היחידות פורקו בשנת 2021 הואיל והוחלט כי אין מניעה שיחידות שריון רגילות יבצעו את משימות הפלס"ר.
לעיתים קרובות נוצרת השוואה שגויה בין סיירות החי"ר לבין סיירות השריון - מטרתה הראשית של סיירת היא "לפתוח שטח" לכח העיקרי, כלומר - סיירת חי"ר תכנס לשטח לחימה לפני חטיבת חי"ר ואילו מטרת פלס"ר שריון היה להיכנס לשטח לחימה לפני חטיבת טנקים.
כיוון שכח האש של סיירת החי"ר דומה במאפייניו לזה של חטיבת החי"ר (אך לא בכמותו) סיירות חי"ר משמשות בהרבה מקרים ככח מתמרן וכובש לכל דבר למשימות איכות. סיירות שריון לעומת זאת התמודדו לרוב עם שדה קרב בו כח האש של החי"ר אינו יעיל מספיק ונצרך בו כח האש של הטנקים, שמגמד את כח האש של הנשק הקל של כוחות החי"ר. משום כך פלס"רי השריון יועדו להיות בגדר "רוחות רפאים" בתוך שטח האויב ולעסוק באיתור מטרות איכות רגישות (כגון מפקדות, כוחות מיוחדים וכוחות הספקה) והשמדתן באמצעות הכוונת אש טנקים או גורמי אש זמינים כגון ארטילריה, מסוקי קרב ומטוסי קרב. כמו גם תצפיות להמשך מקו התבססות כח השריון.
לכן בעבר היה דגש באימון לוחמי הפלס"ר על תצפיות, ניווט והכוונה, לעיתים על חשבון אימוני נשק ולוחמת חי"ר. אף על פי כן, מסייר שריון נדרש רמת לוחמת חי"ר גבוהה מאוד למקרה שיתגלה הכח בתוך שטח האויב ונשקו האישי יהיה מענה האש הזמין ביותר או אם צוות הסיור ידרש לפשוט על מטרה שניתן להשמידה באמצעות האמל"ח המצוי ברשותו.
כלאב
כִּלְאָב (נקרא גם דָּנִיֵּאל) היה בנו השני של דוד המלך, בנה של אביגיל הכרמלית. הוא נולד בחברון, בתקופה בה מלך דוד בעיר.
שמו.
בנו השני של דוד מוזכר בספר דברי הימים בשם דניאל, אך בספר שמואל הוא מוזכר בשם כלאב. בנוסף, בתרגום השבעים לפסוק בספר שמואל, הוא נקרא דלויה (Δαλουια).
בפשרו של ההבדל בין השמות דנו חכמים; בגמרא נאמר:
פירוש מקובל אחר ניתן במדרש תנחומא:
כלומר, גם לפי פירוש זה, דניאל הוא שמו האמיתי, וכלאב הוא כינויו: כאן, השם מרמז שהוא היה דומה מאוד לאביו.
בסדר ירושת המלוכה.
על אף שדניאל קדם לאבשלום בסדר הירושה, הוא לא תבע לעצמו את המלוכה. המפרשים מציעים לכך שתי סיבות אפשריות: ייתכן שכלאב נפטר בגיל צעיר; לחלופין, אפשר שהוא לא היה ראוי למלוך מסיבה כלשהי.
כלאב במדרשי חז"ל.
על פי המדרש בתלמוד הבבלי, כלאב הוא אחד מארבעת האנשים שלא חטאו כל ימיהם ומתו רק בעטיו של נחש, לצד בנימין בן יעקב, עמרם אבי משה אהרן ומרים, וישי אבי דוד המלך. במסכת אבות נאמר כי כלאב יצא מהול, כלומר באופן ניסי נולד כבר נימול (אבות דרבי נתן הוספה ב לנוסחא א פרק ב). באוצר המדרשים נאמר כי תשעה נכנסו בחייהם לגן עדן ולא טעמו טעם מיתה, ביניהם כלאב בן דוד (אוצר מדרשים-אייזנשטיין, חופת אליהו). באוצר המדרשים נאמר גם כי בגן עדן שוכנים כל ראשי האומה ושם כלאב בן דוד עדיין חי (אוצר מדרשים-אייזנשטיין, יהושע בן לוי וכונן).
כפר חושן
כְּפַר חוֹשֶׁן (ספְסוּפָה), הוא מושב במועצה האזורית מרום הגליל, כקילומטר וחצי צפונית למושב מירון, לצד כביש 89, המחבר בין נהריה לצפת.
