומרא ואסר אותם להנשא לכהונה – כפי שאסר הרב ישראלי – ועמו הסכים הרב משה פיינשטיין.
הרב משה שטרנבוך, אב דית הדין של העדה החרדית, פסק "שלהתיר את כלל האומה ["בני ישראל"] צריך לקבת יחד את כל גאוני ישראל, וזה אי אפשר היום" . יחד אם זה הוא התיר במקרה של יוצא העדה שהתארס ליהודיה להתחתן עמה בתנאי שיעבור גיור מלא. על פסק דין זה חתמו גם הרבנים שלמה זלמן אוירבך, שלמה שמשון קרליץ ונסים קרליץ.
בקריינא דאגרתא, ספר השו"ת של הרב יעקב ישראל קניבסקי הובאה דעתו שיש לאסור את הקהילה לחלוטין והרב אלעזר מנחם מן שך סבר כמוהו. עמם הסכים הרב אליעזר וולדנברג.
בני הקהילה חוו עלבון צורב ופגיעה קשה, שכן הקהילה הייתה ידועה כקהילה שמרנית ששמרה על עצמה במשך מאות שנים ללא התערבות עם גויי הסביבה. זאת, ועוד: נאמנות הבעל לאשה הייתה ידועה בקהילה, כמעט ולא נרשם מקרה של גירושין בקהילה, וגם במקרה שהבעל נפטר, או במקרים נדירים של גירושין, האישה הייתה נשארת באלמנותה כל ימי חייה.
עם הגברת העלייה של בני הקהילה החלו ברבנות הראשית בשנת תשי"ז באיסוף חומר היסטורי ופסקי דין, הראשון לציון הרב יצחק נסים פנה אל פוסקי ההלכה להביע את דעתם בנושא, בשנת תשכ"א פנה שוב הרב נסים לרבנים נוספים. באסרו-חג סוכות בשנת תשכ"ב כינס הרב נסים עשרה פוסקים מפורסמים, הם הרב יוסף שלום אלישיב הרב עובדיה הדאיה, הרב יהושע מנחם אהרנברג והרב שאול ישראלי, הרב יעקב עדס, הרב בצלאל זולטי, הרב אליעזר גולדשמידט, הרב שלמה שמשון קרליץ והרב שלמה טנא, לדון בנושא. ב-ב' חשוון באותה השנה, התקבלה החלטה של הרבנות הראשית לישראל, כדעת הרב עוזיאל והרב הרצוג, להכיר בהם כיהודים לכל דבר ושאין כל יסוד לאיסור. מסקנות הרבנות פורסמו בספר "'בני ישראל' - פסקי הלכה ומקורות לבירור דינם ושאלת מוצאם".
רוב רבני ישראל קיבלו את החלטת מועצת הרבנות, למעט מקרים יוצאי דופן. לצורך זה מינתה הרבנות רושמי נישואים אזוריים שאליהם הובאו המקרים האלה. בעיה זו נדונה בכנסת. בעניין זה השיב שר הדתות ד"ר זרח ורהפטיג ש"בני ישראל הם יהודים לכל דבר". לאחר שביתות, שביתות רעב והפגנות רבות יזם נשיא המדינה זלמן שזר פגישה בלשכתו ביחד עם הרב נסים והשר ורהפטיג, נציג הקהילה ממומבאיי שלום אברהם (צ'אולקר) ונציג הקהילה בישראל שמשון שמשון (קילקר). השר ורהפטיג פרסם הודעה רשמית כדי להניא את בני הקהילה מהשביתות וההפגנות, וכי הרבנות כבר הכריזה שהם יהודים לכל דבר.
כתגובה למחלוקת הציבורית, פרסם גם הרב דוד חיים שלוש רבה של העיר נתניה פסק הלכה המתיר את בני העדה ללא כל ספק:
בשנת ה'תשמ"ב שלחו הרבנים הראשיים הרב עובדיה יוסף והרב שלמה גורן הנחיות לכל הרבנים האחראים על הנישואים המורות על עריכת נישואים לבני הקהילה. הרב עובדיה יוסף פרסם פסק-דין סופי בי' בשבט ה'תשנ"ח המתיר לבני העדה להנשא ללא כל פקפוק וצורך בבירורים:פסק דין זה שם סוף רשמי למחלוקת הציבורית בעניין, בנוסף לסיום המחלוקת שבא על ידי הכרעת הרבנות הראשית שנים רבות קודם לכן.
מבנה הקהילה הדתית.
קהילת "בני ישראל" התנהלה במשך השנים על פי ההנהגה של "החזן", שהוא היה הדמות הרוחנית בקהילה. המורה הרוחני שעל פיו נעשה כל דבר. הקהילה הייתה ממושמעת מאוד לדברי "החזן" בכל דבר רוחני. המצב כיום במומבאי הוא שרוב רובם של יהודי הקהילה הם מ"בני ישראל" – כחמשת אלפים איש. רובם המכריע השתקעו במדינת ישראל וכ-2,000 היגרו לארצות דוברות אנגלית – אנגליה, קנדה, ארצות הברית ואוסטרליה, ורק כ-200 איש נותרו מהבגדאדים. כיום ניתן לומר, ש"בני ישראל" הם אלו שמקבלים לתוכם את היהודים העיראקים.
את חיי הקהילה היהודית בהודו מאפיין מספרם הרב של ארגוני חברה ורווחה. ארגון הנשים "סטרי מנדל" שנוסד ב-1913 על ידי המחנכת רבקה ראובן (נוגאוקר), המעון לנטושים וליתומים שנוסד ב-1934 במתכונתו הנוכחית ומטפל גם כיום בקומץ קשישים. במשך השנים פעלו בקרב בני ישראל גופים שונים – מועדוני ספורט, ארגונים ציוניים ואגודות צדקה וגמילות חסדים.
