במלחמת יום הכיפורים שימשה הקשת גם להגנה על חניוני טנקים בשעות הלילה, כדי לאפשר לחיילי השריון מנוחה. הקשת גם עזרה למניעת מצור נוסף על מעוז בודפשט, לאחר שכוחות חברו עליו בסוף אוקטובר 1973, כאשר המצרים היו מגיעים למרחק 600-500 מטר מהמעוז ובלילות ניסו להקים בחשכה עמדות, כאשר הקשת זיהתה אותם ירה הכוח באופן מיידי. הקשת סייעה למניעת חדירת כוחות בלילה, וברמת הגולן גם בשעות היום כאשר היה ערפל כבד. פעולה משמעותית נוספת, בה היה מעורב צוות "קשת", הייתה תפיסה בשבי של 200 חיילי הארמייה המצרית השנייה, לאחר צליחת התעלה. הצוות שהיה מסופח לכוח שריון ורגלים בצידה המצרי של התעלה, זיהה תנועה של שיירה מהארמייה במרחק קצר וניווט את הכוחות אליה במהירות ובהפתעה.
הקמת גדוד ה״קשתות״.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, וכחלק מלקחי המלחמה, הוקם בתחילת שנת 1974 גדוד ה״קשתות״, נשר - 414, לאחר שפלוגת הקשתות כבר הייתה גדולה יותר מגדוד הקשר הארצי עצמו. הגדוד עבר למחנה משלו בתוך צריפין, מחנה שקודם לכן שימש כ"בה"ד 9 - בית הספר לתותחנים" שעבר למחנה שבטה. גדוד הקשתות היה גדוד עצמאי בתוך זרוע היבשה, בכפיפות ישירה לקצין קשר ראשי והיה מפוזר בגזרות שונות ברחבי הארץ. בשיאו שירת בגדוד סד"כ של חטיבה. כ-700 חיילים, 55 צוותים, בשמונה פלוגות. פלוגות הקשת היו ממוקמות בדרום לבנון (שתי פלוגות, מזרח ומערב), בקעת הירדן, רמת הגולן, הערבה, אילת ובגבול עם מצרים. בנוסף הייתה לגדוד פלוגת מפקדה ופלוגת הדרכה.
מפקדת הגדוד עסקה בארבעה מישורים: ניהול הגדוד וכוח האדם, בה"ד עצמאי להכשרת צוותים, גוף טכני לתחזוקת המכשירים והפעלה מבצעית.
בשנת 1978, בתקופת מבצע ליטני, פעלו בהצלחה 16 צוותים בלבנון. עם הנסיגה ב-1979 התייצבו הקשתות על קו הגבול לסיכול פח"ע, שלא חדלו גם אחרי השלמת המבצע.
במלחמת לבנון הראשונה ואחריה.
במלחמת לבנון הראשונה השתלבו שתי פלוגות של צוותי "קשת" עם הכוחות שנכנסו ללבנון, בגזרה המערבית ובגזרה המזרחית. ה"קשת" סייע במשימות מגוונות, בין השאר מעקב אחרי תנועת הצבא הסורי בגזרה המזרחית, אבטחה של מוצבים בלילות למניעת חדירת כוחות רגלים והגנה על שדות תעופה. צוות ה"קשת" הצפוני ביותר התמקם בקומה ה-14 של בניין מגורים בביירות. לאחר הנסיגה לתוך רצועת הביטחון הוצבו צוותי קשת קבועים במוצבי צה"ל שבתוך הרצועה, בין השאר במוצבים עיישייה, ריחן, טייבה, דלעת, והבופור. במוצבים אלו שירתו צוותי בנים ואילו על קו הגבול של לבנון נפרסו בעיקר צוותי בנות בערך כל חמישה קילומטרים, בשתי פלוגות. פריסה זו נמשכה כ-15 שנה מ-1985 ועד הנסיגה מלבנון בשנת 2000. באסון המסוקים, ב-4 בפברואר 1997, נהרג סמל ראשון רן ארמן, מפקד צוות קשת שהיה בדרכו למוצב דלעת ברצועת הביטחון.
ברצועת עזה ובגזרת יהודה ושומרון הופעלו הקשתות מתוך בסיסים צבאיים, כאשר צוותים מדלגים על-גבי רכבי אביר שימשו לצורך מארבים ופעילויות נקודתיות בהן לא היה כיסוי שוטף.
פירוק היחידה.
