יש הסוברים כי הסיבה למשמעות שקיבל הביטוי היא שאם הייתה עצת אחיתופל לאבשלום מתממשת היה מת דוד מלך ישראל טרם זמנו, ולכן נחשבת העצה לעצה רעה. הסבר נוסף לסמנטיקה הוא שהביטוי הגרמני 'טויפל' (Teufel) פירושו שטן, וכך עצת אחיתופל משמעותה עצת השטן.
ז'אן-פייר פאפן
ז'אן-פייר פאפן (בצרפתית: Jean-Pierre Papin; נולד ב-5 בנובמבר 1963) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת החלוץ והיה כובש שערים מצטיין.
קריירה.
בנבחרת צרפת שיחק פאפן 54 משחקים וכבש 30 שערים. פאפן שיחק בקבוצות ואלנסיין, קלאב ברוז', אולימפיק מרסיי, מילאן, באיירן מינכן, בורדו, גנגאן וסן פייר מהעיר סן-פייר.
ב-1991, בעת ששיחק באולימפיק מרסיי, זכה בתואר כדור הזהב והיה בכך לכדורגלן היחיד שזכה בתואר בעת ששיחק בליגה הצרפתית בכדורגל.
זכה בתואר מלך השערים של הליגה הצרפתית במשך חמש שנים רצופות (1988–1992). בארבע מתוך אותן שנים היה שותף לזכייתה של אולימפיק מרסיי באליפות צרפת (1989 - 1992).
ב-4 במרץ 2004 נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
הקיץ של אביה
הקיץ של אביה הוא ספר אוטוביוגרפי פרי עטה של גילה אלמגור. הספר מבוסס על סיפור ילדותה, ועלילתו מתרחשת בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20. הספר תורגם ל-11 שפות.
הספר עובד להצגת יחיד בכיכובה של אלמגור שעלתה לראשונה ב-12 במאי 1987, בבימוי של איציק ויינגרטן. ההצגה זכתה ב"פרס רובינא" והוצגה מאז מאות פעמים.
בשנת 1988 הופק הסרט המבוסס על הספר.
בשנת 1992 יצא ספר המשך, "עץ הדומים תפוס", המבוסס על חוויית נעוריה של אביה, הדמות המרכזית בסיפור. בשנת 1994 יצאה גם גרסת הסרט.
בשנת 2022 יצא הספר "הקיץ של אביה" במהדורה חדשה וחגיגית בהוצאת עם עובד.מהדורה זו כוללת גם את "עץ הדומים תפוס".
עלילה.
אביה היא ילדה בת 10, יתומה מאב, החיה בפנימייה כי אמה, הניה, היא ניצולת שואה, חולה בנפשה ומאושפזת בבית חולים פסיכיאטרי. בטקס סיום הלימודים בפנימייה ב-1951, להפתעתה של אביה, מגיעה אמה לפנימייה ומוציאה אותה משם כי גילתה ששערה של בתה מלא כינים, זו היא רמיזה לכך שאמה היא חולת ניקיון. אחרי שהן חוזרות הביתה למושבה (ששמה לא מצוין), אמה מספרת את אביה כדי לבער את נגע הכינים. הקרחת היא מושא לעג עבור הילדים במושבה. גם הניה היא מושא ללעג ולבוז עבור ילדי המושבה המכנים אותה "פרטיזונכה".
אביה לא מאמינה שאבא שלה מת. יום אחד בא למושבה אדם בשם מקס גנץ. אביה, המוצאת דמיון בינו לבין אבא שלה המנוח המופיע בתמונה, מדמיינת לעצמה שהוא אבא שלה. לאחר שעקבה אחריו, מר גנץ כועס על אביה והיא סוף סוף מסתכלת לו בעיניים. בעקבות כך היא מחליטה שהוא איננו אבא שלה.
אביה רוצה להשתתף בשיעורי הבלט של מיה אברמסון, אך מאחר שאין לה בגדים יפים, מיה לא נותנת לה להיכנס לשיעור. אביה מקללת את מיה, ולאחר שמיה שופכת עליה דלי מים, אביה זורקת עליה אבן, פוגעת בעינה של מיה וגורמת לה לעיוורון זמני. אביה מבקרת אצל מיה בבית החולים ומבקשת ממנה סליחה, וזו סולחת לה.
