באותו יום, כשהפולשים הפקיסטניים היו קרובים לסרינגאר, הוטסו כוחות הודים מדלהי ונחתו בשדה התעופה המקומי, אבטחו אותו ופנו להניס את הפולשים מעמק קשמיר, אך עונת הגשמים הפכה את רוב שטחי קשמיר לבלתי עבירים. לאחר שבועות של לחימה אינטנסיבית בין הודו לבין פקיסטן, הכריזו מנהיגי המדינות על הפסקת אש ופנו לאו"ם שיתווך תוך שהם מבטיחים לקיים משאל עם.
בשנות החמישים והשישים.
אספה החוקתית של הודו קיבלה את החוקה ההודית ב־26 בנובמבר 1949. הודו נהייתה לרפובליקה חילונית בחבר העמים, לאחר שאישרה את החוקה ב־26 בינואר 1950.
לאחר שהודו הפכה למדינה עצמאית, מפלגת הקונגרס, שאותה הובילו מהטמה גנדי וג'ווהרלל נהרו, הפכה למפלגת השלטון כאשר נהרו ובהמשך בתו אינדירה גנדי ונכדו רג'יב גנדי היו מנהיגי המפלגה ושימשו כראשי השלטון - למעט שני פרקי זמן קצרים בשנות השבעים והשמונים.
תחת נהרו נקטה המדינה מדיניות של התרחבות תעשייתית המבוססת על תעשייה כבדה, על ידי סדרת תוכניות חומש. מדיניות החוץ של נהרו הדגישה את הנייטרליות, והודו נעשתה לחברה מובילה בתנועת הנייטרליות. היא החלה ביחסים דיפלומטיים עם ברית המועצות, כתגובה ליחסיה של ארצות הברית עם פקיסטן.
ב-1961 פלשה הרפובליקה של הודו למושבה הפורטוגזית גואה וסיפחה אותה, בכך הגיעה לסופה ההתיישבות הפורטוגזית בתת-היבשת ההודית.
בשנת 1962 השתלטה סין על החלק הצפון-מזרחי של חבל קשמיר, וקראה לו בשם "אקסאי צ'ין".
בעוד שסין לא הכירה בגבול הבינלאומי (קו מקמהון) בינה לבין הודו, שהוא ירושה מהמשטר הקולוניאלי הבריטי שהעניק את השטח להודו, משום שסין טענה שהאזור הוא חלק מטיבט, ולאור טענתה לבעלות על טיבט, טענה סין גם לבעלות על אזור זה. ב-20 באוקטובר 1962 פלשו כוחות סיניים לאזור בג'אמו וקשמיר, המהווה מבחינה גאוגרפית חלק מרמת טיבט. הסינים כבשו את האזור לו הם קראו "אקסאי צ'ין". מאז האזור נמצא תחת שליטת סין ומהווה נקודת מחלוקת מרכזית המהווה אבן נגף מרכזית ביחסי שתי המדינות. המלחמה הביאה להתמקדות בהתחמשות ולשיפור היחסים עם ארצות הברית.
עם מותו של נהרו ב-1964 עלה לשלטון לאל בהאדור שאסטרי.
בשנת 1966 הפכה אינדירה גנדי לראש הממשלה וממשלתה הנהיגה מדיניות סוציאליסטית, והיא שירתה כראש ממשלה עד 1977.
מלחמת הודו-פקיסטן השנייה.
מלחמת הודו-פקיסטן השנייה הייתה השיא של שורה של התנגשויות אלימות שהתרחשו מאפריל ועד ספטמבר 1965 בין שתי המדינות. העימות החל בעקבות "מבצע גיברלטר" של פקיסטן שמטרתו הייתה להחדיר כוחות לג'אמו וקשמיר שייקחו חלק בהתקוממות כנגד השלטון ההודי. הודו הגיבה במתקפה בהיקף רחב על מערב פקיסטן. במלחמה, שהתמשכה על פני 17 ימים, נהרגו אלפים משני הצדדים, היה מעורב בה המספר הגדול ביותר של כלי רכב משוריינים והתנהלו בה קרבות השריון הגדולים ביותר מאז מלחמת העולם השנייה. פעולות האיבה הסתיימו לאחר שהוכרזה הפסקת אש בחסות האו"ם בעקבות התערבות דיפלומטית של ארצות הברית וברית המועצות וחתימתה של הכרזת טשקנט. רוב הקרבות התנהלו באמצעות כוחות הקרקע של הצבאות בקשמיר ולאורך הגבול המשותף של שתי המדינות. המלחמה עמדה בסימן של ההתכנסות הגדולה ביותר של כוחות צבאיים בקשמיר מאז חלוקת הודו ב-1947, שיא שנשבר רק במהלך הכוננות שהוכרזה בשנים 2001 – 2002 רוב הקרבות היו קרבות של שריון מול שריון ורגלים מול רגלים, שנעזרו בסיוע אווירי משמעותי וכן קרבות ימיים. רוב הפרטים על מלחמה זו, כמו שאר המלחמות שהתנהלו בין שתי המדינות נותרו עמומים.
