אחרי שנישא לז'נת שכטר, עבר אביו לגור בעירה, גאלאץ ברומניה, שם נולד גדעון. במלחמת העולם השנייה הייתה רומניה בת ברית של גרמניה והאוכלוסייה היהודית הייתה נתונה לרדיפות אבל ניצלה ממחנות ההשמדה. לאחר המלחמה היה פעיל בתנועת נוער ציונית ותכנן לעלות לישראל. עם עליית השלטון הקומוניסטי הפעילות הציונית והעלייה נאסרו ובקשות משפחתו להגר לישראל נדחו. היות שהתעניין במתמטיקה כבר בתיכון פנה ללימודי הנדסה, ומכיוון שהבין שנושא משאבי המים הוא בעל חשיבות עליונה במדינת ישראל, החל ב-1951 ללמוד בפקולטה להנדסת מים בבוקרשט. ב-1952 החל ללמוד במקביל לתואר במתמטיקה שימושית באוניברסיטת בוקרשט. ב-1956 קיבל דגן תואר בהנדסת מים ובמתמטיקה שימושית והחל לעבוד במכון למחקר המים בבוקרשט. בשלוש השנים הבאות פרסם מספר מאמרים בכתבי-עת טכניים מקומיים.
ב-1959 נעצר דגן בידי הסקוריטטה בהאשמה של פעילות פוליטית חתרנית ציונית וישב שמונה חודשים בכלא (הוא נמנה בין אסירי ציון). ב-1962 קיבל אשרה לעזוב את רומניה.
עם עלייתו לישראל עִברת את שמו (גוידו דרימר) לגדעון דגן. באותה עת התחיל לעבוד בטכניון כמהנדס מחקר בפרויקט על מי תהום, תחום שנהפך לשדה מחקרו העיקרי בהמשך.
ב-1962 נישא אורה לבית סנה. באותו זמן הוצע לו להפוך את המחקר לעבודת דוקטורט בהנחייתו של פרופ' יעקב בר, וב-1965 קיבל את התואר דוקטור במדעים מטעם הטכניון ובהמשך הוצעה לו משרה עם מסלול קביעות בפקולטה להנדסה אזרחית בטכניון. באותה שנה נולדו בנותיו סיגל ונוגה, וב-1971 נולדה בתו עדי. בעקבות פעילותו המחקרית הענפה התמנה דגן ב-1974 לפרופסור מן המניין. ב-1976 עבר דגן לפקולטה להנדסה שזה עתה נוסדה באוניברסיטת תל אביב, בה הוא לימד קורסים שונים בתורת הזרימה, בסביבה ובהידרולוגיה.
הוא שהה בשבתון הראשון שלו ב-1967 בחברת המחקר הידרונאוטיקס (Hydronautics) בארצות הברית. הוא שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת איווה (1975-1974), באוניברסיטת דלפט, הולנד (1975), באוניברסיטת פרינסטון (1975, 1979), באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה (1986), כעמית מילר של אוניברסיטת ברקלי (1991), באוניברסיטת פייר ומארי קירי בפריז (1991), ובאימפריאל קולג' בלונדון (1995).
בשנים 1994 - 2003 היה מופקד הקתדרה על שם מנואל קלצ'קי להידרולוגיה של מי תהום בפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב.
תלמידים של דגן הפכו לחוקרים ידועים, בהם: פרופ' יורם רובין מאוניברסיטת ברקלי, פרופ' מיכאל שטיאסני מהטכניון, פרופ' יחזקאל מועלם מהפקולטה לחקלאות ברחובות.
נושאי מחקריו של דגן.
דגן ערך מחקרים בנושאים מגוונים של הידרולוגיה, מכניקה יישומית והידרודינמיקה ימית. תחומו העיקרי הוא הידרולוגיה תת-קרקעית (או הידרולוגיה של מי-תהום)
בה פיתח מודלים כמותיים, עיוניים ויישומיים, של תנועת המים ותהליכי זיהום בקרקע ובמי-התהום. מודלים אלו משמשים כבסיס להבנה ולחיזוי של תהליכים המתרחשים בשכבת הקרקע העליונה (השקיה וניקוז) ובאקוויפרים (ניצול מי תהום, שינוי איכות עקב זיהום והמלחה).
