חמישה מלוחמי הדיוויזיה עמדו לדין על פשע מלחמה בבית המשפט. ב-12 במרץ 2006 פרצו החיילים לבית במחמודיג'ה ואנסו ילדה בת 14. סטיבן דייל גרין לקח את אחותו והוריו בת השש של הקורבן לחדר סמוך ורצח את שלושתם בנשק השירות שלו לפני שהרג את בן ה-14 והצית את הבית עם חבריו כדי לכסות על הפשע. מכיוון שהשתחרר מהכוחות המזוינים, גרין נשפט בבית משפט אזרחי, שם נידון למאסר עולם ללא תנאי. הוא מת במעצר בפברואר 2014. ארבעת האחרים קיבלו עונשי מאסר של מספר שנים.
מבצע נחישות טבועה.
בשנת 2016 נשלחו 560 חיילים מהדיוויזיה לעיראק במסגרת מבצע נחישות טבועה למתן תמיכה במאבק נגד דאעש. בסתיו 2016 השתתפו חיילים מהדיוויזיה בקרב על מוסול.
הצבא הסיני
סטיבן פרירס
סטיבן ארתור פרירס (Stephen Arthur Frears; נולד ב-20 ביוני 1941) הוא במאי קולנוע יהודי בריטי, המביים חלק מסרטיו גם בהוליווד.
קורות חיים.
פרירס נולד בלסטר שבאנגליה. הוא ביים את סרטו הראשון ב-1971. פרסומו בא לו מאוחר יותר, באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 עם הסרטים: "מכבסה יפהפייה שלי", "זקוף ת'אוזן" ו"סמי ורוזי עושים את זה". סרטים אלו הובילו אותו לסרטו ההוליוודי הראשון, "יחסים מסוכנים", שהתבסס על העיבוד הבימתי של כריסטופר המפטון לספר בשם זה של פייר שודרלו דה לאקלו. הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר ובפרס סזאר.
הצלחתו הגדולה של הסרט אפשרה לפרירס לעבור לביים בהוליווד, אך הבמאי המשיך לעשות את רוב סרטיו בבריטניה, כשהחריג הבולט הוא הסרט "נאמנות גבוהה", שעלילתו מתרחשת במקורה באנגליה. פרירס ביים בעשור הראשון של המאה ה-21 מספר סרטים, שהבולטים מביניהם הם "המלכה" ו"גברת הנדרסון גאה להציג". ב-1998 ביים את הסרט "ארץ קטנה גדולה" בכיכובו של וודי הרלסון. בשנת 2000 ביים לרשת הטלוויזיה CBS את סרט המלחמה הטלוויזיוני "אזעקת שווא", על המלחמה הקרה.
בשנת 2010 ביים את הסרט "תמרה דרו", ב-2013 את "פילומנה", ב-2015 ביים את "התוכנית", בשנת 2016 ביים את הסרט "פלורנס פוסטר ג'נקינס" בכיכובה של מריל סטריפ. בשנת 2017 את "להעיר את המלכה".
בשנת 2019 יצר, ביים והפיק את סדרת הטלוויזיה "State of the Union" לרשת הטלוויזיה האמריקאית Sundance TV. ב-14 בפברואר 2022 עלתה העונה השנייה של הסדרה.
קלרנס סיידורף
אה&quot;ד
חגורת צניעות
חגורת צניעות היא מתקן או פריט לבוש המיועד למנוע מהלובש את האפשרות לקיים יחסי מין. לבישת חגורת צניעות יכולה להגן על הלובש מפני אונס או כניעה לפיתויים מיניים בעתיד או אף למנוע מהלובש יכולת להגיע לאורגזמה בעזרת אוננות. חגורות צניעות מיוצרות לגברים ונשים.
לפי האמונה חגורות הצניעות נבנו לראשונה בתקופת מסעות הצלב, כאשר האבירים היו יוצאים למסעות ומשאירים נשותיהן אזוקות בחגורות צניעות כדי להבטיח את נאמנותן ולמנוע מהן להתפתות ולבגוד בבעל. למרות אמונה זו, מעולם לא נמצאו עדויות מהימנות מספיק שיוכיחו טענה זו ולמעשה העדות הראשונה לחגורת צניעות היא מהמאה ה-15, כ-100 שנה לאחר מסע הצלב האחרון.
היסטוריה.
