עם הקמת ממשלת רבין, ארגון שלום עכשיו כמעט חדל מפעילותו והמרכז לאינפורמציה נהפך למרכז הקמפיין נגד הכיבוש. בעת גירוש פעילי החמאס ללבנון, בדצמבר 1992, ארגנו אנשי המרכז ביחד עם אורי אבנרי ופעילי התנועה האסלאמית פעולות סולידריות איתם. כשהממשלה גירשה את מתנחלי אפרת מאדמות הכפר אל-ח'דר התנחלו במקום אנשי המרכז במשך שבוע וישבו במעצר כשהממשלה פינתה אותם מהמקום, עד שהרבה פעילי שמאל נוספים הצטרפו למאבק. מספר שבועות לאחר החתימה על הסכמי אוסלו בוושינגטון ארגן המרכז לאינפורמציה בשיתוף גוש שלום והפת"ח הפגנה בשכם למען שחרור האסירים הפלסטינים. המרכז ארגן יחד עם "בת שלום" ו"גוש שלום" תעמולה למען פירוק ההתנחלויות. בשיתוף האוריינט האוס יזם המרכז מסע תעמולה למען חלוקת ירושלים. בזמן אוסלו התרחבה פעילות המרכז. ירחון המרכז בשפה הערבית "רואיה אוחרא" החל לצאת בתדירות גבוהה. בתקופה זו החל לצאת "מצד שני", כתב העת של המרכז בשפה העברית. "מצד שני" היה במה לדיון לכל קשת הדעות של השמאל הישראלי: פעילות פמיניסטיות, שמאל ביקורתי וארגונים חברתיים שונים. בין עורכיו היו דפנה ברעם, יעל לרר, ענבל פרלסון וסרחיו יאני. בנוסף לכך החל המרכז להוציא ספרים וחוברות במספר רב בעברית ובערבית כגון: "מפגשים של זיכרון" מאת קתלין כץ, תרגום עברי לספרו של בשיר אל-ח'יירי "מכתבים לעץ הלימון" בעריכת רונית חכם ו"זכרונות אסורים" של אלה שוחט.
באוגוסט 2000 ערך המרכז לאינפורמציה תעמולה נגד ועידת קמפ דייוויד, בה ראה הקדמה למתקפה צבאית וקולוניזציה של השטחים. הוא פתח פרויקט של איסוף ופרסום מידע בנוגע לאלימות מצד מתנחלים. הוקם פרויקט להכשרת בני נוער מדרום הגדה, פרויקט למעקב אחרי המדיניות הכלכלית של הממשלה ובמיוחד על השלכות הכיבוש על השטחים. המרכז לאינפורמציה הפך לגוף מארח ומארגן של משלחות סולידריות מארצות העולם שביקרו בשטחים, בעת שהללו סיירו בשטחים. המרכז היה מהיוזמים והתומכים של הסנקציות הבינלאומיות נגד ישראל.
החל מסוף שנות התשעים של המאה העשרים בא המרכז לאינפורמציה בקשרים עם תנועות בינלאומית נגד גלובליזציה וליברליזם כלכלי ופרסם מחקרים בנושא השלכות כלכליות ופוליטיות של הגלובליזציה והיה הארגון הישראלי הראשון שעסק במרכז במאבק נגד הגלובליזציה. בשנת 1999 השתתפו מנהל המרכז סרחיו יאני ומיכאל ורשבסקי בכינוס פוליטי בז'נבה שיזם את הקמת הפורום החברתי העולמי בפורטו אלגרה. בתחילת המאה ה-21 יזם המרכז עשרות כינוסים וסדנאות ברחבי ישראל נגד גלובליזציה ועשה ניסיון לחבר את המאבק של התנועה האלטר-גלובלית בסכסוך הישראלי-פלסטיני. המרכז הוקיע את הקפיטליזם וכלכלת השוק ואת הקשר שראה בין תאגידים למדינות והנזק שגרם הדבר למאות מיליונים בעולם לדעתו. המרכז גם פרסם ויזם כנסים בנושא תנועות חברתיות ומזרחיות בישראל, המאבק המזרחי בישראל, פמיניזם מזרחי השמאל והמזרחים ומהי הדו-לאומיות. המרכז לאינפורמציה היה הארגון הראשון שיזם סיורי לימוד בשטחים, כמו גם בעיירות הפיתוח בדרום, בנגב הבדווי וברמת הגולן. לרגל חמישים שנה לנכבה יזם המרכז ב-1998 סיורים בכפרים ההרוסים ובמחנות הפליטים.
