גופמן נולד ב-1922 באלברטה שבקנדה, למקס ולאנה גופמן. ב-1945 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת טורונטו, ב-1949 קיבל תואר שני ולאחר מכן, ב-1953, תואר דוקטור באנתרופולוגיה חברתית, שניהם מאוניברסיטת שיקגו. ב-1952 נישא, ומנישואים אלו נולד בנו תומאס (תום). ב-1964 התאבדה אשתו, אנג'ליקה. ב-1981 נישא לבלשנית החברתית ג'יליאן סנקוף , וכעבור שנה נולדה בתם, אליס (שהייתה גם היא לבלשנית חברתית). גופמן נפטר מסרטן הקיבה בשנת 1982, בגיל 60.
אלמנתו ג'יליאן נישאה ב-1993 לבלשן ויליאם לבוב. אחותו של גופמן, פרנסס ביי (1919–2011), הייתה שחקנית.
קריירה.
ב-1958 הצטרף לפקולטה למדעי החברה של אוניברסיטת ברקלי ועשר שנים מאוחר יותר, ב-1968, הצטרף כפרופסור, לאחר שעבד במכון הקנדי הלאומי לבריאות הנפש החל מ-1961, לאוניברסיטת פנסילבניה, בה עבד עד לפטירתו ב-1982.
במהלך חייו זכה גופמן בפרסים נחשבים רבים בתחום מדעי החברה: בין היתר התקבל כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1969), זכה במלגת גוגנהיים (1977) ובפרס בינלאומי לתקשורת (1978). מ-1981 ועד למותו, במשך כשנה, כיהן כנשיא האגודה האמריקנית לסוציולוגיה.
עבודתו.
גופמן הצטיין במחקר חברתי איכותני-תיאורי כמו זה שאפיין דמויות מרכזיות בתחומי הפסיכולוגיה והמחקר החברתי, בשנותיהם המוקדמות, ולא הסתמך על עיבודים כמותיים של ממצאים כמו אלו שנפוצים היום בתחומים רבים של מדעי החברה. ספרו, שיצא ב-1959, "הצגת העצמי בחיי היום יום" הביא לו פרסום עולמי ויצא מאז בעשר שפות לפחות.
גופמן ידוע בעיקר בזכות תרומתו לאינטראקציה סימבולית ולתאוריית התפקיד. גופמן משתמש במטאפורת התיאטרון, וטוען שבני אדם ממלאים תפקידים על בימות חברתיות שונות. למשל, בזירה החברתית "בית" יכול אדם למלא תפקיד "אב" ולהתנהג בצורה מסוימת, בעוד שבזירה החברתית "מקום עבודה" הוא יכול למלא תפקיד "עובד" ולהתנהג בצורה אחרת.
על פי גישה זאת, אין "אמת" אחת, אלא אמיתות שונות שמוכתבות על ידי הדרך שבה מפרש הפרט את המציאות. לפיו, בבואנו לבצע מחקר חברתי, אל לנו להסתכל על החברה כקבוצה גדולה, אלא לבחון כל סיטואציה בנפרד. יחד עם זאת, בעודנו בוחנים סיטואציה מסוימת (מה שמתרחש על מרכז הבמה), אנחנו צריכים לזכור את הקונטקסט החברתי והתרבותי הרחב יותר (לפי משל התיאטרון, המלתחה או החניון).
על פי גופמן האינדיבידואל לובש ופושט מסכות כל הזמן. הוא ממחיש זאת על ידי שימוש במילה "person", שמקורה בשורש היווני "persona", שפירושו מסכה.
תרומה נוספת של גופמן למדע הסוציולוגיה היא חיבורו בנושא מוסדות טוטאליים, "על מאפייני המוסדות הטוטאליים". במאמר זה בוחן גופמן שורה של מה שהוא מכנה מוסדות טוטאליים: בתי ספר, בתי כלא, מחנות הכשרה צבאיים, בתי חולים פסיכיאטריים וגם מחנות ריכוז. טענתו המרכזית היא שלמרות השוני הניכר בין המוסדות האלה, לכולם מאפיינים דומים שמכתיבים את התנהגות הפרט במרחב המוגבל שלהם. יש שמפרשים את המאמר כביקורת לא רק נגד המוסדות הפסיכיאטריים אלא כנגד משטרים טוטאליים באשר הם.
