פטיו דו קולז'יו (בפורטוגזית: Pátio do Colégio, נכתב לעיתים בצורה ארכאית: Pateo do Collegio) הוא שמם של כנסייה ובית ספר ישועי היסטוריים בעיר סאו פאולו שבברזיל. השם מתייחס גם לכיכר הרחבה שבחזית המבנה והוא מציין את האתר בו נוסדה העיר ב-25 בינואר 1554 במיסה לכבוד חנוכת בית הספר הישועי.
היסטוריה.
מקורה של העיר סאו פאולו הוא במיסיון שהוקם בידי הישועים מנואל דה נוברגה (Nóbrega), ז'וזה דה אנשייטה (Anchieta) ואחרים בפנים הארץ הברזילאי. הכפר, שנקרא באותם הימים "סאו פאולו של שדות פיראטינינגה" (São Paulo dos Campos de Piratininga), נוסד על רמה נמוכה בין שני הנהרות טמאנדואטיי (Tamanduateí) ואניינגבאו (Anhangabaú), וקושר לכפר סאו ויסנטה שעל חוף הים בדרך שטרם התבססה ביער הגשם.
בניין הכנסייה המקורי לא היה אלא בקתה צנועה עם תקרת עלים או קש. בשנת 1556, תחת הנהגתו של האב אלונזו בראז (Brás), נבנו הכנסייה ובית הספר מחדש במבנים עמידים יותר עשויים אדמה נגוחה. בניינים אלו היוו מרכז רוחני וחינוכי ביישוב במשך כמאתיים שנה. בכל רחבי האמריקות עמדה פעילות הישועים לניצור האמרינדיאנים המקומיים בניגוד אינטרסים לפעילות הכלכלית של המתיישבים, שהפיקו רווח מסחר בעבדים ומשיעבודם. גם באזור "פיראטינינגה" התנגש המיסיון באינטרסים של הבנדיראנטס והדבר הוביל לגירוש הישועים מהכפר בשנת 1640. רק בשנת 1653 הורשו הישועים לשוב לכפר ובאותו זמן בנו מחדש את הכנסייה ואת בית הספר.
בשנת 1759 הורה מרקיז פומבל על גירוש הישועים מפורטוגל וממושבותיה והמבנה הפך למקום מושבם של המושלים הקולוניאליים של סאו פאולו. גם לאחר עצמאות ברזיל המשיך המבנה לשמש לצרכים מנהלתיים. המבנה נבנה שוב ושוב בסגנונות שונים ובשנת 1896 התמוטטה הכנסייה ורק מגדלה שרד, אם כי הוא שונה בצורה משמעותית.
בשנת 1953, במהלך החגיגות לציון 400 שנים לייסוד העיר, ניתנו המבנה וסביבותיו הקרובות בחזרה לידי הישועים. הכנסייה נבנתה מחדש והמגדל ובית הספר שופצו בהתאם למראם הקודם מהתקופה הקולוניאלית בהתאם לסגנון הבנייה הישועי שהיה נפוץ בברזיל במהלך המאה ה-17.
בשנת 1979 נפתח במקום מוזיאון המוקדש לאב אנשיידה, המוזיאון מכיל למעלה מ-600 פרטי אמנות דתית קולוניאלית, ציורים, מסמכים ופסלים המתארים את פעילות הישועים בברזיל. גולת הכותרת של המוזיאון הם ציורים מהמאה ה-17 של האב אנשיידה ושל הכומר אנטוניו וִיאֶירה (Vieira), אף הוא ישועי חשוב. בחצר המבנה, שכיום שוכנת בו מסעדה ובית קפה, מוצג אחד מקירותיו העתיקים של המבנה. בכנסייה עדיין מתקיימת פעילות דתית כגון מיסות, חתונות וטקסים אחרים, כמו גם פעילות תרבותית הכוללת את הפעלת המוזיאון, קונצרטים וכן את ספריית האב ויירה הכוללת כ-13,000 כותרים הקשורים בהיסטוריה של ברזיל ובהיסטוריה של הישועים.
סרביט אל-חאדם
ג'ירולאמו מיי
ג'ירולאמו מיי (באיטלקית: Girolamo Mei, 27 במאי 1519 - יולי 1594) היה היסטוריון והומניסט איטלקי, שעשה לו שם בתולדות המוזיקה בזכות התנופה האינטלקטואלית לקמראטה הפלורנטינית, ששמה לה למטרה להחיות את הדרמה המוזיקלית של יוון העתיקה. ג'ירולאמו נולד בפירנצה ומת ברומא.
