ארתור רמבו נולד בשנת 1854 בעיר שרלוויל (כיום שרלוויל-מזייר שבמחוז ארדן בחבל שמפאן-ארדן בצפון מזרח צרפת). כבר בגיל 15 הצטיין רמבו בלימודיו בכל המקצועות ובעיקר בספרות, כתב חרוזים מקוריים בצרפתית, חיבר דיאלוגים בלטינית, וזכה בפרסים רבים.
רמבו שלח את שיריו למשורר פול ורלן בפריז. הלה התלהב בעיקר משירו "הספינה השיכורה", שהיה יצירת המופת של רמבו. ורלן הזמין את רמבו לפריז בספטמבר 1871, כאשר רמבו היה בן 17. הוא הציג אותו בפני ויקטור הוגו ובפני משוררים אחרים, ואלה גמרו את ההלל על שירתו.
רמבו התגורר תקופה קצרה בביתו של ורלן בפריז. מכאן התפתחה ביניהם מערכת יחסים הומוסקסואלית. ורלן התאהב מהר מאוד ברמבו, העלם המתבגר. הם בילו את זמנם בחיי בוהמה, חיי רחוב ובתי קפה, שתו משקאות משכרים וחשיש (בתקופתם חשיש נמכר בצורה נוזלית). בשנת 1872 עזב ורלן את אשתו ואת בנו, נסע עם רמבו ללונדון, ואחר כך לבריסל.
ביולי 1873, בתחנת הרכבת של בריסל, ורלן שהיה שתוי ירה ברמבו ופצע אותו בפרק כף ידו. רמבו, שחשש לחייו, הזמין את המשטרה. ורלן נעצר ונידון לשתי שנות מאסר. רמבו חזר לעיר הולדתו, וסיים את ספרו "עונה בגיהנום", שבו תיאר את חייו עם ורלן.
רמבו וורלן נפגשו בפעם האחרונה בגרמניה בשנת 1875. אך רמבו נטש את השירה והחליט להתעשר כדי להיות יום אחד סופר ומשורר בלתי תלוי. הוא יצא לחיי נדודים באירופה. בשנת 1876 התגייס לצבא ההולנדי כדי לנסוע לאינדונזיה. אחר כך ערק מן הצבא, וחזר לפריז. הוא נסע לאי קפריסין, ובשנת 1880 התיישב בעיר עדן בדרום חצי האי ערב (כיום בתימן). בשנת 1884 הפך לסוחר בכלי נשק בעיר הרר שבחבש, כיום אתיופיה.
רמבו סבל מדלקת בברכו הימנית, שמאוחר יותר אובחנה כסרטן. בשנת 1891 הוא חזר לעיר מרסיי שבדרום צרפת, ונכנס לבית חולים, שם כרתו את רגלו הימנית. רמבו נפטר במרסיי באותה שנה מרעלת דם.
בשנת 1886 פרסם ורלן את קובץ שיריו של רמבו. השפעתו של רמבו חדרה לספרות, למוזיקה ולאמנות המודרניות.
מיתר (כלי מיתר)
מיתר הוא חוט מתוח, העשוי בדרך-כלל ממתכת, פלסטיק (כגון פרלון), משי, מעי, או גיד, ומשמש בעזרת רטט הנוצר על ידי פריטה, הקשתה או הקשה, להפקת הצליל של כלי המיתר. ככל שהמיתר רוטט בתדירות גבוהה יותר כך הצליל הנוצר הוא מה שאנו מכנים כצליל גבוה יותר. בנוסף לחומר ממנו עשוי המיתר, כך גם עוביו של המיתר, מתיחות המיתר, ואורכו קובעים את גובה הצליל המתקבל, כך שככל שהמיתר קצר יותר, דק או מתוח יותר הוא יפיק צליל גבוה יותר.
בכלים מודרניים רבים המיתרים עשויים ממתכת וניילון, שהם חומרים עמידים יחסית, וצלילם חד, בוהק, יציב, חזק וברור יחסית, אך ברחבי העולם יש שימוש נרחב בחומרים מן החי להפקת מיתרים, כולל בכלים של התרבות המערבית כגון כינור, בהם המיתרים היו עשויים בעבר כנורמה בעיקר מגידים או ממעי. מיתרים אלו נקרעו במהירות, שמרו פחות על כיוון ואופי הצליל שלהם היה שונה, ומסיבות אלו ואחרות פחת השימוש בהם. בכל כלי המיתר ישנם התקני כיוון, שהמיתר מלופף סביבם, ובעזרתם הנגן יכול לכוון את המיתר.
