בוועידה השנתית של הלייבור בדצמבר 1944, אימצה המפלגה הצעת החלטה של אטלי לכונן מדינה יהודית בארץ ישראל ואף להעביר אוכלוסייה ערבית לארצות השכנות: "אין לא משמעות ולא תקוה במילים 'בית לאומי יהודי', אלא אם כן נהיה מוכנים להניח ליהודים, אם ירצו בכך, להיכנס אל אותה ארץ קטנטונת במספרים כאלה שיעשום שם רוב... בארץ־ישראל יש גם טעם, מטעמים אנושיים וכדי להגיע להסדר בר־קיימא להעברת אוכלוסייה. הבה נעודד את הערבים לצאת ממנה... יש להם לערבים שטחים רחבי־ידים רבים משלהם". בסוף אפריל 1945, אישר מרכז הלייבור מחדש את ההחלטה הזו.
עם עליית אטלי לשלטון רבו מאוד התקוות של אנשי היישוב כי ממשלתו תעמוד בהבטחותיה - תאפשר עלייה חופשית לפליטי השואה, תסיר את גזרות הקרקעות, ותפעל להקמת מדינה יהודית. עם זאת, כבר בחודשים הראשונים לפעילות הממשלה, הסתבר כי ארנסט בווין, האחראי למדיניות החוץ, הוא אויב מר למפעל הציוני, וכי כגודל הציפיות, כך הוא גודל האכזבה. לקראת גיבוש מדיניות הממשלה כתב נתן אלתרמן בשירי הטור השביעי, ב-28 בספטמבר 1945 -
ואכן, ב-13 בנובמבר 1945 הודיע בווין בבית הנבחרים הודעה מדינית על ארץ ישראל, שהיוותה חזרה מדויקת על מדיניות המפלגות השמרניות מלפני המלחמה ואימוץ של הספר הלבן. במקביל, בסוף אוקטובר 1945, הוקמה תנועת המרי העברי, בין היתר על רקע האכזבה מממשלתו של אטלי, ופעלה בגלוי נגד הבריטים, אשר ראו בה ארגון טרור. שיא שלילי מבחינת היישוב היו אירועי השבת השחורה ב-29 ביוני 1946, בה פשטו כוחות בריטיים על יישובים בארץ, עצרו רבים ממנהיגי היישוב וחיפשו נשק מוסתר. בה בעת המשיכה הממשלה לאכוף את הסגר על חופי הארץ ולמנוע עליית עולים, כולל פליטי השואה. תנועת המרי העברי פורקה בסוף שנת 1946, לאחר פיצוץ מלון המלך דוד, אך שאר המחתרות המשיכו במאבק. במהלך תקופה זו נתפס בווין על ידי אנשי היישוב כאנטי-ציוני וכאנטישמי, ואילו אטלי נתפס כעושה דברו.
ממשלת אטלי, שהובלה בשאלת ארץ ישראל על ידי בווין, ניסתה למצוא פתרונות לשאלת ארץ ישראל, וזאת אל מול המאבק המחמיר ומצוקת פליטי אירופה שקיבלה כותרות בעיתונות הבינלאומית. ניסיונות מסוג הוועדה האנגלו-אמריקאית או תוכנית מוריסון-גריידי לא הביאו לפתרון מוסכם. לבסוף החליטו אטלי ובווין להביא את העניין להכרעת ארגון האומות המאוחדות, אשר הכריע על קבלת תוכנית החלוקה, סיום המנדט הבריטי והקמת מדינת ישראל. בהצבעה על תוכנית החלוקה נמנעה בריטניה. בריטניה הכירה במדינה רק באיחור רב, בשנת 1949. גם לאחר פרישתו של בווין המשיכה ממשלת אטלי ביחס קריר למדינת ישראל, ורק לאחר פרישתו של אטלי והחלפתו בצ'רצ'יל השתנה היחס והפך לידידותי יותר.
מורשתו של אטלי.
אטלי נחשב לאדם אפור ושתקן, באופן המנוגד לכושר הרטורי ולאישיותו המוחצנת של שותפו ויריבו וינסטון צ'רצ'יל. שלוש אמרות המיוחסות לצ'רצ'יל משקפות ניגודים אלו. לצ'רצ'יל מיוחסות האמירות כי ; בנוסף מיוחסת לצ'רציל האמרה כי ; עוד מיוחסת לצ'רצ'יל האמרה כי אטלי הוא .
