בעיתונות ובהוצאות ספרים, הדרישה הייתה לסידור שורה מיושרת לימין ולשמאל - האותיות הראשונות בכל שורה ניצבות אחת מעל השנייה, וכמוהן האותיות המסיימות כל שורה. בסידור הידני, היישור נעשה על ידי הוספת פסים דקים ליד הרווחים כדי להרחיבם, בלינוטייפ אותה פעולה נעשית על ידי "פסי רווח" מיוחדים, שדומים במידה מסוימת למטריצות, אלא שלא שקועה בהם כל אות ליציקה, והם מורכבים משני חלקים, באופן שהם יכולים להתרחב, או להיות מורחבים. אחרי סידור השורה ולפני היציקה, המכונה דוחפת מלמטה את "רגלי" פסי הרווח שבשורה, בצורה שווה, והרווחים מתרחבים עד ששורת הסדר ממלאת בצורה מהודקת את השורה ליציקה.
יציקה.
כאשר השורה "מלאה", כלומר אין בה מקום למילה הבאה בטקסט, הסדר מסיט מנוף, שמתחיל מחזור יציקה אוטומטי לחלוטין, בעוד הסדר מחזיר את המנוף למצבו המקורי, ומיד יכול להתחיל להקליד את השורה הבאה.
בכור שבמכונה נמצא הנתך שמשמש ליציקה, שהרכבו 85% עופרת, 4% בדיל, ו-11% אנטימון (לעיתים 12%), נתך זהה כמעט לחלוטין לנתך ששימש בדפוס בלט מאז ימי גוטנברג. הדומיננטיות של מכונת לינוטייפ בתחום דפוס הבלט מתבטאת גם בכך שכיום הנתך הזה מכונה לעיתים קרובות "נתך לינוטייפ".
לאחר סיום היציקה, הגולם, נדחף מן התבנית מאחור, ומחליק אל מקומו בתיבת הגלמים - שורה חדשה נוצקה.
כל הפעולה אורכת פחות מ-10 שניות, ובדגמים המתקדמים אף פחות, כשבזמן זה הסדר ממשיך להקליד את השורה הבאה (או שהיא מוזנת אוטומטית מסרט נייר - ראו להלן). אם הסדר זריז דיו, ומסיים להקליד את השורה הבאה לפני תום מחזור היציקה, הוא יכול להתחיל מחזור יציקה חדש מיד בתום המחזור הנוכחי.
מיון.
בתום מחזור היציקה, הגולם מופרד מן המטריצות, ואלו מוחזרות למחסנית. כדי לאפשר את המשך הסידור, כל מטריצה צריכה לחזור לערוץ "שלה", והמערכת שמבצעת זאת היא מערכת המיון (distribution).
המיון האוטומטי הוא אולי אחת ההמצאות החשובות של מכונת הלינוטייפ, ומה שמאפשר את הפריון הגבוה. כשהמכונה נמצאת בפעולה רצופה בקצב המרבי, בכל רגע נתון, שורה אחת מוקלדת, שורה אחת נוצקת, ושורה אחת ממוינת.
מערכת המיון נמצאת בחלקה העליון של המכונה, מעל חלקה האחורי של המחסנית. המיון ממומש בעזרת השיניים, שנמצאות בחריץ ה-V בחלקה העליון של המטריצה: יש שבע שיניים בכל צד של ה-V, כאשר בכל מטריצה, לפי התו שמוטבע בה, חלק מהשיניים חסרות. אילו שיניים נמצאות ואלו חסרות מהווה את ה"קידוד" של המטריצה,
מערכת המיון מסיעה את המטריצות לרוחב המכונה, משמאל לימין, ובעזרת הקידוד, שומטת כל מטריצה בדיוק מעל הערוץ המתאים לה במחסנית, מוכנה להיסדר בשורה חדשה.
שילוב בטכנולוגיות נוספות.
סטראוטייפינג.
בתוצרתה של מכונת הלינוטייפ ניתן להשתמש בדפוס בלט "קלסי", בו אותיות העופרת נמשחות בדיו, ומוצמדות לדף הנייר במכבש הדפוס לביצוע ההדפסה.
בסטראוטייפינג, לעומת זאת, גלופת המתכת משמשת להכנת גלופה שנייה, מחומר אחר, או משכבה דקה בהרבה של נתך עופרת, והגלופה השנייונית הזו היא המשמשת להדפסה, כשגלופת העופרת המקורית מותכת חזרה למטילי עופרת, ליציקת העבודה הבאה. לשם יצירת הגלופה השנייה, משמשת תבנית ביניים, בדרך כלל מעיסת נייר או שעווה, המכונה "Flong".