לכלי הנגינה יש מספר שונה של מיתרים. בפסנתר למשל יש כ-88 קלידים המקישים באמצעות מערכת מנופים על בין מיתר אחד לשלושה עבור כל קליד. בגיטרה קלאסית, חשמלית ואקוסטית יש לרוב 6 מיתרים (קיימים דגמים של 7 או 8 מיתרים נפרדים, ושל 12 מיתרים, שבהם כל זוג מיתרים מכוון לאותו תו, או לשני תווים זהים בהפרש של אוקטבה זה מזה), ולעומתם לכינור ולרוב כלי הקשת המוכרים יש 4 מיתרים, ולגיטרה בס יש 4, 5 או 6 מיתרים. הואיל וקיים מגוון עשיר מאוד של כלי מיתר ברחבי העולם ולאורך ההיסטוריה, יש כלים רבים יוצא דופן מבחינת מספר המיתרים, גם בין הכלים המוכרים יותר.
מיתרים מדורגים לפי הקוטר שלהם (המכונה באנגלית Gauge). בגיטרה חשמלית, למשל, קוטרם של המיתרים בסטים המקובלים נע 0.056 אינצ'ים לעבה ביותר, ו-0.008 אינצ'ים לדק ביותר. מיתרים לגיטרה מגיעים בדרך כלל בסטים של 6 מיתרים, הנקרא לרוב לפי שם המיתר הדק ביותר (לדוגמה: 9 עבור סט מיתרי גיטרה חשמלית בהם עוביו של הדק ביותר הוא 0.009 אינצ'ים) או לפי שמם של הדק והעבה ביותר עם מקף ביניהם (לדוגמה: 9-42 עבור סט מיתרי גיטרה חשמלית בהם עוביו של הדק ביותר 0.009 אינצ'ים והעבה ביותר 0.042 אינצ'ים).
ככל שהמיתרים עבים יותר, עליהם להימתח יותר כדי להגיע לגובה הצליל הרצוי. כאשר מחליפים בכלי כגון גיטרה מיתרים לסט בעל עובי שונה, יש לשנות בהתאם את גובה המיתרים יחסית לצוואר, לכוון את מוט המתיחה של הצוואר (אם יש) למתח המיתרים החדש, ובכלי מיתר בעלי סריגים גם לכוון מחדש את אוכף הגשר כך שבסריג ה-12 הצליל יהיה בדיוק אוקטבה מעל צליל המיתר הפתוח (דוגמה זו נכונה בגיטרות הנפוצות, אולם יש כלי מיתר בעלי סריגים שיש להם פחות סריגים ו/או שאינם מכוונים במרווחים של חצאי טון, מושווים או לא).
שחיקה.
נגינה על המיתר שוחקת אותו ועם חלוף הזמן איכות הצליל יורדת והמיתר נשאר מכוון לפחות זמן, לכן יש להחליף את המיתרים מדי פעם, בהתאם לסוג המיתרים ותדירות הנגינה.
בנוסף, במיתרי מתכת קיימת בעיה של חימצון וקורוזיה, תופעות המופיעות עקב חשיפה של מתכות כמו פליז וברונזה ללחות ומלחים המגיעים מאצבעות הנגן (בכלים בהם הנגן נוגע באצבעותיו במיתרים). כתוצאה מכך, המיתרים מאבדים מבהירות הצליל שלהם לאורך זמן. על מנת לנסות ולפתור את הבעיה, חלק מיצרני המיתרים מצפים את מיתריהם בציפוי מתכת או פולימר המגנים על המיתר ומאריכים את חייו. עם זאת, מיתרים מצופים בדרך כלל יקרים יותר ועשויים להשמע פחות בהירים.
קישורים חיצוניים.
מקור נוסף ומעניין עם מידע שימושי, היסטוריה של כלי המיתר בקובץ כאן
כלי מיתר ולימוד גיטרה
טונאליות
במוזיקה, המונח טונאליות (באנגלית: tonality) מציין מספר דברים:
טונאליות במובן הרחב.
ניתן לומר כי טונאליות במובן הרחב היא מאפיין של כל מוזיקה ברמות שונות, הנעות בין מובהקות לבין עמימות. במקרים של עמימות קיצונית מדובר במוזיקה שאינה טונאלית, או א-טונאלית. נהוג לחשוב כי טונאליות היא מאפיין טבעי במוח האדם, וכי בני אדם מחפשים, גם אם אינם חפצים בכך, אחר מרכזים טונאליים בהאזנתם למוזיקה כלשהי. עד סוף המאה ה-19 לערך, כל מוזיקה – כתובה, עממית או מאולתרת - הייתה טונאלית במובן הרחב, ולכן לא היה צורך במילה שתגדיר זאת. החל בסוף המאה ה-19 קמו מלחינים שאחת ממטרותיהם הייתה לכתוב מוזיקה הנמנעת מקשרים היררכיים ברורים בין הצלילים, וכך נוצר הצורך בהגדרה שתפריד את המוזיקה הטונאלית מהבלתי טונאלית. דביסי, ראוול וסטרווינסקי התרחקו מטונאליות במידת מה, ושנברג משלב מסוים נמנע ממנה לחלוטין, כאשר השתמש בשיטה המשליטה סדר ב-12 הצלילים הכרומאטיים באוקטבה, בעוד חשיבותו של כל צליל זהה. שיטה זו נקראת שיטת שנים-עשר הטונים.
