אך עדיין כוח רב נותר בידי הממשל, אשר שיתף את המידע בוועדת העורכים, אך עדיין שמר לעצמו את הזכות למנוע כל פרסום אפשרי, המהווה לטענת הממשל סכנה או חשש לביטחון המדינה. על כן, ב-1949, כשנה לאחר הקמת הוועדה, הובן הצורך לגוף ערעור, אשר דרכו ניתן לדון על החלטות הצנזורה. לשם כך קמה ועדת השלושה. בוועדה יושבים נציג צבא הגנה לישראל, נציג העיתונות, ונציג הציבור, שמכהן כיושב ראש הוועדה.
היסטוריה.
כיוון שהוועדה פוסעת על המתח הקבוע שבין פרסום גלוי וחופשי ובין סגירות והגנה, בין קולוקטביזם לאינדבדואליזם, הוועדה עברה שינויים מהותיים וחשובים לאורך השנים, וניתן לראות בה כמיקרו קוסמוס, את השינוי שעוברת החברה הישראלית. כאמור עם הקמתה של הוועדה ב-1949 הוועדה משמשת כגוף מייעץ בלבד. מי שמכריע בסופו של דבר האם לצנזר או לפרסם מידע הוא הרמטכ"ל. אך העיתונאים התלוננו על כך שהוועדה כגוף מייעץ בלבד מוציאה את כל מטרת הוועדה, ומשאירה את כל הכוח אצל הגוף הצבאי. על כן בשנת 1951 השתנה התקנון כך שהוועדה מחליטה בפועל, כאשר הרמטכ"ל מחויב לאמץ את החלטות ועדת השלושה, אם היא התקבלה פה אחד על ידי שלושת הנציגים. בנוסף הוחלט כי סמכויות הענישה שהיו עד שנה זו בידיהם של הצנזורה בלבד, אך כעת הצנזורה התחייבה להימנע מלהפעיל את הסנקציות העומדות לרשותה מתוקף חוק. סמכויות הענישה הועברו בהסכם זה לוועדת השלושה. בשנת 1966 הורחב ההסכם ונקבע כי הרמטכ"ל אינו יכול להחמיר את ענישת ועדת השלושה, מעבר להמלצת המיעוט. אך נציגות העיתונות חשה כי אין בכך די, וגופי הצנזורה שולטים בוועדה בפועל ועל כן בשנת 1990 נקבע כי שופט יחליף את הרמטכ"ל כערכאת ערעור על החלטות ועדת השלושה. בכך נסללה הדרך לאפשר לגופי תקשורת שאינם מסכימים עם החלטת ועדת השלושה והצנזורה הצבאית, לפנות לבג"ץ לצורך בחינת חוסר הפרסום.
הוועדה הפסיקה את פעילותה בספטמבר 2015, לאחר מות מי שעמד בראשה, השופט מישאל חשין. באוגוסט 2016 הוועדה הוקמה מחדש. כיום יושבים בוועדה השופטת בדימוס אילה פרוקצ'יה, אלוף במיל' יוסי בידץ, ואיש התקשורת שלום קיטל.
מהקמתה המחודשת של הוועדה ב-2016 ועד יוני 2021 הצנזורה פסלה 300 כתבות באופן מלא ו-2,300 באופן חלקי בממוצע מדי שנה. בכל התקופה, רק 6 ערעורים הוגשו, ואף אחד מתוכם לא התקבל והוביל לביטול החלטת הצנזורה.
תפקידה וחשיבותה של ועדת השלושה.
תפקידה של ועדת השלושה הוא לגשר על הפער בין חשיפת המידע החשוב לטובת הציבור, תוך שמירה על מידע שחשוב שלא יוודע לאויב. הוועדה נדרשת ללכת על גשר צר בין הרצון לאפשר עיתונות חופשית וחוקרת, כפי העולה מערכים כזכות הציבור לדעת וחופש העיתונות החשובים במדינה דמוקרטית, לעומת שמירה על ביטחון הציבור, והגנה על סודות המדינה. על חשיבותה של המדינה ניתן ללמוד מדבריו של ראש המוסד צבי זמיר: "התקשורת אינה הגוף היחידי המבקר את מערכות הביטחון, צריכה להיות מערכת מבקרת, מערכת בוחנת, אולם בין ביקורת שיש על המערכות האלה על ידי גופי שלטון או גופים ציבוריים לבין חשיפה לאור השמש המרחק הוא גדול מאד".
