בריאליזם צמחו אסכולות שונות לאורך השנים, בהן הריאליזם הקלאסי, הריאליזם הנאו-קלאסי, הנאו-ריאליזם, ועוד. על פי האסכולה הריאליסטית הקלאסית, העולם הוא תוצר של כוחות הטבועים בטבע האנושי: האדם אנוכי מטבעו ופגום מיסודו, כלומר בני האדם נולדים עם התנהגות לא מוסרית מובנית, ובהתאם לכך שאיפתו העליונה היא לשרוד ולשלוט באחר. גישות אחרות דוחות הנחה זו, ומניחות הנחות אחרות.
היות שהעולם מטבעו מבוסס על אינטרסים מנוגדים הסותרים זה את זה, הרי שלא ניתן לעולם להגשים עקרונות מוסריים במלואם. ניתן להגיע למצב קרוב לכך על ידי איזון אינטרסים, המובילים להסכמי שלום בין המדינות, אך יש להפנים כי מדובר באיזון זמני שמטרתו שאיפה להשיג את הרע במיעוטו ולא את הטוב המוחלט. רעיון זה מתקשר לרעיון האמנה החברתית, כפי שמשתקף בכתביו של תומאס הובס.
בין ההוגים שבתפיסתם הפוליטית קווים התואמים את רעיון הריאליזם הפוליטי ניתן למנות את ההיסטוריון היווני תוקידידס, המדינאי האיטלקי ניקולו מקיאוולי, הפילוסוף הבריטי תומאס הובס, שליט צרפת הקרדינל רישלייה, הקנצלר הגרמני אוטו פון ביסמרק והגנרל והתאורטיקן הגרמני קרל פון קלאוזביץ.
הניתוח הריאליסטי.
הריאליסטים רואים בטבע האנושי את בסיס הניתוח בתחום היחסים הבינלאומיים, זאת לאור תפיסתם כי הטבע האנושי הוא אנוכי, האדם פועל לקידום האינטרסים שלו בלבד. בהתאם לכך, מנותח דפוס ההתנהלות של המדינות במסגרת היחסים הבינלאומיים. הריאליזם עושה האנשה למדינות ומניח אם כן שגם המדינות פועלות ממניעים אינטרסנטיים. הריאליסטים תופסים את המערכת הבינלאומית כמערכת תחרותית בה המדינות מתנהלות באופן שיוביל אותן לקדם את המטרות שלהן ולהעצים את כוחן.
זאת ועוד אם מתקיימים שיתופי פעולה בין מדינות, הם מנותחים באופן בו אפשר להבחין בשיקולים שהובילו לקידום המטרות והאינטרסים של המדינות ששיתפו פעולה.
מעמד הגישה.
מעמדה של הגישה הריאליסטית התחזק מאוד בקרב חוקרי יחסים בינלאומיים לאחר מלחמת העולם השנייה עם פרוץ המלחמה הקרה, והיא הייתה הגישה המרכזית בחקר היחסים הבינלאומיים. כשהסתיימה המלחמה הקרה נחלש מעמדה של הגישה מכיוון שחוקרי הריאליזם לא ניבאו את סוף המלחמה הקרה אלא ניבאו שהיא תימשך עוד זמן רב.
כיום הריאליזם היא אחת משתי הגישות המרכזיות בחקר היחסים הבינלאומיים יחד עם ליברליזם.
רוג'ר-קית' בארט
סמל אוסטריה
עיצוב העיט שמופיע בסמל אוסטריה הנוכחי (ללא שלשלאות) הוכנס לשימוש בשנת 1919 לאחר התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית, בתום מלחמת העולם הראשונה. העיט דו-ראשי, שסימל את האימפריה האוסטרו-הונגרית, הוחלף בעיט חד ראשי (עיט הרייך).
על חזהו של העיט נמצא המגן הוותיק של דוכסות אוסטריה, ועיצוב בסיסי דומה היווה את הבסיס לדגל אוסטריה.
העיט מחזיק בציפורניו מגל מוזהב (המסמל חקלאות) ופטיש מוזהב (המסמל תעשייה), ובעוד שבמבט ראשון הדבר מעלה אסוציאציות של קומוניזם, הכתר על ראשו מבהיר ששלושתם ביחד מסמלים את האחדות של המעמדות (העובדים, האיכרים והבורגנים).
