בעקבות עתירה לבג"ץ למניעת תקצוב ממשלתי למוסדות חינוך במגזר החרדי הנמנעים מללמד את תוכנית הליבה, אושר בכנסת, ב-23 ביולי 2008, לפני מתן פסק הדין, חוק מוסדות חינוך תרבותיים ייחודיים, המאפשר לשר החינוך להכיר בבתי ספר שאינן מקיימים את תוכנית הליבה כ"מוסדות חינוך תרבותיים ייחודיים" ולתקצבם בשיעור של 60% מהתיקצוב הממשלתי של בתי ספר ממלכתיים. עקב כך נמנע בג"ץ מלהוציא צווים שיורו למשרד החינוך "לפעול לאלתר ליישומה ולהטמעתה של תוכנית הליבה בכל מוסדות החינוך המוכרים שאינם רשמיים ברמת החינוך העל יסודי במגזר החרדי" וכן "להימנע ממתן תמיכות ממשלתיות למוסד חינוך במגזר החרדי, אשר אינו מקיים תוכנית ליבה במסגרת תוכנית הלימודים הנהוגה במסגרתו".
ב-2010 הודיע לראשונה משרד החינוך לבג"ץ כי קיצץ כ-20 מיליון שקלים מתקציבם של בתי ספר חרדים יסודיים, אשר לא לימדו את תוכנית הליבה בהיקף הנדרש. אחת הבעיות של המשרד לאכוף את לימודי הליבה בבתי הספר החרדיים הוא מספרם המועט של הפקחים.
ההסכם הקואליציוני שנחתם בין הליכוד ל"יש עתיד" ב-2013 כלל סעיף לפיו תגובש תוכנית לימודי ליבה שתחייב את כלל ילדי ישראל. סעיף זה לא מומש במלואו בחוק, שכן לא נאסרה פעילות בתי ספר במעמד של 'מוסד פטור' הפטורים מלימודי ליבה, אלא רק קוצץ תקציבם מ-55% ל-35% מתקציב היסוד של בתי ספר ממלכתיים, וגם קיצוץ זה בוטל בעקבות ההסכמים הקואליציוניים שנחתמו בין הליכוד למפלגות החרדיות ב-2015.
לפי עתירה שהגישו חברי עמותת "יוצאים לשינוי", גם בבתי הספר היסודיים החרדיים האמורים על פי מעמדם החוקי ללמד לימודי ליבה בשיעור של 55%–75% מזו של בית ספר יסודי ממלכתי, התלמידים אינם לומדים אנגלית, ולומדים מתמטיקה ברמה נמוכה בלבד. עוד עולה מהעתירה כי לא קיימים במגזר החרדי בתי ספר בהם נלמדים לימודי ליבה בחינם ומכונים ישיבה קטנה. עוד פורסם שמשרד החינוך קנס מספר בתי ספר חרדיים בהפחתת תמיכות ממשלתיות במשך מספר שנים רצופות, אך לא ביטל את מעמדו של אף בית ספר כ'מוכר שאינו רשמי'.
עתירה נוספת בג"ץ רובינשטיין נגד הכנסת דנה בנושא בשנת 2014.
בשנת תשע"ד (2013–2014) החל משרד החינוך בתהליך שאפשר לבתי ספר חרדיים לשנות את מעמדם מ"מוכר שאינו רשמי" ל"רשמי" ולהצטרף לזרם חינוך ממלכתי־חרדי חדש. בבתי ספר אלו התלמידים אמורים ללמוד לימודי ליבה מלאים המותאמים למגזר החרדי ונתונים לפיקוח מלא של משרד החינוך.
בינואר 2022, כחלק מניסיון גיבוש של מתווה חדש לנושא במשרד החינוך, נתן האדמור מבעלז את אישורו העקרוני ללמד בבתי הספר של החסידות לימודי ליבה לרבות אנגלית, מתמטיקה, מדעים ועברית, באם תהייה הסכמה על המתווה.
התנגדות המגזר החרדי.
רקע היסטורי.
תקופת ההשכלה.
