עניין חשוב יותר היה ההגירה הסינית. הסכם עם סין מ-1868 הוביל לזרם הגירה בלתי מוגבל למדינה, שהגיע לכ-250,000 בתקופתו של ארתור. רוב המהגרים גרו בקליפורניה ועבדו כחקלאים וכפועלים. לאחר המשבר הפיננסי של 1873, הואשמו הסינים בהורדת המשכורות. בתגובה, ניסה הקונגרס ב-1879 לבטל את ההסכם. כך נוסח חוק הדרת הסינים, עליו הטיל הנשיא הייז וטו. כעבור שלוש שנים, הסכימה סין לשינויים בהסכם, והחוק עבר והשעה את ההגירה לעשרים שנה. ארתור הטיל וטו על החוק בטענה שההסכם יפר את החוזה עם סין מ-1880. ההסכם הרשה רק השעיה "הגיונית" של ההגירה. מזרח המדינה שיבח את הוטו, והמערב התנגד לכך. הקונגרס לא הצליח לעקוף את הוטו, אז העביר חוק חדש שהשעה את ההגירה לעשר שנים. ארתור התנגד למניעת האזרחות מהמהגרים הסינים, אבל הסכים להתפשר וחתם על החוק (לבסוף הוכרע בבית המשפט ב-1898 שאיסור מתן האזרחות לסינים אינו חוקתי, אולם ההגירה הסינית המשיכה להיאסר עד ל-1942).
מדיניות בינלאומית.
ב-16 במרץ 1882 הסנאט אישר מחדש את אמנת ז'נבה הראשונה משנות השישים שקבעה חוקי מלחמה מוסכמים בין המעצמות שחתמו על האמנה. ב-22 במאי 1882 חתם ארתור על הכרה של ארצות הברית בריבונותה של ממלכת קוריאה (באותם הימים תחת שלטון שושלת ג'וסון) ובכך החל ביחסי ארצות הברית - קוריאה. ארצות הברית נמנעה מהכרה רשמית קודם לכן עקב תקרית ימית מרה במהלכה תקפו קוריאנים אוניית מלחמה אמריקאית שנעה בעבר החוף. קוריאה באותה העת הייתה יותר ויותר נתונה להשפעה חיצונית לנוכח היחלשותה של האימפריה הסינית של שושלת צ'ינג. בשנת 1883 אומצה מערכת זמן סטנדרטי בידי חברות ייצור מסילות ברזל מרכזיות בארצות הברית ובקנדה. המערכת חילקה את צפון אמריקה לחמישה אזורי זמן (מאוחר יותר שונו והורדו לארבעה). הדבר נעשה כדי לתאם נסיעות של רכבות ולמנוע תאונות שתי רכבות היו נוסעות לעבר אותו הכיוון. הממשל האמריקאי לא עורב בהסדר חלוקת אזורי הזמן אך הנשיא ארתור קרא לישיבת מעצמות שנועדה להסדיר אזורי זמן מוסכמים בין גבולות בינלאומיים. בוועידה נקבע כי גריניץ' הממוקמת בתוך בריטניה, שכבר אימצה רשמית מערכת חלוקת אזורי זמן לאומית, תהיה לסטנדרט של זמן אפס לשעון. ב-29 באוקטובר 1883 קודמו יחסי ארצות הברית–לוקסמבורג כאשר הנשיא ארתור חתם על הסכם הסגרה עם הנהגת לוקסמבורג.
יורשו של בליין, פרלינגהויסן, ניהל משא ומתן על אמנה עם ניקרגואה שהעביר קרקעות נרחבות מניקרגואה לארצות הברית להקמת נתיב מים שיקשר בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט. עם זאת, הקונגרס סירב לאשרר חוזה זה עם ניקרגואה מכיוון שההסכם הפר אמנה קיימת עם האימפריה הבריטית, במסגרתה כל מדינה התחייבה שלא להשיג שליטה בלעדית בכל תעלה שנבנתה דרך האזור של אמריקה המרכזית. הנשיא גרובר קליבלנד, יורשו של ארתור, חזר בו מאוחר יותר מהאמנה. כל ניסיון להעביר חקיקה שתאשרר את האמנה נתקל בהתנגדות משמעותית מצד אינטרסים של גורמים מיוחדים כמו מזקקי סוכר ויצרני צמר ולכן הם חסרו תמיכה מכריעה בסנאט. חוזים אלה העמידו את ארתור בסתירה לאינטרסים המגן במפלגה הרפובליקנית והיו בין הסיבות לכך שלא הצליח להשיג את תמיכתם של מנהיגי המפלגה לבחירות לקדנציה שנייה.