במלחמה זו הייתה ידה של הודו על העליונה ואף על פי שהמצב נראה שקול בין שני הצדדים, מבחינה אסטרטגית ופוליטית נחלה פקיסטן תבוסה, שכן לא עלה בידה להשיג את השליטה על קשמיר וכן לא עלה בידה לקבל תמיכה משמעותית ברמה הבינלאומית. מבחינה בינלאומית הייתה מלחמה זו חלק מהמלחמה הקרה וכתוצאה ממנה התחולל שינוי גאופוליטי משמעותי בתת-היבשת ההודית. לפני המלחמה היו ארצות הברית והממלכה המאוחדת ספקיות הנשק העיקריות הן של הודו והן של פקיסטן. במהלך המלחמה ואחריה חשו הן הודו והן פקיסטן נבגדות בשל העדר התמיכה מצד מעצמות המערב בעמדותיהן. תחושות בגידה אלו הסלימו עם הטלת האמברגו על ידי ארצות הברית והממלכה המאוחדת על משלוחי נשק לשני הצדדים הלוחמים. כתוצאה מכך, פיתחו הודו ופקיסטן קשרים הדוקים יותר עם ברית המועצות ועם סין, בהתאמה.
בשנות השבעים.
ב־1971 התערבה הודו במלחמת אזרחים במזרח פקיסטן הבנגלית; המאבק הביא לעצמאות של מזרח פקיסטן, מדינה ששמה היום בנגלדש.
החלו צרות במדינת החסות ההודית סיקים כנגד השליטה של הצ'וגייל, ובמשאל עם הצביעו אנשי סיקים בעד הפיכתה למדינה ה־21 של הודו. ב־26 באפריל 1975 נהייתה סיקים באופן פורמלי לחלק מהודו.
בשנת 1971 זכו אינדירה ומפלגת הקונגרס שאותה היא הנהיגה בבחירות. כתוצאה מכך הולאם המגזר הבנקאי, ויושמה מדיניות סוציאליסטיים נוספת בניסיון לקרב את הודו לברית המועצות.
ב-1974 ערכה הודו את הניסוי הראשון עם פצצה גרעינית במדבר ראג'סטאן.
ב-1975 הואשמה אינדירה גנדי בשחיתות בבחירות, ומעמדה התדרדר. בשל בעיות פוליטיות וכלכליות מתגברות וכן בשל איומים על כוחה, הכריזה גנדי על מצב חירום והשעתה זכויות אזרחיות רבות, מהלך שנוי במחלוקת שהביא לכשנתיים של עמידה במקום. היא העמידה את מדיניותה להכרעת העם בבחירות ב־1977, ובהן הביס את אינדירה מוררג'י דסאי ראשה של מפלגת ג'אנאטה, התאחדות של חמש מפלגות אופוזיציה. הוא הפך לראש הממשלה הראשון של הודו שלא שייך למפלגת הקונגרס.
ב־1979 נפלה ממשלתו של דסאי. צ'אראן סינג יצר ממשלת מעבר, ואחריה חזרה גנדי לשלטון בינואר 1980. גנדי הידקה את יחסי הודו-ברית המועצות, סירבה לכונן יחסים דיפלומטיים עם ישראל וב-1980 העניקה הכרה דיפלומטית לאש"ף.
מלחמת הודו-פקיסטן השלישית.
מלחמת הודו-פקיסטן השלישית הייתה עימות צבאי בין שתי המדינות שהתרחש במהלך מלחמת העצמאות של בנגלדש מ-3 בדצמבר 1971 ועד לנפילת דאקה ב-16 בדצמבר אותה שנה. המלחמה החלה במכה מקדימה של חיל האוויר הפקיסטני על 11 בסיסים של חיל האוויר ההודי, שהובילו להמשך מעשי האיבה ולמעורבותה של הודו מלחמת העצמאות של בנגלדש לצדם של הכוחות הלאומיים הבנגליים. כמלחמה שנמשכה 13 ימים בלבד, היה הייתה אחת הקצרות בהיסטוריה.
