משנת 1945 עזר הודאל לנאצים לשעבר למצוא מקלט מדיני מחוץ לגרמניה. הוא ראה בכך "צדקה לאנשים במצוקה קשה וללא כל אשמה שאמורים להיות שעירים לעזאזל לכישלונות מערכת הרשע". הוא ניצל את שירותי המחלקה האוסטרית ברומא לסיפוק התעודות הדרושות להגירה, בעיקר למדינות ערב ולדרום אמריקה.
הוא עזר בארגון בריחתם של פושעי מלחמה רבים, בהם מפקד מחנות טרבלינקה וסוביבור פרנץ שטנגל (הודאל נתן לו ויזה לסוריה ומצא לו עבודה במפעל טקסטיל בדמשק), סגנו של שטנגל גוסטב וגנר, "הקצב מריגה" אדוארד רושמן, "מלאך המוות מאושוויץ" יוזף מנגלה, הממונה בפועל על השמדת יהודי אירופה אדולף אייכמן, סגנו של אייכמן אלויס ברונר, אבי שיטת משאיות הגז להמתת יהודים ולטר ראוף, קצין האס אס אריך פריבקה, ומושל מחוז קרקוב אוטו וכטר (שלאחר המלחמה חי במנזר רומי תחת חסותו של הודאל).
ישנה מחלוקת בין ההיסטוריונים אם הודאל היה חלק מארגון שנועד למלט פושעים נאצים, המכונה "נתיבי העכברושים", או שפעל לבדו. מספר היסטוריונים טענו שהוא השתייך לארגון זה, אך שיחק בו רק תפקיד קטן ולא שיקף מדיניות רשמית. בשנת 1999 התגלה מכתב ששלח הודאל בשנת 1948 לנשיא ארגנטינה חואן פרון, בו ביקש 5,000 אשרות כניסה, 3,000 עבור "חיילים" גרמנים ו- 2,000 עבור אוסטרים. באותו מכתב הסביר כי לא מדובר בפליטים, אלא ב"לוחמים אנטי קומוניסטים שבמלחמה הקרובה יצילו את אירופה מן השלטון הסובייטי".
ישנה טענה כי חלק מהמימון עבור רשת הבריחה של הודאל הגיע מארצות הברית.
ההיסטוריון מייקל פייר מאוניברסיטת מרקט, מצא שיתוף פעולה הדוק בין הוותיקן (האפיפיור פיוס השנים עשר וג'ובאני בטיסטה מונטיני, לימים פאולוס השישי), להודאל ולמשתפי פעולה נוספים בהברחת הנאצים, וטען כי פיוס עצמו היה מעורב ישירות בפעילות "נתיב העכברושים". כנגד טענות אלה, ישנם עדויות מנוגדות המכחישות מעורבות כזו של פקידי הוותיקן או של פיוס השנים עשר. באוטוביוגרפיה שפורסמה לאחר מותו, הודאל נזכר במרירות בחוסר התמיכה לה זכה בכס הקדוש בנוגע לקרבות גרמניה הנאצית כנגד "הבולשביזם הכופרים" בחזית המזרחית, והניח כי מדיניות הכס הקדוש בתקופת המלחמה ואחריה הייתה מבוקרת לחלוטין על ידי בעלות הברית. עד יום מותו הוא היה משוכנע שעשה את הדבר הנכון, שחסך לקצינים פשיסטים ופוליטיקאים גרמנים להיתבע על ידי בעלות הברית, והוסיף: "אנחנו לא מאמינים בעיקרון עין תחת עין של היהודים".
התפטרות ומותו.
פעילויותיו של הודאל עוררו שערורייה תקשורתית בשנת 1947, לאחר שהואשם בידי עיתון נוצרי כמי שמוביל את טבעת הברחת הנאצים. בלחץ משותף של בישופים גרמנים ואוסטרים והכס הקדוש, הוא התפטר מתפקידו כרקטור של מכללת אנימה בשנת 1952. לאחר מכן התגורר בעיר גרוטפרטה ליד רומא, שם כתב בשנת 1962 את זיכרונותיו שפורסמו רק בשנת 1976, 13 שנים לאחר מותו ב-1963.
תיאודור אייקה
דאגלס DC-9
דאגלס DC-9 (באנגלית: Douglas DC-9) הוא מטוס נוסעים סילוני צר־גוף לטיסות קצרות ובינוניות מתוצרת דאגלס איירקראפט קומפני. טיסת הבכורה של המטוס הייתה ב־25 בפברואר 1965 והוא יוצר עד שנת 1982.
בסה"כ נבנו 976 מטוסים מדגם זה. (משנת 1967 יוצרו המטוסים על ידי מקדונל דאגלס).
