מלחמת האזרחים הראשונה נסתיימה בהסדר פשרה שנתאפשר עם עזיבת הכוחות האמריקאיים וסיומה הקרב של קדנציית הנשיאות של שמעון. עם שוך מלחמת האזרחים חלפה המרידה, אך באוויר נשאר המתח. בפועל, בבחירות החדשות זכו המורדים לשוב ולהיכנס לפרלמנט ואף שלטו בממשלה.
בתום מלחמת האזרחים, בספטמבר 1958, נבחר שהאב, מפקד הצבא לשעבר,
לנשיא - בעיקר בעזרת תמיכתם של המורדים. שהאב זכה לתמיכה מצד אנשים רבים מהמחנה השמאל שחשו כי "נייטרליותו" (המזויפת מבחינתם) היא שמנעה את הפסקת המרד.
מלחמת האזרחים השנייה (1975–1990).
מלחמת האזרחים הלבנונית פרצה ב-13 באפריל 1975 כהמשך ישיר לסכסוכי דת קודמים בלבנון.
המלחמה פרצה עם התקפתו של פייר ג'מייל, ראש מפלגת הכתאיב, על ידי פלסטינים, בטקס חנוכת כנסייה חדשה בפרוור נוצרי של ביירות, עין-רומאנה. תגובת הנגד לא איחרה לבוא ולאחר מספר שעות נורו בין 22 ל-30 פלסטינים חמושים אשר נסעו באוטובוס באותו אזור.
מאורעות אלה, אשר נודעו בשם מאורעות עין-רומאנה, גררו אחריהם קרבות נוספים בביירות ובסביבתה. למרות מילוי בקשתו של יאסר ערפאת להסגרת האחראים להרג החמושים הפלסטינים, עין-רומאנה הופגזה במשך שלושה ימים על ידי הפלסטינים. הכוחות נחלקו במהרה לשני אגפים: פלסטינים, נציונל-סוציאליסטים לבנוניים, פאשיסטיים לבנוניים, קומוניסטים לבנוניים, נאצריסטיים ודרוזים תומכי כמאל ג'ונבלאט, מחד (אגף זה נודע במערב כ"שמאל הלבנוני"); וכתאיב וליבראליים לאומיים (מל"ל), מאידך (אגף זה נודע במערב כ"ימין הלבנוני"). הצבא הלבנוני נשאר נייטרלי בשלב ראשוני זה של הסכסוך, אך החל להתפרק במהרה ליחידות המרכיבות אותו, לפי עדה ודת.
סכסוכים אלו משכו אליהם את תשומת הלב של חלק ממדינות העולם. כחלק ממדיניות החוץ שלה סיפקה ברית המועצות, ביחד עם לוב ועיראק, נשק וממון לפלסטינים ולתומכיהם במטרה להחליש את השפעת ארצות הברית בלבנון. סוריה גם כן סיפקה נשק ותחמושת לתנועת הפתח על מנת לבסס את שליטתה על המליציות השונות שפעלו בשטח וניהלה דו-שיח מתמיד עם קבוצות כוח שונות אחרות. ביוני 1975 הצליח המוסלמי ראשיד כראמי, בעזרת מאמציה של סוריה, להקים ממשלת-חירום אשר מנתה שישה נציגים מקרב העדות השונות. ממשלת החירום, אשר פעלה שלושה חודשים בלבד, עד ראשית ספטמבר 1975, הצליחה לקיים שביתת-אש כמעט מוחלטת במהלך כהונתה.
הסדר הסורי בלבנון (1990–2005).
לאחר חתימת הסכם טאיף לסיום מלחמת האזרחים ב־1989 הסתיימה בהדרגה מלחמת האזרחים כאשר הסיום הסופי היה בכיבוש מערב ביירות על ידי סוריה ב־13 באוקטובר 1990. סיום המלחמה לווה בפירוק כל המיליציות החמושות פרט לחזבאללה.
לאחר מלחמת האזרחים חולקה לבנון לשלושה חלקים בלתי שווים:
לעומת השליטה הביטחונית שהושגה במהירות יחסית על ידי הצבא הסורי, הרי השליטה האזרחית הושגה באיטיות מרובה. המנהיגים העדתיים ששלטו על המדינה במהלך מלחמת האזרחים לא הזדרזו לוותר על שליטתם והתהליך טרם הושלם.
