סיסטורם למד באוניברסיטת סטנפורד וסיים את לימודיו ב-2006 עם תואר ראשון בתחום מדעי הניהול והנדסה. בסטנפורד, הוא היה חבר באחוות סיגמא נו. את סמסטר חורף של השנה השלישית ללימודיו הוא בילה בפירנצה, שם הוא למד צילום. הוא טעם לראשונה את טעמו של עולם הסטארט-אפ, כשנבחר לאחד משנים עשר סטודנטים שהשתתפו בתוכנית עמיתי מייפילד באוניברסיטת סטנפורד. ההשתלמות הובילה אותו להתמחות ב-Odeo, החברה שבסופו של דבר הולידה את טוויטר.
קריירה.
גוגל.
לאחר שסיים את לימודיו בסטנפורד, הוא הצטרף לגוגל שם עבד על Gmail, יומן גוגל, גוגל דוקס, גיליונות אלקטרוניים ומוצרים אחרים. הוא עבד שנתיים ב-Google בתור משווק מוצר; סיסטרום עזב את גוגל משום שלא קודם להיות מנהל עמית בתוכנית המוצר.
Burbn.
לאחר שעזב את גוגל הוא הצטרף ל-Nextstop, חברת סטרטאפ המפרסמת המלצות מבוססות מיקום. החברה נוסדה על ידי עובדי גוגל לשעבר וב-2010 נרכשה על ידי פייסבוק. סיסטורם חשב על שילוב משחקיים חברתיים ורישומי צ'ק אין.
הוא יצר את האב-טיפוס של מה שמאוחר יותר הפך ל-Burbn. הוא חשב על הרעיון בזמן חופשה במקסיקו כאשר החברה שלו לא הייתה מוכנה לפרסם את התמונות שלה כי הן לא נראו טוב מספיק לדעתה כאשר צולמו על ידי מצלמת האייפון 4 שלה. הפתרון לבעיה היה להשתמש בפילטרים, שהסתירו ביעילות את הנחיתות באיכות התמונות. לאחר מכן, סיסטורם פיתח את X-Pro II פילטר אשר עדיין בשימוש באינסטגרם.
לאחר הפגישה הראשונה, הוא החליט להתפטר כדי לבדוק האם Burbn יכולה להיות חברה רווחית. בתוך שבועיים מיום התפטרותו הוא קיבל הון ראשוני של חצי מיליון דולר מקרנות ההון Baseline Ventures ו-Andreessen Horowitz. במקביל בנו סיסטורם וקריגר בסן פרנסיסקו שירות צ'ק אין מבוסס HTML 5. השירות הציע פעולות רבות, בהן: בדיקת מיקומים, רישום תוכניות (צ'ק-אין עתידיים), צבירת נקודות על בילוי עם חברים וכן פרסום תמונות. עם זאת, קריגר וסיסטורם זיהו כי ב-Burbn קיימות אפשרויות רבות מדי והמשתמשים לא ירצו מוצר מסובך. הם החליטו להתמקד בתכונה ספציפית, שיתוף תמונות. התפתחות Burbn הוביל ליצירה של אינסטגרם. חודש לאחר ההשקה, אינסטגרם גדל למיליון משתמשים. שנה מאוחר יותר, אינסטגרם הגיעה ליותר מ-10 מיליון משתמשים.
ביקורת.
אינסטגרם הואשמה פעמים רבות בהעתקה של פונקציות חדשות מהמתחרה סנאפצ'ט. בתגובה, סיסטורם טען כי כל השירותים הללו הם "רמיקסים" של מוצרים קיימים, וכי "כל אלה הם רעיונות מקוריים, כאשר אתה יוצר אותם מחדש לפי טעמך". סיסטורם גם טען, כי ניתן למצוא את השורשים של כל תכונה בכל אפליקציה איפשהו בהיסטוריה של הטכנולוגיה וכי זו הדרך שבה עובד עמק הסיליקון.
החיים האישיים.
על פי הגארדיאן, סיסטורם נהנה מ"אוכל משובח, גולף, סקי וחופשות באגם טאהו בקליפורניה".
בפברואר 2016, סיסטורם נפגש עם האפיפיור פרנציסקוס בוותיק", בו הם דנו בכוח של תמונות לאחד אנשים ו"לחצות גבולות, תרבויות ודורות".
