את כתיבת המחזה יזם השחקן ובמאי התיאטרון שמעון פינקל, שפנה למוסינזון בבקשה שיכתוב מחזה על ההתרחשויות באותה עת במדינה. מוסינזון סיים לכתוב את המחזה בתחילת דצמבר 1948,מסר אותו ל"הבימה". את התפאורה והתלבושת יצר יצחק פרנקל. לתפקידים הראשיים נבחרו כוכבי הבימה: אהרון מסקין (בתפקיד אברהם), חנה רובינא (בתפקיד רבקה) ורפאל קלצ'קין (בתפקיד בנימין). איתם לוהקו קבוצה של שחקנים צעירים בשנות ה-20 שלהם. הקבוצה כלל את שלמה בר שביט, עדה טל, שמואל סגל, שושנה רביד, שרגא פרידמן ונחמה דוידית, שעשתה לעצמה שם בעקבות משחקה בתפקיד שוש בהצגה.
המחזה עלה לסירוגין במשך כשבע שנים, באולם הבימה, וברחבי המדינה, בין השאר בקולנוע ארמון בחיפה ובקולנוע אדיסון בירושלים. במרץ 1949, במסגרת חגיגות יום הגדוד שהגן ונלחם בנגבה, נערכה הצגה חגיגית של המחזה בפני החיילים. באוקטובר 1950, נערכה הצגה באילת, באמפיתיאטרון חדש שהוקם באותה עת. בנוסף הוצג המחזה במסגרת פרויקט "תל"ם" (תיאטרון למעברות), במקומות מרוחקים והציג בפני העולים במעברות ובעיירות הפיתוח. כך לדוגמה הוצג במעברת טירה, ליד חיפה.
באוקטובר 1954 עלה המחזה בניו יורק, לאחר שתורגם לאנגלית. זה היה המחזה הראשון שתורגם מעברית ועלה בתיאטראות ברודוויי. אך זכה לביקורות שליליות שם.
בדצמבר 1984 עלתה הפקה של המחזה ב. הפקה זו זכתה לביקורות מעורבות.
ביקורות על המחזה.
המחזה זכה להצלחה רבה ולביקורות נלהבות. מבקר התיאטרון של עיתון "הארץ" חיים גמזו, שהיה ידוע בזכות ביקורותיו הקטלניות, כתב ביקורת חיובית באופן גורף לכל המעורבים, הבמאי, התפאורן והשחקנים. בין היתר כתב:
במקביל עורר המחזה תסיסה בצבא ובממשל, והיו ההאשמות כי המחזה מסלף את המציאות ואף פוגע בכבודם של צה"ל. היו אף ניסיונות להוריד את המחזה מבימת התיאטרון. סוגיית המחזה הונחה לפתחו של בן-גוריון והוא הקדיש לדיון בהשלכותיו זמן רב בו ישב על המדוכה עם אנשי התיאטרון.
תנאי עומר
תנאי עומר (או חוזה עומר, בערבית: شروط عمر או عهد عمر או عقد عمر) וכן חוקי עומר, או "אמנת עמר", הוא טקסט קנוני מוסלמי המנוסח כמכתב שמיוחס לח'ליף עומר השני (יש חוקרים הסוברים שהייחוס הוא לח'ליף ישר הדרך עומר) ובו נקבעו חוקים שונים לגבי תושבים שאינם מוסלמים (נוצרים, זורואסטראים, יהודים, שומרונים ואף פגאנים), אשר היו תחת שלטונה של האימפריה המוסלמית. המסמך נועד להסדיר את מעמדם, ואת מערכת קשרי הגומלין בין המוסלמים לבין אלו שאינם מוסלמים (ד'ימים, או בני חסות, בערבית: أهل الذمة). להסכם יש מספר גרסאות השונות זו מזו הן במבנה והן בתוכן (בתנאים). ההסכם מכיל רשימה של היתרים ומגבלות החלים על שאינם מוסלמים. לאלו שאינם מוסלמים מוענק ביטחון לגופם, בני משפחותיהם ורכושם, אף על פי שלא נהנו מאותן זכויות כמו המוסלמים.
הטקסט מופיע כמכתב מאת עומר אל נוצרי פלוני מעיר פלונית ומנוסח ככתב חסות המותנה בכך שהנוצרים יקיימו את התקנות המוזכרות במכתב.
רקע היסטורי.
