לדעת ג'רמי שיפֶּר, הבוחן את החידה לאור הסיפור שבו היא משולבת, ולאור ההקשר הרחב יותר של מחזור סיפורי שמשון, החידה עמומה במתכוון ואין לה פתרון יחיד וחד-משמעי. אחד הפתרונות שמציע שיפר, נוסף על אלה שעלו במחקר כמתואר לעיל, הוא שמשון והדבש שרדה מהאריה: שמשון הוא "האוכל" מן הדבש, שממנו "יצא מאכל" – הדבש שנתן להוריו; והפלשתים רומזים לכך בתשובתם: שמשון הוא ה"עז מארי" שאליו הם מתייחסים (והשוו לדעת קווין, לעיל). פתרון פוטנציאלי נוסף שהציע שיפר הוא הידע או החכמה, העזה מארי ומתוקה מדבש. הידע שישנו או איננו ברשות הדמויות הוא תמה מרכזית בסיפור, והפעלים "ידע" ו"הגיד" חוזרים בו פעמים רבות.
רבדים סמויים.
יש המזהים בסיפור משמעויות סמליות המתקשרות לתמות בולטות במחזור סיפורי שמשון. בהתייחס למעשה באריה ובדבש, יש המפרשים את נכונותו של שמשון הנזיר ושליח האלוהים להיטמא בגוויית האריה – טומאה שלפי חלק מהדעות, יש בה משום חילול נזירותו — וזאת כדי להשיג את הדבש המתוק, כמרמזת על תשוקתו לנשים הנוכריות. חלק מהפרשנים מייחסים למעשה באריה ובדבש משמעויות תאולוגיות. לדעת הפרשן הפרסביטריאני מרטין אֶמריך, המעשה הוא סימן לבאות: כשם שהכה שמשון את האריה, כך הוא יכה בפלשתים; כשם שאכל מן הדבש, כך ירווה מן המעיין שנבקע במכתש אשר בלחי. בהקשר הרחב יותר, האריה שהיה מוכרח למות כדי להוציא מתוכו דבש מתוק, מסמל את ארץ כנען, שמתוך אובדן יושביה עובדי האלילים תצמח הישועה לישראל. גם בפרשנות הרבנית מקובל לפרש את המעשה כאות משמים. הרב יגאל אריאל סבור ששיסוע האריה הוא אות לשמשון שהוא צועד בדרך הנכונה בשליחותו, המסוכסכת לעיתים, להושיע את ישראל. מציאת הדבש היא אות נוסף, הרומז לשמשון שבסופו של דבר ינצחו ישראל את הפלשתים ניצחון שלם, בכך שישכילו לזקק את היסוד הטוב שבכוחו של האויב וינצלוהו לבניינם הלאומי, וזוהי גם משמעותה העמוקה והנסתרת של החידה.
באשר לחידה עצמה, לדעת אהובה אשמן, זו נושאת בחובה רובד סמוי המקודד באמצעות סמלים מגדריים סטראוטיפיים. ברובד הגלוי, נושא החידה הוא האריה העז שממנו יוצא דבש מתוק; ברובד הסמוי, הנושא הוא הטרנספורמציה המגדרית שעובר שמשון, מגבר רב אונים למעין אישה פסיבית וחלושה. האריה הוא סמל לכוח ולגבריות והוא מייצג את שמשון במצבו הראשוני. הדבש, סמל לפריון, מייצג את הנשיות. נשיות זו משקפת את מצבו של שמשון ברגעיו האחרונים: משועבד כטוחן – מלאכה בזויה השמורה לשפחות – ועיוורונו הוא סמל לסירוס. התופעה שבה נתקל שמשון, אריה העובר מטמורפוזה מפתיעה ומוציא מתוכו דבש, מעוררת בו נבואת לב לגבי סופו שלו עצמו – תובנה ששמשון קולט באורח תת-מודע, והיא זו שגורמת לו התרגשות עזה ומביאה אותו לחוד את החידה לפלשתים. הפלשתים לעומתו תופסים את הרובד העמוק של חידתו ורומזים עליו בתשובתם-שאלתם: "מה מתוק מדבש ומה עז מארי?". שמשון הוא ה"עז מארי", והפיכתו למעין אישה תבוא עליו מיד ה"מתוק מדבש" – האישה המפתה והמדיחה. המעשה באריה ובדבש מהווה יחד עם החידה רמז מטרים למפלתו של שמשון, שתבוא עליו מיד האישה הנוכרייה המפתה והקטלנית – דלילה.
