הפוליטיקה של הרפובליקה הברזילאית הראשונה הונהגה בידי מדיניות "רפובליקת הקפה בחלב", לפיה האוליגרכים של מדינות סאו פאולו (מייצרת הקפה המרכזית) ומינאס ז'ראיס (מייצרת החלב המרכזית) שלטו בכלכלה הלאומית ומכאן קבעו את הטון בפוליטיקה הלאומית. מאז הנשיא פרודנטה דה מוראיס, הנשיא השלישי של הרפובליקה, כמעט כל הנשיאים היו מאחת משתי המדינות הללו. בבחירות לנשיאות ברזיל בשנת 1926 המפלגות הרפובליקניות של סאו פאולו ומינאס ז'ראיס תמכו יחדיו במועמדותו של וושינגטון לואיס שזכה בניצחון מוחץ אל מול יריבו ז'ואקים פרנסיסקו דה אסיס ברזיל מטעם המפלגה הרפובליקנית של ריו גראנדה.
ממשלתו של הנשיא וושינגטון לואיס הייתה שקועה במשבר של מאזן תשלומים, ומגדלי הקפה נותרו ללא רוכשים למרכולתם. השיטה הפוליטית בימים אלו של סוף הרפובליקה הראשונה הייתה שיטה של פטרונות פוליטית שכונתה "שיטת הקולונלים". המשבר הביא לזעזועים עמוקים ול"עריקות" במאזן הכוחות העדין בין מייצגי האינטרסים האזוריים, בממשל הברזילאי המבוזר, ומצבו של לואיס הפך למצב עדין מבחינה פוליטית. היות שסאו פאולו ומינאס ז'ראיס שלטו בפועל בפוליטיקה הלאומית ויכלו לקדם את האינטרסים האזוריים שלהם, הפדרציה הברזילאית הייתה במצב שחסר לה משטר ריכוזי חסר אינטרסים אזוריים שהיה יכול לאחד את המדינות הברזילאיות לכדי משטר יציב. עם הזמן עלה כוח פוליטי שאיתגר את האוליגרכיות האזוריות; המפלגה הליברלית בראשותו של ז'טוליו ורגאס, פופוליסט מריו גראנדה דו סול שמונה לכהן בתור שר החוות במשטרו של וושינגטון לואיס.
ממשלת וושינגטון לואיס התאפיינה בהקמת תשתיות ציבוריות בתמיכה ממשלתית, בעיקר לפיתוח כבישים. סיסמת ממשלתו הייתה: "לשלוט זה לפתוח דרכים". בין ההישגים החשובים ביותר בולטת בניית הכביש המהיר בין ריו דה ז'ניירו לסאו פאולו וכביש המהיר ריו-פטרופוליס, שנחנך בשנת 1928 ואשר קיבל מאוחר יותר את שמו. וושינגטון לואיס ניסה לבצע רפורמה פיננסית שמטרתה העיקרית הייתה ייצוב של המטבע הלאומי, .הריאל הברזילאי המרכיב הבסיסי ברפורמה זו יהיה יצירת תיבת הייצוב, במטרה להנפיק כספי נייר מגובים, שכן כל הזהב שנכנס לארץ (כולל זהב שנבע במקורו מהלוואות חיצוניות והופקד בבנקים זרים) תוכנן לשולב בעתודות תיבת הייצוב.
לואיס ניסה לרצות את גורמי החוץ, בהם הייתה תלויה הכלכלה הברזילאית, אשר בעשור שבין 1920 ל-1930 לוותה כמיליארד דולר מארצות הברית לבדה. ניסיונות אלו לא צלחו, והובילו להתמרמרות עזה מצד גורמי פנים. בעקבות הפאניקה שפרצה לנוכח קריסת וול סטריט בשנת 1929 אשר החלה את השפל הכלכלי הגדול, ניסתה הממשלה לשמור על קור רוחם של המשקיעים מבחוץ באמצעות שמירה על שער חליפין על פי עקרונות שהוכתבו על ידי הבנקאים הזרים. כל זאת לא מנע את בריחתם של המשקיעים מן השוק הברזילאי, אך וושינגטון לואיס נאלץ להיאחז במדיניות כלכלית של "מטבע קשה" והבטיח כי ניתן יהיה להמיר את המטבע הברזילאי בזהב או בלירה שטרלינג. כאשר הזהב והמטבע הזר אזלו, עם התמוטטות תוכנית "הפיקוח על המחירים", נאלצה הממשלה להודות כי לא ניתן יהיה להמיר את המטבע הברזילאי. עתה לא ניתן היה להשיג משקיעים חיצוניים, או אשראי חיצוני.
