ישנה גם תמונה של כל משפחתו של ירמיה מובילה, לפי המסורת, משמאל לשער הספינה. ממול לשער זה יש עוד תמונה עם דיוקנאות של המיטרופוליט גאורגה מובילה ואבי שלושת האחים, הלוגופט הגדול יואן מובילה, שהתנזר לפני מותו ואימץ את השם יואניקיה.
ציורי הקירות החיצוניים.
הציורים שעל הקירות החיצוניים של מנזר סוצ'ביצה הם השמורים ביותר מבין כל הציורים בחיצוניים של כנסיות מולדובה. מרשים במיוחד הוא ציור הגדול של "סולם המידות הטובות" שעל החזית הצפונית, שבו מוצגים המלאכים, התהו ובהו והגיהנום במחזה המסמל את המאבק בין הטוב ובין הרע, ושאיפתו של האדם לשלמות.
על קירות האפסידים שבעה רגיסטרים המתארים את "תפילת כל הקדושים".
החזית הדרומית מקושטת ב"עץ של ישי", המוצב מעל פריזה המציגה את הפילוסופים הקדומים, ,תפילה לבתולה הקדושה", "הסנה הבוער" ו"הצעיף של האם הקדושה"
כנסיית התחייה של המנזר סוצ'ביצה נכללה באוגוסט 2010 ברשימת המורשת העולמית של אונסקו, יחד עם עוד שבעה מנזרים מצוירים שבחבל מולדובה.
ועד אולימפי לאומי
ועד אולימפי לאומי הוא ארגון שתפקידו לטפח את הרוח האולימפית במדינה מסוימת, לתמוך בספורט ובספורטאים באותה מדינה, ולהכין את המשלחת שלה למשחקים האולימפיים. יש ועדים אולימפיים שעוסקים גם בהצגת מועמדויות של ערים לאירוח המשחקים.
הכרה של הוועד האולימפי הבינלאומי בוועד אולימפי מדינתי היא תנאי להשתתפותה של אותה מדינה במשחקים. מלבד כפיפותם של הוועדים האולימפיים לוועד האולימפי הבינלאומי, מאוגדים הוועדים האולימפיים גם בהתאחדויות יבשתיות: התאחדות הוועדים האולימפיים הלאומיים של אפריקה (53 הוועדים האולימפיים האפריקאים), הוועדים האולימפיים של אירופה (49 הוועדים האירופיים), המועצה האולימפית של אסיה (44 הוועדים האסיאתים) ארגון הספורט הפאן-אמריקאי (40 הוועדים של יבשת אמריקה) והוועדים האולימפיים הלאומיים של אוקיאניה (17 ועדים מאוקיאניה). הוועד האולימפי בישראל חבר בארגון הוועדים האולימפיים של אירופה.
נכון לשנת 2011, מכיר הוועד האולימפי הבינלאומי ב-204 ועדים אולימפיים. הוועדים האולימפיים הראשונים שהוכרו הם הוועדים של ארצות הברית ושל צרפת (1894) וב-2008 הוכרו הוועדים האולימפיים של טובאלו ושל מונטנגרו. הוועד האולימפי של ישראל הוכר ב-1952. בין 204 הוועדים האולימפיים המוכרים כיום, 192 הם ועדים של מדינות החברות באו"ם. המדינה היחידה החברה באו"ם שאין לה ועד אולימפי מוכר היא דרום סודאן. 12 הוועדים הנותרים הם ועדים אולימפיים של טריטוריות שאינן מדינות מוכרות על ידי האו"ם, אך יש להן ועד אולימפי עצמאי:
שתי טריטוריות נוספות הקימו ועדים אולימפיים שאינם מוכרים על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי, אך יש להן ועדים פאראלימפיים, מה שמאפשר את השתתפותן במשחקים הפאראלימפיים: איי פארו שבריבונות דנמרק ומקאו, שבדומה להונג קונג היא אזור מנהלי מיוחד של סין. הוועד האולימפי של מקאו אף חבר במועצה האולימפית של אסיה. טריטוריות נוספות שהקימו ועדים אולימפיים שאינם מוכרים על ידי אף גורם כוללות את אבחזיה, כורדיסטן, ניואה, קלדוניה החדשה והרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין.
מכס מרכוס
מכס מרכוס (30 באוקטובר 1892 – 18 בספטמבר 1983) היה רופא כירורג יהודי בגרמניה ולאחר מכן בישראל, מנהל מחלקות כירורגית א' (כירורגית גברים), וכירורגית ב' (כירורגית נשים) בבית החולים "הדסה" (תל אביב), מאבות הרפואה הכירורגית בישראל.