פיתוח.
פיתוח המטוס החל בסוף שנות החמישים, וייצורו החל באפריל 1963. המטוס התבסס בחלקו על המטוס הקודם של דאגלס ה־DC-8, והוא היה גדול במעט מהמטוס שבואינג הציגה באותה התקופה ה־727.
למיקום המנועים בזנב המטוס יתרונות רבים בהן: שיפור זרימת האוויר במהירויות נמוכות, למדפי המטוס מרווח פעולה, וצמצום נזקי גוף זר על ידי עובדי שדות התעופה.
המטוס טס לראשונה ב־25 בפברואר 1965, חברת דלתא איירליינס הייתה לקוח ההשקה של המטוס בארצות הברית, לקוח ההשקה האירופי הייתה סוויסאייר.
המטוס וסדרת המטוסים שהתבססו עליו (מקדונל דאגלס MD-80, MD-90, והבואינג 717), זכו להצלחה רבה והם מדורגים במקום השלישי במכירות אחרי איירבוס A320 ובואינג 737, עם כמעט 2500 יחידות מכל הסדרות.
על בסיס המטוס פיתחה יצרנית המטוסים הסינית Comac את מטוס ה־ARJ21 שלה.
תאונות עיקריות.
בסך הכל המטוס היה מעורב ב-117 תאונות ותקריות מתוכן 101 בהם המטוס הושמד, עם סך של 2,135 הרוגים.
כל מלאכת ההגיון
שמחה שילוני
שמחה שילוני (1919 - 3 בדצמבר 2015) היה מפקד פלוגת הפלמ"ח חיות הנגב במלחמת העצמאות.
ביוגרפיה.
שילוני נולד לאידה ואפרים בעיירה הומל שבמערב רוסיה (כיום דרום מזרח בלארוס) ב-1919, ועלה לארץ ישראל עם הוריו ב-1922. משפחתו התגוררה תחילה במושבה מגדל ומשנת 1924 בחיפה, שם הוא למד בבית הספר הריאלי עד גיל 15. לאחר מכן בילה שנתיים בחברת הנוער של כפר גלעדי, ובשנים 1936–1938 למד במחזור השני של בית הספר החקלאי כדורי. היה ממקימי קיבוץ חולתה, שם נישא והתגורר עד 1941, והיה חבר ועד הקיבוץ. הוא יצא מטעם הקיבוץ לעבודה בסדום, שם גם עבר את קורס המ"כים של ההגנה.
ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה עבד כנהג בחברה שבנתה ביצורים עבור הצבא הבריטי בסוריה. לאחר מכן, באפריל 1942, הצטרף לפלמ"ח והשתתף במחנה האימונים הראשון שלו בחורשות משמר העמק. הוא שירת כשנתיים בפלמ"ח ראשית כמפקד כיתה ולאחר מכן כמפקד מחלקה בפלוגה ב' (פלוגת העמקים), שהפכה אחר כך לגדוד השני של הפלמ"ח. בשנים 1944 - 1947 הוצב במאגר המילואים (הרזרבה) של הפלמ"ח בחיפה כמפקד מחלקה, ולקח חלק במאבק נגד הבריטים על ההעפלה.
עם תחילת אירועי מלחמת העצמאות בעקבות החלטה 181 של האו"ם בדבר חלוקת הארץ, הורתה לו מפקדת הפלמ"ח לרדת עם מחלקתו לנגב ולהצטרף לגדוד השני של הפלמ"ח שמטהו שכן בקיבוץ ניר עם. קיבוץ משמר הנגב נקבע כבסיס הפעולה של המחלקה. כאשר הגיעה מחלקת ה"רזרביסטים" למשמר הנגב הצטרפו אליה אנשי המשמר הנע (המ"ן) ויחד הם מנו 34 לוחמים ולוחמת אחת. הם צוידו בנשק ובטנדר של המ"ן. תפקידה של מחלקת משמר הנגב היה דומה ליתר מחלקות הפלמ"ח בנגב: שמירה על קווי המים, שמירת הקשר עם הנקודות המבודדות, וליווי שיירות האספקה והמים שנעו בין היישובים. פעילות מפרכת ומחסור בביגוד חם גרמו למורל ירוד ואף ללוחמים שביקשו לחזור לחיפה. למרות זאת, המחלקה בראשות שילוני המשיכה בפעילות ועמדה בכל המשימות שהוטלו עליה.
