לאחר שקיבל את חלקו בשלל, הווארד נשאר ברג'אפורה כאשר בוואן עזב עם חבורתו להמשך ההרפתקאות. הווארד פרש מעיסוק בפיראטיות והתחתן עם אישה מקומית. עם זאת, לאחר תקופה קצרה שבה הוא התעלל בה, הוא נרצח על ידי קרובי משפחתה של אשתו. קפטן צ'ארלס ג'ונסון - שנחשב בדרך כלל לשם בדוי של דניאל דפו - כתב על אירוע זה ב"ההיסטוריה הכללית של הפירטים", באומרו שהוא היה "עמית חולה ביותר והשתמש בה לרעה, והוא נרצח עקבות היחס כלפיה".
סוזוקי אקווטור
סוזוקי אקווטור (באנגלית: Suzuki Equator) הוא טנדר מתוצרת יצרנית הרכב היפנית סוזוקי מוטור, אשר יוצר בארצות הברית בין השנים 2008–2012 ובקנדה בין השנים 2008 - 2010.
צבי כרמל
צבי כרמל (קרוכמל) (30 ביולי 1925 – 13 באוקטובר 2012) היה מהאלחוטנים הראשונים בפלמ"ח, לאחר מכן שירת כגדעוני על אוניות הרכש של ההגנה, בהמשך היה מראשוני התח"ל (תחנות חוץ לארץ) ושימש כסגן ראש התח"ל. לאחר מכן שירת את המדינה במוסד בתפקידים רבים כמעט עד סוף חייו.
ביוגרפיה.
הילדות בווינה והעלייה לארץ ישראל.
הוריו (אלכסנדר והינדה) ברחו מפולין לווינה שבאוסטריה לאחר מלחמת העולם הראשונה. אביו לחם בצבא אוסטרו- הונגריה, שנחל מפלה קשה במלחמה, ולכן איבד את אזרחותו הפולנית. בווינה, כפליטים הם היו חסרי אזרחות, ולכן גם צבי ואחותו הגדולה חנה היו חסרי אזרחות. אימו הייתה חולה בשחפת, ואביו התפרנס בעיקר מתפירה. כרמל (קרוכמל בזמנו) למד ב"חדר", ב"תלמוד תורה". המשפחה הייתה ציונית נלהבת. אוסטריה הייתה תחת משטר אוסטרו פאשיסטי בשנים 1934–1938, ולאחר מכן הייתה חלק מגרמניה הנאצית. הצבא הנאצי פלש לאוסטריה ב-11 במרץ 1938. האנטישמיות גברה. חנה (אנה) קרוכמל, אחותו הגדולה, הצליחה להשיג סרטיפיקאט ועלתה לארץ, לנהלל. ב-10 בנובמבר 1938 השכם בבוקר של אותו היום פרצו אנשי פלוגת הסער (SS) לכל בתי הכנסת בעיר, השליכו משם את כל ספרי הקודש לרחוב ושרפו אותם שם. לאחר מכן הציתו גם את בתי הכנסת. מעשים אלה שמשו לדוגמה לפרחחי העיר אשר החלו להשתולל ברחובות, להכות בעוברים ושבים היהודיים ולזרוק אבנים לחלונות הראווה של חנויות היהודים. ובעת שכל היהודים התחבאו בבתיהם, החלו לאסור אותם בשיטתיות. ב־11 לספטבמבר 1939 נלקח אביו של כרמל על ידי הנאצים לבוכנוואלד, ולאחר מכן למחנה ההשמדה באושוויץ, שם נרצח.
משפחתו של כרמל הצליחה בקושי רב להשיג עבור הנער בן ה-14 סרטיפיקאט לעליית ילדים לפלשתינה דרך טרייסט שבאיטליה. שם עלה על האוניה "גליליאה" והגיע לחיפה ב־21 בנובמבר 1939.
הילדות בארץ ישראל.
בארץ ישראל הגיע כרמל, כילד בן 14, לדודיו (יהושע ודבורה, אחות אימו של כרמל) העשירים שחיו בחיפה, אולם רוב עסקיהם היו בתל אביב, כך שרוב זמנו חי לבדו בדירה ברח' נורדוי 27, וניזון באמצעות קניית מצרכים בהקפה במכולת. הוא החל לימודיו בבית הספר הריאלי "יבנה", אולם במהרה הבין שעליו ללמוד מקצוע, ולא המשיך בלימודיו. הוא החל לעבוד כשוליה בבית מלאכה, ולאור היחס הגרוע נסע בגפו לחפש עבודה בתל אביב ובירושלים. לאחר שלא מצא, חזר לעבוד בבית המלאכה בחיפה. אף על פי שדודיו אצלם התגורר היו בעלי אמצעים, הוא נאלץ לפרנס את עצמו. בהמשך הזמן, בעקבות מודעה שראה בעיתון- החל לעבוד כשוליה בבית מלאכה לתיקון מכשירי רדיו, מקצוע שעניין אותו מאוד. הילד חסך כל גרוש שהרוויח על מנת ללמוד לימודי מקצוע בתחום האלקטרוניקה שכה אהב, ובסופו של דבר, בעזרת פרופ' אולנדורף הצליח להתקבל ללימודים בלתי פורמליים בבית הספר המקצועי בסמ"ת. בשנת 1942 קיבל כרמל את הידיעה המעציבה על מות אימו משחפת.
