תנועת הנוער "בת מלך" מיועדות לבנות ונערות עד גיל 14. המדריכות הן תלמידות הכיתות ט' עד י"ב. במסגרת הפעילות, הבנות מחולקות לקבוצות לפי שכבות גיל, לכל כיתה - קבוצה עם מדריכה משלה. פעם או פעמיים בשבוע מתאספות הבנות בשעות אחר הצהריים לפעילות חווייתית.
מדי שנה מתקיים 'כנס בת מלך' (בדרך כלל בתאריך פטירתה של הרבנית חיה מושקא שניאורסון, אשת הרבי מנחם מנדל שניאורסון) בבנייני האומה בירושלים. לכנס מגיעות הבנות מכל הסניפים בארץ יחד עם המדריכות או המורות שלהן בבית הספר. לכל כנס יש נושא משלו והוא מוצג בצורה אומנותית על במה בשילוב מסכים. התוכנית כוללת הצגות, ריקודים של סניפים נבחרים, נאומים, אמירת 12 הפסוקים, והחלטות טובות.
בשנת 2014 הפכה תנועת הנוער לארגון נוער רשמי המוכר מטעם משרד החינוך, כאשר התאחדה עם ארגונים נוספים לעמותה בשם "ארגון נוער חב"ד": בת מלך, הפנסאים - צבאות ה' ומועדון המעשים הטובים.
צבי רון
תיאו אנגלופולוס
תיאודורוס (תיאו) אנגלופולוס (ביוונית: Θεόδωρος Αγγελόπουλος) (27 באפריל 1935 – 24 בינואר 2012) היה במאי, תסריטאי ומפיק סרטים יווני. אנגלופולוס נחשב על ידי חלק ממבקרי הקולנוע לאחד מגדולי הבמאים בעולם. על סרטו נוף בערפל זכה בפרס אריה הכסף בפסטיבל ונציה בשנת 1988 ובפרס האקדמיה האירופית לקולנוע לסרט הטוב ביותר לשנת 1989, ועל סרטו נצח ועוד יום זוכה פרס דקל הזהב בפסטיבל קאן לשנת 1998.
ביוגרפיה.
אנגלופולוס נולד באתונה בשנת 1935 למשפחה ממעמד הביניים, כילד חווה את פלישתן של גרמניה ואיטליה ליוון במהלך מלחמת העולם השנייה. אנגלופולוס למד משפטים באוניברסיטה הלאומית של אתונה, ולאחר שירותו הצבאי נסע לפריז כדי ללמוד בסורבון. במשך הזמן החל ללמוד קולנוע בבית, לפני שחזר ליוון. שם עבד כמבקר קולנוע. אחרי ההפיכה שחוללה הדיקטטורה הצבאית היוונית ב-1967 החל לביים סרטים. את הסרט הקצר הראשון שלו ביים בשנת 1968. ב-1970 ביים אנגלופולוס את סרטו העלילתי הראשון, "שחזור". לאחר מכן ביים טרילוגיית סרטים היסטוריים על יוון: "הימים של 36" (1972), "מסע השחקנים" (1975) ו"אלכסנדר הגדול" (1980)
בשנות השמונים ביים שלושה סרטים שכונו על ידו "טרילוגיה של שתיקה": שתיקת ההיסטוריה בסרט "המסע לקיתרה" (1984), שתיקת האהבה בסרט "מגדל הדבורים" (1986) ושתיקת האל בסרט "נוף בערפל" (1988).
בשנת 1978 כיהן כחבר בוועדת הפרס של פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-28 בברלין, ובשנת 2000 היה נשיא חבר השופטים פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-22 במוסקבה. היה אורח פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה בשנת 2005, ופסטיבל הסרטים הבינלאומי ירושלים בשנת 2009. באפריל 2011, ביקר שוב בישראל והעביר סדנת אמן בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים.