לאורך השנים נכתבו על הוועדה מאמרים רבים הבוחנים את תפקודה וחשיבותה. רבים רואים בוועדת השלושה את אחת מנקודות הציון החשובות ביותר במערכת היחסים שבין חופש המידע וביטחון המידע. אחרים רואים בוועדה את פריצה הדרך המשפטית להצליח לצנזר ולהגביל מידע, מתוך ההגדרה כי מדינת ישראל נמצאת במצב מלחמה תמידי, ועל כן גם בשעת שיגרה, מעבר על המלצות ועדת השלושה היא עבירה על החוק.
סופרגז
סופרגז היא חברה ישראלית המספקת גז פחמימני מעובה, וכן מוכרת מוצרים מבוססי גז ומספקת שירותי תיקונים ובדיקות של מערכות הגז אותן היא מספקת.
נכון לשנת 2015 לחברת סופרגז 34 סניפים ברחבי הארץ ובנוסף להם שני מתקנים ראשיים - מתקן מילוי מכלים (הממוקם בצמוד לבתי הזיקוק בחיפה) ומרכז לוגיסטי מרכזי (הממוקם ליד נשר רמלה).
היסטוריה.
סופרגז נוסדה בינואר 1954 בידי "החברה הכלכלית הארץ-ישראלית" מניו יורק, "האינקא", סטרואה לופסקו וקבוצת משקיעים איטלקיים.
מתקני אחסון הגז הראשונים של החברה היו בקריית אריה שבפתח תקווה. בשנת 1955 הוקמה שותפות אג'יפ-סופרגז והוחלט על הקמת מתקני אחסנת גז נוספים ליד נחל קישון. השותפות פתחה בפני סופרגז את שוק הפצת הגז מעבר לתחומי ישראל, והחברה המאוחדת קיבלה את הסוכנות להפצת גז בקפריסין ובטורקיה.
בשנת 1957 הוקמה תחנת המילוי בקריית אתא, שהוזנה ישירות ממתקן בתי הזיקוק בחיפה ושימשה למילוי מיכלים מיטלטלים לכל לקוחות החברה בישראל. בשנת 1965 הוקם המחסן הלוגיסטי בפתח תקווה.
בשנת 1968 החברה החלה במתן פתרונות חימום בגז לחקלאות, ובעיקר ללולים וחממות. בשנת 1975 סופרגז מטה החברה עבר להרצליה, וכלל כ-20–25 עובדים.
בשנות ה-80 החלה סופרגז לרכוש סוכניות מידי הסוכנים הפרטיים ולאחד אותם עם סניפי החברה. בנוסף למכירת גז, עסקה החברה במכירת כיריים ותנורים הפועלים על גז ותנורי חימום.
בשנת 1985, עקב דרישת המשרד להגנת הסביבה המחייבת מפעלים להפסיק להשתמש בסולר ובמזוט ולעבור לאנרגיה נקייה יותר החלו המפעלים רבים לעבור הסבה ולהשתמש בגפ"מ. הלקוחות החדשים שנוספו לסופרגז באותה תקופה היו מפעלי טקסטיל, בתי מלון, מסעדות ומאפיות גדולות.
בשנת 2003 הועבר המתקן הלוגיסטי של סופרגז מפתח תקווה לאזור התעשייה נשר רמלה. המתקן משמש לקליטה ואחסנה של מכלי גז המגיעים מתחנת המילוי בקריית אתא, הפצת מכלים אלו ללקוחות החברה באזור גוש דן וירושלים, מחסן חלקים ואביזרים, בית מלאכה לתיקון וייצור אביזרי גז ומעבדת בקרת איכות.
במהלך השנים זכתה חברת סופרגז שלוש פעמים במכרזים לאספקת גז לצה"ל.
לאחר שהמשא ומתן עם חברת EMG לא צלח בעקבות החבלות בצינור הגז המצרי בסיני בשנת 2010, בשנת 2013 חתמה החברה על הסכם עם השותפות במאגר תמר לאספקת גז בהיקף של 530 מיליון ש"ח, ובכך הייתה לחברה המסחרית הראשונה שרכשה גז משותפות תמר. לאחר התחברות מאגר תמר לרשת ההולכה היבשתית באוגוסט 2013 הוגז המפעל הראשון שחובר לצנרת החלוקה (מפעל קופולק ברמת חובב). מאז ועד היום הסבה סופרגז עשרות מפעלים שצורכים גז טבעי.
במקביל החלה סופרגז לחפש דרכים נוספות ומהירות יותר להנגשת הגז הטבעי לתעשייה למקומות מרוחקים מצנרת החלוקה (מרחק של זמן ומרחב). החיפוש הוביל להקמת תחום פעילות של הגז הטבעי הדחוס (CNG). בין השנים 2013 - 2014 הוקמה תחנת הדחיסה באלון תבור, נרכש צי של מכליות, פותחו תחנות הפחתת לחץ ייעודיות אשר אפשרו לספק גז טבעי גם לצרכנים שטרם התחברו לרשת החלוקה.