בריאותו, מסעותיו ועזיבתו את התפקיד.
קצת לאחר שנכנס לתפקיד, התגלתה אצל ארתור מחלת כליות. הוא שמר על המחלה בסוד, אולם השמועות נפוצו ב-1883. הוא הרזה והזדקן, ולא הצליח לעמוד בעומס תפקידו. כדי להבריא, נסעו ארתור וחבריו הפוליטיים לפלורידה באפריל 1883. החופשה רק החמירה את מצבו, והוא סבל מכאבים לפני שחזר אל וושינגטון. מעט לאחר שחזר מפלורידה, ביקר בביתו בניו יורק סיטי, ופתח לתנועה את גשר ברוקלין. ביולי, ביקר בפארק הלאומי ילוסטון. הכתבים ליוו את הפמליה הנשיאותית וקיוו לפרסם את מערכת הפארקים הלאומיים החדשה. הטיול שיפר את מצבו של ארתור, והוא חזר לוושינגטון רענן לאחר טיול בן חודשיים.
באותה התקופה הבין ארתור, שכמו הייז ב-1880, כנראה לא יזכה במועמדות ב-1884. לקראת הוועידה הרפובליקנית הלאומית ב-1884, התברר שג'יימס בליין היה המועמד המוביל, אף על פי שארתור לא ויתר על כהונה שנייה. התברר לא במהירות שאף אגף במפלגה לא היה מוכן לתמוך בו לחלוטין: בני התערובת תמכו בבליין, ואילו האיתנים היו מפולגים- חלקם תמכו בארתור, ואחרים בסנאטור ג'ון לוגן מאילינוי. הרפובליקנים תומכי הרפורמה, שהיו ידידותיים יותר כלפי ארתור לאחר הרפורמה שהנהיג, עדיין לא היו בטוחים בו מספיק כדי לתמוך בו במקום בסנאטור ג'ורג' אדמונדס מורמונט, תומך ותיק ברפורמה. הקהילה העסקית תמכה בו, וכך גם רפובליקנים דרומיים שהיו חייבים לו את מינויים, אולם כשהחלו להתאסף מסביבו, כבר הבין ארתור שלא יצליח להתמודד על התפקיד בהצלחה.
הוא ניהל מסע בחירות מוגבל, באמונה שאם לא יתמודד יעורר ספקות בנוגע לתפקודו כנשיא ובנוגע לבריאותו, אולם בזמן הוועידה ביוני, היה ברור שיובס. בליין הוביל בסיבוב הראשון והשיג רוב כבר בסיבוב הרביעי. ארתור בירך את בליין במברק והודה בתבוסתו. הוא לא שיחק תפקיד במערכת הבחירות, ובליין האשים בכך את הפסדו בנובמבר למועמד הדמוקרטי, לגרובר קליבלנד. בליין גם נפגע מכך שכמה רפובליקנים שהאמינו ברפורמה רחבה בשירות הציבורי ("Mugwumps") נטשו אותו ותמכו בקליבלנד. קליבלנד הפך לנשיא הדמוקרטי הראשון מאז מלחמת האזרחים, ואילו ארתור הפך לנשיא האחרון מתוך חמישה ששירת כהונה אחת מלאה או פחות ולא נבחר להיות מועמד לכהונה שנייה.
פרישה, מוות והנצחה.
שנים אחרונות.
ארתור עזב את תפקידו ב-1885 וחזר לביתו בניו יורק סיטי. חודשיים לפני תום כהונתו, פנו אליו האיתנים מניו יורק בבקשה שירוץ לסנאט, אולם הוא סירב ורצה לחזור לעריכת דין. בריאותו מנעה ממנו לקחת חלק פעיל בחברה שלו, והוא שירת כנשיא של כבוד. רוב הזמן היה חולה מכדי לעזוב את ביתו. עד לסוף 1885, הצליח להופיע מעט מאוד בציבור.
לאחר שבילה את קיץ 1886 בקונטיקט, חזר הביתה וחלה. ב-16 בנובמבר, ציווה על שרפת כל מסמכיו, האישיים והרשמיים (מספר קטן מהם שרד ועבר לנכדו, שהעניק אותם לכותב ביוגרפיה על סבו). למחרת בבוקר, סבל מדימום מוחי, ולא חזר להכרה. למחרת היום, ב-18 בנובמבר, מת בגיל חמישים ושבע. ב-22 בנובמבר, נערכה לוויה פרטית בניו יורק סיטי, בה נכחו הנשיא קליבלנד והנשיא לשעבר הייז. ארתור נקבר עם בני משפחתו בבית הקברות של אלבני, לצד אשתו. ב-1889, הוקמה אנדרטה מעל קברו, בצורת מלאך עם עלה מארד על ארונו.
