אקסמן הקים את קבוצת הנוער ההיטלראי הראשונה במדינת וסטפאליה בשנת 1928. הוא למד משפטים ובשנת 1932 מונה לארגן את תנועת הנוער ההיטלראי בקנה מידה ארצי. הוא היה אחראי על החינוך המקצועי והחקלאי של חניכי התנועה. באוגוסט 1940 הוא החליף את באלדור פון שיראך כמנהיג הנוער ההיטלראי (Hitlerjugend).
בשנת 1941 התנדב לשרת בחזית המזרחית, נפצע קשה ואיבד את זרועו הימנית. בינואר 1944 הוענק לו אות המסדר הגרמני-העיטור הגבוה ביותר שניתן על ידי המפלגה הנאצית. לקראת סוף המלחמה אקסמן החל להתקרב לחוג הפנימי של היטלר. הוא ארגן יחידות של הנוער ההיטלראי, שכללו נערים ומתבגרים ושיבץ אותם בשורות מיליציית הפולקסשטורם. הם נשלחו לאייש את קו החזית ב"רמות זלו", מול הצבא האדום בפיקודו של גאורגי ז'וקוב. רוב הצעירים לא קיבלו אימון צבאי ונפלו בהמוניהם עם תחילת הקרב על ברלין ב-16 באפריל 1945.
ב-20 באפריל 1945 נחגג יום הולדתו האחרון של היטלר. באותו יום עלה היטלר מהבונקר שלו לגן ההרוס של הקנצלריה של הרייך. שם המתינה לו שורה של חברי הנוער ההיטלראי שהצטיינו בקרבות האחרונים נגד הטנקים הסובייטים. היטלר פסע שפוף בלווית אקסמן, שמע מכל נער על גבורתו וליטף בחיבה את פניו כשאקסמן מתבונן מאחור בסיפוק. זו הייתה הפעם האחרונה שהיטלר יצא מהבונקר שלו, בו התאבד מספר ימים לאחר אותו יום.
ב-1 במאי 1945 קרוב לחצות יצא אקסמן מהבונקר ביחד עם מרטין בורמן וד"ר לודוויג שטומפפגר. הם לוו בטנק "טיגר" ותותח סער מתנייע. אקסמן נפרד מחבריו ופנה מזרחה, אך נתקל בסיור סובייטי. הוא חזר על עקבותיו וכעבור זמן קצר נתקל לדבריו בגופותיהם של בורמן ושטומפפגר. הוא לא התעכב לבחון את הדרך שבה מתו אלא הסתלק במהירות מהמקום.
הוא הצליח להתחמק מהרוסים וחי מספר חודשים בשם הבדוי אריך זיברט. הוא נעצר בדצמבר 1945 לאחר שנחשפה מחתרת נאצית שארגן. במאי 1949 נידון למאסר של שלוש שנים ושלושה חודשים.
לאחר שחרורו עבד כסוכן מכירות. ב-19 באוגוסט 1958 נידון לקנס של 35,000 מרקים על החדרת עקרונות התורה הנאצית ללבותיהם של הצעירים.
הטרור האדום באתיופיה
יהודה שפירא
יהודה שפירא (יום הכיפורים תרנ"ד ספטמבר 1893 – 1992) היה מראשוני המהנדסים של היישוב היהודי בארץ ישראל. תרומתו הגדולה ביותר הייתה לעיר ירושלים, שבה התגורר מ-1930.
יהודה שפירא נולד בעיירה שפטובקה שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה). לאחר שסיים בהצלחה את לימודי ההנדסה באוניברסיטת קייב, עלה לארץ ישראל בשנת 1920 יחד עם אנשי גדוד העבודה שהתיישבו בטבריה. שם נשא לאישה את חיה רוזנברג, אחת מרופאות השיניים הראשונות ביישוב היהודי בגליל והעמקים.
במסגרת עבודתו בפיק"א, היה שפירא שותף בבניית תחנת הכוח ההידרו-חשמלית בנהריים ובפרויקטים נוספים עד שמוּנה לסגן המהנדס הראשי במחוז-הצפון. בין עבודותיו: הגשר על הירמוך, גשר בנות יעקב, מגדל הפיקוח בנמל התעופה בן-גוריון (אז "לוד") והשטח המיובש של הנמל בחיפה.
בשנת 1930 הועבר לירושלים, במסגרת עבודתו במחלקה לעבודות ציבוריות. הוא עמד מאחורי בניית ארמון הנציב, מוזיאון רוקפלר, בית המדפיס הממשלתי, בית הדואר המרכזי, קריית הממשלה בגבעת רם. כמו כן, השתתף בבניית שכונות "מעונות עובדים א'", שנכללת היום בשכונת רחביה, ובה התגורר. הוא היה חבר בולט בוועד השכונה ואִרגן פעילויות חברתיות למבוגרים, נוער וילדים עד פטירתו.
