לדעת הוגו גרֶסמן , התשובה המקורית לחידה היא הקאה. תשובה זו מתאימה להקשר של משתאות החתונה הקדומים, שבהם נהגו המוזמנים לזלול ולסבוא מעבר לכוחם. החידה, לפי השערה זו, היא ציור מפורט למדי של מהלך ההקאה: "מהאוכל יצא מאכל ומעז יצא מתוק" - המאכל והיין המתוק יוצאים שניהם מקיבת הגבר האוכל, שגם אם עז הוא אין בכוחו להכיל אותם. בהקשר זה נטען כי העובדה שהחידה עשויה להתפרש כמתייחסת להקאה משקפת ביקורת מרומזת על שמשון: בעיני שמשון החידה מתייחסת למעשה הגבורה שלו, אבל עבור אחרים היא מתייחסת לדבר-מה המעורר גועל. כנגד הסברה שפתרון החידה הוא הקאה, נטען שהתיאור "מהאוכל יצא מאכל" הוא מילולי מדי אם יפורש כמתייחס למקיא, ושחידה אמורה להיות מנוסחת באופן מרומז יותר.
כיוון פרשני אחר נקט קארוס, שהציע שהחידה התייחסה במקורה לתקופת מזל אריה, העונה שבה מופק הדבש. החידה המקורית, שלא שרדה בכתובים, הייתה מעין: "מתי יימצא דבש באריה?", והמילים "מהאוכל יצא מאכל ומעז יצא מתוק" הן הערה נוספת לחידה עצמה.
בין הפתרונות האפשריים האחרים שהוצעו: הדבורה, האוכלת מצוף הפרחים ועוקצה עז, והיא מוציאה מתוכה דבש מתוק; והתורה, המתוקה כדבש, שנפלטה מקולמוסו העז של האל ה"אוכל" את הדיו.
זקוביץ מצביע על תשובה פוטנציאלית נוספת לחידה, שאיננה ממומשת בסיפור עצמו, ומבוססת אף היא על כפל משמעות הומונימי כמו הפתרון "ארי" שתואר לעיל. המילה "לֶחֶם" מורה על המאכל, אך השורש לח"ם מורה גם על מלחמה, ואף ייתכן שהמילה "לֶחֶם" עצמה קיימת במקרא במשמעות של מלחמה (). פתרון החידה עשוי להיות אפוא כפל המשמעות של המילה לחם: מהלחם-החרב – האוכלת העזה (השוו ל: "הלנצח תאכל חרב") – יצא הלחם – מאכל מתוק (=ערב לחך). כפל משמעות זה נרמז גם בסיפור אחר בספר שופטים, על המדייני שתיאר את חלומו: , ופתרונו: .
תשובת הפלשתים.
תשובת הפלשתים: היא לפי הקשרה שאלה רטורית שמצביעה על פתרון החידה: דבש וארי. התשובה ערוכה כחרוז שירי בשתי צלעות מקבילות בדומה לחידה עצמה. יש המשערים שתבנית זו משקפת קונבֶנציה קדומה, שלפיה הן החידה והן פתרונה צריכים להיות ערוכים בצלעות מקבילות. התשובה של הפלשתים אינה מסבירה כיצד מארי יצא דבש. לפי אברבנאל, הפלשתים נמנעו מכך בשביל לא להסגיר את המקור שלהם לפיתרונה, אלא הציעו הסבר לוגי לזיהוי ה'מתוק' וה'עז', שממנו משתמע (לפי התקבולת) שהם גם המאכל והאוכל.
פרשנים רבים אחרים מתעכבים על העובדה שהחידה שחד שמשון מנוסחת כקביעה: "מהאוכל יצא מאכל ומעז יצא מתוק", ודווקא תשובתם של הפלשתים מנוסחת בצורת שאלה. פרשנים אלה סבורים שמעיקרה זוהי חידה בפני עצמה, כנראה חידה פופולרית שהפלשתים מצטטים, שהתשובה עליה היא "אהבה" או "תשוקה מינית" – תמות שמשתלבות היטב הן בסיפור שמשון בכללותו, הן בהקשר המסוים של משתה החתונה. הראשון שהעלה סברה זו היה הרמן גונקל, אבי שיטת חקר הסוגים; אך כבר במאה ה-13 רמז המשורר טודרוס בן יהודה אבולעפיה לפתרון זה בשירו "עלמה בעיניה שנתי עשקה", בו הוא חורז: "מַה-מִּדְּבַשׁ מָתוֹק וּמֶה עָז מֵאֲרִי! / מַחְלָה בְעֵינַיִךְ וּבִשְֹפָתֵךְ צֳרִי". האהבה מתוארת כדבר "עז" גם בשיר השירים: "עזה כמות אהבה" (ח, ו).
