בשנת 2018, הכוריאוגרף הרוסי יגור מנישקוב העלה יחד עם בלט ירושלים עיבוד לבלט של סיפורי טוביה החולב והמחזמר "כנר על הגג", הנושא את השם "כנר על הגג". היצירה הועלתה כמופע העשור להקמת הלהקה. היצירה מכילה קטעי פסקול מהסרט "כנר על הגג", כמו גם יצירות של המלחינים היהודים גרשווין, ברנשטיין ושניטקה. העיבוד מתמקד בסיפוריהן של צייטל וחוה בלבד, וגולדה, אשתו של טוביה, אינה נראית בתמונה. לכנר בעיבוד זה יש תפקיד רחב יותר, והוא משמש לעיתים כבן-זוגו לריקוד של טוביה, כמו גם תופס את מקומה של פרומה-שרה בחלום הבלהות של טוביה. בניגוד למחזמר, יצירת הבלט מכילה ברקע גם את דמויותיהם של אהרונצ'יק, בחיר לבה של שפרינצע, בתו הרביעית של טוביה, ואת בן זוגה של ביילקע, בתו החמישית. המופע מציג את חמש בנותיו של טוביה בגיל מתאים לנישואים, כפי שכל אחת הופיעה בסיפורה ב"טוביה החולב". סוף המופע מתכתב עם הסוף שהוצג ב"כנר על הגג", אם כי חוה נותרת עם פיידקה באנטבקה.
מצוק ההעתקים
מְצוּק ההעתקים הוא רצף של צוקים המצוי בשולים המערביים של בקע ים המלח – חלק הבקע הסורי־אפריקני המשתרע מדרום טורקיה ועד לדרום מפרץ אילת. המצוק עובר מרכס רמים בצפון, דרך בקעת הירדן ועד מצוקי הרי אילת. מצוק ההעתקים מתבטא במיוחד בקצה המזרחי של מדבר יהודה, ממערב לים המלח.
לרוב אורכו של מצוק ההעתקים ובמקביל לו, מצוי מצוק נוסף, רובו בשטח מדינת ירדן, ובאופן חלקי, גם בשטח מדינת ישראל, באזור הגולן. הטופוגרפיה של המצוק המזרחי הופכת אותו למאפיין גאוגרפי בולט כמעט לכל אורכו, בניגוד למצוק המערבי, הישראלי, הבולט בעיקר באזור מדבר יהודה.
המצוק נוצר יחד עם הבקע הסורי־אפריקני כתוצאה מתנועותיהם של הלוח הערבי ממזרח והלוח האפריקאי ממערב, ואשר התרחקותם זה מזה יצרה את השבר כולו.
גובהו המרבי של המצוק במדבר יהודה הוא 270 מטר מעל פני הים (מעל נחל קדם) וגובהו המינימלי 50 מטר מתחת לפני הים (מעל נחל קדרון). הפרש הגבהים בין ראש המצוק לבסיסו נע בין 250 ל־670 מטר. השיפוע חד מאוד. השיפוע המרבי הוא בן 73 מעלות (מעל נחל חצצון), והמינימלי 27 מעלות (באזור נחל רחף).
המצוק קיבל את שמו מסדרת ההעתקים שיצרה אותו.
הרפובליקה הצרפתית הרביעית
הרפובליקה הצרפתית הרביעית היא כינוי לתקופה בהיסטוריה של צרפת בין השנים 1946 ל-1958 בהן נשלטה צרפת על פי חוקה שכונתה "חוקת הרפובליקה הרביעית", שהתקבלה ב-13 באוקטובר 1946. במובנים רבים הייתה רפובליקה זו המשך לרפובליקה השלישית שהתמוטטה בתבוסה צבאית במהלך מלחמת העולם השנייה, וסבלה מאותן בעיות.
תקופת הרפובליקה הרביעית אופיינה בצמיחה כלכלית, ובניין הכלכלה והתעשייה הלאומית בצרפת לאחר ההרס של תקופת המלחמה. אוכלוסיית המדינה גדלה, התעשייה עברה מודרניזציה, וניכרה עלייה ברמת החיים. כן התאפיינה התקופה בתיקונים סוציאליים מהותיים, ובהנהגת מדיניות רווחה. צרפת נטלה חלק בתהליכי האיחוד של יבשת אירופה, ששינו במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 את פני היבשת.
