לוקהיד C-5 גלקסי הוא מטוס תובלה צבאי המבצע תובלה אווירית כבדה למרחקים בין-יבשתיים. זהו מטוס התובלה הצבאי הגדול ביותר שהיה אי פעם בשימוש ארצות הברית, ונחשב למטוס הגדול והכבד ביותר בעולם עד להופעתם של האנטונוב 124 והאנטונוב 225. המטוס נועד להוביל מטען חריג בגודלו כמו שני טנקי מערכה או גשרים מתקפלים, או שלושה מסוקי תובלה מסוג CH-47 צ'ינוק. ה-C-5 פותח ועוצב על ידי חברת לוקהיד מרטין. המטוס בשירות בלעדי בחיל האוויר האמריקאי.
ייעוד.
C-5, לו כושר העמסה עצום, מספק שירותי תמיכה להגנה הלאומית של ארצות הברית. המטוס יכול לשאת יחידות צבאיות מצוידות (כולל טנקי מערכה) בהתראה קצרה לכל נקודה בעולם, וכך מספק תמיכה המסייעת להמשיך לקיים את הכוח הקרבי.
רקע ושירות.
ה-C-5 הראשון יצא מפס הייצור ב-2 במרץ 1968. ב-3 ביוני באותה שנה החל את טיסות המבחן שלו. לאחר השלמת טיסות המבחן המטוס סופק לתשע טייסות בבסיסי חיל האוויר בארצות הברית. ב-1998 החלה תוכנית למודרניזציה של המטוסים (שבאותה עת כבר השלימו 30 שנה בשירות): האוויוניקה בכללה השתפרה, ציוד ניווט ובטיחות שודרג, הוספה מערכת טייס אוטומטי חדשה, מנועים חדשים וחזקים יותר, וכן שיפור כללי במעטפת המטוס, כן נסע, תא טייס ומערכת הדיחוס. הראשון מבין מטוסי ה-C-5M שסיים את שיפורו יצא מהמפעל ב-16 במאי 2006.
המטוס החל לשרת במלחמת וייטנאם שם הוביל אספקה וציוד צבאי לחיילים. המטוס המשיך לשרת בכל מלחמות ארצות הברית מאז ועדיין ממשיך לשרת כיום כמטוס אספקה לחיילי ארצות הברית בעיראק.
תאונות וסיכון.
מתחילת שירותו ועד היום למטוסי ה-C-5 היו תשע תאונות הקשורות בכשלים מכניים ובטעויות אנוש. תאונה מפורסמת אחת קרתה במהלך מלחמת וייטנאם במבצע לחילוץ יתומים וייטנאמים ב-4 באפריל 1975. המטוס ניסה לבצע נחיתת חירום אך ללא הצלחה. 144 איש נספו (מתוכם 76 ילדים), מתוך ה-305 שהיו במטוס.
המטוס הגדול ותכולתו גם פגיעים במיוחד במשך זמן שהותם באוויר. המטוס החשוף וחסר כלי הנשק מהווה מטרה ברורה לטילי קרקע-אוויר.
דסטין הופמן
דסטין לי הופמן (באנגלית: Dustin Lee Hoffman, נולד ב-8 באוגוסט 1937) הוא שחקן קולנוע יהודי-אמריקאי, זוכה שני פרסי אוסקר, שישה פרסי גלובוס הזהב, שלושה פרסי אמי, פרס אובי ופרס אריה הזהב על מפעל חיים.
ביוגרפיה.
הופמן נולד בלוס אנג'לס שבקליפורניה למשפחה יהודית-אשכנזית ממוצא רוסי, אוקראיני, פולני, ורומני. שם משפחתם במקור היה "גויחמן" באימפריה הרוסית. התחנך בקולג' סנטה-מוניקה והחל לקחת שיעורי משחק בתיאטרון פסדינה. בטרם החל בקריירה שלו, הופמן עבד בעבודות מזדמנות והשתתף בפרסומות.
קריירה.
בשנת 1960 קיבל הופמן תפקיד בתיאטרון אוף ברודוויי, שבעקבותיו הצטרף ללימודי שיטת המשחק ב"אולפן השחקנים" המפורסם. במהלך שנות השישים הופיע הופמן בסדרות טלוויזיה ובסרטו הקולנועי הראשון, "The Tiger Makes Out", לצד אלי וולך. בנוסף לתפקידיו כשחקן, הופמן לימד משחק במכללה קהילתית וכן ביים מספר הפקות תיאטרון, כדוגמת המחזה "The Time of Your Life " של ויליאם סארויאן.
הקריירה הקולנועית.