אנגלופולוס מת ב-24 בינואר 2012, לאחר שנפגע בתאונת דרכים בעת צילום הסרט האחרון שלו באתונה. התאונה אירעה כאשר אנגלופולוס בן ה-76 ניסה לחצות כביש סואן. אופנוע פגע בו והוא נלקח לבית החולים, שם מת מספר שעות לאחר מכן.
סגנון ונושאים ביצירתו.
אנגלופולוס ידוע בסגנון סרטיו האיטי והאלגורי. מבחינה צורנית, סרטיו מאופיינים בשוטים ארוכים מאוד, ורבים מסרטיו ארוכים גם הם. לדוגמה, מסע השחקנים, סרטו משנת 1975, אורך כמעט 4 שעות אך מכיל כשמונים שוטים בלבד. בסרטיו קיים רובד סמלי עשיר, כשפעמים רבות העלילה פחות מרכזית מהסמלים והדימויים שהדמויות מגלמות או מעלות.
אנגלופולוס היה מרקסיסט ואתאיסט, וברבים מסרטיו, לצד היבטים קיומיים ומטאפיזיים, קיימים גם היבטים פוליטיים. נושא חוזר בסרטיו הוא הניסיון להראות כיצד הפוליטיקה וההיסטוריה מגבילות ומעצבות את חייהם של יחידים. כמה מסרטיו מגוללים את תולדותיה העקובות מדם של יוון המודרנית בפרט ושל אירופה בכלל, כמו הימים של 36, המתאר את הרקע למלחמת האזרחים היוונית, אך אחרים מציעים מבט פיוטי, אישי ומופשט יותר על המציאות, כמו מגדל הדבורים.
c-Raf הוא אנזים ממשפחת חלבוני קינאזות של סרין ותראונין המקודד באדם על ידי הגן "RAF1". לאנזים זה חשיבות במסלול מעבר אותות MAPK/ERK והוא פרוטואונקוגן.
Raf הוא MAP קינאז קינאז קינאז (MAP3K) אשר מופעל בעקבות Ras, שהוא GTPase הנמצא על הממברנה. לאחר הפעלתו Raf-1 יכול לזרחן ולהפעיל את הקינאזות MEK1 ו-MEK2 שבתורם מזרחנים ומפעילים את הקינאזות ERK1 ו-ERK2. חלבוני ERK מופעלים הם גורמים פלאוטרופים הקשורים לפיזיולוגיה של התא ולהם תפקיד חשוב בבקרת ביטוי של גנים המעורבים במחזור חלוקת התא, אפופטוזה, התמיינות ונדידה של תאים.
גן ה-raf הראשון שהתגלה היה האונקוגן v-raf. בהמשך נמצאו הומולוגיים תאיים של v-raf (לא אונקוגניים), שמופיעים בגנומים של איקריוטיים רבים, והתברר כי הם יכולים להפוך לאונקוגנים לאחר שהם עוברים מוטציה. A-Raf ו-B-Raf הם שתי קינאזות עם רצף דומה ל-Raf-1.
הר משאר
תאו אנגלופולוס
סוניה הני
סוניה הני (בנורווגית: Sonja Henie; 8 באפריל 1912 - 12 באוקטובר 1969) הייתה מחליקה אמנותית נורווגית אשר זכתה במדליות זהב בשלוש אולימפיאדות חורף עוקבות (1928, 1932, 1936). סוניה הני הייתה, בנוסף, עשר פעמים רצופות אלופת העולם (1936-1927), שש פעמים רצופות אלופת אירופה (1936-1931), שבע פעמים רצופות אלופת נורווגיה (1929-1923) שלוש פעמים רצופות (1928-1926) חלק מהצמד הזוכה באליפות נורווגיה לזוגות, ועוד. הני זכתה בתארים אולימפיים ועולמיים יותר מכל מחליקה אומנותית אחרת בתולדות הענף. לאחר מכן פתחה בקריירה מצליחה ורווחית ביותר ככוכבת קולנוע בארצות הברית.
ביוגרפיה.
ילדות.