במהלך המלחמה התנהלו קרבות בו-זמנית בחזית המערבית ובחזית המזרחית. המלחמה הסתיימה עם חתימת הפיקוד המזרחי של הכוחות המזוינים של פקיסטן על מסמך כניעה ב-16 בדצמבר 1971 בדאקה, שציין את הפיכתה של מזרח בנגל למדינה העצמאית החדשה, בנגלדש. רשמית הודיעה מזרח פקיסטן על פרישתה מהאיחוד הפקיסטני עוד קודם לכן, ב-26 במרץ. בין 90,000 ל-93,000 אנשי צבא פקיסטניים נלקחו בשבי על ידי צבא הודו, כולל כ-80,000 איש שלא לבשו מדים, וכולל מספר קטן של חיילים בנגלים שנותרו נאמנים לפקיסטן. שאר השבויים, 10,000 עד 12,500, היו אזרחים, בני משפחות של אנשי צבא פקיסטן ומשתפי פעולה.
היקף האבדות בנפש באירועים שקרויים רצח העם הבנגלי לא ידוע בשום רמה של דיוק. ממשלת בנגלדש טענה ש-3 מיליון איש נהרגו, בעוד שוועדת חקירה רשמית של ממשלת פקיסטן העמידה את המספר על 26,000 הרוגים בקרב האוכלוסייה האזרחית. על פי דוח שחובר על ידי העיתונאית האמריקאית ממוצא הודי, סרמילה בוס, בין 50,000 ל-100,000 משתתפים פעילים בלחימה ואזרחים משני הצדדים איבדו את חייהם. מחקר שפורסם ב-2008 ב-British Medical Journal על ידי זיאד אוברמייר, כריסטופר ג'. ל. מוראיי ועימנואלה גקידו מעריך שכ-269,000 נהרגו כתוצאה מהעימות. מפרסמי המחקר ציינו שמספר זה גבוה בהרבה מההערכה הקודמת של אוניברסיטת אופסלה ושל מכון המחקר לשלום באוסלו, שעמדה על 58,000. על פי סרג'ור רחמן, ההערכה הרשמית של ממשלת בנגלדש שעמדה למעשה על 300,000 הרוגים (בבנגלית: "3 lahks"), תורגמה בטעות לאנגלית ל-3 מיליון. כתוצאה מעימות זה נמלטו בין שמונה לעשרה מיליון איש והפכו לפליטים בהודו.
בשנות השמונים.
ביוני 1984 השתלטו אנשי התנועה הלאומית הסיקית, שדרשו אוטונומיה פוליטית ודתית רבה יותר לאזור פונג'ב, על מקדש הזהב באמריטסר. אינדירה גנדי נתנה הוראה לצבאה להסתער בכח על המקדש ובמבצע, שנקרא "כוכב כחול", נהרגו 492 אזרחים ו-83 חיילים והמקדש עצמו נפגע קשות. במהומות בימים שלאחר מכן נהרגו אלפי מפגינים.
ב-31 באוקטובר 1984 נרצחה אינדירה גנדי ביריות אקדח על ידי שני שומרי הראש. בנה הבכור של אינדירה, רג'יב גנדי, נבחר לראש הממשלה בעקבות ההתנקשות. גנדי התחייב לבצע רפורמות להפחתת התערבות המדינה בכלכלה וביקש לקדם את הפיתוח הטכנולוגי של המדינה. בתחום מדיניות החוץ הוא קירב את הודו לארצות הברית, תנועה המנוגדת למה שאמו עשתה בעשורים הקודמים.
בשנת 1987 פתחו פעילים אסלאמיים במערכה לשחרור קשמיר מידי הודו, אך נכשלו בכך. בעקבות הכישלון הוכפפו חבלי קשמיר וג'אמו לשלטון ההודי באופן ישיר.
ממשלתו של רג'יב שלחה כוח צבאי הודי לסרי לנקה, כאשר בהמשך נוצרו עימותים בין כוח צבאי זה לכוחות בדלנים טמילים בסרי לנקה. כתוצאה מסכסוך זה נרצחו אלפי חיילים הודים לאורך השנים בסרי לנקה והסכסוך יגבה בסופו של דבר גם את חייו של רג'יב גנדי.