מאפיינים אישיים.
ארתור היה בחור חביב וקל-לב, הצטיין בקשריו החברתיים, צפה בקפידה ולמד משירותים חברתיים והיה מתמקח מוצלח. עם זאת, ארתור שמר לעצמו את קשריו האישיים ולא התרברב בסגולותיו האישיות וקשריו המשפחתיים. דוגמה לקשריו החזקים עם משפחתו ניתן למצוא באובדן שחש לאחר מותה של אשתו אלן הרנדון. העובדה ששמר על פרטיותו הובילה את מתנגדיו להעשיר את התדמית שלו בתור אדם מתבודד, תדמית שעם הזמן התחזקה. מכיוון שצ'סטר ארתור חי חיים מלאי סתירות פנימיות, הוא היה בעל דמיון, אם כי החלטי. הוא שאפתן אך שמר על כך באופן פרטי.
ארתור היה בגובה של 1.87 מטרים בתקופת נשיאותו, בעל שיער חום שהאפיר עד להגעתו לנשיאות, עיניים שחורות, מצח גבוה ופנים עגולות. בצעירותו הוא היה אדם חטוב, במשקל שנע בין 79.38 ל-83.91 קילו, אך נטייתו לסעודות בשעות הלילה המאוחרות העלתה אותו עד 102.06 קילו בעת שמונה לנשיא. עקב מחלת הכליות שלו ירד מספר קילוגרמים לאורך תקופת נשיאותו. המאפיין המובהק ביותר שלו היה השפם האיקוני שהתרחב עד לצידי השיער שלו, אשר סימל את דמותו לאורך רוב הקריירה שלו. ארתור נהג להופיע באירועים מיוחדים בלבושים ולשים מסורתיים כדי להדגיש את קשרו התרבותי עם מוצאו.
מעט מאוד ידוע על חייו הדתיים של ארתור מלבד העובדה שאביו, ויליאם ארתור, היה איש דת מטעם הכנסייה הבפטיסטית. למרות משנת אביו, ארתור התנגד לאמונה הדתית, בעיקר בצעירותו. רוב חייו לא היה ארתור אדם דתי במיוחד אף על פי שמדי יום ראשון התארח בכנסייה האפיסקופלית של ג'ון הקדוש בוושינגטון הבירה. אף על פי שאמונתו האישית אינה ברורה, ידוע שארתור התנגד לכנסייה המורמונית והוא התנגד להתיישבות המורמונית באזורי מדינות המערב. התנגדותו של ארתור לכנסייה המורמונית נבעה בעיקרה מהפוליגמיה, אותה החשיב להיות אבן פינה של המוסד הדתי המורמוני.
הנצחה ומורשת.
ב-1898, נחנך פסלו של ארתור, פסל ארד בגובה ארבעה וחצי מטרים, בכיכר מדיסון בניו יורק סיטי. מזכיר המלחמה אליהוא רוט תיאר את ארתור כ"חכם בפוליטיקה ומשפיע בממשלו", והכיר בכך שארתור היה מבודד במהלך כהונתו כנשיא. מבחינה היסטורית תקופת נשיאותו של ארתור, אשר לא הייתה צפויה בעליל, הייתה בעלת חשיבות רבה על התפתחותה הפוליטית של ארצות הברית. ארתור הצליח היטב בתפקידו, למרות מצבו הבריאותי הלקוי, הוא ניסה למשול במיומנות, והוא הצליח אף על פי שמעולם לא הוכרה על ידי חבריו הפוליטיקאים, העיתונות או האוכלוסייה הכללית בתרבות הפופולרית. אף על פי שארתור העדיף שירות ממשלתי מפלגתי יעיל על פני ממשלה שנבחרת בתחרותיות, הוא בכל זאת גילה גמישות ונכונות לאמץ רפורמה נרחבת בתוך הממשל. בכך שהוא נאבק בסוגיית המכס (במיוחד כשהוא מוכן להטיל ספק בדוקטרינות הביורוקרטיות המייסדות של המפלגה הרפובליקנית) ותמך במודרניזציה של הצי האמריקני, ארתור עומד כדמות מעבר חשובה באיחוד העם לאחר העת המרה שהגיעה בסופה של מלחמת האזרחים והשיקום. בעוד הוא לא הביא לפריצת דרך במנגנון הנהגתה של המפלגה, ארתור הדגים מודל ששומש אחריו לדמותו של נשיא יציב במדיניותו וביכולותיו לפתח את האומה האמריקאית.