אל-כתאב אל-אקדס ("הספר הקדוש ביותר"), אחד הספרים המרכזיים של הדת הבהאית שנכתב על ידי בהאא אללה, מייסד הדת, הורה על הקמתו של בית הצדק העולמי ותפקידיו. מספר כתבים בהאים נוספים מזכירים אף הם את בית הצדק העולמי. המנהיג הבא של הדת עבד אל-בהאא' הרחיב בעניין סמכויותיו, הרכבו ושיטת בחירתו של הבית, והיה הראשון שטבע את מושג "בית הצדק העולמי". המנהיג השלישי של הדת הבהאית, שוגי אפנדי, הכשיר את התנאים להקמתו של בית הצדק הראשון ולבחירת חבריו, וב-1951 מינה את המועצה הבהאית הבינלאומית, גוף זמני שתיפקד באופן דומה לזה של משכן הצדק. ב-1961 שונה אופייה של המועצה הבינלאומית מגוף ממונה לגוף נבחר, ובחודש אפריל 1963, במלאת מאה שנים להכרזת הבאב, נבחר בית הצדק העולמי הראשון. מינויו של בית הצדק העולמי היווה שינוי תפיסתי מהותי במבנה הארגוני ובסמכות השלטונית של הדת, שכן לאחר כמאה שנים בהן הנהיג את התנועה מנהיג בודד, נמסרה ההנהגה לגוף שבו תשעה חברים ואשר נבחר על ידי המאמינים עצמם.
משרדיו הראשונים של בית הצדק מוקמו ב"בית עולי הרגל המערביים השני" ברחוב הפרסים 10 במושבה הגרמנית בחיפה, וב-1983 נחנך בניין הבית ב"קשת" במתחם הבהאי על הר הכרמל.
בחירת חברי בית הצדק העולמי.
תשעת חברי הבית נבחרים אחת לחמש שנים במהלך חג הרידוואן, בבחירות בשיטה הרובנית הנערכות באופן חשאי בעת הוועידה הבהאית הבינלאומית בחיפה. כל אחד מחברי האסיפות הרוחניות הלאומיות המתכנסים בוועידה, מצביע עבור תשעה מועמדים, ותשעת המועמדים שזכו למירב הקולות מתמנים כחברי הבית. לפני ההליך לא מקיימים תעמולת בחירות או תהליך של מינוי והכרזת מועמדים. כל גבר בגיר רשאי להיבחר כחבר הבית. נשים אינן רשאיות לכהן בבית הצדק העולמי למרות שהדת הבהאית קבעה את שוויון בין המינים, כאחד מעקרונות היסוד שלה, ועבד אל-בהאא' הצהיר כי הסיבה לכך תתגלה בעתיד. בחירת חברי בית הצדק העולמי התקיימה לאחרונה באפריל 2018.
תפקיד וסמכות.
על תפקידיו של בית הצדק נמנים קידום האיכויות הרוחניות של הדת הבהאית, שימור כתבי הדת, הגנת הקהילה הבהאית העולמית, שימור המרכז הבהאי העולמי ופיתוחו במישור הרוחני ובמישור האדמיניסטרטיבי ועידוד התרחבותה של הקהילה הבהאית העולמית. בנוסף לכך, בהאא אללה קבע כי על בית הצדק להפעיל את "השפעתו החיובית" על ענייניה הכללים של האנושות כולה, לקדם את השלום בין העמים ולהגן על המין האנושי ועל כבודו. לבית הצדק הסמכות להתאים את הדת הבהאית להתקדמות החברתית ומכאן נובעת סמכותו החקיקתית לפרש ולהוסיף על כתבי הדת הקדושים, אך הוא אינו רשאי לשנותם או לבטלם:
כיפת הבאב
אלכסנדר גריבוידוב
אלכסנדר סרגייביץ' גריבוידוב (; 15 בינואר 1795 - 11 בפברואר 1829) היה דיפלומט, סופר מחזאי ומלחין רוסי, שמת מוות אלים בהתפרעות של אספסוף בשגרירות רוסיה בטהראן. הוא התפרסם כאיש-ספר וכמחברו של מחזה אחד, "Горе от ума", קומדיה בחרוזים. שלונסקי ניסה לתרגם את המחזה לעברית אך נכשל, ומניסיונותיו נותרו רק הצעותיו לשם היצירה בעברית: "חכם ורע לו" או "מרבה דעת - מרבה מכאוב". יחד עם זאת המחזה ידוע בארץ כ"צער מתוך חכמה". המחזה נחשב ברוסיה לאחד משני מחזות המופת של התיאטרון הרוסי הקלאסי (לצד "רביזור" של גוגול).
