דוגמה טובה לכך ניתן לראות בשיר "שוכבת על המים". השיר מתייחס ל"עיר ים תיכונית מסריחה", אולם בתוך הצחנה והלכלוך רואה הדוברת גם את היופי. אין כאן ניסיון להסוות את הכיעור והקושי שבמציאות באמצעות דימויים. נהפוך הוא, "העליבות דבקה ביופי ('לבושה סחבות עם רקמה') והריקבון פושה בתוך פאר-העבר של המתים ('כתליה שיש איטלקי עם חול ים מתפורר')", כפי שמצביע יואב רינון. כלומר, על אף המודעות המתמדת לקיומו של המכוער, ואף על פי שאין פיצוי של ממש על קיומו, רביקוביץ מסיימת את השיר בהצהרת אהבה: "עיר ים תיכונית מזוהמת / איך נפשי נקשרה בנפשה / בגלל משך החיים, / בגלל משך החיים". יש כאן אפוא אמירה מורכבת של רביקוביץ הנמסרת דווקא באמצעות הרדדת הלשון. הדוברת מצליחה לחוש באופן חיובי את עומק הקשר אל המציאות שבה היא חיה, אולם אין זה נובע מיכולתה לייפות את אותה מציאות אפורה ומזוהמת, או מיכולתה לברוח אל עולם בטוח של חלומות פרטיים. מדובר בהשלמה מפויסת עם המציאות, עקומה ועלובה ככל שתהיה. הזוהמה היא אכן חלק בלתי נפרד מן היש, ואהבתה של המשוררת מצביעה על יכולתה להכיל גם את ההיבט הזה.
חטיפת דניאל ינובסקי
חטיפת דניאל ינובסקי התרחשה בירושלים ב-29 בדצמבר 1944, והסתיימה בשחרורו כעבור שבועיים. החטיפה בוצעה על רקע הבחירות לוועד העיר ליהודי ירושלים (ועד הקהילה בשמו אז) וכחלק מהסזון - מאבק שניהלו ארגוני ההגנה והפלמ"ח נגד האצ"ל בין דצמבר 1944 לפברואר 1945, כדי לאלצו לחדול מביצוע פעולות נגד כוחות המנדט הבריטי.
הרקע.
באמצע שנות הארבעים, דניאל ינובסקי, דמות ציבורית מוכרת בירושלים ומפקד באצ"ל בעבר, היה פעיל בתנועה הרוויזיוניסטית ומזכיר ועד הקהילה בעיר ירושלים - גוף מרכזי חשוב שאיגד תחתיו את רוב העדות והחוגים של יהודי ירושלים.
בדצמבר 1944 נערכה מערכת בחירות רוויית יצרים לחברי הוועד. שתי התנועות הפוליטיות, התנועה הרוויזיוניסטית מימין ומפלגות הפועלים מהשמאל, האשימו זו את זו בזיופים. ינובסקי ששימש כמזכיר ועדת הבחירות, החזיק בידיו את כל הפרוטוקולים וכל החומר שהיה קשור עם טענות הזיופים.
ככל שמערכת הבחירות התקרבה נעשו מספר ניסיונות לחטיפת ינובסקי - בשני הניסיונות הראשונים, הבחין ינובסקי בחוטפים והכה אותם; בניסיון השלישי, ב-14 בדצמבר 1944, כאשר חזר ינובסקי מעבודתו, בא לקראתו אחד השכנים ולחש באוזנו: "ליד ביתך עומדים כמה בחורים; אחד מהם מצביע עליך באומרו: זהו האיש". ינובסקי פנה מיד לאחור ולן באותו לילה אצל ידידים במאה שערים. בהמשך הגיש תלונה במשטרת מחנה-יהודה; ניסיון החטיפה הרביעי הצליח.
החטיפה.
