בנובמבר 2007 דירג את ממשל בוש כ"נמוך ביותר ביכולתו, תפקודו, מדיניותו ובתמיכתו העממית - כמעט בכל תחום מכל הממשלים בארבעים השנים האחרונות". כמו כן חשף את העובדה כי הוא פתוח להצעות לרוץ כמועמד בבחירות 2008 לסגן נשיא, תחת כל מועמד שייבחר על ידי המפלגה הדמוקרטית. בנוסף אמר על ממשל בוש כי "זהו אחד הממשלים הכי יהירים ונטולי יכולת שאי פעם ראיתי או קראתי אודותיו".
לאחר תקופה בה שקל לרוץ למועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, הודיע הייגל ב-10 בספטמבר 2007 כי לא ירוץ למשרה וכי יסיים את כהונתו בסנאט בתום הקדנציה. באוקטובר 2009 מונה על ידי הנשיא ברק אובמה ליו"ר משותף של המועצה המייעצת לנשיא בענייני מודיעין.
בינואר 2013 הוא הוכרז כמועמדו של הנשיא אובמה לתפקיד מזכיר ההגנה הבא של ארצות הברית, תפקיד שמחייב את אישור הסנאט. ב-14 בפברואר, בעקבות פיליבסטר של הרפובליקנים, נדחתה ההצבעה בסנאט בעשרה ימים. ב-26 בפברואר אישר הסנאט את מינויו של הייגל ולמחרת הושבע הייגל לתפקיד.
בעקבות הטבח בבסיס הצי האמריקני בוושינגטון הוא נתן הוראה לבדוק נוהלי אבטחה בביסי הצי.
ב-24 בנובמבר 2014 הגיש הייגל את התפטרותו מתפקיד שר ההגנה, באילוץ מצד הנשיא אובמה, בנימוק של חוסר תפקודו מול אתגרי ארצות הברית בעולם, בדגש על חזית המזרח התיכון והמאבק בטרור ובדאעש. ב-17 בפברואר 2015 סיים את תפקידו. החליף אותו בתפקיד אשטון קרטר. לאחר שהתפטר פורסם בוול סטריט ג'ורנל כי הדרישה להתפטרות מאובמה, באה לאחר שהייגל תבע מהנשיא להגיב בהחלטיות כלפי רוסיה, ולעמוד לצד בנות הברית האירופאיות כמו גם לפעול בהחלטיות בסוריה.
הייגל והמזרח התיכון.
להייגל יוחסו שורה של התבטאויות והחלטות שנויות במחלוקת בכל הנוגע לקהילה היהודית ויחסי ארצות הברית עם מדינת ישראל ומדינות נוספות במזרח התיכון. לאחר שהוכרז כמועמד של הנשיא אובמה לתפקיד שר ההגנה פורסמו עמדותיו בנושאים אלו בהבלטה והועמדו במוקד הדיון הציבורי והשימועים שנערכו בסנאט לקראת מינויו.
בשנת 1989, בעת שניסה לסגור את מתקן הצי השישי של ארצות הברית בחיפה בגלל בעיות תקציביות, אמר הייגל לנציגי המכון היהודי לענייני ביטחון לאומי (JINSA): "שהיהודים ישלמו על זה". בשנת 2000 נמנה עם ארבעה סנטורים שסירבו לתמוך בישראל בעקבות האינתיפאדה. בשנת 2006 אמר בריאיון לספר "הארץ המובטחת מדי" מאת הדיפלומט אהרון דייוויד מילר, כי "הלובי היהודי מפחיד הרבה אנשים [בגבעת הקפיטול]... תמיד היו לי טענות נגד חלק מהדברים המטופשים שהם עושים, כי אני לא חושב שזה נכון לאינטרסים של ישראל. אני פשוט לא חושב שפעילותם טובה לישראל". הייגל הוסיף כי מעולם לא חתם על מכתב תמיכה בישראל או התנגדות לאיראן של ארגון השדולה הפרו ישראלי איפא"ק "משום שאלה היו מכתבים מטופשים". כעבור זמן הייגל תיקן עצמו שבמילים "הלובי היהודי" התכוון לומר הלובי הפרו-ישראלי. בשנת 2008 אמר למילר, בעקבות ביקורת נגדו שאינו תומך מספיק בישראל, כי "אני לא סנטור ישראלי, אני סנטור של ארצות הברית... אני תומך בישראל, אבל מבחינתי, החובה שלי כלפי החוקה של ארצות הברית ניצבת במקום הראשון - ולא חובתי לנשיא, למפלגה או לישראל".