עם זאת, נותר המשטר בלתי יציב מבחינה פוליטית, על אף ניסיונות לחזק את הרשות המבצעת כחלק מלקחי התמוטטות הרפובליקה השלישית. אך חוסר היציבות נותר, ואף החמיר בשל משברי מדיניות החוץ ותהליכי הדה-קולוניזציה, ששיאם השלילי במעורבות צרפת במלחמת העצמאות האלג'יראית. בתקופה של עשר שנים החליפה הרפובליקה 20 ממשלות, ואף ממשלה לא הצליחה ליישם את עיקרי מדיניותה, ולהכריע הכרעות חשובות וארוכת טווח בנושאים עקרוניים. כתוצאה מכך התמוטטה הרפובליקה בתהליך שהוביל בתחילה לעלייתו לשלטון של הגנרל שארל דה גול ב-1958, באופן שנתפס על ידי רבים כבלתי חוקתי, ולאחריו לאימוץ חוקת הרפובליקה הצרפתית החמישית ב-1959.
הקמת הרפובליקה הצרפתית הרביעית.
לאחר שחרור צרפת במלחמת העולם השנייה, והתמוטטות משטר צרפת של וישי הוקמה הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית. במצב בו רוב הממסד הפוליטי הוכתם בשיתוף פעולה עם האויב במסגרת שלטון וישי, הפכו הגוליזם והקומוניזם לשני הכוחות הפוליטיים הפופולריים בצרפת.
שארל דה גול עמד בראש הממשלה הזמנית בין 1944 ל-1946, ובשלב זה נבחנו הצעות לחוקה חדשה שתועמד למשאל עם. דה גול תמך במשטר נשיאותי והתנגד ל"משטר המפלגות". כאשר התברר לו כי הוויכוח התחוקתי נוטה כנגדו, החליט כי לא יוכל לשמש בכל תפקיד במסגרת החדשה המתגבשת ובמילותיו "בטוח הייתי שאם אשאר בתוך המשטר הקם והולך לא אוכל להכתיר את השקפותי בניצחון אף לא להחזיק בהן". בינואר 1946 הודיע על פרישתו, והוחלף בפליקס גואן, איש המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית. בסופו של דבר תמכו רק הסוציאליסטים והקומוניסטים בחוקה המוצעת, שהייתה מבוססת על ממשלה הנסמכת על בית אחד, הבוחר בראש ממשלה על בסיס סיעתי. במשאל עם שהתקיים ב-5 במאי 1946 נדחתה ההצעה ברוב קטן.
ביוני 1946 נבחרה אספה לאומית חדשה, בה הייתה הסיעה הדומיננטית סיעת ה-MRP, התנועה הרפובליקנית העממית, מפלגה נוצרית דמוקרטית בעלת נטייה קתולית, כאשר ל"ברית שלוש המפלגות" של הקתולים, הסוציאליסטים והקומוניסטים רוב מוחלט, כשהם דוחקים אל הצד גורמים רדיקלים ושמרנים. ז'ורז' בידו, ראש הממשלה החדש, הביא לעיבוד חוקה חדשה, שהייתה דומה מאוד לחוקת הרפובליקה השלישית, והתבססה על פרלמנט בן שני בתים, בו עיקר הכוח הפוליטי נמצא בידי "נשיא האספה" (הוא ראש הממשלה) ולצידו מכהן נשיא בעל סמכויות סמליות בעיקרן. החוקה התקבלה ברוב קטן במשאל עם שנערך ב-13 באוקטובר 1946. האספה הלאומית החדשה, שנבחרה ב-10 בנובמבר 1946, הביאה להמשך שליטת ברית שלוש המפלגות - הקתולים, הקומוניסטים והסוציאליסטים, שביחד זכו לרוב מוחלט, ודחקו אל הצד גורמים רדיקלים ושמרנים. בין דצמבר 1946 לינואר 1947 כיהן לאון בלום כראש ממשלה לתקופה קצרה. לאחר הבחירות לנשיאות נבחר וינסן אוריו לנשיא הרפובליקה, ובלום התפטר ופינה את מקומו לפול רמדיה שכיהן כראש הממשלה הראשון של הרפובליקה הרביעית.
כישלון הניסיון הפרלמנטרי ברפובליקה הרביעית.
כוונת מנסחי החוקה הייתה ליצור מערכת חוקתית רציונלית, שבה השרים יהיו אחראים כלפי גוף מחוקק, האספה הלאומית, אך ננקטו אמצעים לחיזוק כוחו של נשיא האספה שעמד בראש הקבינט. המטרה הייתה ליצור מעין פשרה בין המשטר הנשיאותי והמשטר הפרלמנטרי.
