אחת השאלות העיקריות בהן עסקה יואל היא האם יש מוח "גברי" ומוח "נשי", כלומר האם ניתן לחלק מוחות אנושיים לשני סוגים כפי שאפשר לעשות בנוגע לאיברי המין: כמעט אצל כל האנשים יש מערכת מין נקבית או זכרית. לטענתה של יואל, במוח לא ניתן לעשות חלוקה כזו.
אחד המחקרים החשובים שעל בסיסו נבנתה התאוריה של יואל נעשה בידי הפרמקולוגית פרופ' מרגרט מקרתי מאוניברסיטת מרילנד, ארצות הברית. מקרתי גילתה שמאפיינים במוחות של זכרים ונקבות בבעלי חיים, יכולים לשנות את צורתם בנסיבות חיצוניות כמו מתח או לחץ. יואל הסיקה מתוצאות מחקר זה ומחקרים נוספים, שאם תחת לחץ אזורים מסוימים במוח יכולים להתהפך מ'הצורה הנקבית' הטיפוסית שלהם ל'צורה הזכרית' הטיפוסית - אין טעם לדבר על מוח נקבי ועל מוח זכרי, והחלוקה הזאת היא חסרת משמעות.
לטענת יואל למוח אין ממש "מין", וההבדלים בין מוח "נשי" ל"גברי", הגם שהם קיימים, אינם גדולים ואינם קשורים זה לזה. היא הייתה הראשונה לדבר על התאמה בהקשר של המוח: אזור מסוים במוח, כמו אמיגדלה גדולה, לא מנבא אזור אחר, למשל היפוקמפוס קטן. אמנם יש הבדלים במוח בין זכרים לנקבות, אבל הם לא מסודרים. אם נמצא במוח מאפיין "זכרי" בתחום מסוים, זה לא אומר כלום על הזכריות או הנקביות של המאפיינים האחרים, שנקבעים על ידי האינטראקציות המורכבות שבין מין, גנטיקה וסביבה.
מסקנתה של יואל עמדה תחת ביקורת של חלק מעמיתיה לחקר המוח. היא נתקלה בקשיים בפרסום המדעי של המאמר הראשון שפרסמה בנושא ב-2011, "זכרי או נקבי? המוח הוא בין מיני".
מגדר ופמיניזם.
בין עיסוקיה במחקר, שילבה יואל גם עיסוק במגדר. בריאיון ל"דה מרקר" סיפרה כי כבר בילדותה ובשירותה הצבאי ביטאה עמדות פמיניסטיות. יואל טוענת כי בעולם המערבי ה"ממוגדר", זכרים גניטלית מנותבים להיות "בנים" ונקבות – "בנות". לגישתה, התפיסה החברתית והתרבותית בעולם, גם היום, היא כזו שמחלקת את עולם האפשרויות לשני חלקים. לדעתה, בעולם ללא מגדר, בו אין משמעות חברתית ותרבותית לצורת איברי המין של האדם, יהיו הרבה יותר אפשרויות, גם לנקבות וגם לזכרים.
מ-2009 העבירה יואל לתלמידי תואר ראשון בפסיכולוגיה "קבוצות קונפליקט נשים/גברים", שפותחו על ידי פרופ' אריאלה פרידמן, לפי מודל שפותח בקבוצות של יהודים וערבים בנוה שלום. בהמשך פיתחה מודל עבודה בקבוצות על נושאים של מגדר, שמשלב בין המודל של קבוצות קונפליקט לבין המודל של קבוצות להעלאת מודעות משנות השבעים. כך החלה בבניית קורס בפסיכולוגיה ומגדר - "ורוד זה צבע של בנות?", שבחן מוסכמות חברתיות כמו מה "נשי" ומה "גברי", ואת היחס, הבלתי מודע ברוב המקרים, לדברים שונים בחיי האדם מזווית ראייה של המגדר שלו. הכנת הקורס הביאו את יואל לעסוק בחקר "מוח גברי" ו"מוח נשי" החל מהעשור הראשון של המאה ה-21.
לעשות מה שבא לי
לעשות מה שבא לי הוא אלבומה השמיני של הזמרת שרית חדד שיצא לאור באפריל שנת 2000. האלבום כולל 12 שירים ומאופיין במקצב לטיני. בין כותבי השירים נמנים אהוד מנור, דוד זיגמן, עוזי חיטמן, יוסי גיספן, סמדר שיר, ליאור פרחי וקובי אוז. האלבום כולל את השיר "אבא" אותו הלחינה לזכרו של אביה, ואת השיר "קח את הכל", הגרסה העברית לשירהּ של נטליה אוריירו "Cambio Dolor".
