לימים עברה סטפני לשמש בחבר המנהלים של קרן AFE ונבחרה ל"אחת מ-100 הנשים בעלות ההשראה של שיקגו" ומעבירה נאומים בכנסי רופאים, סטודנטים לרפואה, אוניברסיטאות, משרד ההגנה האמריקאי ועוד בפעילות שמטרתה לעודד מודעוּת ועזרה לזולת.
ספרה הראשון "37 שניות" (על שם 37 שניות שהייתה במוות קליני) תיאר את מהלך ההריון, הלידה והתקופה שלאחר הלידה שבה חוותה את המוות הקליני. הספר זכה במספר פרסים, ביניהם The Reader's Favorite Gold Medal והיה לרב-מכר לאומי.
חוויית המוות הקליני.
ארנולד חוותה גילויים במהלך ההריון לגבי כך שהיא עתידה למות במהלך הלידה ואף כתבה על כך טרם הלידה לרופאים, למשפחה, חברים, ברשתות חברתיות ועוד, התעקשה על בדיקות רפואיות מקיפות שוב ושוב אולם אלו לא העלו כל ממצאים ובסביבתה הקרובה, כולל בעלה ייחסו את התחושות שלה להיסטריה. עם זאת, הרופאה האנסתזיולוגית שלה במהלך הלידה שילבה אמצעים עודפים בשל חשש שלסטפני הייתה אינטואיציה נכונה לגבי מהלך האירועים בלידה, כמו מנות דת עודפות, אשר בסופו של דבר למעשה הצילו את חייה.
מאז החוויה שלה היא מעודדת אנשים לחשוף אינטואיציות שלהם ולא לחשוש לביקורת וליחס המזלזל של החברה ולראייה מביאה את המקרה שלה, שאילו לא הייתה מתעדת הכל לפני הלידה לא היו מאמינים לה לאחר מכן.
לטענתה מאז המוות הקליני היא מרגישה אירועים טרם התרחשותם באופן קבוע.
חטא בני האלוהים
אהבת אפריל
אהבת אפריל (באנגלית: April Love) הוא סרט מוזיקלי רומנטי אמריקאי משנת 1957 עם פט בון ושירלי ג'ונס בתפקידים הראשיים. התסריט מבוסס על הרומן Phantom Filly של ג'ורג' אגניו צ'מברלין משנת 1941.
שיר הנושא "אהבת אפריל" הולחן על ידי סמי פיין והיה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
תקציר העלילה.
ניק קונובר (פט בון) מגיע משיקגו לחוות סוסים בקנטקי של דודתו הנרייטה (ז'נט נולן) ובעלה ג'ד ברוס (ארתור או'קונל) אותם לא ראה מאז שהיה ילד. הוא מגיע לשם בהוראת בית משפט לאחר שנתפס נוהג ברכב גנוב ורישיונו נשלל ממנו. מטרת שליחתו למקום הזה היא להרחיקו מחבריו העירוניים בשיקגו.
הדוד ג'ד מקבל אותו בקרירות מופגנת גם בגלל עברו העברייני וגם בגלל שהוא משווה בינו לבין בנו המחונך, שנהרג במלחמת קוריאה. מאז מות בנו הזניח ג'ד את החווה ומכר את כל הסוסים חוץ מ"טגפייר" שהיה אהוב על בנו. לאחר שניק מראה את כישוריו כמכונאי ומתקן את הטרקטור והטרנטה של ג'ד, משתנה יחסו של ג'ד אליו.
ניק מתוודע לשתי בנות משפחת טמפלטון שלאביהן יש חוות סוסים גדולה. פראן (דולורס מייקלס) הבכורה שיש לה כבר חבר וליז (שירלי ג'ונס) הצעירה והנמרצת. שתיהן מתאהבות בניק וקנאה סמויה שוררת ביניהן. הן מזמינות אותו לנשף בו הוא שר את "אהבת אפריל".
היחסים בין ניק וליז יודעים מעלות ומורדות, היא כועסת עליו כשהוא מכנה אותה כ"חברמנית" (good sport).
ג'ד מתחיל לאמן את ניק ברכיבת מרוץ סוסים עם עגלה דו-אופנית הקשורה ל"טגפייר". ליז מעודדת אותו אבל פעם אחת הוא שוכח להכניס את טגפייר לאורווה בעת שיורד גשם שוטף. הסוס חולה בדלקת ריאות וניק וליז שוכבים לידו עד שהוא מתאושש.