סוניה הני נולדה למשפחת פרוון אמיד בקריסטיאניה (כיום אוסלו) בירת נורווגיה. במשפחתה שררה תודעת ספורט מפותחת, ואביה ווילהלם היה זמן מה אלוף העולם באופניים. כך, כבר מגיל צעיר עודדו הוריה אותה, ואת בני הבית האחרים, לעסוק בספורט. בגיל צעיר נטתה לעסוק בסקי, בשחיה וברכיבה על סוסים. כן נחשבה לשחקנית טניס בולטת ברמה הארצית. בסופו של דבר, בעקבות אחיה, התמקדה בהחלקה אומנותית על קרח. משהחלה בכך, נטשה את לימודיה הסדירים בבית הספר, ומכאן ואילך למדה בעזרת מורים פרטיים. אביה שכר לצורך פיתוח הקריירה שלה את גדולי המומחים בעולם, כולל הבלרינה הרוסיה המפורסמת תמרה קרסבינה.
קריירה תחרותית.
הקריירה התחרותית של סוניה הני החלה ב-1923, עת זכתה, כבר בגיל 11, באליפות נורווגיה לבוגרות. על הישג זה היא חזרה מדי שנה עד 1929, ובסך הכל שבע פעמים רצופות. עוד שלוש פעמים רצופות, 1928-1926, זכו הני ובן זוגה ארנה לי (Lie) באליפות נורווגיה לזוגות. אותו זוג הגיע למקום החמישי באליפות העולם ב-1926. באולימפיאדת החורף של 1924, אשר נערכה בשאמוני שבצרפת, היא דורגה שמינית מתוך שמונה מתחרות. בשנת 1927, לאחר דירוגה במקום החמישי ב-1924 והשני ב-1926, זכתה הני לראשונה באליפות העולם בהחלקה אומנותית על קרח, עת ניצחה את הרמה סאבו (Herma Szabo) האוסטרית. ניצחון זה של הני היה שנוי במחלוקת כיוון ששלושת הנורווגים שבין השופטים, ורק הם, העניקו לה את הדירוג המקסימלי. לעומת זאת, שני השופטים האחרים, גרמני ואוסטרי, העניקו לסאבו יחס דומה. על הישג זה חזרה מדי שנה בתשע השנים הבאות עד 1936, כולל. עד כה (2015) לא חזרה אף מחליקה אומנותית על הישג זה. באולימפיאדת סנט מוריץ (1928), הני זכתה בראשונה מתוך שלוש מדליות זהב בשלוש אולימפיאדות חורף עוקבות, שכן היא חזרה על ההישג באולימפיאדת לייק פלאסיד (1932) ובאולימפיאדת גרמיש פרטנקירכן (1936). גם על הישג זה לא חזרה אף מחליקה אומנותית עד כה (2012). מ-1931 עד 1936 הני זכתה בשש אליפויות אירופיות רצופות. זכייה זו בשש אליפויות אירופיות היוותה שיא שהושווה רק יותר מחמישים שנה אחר כך על ידי קטרינה ויט ממזרח גרמניה שזכתה ב-1988 באליפות אירופה השישית ברציפות מאז 1983. השיא במספר הזכיות נשבר רק שבעים שנה אחר כך, ב-2006, עת אירינה סלוצקאייה (Слу́цкая) הרוסיה זכתה בתואר האלופות האירופי בפעם השביעית, אם כי לא ברציפות.
הני תרמה רבות לשגשוגה של ההחלקה האמנותית על קרח. חלק מכך נזקף לזכות כמה חידושים שהעלו את חינניותו, כמו השמלה הקצרה שלבשה בעת התחרויות, יחד עם מגפיים לבנים. לכך נוספה הכוריאוגרפיה שאומצה מתחום הריקוד. בתקופה בה הקריירה שלה שגשגה, הני הפכה פופולרית מאוד בציבור, ולעיתים נקראה המשטרה להשליט סדר בעת הופעותיה, בשל התלהבות-יתר של הצופים.
קריירה כשחקנית וכמקצוענית.