משטרו של לואיס, מבודד ובלתי יציב, נדון לכיליון, ללא כל קשר לתוצאות הבחירות. באופן מסורתי זויפו תוצאות הבחירות, והצביעו על היבחרו של ז'וליו פרסטס, שמרן מסאו פאולו, וממשיכו של לואיס. הממשלה סירבה לאפשר השבעתם של חברי פרלמנט מן האופוזיציה, ממדינות מינאס ז'ראיס ופאראיבה. על אף שמעשים אלו כשלעצמם לא הביאו להתמוטטות המיידית של המשטר, היה זה הרצח הפוליטי של סגנו של ורגאס, פסואה, באוקטובר 1930, אשר הצית את אש המרד. אנשי "הקצינים הצעירים", ה"טננטס", שנתמכו בידי האוליגרכים של המטעים מכל מדינה שאינה סאו פאולו, הצטרפו ליחידות צבא, והשתלטו על בירות המדינות. למרד הצטרפו גורמים נוספים כגאוצ'ו, תומכי ורגאס מריו גראנדה דו סול, ביניהם איש אמונו וידידו אוסוולדו ארניה, אנשי הסוכר מצפון מזרח המדינה, קבוצות בורגנים עירוניים, פוליטיקאים מאוכזבים ממינאס ז'ראיס, וקבוצות רבות נוספות. המהפכה בשנת 1930 החלה עם ההפיכה הצבאית שהעלתה לשלטון חונטה צבאית בראשות אנשי הצבא אוגוסטו פרגוזו, מנה ברטו ואיזאיאס דה נורוניה. בסוף אוקטובר 1930 הנהגת החונטה ויתרה על סמכויותיה הדיקטטוריות בעד ורגאס אשר מונה לנשיא ברזיל, ללא שפיכות דמים. לואיס הודח מן הנשיאות בטרם סיים את תקופת כהונתו, ובטרם הספיק פרסטס להתמנות תחתיו.
לאחר ההדחה.
ממשלתו הדיקטטורית של ורגאס נתקלה בהתנגדות נרחבת, בעיקר מצד האוליגרכיות של סאו פאולו שנאבקו להשיב את קולם בתור הטון המכריע בהחלטות הלאומיות של ברזיל. בשנת 1932, ביחד עם מתנגדו של ורגאס ומושל מדינת סאו פאולו, פדרו דה טולידו, וושינגטון לואיס עמד בראש המהפכה החוקתית בברזיל שפרצה בסאו פאולו ומטרתה העיקרית הייתה להביא לסיום עידן שלטונו של ורגאס ולהשבת השלטון למפלגה הרפובליקנית של סאו פאולו. המרד נכשל עקב חוסר בתמיכה ממדינות שכנות של סאו פאולו, בעיקר מינאס ז'ראיסף שהייתה ציפייה שהפלגים הפרו-אוליגרכים בתוכה יתעוררו גם הם במרידה מזוינת נגד משטר ורגאס הדיקטטורי. לאחר כישלון המהפכה, וושינגטון לואיס ברח לגלות כדי להימנע מעמידה לדין מול המשפט הברזילאי על פועלו נגד המשטר. תחילה ברח לואיס אל ארצות הברית ומאוחר יותר עבר בין מדינות אירופה. בשנת 1947, לנוכח שיבת הדמוקרטיה בברזיל תחת משטרו של גספאר דוטרה ותחילת הרפובליקה הברזילאית השנייה, וושינגטון לואיס שב לגור בברזיל והשתכן בעיר סאו פאולו.
ב-4 באוגוסט 1957 הוא נפטר בסאו פאולו, ובהמשך נקבר בבית העלמין קונסולסאו. הוא זכה לכבוד מטעם הממשל הברזילאי בתקופת הדיקטטורה הצבאית בברזיל, כאשר לרגל מאה שנה להולדתו, בשנת 1969, כאשר הושקו שני ספרים ביוגרפים אודות חייו. ישנם מספר כבישים מהירים על שמו, אך הוא אחד הנשיאים הבודדים בתולדות ההיסטוריה של ברזיל שאין ערים על שמם.
