דנה רון נולדה בארצות הברית בעת שהוריה, פרופסור עמירם רון ופרופסור ארזה רון, שהו שם בלימודים. למדה באוניברסיטה העברית בירושלים. סיימה תואר ראשון במדעי המחשב ופיזיקה (בהצטיינות) בשנת 1987, ותואר שני במדעי המחשב (בהצטיינות) בשנת 1989. עבודת הדוקטורט שלה, אותה סיימה בשנת 1995 בהנחייתו של פרופ' נפתלי תשבי, היא בנושא "Automata Learning and its Applications". בין השנים 1995–1997 עשתה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת MIT. הייתה עמיתת מחקר במכון Bunting (1997/8) ובמכון Radcliffe של אוניברסיטת הרווארד (2003/4).
בשנת 1998 הצטרפה לסגל המחלקה להנדסת חשמל של אוניברסיטת תל אביב. בשנת 2000 קודמה לדרגת מרצה בכיר, בשנת 2004 מונתה לפרופסור חבר, ובשנת 2009 מונתה לפרופסור מן המניין. בשנות הלימודים תשע"ב ותש"ף הייתה מדען אורח באוניברסיטת קולומביה.
תחומי המחקר שלה כוללים אלגוריתמים עם סיבוכיות תת-ליניארית (בדגש על בדיקת תכונות מדגמית), אלגוריתמי קירוב (אקראיים), ותורת הלמידה החישובית.
משפחתה.
דנה רון נשואה לעודד גולדרייך, פרופסור למדעי המחשב במכון ויצמן למדע. להם מאמרים מדעיים משותפים אחדים.
פאנה קאראסאו
פאנה קאראסאו (באיטלקית: Pane carasau) הוא הפיתה המסורתית של סרדיניה. מאכל זה נקרא באיטליה בשם "כרטא דה מוזיקה" (באיטלקית: carta da musica) על שם דקותו של המאפה ודמיונו (בצבעו ובדקותו) לדפי כתיבת תווים.
המאפה דק ופריך, וקוטרו כ-50 ס"מ. המאפה מיוצר על ידי חציית פיתה לשניים (בעובייה, היינו פותחים את הפיתה וחוצים את הפיתה לשתי פרוסות עגולות זהות בגודלן), ואלה נאפות בשנית. הפיתה ממנה עשוי הרקיק עשויה מקמח מלא, מים ושמרים.
הרקיק שמתקבל נשמר לאורך זמן (עד לשנה), ועל כן הוא שימש את רועי הצאן באי ששהו מחוץ לכפריהם חודשים ארוכים. הרקיק נאכל כשהוא יבש, או כשהוא מורטב ביין, מים או רוטב.
עדויות לאכילת המאכל התגלו בחפירות ארכאולוגיות באי, וככל הנראה הוא נאכל באי כבר בשנת 1,000 לפנה"ס.
מקור שם הרקיק במילה הסרדינית "carasare".
מולדה (אתר מקראי)
מוֹלָדָה הייתה עיר בנגב יהודה בתקופת המקרא; בספר יהושע נמנתה בין היישובים והאתרים שיועדו לשבט יהודה:
ואחר כך לשבט שמעון, יחד עם באר שבע:
מולדה הייתה בין הערים שבהן התיישבו עולי בבל משבט יהודה בתקופת שיבת ציון; כך נכתב בספר נחמיה.
ייתכן שמולדה המקראית היא מולדה האדומית שאליה הגיע הורדוס כאשר נמלט מאגריפס, כפי שהוזכר בחיבוריו של יוסף בן מתתיהו, ובאונומסטיקון.
בעת החדשה הוצע לזהותה בתל-אל-מִלְח, מדרום מזרח לבאר שבע, או עם חִ'רבת אל-וַטַן (מילולית: חורבת המולדת) ממזרח לבאר שבע; באתר זה נמצאו בחפירה ארכאולוגית ממצאים מהתקופה הישראלית. שמה של מולדה נזכר בעברית באחד ממכתבי ערד.
שבת בקיבוץ
שבת בקיבוץ היא ציור מעשה ידי האמן הישראלי יוחנן סימון משנת 1944 בסגנון ריאליזם סוציאליסטי. היצירה דומה בסיגנונה ליצירות אמנות סובייטיות מאותה תקופה.
היצירה מתארת את "השדה הגדול" בקיבוץ גן שמואל בו התגורר האמן. סימון נחשב לאמן חברתי ולציוריו היו מסרים חברתיים סוציאליסטים אידאולוגיים. מטרת הציורים הייתה להציג את חבר הקיבוץ כאידיאל.