הופמן קיבל את פרסומו המשמעותי הראשון לאחר שהבמאי מייק ניקולס ליהק אותו לסרט "הבוגר" ב-1967, לצד אן בנקרופט. על תפקידו בסרט קיבל הופמן מועמדות לפרס אוסקר בקטגוריית השחקן הטוב ביותר. מאז היה הופמן מועמד פעמיים נוספות לאוסקר על תפקידיו ב"קאובוי של חצות" (1969) לצד ג'ון וויט ו"לני" (1974), בתפקיד הקומיקאי לני ברוס. שנתיים לאחר פרשת ווטרגייט, השתתף הופמן לצד רוברט רדפורד בסרט "כל אנשי הנשיא" וכן בסרט "איש המרתון", שניהם לפי תסריט מאת ויליאם גולדמן. ב-1979 זכה הופמן בפרס אוסקר על הסרט "קרמר נגד קרמר" של הבמאי רוברט בנטון. בסרט הוא משחק לצד מריל סטריפ כאב הנאבק בגרושתו לקבלת חזקה על בנו. בשנת 1982 השתתף הופמן בסרט "טוטסי" לצד ג'סיקה לאנג, בו היה מחופש לאישה רוב הזמן. התפקיד זיכה אותו במועמדות נוספת בפרס אוסקר, והסרט עצמו זכה לעשר מועמדויות. בשנת 1988 זכה הופמן באוסקר השני שלו על משחקו בסרט "איש הגשם", כאדם אוטיסט הסובל ממוגבלויות. במהלך שנות ה-90 הופיע הופמן בסרטי קולנוע רבים כדוגמת "דיק טרייסי" של וורן בייטי, "הוק" של סטיבן ספילברג, "התפרצות" בבימויו של וולפגנג פיטרסון לצד כוכבים כמורגן פרימן ודונלד סאת'רלנד, "לכשכש בכלב"(סרט שהעניק לו את המועמדות השביעית והאחרונה שלו עד כה לאוסקר) וכן בעיבוד לספרו של מייקל קרייטון, "ספרה".
ב-2004 הופמן כיכב לצד ברברה סטרייסנד, רוברט דה נירו ובן סטילר בקומדיה "פגוש את הפוקרס", סרט המשך ל"פגוש את ההורים". משחקו זיכה אותו בפרס MTV על הביצוע הקומי הטוב ביותר.
בשנת 2008 שיחק בדרמה הרומנטית "הזדמנות אחרונה לאהבה" לצד אמה תומפסון. ב-2012 הופיע לראשונה בקריירה שלו בתפקיד קבוע בסדרת טלוויזיה, כשגילם את התפקיד הראשי בסדרה "Luck" של ערוץ HBO.
ב-2013 יצא לאקרנים סרטו הראשון כבמאי, "קוורטט" .
בשנת 2017 שיחק לצד אדם סנדלר ובן סטילר בקומדיה "סיפורי מאירוביץ " בבימויו של נוח באומבך.
חיים אישיים.
לו שני ילדים מאשתו הראשונה השחקנית האמריקאית אן ביירן לה היה נשוי בשנים 1969-1980, וארבעה ילדים נוספים (כולל השחקן ג'ייק הופמן) מאז נישואיו בשנות ה-80 לאשת העסקים האמריקאית-יהודייה ליסה גטסגן.
בסוף 2017 התפרסמו עדויות של נשים, על סדרת הטרדות ותקיפות מיניות שאותן לכאורה ביצע הופמן.
בואינג AH-64 אפאצ'י
בואינג AH-64 אפאצ'י (באנגלית: Boeing AH-64 Apache) הוא מסוק קרב דו-מושבי בתצורת טנדם, בעל שני מנועי סילון מסוג טורבו-ציר, מתוצרת ארצות הברית. מערכת הכינון והחימוש של האפאצ'י כוללת מערכת חיישנים המותקנת בחרטומו שנועדה לרכישת מטרות ולראיית לילה, תותח אוטומטי בקוטר 30 מ"מ המותקן בין שני כני הנסע הראשיים בחלקו הקדמי של גוף המסוק ועוד ארבע נקודות לתליית חימוש המותקנות על הכנפיים הקצרות של המסוק. על נקודות החימוש ניתן להתקין טילי AGM-114 הלפייר נגד טנקים ופודים לרקטות מסוג הידרה 70. בתכנון המסוק הושקע מאמץ רב לבניית יכולת הישרדות, ביניהן יתירות של מערכות.
באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 החל צבא ארצות הברית בתוכנית שנקראה "מסוק קרב מתקדם" (Advanced Attack Helicopter, AAH) ונועדה להחליף את מסוקי הקרב מדגם בל AH-1 קוברה. חברת יוז איירקראפט החלה בתכנונו של המסוק, שנקרא תחילה דגם 77. אב הטיפוס, שסומל YAH-64, המריא לראשונה ב-30 בספטמבר 1975. ב-1976 העדיף הצבא את הדגם של חברת יוז על פני הדגם המתחרה של חברת בל, וב-1982 אושר ייצור המסוק בקנה מידה מלא. בצבא ארצות הברית נקרא המסוק "אפאצ'י", על שם השבט הילידי בעל אותו שם, כחלק מהמסורת בצבא ארצות הברית לכנות מסוקים על שם שבטים אלה.
פיתוח המסוק וייצורו המשיך גם לאחר שחברת יוז נרכשה על ידי מקדונל דאגלס ב-1984, והמסוק נכנס לשירות בצבא ארצות הברית באפריל 1986. במרץ 1997 סופקו לצבא המסוקים הראשונים מדגם AH-64D לונגבאו. ייצור המסוק ממשיך גם לאחר המיזוג בין מקדונל דאגלס ובואינג. נכון לשנת 2020 יוצרו למעלה מ-2,400 מסוקי AH-64, מן הדגמים השונים.
צבא ארצות הברית הוא המפעיל הגדול ביותר של המסוק. בנוסף לארצות הברית מופעל המסוק על ידי הכוחות המזוינים של מדינות רבות, דוגמת יפן, הולנד, סינגפור ואיחוד האמירויות הערביות. המסוק נבנה ברישיון בממלכה המאוחדת, בה הוא מכונה אגוסטה-וסטלנד אפאצ'י. המסוק מופעל גם על ידי חיל האוויר הישראלי, ובו הוא מכונה פתן (דגם A) ושרף (דגם D, לונגבו).
מסוקי האפאצ'י של צבא ארצות הברית הופעלו בזירות עימות רבות, ובהן בפנמה, ב, בקוסובו, אפגניסטן ועיראק; בשתי הזירות האחרונות הופעלו גם מסוקים של חיל האוויר המלכותי הבריטי. מסוקי אפאצ'י של חיל האוויר הישראלי הופעלו בזירות הלחימה בלבנון וברצועת עזה ולקחו חלק באלפי גיחות תקיפה נגד מטרות טרור ובסיכולים ממוקדים נגד מחבלים פלסטינים.
פיתוח.
תוכנית מסוק קרב מתקדם.
במהלך מלחמת וייטנאם ובמשך שנות ה-60 של המאה ה-20 לא הפעיל צבא ארצות הברית מסוקי קרב, כלומר מסוקים שנבנו מראש לתכלית זו. במקום זאת הופעלו מסוקים לתובלה כללית, בעיקר מדגם בל UH-1 אירוקוי ("יואי") שחומשו במקלעים ובפודים של רקטות. בתחילת שנות ה-60 החל משרד ההגנה של ארצות הברית בבחינת צורכי הכוחות המזוינים של ארצות הברית והצורך במסוק קרב ייעודי, ועל פי האפיון שגובש יוצר המסוק לוקהיד AH-56 שאיין. בשל קשיים טכניים רבים בוטל פרויקט זה ב-1972, לטובת פרויקטים אחרים, כמו מטוסי התקיפה פיירצ'יילד A-10 ת'נדרבולט II עבור חיל האוויר של ארצות הברית וההוקר סידלי הרייר עבור חיל הנחתים.
צבא ארצות הברית נותר ללא מענה וחיפש כלי טיס למשימות נגד טנקים, שיהיה תחת פיקוד הצבא ולא תחת זרוע אחרת; הסכם קי וסט מ-1948 שגובש על ידי שר ההגנה, ג'יימס פורסטל, קבע בין השאר שהצבא לא יפעיל מטוסים בעלי כנף קבועה. הצבא רצה מסוק שיהיה טוב יותר ממסוק התקיפה אותו הפעיל באותה עת, AH-1 קוברה, בכל התחומים: עוצמת אש, ביצועים וטווח, ובפרט דרש שלמסוק תהיה יכולת יכולת תמרון שתאפשר לו טיסה נמוכה מאוד (NOE, nap-of-the-earth). ב-15 בנובמבר 1972 פרסם צבא ארצות הברית בקשה להצעות (Request for Proposal,RFP) למסוק תקיפה מתקדם, (AAH, Advanced Attack Helicopter). בספטמבר 1973 הגדיר הצבא את חמשת הפרויקטים החשובים ביותר שלו, ואחד מהם היה ה-AAH.