יחסי החוץ של יפן עם ברית המועצות היו בעייתיים לאחר המלחמה, אך הצהרה הדדית שסיימה את המלחמה וייסדה יחסים דיפלומטיים בין המדינות נחתמה ב-19 באוקטובר 1956. נושא המחלוקת העיקרי היה השליטה הסובייטית במה שקראה יפן "הטריטוריות הצפוניות" – שני האיים הדרומיים ביותר בשרשרת האיים הקוריליים (איטורופ וקונשירי) ושני איים צפונית-מזרחית להוקאידו (שיקוטאן והבומיי) – שאותן כבשה ברית המועצות זמן קצר לאחר כניעת יפן במלחמת העולם השנייה.
ממשלתו של קקואיי טנאקה בראשית שנות ה-70 הרחיבה בהדרגה את תקציבי ההגנה והקלה על המסחר עם ארצות הברית. ממשל זה התאפיין גם בשיחות דיפלומטיות רבות עם ארצות הברית, ברית המועצות וסין, עם תוצאות מעורבות. ביקוריו של טנאקה באינדונזיה ובתאילנד עוררו מחאות במדינות אלה, ששיקפו את הרגשות האנטי-יפניים ששררו שם מימי המלחמה.
על מנת לשפר את יחסי יפן-ארצות הברית נערכו מספר פגישות בין ראש הממשלה נקסונה לבין נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן. גישתו המוחצנת של נקסונה קנתה לו אוהדים רבים בארצות הברית אך פגמה בפופולריות שלו ביפן ובארצות השכנות. על אף שחלק מהערותיו, כגון תיאורו את יפן כנושאת מטוסים שלא ניתן להטביעה, הצבעתו על הגורל המשותף של יפן ושל ארצות הברית וקריאותיו לשינוי סעיף 9 בחוקת יפן, האוסר על יפן להכריז מלחמה על מדינה אחרת, נתקלו בתגובות שליליות ביפן ומחוצה לה, התקבלו בהדרגה רעיונות כוחות ההגנה של יפן והסכם ההגנה על הציבור באמצע שנות ה-80.
נושא נוסף בעל חשיבות ביחסי יפן-ארצות הברית היה עודפי הייצור הגדלים של יפן, שהגיעו לשיאם במהלך תקופת כהונתו הראשונה של נקסונה. ארצות הברית לחצה על יפן לאזן את המצב על ידי העלאת ערך הין ופתיחת השוק היפני למוצרים אמריקאיים. מכיוון שהממשלה היפנית תמכה וסייעה לתעשייה המקומית, האשימו אותה גורמים כלכליים ביצירת יתרון לא הוגן לתעשייה היפנית. בטוקיו הסכימו לנסות ולפתור בעיות אלה, אך בדרך כלל המשיכו במדיניות זו, ולפיכך התבצעו מעט עסקאות עם השוק האמריקאי.
תרבות התקופה.
יפן חוותה תהליכי התמערבות בתקופה שלאחר המלחמה, בעיקר בתקופת הכיבוש האמריקאי, אז היו החיילים האמריקאים נוף מוכר ברחבי המדינה. מוזיקה וקולנוע אמריקאיים זכו לפופולריות רבה, והניבו דור של אמנים יפנים שהשתמשו בהשפעות יפניות ואמריקאיות גם יחד.
במהלך התקופה החלה יפן גם לייצא את תרבותה. צעירים ברחבי העולם נהרו אחר סרטי מפלצות יפניים, כגון גודזילה, אחרי אנימה, מנגה ומוצרי תרבות נוספים. סופרים יפנים כגון יאסונרי קאוובטה ויוקיו מישימה זכו לפופולריות בעולם הספרות בארצות הברית ובאירופה. חיילים אמריקאים ששבו מיפן הביאו עמם את השפעות המדינה, ובהן גם אמנויות לחימה שונות.
תל א-סמק
סיפודו
סִיפוּדוּ (באנגלית: Sifudu) הוא טקס לידה מסורתי של שבט הקוסה השוכן בדרום אפריקה.
טקס הסיפודו נערך בין היום השלישי ליום הארבעה-עשר לאחר לידתו של התינוק. טקס מסורתי זה מתקיים מאות בשנים ובשל המסתורין האופף אותו ידוע עליו אך מעט. פירושו המילולי של טקס הסיפודו הוא "העברת הילד דרך העשן", נלקח משמו של עץ הסיפודו הגדל בדרום אפריקה ועליו משמשים כמרכיב בטקס.
אנשי הקוסה.
שבט הקוסה הם קבוצה אתנית של דוברי שפות בנטו החיים בדרום אפריקה. הקוסה מחולקים לתתי-שבטים שונים, ביניהם המפונדו (Mpondo), הבומבנה (Bomvana) והט'מבו (Thembu).