בינואר 1948 קיבלה מחלקתו לרשותה שלושה משוריינים מצוידים במכשירי קשר, שהטו את מאזן הכוחות במאבק על הדרכים בנגב. לא אחת התנגשו אנשי המחלקה בכוחות הבריטיים שעדיין פעלו באזור הנגב. פעילות המחלקה הטילה אימה על ערביי הסביבה, ומילאו בגאווה את לב אנשי המשקים. חלקי המדים אותם לבשו והזקנים שגידלו רוב הלוחמים השוו להם הופעה של פראי אדם. אט אט נוצרה סביבם הילה של חבורת גברים פרועה ומגובשת, המטילה את מוראה על הערבים. הם החלו לכנות את עצמם "חיות הנגב" וקבעו את הגמל כסמלם.
בחודשים פברואר - מאי 1948 הוביל שילוני את אנשיו לפעולות התקפיות רבות נגד כפרים ערביים ונגד כוחות של האחים המוסלמים שהחלו לזרום לעזה. בתחילת מאי 1948 אוחדה מחלקת חיות הנגב עם מחלקת בארי של הפלמ"ח לפלוגה ניידת אחת ושילוני מונה למפקדה. בראש פלוגתו שצורפה לגדוד הפשיטה הממונע - גדוד 9, השתתף שילוני בקרבות נגד הצבא המצרי ביד מרדכי, בעזה (מבצע פרעה), באיסדוד ובניצנים מבצע פלשת, בנגבה ובכפר דרום. כמו כן פעל שילוני עם פלוגתו במבצע טיהור- כיבוש מטה האצ"ל בתל אביב בעת אירועי אלטלנה. בסוף יוני 1948 מונה שילוני לקצין המבצעים של גדוד 9. בתפקיד זה השתתף בקרבות מבצעי ההכרעה נגד הצבא המצרי: מבצע אנ-פאר, מבצע יואב, מבצע חורב ומבצע עובדה. בנובמבר 1948 נשלח לקורס סמג"דים בצריפין לאחריו בשנים 1949 - 1950, שימש כקצין מודיעין של חזית הדרום ושל פיקוד הדרום. ב-1951 השתחרר מצה"ל בדרגת רס"ן והוצב בחיל המודיעין. בתקופה זו יצא ללמוד הנדסת תעשייה וניהול בטכניון. ב-1955 מונה לקצין המודיעין של חטיבה 69, שהוקמה כדי לכבוש מן האוויר בעת מלחמה את שרם א-שייח'. ב-1955 הצטרף לחטיבת הצנחנים, עבר קורס צניחה ומונה למג"ד מילואים. בפעולת כנרת (מבצע עלי זית) השתתף כמשקיף. במבצע קדש השתתף עם חטיבה 9 בכיבוש שרם א-שייח'. ב-1957 פרש משירות המילואים. שילוני התגורר בבנימינה ועבד שנים רבות כמהנדס עצים. עם פרישתו עסק בפיסול בעץ.
ביום העצמאות 1966 הייתה בתו, רות, אחת מ-12 משיאי המשואות בטקס הדלקת המשואות, לכבוד לוחמי מלחמת העצמאות.
מנזר מרטיריוס
מנזר מרטיריוס הוא מנזר על שם הנזיר מרטיריוס מקפדוקיה. פעילות המנזר מתוארכת לתקופה הביזנטית מתחילת המאה החמישית לספירה ועד תחילת המאה השביעית. כיום, המנזר נמצא בתוך אתר ארכאולוגי השוכן בלב שכונת מגורים בעיר מעלה אדומים ומנוהל על ידי מחוז יהודה ושומרון של רשות הטבע והגנים מאז יולי 2010. במקום שרידי מנזר, כנסייה, חדר אוכל ושרידים נוספים. באתר אבן גולל מסותתת היטב, פסיפסים של בעלי חיים ודוגמאות גאומטריות, שקתות להשקיית בעלי חיים ועוד.
המקום נחפר על ידי קמ"ט ארכאולוגיה של המנהל האזרחי ביהודה ושומרון בשנת 1983, והוא פתוח לציבור.
ייסוד המנזר בידי מרטיריוס.
מרטיריוס שהה כמתבודד יחד עם אליאס מהר ניטריה שבמצרים במנזרו של אותימיוס. הסופר הביזנטי קיריליוס מסקיתופוליס גרס שעזיבתם את המנזר נבעה מטעמי נוחות, שכן התאים במנזר היו צרים ועלובים. קיימת השערה נוספת כי עזיבתם נבעה מהבדלים תפיסתיים בינם ובין אותימיוס, שהרי במצרים המתבודדים נהגו לקבל קהל רב בעוד שאותימיוס התנגד לזרם המבקרים, ולכן בתאיו לא היה מרחב לקבלת אורחים. מרטיריוס מצא מערה ממערב ללאורה של אותימיוס, התבודד בה, ושם הקים את מנזרו.