כאשר התפשט האסלאם מחצי האי ערב היו הערבים בדרך כלל מיעוט (שולט) והחל תהליך התאסלמות של תושבים מקומיים כמו גם נישואין של ערבים עם בנות האוכלוסייה המקומית. המרחב המשותף כלל ערבים, מוסלמים וכאלו ששמרו על דתם המקורית תוך שילוב חברתי בין בני הדתות השונות, מגורים בשכנות, שותפויות כלכליות ותעסוקתיות וכן שמירה על קשרים אינטלקטואלים בין הנהגות דתיות שונות. כתבים דתיים של בני דת אחת לקחו רעיונות מהוגי דעות בני דת אחרת (ראו למשל תורת חובת הלבבות). בני דת אחת השתתפו בחגיגות דתיות ובחגים של בני דת אחרת, שלעיתים היו אף קרובי משפחתם והיו אמונות מקומיות, אנשים קדושים ופולחנים מקומיים שהיו משותפים לתושבי אזור גאוגרפי מסוים בלי תלות בדתם.
מצד שני היה רצון הדדי להגביל את המגע הבין-דתי בין מוסלמים לבין מאמיני דתות אחרות.
הנוצרים אשר לפתע חיו תחת שלטון מוסלמי היו צריכים הנחיות על מנת לדעת מה מותר ומה אסור במגע עם השליטים והשליטים המוסלמים רצו להגביל את המגע הבין-דתי בין מוסלמים לבין מאמיני דתות אחרות.
בתמורה לביטחון אישי, הגנה על רכוש וחופש דתי הוטלו מגבלות על בני דתות אחרות ובעיקר על נוצרים שהיו רוב דומיננטי של אלו שאינם מוסלמים.
תקנות עומר היו קווים מנחים ונוצרים (ואף יהודים) הסתמכו עליהן בתקופות רדיפות, אולם התקנות לא נאכפו בקפידה במשך תקופה ארוכה.
התקנות אמנם מיוחסות לעומר, אבל הדיווח הראשון עליהם מופיע אצל א-טברי, כ-250 שנה אחרי תקופתו של עומר, כך שאין ודאות כי אכן המסמך מתקופתו.
רעיון תנאי עומר.
ייתכן כי חוזה עומר התגבש על בסיס המורשת התחיקה הביזנטית-נוצרית הפרה-איסלאמית נגד היהודים – בימי עומר השני בן עבד אלעזיז מבית אומיה.
מימושם.
תנאי עומר לרוב לא מומשו, כשמומשו; מומשו רק סעיפים ממנו בנקודות זמן ומקום שונים בעולם. רוב תנאי עומר לא התקיימו בשנותיו הראשונות של האסלאם, אלא רק בידי חליפים מעטים שהיו קנאים לדתם (כמו עומר השני, אלמתווכל העבאסי, אלחאכם באמר אללה פאטמי). מציאות היהודים לרוב הייתה יותר טובה ממה שהחוק קבע – כשהחוק דיבר על האידיאל ופחות על המציאות. עם התמסדותו של האסלאם מהמאה העשירית ובעיקר בירידת כוחו הצבאי, מדיני וכלכלי בימי הביניים המאוחרים, הידרדר מצבם של היהודים (כיתר המיעוטים) במדינות המוסלמיות ככל שהפתיחות התרבותית-חברתית המוסלמית הלכה ונמוגה. מסעות הצלב והרקונקיסטה החלישו את העולם המוסלמי וזה הביא לליבוי הקנאות וחוסר הסובלנות, כמו גם להחלת וביצוע תנאי עומר, להוציא תקופות נוחות מסוימות. בתקופת תור הזהב רדיפות ואלימות מתועדות נגד יהודים בארצות האסלאם היו מועטות. תנאי עומר כמעט ולא יושמו, כשפגיעות ביהודים במהלך ימי הביניים הוסברו בעיקר בהפרת התנאים והברית ("נקד אלעהד") מצד בני החסות. היו שצמצמו את הגדרת הפרת הברית ב: סיוע לאויבי האסלאם והענקת מקלט למרגלים, פגיעה והריגת מוסלמי, שוד דרכים, קיום יחסי אישות עם אישה מוסלמית או ניסיון המרת מוסלמי מדתו. אחרים הדגישו את העניינים העקרוניים כ: פגיעה בכבוד הנביא (שדינו גם מוות למוסלמי) או האסלאם, אי תשלום מס הג'יזיה או פריקת עול האסלאם בכללותו. לרוב נזהרו העולמא המוסלמים ורוב הפרות תנאי עומר נחשבו לעברות שדינן עמד בפני עצמו ולא כעניין שדינו הפרת תנאי עומר.