ביום שישי, 29 בדצמבר 1944, בשעה 19:30 בערב, הקישו בדלת ביתו של ינובסקי גברים מחופשים בבגדי שוטרים. כאשר נפתחה הדלת, נכנסו ה"שוטרים" פנימה ו"השוטר היהודי" פנה אל ינובסקי, והורה לו להתלבש ולהתלוות אליהם לבולשת. ינובסקי, שהיה דתי, מחה על כי באים אליו בשבת, אולם לא חשד שהשוטרים מתחזים. כשיצא עמם מביתו, הבחין בתנועה חשודה ופתח בצעקות: "זו לא משטרה". חוטפיו תפסו אותו בכוח והכניסוהו למכונית שחיכתה בפתח הבית. אשתו, שליוותה את בעלה, התנפלה על דלת המכונית וניסתה למנוע את החטיפה, אולם סולקה בכוח הצידה והמכונית יצאה לדרכה.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-2 בינואר 1945, פרסמה ברית הציונים הרוויזיוניסטים בירושלים כרוז שבו נאמר כי לאחר גילוי הזיופים, החליטו מנהיגי השמאל לטשטש את עקבות הפשע ולחטוף את אחד מעדי הראיה העיקריים. מהצד השני, עיתון דבר, שהיה מזוהה עם מפא"י, הכחיש את ההאשמות. במקביל לחטיפת ינובסקי, בוצעו בירושלים עוד שתי חטיפות - של מרדכי קורנגולד ושל יהושע וורקר. ב-7 בינואר הודיעה קהילת ירושלים כי היא מגנה את החטיפות.
ינובסקי הובא לחדר המעצר באחד מקיבוצי העמק. כעבור שבוע קיבלה ממנו אשתו מכתב בכתב ידו: "אני בריא, אל תדאגי לי, אני מקווה לחזור בקרוב". לימים סיפר ינובסקי, שהיה כלוא וקשור בתוך תא אטום ולא יכל להבחין בין יום ללילה. במהלך השבי שאלו אותו החוטפים אם הוא יודע היכן הוא נמצא והוא השיב "בידי הגסטפו של השמאל". מעבר לכך, לא סיפר ינובסקי על פעולות חקירה שנעשו בקשר עם הבחירות.
לאחר שבועיים ממועד החטיפה, במוצאי שבת, 13 בינואר 1945, נלקח ינובסקי לחדרה, והורד בתחנת הרכבת (במרחק של שמונה קילומטר מהמושבה). החוטפים נתנו לינובסקי לירה ארץ ישראלית בגין הוצאות ההגעה מחדרה לירושלים. ינובסקי לן בחדרה ויום למחרת חזר לביתו בירושלים.
לימים התברר כי ינובסקי נחטף על ידי לוחמי הפלמ"ח. בדו"ח החטיפה נכתב:
טכנוקרטיה
טכנוקרטיה (על בסיס היוונית: τέχνη (טכנה) – כישרון, יכולת κράτος (קרטוס) – כוח, שלטון) או שִׁלְטוֹן מֻמְחִים היא סגנון שלטוני המבוסס על מומחים המתמנים או נבחרים על סמך יכולותיהם המקצועיות ולא על ידי נבחרי-ציבור על בסיס פולטי-מפלגתי. מנהיגותם של הטכנוקרטים (מחליטי ההחלטות) מבוססת על הצטיינותם המקצועית, הניסיון והידע שלהם (בדומה למריטוקרטיה) ולא על יכולות נאום, ניסוח חזון אידאולוגי כולל או עשייה פוליטית, הנתפסות, על ידי תומכי הטכנוקרטיה, כפופוליזם או תככנות. תומכי השיטה רואים בה טריז כנגד שחיתות שלטונית בעוד מתנגדיה סבורים שלא ניתן לקיים מדיניות עקבית ללא אידאולוגיה. המונח "טכנוקרט" מתייחס לפקיד-מומחה שפעילותו מותווית אך ורק משיקולים מקצועיים-טכניים ("צרים" בפי המתנגדים / "ענייניים" בפי המצדדים) ללא שיקולים חברתיים, פוליטיים ואידאולוגיים ("רחבים"/"זרים").
היסטוריה של הרעיון.
לדברי אפלטון בדיאלוג "המדינה", יש להותיר את הממשל בידיהם של הפילוסופים, הצודקים ביותר ולכן הנתונים פחות מכל להשחתה. בעיר האידיאלית מושלים מלכים-פילוסופים; אנשים חסרי נטייה-עצמית שאינם מושלים עבור טובתם האישית אלא לטובת המדינה-העיר (הפוליס).
ההוגה הצרפתי בן ראשית המאה ה-19, קלוד-אנרי דה סן-סימון דגל ברעיון שמנהיגי החברה צריכים להיות "מעמד התעשיינים" – הבנקאים, המדענים, הפועלים ובעלי המפעלים – ולא האצולה. לשיטתו קרא "מונרכיה מדעית", שאמורה להיות, לפחות באופן זמני, דיקטטורה, עד לחינוך החברה ל"דת ניוטון". הוא לא השתמש במונח "טכנוקרטיה".