השיר "לעשות מה שבא לי" הגיע למקום ה-18 במצעד שיר השנה.
יהודית בן-נתן
יהודית בן נתן (נולדה ב-2 בפברואר 1950) היא אשת ניהול ישראלית. כיהנה בתפקיד קצינת חיל הנשים הראשית האחת-עשרה של צה"ל.
ביוגרפיה.
בשנת 1989 למדה במכללה לביטחון לאומי. בטקס הסיום, קבלה משר הביטחון, יצחק רבין, כמו שאר הבוגרות, פרח.
שירתה כקצינת חיל הנשים הראשית בין השנים 1991 עד 1994, בדרגת תת-אלוף - הדרגה הגבוהה ביותר אשר הוענקה באותה עת לאישה בצה"ל. במהלך כהונתה, בשנת 1995, גובש פסק הדין בעתירה לבג"ץ, אשר הוגשה על ידי אליס מילר.
פעילותה של בן נתן למען שוויון מגדרי נמשכה גם לאחר שחרורה מצבא הקבע: בשנת 2012, עת התקיימו דיוני ועדת פלסנר אשר גיבשה חלופה לגיוס חרדים לצה"ל, שיגרה בן נתן יחד עם עוד 19 קצינות בכירות במילואים, מכתב לראש הממשלה וליושב ראש ועדת פלסנר, בו התריעו מפני הקצנה דתית בתוככי הצבא, אשר עלולה לגרום להרעה בתנאי שירותן הצבאי של הנשים בצה"ל. במכתבן כתבו הקצינות: "כנושאות תפקידים בכירים במערכת הביטחון וכקצינות בכירות במילואים, אנו קוראות לכן לא לנסות לקדם את השוויון בנטל השירות הצבאי תוך הקרבת זכויות החיילות... אנו צופות בדאגה מהצד על תהליך ההקצנה הדתית בצה"ל, שעלול לצערנו להחריף עם יישומה של תוכנית חדשה שלא לוקחת בחשבון את ההשלכות המגדריות של גיוס חרדים על תנאי שירותן ושילובן של נשים בתפקידים וביחידות שונות".
בעשור השני של המאה ה-21, מנהלת בן נתן את כפר הנוער "עיינות".
נשואה ואם לארבעה. בנה, עמרי בן נתן, התחרה בתוכנית הריאליטי "האח הגדול". עמרי ואחיו התאום רועי עבדו כדוגמנים וזכו שניהם במקום השלישי בתחרות "ניו מודלס 2003".
תרז דלפש
תֶרֶז דֶלְפֶּשׁ (בצרפתית: Thérèse Delpech; 11 בפברואר 1948 - 17 בינואר 2012) הייתה אינטלקטואלית ומומחית ליחסים בינלאומיים צרפתייה.
חייה.
דלפש למדה פילוסופיה באקול נורמל סופרייר. בהמשך התמקדה ביחסים בינלאומיים. דלפש ניהלה את תחום הלימודים האסטרטגיים בועדה לאנרגיה אטומית של צרפת (Commissariat à l'énergie atomique; CEA) מאז 1997. היא שימשה יועצת לאלן ז'ופה בעת כהונתו כראש ממשלת צרפת (1995-1997). כמו כן הייתה חוקרת ב-CERI (המרכז ללימודים בינלאומיים), מפקחת מטעם נציבות האו"ם לניטור בקרה ופיקוח בעיראק (UNMOVIC) של האומות המאוחדות, יועצת בינלאומית לוועדה הבינלאומית של הצלב האדום, והייתה בין ההוגים הבולטים בצרפת בתחום הביטחון הבינלאומי. בניגוד לאינטלקטואלים צרפתיים רבים, תמכה דלפש בפלישה האמריקאית לעיראק ב-2003, ולאחר מכן תמכה בהחרפת הסנקציות נגד איראן.
בשנת 2008, דירג אותה כתב העת Prospect Magazine במקום ה-81 ב"רשימת 100 האינטלקטואלים" שלו.
בשנת 2012, פרסם תאגיד ראנד ספר שהותירה דלפש בכתובים, ובו סקירה מקיפה של דלפש על מחקרי ראנד בנושא הרתעה גרעינית.
