הפיסקאות בגינן הועמד הקצין לדין כללו דרישה מצדו להוציא מיד מארץ ישראל את הדיוויזיה השישית והוסיף: "אם מן ההכרח להחליפם בצבא ובמשטרה, יבואו אלו לארץ ישראל אך ורק לקיים את הסדר – ולא תהיה זו החטיבה ששיננו לה לפני בואה לארץ ישראל, כי חובתה להגן לעל הערבים המסכנים מפני היהודים אויביהם, ואם יוסיפו להתנהג כפי שמרשים להם להתנהג עתה, הרי תפרוץ צעקה כזאת שהעניין ייפסק מיד", וכמו כן דרש: "יש להוציא את כל האדמיניסטרציה הבריטית מארץ ישראל, למן המזכיר הראשי סיר ג'ון שו ולערוך חקירה על מידת הנאמנות שבה קיימו את תפקידם. אין ספק כי התוצאות תהינה סנסציוניות יותר ממשפט נירנברג".
סניגורו של הנאשם טען כי בדברים שנתפרסמו אין משום הוצאת דיבה על שו ועל חיילי הדיוויזיה השישית, אולם בית הדין פסק כי יש להשיב על ההאשמה.
במשפט הופיע כעד מטעם ההגנה מפקדו של הסגן גואורלי, קצין בדרגת קולונל. בעדותו מסר כי במשך שלושה חודשים לאחר פרסום המאמר לא נתעורר כל הצורך להעמידו לדין על הנאמר במאמרו. העניין התעורר כשקציני ביטחון בריטים הודיעו למפקד, שלושה חודשים לאחר פרסום המאמר, כי העתק מעיתון הקיר שבו נתפרסם המאמר, נמצא ברשותה של חיילת ארץ ישראלית שנסעה ממצרים לארץ ישראל.
הנאשם מסר בעדותו כי פרסם את המאמר רק לאחר שקיבל עליו אישור ממפקדיו, שראו את המאמר לפני שהתפרסם בעיתון הקיר. כן מסר הנאשם בעדותו כי כתב את המאמר מתוך אמונה שלמה באמיתות הדברים, על סמך ידיעות שקיבל מעדי ראייה - אנשי הדיוויזיה השישית, וכן על התנסותו האישית בעת שביקר בארץ ישראל.
הסניגור קרא באוזני בית הדין קטעים שהתפרסמו בעיתון בריטי אשר מתח ביקורת חריפה על התנהגותם של חיילי הדיוויזיה השישית בארץ ישראל.
ב 30 באוקטובר 1946 נתן בית הדין את פסק דינו והודיע כי הוא מוצא את הסגן קנט גואורלי זכאי מאשמת הוצאת דיבה על חיילי הדיוויזיה השישית ועל המזכיר הראשי ג'ון שו.
מנחם דוד
מנחם דוד (נולד ב-1934) הוא רופא נשים, לשעבר מנהל בית חולים הקריה ומנהל החטיבה המיילדותית-גינקולוגית של מרכז רפואי תל אביב.
ביוגרפיה.
דוד נולד בסלובקיה (אז צ'כוסלובקיה) ועלה לארץ בשנת 1949. את לימודי התיכון עשה בגימנסיה העברית הרצליה. לאחר שרות בצה"ל למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים אותה סיים בשנת 1961.
התמחה ברפואת נשים ולידה בבית חולים הקריה בתל אביב במחלקתו של נדב סופרמן ובמקביל סיים לימודי תעודה ומינהל רפואי בכיר. שימש ממלא מקום מנהל מחלקת נשים משנת 1969 בעקבות מותו הפתאומי של מנהל המחלקה נדב סופרמן. תקן המחלקה נקבע ל -73 מיטות (50 יולדות ו-23 גינקולוגיות). המחלקה ביצעה תורנות של 24 שעות כל יומיים, עם 23 לידות ביממה בממוצע. בשנים 1975-1969 היה מרכז החוג לגינקולוגיה ומיילדות בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר אוניברסיטת תל אביב. ניהל את בית היולדות הקריה משנת 1972 ועד לסגירתו.
משנת 1976 כיהן בתפקיד מנהל מחלקה קבוע ומונה לפרופסור חבר קליני בשנת 1981.
היה ממקימי היחידה להפריית מבחנה בבית החולים הקריה וניהל אותה בפועל בשנים 1987-1985. היה האחראי, יחד עם פרופ' יוסי לסינג, למעבר בית חולים ליולדות למיקומו הנוכחי במתחם המרכז הרפואי תל אביב.
