לתצוגת תוצאותיהם של מכשירי מדידה רבים משמש לוח בקרה. דוגמה יומיומית ללוח בקרה היא לוח הבקרה של המכונית, המציג לנהג את נתוני מד המהירות, מד סיבובי מנוע, מד הדלק, מד טמפרטורת המים ועוד.
ראו גם.
היסטוריה של שיטות המדידה
פראמבאנאן
פראמבאנאן הוא מתחם מקדשי ההינדואיזם הגדול ביותר באינדונזיה, השוכן במרחק 18 קילומטרים מזרחית ליוגיאקרטה.
האתר נכלל ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו החל מ-1991, והוא אחד ממקדשי ההינדואיזם הגדולים ביותר בדרום-מזרח אסיה. האתר מאופיין בסגנון בנייה אדריכלי גבוה, המאפיין את אדריכלות המקדשים ההינדית, ובבניין המרכזי שגובהו 47 מטרים הנמצא בתחום מתחם גדול של מקדשים יחידים.
היסטוריה.
המתחם נבנה בשנת 850 בקירוב על ידי ראקאי פיקאטאן, המלך השני משושלת מאטאראם, או על ידי באליטונג מאהא סאמבו, במהלך תקופת שלטונה של שושלת סאנג'איה. המתחם ננטש זמן קצר לאחר בנייתו. עבודות השיקום והשחזור במקום החלו רק ב-1918, ובנייתו של הבניין הראשי הושלמה באזור 1953. רוב עבודת האבן נגנבה במהלך השנים ושימשה באתרי בנייה מרוחקים. נקבע כלל שלפיו מקדש ייבנה רק במקרה ונותרו לפחות 75% מהאבנים המקוריות שלו, ולכן רק קירות הבסיס של רוב המקדשים הקטנים ניתנים לצפייה, ואין תוכניות כלשהן לבנייתם מחדש.
המתחם נפגע במהלך רעידת האדמה בג'אווה בשנת 2006. מהתצלומים הראשוניים שצולמו באתר הוסק כי למרות שהמתחם לא נראה פגוע, הנזק בכל זאת משמעותי, כיוון שעל הקרקע היו מפוזרות חתיכות גדולות של הריסות, כולל תחריטים. הגישה הציבורית למקום בוטלה עד להערכה מלאה של הנזקים. ראש סוכנות השימור הארכאולוגית של יוגיאקארטה הצהיר כי "ייקח חודשים על מנת לאמוד את הנזק המדויק". אולם, האתר נפתח למבקרים מחדש כמה שבועות לאחר ההצהרה שניתנה ב-2006. עם זאת, הגישה לאזור הצמוד למקדשי ההינדו עדיין אסורה.
תיאור.
במתחם יש קבוצה של שמונה מקדשים עיקריים הנקראיםצ'אנדים (Candi-Candi), ולמעלה מ-250 מקדשים יחידים היקפיים. שלושת המקדשים הראשיים, הנקראים טריסאקטי (אינדונזית: "שלושת המקומות הקדושים"), מוקדשים לשלושה אלים: שיווה המחריב, וישנו השומר וברהמה היוצר. מחוץ למקדשים יש מישור מרובע המחולק לחצרות קונצנטריות (בעלות נקודת מרכז משותפת) באמצעות קירות.
במקדש שיווה, הנמצא במרכז, יש ארבעה חדרים הממוקמים על כל אחד מהכיוונים הראשיים של שושנת הרוחות. בחדר הראשון נמצא פסל של שיווה שגובהו 3 מטרים, ובחדרים האחרים יש פסלים קטנים יותר של דורגה, אשתו אגאסטייה, ריסי, וגנש בנו.
מקדש דורגה מכונה גם המקדש של לורו ג'ונגראנג (הבתולה הרזה), על שם נסיכה מג'אווה, בתו של המלך בוקו. הנסיכה אולצה לשאת גבר שלא אהבה בשם באנדונג בונדווסו. לאחר משא ומתן ארוך היא הסכימה, אך בתנאי שהנסיך יבנה עבורה מקדש שיכיל 1,000 פסלים בין הזריחה לשקיעה.
הנסיך הצליח במשימתו לאחר שקיבל סיוע מיישויות על-טבעיות. הנסיכה הורתה לאחת הנשים מהכפר להצית אש בחלק המזרחי של המקדש, כך שהנסיך יחשוב שהשמש עומדת לזרוח. כאשר התרנגולים החלו לקרקר, כיוון שהוטעו על ידי האור שהגיע מהמקדש, הישויות העל-טבעיות ברחו. הנסיך, שזעם על הדרך הפשוטה שבה שיטו בו, הפך את לורו ג'ונגראנג לאבן, שהפכה לפסל האחרון והיפה ביותר מבין אלף הפסלים.