היה אב לשתי בנות: רות שפירא, אשת "קול ישראל" (ואשתו של הדיפלומט שמעיה סמילן), וצפורה שר, מורה. נישא בנישואים שניים ליפה לויצקי.
על שמו נקרא רחוב מעלות יהודה בירושלים.
רפת חלב
הלומתאן
תרכובות הלומתאניות הן מולקולות של מתאן שאחד או יותר מאטומי המימן שלהן הוחלף באטומים של הלוגנים. ההלוגנים נמצאים בקבוצה ה-17 בטבלה המחזורית של היסודות. ההלוגנים נקשרים בעזרת קשרים קוולנטיים והתרכובות בדרך כלל יציבות. בתנאים רגילים רוב התרכובות לא פעילות אולם בטמפרטורות גבוהות אפשר לייצר מהם תוצרים רעילים.
שילוב של הלומתאנים עם הלוגנים בעלי שרשראות פחמן קצרות של תרכובות דומות כמו הלואתאנים, הלופרופאנים וכו' שימושי בדרך כלל כנוזל קירור, כממס, וליצירת פלסטיקים יציבים ושימושים כמו טפלון.
ההלומתאנים הם מחמצנים חזקים יותר ממתאן בגלל ההלוגנים
הלומתאנים נפוצים.
ההלוגנים שמופיעים באופן טבעי היוצרים הלומתאנים הם:
חליבה אוטומטית
ונוס וויליאמס
מזאגאן
דיוקן האמן כאיש צעיר
דיוקן האמן כאיש צעיר (A Portrait of the Artist as a Young Man) הוא רומן בעל יסודות אוטוביוגרפיים שנכתב על ידי ג'יימס ג'ויס ויצא לאור ב-1916.
הספר מציג את תהליך ההתבגרות ורכישת המודעות העצמית של איש צעיר ומוכשר. הדמות הראשית היא סטיבן דדאלוס, שהוא למעשה האלטר אגו של ג'ויס עצמו. ביצירה זו יש רמזים לסגנון הכתיבה המאוחר יותר של ג'ויס, בשימוש במונולוג פנימי ובעיסוק בנפש יותר מאשר במציאות החיצונית. גיבור הספר, סטיבן דדאלוס, מופיע גם בספר אחר של ג'ויס, יוליסס.
בינואר 1904 כתב ג'ויס את יצירתו הפרוזאית הראשונה. היה זה חיבור ארוך שזכה לשם "דיוקן האמן", שם שהגה אחיו סטניסלאוס. הוא שלח את כתב היד לכתב-עת חדש, ונדחה. ב-2 בפברואר (יום הולדתו ה-22) הודיע לאחיו כי החל בכתיבת רומן. שם הרומן היה אמור להיות "סטיבן הירו" (Stephen hero) על שם גיבורו, סטיבן דדאלוס. סטניסלאוס התנגד לשם דדאלוס, מפני שאין שמות משפחה כאלה באירלנד, אך ג'ויס עמד על דעתו . כשסיים ג'ויס את כתיבת "סטיבן הירו", הרומן הגמלוני ארך כמה אלפי עמודים. מיואש, ג'ויס זרק את הדפים לאש האח, אך אחותו הצליחה להציל כמה מהדפים. "דיוקן האמן" מבוסס בחלקו על "סטיבן הירו".
רבים מחבריו של ג'ויס לספסל הלימודים הפכו לדמויות ביצירותיו. ב"דיוקן האמן" אלה הם ג'ון פרנסיס ביירן, ששימש כבסיס ל"קרנלי", ווינסנט קוסגרייב שעליו מבוססת דמותו של "לינץ'".
הספר נכתב במשך זמן רב, מ-1904 עד 1914. ג'ויס נתקל בקשיים בהוצאתו לאור, ולמזלו הופגש עם הארייט שו וויבר, אישה בעלת ממון, והמממנת של כתב עת בשם "האגואיסט". עורכת כתב העת, דורה מרסדן, חיוותה דעה חיובית על הספר, והוא פורסם בו בהמשכים בשנים 1914-1915. וויבר, שהפכה בהדרגה לפטרוניתו של ג'ויס, חייבה אותו לעמוד בלוח הזמנים לפרסום פרקי הספר. על הפרסום הקשו מגוריו של ג'ויס באותה עת בטריאסטה, שהייתה באותה עת חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, ובפרט לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914.