בשירות המדינה שבדרך.
הכשרה מגויסת בנען ואלחוטן בחזית הצפון.
עם סיום לימודיו בבסמ"ת, הכיתה של כרמל התגייסה להכשרה מגויסת של הפלמ"ח בקיבוץ נען. ביוני 1946 נשלח לקורס אלחוט- משותף להגנה ולפלמ"ח- שהתקיים בג'וערה. שרות הקשר החשאי (קשר מורס) התפתח במהירות בעיקר בגלל הצורך לצייד נקודות יישוב מבודדות בנגב בקשר אלחוטי. באחד מחיבוריו כתב כרמל: "סופחתי לפלוגה ח' שהמטה שלה היה בקבוץ רמת-רחל. כעבור זמן קצר הופרעה עבודתי השגרתית בתחנה על ידי הידיעה שהתצפית שלנו גילתה תנועה של רכבים צבאיים בריטיים בעלי אנטנות לגילוי כוון (D.F.) בקרבת גדר המשק. קבלתי הוראה להפסיק מיד את השידור ולהסליק את מכשיר הקשר. כעבור יום קבלתי הוראה לרדת לירושלים ולהתקשר למטה המחוז של ההגנה ולהסדיר איתם את הסידורים המתאימים שיאפשרו לי לעבוד במשותף בתחנה שלהם. עכשיו תנסו להבין את המציאות של אותם הימים. המושג "עבודת מטה" טרם נולד, המידור היה קיצוני. אף אחד לא הכיר את אף אחד ובוודאי שלא ידע מה הוא עושה. על קיום של תחנות אלחוט בכלל- ידעו רק המפקדים הבכירים. ובכלל- מה עושה אצלנו איש פלמ"ח? אני קיבלתי רק את שמו הפרטי, או אולי זה היה כינויו- של איש אחד שהוא היה אמור לעזור לי. הוא כמובן לא ידע על מה מדובר אבל הבטיח לברר… צריך גם להבין שהמשרדים הרלוונטיים פעלו בכיסוי משרדי המוסדות (הסוכנות והועד הלאומי) ואין ספק שה-C.I.D. [המחלקה לחקירות פליליות של הבריטים] היה ער ביותר לתנועת האנשים בסביבה כך שהיה הכרח בזהירות מרבית. הקשר היחידי עם "האיש" היה באמצעות פתקים קטנים שהשלשנו בחור שהיה מאחורי לבנה בקיר שמאחורי השער לבנין המוסדות, לאחר שעשו הכרה ביני לבין שלושת השומרים ששמרו על הכניסה. בתורנויות קבלתי הרשאה להשתמש בחור. לאחר אין סוף של חילופי פתקאות קבלתי פתק עם כתובת של דירה ברחביה עם סיסמה לזיהוי, ושם מצאתי את התחנה של מטה מחוז ירושלים ואת האלחוטאית שלה וסוף סוף יכולנו להשלים את הסידורים הטכניים הדרושים להפעלת הקשר ברשת הפלמ"ח. העיקרון של השיטה היה שכל אחד מאתנו ידע מה עליו לעשות, את האיך, כל אחד היה צריך לאלתר בעצמו. בעיית העברת החומר המשיכה להיות באמצעות הפתקים והחור- לגבי חומר המחוז, ואילו לגבי חומר מטה הפלוגה- הלכתי פעם או פעמיים ביום לרמת רחל ובחזרה - ברגל- ושם החלפתי פתקאות עם המ"פ."
כרמל הדריך בארבעה קורסי אלחוט של ההגנה ברמת אהרון, עד מאי 1948. אז נשלח להקים תחנה חדשה בחזית עמק הירדן, ולאחר מכן נבחר להקים את רשת הקשר של חזית הצפון, שם שימש כאחראי על תחנות המורס עד נובמבר 1948.
גדעוני.
בנובמבר 1948 החל כרמל את שירותו בפלמ"ח כגדעוני, תחת פיקודו של סרן משה ירושלמי (הידוע בכינויו זיק) על אוניות הרכש של ההגנה. בנסיעתו הראשונה, יחד עם גדעונים נוספים הם ביקרו (בזהות בדויה, עם מסמכים של פליטים) במחנות פליטים של יהודים ניצולי שואה באוסטריה, וכך כתב: