בסוף שנת 2010 הוקמה קבוצת גינון גרילה בתל אביב, כיוזמה של ספי מיור במסגרת מיני קורס שיזם עם קהילת האקדמיה לגיבורי על. לאחר מספר מפגשי היכרות והדרכה, אייל אנגלמאיר מקהילת עץבעיר, ביחד עם גיא ברנשטיין, המשיכו את פעילות הקבוצה והתקיימו ברחבי העיר מספר מפגשים, אשר במסגרתם נשתלו צמחי נוי ברחוב המלך ג'ורג', צמחי מאכל בגן מאיר ופרחים בשכונת פלורנטין. בתחילת שנת 2011 הוקמה קבוצת גינון גרילה בחיפה, כיוזמה של שחף מרגלית ודאפי דביר, מקימות "עץבעיר" בחיפה. במסגרת פעילות קבוצה זו הוכנו מנבטות לשתילה עצמאית, נשתלו צמחי נוי ברחובות הדר הכרמל, וגינת ירק בגן נתן.
דוגמאות.
סיוע ירוק.
סיוע ירוק הוא ארגון שהוקם על ידי דניאל פיליפס וקים קרלסרוד, ופועל בלוס אנג'לס החל משנת 2010. הארגון הופך מכונות פינבול ישנות למכונות להכנת "פצצות חרס", שהן תערובת זרעים מקומיים וקומפוסט, מצופה בחרס. לאחר הכנתן, פצצות החרס משוחררות בכל מקום שיכול להרוויח מפרחי בר או צמחי מאכל, לטובת הכלל. סיוע ירוק חובר לעסקים מקומיים ולאזרחים, כדי להפיץ מכונות פצצות זרעים בקהילות ברחבי העולם, ובאמצעות זרעים המותאמים למקום, מטרת הארגון היא לייפות את האזור בלי להפיץ מינים פולשים.
האחד במאי 2000.
באחד במאי בשנת 2000, ארגון "חוזרים לרחוב" ארגן גינון גרילה המוני בכיכר הפרלמנט בלונדון. לאחר מסיבה של להקת סמבה ומסה קריטית (אופניים) של רוכבי אופניים מאזור הייד פארק, הגיעו אלפי גנני גרילה לכיכר ושתלו צמחים וירקות. במקום הוצב פסל מעץ, והפעילים רקדו סביבו, וכן נתלו כרזות כמו "תנו ללונדון לפרוח", "כדור הארץ הוא אזור משותף לכולנו", ועוד. במקום נפתח מרכז של "אינדימדיה", והפסל של וינסטון צ'רצ'יל זכה לתספורת ירוקה. הפעיל שארגן את האירוע, חייל בריטי לשעבר, נקנס על השחתת פסלו של צ'רצ'יל.
GuerrillaGardening.org.
זהו אתר אינטרנט המוקדש לגינון גרילה והוקם באוקטובר 2004 על ידי ריצ'רד ריינולדס כבלוג המתעד את פעילות גינון הגרילה אותה ביצע בבית מועצה מוזנח בלונדון. תחילה, פעילותו נבעה מתוך רצון לייפות את השכונה, אך האתר משך את תשומת הלב של גנני גרילה בלונדון ובסביבתה, כמו גם של התקשורת העולמית. הוא עובד בשיתוף פעולה עם גורמים נוספים, מקומיים כמו גם תיירים המגיעים במיוחד כדי להצטרף לפעילות גינון גרילה. כיום הוא עוסק בגינון גרילה גם בלוב, ברלין ומונטריאול, והאתר הוא עדיין בלוג אך כולל גם טיפים, קישורים ולוח מודעות פעיל המאפשר לגנני גרילה בכל העולם למצוא תומכים במקום מגוריהם.
גינון גרילה באוסטרליה.
ברחבי מלבורן ניתן למצוא גינון גרילה ברובע הצפוני, וישנם גני ירקות קהילתיים רבים. מסילת הרכבת עברה שימור וטיפול, וכיום יש בה צמחייה מקומית. גנני הגורילה במלבורן נחלקים לשתי קבוצות עיקריות. הראשונה מבקשת לשמר את הצמחייה המקומית, ואילו הקבוצה השנייה עוסקת בגידול אוכל לצריכה מקומית. עם זאת, שתי הקבוצות משתפות פעולה ועובדת ביחד.
ברחבי אוסטרליה ישנן קבוצות קטנות של פעילים, הנפגשות בצורה סדירה כדי לתכנן ולהוציא לפועל גני ירקות עירוניים, כדי ללמד את התושבים כיצד לגדל בכוחות עצמם את מזונם כהכנה לתקופה שבה מחירי המזון יהיו גבוהים.