לקראת סוף שנות ה-90 של המאה ה-20 הטכנולוגיה של הקשת כבר הייתה מיושנת ולמרות שהוכנסו בה שיפורים טכנולוגיים, היה קשה להשיג לה חלקי חילוף, מאחר שהיצרן האמריקאי הפסיק לייצר אותה שנים רבות לפני כן. בתחילת המאה ה-21 הוחלף מכ״ם ״קשת״ במכ״מ ״עפרוני״ מתוצרת חברת אלתא הישראלית. עם הקמת חיל האיסוף הקרבי (אז – חיל מודיעין השדה), עבר גדוד ה״קשתות״ מחיל הקשר לחיל זה. בהמשך שונתה תורת הלחימה ועם השיפור באמצעים הטכנולוגיים, כבר לא היה צורך לפרוס צוותים רבים לאורך גבולות המדינה. שורה של אמצעי תצפית מודרניים מופעלים מרחוק מתוך מפקדה אחת בכל גזרה. האמצעים ממוחשבים כך שאין צורך במיפוי ידני של הזיהוי, ואין צורך במפעיל שיזהה את סוג המטרה. גדוד "נשר" בחיל האיסוף הקרבי אחראי על אמצעי תצפית שונים בגבול רצועת עזה ואין לו קשר לגדוד "נשר", גדוד ה״קשתות״ המקורי שפעל בחיל הקשר.
שירות חיילות בתפקיד מוכ״מות.
בשנת 1976 שולבו בגדוד ה״קשתות״ חיילות בתפקיד מוכ״מות, בהצלחה רבה. החיילות שרתו בעמדות נייחות שהוקמו בנקודות שונות לאורך הגבולות, כשהמכ"ם עצמו ממוקם על גג מבנה או מגדל ועמדת השליטה בדרך כלל הייתה בתוך מבנה, תחילה לאורך בקעת הירדן, בהמשך ברמת הגולן, לאורך גבול לבנון ובערבה. בהדרגה החליפו צוותי הבנות את צוותי הבנים, לאחר שרוב הצוותים הפכו נייחים והשתלבו במערך הביטחון השוטף לאורך גבולות המדינה. צוותי הבנים שנותרו שירתו כצוותים ניידים על גבי זחל"מים ואחר כך גם על נגמ"שים. כך שהגדוד היה גדוד מעורב, מוכמים ומוכמות אשר סייעו לכוחות הסיור בשטח. ההדרכה והאימונים התבצעו במשותף וחיילות השתלבו גם בתפקידי פיקוד, החל ממפקדות צוותים ופלוגות ועד תפקידי מפקדה והדרכה.
בשנת 1982, לאחר הנסיגה מסיני בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים, נפרסו צוותים של חיילות שהפעילו "קשתות" לאורך גבול ישראל-מצרים ורצועת עזה, ברפיח ים, כרם שלום, קיבוץ סופה, מושב יבול, פתחת ניצנה והר חריף. תפקידם היה לזהות ניסיונות חדירה לתוך שטח ישראל, בתקופה שעוד לא הוקמה באזור גדר מערכת בגבול מצרים או גדר המערכת סביב רצועת עזה. בערבה נפרסו צוותי חיילות ליד אילת, בקיבוץ אליפז, יטבתה, לוטן, עין יהב (מוצב חופירה), יהל, חצבה ונאות הכיכר. בבקעת הירדן, במבנה המלון הנטוש בחוף לידו בצפון ים המלח (המכונה "הילטון"), במושבים ארגמן נעמה, יפית, שדמות מחולה ובקיבוץ גלגל. גם לאורך קו העימות בגבול לבנון נפרסו צוותי חיילות. בגבול לבנון כיסו הצוותים את כל הקו באורך מלא, צוות כל חמישה קילומטרים בערך, לעומת גבולות אחרים בהם הצוותים נפרסו בעיקר סביב יישובים או בנקודת רגישות לאורך הגבול.
אשרת בכר, האישה הראשונה בצה"ל שמונתה לתפקיד מפקדת גדוד קרבי, החלה את הקריירה הצבאית שלה בגדוד הקשתות.
לס האריסון
לסטר "לס" האריסון (באנגלית: Lester "Les" Harrison; 20 באוגוסט 1904 – 23 בדצמבר 1997) היה איש עסקים ומאמן כדורסל יהודי-אמריקאי, אשר הקים את קבוצת רוצ'סטר רויאלס ואימן אותה בליגות ה-BAA וה-NBA בין השנים 1948–1955. בעונת הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות ה-NBA.
בשנת 1980 הונצח האריסון בהיכל התהילה של הכדורסל כ"תורם לכדורסל". בשנת 1991 הוצג גם במוזיאון יד לאיש הספורט היהודי, המוכר כ"היכל התהילה של הספורטאים היהודים".
ביוגרפיה.