המרכז לאינפורמציה גם הפיק סרטים תעודיים כמו "עין חוד" של רחל ג'ונס, סרט על קרבנות המוקשים הסוריים ברמת הגולן של סלמן פח'ר א-דין, סרטו של ערן טורבינגר "מצפן" וסרטה של טליה האזרחי על שבט הג'אהלין שליד ירושלים. בנוסף לכך הקים המרכז מחלקה להפקת סרטים קצרים. המרכז יזם סדנה בת שנה על זכויות אדם בשביל מנהלי ארגונים ישראליים העוסקים בזכויות אדם.
נכון לשנת 2005 היו למרכז לאינפורמציה אתר אינטרנט, שלושה כתבי עת שיצאו על בסיס קבוע וסיפקו ניתוח עדכני של החברה הישראלית והפלסטינית, ולעיתים בעולם הערבי ואף בעולם בכלל.
צוות.
בוועד המנהל של המרכז חברים מיכאל ורשבסקי, ד"ר שמשון ביכלר, ד"ר יוסף שורץ, ד"ר הנרייט דהאן כלב, ד"ר מחמוד מחארב, ד"ר נעים אבו תור, מהא נסאר, אליאס רישמאווי.
תקציב.
תקציב העמותה מבוסס על תרומות המגיעות בעיקר מקרנות ומדינות אירופאיות שונות. בין השנים 2010-2006 תרמה לעמותה ממשלת שוודיה 723,941 שקלים. תרומות נוספות התקבלו מממשלות ספרד ואירלנד.
הכנסות העמותה לשנת 2007 עמדו על 2,080,098 שקלים, ב-2008 על 1,708,841 שקלים וב-2009 על 2,215,889 שקלים. בין התורמים המרכזיים בשנים 2009-2008 היו: קרן הצדקה ההולנדית ICCO (קרוב למיליון שקלים), קרן MUNDUBAT (קרוב למיליון שקלים), קרן SODEPAU (מעל חצי מיליון שקלים) וקרן Christian Aid (מעל 400,000 שקלים).
יונה חיה בנדיקט
יונה חיה בנדיקט (תרס"א 1901 - י"ג בחשוון תשנ"ו נובמבר 1995) הייתה מהנשים הראשונות ביישוב העברי ששימשה כמורה למקרא.
חייה.
יונה חיה בנדיקט נולדה ברוסיה בעיר בילה צרקווה, אחות לשמחה נהיר. אביה, צבי נהיר-קופשטיק, שכיהן כרב העיר, התנגד לשלוח את ילדיו לבית ספר תיכון חילוני והעדיף להחזיק מורים פרטיים למדעים הדרושים. היא עלתה לארץ באמצע שנות העשרים. נרשמה לכיתה י"א בגימנסיה הרצליה. היא סיימה את לימודיה התיכוניים בהצטיינות, למרות הלימודים הלא פורמליים עליהם התחנכה בחו"ל. למדה באוניברסיטה העברית בירושלים, והייתה בת המחזור הראשון של האוניברסיטה. חרף הצטיינותה לא הצליחה להשיג עבודה בהוראת מקצועות היהדות, בהיותה אישה, אף שחיים נחמן ביאליק ופרופ' יוסף קלאוזנר התערבו למענה. על פי עצת אחד המפקחים היא לקחה על עצמה תפקיד של ממלאת מקום זמנית בבית הספר "הדרום" של תל אביב, מתוך מטרה שיכירו אותה ובהמשך ימצא תפקיד קבוע. ואמנם כשרונותיה כמורה באו לידי ביטוי, ובהמשך היא התקבלה כמורה בבית הספר התיכון עירוני א' בתל אביב.
ב-1943 בנדיקט נישאה לרב פרופ' בנימין זאב בנדיקט ופעלה יחד איתו בקהילת אחוזה שבחיפה למעלה מ-45 שנה.
בנדיקט העבירה שעורים שבועיים בביתה לנשות הקהילה, ושיעורים בתלמוד לנוער. אחד מהאירועים המרכזיים של שעורים אלו היו הרצאותיה של בנדיקט בשבת הגדול ובשבת שובה בבית הכנסת אליהו הנביא שבאחוזה בהשתתפות מאות רבות מאנשי ונשות הקהילה ומהסביבה. נשים ישבו בעזרת גברים והגברים בעזרת נשים.
