ייתכן שמקורה של קבורת השמים באיראנים. הזורואסטרים השאירו את גופות המתים על מגדלי שתיקה, כדי שלא יטמאו את האדמה, את המים או את האש. חלק מהאיראנים הזורואסטרים לא חיו באיראן עצמה, אלא נותרו נוודים. חלקם נדדו לכיוון אפגניסטן והודו, ואחרים נדדו לכיוון טיבט, בעקבות מלחמות ופלישות. ייתכן שהם אלה שהביאו את המנהג לשם.
מטרה ומשמעות.
כפי שעולה מהשם, ג'האטור נחשבת פעולה של חסד: המת או קרוביו נותנים מזון ליצורים חיים. חסד ונתינה הם תכונות חשובות בבודהיזם. אף על פי שיש גם האומרים שמטרת המנהג היא לאחד את האדם המת עם השמים או עם העולם המקודש, פרשנות זו אינה מתאימה לתיאורים הקיימים, שעל פיהם נראה שהטיבטים מאמינים שבשלב זה אין כל חיות בגוף, ושכל שנותר מן האדם לאחר מותו הוא בשר.
הממשלה הסינית, השולטת בטיבט מאז שפלשה אליה ב־1959, אסרה את המנהג בשנות ה-60, אך איפשרה אותו שוב בשנות ה-80. על מי שאינם טיבטים נאסר לצפות בו, וגם צילום המנהג נאסר.
מיקום הטקס.
ג'האטור מסורתי נערך במקומות מסוימים בטיבט. מנזר דריגונג הוא אחד משלושת אתרי הג'האטור החשובים.
קבורת השמים מתבצעת על סלע ארוך ושטוח שתמיד גבוה מסביבתו. המקום עשוי להיות פשוט מאוד, או שיהיו בו גם מקדשים או סטופות.
קרובי משפחה עשויים להישאר בקרבת מקום ולצפות בטקס, שנערך בדרך כלל עם עלות השחר.
התהליך כולו יקר וארוך. אלה שאין להם את הכסף הדרוש לשלם עבור טקס כזה, שמים את הגופה על סלע גבוה, שעליו הגופה נרקבת או נאכלת על ידי חיות או עופות.
פרוצדורה.
לפני הפרוצדורה, עשויים להיערך טקסים של אמירת מנטרות או שריפת קטורת – אך אלה לרוב נערכים ביום הקודם לפרוצדורה. פירוק הגופה נעשה על ידי נזיר או, לרוב, על ידי "רוג'ייפה" ("מפרקי גופות").
כל התיאורים מעידים שמפרקי הגופות אינם מבצעים את משימתם בכובד ראש או בטקסיות, אלא מדברים וצוחקים תוך כדי, כמו העוסקים בכל עבודה פיזית אחרת. התנהגות זו מתאימה לדיווחים שעל פיהם הטיבטים רואים בגוף רק שריד שיש להיפטר ממנו באופן המתאים.
פירוק הגוף.
על פי תיאור אחד, ה"רוגייאפה" הראשי חותך את האיברים ומפרק את הגופה, ולאחר מכן מוסר את חלקיה לעוזריו, המכים בבשר ובעצמות בעזרת אבנים. העוזרים מערבבים את הבשר ואת העצמות עם צמפה (מזון טיבטי בסיסי: קמח שעורה מעורב בתה ובחמאת יאק הבית או בחלב) לפני שהם מזמינים את הנשרים לאכול.
על פי תיאורים אחרים, הבשר מופשט מהעצמות וניתן לנשרים ללא הכנה נוספת; העצמות מפורקות בעזרת פטישים, ולרוב מעורבבות עם צמפה לפני שהן ניתנות לנשרים.
על פי תיאור נוסף, הגוף כולו ניתן לנשרים. כשנותרות העצמות בלבד, שוברים אותן בפטישים, והן ניתנות לעיטים ולעורבים הממתינים לקבל נתח מן הגופה, לאחר שהנשרים עוזבים.
מגה-וואט
בקעצור החורש
בקעצור החורש (שם מדעי: "Saxifraga hederacea") הוא צמח חד-שנתי קטן בסוג בקעצור שבמשפחת הבקעצוריים. הוא גדל במזרח אגן הים התיכון, מיוון וכרתים ועד הר הכרמל בישראל. אוכלוסיות הרריות מבודדות נמצאות גם בצפון לוב, במערב סיציליה, ובכורדיסטן וארמניה.
מאפיינים.
בקעצור החורש הוא צמח מטפס חד שנתי. פרחיו קטנים ובעלי עלי כותרת בצבע צהוב ולבן, מאוחים בבסיסם ומקובצים בצפיפות, פרח בודד על כל גבעול. עליו פשוטים ושפתם משוננת. כמו רבים ממיני הבקעצור, הוא צומח בקרקע סלעית שאינה מלוחה.
בישראל.
בקעצור החורש הוא אחד משני מיני בקעצור הגדלים בארץ ישראל, לצד בקעצור שלוש האונות. שמו ניתן לו בעקבות נטייתו לגדול באזורי חורש סלעי, על צלע הר ובגבעות. הוא אינו צומח בסביבה אחרת, ואינו מתורבת. לפרטים נוספים על מקור השם בקעצור, ראו בערך הסוג.
המין נדיר מאוד בישראל, וגדל אך ורק באזורי חורש לח וטחוב בגליל העליון בסביבות עין טמיר ליד נחל כזיב, בשמורת אשדות יגור בכרמל בעיקר בנחל יגור, וכן בחרמון. האוכלוסיות בישראל הן הדרומיות ביותר באזור התפוצה העיקרי של המין (רק אוכלוסייה מבודדת בהרי קירנאיקה שבצפון לוב יותר דרומית מהן), ולכן חשובות במיוחד לשימור.
רמת הנגב
חוטמית
חוֹטְמִית (שם מדעי: ."Alcea L") היא סוג של צמח ממשפחת ההחלמיתיים. לסוג חוטמית משויכים כ-79 מינים, שנפוצים באזורים הממוזגים של העולם הישן. בישראל גדלים 7 מיני בר ומין אחד תרבותי (זר), שהובא כצמח נוי ומוצאו מסין.
מאפיינים מורפולוגיים.
מיני החוטמית הם צמחים עשבוניים, חד-שנתיים, דו-שנתיים או רב-שנתיים, בדרך כלל זקופים ולא מסתעפים לכמה גבעולים.
הגבעולים גבוהים וארוכים, שעירים כמעט בכל חלקיהם בשערות כוכביות, לפעמים מעורבבות שערות פשוטות.
העלים מסורגים, שסועים או מחולקים כעין כף יד. מעורקים ככף יד מבסיס העלה. הפטוטרת ארוכה. טרף העלה סגלגל עד כמעט מעוגל, או בעל צלעות, או כמעט ללא אונות, או מחולק לאונות ככף יד. שפת העלה עגולה או משוננת, וקודקודו חד עד קהה.
הפרחים גדולים ובולטים, קוטרם 2 עד 6 ס"מ ולעיתים רחוקות 8 ס"מ. הפרחים דו-מיניים, נכונים, חיקיים, בודדים או ערוכים באשכולות ומורכבים מ-5 עלי כותרת ו-5 עלי גביע. מתחת לגביע הפרח מצוי גביעון מאוחה בבסיסו ובעל 6 עד 9 אונות.
עלי כותרת ורודים, לבנים, סגולים או צהובים, לרוב ברוחב של יותר מ-3 ס"מ, קודקודם מפורץ.
במרכז הפרח נמצא צינור אבקנים קירח (מעין ענבל שעליו אבקנים מרובים ומאוחים כמעט עד למאבקים), שבחלקו העליון מקבץ של מאבקים צהובים וקומפקטיים, ובקודקודו צלקות דקיקות וכפופות.
השחלה עילית מרובת מגורות מ-15 או יותר, ביצית זקופה בכל מגורה. עמודי העלי כמספר השחלות.
הציר המרכזי של המצעית גלילי בחלקו התחתון ומתרחב ומסתיים בקודקודו בגוף חרוטי.
פרי החוטמית היא מפרדת שמורכבת מפרודות רבות. הפרודות, דמוי דיסק שטוח עם קודקוד מפורץ, אינן נפתחות, ומסודרות סביב עמוד מרכזי קצר, מורחב בראשו למקור חרוטי, שצורתו מזכירה צורת חוטם (אף), ומכאן שמו של הסוג. כל פרודה מורכבת משתי מגורות, אך מכילה רק זרע אחד. המגורה הקיצונית עקרה.
מיני החוטמית.
מיני החוטמית הידועים בארץ ישראל הם:
שפת חז&quot;ל
כיבוש חיפה במלחמת העולם הראשונה
כיבוש חיפה במלחמת העולם הראשונה ב-23 בספטמבר 1918 על ידי שלוש חטיבות פרשים הודים מחיל המשלוח המצרי (1916) היה חלק ממערכות מגידו. שבוע לאחר מכן, ב-30 בספטמבר, נכבשה דמשק ובכך הסתיימה המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. בתום כיבוש העיר, הגיעה למעגן הימי במפרץ חיפה, לימים נמל חיפה, אונייה ראשונה שהביאה אספקה לכוחות הלוחמים הבריטיים. מסילת הרכבת החיג'אזית הופעלה מחדש, ובאמצעותה הועבר ציוד ותחמושת לתחנת הרכבת שבצמח, ומשם במשאיות לדמשק. חיפה שימשה נקודת יציאה והיערכות לגייסות הצבא שכבשו כעבור חודש, באוקטובר 1918, את ביירות.
הרקע לכיבוש.
כל זמן העימות העות'מאני-בריטי בארץ ישראל הייתה חיפה מחוץ לקו החיכוך - מרכזה של הארץ, בין הצבאות, עד להסתערות המכרעת של חיל המשלוח המצרי (1916) בספטמבר 1918, במסגרת קרב מגידו. העות'מאנים הציבו בעיר כוח ארטילרי חזק שכלל תותחים מסוגים אחדים, ומטרתו למנוע מכוחות חיל הים הבריטי מלנחות במפרץ חיפה. נחיתה מוצלחת במפרץ חיפה הייתה עלולה לנתק את מרבית הכח הלוחם העות'מאני, שהיה ברובו במרכז הארץ, מעורפו הלוגיסטי ומפקדותיו בצפון הארץ ובסוריה.
הקרב המכריע.
אחת החטיבות איגפה את חיפה מצפון, כבשה את שפרעם והגיעה לעכו - כך נחסמה היציאה מחיפה לצפון הארץ.
חטיבות אחרות התקדמו מעמק יזרעאל דרך ג'דה (היום :רמת ישי) לתל חרבג' (היום: ליד כפר חסידים) והגיעו עד בלאד א-שייח' (היום: תל חנן). הכוח הבריטי נבלם על ידי מקלענים עות'מאניים שהוצבו במורדות הצפוניים של הר הכרמל (היום: מעל צומת הצ'ק פוסט). הדרך לעמק זבולון הייתה חסומה בשל הביצות שסביב נחל קישון. די היה בשני פרשים שנבלעו חיים בביצות, ותנועת טור הפרשים נבלמה. בסופו של דבר הסתער כוח בריטי על עמדות המקלעים הטורקים במורדות הר הכרמל, כבש אותן והדרך לחיפה נפתחה.
כיבוש חיפה הושלם על ידי יחידת הפרשים האנגלית "שרווד ריינג'רס" בחלקו המזרחי של הכרמל. הפרשים עלו בנחל קטיע, יובל של נחל נשר, לבמת ההר, כיום אזור אוניברסיטת חיפה ובהדרכת תושב דרוזי הגיעו לרכס המערבי, הקדמי, של הכרמל. החיילים הרכובים נטרלו את התותחים האוסטרים שהוצבו על מנת להגן על המעגן של מפרץ חיפה מפני נחיתת הימיה הבריטית (במרכז הכרמל של היום). בתום כיבוש הרכס, ירדה יחידת הפרשים לעיר חיפה וביחד עם שני הכוחות האחרים שהתקדמו מעמק זבולון כבשה את העיר. כיבוש העיר הושלם ביום 23 בספטמבר 1918. בעת כיבושה חיו בה כ-30,000 תושבים. עם סיום הקרב נערך בדרך יפו מצעד של הפרשים ההודים מחטיבה 15.
במערכה זו איבדה היחידה את רוב סוסיה - 143 במספר - ונשארה עם 15 סוסים בלבד.
תוצאות הלחימה.
אבדות הטורקים הסתכמו בעשרות הרוגים, 1,351 שבויים ו-17 תותחים. לבריטים היו 3 הרוגים, בהם רב-סרן (מייג'ור) טהאקור דלפט סינג שהוביל את הסתערות גדוד הרמחים של ג'ודפור (the Jodhpur Lancers). על אומץ לבו בקרב זכה סינג במדליית הצלב הצבאי (Military Cross) ובתואר "גיבור חיפה". בעיר דלהי שבהודו הוקמה אנדרטה לזכרו ולזכר החיילים ההודים שהשתתפו בקרבות בארץ ישראל. ב-2017, לקראת ביקור ראש ממשלת הודו בישראל, תוכננה יוזמה בעיריית דלהי להוסיף לשם השדרה בה נמצאת האנדרטה את שם העיר חיפה, אך יוזמה זו נדחתה.
במערב חיפה טמונים, בשלושה בתי קברות, 355 מחללי האימפריה הבריטית בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה: 305 - בבית הקברות הצבאי הבריטי, 49 מוסלמים - בבית הקברות ההודי, גופות ההינדים נשרפו ואפרם פוזר, ואחד בבית הקברות היהודי.
מתחם נבי שועייב