אולומואוץ
אולומואוץ (בצ'כית: Olomouc, בגרמנית: Olmütz, בפולנית: Ołomuniec, בלטינית: Eburum או Olomucium) היא עיר בחבל מוראביה, במזרח הרפובליקה הצ'כית. העיר השישית בגודלה בצ'כיה, שוכנת על גדת נהר מוראבה ומהווה את המרכז הדתי של מוראביה. במשך תקופה ארוכה היו רוב התושבים גרמנים.
היסטוריה.
קיימת טענה שלא הוכחה כי אולומואוץ יושבת על אתר של מבצר רומי עוד מימי הקיסרות הרומית, אשר שמו היה Mons Julii, אולם בחפירות שנערכו סמוך לעיר התגלו שרידי מחנה צבאי רומי מתקופת המלחמות המרקומניות.
כבר במאה ה-7 היה באתר העיר יישוב, אשר פעל בתחום רובע פובל של ימינו, ואשר היווה מרכז מינהלי אזורי. בתקופת הקיסרות המוראבית הגדולה, במאה ה-9 ובתחילת המאה ה-10, הייתה אולומואוץ יישוב מרכזי בעל חשיבות. בתקופה מאוחרת יותר הייתה אולומואוץ לבירת פרובינציית מוראביה.
בשנת 1063 נוסדה בישופות אולומואוץ (קיים תיעוד לקיומה של בישופות במקום אף במאה ה-10). בשנת 1777 הועלה דרג המכהן במשרה לארכיבישוף. ארכיבישופות אולומואוץ רכשה קרקעות רבות בתחומי העיר ובצפון מוראביה. במחצית המאה ה-13 קיבלה אולומואוץ מעמד רשמי של עיר והייתה לאחת מערי המסחר הבולטות באזור. לאורך ימי הביניים הייתה אולומואוץ העיר הגדולה במוראביה ותקופות מסוימות שימשה כבירת מוראביה לצד העיר ברנו.
במחצית השנייה של המאה ה-15 שימשה העיר מספר פעמים כמקום מפגש מלכותי. בשנת 1469 הומלך בעיר מתיאש הוניאדי למלך הצ'כים. בשנת 1479 נפגשו בעיר שני מלכי בוהמיה, מתיאש הוניאדי וולדיסלאוס השני כדי לחתום על הסכם לחלוקת הארץ, אשר נודע בשם "שלום אולומואוץ משנת 1479".
אולומואוץ איבדה מחשיבותה לאחר שהאימפריה השוודית כבשה את העיר במלחמת שלושים השנים ושלטה בה לאורך שמונה שנים (1642–1650). עם נסיגת השוודים נותרה העיר בחורבות ומאותה עת הייתה ברנו לעיר המרכזית באזור. בשנת 1740 נכבשה העיר לתקופה קצרה על ידי פרוסיה. בעת מלחמות ההבסבורגית נגד פרוסיה ביצרה מריה תרזה את העיר. הודות לביצוריה עמדה העיר במצור שהטילו בן שבעה שבועות שהטילו כוחותיו של פרידריך השני, מלך פרוסיה בשנת 1758. בשנת 1848 הייתה אולומואוץ המקום שבו הכריז פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה כי הוא מוותר על המלכות. בשנת 1850 נערכה בעיר ועידת אולומואוץ, ועידה מדינית חשובה בה דנו מדינאים אוסטרים ופרוסים ביחסים שבין המדינות לשיקום הקונפדרציה הגרמנית ולהכפפת פרוסיה למרותה של אוסטריה.
בשנת 1746 נוסדה בעיר אגודה מדעית "החברה של מלומדים אלמונים בשטחי אוסטריה" (בלטינית: Societas eruditorum incognitorum in terris Austriacis), הראשונה בשטחי ממלכת הבסבורג. הירחון שפרסמה האגודה היה הירחון המדעי הראשון בממלכה.
עד שלהי המאה ה-19 הייתה רובה של העיר אולומואוץ בין החומות, דבר שהיה רצוי בעיני פרנסי העיר, אשר ביקשו לשמור על אופייה הגרמני של העיר, ולמנוע הגירה המונית של כפריים צ'כים מן הסביבה לתחומיה. לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם ייסודה של צ'כוסלובקיה, הורחבה העיר ואוחדו לתוכה שתי עיירות שכנות ו-11 כפרים בסביבתה. בכך הפכו הצ'כים בעיר לרוב.