שמו של המושב נקרא על שם העיירה סיפסיפה הנזכרת בתלמוד, ששמה נשתמר, כנראה, בשם הכפר הערבי צפצאף שחרב במלחמת העצמאות ועל מקומו הוקם היישוב. פירוש השם - אזור שפירותיו מאחרים להבשיל, או מהעובדה שבתקופת התלמוד גידלו והתפרנסו מעצי צפצפה.
היסטוריה.
המושב נוסד בפברואר 1949, בידי עולים מבולגריה שעלו לישראל זמן קצר קודם לכן, ובסיוע תנועת המושבים. בתחילת אוקטובר 1949 דווח על 60 משפחות מעולי הונגריה ובולגריה. בסוף 1949 התפתח במושב סכסוך בין קומוניסטים ללא קומוניסטים, בעקבותיו הועברו הלא קומוניסטים למסמיה. לאחר מספר חודשים התפתח עימות בין הנשארים, מחנה אחד של אלו שנשארו נאמנים למק"י ומחנה שני שפרש מהקומוניזם. המחנות התפצלו לשני יישובים נפרדים. ביישוב הקומוניסטי נשארו לקראת סוף 1950 שלוש משפחות והסוכנות הביאה לאתר הריק משפחות של עולים מיהדות תימן.
רוב התושבים התימנים עזבו עד תחילת 1952. המתיישבים העלו תלונות שונות על המוסדות המיישבים, ואלו התלוננו שהמתיישבים העדיפו עבודות חוץ והזניחו את המטע שניתן להם. בסוף שנת 1954 עזבו אחרוני התימנים את ספסופה. החל מסוף 1954 התיישבו במקום עולים ממרוקו ומתוניס שהתפרנסו מעבודות הכשרת דרכים וקרקע עבור הקרן הקיימת וקיבלו חלקות של 2-6 דונם לגידול טבק, חלקות ליד הבית לגידול ירקות ואחריות על המטעים הנטושים של הערבים וכרם שניטע על ידיהם ועל ידי התימנים שעזבו. בסוף 1961 חובר המושב לרשת החשמל הארצית.
ילדי היישוב לומדים בבתי ספר חיצוניים: יסודי – "נוף הרים" בסאסא, חמ"ד במירון ובתי ספר חרדים בצפת, תיכון – "אנה פרנק" בסאסא, "אמי"ת" בצפת ובפנימיות מחוץ לאזור.
התושבים עוסקים בענפי חקלאות ותיירות. במושב שוכן יקב הבוטיק המשפחתי לוריא.
עדה (דמות מקראית)
עָדָה היא דמות מקראית המופיעה ב, אשתו של למך בן מתושאל ואמם של יבל ויובל.
למך שר לנשותיו, עדה וצִלָּה: "עדה וצלה שמען קולי, נשי למך, האזנה אמרתי: כי איש הרגתי לפצעי, וילד לחבורתי. כי שבעתיים יוקם קין, ולמך, שבעים ושבעה" ().
רש"י, בעקבות בראשית רבה, מסביר מדוע היו ללמך שתי נשים: "כך היה דרכן של דור המבול, אחת לפריה ורבייה ואחת לתשמיש. זו שהיא לתשמיש משקה כוס של עקרין כדי שתעקר ומקושטת ככלה ומאכילה מעדנים, וחברתה נזופה ואבלה כאלמנה". על עדה מוסיף רש"י: "היא של פריה ורבייה, ועל שם שמגונה עליו ומוסרת מאצלו. עדה תרגום של סורה".
עם זאת, גם לצלה נולדו שני ילדים, תובל קין ונעמה.
פירוש השם עדה הוא עדי, תכשיט.
קשת וילסון
קשת וילסון היא מבנה קשת קדום עשוי אבנים, הממוקם בצד הצפוני של רחבת הכותל המערבי בעיר העתיקה של ירושלים. קשת וילסון בנויה 23 נדבכים אחידים של אבנים מסותתות, ורוחבה 13.1 מטר. הקשת מהווה קטע מגשר וילסון שרשרת של קשתות היוצאות מרחבת הר הבית ומעליהן עובר רחוב השלשלת. הקשת נקראת על שם צ'ארלס וילסון, מהנדס וקצין בצבא הבריטי שהיה הראשון שחקר את הקשת באופן מדעי.
הדעה המקובלת היא שהקשת הקדומה הייתה חלק משרשרת של קשתות שיצרה גשר מחבר בין העיר העליונה והר הבית. יש הסבורים שאותו גשר קדום שימש כמעבר לעולי רגל מהעיר העליונה לבית המקדש ואחרים סבורים שהוא שימש כמעבר פרטי לכוהנים ולבני מעמד האצולה בירושלים.