לדעת מיקֶה באל , החידה רומזת לסודו האמיתי של שמשון, שהוא הקישור או הזיהוי שהוא יוצר בין פעולה כוחנית לעונג: מעז יצא מתוק. המעשה בשיסוע האריה ורדיית הדבש ממנו, שאליו מתייחסת החידה, רומז ל"שיסוע" אחר ששמשון מצפה לו: ביתוק בתולי האישה המביא עמו עונג מיני. המשותף לשני המעשים הוא שבשניהם פעולה אלימה ביסודה נקשרת בעונג.
פרשנות חלופית.
עזן ידין סבור שהחידה איננה כלל חידה במובן המקובל של המילה. לדעתו, המילה "חידה" בעברית המקראית איננה מתייחסת למה שמכונה בשפה המודרנית בשם זה, אלא היא קרובה במובנה לפתגם או משל. ידין סבור שבחינת החידה על רקע התרבות היוונית עשויה לשפוך אור על הבנתה. ביוון העתיקה היה מקובל לקיים תחרויות שנינה בהזדמנויות שונות. אחת מהתחרויות הללו, המתועדת בתקופה הקלאסית אבל אפשר ששורשיה קדומים יותר, היא הסקוליון (ביוונית σκόλιον; ברבים: סקוליה), תחרות של חריזת שורות. באחד מסוגי הסקוליה, שהיה רווח בייחוד במשתאות חתונה, היה על המשתתפים לחרוז פתגמים באופן שנון: הדובר הראשון היה פותח בפתגם המיוסד לרוב על משל רווח, והנמען היה צריך להשיב בפתגם משלו ההולם את הפתגם הראשון ומקבל תפנית הומוריסטית בהקשר של משתה החתונה. לדעת ידין, שמשון ומרעיו ניהלו תחרות פתגמים מעין זו: שמשון פתח בפתגם "מהאוכל יצא מאכל ומעז יצא מתוק", המיוסד אולי על משל ידוע על דבש שנרדה מגוויית האריה, והאורחים השיבו בפתגם "מה מתוק מדבש ומה עז מארי?", המתאים למשל שאליו כיוון שמשון; ומצד שני, כאמור לעיל, עשוי להיות פתגם פופולרי המתייחס לאהבה או לחשק המיני, ומתאים להקשר של משתה החתונה. ידין סבר בתחילה שהמנהג המתועד בסיפור הוא שריד אותנטי לתרבות הפלשתית הקדומה ומשקף את קשריה עם התרבות המיקנית; לימים שינה את דעתו, וכעת סבור הוא שמשתקפת כאן השפעה יוונית ישירה ומאוחרת על הכותב המקראי, שהשליך על הפלשתים בני זמנו של שמשון את הידוע לו על מנהגי היוונים בני זמנו שלו.
שם השם
מנואל גולמאיו טוריאנטה
מנואל גולמאיו טוריאנטה (בספרדית: Manuel Golmayo de la Torriente) (12 ביוני 1883, הוואנה - 7 במרץ 1973, מדריד) היה שחמטאי ספרדי -קובני.
מנואל גולמאיו טוריאנטה היה בנו של סלסו גולמאיו ואחיו של סלסו גולמאיו טוריאנטה. היה אלוף ספרד בשחמט פעמים רבות (1902, 1912, 1919, 1921, 1927, 1928) והגיע למקום השני באליפות 1929/30 (הפסיד בדו-קרב על האליפות בתוצאה +1 -4 =2 לרמון ריי ארדיד). (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
בשנת 1922 הפסיד טוריאנטה מיני-דו-קרב לאלכסנדר אלכין בתוצאה +0-1 =1 במדריד.
במסגרת אולימפיאדת השחמט 1924 האולימפיאדה הבלתי הרשמית הראשונה שנערכה בפריז, הגיע טוריאנטה למקום השמיני. (ניצח: הרמניס מטיסונס).
בשנת 1928 הגיע טוריאנטה למקום הרביעי באליפות העולם לחובבים שהתקיימה בהאג. ניצח: מקס אויבה.
השתתפות באולימפיאדות.
טוריאנטה ייצג את ספרד בשלוש אולימפיאדות:
בשנת 1929 הגיע טוריאנטה למקום השישי בתחרות ברצלונה (ניצח: חוסה ראול קפבלנקה), הגיע שביעי בתחרות סיטגס בשנת 1934 (ניצח: אנדור לילינטל), הגיע שלישי בתחרות מדריד 1934, הגיע רביעי בתחרות פריז 1938 (ניצח: בלדור הנלינגר), חלק מקום 9-10 בתחרות ברצלונה 1946 (ניצח: מיגל ניידורף), הגיע שישי בתחרות חיחון בשנת 1948 (ניצח: אנטוניו ריקו), חלק מקום 8-9 בתחרות אלמריה 1948 , וניצח הן בתחרות מדריד 1947 והן בלינארס 1951 .