באחד הכנסים הראשונים לתורה שבע"פ שערך מוסד הרב קוק, בהשתתפות הרב והרבנית בנדיקט, הוזמן ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון להרצות. כאשר הפחית בן-גוריון במהלך הרצאתו בחשיבות מצוות המקווה בימים אלה, מחתה בנדיקט על דבריו. בתום המושב שיבח אותה הרב צבי יהודה קוק על מחאתה.
לאפלנד
איחוד מדינות הים התיכון
איחוד מדינות הים התיכון (בצרפתית: Union pour la Méditerranée, באנגלית: Union for the Mediterranean, בערבית: الاتحاد من أجل المتوسط) הוא ארגון בין-ממשלתי (IGO) בו חברות 43 מדינות וארגוני מדינות: 27 מדינות האיחוד האירופי, 5 מדינות מצפון אפריקה, 5 מדינות מהמזרח התיכון ו-5 אחרים. מטרת הארגון היא לקדם שיתוף פעולה ויציבות מדינית באזור הים התיכון.
היסטוריה.
בשנת 1995 החליט האיחוד האירופי, כחלק ממדיניות השכנות האירופית, להשיק את יזמת השותפות האירופית-ים-תיכונית, הידועה יותר בשם "תהליך ברצלונה", בוועידת שרי חוץ שנערכה בעיר ברצלונה ב-27 וב-28 בנובמבר 1995, ובסופה נחתמה "הצהרת ברצלונה". מטעם ישראל חתם על ההצהרה שר החוץ אהוד ברק (שלא כיהן כח"כ באותה עת ומונה לתפקיד כמה ימים לפני כן, ב-22 בנובמבר 1995, זמן קצר לאחר רצח רבין).
ב"תהליך ברצלונה" היו חברות מדינות האיחוד האירופי, שבאותה עת מנה 15 מדינות, יחד עם 12 מדינות מאזור הים התיכון (אלג'יריה, תוניסיה, טורקיה, ירדן, ישראל, לבנון, מלטה, מצרים, מרוקו, סוריה, קפריסין, הרשות הפלסטינית, ולוב כמשקיפה). הרעיון של יוזמי תהליך ברצלונה היה העתקת המודל האירופי לשם השגת יציבות אזורית באזור הים התיכון; כלומר, הפיכת אזור הים התיכון לאזור של שלום באמצעות חיזוק היציבות ועידוד הפיתוח הכלכלי האזורי.
לשם השגת מטרה זו הוסכם על פעולה בשלושה מישורים:
על מנת להשיג מטרות אלה נקבעו שתי דרכי פעולה, האחד בילטראלי והשני רב-צדדי. דרך הפעולה הבילטראלית התבססה על חתימת הסכמי התאגדות עם האיחוד האירופאי () בין כל אחת ממדינות הים התיכון שאינן חברות באיחוד לבין האיחוד האירופי. הסכמי התאגדות נועדו להפוך את אזור הים התיכון ומדינות האיחוד האירופי לאזור סחר חופשי, ולבנות תוכניות סיוע ייחודיות הממומנות על ידי האיחוד האירופי, שנועדו לשפר את המבנה הכלכלי של מדינות הים התיכון. נתיב הפעולה הרב-צדדי נועד לשתף את מדינות הים התיכון בפיתוח פרויקטים, תוכניות ופורומים משותפים במימון האיחוד (במסגרת תוכנית MEDA Middle East Development Agreement). לתוכנית MEDA-I הראשונה שנמשכה שלוש השנים, הקצה האיחוד האירופי 2.5 מיליארד אירו.
ישראל וטורקיה חתמו על הסכמי התאגדות עם האיחוד האירופאי כבר ב-1995, מרוקו ב-1996, ירדן ב-1997 ומצרים ב-2001.
במאי 2004 הצטרפו קפריסין ומלטה כחברות מלאות לאיחוד האירופי.
בנובמבר 2005 נערכה ועידת ברצלונה השנייה.
בפברואר 2007, בנאום בחירות בעיר הנמל טולון, הכריז נשיא צרפת ניקולא סרקוזי על תוכנית בשם "האיחוד הים התיכוני", שיעבוד בשיתוף עם האיחוד האירופי, אך יהווה גוף נפרד לחלוטין מ"תהליך ברצלונה".