על פי החוקה נשיא המועצה היה ראש הרשות המבצעת. נשיא צרפת שנבחר על ידי הפרלמנט ו"מועצת הרפובליקה" שימש בתפקיד סמלי, ואישר את כהונת נשיא המועצה לאחר שזה נבחר בפרלמנט. נשיא המועצה היה היחיד שבכוחו לקרוא להצעת אמון לממשלה בפרלמנט, ואם רוב מוחלט של חברי הפרלמנט הצביע אי אמון, הייתה הממשלה מתפזרת.
עם זאת, אמצעים אלו לרציונליזציה של ההליך הפוליטי לא פעלו. ובמשך כל שנות קיומה סבלה הרפובליקה הרביעית מאי יציבות שלטונית, וממשלות התחלפו מדי מספר חודשים. התפרקות "ברית שלוש המפלגות" ב-1947, כאשר הקומוניסטים עזבו את הקואליציה, האופוזיציה הגוליסטית, ושיטת הייצוג היחסי לא איפשרו יציבות מיניסטריאלית. הקמת הקואליציה הייתה לרוב מעשה טלאים של מפלגות שפעלו מאינטרסים אד הוק, ברשת של שאיפות אישיות ופוליטיות מנוגדות. הזעזועים בעקבות התמוטטות האימפריה הקולוניאלית הצרפתית, ששיאם במלחמת העצמאות האלג'יראית תרמו והאיצו את חוסר היציבות החוקתי.
לאחר פרישת הקומוניסטים מן הממשלה עלה רעיון "הכוח השלישי", של ממשלות המתבססות על גורמים פוליטיים בספקטרום שאינו כולל את הקומוניסטים משמאל ואת הגוליסטים מימין. רעיון זה הביא למעשה לשלטון סיעות הקתולים בתמיכת המפלגות הרדיקליות הקטנות, כאשר הסוציאליסטים משחקים תפקיד משני, ממשלות שאף הן נטו להתפרק כעבור זמן קצר. מ-1952 עד 1954 משלו ממשלות ימין מובהקות, שדיכאו את ארגוני העובדים ואת הקומוניסטים ובמאבק הבין גושי נקטו בעמדות פרו אמריקאיות מובהקות. ניסיון שונה הייתה ממשלתו של פייר מנדס פראנס שנתמכה גם על ידי הסוציאליסטים והקומוניסטים ושלטה בין יוני 1954 לפברואר 1955. לאחר נפילת ממשלה זו, ותקופה קצרה של שלטון ממשלת המרכז של אדגר פור עלו לשלטון ממשלות שמאל, שמשלו בין 1956 ל-1958.
אחדות אירופית.
יצירת קהילת הפחם והפלדה האירופית הוצעה לראשונה על ידי שר החוץ הצרפתי רובר שומאן והכלכלן ז'אן מונה ב-9 במאי 1950 כדרך למנוע מלחמה עתידית בין צרפת לגרמניה. על אף שבריטניה הוזמנה להצטרף, ממשלת הלייבור לא הצטרפה ליוזמה. "אמנת פריז" שנחתמה ב-1951 איחדה את תעשיות הפחם והפלדה של צרפת, איטליה, שלוש מדינות בנלוקס וגרמניה המערבית. הצלחתה של קהילה זו הביאה לחתימתו של הסכם רומא בשנת 1957 שהיה תחילתו של השוק האירופי המשותף, שיהפוך בשנת 1993 לאיחוד האירופי. בהתפתחות זו הייתה לממשלות הרפובליקה הרביעית תפקיד חשוב.
דה-קולוניזציה וסופה של הרפובליקה הרביעית.
מלחמת העצמאות האלג'יראית החלה לאחר כישלונה של צרפת במלחמת הודו-סין הראשונה. תהליכי הדה-קולוניזציה הביאו לדרישות לעצמאות במרוקו, תוניסיה ואלג'יריה, מושבות צרפת בצפון אפריקה, שהיו מאוכלסות במתיישבים צרפתים. בתחילה נקטו ממשלות הרפובליקה הרביעית בצעדים תקיפים נגד המורדים באלג'יריה, והצליחו להכיל את המרידה, אך בסופו של דבר הביא המרד לפילוג בעם, ובעוד שהכוחות הצרפתים הצליחו בצעדים הצבאיים לדכא את המרד, העלה חלק גדול מן הציבור שאלות מוסריות ואחרות באשר לצעדים שננקטו, ולאפשרות להחזיק לטווח הארוך במושבות בניגוד לרצונן.