המשחק מורכב משלושה שלבים: בשלב הראשון ישנו מתמודד אחד מכל קבוצה, ועל כל הצלחה של מתמודד לעבור את הקיר דרך הצורה שניתנה לו מבלי ליפול למים, הקבוצה מקבלת 10 נקודות. בשלב השני מתמודדים שני אנשים מכל קבוצה, כאשר על כל מעבר צורה מבלי ליפול למים מקבלת הקבוצה 20 נקודות. במצב של שוויון נקודות בין הקבוצות לאחר שני הסיבובים הראשונים, הקבוצה שניצחה הכי הרבה משחקים בתוכניות הקודמות, מחליטה אם היא מתמודדת בשלב השלישי או הקבוצה היריבה. במידה שאחת הקבוצות ניצחה, היא גם מחליטה מי תתמודד בסיבוב השלישי. במידה שהקבוצה השנייה עולה לשחק בסיבוב השלישי ומנצחת היא מדיחה את הקבוצה בעלת הניקוד הגבוה יותר שניצחה בתום שני הסיבובים הראשונים ועוברת לתוכנית הבאה, שם היא פוגשת קבוצה חדשה. המשחק הוא טטריס אנושי לחלוטין. בעונה השנייה נוסף עוד שלב לקבוצה המנצחת בלבד: קיר החופש. המשתתף רץ על מסוע וצריך להזהר ממכשולים כשהוא רץ על המסוע. כשהוא מגיע לקיר, ועובר אותו, הקבוצה המנצחת זוכה בחופשה זוגית בחו"ל.
המשך שידורי התוכנית בישראל.
ב-4 באוגוסט 2008 הודיע ערוץ 10 על עונה שנייה לתוכנית, ובספטמבר אותה שנה החלו שידורי העונה השנייה.
הוואלי (תואר)
סמל טג'יקיסטן
סמל טג'יקיסטן הוא גרסה מותאמת של הסמל המקורי של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטג'יקית, בו נעשה שימוש עד התפרקות ברית המועצות ב-1991. כמו סמלן של רפובליקות פוסט-סובייטיות אחרות, גם הסמל הנוכחי משמר כמה ממרכיבי הסמל הסובייטי.
במרכז הסמל נמצא אותו הכתר שמופיע בדגל טג'יקיסטן. הכתר מתייחס למילה הפרסית "טאג'", שמשמעותה כתר, ממנה נגזר שמו של העם הטג'יקי, על פי אחת ההשערות.
בבסיס הסמל מופיעים ספר פתוח וכן הרי פמיר, המהווים חלק נרחב משטחה של הרפובליקה.
מסביב מופיעים ענפי כותנה בצד אחד וחיטה בצד השני, כמו גם סרט עם הצבעים הלאומיים - אדום, לבן וירוק.
דרך מעלה אדומים
דרך מַעֲלֵה אֲדֻמִּים היא קטע דרך הנמצאת באזור הנתיב הנוכחי של כביש 1 מירושלים לבקעת הירדן, מזרחית לעיר מעלה אדומים. המעלה נמצא בדרך המובילה מירושלים ליריחו מהעת העתיקה.
אזכורה הראשון מופיע בתיאור גבולות נחלת שבט יהודה בספר יהושע. הדרך הייתה הגבול הצפוני של השבט לבין שבט בנימין, ככתוב:
בהמשך שימשה הדרך כנתיב המעבר העיקרי בין ירושלים למעברות הירדן בואך עבר הירדן המזרחי.
אזכור נוסף מופיע במסכת ראש השנה:
הדרך מתחילה ברום של 300 מטר מעל פני הים. בהיותה דרך אסטרטגית שימשה גם למעבר צבאות ועל כן באותה נקודת גובה הוקמו מאחזים וביצורים צבאיים. שרידיהם נמצאים היום במקום. בדרך זו עבר בשנת 1187 כוח מצבאו של צלאח א-דין שסייע בכיבוש ירושלים ממזרח לכוח העיקרי שהגיע ממערב.
לא ברור אם הדרך הקיימת היום והמעלה של הדרך הוא הכביש הקיים היא נשואת המאמר במסכת ראש השנה. בסבירות גבוהה האזכור במסכת ראש השנה מוסב על עלייה ממזרח למערב שצפייה לאורכו לכיוון מערב מאפשרת צפייה של הירח החדש.
מקור השם.
