באפריל 1921 הגיש נוקס לסנאט הצעת החלטה לסיים באופן רשמי את מעורבותה של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה. הצעת החלטה זו הייתה משולבת בהחלטה דומה של בית הנבחרים שהפכה ל"החלטת נוקס-פורטר" ונחתמה על ידי הנשיא הרדינג ב-2 ביולי אותה שנה.
נוקס כונה "פיל הישנוני" (Sleepy Phil), שכן הוא נהג להירדם במהלך ישיבות ששעממו אותו, או בשל פזילתו. אך הוא זכה בכינוי זה גם בשל נטייתו להיות פסיבי בשאיפותיו הפוליטיות.
פילאנדר נוקס נפטר בוושינגטון די. סי. ב-12 באוקטובר 1921, בגיל 68. הוא נטמן בקפלת הזיכרון לוושינגטון שבפילדלפיה.
ישראליס
חסן סתאר
חסן סַתאר, ידוע כסתאר (בפרסית: ستار; ) הוא זמר פופ ומוזיקה איראנית קלאסית/מסורתית. זכה לתהילה לפני המהפכה האיראנית והיה לזמר החצר של שושלת פהלווי עד לתהפוכות הפוליטיות של סוף שנות השבעים. עזב את איראן ב-1978 וחי בארצות הברית מאז.
ביוגרפיה.
סתאר נולד בטהראן. הוא אחד משישה ילדים שנולדו לאב אזרי ואם איראנית. תהילתו החלה בגיל 22 עם הוצאתו של שיר הנושא "ח'אנה בֵּדוּש" לתוכנית הטלוויזיה האיראנית הפופולרית "מוראד בַּרְקי." התוכנית הפכה אותו מיידית לכוכב. הלהיט הבא שלו הגיע עם סדרת הטלוויזיה "קסה-י עשק" של מנצור פּורמאנד. בזכות כישרונו והופעתו הוא נהפך במהרה לסמל פופ. שיר החותמת שלו הוא "הַמְסַפַר". עם למעלה מ-35 שנים של תהילה, לסאטר למעלה מ-70 להיטים.
לפי מחקר מדעי של המוזיקה הפרסית בידי קבוצה של אקדמאים מהאקדמיה למוזיקה ליזט, בית-הספר למוזיקה טריניטי, המחלקה ללימודים מודרניים של ה-IFSI באירופה ומרכז המוזיקה בניו מקסיקו, שנערך בין השנים 2004–2005, סתאר הוא מודל לחיקוי במוזיקה הפרסית ומתואר כבעל "הקול המלודי ביותר" במוזיקת הפופ הפרסית. בעקבות המחקר זכה סתאר בתואר דוקטור של כבוד במוזיקה ב-2004 על ידי ה-IFSI, כמו-גם פרסים אחרים בשנים הבאות, כמו פרס האקדמיה הפרסית.
סתאר מוכר כאחד מחמשת האמנים הגדולים של המוזיקה הפרסית הקלאסית/מסורתית: גולפה, איראג', שאג'אריאן, סאטר וחושמאנד אגילי. לפי ארבעת הגדולים האחרים, סתאר תמיד היה מדויק בהופעותיו הקלאסיות.
סתאר מופיע בפסטיבלים וקונצרטים פרסים ברחבי העולם.
בשנת 1996 הוא הוציא אלבום משותף עם שוחרה סולאטי, גם היא זמרת איראנית שפועלת בארצות הברית.
אהרון פוגל
אהרון פוגל (נולד ב-19 באפריל 1947 בחיפה) הוא כלכלן, מנכ"ל משרד האוצר בישראל לשעבר, ובהמשך כיהן כיו"ר אי די בי חברה לפיתוח, יו"ר הדירקטוריון של נס טכנולוגיות, בין השנים 1999-2010, יו"ר הדירקטוריון של איילון אחזקות ויו"ר צים.
ביוגרפיה.
פוגל למד בבית הספר הריאלי העברי, סיים תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה ותואר שני בכלכלה באוניברסיטה העברית.
כבר כסטודנט התחיל לעבוד כעוזר מחקר בבנק ישראל, מ-1973 עבד במשרד האוצר, מ-1979 כיהן כסגן הממונה על התקציבים לנושאים כלכליים במשרד האוצר. בשנים 1982–1984 עבד בקונצרן "כלל" כמנהל מחלקת הכלכלה והבקרה בקונצרן. בשנים 1984 -1987 חזר לשירות המדינה כממונה על התקציבים. בשנים 1987 - 1992 כיהן כיו"ר בנק לאומי להשקעות וכדירקטור בבנק לאומי. לאחר מכן כיהן כמנכ"ל האוצר בין השנים 1992–1995.