תוכנית טלוויזיה אוסטרלית תיעדה כיצד גנני גרילה פעלו בשטחים ציבוריים, בלא ידיעת העירייה.
מנזר פרפה
מנזר פרפה (איטלקית: Abbazia di Farfa) הוא מנזר בצפון מחוז לאציו במרכז איטליה. המנזר הוא אחד המפורסמים באירופה כולה. הוא משתייך למסדר הבנדיקטיני ומרוחק כ-60 ק"מ מרומא, ביישוב פארה (Fara in Sabina). זהו מנזר אזורי (טריטוריאלי), שבו לאב המנזר סמכויות רוחניות על המאמינים שמחוץ לגבולת המנזר.
קיימים ממצאים ארכאולוגיים המצביעים על מנזר עתיק שהיה קיים באזור, על חורבותיו של אתר פגאני. מסמכים מעטים מצביעים על כך שהמנזר כבר היה קיים במהלך המאה ה-6, אך נחרב במתקפה של ונדלים. קיימות אף טענות כי המנזר עתיק אף יותר והתקיים בתקופת גרטיאנוס (המאה ה-4). על פי סיפורים מן המאה ה-12, המנזר הוקם על ידי לורנציוס הסורי, במהלך תקופת גרטיאנוס או אף מוקדם יותר בתקופת שלטונו של יוליאנוס הכופר.
במהלך המאה ה-7 שטף את אירופה גל של פעילות מיסיון מצד נזירים אירים וסקוטים שהחיו את תנועת הנזירות. תומאסו מפרפה, אחרי שלוש שנים בירושלים, לקח על עצמו, בעקבות גילוי רוחני ועל פי בקשתו ותמיכתו של דוכס ספולטו פרואלד השני, לחדש את המנזר בפרפה. במהלך מאה השנים הבאות, המנזר צבר כוח, והיה לתחנה בדרכו של קרל הגדול לרומא, להכתרתו כקיסר האימפריה הרומית הקדושה. לאחר מכן הפך המנזר למעצמה כלכלית ופוליטית - לעיתים קרובות הטילה עוצמתו צל על זו של הוותיקן, דבר שעורר מתחים בין אפיפיורים שונים לאבות המנזר בפרפה.
ב-18 בפברואר 1145 הוכתר במקום, בבחירות מעוררות מחלוקת, אאוגניוס השלישי כאפיפיור.
Fleet Foxes
תוכנית מיר ומעבורות החלל
תוכנית מיר ומעבורות החלל הייתה תוכנית חלל משותפת לרוסיה ולארצות הברית שכללה את שיגורן של מעבורות חלל אמריקאיות אל תחנת החלל מיר הרוסית, שיגור קוסמונאוטים במעבורות חלל ואסטרונאוט בחללית סויוז, ושהייתם בתחנת החלל מיר לפרקי זמן ארוכים.
התוכנית, שזוהתה גם כ"שלב מספר אחת", נועדה לאפשר לארצות הברית ללמוד מן הניסיון הרוסי העשיר בטיסות חלל ממושכות, וליצור רוח של שיתוף פעולה בין שתי האומות וסוכנויות החלל שלהן - נאס"א האמריקאית וסוכנות החלל הפדרלית של רוסיה (רוסקוסמוס). התוכנית פתחה את הדרך למיזמי חלל משותפים נוספים, ובמיוחד ל"שלב מספר שתיים" של התוכנית - בניית תחנת החלל הבינלאומית (ISS). התוכנית הוכרזה ב-1993, המשימה הראשונה שוגרה ב-1994 והתוכנית הסתיימה, כמתוכנן, ב-1998. 11 משימות מעבורות, טיסת סויוז אחת, וכמעט 1,000 ימים בחלל במצטבר של אסטרונאוטים אמריקאיים, שהתחלקו ל-7 משלחות, הושלמו במהלך התוכנית.
במהלך 4 שנות התוכנית אירעו מספר אירועים ראשונים מסוגם, כולל שיגור האמריקאי הראשון בחללית סויוז, הרכבת רכב החלל הגדול ביותר (נכון לאותו זמן) וביצוע הליכת החלל האמריקאית הראשונה באמצעות חליפת חלל רוסית מסוג אורלן.
