בפרוץ מלחמת העולם הראשונה נכללו במסגרת הארמייה 4 אוגדות רגלים (אוגדות: 1, 6, 8, 9). מספר החיילים באוגדות הרגלים הבולגריות הגיע ל-24,000 ובהיקף כוח האדם דמו לגייסות בצבאות אירופיים. כל אוגדה מנתה 2 חטיבות. כל חטיבה מנתה 2 רגימנטי רגלים בני 4,583 חיילים כל אחד ובכל רגימנט 2 גדודים בני 4 פלוגות. בנוסף מנתה כל חטיבה פלוגת מקלענים בת 80 חיילים, פלוגת חיל עזר בת 180 חיילים, שני אסקדרוני פרשים ורגימנט ארטילריה בן 1,959 חיילים שאורגן ב-3 פלוגות תותחנים. עוד נמנו בכל חטיבה פלוגת ז'נדרמריה, פלוגת הנדסה, פלוגת אספקה ופלוגת רפואה. כל אוגדת פרשים מנתה 2 חטיבות ובכל חטיבה 2 רגימנטים. כל רגימנט פרשים מנה 657 חיילים ואורגן ב-4 אסקדרונים. בנוסף מנתה כל חטיבה רגימנט ארטילריה רכוב, גדוד אספקה וגדוד רפואה.
עם הצטרפות בולגריה למעגל הלחימה במסגרת מעצמות המרכז, השתתפו חיילי הארמייה הראשונה במערכה על סרביה. תחת פיקודו של קלמנט בוידז'ייב ניצחו חיילי הארמייה בקרב מוראבה ובקרב קוסובו אשר הובילו להכנעתה של סרביה. לאחר הכרעת סרביה, הוצבה הארמייה הראשונה בחזית המקדונית וביחד עם הארמייה השנייה, היוו את עיקר הכוח הלוחם. מלחמת ההתשה המתמשכת בחזית המקדונית, הובילה לשחיקת רוח הלחימה של חיילי הארמייה ולבעיות משמעות קשות. בראשית 1918 החלו עריקות בשורות הכוחות הבולגריים. בעיות המשמעת הקשות והעריקות מהחזית הובילו להעמדתם לדין צבאי של כ-40,000 חיילים וקצינים בולגרים, ומתוכם הוצאו להורג בין 450 ל-2,500 חיילים.
לאחר הכישלון בקרב סקרה הדיח מפקד החזית הגנרל ניקולה ז'קוב את מפקד הארמייה הגנרל דימיטר גשוב ובמקומו מונה סטפן נרזוב. במהלך המלחמה שונה הרכב הארמייה מספר פעמים בשל חלוקת הכוחות למספר חזיתות ושחיקתם. בספטמבר 1918 מנתה הארמייה שלוש אוגדות רגלים (ה-9 "פלבן", ה-5 "דנובה", חלק מה-11 "סבילנגראד" והאוגדה ה-13 "ההררית") והכוחות הוצבו בגזרת אגם דויראן.
ב-14 בספטמבר פתחו כוחות מדינות ההסכמה בהתקפה על קווי הבולגרים לאורך עמק הווארדאר. כוחות מעצמות המרכז הופתעו והחלו בנסיגה. בקרב דוברו פולה הובסו הכוחות הבולגריים אשר סופחו לארמייה הגרמנית ה-11, קווי החזית נפרצו והנסיגה הפכה רחבה ומהירה. לעומת זאת נותרו קווי הארמייה הראשונה איתנים ובקרב דויראן השלישי הנחילו הבולגרים תבוסה קשה לחיילי מדינות ההסכמה. פריצת קווי החזית הובילה את מפקד הכוחות מטעם מעצמות המרכז הגנרל פרידריך פון שולץ להורות על נסיגה לאורך כל החזית וחיילי הארמייה הראשונה נסוגו מעמדותיהם ללא קרב. הבולגרים ביקשו הפסקת אש לצורכי כניעה וב-29 בספטמבר נחתמה שביתת הנשק של סלוניקי. ב-15 באוקטובר 1918, פורקה הארמייה הראשונה מנשקה וחייליה שוחררו.
מלחמת העולם השנייה.
ב-1 במרץ 1941 הצטרפה בולגריה להסכם התלת-צדדי וחברה רשמית למדינות הציר במלחמת העולם השנייה. עם זאת סירב המלך בוריס השלישי לצרף את חייליו לקרבות החזית המזרחית. ב-1942 הוצבו חיילי הארמייה הראשונה בפיקודו של ניקולה מיחוב בגזרת מקדוניה אשר ביוגוסלביה הכבושה. בספטמבר 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת הצטרפה בולגריה לבעלות הברית והכריזה מלחמה על גרמניה הנאצית.