ביולי 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, תיאר הייגל את מלחמתה של ישראל נגד חזבאללה בלבנון כ"הרס שיטתי של ידידי ארצות הברית, המדינה והעם הלבנונים", וקרא לבוש לדרוש הפסקת אש מיידית ואימוץ יוזמת השלום הסעודית. באותה שנה נמנה עם 12 סנאטורים שסירבו לחתום על מכתב שקורא לאיחוד האירופי להגדיר את החזבאללה כארגון טרור.
בספטמבר 2007 הצביע נגד הכללת משמרות המהפכה האיראניים ברשימת ארגוני הטרור. באוגוסט, קרא לנשיא בוש לפתוח בשיחות ישירות עם איראן ללא תנאים. בנוסף, סירב להצהיר כי על ארצות הברית להשתמש בכוח אם המשא ומתן עם איראן לא יצלח וזו תמשיך בתוכנית הגרעין שלה.
לאורך השנים הצביע הייגל נגד הטלת סנקציות מסחריות חד צדדיות (בניגוד לבינלאומיות) על איראן, לוב, קוריאה הצפונית וקובה. בשנת 2003 נמנה עם ארבעה סנאטורים שהתנגדו להטלת סנקציות על סוריה. בשנת 2008 פרסם, יחד עם הסנאטור ג'ון קרי, מאמר בעיתון "וול סטריט ג'ורנל" שכותרתו "הגיע הזמן לדבר עם סוריה", בנימוק כי "מנהיגי סוריה פעלו תמיד מתוך שיקולים קרים למטרת שימור עצמי, וההיסטוריה מראה כי דיפלומטיה נמרצת עשויה להשתלם".
בשנת 2009 צירף את חתימתו להצהרה שעודדה איחוד פיוס בין ארגון הפת"ח לחמאס, על אף שחמאס הוכרז בארצות הברית כארגון טרור. באותה שנה האיץ הייגל בממשל אובמה לפתוח בשיחות ישירות עם החמאס.
הייגל הוא יו"ר משותף יחד עם הדיפלומט סטיוארט אייזנשטאט בארגון "Iran Task Force", שמטרתו להעריך את קיומם של גורמים פוליטיים באיראן שעשויים לבנות בסיס ליחסים טובים יותר עם המערב.
מנהל הליגה נגד השמצה, אברהם פוקסמן, האשים את הייגל כי "הסנטימנטים שהוא הביע לגבי הלובי היהודי גובלים באנטישמיות בסגנון הפרופסורים ג'ון מירשהיימר וסטיבן וולט והנשיא לשעבר ג'ימי קרטר". הסנאטור הרפובליקאי לינדזי גרהאם טען כי הייגל יהיה שר ההגנה הכי אנטי-ישראלי בהיסטוריה של ארצות הברית. ארגון ג'יי סטריט המזוהה עם השמאל היהודי בארצות הברית הביע תמיכה בהייגל וציין כי עמדתו בנושאים הקשורים לישראל תואמת את עמדת ציבור המרכז בקהילה היהודית. כמו כן חתמו על מכתב תמיכה בהייגל חמישה דיפלומטים שכיהנו כשגרירי ארצות הברית בישראל. תמיכה בהייגל הביע גם מפקד חיל הים לשעבר, האלוף (מיל.) זאב אלמוג.
באפריל 2013 ביקר בישראל והודיע שארצות הברית תעמיד לרשות ישראל שורה של אמצעים צבאיים.
חייו האישיים.
להייגל שני אחים צעירים: תומאס, פרופסור באוניברסיטת דייטון ומייקל, אמן המתגורר באומהה, נברסקה. אח נוסף, ג'יימס, נהרג בתאונת דרכים בגיל 16. ב-1979 נישא הייגל לחברתו פטרישיה לויד וב-1982 הזוג התגרש. הייגל נישא בשנית ב-1985 לליליבט, לזוג נולדו שני ילדים: בת אלין ובן זילר, הזוג מתגורר בווירג'יניה.
ליליאן גיש
ליליאן דיאנה גיש (באנגלית: Lillian Diana Gish; 14 באוקטובר 1893 בספרינגפילד שבאוהיו - 27 בפברואר 1993 בניו יורק) הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית במשך 75 שנה, שזכתה בשנת 1971 בפרס אוסקר על מפעל חיים.
קריירה.
גיש נולדה באוהיו שבארצות הברית, לה אחות קטנה בשם דורותי גיש שגם הייתה לכוכבת קולנוע. משפחתה הייתה נוצרית: מצד אביה לותרני ומצד אמה אפסיקופלית.
גיש הייתה ידועה בעשור הראשון ובעשור השני של המאה העשרים, במיוחד על עבודתה עם הבמאי ד.וו גריפית', ובשל סרטו הידוע "לידתה של אומה" בו שיחקה גיש בתפקיד הראשי. בשנים שלאחר מכן המשיכה לעבוד עם גריפית' ושיחקה בסרטים נוספים שלו כגון יתומות הסערה. בשנת 1920 ביימה סרט הנקרא "לשפץ את בעלה". הסרט לא הצליח מסחרית ואין עותקים של הסרט אשר שרדו עד היום.
לאחר סיום עידן הראינוע ותחילת עידן הקולנוע דעך כוכבה של גיש, אך היא המשיכה לשחק ברציפות בסרטים ובטלוויזיה עד לשנות ה-80. החל משנות ה-50 הופיעה בעיקר בטלוויזיה, אך זכורות הופעותיה בקולנוע בסרטים חשובים כמערבון יוצא הדופן של קינג וידור, דו-קרב בשמש (1946), או סרטו האפל של צ'ארלס לוטון, ליל הצייד וקורי העכביש (1955). כמו כן הופיעה בסרט פקודה להרוג משנת 1958.
בשנת 1971 קיבלה פרס אוסקר על מפעל החיים שלה ובשנת 1984 קיבלה את פרס על מפעל חיים ממכון הסרטים האמריקאי. היא האישה השנייה שזכתה בפרס זה לאחר בטי דייוויס, והאדם הראשון שקיבל את הפרס אשר היה דמות מרכזית בעולם הראינוע.
ספר השיאים של גינס הכתיר את גיש כשחקנית בעלת קריירת המשחק הארוכה ביותר בתולדות הקולנוע: מהשתתפות בסרטים קצרים אילמים בשנת 1912 ועד לתפקידה האחרון, לצד בטי דייוויס בסרט "לווייתני אוגוסט" בשנת 1987.
יש כוכב עם שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד.
חיים פרטיים ומותה.
גיש מעולם לא התחתנה ולא הביאה ילדים לעולם. היא ניהלה רומנים עם גברים ועם נשים בתעשיית הקולנוע וכשעבדה עם ד.וו גריפית' בעשור השני של המאה ה-20, נטען כי יש ביניהם קשר רומנטי, אך טיעון זה לא הוכח מעולם. בתקופה זו אף הייתה חולה בשפעת הספרדית, אך שרדה את מגפה זו. בשנות ה-30, כמו רבים אחרים מאנשי הקולנוע, נחשדה גיש בנטייה לקומוניזם ולברית המועצות, אך חשד זה לא הוכח מעולם. גיש מתה מאי ספיקת לב בשנת 1993 בגיל 99, ונקברה בניו יורק. השאירה אחריה הון של עשרות מיליוני דולרים, שנתרם ליצירת פרס על שמה ועל שם אחותה דורותי, פרס דורותי וליליאן גיש.
פרו דה קוביליו
רבוטניצ'קי (כדורגל)
מועדון הכדורגל רבוטינצ'קי (במקדונית: ФК Работнички) הוא מועדון כדורגל מהעיר סקופיה, בירת מקדוניה, המתמודד בליגת העל המקדונית.
המועדון הוקם בשנת 1937 ונחשב לאחד המועדונים הבכירים לאורך השנים במקדוניה. בזמן היותה של מקדוניה חלק מיוגוסלביה הקבוצה השתתפה בליגת העל היוגוסלבית, אך לא זכתה בתארים בתקופה זו. מאז הקמת פירוק יוגוסלביה והקמת הליגה המקדונית זכתה הקבוצה בארבע אליפויות ובשלושה גביעים.
תארים.
אליפות מקדוניה (4):
הגביע המקדוני (4):
מרווין לרוי
מרווין לֶרוי (באנגלית: Mervyn LeRoy; 15 באוקטובר 1900 – 13 בספטמבר 1987) היה במאי קולנוע, מפיק ושחקן יהודי-אמריקאי זוכה פרס אוסקר.
ביוגרפיה.