"סטיריקון" נקרא באיטליה ובמדינות נוספות "סטיריקון פליני" (Fellini Satyricon) כיוון שבאותה שנה הופק סרט איטלקי נוסף בעל אותו שם שניצח במאבק המשפטי על השימוש בשם. הקרנת הבכורה שלו נערכה בפסטיבל ונציה ב-1969 והוא זכה לביקורות נלהבות. הסרט, שהתבסס באופן רופף על ספרו של פטרוניוס, "סטיריקון", תיאר את רומא העתיקה בימי נירון קיסר. הסרט הורכב מתשע אפיזודות, שעסקו בדמויות הראשיות ובעלילותיהם, אך באופן מקוטע וללא רציפות ממשית. בחלקים רבים בסרט בולט התיאור הסוריאליסטי ודמוי החלום של הנוף והתרבות הרומיים. פליני הסביר כי בעיבודו ליצירתו של פטרוניוס רצה "למחוק את הגבול בין חלום ודמיון: להמציא הכל ולאחר מכן להחפיץ את הפנטזיה; לקחת קצת מרחק מהיצירה על מנת לחקור אותה כמשהו שלם ועקבי שהוא מעבר ליכולת ההבנה."
נוסטלגיה, מיניות ופוליטיקה (1980-1970).
בפברואר 1970 איתר פליני בפריז אתרי צילום לסרטו החדש אודות ליצנים. "הליצנים" (I clowns) היה סרט מוקומנטרי בכיכוב הליצנים אנני פרטליני וצ'ארלי ריבל (Charlie Rivel) שהופק בשיתוף עם רשת הטלוויזיה האיטלקית, RAI, ויצא למסכים בדצמבר 1970, למחרת הקרנתו בטלוויזיה. הסרט התבסס על זיכרונות הילדות של פליני מקרקסים ומליצנים והציג תאוריה מקיפה של הליצנות, כפי שפליני ראה אותה: "הליצנות הייתה תמיד הקריקטורה של חברה מעמדית, מבוססת ושלווה. אך כיום, הכל הוא ארעי, חסר סדר וגרוטסקי. מי יכול עוד לצחוק על ליצנים? כל העולם נוהג כעת כליצן."
במרץ 1971 החל פליני בהפקה של "רומא" (Roma): לכאורה, אסופת אפיזודות אקראיות שהתבססו על זיכרונות והתרשמויות המחבר מהעיר רומא. אחד מהביוגרפים של פליני, פיטר בונדנלה כתב כי :"רצפי האפיזודות המגוונים יוצרים מקשה אחת רק מעצם העובדה שמקורם נובע באופן מוחלט מדמיונו המפותח של הבמאי". סצנת הפתיחה ב"רומא" צופה את סרטו הבא של פליני, "זיכרונות" בעוד שהרצף הסוריאליסטי ביותר הוא זה של תצוגת אופנה כנסייתית הנערכת בוותיקן שבה נזירות וכמרים מציגים את כל סוגי הלבוש הטקסי הדתי, שהאחרון בהם הוא דגם ספינה טרופה מלאה בשלדים הנעה על המסלול. בסרט השתתפו מספר כוכבי קולנוע איטלקיים בדמות עצמם. אחת מהם הייתה אנה מניאני המופיעה בסצנה קצרצרה - הופעתה הקולנועית האחרונה.
במחצית הראשונה של 1973 צילם פליני את סרטו זוכה האוסקר, "זיכרונות" (Amarcord). הסרט התבסס בצורה רופפת על ספרו האוטוביוגרפי של פליני מ-1968, "רימיני שלי" ותיאר את ההתבגרות של טיטה וחבריו המנסים לפתור את תסכוליהם המיניים כנגד הממסד הכנסייתי והפשיסטי בעיירה פרובינציאלית בשנות ה-30. הסרט בעל האופי הקומדי, הופק על ידי פרנקו קריסטלדי וזכה להצלחה מסחרית ניכרת, הגדולה ביותר אצל פליני, אחרי "לה דולצ'ה ויטה".
כפי שיצר את "הליצנים" ואת "רומא", גם ב"זיכרונות" נמנע פליני מעלילה המתפתחת בצורה קווית ויצר סרט בעל מבנה מעגלי המורכב מאפיזודות. עניינו העיקרי של הבמאי לפתח קולנוע בעל מבנה פואטי שורטטה לראשונה בראיון שנתן ב-1965 לעיתונאית ליליאן רוס מהניו יורק טיימס. הוא אמר: "אני מנסה לשחרר את עבודתי ממגבלות מסוימות - סיפור בעל התחלה, התפתחות וסיום. זה צריך להיות יותר כמו שירה עם משקל ומקצב." הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ב-1975. שנה לפני כן, קיבל פליני פרס על מפעל חיים בפסטיבל קאן ה-27.