נחל גרר
נַחַל גְּרָר (בערבית: ואדי א-שריעה) הוא יובלו הגדול ביותר של נחל הבשור הנמצא בשטח גרר, חלקו התיכון כלול בשמורת נחל גרר התיכון, וחלקו התחתון כלול בשמורת נחלי בוהו וגרר. תחילתו של הנחל ליד קיבוץ להב, משם זורם מערבה, עד שהוא מתחבר לנחל הבשור, ליד קיבוץ רעים. אורכו כ-50 ק"מ.
בחלקו העליון הנחל אכזב, וכך גם בחלקו התחתון. בחלקו התיכון של הנחל, בין תל שרע לתל הרור, מצויים 70 מעיינות (זוהי בעצם רצועת מעיינות בשטח הכולל 7.5 קילומטרים), שמליחותם וכמות ספיקתם משתנה בין העונות השונות.
יובלים עיקריים.
מצפון: נחל תילה, נחל צקלג, נחל שובל, נחל זיו, נחל הגדי, נחל שרשרת, נחל בוהו, נחל קמה.
מדרום: נחל פחר, נחל פטיש.
היסטוריה.
ארכאולוגיה.
נחל גרר כולל ממצאים ארכאולוגיים מכל התקופות כמעט, ולכן הממצאים מגוונים ורבים עד מאוד. נחל גרר כולל כמה תילים גדולים:
מהתקופה הכלקוליתית נמצאו אתרים רבים (42 אתרים, רובם בגדתו הצפונית של נחל גרר), שכללו ממצאים רבים: גרזנים, מקבות, מעדרים, קערות בזלת, מקטרים ועוד ממצאים רבים.
בתקופת הברונזה התיכונה הראשונה התקיימו יישובים מעטים יחסית, וממצאים שנמצאו הם כלי חרס וכלי בזלת וכלים אחרים. בתקופת הברונזה התיכונה השנייה, ואף בתקופת הברונזה המאוחרת, התמעטו היישובים, ונותרו רק מספר קטן של יישובים. ריבוי היישובים התרחש בתקופת הברזל. לא נמצאו כאן שרידים מהפלישה הפלישתית. בתקופה הפרסית ובתקופה ההלינטית התקיימו יישובים רבים בנחל גרר, בעיקר בתל שרע ותל הרור, הנמצאים בגדתו הצפונית של הנחל.
זיהוי כנחל גרר המקראי.
ועדת השמות הממשלתית זיהתה את ואדי א-שריעה כנחל גרר המקראית בו חפרו על פי המקרא אברהם ויצחק אבינו בארות, ולאחר מכן, בעקבות מריבתם עם רועים פלישתיים אחרים, הם עלו לבאר שבע ושם כרתו ברית עם אבימלך מלך גרר. בהתאם לכך נקרא ואדי א-שריעה בעברית נחל גרר.
חוקרים אחרים נתנו זיהויים אחרים לנחל גרר המקראית. פרופסור יהושע מאיר גרינץ, טען שנחל גרר המקראית הוא ואדי אל עריש. כמה מיובליו במרכז סיני נקראים ואדי אל גרור וכן נמצאים שם שלושה עשר מקומות שבשמם נשתמרו האותיות "גר ".
במאה ה-19.
במאה ה-19 עובד האזור על ידי ערבים שגידלו בו תבואה, כך מתאר החוקר Edward Hull שסייר באזור בשנת 1883: . זלמן דוד ליבונטין ביקר במקום בשנת 1882 והתרשם מפוריותו , תיאור דומה של מביא מנחם שינקין שסייר בדרום הארץ בשנת 1912
יעיש גיאת
הרב יעיש גיאת (1840 – 1929) היה חכם תימני; מאחרוני המקובלים שידעו קבלה מעשית בעיר צנעא שבתימן.
תולדות חייו.
נולד בצנעא שתימן לרב חיים גיאת, שעסק בצורפות, ולבת למשפחת עוזרי. לדברי נינו, סבו של הרב גיאת הגיע מגרמניה לתימן בשל קשיי הפרנסה.
התייתם מאביו כאשר היה בגיל שש בערך, ובשל קשייה הכלכליים של המשפחה המיותמת מאב נמנע ממנו ללמוד תורה בצעירותו. על פי המסופר, כמה שנים לאחר מכן הוא הוזמן לעלות לקריאת התורה בשבת, אך כיוון שלא ידע לקרוא - הוא התבייש מאוד, ובכה במשך כל אותה שבת. יום לאחר מכן הוא עזב את צנעא, ופנה לכפר חמדה, אחד הכפרים הצפוניים יותר, ושם למד תורה עד שהיה למלמד תינוקות. על פי עדות בנו, היה אומר "שהילדים יותר חריפים ממנו ו[הוא] למד מהם". עם הזמן נעשה בקיא בהלכה ובקבלה, גם מעשית. בהמשך הוא חזר לצנעא והתיישב בה, אך גם לאחר חזרתו לעיר הבירה היה ממשיך להסתובב בכפרי תימן. נישא למלוךּ צאלח (אלג'זרי).