חוקי עומר
מרכז רבין לחקר ישראל
א-זבאבדה
אַ-זַּבַּאבִּדַה (בערבית: الزبابدة), ובהגייה פלסטינית אַ-זַּבַּאבְּדֶה, הוא כפר פלסטיני בהרי השומרון, כ-10 קילומטרים דרומית לג'נין, בצד הכביש טובאס - צומת קבטיה. כשני שלישים מתושבי הכפר הם ערבים נוצרים. ראש הכפר, על פי חוק, חייב להיות נוצרי. אוכלוסיית הכפר מונה 3,850 תושבים, נכון לשנת 2006.
במרכז הכפר נמצאים מבנים נטושים מימי הביניים וכנסיות מהתקופה העות'מאנית. הכפר הנוכחי הוקם בשנת 1834 בידי שלוש משפחות מן הכפר טייבה, שרכשו את השטח ממוסלמים מג'נין. הכפר מוזכר בדו"ח הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 ככפר בגודל בינוני השוכן בקצהו הדרומי של שטח חקלאי מעובד, ואדי א-סלהב, ומקבל מימיו מבאר במזרח הכפר. לפי סקר האוכלוסין המנדטורי מ-1922 מנה הכפר 482 תושבים. בסקר הכפרים משנת 1945 נאמדה האוכלוסייה ב-870 תושבים, ושטח הכפר כלל 5,719 דונמים. בשנת 1967 התגוררו בכפר 1,500 איש. בסקר הר מנשה נספרו בו 35 בורות מים - עדות לגודלו של הכפר.
עיקר פרנסת התושבים מחקלאות: עצי הזית מכסים כשליש מן השטח המעובד, בשאר השטח מגדלים דגנים וירקות.
בכפר ארבעה בתי ספר: בית הספר הלטיני, שבו לומדים גם ילדים רבים מכפרים אחרים, שני בתי ספר ממלכתיים (אחד לבנות ואחד לבנים) ובית הספר של האוניברסיטה הערבית-אמריקנית.
בכפר מצויות חמש כנסיות ושני מסגדים. לכל זרם נוצרי כנסייה משלו: כנסייה קתולית, כנסייה יוונית-אורתודוקסית, כנסייה יוונית-קתולית וכנסייה אוונגלית.
הקנטונים של שוויץ
נבחרת סרביה בכדורסל
נבחרת הכדורסל הלאומית לגברים של סרביה (סרבית: Кошаркашка репрезентација Србије) מייצגת את המדינה בתחרויות בינלאומיות.
נבחרת סרביה נחשבת לאחת מנבחרות הכדורסל הטובות באירופה ובעולם. סרביה הייתה בעבר חלק מנבחרות יוגוסלביה וסרביה ומונטנגרו. נבחרת יוגוסלביה זכתה חמש פעמים באליפות העולם בכדורסל (בשנים 1970, 1978, 1990, 1998, 2002) ושמונה פעמים באליפות אירופה בכדורסל (בשנים 1973, 1975, 1977, 1989, 1991, 1995, 1997, 2001). כמו כן, היא זכתה פעם אחת במשחקים האולימפיים בשנת 1980.
במהלך אליפות העולם לנבחרות בשנת 2010 שהתקיימה בטורקיה, התמודדו בשלב חצי הגמר נבחרות סרביה וטורקיה. סיום המשחק הוכרע בשנייה האחרונה על ידי סל שקלע שחקן טורקי אשר דרך על הקו כאשר הכדור היה בידיו, ואושר על ידי השופטים. בתחילת חודש יוני 2011 קיבלה ההתאחדות הסרבית מכתב התנצלות רשמי מפיב"א, בו מודה הארגון בטעות השיפוט.
סגל הנבחרת.
סגל הנבחרת לטורניר מוקדמות אולימפיאדת טוקיו (עמודת 'קבוצה' מתייחסת למועדון בו שיחק השחקן בזמן הטורניר):
דגלי הקנטונים של שוויץ
תאודור דה באנוויל
תאודור דה באנוויל (בצרפתית: Théodore de Banville; 14 במרץ 1823 - 13 במרץ 1891), משורר וסופר צרפתי.
חייו.
דה באנוויל נולד בעיר מולן במחוז אלייה שבחבל אוברן בצרפת לאב שהיה קצין בצי המסחרי הצרפתי. ימי נעוריו עברו עליו בחוסר עניין כאשר למד בבית הספר התיכון קונדרסה בפריז. הוא התבדל מחבריו לכיתה ולא השתתף אתם באירועים כלשהם. אחרי שסיים את למודיו בבית הספר התיכון הקדיש את עצמו לספרות.