אטונאליות
קונצרטו
דוגמנות
דוגמנות היא מקצוע שהעוסקים והעוסקות בו מסייעים לשיווק מוצרים ולפרסומם, תוך ניצול מראה ייחודי של גופם או פניהם.
ארבעת התחומים העיקריים של הדוגמנות הם:
ענפים נוספים בתחום הדוגמנות:
עבודתם של דוגמנים ודוגמניות נעשית בדרך כלל באמצעות סוכנות המתווכת ביניהם ובין הנזקקים לשירותיהם. להמחשת כישוריו של דוגמן, ובפרט להמחשת כישוריו של מי שטרם עסק במקצוע זה ורוצה לחדור אליו, משמש הבּוּק - אוסף צילומי דוגמנות אישיים.
נשים וגברים עוסקים במקצוע, אך נשים דומיננטיות בו יותר, בפרט בדוגמנות מסלול ובדוגמנות מגזיני אופנה. דוגמניות על משתכרות יותר מדוגמנים בסטטוס דומה, ככל הנראה עקב הנחה שיכולת המשיכה שלהן כלפי לקוחות גברים גדולה מיכולת המשיכה של דוגמנים גברים כלפי הנשים הלקוחות.
בנוסף לדוגמנים ודוגמניות העוסקים במקצוע זה כעיסוק בלעדי או עיקרי, עוסקים בו גם שחקנים, זמרים, ספורטאים ומפורסמים אחרים. דוגמה לכך הוא העיתונאי ומגיש הטלוויזיה לשעבר, וראש הממשלה כיום יאיר לפיד, שהעניק בשנת 2004 שירותי דוגמנות לפרסומות של בנק הפועלים, או הכדורגלן הבריטי דייוויד בקהאם. אלה קרויים לעיתים "פרזנטורים".
העיסוק בדוגמנות מהווה לעיתים קרש קפיצה לעולם הבידור, ודוגמניות הופכות לשחקניות פופולריות או למגישות של תוכניות טלוויזיה (לדוגמה: יעל בר-זוהר ומירי בוהדנה). לעיתים המסלול הוא הפוך. לדוגמה, בקי גריפין הפכה מכתבת ספורט לדוגמנית, והזמרת רוני סופרסטאר דיגמנה בגדי ים. הפרסום והזוהר הנלווים למקצוע הדוגמנות הפכו עיסוק זה למשאת נפשם של צעירים וצעירות רבים.
לעיתים מלווה העבודה בדוגמנות בתופעות כגון אנורקסיה, שימוש בסמים ואף ניצול מיני. בגלל תופעות אלו נמתחה ביקורת על תעשייה זו, בייחוד מצד חוגים פמיניסטיים. עמדה פמיניסטית נוספת המבקרת את הדוגמנות גורסת כי עצם קיום המקצוע נובע מיחס מחפיץ כלפי גופן של נשים המשמר את דיכויין במסגרת של "מודל יופי" קבוע, שאינו מכיל את מראיהן של מרבית הנשים (בגלל פרמטרים כגיל ומשקל). חוגים דתיים רואים בתצלומי דוגמניות חריגה מגדר הצניעות, בפרט כאשר מדובר בדוגמניות בבגדי ים. במיוחד מופנית מחאתם כנגד תצלומי דוגמניות המופיעים בשלטי חוצות.
ביטויי זלזול בעבודתן של דוגמניות משתקפים בכינוי "קולבית" לדוגמנית מסלול, ובכינוי "דוגמגישה" לדוגמנית שהפכה למגישת תוכניות טלוויזיה.
בשנת 2012 נחקק בישראל חוק הגבלת משקל בתעשיית הדוגמנות, התשע”ב-2012 האוסר הפקה והצגה של פרסומת שבה מופיע דוגמן בתת-משקל, בהתאם לחישוב מדד מסת גוף. בנוסף, אם נעשה שימוש בעריכה גרפית לשם הצרת היקפי הגוף של אדם המוצג בפרסומת, יש לכלול בפרסומת הבהרה המציינת זאת. החוק נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2013.
דוגמן
מכון התקנים האמריקני