ב-17 באפריל 1942 פנה ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית משה שרתוק (לימים שרת) אל הגנרל קלוד אוקינלק, מפקד הארמייה השמינית של הצבא הבריטי, במילים הבאות:
את הכינוי "מאתיים ימי חרדה" לתקופה זו בתולדות היישוב טבע העיתונאי איש התקופה חביב כנען בספרו על תקופה זו, שנשא שם זה. על הלך הרוח בהנהגת היישוב באותם ימים כתב בספרו:
תוכניות אלו לא הועמדו מעולם במבחן הביצוע. ב-1 ביולי 1942 הצליחו הבריטים לבלום את התקדמותו של רומל 180 קילומטר בעומק מצרים, ליד העיירה אל עלמיין, הקימו שם קו הגנה חדש ומינו מפקד חדש, הגנרל ברנרד מונטגומרי, שפקד לבטל את כל תוכניות הנסיגה ולהיערך למתקפה. שני הצדדים נערכו לקרב המכריע על גורל המזרח התיכון. הסכנה חלפה כליל ב-3 בנובמבר 1942 כאשר כוחותיו של מונטגומרי פתחו במתקפה והביסו והדפו את כוחותיו של רומל בקרב אל עלמיין, ניצחון שהיה אחת מנקודות התפנית במלחמת העולם השנייה.
כיום קיימים שרידי ביצורים במקומות שונים בכרמל, אך ספק אם הם קשורים לתוכנית הצפון. חוקרים אחדים סבורים כי שרידים אלו הם עדות לתוכנית "המבצר האחרון" של הבריטים.
גילויים מאוחרים.
בחודש מרץ 2006 פורסם מאמר מתוך ספר של שני היסטוריונים גרמניים, קלאוס מיכאל מלמן, מנהל המרכז לחקר הנאצים בגרמניה, ומרטין קופרס, לפיו בקיץ 1942, עם התקדמות קורפוס אפריקה לכיוון מצרים וארץ ישראל, השלימו הנאצים הכנות לביצוע תוכנית להשמדת יהודי ארץ ישראל. על פי המחקר הוקמה עוצבת מבצע מיוחדת לצורך כך במסגרת האס אס בשם "איינזצגרופה אגיפטן" (איינזצגרופן מצרים) שכללה 24 חיילי אס אס בפיקודו של ולטר ראוף, קצין האס אס שהיה אחראי בסוף 1941 ובראשית 1942 על ייצורן של משאיות להמתה באמצעות גז הפליטה שלהן, שהוזרם לתא מטען אטום ובו הקורבנות. השמדת חמש מאות אלף היהודים בארץ ישראל אמורה הייתה להתבצע באותם האמצעים והשיטות שבהם בוצע רצח יהודי אירופה, דהיינו הפעלת מתנדבים מתוך האוכלוסייה המקומית, הלא יהודית, כמסייעים לביצוע הרצח השיטתי, בהדרכתו ובפיקודו של צוות גרמני מצומצם. זאת לפי טענת החוקרים, אף על פי שהמילה "פלשתינה" לא מוזכרת במסמכים שהם מזכירים. לדבריהם מקום הפעולה היה ברור מההקשר ולא היה צורך לפרטו. אנשי עוצבת המבצע הוצבו באתונה והמתינו לפקודה לנוע לארץ ישראל, אך הוורמאכט התנגד לבוא הצוות לאזור ו"איינזצגרופה אגיפטן" נאלץ להישאר ביוון. לדברי החוקרים העובדה כי התוכנית התגלתה 64 שנים לאחר שנרקמה, נובעת מכך שהם איתרו מסמכים שחוקרים אחרים פסחו עליהם.
ב-2010, עם שיפוץ בית הכנסת החורבה התגלה במקום סליק עם נשק מתחת לארון הקודש. שמעון ברמץ שהיה ממפקדי האצ"ל בעיר העתיקה סיפר שהאצ"ל בנה את הסליק כחלק מהערכות לנהל את המאבק נגד הנאצים, בעיר העתיקה. ההגיון בבחירת העיר העתיקה כמקום המאבק, היה הסיכוי שהנאצים לא יפגיזו את האזור בארטילריה כבדה, בגלל קדושתו הדתית.
בשנת 2012 נתפרסם בעיתון "הארץ" סיפורו של ד"ר רודולף גוטשלק, מוותיקי עורכי הדין בחיפה, על הקמת מערך הביצורים על הכרמל בשנת 1942. הכתבה ב"הארץ" התבססה על דבריו של בנו של רודולף גוטשלק. בכתבה סופר כי לשכת עורכי הדין בחיפה קראה לחבריה להשתתף בהקמת מערך ההגנה על ההר. אחד מעורכי הדין שהתנדבו למשימה היה הד"ר גוטשלק. מצויד בטורייה הוא עבד לצד חברי ההגנה וחיילים בריטים בהקמת הביצורים. לדברי הבן חזר ד"ר גוטשלק יום אחד מעבודת הביצורים לביתו והכריז: "עם טורייה אי אפשר לנצח את הגרמנים". ימים מעטים לאחר מכן הוא קנה כרטיסי נסיעה לדרום אפריקה כדי למלט את משפחתו מארץ ישראל. אשתו סירבה לעזוב את הארץ והמשפחה נשארה בישראל.
הבן מיכאל גוטשלק, גמלאי של משרד הביטחון, טייל בשנת 2009 על הר הכרמל. באחד משבילי ההר מעד לבור ונוכח כי היה זה שריד של הביצורים שנחפרו בשנת 1942. מאז שב למקום ובמשך שלוש שנים בעזרת תלמידי בתי הספר רעות לאמנויות ואליאנס מחיפה, פינה עפר וסלעים מתוך הבונקרים ותעלות הקשר. בעקבות חשיפת הביצורים על ידי מיכאל גוטשלק אישרה הנהלת פארק הכרמל בשנת 2012 תוכנית לסלילת שביל להולכי רגל שיחבר בין מערכות הביצורים ויאפשר למטיילים ללמוד את הסיפור ההיסטורי של המקום.
ארוין רומל
הירוהיטו
הירוהיטו, (בקאנג'י: 裕仁,) כפי שהוא נקרא בארצות המערב, או הקיסר שׁוֹוָּה (בקאנג'י: 昭和天皇, ברומאג'י: Shōwa) כפי שהוא מכונה ביפן (29 באפריל 1901 – 7 בינואר 1989) היה קיסר יפן, ה-124 במספר, אשר שלט ביפן משנת 1926 ועד למותו ב-1989. שישים ושתיים שנות שלטונו היו תקופת שלטון היחיד הארוכה ביותר בהיסטוריה של יפן, וכן התקופה שבה עברה החברה היפנית את אחד השינויים הגדולים בתולדותיה.
קורות חיים.
שנותיו הראשונות.
הירוהיטו נולד כבנו הראשון של יורש העצר ולימים הקיסר יושיהיטו ונקרא עם לידתו מיצ'י נו מיאה (הנסיך מיצ'י). עם מות סבו, הקיסר מוצוהיטו, ב-30 ביולי 1912 הוא הפך ליורש העצר הקיסרי בעוד אביו הוכתר לקיסר. הכתרתו הרשמית כיורש העצר התקיימה ב-2 בנובמבר 1916.
את שנות לימודיו העביר יורש העצר הירוהיטו בבית הספר המיוחד לבני המשפחה הקיסרית. בשנת 1921 החל לתפקד כעוצר של יפן - תפקיד בעל סמכויות רבות, וזאת מאחר שאביו, הקיסר יושיהטו, שעלה לכס הקיסרות בשנת 1912, היה חולני ומחלתו גרמה לו הפרעות נפשיות. בשנת 1922 הוא לקח חופשה בת שישה חודשים מתפקידו כעוצר ונסע למסע תיירות בבריטניה ובארצות אירופה, בכך הפך ליורש העצר היפני הראשון שיצא את תחומי הקיסרות.
בשנת 1924 התחתן הירוהיטו עם דודניתו הרחוקה, הנסיכה נאגקו (נקראה מאוחר יותר קוג'ון קיסרית יפן), ויחד איתה הביא לעולם שבעה ילדים:
עלייתו לשלטון.
ב-25 בדצמבר 1926, עם מותו של אביו יושיהיטו, עלה הירוהיטו לכס הקיסר ביפן וקיבל את הכינוי שׁוֹוָּה ("שלום נאור"). טקס ההכתרה הרשמי שלו נערך בקיוטו ב-10 בנובמבר 1928. עם עלייתו לשלטון היה הקיסר הירוהיטו לקיסר הראשון זה מאות שנים שאמו הביולוגית הייתה אשתו הרשמית של אביו.
שנות השלטון המוקדמות.
חלקה הראשון של תקופת שלטונו של הירוהיטו (1945-1926) נמשך כאשר המערכת הפוליטית הלכה והושפעה יותר ויותר על ידי אנשי הצבא במדינה, הן בדרכים חוקיות והן בדרכי מרמה. מאז שנת 1900 הייתה לראשי הצבא והצי הקיסריים זכות וטו אל מול החלטות הממשלה, וההתנגשויות בין ראשי הצבא לראשי המערכת הפוליטית האזרחית לוו לא פעם באלימות פיזית של ממש.
מקרה אחד כזה היה ההתנקשות בחייו של ראש הממשלה המתון אינוקאי צויושי בשנת 1932, אירוע שסימן את סופה של המרות שהייתה לפרלמנט על מעשיי הצבא. בשנת 1936, בוצע ניסיון להפיכה צבאית, בהנהגת קציני צבא זוטרים, על רקע איבוד כוחה של סיעת הצבא בפרלמנט היפני. ניסיון ההפיכה הביא להירצחם של מספר חברי ממשלה וקציני צבא בכירים, אך הוא דוכא לבסוף בעזרת התערבות זועמת של הקיסר.
כישלון ניסיון ההפיכה לא ביטל את המעמד שצברו אנשי הצבא בקרב מקבלי ההחלטות ביפן, ועם הכוח הפוליטי שהיה בידיהם הם הובילו את יפן להשתתפות במלחמת סין–יפן השנייה ומאוחר יותר גם במלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה.
מיד עם סיומה של מלחמת העולם השנייה, האמינו רבים שהקיסר הירוהיטו היה המוח השטני שעמד מאחוריה, בעוד אחרים טענו שהוא היה לא יותר מסמל שלטוני חסר כוח ממשי, שתומרן על ידי הצבא למטרותיו. רבים מאזרחי סין, טיוואן, קוריאה ומדינות אחרות בדרום מזרח אסיה שסבלו בתקופת המלחמה מהכיבוש היפני רואים בו את היטלר של מזרח אסיה, ואף מרגישים כי היה עליו להישפט בעוון ביצוע פשעי מלחמה. השאלה מה הייתה מידת ההשפעה של הירוהיטו על מהלכיה הצבאים של ארצו בשתי המלחמות, עדיין עומדת בעינה. מיד לאחר המלחמה, ההשקפה שהוצגה הן על ידי החצר הקיסרית והן על ידי כוחות הכיבוש האמריקנים, הייתה שהקיסר נהג לפי הנוהג המקובל, ונשאר מרוחק כראוי מקבלת ההחלטות במדינה בשעת המלחמה. לעומת זאת, הרברט ביקס, פרופסור אמריקאי להיסטוריה, הציג לאחרונה מספר רב של ראיות לכך שהקיסר, בעזרת רשת מתווכים, היה בעל השפעה ענפה על הצבא ובכך היה המשפיע העיקרי על מהלכיה הצבאים של יפן בשתי המלחמות. בן עמי שילוני, היסטוריון ישראלי של יפן המודרנית, יצא כנגד טענות ביקס, והביא ראיות נגדיות לפיהן השפעתו של הירוהיטו על הצבא הייתה מוגבלת מאוד, כתבי המינויים שעליהם חתם נוסחו למעשה בידי אחרים, ובכל מקרה אין להשוות את השפעתו לזו של מנהיגים אחרים בתקופת מלחמת העולם השנייה כמו היטלר, סטלין, מוסוליני ואפילו רוזוולט וצ'רצ'יל.
ב-4 בספטמבר 1941, התכנסו נציגי הממשלה היפנית לדון בתוכניות המלחמה שהוכנו על ידי המטה הכללי של הצבא הקיסרי, והחליטו כי:
ה"דרישות" היפניות המוזכרות בציטוט המובא כאן, היו ברורות ומוגדרות:
ב-5 בספטמבר, יום לאחר התכנסות הממשלה, העביר ראש ממשלת יפן, פומימרו קונואה, את טיוטת ההצהרה לידיעתו של הקיסר, וזאת יום אחד בלבד לפני התכנסות הוועידה הקיסרית בה יכשירו את ההצהרה כרשמית. לפי ההשקפה המסורתית (ושוב, בסתירה למחקרו של הרברט ביקס), הקיסר היה מודאג ביותר מההחלטה להציב את ההכנות למלחמה ראשונות ורק לאחריהן את ביצוע המגעים הדיפלומטיים, והכריז על כוונתו לשבור את קוד ההתנהגות הקיסרי בן מאות השנים ולהופיע בפני הוועידה הקיסרית ביום המחרת כדי לחקור בעצמו את ראשי הצבא והצי על כוונותיהם, מעשה לא צפוי בעליל. ראש הממשלה קונואה הצליח לשכנע את הקיסר לזמן את ראשי הצבא לפגישה אישית עמו, פגישה בה הוא דרש מהם למצות ככל הניתן את האפשרות הדיפלומטית לפני המעבר לפעולות צבאיות.