ב-1962 צורף לנבחרת האיטלקית ושיחק במדיה בטורניר גביע העולם ב-1962 בצ'ילה. היה זה הראשון מבין ארבעה טורנירי גביע העולם בכדורגל בהם השתתף ריברה. ב-1968 זכה יחד עם הנבחרת האיטלקית באליפות אירופה לאומות.
בטורניר גביע העולם ב-1970 במקסיקו שיחקה נבחרת איטליה בבית המוקדם מול נבחרת ישראל, במשחק שהסתיים בתיקו מאופס (ריברה שותף במחצית השנייה של המשחק). איטליה העפילה לשלבים המאוחרים של הטורניר ובשלב חצי הגמר ניצחה את נבחרת גרמניה המערבית, במשחק שנחשב לאחד האיכותיים בהיסטוריה של הגביע העולמי, שבו כבש ריברה את השער הרביעי שהיה גם שער הניצחון. בגמר נוצחו האיטלקים 4:1 על ידי נבחרת ברזיל. בנבחרת האיטלקית, בה הופיע במשך 12 שנים, ב-60 משחקים בינלאומיים, שיתף פעולה עם לואיג'י (ג'יג'י) ריבה (מלך השערים של נבחרת איטליה בכל הזמנים). ריברה עצמו כבש 14 שערים במדי ה"סקוודרה אזורה". הופעתו האחרונה במדי הנבחרת הייתה בטורניר גביע העולם ב-1974 שנערך בגרמניה המערבית.
בימיו של ריברה שיחק קשר איטלקי מפורסם נוסף - סנדרו מאצולה ששיחק במדי היריבה העירונית אינטר מילאנו. היריבות בין שני הקשרים הייתה אחת המפורסמות בתולדות הספורט האיטלקי ומאמני הנבחרת הלאומית נמנעו בפעמים רבות לשתף אחד משניהם בשעה שיריבו היה על המגרש.
לאחר סיום הקריירה הספורטיבית, הפך ריברה לסגן נשיא מועדון מילאן והיה חלק מהאחראים לשנים הבלתי מוצלחות שעבר המועדון בראשית שנות השמונים. עם בואו של סילביו ברלוסקוני למילאן מצא ריברה את דרכו החוצה ועבר לזירה הפוליטית. תקופת זמן מסוימת שימש כסגן שר הביטחון בממשלתו של רומנו פרודי ושימש בעבר כחבר בפרלמנט האיטלקי. כיום הוא חבר בפרלמנט של האיחוד האירופאי.
במרץ 2004 הוא נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
לואי ז'אק מנדה דאגר
לואי ז'אק מנדה דאגר (בצרפתית: Louis Jacques Mandé Daguerre; 18 בנובמבר 1787 – 10 ביולי 1851), אמן צרפתי, ממציא הדאגרוטיפ והדיורמה ומאבות הצילום. נולד ב, עיר קטנה במחוז , מדרום מערב לפריז.
חייו.
נעוריו ותחילת דרכו.
דאגר נולד ב-18 בנובמבר 1787 בקורמיי-אן-פריזי למשפחה זעיר בורגנית ממקור בסקי. סבו, ז'אן-ז'אק דאגר, היה מנתח בצי; אביו, לואי-ז'אק דאגר, היה כרוז בבית המשפט המקומי של אזור קורמיי-אן-פריזי. אימו, אן אנטואנט אוטר, נישאה לאביו בשנת 1787 ובאותה שנה ילדה את לואי ז'אק מנדה דאגר. משפחתו עברה לאורליאן, שם זכה להשכלה פורמלית מועטה. כבר בגיל צעיר התגלה כישרון הציור שלו, ששכנע את הוריו לשלוח אותו בגיל שלוש-עשרה לקבל הכשרה בת שלוש שנים אצל ארכיטקט מקומי. דאגר התעניין בעיקר בציור נופים ופורטרטים מאשר בתוכניות אדריכליות, אך למד אצל מורו את חוקי הפרספקטיבה ואת התיאור המדויק של פרטי אדריכלות, ידע שישמש אותו בהמשך הקריירה שלו. דאגר שאף לעבור לפריז לשם לימודי אמנות, ולמרות התנגדות אביו, עבר לעיר הבירה בשנת 1804, אך בתנאי שיתגורר ויעבוד אצל מעצב תפאורות ידוע (איגנס אז'ן מארי דגוטי, מעצב התפאורות הראשי של האקדמיה הקיסרית למוזיקה - האופרה של פריז), שהיה אמור לפקח על האיש הצעיר. כבר מראשית הקריירה שלו שאף דאגר להתבלט, להצליח וללכוד את עין הציבור, למרות שהגיע מרקע פשוט.
