אינתה עומרי (בערבית: إنْتَ عُمْرِي, תעתיק מדויק: אנְתַ עֻמְרִי, תרגום: "אתה חיי") הוא אחד משיריה המפורסמים של הזמרת המצריה אום כולתום.
השיר, שאת מילותיו כתב הפזמונאי אחמד שפיק כאמל, היה שיתוף הפעולה הראשון בסדרה של שיתופי פעולה פוריים בין אום כולתום למלחין מוחמד עבד אל-והאב. הוא הושמע לראשונה בפברואר 1964 ומאז זכה להצלחה רבה בעולם הערבי ועובד, הולחן והושר על ידי רבים נוספים.
על השיר ויצירתו.
שיתוף הפעולה בין אום כולתום לעבד אל-והאב החל לאחר שידולים מצדו של הגנרל עבד אל-חכים עאמר, שפעל ככל הנראה בפקודתו של גמאל עבד אל נאצר, ועם חשש הדדי של האמנים כי נוכחותו של הצד השני ביצירה תהיה דומיננטית יתר על המידה. על פי הסיכום, שהושג בתיווכם של אחד מנגניה של אום כולתום ושל בעלה, אום כולתום יכלה להתחיל לעבוד על היצירה רק לאחר שעבד אל-והאב סיים את עבודתו. הליך יצירתו של השיר זכה לסיקור נרחב בעיתונות המצרית, סיקור שהלך וגבר ככל שהתקרב מועד ביצוע הבכורה.
מילותיו של השיר נכתבו בערבית מצרית ובלשון עממית. השיר הוא מונולוג כיסופים ואהבה של הדוברת אל אהובה. השיר מולחן במקאם כורד. שיר זה, יחד עם שירים נוספים שהלחין עבד אל-והאב לאום כולתום, התאפיין בסגנון מודרני יותר משיריה המוקדמים.
זמן קצר לאחר השמעת הבכורה של השיר התגלע סכסוך בין השניים, לאחר שאום כולתום גילתה כי עבד אל-והאב הקליט גרסה משלו לשיר, ושבכוונתו לשחררה לרדיו המצרי. היא איימה כי אם ייעשה הדבר היא לא תשיר עוד את השיר, לא תוציא הקלטה שלו ותתבע את הרדיו המצרי כדי למנוע את שידורו. האיום הוביל לגניזת ההקלטה של עבד אל-והאב.
כנהוג בהופעותיה שירים רבים זכו להקדמה אינסטרומנטלית ותובלו באלתורים וחזרות על קטעים לפי בקשת הקהל. כך גם השיר אינתה עומרי זכה להקדמה של כשבע דקות בהופעות, ובהופעה משנת 1972 נמשך ביצוע השיר שעתיים תמימות. הדיוק עליו הקפידה בהקלטות הביא לכך שהקלטת הקדמה של ארבע דקות לשיר נמשכה כחמש שעות, ושאחת מהקלטות השיר כללה קטעים מהופעות שונות שלו, כשהמילה אינתה לקוחה מאחת ועומרי מאחרת.
התגובות לשיר והשפעתו.
הצלחתו המסחרית של השיר התבטאה בתשלומי התמלוגים בהם זכו כותבו ומלחינו ושהסתכמו בחלוף שנה ב-250 אלף לירות מצריות, כמו גם ברווחים ממכירתו בעולם הערבי מחוץ למצרים, שעמדו ביוני 1965 על סך של 80 אלף לירות שטרלינג. למרות הצלחתו המסחרית, בקרב מלחינים מצרים זכה לחנו של השיר לביקורות שליליות ולטענות כי הוא דומה לשירים קודמים של עבד אל-והאב.
השיר בוצע מחדש גם על ידי זמרים ישראליים, (ואף נכתבו מילים בעברית ללחן על ידי הרב יצחק סונה) בהם זיו יחזקאל, זהבה בן, עופר לוי, שרית חדד משה חבושה ויחיאל נהרי. ביצועה של זהבה בן זכה להצלחה גם בקרב הקהל הערבי בישראל, ברשות הפלסטינית ובמדינות ערב.
בית הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית
סבסטיאן ראוואל
סבסטיאן ראוואל (בספרדית: Sebastián Raval; 1550 בקירוב - 1604) היה מלחין ספרדי של מוזיקה ווקאלית ואינסטרומנטלית בתקופת הרנסאנס.
