פרננדס הפך לשחקן משמעותי בנבחרת לקראת מונדיאל 1990. הוא פתח ברוב משחקי הנבחרת במהלך המוקדמות ועזר לנבחרתו להעפיל. פרננדס נכלל בסגל הנבחרת לטורניר, ובשלב הבתים, פתח בכל שלושת המשחקים ועזר לנבחרתו לעלות לשמינית הגמר מהמקום הראשון. פרננדס גם פתח בשמינית הגמר מול , שניצחה את ספרד 2-1 והדיחה אותה מהטורניר. שערו הראשון והיחיד במדי הנבחרת הספרדית הגיע במשחק מוקדמות יורו 1992, בהפסד 3-2 ל ב-14 בנובמבר 1990. משחקו האחרון של פרננדס היה ב-16 בינואר 1991, משחק ידידות נגד שהסתיים בתיקו 1-1. פרננדס שותף לאורך 9 שנים ב-29 משחקיה של נבחרת ספרד, בהם כאמור כבש פעם אחת.
קריירת אימון.
לאחר פרישתו ממשחק החל פרננדס לעבוד כמאמן. משרתו הראשונה הייתה בקבוצת המשנה של ולנסיה, ולנסיה ב', ששיחקה אז בליגה השלישית. פרננדס קיבל את הקבוצה במחזור ה-26 של עונת 2003/04, כשהיא מתחת לקו האדום ומועמדת לירידה לליגה הרביעית. פרננדס לא הצליח לעזור והקבוצה ירדה לליגה הרביעית בתום העונה, ולכן הוא סיים את תפקידו שם. בעונה הבאה, עונת 2004/05, החליף פרננדס באוקטובר 2004 את אסטבן ויגו שפוטר מאימון קורדובה, שהייתה אז בליגה השנייה. למעט ניצחון במשחקו הראשון עמה, הפסידה הקבוצה 4 פעמים ברציפות בליגה, ופרננדס פוטר מתפקידו.
באמצע עונת 2006/07 התמנה פרננדס לתפקיד המאמן באוריאוולה שמהליגה השלישית כשהיא במקום ה-14 בביתה. פרננדס הצליח להרימה עד למקום ה-3 במחזור ה-35, אך משם הידרדרה הקבוצה במידה מסוימת וסיימה את העונה במקום ה-7. בעונת 2007/08 המשיך פרננדס לאמן את הקבוצה עד המחזור ה-15, אז סיים את תפקידו במועדון, כשהקבוצה נמצאת במקום ה-9 בביתה. בעונת 2008/09 אימן רוברט את אלסירה שמהליגה השלישית גם היא, אך הוא פוטר כעבור 25 מחזורים, כשהקבוצה נמצאת מתחת לקו האדום במשך רוב התקופה שלפני כן.
לקראת עונת 2015/16 התמנה פרננדס כמנהל הטכני של מועדון הכדורגל ברצלונה.
HTML 5
איטה קאליש
איטה קאליש קמינר (15 באפריל 1897, פולין – 10 בינואר 1994, קיבוץ נען, ישראל) הייתה סופרת ואשת רוח, נכדתו של שמחה בונים קאליש, האדמו"ר מוורקא, בתו של מנחם מנדל קאליש, האדמו"ר מאוטבוצק. יצאה בשאלה והפכה סמל לאשה חזקה ועצמאית, ולתהליכי החילון שאפיינו את החברה היהודית באירופה בתחילת המאה העשרים.
ילדות ונעורים.
נולדה באוטבוצק שבפולין למשפחה חסידית מיוחסת, אביה היה האדמו"ר מנחם מנדל קאליש. היא תיארה את אביה כאיש יפה תואר ומלא רחמים, שהכל סרו למרותו. התחנכה בידי מורים פרטיים, שזיהו מגיל צעיר את הצימאון שלה ללמידה במקורות. היא למדה חומש יחד עם אחיה, למרות היותה ילדה. אביה התגאה שבתו מכירה את המקורות היטב ואף נהג לבחון אותה מדי שבוע על הפרשה. לעיתים אמר שעדיף היה אילו נולדה כבן, משום הצימאון שהביעה ללמוד ולהשכיל. "שנים רבות היה תקוע בנפשי תסביך הנחיתות על היותי בת ולא בן", כתבה לימים, "מתוך בקשת פיצוי שקדתי ביותר על חמישה חומשי תורה", היא קיבלה מחסיד של אביה את הביאור של משה מנדלסון לתורה על מנת שתוכל לעיין בו. החיים החסידיים אותם חוותה מתוארים בספרה "אתמולי". כשבגרה למדה אצל מורה פרטית שבאה ממשפחה מתבוללת וחזרה בתשובה, וחיבבה מאוד מורה זו:
אף על פי שהעניין שלה בלימודי חול עורר את התנגדות אביה, המשיכה לחפש פריטי קריאה ללמידה, כמו עיתונים וספרים ביידיש ופולנית שהוברחו לביתה באמצעות בת דודתה. היא חמקה להצגות וקונצרטים חילוניים דרך הדלת האחורית, נכנסה אליהם בחשיכה כדי שלא יבחינו בה, ובסיום ההצגה או הקונצרט ברחה מן האולם לפני שהודלקו האורות. היא תיארה כיצד בערה בה תשוקה לעולם החילוני וסיפרה כי היו חסידים, גברים וגם נשים שמצאו את העולם החסידי חונק. היא ציינה שמכיוון שהייתה אישה ולא חויבה ללמוד בחדר היה לה קל יותר להיחשף לעולם החילוני.
