את סיפור אהבתם ומותם הטרגי של לביטוב וקופמן מתארת הסופרת דבורה עומר בספרה "לאהוב עד מוות", שיצא לאור בשנת 1980 בהוצאת י' שרברק. המחזה "שמוליק של זהרה", שנכתב בעקבות פרסום יומניהם של השניים הועלה באוקטובר 1981 על בימת התיאטרון לילדים ולנוער, בבימויה של חגית רכבי ובכיכובם של השחקנים חיה פיק ועמי טראוב.
אביו, יהודה אבן שמואל, שתרגם לעברית את ספר הכוזרי, הקדיש את התרגום לזכר בנו.
אחותו הגדולה הייתה המדענית ברוריה קופמן.
עלוקות
העלוקות (שם מדעי: Hirudinida) הן תת-מחלקה של תולעים טבעתיות. בתת-מחלקה זו מוכרים כ-600 מינים של עלוקות. גופן של העלוקות פחוס, מוארך וצבוע בצבעים זוהרים שונים: ירוק, חום, שחור, אדום או כחול, דומות במראן הכללי לחשופיות, הן עשויות טבעות-טבעות. אורכן של העלוקות נע בין סנטימטר בודד ל-15. עיני העלוקות סדורות בקדמת הראש בזוגות, מספרן משתנה בין המינים השונים ונע בין 4 ל-10 עיניים. העלוקה מתקדמת באמצעות שני כפתורי הצמדה, הן נאחזות בעצם בעזרת הכפתור האחורי ואז מתקדמות, נאחזות בעזרת הכפתור הקדמי, מושכות את גופן וכן פעמים רבות. פה העלוקה מכיל במינים מוצצי הדם כמה שורות של שיניים קטנות דמויות מסור ומנגנון שאיבה, הוא מצוי בחלק הקדמי של הראש ליד כפתור ההצמדה הקדמי. העלוקות הן אנדרוגיניות, כלומר, לכל עלוקה יש איברי רבייה זכריים וגם איברי רבייה נקביים. הן מזדווגות זו עם זו כשכל אחת מפרישה לגוף השנייה זרע ומפרה אותה.
תזונה.
יש בין העלוקות אוכלות בשר (תולעים, שלשולים וזחלים), אוכלות פגרים ועלוקות האוכלות פירורי חומר אורגני, אולם רובן הן טפילים המוצצים את דמם של בעלי חיים שונים, כגון: יונקים, עופות ודגים. הן נצמדות אל הפונדקאי, נדבקות אליו ומוצצות את דמו אל תוך תאים מיוחדים בגופה המיועדים לאחסון דם. העלוקה מזרימה חומר מרגיע המונע מקורבנה לחוש בה ולאחר מכן מזרימה לפצע חומר בשם הירודיון המונע את קרישת הדם. לאחר שהיא מתמלאת, היא נושרת מעל הפונדקאי והדם שמילאה מספיק לה למשך כמה שבועות. העלוקות מוצצות הדם מסוכנות, מוטב לא לנסות לחשפם או ללוכדם למרות צבעיהם המושכים.
מקומות גידול.
העלוקות זקוקות ללחות רבה כדי להתקיים, לכן, רוב העלוקות חיות ליד מקווי מים, יש החיות רק בתוך המים, יש החיות במים וביבשה ויש החיות רק ביבשה. העלוקות הללו מצויות בג'ונגלים לחים וביערות גשם במזרח אסיה. הן נמצאות על הקרקע או בסבך וממתינות ליונקים שיתקרבו אליהן ונצמדות אליהם. אין לפונדקאי כל אפשרות להימנע מהן, בגלל החומר המאלחש שהן מפרישות ושבגללו לא ניתן להרגיש אותן. הן ניתנות לזיהוי על פי הדימום שהן גורמות וגם אז, יקשה על הפונדקאי לעצור את הדם עקב החומר-מונע-קרישה שהעלוקה מפרישה.
העלוקות בשימוש הרפואה.
העלוקה הרפואית ("Hirudo medicinalis") מסוגלת למצוץ פי חמישה דם ממשקל גופה ומפרישה לפצע חומר נוגד קרישה המותיר את הפצע מדמם עד כ-10 שעות. ברפואה המסורתית היא שימשה בהליכים רפואיים בעיקר להקזת דם. ברפואה מודרנית יש לה עדיין מספר שימושים, והעיקרי בהם הוא בניתוח לחיבור מחדש של רקמות, למשל: אצבע גדומה. עקב אי-יכולת המנתחים לחבר מחדש את הוורידים (כשמחברים אך ורק את העורקים הראשיים), דם זורם לתוך הרקמה אך לא יוצא ממנה; העלוקה מוצצת עודפי דם, וחשוב מכך, מפרישה כל הזמן נוגדי קרישה למקום הנדרש, וזה מאפשר לגוף לבנות מחדש את הוורידים שנקטעו.