במהלך שנים אלו התאוששה לבנון לאיטה, כאשר הגורם המרכזי בהתאוששות הכלכלית הן החברות של רפיק אל-חרירי (שאף מונה לראש ממשלת לבנון בשל כך). במהלך השנים חזרה לבנון במידה רבה למצב הכלכלי שלפני מלחמת האזרחים, כאשר השינוי העיקרי בו הוא נוכחותם של מיליון פועלים סורים במדינה. בבקאע גודלו כמויות גדולות של סמים בחסות הצבא הסורי.
הגורם העיקרי שהפריע במהלך תקופה זו להתאוששות הכלכלית היה העימותים בין ישראל לחזבאללה, שהתפרצו באופן חמור ב־1993 (מבצע דין וחשבון) וב־1996 (מבצע ענבי זעם).
בעוד שבשנים הראשונות הייתה הסכמה כלל לבנונית על החיוניות של נוכחות הכוחות המזוינים של סוריה ולמעשה הסכמה בשתיקה לגבי שליטתם במדינה, הרי מצב זה הלך והשתנה. תהליך זה הואץ משמעותית לאחר נסיגת צה"ל מדרום לבנון ב־2000, שלאחריה אנשי כוח האו"ם הזמני בלבנון (יוניפי"ל) שבו לאזור.
נסיגת ישראל אמנם לא הביאה לפירוק החזבאללה מנשקו אולם גרמה ללחץ הולך וגובר עליו. גם מותו של חאפז אל-אסד באותה עת גרם להתחזקות הלחצים על סוריה.
לחצים אלו גרמו לבסוף לקבלת החלטה 1559 של מועצת הביטחון ב־2 בספטמבר 2004 שקראה לנסיגת כל הכוחות הזרים מלבנון. מצב זה הגיע לכדי משבר לאחר רצח רפיק אל-חרירי שיוחס לסוריה. ההפגנות ההמוניות שפרצו בלבנון והפגיעות הרבות בפועלים סורים הכריחו את סוריה לפנות את כל כוחותיה הרשמיים עד ל־24 באפריל 2005. כתוצאה מהתפתחויות אלו קטנה משמעותית ההשפעה הסורית בלבנון, כך שהבחירות אשר נערכו בסוף מאי-תחילת יוני גרמו לרוב אנטי סורי בפרלמנט הלבנוני.
לאחר הנסיגה הסורית (2005 ואילך).
הבחירות שנערכו בלבנון החל מ-29 במאי 2005 סימנו את התערערות שליטתה של סוריה במדינה. פואד סניורה מונה לראשות הממשלה החדשה, והופעל לחץ על אמיל לחוד, נשיא לבנון, להתפטר מתפקידו. המצב בין המדינות הידרדר לחרם סורי במשך חודש מאי 2005. למרות נסיגתה של סוריה, המשיך ארגון חזבאללה להיות השליט בדרום המדינה, דבר שעורר התנגשויות חוזרות ונשנות עם ישראל ולבסוף הביא למלחמת לבנון השנייה.
לאחר המלחמה גבר הלחץ הלבנוני הפנימי על חזבאללה, שהואשם על ידי הכוחות האנטי-סוריים באחריות להריסת לבנון בידי ישראל. לחץ זה הוביל למשבר חמור בפוליטיקה הלבנונית החל מספטמבר 2006, שכלל בין השאר את פרישת השרים השיעים מהממשלה, החלטה על הקמת בית דין בינלאומי לרוצחי רפיק חרירי והתנקשות בפייר אמין ג'ומאייל, שר המסחר ב-21 בנובמבר 2006. משבר זה החריף כאשר נשיא לבנון אמיל לחוד פרש מתפקידו, והאופוזיציה בהנהגת חזבאללה סיכלה את הניסיונות לבחור נשיא חדש.
הקרבות עם פתח אל-אסלאם.
הלה-מונד דיווח כי נציג אש"ף בלבנון הודיע לנציגי האו"ם במדינה כי ארגון פתח אל-אסלאם מתכוון להתנקש ב-36 בכירים אנטי-סוריים בלבנון. כוחות ביטחון פנים של אש"ף עצרו לאחר מכן שישה אנשים מהארגון. ארבעה מהם שוחררו, ויתר הועברו לצבא לבנון.
ממשלת לבנון האשימה את הארגון במעורבות בפיגועי תופת בעין עלק של שני מיניבוסים שגרמו למותם של שלושה אנשים ופציעתם של כיותר מ-20 ב-13 בפברואר 2007. ארבעה מחברי הארגון התוודו במעורבות בפיגועים. ארבעת העצורים טענו כי הקבוצה היא כיסוי לפעילות המודיעין הסורי בלבנון. פתח אל-אסלאם והרשויות הסוריות הכחישו טענות אלו.