עד מלחמת ששת הימים הייתה הקשת וסביבותיה מוזנחות ומלאות בסחף ופסולת. עם איחוד ירושלים ב־1967, השקיעה מדינת ישראל בשיפוץ, ניקיון וחקר ארכאולוגי של הקשת במסגרת חפירות מנהרות הכותל. בעזרת מימון של משרד הדתות ורשות העתיקות בוצעו עבודות שיפוץ וחפירה נרחבות. בין השאר, נחפרו חדרים תת-קרקעיים, גודרו הפירים, והוסבו אולמות תת-קרקעיים למקומות תפילה.
בשנת 2017, התגלו תיאטרון רומי קטן, שמונה נדבכים חדשים של הכותל המערבי ותעלת ניקוז מתחת לקשת וילסון. החפירות נערכו על ידי רשות העתיקות והקרן למורשת הכותל המערבי. הממצאים שהתגלו היו קבורים תחת שכבת עפר בעובי של כשמונה מטרים.
תיארוך הקשת.
עד המאה ה-21 לא נערכו חפירות ארכאולוגיות מסודרות בחלל הקשת והועלו השערות שונות לגבי תאריך הקמת הקשת. צ'ארלס וורן וצ'ארלס וילסון הציעו שהקשת הנוכחית נבנתה בתקופה הביזנטית, בימיו של קונסטנטינוס או יוסטיאנוס. במהלך עבודתו הארכאולוגית, חפר וילסון שני פירים ומנהרות בסמוך לאומנה המערבית של קשת וילסון וסמוך לכותל, שם זיהה מפולות של אבני קשת. הוא סבר שהקשת המקורית התמוטטה בעבר והקשת הנוכחית מאוחרת ממנה. הוא תיארך את הקשת המקורית למאות הב'-ג', ואילו את הקשת הנוכחית למאות ה'-ו'. קלונר הציע שהקשת הנוכחית נבנתה בתקופה הרומית המאוחרת, ואילו דן בהט הציע שהקשת נבנתה בתקופה האומאית (תקופת בית אומיה). אלכסנדר און ושלומית וקסלר בדולח פרסמו ב-2010 מאמר ובו טענו כי הקשת הנוכחית היא הקשת המקורית מן התקופה ההרודיאנית. בשנת 2020 טענו קבוצת חוקרים, על סמך חפירות בבסיס הקשת ותארוך פחמן-14 שהקשת הנוכחית נבנתה בשני שלבים. בשלב הראשון נבנה גשר ברוחב של 7.5 מטרים על ידי הורדוס בעת בניית מתחם הר הבית ובשלב שני הוכפל רוחב הגשר בימי הנציבים הרומיים עוד בימי בית המקדש השני.
המבנה דמוי-תיאטרון.
מתחת לקשת התגלה בחפירות מבנה דמוי-תיאטרון קטן (בקוטר 6 מ') שהוקם בסביבות שנת 130 לספירה. מושבי התיאטרון נסמכו על הכותל המערבי ובמתו נסמכה על אומנת שער וילסון. המבנה שימש כאודאון (תיאטרון מקורה בעל במה קטנה) שיועד להופעות מוזיקליות ולישיבות מועצת העיר. קירוי המבנה היה על ידי קשת וילסון עצמה. לפי עדויות בשטח, דומה שבנייתו של המבנה לא הושלמה. קיימים בו פריטים שהגימור שלהם חסר ומזרגות שלא הושלמו לחלוטין. לפיכך לא ברור אם המבנה תפקד אי פעם.
הסיבה האפשרית להקמת האודאון יכולה להיות דרישה רומאית רשמית מהקולוניה להקים מבנה ציבור כזה על מנת שיהיה אפשר להכיר בה כעיר ולקבל את תושביה כאזרחים רומים.
אחריתו של המבנה קשורה ככל הנראה ברעידת האדמה של 363. נראה שהחלק העתיק יותר של אומנת קשת וילסון החלה להתמוטט ועל מנת לחזק אותה, נשפכו לכל החלל תחתיה אבנים ועפר, שנערמו מעל מבנה האודאון.
רשימת כוכבים לפי בהירות
סהרנה
סֶהֲרַנֶה הוא חג עממי, ללא מקור דתי, שהתקיים בעבר בקהילה היהודית בכורדיסטן במהלך חול המועד פסח או חול המועד סוכות. החל משנת 1972 נחוג הסהרנה במדינת ישראל על ידי יוצאי עדת כורדיסטן בסוכות.
מאפייני החג.