התוכנית לוותה בחששות כבדים, בעיקר בתחום הבטיחות, זאת לאחר פריצת שרפה בתחנה והתנגשות חללית אספקה לא מאוישת מסוג פרוגרס בתחנה, אך גם בתחום הכלכלי עם בעיות המזומנים של תוכנית החלל הרוסית, וחששותיהם של האסטרונאוטים בנוגע לגישתם של מנהלי התוכנית. אף על פי כן, התוכנית סייעה בהשגת מידע מדעי רב, ניסיון בבניית תחנות חלל ושיתוף פעולה בתחומים אלו, אשר סייעו רבות בבניית תחנת החלל הבינלאומית, שספק אם הייתה נבנית בצורה חלקה כל כך אלמלא תוכנית זו.
רקע.
רקע היסטורי.
למרות התחרות המתוקשרת בין תוכניות החלל של ברית המועצות וארצות הברית (שכונתה "המרוץ לחלל"), ולמרות המתחים בין שתי המדינות במהלך המלחמה הקרה, שיתוף פעולה בין תוכניות החלל החל עשרות שנים לפני תוכנית מיר והמעבורות. ב-1962, לאחר שהכריז ג'ון פ. קנדי על תוכנית אפולו להנחתת אדם על הירח, נוצרו קשרים בין ארצות הברית לברית המועצות במטרה לשתף מידע ואפילו לאחד את מאמציהם לשם ההגעה לירח, דבר שבסופו של דבר לא יצא אל הפועל. ב-1964 סוכם הסכם בין שתי המדינות על שיתוף מידע מדעי על ביולוגיה ורפואה בחלל. ב-1967 חתמו המדינות על אמנת החלל החיצון, בו נכלל בין היתר האיסור להציב נשק להשמדה המונית בחלל. ב-1970 החלו דיונים בין שתי המדינות לפיתוח מערכת עגינה משותפת כך שחלליות אמריקאיות ורוסיות יכולו להיפגש בחלל, במיוחד במקרה חירום. ב-1971 הוכרז על הסכם להחלפת דוגמיות קרקע מן הירח ומידע מדעי נוסף הקשור לחלל. בין 1972 ל-1975 עבדו הסובייטים והאמריקאים על תוכניתם המשותפת הראשונה - פרויקט אפולו-סויוז - שסימלה למעשה את סוף המרוץ לחלל. הטיסה היחידה בפרויקט יצאה אל הפועל ביולי 1975. ב-1978 נבחנה אפשרות לשלוח מעבורת חלל למשימת עגינה עם תחנת חלל סובייטית מסדרת סאליוט אך התוכנית לא יצאה לפועל. ב-1991, עוד לפני התפרקות ברית המועצות, נתחם הסכם בין המדינות שכלל את טיסתו של אסטרונאוט אמריקאי על גבי חללית סויוז ואת טיסתו של קוסמונאוט סובייטי על גבי מעבורת חלל.
רקע כלכלי.
תוכנית מיר ומעבורות החלל, כפי שיצאה לפועל, החלה כחלק מתוכנית תחנת החלל הבינלאומית (ISS), שבה לוקחות חלק סוכנויות חלל נוספות מלבד נאס"א ורוסקוסמוס. מקורותיה הכלכליים של תוכנית תחנת החלל הבינלאומית הם עוד מתקופת המלחמה הקרה. במהלך שנות ה-80 תכננה נאס"א את בנייתה של תחנת חלל מודולרית בשם "פרידום", כ"מתחרה" לתחנות החלל הסובייטיות מסוג סאליוט ולתחנת החלל מיר. באותו זמן, ברית המועצות תכננה את בנייתה של תחנת חלל חדשה - מיר-2 - במהלך שנות ה-90, על מנת שתחליף את מיר המקורית.
עם זאת, בעקבות אילוצים תכנוניים ותקציביים, תוכנית פרידום לא התקדמה מעבר לבניית דגמים מוקטנים ובחינת מספר רכיבים קטנים, ועם התפרקות ברית המועצות וסיומם המוחלט של המלחמה הקרה והמרוץ לחלל, פרידום כמעט ובוטלה על ידי בית הנבחרים של ארצות הברית. הכאוס הכלכלי ברוסיה שלאחר התפרקות ברית המועצות הוביל לביטול מיר-2, אך רק לאחר שבניית רכיב הבסיס של התחנה - DOS-8 - כבר הושלמה. קשיים תקציביים דומים עמדו בפני אומות נוספות שתכננו לבנות תחנות חלל, דבר שהוביל דיפלומטים אמריקאיים להתחיל במשא ומתן בתחילת שנות ה-90 עם סוכנויות החלל של אירופה, רוסיה, יפן וקנדה, על מנת לבנות תחנת חלל בינלאומית.
שיתוף הפעולה.