היא המשיכה בלימודיה הסודיים גם לאחר שנישאה בשידוך בגיל חמש עשרה לאברך שאביה בחר עבורה, בן למשפחת קאמינר המיוחסת והאמידה מחסידות גור. הבחירה בשידוך זה הייתה חלק מהאסטרטגיה של אביה שקיווה להשאיר את בתו בעולם החסידי ולהגן עליה מפני רוחות החילון שנשבו באוויר. כחלק ממעמדן, הייתה ציפייה כי נשים בחצר החסידית יכירו גם ספרות פולנית בת הזמן. חלק ממפגש הבחינה של הכלה מטעם נשות המשפחה של החתן המיועד, לפני הנישואין, כלל בדיקה של הידע של המועמדת בחיבורי הסופרת הפולנייה בת הזמן, גבריאלה זפולסקה.
למרות הנישואין היא ברחה מהבית, אך לאחר תחנוניו של אביה חזרה לבעלה, אף על פי שצימאונה לעצמאות ולידע לא רווה. בעבורה, טקס הנישואין ובעיקר גזיזת צמותיה היה אירוע טראומטי. בספרה האוטוביוגרפי כתבה:
בשל מצוקה כלכלית בזמן מלחמת העולם הראשונה עברה עם בעלה להתגורר באחוזת חמיה העשירים, אחוזת פרודזמציה. בשנת 1919 נפטר אביה, והיא החליטה לעזוב את בתה בת השנתיים זינה ואת בעלה. אף על פי שאינה מספרת על כך בספרה "אתמולי", היא עזבה את הבית לאחר שחמותה גירשה אותה. ב-1991 היא תפרסם חוברת שבשם "לבתי" בה היא תספר על שגורשה משום שהיא מתכתבת עם צעירים ציוניים. בתה זינה וכל רכושה נשארו בבית בעלה והוריו. בעלה המשיך לשמור לה אמונים גם לאחר גירושיהם, ולא נישא שוב. הוא ומשפחתו נרצחו בשואה.
יציאה בשאלה ותהליכי החילון.
אחרי שעזבה את בית הוריו של בעלה, היא מכרה טבעת שהייתה ברשותה ושכרה חדר בדירה בוורשה ברחוב קלמינצקה 15, יחד עם שתי אחיותיה, נעמי ורחל שיצאו בשאלה יחד איתה ולימים עלו לארץ-ישראל. בסלון שיצרה דנו ביצירות ספרותיות בנות זמן וכן בספרות עברית וספרות יידישאית. המקום שימש מרחב תרבותי לאנשים שהתמודדו עם המעבר מהעולם החסידי הישן לעולם החילוני החדש. בוורשה התרועעה עם סופרים יהודים של אותה תקופה, ביניהם אסתר שומיאטשר, פרץ הירשביין, משה ברודרזון ורעייתו. מקום עבודתה הראשון היה ארגון היאס, שעזר ליהודים להגר לארצות הברית ולהתאקלם בה, שהשתייך לבונד. היא למדה רדיולוגיה, אך לא עסקה במקצוע זה מעולם.
בתחילה ניפגשה עם בתה מדי שלושה חודשים. המפגש התקיים בעיירה רחוקה שבני משפחת קמינר עברה אליה עקב המהפכה הקומוניסטית. המפגש האחרון בבית זה היה גורלי. בערב שבת לקחה את בתה ונסעה איתה ברכבת לוורשה. על כך אמרה לה בת החמש : "אמא את גנבת אותי".
