שניידר כיהן כמנהל אמנותי של "קונצרטי שניידר" באוניברסיטת ניו סקול בניו יורק משנת 1957 עד מותו. בחסות "בית הספר החדש", ייסדו שניידר והמנהל שלו, פרנק סלומון, בשנת 1969 את "תזמורת המיתרים של ניו יורק", המגישה סמינר שנתי בחג המולד לנגני כלי קשת צעירים, שהופעותיו מתקיימות בקרנגי הול ובמרכז קנדי.
נוסף לרביעיית בודפשט, ניגן שניידר במספר הרכבים קאמריים, בהם הרכב המיתרים שלו עצמו ו"האנסמבל הברנדנבורגי".
תמיכתו של שניידר במוזיקה בת-זמננו באה לביטוי בביצועי בכורה של יצירות משל מלחיני המאה ה-20, בהם מילטון בביט, פייר בולז ואיגור סטרווינסקי. שניידר היה שותף לייסוד פסטיבל קזאלס בפראדס ובפוארטו ריקו, פסטיבל מרלבורו ופסטיבל ישראל.
שניידר הִרבה לנגן ולנצח בישראל.
בשנת 1988 זכה שניידר בפרס מרכז קנדי.
קרב נאוורינו
אפרוט
אכלול
מאוהבות עצמית
נרקיסיות
צבא אוסטריה
צבא אוסטריה (בגרמנית: Österreichs Bundesheer) או "הצבא הפדרלי של אוסטריה" הוא שמם של כלל הכוחות המזוינים של אוסטריה בצבא הקבע שלה. לצבא האוסטרי שני חֵילוֹת: חיל האוויר וחיל היבשה.
מבנה.
אוסטריה היא מדינה יבשתית ועל כן אין לה צי ימי, אף ששנים 1958–2006 הצבא האוסטרי החזיק בשייטת ימית שכללה ספינות סיור על נהר הדנובה. כיום תפקידי הסיור הימיים הם באחריות המשטרה הפדרלית (Bundespolizei).
היסטוריה.
עד מלחמת העולם הראשונה היה קיים הצבא הקיסרי האוסטרו-הונגרי. עם סיום המלחמה הוקם צבא הגנת העם (Volkswehr) אשר לחם בין השנים 1918-1921 נגד צבא יוגוסלביה שכבש חלקים מקרינתיה (אחת מתשע המדינות באוסטריה). הצבא האוסטרי הוקם לראשונה ב-18 במרץ 1920.
החל משנת 1921 הצבא נקרא "צבא המדינה" (Bundeswehr) והיה באופיו צבא מקצועני שתכנן לכל האפשרויות, כולל לחימה נגד המשטר הנאצי. עם מיזוג אוסטריה לרייך השלישי התמזג צבא אוסטריה אל תוך הורמאכט ומאז סיום מלחמת העולם השנייה לא הוקם באוסטריה צבא מקצועי עד שבשנת 1955, עם הכרזת העצמאות והנייטרליות של אוסטריה, הוקם הצבא הנוכחי שמטרתו החשובה ביותר הגנה על השטח הטרטוריאלי של אוסטריה באוויר וביבשה.
מטרות נוספות כוללות את שמירת הסדר והביטחון באוסטריה ואספקת עזרה במקרים של אסונות טבע ואסונות אחרים וכן פיקוח על גבולות אוסטריה מפני מהגרים לא חוקיים.
החל משנת 1971 גיסו חובה הוא שישה חודשים. בתקופת אדמונד אנטאכר היה ניסיון לבטל גיוס חובה אך בסוף הוחלט רק לבטל חובת מילואים.
ציוד.
חיל האוויר.
צי האוויר מונה 102 כלי טיס ומהם: 15 מטוסי קרב יורופייטר טייפון, 11 מטוסי תובלה הרקולס ופילוטוס 6, 13 מטוסי אימון פילוטוס PC-7 ודאימונד סטאר, ו-63 מסוקי סער עם אופציה להוספת חימוש (רובם) בין היתר בלקאוק ובל OH-58 קיואה.
צבא יבשה.
לצבא היבשה 56 טנקי לאופרד 2, כ-550 כלי רכב משוריינים ומעל 60 ארטילריה מתנועת.
יהודה פתייה
איקואה אוטאני
איקואה אוטאני (ביפנית: 大谷育江 - אוטאני איקואה; נולדה ב-18 באוגוסט 1965 בטוקיו, יפן) היא שחקנית ומדבבת (סאייו) ותיקה ופופולרית ביפן.
איקואה מדבבת תפקידים של ילדים וילדות קטנים. תפקידה המוכר ביותר הוא דיבובו של פיקאצ'ו בפוקימון, כאשר נעשה שימוש בדיבובה המקורי בדיבוב בכל השפות.