חייו.
ראוואל נולד בקרטחנה ושירת בצבא פלנדריה בפלנדריה ובסיציליה. הוא הצטרף למסדר "יוחנן הקדוש מירושלים" אחרי שנפצע במצור על מסטריכט, עבר לאיטליה ושם כיהן כמוזיקאי בחצר פרנצ'סקו מריה השני דלה רוברה באורבינו, בחצרו של המשנה למלך סיציליה, ברנרדינו דה קרדנאס ובחצרות החשמנים פֶַרֶטי (Peretti) וקוֹלוֹנה (Colonna) ברומא.
ברומא הכריז שהוא "המוזיקאי הטוב ביותר בעולם", ועל כך זומן לתחרות מוזיקלית, תחילה מצד ג'ובאני מריה נאנינו וזמן קצר לאחר זאת מצד פרנצ'סקו סוריאנו. ראוואל הובס בשתי התחרויות.
ב-28 באפריל 1595 החליף את לואיס רואיז כמאסטרו די קאפלה הספרדי האחרון של קאפלת המשנה למלך ספרד בפלרמו.
בסיציליה היה מעורב שוב בתחרות עם המוזיקאי אקילה פאלקונה; התחרות הוכרעה תחילה לטובת פאלקונה, אך לאחר אי-אילו עתירות, נהפכה ההכרעה לטובת ראוואל. אחרי מות פאלקונה בשנת 1600 פרסם אנטוניו פאלקונה, אביו של אקילה, את כל מהלך הדו-קרב המוזיקלי הזה בספרו relazione del successo והביא את יצירותיהם של ראוואל ופאלקונה, שהוגשו לתחרות זו, לדפוס, שכלל כמה קנונים, מדריגלים, מוטטים וריצ'רקארי. הוצאה זו, הכוללת את יצירותיהם של פאלקונה וראוואל גם יחד, מצויה כיום למכירה במהדורה מודרנית.
סבסטיאן רוואל מת בפלרמו בשנת 1604.
בשנת 2004 חלקה קרטחנה, עיר הולדתו, כבוד לראוואל בקונצרט בניצוח הוויולן פר רוס, במלאת 400 שנה למותו.
יצירותיו.
ראוואל חיבר מוזיקה פוליפונית דתית, מדריגלים וריצ'קארי אינסטרומנטליים. מכלול יצירתו של ראוואל לא נחקר עדיים לעומק. יצירות ספורות בלבד יצאו לאור בתקופה המודרנית; השאר ממתינות למחקר המוזיקולוגי שהן ראויות לו.
הקלטות.
מוטטים "דה פאצ'ם דומינה" לשמונה קולות ושתי מקהלות בקנון. הנבל הספרדי
פרץ אוריאל צימר
צבי וינברג
ג'ים אברהמס
ג'ים אברהמס (באנגלית: Jim Abrahams, נולד ב-10 במאי 1944) הוא במאי קולנוע ותסריטאי אמריקאי יהודי.
אברהמס נולד בשורווד, ויסקונסין, למשפחה יהודית. הוא מוכר בזכות סרטי הקומדיה והפרודיה שכתב והפיק ביחד עם האחים צוקר - דייוויד וג'רי צוקר - בהם: "טיסה נעימה" (אשר היה מועמד לפרס באפט"א על התסריט הטוב ביותר) וכן סדרת סרטי "האקדח מת מצחוק".
הצוות של צוקר, אברהמס וצוקר (המכונה גם "ZAZ") החל למעשה את עבודתו המשותפת, בעת ששלושת הגברים גדלו יחד במילווקי, ויסקונסין. אברהמס מאוחר יותר הפיק סרטים משל עצמו, בהם "עסקים גדולים", "לרקוד עם טייסים" ו-"לרקוד עם לוחמים".
פילמוגרפיה.
רשימה חלקית של סרטים אותם כתב ו/או ביים ו/או הפיק:
דונלד קגן
דונלד קגן (באנגלית: Donald Kagan, 1 במאי 1932 - 6 באוגוסט 2021) היה היסטוריון יהודי אמריקאי של העת העתיקה, שהתמחה בחקר תולדות יוון העתיקה, פרופסור באוניברסיטת ייל, נאו-קונסרבטיבי.