קוריום
קוּרְיוּם או קִירְיוּם (Curium) הוא יסוד כימי רדיואקטיבי מסדרת האקטינידים, שסמלו הכימי Cm ומספרו האטומי 96. היסוד הטרנס-אורני הרביעי.
הקוריום זוהה על ידי צוות המדענים גלן סיבורג, רלף ג'יימס, אלברט גיורסו בשנת 1944 והוא קרוי על שמם של מארי ופייר קירי - זוג מדענים נשואים שתרמו רבות למחקר תופעת הרדיואקטיביות. מארי קירי אף הייתה האישה היחידה שזכתה פעמיים בפרס נובל. היסוד נוצר על ידי הפצצת 239Pu בקרינת אלפא.
את הקוריום ניתן למצוא במקרים נדירים מאוד בתוך גושי אורניום.
שימושים.
עדיין לא נמצאו שימושים ממשיים לקוריום, אך משערים שישמש את החוקרים במחקר גרעיני בעתיד. איזוטופ קוריום יכול לשמש גם כרדיו–איזוטופ המפיק אנרגיה שהאדם יכול להשתמש בה, 242Cm מפיק כ-120 ואט אנרגיית חום לגרם, אך זמן מחצית החיים הקצר שלו לא הופך אותו למקור אנרגיה לטווח הארוך.
243Cm בעל זמן מחצית חיים של 30 שנה מפיק בערך 1.6 ואט לגרם, אך בשל קרינת הגמא וקרינת הבטא שהוא מפיק הוא נהפך ממקור אנרגיה יעיל בפוטנציה לרעל מסוכן.
תרכובות.
לקוריום מעט תרכובות.
בין התרכובות המעטות נמצאו קוריום דו חמצני (CmO2), קוריום שלוש-חמצני (CmO3),
קוריום שלוש-ברומי (CmBr3), קוריום שלוש-כלורי (CmCl3), קוריום ארבע-פלואורי (CmF4) וקוריום ארבע-יודי (CmI4)
איזוטופים.
איזוטופ 248Cm סונתז רק בכמות של מיליגרמים, אבל איזוטופים אחרים, 242 ו-244, סונתזו בכמויות של כמה עשרות גרמים שעזרו לקבוע את תכונות החומר על ידי ניסויים.
ניקולא פלאמל
ניקולא פלאמל (בצרפתית: Nicholas או Nicolas Flamel; 1330 או 1340-1418) היה אלכימאי צרפתי שחי במאה ה-14 בפריז.
על פי האגדה, פלאמל היה גדול האלכימאים של אירופה והאדם היחיד שהצליח להשיג את שני היעדים של האלכימיה: יצירת אבן החכמים ההופכת עופרת לזהב, ורקיחת שיקוי חיי הנצח אשר באמצעותו הוא ואשתו פרנל חיים חיי נצח.
אגדת פלאמל.
על פי האגדה בצעירותו היה ניקולא פלמל פקיד. וקנה פעם ספר עתיק שכריכתו מוזהבת. בספר היו 3 חלקים בני 7 דפים ועל כל דף שביעי (הראשון בכל חלק) היו מצוירות תמונות וסמלים בלתי ידועים.
על הדף הראשון הייתה כתובת מוזהבת "אברהם היהודי: לוי, אסטרונום ופילוסוף. אל העם היהודי אשר בגלות צרפת מפני זעם האלוהים. שלום בשם אלוהי ישראל".