בשנת 2006 מחודשים ינואר עד למאי, איקואה עזבה את עבודתה זמנית עקב מצבה הבריאותי.
מלון אהבה
שישה צבעים
שישה צבעים, היא עמותה רשומה, העוסקת בפעילות קהילתית לציבור קהילת הלסביות ההומואים הטרנסג'נדר והביסקסואלים (להט"ב) בישראל.
העמותה מופעלת על ידי מתנדבים ותרומות. משרדי הנהלת העמותה יושבים בגבעת עדה והפעילות מוגדרת כארצית.
שישה צבעים הוקמה ב-4 בנובמבר 2006, ונרשמה כעמותה ב-3 בספטמבר 2007. כיו"ר העמותה מכהן ברוך אורן.
במהלך משותף עם פעילות ופעילים בקהילה הגאה בחיפה, בסוף חודש אוקטובר 2015, שינתה העמותה את אופייה מעמותה ארצית לעמותה חיפאית מקומית. עיקר פעילות העמותה הועבר לחיפה, הוחלפו בעלי\ות התפקידים בעמותה, וכיום העמותה מוכרת בשם "הקשת החיפאית".
תחומי פעילות עיקריים.
הארגון פועל למען קידום התחומים הבאים בחברה הישראלית:
ג'ורג' קארלין
שר האנרגיה והתשתית
חמשן זוחל
חַמְשָׁן זוֹחֵל (שם מדעי: Potentilla reptans) הוא עשבוני רב-שנתי שרוע-זוחל ממשפחת הורדיים, הצומח באדמה בוצית שאינה מתייבשת כל השנה.
מאפיינים.
עלי הצמח מחולקים לחמש אונות, ומכאן שם הסוג. האונות משוננות ומכוסות שערות דלילות. הפרח, בקוטר 1.5 עד 2 סנטימטר, הוא בעל 10 עלי גביע, 5 עלי כותרת צהובים וכ-20 אבקנים. הפריחה מאפריל עד יוני.
הצמח נפוץ כצמח בר באסיה, באירופה ובאתיופיה, והובא על ידי האדם גם לצפון אמריקה. בישראל הוא נדיר ואף נמצא בסכנת כליה, אף על פי שאינו מוכרז כצמח מוגן; גדל בארץ רק בגליל העליון בשמורת מערת פער ובמקומות בודדים בחרמון.
עזרת ישראל
מזאצ'ו
מזאצ'ו (איטלקית: Masaccio, שמו המקורי Tommaso di Giovanni di Simone Cassai; 21 בדצמבר 1401 - שלהי 1427 או ראשית 1428) היה צייר פלורנטיני חשוב בתקופת הרנסאנס המוקדם, הידוע במיוחד בזכות ציורי הפרסקו שלו בקפלת בראנקאצ'י. אף שתקופת פעולתו הייתה קצרה מאוד, שש שנים, הייתה לציוריו השפעה ניכרת על ציירי הרנסאנס.
ילדותו.
מזאצ'ו נולד בקסטל סן ג'ובאני, שהיא היום העיירה סן ג'ובאני ואלדארנו, במחוז ארצו שליד פירנצה. אביו היה נוטריון, אמו בת לפונדקאי ואחיו, ג'ובאני, היה צייר כושל. מזאצ'ו, לפי ביוגרף ציירי הרנסאנס וזארי, זכה בכינויו (שפירושו, תומאסו המגושם) בגלל פיזור הנפש שלו והרישול שבחוסר תשומת לב בהופעתו. לא ידוע בוודאות כיצד או מדוע הפכו מזאצ'ו ואחיו ציירים, אף שאביהם היה נוטריון. האב מת ב-1406, ואמם נישאה מחדש לרוקח, וייתכן כי האחים שאבו עידוד או תמיכה ממשפחת סבם מצד אביהם, שהיה נגר של שידות (באיטלקית, cassoni, ומכאן שם המשפחה Cassai). האב החורג, טאדסקו, מת ב-1417 וייתכן כי האם ושני בניה עקרו אז לפירנצה. פרטים נוספים על ילדותו ונעוריו של מזאצ'ו אינם ידועים, ובמיוחד חסר מידע כלשהו על האמן אצלו למד והכשיר עצמו לציור.
יצירות ראשונות.
העובדה הוודאית הראשונה הידועה לנו על מזאצ'ו אחרי תאריך לידתו היא הצטרפותו לאחת משבע גילדות האומנים של פירנצה ב-7 בינואר 1422. מזאצ'ו הצטרף תחת השם ג'ובאני די סימונה (Johannis Simonis), צייר, "תלמידו של האדון ניקולו מפירנצה" (populi S. Nicholae de Florentia). העבודה המוכרת הראשונה שלו היא טריפטיך (ציור מזבח בעל שתי כנפיים) קטן מה-23 באפריל 1422. הטריפטיך צויר בטמפרה על לוח עץ עבור כנסיית סנט פייטרו בקאשה די ראג'לו (כיום בגלריה אופיצי). על לוחו המרכזי מופיעים מריה וישו, מלווים בשני מלאכים, ועל כנפיו מופיעים ארבעה מן השליחים. בפיזיות הבולטת של הדמויות ניכרת השפעתם של ציירים כג'וטו ושל הפסל דונאטלו, והן רחוקות כבר מהמסורת הפלורנטינית הקודמת.
קפלת בראנקאצ'י.
היצירה החשובה הבאה של מזאצ'ו הייתה ציור מזבח גדול עבור כנסיית סנטה מריה דל קרמינה בפיזה (1426). הזמנת המזבח על ידי גורם מחוץ לפירנצה מעידה ככל הנראה על־כך שבשלוש שנות פעילותו הראשונות כבר רכש מזאצ'ו לעצמו שם ומעמד מרכזי. ציור המזבח פורק במאה ה-18 ורבים מחלקיו אבדו. מהחלקים שנותרו ניתן להתרשם מתעוזתו הגוברת של מזאצ'ו בעיצוב הקומפוזיציה ותנוחות הדמויות (כמו תנוחתה של מריה מגדלנה למרגלות ישו בלוח הצליבה, כיום ב-Museo di Capodimonte בנאפולי; או ציורה של מריה הקדושה מזווית נמוכה בלוח האלהתה של מריה, כיום בגלריה הלאומית בלונדון), ומיכולתו ההולכת ומתעצמת של מזאצ'ו להשתמש בצבע ובגווני צבע כדי להעניק לדמויות נפח ריאליסטי וליצור תמונה בעלת עומק ותחושה תלת־ממדית, למרות היעדר הפרספקטיבה (כפי שניתן לראות בלוח הערצת האמגושים, כיום ב-Staatliche Museen zu Berlin שבברלין).
זמן לא רב אחרי השלמת עבודת המזבח בפיזה הוזמן מזאצ'ו ליצור סדרה של ציורי קיר בכנסיית סנטה מריה דל קרמינה שבפירנצה. ידוע כי בעבודה על ציורי הקיר היה שותף גם מאזולינו (Masolino da Panicale), צייר ותיק יותר (1383), ששיתף פעולה בעבר עם מזאצ'ו והושפע ממנו, אך לא ידוע מי מן הציורים הוא פרי מכחולו של מי, או האם מזאצ'ו הוזמן לבצע את היצירה אחרי שמאזולינו נטש את המלאכה, או שמא השניים שיתפו פעולה במילוי ההזמנה. ידוע כי מזאצ'ו נטש את העבודה בשלב מסוים, שב אליה ושוב נטש אותה. מאוחר יותר יצר, שינה או השלים פיליפינו ליפי שלושה מציורי הפרסקו.
שני ציורי הקיר המזוהים ביותר עם מז'אצ'ו בקפלה הם "גירוש אדם וחווה מגן עדן" ו"הוויכוח על תשלום המס". פרסקו הגירוש, בו נראים אדם וחווה הבוכים והמיוסרים מגורשים על ידי המלאך מגן עדן, מפגין את קלות מכחולו, יכולת עיצוב הגוף והתנופה הדרמטית המרשימה של מזאצ'ו, המצליח להמחיש את רגע הגירוש ואת חרטתם של אדם וחווה. הרושם שהותירה היצירה הנועזת הועצם מן הסתם נוכח ציור הקיר של "פיתוי אדם וחוה", מעשה ידיו של מאזולינו הנראה, בהשוואה, צפוד וקפוא.
ציור הקיר של "הוויכוח על תשלום המס" (לפי מתי כ"ב; מרקוס י"ב; לוקס כ'). מאייר את ישו בוויכוח למי מגיעים כספי המס. הציור זרוע דמויות המצוירות בביטחון רב, עם נפחיות משכנעת. הציור זונח את המסורת הביזנטית, המציגה את הדמויות בתנוחות סמליות, ומנסה לאייר את הסיפור באופן מציאותי, כהתרחשות דרמטית אליה אנו יכולים להציץ. אלמנט נוסף הבולט בציור קיר זה, כמו גם בציורי קיר אחרים, הוא התחלה של שימוש עקבי יותר בפרספקטיבה בציור, כפי שניכר מדמותו של פטרוס האוסף את הכסף ממעי הדג בחלקו האחורי של הציור.
השילוש הקדוש.