הפעילות העיקרית של הארגון הייתה איסוף כספים על מנת לחלקם ליהודים אשכנזים שעלו לארץ ישראל. הקבוצה הראשונה שנהנתה מכספי החלוקה שאספו רוזני וילנה הייתה דווקא קבוצה של חסידים, עליית תלמידי הבעל שם טוב בראשות ר' מנחם מנדל מוויטבסק, שעלו בשנת 1778 לצפת, בניגוד לקו המתנגדי המובהק של הארגון. ההיסטוריון אריה מורגנשטרן מדגיש שנקודה זו מבהירה את היחס שייחסו ליישוב הארץ כערך עליון, מעל לסכסוכים הקשים שבין מתנגדים לחסידים. בהמשך תמך הארגון באופן פעיל בעליית תלמידי הגר"א, בשנת 1808 והיווה את ה"גב" הכלכלי של עלייה זו ושל רוב היישוב האשכנזי בארץ ישראל ובכלל זה עדות החסידים השונות.
בהמשך קיים הארגון קשר באמצעות שד"רים, כלומר שליחים, הן עם ה"כוללים" בארץ ישראל והן עם ארגוני החלוקה האחרים: ועד פקידי קושטא, שדאג ליהודים הספרדים בירושלים וארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם שאסף כספים עבור כל יהודי ארץ ישראל מקהילות במערב אירופה והיה גם הוא שותף פעיל בניהול מרחוק של קהילת הפרושים, כפי שנקראו מקבלי החלוקה המתנגדים בארץ ישראל. בניגוד לוועדים אלה, שפעלו בגלוי ותוך שיתוף פעולה מסוים עם השלטונות, כל מגעיו של הארגון היו תחת מעטה חשאיות כבד (סיסמתו הייתה "כבוד אלוקים הסתר דבר"). המכתבים שהועברו נכתבו בקודים והשד"רים נפגשו עם בכירי הארגון במקומות מסתור. הסכנה הייתה אמיתית ביותר, כך למשל ר' דובער שניאורי, "האדמו"ר האמצעי" של חב"ד, נתפס על ידי המשטרה ב-1827 כאשר הוא עוסק בהעברת כספי הארגון עבור הקהילה בחברון ונאסר.
על אף החשאיות, ראשי הארגון, שהיו לרוב העשירים והבכירים שבין יהודי ליטא, קיימו קשרים רצופים עם פקידות השלטונות. כתוצאה מכך פעלו ראשי הארגון לקידום מטרותיו גם במגעיהם העסקיים והפוליטיים וכן תוך מתן שוחד לפקידים.
בתמורה לתמיכה הכספית והארגונית נטל על עצמו הארגון אחריות לתחומי חיים רבים של העולים ולמעשה ניהל את המתיישבים מרחוק. רוזני וילנה קבעו מי יהיו ראשי הקהל, אילו פעילויות מותר לקיים בארץ הקודש (לימוד תורה) ואלו לא (למשל היה איסור על מלאכה, מתוך תפיסה שהעולים הם "חיל חלוץ" של קדושים שאל להם לבזבז את זמנם ומרצם בעבודה). הארגון גם שלח את הרב משה ריבלין לכהן ברבנות העיר ולהסדיר את הסכסוכים בין פליטי צפת לתושבי ירושלים. כל הסדר בארץ (רכישת קרקעות, הסדרים בין אשכנזים לספרדים והסדרים מול החסידים) הובא לאישור הרוזנים ובטל אם לא הסכימו לו. לעיתים מכנה הארגון את עצמו "רוזני ארץ ישראל" וראש הארגון ר' חיים סג"ל לנדא (בנו של "הנודע ביהודה", ר' יחזקאל לנדא), מכנה את עצמו "נשיא ארץ ישראל". הפרושים נטו לקבל את מרות רוזני וילנה, לפחות עד 1909 (מועד פטירת ר' שמואל סלנט), ואילו החסידים נטו להתעלם מהוראות הרוזנים, דבר שגרר תכתובת ענפה ובכללה איומים על הקטנת קצבאות החלוקה ואף הפסקתן המוחלטת שנעה בין היישוב בארץ ,וילנה, אמסטרדם וקושטא.
על היחס לארגון ולעומדים בראשו ניתן ללמוד ממכתב ששלח ר' נתן נטע בנו של ר' מנחם מנדל משקלוב לצבי הירש להרן:
הארגון לא עסק רק בתמיכה בעלייה והתיישבות אלא גם בגבאות עבור מפעלים שראה בהם ערך כלל-יהודי, ובראש מפעלים אלה מימון "אם הישיבות", ישיבת וולוז'ין ותלמידיה וקופת צדקה לעניים שניהלה בין היתר את מפעל "קמחא דפסחא", רכישת צורכי חג לעניים. איסוף הכספים נערך באופן מסודר מהקהילות במרחב ליטא-פולין-רוסיה במסגרת שנקראה "הצדקה הגדולה" שכללה חלוקה לפלכים שבראש כל אחד מהם ניצב גבאי שהיה אחראי על איסוף הכספים בפלך שלו והזרמתם לווילנה. הכספים נתרמו בקופות "מתן בסתר" בבתי הכנסת. כספי הציבור שימשו לא אחת לניהול מאבקים מול השלטונות לצורך ביטול גזירות שנגזרו על היהודים (כמו פקודת הגיוס לצבא הצאר מ-1827) ולשיחוד פקידים בממשל.
הרוזנים שלחו שד"רים לקהילות שכנות כגון קהילת ברלין וקהילת קניגסברג כדי להלהיב אותן לסיוע ליהודי ארץ ישראל ולגייס מהן כספים.
רוזני ארץ ישראל
רוזני וילנא
אנריקה, מלך פורטוגל
אנריקה, המלך החשמן (31 בינואר 1512 - 31 בינואר 1580), המכונה אנריקה הצנוע (Henrique o Casto או, כאמור, החשמן Cardeal Dom Henrique) היה מלך פורטוגל השבעה עשר, בין 1578 ל-1580. הוא השליט המקובל האחרון בהיסטוריה של פורטוגל מבית אביש.
ביוגרפיה.
אנריקה נולד ב-31 בינואר 1512 בליסבון, למנואל הראשון, מלך פורטוגל ולמריה מאראגון, מלכת פורטוגל, בתם של פרננדו השני, מלך אראגון ואיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה. הוא חי תקופה ארוכה באבורה, שם הוא גם הקים אוניברסיטה ישועית. אנריקה ידוע בהיסטוריה היהודית כמי שהיה האינקוויזיטור הגדול הראשון באינקוויזיציה הפורטוגזית. ב-1578 נקרא לרשת את כס המלוכה, לאחר שנכדו של אחיו, סבשטיאו, נהרג בקרב אל-קסר אל-כביר. הוא היה כבר מבוגר כשעלה לכס המלוכה ומת שנתיים לאחר מכן, ב-1580. מכיוון שהיה מחויב לפרישות מתוקף היותו קרדינל קתולי, לא הותיר אחריו צאצאים, ומותו עורר משבר בפורטוגל (לאחר מותו עלה לשלטון ל-20 יום אנטוניו, אב המנזר של קראטו, אך לא הצליח ליצור לגיטימציה מלאה לשלטונו), שגרם בסופו של דבר להשתלטות פליפה השני, מלך ספרד על פורטוגל.
הרפובליקה הליגורית
הרפובליקה הליגורית (באיטלקית: Repubblica Ligure) הייתה רפובליקה קצרת-מועד, מדינת חסות של צרפת, אשר נוצרה על ידי נפוליאון ב-14 ביוני 1797. היא כללה את שטחי הרפובליקה של ג'נובה אשר כללה את רוב האזור של ליגוריה, באזור צפון מערב איטליה. החוקה הראשונה שלה הוכרזה ב-22 בדצמבר 1797, עם הצגת מנהיגות הרפובליקה. בשנת 1800 הדוג'ה נבחר ל-5 שנים. ובשנת 1802 הוא נבחר לכל החיים. ביוני 1805, ג'נובה סופחה על ידי הצרפתים.
הרפובליקה עשתה שימוש בדגל המסורתי הגנואזי, עם צלב אדום על רקע לבן.
היסטוריה.