פראן מציעה לערוך תחרות מהירות בין רכבה לטרנטה של ניק. ניק מסרב בתחילה כי אסור לו לנהוג אך לא עומד בלחץ. בעת הנסיעה נכנסת פראן בגדר ונגרם נזק לרכבה. היא מדווחת לחברת הביטוח כי ברכב השני נהג ניק והדיווח מועבר למשטרה.
ניק מנצח בתחרות אך השוטר המקומי רוצה לעצור אותו בגלל נהיגה בעת שלילת רישיון. כולם מעידים שהם נהגו ולא ניק אך לבסוף מודה ניק שהוא היה הנהג. השוטר מבין את דקות העניין, גוער בניק על שהציג את חבריו כשקרנים ועוזב. כולם שבים שמחים לחווה ושרים את "אהבת אפריל".
מילי היוז פולפורד
מבקר חופשי
מבקר חופשי הוא ספר מאת אריק גלסנר המרכז ביקורת ספרות של המחבר על יצירות שונות, ומסביר את הרקע לכתיבת ביקורת הספרותית.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2019, בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הספר.
בספר מרוכזות מסות ורשימות נבחרות מ-15 שנים בהם עסק המחבר בביקורת ספרות. במקביל נפרשים העקרונות והערכים שעל בסיסם נכתבו הביקורות. בהקדמה לספר נערך דיון מעמיק בתפקידו של המבקר ובצידוקים לקיומו של התפקיד.
הספר מחולק לשלושה חלקים, אשר פורשים את הנקודות החשובות במפת הספרות כיום ומצביעים על תופעות ומגמות שמבטאות רגעי שינוי והתפתחות תרבותיים בספרות:
בין היוצרים שנסקרו בספר נמנים: הומרוס, דוסטויבסקי, יעקב שבתאי, דוריס לסינג, שלמה ארצי, וולבק, קנאוסגורד, ד"פ וואלאס, א"ב יהושע, דרור בורשטיין, מאיה ערד ושהרה בלאו.
לצד הביקורת על יוצרים ויצירות ספציפיות, מנותח האופן בו משתקפות בספרות הישראלית מספר סוגיות, בהם יציאה בשאלה אפוקליפסה, מיניות ופוסט הומניזם.
החלק הראשון מנתח לעומק את תפקיד הספרות ותפקיד הביקורת עליה. הבחנה מרכזית המדברת על "ההשפעה של המציאות הפוסטמודרנית על הספרות. ההגות הפוסטמודרנית נתנה גט כריתות לנרטיבי-העל הגדולים, לסיפורי המסגרת שאמורים למשמע את חיינו, הרבה בגלל אידאולוגיות גדולות בעבר שהתגלו כהרסניות, במיוחד לאור מלחמת העולם השנייה. והנה, רומנים מנסים למכור לנו סיפורים גדולים כאלה, שמצריכים אורך נשימה, שלעיתים רבות חסר במצב החדש, ולכן נראים כלא מתאימים לתקופה. בכך אפשר לפענח את תמונת הכריכה המוצלחת – אדם אחד קורא בספר הולך נגד כיוון אנשים רבים השקועים בסלולרי שלהם".
אימאם אל-תרמיד'י
אבו עיסא מחמד בן עיסא אבן סווארה אבן מוסא אבן אלדהאק אלסלמי א-תרמד'י (בפרסית: ابو عیسی محمد بن عیسی ابن سواره ابن موسی ابن الدهک السلومی الترمذی) (824–892) הידוע כאימאם אל-תרמיד'י, היה חוקר אסלאמי פרסי ואספן חדית' שחיבר את אוסף החדית' הנודע "סֻנן תרמד'י" (פרסית: سنن ترمذی), אשר נמצא בין ששת ספרי החדית' החשובים בקרב המוסלמים הסונים.
א-תרמיד'י היה מומחה גם בדקדוק השפה הערבית, והעדיף את האסכולה של כופה על פני האסכולה של בצרה בשל שימורה של השירה הערבית כמקור עיקרי.
חייו.
לידה.
סבו של אימאם אל-תרמיד'י היגר ממרב העתיקה לתרמז, תרמז שם נולד אל-תרמיד'י בתקופת שלטונו של אל-מאמון, הח'ליף מבית עבאס, בשנת 824.
שנים מוקדמות.
