יוזם הקמת "ייִוואָ" היה הבלשן והסופר נחום שטיף, אשר ראה בתרבות היידיש בסיס ריאלי ללאומיות יהודית, בניגוד למפעל תחיית הלשון העברית, ולמתבוללים אשר אימצו את השפות פולנית או רוסית. דמויות מפתח נוספות בייסוד המכון היו הבלשן מקס ויינרייך, ההיסטוריון אליהו צ'ריקובר והפילולוג זלמן רייזן.
המכון הוקם בוועידה שנערכה בברלין, ומשכנו של מטה המכון נקבע בווילנה, שבה חייתה אז אוכלוסייה גדולה של יהודים. למכון היו שלוחות בברלין, בוורשה ובניו יורק. בעשורים הראשונים לפעילות המכון נחלקה פעילותו למספר מחלקות:
התקדמות הכיבוש הנאצי אל מזרח אירופה הביאה את ייווא להעביר את פעילותו לניו יורק, ולייסד מרכז חשוב נוסף – Fundación IWO – בבואנוס איירס. כיום קיים מרכז פעיל שלישי – שיקאַגאָ ייִוואָ, בעיר שיקגו.
באפריל 1943 החלו הנאצים לבזוז את מכון "ייווא" בווילנה, וכפו על קבוצת יהודים מהגטו לסייע להם באיסוף ספרים ומסמכים מייווא על מנת להעביר חלק מהם לברלין להצגה במוזיאון העם היהודי שהיה אמור לקום ואת השאר להשמיד. היות שבניין "ייווא" שכן מחוץ לגטו, עלה בידי הקבוצה להציל ספרים, כתבי-יד ומסמכים רבים מארכיון ייווא ומספריות נוספות שהנאצים שלחו וריכזו במבנה של מכון ייווא בהסתירה אותם במקומות שונים בסביבת הגטו. קבוצה זו כונתה "בריגדת הנייר".
חלק מהנהגת המכון וכן חלקים מתכולת הארכיונים שלו שרדו את המלחמה. מסיבותיהם שלהם, העבירו הנאצים את חלק הארי של ארכיוני ייווא והספרים שנאספו שם לרייך, בייחוד לפרנקפורט וכן לצ'כוסלובקיה (בטרזיינשטט) ולטירות שונות באזור. שם שרדו המסמכים והספרים את המלחמה, חלקם הגיעו לבסוף לייווא ניו יורק, וחלקם לספריה הציבורית היהודית של מונטריאול, לספריה הלאומית בישראל, וכן חלק נשאר תחת מסך הברזל בכל מיני אונברסיטאות מקומיות . כל ארבעת מנהלי המחלקות של ייווא ניצלו מאחר ששהו באמריקה כאשר פרצה המלחמה, או מאחר שעלה בידם לפלס דרכם לשם.
אנציקלופדיית ייווא ליהודי מזרח אירופה.
בשנת 2008 יצאה לאור אנציקלופדיה מקיפה על יהודי מזרח אירופה שנערכה על ידי ייווא בהוצאת אוניברסיטת ייל. ביוני 2010 הועלתה גרסה מקוונת של האנציקלופדיה.
מדע החומר
נגטיב
השטן
ייוו&quot;א
אוניברסיטת ואנדרבילט
אוניברסיטת ואנדרבילט (באנגלית: Vanderbilt University; לא רשמי: Vandy או VU) היא אוניברסיטת מחקר פרטית שמושבה בנאשוויל, בטנסי שבארצות הברית. נוסדה ב-1873 ונקראת על שמו של איל הספנות והרכבות קומודור קורנליוס ואנדרבילט, שהעניק הון התחלתי של מיליון דולר, חרף העובדה שמעולם לא ביקר בדרום ארצות הברית. ואנדרבילט קיווה שתרומתו ועבודת האוניברסיטה יסייעו לשיקום המדינה ממוראות מלחמת האזרחים האמריקנית.
כיום כוללת אוניברסיטת ואנדרבילט ארבעה בתי ספר לתואר ראשון ושישה לתארים מתקדמים, ולומדים בה כ-13,796 סטודנטים מארצות הברית ומ-90 מדינות זרות. בדירוג האוניברסיטאות של שנת 2019, שערך העיתון U.S. News &amp; World Report הוצבה האוניברסיטה במקום ה-14 ובתי הספר לחינוך, למשפטים, לרפואה, ולסיעוד בין ה-20 הטובים בארצות הברית. בדירוג שאנגחאי לשנת 2020 הוצבה האוניברסיטה במקום 33. האוניברסיטה נמנית בין 25 מקבלי מענקי המחקר החינוכיים הפדרליים. לאוניברסיטת ואנדרבילט מסופחים מספר מוסדות מחקר: , ו, וכן , הכולל מספר בתי חולים, מרפאות ומוסדות מחקר רפואיים. נמצא בה גם מרכז הטראומה היחיד במרכז טנסי.