עם זאת, צניעותו ומנהגו השקט של אטלי לא מנעו ממנו להיחשב לאחד מגדולי ראשי הממשלה של בריטניה. בסקרים רבים השואלים את העם הבריטי, או מלומדים והיסטוריונים, מיהם ראשי הממשלה ה"גדולים", נמצא אטלי במקום השני לאחר צ'רצ'יל, ואילו בסקר בין אקדמאים והיסטוריונים שנערך על ידי אוניברסיטת לידס בשנת 2004 בחרו הנשאלים באטלי כראש הממשלה הטוב ביותר. צ'רצ'יל עצמו התבטא כי אטלי הוא "ג'נטלמן אציל ובעל כבוד, עמית נאמן, ששירת את ארצו היטב בזמן בו הייתה זקוקה לכך יותר מכל".
אטלי נחשב לראש ממשלה חרוץ ויעיל וזכה לשבחים מצד ממשיכיו, שמרנים ואנשי לייבור כאחד. סגנון מנהיגותו היה מנהיגות קונסנזואלית. ההיסטוריונים מעריכים את המעבר שהנהיג מכלכלת המלחמה לכלכלת ימי השלום, את הדרך בה פעל להקטין את הגרעון של בריטניה, בעודו מביא ליישום תוכנית שאפתנית ליצירת מדינת רווחה ושירותי בריאות לכל, וכל זאת באופן שהתקבל כקונצנזוס הלאומי שלאחר המלחמה, הן בקרב אנשי הלייבור והן בקרב השמרנים והליברלים, שנמנעו מלבצע שינויים מהותיים בהסדרים אלו במשך עשרות שנים.
במדיניות החוץ היה אטלי בין מעצבי פניו של העולם שלאחר המלחמה. הוא הוכיח עצמו כבעל ברית נאמן לארצות הברית עם תחילת המלחמה הקרה, פעל לשיקומה של אירופה וליצירת הבסיס לשיתוף הפעולה העתידי בין בריטניה והיבשת, ולדקולוניזציה והענקת שלטון עצמי והגדרה עצמית למאות מיליונים ברחבי העולם.
העיסוק באטלי ובדמותו עודו נמשך בבריטניה. אטלי עצמו פרסם אוטוביוגרפיה בשם "כפי שזה קרה" (As it Happened) בשנת 1954, וכן התפרסם בשנת 1961 ספר המבוסס על ראיון שערך עם רוי ג'נקינס שהיה לאחד מהוגי הדעות החשובים של הלייבור בתקופה שלאחר אטלי. עוד בחייו, וכן לאחר מותו, התפרסמו ביוגרפיות רבות נוספות, שזכו לעניין ולהצלחה. יש הרואים בצניעותו ובמנהגו השקט משום ניגוד לראוותנות והשחיתות המיוחסים לפוליטיקאים הבריטים כיום.
המלחמה הפולנית-סובייטית
המלחמה הפולנית-סובייטית התרחשה בין פברואר 1919 למרץ 1921. מלחמה זו קבעה את גבולותיה המזרחיים של פולין בתקופה ש.
היה זה מאבק מזוין בין שתי מדינות שקמו זה עתה: רוסיה הסובייטית והרפובליקה הפולנית השנייה. ברקע הדברים היה רצונה של פולין להשיג את חבלי הארץ שאיבדה בחלוקתה בסוף המאה ה-18 וניסיון הבולשביקים להחזיר לידיהם חבלי ארץ שאבדו לאימפריה הרוסית במהלך מלחמת העולם הראשונה. עמוק יותר היה השסע האידאולוגי, כאשר בעלות הברית המערביות והעולם כולו ראו בפולין של פילסודסקי משום מחסום בפני ההשפעה הבולשביקית, ופילסודסקי ראה עצמו בחזונו בראש קונפדרציה סלאבית הכוללת את פולין, ליטא, אוקראינה ובלארוס, בעוד לנין ראה בפולין ראש גשר להתפשטות המהפכה הקומוניסטית לתוככי אירופה, ובמיוחד להתחברות אל הפרולטריון הגרמני התוסס והמרדני.
הגבולות בין פולין ורוסיה הסובייטית לא הוגדרו במדויק בהסכם ורסאי, והמצב הכאוטי שהביאה עמה המהפכה הרוסית ומלחמת האזרחים ברוסיה שבעקבותיה, כמו גם הנסיגה הגרמנית מחבלי הארץ שהחזיקה גרמניה במזרח, גרמו לבלבול נוסף.
