בתחילת כהונתו, תמך קאופמן ב"חוק השיקום וההשקעה" (American Recovery and Reinvestment Act of 2009). במאי 2009 ביקר קאופמן בישראל, בסוריה ובטורקיה כדי לדון בסוגיות ביטחון אזוריות ותחומי עניין ושיתוף פעולה הדדי. הוא נפגש עם גורמים ממשלתיים וצבאיים, מנהיגים פוליטיים ונציגי החברה האזרחית. כאשר ביקר בירושלים, ביחד הסנאטור היהודי ג'ו ליברמן, הצהירו השניים כי ארצות הברית תעשה שימוש בזכות הוטו שלה אם תובא הצעה חד-צדדית להקמת מדינה פלסטינית למועצת הביטחון של האו"ם. במהלך הבחירות לנשיאות איראן ותנועת המחאה 2009, הגיש קאופמן לסנאט הצהרה בה תמיכה מפורשת במוחים אשר התקבלה פה אחד בסנאט.
כהונתו של קאופמן בסנאט הסתיימה ב-15 בנובמבר 2010.
לאחר בחירת ג'ו ביידן בבחירות 2020 לנשיאות, מונה לראש צוות המעבר של הנשיא החדש.
יריב יוגב
יריב יוגב (יליד 1971) הוא גינקולוג ישראלי, פרופסור לגיניקולוגיה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב, מנהל האגף לנשים ויולדות בבית החולים ליס לנשים וליולדות, בבית החולים איכילוב.
ביוגרפיה.
יוגב נולד בגבעתיים לאב סוכן ביטוח ואם מורה, גדל בראשון לציון, למד במגמה הביולוגית בגימנסיה הריאלית, ובמקביל התנדב במד"א. למד בפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט בטכניון בחיפה, וסיים את לימודיו בהצטיינות במסגרת העתודה האקדמית. בשנת 1995 סיים יוגב שנת סטא'ז בבית החולים תל השומר, בהצטיינות.
את שירותו בצה"ל עשה יוגב כרופא צבאי בחטיבה 7 של השריון, ברצועת הביטחון שבדרום לבנון.
בין השנים 1996–2006 התמחה במיילדות וגיניקולוגיה, בבית החולים בילינסון.
בין השנים 2003–2004 עבר התמחות-על מחקרית וקלינית ברפואת אם עובר בבית החולים St. Luke’s Roosevelt Hospital ואוניברסיטת קולומביה בניו יורק, ארצות הברית.
בשנת 2007 מונה למרצה בכיר בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב. בין השנים 2006–2010 ניהל את בית הספר ללימודי המשך במיילדות וגינקולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2010 מונה יוגב לפרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב וארבע שנים אחר כך, קודם לפרופסור מן המניין באותו מוסד.
בין השנים 2006–2011 שימש רופא בכיר במחלקה להיריון בסיכון גבוה בבית החולים בילינסון ובשנים 2011–2015 ניהל את חדרי הלידה, המיון המיילדותי ומחלקת היולדות בבית החולים.
בין השנים 2008–2011 היה אחראי על תחום הסוכרת ההריונית ב"חברה האמריקאית לרפואת אם עובר".
משנת 2014 מנהל יוגב את האגף לנשים ויולדות-ליס בבית החולים איכילוב.
יוגב שותף לכתיבת למעלה מ-230 מאמרים מדעיים, שני ספרים ו-כ 20 פרקים בספרים בתחום המיילדות. בשנת 2010 הוא היה שותף למחקר "לידות בגיל מאוחר" שצוטט בספרות המדעית העולמית, בניו יורק טיימס ובתוכנית של אופרה וינפרי.
בתקשורת.
בשנת 2013 כיכב בעונה הראשונה של סדרת הדוקו-ריאליטי "בייבי בום", שצולמה בבית החולים בילינסון.
החל מנובמבר 2017 יוגב, במשותף עם הגיניקולוגית הד"ר רונית אלמוג, מגישים תוכנית שבועית קבועה בשם "נשי אישי" ברדיו תל אביב בנושאי פריון, היריון, לידה ורפואת נשים.
יוגב גרוש ואב לבת.
בעל אידיאלי (סרט, 1935)
בעל אידיאלי (בגרמנית: Ein idealer Gatte) הוא סרט קומדיה גרמני משנת 1935 שביים הרברט סלפין. מככבים בסרט בריג'יט הלם, סיביל שמיץ וקארל לודוויג דיהל. הסרט מבוסס על המחזה "בעל אידיאלי" מאת אוסקר ויילד משנת 1895, קומדיה רומנטית המייצגת את המאה ה-19. העיבוד נאמן מאוד למקור הספרותי.