העדות הראשונה לשימוש בחגורת הצניעות נמצאה בספרו של Konrad Kyeser מהנדס צבאי שכתב את ה-Bellifortis. ספר המתאר את הטכנולוגיות הצבאיות של התקופה. תחת האיור כתוב "מכנסי ברזל של אישה מפירנצה הסגורים מקדימה".
ב-1889 נמצאה חגורת צניעות עשויה ברזל ועור על שלד אישה צעירה שנקברה במאה ה-16. לא נמצאו רישומים לגבי הקבר או האישה.
במאה ה-17 יש עדויות רבות לשימוש בחגורה. שתי חגורות מפורסמות מוצגות במוזיאון קלוני שבפריז אחת של קטרינה דה מדיצ'י והשנייה של אן מאוסטריה. חגורות נוספות מוצגות במוזיאונים בגרמניה ואנגליה.
במאה ה-18 החלה הרפואה המערבית להאמין כי אוננות מזיקה לבריאות.
חגורות צניעות היו נפוצות גם בתקופת הרנסאנס אם כי היו עם חיפויים מרופדים והיה צורך להחליף אותם בתדירות גבוהה למדי.
בתקופה זו אפשר למצוא עדויות רבות לחגורות צניעות מיוחדות שנועדו לילדים ומתבגרים ומנעו מהם את האפשרות לאונן. עיצובים רבים של חגורות אילו ניתן למצוא כפטנטים רשומים.
שימוש מודרני.
במאה ה-21, השימוש הנפוץ ביותר לחגורות צניעות הוא במשחקי BDSM ובהסכמת שני הצדדים. לובש החגורה מאפשר למחזיק המפתח לשלוט בהתנהגותו המינית ולקבוע מתי יוכל לקיים יחסי מין או להגיע לפורקן. פעמים רבות מחזיק המפתח נוהג למנוע מהכנוע פורקן במשך זמן רב כאמצעי עונש או לצורך ההנאה שבשליטה על יצרו המיני של הכנוע בעוד הוא אינו מחויב לזאת. ביחסים מסוג זה נהוג לרוב להשתמש בחגורות צניעות לזמן ממושך ולכן מתוכננות כך שאין צורך להסירן לצורך עשיית צרכים או רחצה. המבנה האנטומי האנושי משתנה מאדם לאדם ולכן חגורות צניעות לטווח הארוך מיוצרות לרוב בהזמנה אישית לפי מידה. אם כי אין נתונים סטטיסטיים רשמיים, יצרני חגורות הצניעות מדווחים שרוב החגורות נמכרות באירופה וארצות הברית ומיוצרות לגברים.
ב- 6 בפברואר 2004 דיווח עיתון אמריקאי "על אישה שענדה חגורת צניעות והפעילה אזעקת אבטחה בגלאי המתכות" בשדה התעופה ביוון. האישה הסבירה כי בעלה אילץ אותה ללבוש את המכשיר כדי למנוע רומן מחוץ לנישואים בזמן שהיא בחופשה ביוון. הורשה לה להמשיך בטיסתה ללונדון בסמכות הטייס.
אחוז קטן מהחגורות שנמכרות לנשים הן חגורות שמיועדות למניעת אונס. ב-2008 כל המעסות בבאטו, אינדונזיה חויבו ללבוש חגורות צניעות בזמן העבודה, כדי למנוע זנות.
ב-2002 יצרן תכשיטים מקייפטאון סיפק את חגורת הצניעות היקרה ביותר לאישה בשווי של כ-15,000 דולר. החגורה משובצת פנינים ויהלומים נועדה לכלה שענדה אותה בזמן הנישואים.
אין אומרים לאדם חטא כדי שיזכה חברך
אין אומרים לאדם חטא בשביל שיזכה חברך הוא כלל בהלכה, לפיו אסור לאדם לחטוא, אפילו חטא קל, כדי למנוע אדם אחר מעשיית עבירה חמורה.
קיים בתלמוד גם משפט הפוך, לפיו עדיף לעבור על איסור קל על מנת למנוע מאדם אחר איסור חמור, ופרשני התלמוד עסקו בהסברת היחס בין שני המאמרים.
לנושא זה השלכות מעשיות חשובות בימינו.
מקור הכלל.