ב-1976 יצא למסכים סרטו "קזנובה של פליני", על פי ספרו האוטוביוגרפי של ג'קומו קזנובה – ההרפתקן והסופר בן המאה ה-18. הסרט מתאר את חייו של קזנובה (בגילומו של דונלד סאת'רלנד) כמסע ביזרי של הגיבור המתאפיין בנטישת הרגש והמיניות והעדפת המגע המיני המכני. כל רגש בעל משמעות או חושניות, מוסתרים על ידי מצבים בעלי מוזרויות הולכות וגוברות. הנראטיב מציג בשיטתיות את הרפתקאותיו של קזנובה באופן מנוכר. הסרט זכה בפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר (בעיצוב של דנילו דונאטי).
בדצמבר 1978 יצא למסכים סרטו "חזרת התזמורת" (Prova d'orchestra). הסרט הופק על ידי הטלוויזיה האיטלקית והוקרן מחוץ לתחרות גם בפסטיבאל קאן ב-1979. הסרט, שהוא פנטסיה גרוטסקית, מתאר חזרת תזמורת איטלקית לקראת קונצרט בבניין עתיק ששימש בימי זהרו ככנסייה מפוארת ועתה מיועד להריסה. התזמורת משמשת כאלגוריה על מצב האדם והחברה באיטליה ובעידן המודרני בכלל. חזרת התזמורת נעה בין הקטבים של רודנות מנצח התזמורת ובין מרד הנגנים כנגד המנצח. המבקרים ראו בסיפור המסגרת אמירה של פליני על התדרדרות התרבות על רקע המאבק בין שני הקטבים הפוליטיים של הרודנות והאנארכיזם. נינו רוטה, שנפטר ב-1979, הלחין בפעם האחרונה מוזיקה לסרטו של פליני.
במרץ 1980 יצא למסכים הקומדיה הפנטסטית, "עיר הנשים" (La città delle donne) בכיכובו של מרצ'לו מסטרויאני, המגלם גבר הכלוא בעולם שכולו נשים. היו מבקרים אשר ראו בסרט הבעת עמדה של פליני המצייר חלום בלהות של הגבר המודרני על רקע עליית התנועה הפמיניסטית. ג'ובאני גראציני, מבקר הסרטים של הקוריירה דלה סרה באותה עת התייחס אל הסרט "בכבוד אך לא בשבח". הוא ראה את הסרט כ"קטלוג של רגשות, לפעמים גרוטסקי לפעמים מגוחך, אשר שולח עקיצות כנגד הרס הנשיות על ידי האגרסיביות של התנועה הפמיניסטית... מנקודת ראות סגנונית וויזואלית, הסרט פחות הומוגני אך חלקים ממנו הם מענגים. לדוגמה, כאשר נעשה שימוש בפנטזיה כדי לשרטט דמויות של אנשים במקום לתארם כקריקטורות. במובן זה, פליני נטש את גלריית המפלצות שלו והפך לפרוזאי יותר." מבקרים אחרים ראו בסרט את התמקדותו של פליני בנשים הבאה לביטוי גם בסרטיו המוקדמים. המבקר אורי קליין, לדוגמה, אשר טוען כי פליני נכשל בסרט בהבעת עמדותיו וכי רעיון המפתח שעמד במרכז סרטו הידוע "שמונה וחצי" על היוצר שאין לו מה לומר, הפך למטבע שחוק החוזר על עצמו בסרטיו האחרונים.
סרטים ופרויקטים מאוחרים (1990-1981).
ב-1982 ארגנה ההוצאה לאור השווייצרית, דיוגנס פרלג (Diogenes Verlag), תערוכה של 63 ציורים של פליני. התערוכה התקיימה בפריז, בריסל ובגלריית פייר מאטיס בניו יורק, והציגה רישומים שעשה פליני לפני ובמהלך תהליך יצירת סרטיו השונים. התערוכה כללה ציורי רעיונות, דמויות, תלבושות ותפאורה. לאחר התערוכה יצא לאור ספר תחת הכותר: "I disengi de Fellini" (עיצובים של פליני) בו נכללו 350 ציורים של פליני שצוירו בעיפרון, צבעי מים ועטים.