בשנת 1919 החזיקו הפולנים ברוב שטחי המחלוקת. תקריות גבול זעירות החריפו לכלל לוחמה גלויה בעקבות ניסיונו של פילסודסקי לנצל את חולשת הרוסים ולפלוש לאוקראינה בתחילת 1920. באזור קייב נתקל פילסודסקי בהתנגדותו של הצבא האדום ונהדף עד לבירתו, ורשה. בינתיים הגיעו חיילים מערביים מגבולות גרמניה על מנת לסייע לפולנים ולהדוף את האיום הבולשביקי. כוחות צרפתיים, ובהם קצין צעיר בשם שארל דה גול, סייעו לארגן את הצבא הפולני על פי קווים מערביים ולשפר את חימושו, אימונו והלוגיסטיקה שלו. על הכוחות הצרפתיים פיקד הגנרל מקסים וייגאן, שלימים יעמוד בראש הצבא הצרפתי המובס במלחמת העולם השנייה. אף שבמהלך חודשי הקיץ נראתה נפילת ורשה ודאית, הצליחו כוחות פולין להשיג ניצחון מפתיע ומכריע באוגוסט, והחלו בהתקדמות מזרחה, עד להשגת הפסקת אש באוקטובר 1920. הסכם ריגה, שנחתם בריגה במרץ 1921 סיים את המלחמה, קבע את גבולה המזרחי של פולין וחילק את שטחי המריבה בין פולין ובין ברית המועצות.
שני הצדדים טענו לניצחון: פולין טענה כי הגנה על קיומה בפני התקפה שמטרתה להשמידה ולהפוך אותה לחלק מברית המועצות, כאשר ברית המועצות התגאתה בהדיפת הפולנים מקייב, אשר נחשבה על ידם כחלק מן ההתערבות הזרה במלחמת האזרחים ברוסיה.
שמות המלחמה ותאריכיה.
יש המתייחסים למלחמה זו כאל "המלחמה הפולנית-סובייטית". זהו השם הנפוץ ביותר, אך יש בו אלמנט מטעה, מכיוון שהמונח "סובייטי" מתייחס בדרך כלל לברית המועצות אשר קמה באופן רשמי רק בדצמבר 1922. שמות אחרים הם "מלחמת פולין – רוסיה 1919 – 1921", "המלחמה הפולנית בולשביקית", "מלחמת 1920", ואילו היסטוריונים סובייטיים מתייחסים למלחמה זו כ"מלחמה כנגד פולין הלבנה", או כ"מלחמה כנגד ההתערבות הזרה" או אף כחלק ממלחמת האזרחים ברוסיה.
מחלוקת נוספת קיימת סביב תאריכי המלחמה. יש הטוענים שהמלחמה החלה במתקפה הפולנית על אוקראינה באפריל 1920, אחרים רואים באירועי הגבול ב-1919 חלק בלתי נפרד מן המלחמה. ברור כי הצדדים הבינו כי הם נתונים במלחמה רק בשנת 1920, אך אירועי 1919 הובילו באופן בלתי נמנע להתפרצות האלימה בשנת 1920.
הקדמה למלחמה.
בשנת 1918 עם סיום מלחמת העולם הראשונה השתנתה מפת מזרח אירופה מן הקצה אל הקצה. תבוסתה של גרמניה הביאה לכישלון הניסיון ליצור מדינות חסות עם ממשלת בובות במזרח אירופה, ואילו רוסיה שקעה במלחמת אזרחים. המדינות החדשות שקמו באזור זה ראו הזדמנות לקבלת עצמאות של ממש, ולא היו מוכנות לוותר עליה בקלות. בה בעת ראתה רוסיה בשטחים אלו חבלי ארץ המורדים בשלטון הרוסי המרכזי, אך הייתה חסרת כל יכולת להתערב.
הצלחת המרידה הפולנית ב-1918 העניקה לפולין את העצמאות שאיבדה בשנת 1795. הרפובליקה הפולנית השנייה הייתה לעובדה קיימת, והמשימה הראשונה שעמדה בפני המדינה הצעירה הייתה קביעת גבולותיה אל מול אדוניה לשעבר רוסיה, גרמניה והאימפריה האוסטרו הונגרית.
הפוליטיקה הפולנית הייתה נתונה להשפעתו של המדינאי והמצביא יוזף פילסודסקי אשר ראה בחזונו קונפדרציה סלאבית, כפי שהתקימה בראשית העת החדשה בעת איחוד פולין עם ליטא. לפי החזון הפולני, הקונפדרציה בראשותה אמורה הייתה לכלול את ליטא, אוקראינה ומדינות אחרות במרכז אירופה ומזרחה, ולהוות מחסום אל מול כוונות ההתפשטות הבולשביקיות מערבה או התפשטות האימפריה הגרמנית מזרחה. שבהן ראה פילסודסקי משום המשך לאימפריאליזם הרוסי של ימי הצאר, או הגרמני.