קורות חייו.
גריבוידוב נולד במוסקבה ובין השנים 1810–1812 למד באוניברסיטת מוסקבה. לאחר מכן הוסמך לקצונה ברגימנט ההוסרים. אולם בשנת 1816 התפטר מהרגימנט. בשנה שלאחר מכן הצטרף לשירות הציבורי, ובשנת 1818 מונה למזכיר לשכת הציר הרוסי בפרס, והועבר לגאורגיה. הוא החל לכתוב מוקדם, ובשנת 1816 חיבר עבור תיאטרון בסנקט פטרבורג קומדיה בחרוזים שנקראה "בני הזוג הצעירים" (Молодые супруги), שאחריה באו יצירות נוספות מאותו סוג. אולם המאמרים והקומדיות שכתב לא הטביעו את חותמם. מצד שני זכתה היצירה "צער מתוך חכמה", קומדיה סאטירית בחרוזים על האריסטוקרטיה הרוסית, להצלחה כבירה.
יצירה זו כונתה על ידי הפקידים רמי הדרג במחזה, "פסקוניאדה במוסקבה". המחזה הצליח להציג בצורה מדויקת טיפוסים מסוימים של פקידים בכירים כמו "פמוסוב", חסיד הגידופים הישנים, שונא הרפורמות; הליברל והאריסטוקרט הצעיר והאנגלופיל, "רפטילוב", המתעמת עם גיבור השלום, צ'אצקי, סאטיריקן אירוני, שחזר זה לא מכבר ממערב אירופה. צ'אצקי חושף את חולשותיהם של יתר הדמויות במחזה, ומילותיו הידהדו כמחאת הדור הצעיר של 1820, אשר הגיעה לשיאה בשנת 1825, במרד הדקבריסטים, שדוכא באכזריות מאוחר יותר על ידי ניקולאי הראשון. אף על פי ששורשיהם בקומדיה הצרפתית הקלאסית של מולייר, הדמויות במחזה יותר אינדיבידואליות, וההשפעה ההדדית בין החברה לפרטים שופעת תן וקח דיאלקטי (ניגודי).
גריבוידוב בילה את קיץ 1823 ברוסיה. הוא סיים את המחזה שלו ולקח אותו לסנקט פטרבורג, ושם הוא נדחה על ידי הצנזורה. עותקים רבים של המחזה הועתקו והופצו באופן פרטי, אולם גריבוידוב לא זכה לראות את המחזה מפורסם. המהדורה הראשונה הודפסה בשנת 1833, ארבע שנים לאחר מותו. הפעם היחידה שבה ראה גריבוידוב את המחזה על הבימה הייתה כאשר הוצג על ידי קציני חיל המצב שהוצבו בירוואן. הוא חזר מאוכזב לגאורגיה, שם סייע לקרוב משפחתו הרוזן איוון פסקביץ', הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז, בכישוריו כבלשן, במהלך המלחמה הרוסית-פרסית, 1826-1828. גריבוידוב ניהל את המשא ומתן על הסכם טורקמנצ'י. בשנת 1828, לאחר תום המלחמה וחתימת ההסכם הוא נשלח לסנקט פטרבורג, וזכה לקבלת פנים נלהבת. בסנקט פטרבורג הוא הקדיש את עצמו לספרות, והחל לעבוד על הדרמה הרומנטית "לילה גאורגי" (Грузинская ночь).
מותו.
מספר חודשים לאחר נישואיו לבתו בת השש עשרה של הנסיך אלכסנדר צ'בצ'בדזה, נשלח גריבוידוב בפתאומיות לטהראן כציר מוסמך. בעקבות המלחמה הרוסית-פרסית, 1826-1828 והסכם טורקמנצ'אי המשפיל, התעוררו בפרס רגשות עוינות לרוסים, וזמן קצר לאחר הגעתו של גריבוידוב לטהראן הסתער המון על השגרירות הרוסית בעיר.
התקרית החלה ב-11 בפברואר 1829, כאשר סריס ארמני שברח מהרמון השאה ביקש מקלט בשגרירות, יחד עם שתי נערות ארמניות מהרמון חתנו. על פי הסכם הכניעה שנחתם תשעה ימים קודם לכן בעיר טורקמנצ'אי, הורשו ארמנים המתגוררים בפרס לחזור למזרח ארמניה. השאה תבע מגריבוידוב כי שלושת הנמלטים יוחזרו, אולם גריבוידוב סירב. השמועה על כך התפשטה בעיר, והמון משולהב של אלפי פרסים כיתר את השגרירות בתביעה למסור את שלושת הארמנים לידם.
