לכך התאים יפה מדרשם של חז"ל על הפסוק בברכת משה לגד : "מלמד שתחומו של גד מרחיב והולך כלפי מזרח... מלמד שהיה סמוך לסְפר לפיכך נמשל כאריות".
צאצאי ראובן.
בניו של ראובן הם: חֲנוֹךְ וּפַלּוּא, וְחֶצְרֹן וְכַרְמִי (). חצרון וכרמי נזכרים גם ברשימות היחס של שבט יהודה וייתכן שמצביעים על קשרים משפחתיים בין שני השבטים. און בן פלת (פלוא) (במדבר טז, א) ודתן ואבירם, נכדיו של פלוא (מבנו אליאב), היו מראשי המורדים במנהיגותו של משה (; .
ממצאים חוץ מקראיים.
לא נמצאו ממצאים חוץ מקראיים המראים התיישבות של ראובן בשטח נחלתו. אף במקרא עצמו מודגש כי השבט לא סיים את כיבוש נחלתו. את רוב נחלת השבט תפסו למעשה המואבים שהיו שרויים במלחמות עם ממלכות ישראל ויהודה.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במסגרת 'פרויקט מישור מידבא' בירדן, בראשותו של הארכאולוג הקנדי לארי הר, נתגלו מספר יישובים עם תרבות חומרית זהה לזו שנתגלתה בגב ההר מצפון לירושלים (שילה, שכם) בסוף מאה 13, תחילת מאה 12 לפנה"ס. הר זיהה אותם עם התנחלות שבט ראובן.
תריסול
תריסול הוא שמו של פטנט ישראלי ייחודי ושמה של חברה שהוקמה בשנת 1957 על ידי מהנדס הבניין רם בן טל לייצור תריסים שנועדו לסגור מרפסות בדירות מגורים.
התריסול נוצר כדי לענות על צורך שהתעורר בישראל להרחבת שטח המגורים על ידי סגירת מרפסות, וזאת בשל מצוקת הדיור שהתקיימה באותה העת. שמו של הפטנט משלב שתי מילים שבהשראתם הומצא ועוצב: תריס+בריסולי. התריסול יוצר בשנות ה-50, בראשית דרכו, מאזבסט. היה זה בתקופה בה לא נודעו השפעותיו המסרטנות של האזבסט ומחירו הזול הפך אותו לחומר שמיש במיוחד בשוק הבנייה הישראלי. בשל כובד האזבסט על המנגנונים שהחזיקו אותו, הוחלף התריס לפלסטיק במסגרת אלומיניום, דבר שהעלה את מחירו אך הקל באופן משמעותי את השימוש במערכת.
כבר מיציאת הפטנט אל השוק המקומי, זכה התריסול להצלחה אדירה, ולביקוש גובר והולך הן מצד דיירים במבנים קיימים, והן מצד קבלנים למבנים חדשים. עם זאת, הועתק הפטנט על ידי חברות מתחרות, דבר שפגע בבלעדיותה של חברת תריסול. בראשית הדרך, העלימו הרשויות עין מתהליך אשר הביא, לדעת רבים, לכיעורן של חזיתות הבניינים, ובעיקר פגע הדבר בחזיתות בתי העיר תל אביב שהתאפיינו במרפסותיהן.
במהלך השנים הוחלף התריסול שלא היה אטום לחלוטין באמצעי סגירה אחרים. בעיקר תריסי גלילה.
החל מסוף שנות ה-80 החלו הרשויות לאכוף את נושא סגירת המרפסות, וכחלק ממסע זה שונה נוסח חוק התכנון והבנייה בצורה שתמנע את הקמתן של מרפסות אחת מעל השנייה (מרפסות חופפות) במטרה למנוע את סגירתן בתריסול.
חברת תריסול נמכרה על ידי רם בן טל לקבוצת יזמים, שבחרה לסגור את המפעל בסוף שנות ה-80, זמן קצר לאחר הרכישה.
דוג'ו
דּוֹג'וֹ (ביפנית 道場, "מקום הדרך") הוא מונח יפני שמסמל היום מקום בו מתאמנים באמנות לחימה. ביפן משתמשים במונח זה במשמעות רחבה יותר, ככינוי לכל מקום לאימונים פיזיים. זרמים מסוימים בזן בודהיזם משתמשים במונח לכינוי המקום בו עושים מדיטצית זָאזֵן.