בראש המעלה מבחינים בסלעים צבעוניים, חלקם בצבע אדום. סלעים אלה הם מתצורת חתרורים – סלעים שעברו התמרה בחום. תצורה זו נקראת על פי השם הערבי "אל חתרורה" המופיע כאן ובבקעת חתרורים שגם שם נתגלתה תצורה זו.
הגוון האדום נתן שמו לדרך עצמה ולאתרים הנוספים בסביבה כפי שיפורט בהמשך. כמו כן ישנם סלעים עם המינרל הירוק וולקונסקואיט. אזור הדרך הוצע להיות שמורה גאולוגית.
אתרים בדרך ובסביבתה.
לאורך הדרך ובקרבתה המידית נמצאים מספר אתרים היסטוריים:
דב לוין (היסטוריון)
דב לוין (1 בינואר 1925 - 3 בדצמבר 2016) היה היסטוריון ישראלי, חוקר השואה, שהתמחה בתולדות השואה בליטא ובמדינות הבלטיות. במהלך השואה היה פעיל במחתרת הציונית בגטו קובנה, ולחם כפרטיזן באזור וילנה.
קורות חייו.
לוין למד 7 שנים בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה (עד לסגירתה בשנת 1940 על ידי שלטון הכיבוש הסובייטי) ובשנת 1941 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון היידי על שם שלום עליכם (גימנסיה מס' 11 בפי הסובייטים). עם הכיבוש הנאצי נכלא בגטו קובנה, וב-1943 הצטרף לארגון ברית ציון - ארגון מחתרתי ציוני שפעל בגטו. כעבור שנה ברח מן הגטו ליערות, והצטרף ליחידת הפרטיזנים בשם "מוות לכובשים" שפעלה באזור וילנה.
לוין עלה לארץ ישראל כמעפיל בשנת 1945. עד 1946 למד סוציולוגיה, היסטוריה יהודית וכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים. מאוחר יותר התגייס לצה"ל ולחם במלחמת העצמאות. לוין שירת והגן על הר הצופים בשנת 1948, והוכתר על ידי "יחידת מצוף 247" כאחד מ'נערי המלך' הראשונים אשר שרתו והגנו על הר הצופים בשנת 1948 כסטודנט באוניברסיטה העברית, אף על פי שיחידת מצוף 247 הוקמה בשנת 1955.
לאחר המלחמה למד עבודה סוציאלית, ובשנת 1954 קיבל תואר שני מהאוניברסיטה העברית במדעי החברה והיסטוריה יהודית. קיבל תואר דוקטור והתמחה במדעי החברה באוניברסיטת שיקגו. במשך שנים רבות לימד במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית ועמד בראש המדור לתיעוד בעל פה. תחום המחקר העיקרי שלו היה ההתרחשויות בליטא ובמדינות הבלטיות בתקופת השואה. פרסם למעלה מ-500 מאמרים וכ-15 ספרים בעברית ובאנגלית.
היה נשוי לבלהה ואב לשלושה.
פרסומיו.
בין פרסומיו הרבים של לוין ניתן לציין:
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
כורכומין
כורכומין (Curcumin) הוא החומר הפעיל העיקרי בכורכום. הוא מופק מקנה השורש (rhizome) של צמח הכורכום. הכורכומין נמנה עם הכורכומונואידים, פיגמנטים המקנים לכורכום את צבעו הצהוב-כתום ומשתייכים לקבוצת הפוליפנולים. פוליפנולים הן תרכובות כימיות טבעיות המיוצרות על ידי צמחים כתוצרי משנה של תהליכים שונים בצמח. במשפחת הפוליפנולים קיימות מעל 5,000 תרכובות שונות.
קיימות ראיות מעטות בלבד לתועלת הרפואית שבצריכת כורכומין, ולא נמצאה לו יעילות רפואית קלינית.
שימושים רפואיים.
מחקרי מעבדה מצאו כי לכורכומין תכונות אנטי-דלקתיות, אולם לא נמצאה תועלת בשימוש בכורכומין במחקרים ראשוניים או קליניים. סקירה מערכתית של מחקרים שבדקו את השימוש בתוספים מבוססי כורכומין לטיפול בפצעים סוכרתיים לא מצאה תוצאה חיובית בשימוש עבור בני-אדם.
זמינות ביולוגית.
במחקרים שבדקו את ספיגתו של כורכומין שנצרך דרך הפה גילו כי 40% עד 85% מהכורכומין עובר דרך מערכת העיכול ללא שינוי. כלומר, ספיגתו דרך המעי מוגבלת. מחקרים נוספים שבדקו כיצד ניתן להגביר את ספיגתו במעי, מצאו שתוספת של פפרין, המרכיב הפעיל בפלפל שחור, מגבירה את ספיגת הכורכומין במעי.