ב-1915 הציעה וויבר לג'ויס להוציא לאור את "דיוקן האמן" בעצמה, לאחר שהוא נתקל בקשיים בהוצאתו לאור. הספר יצא לבסוף ב-1916.
הספר תורגם מאנגלית לעברית על ידי אברהם יבין ודניאל דורון בהוצאת עם עובד, ב-1971. תרגום חדש של יותם בנשלום יצא ב-2016, בהוצאת כרמל.
דמויות.
סטיבן דדאלוס - הדמות הראשית של הרומן. הרומן עוסק בהתבגרותו, דרך לימודיו כנער בבית ספר קתולי, אימוץ האסתטיקה כהשקפה, עד גילוי ייעודו כאמן. סטיבן משחרר את עצמו מהדת שהייתה חלק כה מכריע בחיי ילדותו ונעוריו, ומהלאומיות האירית הפנטית השוררת סביבו, על מנת להיות אדם, אמן, חופשי לחלוטין. סטיבן הוא האלטר אגו של ג'יימס ג'ויס, והרבה מאירועי וחוויות חייו של סטיבן לקוחות מהנעורים של ג'יימס ג'ויס בעצמו.
סימון דדאלוס - אביו של סטיבן. פטריוט אירי, שיורד מנכסיו במהלך הספר. בעל רגש נוסטלגי עמוק לעבר שלו. מבוסס בחופשיות על אביו של ג'ויס.
אמה קלייר - אהבתו הסודית של סטיבן. נערה צעירה שסטיבן חושק בה, ואף כותב לה שירים, למרות שהוא לא מכיר אותה היטב. היא מייצגת את אידיאל היופי והטוהר של סטיבן. הוא נצמד לזכרונות הבודדים שיש לו ממנה, ומקנא לה בזעם כשהיא מדברת עם הכמרים. נראה שהיא המוזה של סטיבן לפואמות הקצרות שלו.
קרנלי - חברו הטוב של סטיבן, לו הוא מספר את אשר על ליבו ומוחו. כמו אביו של סטיבן, גם הוא פטריוט אירי גאה, גוער בסטיבן להתגאות במוצאו האירי ולהיענות לבקשות המשפחה שלו להמשיך להיאחז בדת הנוצרית.
הכומר ארנל - מורה ללטינית בבית הספר הדתי של סטיבן. בקטע ידוע במיוחד מהרומן, הוא עורך הרצאה על מוות וגיהנום על פי הדת הקתולית, שמשפיעות באופן עמוק על סטיבן.
רידג'בק רודזי
הרידג'בק הרודזי (באנגלית: Rhodesian Ridgeback) הוא כלב ציד גדול שמוצאו מדרום אפריקה, הקרוי על שם הפס האופייני שעל גבו. הרידג'בק נחשב לכלב אינטליגנטי, נאמן, חזק ואמיץ.
היסטוריה.
מוצאו של הרידג'בק הרודזי הוא מזימבבואה, (לשעבר רודזיה), ומכאן מקור שמו. הוא כלב שפותח על ידי מתיישבים אירופיים שחיו ברודזיה במאה ה-18, וייעודו היה ציד אריות, הרידג'בק פותח מעירוב גזעים, שכללו בין השאר גזע מקומי, טרייר אירי, פוינטר, קולי, בולדוג, גרייהאונד, איירדייל טרייר, וכנראה שגם דני ענק. את המאפיין הבולט שלו קיבל הרידג'בק מהגזע המקומי: פס ארוך של שיער במרכז הגב, שכיוון צמיחתו הפוך מכיוון צמיחת השיער בייתר הגוף, והוא יוצר מבנה של "רכס" שיער במרכז הגב. במהלך פיתוח הזן, סיגל לעצמו הרידג'בק יכולות הישרדות גבוהות שסייעו לו לחמוק מתנינים ונחשים, עמידות גבוהה לטמפרטורות קיצוניות של חום וקור, ויכולות פיזיות מרשימות.
הרידג'בק הוא כלב נאמן לבעליו ומגונן על המשפחה. הרידג'בק נוטה להיות חשדן כלפי זרים שנכנסים לשטח הטריטוריה של המשפחה. הרידג'בק לא מתאים לבעלים חסרי ניסיון, והוא כלב בעל מרץ שדורש מרחב וטיולים ארוכים להוצאת אנרגיה.
גופו האתלטי והשרירי דורש אוכל רב ותזונה נכונה. עם האילוף הנכון יהיה כלב שמירה מצוין מפני פורצים ויגן על בעליו בעת הצורך. למרות תכונותיו הפיזיות המרשימות לרידג'בק צד רגיש ולכן אילופו צריך להיות הדרגתי ולא אינטנסיבי מדי.
שאול כרמל