אמנויות הלחימה היפניות מייחסות תשומת לב מיוחדת לדוג'ו כמקום של התפתחות רוחנית. בעבר דוג'ו היה כינוי לחלק ממקדש שינטו, ועד היום יש המקשרים דוג'ו עם מקדש, ואת אימון באמנויות לחימה עם פולחן דתי. כללי אטיקט רבים באים להמחיש את כבוד התלמידים לדוג'ו - כך, ברוב אמנויות הלחימה נהוג לקוד קידה בעת הכניסה לדוג'ו, ובסוף כל אימון מנקים התלמידים ביחד את הדוג'ו. היום, במיוחד בארצות המערב, מייחסים פחות חשיבות למבנה הדוג'ו, למשמעות הטקסית שלו ולמחויבות התלמידים לכבד את הדוג'ו ולטפח אותו. מנגד, חלק מהאסכולות המסורתיות ביפן נוהגות אף להימנע מלהתאמן בתוך הדוג'ו - האימונים מתנהלים בחוץ, בעוד שבדוג'ו משתמשים למטרות ייצוגיות ורשמיות בלבד.
לדוג'ו מסורתי מבנה מוגדר. הקיר הקידמי של הדוג'ו מכונה שוֹמֵן, ועל הקיר הזה נמצאת קַאמִיזַה, המקום המקודש של הדוג'ו. בעבר, היה זה מקדש שינטו קטן; היום, בהתאם לאמנות הלחימה, יכולה הקמיזה להיראות שונה מדוג'ו לדוג'ו - כך, בדוג'וים של איקידו נהוג לשים בקמיזה את תמונת מייסד האמנות, מוריהי אואשיבה. כללי האטיקט המסורתיים מכתיבים את המצב של מבצע הטכניקה ביחס לקמיזה, ואף את הרגל בה יש להתחיל לנוע לכיוון הקמיזה או להתרחק ממנה. בנוסף, ליד קיר השומן נמצאת במה מיוחדת, המיועדת לראשי האסכולה של אותה אמנות הלחימה, או לבני המשפחה הקיסרית, למקרה שיבקרו בדוג'ו. לעיתים על קיר השומן ייתלו כללי ההתנהגות בדוג'ו. מול קיר השומן נמצא הקיר שִימוֹזָה והכניסה לדוג'ו. הקיר הימני ביחס לקמיזה מכונה ג'וֹסֵקִי, והקיר השמאלי מכונה שִימוֹסֵקִי. בתחילת האימון התלמידים מסתדרים בשורה לפי הותק, כאשר התלמידים הוותיקים נמצאים ליד ג'וסקי. גם במהלך האימון, על התלמידים הוותיקים להישאר בחלק הימני של האולם.
הדוג'ו המרכזי של אמנות לחימה מסוימת, המהווה למעשה את ה"מפקדה" של הארגון של אותה האומנות, מכונה הוֹמבוּ דוֹג'וֹ - לדוגמה, "איקיקאיי הומבו דוג'ו", הדוג'ו המרכזי של איקידו, וקוֹדוֹקָאן, הדוג'ו המרכזי של ג'ודו.
ניגער
יהודה לייב איגר
רבי יהודה לֵייבּ אֵיגֶר (כונה רבי לֵייבַּלֶ'ה; תקע"ה – כ"ב בשבט תרמ"ח, 1888) היה נכדו של רבי עקיבא איגר ותלמידם של רבי מנחם מנדל מקוצק ורבי מרדכי יוסף ליינר מאיז'ביצא, בעל "מי השילוח". בשנת תרי"ד החל לכהן כאדמו"ר בלובלין. מייסדה של חסידות לובלין.
ביוגרפיה.
נולד בפוזנא (כיום פוזנן בפולין), לרבי שלמה איגר רבה של קאליש ופוזנא, בנו של רבי עקיבא איגר, ולבתו של הרב ישראל הירשזון מוורשה. בילדותו היה קרוב לסבו, נישא לבתו של רבי עזריאל גרטשטיין מלובלין, ובמשך שנים אחדות היה סמוך על שולחן חותנו בלובלין.