לאחר שלוש שנות חונכות אצל דגוטי עבר דאגר להיות עוזרו של (1823–1764), מפורסם, אצלו עבד בין השנים 1807–1816. פנורמות היו ציורים גדולי ממדים שהוצגו במבנים עגולים והפכו לאתר עניין מרכזי באותם ימים, בעיקר הודות לאשליית המציאות שיצרו. שני בתי הפנורמה הראשונים בפריז, ב, נבנו בידי בני זוג אמריקאים שהחזיקו בזכויות הפטנט לרעיון, ונפתחו לציבור ביוני 1800. שני הציורים שהוצגו בהם צוירו, בין השאר, בידי פרבוט. בשנת 1807 בנה פרבוט, יחד עם שותף, פנורמה גדולת ממדים ב בפריז, בקוטר של 32 מטר, עם ציורים ברוחב של 110 מטרים ובגובה של 16 מטרים. הציורים שהוצגו החמיאו כולם למעללי הקיסר נפולאון. בזמן עבודתו עם פרבוט נשא דאגר לאישה את לואיז ג'ורג'ינה סמית' (1790–1857), ילידת צרפת שהייתה בת להורים אנגלים.
דאגר הצייר ומעצב התפאורות.
עבודתו העצמאית הראשונה של דאגר הייתה ציור שמן של "פנים הקפלה של כנסיית פוייאנט, פריז" בסלון של שנת 1814. ציוריו הציגו בעיקר מראות טופוגרפיים ואנדרטאות של צרפת הישנה, נושאים סטנדרטיים ופופולריים באותן שנים. למרות שהציג מספר ציורים בסלוני התקופה, ואף זכה בעיטור לגיון הכבוד עבור ציורו "קפלת הולירוד לאור הירח" ב-1825, דאגר לא היה צייר בולט ולא זכה להערכה יוצאת דופן עבור הישגיו האמנותיים.
דווקא כמעצב תפאורות וכממציא אשליות ואפקטים מרהיבים על הבמה זכה דאגר לתהילה. הוא עיצב תפאורות החל משנת 1816 עבור ב. דאגר חיבב יצירת אשליות, טרומפ-לויל (trompe-l'oeil) בעזרת משחקי תאורה שיצרו רושם גדול על הצופים. בין השנים 1816 ל-1822 עיצב דאגר תפאורות לשלוש-עשרה הצגות בתיאטרון אמביגו, וזכה להערכה רבה ולביקורות מעריצות על חדשנותו, יצירתיותו ושליטתו בתאורה. בעזרת נורות שמן פשוטות יחסית הצליח ליצור אווירת בין-ערביים, החשכה הדרגתית בעת רדת הלילה (במקום החשכה מידית של כל האורות), תאורת אור ירח ועוד. ביקורת על אחת ההצגות - "Le Songe" - טענה: "לא ניתן להפסיק להריע לה ... ההצלחה חבה רק למר דאגר, המעצב, ורק לו מגיע הקרדיט (כיוצר ההצגה)". על הצגה אחרת נכתב: הצייר הצעיר מרחיב מיום ליום את גבולות אמנותו. עיצוב התאורה שלו לסצנה השנייה המציגה אור ירח עולה הוא הדבר המדהים ביותר שניתן היה להפיק". הצלחתו הרבה בעיצוב התאורה הובילה אותו לחפש כל הזמן אפקטים חדשים איתם יוכל להמשיך וללכוד את לב הקהל.
בשנת 1819, דאגר, שהיה כבר ידוען בעולם התיאטרון, התמנה למעצב הראשי של האקדמיה המלכותית למוזיקה (האופרה של פריז), אך המשיך לעצב תפאורות גם עבור תיאטרון אמביג. באופרה עיצב, יחד עם עמיתו פייר-לוק-שארל סיסרי (1782–1868), תפאורה רק עבור הפקה אחת, של "אלאדין ומנורת הקסמים" מאת ניקולו, עליה נכתב: "מעולם לא הציעה האופרה לציבור מופע ראווה יותר מרהיב ואלגנטי. ... [העיצוב והתלבושות] שמשכו את עיקר תשומת הלב היו ארמון אלדין במערכה השלישית, אולם הברונזה של ארמון טמורקן במערכה החמישית, ולבסוף ארמון האורות עם תנועת השמש לקראת סצנת הסיום. ... שמם הטוב של שני ציירי האופרה השתבח עוד יותר. איננו תלויים עוד באיטליה עבור העצובים שלנו. היום אנו עולים על מורינו".