ארתור קְוִוין הצביע על כך שבהתחשב בסיפור על האריה והדבש, התשובה לשאלה "ומה עז מארי?" צריכה להיות "שמשון". בנוסף, התשובה לשאלה "מה מתוק מדבש?" עשויה להיות רמז מטרים להרג הפלשתים שיתרחש בהמשך הסיפור. מותם של הפלשתים יהיה מתוק מדבש בעיני שמשון, העז מארי. באופן אירוני, הפלשתים אינם מודעים לכך שתשובתם מרמזת על מפלתם הצפויה מידי שמשון.
תגובת שמשון.
שמשון מבין מיד כי הפלשתים חילצו בערמה את התשובה מאשתו, ותגובתו: . פרשנים מעירים כי דבריו של שמשון, שבדומה לחידה ולפתרונה מנוסחים אף הם כמליצה שירית, מעידים על קור רוחו ומסווים את כוונתו לנקום. רק לאחר מכן יכלה את זעמו בפלשתים.
תגובת שמשון מנוסחת בצורת משל המשווה את אשתו של שמשון לעֶגלתו, ואת הפלשתים למי שחורש בבקר שאיננו שלו. יש הסבורים שמשל זה רומז בעצמו לחידה משוערת אחרת, מעין: "איזה שדה פורה חורשים, אך לא בשוורים?", ותשובתה: "האישה". החרישה משמשת כאן מטפורה ליחסי מין. יש הסבורים שהקונוטציה המינית של דימוי החרישה מרמזת שאחד מהמרעים פיתה את אשתו ושכב עִמה כדי להוציא ממנה את פתרון החידה, או שכך לפחות חשד שמשון. גם אם לא אכן כך היה, ידוע כי בסופו של דבר: "וַתְּהִי אֵשֶׁת שִׁמְשׁוֹן לְמֵרֵעֵהוּ אֲשֶׁר רֵעָה לוֹ" (פסוק כ').
פירוש החידה בהקשרה.
פרשנים רבים סבורים שהגישה המתמקדת ביסודות הבודדים שבסיפור איננה יכולה לעמוד בפני עצמה, שכן אין היא מאפשרת לעמוד על משמעותה של החידה ושל הסיפור שבו היא שלובה בהקשרם כפי שהם מוצגים לפנינו. פרשנים אלה נוטים לנתח את הסיפור בכלים ספרותיים, תוך התייחסות להקשריו המצומצמים והרחבים. פרשנות מסוג זה מאפיינת בעיקר את המחקר המאוחר, שנעשה במקרים רבים תוך אימוץ תובנות והצעות פרטניות שעלו במחקר רכיבי הסיפור הבודדים, וסיגולן לגישה הסינכרונית. בפרט, הנטייה לפרשנות בהקשר הארוטי מאפיינת גם חלק מהמחקר המאוחר.
נסיבות הצגת החידה.
לדעת קלודיה קאמפ וקרול פונטיין, המפגש בין שמשון לפלשתים במשתה החתונה לוּוה במתיחות רבה: נוכחותם של המרעים שימשה לא רק כליווי לשמשון, כנהוג בטקסי החתונה בימים ההם, אלא גם כאיום מרומז שנועד לאותת לו להימנע מהתגרויות. שמשון יזם את החידה משום שחש שמצב העניינים איננו נוטה לטובתו. התנאים המיוחדים של תחרות חידות עשויים היו לאפשר לשמשון לקחת את היוזמה לידיו ולהפיג את המתח שעלול היה להיגמר בעימות אלים. הפלשתים נענו ברצון ליוזמה של שמשון, כי גם הם העדיפו להימנע מהעימות הפוטנציאלי ולהחליפו בהתמודדות ברוח ספורטיבית שבה יש להם סיכוי להרוויח. אולם הרוח הקלילה שבה החל העימות התערערה במהרה: הפלשתים חשדו בשמשון שחד להם חידה בלתי פתירה כדי לרושש אותם, וחשד זה גרם להם לחלץ את התשובה במרמה. נקמתו הלא פרופורציונלית של שמשון - רצח של שלושים חפים מפשע - מסלימה עוד יותר את מצב העניינים, שמכאן ואילך רק יוסיף להידרדר. רצונם של שני הצדדים להימנע מעימות לא התממש בסופו של דבר, מפני שלאל היו תוכניות אחרות עבורם:.