לאחר פרישתו מהשירות הציבורי עבד כיועץ כלכלי. כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של בתי החולים הדסה, וכיו"ר חברת אנרו אנרגיה ותקופה מסוימת היה מנכ"ל החברה, היה ממנהלי קרן הסיכון ג'יי.וי.פי.
יצחק רבין, בכהונתו כראש ממשלה, טבע את הביטוי "פוגלים", הנגזר משמו, כאשר התייחס לפקידי האוצר ובמיוחד לפוגל בעל הדעות הבלתי שגרתיות.
שימש כיו"ר דירקטוריון נס טכנולוגיות מאוגוסט 1999 עד סוף 2010. מסוף 2000 ועד 2013 היה יו"ר הדירקטוריון של מגדל אחזקות ביטוח ופיננסים. משנת 2003 ועד לפירוקה בשנת 2010 שימש כיו"ר הוועדה והמועצה המייעצת לבנק ישראל.
בינואר 2014 מונה ליו"ר אי.די.בי, אך במהלך חודש מאי 2014, הודיע פוגל על סיום תפקידו, וזאת עקב חילוקי דעות עם אדוארדו אלשטיין, בעל השליטה בחברה.
בספטמבר 2014 מונה ליו"ר צים, תפקיד בו כיהן עד 2020.
בשנת 1990 צורף לחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית.
כתב את הספר "התנור והחמאה - מבט שובר מוסכמות על כלכלת ישראל" שיצא לאור בהוצאת כתר ב-2013.
נשוי לאיה פוגל.
ויגן דרדריאן
ויגן דֶרדֶריאן (פרסית: ویگن دردریان, ארמנית: (Վիգեն Դէրդէրեան, (23 בנובמבר 1929 - 26 באוקטובר 2003), שהיה מוכר כ"סולטאן הפופ" ו"סולטאן הג'אז הפרסי", היה זמר פופ ארמני-איראני מפורסם.
ויגן היה מן הזמרים המשפיעים ביותר בתרבות המוזיקה הפרסית ומודל לחיקוי לזמרים ולזמרות אחרים, כמו דלקאש ואלהה. הוא עבד עם כותבי השירים והמלחינים האיראנים המפורסמים ביותר, וביצע חלק משיריה האהובים והמוכרים ביותר של המדינה.
לאחר מותו נקבר ויגן בבית-קברות בווסטלייק וילאג', קליפורניה.
דיוויד וינר
האסיפות הרוחניות
בדת הבהאית, האסיפות הרוחניות (בפרסית: محفل روحانی; באנגלית: Spiritual Assembly) הן האסיפות הנבחרות המנהלות את הדת ברחבי העולם. הקמתן של האסיפות הרוחניות נקבעה על ידי עבד אל-בהאא', ומאחר ובדת הבהאית אין מעמד של אנשי דת (כמו רבנים, כמרים וכדומה), ממלאות האסיפות הרוחניות חלק מהתפקידים האופייניים שממלאים אלה המשתייכים למעמדות אלה בדתות אחרות.
בחירה ותפקיד.
האסיפות הרוחניות הן מועצות הנבחרות ברמה האזורית או המקומית וברמה הלאומית, אם כי לעיתים עשויה אספה רוחנית לאומית לכלול רק חלק ממדינה או מספר מדינות. מאחר שקיומן של האסיפות הרוחניות נקבע בכתבי הקודש הבהאים, מייחסים להם המאמינים טבע של שליחות שמימית. בין תפקידיהן של האסיפות הרוחניות המקומיות נמנים ארגון הקהילה הבהאית וניהול קופתה, ארגון אירועים בהאים, ייעוץ לחברי הקהילה וסיוע בארגון חתונות והלוויות, חינוך ופעילות חברתית וכלכלית וקבלת מאמינים חדשים. האסיפות הרוחניות הלאומיות ממלאות תפקידים דומים במישור הלאומי ובשינויים המחויבים, ובין היתר עוסקות בקשרי הקהילות הבהאיות עם מוסדות השלטון במדינה, מפקחות על האסיפות המקומיות וקובעות את קווי הגבול ביניהן. האסיפות הרוחניות פועלות פעמים רבות בדרך של מינוי ועדות משנה או יחידים מבין חברי הקהילה, על מנת לטפל בעניינים מסוימים.