באפריל 2014 החל מפעל פניציה שבאזור התעשייה ציפורית לצרוך גז טבעי דחוס, כאשר אחריו התחברו עוד מפעלים רבים.
החברה החלה לספק גז טבעי דחוס לרכבים (NGV) במקום סולר מזהם ויקר.
בינואר 2014 התפוצץ בלון גז של סופרגז בשכונת גילה בירושלים וגרם למותם של ארבעה אנשים. בנובמבר 2015 נחתם הסכם בין החברה לעיריית ירושלים, שבמסגרתו תשתתף החברה בבנייה מחדש של הבניין שנפגע בסכום של 4.5 מיליון ש"ח.
סופרגז החלה את צעדיה הראשונים בעולם החשמל מתוך כוונה להיות ספקית חשמל וקיטור בעיקר ללקוחות תעשייה, על ידי הקמת תחנות כוח קטנות המופעלות בגז טבעי.
תחנות כוח סולאריות.
בשנת 2010 החליטה קבוצת עזריאלי שסופרגז תהיה החברה שתפתח את תחום האנרגיות המתחדשות בחברה. אייל חנקין מונה למנכ"ל והחברה החלה את צעדיה בעולם הגז הטבעי והאנרגיה הסולארית. מעבר להיותה חברה תפעולית, לוגיסטית ושיווקית הפכה סופרגז לחברה יזמית בתחום האנרגיה והתשתיות.
בין השנים 2010 ל 2014 יזמה והקימה סופרגז 13 פרויקטים של שדות סולאריים (בגדלים שונים מ 500 קילו וואט עד 5 מגה וואט), מקיבוץ יחיעם שבצפון ועד אילת, בהספק כולל של כ-22 מגה וואט.
בשנת 2012 זכתה החברה בשני מכרזי הקרקע הראשונים שפרסם מינהל מקרקעי ישראל להקמת חוות סולאריות קרקעיות בנגב - האחת במצפה רמון והשנייה בעין עברונה. לפי תנאי המכרז על סופרגז להקים בקרקעות אלו תחנות כוח סולאריות, ולתפעלן במשך 20 שנה.
במסגרת האסטרטגיה של חברת האם קבוצת עזריאלי למכירת הנכסים שבבעלותה שאינם נדל"ן מניב, פרסמה סופרגז באפריל 2014 מכרז למכירת 12 שדות סולאריים לייצור חשמל שבבעלותה. בינואר 2015 זכתה במכרז הצעתן של החברות ערבה פאוור והפניקס לקנות את השדות תמורת 175 מיליון ש"ח.
פרשת קרטל חברות הגז.
סופרגז הייתה שותפה עם שלוש חברות הגז הגדולות האחרות (אמישראגז, פזגז ודורגז) לקרטל בלתי-חוקי, במסגרתו תיאמו ביניהן החברות מחירים וחילקו את אזורי החלוקה של הגז.
כתב אישום בפרשה הוגש ב-2004, ובמסגרת הסדר הטיעון עליו הוסכם ב-2007 נקנסה החברה ב-3.8 מיליון שקלים ועונשי מאסר (שהומרו לעבודות שירות) וקנס כספי הוטלו על 3 מבכירי החברה.
בשנת 2013 נקנסה החברה ב-5 מיליון ש"ח על ידי רשות ההגבלים העסקיים בגין אי העברת נתונים, מנכ"ל החברה אייל חנקין נקנס באופן אישי בסך של 100,000 ש"ח. הייתה זו הפעם הראשונה שהוטל על נושא משרה קנס אישי ללא אפשרות שיפוי בגין אי העברת נתונים.
חברת "סופר אנ.ג'י" לחלוקה של גז טבעי.
בשנת 2009 החל משרד האנרגיה לקדם תוכנית להקמת מערכת הולכה פנים־ארצית של גז טבעי בלחץ נמוך, בעיקר לאזורי תעשייה, בתי חולים תחנות דלק (שיספקו גז לתחבורה) וצרכנים קטנים, כזאת שתמשיך מהמקום שבו נעצרת מערכת ההולכה של נתיבי הגז הטבעי לישראל. לפי התוכנית, משרד האנרגיה חילק את המדינה לשישה מחוזות, ובכל אזור יצא מכרז למפעיל. בשנת 2012, חברת "סופר אנ.ג'י." בבעלות סופרגז ו"שפיר הנדסה" זכתה בזיכיון באזור המרכז ובאזור העמקים.