לאחר מלחמת האזרחים באוסטריה והפיכתה של אוסטריה לרפובליקה פשיסטית, הוחלף העיט החד־ראשי בעיט דו־ראשי, זאת לצד שינוי דגלה של אוסטריה.
שרשראות הברזל הקרועות שעל רגלי העיט מסמלות את שחרור אוסטריה מהאיחוד עם גרמניה הנאצית (האנשלוס) (1938-1945) והם התווספו לסמל אחרי מלחמת העולם השנייה.
סמל איי בהאמה
סמל איי בהאמה מורכב ממגן אשר נתמך על ידי פלמינגו מימינו ודג חרב משמאלו.
בראש הסמל ישנה קונכייה המסמלת את מגוון החיים הימי הרב שיש בשרשרת האיים של בהאמה. הקונכייה נמצאת על קסדה ותחתיה המגן עצמו אשר במרכזו הסמלים של המדינה - השמש והאוניה. האוניה היא הסמל הראשי שעל המגן והיא מסמלת את הסנטה מריה של כריסטופר קולומבוס, והיא מפליגה תחת השמש שנמצאת תמיד מעל המדינה.
החיות שתומכות במגן מצדדיו הן החיות הלאומיות של מדינת האיים. אספקט מעניין של הסמל הוא שהפלמינגו עומד על אדמה ואילו הדג חרב עומד על מים, מה שצביע על הגאוגרפיה של האיים.
תחת המגן ובעלי החיים ישנה כרזה ועליה רשום המוטו הלאומי של המדינה - "קדימה למעלה הלאה יחדיו".
הצבעים המגוונים של הסמל התכוונו ליצור את תחושת העתיד הבהיר לאיים, והם לא שונו לצבעים פחות בהירים בגלל המשיכה של התיירים אליהם.
ארבע עשרה הנקודות
ארבע עשרה הנקודות הוא נאום שנשא נשיא ארצות הברית וודרו וילסון בקונגרס של ארצות הברית ב-8 בינואר 1918, שבו הדגיש 14 נקודות למען בנייה מחודשת של אירופה חדשה בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
חלק מהנקודות היו ספציפיות, ואחרות היו כלליות יותר וכללו חופש תנועה בימים, חיסול הדיפלומטיה החשאית, פירוק נשק, השבת ריבונות לאדמות כבושות, וזכות הגדרה עצמית. הנאום, שנוצר בלי תיאום עם האירופאים, שותפיה של ארצות-הברית לברית, שאף להגיע לאידיאלים הגבוהים ביותר, והיה הקדמה לכינון חבר הלאומים. למרות האידיאליזם שבו, הבנייה המחודשת של אירופה בתקופה שלאחר המלחמה בוצעה במידה מוגבלת בלבד.
ארבע עשרה הנקודות.
ארבע עשרה הנקודות כפי שפורטו בנאום הן:
תגובות והשפעה.
נאום 14 הנקודות שכנע את גרמניה להיכנע, לאחר שבנות בריתה כבר נכנעו, ובעיקר בגלל שעותקים של העקרונות פוזרו ממטוסי מדינות ההסכמה על ערי גרמניה, וזו קיוותה שהסכם השלום יבוסס עליהם. גרמניה אכן נכנעה, אך עשתה זאת לפני שנקבעו תנאי הסכם השלום בוורסאי. תנאי ההסכם, שנוסחו בארמון ורסאי, היו שונים מ-14 הנקודות בכמה אספקטים. תנאי ההסכם הוגדרו כנקמניים ונוקשים.
מבחינה צבאית הוגבלה גרמניה למאה אלף חיילים, איסור על שימוש במטוסים, טנקים וכדומה, וכמה מן השטחים שלה פורזו. גרמניה נדרשה לשלם פיצויים בסך 5 מיליארד דולר. בנוסף, ב-1921 נערכה ועדה נוספת שתכליתה לקבוע את סכום הפיצויים הנוספים. מבחינת אשמה, כל האשמה הוטלה אך ורק על גרמניה, שחשה נבגדת ומושפלת.
למרות זאת, חלקים מנאום 14 הנקודות כן הופיעו בחוזה ורסאי: כמו יצירת חבר הלאומים וחלוקת שטחי אוסטרו-הונגריה לאוסטריה, הונגריה, צ'כוסלובקיה, יוגוסלביה, ולחלקים שסופחו לרומניה, לברית המועצות ולפולין.