עיקר פרסומו נבע מסדרה בת ארבעה ספרים שכתב במשך 18 שנה (1969–1987) בהוצאת אוניברסיטת קורנל על המלחמה הפלופונסית - שני סבבי המלחמות שניהלו ספרטה ואתונה במאה החמישית לפני הספירה, ואשר הרסו את אתונה ואת יוון כולה ואיפשרו את כיבושה במאה הרביעית לפני הספירה על ידי מקדוניה. קגן כתב גם כעשרה ספרים אחרים בנושאים היסטוריים ועכשוויים כאחד, בנוסף למאמרים רבים, שהופיעו ב"וול סטריט ג'ורנל", "ויקלי סטנדרד", "הניו יורק טיימס" ו"קומנטרי".
זוכה "הרצאת ג'פרסון" לשנת 2005.
קורות חיים.
קגן נולד בעיירה קורשן שבליטא. אביו נפטר בעודו תינוק, ואמו היגרה עִמו לארצות הברית בעודו בן שנתיים. הוא גדל בברוקלין שבניו יורק, בין יהודים, אך מוקף באנטישמים. לימים סיפר שלא אחת הותקף בדרכו לבית הספר בשל יהדותו, ולא עבר ולו יום אחד בו לא חשש מפני התקפה שכזו.
ב-1954 סיים את לימודי התואר הראשון בהיסטוריה בברוקלין קולג' (שלוחה של ה"סיטי קולג' של ניו יורק - CCNY", שנוסדה ב-1930). ב-1955 קיבל תואר שני בלימודים קלאסיים באוניברסיטת בראון שברוד איילנד. ב-1958 השלים את הדוקטורט שלו בהיסטוריה באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
בשנים 1969-1960 כיהן כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת קורנל שבמדינת ניו יורק, שם גם הפך ב-1969, מהסוציאליסט-שמאלי שהיה, לנאו-קונסרבטיבי, בעקבות הצלחתם של סטודנטים שחורים לשנות את תוכנית הלימודים של האוניברסיטה באיומי נשק. הוא טען שהתגובה ה"צ'מברלינית" של שלטונות האוניברסיטה הליברלים הייתה הגורם למהפך זה בדעותיו. מ-1969 ועד למותו שימש כמרצה להיסטוריה באוניברסיטת ייל ואף שימש מספר שנים כרקטור האוניברסיטה. הקורס שלו על "מקורות המלחמה" היה אחד הקורסים הפופולריים ביותר באוניברסיטת ייל במשך עשרים וחמש שנים.
ב-1997 היה אחד החותמים על הצהרת העקרונות של "פרויקט המאה האמריקאית החדשה" - PNAC, מרכז חשיבה נאו-קונסרבטיבי חשוב שייסד בנו רוברט קגן יחד עם ויליאם קריסטול, מחשובי הנאו-קונסרבטיבים האמריקאים כיום. בין החותמים האחרים היו דיק צ'ייני, דן קווייל, דונלד רמספלד, ג'ב בוש, פרנסיס פוקויאמה, אליוט אברמס, נורמן פודהורץ, פול וולפוביץ, אליוט א. כהן, מידג' דקטר, פאולה דובריאנסקי ועוד, 25 מחשובי הנאו-קונסרבטיבים.
קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת ניו הייבן (1988) ואוניברסיטת אדלפי (1990). ב-2002 קיבל את המדליה הלאומית למדעי החברה והרוח שמעניקה מדי שנה הקרן הלאומית למדעי הרוח וב-2005 נבחר על ידי אותה קרן לשאת את "הרצאת ג'פרסון", הנחשבת לאות הכבוד הגבוה ביותר שמעניק הממשל האמריקאי למי שהגיע להישגים אינטלקטואליים במדעי החברה והרוח.
קגן התגורר בניו הייבן, קונטיקט. נפטר ב-6 באוגוסט 2021. הותיר אחריו אישה, מירנה, ושני בנים, רוברט קגן ופרדריק קגן, שני היסטוריונים נאו-קונסרבטיבים ידועים בזכות עצמם. אשתו של רוברט קגן, ויקטוריה נולנד היא תת-מזכיר המדינה לעניינים מדיניים והייתה לפני כן דוברת משרד החוץ האמריקאי ושגרירת ארצות הברית לנאט"ו. אשתו של פרדריק קגן, קימברלי קגן היא היסטוריונית צבאית ידועה, המייסדת ויושבת ראש "המוסד לחקר המלחמות" - ISW.
כתיבתו.