הוקם בית דין מיוחד לשפיטת חברי מנגנון השלטון הקודם ומשתפי הפעולה עם הנאצים. ב-1 בפברואר 1945, הוצא הגנרל ניקולה מיחוב להורג בידי כיתת יורים בשטח בית העלמין בסופיה ביחד עם 180 פוליטיקאים ואנשי צבא נוספים חברי מנגנון המשטר הקודם.
חיילי הארמייה הראשונה שמנו כ-100,000 חיילים נעו לכיוון סקופיה וניש במטרה לחסום את צירי נסיגת הוורמאכט. בהמשך, בפיקודו של הגנרל ולדימיר סטויצ'ב לחמו חיילי הארמייה הראשונה בקרבות החזית האוקראינית ה-3 תחת פיקודו הכולל של פיודור טולבוחין ובכלל זה במתקפת אגם בלטון ובמבצע וינה. לקראת סיום המלחמה, ב-8 במאי 1945 כבשו הבולגרים את העיר קלגנפורט שבאוסטריה. ב-9 ביולי 1945 שוחררו חיילי הארמייה משירותם הצבאי ובסוף אותה השנה היא פורקה רשמית.
החלוצות בתקופת העלייה השנייה
התיאורים להן זכו החלוצות בתקופת העלייה השנייה (1904–1914) היו של צעירות אידיאליסטיות הלבושות לבן, עטויות מטפחת ראש לבנה, ועומדות בשדה שיבולים. כסמל "העברייה החדשה".
המיתוס לגבי מעמד האישה בתקופה המוגדרת כ"דור החלוצים", היה שבתקופה זו התקיים שוויון בין גברים לנשים וכי אי השוויון המגדרי הוא מאפיין של התפתחות מאוחרת יותר של החברה הישראלית. אך הפער בין תמונת החזון למציאות היה שונה.
הפער בין מיתוס למציאות והאמונה כי הושג שוויון בתקופת החלוצים בין גברים לנשים והתקיימה שותפות בבניית הארץ, התנפצה במחקרים שנערכו ולאחר קריאת יומנים, אוטוביוגרפיות, מכתבים, רשימות ותעודות שונות שהשתמרו בספריות ובארכיונים שונים של הנשים באותה תקופה.
חקירת ההיסטוריה של סיפורן של החלוצות מנקודת מבטן (היא-סטוריה) תיארה את רצונן להשגת מעמד שווה לגברים, לשפר מעמד האישה בחברה החדשה שנוצרה בארץ ישראל. הן רצו לקחת חלק במעשה ההגשמה הציוני-הסוציאליסטי. ליצור חברה חדשה. אך עם עלייתן ארצה נעלם השוויון בין גברים לנשים. ההגמוניה הציונית שהייתה ברובה גברית, שעתקה את דפוס "עזרת נשים" וייעדה את הנשים שעלו ארצה לתפקידים מגדריים מסורתיים, שמרניים - עבודות משק הבית וגידול הילדים, ואילו גברים עסקו בעיקר בחקלאות ובעבודות כפיים המחייבות יציאה מן הבית.
בטרם העלייה ארצה.
החלוצות שעלו ארצה בעלייה השנייה הגיעו ברובן ממזרח אירופה, מחברה יהודית-מסורתית, חברה פטריארכלית בה גברים היו ראשי המשפחה והקהילה ושלטו בעמדות הכוח. הבית נחשב לתחום אחריותן של הנשים. המניעים לעלייתן ארצה היו ציוניים-סוציאליסטים אך גם לאומיים, דתיים וביטחוניים. היה בהם שילוב של בעיות כלכליות, אנטישמיות, רדיפות פוליטיות ופוגרומים ברוסיה בין 1903–1905. וכן ההכרה בבלעדיותה של ארץ ישראל כפתרון לבעיית הגולה - התרחבות תנועת ההשכלה ותהליכי חילון באירופה גרמו לשינויים גם בקהילה היהודית ולזרם עלייה חדש.
החלוצות נתקלו בקשיים רבים למימוש משאת נפשן לעלות ארצה: התנגדות הוריהן (רוב נשות העלייה השנייה היו רווקות), השכלה מועטה, אי ידיעת השפה העברית והתפיסה השמרנית, הפטריארכלית המקובלת על מקומה של האישה. ההערכה היא כי בתקופת העלייה השנייה עלו ארצה כ-35,000 עולים, מהם כעשרים אחוז נשים, אך התנאים הקשים, חוסר האמון ביכולותיהן וחוסר ההבנה לשאיפותיהן גרמו לרבות מהן לעזוב את ארץ ישראל לארצות מוצאן או ליעד הגירה מבטיח יותר.