NGC 4216
NGC 4216 היא גלקסיה ספירלית בקבוצת הכוכבים בתולה, הנמצאת במרחק של כ-53 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
היסטוריה.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.01, והיא התגלתה ב-17 באפריל 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון I.35. הוא תיאר אותה כבהירה, מאורכת מאוד ובעלת מרכז בהיר מאוד. בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן מספר פעמים, והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1148, כשהיא מתוארת כבהירה או בהירה מאוד, מאורכת, גדולה ובעלת מרכז שמתבהר בחדות. הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 2806 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4216 כאשר היא מתוארת כבהירה מאוד, גדולה מאוד, מאורכת מאוד ובעלת גרעין בהיר במרכזה.
תצפית.
הגלקסיה נמצאת על הגבול עם קבוצת הכוכבים שערות ברניקי, כ-6.7 מעלות ממזרח-דרום-מזרח לכוכב הבולט דנבולה. כמעלה ממזרח-דרום-מזרח לה נמצאת NGC 4267, כמעלה וחצי מצפון-צפון-מזרח לה נמצאת M99 וכ-1.8 מצפון-צפון-מערב לה נמצאת M98. במרחק זוויתי של 2.25 ו-2.5 מעלות ממזרח לה נמצאות M84 ו-M86, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.
תכונות.
אורכה הזוויתי של NGC 4216 הוא כ-8 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של כמעט 125,000 שנות אור, גדול בכ-25% מהקוטר של שביל החלב, אך מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כחמישית בלבד ממסת שביל החלב. כ-80% ממסתה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה, מסת המימן החופשי שבה היא כ- מסות שמש, כלומר כאחוז וחצי בלבד מהמסה הכוללת, והיא מכילה כ- מסות שמש של אבק. בהתאם לכמות הנמוכה יחסית של גז חופשי ואבק, כמעט שאין בגלקסיה יצירה של כוכבים חדשים. את הגלקסיה מקיפים כ-620 צבירים כדוריים שמסתם הכוללת מוערכת בכ- מסות שמש, בערך פי ארבעה ממספר הצבירים שמקיפים את שביל החלב. בנוסף יש ל-NGC 4216 לפחות שתי גלקסיות לוויין שמקיפות אותה. מהירותה הרדיאלית של NGC 4216, 131 קילומטר בשנייה, נמוכה בהרבה מהמהירות הרדיאלית הממוצעת של צביר הבתולה, כ-1,100 קילומטר בשנייה, כך שהיא נעה במהירות של כ-1,000 קילומטר בשנייה ביחס לצביר עצמו.
ברית תעופה
מארי טליוני
מארי טליוני (באיטלקית: Marie Taglioni, הרוזנת ז'ילבר דה וואסן 23 באפריל 1804 - 22 באפריל 1884) הייתה רקדנית בלט שוודית מתקופת הבלט הרומנטי, דמות מרכזית בתולדות הבלט האירופאי. היא הייתה מהבלרינות המהוללות ביותר של הבלט הרומנטי, שאותו טיפחו בעיקר תיאטרון הוד מלכותה בלונדון, והתיאטרון של האקדמיה המלכותית למוזיקה של בלט האופרה גרנייה בפריז. היא נחשבת בעיני רבים לבלרינה הראשונה שרקדה על קצות האצבעות.
ילדות ונעורים.
טליוני נולדה בסטוקהולם, שוודיה, לכוריאוגרף האיטלקי פיליפו טליוני ולרקדנית הבלט השוודית סופי קרסטן, נכדתם מצד אמה של זמר האופרה השוודי כריסטופר כריסטיאן קרסטן ושל זמרת האופרה והשחקנית הפולניה סופי סטבנובסקה. אחיה, פאול (1884-1880), היה גם הוא רקדן וכוריאוגרף חשוב; הם הופיעו יחדיו בראשית הקריירות שלהם.
לימודי ריקוד.