ברגע האחרון, הסכים גריבוידוב בחוסר-רצון למסור את השלושה. אולם אז התפרץ ההמון למתחם השגרירות. פלוגת הקוזאקים שהייתה אמונה על הגנת השגרירות הייתה קטנה מדי, ועדיין הצליחה לעכב את ההמון מעל לשעה, עד שבסופו של דבר נסוגה לאחור למשרדו של גריבוידוב. שם הצליחו להחזיק מעמד, עד שבסופו של דבר פרץ ההמון למשרד תוך קריאות "אללה אכבר" וטבח בגריבוידוב ובמגניו. ראשו של גריבוידוב נחתך, וגופתו הושלכה לעבר ההמון. הסריס הארמני, שבריחתו הניעה את האירועים, היה בין הראשונים שנטבחו; גורלן של הנערות הארמניות נותר לא ידוע.
ההתעללות בגופתו של גריבוידוב נמשכה שלושה ימים, ושרידיה זוהו בזכות צלקת ישנה על ידו שנגרמה בדו-קרב. גופתו נלקחה לטביליסי ונקברה בפנתאון מתאצמינדה שבחצר כנסיית מאמאדוויתי. כשקיבלה נינו, אשתו בת ה-16, את הבשורה על מותו, ילדה בטרם עת את תינוקה, שמת כעבור שעות אחדות. היא המשיכה לחיות שלושים שנה נוספות לאחר מות בעלה, ודחתה את כל המחזרים שביקשו את ידה.
גריבוידוב, בן 34 בלבד במותו, לא זכה לראות את מחזהו עולה על במות מוסקבה. הצנזור לא אהב את הלגלוג נגד האצולה הרוסית הרקובה הפוסט-נפוליאונית והיצירה פורסמה בשלמותה רק בשנת 1861.
על שמו של גריבוידוב נקראה תעלת גריבוידוב (кана́л Грибое́дова) בסנקט פטרבורג, תעלה אותה חוצים 21 גשרים. בארמניה נקרא על שמו יישוב בשם גריבוידוב, והונפק לזכרו בול. אחת המערכות בסאטירה של בולגקוב, "האמן ומרגריטה", מתרחשת ב"בית גריבוידוב".
בשנת 2010 שודרה הסדרה , על חייו ואירועי מותו.
טיסה 103 של פאן אם
בולט (סרט, 2008)
בולט (באנגלית: Bolt) הוא סרט אנימציה ממוחשבת-3D מבית היוצר של אולפני וולט דיסני, שיצא לאקרנים ב-26 בנובמבר 2008. גיבור הסרט הוא כלב בשם בולט.
עלילה.
את בולט הגור מאמצת מהמכלאה ילדה בשם פני. שנים לאחר מכן פני ובולט מככבים בסדרת פעולה המופקת ללא ידיעתו של בולט. מפיקי הסדרה מסתירים מהכלב את המצלמות ואת האולפן ויוצרים בו את האשליה שבכוחו לבצע פעולות של גיבור-על ושבעזרתן הוא מציל את פני מאויביה.
בולט נקלע בטעות למשאית שיוצאת מאולפן הצילום ופוגש לבדו את העולם האמיתי. בדרכו חזרה לפני, נעזר בולט בחתולה בעלת חוכמת רחוב בשם מיטנס (Mittens), המתגלה כנושאת את זיכרון בעליה האנושיים שנטשו אותה בעת שעברו דירה, ובאוגר בשם קנגו (Kangoo) המעריץ את דמותו הטלוויזיונית של בולט.
העלילה סובבת את מפגשו של בולט עם המציאות, על הסכנות האמיתיות שבה ועל הטוב שהיא מציעה, ועם ההכרה באי קיומם של כוחותיו המיוחדים. במקביל עוסקת העלילה באובדן שחשה פני על כלבה שנעלם ובדרישות של תעשיית הבידור (מפיקי הסדרה וסוכנהּ) להמשיך ולשחק בסדרה עם כלב אחר כאילו לא קרה דבר.
בסוף מסעו של בולט, הוא מוצא את פני ומכיר באהבתה כאמיתית בזכות התערבותה של מיטנס.
מוזיקה.