האריסון נולד וגדל ברוצ'סטר שבמדינת ניו יורק. בשנת 1923 החל לשחק בקבוצה החצי-מקצוענית "רוצ'סטר סיגרמס", ובשנים הבאות שימש גם כמאמן הקבוצה.
בשנת 1944 הקים יחד עם אחיו את הקבוצה המקצוענית "רוצ'סטר רויאלס" במקומו של מועדון ה"סיגרמס", וכבר בעונתה הראשונה בליגת ה-NBL (1945/1946) זכתה בתואר האליפות. בעונת מינה עצמו האריסון למאמן הקבוצה לקראת עונת הבכורה של הרויאלס בליגת ה-BAA, אשר בעונה העוקבת התמזגה עם ה-NBL להקמת ליגת ה-NBA. בעונת הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות ה-NBA, לאחר שגברה על ניו יורק ניקס בסדרת הגמר, בתוצאה 4–3. השחקנים הבולטים של הרויאלס באותה תקופה היו הסנטר ארני רייזן, וצמד הגארדים בוב דייוויס ובובי וונזר. בסיום עונת עזב את תפקיד המאמן, ונשאר הבעלים והג'נרל מנג'ר של הקבוצה עד שנת 1958, אז מכר את המועדון.
לאורך השנים היה האריסון חבר דירקטוריון בליגות ה-NBL, ה-BAA וה-NBA.
לסטר האריסון
לס הריסון
לסטר הריסון
דלקת ריאות עקב אספירציה
מני להמן
מאיר "מני" להמן (באנגלית: Meir "Manny" Lehman; 24 בינואר 1925 - 29 בדצמבר 2010), היה מדען מחשב, חבר האקדמיה המלכותית להנדסה וראש המחלקה למדעי המחשב באימפריאל קולג' בשנים 1972 - 2002. תרומתו למחקר בתחום מדעי המחשב כוללת את זיהויה המוקדם של תופעת אבולוציית התוכנה וניסוחם של חוקי להמן לאבולוציית תוכנה.
ביוגרפיה.
מאיר להמן נולד בגרמניה למשפחה יהודית ב־24 בינואר 1925 והיגר עם משפחתו לאנגליה בשנת 1931. הוא למד תואר ראשון במתמטיקה במכללת אימפריאל קולג', והיה מעורב בתכנון היחידה האריתמטית למחשב הדיגיטלי של אימפריאל. ולאחר מכן עבד כשנה בחברת פרנטי בלונדון.
בשנת 1957 עלה לישראל, שם עבד עבור משרד ההגנה של ישראל במחלקה שלאחר מכן הפכה לחברת רפאל - מערכות לחימה מתקדמות עד 1964. בתקופה זאת הוא היה אחראי על תכנון ובניית SABRAC ("צבר קומפיוטר").
הSABRAK היה מחשב שנוצר תחת מגבלות תקציב כך שיהיה "מחשב עלות מינימלית" והיה המחשב הראשון שתוכנן באופן מלא בישראל, כאשר סימולציות הלוגיקה שלו התבצעה על מחשב הויצק במכון ויצמן למדע. בשל מגבלות תקציב בניית המחשב הסתיימה רק בשנת 1964, ומעט לאחר מכן הפרויקט בוטל.
בשנים 1964 - 1972 עבד במחלקת המחקר של יבמ ביורקטאון הייטס, ניו יורק, שם התחיל לפתח את הרעיונות לתאוריה של אבולוציית התוכנה ביחד עם לס בלדי. בשנת 1972 חזר לאימפריאל קולג' שם היה ראש המדור ובהמשך ראש המחלקה למדעי המחשב (1979–1984). להמן נשאר באימפריאל כשלושים שנה עד שנת 2002 כאשר עבר לבית הספר למדעי המחשב באוניברסיטת מידלסקס. לאחר שפרש ממידלס, עבר לירושלים, ישראל שם נפטר ב־29 בדצמבר 2010.
ישעיהו ירחע
ישעיהו ירחע (באנגלית: Isaiah Jarcho; 1 במרץ 1873 - 4 במרץ 1941) היה מהנדס שתכנן את המושבה רעננה והקים מספר בתים בתל אביב.
קורותיו.
נולד בשנת 1873 לגולדה אסתר ואהרון יעקב בסלוצק, אז חלק מן האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), למשפחה בת שמונה ילדים (שישה אחים ושתי אחיות).
ירחע הגיע לניו יורק ב-1891 בהזמנת בן-הדוד של אימו שעבד שם כקבלן. ב-1897 זכה לאזרחות אמריקנית. הוריו ויתר האחים היגרו גם הם בשנת 1900 לערך לארצות הברית והמשפחה התאחדה שם.
ירחע שימש כמהנדס בעיריית ניו-יורק.