שני המקדשים העיקריים האחרים הם אלה של וישנו בצפון ושל ברהמה בדרום. בחזית של כל מקדש ראשי נמצא צ'אנדי קטן יותר בצד מזרח, המוקדש לבעל החיים של כל אחד מהאלים: הפר נאנדי של שיווה, האווז אנגסה של ברהמה, והנשר גארודה של וישנו, שכל אחד מהם משמש כסמל לאומי של אינדונזיה.
התבליטים השטוחים המצויים על 20 צדדיו של המתחם מתארים את אגדת ראמאיאנה. בתבליטים מתואר כיצד סיטה, אשתו של ראמה, נחטפת על ידי ענק אוכל אדם רשע. המלך האנומאן מביא את צבאו על מנת לסייע ראמה בחילוצה של סיטה. הסיפור מתואר גם באמצעות ריקוד ראמאיאנה, המבוצע בכל ליל ירח מלא מול מתחם פראמבאנאן המואר.
מתחם המקדשים מוקף בכ-250 מקדשים בודדים בגדלים שונים, הנקראים פווארה (Pewara), וההשערה המקובלת היא כי הם שימשו כאות כניעה למלך. הפווארה מסודרים בארבע שורות מסביב למקדשים המרכזיים, לפי המעמד של האנשים שהורשו להיכנס אליהם. הכניסה למקדשים בשורה המרכזית הייתה מותרת רק לכהנים, ואילו הכניסה לשלוש השורות האחרות הייתה מותרת לאצולה, אבירים ופשוטי העם בהתאמה.
במרחק קצר בכיוון מערב נמצאים צ'אנדי קאלאסאן וצ'אנדי סארי, ובדרום נמצא ראטו בוקו על מישור גבוה. כל אחד מהמבנים הללו מספק רמזים ופרטים על מתחם פראמבאנאן והמסתורין שלו.
המתחם הבודהיסטי השכן בסוו (Sewu) מורכב ממקדש מרכזי אחד המוקף במספר רב של מקדשים משניים. מתחם סוו חולק תכונות אדריכליות עם מקדש לורו ג'ונגראנג ההינדי, וככל הנראה הדבר מצביע על האופן שבו המקדשים הללו משקפים את השליטה המדינית באזור. חורבותיהם של שלושה מקדשים אחרים (לאמבונה, באראה ואסו) נמצאים בין סוו ללורו ג'ונגראנג משלימים את אוסף המקדשים בפראמבאנאן.
יקיר ירושלים
אות יקיר ירושלים הוא עיטור הוקרה יקיר העיר המוענק על ידי ראש עיריית ירושלים לנבחרים מבין ותיקי ירושלים, שעסקו בפעילות ציבורית למען העיר ותושביה במהלך חייהם. האות מוענק מאז שנת 1967, אחת לשנה.
כל תושב, ארגון או חבר מועצת העיר רשאי להציג המלצה למועמדות. מועמדים זכאים הם אישים מעל לגיל שישים וחמש שעיקר פעילותם הציבורית הייתה בירושלים או למענה. עליהם להיות "בעלי תכונות ייחודיות, אשר תרומתם לירושלים היא ממושכת וסגולית והקרינו מאישיותם על העיר".
קטגוריות הפרס.
קיימות שמונה קטגוריות לפרס:
ראש עיריית ירושלים ממנה צוות למיון המועמדויות השונות שהוצגו, ולהרכבת רשימה של המועמדויות העומדות בקריטריונים. ועדה המורכבת מראשי הסיעות השונות במועצת העיר ואישי ציבור מגבשת מתוכם רשימה סופית של 12 מועמדים המומלצים על ידה לקבלת האות, ומגישה את המלצותיה לאישור ראש העירייה. הוועדה מתחשבת בשיקוליה במרקם המיוחד של אוכלוסיית העיר ובתחומי העשייה השונים של המועמדים. ראש העירייה זכאי להוסיף שלושה מועמדים מטעמו לרשימת הזוכים הסופית, אשר מוגשת לאישור מועצת העיר.
לאחר המלצת הוועדה המקצועית הממונה על ידי מועצת עיריית ירושלים, מתכנסת הוועדה הציבורית שמאשרת ובוחנת את ההמלצות ומגישה אותן לראש העירייה. בשנת 2017 עמדה בראש הוועדה הציבורית השופטת בדימוס שולמית דותן.
טקס הענקת האות מתקיים ביום ירושלים או בסמוך לו. בנוסף לתעודת כבוד, מוענקת לכל יקיר ויקירת העיר סיכת זהב בצורת סמל העירייה.