מתקני האוניברסיטה משתרעים על פני שטח של 1.3 קילומטרים מרובעים (330 אקרים) בליבה של נאשוויל (ללא מצפה הכוכבים הנמצא מחוץ לקמפוס), ובמרחק של 2.4 קילומטרים בלבד ממרכז העיר. אף שהיא נמצאת בסביבה אורבנית, הקמפוס עצמו נראה כפארק ירוק, ובו למעלה מ-300 זנים שונים של עצים ושיחים.
חוק מניעת הטרדה מאיימת
חוק מניעת הטרדה מאיימת, התשס"ב-2001 נועד, בהתאם לסעיף 1 שלו, "להגן על אדם מפני פגיעה בשלוות חייו, בפרטיותו, בחירותו או בגופו, בידי אדם אחר שנקט נגדו הטרדה מאיימת או שפגע בגופו". החוק מגדיר הטרדה מאיימת: "הטרדתו של אדם בידי אחר בכל דרך שהיא או נקיטת איומים כלפיו, בנסיבות הנותנות בסיס סביר להניח כי המטריד או המאיים עלול לשוב ולפגוע בשלוות חייו, בפרטיותו או בחירותו של האדם או כי הוא עלול לפגוע בגופו".
את החוק יזמו חברות הכנסת יעל דיין, זהבה גלאון, סופה לנדבר, מרינה סולודקין וענת מאור, והוא אושר בכנסת החמש עשרה ב-16 באוקטובר 2001.
הוראות החוק.
החוק מאפשר לבית המשפט להוציא צו מניעת הטרדה מאיימת, האוסר על הפוגע:
והכל בין כלפי הנפגע ובין כלפי אדם אחר הקרוב לו, בין במפורש ובין במשתמע, בין במישרין ובין בעקיפין.
תוקפו של הצו לא יעלה על שישה חודשים; בית המשפט רשאי להאריך ולחזור ולהאריך את תוקפו של הצו, ובלבד שהתקופה הכוללת לא תעלה על שנה, ואולם מנימוקים מיוחדים שיפורטו בהחלטתו, רשאי הוא להאריך ולחזור ולהאריך את תוקפו של הצו לתקופה כוללת שלא תעלה על שנתיים.
הפרת הצו מהווה עילת מעצר של המפר על ידי המשטרה, וכמו כן מהווה עבירה בפני עצמה - עבירה של "הפרת הוראה חוקית" לפי סעיף 287(ב) לחוק העונשין, התשל"ז-1977.
החוק אינו מפנה לפקודת הנזיקין, אך ניתן להחילו באמצעות עוולת המסגרת של הפרת חובה חקוקה, ולכן קיימת לנפגע אפשרות לקבל פיצוי נזיקי בגין הפרת חוק זה.
היסטוריה חקיקתית.
הצורך בחוק המתייחס להטרדה מאיימת עלה בפסקי דין אחדים. דוגמה לכך הוא גזר דינה של השופטת סביונה רוטלוי משנת 1997 שבו נאמר:
את החוק יזמו חברות הכנסת יעל דיין, זהבה גלאון, סופה לנדבר, מרינה סולודקין וענת מאור.
דברי ההסבר להצעת החוק מנמקים את הצורך בחוק:
החוק אושר בכנסת החמש עשרה ב-16 באוקטובר 2001, ומאז עבר רק שלושה תיקונים טכניים, לשם התאמתו לחוקים מאוחרים יותר.
אוניברסיטת ונדרבילט
בג&quot;ץ קו לעובד נגד ממשלת ישראל
בג"ץ 4542/02 עמותת קו לעובד נ' ממשלת ישראל הוא החלטה מ-30 במרץ 2006 בעתירה שהוגשה על ידי שישה ארגונים: עמותת קו לעובד, מוקד סיוע לעובדים זרים, האגודה לזכויות האזרח בישראל, עמותת רופאים למען זכויות אדם, מכון אדווה ועמותת מחויבות לשלום וצדק חברתי נגד הסדר המכונה "הסדר הכבילה" להעסקת עובדים זרים בישראל. בפסק דינו הורה בג"ץ על בטלות ההסדר הידוע בשם "הסדר הכבילה".
רקע.