בשמונה השנים הבאות היא חיה עם בתה בברלין. היא קיבלה בעקבות בוררות ברבנות הראשית בוורשה משמורת חוקית על בתה. לאחר מכן, בשל הצעת עבודה שקיבלה, היא עברה לפריז, שם נפגשו עם הסופר והמשורר דוד פוגל ואשתו אילקה. ב-5 באפריל 1933, כשלושה חודשים אחרי עליית הנאצים לשלטון, הפליגה עם בתה לארץ ישראל. היא הייתה אז כבת 30.
פועלה בארץ.
בארץ עבדה בהתאחדות עולי גרמניה ולאחר מכן בסוכנות הידיעות "פאלקור" של הסוכנות היהודית, בהזמנת משה שרת, מנהלו. סוכנות ידיעות זאת תרמה ידיעות עיתונאיות רבות לעיתונים יהודים ברחבי העולם. ב-1948 עברה לעבוד במחלקה לזכויות אזרח, עד פרישתה לגמלאות ב-1967. במסגרת עבודתה במשרד הפנים הייתה מזכירתו של שר הפנים ישראל בר יהודה בשנים 1955-1959.
בארץ המשיכה להשתתף וליצור חוגים חברתיים שעירבו סופרים ועיתונאים. את שיחותיה עם חיים הזז שפגשה בירושלים תיעדה בספר "שיחות עם הזז". מדי פעם כתבה מאמרים לעיתון דבר.
לא נישאה שוב, גרה כל חייה ועבדה בתל אביב.
בתה זינה נישאה לדוד כפרי, מאנשי הנוער העובד, וגרה בקיבוץ נען.
איטה קאליש נפטרה ב-10 בינואר 1994, נקברה בקיבוץ נען ליד בתה וחתנה.
ספריה וכתביה.
האוטוביוגרפיה של איטה קאליש ראתה אור לראשונה ביידיש, בשם "א רבישע היים אין אמאליקן פוילן", בשנת 1960. שלוש שנים לאחר מכן הודפסה מהדורה שנייה. הדפסת מהדורה זו צוינה באירוע מיוחד בקיבוץ נען, קיבוצה של בתה, עליו פורסם בעיתון.
הספר ראה אור בתרגום של המחברת לעברית ובגרסה מורחבת ב-1976, בשם "אתמולי". הספר שופך אור על החברה היהודית בפולין בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. כתיבתה מצטיינת ביכולת לתאר בפרטים קטנים, תוך המחשה חיה, רוויית הומור, את החצר של האדמו"ר מאוטבוצק וכן את עולמם של האנשים אשר החליטו לברוח מהדת. על פי החוקרת פולה היימן, סיפור חייה היה יוצא דופן בשל השבר המוחלט שנוצר בינה לבין המסורת של משפחתה. בנוסף, בספר תיארה בצורה עסיסית את הנפשות הפועלות בסצנת הכתיבה היהודית הברלינאית ואת חיי בתה בלימודיה. בכתבות שכתבה בעיתונים בארץ עסקה לעיתים קרובות בענייניהן של נשים המתחבטות בענייני משפחה ועלייה. היא כתבה על חברים וכן הספידה מכרים. סגנון כתיבתה היה כמקובל באותה תקופה, והיא השתמשה בגוף נסתר על מנת לתאר נשים ואת התהליכים שהן עברו: "'שם, אצל הגרמנים' - סיפרה בהצביעה על המספר - המקועקע על זרועה — שם קפצתי לתוך הנהר הגדול יוט־יוט, בקיץ ובחורף ...פקדו עלי לקפוץ ולהוציא מן הנהר חפצים שונים שזרקו אחרי. כמו לכלב ...אבל את יודעת— '? המשיכה בלחש — את יודעת — לא הלכתי לסלקציה ...!אבל למען השם' - הפצירה בי שוב - אל תספרי לבעלי. אסור שהוא יידע."
אתמולי.
בספר "אתמולי" תיארה את חייה בחצר האדמו"ר מאוטבוצק, הספר פורש גלריה עשירה של דמויות מבני משפחתה, על ימיהם וגורלותיהם. הספר מתאר חיים עשירים, (חצרות האדמו'רים היו בדרך כלל גם עשירות מבחינה כספית ורמת החיים המתוארת מתקרבת למלכותית, "מרכבה רתומה לשני סוסים אבירים" בגדי פאר, מזון משובח ובשפע, משרתים ומשרתות עד שכל אלה הופכים לעולם נעלם). ועוד מתארת קאליש פרשיות חיים שיש בהן הרבה חדווה ועצב, תאוות חיים, מנהגי אכילה, שמחות ויגונות, גם גחמות גורליות ומריבות קטנוניות, וכמו כן מביא אנקדוטות אודות האנשים שאכלסו את אותו עולם שעלה בעשן השואה.