אפרים שטיינברג
אפרים (צבי) שטיינברג (29 בינואר 1931 – 29 באוגוסט 2013) היה חבר בית"ר ולוחם האצ"ל. אחד משלושת תוקעי השופר בכותל ביום כיפור ה'תש"ו. העביר שני רימונים מפורקים לחלקים, בתוך תפוזים, לעולי הגרדום משה ברזאני ומאיר פיינשטיין.
ביוגרפיה.
שטיינברג נולד בשכונת מאה שערים בירושלים. בן ליצחק (ישראל) שטיינברג ורבקה לבית רוזנטל-גלאס. בשנת 1940 הצטרף לתנועת בית"ר ומכיוון שניגן בחצוצרה, הפך מיד למחצצר של בית"ר. בשנת 1945 גויס למחתרת האצ"ל. ב-20 ביולי 1948, נשלח מטעם האצ"ל לאייש עמדה בהר ציון, ונפצע בעיניו מפיצוץ. בשנת 1950 התגייס לצה"ל ושירת בפיקוד מרכז בחיל הקשר.
ב-28 באוגוסט 1956 נשא לאשה את קלרה לבית אליאס. בשנת 1962 הצטרף שטיינברג לארגון הבונים החופשיים בסניף ירושלים ובהמשך הגיע לעמדת סגן נשיא לשכה. נפטר בביתו בירושלים, ב-29 באוגוסט 2013.
תקיעת שופר בכותל המערבי ביום כיפור תש"ו 1946.
הימים ימי קום המדינה. השלטון הבריטי אוסר על יהודים לתקוע בשופר בכותל המערבי. באותם ימים, הייתה רחבת הכותל באורך 30 מטר בלבד וברוחב של פחות מעשרה מטר. תנועת בית"ר וארגון האצ"ל חברו להפרת הגזירה ולמרות הסכנה הכרוכה בכך, לתקוע בשופר, כנהוג, במוצאי יום הכיפורים.
אפרים שטיינברג, בגיל 15 בלבד, בעל ותק של 6 שנים ב"צרור יהודה" (בתנועת בית"ר כינו את ה"קן", צרור) ומגויס לחת"ם (חיל תועמלנים) של האצ"ל, נקרא עם שני חבריו: שמואל בג'איו ומוישל'ה קרוואני, אל אהרון המפקד שביקשם להתנדב לתקוע בשופר בכותל במוצאי יום כיפור. לאור הסכמתם המיידית, נשלחו אל "בעל התקיעות" בבית הכנסת "צעירי פרס" שברחוב אגריפס כדי ללמוד את מלאכת התקיעה.
בביתה של המפקדת שרה, פגשו שלושת המתנדבים, שתי נערות שהוטל עליהן להחביא את השופרות תחת בגדיהן ולהעבירן לכותל מבעד למשמרות המתוגברים של הבריטים ועינם הפקוחה של שליחי המופתי והמועצה המוסלמית העליונה.
כיוון שהבריטים הציבו במפתיע עמדת משמר מאוישת בירידה לרובע היהודי, נמנע מהקבוצה להמשיך לעבר הכותל לפיכך, המשיכו את מסעם לעבר הכותל על הגגות. בהגיעם קרוב מאוד לרחבה, גילו שעליהם לקפוץ מראש הגג מטה, גובה ארבעה מטרים. קפצו ונדחקו מיד לתור המתפללים העושים דרכם אל הכותל.
הכניסה לכותל הייתה מלאה בשוטרים בריטים חמושים בתת-מקלע טומיגאן. שתי הנערות העבירו אל שלושת הנערים את השופרות. וביניהם שופר עתיק שעבר מדור לדור במשפחתו של קרוואני והובא לארץ מתימן, על ידי סבו.
בתום תפילת הנעילה בכותל, עת יצאו שלושה כוכבים, תקע שטיינברג ראשון בשופרו, בפינה הדרומית של הרחבה ומיד שמט את השופר, בהתאם להוראות שקיבל. אחריו תקע בג'איו במרכז הרחבה וגם הוא הטיל את השופר. בזמן שרצו לכיוונם השוטרים הבריטיים החמושים כדי לתופסם, תקע קרוואני בדבקות בשופרו מתוך מניין התימנים בצפון הרחבה, עד שנתפס והובל אחר כבוד למטה הבולשת (CIDׂׂ). קרוואני עמד בכל מסכת החקירות בבולשת ובסיומם חזר אל חבריו.