קהילת מתפללי בית הכנסת היו יהודים מודרניים. במאה ה-19 נמנו עמם סופרים כמו אד"ם הכהן ואיזיק מאיר דיק. הרב שלמה זלקינד מינור (1827-1900), בוגר המדרשה של וילנה, ובעבר רב של מינסק ושל מוסקבה, תרם לבית הכנסת את ספרייתו. לפני מלחמת העולם הראשונה התפללו בבית כנסת זה רבים מהאליטה הכלכלית והתרבותית של יהודי וילנה, כמו שמואל לייב ציטרון, איש העסקים יוסף שב"ד, האחים בונימוביץ' ואחרים. במשך עשורים רבים פעל במקום החזן והמלחין אברהם ברנשטיין. כמו כן בין 1906–1908 שירת בבית הכנסת כמטיף ד"ר שמריהו לוין, רב, פובליציסט ופעיל ציוני, שייצג את תושבי וילנה גם בדומה הראשונה בפטרבורג. בבית כנסת זה פרצה גם הקריירה של החזן משה קוסביצקי ששרת בו בין השנים 1920–1924.
בימי השואה ואחריה.
בימי השואה בית הכנסת נשדד אך שרד מפני ששימש כמחסן של שלטונות הכיבוש הנאצים. בזמן השלטון הסובייטי הבניין הפך לבית חרושת לעיבוד מתכות. במהלך הזמן ניזוקו בעיקר הקירות המזרחי והמערבי וגג בית הכנסת. עקב דליפת מים נפגעו חלק מהספסלים והעיטורים הצבעוניים. אחרי שליטא חידשה את עצמאותה תחת משטר דמוקרטי בית הכנסת עבר שיפוץ בשנת 1994. בשנות ה-90 החזן יוסף מלובני שהוכרז כחזן של כבוד של בית הכנסת הופיע בו מספר פעמים כשליח ציבור. בראש הקהילה היהודית המחודשת מסביב לבית הכנסת עמד ד"ר סימונאס אלפרביצ'וס. בשנת 2006 פרץ סכסוך קשה בין הקהילה ובין חסידי חב"ד ובראשם הרב שלום בר קְרנסקי, יליד ארצות הברית, בנוגע לשליטה על בית הכנסת ומי יהיה הרב הראשי של וילנה וליטא. בעקבות המחלוקת בית הכנסת היה סגור זמנית. קהילת בית הכנסת הציבה במופגן על הבניין לוח זיכרון שבו מצוין כי בית הכנסת הוקם ב-1903 על ידי "מתנגדים, ממשיכי דרכו של הגאון אליהו", והחליטה לפנות לשרותיו של הרב חיים בורשטיין (יליד רוסיה) מישראל.
אחרי פתיחתו מחדש בית הכנסת היה פעיל בכל ימי השבוע, בעקבות העלייה וההגירה של חלק גדול משארית יהודי וילנה פעילותו הצטמצמה. בין השנים 2008–2010 נעשו שיפוצים נוספים בגג, בעליית הגג, הוחלפו החלונות, הקירות סוידו ונצבעו מחדש ותוקנה הצנרת.
בשנת 2012 הושחת בית הכנסת.
באוגוסט 2019 נסגר בית הכנסת זמנית על ידי הנהלתו אחרי שהפך למטרה לאיומים מרובים מצד חוגים אנטישמיים
אוסטראסיה
פסק דין ווטקינס נגד ארצות הברית
פסק דין ווטקינס נגד ארצות הברית (באנגלית: Watkins v. US; מראה מקום: 354 U.S. 178 (1957)) הוא פסק דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית אשר זיכה את ג'ון ווטקינס מהרשעתו בסירוב להשיב על שאלות ועדה של בית הנבחרים בדבר אנשים המוכרים לו כקומוניסטים.
ב-1954 ג'ון ווטקינס זומן להעיד בפני תת-ועדה של ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית על קשריו לכאורה עם המפלגה הקומוניסטית ולזהות חברים בה. בגין סירובו להשיב על שאלות הנוגעות לאנשים שפרשו מהמפלגה, הוא הורשע בביזוי הקונגרס. ווטקינס ציין כי אינו מעוניין להשיב משום שהשאלות חורגות מטווח הנושאים שעליהם נקרא להעיד ומסמכות הוועדה.