חיפוש של המשטרה הלבנונית אחר חשודים בשוד בנק ב-18 במאי 2007, הוביל אותה למחרת לדירה בטריפולי, בה חיו פעילים של פתח אל-אסלאם. בעת ניסיון המעצר, פתחו לוחמי הארגון בירי, קרב היריות שנמשך שלושה ימים, הסתיים כאשר הלוחם החי האחרון פוצץ עצמו למוות, . לוחמים אחרים שהשתתפו בשוד הבנק, ברחו למחנה הפליטים נהר אל-בארד, אליו על פי הסכם קהיר מ-1969 אסור לצבא הלבנוני להיכנס. הלוחמים תפסו עמדות של צבא לבנון בכניסה למחנה הפליטים, וגם שני נגמ"שים. הלוחמים פתחו באש על הכביש המוביל מהמחנה לטריפולי ובמארב ליחידה צבאית, הרגו שני חיילים.
המשך התקפות פתח אל-אסלאם גבו את חייהם של רבים, מרביתם חיילים. בתגובה, הגיעה תגבורת לצבא לבנון ב-20 במאי, והצבא החל להפגיז את ריכוזי הלוחמים במחנה הפליטים. גורם בכיר באל-קאעדה טען כי אם הממשל הלבנוני לא יפסיק את ההתקפה על פתח אל-אסלאם "אנו מזהירים אתכם בפעם האחרונה, אחרי כן יהיו רק נהרות של דם".
במהלך הלחימה בין הצדדים, נמצאו כ-30,000 פלסטינים בלי יכולת לעזוב את מחנה הפליטים, תוך הידרדרות מהירה במצב ההומניטרי במקום. עזיבת התושבים התאפשרה רק החל מ-23 במאי, לאחר הכרזה חד-צדדית של פתח אל-אסלאם על הפסקת אש. עם זאת, חברי הארגון נותרו בתוך המחנה, והם הודיעו כי במקרה שיותקפו, הם יילחמו עד המוות. במהלך הקרבות, נכנסו כוחות חיל רגלים של צבא לבנון למחנה, וחיל האוויר הלבנוני הפציץ מטרות במחנה. מרבית תושבי המחנה עזבו את המחנה למחנה סמוך של בדואים. ב-21 ביוני הכריז שר ההגנה הלבנוני אליאס מור כי צבא לבנון חיסל את ההתנגדות שנותרה במחנה נהר אל-בארד, אולם מנהיגי הארגון, ביניהם שאכר אל-עבסי וסגנו אבו חורירה הצליחו להימלט עם עוד מספר חמושים. בקרבות, שנמשכו יותר מחודש, והיו לסבב הלחימה הפנים לבנונית המשמעותית ביותר מאז תום מלחמת האזרחים בלבנון ב-1990 נהרגו יותר מ-150 איש, מרביתם חיילים, היתר לוחמי הארגון ומקצתם אזרחים.
עליית כוחו של ארגון החזבאללה.
במאי 2008, חלה הידרדרות נוספת במצב בלבנון וחילופי אש התנהלו בין פלגים פרו סוריים בראשות חזבאללה, לבין פלגים שתומכים בממשלה בראשות פואד סניורה. הרקע להתנגשויות היה דרישה של הממשלה המרכזית בלבנון מחזבאללה לפרק את רשת התקשורת שהקים ברחבי המדינה וכן להחליף את האחראי על הביטחון בשדה התעופה הבינלאומי של ביירות שזוהה עם הארגון השיעי. בעקבות דרישות אלו החלו חילופי אש בין לוחמי חזבאללה לפלגים נוצריים וסוניים שבמהלכם נהרגו קרוב ל-40 בני אדם, בביירות ובטריפולי. במהלך הקרבות השתלט חזבאללה על אזורי מפתח בביירות, דבר שהוביל את ממשלת סניורה לחזור בה מהחלטותיה ובכך למעשה להיכנע בפני חזבאללה. בכך למעשה התברר כי אין בכוחה של הממשלה לשלוט במדינה מבלי קבלה של תכתיבי חזבאללה. משבר זה מצטרף למשבר המרכזי המתקיים במדינה מאז נובמבר 2007, לבחירת נשיא במדינה. חזבאללה דורש כי תינתן לו זכות וטו בממשלה וכי הנשיא שייבחר יהיה שייך למחנה הפרו סורי.
במשך העשור הבא הידק בהדרגה ארגון חזבאללה את שליטתו בפועל על המערכת הפוליטית בלבנון ועל צבא לבנון, ובמקרים שונים השפיע על החלטות כך שיתאימו לאינטרסים של הארגון.
מהומות בלבנון.