יקירי ירושלים זכאים להטמן בחלקת יקירי ירושלים שבהר המנוחות.
רשימת הזוכים.
תשכ"ז (1967).
מנחם אורשן, יהודה בורלא, יעקב בן דב, מרדכי בן-יחזקאל, שמואל הוגו ברגמן, אברהם יעקב בראוור, אריה דוסטרובסקי, בן-ציון דינור, הרב עובדיה הדאיה, שרה הרצוג, יוסף וויץ, נחום זאב ויליאמס, הרב שלמה יוסף זוין, אהרון יוסף זסלנסקי, נפתלי הרץ טור-סיני, אהרן חיות, זלמה מאיר, מזל (מתילדה) מוצרי, חנינא מזרחי, אריה פייגנבאום, חסיה סוקניק, יוסף פפרמן, שלמה צמח, יעקב שטיינהרט.
תשכ"ח (1968).
רפאל חיים אבולעפיה, שאול אבן דנאן, לודויג בלום, יצחק בער, ישראל בר-זכאי, יעקב ברמן, ישראל גוט, שלמה כהן, רחל כצנלסון-שזר, מרדכי לבנון, ברל לוקר, בנימין מזר, יעקב מימון, יצחק רפאל מולכו, משה מתתיהו, אריה סדובסקי, אנדור פודור, שלום נתן רענן קוק, מרים ילן-שטקליס, שלמה שרייבר.
תשכ"ט (1969).
יצחק אולשן, שבתי בורנשטיין, דוד בנבנישתי, שמואל ברוך, שמואל בריסקר-אזרחי, אהרון הלטובסקי, צבי לבנון, צבי ליבוביץ, משה מרגליות, גרשום שלום, אולגה שץ, ויליאם פוקסוול אולברייט.
תש"ל (1970).
משה אטיאש, יהודה לייב ביאלר, עזרא בראשי, שמעון הלקין, אברהם חסידוף, אנה טיכו, אפרים כץ, יעקב לוי, דניה לוין, פנחס ליטוינובסקי, נחום ליפשיץ, צבי מיתר, נתן סלים, יצחק רפאל עציון, אליהו פרדס, סימה קפלן-ניסן, משה רחמילביץ', מרדכי אשר טננבלאט.
תשל"ב (1971).
עלואן שמעון אבידני, אריה אלטמן, מנשה אלישר, ציפורה בלוך, יצחק די-אבילא, מאיר דסה, ישראל משה וולף, משה ישראלית, חיים כהן, ראובן כצנלסון, אברהם דוד ליכטמן, יוסף שמואל ברנדויין-מוריה, אליהו נחמיה, מנחם ניימן, שמואל סמבורסקי, מלכה פרנקל, פנחס דוד קליין, משה קלכהיים, אפרים ראט, צבי שוורץ.
תשל"ג (1973).
ונה בנדלר, קליר ברנס, אלכסנדר דושקין, יחיאל ורקר, שמואל בכר ישעיה, פיבל מלצר, ראובן מס, אליהו סוכצ'ובר, סלמן חוגי עבודי, יצחק צבע, אברהם קובלנוב.
תשל"ד (1974).
ולטר אבלס, בן-ציון אבני, מרדכי ארדון, נחום קורקידי (בר-נס), רוזה גנוסר, זאב וילנאי, אהרון קרל מאיר, הרב משה צבי סגל,
בנימין עדין (אידלמן), משה קהתי, נחום קוק, שמואל אהרון שזורי.
תשל"ה (1975).
אליעזר אלינר, מרים גרנות, חנוך זונדל גרוסברג, עזרא ציון מלמד, שמואל כהנא, גרידנר סקוט, פני עליאש, ישראל קלוזנר, לאה קלינמן, יונה משה שפיצר, מיילס שרובר, יעקב ששון.
תשל"ו (1976).
שלום אזולאי, ישראל גולדשטיין, ליאו ויסמן, צביה יפת, הלל ליברמן, אנה גריס, וסטר לינד, אריה ליפשיץ, שלמה מזרחי, לודביג אלעזר נלקן, נתן פיינברג, שמואל קיפניס, רחל ריבלין.
תשל"ז (1977).
הרב מנצור בן שמעון, אברהם דוד זילברשטין, שלמה חוצ'נר, יוסף כהן-צדק, זבולון כספי, אלישבע סגל לנדאו, פרנסואה שוסאדאן, בנימין פרס, פני רבינוביץ, שמואל יוסף שוויג, רחל שוורץ, אליהו ששון, מארק שאגאל.
תשל"ח (1978).