ביוגרפיה.
מכס מרכוס נולד בעיירה רס (Rees) שבחבל הריין, גרמניה. לאחר תום לימודיו התיכוניים התגייס מרכוס מרצונו לשירות בן שנה בצבא (1914–1915). בשנים 1918–1922 למד רפואה באוניברסיטאות בון ומינכן, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס שוב לשרת בצבא (1914–1918) השתתף בקרבות בחזית בצרפת, במזרח-רוסיה, בבלקן ובמקדוניה. בשנים 1918–1920 המשיך את לימודיו במינכן, ובשנת 1920 קיבל תואר דוקטור לרפואה.
כירורג בגרמניה.
בקליניקה האוניברסטאית עבד מרכוס בהנהלתו של פרופ' ארנסט פרדיננד זאורברוך שהבטיח לו- בהיות מרכוס סטודנט מצטיין -משרת עוזר בתנאי שישתלם שנתיים בפתולוגיה וב-מחלות פנימיות. זאורברוך לא עמד בהבטחתו עקב האנטישמיות שהייתה נפוצה באוניברסיטת מינכן.
בשיחה עם פרופ' זאורברוך המפורסם על רגל שטוחה, אמר האחרון שזו נפוצה בקרב כושים ויהודים. מרכוס הגיב: "לבני העם היהודי קיימות סגולות כה רבות שהם יכולים לסבול גם את הפגם הזה..."
מרכוס עבר לברלין, התמחה בכירורגיה, בשנת 1930 מונה לפריבט-דוצנט לכירורגיה באוניברסיטת ברלין ובשנת 1931 היה למרצה בכיר (Dozent). מרכוס התעניין אז בעיקר במחלות הלבלב.
מרכוס עבד אצל פרופ' בורכרד בבית החולים מואביט כרופא ראשי. מרכוס התפרסם כמנתח מצליח ומנהל המחלקה הצעיר ביותר אי פעם בבית החולים שבשכונת פרידריכסהיין. בית החולים העירוני פרידריכסהיין - בברלין שהכיל 1200 מיטות, מהן מחלקה כירורגית של 240 מיטות.
מרכוס הוגדר על ידי גדול הכירורגים הגרמניים של המאה ה-20, פרופ' ארנסט פרדיננד זאורברוך, כ"תקווה הגדולה לחידוש גדולתה של הכירורגיה הגרמנית".
רצח ארלוזורוב (הניתוח להצלת ארלוזורוב).
בסביבות השעה 22:00 של יום שישי 16 ביולי 1933, עת הובא חיים ארלוזורוב הפצוע במכונית פרטית לבית החולים. הוא היה פצוע על ידי קליע אחד בבטנו, עם שטף דם פנימי גדול. ידיד משפחת ארלוזורוב, ד"ר יוליוס קליברג (ׁׁׁׂ1894-1988), מנהל המחלקה הפנימית בבית החולים הדסה בירושלים, היה במקרה בתל אביב והתאכסן באותו מלון בו שהתה משפחת ארלוזורוב. הוא הגיע כאשר ד"ר אמיל שטיין התרחץ לניתוח של ארלוזורוב. ד"ר קליברג ידע שפרופסור מכס מרכוס נמצא בתל אביב והציע לד"ר שטיין להביאו כתגבור. ראש העיר מאיר דיזנגוף שלח את מכוניתו להביא את מרכוס, ובינתיים החל צוות בית החולים להכין את המכשור לעירוי דם. אך תקלה במכשיר עיכבה את מתן הדם, ולמרות שהפציעה לא נחשבה לאנושה, ארלוזורוב נפטר כעבור שלוש שעות כתוצאה מ"חוסר-דם חריף". ד"ר אריה אלוטין שהשתתף בניתוח כעוזר שני מעיד על מה שהתרחש בחדר הניתוח:
ד"ר אפרים סיני, שהיה באותה תקופה מנהל מחלקת העיניים, כותב בספרו "במלוא העין - מעולמו של רופא" על המקרה:
העלייה לארץ ישראל.