הרשעתו של ווטקינס הסתמכה על סעיף 192 בחוק הפדרלי 2 (2 U.S.C. 192), הקובע כי סירובו של עד בפני אחד מבתי המחוקקים להשיב לשאלה הקשורה לנושא הנחקר היא עוון. ווטקינס טען כי לא ניתנה לו שהות מספקת לברר האם מותר לו לסרב להשיב על שאלות, ולכן הרשעתו אינה חוקית בהסתמך על התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית המקנה את הזכות להליך הוגן. בית המשפט העליון הכריע, ברוב של שישה מול אחד, להפוך את החלטת בית המשפט לערעורים ולזכות את ווטקינס. נשיא בית המשפט ארל וורן תמך בהשקפתו של ווטקינס, ואמר שכוחו של הקונגרס של ארצות הברית בביצוע חקירה מוגבל לחקירות הנוגעות לחקיקה, ולכן לא הייתה לו סמכות לחקור עניינים אישיים של הפרט. בנוסף, הוא הסכים כי לווטקינס לא ניתנה הזדמנות להליך הוגן, משום שהליך הוגן מחייב כי ההשלכות הפליליות של מעשה תהיינה ידועות, ומכיוון שמטרת החקירה לא הייתה ברורה דיה בזמן עדותו, ווטקינס לא יכול היה להיות מודע לרלוונטיות השאלות.
רלוונטיות השאלות היא שהופכת את השתיקה לעוון לפי סעיף האישום בו הורשע ווטקינס, ולכן הרשעתו אינה חוקית. השופט פרנקפורטר הצטרף לדעת הרוב בהדגישו בדיוק את נקודת הידיעה של רלוונטיות השאלות ברגע הסירוב להשיב עליהן.
זיגברט הראשון
זיגברט
תאודבלד
תיכון חוגים
תיכון חוּגים הוא בית ספר על יסודי שש-שנתי בחיפה הכולל חטיבת ביניים וחטיבה עליונה והוא מהווה אחד מבתי הספר הוותיקים ביותר בחיפה. נכון לשנת תש"ף, לומדים בבית הספר 1,250 תלמידים.
לבית הספר מגיעים תלמידים מארבעה בתי ספר יסודיים עיקריים: אילנות (כרמל מערבי), דוד ילין (מרכז הכרמל), הרצל (כרמליה) וליאו בק (יסודי בהדר).
היסטוריה.
הקמת בית הספר.
בית הספר נוסד ביולי 1934 בהדר הכרמל. בין מייסדיו נמנו יאיר כ"ץ, אשר שימש מנהלו הראשון של בית הספר, ואשתו אלן.
היוזמה להקמת בית הספר הגיעה מצידה של קבוצת הורים יוצאי גרמניה בראשות מר טיפנטל, אשר ביקשו ליצור מסגרת לימודית בהוראת השפה העברית והקניית ערכי תרבות וחברה ישראליים עם ערכים תרבותיים של יוצאי מרכז אירופה.
הלימודים התנהלו בקבוצות לימוד קטנות (חוגי לימוד), ועם השנים התפתחו אלה לכיתות לימוד מלאות. חוגי הלימוד הקטנים הללו הם המקור לשם בית הספר - "חוגים".
תחילה התקיימו הלימודים במרפסת בית מגורים ברחוב מסדה 17, בביתה של הבוטנאית רות קופל, אך עם הגידול במספר התלמידים בית ספר עבר לבית אתין (רח' ברזילי 9), אחר כך אל בית חכים (רח' הרצליה 30).
התפתחות בית הספר.
בשנת 1939 מנה בית הספר כ-200 תלמידים והוא עבר למבנה ברחוב פבזנר 3. מספר התלמידים היה גדול מכמות המקומות בכיתות הזמינות ולכן הלימודים התקיימו בשתי משמרות.
ב-1941 קיבל בית הספר הכרה מטעם מחלקת החינוך של הוועד הלאומי. באותה שנה סיים מחזור הבוגרים הראשון (תש"ב). בית הספר היה בראשיתו בית ספר יסודי וצמח להיות בית ספר 12 שנתי.
ב-1944 השתמש ארגון ההגנה במבנה בית הספר לקיום אימונים ליליים. בית הספר תרם למאבק המדינה לעצמאות כך שבמאי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, גויסו תלמידי י"ב לצה"ל.