מספר אנשי שבט הקוסה נע על פי הערכות בסביבות השמונה מיליון, כאשר מרביתם חיים בדרומה ומרכזה של דרום אפריקה ושפתם נכללת כיום בשבע השפות הלאומיות הרשמיות של המדינה. השבט נקרא על שמו של אחד ממנהיגיו הראשונים, או-קוסה. תאוריה נוספת גורסת כי השם בא מצורה של המילה קוי קוי, שפירושה בשפת הסאן "פראי" או "זועם"; הקוסה ידועים במהלך ההיסטוריה כעם פראי ושפתם מכונה איסי-קוסה (isiXhosa).
טקס הסיפודו.
לפני הטקס.
כאשר מרגישה האם שמועד הלידה קרב, מכינות נשות השבט את המרכיבים אותם מניחים על חבל הטבור של התינוק לאחר לידתו. המרכיבים לחומר זה הם:
לאחר הלידה של התינוק המיילדת לוקחת עלה סכך יבש מגג הבקתה. הסכך נחתך לחצי ובצד החתוך שלו הוא חד מאוד ובו משתמשים על מנת לחתוך את חבל הטבור של התינוק. כאשר חותכים מותירים בין 7 ל-10 ס"מ מחבל הטבור מחוברים לתינוק. שעה לאחר החיתוך הראשון חותכים פעם נוסף ומשאירים כ-5 ס"מ של חבל הטבור. החיתוך השני נועד כדי להוציא את כל הדם מחבל הטבור, וגם במהלכו משתמשים בעלה הסכך היבש.
לאחר החיתוך השני מערבבות הנשים את המרכיבים שאספו לפני הלידה, את בשר הפרי הרעיל מוציאים ומערבבים בו את האפר והסוכר. חותכים מחצית מקליפת הפרי הריקה וממלאים בה את המרכיבים ולאחר כ-3 שעות מורחים את החומרים על חבל הטבור, כאשר הכוונה בדרך זו היא להבטיח את התייבשותו ונפילתו לאחר שלושה ימים ללא השפעות אבנורמליות.
ביצוע הטקס.
כדי לבצע את הטקס לוקחת כוהנת השבט מעלי עץ הסיפודו ושורפת אותם במדורה שהוכנה מראש, כשמסביב מתקהלות נשות השבט, אם התינוק ותינוקה. כאשר עשן מתחיל לעלות מן המדורה הוא גורם לגירוי לא נעים לעיניים, אף ופה, לשיעול ולקשיי נשימה אצל התינוק. בשלב הזה מועבר התינוק מהאם לכוהנת השבט. הכוהנת מחזיקה את התינוק הפוך עם הרגליים כלפי מעלה, תוך שהיא מעבירה אותו מעל המדורה, דרך העשן. הפעולה הזאת חוזרת על עצמה שלוש פעמים. העשן גורם לשיעולים ולפעמים לבכי מהתינוק. לאחר תהליך זה מחזירים את התינוק לאמו אשר מעבירה את התינוק מתחת לרגלה השמאלית ולאחריו מתחת לרגלה הימנית. קטע זה נעשה בישיבה ולאחריו נשטף התינוק במים ונמרח במשקע גיר לבן בשם נגקקי (Ingceke) המצוי על גדות נהרות ומעורבב בעלי עץ המטומבוטי (Mtomboti). לחומר ריח מתוק אשר נותר על העור במשך מספר שבועות לאחר הסרתו. ריח הנגקקי אמור לסלק את עין הרע ולהגן מרשע. הנקת התינוק על ידי האם מציינת את סיום הטקס.
לאחר הטקס.
לאחר טקס הסיפודו מתבצע טקס האינקאבה (Inkaba), בו קוברים את חבל הטבור והשליה, פעולה המסמלת את החיבור של התינוק לארצות אבותיו ומקובל, כי אתר הקבורה של האינקאבה הוא מקום בו יכול אדם לדבר עם אבותיו הקדומים.
המילה אינקאבה מפורשת גם כ"בית" ומסמלת את הקשר בין האדם לעמו ולעולמו הרוחני. לאחר טקס האינקאבה מברכים בני הקוסה לשלום את התינוק ומקבלים אותו כחלק מן השבט. עור של עז שהוקרבה ניתן כמתנה נחשב כבעל משמעות רבה לתינוק, שישן עליו בעתיד בזמן של צרות כדי לסמל את הרצון לקשר עם האבות הקדומים.