אספה רוחנית מקומית מוקמת בכל מקום יישוב בו מתגוררים לפחות תשעה מאמינים בני 21 ויותר, ונבחרת אחת לשנה ביום בראשון של חג הרידוואן (21 באפריל) למשך שנה או עד לבחירת האספה המקומית הבאה. אם מונים מספר המאמינים העונים על התנאים תשעה בדיוק, יכריזו אלה על עצמם כאספה המקומית הראשונה באותו יישוב ביום הראשון של הרידוואן. אספה רוחנית לאומית נבחרת על ידי הנציגים הבוחרים מטעם האסיפות הרוחניות המקומיות, לאחר שבית הצדק העולמי אישר את הקמתה וקבע את גבולותיה. האספה הרוחנית הלאומית נבחרת אחד לשנה במהלך הרידוואן, ומכהנת בתפקידה משך שנה או עד בחירת האספה הבאה.
היסטוריה.
האסיפות הרוחניות המקומיות.
מקורן של האסיפות הרוחניות המקומיות הוא באל-כתאב אל-אקדס, ספר הקודש הבסיסי של הדת הבהאית אשר נכתב על ידי הבהאא אללה. בספר זה קבע בהאא אללה כי בכל עיר תתכנס אספה, אותה כינה "בית צדק", ובה תשעה חברים לפחות. אלה יראו עצמם כמשגיחים אשר מונו על ידי האל, וייוועצו יחדיו על מנת לפעול למען קהילת המאמינים עליה הם מופקדים. בשנת 1878 קמה בטהראן אספה בהאית בלתי רשמית, והאסיפה הרשמית הראשונה נוסדה בעיר ב-1897 על ידי חג' אחונד. שמה הרשמי של אספה זו אינו ידוע אך ב-1899 היא הייתה לגוף נבחר, אשר למרות היותו מקומי בהגדרתו, הוא תיאם את פעולות הבהאים בכל רחבי איראן.
ב-1899 נבחרה אספה בהאית מקומית בשיקגו, והקהילה הבהאית בניו יורק עשתה כן ב-1900. בהתאם לכינוי שהעניק בהאא אללה לאסיפות הרוחניות המקומיות, שינתה האספה הבהאית בשיקגו את שמה ל"בית הצדק של הבהאים של שיקגו, אילינוי". בתגובה לכך פרסם עבד אל-בהאא', מנהיגה של הדת באותה עת, הנחיות ותפילות לשימוש האסיפות הרוחניות. ב-1902 הורה עבד אל-בהאא' על שינוי שמה של האספה "לאספה רוחנית", וזאת כדי למנוע מהשלטונות המקומיים לסבור בטעות כי מדובר בבית משפט (באנגלית "House of Justice" - "בית צדק"). המושג "אסיפות רוחניות" משמש את המוסד מאז, אך הוא נחשב לזמני, והן עתידות לאמץ את השם "בתי צדק" בהתאם לקביעתו של בהאא אללה באל-כתאב אל-אקדס.
בעשור הראשון של המאה ה-20 החלו קמות אסיפות רוחניות במקומות שונים, אם כי אלה נטלו לעצמן כינויים שונים. באסיפות היו חברים גברים בלבד עד שב-1911 גילה עבד אל-בהאא' את דעתו כי על האסיפות בארצות הברית לכלול גם נשים. באיראן החלו נשים לכהן באסיפות הרוניות רק בשנות ה-50. עבד אל-בהאא' הורה כי מספר חברי האסיפות יעמוד על חמישה לפחות, למעט יוצאי דופן שקבע.
כששוגי אפנדי נבחר למנהיג הדת הבהאית ב-1921 הוא העניק קדימות להקמתן של האסיפות הרוחניות וקבע את מספר חבריה של כל אספה על תשעה לפחות. כתוצאה מכך החלו קמות אסיפות רוחניות מקומיות רבות, וב-1928 הן מנו 85 ברחבי העולם. בשנת 2001 נפקדו 11,740 אסיפות רוחניות מקומיות.
האסיפות הרוחניות הלאומיות.
האסיפות הרוחניות הלאומיות הוזכרו לראשונה בצוואתו של עבד אל-בהאא', אם כי היו שמועות על הקמתן העתידית מספר שנים קודם לכן. כבר ב-1909 בחרו הקהילות הבהאיות בארצות הברית ובקנדה "ועדה מתאמת" (Executive Committee) ובה תשעה חברים, שבידיהם הופקדה הקמת בית התפילה הבהאי סמוך לשיקגו. ועדה זו קיימה מפגשים שנתיים והקימה עם הזמן וועדות משנה שהופקדו על עניינים ספציפיים. כאשר נחשפה צוואתו של עבד אל-בהאא' ברבים ב-1921, כבר תפקד המוסד הצפון אמריקאי כאספה לאומית לכל דבר.