מעסיק המעוניין להעסיק בישראל עובד שאינו אזרח המדינה, צריך לקבל לשם כך היתר מהמדינה. על פי הסדר הכבילה, עובדים אשר מגיעים לישראל בכפוף להיתר זה, מורשים לעבוד רק אצל אותו מעסיק אשר על שמו רשום ההיתר. בשל כך מוטבע שמו של המעסיק בדרכון של העובד, והוא אינו יכול לשמור על מעמדו החוקי מבלי לעבוד אצל אותו המעביד, וכן אינו רשאי לעבוד בעבודה נוספת. עובד זר, אשר עוזב את מקום עבודתו, נדרש לצאת מישראל באופן מיידי. המעסיק מצידו מתחייב בפני המדינה שכאשר העובד הזר יחדל מלעבוד עבורו, הוא ידאג לעזיבתו בפועל את גבולות המדינה.
מראשית המאה ה-21 הובאו לישראל, לרוב על פי החלטות ממשלה, עשרות אלפי עובדים זרים, כאשר הלכה למעשה, מאות רבות מהם נאלצו לעזוב את מקומות עבודתם, לרוב מסיבות של קיפוח זכויות הנובעות מחוקי המגן, פיטורים, ובתחום העבודה הסיעודית - מותו של המעסיק. מרבית העובדים הזרים, השקיעו ושילמו, עוד בארצם, כסף רב עבור זכות ההגעה לעבודה בישראל.
העובדות בבסיס פסק הדין.
בחודש פברואר 2002 ניתנה החלטת ממשלה מספר 1458, אשר אישרה הבאתם של 6,000 עובדים זרים לישראל לצורך העסקתם בחקלאות בהתאם להסדר הכבילה, לאחר שבמשך זמן רב ניסתה הממשלה להקטין את מספר העובדים הזרים במסגרת מדיניות "שמיים סגורים". העותרים פנו לבג"ץ כנגד הסדר הכבילה. בקשתם לצו ביניים נגד הפעלת הסדר הכבילה נדחתה על ידי השופט ריבלין.
פסק הדין.
השופט אדמונד לוי אשר כתב את עיקר פסק הדין, ציין כי הדיון וההחלטה אשר נתן בסופו, אינו מתקיים בחלל ריק. תוך שהוא נותן משקל של ממש למעמד המיוחד של העובדים הזרים בישראל, בהיותם קבוצת אוכלוסייה זמנית, ענייה ובלתי מאורגנת. השופט לוי מדגיש את פערי הכוחות העצומים שבין העובר הזר, למדינה אשר אליה הגיע לצור את פת לחמו. השופט לוי, קבע באמירה נחרצת, כי הסדר הכבילה פוגע בזכויות היסוד של העובדים הזרים, בהיבט החוקתי, מנתח בית המשפט את הפגיעה החוקתית בזכויות אדם בסיסיות, הזכות לחירות הכוללת בתוכה את חופש התנועה, ובמיוחד את חופש העיסוק, כמו גם הזכות לכבוד, וכנגזר ממנה הזכות לשוויון ההסדר שולל את האוטונומיה ואת הרצון החופשי של העובד הזר הכבול.
השופט לוי, מעלה על נס את ערך כבוד האדם, תוך ההכרה בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו, כערך מכונן במשפט החוקתי הישראלי.
הסדר הכבילה, מחבר בין פעולת ההתפטרות, כזכות יסוד של העובד, לבין עיצום ועונש מיידי מאת המדינה.
זכות האדם לקבל על עצמו עבודה מרצון חופשי, מעוגנת אף במשפט הבינלאומי,
המשנה לנשיא, השופט מישאל חשין, הסכים עם השופט אדמונד לוי, ואף נקט בלשונו החדה, והשנונה, ביקורת חריפה כנגד המדינה על השימוש שנעשה בהסדר הכבילה. תוך שהוא חוזר ומצביע על כך בהסדר אינו ראוי, הפוגע בכבוד האדם, בצלם האנוש שבאדם, תוך שהוא קובע את המשפט האלמותי: "אדם זכאי לחיות חיים הראויים לחיים".
הנשיא, השופט אהרן ברק, הסכים ללא עוררין, לפסק דינו של השופט אדמונד לוי, ולחוות דעתו של השופט מישאל חשין.
החלטה.
בג"ץ חייב את המדינה להשלים ולגבש הסדר חדש בתוך שישה חודשים ממתן פסק דינו זה.
בג"ץ לא נעתר לסעד הנוסף לו עתרו העותרים, ולפיו יש להורות למדינה לקיים הסדר של כבילה לפי ענף העסקה.