את התפאורה עיצבו הארט דיירקטורים ארתור גונתר ובנו פון ארנט. צילומי הפנים נערכו באולפנים בברלין, ואילו צילומי החוץ נערכו ברובם בלונדון.
ויליאם פוג
ויליאם ריד פוג (באנגלית: William Reid Pogue; 23 בינואר 1930 – 3 במרץ 2014) היה אסטרונאוט אמריקאי, טייס קרב וטייס ניסוי בחיל האוויר של ארצות הברית, מורה, נואם וסופר. השתתף במשימת סקיילאב 4, במסגרתה שהה בחלל במצטבר 84 יום, שהיה שיא לאותו זמן. במהלך משימת סקיילאב 4 היה מעורב בשביתה הראשונה בחלל.
בצעירותו.
פוג נולד ב-23 בינואר 1930, באוקמה , אוקלהומה לאלכס וואליס פוג ומרגרט פרנסס (מקדואל). הייתה לו אחות גדולה, מרגרט, שנפטרה ב-2012. פוג היה ממוצא אידיאני, משבט הצ'וקטאו. פוג למד בביסודי ובתיכון בסנד ספריגס אוקלהומה. הוא היה בצופים האמריקאיים והגיע לדרגה שנייה.
בשנת 1951 פוג קיבל תואר ראשון בחינוך והוראה מהאוניברסיטה הבפטיסטית של אוקלהומה. הוא השלים תואר שני במתמטיקה מאוניברסיטת המדינה של אוקלהומה ב-1960. בשנת 1974 הוענק לו תואר כבוד דוקטורט לשם כבוד במדע מהאוניברסיטה הבפטיסטית של אוקלהומה.
בחיל האוויר.
פוג נמשך לטיסה עוד מגיל צעיר, והטיס מטוס לראשונה עוד כשהיה בתיכון. הוא התגייס לחיל האוויר של ארצות הברית ב-1951 וקיבל את הדרגה ב-1952. פוג שירת בחיל האוויר החמישי של ארצות הברית במהלך מלחמת קוריאה, בין השנים 1953–1954, במהלכם הוא השלים סבב לחימה במטוסי קרב כאשר טס למעלה מ-40 משימות קרביות. בין השנים 1955-1957, הוא היה חלק מטייסת האליטה .
פוג היה בעל ניסיון בטיסה של למעלה מ-50 סוגים של מטוסים אמריקאים ובריטים והיה מוסמך כמדריך טיסה אזרחי. כמו כן, בין השנים 1960-1963 שימש פוג מרצה בכיר במחלקה למתמטיקה של אקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית בקולורדו ספרינגס, קולורדו. בספטמבר 1965, פוג סיים סבב של שנתיים כטייס ניסוי בתוכנית החלפה שבו הוא טס בחיל האוויר המלכותי הבריטי, לאחר שסיים לימודים בבית הספר לטייסי ניסוי המלכותי  בפארנבורו אנגליה.
באוקטובר 1965, פול היה קולונל, ומדריך בבית הספר לטייסי ניסוי U.S. Air Force Test Pilot School. בבסיס חיל האוויר אדוארדס, קליפורניה. הוא נבחר כאסטרונאוט ב-1966.
פוג צבר למעלה מ-7200 שעות טיסה, כולל 4,200 שעות במטוס סילון ו-2,017 שעות טיסה בחלל.
ב-1975, פוג פרש מחיל-האוויר האמריקאי.
בנאס"א.
פוג ניסה לראשונה להתקבל לנאס"א ב-1962 אבל נדחה כי לא היה לו מספיק שעות טיסה. הוא הצליח להתקבל והיה אחד מתשע עשרה האסטרונאוטים שנבחרו על ידי נאס"א בקבוצת האסטרונאוטים 5 עבור תוכנית אפולו באפריל 1966.
הוא היה חלק מצוות התמיכה הקרקעי עבור משימות אפולו 7, אפולו 11 ואפולו 14. כמו כן היה מתוכנן להיות אחראי על תא הפיקוד של משימת אפולו 19. כאשר המשימה בוטלה, הוא הועבר, יחד עם טייס רכב הנחיתה הירחי של אפולו 19, הטייס ג'רלד קאר, לתוכנית תחנת החלל סקיילאב.
סקיילאב 4.