מיי היה האירופאי הראשון אחרי בואתיוס (Boethius) בן המאה השישית, שערך מחקר בתאוריית המוזיקה של יוון העתיקה. הוא כינס את ממצאיו במסה גדולה, De modis musicis antiquorum
(שלא יצאה לאור בפרסום רשמי, אך נכתבה בין השנים 1568 ו-1573). רבים מממצאיו העביר אל המוזיקאי וינצ'נצו גליליי, אביו של גלילאו גליליי באמצעות תכתובת ענפה; למידע הזה היה תפקיד מכריע בגיבוש סגנון מוזיקלי חדש, שהתפתח בפירנצה בשלהי המאה ה-16, סגנון הרצ'יטאטיב החדש (stile recitativo), שממנו התפתחו המונודיה, הדרמות המוזיקליות הראשונות ובסופו של דבר האופרה. גליליי ושאר החברים בקמראטה הפלורנטינית הביו נחושים בדעתם להשיב לחיים את הסגנון המוזיקלי של הדרמה היוונית הקדומה. גם אם אפשר שטעו, בסופו של דבר, באופן שבו בוצע הדבר הלכה למעשה, עובדה היא כי פתחו, תוך שימוש ברעיונותיו של מיי, באחת המהפכות הגדולות ביותר בתולדות המוזיקה.
מיי גם ערך ופירש את הטרגדיות של אייסכילוס ואאוריפידס, לצד יצירות רבות אחרות של סופרים קלאסיים.
אמרטו
אמרטו (מאיטלקית: Amaretto) הוא ליקר מריר-מתוק שמקורו באיטליה. על אף שהוא ידוע כליקר בטעם שקדים, לעיתים קרובות, שקדים אינם המרכיב העיקרי להכנת הליקר. כבסיס לאמרטו משמשת תערובת של חרצני משמש, אפרסק ופירות דומים; ולעיתים נוספים לה שקדים או תמצית טעם שקדים (למעשה, במותגי האמרטו היוקרתיים ביותר אין בכלל שקדים או תמצית שקדים). לתערובת מוסיפים לטובת השבחת הטעם תבלינים כמו וניל וטעמו הסופי דומה למרציפן. אחוז האלכוהול בו הוא בדרך כלל כ-25%. מקור שמו בעיבוד למילה האיטלקית "amaro", מר.
בתהליך הייצור של האמרטו מושרית עיסה של ליבתם של גלעיני המשמש באלכוהול (במקור ברנדי מענבים); ולאחר מכן נוספים לתערובת שנוצרת תבלינים וסוכר, ליצירת הטעם הסופי. על פי מיתוס לא מבוסס, מקור הליקר בפונדק בעיירה סרונו שבלומברדיה. ב-1525 השלים הצייר ברנרדינו לואיני ציור של חיי הבתולה הקדושה וקיבל את הליקר כחלק מתשורתו (על פי גרסה רומנטית יותר של האגדה: מנערת הפונדק אשר חשקה בו).
חוסה מיגל גומס
חוסה מיגל גומס (ספרדית: José Miguel Gómez; 6 ביולי 1858 - 13 ביוני 1921) היה נשיאה השני של קובה, בין 1909 ל-1913.
חייו.
גומס נולד בסנקטי ספיריטוס, וב-1895 הצטרף לכוחות המורדים במלחמת העצמאות הקובנית. הוא התקדם במהרה בסולם הדרגות, בעקבות ניצחונות שהשיג בארויו בלאנקו, והיה לבריגדיר גנרל. לקראת תום המלחמה נסע לוושינגטון כדי להציג בפני הממשל האמריקני את האינטרסים הקובניים. ב-1899 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
במהלך הממשל הצבאי האמריקני בקובה, מונה גומס למושל מחוז הולדתו, לאס ויאס (Las Villas). בבחירות שנערכו לאחר עצמאות קובה ב-1902, נבחר להמשיך ולכהן בתפקיד.
ב-1908 נבחר לנשיא קובה מטעם המפלגה הליברלית. במהלך כהונתו הקים את חיל הים הקובני, וקידם את שיפור התשתיות בהוואנה, ובכלל זה סלילת כבישיה ושיפור מערכת הביוב. כן הוקמו בתי ספר חקלאיים רבים ברחבי המדינה. מספר חוקים שנחקקו בתקופת כהונתו היו שנויים במחלוקת, ובהם החוק שהתיר קרבות תרנגולים, והחוק שמיסד את הגרלות הלוטו. בנוסף, התעוררו במהלך שלטונו מקרי שחיתות. ממשלו גם מימן עיתונים שונים, שהביעו בשל כך עמדות התומכות בו.