הרעיון לשילוב לימודי קודש עם לימודי חול כחלק מהחינוך של חרדים העסיק את האוכלוסייה החרדית באירופה וצפון אמריקה מאז סוף המאה התשע עשרה בצל המציאות הכלכלית שהתפתחה במקום מושבן. השילוב של לימודי קודש וחול היווה בסיס למחלוקת מתמשכת בתוך החברה החרדית. בין מחולליו של הרעיון להביא לידי שילוב בין לימודי החברה היהודית המסורתית לבין התכנים של התרבות המודרנית היו הרבנים שמשון רפאל הירש ועזריאל הילדסהיימר בגרמניה, הרב יצחק-דב הלוי במברגר בהונגריה והרב יצחק יעקב ריינס, מייסד תנועת המזרחי, ברוסיה. הרב הילדסהיימר, רבה של קהילת העיר אייזנשטדט, הקים בעירו בשנת 1851 לימודי ישיבה הכוללים גם לימודי חול המכינים את התלמידים לבחינות הבגרות הממלכתיות. ישיבה זו התקיימה במשך 18 שנה חרף התנגדות של המנהיגות החרדית. מחלוקת זו התקיימה גם בקהילה החרדית בארצות הברית בה קמו מוסדות חינוך חרדיים הכוללים לימודי חול בצד ישיבות קטנות.
רצונם של המשכילים החילונים לחולל שינוי מקיף בחינוך היהודי הוביל לכך שלראשונה עמדה בפני ההנהגה התורנית אלטרנטיבה בדמותה של קבוצת אליטה יהודית חילונית והיא תנועת ההשכלה היהודית. אפילו מבין הרבנים היו שגדלו בתיקון כזה, כמו הרב נפתלי הירץ וייזל שכתב חיבור בשם "דברי שלום ואמת", שעניינו לחולל שינוי בחינוך היהודי, ובו היה קול קורא שביקש לגייס דעת קהל העוקפת את הרבנים, שתעניק גיבוי למימוש תוכניות העיצוב מחדש של היהודים. לדברי החוקר שמואל פיינר, הרבנים הבינו שמדובר בקריאת תיגר על סמכותם. וזו הביאה לריאקציה ושלילה גמורה של לימודי חול ביהדות אירופה.
בדומה לקהילות אירופה, היו גם בקרב יהדות המזרח ויכוחים בין מחדשים לבין משמרים ביחס לתהליכי המודרנה והחילון בכלל וביחס לתחומי ההשכלה והחינוך בפרט, אך מאבקים אלה היו מתונים ונמשכו זמן קצר. החוקר צבי זוהר סבור כי ההבדל בין תגובת יהדות אירופה למודרנה לתגובת יהדות המזרח, מקורו בכך שבארצות המזרח התיכון וצפון-אפריקה לא בלטה המדיניות האנטי-קלריקלית בתהליכי המודרניזציה. התנהגות מתונה זו השפיעה על הקהילה היהודית, שלא ביקשה להמיר את היהדות הרבנית ביהדות חילונית. הנטייה הייתה להציע פתרונות לכל ויכוח שהתעורר כתוצאה משילוב בין קודש לחול. בארצות האסלאם היו מדרשות שונות לרבנים, ששילבו בין לימודי קודש ללימודי חול ללא חשש מן התכנים הטמונים בלימודי החול. ביהדות אירופה, בניגוד לכך, התגבשו מצד אחד זרמים חרדיים מתבדלים, ומצד שני זרמים חילוניים לחלוטין.
ישיבת לידא.
הרב ריינס הקים בשנת 1883 ישיבה בשם ״תורה ומדע״ בעיר שווינציאני שכללה גם לימודים כלליים אך בשל התנכלויות מצד המתנגדים סגר אותה לאחר ארבע שנים. בשנת 1905 הוא חזר והקים ישיבה באותו שם בעיר לידא, ישיבה זו נחשבת לחלוצת החינוך הציוני-דתי. בניסיונותיו של הרב ריינס לשלב השכלה כללית ראו הרבנים מעשה בגידה, שלתפיסתם חבר למשכילים היהודים הרוצים לחסל את עולם התורה. הרב ריינס היה פופולרי בקרב המשכילים הרוסים, מה שהחשיד אותו עוד יותר בעיני היהדות המסורתית.
באותה תקופה ניסו המשכילים היהודים החילונים לכפות את רצונם על החברה היהודית באמצעות ממשלת רוסיה והדבר גרם להתנגדות חריפה ולהתבצרות מצד הרבנים. סגירתה של ישיבת וולוז'ין בידי הנצי"ב ובלבד שלא ייכנעו לתכתיב שחייב אותם ללמוד את השפה הרוסית, מסמלת את שיאו של המאבק והפכה למיתוס בחברה החרדית. הסכמתם של הרבנים להצעתו של הרב ריינס הייתה עלולה להכשיל את עמדתם של ראשי ישיבת וולוז'ין המתנגדים בתקופה זו לתביעת השלטונות הרוסיים להנהיג בישיבתם את לימודי השפה הרוסית כלימוד חובה.