טנסי ויליאמס
תומאס לנייר ויליאמס (באנגלית: Thomas Lanier Williams; 26 במרץ 1911 - 25 בפברואר 1983), הנודע יותר בשמו הספרותי טנסי ויליאמס, הוא אחד מגדולי המחזאים האמריקאים. ויליאמס, שכתב גם סיפורת ושירה, נודע בעיקר במחזות שיצר בשנות הארבעים והחמישים. מחזות אלו תורגמו לשפות רבות והם זוכים להצלחה ברחבי העולם גם כיום. חלק גדול ממחזותיו זכו לעיבודים קולנועיים והפכו לקלאסיקות של הקולנוע האמריקאי.
חייו.
ויליאמס נולד ב-1911 במיסיסיפי ארצות הברית. אמו בת לכומר, אישה נמרצת קיבלה חינוך פוריטני והשתייכה לאריסטוקרטיה הדרומית.
אביו היה גבר קשוח, תוקפני ואלים. תומאס חי בבית שהיה בו מתח תמידי, ואחותו רוז שהייתה רגישה, חלשה, ומסוגרת אושפזה במוסד לחולי נפש.
בשינויים מסוימים, הרבה מאורעות וחוויות בחייו של המחבר משתקפים במחזותיו. סיפורו הראשון התפרסם כשמלאו לו 17, והמחזה הראשון שלו ("Cairo, Shanghai, Bombay") התפרסם והופק כשהיה בן 28. בשנת 1938 סיים את לימודיו באוניברסיטת איווה וזכה בפרס על המחזה "אמריקן בלוז".
לאחר שהתנסה בקשרים רומנטיים הטרוסקסואלים, לבסוף קיבל את היותו הומוסקסואל, ואף היה בקשר עם מספר גברים בתחום האומנות והבידור כמו קיפ קיירמן ופנצ'ו רודריגז. ויליאמס היה בקשר רומנטי של 14 שנה עם השחקן פרנק מרלו, עימו חי עד למותו של האחרון, שהוביל להידרדרותו של ויליאמס, הן מבחינה פיזית (כאלכוהוליסט) והן מבחינה ספרותית.
ב-1983 מת בגיל 72, בעת שהותו במלון בניו יורק, לאחר שנחנק משאיפת פקק של בקבוק ספריי לאף באמצע הלילה. חקירה נוספת מצביע על כך שהשימוש בסמים ואלכוהול אולי תרמו למותו על ידי דיכוי רפלקס ההקאה שלו. תרופות מרשם, כולל כדורי שינה, נמצאו בחדר. יש אנשים שהטילו ספק בגרסה הרשמית למותו של ויליאמס. בלש זיהוי פלילי והמומחה מייקל באדן סקרו את התיקים הרפואיים בהקשר למותו של ויליאמס וציינו כי התוצאות הראו שוויליאמס מת ממנת יתר של סמים ואלכוהול, ולא ממחנק.
יצירתו.
יצירתו של ויליאמס מתארת ארכיטיפים אוטוביוגרפיים למחצה, כמו: אם מבוגרת ושתלטנית, שדמותה מבוססת על אימו של ויליאמס, אדווינה; בת נכה, שדמותה מבוססת על אחותו האהובה, רוז, שאושפזה רוב חייה במוסד לחולי נפש; ובן מרדן בעל נטיות אומנותיות, בדידות, כאב אישי ורמזים להומוסקסואליות המייצגים את ויליאמס עצמו. ברבים ממחזותיו באים לידי ביטוי מיניות חבויה הפורצת אל פני השטח, אלמנטים של אלימות ומגוון דמויות הסובלות מבדידות ומחרדות עמוקות המתקשות למצוא את מקומן במערך החברתי הסובב אותן.
יצירתו המוקדמת משלבת יסודות מטפוריים, כגון ביבר של זכוכית, באר מים, חשמלית ששמה תשוקה, תמונה הגדולה מהחיים וכדומה, עם אלמנטים ריאליסטיים המהדהדים את מציאות החיים בשנות החמישים. דמויותיו של ויליאמס נושאות אלמנטים ריאליסטיים המשולבים בארכיטיפיות-סימבוליות.
ויליאמס כתב שירה ופרוזה - הרחק מהרף הגבוהה שהציב לעצמו. הרומן שלו -"האביב הרומאי של גב' סטון" זכה לגרסה קולנועית בינונית, בכיכובם של ויויאן לי ו-וורן ביטי.