אביה חוגגת יום הולדת 10 ואף אחד מהילדים בשכונה לא מגיע. אביה עצובה ומאוכזבת מאוד.
רות עורכת מסיבה לכבוד ההבראה של מיה ואביה ואימה לא מוזמנות. הניה מחליטה לערוך לה ולאביה נשף קטן בביתן והן רוקדות יחד.
בסוף הספר, סובלת הניה מהתמוטטות עצבים ונלקחת בחזרה למוסד הרפואי. מיה דופקת על דלת ביתה של אביה, אביה פותחת לה והן יושבות ומדברות. אביה ומיה נפרדות כידידות אך אביה מאבדת עניין בחברות עם מיה. אביה חוזרת בסוף לפנימייה.
קישורים חיצוניים.
ביקורות
אלן ריקמן
אלן סידני פטריק ריקמן (באנגלית: Alan Sidney Patrick Rickman; 21 בפברואר 1946 - 14 בינואר 2016) היה שחקן ובמאי קולנוע ותיאטרון אנגלי. זוכה פרס גלובוס הזהב, פרס באפט"א לקולנוע, פרס הקולנוע של MTV, פרס בחירת הקהל, פרס אמי, פרס גילדת שחקני המסך ועוד מספר פרסים ומועמדויות.
ביוגרפיה.
ריקמן נולד באקטון, לונדון שבממלכה המאוחדת למשפחה קתולית-מתודיסטית ממוצא אנגלי, ולשי ואירי. למד ברויאל קולג' אוף ארט, ועבד כמעצב גרפי בסוהו. בגיל 26 קיבל מלגה לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה שם למד בשנים 1972–1974.
מאז 1977 ועד מותו ב-2016 היה בזוגיות עם חברת מפלגת הלייבור רימה הורטון. הם נישאו בטקס פרטי ב-2012.
קריירה.
בתיאטרון ובטלוויזיה.
מאז ומתמיד הופיע ריקמן בקביעות על במות התיאטרון בבריטניה. בשנת 1985 זכה לשבחים על הופעתו במחזה "יחסים מסוכנים" בהפקה של רויאל שייקספיר קומפני. צופי הטלוויזיה הכירו אותו בתפקיד מר סלופ בסדרה של ה-BBC "דברי ימי מחוז ברסטשר" שהתבססה על ספריו של אנתוני טרולופ.
באפריל 2005 העלה ריקמן בתיאטרון רויאל קורט בלונדון וביים את המחזה "שמי הוא רייצ'ל קורי", המבוסס על מכתבים ויומנים של רייצ'ל קורי.
בקולנוע.
בסרטים בריטיים הופיע ריקמן לרוב בסרטים תקופתיים, כגון הסרט "על תבונה ורגישות", בו גילם את דמותו של קולונל ברנדון - ג'נטלמן עדין-נפש ומופנם. לעומת זאת בהוליווד נהגו ללהק אותו בתפקיד הפושע והנבל המוחלט. הופעתו בסרט שובר הקופות "מת לחיות" כהנס גרובר - טרוריסט גרמני, מהווה דוגמה לתפקידים כאלה. דוגמה נוספת היא דמות "השריף מנוטינגהאם" בסרט "", כמו כן בסרט "סוויני טוד", שם גילם את השופט טרפין. ריקמן התגלה גם כשחקן בעל כישרון קומי בסרטים כמו "דוגמה" או "אהבה זה כל הסיפור", וידוע גם בקולו הנעים לאוזן.
ב-1991 שיחק בסרט "", לצד קווין קוסטנר ומורגן פרימן, כאשר גילם את השריף מנוטינגהאם, על תפקיד זה זכה ב-פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה. ב-1995 זכה בפרס גלובוס הזהב, בפרס אמי, ובפרס גילדת שחקני המסך על גילום דמותו של גרגורי רספוטין בסרט "רספוטין".
ב-1996 גילם את איימון דה ואלירה בסרט "מייקל קולינס".
ב-1997 ביים וכתב את התסריט לסרט "אורחת בחורף" בכיכובן של אמה תומפסון ופילידה לאו.