בגיל צעיר מאוד עברה טליוני עם משפחתה לווינה, שם החלה בלימודי בלט קלאסי בהדרכתם של ז'אן-פרנסואה קולון ואביה. לאחר שפיליפו התמנה למנהל הבלט באופרה של החצר הווינאית, הוחלט שהופעתה הראשונה של מארי תתקיים בבירה ההבסבורגית. על אף אימוניה של מארי אצל קולון, הטכניקה שלה לא הייתה ברמה שתרשים את הקהל הווינאי. אביה בנה אפוא לבתו תוכנית אימונים קפדנית ומאמצת של שישה חודשים, שדרשה ממנה להתמיד בפוזיציות לספירת 100. האימונים תנהלו מדי יום, והתבטאו בשעתיים מדי בוקר של תרגילים קשים לרגליים ושעתיים אחר-הצהריים כאימון בתנועות אדג'ו, שיסייעו לה לשפר את תנוחות הבלט שלה. גבה של טליוני היה קמור וגרם לה לרכון קדימה, ובפרופורציות שלה היה עיוות קל. היא עמלה קשה להסוות את מגבלותיה הגופניות בהגדלת טווח התנועה ובפיתוח כוחה. היא מיקדה את מרצה בהצגת צורה ומבנה לקהל ופחות בתעלולי רושם מבריקים ובפירואטים. בווינה רקדה מארי את הבלט הראשון שאביה כתב למענה, בשם "La Reception d'une Jeune Nymphe à la Cour de Terpsichore".
קריירה.
לפני שהצטרפה לאופרה של פריז, רקדה טליוני הן במינכן והן בשטוטגרט, ובגיל 23 הופיעה לראשונה בעוד בלט שיצר בשבילה אביה, בשם "לה סיסיליאן", שהקפיץ את הקריירה שלה. טליוני זכתה לתהילה כרקדנית ראשית באופרה של פריז, כשאביה יצר את הבלט הסילפידה (1832) למענה. הבלט, שנועד להבליט את כשרונה של טליוני, היה הראשון, שבו היה לריקוד על קצות האצבעות רציונל אסתטי, בניגוד ללהטוט אקרובטי גרידא, שהיה כרוך לא פעם בתנועות זרוע מגושמות ומאומצות, כפי שהייתה גישת הרקדנים בסוף שנות ה-20' של המאה ה-19.
"מחול הארבע".
ב-1837 עזבה טליוני את "בלט תיאטרון הוד מלכותה" ועברה ל"בלט האימפריאלי" (המוכר כיום כבלט קירוב) בסנקט פטרבורג. היה זה ברוסיה, אחרי הופעתה האחרונה שם (1842) ובשיא "פולחן הבלרינה", שזוג נעלי בלט שלה נמכר במאתיים רובל. לפי השמועה, בושלו נעלי הבלט והוגשו בלוויית רוטב לחבורה של "משוגעים לבלט".
ביולי 1845 רקדה טליוני עם לוסיל גראהן, קרלוטה גריזי ופאני צ'ריטו ב"Pas de Quatre" ("מחול הארבע"), בלט שהציג את סגולותיה האווריריות של טליוני והיה מבוסס על הליתוגרפיות של אלפרד אדוארד שאלון. "מחול הארבע" נכתב במקורו להצגה לפני המלכה ויקטוריה.
נישואים.
טליוני נישאה לרוזן אוגוסט ז'ילבר דה וואסן ב-14 ביולי 1832, אבל נפרדה ממנו ב-1836. לאחר מכן התאהבה באז'ן דמארה, מעריץ נאמן, שהגן על כבודה בדו-קרב. דמארה וטליוני הביאו לעולם ילד (ללא נישואים) בשנת 1836. שלוש שנים אחר כך נהרג דמארה בתאונת צייד. ב-1842 ילדה טליוני את ילדה השני. לא ידוע מי היה האב, אם כי בתעודת הלידה נרשם האב כז'ילבר דה וואסן. שמות ילדיה של טליוני היו ז'ורז' ז'ילבר ואז'ני-מארי- אדוויז'.
פרישה, שנים אחרונות ומוות.
טליוני פרשה מהופעות בשנת 1847; זמן מה התגוררה ב"קא ד'אורו" על הגרנד קאנאל בוונציה. כשבלט האופרה של פריז אורגן מחדש לפי קווים מחמירים ומקצועיים יותר, הייתה זו טליוני שלאורה הלך הבלט במגמה החדשה. יחד עם מנהל הקונסרבטואר החדש למחול, לוסיאן פטיפה, ותלמידו לשעבר, הכוריאוגרף לואי מראנט, ישבה בחבר השופטים בן ששת החברים הנבחרים של התחרות השנתית הראשונה ללהקת הבלט (corps de ballet), שהתקיימה ב-13 באפריל 1860.