בסוף שנות ה-40 החלו תכנונים למעבר של בית הספר למבנה קבע ברחוב ישורון 14 (שמו של הרחוב שונה לרחוב יאיר כ"ץ לאחר מותו של המנהל הראשון של בית הספר), המבנה החדש תוכנן בידי האדריכל יוחנן רטנר. בסוף שנת 1949 עם הקמת הקומה הראשונה במבנה החל מעבר הכיתות הראשונות לכרמל, המעבר הסתיים בשנת 1959 עם סיום הקמתו של המבנה הראשי.
באמצע שנות ה-50 מונה ד"ר יוסף גולדשטיין למנהל חטיבת היסוד. במהלך שנות ה-60 עם סגירת כיתות היסוד נהפך בית הספר לשש שנתי החל מכיתות ז' ועד י"ב.
בשנות ה-80 עבר בית הספר לבעלותה של עיריית חיפה.
בין מורי בית הספר לדורותם היו פרופ' מרדכי זר-כבוד ופרופ' ברוך קורצווייל.
ב-15 בדצמבר 2021 זכה בית הספר בפרס החינוך למעורבות חברתית בתקופת הקורונה. הפרס ניתן מטעם הנהלת ארגון המורים העל יסודיים על מצוינות חברתית לשנה״ל תש״ף-תשפ״א.
הקמת המבנה החדש.
ב-2017 החל להיבנות מבנה בית הספר החדש ברחוב ליאון בלום 9, בסוף אפריל 2019 עברו התלמידים וצוות בית הספר למבנה החדש.
ב-2019 החליטה עיריית חיפה להנציח את רחל מתוקי, מנהלת מחוז חיפה במשרד החינוך, על ידי קריאת בית הספר על שמה.
לאחר ההחלטה והמעבר למשכן החדש הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי בוגרי בית הספר כדי לא לשנות את שמו ובזאת למחוק את מורשת העבר של המייסדים.
לאחר קבלת פסק דין של בית המשפט העליון נקבע ששם בית הספר יישאר - תיכון עירוני "חוגים", בניין חטיבת הביניים ייקרא על שמה של רחל מתוקי ובניין החטיבה העליונה ייקרא על שמם של המייסדים, יאיר ואלן כ"ץ.
ב-25 באוקטובר 2019 נחנך המבנה החדש של בית הספר ולוחות ההנצחה לרחל מתוקי ויאיר ואלן כ"ץ.
מייסדי בית הספר.
יאיר כ"ץ (1904–1964).
יליד וילנה, פעיל התנועה הציונית-חלוצית למען עלייה והקניית השפה העברית בארץ. למד מדעי יהדות באוניברסיטאות בגרמניה ובארצות הברית. ב-1928 עלה לארץ מארצות הברית בראש גרעין חלוצים והצטרף למייסדי רמת יוחנן.
ב-1934 עבר לחיפה ולבקשתם של עולי העלייה החמישית מאירופה וביוזמתם נפתחו בהדר הכרמל חוגים ללימודי העברית לילדיהם בניהולו של יאיר. מספר התלמידים בחוגים גדל במהירות ואלה הפכו ל"גימנסיה" כמקובל באירופה.
נפטר בשנת 1964, בשנת 1966 הוסב חלק מרחוב ישורון לרחוב יאיר כ"ץ.
אלן רעיה כ"ץ (1912–1995).
נולדה ב-1912 בקרלסרוהה, גרמניה, חברה בתנועת הנוער הציוני "קדימה". החלה בלימודי הרפואה בפרייבורג, ולנוכח יישום המדיניות האנטי יהודית קטעה לימודיה ועלתה ארצה ב-1933. לפרנסתה עבדה במשק בית תוך לימוד השפה העברית. כשנה לאחר מכן נישאה למורה שלה לעברית, יאיר. עם הקמת בית הספר ב-1934 שימשה בכל תפקיד נדרש, במיוחד בקליטתם של התלמידים החדשים ובסיוע להוריהם. לצד בעלה, מנהל בית הספר, הייתה אלן חברת הנהלה, מזכירה פדגוגית, גזברית, אחות ויועצת חינוכית של בית הספר עד צאתה לגמלאות ב-1978.
לצד העשייה הפדגוגית בלטה בפעילותה ההתנדבותית בארגון ההגנה, בהעלאת עולים מהמחנות בקפריסין, בבתי החולים בתקופת המלחמה, במד"א, בער"ן, ביע"ל וביחידה לגישור פערים באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1992 הוענק לה תואר "יקירת העיר חיפה". ב־1995 נפטרה.
איפיגניה באוליס
הקונטרבס (מחזה)
נומריאנוס