לשיטה זו מספר יתרונות, והיא הייתה השיטה הדומיננטית בהדפסת עיתונים וספרים, כשהדפסת בלט "קלאסית" המשיכה וממשיכה לשמש בעיקר בסדרות דפוס קצרות, של עותקים ספורים או לכל היותר כמה מאות עותקים, כך שהיתרונות לא מספיקים להצדיק את התהליך הנוסף של הכנת הגלופה השנייה. דפוס בלט ממשיך לשמש גם לצורך יצירת "הטבעה", עם או בלי צבע, למשל בכריכות ספרים, הזמנות חגיגיות לחתונה, וכדומה.
לסטראוטייפינג מספר יתרונות:
השילוב בין סדר לינוטייפ וסטריאוטייפינג, היה הסטנדרט בהדפסת עיתונים יומיים ומגזינים למעלה מחצי מאה. גם בהדפסת ספרים, בהם לינוטייפ שימש לצד טכנולוגיות נוספות, כמו סדר מונוטייפ, נעשה שימוש רחב היקף בשילוב זה.
סדר מרוחק (Teletypesetter).
באמצע המאה ה-19 הומצא הטלגרף הכותב, פסנוע. הטכנולוגיה המשיכה להתפתח, עד המצאת הטלפרינטר. בהפשטה, אפשר לחשוב על הטלפרינטר כמכונת כתיבה חשמלית, בה הופרדה המקלדת מגוף הכתיבה, והם מחוברים דרך קו תקשורת, כך שהם מופרדים גאוגרפית, בין שתי ערים, או אפילו בין שתי יבשות (בדרך כלל, בנוסף לקו התקשורת, המקלדת מפעילה גם גוף כתיבה מקומי, כך שהמפעיל יכול לראות מה כתב). כדי לייעל את ניצול קו התקשורת היקר, פותח הסרט המנוקב (למרות הדמיון בין שני סרטי הנייר, הסרט המנוקב של הטלטייפ שונה במהות ובתפקיד מסרט הפסנוע). בעזרת הסרט המנוקב, ניתן להפריד את ההקלדה מהמשלוח, ולקצר את זמן השימוש בקו התקשורת.
החל מ-1932, שולבה המצאה זו בלינוטייפ, להפרדת פעולת הקלדת הטקסט מפעולת הסדר. חברת מרגנתלר-לינוטייפ חברה עם חברת טלטייפ (יצרנית הטלפרינטרים המובילה), כשזו ייצרה "טלטייפסטר" (TTS), בן דודו של הטלפרינטר (TTY), ואת יחידת ההפעלה של הסדר, ולינוטייפ ייצרה ו"מקלדת מתאמת", שהייתה מוכנה לחיבור יחידת ההפעלה. בהסטת מתג, המקלדת המתאמת חזרה להתנהג כמו מקלדת לינוטייפ רגילה, כך שמכונה שהורכבה עליה יחידת הפעלה, עדיין יכלה לשמש גם כמכונה להפעלה ידנית.
יחידת ההפעלה קוראת את הסרט המנוקב, ומבצעת את הוראות הסדר המקודדות בו, שמכילות, מלבד הטקסט עצמו, גם הוראות סדר למכונה, כמו "שורה חדשה", הפעלת המסלול העליון במעלית הסדר, ובדגמים מסוימים גם הפעלת המיישר האוטומטי (auto-quadder), ואפילו שינוי גופן (כלומר שינוי מחסנית).
בשיטה זו, הקלדת הטקסט מתבצעת על מסוף TTS, שיכול גם להיות מרוחק. אם המסוף מרוחק, הוא מחובר דרך קו תקשורת, למשל טלגרף, למנקב סרט מקומי.
במכונת הלינוטייפ, סרט הנייר מוזן ל"יחידת הקליטה" (Operating unit), שקוראת את הסרט, ומפעילה את המכונה.
בנוסף למקלדת, יחידת הקליטה מפעילה את קופסת פסי הרווח, את הבורר (במעלית הסדר) שבוחר כתב רגיל או נטוי, את יחידת היישור אם כזו מותקנת, ואת מעלית הסדר, ליציקת שורה והתחלת סידור השורה הבאה.
המקלדת של מסוף ה-TTS מסודרת בתצורת QWERTY רגילה, עובדה שסייעה להתגבר על בעיה כללית - הקושי למצוא ולאמן מפעילי לינוטייפ. מפעילי ה-TTS היו אנשים, בדרך כלל נשים, שהיו קלדנים מיומנים בשימוש במכונת כתיבה, והוכשרו להפעיל TTS, ולמדו מושגי סדר בסיסיים, ואת פקודות הסדר הנחוצות, כשמפעיל הלינוטייפ למעשה כבר לא היה הסדר. בתצורה זו, מפעיל מיומן אחד יכול להשגיח על ארבע מכונות המסדרות טקסט לפי הוראות מהסרט המנוקב.