אהרן צ'רניבסקי
אהרן צֶ'רְנְיַבְסקי (לעיתים נכתב צ'רניאבסקי; Tcherniavsky; 25 במאי 1887 – 3 בינואר 1966) היה פיזיקאי, מרצה ב ומנהל הטכניון (בשנים 1927–1929).
ביוגרפיה.
צ'רניבסקי נולד ברוסיה למיכאל (חיים) צ'רניבסקי. למד באוניברסיטת ז'נבה, וב-1912 קיבל בה תואר דוקטור למדעים פיזיקליים. מ-1907 שימש אסיסטנט במכון הפיזיקלי באוניברסיטה, עד שב-1913 התמנה למרצה וכיהן בתפקיד זה עד 1919, אז עלה לארץ ישראל. בתל אביב עבד כמורה בגימנסיה הרצליה והיה בין מייסדי 'האגודה להשתלמות במדע' בתל אביב, שהוקמה על מנת לאפשר לתלמידיו המשך לימודים גבוהים בארץ. בין שאר פעילויות האגודה הוקמה ספרייה מדעית קטנה, שברבות הימים הייתה בסיס לספריית פבזנר.
לאחר ש'האגודה להשתלמות במדע' נתקלה בקשיים כספיים, נתקבלה הצעתו של שמואל פבזנר, ממקימי הטכניון ומראשי ועד הדר הכרמל, לשכן את ספריית האגודה בבניין הטכניון בחיפה. ב-1923 עבר צ'רניבסקי לחיפה, יחד עם האגודה להשתלמות במדע. בתחילה עבד כמורה בבית הספר הריאלי ולאחר פתיחת הטכניון ב-1924 היה המרצה הראשון לפיזיקה בטכניון, שכלל אז שתי מחלקות: ארכיטקטורה והנדסה אזרחית. בין השנים 29–1927 כיהן צ'רניבסקי כמנהל הטכניון.
על שמו רחוב בחיפה.
אגריפס נגד נמרוד
"אגריפס" נגד "נמרוד" הוא מאמר העוסק באסתטיקה, שפורסם בשנת 1988 על ידי מבקרת האמנות הישראלית שרה ברייטברג-סמל. המאמר מציג את פסלו של יצחק דנציגר "נמרוד" (1939) ואת ציורו של אריה ארוך "רחוב אגריפס" (1964), כמבטאים תפיסות מנוגדות של תרבות ולאומיות עברית בישראל. חשיבותו של המאמר הייתה בניסיון לביטוי ערכי המסורת היהודית באמנות הישראלית, באופן שביקר את הלאומיות הציונית של אותה עת.
רקע.
המאמר פורסם ב-1 ביולי 1988 במוסף תרבות של העיתון "ידיעות אחרונות". את הרקע לכתיבת המאמר ניתן למצוא בשני רבדים. ראשית, שתי יצירות האמנות שבמרכז המאמר התפרסמו מאוד בתרבות הישראלית של אותו זמן. ב-25 במאי 1988 נמכר "רחוב אגריפס" במכירה פומבית שערכה גלריה גורדון בשטח מרכז הירידים והקונגרסים בישראל, ומכירה זו זכתה להד ציבורי גדול במיוחד. הציור הוערך בכ-45,000-35,000 דולר ונרכש במשותף על ידי מוזיאון ישראל ומוזיאון תל אביב לאמנות תמורת סכום של 48,400 דולר, שהושגו בתרומת בני הזוג וולטר ומאריאנה גריסמן מאנגליה. דוגמה נוספת לפרסומו של הפסל באותה עת ניתן למצוא בדימוי של נמרוד "בורוד", כפי שהופיע על גבי בכרזה שיצר אלדד זיו עבור פסטיבל ישראל ב-1989.
שנית, ברייטברג-סמל ביקשה כנראה לפתח וליישם את התזה שבבסיס טקסט התערוכה "דלות החומר כאיכות באמנות הישראלית", שהוצגה בשנת 1986 במוזיאון תל אביב, וזכתה לפופולריות רבה כסגנון "דלות החומר". על פי תזה זו ה"ישראליות" מתבטאת בחיבור בין המסורת היהודית לבין פלורליזם חילוני, ומתגלמת בראייה ביקורתית של המציאות הישראלית.
הביקורת שבמאמר.