ההתייחסות לטקס האיקאבה מופגנת באופן בו מברכים בני הקוסה זה את זה. "אינקאבה יאקו איפי?"- (?Inkaba yakho iphi) – משמעותו " איפה הטבור שלך?". התשובה לשאלה כזו תכלול את מקום המגורים, שבט המוצא והמעמד החברתי, וחשיבותה נובעת מקביעת שייכות הפרט למסגרת השבטית.
אמונות.
בני הקוסה מאמינים כי טקס הסיפודו נועד כדי להגן על התינוק בפני הרשע בעולם, והעברתו דרך העשן תמנע ממנו תחושות של פחד או ביישנות, הוא יהיה נחוש בדעתו ולא יהיה מושא ללעג.
על פי אמונתם של בני הקוסה נולד כל אדם ללא מחלות, זאת משום שזאוט'יקו ( Uthixo), האל הראשי, אינו בורא אנשים חולים.
בקרב בני הקוסה מהווה הלידה שלב מהותי בחייה של אישה ולכן זוכה ליחסי כבוד והוקרה. על פי המסורת מטופלת האישה היולדת על ידי זקנות השבט בתוך הרונדבאל, הבקתה שלה. לאחר הלידה שוהים האם ותינוקה בתוך הרונדבאל עד לנשירת חבל הטבור. כדי לשמור על מזלו הטוב של התינוק לועסת האם שורש מיוחד אותו היא יורקת מעליו.
השוואה לטקסים מקבילים בתרבויות אחרות.
פולחן לידה בנצרות.
קיימים מאפיינים משותפים בין טקס הסיפודו לבין טקס ההטבלה בנצרות. ההטבלה הנוצרית (Baptism) מבוצעת בימים הראשונים שלאחר לידת התינוק. על פי האמונה, נחשבת הטבילה כתהליך של טיהור הגוף והנשמה מרוע ומחטאים. בנצרות קיימים זרמים רבים ולכל אחד דרך משלו לבצע את ההטבלה, וחלקם אף חולקים על עצם משמעותה. אחרים רואים את ההטבלה כסוג של גירוש שדים ורוחות רעים ויש גם המאמינים כי ההטבלה מהווה שלב חשוב במשמעת של המאמין ואינה בהכרח מנקה אותו מחטאיו, אלא מכווינה לדרך הישר ומאפשרת לבחור בעצמו את דרכו. אלה גם אלה רואים בטקס ההטבלה שלב משמעותי באמונה, ובהשתלבות התינוק בחיי הקהילה כנוצרי.
ההטבלה בנצרות הקתולית היא הדומה יותר, מבחינה רוחנית, לעקרונות טקס הסיפודו. הנצרות הקתולית רואה בהטבלה מעשה בעל איכויות על-טבעיות, המנקה את הנטבל מן החטא הקדמון. הטבלת הגוף מסמלת את הטבעתה של נפש בעלת חטא, או יותר נכון הגוף החוטא, ומסמלת את לידתה מחדש (משיכתה מן המים) של נפש טהורה ונקייה. זו גם הסיבה שקתולים ממהרים להטביל תינוקות (ביומם השמיני, בדומה לברית מילה), כדי על מנת לנקותם בהקדם מן החטא פן ימותו לא מטוהרים, מאחר שרק המטוהרים יוכלו להגיע לגן העדן.
טקס ההטבלה מוזכר לראשונה בברית החדשה:
"עַל כֵּן לְכוּ וַעֲשׂוּ אֶת כָּל הַגּוֹיִים לְתַלְמִידִים, הַטְבִּילוּ אוֹתָם לְשֵׁם הָאָב וְהַבֵּן וְרוּחַ הַקֹּדֶשׁ"- מתי 28:19
את אזכור של טיהור מחטאים ושמירה על התינוק מן הרוע מוצאים בספר מרקוס של ברית החדשה:
"יוֹחָנָן הַמַּטְבִּיל הוֹפִיעַ בַּמִּדְבָּר כְּשֶׁהוּא מַכְרִיז עַל טְבִילָה שֶׁל תְּשׁוּבָה לְשֵׁם סְלִיחַת חֲטָאִים יָצְאוּ אֵלָיו כָּל אֶרֶץ יְהוּדָה וְכָל אַנְשֵׁי יְרוּשָׁלַיִם וְהוּא הִטְבִּיל אוֹתָם בִּנְהַר הַיַּרְדֵּן בִּהְיוֹתָם מִתְוַדִּים עַל חֲטָאֵיהֶם"-מרקוס 1:4,5
קיימת גם אזהרה למי שלא עובר טבילה, המוזכרת גם בבשורה על-פי מרקוס:
"הַמַּאֲמִין וְנִטְבָּל יִוָּשַׁע, וּמִי שֶׁלֹּא יַאֲמִין יֶאְשַׁם"- מרקוס 16:16