בקנדה, השיר נכנס למספר ה-91 במצעד קנדה הוט 100 בעוד ששהה במיקום ה-50 במצעד השירים הדיגיטליים. בהוט 100 הגיע לשיאו במספר ה-11. בקוראיה הדרומית, "Marry the Night" נכנס גם כן למיקום ה-11 במצעד השירים הבין לאומיים שבו גם הפך לנקודת השיא שלו במדינה. במצעדים אחרים ברחבי העולם השיר הגיע ל-20 המובילים כגון, למקום ה-16 במצעד הסינגלים הבריטי, ל-13 במצעד האוסטרלי, ל-17, ל-16 במצעד הלבנוני, ולעשרת המובילים בהונגריה, קרואטיה, סלובקיה, וסקוטלנד. בנוסף הוא הוכתר כמעמד כסף על ידי "איוגד תעשיית ההקלטות הבריטי" (BPI) לאחר שמכר מעל 200,000 עותקים במדינה. באירלנד, השיר נכנס לראשונה למקום ה-34 ב-18 בנובמבר 2011 והגיע לשיאו במספר ה-24. באוסטרליה לא זכה להצלחה ונכנס למקום ה-88 בתחילתו, ובהמשך עלה לשיאו בעוד כ-8 מקומות. בגרמניה נכנס לראשונה ב-23 בנובמבר 2011 למקום ה-44 במצעד הסינגלים הגרמני ועלה בסופו ל-20 המובילים במספר ה-17. בבלגיה (פלנדריה) השיר כבש את מצעד הסינגלים הרשמי.
איתי דרורי
איתי דרורי (נולד ב-15 במרץ 1984) הוא ספורטאי ישראלי ומחליק הקרח הישראלי הראשון המתחרה בהחלקה מהירה במסלול הארוך, הוא סגן אלוף עולם למסטרס בקטגוריית גיל 30-35 לשנת 2015, ואלוף ישראל בהחלקה מהירה על גלגיליות מאז שנת 2010.
ביוגרפיה.
דרורי נולד וגדל ברמת גן. הוא למד בבית ספר תיכון בליך. הוא שיחק כדורגל בשערה של הפועל רמת גן ולאחר מכן במכבי רמת עמידר בנעוריו.
בשנת 2011 עבר דרורי לגור ולהתאמן בקולומנה שברוסיה, שם התחיל את עונת הקיץ על גלגלים ובעונת החורף עבר לקרח במטרה להגשים את יעדו ולייצג את ישראל באולימפיאדת החורף, סוצ'י 2014.
דרורי סיים את העונה הטרום אולימפית ללא הקריטריון הבינלאומי למשחקי החורף האולימפיים בסוצ'י 2014.
כאשר עבר לענף ההחלקה המהירה על קרח, הפך דרורי להיות הישראלי הראשון שיתחרה בענף הקרח תחת קטגורית במסלול הארוך. (5,000 מטר ו-10,000 מטר).
בקיץ 2013 יצא לראשונה דרורי לייצג את ישראל באליפות העולם להחלקה מהירה בגלגיליות אשר התקיימה באוסטנדה שבבלגיה, דרורי היה מרחק נגיעה מן הגמר במרחק 20,000 מטר פסילות כאשר סיים במקום ה-28 שמתוכו 25 מחליקים העפילו לגמר.
בשנת 2014 לקח חלק באליפות העולם בהחלקה מהירה ברולר בליידס שהתקיימה בעיר רוסאריו שבארגנטינה וסיים במקום ה-32 במרחק המרתון המלא (42 ק"מ).
בשנת 2015 באליפות העולם בקאושיונג, טאיוואן העפיל דרורי לגמר במסלול 15,000 מ' פסילות וסיים במקום ה-34 בעולם, באותה השנה סיים את המרתון במקום 44 מתוך 85 מחליקים ובאותה העת קבע את שיאו האישי למרחק מרתון.
בשנת 2016 באליפות העולם בנאנג'ינג, סין, דרורי לא העפיל למקצה הגמר במרחקים הארוכים וסיים את המרתון במקום ה 92 מתוך 230 מחליקים.
כיום מחזיק דרורי במספר שיאים ישראלים בענף הגלגיליות: הקפת הכנרת על גלגיליות (60.6 ק"מ) בתוצאה של 1:58:09 שעות (סובב כנרת 5 בנובמבר 2016) ובמרתון החלקה מהירה על גלגיליות, בתוצאה של 1:06:00 שעות (אליפות העולם 2015, טאיוואן).
