מ-1845 ואילך הוא נהג להתגורר ברומא בתקופת החורף. מסיוריו בעיר הוא הפך למומחה לעיר ועתיקותיה ולכן נבחר לשמש כמדריך לנסיך מוויילס בשני ביקוריו ברומא. הוא ערך כמה ממהדורות מדריכי הטיולים של המו"ל ג'ון מורי (John Murray) בנושאי רומא, צפון איטליה ודרום איטליה. כמו כן סייע לארכיטקט ג'יימס פרגסון (James Fergusson; 1886-1808) בספרו "איורים של עתיקות קוסקו" ("Sketches of the Antiquities of Cusco" ולחוקרת הטבע מרי סמרוויל (Mary Fairfax Somerville; 1872-1780) בספרה "גאוגרפיה פיזית" ("Physical Geography") במידע על הגאולוגיה של אמריקה הדרומית.
ג'וזף ברקלי פנטלנד מת ב-12 ביולי 1873 ונקבר בבית הקברות ברומפטון (Brompton).
מורשת ומחוות.
על שמו של פנטלנד קרויים:
טינו רוסי
קונסטנטינו (טינו) רוסי (באיטלקית: Constantino (Tino) Rossi; 29 באפריל 1907 - 26 בספטמבר 1983) היה זמר ושחקן קולנוע צרפתי יליד קורסיקה. רוסי נחשב לאחד מגדולי הזמר הצרפתי. קול הטנור שלו, ותדמית "המאהב הלטיני" שרכש הפכו אותו לסמל רומנטי בזמנו. רוסי הקליט מאות תקליטים וכיכב בלמעלה מ-25 סרטים. בתקופת הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה פרחה הקריירה שלו, עד כדי כך שלאחר שחרור צרפת נחשד בשיתוף פעולה עם הנאצים, נעצר, והועמד לדין. לאחר אירועים אלו המשיך בקריירת הזמרה שלו, ואף זכה בערוב ימיו לאות לגיון הכבוד.
ביוגרפיה.
רוסי נולד בעיר אז'אקסיו שבאי קורסיקה. בצעירותו ניגן ושר במקומות זעירים בעיר הולדתו, ולאחר מכן הגיע לעיר מרסיי ושר שם במועדונים המיועדים לנופשים בריביירה. בתחילת שנות ה-30 הגיע לפריז, ושם התגלה כישרונו וזכה להצלחה. הוא חתם על חוזה עם חברת "קולומביה רקורדס" והופיע לצד גדולי זמרי התקופה כלוסיין בואייה, דאמיה, מיריי הרטוש, ז'אן סבלון ואחרים.
להצלחתו סייע שיתוף הפעולה המוצלח שלו עם הפזמונאי והמלחין וינסן סקוטו שכתב את להיטיו הראשונים ושיתף עמו פעולה שנים רבות, הלחין ועיבד רבים משיריו. לפני מלחמת העולם השנייה היה רוסי לכוכב קולנוע בעולם דובר הצרפתית, וב-1938 ערך סיור מוצלח בארצות הברית. סרטו המצליח הראשון היה "Les Nuits moscovites" (לילות מוסקבה; 1934), וסרטו המצליח ביותר היה "מארינלה" (1936). סרטיו היו לרוב סרטים מוזיקליים שנבנו על הצלחתו כזמר. גם בארץ ישראל זכה להצלחה, לאחר שערך סיבוב הופעות בקהיר וזכה לחשיפה ברחבי המזרח התיכון, הוצגו סרטיו בבתי הקולנוע בתל אביב ובירושלים.
לשיא הצלחתו הגיע בתקופת הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה. בשנת 1943 הופיע בסרט המצליח "Mon amour est près de toi" וב-1944 בסרט "L'Île d'amour". זיהויו של רוסי עם שיתוף הפעולה הצרפתי עם הנאצים בזמן המלחמה הגיע לידי כך שבשנת 1943 הודיע התועמלן הפרו נאצי פיליפ אנריו, שפעל מטעם משטר צרפת של וישי, כי רוסי נדון למוות על ידי הרזיסטאנס בבית דין חשאי, ויש חשש לחייו. עם השחרור נעצר למספר שבועות בשל חשד לשיתוף פעולה, ולבסוף הואשם בכך ששיתף פעולה עם ארגון בשם "לגיון המתנדבים הצרפתי" שעסק במשלוח עובדי כפייה לגרמניה. במשפטו קיבל עונש קל וסמלי.
ב-1946 זכה שירו "Petit Papa Noël" להצלחה רבה ומכר למעלה מ-30 מיליון עותקים ברחבי העולם. השיר עודו אחד השירים האהובים בתקופת חג המולד בצרפת.