על פי האגדה הספר נפתח בנבואות נחמה לעם היהודי ומסתיים בהנחיות לטרנסמוטציה של מתכות (הפיכת מתכת אחת לאחרת ובפרט לזהב). המחבר מסביר כי הוא מגלה את הסוד לעמו כדי להקל על היהודים את תשלום המיסים. ניקולא פלאמל ניסה במשך 21 שנים לפענח את הסמלים בהדרכתו של המלומד אנסלם אך ללא הצלחה. לאחר אכזבה זו נסע פלמל למנזר בספרד להיפגש עם כומר, יהודי מומר, שיוכל לפענח את הסוד. נסיעה זו הייתה לשווא אך בדרכו פגש במלומד יהודי בבולון שפתר את החידה ונסע עם ניקולא פלאמל לפריז אך מת בדרך לשם. הידיעות שהספיק פלמל להוציא מהיהודי אפשרו לו, מקץ 3 שנות עבודה נוספות, להכין את החומר שהפך חצי ליטרא כספית לכסף טהור ואחר כך לזהב. פלאמל חזר על המעשה שלוש פעמים, התעשר ותרם מהונו להקמת בתי חולים וכנסיות. פלאמל מסר את החומר לקרוב של אשתו והלה הוריש אותו לנכדו. הנכד הראה את אבן החכמים למלך לואי ה-13, הפך לעיניו מתכת זולה לזהב אך כשדרש המלך עוד זהב נכשל האלכימאי ונתלה בפקודת המלך על גרדום מוזהב.
אתרי פלאמל בפריז.
ביתו שבפריז נבנה בשנת 1407 ועומד על תילו עד ימינו ברחוב דה מוטמורנסי (rue de Montmorency) מספר 51. כיום המבנה משמש כמסעדה. זהו המבנה השני בעתיקותו העומד על תילו בעיר. קברו הריק של פלאמל מצוי במוזה דה קלוני בפריז. ההיסטוריונים מניחים שהקבר נשדד על מנת למצוא בו רמזים לסודות האלכימיה ולכן הוא ריק, לחלופין נטען כי קברו ריק משום שפלאמל עודנו בין החיים.
מוזיאון קלוני
מוּזֶה דֶה קְלוּני (צרפתית: Musée de Cluny) או בשמו הרשמי, "המוזיאון הלאומי על ימי הביניים" (Musée National du Moyen Âge) הוא מוזיאון הנמצא ברובע החמישי של פריז.
המבנה.
המבנה בו שוכן המוזיאון, שבנייתו החלה בשנת 1334 ושמשלב סגנון גותי ורנסאנס, היה בעבר מעונו הפריזאי של אב מנזר קלוני. הוא הפך למוזיאון ציבורי בשנת 1833, ולמעט שמו, אין לו עוד כל קשר למנזר. המבנה מהווה ככל הנראה את הדוגמה הטובה ביותר לאדריכלות ימי הביניים בפריז.
במקור הבית היה חלק ממבנה גדול יותר השייך למנזר, וכלל גם מבנה (שאינו קיים עוד) ששימש כקולג' דתי בכיכר הסורבון. דיירי הבית במרוצת השנים כוללים את מארי טודור – אותה שיכן שם בשנת 1515 פרנסואה הראשון לאחר מות בעלה, לואי השנים עשר, כדי שיוכל לפקח אחריה מקרוב, ולבדוק בעיקר האם היא בהיריון (שכן לואי השנים עשר מת ללא בן יורש). במאה ה-17 התגוררו בבית כמה נציגים דיפלומטיים של האפיפיור, ביניהם מזרין.
בשנת 1793 הוחרם הבית על ידי המדינה ובמשך שלושת העשורים הבאים נעשה בו שימוש מגוון. בין השאר היה הבית בבעלותו של רופא שהשתמש בקפלה המצועצעת שבקומה הראשונה כחדר ניתוח.
בשנת 1843 אלכסנדר די סומרארד (Alexandre du Sommerard), אספן של אמנות ימי הביניים, קנה את המבנה, שיכן בו את אוספיו והפך אותו למוזיאון. לאחר מותו ב-1842 נרכש האוסף על ידי המדינה ובנו הפך לאוצר הראשון של המוזיאון. הגנים נפתחו ב-1971.
מתחת למבנה התגלו שרידי מרחצאות רומאיים מהמאה ה-3 לספירה. המרחצאות מכונים "מרחצאות קלוני" - "תרם דה קלוני" ("Thermes de Cluny"). במרחצאות מוצגים חפצים שמקורם בתקופה הרומית ובהם "עמוד יורדי הסירות".
המוזיאון מציג מוצגים מימי הביניים ובהם שטיחי הקיר של הגבירה והחד קרן. כמו כן מוצגים במוזיאון רהיטים וחפצי אמנות מימי הביניים וכן תכשיטי זהב וחפצי שנהב. ניתן לראות, בנוסף, את ראשיהם המנותצים של פסלי מלכי יהודה, שעטרו את חזית קתדרלת נוטרדאם עד שנערפו בידי ההמון בזמן המהפכה הצרפתית.
אולימפיאדת בייג'ינג (2008)