בשנת 1951 העניקה פיד"ה לטוריאנטה תואר שופט בינלאומי.
סוכנות הביון הבריטית
הקשת הסורית
הקשת הסורית או קשת הקמטים הסורית היא מערכת של קמטים העוברת ממצרים ומדבר סיני דרך שדרת ההר בישראל לאזור תדמור (פלמירה) בסוריה. בישראל משתרעים קמטי הקשת הסורית לאורכה, החל מן הנגב דרך הרי יהודה, השומרון, הכרמל, מזרח הגליל ועד רמת הגולן.
את שמה של הקשת טבע א' קרנקל (E. Krenkel) במאמר בשם "Der Syrische Bogen" שפורסם בגרמניה בשנת 1924. במאמר זה הגדיר קרנקל את תחילת הקשת בתוניסיה ואת סופה בהרי הטאורוס בטורקיה, אולם מחקרים מאוחרים הפרידו בין הקשת הסורית למערכות קימוט אחרות שנוצרו באזור באותה עת.
היווצרות.
תהליכי היווצרות הקשת היו שנויים במחלוקת מאז הגדרתה על ידי קרנקל. עם זאת, הדמיון בין הקמטים בחלקיה השונים של הקשת – כולל הסטרטיגרפיה שלהם ותהליכים גאולוגיים שהשפיעו על אזור השתרעותה – מאפשרים לראות תמונת היווצרות שלמה המורכבת מכמה שלבים – שכל אחד מהם הותיר את השפעתו על המבנים הכלולים בה.
הקשת הסורית נוצרה והתפתחה בעקבות תהליכים טקטוניים וגאולוגיים – שחלקם עדיין פעילים ועתידים לגרום לסגירתו של הים התיכון ולהיווצרות של רכס הרים במקומו.
היווצרות קמטי הקשת היא השלב הניכר על פני השטח של תהליכי הקימוט הלבנטיני, שחלו על מדף היבשת בשהותו בתוך ים רדוד.
תהליכים מקדימים.
להיווצרות הקשת הסורית קדמו כמה אירועים:
תהליכי היווצרות.
בסוף הטורון ובתחילת סנון החלו לפעול תהליכי קימוט בקרקעיתו של ים טתיס. תהליכים אלה התרחשו בשלבי סגירתו של הים ונבעו מהתנגשות הלוח האפריקאי בלוח האירו-אסיאתי. התנגשות זו גרמה לקימוט האלפיני – אורוגנזה שיצרה את הרי האלפים – ולהתפתחות אזור הפחתה בשולי האוקיינוס.
לחץ ההתנגשות גרם להיפוך טקטוני: גראבנים – שהיו שקועים קודם לכן בין הורסטים – התרוממו ויצרו העתקים הפוכים בסלעי התשתית העמוקים. התרוממות זו גרמה לקימוט סלעי המשקע שהורבדו מעליהם – שהיו גמישים ורכים. לחצי הקימוט שפעלו על אזור הקשת הסורית היו חלשים יותר מאלה שיצרו את האלפים. מערכות קמטים נוספות נוצרו גם בלבנון, בירדן ובעיראק.
במהלך הפלאוקן היה האזור מוצף והקימוט הלך והתעצם. חלק מראשי הקמרים החדשים בלטו כאיים מעל פני הים, אולם רובם הגדול נותר מתחת לפני המים. הקערים שבין הקמטים יצרו אגנים בהם הורבדו משקעים רבים. עדויות לכך ניכרות היטב בשולי קמר רמון: ככל שהסלעים צעירים יותר, כך נטייתם מתונה יותר.
תחילה נוצרו קמרים – כנראה מעוגלים וקונצנטריים, וביניהם נוצרו קערים. קימוט נוסף הדגיש את התוואים והפך את הקמרים להרים ואת הקערים לעמקים.
מבנה הקמרים השתנה עם היווצרות הבקע הסורי-אפריקני לפני כ-25 מיליון שנים, עת חלה היפרדות של הלוח הערבי מהלוח האפריקאי – במסגרתו התפתח בקע ים המלח המפריד בין הלוח הערבי ללוח הלבנטיני. תנועת הלוח הערבי צפונה ביחס ללוח הלבנטיני גרמה למתיחת והתארכות הקמרים לצפון-מזרח.