ב-1947 נישא לרקדנית צעירה בשם ליליה וטי. לזוג נולד בן, ונישואיהם היו יציבים. בשנות ה-60 היה רוסי גם לכוכב טלוויזיה והופיע בתוכניות אירוח רבות. עם זאת, גילו המתקדם, ועליית סגנון הרוק'נרול הביאו לדעיכת כוכבו בשנות השישים, אם כי עדיין נותר פופולרי בקרב האוכלוסייה הבוגרת.
ב-1982 העניק לרוסי נשיא צרפת, פרנסואה מיטראן את אות לגיון הכבוד. באותה שנה הופיע רוסי בפעם האחרונה בסיבוב הופעות שנמשך שלושה חודשים. בשנת 1983 מת מסרטן הלבלב. גופתו הועברה לאז'אקסיו שם נטמן בחלקת הקבר המשפחתית.
ביקורו בישראל.
ב־27 בדצמבר 1950 הגיע רוסי לנמל חיפה, לאחר שהוזמן לסיבוב הופעות בישראל. את סיבוב ההופעות ארגנה חברת אמרגנות של חיילים משוחררים, שביקשה עבורו אשרת כניסה, שאושרה כחודש קודם לבואו. כמה ימים לפני שהגיע החל גל של תגובות לפיהן אדם כרוסי, שהואשם בשיתוף פעולה עם הנאצים, אינו ראוי להופיע בישראל. בתגובה לכך מסר אמרגנו כי רוסי סירב להופיע בפני גרמנים, הופיע רק בפני עובדי כפייה צרפתים, הסתיר בביתו יהודים בזמן המלחמה, וסייע לרזיסטאנס בסכומי כסף גדולים. לטענת האמרגן רוסי אינו אדם פוליטי וכל עיסוקו הוא אך בזמרה ומשחק. רוסי הופיע בישראל מספר הופעות, בהן הופעה מיוחדת לחיילי צה"ל ולנכי המלחמה. בכל מקום בו הופיע, נעשו ניסיונות לפגוע בהופעה. בירושלים הופיע באולם קולנוע אדיסון, שקבוצה של פעילי בית"ר הפגינה בחוץ, בתוך האולם הושלכו רימוני הלם, וחולקו כרוזים בהם נאמר "אל תתנו למשתף הפעולה עם הנאצים אפשרות להופיע". בהופעתו ברמת גן נעצרו באולם תשעה אנשים כשברשותם בקבוקי זפת ואבקה שחורה. בעת שהופיע בתל אביב, פוצץ צעיר בשם אבנר הלפרין את ההופעה בכך שפתח באולם בקבוק אמוניה וגרם לבריחת הקהל מן האולם. הלפרין נעצר, ונדון להתחייבות בת 20 לירות, כי יתנהג טוב במשך שנה. רוסי קיצר את סיבוב ההופעות ועזב את הארץ ב-5 בינואר 1951.
בשנת 1953 התראיין רוסי לכתב העיתון "מעריב" ומסר כי הוא מפחד לשוב ולהופיע בישראל.
טליה ישראלי
טליה ישראלי (נולדה ב-1 באוקטובר 1976) היא ציירת ישראלית. הציגה למעלה מעשר תערוכות יחיד והשתתפה בלמעלה מ-50 תערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה. עבודותיה נמצאות באוספים ציבורים ופרטיים רבים בישראל, ארצות הברית, קנדה, צרפת ואנגליה.
ביוגרפיה.
טליה ישראלי נולדה בירושלים וגדלה בשכונת ניות בעיר. היא דור שישי בירושלים והסבא רבא שלה היה שלמה ישראל שיריזלי, מו"ל ודמות מרכזית בירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-20. ישראלי היא בוגרת הגימנסיה העברית בירושלים, ושרתה בצה"ל כמורה חיילת לעולים חדשים בבאר שבע.
בשנת 1998 החלה את לימודי התואר הראשון באמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל. במסגרת לימודיה השתתפה ישראלי בתוכנית חילופי סטודנטים עם בית הספר לאמנות שבגלאזגו, סקוטלנד, וב-2002 סיימה בהצטיינות את התואר. בין השנים 2003–2005, למדה ועבדה בלונדון, אנגליה, שם השלימה לימודי תואר שני בבית הספר לאמנות גולדסמית' (Goldsmiths). בשנים אלו הציגה בלונדון בתערוכות שונות בגלריות מקומיות ועבדה בין השאר עם האוצר והגלריסט קארל קוסטיאל וד״ר אנדרו רנטון. עם חזרתה לארץ בשנת 2005 החלה לעבוד עם הגלריסט אלון שגב והציגה בגלריה אלון שגב בתל אביב מספר תערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד.