בשנים 2001–2011 גילם את המורה סוורוס סנייפ בסדרת סרטי "הארי פוטר" המצליחה. הדמות, שהייתה אפלה, מסתורית ומרתיעה, ובסוף טובה הפכה לאחת הדמויות הזכורות מן הסדרה, וריקמן הגביר את הכרתו בעולם.
דיבב את קולו של מרווין בסרט "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" ואת הזחל בחידושו של טים ברטון לסרט "אליס בארץ הפלאות". אף שכבר לא לוהק בהוליווד על תקן הנבל, עדיין נטה לגלם דמות של אדם מדוכא ולא-סימפתי; כך בסרטי "הארי פוטר" האמורים, ב"מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", ב"אליס בארץ הפלאות", ואף בסרט המדע הבדיוני "כיבוש הגלקסיה ".
ב-2013 גילם נוכל וסוכן מכירות חמקמק בסרט "נוכלת בהזמנה", לצד קמרון דיאז וקולין פירת'. התפקיד הפך לאחד האהובים והמזוהים ביותר איתו. באותה שנה לקח חלק בשני סרטים נוספים: בסרטו של לי דניאלס, "המשרת", לצד קאסט של שחקנים מרשימים, בהם: פורסט ויטאקר, ג'ון קיוזאק, ג'יין פונדה ורובין ויליאמס, וב-"CBGB", סרט עצמאי.
ב-2014 גילם את דמותו של לואי ה-14 בסרט "כאוס קטן", לצד קייט וינסלט, מתיאס שואנארטס, סטנלי טוצ'י והלן מקרורי.
ב-2014 עבד ריקמן בסרטו האחרון "עין בשמיים", למרות שיצא לאקרנים רק ב-2016, ולאחריו גם הסרט "אליס מבעד למראה", בו דיבב שוב את דמותו של הזחל מעשן הנרגילה מבעוד מועד.
מותו.
ב-14 בינואר 2016, כשהוא בן 69, נפטר ריקמן בביתו שבלונדון מסרטן הלבלב, לאחר שהיה חולה כשנתיים. הוא השאיר אחריו את אשתו, רימה הורטון.
רבים מעמיתיו לסרטי "הארי פוטר", השחקנים דניאל רדקליף, אמה ווטסון, רופרט גרינט, רייף פיינס ואוונה לינץ', וכן היוצרת, ג'יי קיי רולינג, ספדו לו לאחר מותו.
יומני היטלר
יומני היטלר (בגרמנית: Hitler-Tagebücher) הוא השם שניתן לאוסף ספרונים שנטען שהם יומניו הפרטיים של אדולף היטלר והתגלו לאחר מכן כזיוף.
רקע.
בשנת 1983, פרסם מגזין החדשות הגרמני שטרן קטעים מכתבים שנטען שהם יומניו של אדולף היטלר, שנודעו אחר-כך בשם יומני היטלר. המגזין שילם 10 מיליון מרק גרמני (שווה ערך לכ-6 מיליון דולר באותו זמן) עבור שישים ספרונים ושתי "מחברות מיוחדות" על טיסתו של רודולף הס לבריטניה, שכיסו את התקופה שבין שנת 1932 עד 1945.
פרסום היומנים.
העיתונאי גרט היידמאן ("Gerd Heidemann") טען שגילה את היומנים, והגיש אותם לבדיקה אצל מספר מומחים להיסטוריה של מלחמת העולם השנייה, ביניהם יו טרבור-רופר וגרהרד ווינברג. במסיבת עיתונאים ב-25 באפריל 1983 הכריזו המומחים על האותנטיות של המסמכים. למרות שהיומנים לא נבדקו על ידי מדענים בצורה יסודית, אמר טרבור-רופר: "אני משוכנע שהמסמכים הם אותנטיים; שההיסטוריה של מיקומם מאז 1945 היא אמיתית; ושהדעה המקובלת לגבי הרגלי הכתיבה של היטלר, אישיותו, ואפילו, אולי, מספר אירועים פומביים, כתוצאה מכך תאלץ להיבחן מחדש."
טרבור-רופר היה באותו זמן דירקטור בחברת Times Newspapers, ולמרות שטען אחר כך שלא פעל בחוסר יושר, היה ניגוד עניינים בולט בעניינו כיוון שעיתון סאנדיי טיימס כבר שילם סכום נכבד של כסף על הזכויות לפרסם את היומנים בבריטניה.
הזיוף.