הדיורמה של דאגר.
בשנת 1821, במקביל לעבודתו באופרה, החל דאגר לעבוד על סוג חדש של מופע - ה"דיורמה" ("Diorama", מיוונית: dia=דרך; horama=מראה): ציור בעל ממדים אדירים על גבי מצע שקוף שהציג אפקטים של תנאי תאורה משתנים. על פי רוב הוצגו בדיורמה שני ציורים במקביל, כל אחד בגודל של 22 מטר רוחב על 14 מטר גובה. הציורים נותרו נייחים בעת שאודיטוריום בקוטר 12 מטר, בו ישב הקהל בחושך, הסתובב על צירו והעביר את הצופים מציור אחד למשנהו. זמן ההצגה של כל ציור היה בממוצע כ-15 דקות, כך שביקור בדיורמה נמשך כמחצית השעה. עלות כרטיס נעה בין 3 פרנק למושב, ל-2 פרנק בעמידה. הציורים הוצבו במרחק של 13 מטרים מהקהל. הציורים השקופים הוארו לסירוגין מלפנים ומאחור, וצבעם השתנה הודות למסכי צבע שקופים אותם ניתן היה להזיז, כך שנוצרו אפקטים מיוחדים של תאורה.
דאגר שכלל רעיון של צייר שווייצרי בשם פרנץ ניקלאוס קניג (1765–1832), הדיאפנורמה, שהייתה ציור שקוף, לרוב של נופים, שאור חודר דרכו או מוחזר ממנו ויוצר אפקטים שונים. ציוריו הוצגו באירופה וכן בפריז בשנת 1821. דאגר, יחד עם שותפו להמצאה, הצייר (1781–1853), שכללו והגדיל מאוד את מידות הציורים. בוטון היה צייר מוכר ומוערך יותר מדאגר, ואילו דאגר נחשב לאשף תאורה. השותפים רכשו קרקע ברחוב סנסון, באזור התיאטראות, והמבנה הוקם בפינת רחוב סנסון וכיכר שאטו-ד'או (Château-d'Eau, כיום כיכר הרפובליקה), על פי תכנונו של דאגר, בעיצוב פונקציונלי, עם חזית באורך 27 מטרים ובגובה 16 מטרים, ועם חלון גדול שנועד להעביר אור מיטבי לציורים. ב מספר חמש ניצב "בית הדיורמה" ("Maison du Diorama"), שבו סטודיו בו התגורר בוטון עד שנת 1830, אז עבר ללונדון, והסטודיו הפך למעונו של דאגר, בו ערך את ניסוייו עם קמרה-אובסקורה ופיתח את הדאגרוטיפ. במקום ניצב כיום שלט זיכרון.
ב-11 ביולי 1822 נפתחה הדיורמה לציבור, ובה ציור אחד של דאגר, "עמק שרנה" (Sarnen), וציור של בוטון, "פנים כנסיית השילוש הקדוש בקתדרלת קנטרברי". הדיורמה הראשונה זכתה להצלחה גדולה, ודאגר אף נתבקש לעצב דיורמה נוספת, בעלת מבנה כמעט זהה לזה של פריז, שנחנכה בשנת 1823 בריג'נטס פארק שבלונדון. לרוב הוצגו בה ציורים לאחר שהוצגו קודם לכן בפריז. ביקורות בעיתונים לא הפסיקו להתפעל ולשבח את ההמצאה: ״[הדיורמה] הגיעה לרמה הגבוהה ביותר האפשרית של אשליה, הודות לאפקט היום והלילה שמופק על גבי אותו בד בעזרת התהליך החדש של מר דאגר. ... זה ראוי ליתר הערכה משום שמה שעדיין נעדר מציורי הדיורמה הוא חיים, תנועה, ודמויות אנוש שינפשו וישלימו את הנוף והאנדרטאות. ... כשחושבים על כך שטרנספורמציה מלאה שכזו נוצרת ללא כל שינויי סצנה, על ידי שינויי תאורה בלבד, אי אפשר שלא להעריץ את פשטות התהליך ואת הידע הנרחב של היוצר באופטיקה ומכניקה״.
מלבד הדיורמה, דאגר גם צייר ציור , שחלקם הציגו נושאים שהופיעו בדיורמה. ייתכן שניסה לנצל את הפופולריות של הדיורמה כדי למכור את ציוריו. ואולם, ציורי הכן שלו, נעדרי האפקטים המיוחדים, זכו להערכה נמוכה יותר בהשוואה לתמונות הדיורמה.