ישראלי הציגה תערוכות יחיד בארץ ומחוץ לה, בחללי אמנות שונים, ביניהם במוזיאון אשדוד לאמנות, במוזיאון ראלי בקיסריה, בבית האמנים בירושלים, ובגלריות רבות, כגון גלריה טבי לאמנות, גלריה קרן טיילור בפריז, והגלריה לאמנות בקיבוץ גבעת חיים איחוד. היא הציגה בתערוכות קבוצתיות רבות בין השאר במוזיאון חיפה לאמנות, גלריה נגא, מוזיאון בר דוד, סדנאות האמנים תל אביב, גלריה זימאק, ובגלריות בלונדון, מילאנו, מוסקבה ועוד.
ישראלי אצרה מספר תערוכות ציור ביניהן התערוכות הקבוצתיות ״מנועי חיפוש״, בגלריה דולינגר (2009), ו״פלנטי״ בגלריה מנשר (2012), ו"מתחת לשטיח", תערוכת יחידה להילה סלעי בבית האמנים תל אביב (2018).
יצירתה.
ציוריה של טליה ישראלי מתארים נוף, מקום, ולרוב נעדרי דמויות. בציוריה המוקדמים ציירה ישראלי מבני תעשייה, מפעלי תרופות ואתרי בנייה. במתודת הפעולה שלה היא בוחרת מקום, מתעמקת בו, ומציירת סדרה שמתייחסת או מגיבה אליו. בשנת 2009 שיטת העבודה שלה השתנתה והתמקדה בסביבת הסטודיו שלה.
במסעות השיטוט שלה ישראלי כמו דוגמת את המרחב העירוני במצלמתה, והדימויים הצילומיים משמשים בסיס לציור הנע בין מופשט לפיגורטיבי, במראה כמו-מפוקסל שחושף את אמצעי הדגימה הדיגיטליים. הציור שלה תופס את המתח והרווח שבין הצילום שצילמה לזיכרון שלה מהמקום. הציור הוא הקונפליקט שבין הזיכרון לתודעה, האופן בו העצמי פוגש את העולם. בעוד שצילום מנציח מצב סטטי, הציור הנטורליסטי של ישראלי חושף את הלא מודע של העיר, את המודחק והזניח. זהו נטורליזם עכשווי המחליף את היציאה אל הטבע בשיטוט במרחב העירוני, והיישום הציורי שלו כבר מכיל בתוכו היבטים של אקספרסיוניזם והפשטה.
בשנים 1999 – 2017 ציירה ישראלי בעיקר בצבעי שמן על בד, נייר ועץ. בשנת 2017 חזרה לצבעי הספריי בהם השתמשה בנערותה ובזמן לימודיה. בשונה מעדינותם של מכחולי צבעי השמן, הספריי מותז בצורה גסה יותר, כתמי וקשה לשליטה. זוהי טכניקה שונה בתכלית מעבודה עם מכחול שלא מאפשרת תיקון או חזרה לאחור. נטייתה הטבעית לצייר בממדים גדולים, עניינה בביטול המרחק שבין הציור ל"עולם" ובפעולה הפרפורמטיבית של הציור הובילו אותה לבחירת קירות כמצע לציור. עבודות קיר שלה הוצגו בגלריה קו 16 וגלריה מאיה בתל אביב, גלריה סקלר במודיעין, בבית הנסן ובגלריה ברבור בירושלים. רוב העבודות הללו נמחקו פרט לציורי הקיר שציירה ברחוב המרד בתל אביב ובגלריה קו 16 בעיר, אשר עדיין נמצאים במקום.
בציורי השמן של ישראלי ניתן לראות איכות קולאז'ית בעלת שבריריות מתפרקת, בעקבות השימוש בשבלונות ומסקינטייפ, שימוש שהלך ותפס תאוצה עם חזרתה לשימוש בצבעי ספריי. לציוריה אסתטיקה קומיקסית, בעלת צבעוניות רוויה ומפתה, לעיתים גרפית. אסתטיקה זו שניכרת בציוריה, ובעיקר באלו מתקופתה באנגליה, הלכה ופחתה עם חזרתה לארץ, התכווצה למשפחות צבעים, וכמו דהתה עם השנים ועם עיסוקה בסביבה המקומית ובמציאות הארצישראלית, עד שהפכה מונוכרומטית בתערוכה "אחד ההרים" (2020).
ביו-פאאור.