מגיל צעיר הוא היה נחשב לאדם מוכשר, נבון, מסור וחרוץ במיוחד. תכונות אלו המשיכו אתו לאורך כל חייו. הוא למד לעומק את המדע של החדית' ואת השריעה. הוא הקדיש תשומת לב מיוחדת לעבודתם של מדענים וחוקרי חדית' שגרו בתרמז, בסמרקנד, במרב העתיקה, ובערים אחרות במרכז אסיה.
בגיל 26 הוא יצא במסע למקומות מרוחקים, בין השאר לח'וראסאן ועיראק, כמו גם לחג'אז, מכה, ואל-מדינה. שם הוא נפגש עם חוקרים ותאולוגים בולטים, עסק במפגשים הנוגעים לחוק האסלאמי ולמדעי האסלאם, והרחיב את הידע שלו בהיבטים השונים של דת האסלאם, של ההיסטוריה, ותחומים נוספים.
פטירתו.
אל-תרמיד'י היה עיוור בשנתיים האחרונות לחייו. ישנם מסורות שגורסות כי העיוורון שלו הגיע מתוך צער על מותו של מורו וחברו הקרוב והאהוב, האימאם אל-בוח'ארי.
הוא נפטר בתאריך 8 באוקטובר 892.
כתביו.
אימאם אל-תרמיד'י עסק רבות בכתיבה, ובין כתביו ניתן למצוא את הספרים שלהלן:
נתיב בראואר
נתיב בראואר (באנגלית: Brouwer Route) היה נתיב שייט ששימש במאה ה-17 ספינות שהפליגו מכף התקווה הטובה אל איי הודו המזרחית ההולנדיים, כקטע המזרחי של נתיב הכף. הנתיב נשא ספינות דרומה מן הכף (שנמצא בקו הרוחב ה-34 דרום אל תוך הארבעים הגועשים, ומשם מזרחה לרוחב האוקיינוס ההודי, לפני הפנייה צפונה-מזרחה ליאווה. בדרך זו ניצלו הספינות את הרוחות המערביות החזקות שעל שמן כונו "הארבעים הגועשים", להגברה משמעותית של מהירות המסע.
הקושי שעורר הנתיב היה, שלא הייתה בנמצא באותם ימים דרך מדויקת לקביעת קו אורך, כלומר, כמה הרחיק כלי שיט במסעו מזרחה. תצפית על האי אמסטרדם או האי סן פול הייתה הרמז היחיד לספינות לשנות כיוון ולפנות צפונה. עם זאת, תצפיות אלה נסמכו אך ורק על מיומנות רב החובל. כתוצאה מכך, ספינות רבות ניזוקו או נטרפו על סלעים, שוניות אלמוגים או איים על המדף היבשתי המערבי של אוסטרליה, שכמעט לא היה מוכר לאירופאים אותו זמן.
את הנתיב תכנן חוקר הארצות ההולנדי הנדריק בראואר בשנת 1611, ונמצא שהוא מפחית כדי חצי את משך המסע מאירופה ליאווה, בהשוואה לנתיב המונסון, שהיה כרוך בהפלגה צפונה במקביל לחוף מזרח אפריקה, דרך מצר מוזמביק סביב מדגסקר ומשם לרוחב האוקיינוס ההודי, לעיתים דרך הודו. עד 1616 היה נתיב ברואר חובה לימאי חברת הודו המזרחית ההולנדית.
חברת הודו המזרחית הבריטית, שבשבילה ניסה קפטן האמפרי פיצהרברט על "רויאל אקסצ'נג'" את הנתיב בשנת 1620, קראה לו "הנתיב הדרומי", ובתחילה ראתה בו הצלחה רבתי, אבל הספינה האנגלית השנייה שהפליגה בנתיב, "טרייאל", טעתה בקביעת קו האורך, הרחיקה מדי מזרחה לפני שפנתה צפונה, ונטרפה על סלעי טרייאל סמוך לחוף פילבארה האוסטרלי במאי 1622. לאחר זאת עקפו האנגלים את הנתיב למשך עשרים השנים הבאות.
נתיב בראואר מילא תפקיד חשוב ביותר בגילוי החוף המערבי של אוסטרליה. ספינות רבות נטרפו על חוף זה, בהן "באטאביה" ב-1629, "פרגולדה דראק" ב-1656, "זויטדורפ" ב-1712, ו"זווייק" ב-1727. ב-1696 סייר וילם דה פלמינך לאורך החוף האוסטרלי בחיפוש אחר ניצולים מן הספינה "רידרשאפ ואן הולנד", שנעלמה ב-1694 עם 302 נפשות על סיפונה. לא נמצאו ניצולים וגם לא הספינה.
צליפה בימ&quot;מ