המסר המרכזי המתואר בציור "שבת בקיבוץ" הוא האידיליה המשפחתית של חברי הקיבוץ. הציור מציג את חברי הקיבוץ כמשפחה אחת של פועלים עובדים. לא ניתן לראות ביצירה את פני האנשים שכן האינדווידואליות שלהם אינה חשובה; החשוב הוא הקשר ביניהם כקולקטיב, והקרבה שלהם לאדמה ולקיבוץ. הציור מציג את חברי הקיבוץ נחים יחד בשבת, ובכך מנסה להציג אידיליה של החברה הקיבוצית כולה, תוך הצגת הרמוניה בין החברים לבין עצמם ובין חברי הקיבוץ לטבע סביבם.
יצירה מאוחרת יותר, משנת 1947, מציגה את אותו נושא. בגרסה זו שם סימון דגש דווקא על ההורים בקיבוץ המשחקים עם ילדיהם. ברקע התמונה ניתן לראות סוסים ועגלה. ביצירה זו קומפוזיציה פירמידלית. דמות האב המרכיב את בנו על כתפיו או מרים אותו באוויר הופיע ביצירות נוספות מאוחרות יותר של סימון, ומעלות אסוציאציה של הנפת עומר או קורבן - ובכך מציג סימון את הילדים כתוצרת נוספת של הקיבוץ.
שתי היצירות עושות שימוש בצבעים חמים - בעיקר צבעי חום ומעט ירוק, המסמלים את הקרבה לאדמה ולטבע. ברקע שתי היצירות ניתן לראות מבנים האופייניים לקיבוץ, ואת עצי הברושים הצומחים בו.
לימים צייר סימון יצירות נוספות באותו נושא ובאותו שם.
הפיצול בין היהדות לנצרות
מומינטרול (קומיקס)
מומינטרול (בשוודית: Mumin או Mumintrollen; בפינית: Muumipeikko) היא רצועת קומיקס שנוצרה על ידי המאיירת הפינית-שוודית טובה ינסון ואחיה לארס ינסון אשר מתמקדת בעלילותיהם של דמויות המומינים.
רקע.
בעקבות פנייה אישית מעורך העיתון אטוס וירטאנן, אשר היה ידיד של ינסון, החלה ינסון לייצר את רצועת הקומיקס "Mumintrollet och jordens undergång" (מומינטרול וסוף העולם). פרויקט זה אשר הופק בין השנים 1947 ל-1948 עבור מדור הילדים של העיתון הפיני-שוודי "Ny tid". באותה העת פורסמו שתי רצועות חדשות מדי שבוע, והרצועות היוו בעיקר עיבוד לספר "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים".
בשנת 1952 המו"ל הבריטי של ינסון צ'ארלס סוטון העלה בפני ינסון את ההצעה לצייר רצועת קומיקס של המומינים. סוטון רצה שהקומיקס יכיל סאטירה חברתית ויפנה למבוגרים. ינסון קיבלה את ההצעה בחיוב.
תולדות רצועת הקומיקס "מומינטרול".
סדרת קומיקס זו פורסמה באופן קבוע בעיתונות בין השנים 1954 עד 1975. טובה ינסון איירה וכתבה את כל רצועות הקומיקס בין השנים 1954 - 1957. רצועת הקומיקס היומית הופקה בתחילה באופן בלעדי עבור השוק הבריטי - הקומיקס הופיע לראשונה בשנת 1954 בעיתון הלונדוני הפופולרי "Evening News". בשלב מסוים החל הקומיקס להופיע גם בעיתונים והמגזינים הסקנדינביים. הרצועות נוצרו במקור בשפה האנגלית אך תורגמו גם לשפות אחרות לאורך השנים. בשיא הצלחתו הקומיקס פורסם ב-120 מגזינים ועיתונים - מה שהפך אותו לרצועת הקומיקס הפינית המצליחה ביותר.
בין השנים 1957–1959 טובה ינסון הפיקה את רצועת הקומיקס בשיתוף פעולה עם אחיה לארס ינסון אשר בתחילה היה מעורב בכתיבת העלילה של רצועת הקומיקס.
לבסוף ויתרה ינסון על רצועת הקומיקס היומית כיוון שהעבודה האינטנסיבית על רצועות הקומיקס לא הותירו לה זמן לצייר ולכתוב ספרים. בעקבות כך אחיה לארס לקח את העסק לידיו והמשיך ביצירת רצועות הקומיקס של המומינים משנת 1959 עד 1975, תוך שימור הסגנון והאווירה.