כאבותיו, היה בתחילה ר' לייבל'ה ממתנגדי החסידות. אולם, בהשפעת אחדים מחסידי לובלין נסע לרבי מנחם מנדל מקוצק והפך לתלמידו. כשנודע לאביו רבי שלמה שנהפך לחסיד התאבל עליו וישב עליו "שבעה", אמנם סבו רבי עקיבא לא ריחק אותו והמשיך את הקשר עמו.
כאשר עזב רבי מרדכי יוסף ליינר את הרבי מקוצק, פרש יחד איתו והיה נוהג לנסוע אליו. עם פטירת רבי מרדכי יוסף ליינר, הכתירוהו החסידים לאדמו"ר, והיו באים להסתופף בצלו. אחר פטירתו מילאו את מקומו חברו רבי צדוק הכהן מלובלין ובנו רבי אברהם איגר מלובלין.
צאצאיו - חסידות לובלין.
רבי אברהם איגר (תר"ו – כ"ב בטבת תרע"ד), בנו של רבי לייבלה איגר, החל לכהן כאדמו"ר בלובלין לאחר פטירת אביו. ספרו "שבט מיהודה" על התורה נדפס לאחר מותו. בתו, קיילה נחמה, נישאה לרבי שאול ידידיה אלעזר טאוב, האדמו"ר ממודז'יץ (בנם הוא רבי שמואל אליהו טאוב). נישואין אלו הסתיימו בגירושיהם של בני הזוג. מאוחר יותר נישאה קיילה נחמה לרבי ירמיה קאליש מאופולה.
בניו של רבי אברהם איגר, רבי שלמה איגר ורבי עזריאל מאיר איגר כיהנו כאדמו"רים בפולין עד תחילת מלחמת העולם השנייה.
חסידות לובלין בארץ ישראל.
בנו של רבי שלמה אלעזר איגר, רבי אברהם איגר (תרע"ד, 1914 – כ"ח בתשרי תשס"ג, 2002), עלה לארץ ישראל. החל לכהן כאדמו"ר בשנת תש"ה. התגורר בבני ברק ושם הקים לו בית מדרש. נטמן בבית הקברות שומרי שבת. בנו רבי שלמה ממלא את מקומו. הוא משתייך לחסידות גור, ומתנהג ללא גינוני אדמו"רות ואינו מתנהג כאדמו"ר.
שניים מחתניו של רבי אברהם הם, האדמו"ר מאמשינוב, רבי יעקב אריה מיליקובסקי והאדמו"ר מקוזמיר.
ספריו.
תורת אמת
דר נסתר
הנסתר
פנחס כהנוביטש
ג'ודית שקלאר
ג'ודית ניסה שקלאר (Judith Nisse Shklar; 24 בספטמבר 1928 - 17 בספטמבר 1992) הייתה הוגה יהודיה אמריקנית במדע המדינה הידועה בשל תורת ה"ליברליזם של פחד" אותה פיתחה במאמריה ובספריה.
קורות חיים.
שקלאר נולדה בריגה בירת לטביה. בהיותה נערה היגרו הוריה לארצות הברית, על מנת להימלט מן הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה. חוויות אלו היוו חוויה מכוננת לשקלאר, שהקדישה את חייה המקצועיים לשאלות מדע המדינה העוסקות בדרך הטובה להימנע מאכזריות המדינה ושלוחיה. בשנת 1949 קיבלה שקלאר תואר ראשון מאוניברסיטת מקגיל ובשנת 1950 קיבלה במוסד זה תואר שני. את תואר הדוקטור קיבלה מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1955. תחום התמחותה היה הוגי המאה ה-18 ובמיוחד ז'אן-ז'אק רוסו, אם כי ההוגים האהובים עליה היו מונטסקייה ומונטן.
שקלאר התקבלה לסגל אוניברסיטת הרווארד שם בילתה את כל הקריירה האקדמית שלה. היא הייתה האישה הראשונה שקיבלה משרת הוראה של קבע במחלקת מדע המדינה באוניברסיטה. כן שימשה כנשיאת החברה האמריקנית לפילוסופיה פוליטית ומשפטית, ונשיאת האגודה האמריקאית למדע המדינה.
שקלאר הייתה ידועה כמרצה אהודה וחינכה למשנתה הפוליטית דורות של תלמידים.
משנתה הפוליטית.