עוד בנעוריו היה מרכוס ציוני, ובשנת 1911 היה בין מארגני התאחדות הסטודנטים הציוניים באוניברסיטאות גרמניה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון קיבל הצעה מבית החולים היהודי במצרים. באותה תקופה פנה אליו גם ראש עיריית תל אביב מר מאיר דיזנגוף בהצעה לעסוק בתחומו בתל אביב. ב-1 באפריל 1933 מצא על שולחנו בבית החולים בברלין מכתב אנונימי עם הכיתוב: "יהודי! עזוב את בית החולים". לפי המלצתו של פרופ' זאואארברוך הוזמן מרכוס ל-קהיר לנהל את המחלקה הכירורגית בבית החולים היהודי שם. בקהיר השיגו מכתבו של דיזנגוף שהזמינו שוב לקבל את הנהלת המחלקה בתל אביב. המצב היה דרמטי : בקהיר הייתה מחלקה גדולה עם הרבה מיטות וגם תנאי עבודה מצוינים ובהדסה המחלקה הייתה רק בת 18 מיטות ,עם ציוד דל למנתח מסוגו. אולם מאיר דיזנגוף האיץ בו באומרו (באפריל 1943) :" מקומך כאן ולא בגולה, אם תעזור לנו נעזור גם לך". דבריו של ראש העיר השפיעו.
ביוני 1933, עלה לארץ ישראל.
בבית חולים "הדסה" (תל אביב).
בשנת 1934 התמנה מרכוס כמנהל המחלקה הכירורגית ב' בית החולים הדסה בתל אביב ובהמשך גם כמנהל המחלקה הכירורגית א'.
באשר למצב הכירורגיה בארץ, עד לעשור השני למנדט היו רוב הניתוחים שבוצעו בארץ "ניתוחים קטנים". עם הצטרפותם של ד"ר אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף) ל- בית החולים הדסה ירושלים ב־1928, ד"ר מכס מרכוס לבית החולים הדסה (תל אביב) ב־1933 וד"ר פליקס מנדל ל- בית החולים הדסה ירושלים ב־1939 שונתה רשימת הניתוחים, מספר הניתוחים הגדולים והמורכבים שביצעו בארץ הלך וגדל.
כעבור זמן שימש פרופסור אורח בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
מרכוס היה מוזמן לעיתים קרובות לבתי חולים בארץ ובחוץ-לארץ. ניתח את גדולי היישוב, שמו נישא בין השכנים הפלסטינים: הוא ניתח את ראש עיריית ח'אן יונס, את ראש עיריית עזה. גם בכירים ממדינות ערב הסמוכות טופלו על ידיו, כך למשל מרכוס הוזמן לטפל בדודו של המלך פארוק הראשון (במצרים), הוזמן לעיתים קרובות ל-קפריסין ועוד. אגב השם "מרכוס" נהפך אצל כמה משכנינו לסמל "כירורג". ומעשה שהיה כך: מרכוס היה בחופשה וסגנו ד"ר אריה אלוטין טיפל לפי בקשתו באחד מחוליו הערביים שנותחו על ידו. בוקר אחד צילצל הטלפון ונשמע קול: אפשר לדבר עם מרכוס -אלוטין, הם ידעו שאלוטין הוא המטפל ואולם השם מרכוס- פירושו היה אצלם -מנתח.
מתלמידיו.
מרכוס היה מורם של שני דורות של כירורגים בישראל.
בין תלמידיו שמונו למנהלי מחלקות: ד"ר אריה אלוטין, פרופ' מנדל סטבורובסקי, פרופ' משה סולובייצ'יק, פרופ' בוריס דב טולצ'ינסקי, ד"ר אליהו בן-טובים, פרופ' נח פלר, ד"ר יעקב יעקובי, ד"ר שמואל גרינברג שהתמנה למנהל יחידה לכירורגיה חזה וריאה בהדסה ת"א, ד"ר אלחנן פרידלנדר שהתמנה למנהל המחלקה הכירורגית בהדסה עם פתיחת בית החולים איכילוב.
ביולי 1937 קיבל מרכוס להתמחות את ד"ר שושנה שקופ-פרנקל (הייתה רופאה מתמחה יחידה במחלקה שבה השתלמו באותה עת עוד 14 רופאים-מתמחים). לימים הייתה המנתחת הפלסטית הראשונה בישראל.
רופא המחתרות.
מרכוס היה ידוע בכינויו "רופא המחתרות", ובמרפאתו מצאו מקלט ראשוני 20 בורחי לטרון יחסו לפצועים היה קודם-כל אנושי.
פצועי אצ"ל היו לא פעם אחרי ניתוח מוצאים מביה"ח ישר מחדר הניתוח למקום ידוע להמשך הטיפול על ידי כירורגים ורופאים, מרכוס היה בקשר הדוק איתם.