ב-1983 יצא למסכים סרטו "והספינה שטה" (E la nave va), שעסק במסע בדיוני של ספינת פאר בים התיכון המפליגה ערב מלחמת העולם הראשונה. על הספינה נאספו כל המי ומי בחוגים הגבוהים של התרבות והפוליטיקה האיטלקית, כדי לחלוק כבוד לזמרת אופרה נערצת שנפטרה והם מתכוונים לפזר את אפרה ליד אי הולדתה. הדמויות הגרוטסקיות ומלאות החיים שעל הספינה, מנהלות שיחות חסרות משמעות הכוללות רכילות ודברי הבל ומעורבות בהתרחשויות מוזרות. מאורעות המלחמה שפרצה מגיעים ומשפיעים על הספינה. המוזיקה בסרט נכתבה על ידי ג'אנפרנקו פלניציו וכללה מוזיקה אופראית המשובצת בקטעים אופראיים של מלחינים מפורסמים. הסופר אלברטו מורביה ראה בסרט "ביקורת אינטואיטיבית על החברה האירופאית לפני מלחמת העולם הראשונה. ההברקה היא בראייה שהחברה האירופאית בתקופת הבל אפוק רוקנה עצמה מההומניזם ונותרה רק עם פורמליזם מתיש ומלאכותי. התוצאה הייתה חברה המושתתת על מלודרמה מתמשכת אך בזויה. הרעיון החביב האחר ששרר אז, של אחדות בסיסית של העולם, היה רעיון בורגני לחלוטין. רעיון זה מודגם בצורה נפלאה בסצנה שבה קבוצת זמרי אופרה הלבושים ללא רבב, שרים תוך כדי הישענות על גדר הברזל של חדר המכונות בשעה שהמכונאים המיוזעים עוצרים לרגע מהעמסת הפחם כדי להאזין לקולות הנפלאים."
בספטמבר 1985 זכה פליני בפרס אריה הזהב למפעל חיים בפסטיבל ונציה ה-42. באותה שנה, היה לאמן החוץ-אנגלו-סקסי הראשון שזכה בפרס השנתי של אגודת הקולנוע של מרכז לינקולן עבור הישגים קולנועים.
ב-1986 יצא סרטו "ג'ינג'ר ופרד". בסרט כיכבו מרצ'לו מסטרויאני וג'ולייטה מזינה, שגילמו דמויות של צמד רקדני קברט איטלקי ותיק, שבשנות הזוהר שלו חיקה את ג'ינג'ר בייקר ופרד אסטר, ועתה, לאחר 30 שנות פרישה, שב להופעה חד-פעמית בתוכנית בידור טלוויזיונית ראוותנית, ביזארית ווולגרית. הסרט מוקיע את הטלוויזיה העכשווית, התלויה לחלוטין בפרסום מסחרי, ומקהה את יכולתם של הצופים להעריך נושאים מורכבים או מעוררי מחשבה. המבקרת הישראלית עירית שמגר ראתה בסרט זה, כמו גם ב"והספינה שטה" סרט פרידה של פליני לתרבות שאבדה ולעולם לא תחזור.
פליני הוקסם במשך מספר שנים מספרו של קרלוס קסטנדה, "משנתו של דון חואן" (1968). לאחר שנפגש לראשונה עם קסטנדה ברומא באוקטובר 1984, הוא התלווה אליו למסע לחצי האי יוקטן כדי להעריך את היתכנות הפקה קולנועית על פי יצירתו המיסטית של הסופר הפרואני. פליני כתב תסריט יחד עם פינלי שכותרתו הייתה "Viaggio la Tulum" (המסע לטולום). המפיק אלברטו גרימלדי, תכנן לקנות את הזכויות על מכלול יצירתו של קסטנדה ושילם עבור תחקיר קדם-הפקתי שבמסגרתו טסו באוקטובר 1985 פליני וצוותו מרומא ללוס אנג'לס ולג'ונגלים של מקסיקו. כשקסטנדה נעלם באופן בלתי מוסבר והפרויקט נפל, עובדו ההרפתקאותיו של פליני לתסריט על ידי פינלי והתפרסמו במגזין קוריירה דלה סרה במאי 1986. פרשנות סאטירית בלתי מוסתרת על יצירתו של קסטנדה, על בסיס התסריט של פליני ופינלי, יצאה ב-1989 כרומן גרפי של המאייר האיטלקי מילו מנארה בשם "Viaggio a Tulum".