גומס לא התמודד על כהונה נוספת בבחירות שנערכו ב-1912. הוא ניסה להתמודד שוב בבחירות ב-1920, אך הפסיד למי שכיהן כסגנו, אלפרדו סיאס. הוא טען שהיו זיופים בבחירות, ואף ביקש את סיועה של ארצות הברית, אך ללא הועיל.
ב-1921 מת בניו יורק. הוא נקבר בבית העלמין קולון בהוואנה. בנו, מיגל מריאנו גומס, היה נשיאה השישי של קובה, ב-1936.
אנדריאס קטסולאס
אנדריאס קטסולאס (באנגלית: Andreas Katsulas; 18 במאי 1946 - 13 בפברואר 2006) היה שחקן אמריקני ממוצא יווני שידוע בעקבות תפקידיו כג'קאר, שגריר הנארנים בסדרת המדע בדיוני "בבילון 5", כמו גם המפקד הרומולאני טומאלאק בסדרה "".
קטסולאס נולד בסנט לואיס, מיזורי למשפחה אמריקנית ממוצא יווני, ונדבק בחיידק הבמה עוד כשהיה בגיל 4, כשאימו לקחה אותו להצגות בתיאטרון המקומי. הוא למד את אמנויות הבמה באוניברסיטה של סנט לואיס וקיבל תואר בוגר אוניברסיטה במגמת תיאטרון באוניברסיטת אינדיאנה אשר בבלומינגטון, אינדיאנה. בין השנים 1971–1986, השתתף קטסולאס בהופעות התיאטרון של פיטר ברוק במקומות כמרכז לינקולן ובמחוזות ונצואלה.
קטסולאס עבר ללוס אנג'לס, קליפורניה בשנת 1986. תפקידיו הקולנועיים כוללים השתתפות בסרט "הסיציליאני", לפי ספרו של מריו פוזו, "זר שומר עליי", המערבון "שקיעה" של הבמאי זוכה פרס אוסקר בלייק אדוארדס, הפרודיה "לרקוד עם לוחמים", הנמלט" לצד שחקנים כהאריסון פורד וטומי לי ג'ונס, ו"החלטה גורלית".
תפקידיו הטלוויזיוניים כוללים השתתפות קבועה בחמש עונותיה של סדרת המדע בדיוני "בבילון 5" כג'קאר, שגריר הנארנים, כמו גם בסרטים שהתבססו על הסדרה. חזותו האצילית והמאיימת כלוחם נארני אשר התפתח בהמשך הסדרה למנהיג רוחני לעמו, הקנתה לו אהדה רבה בקרב מעריצי הסדרה. ג'יי מייקל סטרזינסקי, יוצר הסדרה, שילב את קולו של קטסולאס כמחווה לדמותו בסרט האחרון בסדרה, "", שיצא ביולי 2007.
קטסולאס השתתף בין היתר בהופעות אורח בסדרות "אומת החייזרים", "המשווה", "רצח במשיכת קולמוס", "ג'ייק והשמן", "האב דאולינג חוקר", "האנטר", "מקס הדרום", "NYPD", "מילניום", " ו". כמו כן, קטסולאס נידב את קולו למשחקי המחשב "Primal" ו-"24", המבוסס על סדרת הטלוויזיה המצליחה.
בשנת 2005 אובחן קטסולאס בסרטן הריאה. הוא מת בלוס אנג'לס והשאיר אחריו אישה ושני ילדים. בן 59 היה במותו.
כלבן
קולונט
פונולוגיה רומנית
ערך זה דן בפונולוגיה הסטנדרטית של השפה הרומנית (הקרויה גם "דאקו-רומנית") ובשינויים הפונטיים שעברה שפה זו בתהליך התפתחותה מהשפה הלטינית.
בתוך קבוצת השפות הרומאניות מערכת הפונמות בשפה הרומנית מתקרבת במידה הרבה ביותר לזו של השפה האיטלקית. הפונמות של השפה הרומנית כוללות שבע תנועות (vocală, plenison) ועשרים עיצורים (consoană, consonantă). התנועות קיימות גם בשאר השפות הרומאניות, פרט לתנועות המרכזיות /ɨ/, המסומנת באותיות î או â, ו/ə/ (CAPI) המסומנת באות ă
והמשותפת עם הפורטוגזית.
ארבע חצי-תנועות (semivocală, semison) (, [j], ו [w])
מרכיבות יחד עם תנועות מלאות שונים מספר רב של דיפתונגים וטריפתונגים. פונמות נוספות עשויות להופיע במילים שאולות.