הקומיקס "מומניטרול" פורסם בעיתונים בפעם האחרונה ב-16 באפריל 1975.
בכריכה קשה.
החל מאוקטובר 2006, המוציא לאור הקנדי "Drawn and Quarterly" מוציא לשווקים סדרת ספרים אשר מאגדת את רצועות הקומיקס שהופיעו ב–"The Evening News".
דומניקו ג'רוזלימיטנו
דומניקו ג'רוזלימיטנו (באיטלקית: Domenico Gerosolimitano, מילולית: דומניקו הירושלמי, שמו האיטלקי של היהודי המומר שמואל ויוואס; 1553 או 1555–1621), רב ומלומד יהודי שהמיר את דתו לנצרות והיה לצנזור על ספרים עבריים ולמחברו של המדריך לצנזור "ספר הזיקוק".
תולדות חייו.
נולד בארץ ישראל בשם שמואל ויוואס (משפחת רבנים נכבדה שמקורה בקורפו). למד תלמוד וקבלה בעיר צפת וכיהן כרב וכדיין. בגיל 24 נסע לקהיר שם עבד כרופא והפך לרופא מפורסם ששמעו הגיע עד לחצר הסולטאן, שהזמין אותו לקושטא על מנת לשמש כרופא בחצר המלכות. במשך 16 שנים עבד כרופא בחצר הסולטאן ואז עבר לאיטליה. ב-6 באוגוסט 1593 המיר את דתו לנצרות, על פי עדותו עשה זאת ממניעים דתיים.
הוא החל לשמש כמורה לעברית והתקבל לעבודה כצנזור. על פי עדותו צנזר ג'רוזלימיטנו עצמו למעלה מ-20,000 עותקים של ספרי דפוס וכתבי יד עבריים. כיוון שהצנזור חתם באותם ימים על עבודתו ניתן למצוא עדות לפעילותו בכתבי יד וספרים עבריים רבים ששרדו מתקופה זו עד ימינו. במקביל לעבודת הצנזורה חיבר מדריך בעברית למצנזר (שנקרא בעברית "מזקק", מן המילה הלטינית "expurgatio", זיקוק) - ספר הזיקוק.
הוא שירת גם את הקרדינל פדריקו בורומאו כמלקט ספרים עבריים לספרייה האמברוזיאנית ובמסגרת זו נסע לקורפו בה אסף כתבי יד עתיקים ויקרי המציאות עבור אוסף הספרים העבריים של הספרייה. בניגוד למלקטים אחרים, לא הפך עם שובו לדוקטור בקולג' הספרייה (אחראי על אוסף), אלא המשיך לעבוד כצנזור עד מותו ב-1621.
ספר הזיקוק.
כאמור, חיבורו החשוב ביותר בתחום הצנזורה הוא ספר הזיקוק, חיבור מקיף שנועד לשמש כמדריך למצנזר. הספר מכיל כללים עקרוניים למצנזר ודיון בתוכנם של 426 ספרים עבריים, כיצד הם פוגעים באמונה הנוצרית וכיצד יש לתקנם, כך שיתאימו לדרישות הכנסייה. הספר היה מיועד עבור מצנזרים יהודים מומרים, שאמונתם נוצרית אך שפתם עברית והשפעתו ניכרת גם (ואף במידה גדולה יותר) בקרב הצנזורה הפנימית.
בין הכללים למצנזר הנכללים בספר:
דיאספורה
כנפיים (עמותה)
"כנפיים - עושים אמנות" היא עמותה ישראלית שהוקמה בשנת 2004 במטרה לבסס מרכז אמנות רב תחומי יחיד במינו, בו תינתן במה לעשייה אמנותית וחברתית ולאפשר מענה ייחודי ליוצרים עם צרכים מיוחדים וליוצרים המתמודדים עם פגיעה נפשית.
פעילות העמותה.
המרכז מאפשר למשתתפים בו, למקבלי השירות, לרכוש הכשרה כאמנים, לממש את כישרונותיהם ולקבל שכר עבור תוצרי אמנותם, כל זאת כחלק מתהליך השיקום שלהם. תפישה זו מבוססת על האמונה כי סיפוק מהעשייה, בשילוב עם היותו פרט יצרני ותורם בקהילה, מובילים להתפתחות האישית והרגשית של כל אדם, להעשרת כישורי החיים שלו ולחיזוק דימויו העצמי.