כאשר התקרב הרב יעיש גיאת לגיל הזקנה, נחלשה ראייתו עד שנתעוור לגמרי, ונזקק למלווה לצורך הליכתו.
פטירתו.
הרב יעיש גיאת נפטר ביום שישי, בשנת 1929. מסופר שנפטר כשעה בלבד לפני כניסת השבת, ולמרות הזמן המועט שנותר לקבורה, הצליחו אנשי החברה קדישא לעשות את הכול כראוי ולקברו לפני כניסת השבת.
נינו, הרב יעיש גיאת, השיא משואה ביום העצמאות תשפ"א.
ועידת מדריד
גדוד העבודה
גדוד העבודה וההגנה על־שם יוסף טרומפלדור, או בשמו המקוצר גדוד העבודה, היה ארגון חלוצים שיתופי. חברי גדוד העבודה דגלו במנעד רעיונות סוציאליסטי וקומוניסטי, לאומי וציוני. "פלוגות" גדוד העבודה עבדו ברחבי ארץ ישראל בשנים 1920–1929. כאשר הוקם חשבו להכליל בשמו את המילה: "הגנה", אך זו הוסרה, או הוסתרה, בשל החשש משלטונות המנדט הבריטי.
ראשיתו.
הגדוד הוקם על ידי מנהיגי החלוץ ואנשי "השומר": מניה וישראל שוחט, יצחק שדה ויהודה אלמוג, אשר גייסו כשמונים ושמונה מייסדים, רובם מחניכיו של יוסף טרומפלדור בתנועת "החלוץ" ברוסיה. ההכרזה הרשמית על הקמת הגדוד הייתה בי"א באלול תר"פ 25 באוגוסט 1920, במלאת חצי שנה למותו של יוסף טרומפלדור, במחנה העבודה של סוללי כביש טבריה-צמח. לאחר מכן, הצטרפו מאות חלוצים וחלוצות. בין ראשי הגדוד נמנו יצחק שדה, יהודה אלמוג, ישראל שוחט ומנחם אלקינד.
במרץ 1921 הוקמה פלוגה שנייה של גדוד העבודה, בפתח תקווה. ביוני 1921 היו בפלוגה בפתח תקווה כ-330 חברים שעבדו בסלילת מסילת ברזל לפתח תקווה ובפלוגה בטבריה כ-270 חברים. באוגוסט 1921 מנה הגדוד יותר מ-650 חברים בפלוגות שנמצאו ביישובים שונים. במחצית השנייה של 1921 הקימו כ-250 מחברי הגדוד את עין חרוד ותל יוסף.
במהלך כל שנות קיומו (עד דצמבר 1929) היו חברים בגדוד העבודה כ-2,500 איש ואישה. בשיאו המספרי בשנת 1925, מנה 665 איש. מדיניות הגיוס המקלה של הגדוד אפשרה לרבים לחבור אליו, ללמוד מקצוע, ואז לעזבו. על הקמת הגדוד השפיעו שני מאורעות היסטוריים: הצהרת בלפור (1917), שגרמה לרבים לצפות להגשמה מהירה של הציונות, ומהפכת אוקטובר בנובמבר 1917 ברוסיה, שהביאה לעליית הקומוניסטים הבולשביקים לשלטון ברוסיה לאחר מלחמת אזרחים עזה.
מטרות ויעדים.
מטרות מנהיגי הגדוד היו שיתופיות, התיישבות והגנה, כל זאת בכפיפות להסתדרות העובדים העבריים בארץ ישראל. על פי תקנון גדוד העבודה מטרתו הייתה:
עיקרי התקנון היו:
דרך הפעולה על פי התקנון
הניהול הכלכלי של הגדוד היה שיתופי: כל הכנסות החברים הופקדו בקופה משותפת, לפי עקרון של קומונה ארצית. הקופה המשותפת נועדה לשמש את כולם באופן שוויוני ולפי צורכיהם. במשך הזמן הונהגה אוטונומיה כלכלית לפלוגות ולישובים, ורק המאזן כלל את כל ההכנסות.
(ציטוט חלקי)
(ציטוט חלקי)
חברי הגדוד דגלו בעלייה יהודית המונית וחופשית לארץ, ובהקמת כוח הגנה יהודי מאורגן בארץ ישראל.
מבנה וארגון.