אחד מהישגיו הבולטים הוא הימנותו, החל מאמצע שנות השבעים, בין המייסדים של גישה חדשה הקרויה הידרולוגיה סטוכסטית. עד אז התייחסו לאקוויפרים ולקרקע כתווך הומוגני מבחינת התכונות שלו וסברו שהן אחידות במרחב או משתנות בצורה מסודרת. תצפיות שיטתיות או אפילו הסתכלות במחשופים מראות שבטבע הקרקע אינה הומוגנית וכי יש בה שכבות שונות. להטרוגניות של התכונות, ובעיקר לפרמיאביליות (חדירות), יש השפעה נכרת על זרימת המים ופיזור המזהמים. כיוון שהפריסה המרחבית של התכונות איננה מסודרת והמדידות בעזרת דגימות הן מצומצמות, קיימת אי-ודאות לגבי המבנה של התצורות התת-קרקעיות. ההידרולוגיה הסטוכסטית מאפשרת לכמת אי-ודאות זו בעזרת מודלים מתמטיים ולבחון את השלכותיה על חיזוי תהליכים הידרולוגיים שונים.
תפישה זו קיבלה תהודה גדולה מכיוון שיש לה השפעה על מודלים של זיהום מי תהום, נושא בעל עניין רב בגלל הפגיעה באיכות מי שתייה באזורים שונים בעולם, תופעה שהתבגרה בעשרות השנים האחרונות. בגלל העניין בתחום הזה, נכנסו אליו חוקרים רבים ונוצרה קהילה מדעית פעילה ותוססת.
פרסומים מדעיים.
דגן פרסם מעל 230 מאמרים בכתבי עת מדעיים בינלאומיים מובילים.
האתר של Institute for Scientific Information - ISI, מצביע על המספר הרב, מעל 4600, של מאמרים שמצטטים את עבודותיו של דגן. מספר הציטוטים נחשב למדד של האימפקט המדעי של מחבר. ספרו
(שצוטט מעל 2700 פעם) משמש כספר לימוד לתלמידים לתארים מתקדמים.
ISI מונה ב-2002 את דגן בין כ-250 המדענים הכי מצוטטים בעולם בתחומים של הנדסה וסביבה-אקולוגיה.
הוא נכלל בין 50 המדענים הישראלים המצוטטים ביותר בכל תחומי המדע.
פעילות מקצועית ציבורית.
דגן כיהן כעורך משנה של כתבי עת בינלאומיים מובילים כגון: Water Resources Research, Vadose Zone Journal, Journal of Contaminant Hydrology Stochastic Hydrology and Hydraulics, Journal of Hydrology, Journal of Hydraulic Research, Multiscale Modeling and Simulation.
הוא נתן הרצאות מרכזיות בעשרות כנסים בינלאומיים והיה המארגן של סימפוזיון של אונסקו בפריז ב-1996 וסדנה מתקדמת באסקונה בשווייץ ב-2010.
דגן כיהן כיו"ר וועדות מקצועיות שונות של משרד המדע ונציבות המים.
ב-1999 הוא יזם ומשמש מאז כמנהל מדעי של תחרות פרס המים של סטוקהולם לנוער, בחסות הפקולטה להנדסה. תלמידים מעשרות בתי ספר מגישים כל שנה עבודות מחקר בנושא המים והזוכים נשלחים לייצג את ישראל בתחרות העולמית.
מדגם של מאמרים מייצגים.
מכניקת זורמים ותורת הגלים
מכניקה יישומית
הידרולוגיה של מי תהום
הידרולוגיה סטוכאסטית
קישורים חיצוניים.
רשימה אוטוביוגרפית:
מסות צדק
מאי תאי
מאי תאי (באנגלית: Mai Tai, במקור בטהיטית), הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי המורכב מ: 30 מ"ל רום לבן, 15 מ"ל ליקר קוראסאו, 5 מ"ל מי סוכר, 15 מ"ל רוזטה, 10 מ"ל מיץ ליים, 30 מ"ל רום כהה. את המרכיבים יש לנער היטב בשייקר ולמזוג לכוס הייבול מלאה בקרח. יש לקשט בפלח אננס וקליפת ליים.
הקוקטייל נרקח לראשונה בשנת 1944 על ידי טריידר ויק - בעל מסעדה באוקלנד, קליפורניה וזכה בפופולריות גדולה. מקור שמו במילה טאהיטית שפרושה "טוב".
חיים סולומון
חיים סולומון (באנגלית: Haym Solomon, או Salomon; 7 באפריל 1740 - 6 בינואר 1785) היה יהודי ממוצא ספרדי שמשפחתו התגוררה מזה דורות בארצות אשכנז. סולומון היגר לניו יורק מפולין בתקופת המהפכה האמריקאית והיה המממן העיקרי של הצבא הקונטיננטלי בזמן מלחמת העצמאות של ארצות הברית נגד בריטניה הגדולה.