החידה ופתרונה.
רוב הפרשנים המפרשים את החידה בהקשרה מניחים שפתרונה, לפחות ברובד הגלוי, הוא כפי שעולה מן הכתוב: דבש היוצא מן האריה. פרשנים רבים רואים בה חידה בלתי הוגנת. יש הסבורים שכל מטרתו של שמשון הייתה למצוא עילה להתגרות בפלשתים, ואין קושי בכך שהציג להם חידה בלתי פתירה. אחרים סבורים שהסיפור מציג את שמשון כשוטה שאין ביכולתו לחבר חידה ראויה לשמה. חלק מהפרשנים מסבירים את חוסר הוגנותה של החידה כמוטיב פולקלוריסטי. בסיפור העממי קיים סוג של חידה בלתי פתירה המכונה "חידת צוואר", המופיעה באופן טיפוסי בפי הגיבור כדרך לחלצו מסכנת מוות, אך עשויה להופיע גם בנסיבות אחרות (דוגמה לכך היא חידת שמו של עוץ לי גוץ לי. מן הספרות המודרנית ניתן להזכיר את החידה שחד בּילבּוֹ בּאגינס לגוֹלוֹם בספרו של ג'ר"ר טולקין "ההוביט": "מה יש לי בכיסי?", חידה שהתשובה לה, טבעת, ידועה רק לבילבו – ובמקרה זה הגיבור אכן נמצא בסכנת חיים). לכן יש הסבורים שחידת שמשון שייכת לסוג זה של חידות. אחרים דוחים סברה זו, בטענה שהנסיבות של משתה החתונה, שבו אין על שמשון איום מכל סוג שהוא, אינן הולמות סוג זה של חידות. עוד נטען שמקורה של קטגוריית חידות הצוואר בפולקלור האירופי של ימי הביניים, ואין זה לגיטימי להחיל אותה על סיפור מקראי.
פרשנים אחרים סבורים שהחידה ניתנת לפתרון. המלבי"ם ציין ששמשון אמר לפלשתים: – ובכך רמז לפלשתים שניתן למצוא, פיזית, את הפתרון לחידתו: אם יתהלכו בסביבות העיר יוכלו למצוא את גוויית האריה והדבש. בדומה לכך פירש יהודה אליצור שמנהג המקום היה שהמסובים במשתה החתונה מלווים את החתן ומתעניינים באורחותיו. שמשון ידע שמרעיו יתרשלו בתפקידם ולכן חד להם את החידה; אילו נהגו בהתאם לחובתם וליוו אותו, היו מוצאים את גוויית האריה ומבינים את פשר החידה. בכיוון דומה טען רבי משה יצחק אשכנזי, ש"חידה" במקרא אינה שאלה, אלא רמז ל"דבר נפלא וזר שאירע לו", כלומר שהפלשתים היו אמורים לנחש ממילותיו של שמשון מה המעשה שאירע לו. פרשנים אחרים סבורים שבחידה עצמה יש די רמזים המאפשרים את פתרונה, ואין צורך להידרש לשם כך למעשה באריה ובדבש. בהקשר זה צוין כי תשובת הפלשתים: "מַה מָּתוֹק מִדְּבַשׁ וּמֶה עַז מֵאֲרִי?" איננה מתייחסת ישירות למאורע הריגת האריה ורדיית הדבש. שמאי גלנדר מקבל את הסברה שתשובת הפלשתים היא בעצמה חידה שפתרונה הוא "אהבה", ולדעתו זהו גם פתרון חידתו המקורית של שמשון, ולכן רומזים הפלשתים בתשובתם. האוכל העז הוא האוהב, שמתרכך ונעשה לכעין מאכל מתוק בהשפעת אהובתו. פיליפ נֶל סבור שתשובת הפלשתים איננה שאלה רטורית הרומזת לפתרון, אלא היא פתגם פופולרי שמהווה בעצמו את פתרונה של החידה. פתגם זה היה במקורו חידה שפתרונה "אהבה", כפי שהוסבר לעיל. חידה זו הפכה במרוצת הזמן לשאלה רטורית שהתשובה לה ידועה לכול.