התייחסות פמיניסטית ראשונה הובעה ב-1910, כאשר פרסם החלוץ והמסאי ממש"י את מאמרו פורץ הדרך "שאלת הפועלת הגלילית" בעיתון הפועל הצעיר, בו הובעה לראשונה תרעומת בעניין היחס לנשים בכלל ופועלות בפרט: על פי יוסף שפירא, "זכות מיוחדת לו לשמואלי-ממשי בהעלאת שאלת הפועלת... ממשי היה הראשון שהעלה במחנה העבודה הקטן את שאלת הפועלת... באותם הימים כאשר איש עדיין לא שם לב לחשיבותה של בעיה זו." במאמר "לשאלת הפועלת הגלילית" גם הגה ממש"י את רעיון החווה המיוחדת להכשרת פועלות חקלאיות. שנה מאוחר יותר הוקמה בכנרת חוות העלמות: את נקודת המבט הגברית תיארה תחיה ליברזון, שהייתה אחת הפעילות בין החלוצות ב"הפועל הצעיר" משנת 1913: .
שאיפתן של החלוצות לאחר עלייתן ארצה הייתה לשנות את מעמדה המסורתי הנחות של האישה הן רצו לבנות חברה חדשה משותפת לנשים וגברים בה מעמדם יהיה שווה.
התגבשות היישוב בארץ.
עם העלייה ארצה ובניית היישוב בארץ נוצרו צורות התיישבות חדשות. הוקמה התיישבות שיתופית, כפתרון לבעיית הפועלים במושבות. כמו כן מתוך השקפה חברתית לחיות בדרך חיים שונה המקובלת בעולם הקפיטליסטי. צמחה מערכת כלכלית חדשה והתארגנו מוסדות פוליטיים וחברתיים חדשים וכן מוסדות תרבות וחינוך. אולם, תהליך זה של שינוי ובנייה יצר גם אי השוויון בין נשים וגברים].
היבטי אי השוויון בין המינים והסיבות לשוני.
אי שוויון פוליטי.
העמדה והאמונה הרווחת בציבור הגברי בכלל, אך גם הנשי בפרט לגבי חלוקה מסורתית של תפקידי הגבר והאישה היוותה גורם מעכב בהשגת שוויון זכויות בין גברים ונשים. אחת הסיבות לכך שרבות מהנשים אף מעטו להשתתף באספות קבוצתיות היא העובדה שמעטות ביניהן ידעו עברית. אמנם ב-1897 הצהירה ההסתדרות הציונית על זכותן של הנשים לבחור ולהיבחר לקונגרס הציוני. אך בפועל מנשים נמנעה זכות זו. לאחר מאבק שנמשך כעשור על השגת זכות בחירה לנשים בין נציגי הפועלים וקבוצות אזרחיות שתמכו בזכות הבחירה לנשים ובין נציגי אורתודוקסיה והיישוב הישן בירושלים שהתנגדו לזכות זו. בינואר 1926, באספת הנבחרים, הוכרז רשמית על שוויון זכויות לנשים בכל ענפי החיים האזרחיים, המדיניים והכלכליים ביישוב העברי. הצהרה זו מומשה על ידי ממשלת המנדט ב-1927. גולת כותרת זו, הזכות לבחור ולהיבחר, תרמה לביסוס אחת מאבני היסוד של הדמוקרטיה הישראלית. הנשים במחאה, בתקופת מאבקן, הקימו את תנועת הפועלות
ארגון שכלל נשים שתפקידן לייצג את הקול הנשי, לדאוג לזכויותיהן ולהגביר את המודעות לבעיית הנשים ועבודתן לדון בסדר היום הציבורי ולהיות מעורב חברתית ופוליטית. מתוך הכתבים עלתה מצוקתן של הנשים והצורך שלהן בקשר, על מנת שלא להרגיש את זרותן כמהגרות. כמו כן כדי להתאגד יחד להיאבק על מקומן הראוי והשווה בחברה החדשה שהיו שותפות בהקמתה. הן רצו לקחת חלק בחיים הציבוריים, לקדם נשים ולשנות את תנאי חייהן, ולקבוע מעמדה של האישה בשוק העבודה.
אי שוויון כלכלי.