הטכנולוגיה הזו אפשרה לבתי הדפוס להחליף סדרים, שהיו בדרך כלל מאוגדים באיגוד מקצועי חזק, ונהנו ממשכורת גבוהה יחסית לעובדי "צווארון כחול" אחרים, בנקבניות, בתקופה שמשכורתן של נשים הייתה נמוכה בהרבה ממשכורותיהם של גברים. יתרה מכך - נקבנית מיומנת ניקבה סרט במהירות כמעט כפולה מזו של סדר שמפעיל את המכונה ישירות, דרך מקלדת הלינוטייפ.
המפעיל משגיח על המכונות, וכל אימת שנגמר סרט, כלומר הסתיימה עבודה אחת, מעביר את התוצרת, כלומר הגלמים היצוקים, לשלב הבא בתהליך, ובכך מפנה את המכונה לעבודה הבאה, מזין סרט נייר חדש, ומפעיל את יחידת הקליטה, להתחלת העבודה הבאה.
התקני TTS פותחו כבר ב-1932, והיו בשימוש מוגבל בשנים הבאות. החל מ-1950, צורת העבודה הזו החלה לצבור תאוצה, בבתי דפוס גדולים, ובעיתונים. בשנים הבאות הותקנו מכונות מתאימות ל-TTS באלפי אתרים, כשברבים מהם מספר מכונות עם TTS, בדרך כלל לצד מכונות שהופעלו ידנית.
ב-1950 יצאה החברה עם סדרת מכונות שכונו Blue Streak Comet, שיוצרו עם מקלדת מתואמת מראש, ויכלו לצקת עד 12 שורות בדקה. הדגם הבא, "אלקטרון" שהיה גם דגם הלינוטייפ האחרון, יוצר עם קורא סרט, כשיחידת ההפעלה והמקלדת המתואמת הוטמעו במכונה עצמה. מכונה זו, שיוצרה החל ב-1962 ועד 1972, ויכלה לסדר על 15 שורות בדקה.
גם מכונות אינטרטייפ הותאמו לעבודה עם TTS.
ברמה הטכנית, מעניין לשים לב לפרט הבא: באין TTS, כשהסדר משתמש במקלדת הלינוטייפ, הוא משגיח כל העת על מצב השורה: לכל תו יש רוחב שונה, ויש לבדוק מתי מתמלאת השורה, ומתי לסיים את השורה, ולהפעיל מחזור יציקה. ניסיון לצקת שורה שטרם התמלאה, או מלאה מדי, יתקעו את המכונה במקרה הטוב, או יגרמו ל"שפריץ" של עופרת אם אחד ממנגנוני הבטיחות כושל.
גם הכותב במסוף, צריך לדעת מתי לסמן למכונה להתחיל מחזור יציקה ושורה חדשה, אבל שלא כמו המפעיל, אין לו "שורת סדר" עליה יוכל להשגיח, וסרט הנייר המנוקב לא מספק סיוע רב לדעת מתי השורה מלאה. במקום זאת, המסוף מצויד בשני מחוונים נעים, ומחוון אחד קבוע. המחוון הקבוע מסמן את השורה, ומכוון לפני תחילת העבודה לרוחב הטור, או אורך השורה הרצוי. המחוונים הנעים, מייצגים את השורה ההולכת ונכתבת, ומתנהגים באופן הבא: בתחילת השורה, נחים שניהם על ה"אפס". כשהכותב מקליד, המחוונים מתקדמים במידה שווה, לפי רוחב המטריצה שנושאת את התו שהוקלד: צרה עבור i, ורחבה, ל- M. כאשר מוקלד רווח, נפרדות דרכיהם של המחוונים: רוחב הרווח במכונת לינוטייפ אינו קבוע - הרווחים מתרחבים בפעולת היישור, כך שאורך השורה מגיע בדיוק לרוחב הטור. לכן, כשהכותב מקיש על מקש הרווח, מתקדם אחד המחוונים כדי רוחב הרווח המרבי, והשני כדי רוחב הרווח המזערי. תוך כדי כתיבה המחוונים ממשיכים להתקדם, ובכל הקשת רווח, הפער ביניהם מתרחב. השורה מסתיימת כאשר המחוון הקדמי עובר את המחוון הקבוע, ולפני שהמחוון האחורי מגיע אליו. כמו בלינוטייפ עצמו, אם ניתן מסיימים את השורה בסוף מילה, ואם לא ניתן, משתמשים במקף מחבר.