גם בהיעדר תמיכה מצד הרבנות החרדית, הצליח מפעלו של הרב ריינס, כיוון שהובטחה לו תמיכת תנועת "המזרחי".
ההתנגדות המוסדית לישיבות הוותיקות הכוללות לימודי חול.
המחלוקת בנוגע לשילוב של לימודי קודש וחול החלה בישראל בעת שעלה הרעיון להקים בשנת 1938 את ישיבת ׳היישוב החדש׳ בתל אביב. הישיבה הוקמה על ידי הרב אביגדור עמיאל. אף על פי שהרב עמיאל היה ממנהיגי ״המזרחי״ ואידאולוג של הציונות הדתית, התפתחה הישיבה עצמה ברוח חרדית. בראשית דרכה של הישיבה עמד בראשה הרב ראובן טרופ. ישיבה זו זכתה להוקעה בתקשורת החרדית בארץ ובחו״ל.
במסע נגד רישום תלמידים חרדים לישיבות הכוללות לימודי חול ציין העיתון יתד נאמן כי פרצה זו נפתחה על-ידי המוסד "היישוב החדש" בתל אביב, העיתון מציג במאמרו זה את התופעה כדבר חדש.
הסוציולוג יעקב לופו סבור שהצגה זו רחוקה מהאמת, מכיוון שהסוגיה כלל לא עמדה במבחן הלגיטימציה מבחינה הלכתית, אלא היא תוצאה של עמדה אידאולוגית שנתגבשה כנגד תנועת ההשכלה, כנגד התנועה הציונית ומוסדותיה הלאומיים בתקופת היישוב הישן, ובימינו – כנגד מדינת ישראל וכל מה שהיא מייצגת.
המתח בין הישיבות לתנועה הציונית בראשיתה.
במוסדות "היישוב הישן" האשכנזי בארץ ישראל המגמה הייתה לדחות ניסיונות לשלב במערכת הלימודים של מוסדות החינוך החרדי נושאים שעלולים לערער את האידיאל של לימוד התורה. עם זאת לא הייתה התנגדות עקרונית ללימוד מקצוע אם הוא לא מצליח בלימודיו. תקנות ישיבת "עץ חיים" בירושלים בתקופת "היישוב הישן" קבעו כי ילד המגיע לגיל בר-מצווה ואינו מסוגל רק ללמוד תורה, יש להוציאו מן הישיבה וללמדו מקצוע. בשנים אלו, ההשכלה הכללית הייתה חסרת תועלת מבחינה כלכלית, ועל כן היה זה חטא לבטל תורה.
בועד החינוך שפעל מטעם ההסתדרות הציונית היו ויכוחים בין אנשי החינוך האם לכלול את הישיבות בחשיבתם של מתכנני החינוך הלאומי בעתיד, או לפעול כדי לסלקן מן העולם. בימים ההם גם עלתה הצעה ליצור דגם חדש של ישיבה, עם תוכנית לימודים הכוללת לימודי חול, ואף נעשה ניסיון מעשי ברוח זו בדמותה של "ישיבת המשתלמים", אך ניסיון זה היה קצר.
ב-1918 התנה חיים ויצמן את הסיוע הכספי לישיבות, שנזקקו לו מאוד, בביצוע רפורמות ואלה היו דרישותיו:
בקשותיו של חיים ויצמן נדחו, ואף על פי שהתלות הכלכלית של הישיבות בקרנות הסיוע הייתה גבוהה, הוא לא הצליח לחולל שינוי כלשהו באורח חיי הישיבות. מבחינת הרבנים, אימוץ השפה העברית ביטא הכרה בתפיסה הציונית, שלפיה השפה היא מסמלי ההזדהות העיקריים עם הלאום היהודי ותחליף לשמירת התורה והמצוות. גם הדרישה לפרודוקטיביזציה של החברה היהודית מול חברה המסתפקת בלימוד תורה ושאינה עובדת – תביעה זו סתרה את האידיאל המסורתי של לימוד התורה. היענות לבקשותיו של ויצמן הייתה מתפרשת כהשתלבותו של היישוב הישן בבית הציוני החדש, ולכך התנגדו הרבנים. עם גידולה של כמות הישיבות בארץ ישראל, ועם הגידול באוכלוסיית בחורי הישיבות שיידיש לא הייתה השפה שלהם, פגה בהדרגתיות ההתנגדות לעברית כשפת הלימוד בישיבות.
תקופת השואה.