התלמוד דן על מקרה של אדם שהכניס בשבת בצק לתנור על מנת לאפותו, והדבר היה בשוגג. כאשר הלחם ייאפה לגמרי - תושלם מלאכת האופה, ובכך יעבור זה שהכניס את הבצק על איסור מן התורה, שהעושה אותו בשגגה חייב קורבן חטאת. לעומת זאת הוצאת הבצק מן התנור ("רדיית הפת") איננה אסורה מן התורה, אלא מדרבנן. לפיכך דן התלמוד בשאלה: האם מותר לאדם אחד להוציא את הבצק מן התנור בטרם ייאפה, כדי להציל את חברו מאיסור חמור? על כך משיב האמורא רב ששת: "וכי אומרים לו לאדם חטא כדי שיזכה חברך?!".
הכלל המנוגד.
במקום אחר בתלמוד קיים דיון האם תלמיד חכם ("חבר") מוכן להפריש תרומות ומעשרות באופן שאיננו תקין לגמרי, ויש בו איסור מסוים, כדי להציל את "עם הארץ" מאיסור אכילת טבל. בשאלה זו נחלקו תנאים: רבן שמעון בן גמליאל סבר שה"חבר" לא יעשה איסור קל על מנת להציל את עם הארץ מאיסור חמור. לעומת זאת רבי יהודה הנשיא טען שהחבר יעדיף לעבור על איסור קל כדי להציל את עם הארץ מאיסור חמור.
מקור נוסף בתלמוד, שאיננו מנוסח בתור כלל, הוא המעשה ברבי אליעזר ששיחרר את עבדו כדי שיוכל להצטרף למניין, בניגוד להלכה האוסרת לשחרר עבד כנעני, וזאת משום ש"מצווה דרבים - שאני" (תרגום: מצווה של רבים - שונה), כלומר, מצווה הנעשית על ידי אנשים רבים חשובה במיוחד ומצדיקה לעשות איסור מסוים עבורה.
הבחנות בין שני המאמרים.
הראשונים דנים בשאלה: כיצד מתיישבים דברי רב ששת במסכת שבת עם שיטת רבי יהודה הנשיא במסכת עירובין? תשובות שונות נאמרו על כך, המבחינות בין שני הכללים משלושה היבטים: מבחינת אחריותו של האדם החוטא חטא קל, מבחינת אשמתו של האדם הצפוי לחטוא חטא חמור, ומבחינת העבירה עצמה.
מבחינת החוטא חטא קל.
כאשר אדם הכשיל את חברו בעבירה - חובתו לעבור חטא קל כדי למנוע את חברו מלעבור על חטא חמור. זהו הנושא בסוגיה בעירובין, כאשר ה"חבר" נתן לעם הארץ פירות ללא הפרשת תרומות ומעשרות, והוא נושא באחריות לכשלונו של אותו עם הארץ, ולכן עליו להפריש כעת, אף על פי שאינו מפריש באופן תקין לגמרי. לעומת זאת מי שלא אשם בעבירתו של חברו (כמו בסוגיה במסכת שבת, שאחד הכניס בצק לתנור ללא כל קשר לשני) - אל לו לעבור עבירה קלה כדי להציל את חברו מעבירה חמורה.
מבחינת החוטא חטא חמור.
כאשר זה שעושה את העבירה החמורה עושה זאת בפשיעה (במזיד, או ברשלנות, כמו בהכנסת הבצק) - אין לחטוא חטא קל כדי להצילו ממנה. כאשר איננו אשם בעבירתו (כמו בסוגיה בערובין, שעם הארץ סומך על החבר שפירותיו הופרשו וכשרים לאכילה) - יש להצילו גם על ידי חטא קל.
מבחינת חומרת העבירה.
כאשר עשיית האיסור הקל נועדה לקיים מצווה גדולה (בלשון התוספות: "מצווה רבה"), או למנוע איסור חמור במיוחד - הדבר מותר.
שילוח
השילוח
השילוח (כתב עת)
הַשִּׁלֹחַ: מכתב-עתי חודשי לספרות, למדע ולעניני החיים היה ירחון עברי שנוסד על ידי אחד העם בשנת 1896 באודסה. הוא הוצא לאור בברלין עד 1920, עת עברה המערכת לירושלים, ובה יצא העיתון עד 1926. בכתב העת פורסמו מאמרים בנושאי ציונות, בעיקר מהזרם של הציונות הרוחנית, מאמרים בנושא היסטוריה של עם ישראל ויצירות ספרותיות. מיטב אנשי הרוח והסופרים העבריים של התקופה תרמו את חלקם לאופיו ומעמדו המרכזי של כתב העת בתקופה.
הרקע.