בענף הקרח במסלול הארוך למרחק 10,000 מ' 16:16.43 דק' . בעבר שיאו האישיים של דרורי על הקרח במרחקים 500 מ' ו-5,000 מ' היו השיא הלאומי הישראלי, עד שנקבעו מחדש על ידי המחליק האולימפי למרחקים בקצרים ולדיסלב ביקנוב.
הישגים אישיים.
שיאים אישיים בהחלקה על הקרח
הישגים בענף הגלגיליות
שוביניסטיות
מסר (דג)
מַסָּר (שם מדעי: "Argyrosomus") הוא סוג של דגים ממשפחת המסריים החיים בימים שונים ברחבי העולם, לרוב בימים הטרופיים והסובטרופיים. הגדולים במינים אלה יכולים להגיע למשקל של מעל 70 ק"ג, אך עקב דיג נרחב רוב הדגים קטנים יותר.
דגים אלה הם טורפים הניזונים מדגי ים אחרים ומסרטנים ורכיכות כמו תמנונים ודיונונים.
מינים.
בסוג זה תשעה מינים:
פרויקט מצר-מסר
"פרויקט מצר-מסר" הוא מיזם אמנותי שכלל סדרה של פעולות אמנותיות, שכללו בעיקר מיצגים ומיצבים, התקיימו בחודשים יוני עד אוקטובר 1972 באזור קיבוץ מצר והכפר הערבי מייסר. המיזם נחשב לאחד מן הביטויים החשובים של האמנות המושגית בישראל והיו שותפים בו אמנים כגון אביטל גבע, מיכה אולמן, משה גרשוני ואחרים.
בעקבות הפסל יצחק דנציגר, ששימש כמעין אב רוחני לאמנים צעירים רבים, התאספה בראשית שנות ה-70, קבוצה של אמנים מושגיים שהושפעה מרעיונותיו אודות אמנות מושגית ו"תיקון הטבע". קבוצת האמנים קיימה פגישות סדירות עם דנציגר בחיפה ובתל אביב והשתתפה בסיורים שארגן. "היינו נעריו של דנציגר, אפשר לומר", סיפר משה גרשוני בטקסט מאוחר, "בתחילת שנות השבעים, בתקופה שהוא עבד על מחצבת נשר ועשה את כל הניסיונות שלו ... זו הייתה התקופה שהוא תלה את החיטה במוזיאון, כל הכיוון הנסיוני הזה שהיה ברוח אחת עם הדברים שאנחנו חיפשנו".
בשונה מעבודותיו של דנציגר, הפעולות שביצעו חברי הקבוצה, נשאו אופי פוליטי וחברתי מובהק יותר. הממד הארס פואטי שברבות מן הפעולות ביטא את הרעיון תפיסת האמנות כאלמנט לקידום חברתי. על חברי הקבוצה נמנו גבע, אולמן, גרשוני, דב אור-נר, אפרת נתן, נחום טבת ויחזקאל ירדני.
חלק מן האמנים ביצעו פעולות שהיו קשורות להשפעת "אמנות האדמה". האמן דב אור-נר, לדוגמה, שלח מכתבים לאנשי הקיבוץ והכפר וביקש מהם לשלוח לו את האשפה שלהם. השקיות הוטמנו בבור בעומק 20 מ' שכוסה בהדרגה. גם מיכה אולמן עסק בפעולת חפירה ובמסגרתה יצר בסוף אוקטובר פעולה של "החלפת אדמות" בין שני בורות שנחפרו בשני היישובים. השפעתה של פעולה זו הייתה בהעלאת מודעות בקרב תושבי היישובים לסיטואציה הפוליטית.
משה גרשוני ביצע עבודה בעלת משמעויות ארס-פואטיות ופוליטיות. בפעולה שלו יצר גרשוני תצלומי נוף בקיבוץ מצר, כינס אספת קיבוץ ובה "חילק" את אדמות הקיבוץ לחברים. אביטל גבע יצר עבודה בעלת משמעויות אקולוגיות, ובה מיין ספרים שנשלחו למיחזור במפעל אמניר והקים ספרייה מאולתרת בתוך אבוסי בקר. בעבודה נוספת רתם גבע בני נוער למחרשה ובפעולה משותפת שנמשכה שבועיים חרש את האדמה החקלאית באזור. בין העבודות נוספות שנוצרו בפרויקט הייתה מכלאה עשויה ענפים, שנבנתה על ידי נחום טבת.
צינור הגז הערבי
צינור הגז הערבי (בערבית: خط الغاز العربي; באנגלית: Arab Gas Pipeline) הוא צינור יבשתי (וחלקו הקטן תת-ימי), המוביל גז טבעי במזרח התיכון. הצינור משמש ליצוא גז טבעי ממצרים לירדן, לסוריה וללבנון, במסלול ארוך העוקף את ישראל, היוצא מפורט סעיד דרך צפון סיני עד אל עריש, טאבה, עקבה, עמאן ודמשק. מדמשק ממשיך הקו לחומס ובניאס, וטריפולי בלבנון. שלוחה קטנה מחברת את אשקלון בישראל עם אל עריש באמצעות צינור תת-ימי.