אחרי העימות שהתרחש במאי 1797 בין התושבים הגנואזים לבין השליטים העשירים שלהם, נפוליון כבש את ג'נובה וכונן סדר משלו. הצרפתים ששדדו את ג'נובה בצורה מסיבית, הותירו את המדינה חרבה. נפוליאון הודיע על הקמת הרפובליקה הליגורית ב-6 ביוני 1797. השיתוף פעולה של התושבים תחת שליטת נפוליאון התקיים ללא ספק על ידי הארכיבישוף ג'ובאני לרקרי, שהראה את תמיכתו בצרפת רק כעבור שלושה ימים. חוקה ליגוריאנית פורסמה, אשר לא הייתה פרוגרסיבית, אלא רק כמסמך זמני. בדצמבר אותה שנה החלפה החוקה, ורוב גדול אישר את החוקה באמצעות משאל עם.
ביוני, 1798, השליטים של הרפובליקה הליגורית הובילו את העם למלחמה נגד פיימונטה אחרי ניסיון של הגולים לפתוח במרד. הצרפתים בסופו של דבר התערבו במלחמה, וכתוצאה מכך אירע הכיבוש הצרפתי של פיימונטה.
בשנת 1800, הרפובליקה הוקפה על ידי הצבא האוסטרי והצי הבריטי. כ 30,000 נפגעים נפגעו כתוצאה מהלחימה, והצבא הצרפתי היה צריך להסתמך על שיקום כלכלי. לזמן קצר כבשו כוחות אוסטריה בשנת 1800 את הרפובליקה, אבל נפוליאון חזר עד מהרה עם הצבא שלו. חוקה חדשה פורסמה בשנת 1801, והוקמו מוסדות דומים יותר לאלו של הרפובליקה של ג'נובה, עם הדוג ' ה, אשר היה הנשיא של הסנאט. בסופו של דבר, המנהיגים הליגוריים פנו לנפוליאון, וביקשו ממנו לקחת שליטה ישירה על המדינה, והוא קיבל את בקשתם.
ביוני 1805, סופחה הרפובליקה לצרפת, אשר שלטה בה שליטה ישירה. לאחר נפילתו של נפוליאון ב-1814, הרפובליקה הוקמה מחדש למשך תקופה קצרה בין ה-28 באפריל ל-28 ביולי. בעקבות קונגרס וינה הוענק האזור לממלכת סרדיניה, אשר סיפחה אותו ב-3 בינואר 1815.
שכרון מעמקים
בנדיקטוס השלושה עשר (אנטי-אפיפיור)
בנדיקטוס השלושה עשר (נולד בשם פדרו מרטינז דה לונה ב-1328 - מת ב-23 במאי 1423) היה אראגוני שנחשב בכנסייה הקתולית לאנטי-אפיפיור. מושבו היה באביניון, אך הוא הוכרז לאפיפיור על ידי תומכיו לאחר חזרת אפיפיורות אביניון לוותיקן.
דה לונה נולד למשפחת אצולה באראגון והיה פרופסור למשפט דתי במונפלייה. ב-1375 הכריז עליו גרגוריוס האחד עשר כחשמן. ב-1376 הוא ליווה את גרגוריוס האחד עשר לרומא ולאחר מותו השתתף בבחירתו מעוררת המחלוקת של אורבנוס השישי לאפיפיור (ב-8 באפריל 1378). במשך תקופה ארוכה יחסית הוא תמך באורבנוס מול מתנגדיו, אך לאחר מספר חודשים שוכנע כי הבחירה לא הייתה חוקית והשתתף בבחירתו של קלמנס השביעי. אורבנוס לא הסכים לרדת מכס האפיפיור, התרחש קרע בכנסייה (ר' הקרע המערבי). קלמנס השביעי לא יכול היה לשלוט ברומא ובהזמנת מלכי אביניון, העביר את הכס הקדוש לעיר זו. כשליחו של קלמנס, דאג לונה להשגת לגיטימציה בחצי האי האיברי ובממלכות הספרדיות (ממלכת קסטיליה, פורטוגל - עד 1385, ממלכת אראגון וממלכת נווארה).
האנטי האפיפיור הבא היה קלמנס השמיני.
צ'אמפאנר-פאווגאד
הפארק הארכאולוגי צ'אמפאנר-פאווגאד שוכן בחלקה המזרחי של מדינת גוג'ראט שבהודו. הפארק הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2004. בפארק יש ריכוז גדול של שרידים ארכאולוגיים שחלקם לא נחפרו או נחקרו.
היסטוריה.