ב"אגריפס נגד נמרוד" מבקרת ברייטברג-סמל את התפיסה הקאנונית של הפסל הכנעני "נמרוד", כמייצג אולטימטיבי של ה"ישראליות". במקומו מציעה ברייטברג-סמל לבחון את "רחוב אגריפס" כמודל ישראלי חלופי ופלורליסטי יותר:
פרסומים.
מאז הופעתו המקורית, פורסם המאמר פעמים נוספות. בינואר 1989 הופיע המאמר בגיליון מס' 9 של כתב העת "קו". בשנת 2003 הופיע בקובץ מאמרים וראיונות בנושא אריה ארוך ויצירתו בהוצאת בבל.
ג'יין קרקובסקי
ג'יין קרקובסקי (באנגלית: Jane Krakowski; נולדה ב-11 באוקטובר 1968) היא שחקנית וזמרת אמריקאית, ידועה בעיקר מהופעותיה כאלין ואסל בסדרה "אלי מקביל", עליה הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב, וכג'נה מרוני בסיטקום של NBC "רוק 30", תפקיד עליו הייתה מועמדת שלוש פעמים לפרס אמי. בנוסף, באמתחתה פרס טוני על הופעתה בהצגת הברודוויי "nine", וכן פרס לורנס אוליבייה על הופעתה בהצגה "ברנשים וחתיכות".
ילדותה ונעוריה.
נולדה בשם ג'יין קרג'קובסקי (Jane Krajkowski) בפרסיפני, ניו ג'רזי שבארצות הברית. הוריה הם ברברה (לבית בנויט), מורה לתיאטרון בקולג' והמנהלת האומנותית של "Women's Theater Company", ואד קרג'ובסקי, מהנדס כימי. יש לה אח אחד גדול. אביה ממוצא פולני, כששורשי משפחתו מקרקוב. עם זאת, קרקובסקי יודעת רק מספר מילים בודדות בפולנית, בעוד שאביה וסביה יודעים השפה באופן שוטף. בילדותה, אחד מחבריה לכיתה היה האסטרונאוט גארט רייזמן.
בעקבות אורח חייהם של הוריה, גדלה בתוך עולם התיאטרון, וטענה בריאיון כי "במקום להעסיק שמרטפים, הם לקחו אותי יחד איתם". לקחה שיעורי בלט מגיל 4, אך הפסיקה בעקבות מבנה גוף שלא מתאים לתחום, כשבמקום זה עברה לרקוד בברודוויי. למדה בתיכון לאומנויות.
כשהחלה לפעול כשחקנית, השמיטה את העיצור "ג'" משם משפחתה.
טלוויזיה.
תפקידה הראשון בטלוויזיה היה בשנת 1984, באופרת הסבון "חיפוש אחרי המחר", בה גילמה דמותה של תרזה רבקה (טי.אר) קנדל, עד לסיום הסדרה ב-1986. על תפקיד זה הייתה מועמדת לשני פרסי אמי לבידור בשעות היום, בשנים 1986 ו-1987.
בשנת 1996 הופיעה בסדרת הטלוויזיה "מהדורה מוקדמת", בה גילמה דמותה של ד"ר הנדלמן.
בשנת 1997 החלה לגלם דמותה של עוזרת המשרד איליין ואסל בסדרת הטלוויזיה "אלי מקביל", בה שיחקה במשך חמש עונות עד לשנת 2002. על תפקידה בסדרה זכתה במועמדות לפרס גלובוס הזהב בשנת 1999. בשנת 2003 ביצעה הופעת אורח בדרמה "אוורווד", בדמותה של הפסיכולוגית ד"ר גרטשן טרוט, מושא אהבתו של אנדרו בראון (טריט ויליאמס), וכן בסדרה "", בתפקיד אמה ספבק, רוצחת סדרתית של נשים זקנות. ב-2006 לוהקה לסיטקום של רשת NBC "רוק 30", בו מגלמת דמותה של ג'נה מרוני, חלק מצוות השחקנים בתוכנית המערכונים הבדיונית "המופע של טרייסי ג'ורדן". בשנים 2009, 2010 ו-2011 הייתה מועמדת לפרס אמי על תפקידה בסדרה.
בשנת 2013 השתתפה באחד מפרקי הסדרה "משפחת סימפסון".
בשנת 2015 לוהקה לדמותה של ג'קלין וייט בקומדיית המצבים של רשת נטפליקס "קימי שמידט הבלתי שבירה", תפקיד שזיכה אותה במועמדות שישית במספר לפרס אמי.
קולנוע.