היסטוריה.
אורכו הכולל של הצינור הערבי הוא 1,200 ק"מ ועלות בנייתו הסתכמה ב-1.2 מיליארד דולר. הנחת המקטע הראשון של הצינור, בין פורט סעיד עד אל עריש, החלה באוקטובר 1998 במטרה לספק גז מצרי לישראל. בנובמבר 1998 החלו גם משא ומתן להנחת המשך הצינור לעקבה שבירדן. המגעים ראשוניים בין מצרים וירדן על הקמת הפרויקט החלו בספטמבר 1997.
לאחר שחתימה על הסכם לייבוא גז בין ישראל למצרים התעכבה (בעקבות גילוי מאגר הגז "נועה" ו"מרי" בישראל, והמתיחות המדינית בעקבות האינתיפאדה השנייה), בסוף 2001 חתמה מצרים על מזכר הבנות עם ממשלת ירדן לייצוא גז טבעי. כמו כן הודיעו שמעקבה יוקם צינור לעמאן ולאירביד, ושלוחה שתרד למפעלי ים המלח הירדניים, על ידי חברת גז ירדנית שתוקם לצורך כך. באוגוסט 2002 פרסמו מכרז להנחת מקטע אל עריש - עקבה, במטרה לספק גז לתחנת הכוח התרמית עקבה (תחנת הכוח הגדולה ביותר בירדן).
ביוני 2002 חתמו על מזכר הבנות, בוועידה שנערכה בעמאן, שרי האנרגיה של מצרים, ירדן, סוריה ולבנון, על הסכם להקמת צינור לאספקת גז טבעי מצרי, דרך ירדן לסוריה, לבנון, טורקיה, קפריסין ולמזרח אירופה. שרי האנרגיה של מצרים, ירדן, סוריה ולבנון, ועל הקמת "חברה ערבית לגז", בהון עצמי של 200 מיליון דולר, לקידום פרויקט ייצוא הגז הטבעי המצרי. בפברואר 2003, נחתם בקהיר ההסכם על הקמת "צינור הגז הערבי", בשלב זה הפך המיזם מפרויקט מקומי לחיבור ישראל וירדן למאגרי הגז של מצרים לפרויקט אספקת גז אזורי ואסטרטגי.
הצינור מעולם לא פעל בתפוקה מלאה ולא סיפק גז לייצוא, מלבד מלירדן וישראל (ולתקופה קצרה גם לסוריה). ב-2011, בעקבות המהפכה במצרים ארגוני הטרור בסיני פגעו בצינור מספר פעמים ואספקת הגז בו הופסקה. בעקבות כך נאלצה ירדן להקים מסוף לקליטת גז נוזלי ממכליות בעקבה, כדי לייבא גז מהמפרץ הפרסי. וגם לאחר שתוקן הצינור, מצרים לא יכלה לספק גז לייצוא. למרות תגליות הגז הרבות במדינה החל מסוף שנות ה-90, עלתה גם הצריכה בתוך המדינה באופן משמעותי, כך שלא היו לה יותר עודפי גז ליצוא והיא אף החלה לייבא גז (בין 1997 לשנת 2020 גדלה אוכלוסיית מצרים מ-60 מיליון תושבים ל-100 מיליון). רק בסוף 2018 חזרה מצרים לייצא גז עם תחילת ההפקה ממאגר הגז זוהר, מאגר גדול שנתגלה בים התיכון מול חופי מצרים.
מבנה.
אורכו של צינור הגז הוא 1,200 ק"מ, קוטרו 914.4 מ"מ (36 אינץ') ויכולת ההולכה המרבית שלו היא 10.3 מיליארד מטר מעוקב (BCM) של גז טבעי לשנה. הצינור מחולק למספר מקטעים כאשר לכל מקטע מאפיינים שונים, הם עוברים במדינות שונות ומופעלים על ידי חברות שונות.
אל עריש–עקבה.
הצינור והמקטע הראשון שלו, יוצאים מהעיר המצרית אל עריש שבסיני. חלק הארי של המקטע, באורך 250 קילומטר, מוביל את הגז לטאבה שלחופי ים סוף. חלקו השני של המקטע, באורך 15 קילומטר, הוא צינור תת-ימי בין טאבה לעקבה שבירדן. חלקו השלישי של המקטע, באורך קילומטר מוביל לתחנת הכוח התרמית עקבה.