פוג היה טייס סקיילאב 4, המשימה המאוישת השלישית והאחרונה לתחנת החלל סקיילאב מ-16 בנובמבר 1973, ועד 8 בפברואר 1974. שהות המשימה הייתה שיא של שהות מצטברת בחלל (84 ימים, 1 שעה ו-15 דקות). שיא זה נשבר על ידי ברית המועצות ב-1978, אולם נשאר כשיא אמריקאי עד לבניית תחנת החלל הבינלאומית. צוות המשימה כלל את פוג, מפקד המשימה ג'רלד קאר ואדוארד גיבסון. כולם היו בטיסתם הראשונה לחלל.
המשימה התחילה ברגל שמאל כאשר הצוות ניסה להסתיר את מחלת הטיסה של פוג מרופאי המשימה. בקרי המשימה גילו את העובדה הזו לאחר שהם הורידו את ההקלטות הקוליות וגילו שיחה בה האסטרונאוטים התלבטו אם לזרוק את שקית ההקאה או לשמור אותה בשביל הרופאים לאחר הנחיתה. האחראי על משרד האסטרונאוטים, אלן שפרד נזף בהם ואמר שהם "ביצעו טעות שיפוט חמורה".
כיוון שהצוות היה בטיסתו הראשונה לחלל, הוא היה פחות מנוסה מהצוות הקודם, והיה לו קשה להסתגל לאותה רמה של עומס פעילות כמו קודמיהם. משימתם הראשונה הייתה לפרוק ולאחסן את אלפי הפריטים הנדרשים למשימה במהלך השהות הממושכת בחלל. המשימה הייתה עמוסה וקשה, בעיקר כי פוג לא היה יכול לבצע חלק ממטלותיו כיוון שהוא לא הרגיש טוב. הפעלת התחנה והשמשתה לחיים בתחנה הכתיבה רצף פעולות ארוך ועמוס, והצוות מצא את עצמו במהירה מפגר מאחורי לוח הזמנים המשוער, עייף ומתוסכל. חלק מתהליך הפעלת ושימוש התחנה נעשה לא נכון, בזמן שהצוות ביצע משימות אליהן הוא לא התאמן כיאות.
בסביבות חג ההודיה, גיבסון, ופוג ביצעו הליכת חלל במשך 6 וחצי שעות. במהלך הליכת החלל הם פרסו ניסויים, החליפו סרט צילום בטלסקופ המותקן על התחנה וצופה בשמש, והחזירו לשימוש אנטנה שהתקלקלה במשימה הקודמת.
אנשי הצוות דיווחו כי האוכל היה טוב, אבל מעט תפל. עם זאת, הכמות וסוג המזון היו תחת משטר דיאטה קפדני. הצוות העדיף שהיה אפשר להשתמש בעוד תבלינים כדי לשפר את טעמו של האוכל, (השימוש במלח היה מוגבל בגלל מטרות רפואיות) בשלב זה של המשימה השלישית הממושכת המטבח של נאס"א סיפק תבלינים בצורה נוזלית כיוון שבמשימה הקודמת גרגירי המלח והפלפל היוו "זיהום אוויר" בתחנה.
ככל שמשימת סקיילאב התקדמה, האסטרונאוטים התלוננו כי עומס העבודה גדול מדי, בעוד בקרי תחנת הקרקע התלוננו שהם לא עומדים בקצב העבודה הרצוי. בתחקירים שבוצעו לאחר מכן, נקבע שאחד מהגורמים לתחושת העומס של האסטרונאוטים הייתה תוספת של מספר רב של משימות חדשות, אשר הוספו ללא אימון לגביהן לפני השיגור, או ללא הדרכה מספקת, וכן משימות שדרשו חיפוש של ציוד אשר לא הושאר במקומו הנכון בתחנה. יום המשימה התשיעי היה היום הראשון שבו הצוות קיבל יום מנוחה, והם נחשבו כמפגרים מאוחרי הלו"ז.
עומס העבודה היה זהה למשימת סקיילאב 3, אולם השוואת ההתקדמות הייתה מול המשימות הקודמות שהיו עם צוותים מנוסים בחלל. והקצב הנדרש היה זהה לקצב שהצוותים הקודמים הספיקו לקראת סיום המשימות שלהם, כאשר כבר צברו ניסיון. הצוות הביע "חוסר רצון" להשלים את המשימות בימי המנוחה שלהם, וחלק מהצוות הקרקעי חשש כי הוא מראה סימנים של דיכאון.
ב-25 בדצמבר (חג המולד) פוג וקאר ביצעו הליכת חלל נוספת, שנמשכה 7 שעות ודקה.