קהילת בני ישראל בהודו היא כיום, נכון לשנת 2019, קהילה קטנה, הנאבקת על קיומה ושורדת בזכות מנהיגיה ומאמציהם של ארגונים יהודיים, וביניהם הג'וינט. בעקבות ההגירה גדולת ההיקף, הפעילות הקהילתית הצטמצמה. עיתונים וכתבי-עת של בני ישראל, שהתפרסמו בתפוצה רחבה, מופיעים כעת באופן לא תדיר. עם זאת, בקרב קהילות היהודים בהודו מתרחש תהליך של התלכדות, ונוצרו קשרים בינן לבין קבוצות שונות בישראל ובארצות הברית.
הבונים החופשיים.
מתחילת המאה ה-19, ובעקבות השפעת הבריטים בקרב חברי הקהילה, רבים הצטרפו לארגון "הבונים החופשיים" והגיעו לדרגות הבכירות. הם נשלחו ללשכות הארגון במדינות כגון: בהודו, ישראל, קנדה, ארצות הברית.
הגשר הישן במוסטאר
הגשר הישן (בבוסנית: Stari Most) הוא גשר אבן קשתי בעיר מוסטאר בבוסניה והרצגובינה, החוצה את נהר הנרטבה. הגשר נבנה בזמן שלטון האימפריה העות'מאנית באזור ונפתח ב-1566 או ב-1567. במהלך המלחמה בבוסניה נהרס הגשר על ידי כוחות מועצת ההגנה הקרואטית, ולאחר תום המלחמה נבנה מחדש - בין 1999 ועד מועד פתיחתו ב-2004. ב-2005 הוכרז הגשר כאתר מורשת עולמית.
הגשר.
אורכה של קשת הגשר בבסיסה הוא 28.7 מטרים, ובשיאה גובהה הוא כמעט 20 מטרים מעל הנהר. בנקודה זו גובהו של המעבר שעל הגשר היא 77 ס"מ בלבד, ורוחבו הוא ארבעה מטרים. לגשר אין יסודות והוא נתמך על ידי מבנים עשויים מאבן גיר המחברים אותו אל הצוקים שמשני צידי הנהר. גובהם של מבנים אלה הוא 6.85 מטר (בתקופת הקיץ), והקשת הנחה עליהן מתרוממת לגובה של 12.02 מטרים נוספים. בשני צדדיו של הגשר ניצבים שני מגדלים מבוצרים מאבן גיר, המכונים "שומרי הגשר" (Mostari). מגדל הלבייה (Helebija) ניצב בצד הצפוני ומגדל טארה (Tara) בדרומי.
היסטוריה.
בניית הגשר.
בשנת 1557 הורה הסולטאן סולימאן הראשון להחליף גשר עץ ישן ורעוע שניצב במקום. עבודות הקמת הגשר החלו באותה שנה, ולפי כתובת שנמצאה במקום נמשכו עד שנת 974 לספירה המוסלמית, היינו עד התקופה שבין יולי 1566 ליולי 1567. למעט עובדה זו ידוע שהגשר נבנה על ידי מימר היירודין, תלמידו של האדריכל העות'מאני הידוע סינאן וכי שני המגדלים שנצבים בשני צידיו קדמו לו. ממדיו של הגשר נחשבו ליוצאי דופן בתקופת הקמתו, ומקובל שהיה זה הגשר הגדול מסוגו באותה עת. אופן הקמת הפיגומים, הדרך שננקטה כדי לשמר את יציבותם משך שנות ההקמה הרבות, כמו גם דרך העברת חומרי הבניין מגדה לגדה, נותרו כולם בגדר תעלומה. הגשר ("Most") העניק את שמו לעיר, הוא מופיע על סמלה והפך במשך מאות שנים לסימן ההיכר שלה.
כמאה שנים לאחר הקמתו של הגשר החלו צעירי העיר לקפוץ מהגשר אל מימי הנרטבה. העדות הראשונה למנהג זה היא משנת 1664. בשנת 1968 לבש המנהג צורה של תחרות רשמית שהתקיימה מדי שנה בקיץ, וגם לאחר הריסתו של הגשר בשנת 1993, המשיכו התחרויות מפיגום שהוצב במקום בו הגשר ניצב.
הריסת הגשר.
במלחמת בוסניה, הן הסרבים והן הקרואטים ראו בגשר וברחובות העיר העתיקה שסביבו סמל בוסני-מוסלמי, ויירטו אותו באופן תדיר. בשנת 1992 נפגע הגשר מהפגזות של כוחות סרביים, וביום 9 בנובמבר 1993 בשעה 10:15 הרסו כוחות מועצת ההגנה הקרואטית (Hrvatsko vijeće obrane, HVO) את הגשר והפילוהו לנהר.
השיקום.
הגשר שוקם ונבנה שוב על ידי חברה טורקית תחת ניצוחו של ארגון אונסק"ו ובמימון בינלאומי, בעיקר של ממשלת לוקסמבורג. 1,088 האבנים ששימשו לבנייה המחודשת, עוצבו בהתאם לטכניקה המקורית, ועלות ההקמה עמדה על 12 מיליון אירו. הגשר נפתח מחדש בטקס חגיגי ביום 23 ביולי 2004, ובשנת 2005 הוא הוכלל, יחד עם הרחובות הסמוכים לו ומספר מבני ציבור עתיקים נוספים, ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. הגשר שב להיות סמלה של העיר והכללתו ברשימת אתרי המורשת העולמית העניקה עידוד של ממש לענף התיירות בעיר שהיא המתוירת במדינה.
הנהרות הארוכים בעולם
לאון דגרל