שנותיו הראשונות.
אבות אבותיו היו ממגורשי ספרד. סולומון נולד בלשנו, פולין. הוא למד עברית והיה לו חינוך בסיסי, אולם הוא לא ידע קרוא וכתוב ביידיש.במאה ה-18, נדד סולומון ברחבי מערב אירופה, תקופה בה הוא רכש ידע במימון ולמד היטב מספר לשונות. הוא שב לפולין ב-1770, אך עזב כעבור שנתיים בזמן חלוקת פולין. לאחר שנסע לאנגליה, היגר סולומון לעיר ניו יורק ב-1775. שם הוא ביסס עצמו כברוקר לסוחרים שעסקו במסחר מעבר לים.
פעילותו המהפכנית.
סולומון שאהד את הפטריוטים, הצטרף לסניף הניו יורקי של בני החירות. בספטמבר 1776, הוא נעצר באשמת ריגול, אולם הבריטים חננו אותו, לאחר שריצה רק 18 חודשים ממאסרו וטענו שהוא עונה על ספינה בריטית, על-מנת להיעזר בכישוריו כמתורגמן עם שכירי החרב ההסים שלהם. סולומון השתמש במעמדו כדי לעזור לאסירים להימלט ועודד את ההסים לנטוש את המלחמה. ב-1778 סולומון נעצר שוב ונידון למוות, אולם עלה בידו לברוח ומיד אחר-כך פילס דרכו ביחד עם משפחתו לבירה המורדת פילדלפיה.
מיד כשהתיישב מחדש, חידש סולומון את פעילויותיו כברוקר. הוא נעשה סוכנו של הקונסול הצרפתי, כמו גם שימש כשלם של הכוחות הצרפתים בצפון אמריקה. ב-1781, הוא התחיל לעבוד הרבה עם , שזה עתה התמנה למפקח על האוצר של שלוש עשרה המושבות. הוא נהג לעבוד ב"לונדון קופי שופ" בפילדלפיה, סולומון מכר שטרות 600,000$ ללקוחותיו, והרוויח 2.5% למכירה. במהלך התקופה הזו הוא פנה למוריס בבקשת עזרה כשמכירה אחת של מעל 50,000$ כמעט הביאה לשליחתו לכלא. מוריס השתמש במעמדו והשפעתו לתבוע את הרמאי והציל את סולומון מהאסון הממשמש ובא.
באוגוסט 1781, הצבא הקונטיננטלי לכד את הגנרל צ'ארלס קורנווליס ביורקטאון, עיר חוף קטנה בוירג'יניה. ג'ורג' וושינגטון ועיקר הצבא והרוזן הצרפתי ז'אן-בטיסט רושאמבו ביחד עם הצבא הצרפתי שלו החליטו לצעוד מהדסון היילנדס ליורקטאון ולהכות את המכה המכריעה. אולם קופת המלחמה של וושינגטון הייתה ריקה, וכך גם זו של הקונגרס. וושינגטון חשב שהוא היה זקוק ל-$20,000 לפחות על-מנת לממן את המסע. כשמוריס אמר לו שאין שום תקציב ושום אשראי, וושינגטון הורה לו: "תן את זה לחיים סולומון". סולומון ביצע את המשימה וגייס $20,000. וושינגטון ערך את מסע המלחמה ליורקטאון, שהסתבר כקרב האחרון של המהפכה, הודות לחיים סולומון.
סולומון דאג למימונו של עיקר המאמץ המלחמתי שהתקבל מצרפת והולנד, מכר שטרות לסוחרים אמריקאיים. סולומון גם דאג באופן אישי למחסורם של חברים שונים בקונגרס הקונטיננטלי במהלך שהותם בפילדלפיה, בכללם ג'יימס מדיסון וג'יימס וילסון. הוא פעל כפטריוט וגבה שערי ריבית שהיו נמוכים מהנהוג בשוק, ומעולם לא דרש גמול על כך.
חוזה פריז, שנחתם ב-3 בספטמבר 1783, הביא לסיומה של מלחמת העצמאות אולם לא הביא לסיומם של הקשיים הכלכליים בהם הייתה נתונה המדינה שזה עתה נולדה. היה זה חיים סולומון שהצליח, פעם אחר פעם, לגייס הון לחלץ ממצוקה את הממשלה השקועה בחובות.