את המונח עצמו טבע ב-1919 המהנדס ויליאם הנרי סמית (William Henry Smyth) בהצעתו לכינון "שלטון הטכנאים". בשנת 1921 חיבר טרסטיין וובלין (Thorstein Veblen) את ספרו: "The Engineers and the Price System", הניסוח העקבי הראשון של הרעיון. בעת המשבר הכלכלי של 1929 הפכה הטכנוקרטיה לתנועה פופולרית, והוצגה כחסם בפני השחיתות השלטונית שדירדרה את מצבה של ארצות הברית והעולם כולו. בשנות הששים טענו חוקרים צרפתים כגון ז'אן מיינו (Jean Meynaud) כי "השלטון האמיתי" עבר מן הנציגים הנבחרים לידי המומחים הטכנאים וכי עתה מתחיל "סוג חדש של שלטון שאין הוא לא דמוקרטיה ולא בירוקרטיה אלא טכנוקרטיה". שלטונם של הטכנוקרטים מזוהה עם עליית מעמדו של התכנון הכלכלי, החשיבה האסטרטגית-תועלתנית בסוגיות מדיניות (בניגוד לחשיבה אידאולוגית ביסודה) והתפשטות המדעים והמחקר.
צבי יותם
צבי (הירש, הנריקה) יותם (יתום) (בפורטוגזית: Henrique Iusim; 16 במרץ 1916 - 23 בנובמבר 1986) היה פעיל ציוני, פובליציסט, מתרגם, מחנך וחוקר הגות-יהודית בברזיל ובישראל.
צבי יתום (יוסים) נולד ביישוב סקורני (סקוריאן) שבחבל בסרביה ב-16 במרץ 1916 כבן זקונים להוריו - מאיר דניאל יוסים, פקיד יערות, ואמו, שייבע לבית שוויצר, עקרת בית.
מגיל צעיר הצטיין בלימודיו ונשלח בשנות העשרה לנעוריו ללמוד בסמינר למורים בעיר צ'רנוביץ, בירת חבל בוקובינה ומרכז תוסס של חיים יהודיים וציוניים. במהלך לימודיו יותם הפך לפעיל בולט ולאחד ממנהיגי תנועת הנוער החלוצית-סוציאליסטית גורדוניה אשר חינכה לעבודה עברית וחיי הגשמה בארץ-ישראל. יותם הצעיר הירבה לנסוע ברחבי רומניה, להיפגש עם חניכים, להרצות ולשכנע צעירים להגשים את תורתו של א. ד. גורדון ולעלות ארצה.
בשנת 1937, בגיל 21, נסע יותם אל אחותו מינה שחיה בסאו-פאולו, ברזיל, בתקווה ששם יוכל לקבל "סרטיפיקט" ולהגשים את חלומו לעלות לארץ-ישראל. שאיפתו לזכות לסרטיפיקט מהשלטונות הבריטיים בפלשתינה לא צלחה, ויותם השתקע בברזיל. הוא למד ב בה השלים את לימודיו לתואר דוקטור בפילוסופיה בתזה העוסקת בהשוואת הגותם של הרמב"ם ותומאס אקווינס. עבד כמנהל תיכון יהודי בריו דה ז'ניירו. לימד ספרות עברית ויידיש בסמינר היהודי למורים בריו.
במקביל לעבודתו כמתרגם ומו"ל היה יותם פעיל בסוכנות היהודית בסאו פאולו, בתחום החינוך והתרבות.
עלייה לישראל.
צבי יתום עלה ארצה בשנת 1968 יחד עם אשתו רות ושתי בנותיו והשתקעו בעיר חולון. בתחילת שנות ה-80 הצטרפו צבי ורעייתו רות לקיבוץ מפלסים, בו נפטר בשנת 1986. הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ.
עם עלייתו, שינה את שם משפחתו מ"יוסים" (יתום) ל"יותם". צבי יותם היה בן דודו ממדרגה ראשונה של שמחה יתום, אביו של אנשי כוחות-הביטחון והפוליטיקאים הישראלים דני יתום ואהוד יתום.
פעילותו כמתרגם ומוציא לאור.