תופעות לוואי.
בכמויות צריכה רגילות עבור מבוגר בריא, הכורכומין נחשב כבטוח לשימוש. צריכת כמויות גדולות עלולה לגרום לבחילה, בעיות עיכול או שלשול. מומלץ לסובלים ממחלות כיס המרה להימנע מצריכה כורכום כתוסף מזון, כי הוא עלול להחריף את מצבם.
שחזור (סרט)
שחזור או בשמו האנגלי Reconstruction, הוא סרט תיעודי באורך 90 דקות, שהופק ובוים בארצות הברית, על ידי איירין לוסטיג, בשנת 2001. הסרט הוא בשפות אנגלית, רומנית ועברית עם כתוביות באנגלית.
הסרט בנוי סביב אירוע מעברה של מוניקה סביאנו, סבתא של הבמאית והשורדת היחידה של כנופיית יואניד. שם הסרט מחקה במכוון את שמו של סרט שחזור שיצרו שלטונות הביטחון של רומניה, Reconstituirea, כששחזרו שוד בנק שביצעה קבוצה של חמישה גברים ואשה אחת, בבירת רומניה, בוקרשט, ב-1959.
הסרט הוצג בפסטיבלי קולנוע שונים, בהם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ה-19 במסגרת של "זהות יהודית" המשותפת עם הפסטיבל לקולנוע יהודי של בוסטון.
איונים
האיונים (ביוונית: Ἴωνες) היו אחת משלוש הקבוצות האתניות שהרכיבו את העם ההלני.
לפי האגדה, האיונים היו צאצאיו של יון, בנו של קסותוס, ונכדו של הלנוס (האב הקדמון האגדתי של כל ההלנים, ששני בניו האחרים היו איולוס ודורוס).
למושג "איוני" היו שני מובנים ביוון העתיקה. במובן הצר, איוני היה מי שדובר את הניב האיוני, בעיקר ביישובים הממוקמים על איים בים האגאי, אך גם ביישובים בחוף המערבי של אנטוליה, באזור שקיבל את השם איוניה (לשם היגרו איונים דרך אתונה לאחר שגורשו מאדמתם, בחצי האי פלופונסוס, בעת הפלישה הדורית). במובן הרחב יותר, האיונים היו כל מי שדיבר בניב האיוני, בניב האטי או כל דיאלקט השייך למה שקרוי יוונית מזרחית.
שתי הקבוצות האתניות האחרות ביוון העתיקה היו הדורים והאיולים. האיונים חיו לחופי הים האגאי ועל רוב האיים בו. האיולים שכנו בבויאוטיה, לסבוס ובכמה איים לחוף אנטוליה. לעומתם, את הדורים, שהיוו את הקבוצה האתנית הגדולה מבין ההלנים, ניתן היה למצוא במקדוניה, פלופונסוס, כרתים, רודוס ובשישייה הדורית.
אוכלוסייה איונית גדולה נמצאה בתראקיה, והעיר הצרפתית מרסיי הוקמה על ידי מהגרים מהעיר פוקאיה שבאיוניה.
וילה אמין ג'מל
וילה אמין ג'מל, הוא מבנה המצוי בשכונת טלביה בירושלים, ברחוב מאנה 4, ונחשב לאחד המבנים המפוארים ביותר שנבנו בשכונת טלביה בתקופה שקדמה לסיום המנדט הבריטי.
היסטוריה.
וילת ג'מל נבנתה בשנות ה-30 של המאה ה-20 עבור משפחתו של אמין ג'מל, ערבי נוצרי פרוטסטנטי, אחיו של אמין התגוררו אף הם בשכונה: שיבלי ג'מל התגורר ברחוב מאנה 6 ואניס ג'מל התגורר בבית אניס ג'מל רחוב אלקלעי.
את המבנה תכנן ככל הנראה האדריכל אנטון ברמכי.
משפחת ג'מל נמלטה מהשכונה בשנת 1948 בעקבות הלחימה בירושלים במלחמת העצמאות והמבנה הועבר לחזקתו של האפוטרופוס על נכסי נפקדים. האפוטרופוס הכללי השכיר את הקומה העליונה של המבנה למשפחתו של בנימין הלוי, לימים שופט בית המשפט העליון. הקומה התחתונה של המבנה הושכרה לאדריכל רפאל בן-דור שהתגורר בה עד מותו בשנת 2000.