בשנת 1933 הונף דגל גרמניה הנאצית בפסטיבל במקום דגל בוואריה. בין השנים 1939–1945, בשל מלחמת העולם השנייה, לא נערך הפסטיבל. לאחר המלחמה, בשנים 1946–1948 נערך פסטיבל סתיו מוקטן, ולא נמכרה הבירה של האוקטוברפסט.
בשנות ה-60 הפך הפסטיבל לאחד הפסטיבלים הידועים בעולם, אם לא הידוע בהם. בשנה זו הפסיקו את מרוצי הסוסים שנערכו במסגרת הפסטיבל והתמקדו במכירת הבירה וביריד.
פיגוע הטרור ב-1980.
ב-26 בספטמבר 1980 בשעה 22:19, התפוצץ מטען צינור בשירותים שבכניסה למתחם. מטען זה הורכב ממטף כיבוי אש ובו 1.39 ק"ג של טי אן טי. כתוצאה מהפיצוץ נהרגו 13 מבקרים, ולמעלה מ-200 מבקרים נפצעו, מהם 68 שנפצעו פציעות קשות. המטען הונח, ככל הנראה על ידי איש הימין הקיצוני גונדלף קוהלר שנהרג אף הוא בפיצוץ.
הפסטיבל הגדול בעולם.
האוקטוברפסט הוא הפסטיבל הגדול בעולם מבחינת מספר המבקרים בו. 72% מהמבקרים בפסטיבל הם תושבי בוואריה, ו-15% מהמבקרים מקורם במדינות זרות (בעיקר מדינות האיחוד האירופי, ארצות הברית, יפן וברזיל).
ארגון הפסטיבל.
בשל כמות המבקרים הרבה, עובדים בפסטיבל כ-12,000 עובדים מהם 1,600 מלצריות המגישות בירה למבקרים. בפסטיבל עובדים 8,000 עובדים קבועים וכ-4,000 עובדים זמניים. בתחום אוהלי הפסטיבל מקומות ישיבה ל-100,000 מבקרים בו זמנית. שש מבשלות בירה בלבד רשאיות להשתתף בפסטיבל והן אלה שמכינות את הבירה עבור המבקרים: מבשלת ספאטן, אוגוסטינר, פאולנר האקר-פשור, הופבראו ולוונבראו. בשנת 2006 ייצרו ומכרו מבשלות אלה 6.1 מיליון כוסות בירה. עבור המבקרים הרבים הותקנו כ-1,800 מתקני שירותים.
בסיום הפסטיבל יש לפנות, מדי שנה, כ-1,000 טונות אשפה.
אוהלי הפסטיבל.
מדי שנה נעשה שימוש ב-14 אוהלים המורכבים לקראת הפסטיבל ומפורקים לאחריו. האוהלים מופעלים על ידי המבשלות השונות, מגישים בהם, נוסף על בירה, מאכלים שונים, ומושמעת בהם מוזיקה שונה.
אחד המוצרים הפופולריים הנמכרים כמזכרת בפסטיבל הם כוסות הבירה הגדולות (כוסות ה"מאסקרוג" - בגרמנית: Maßkrug) המכילות ליטר של בירה. כוסות אלה מכילות את לוגו מבשלת הבירה המפעילה את האוהל.
קרקור בטן
קרקור בטן או בּוֹרְבּוׂרִיגְמוּס (ביוונית: βορβορυγμός, שם נהוג נוסף הוא בִּעְבּוּעַ או המיית מעיים) הוא קול שיוצא מהבטן, בדרך כלל בעת התעוררות של תחושת רעב. קרקור בטן נובע מתנועת גזים בקיבה, והוא מהווה חלק מפעילותה התקינה של מערכת העיכול.
המילה "קרקור" בעברית מהווה אונומטופיה, וכך גם המילה הלועזית "בורבוריגמוס" שמקורה בשפה היוונית הקדומה. בעברית, הביטוי "בטן מקרקרת" מציין תחושת רעב.
הסיבה לקרקור בטן.
המזון שמגיע דרך הוושט לקיבה עובר שם תהליך של פירוק בעזרת מיצי עיכול המורכבים בעיקר מחומצת מלח. הפירוק מתבצע תוך כדי ערבול מתמיד של המזון. התעוררות תחושת הרעב מלווה במסר עצבי שמגיע למערכת העיכול מההיפותלמוס. המסר מורה למערכת העיכול להאיץ את התנועה הפריסטלטית לצורך שאיבת שאריות המזון מהקיבה לעבר התריסריון. המטרה היא לפנות מקום למזון חדש שאמור להגיע לקיבה. התנועה הפריסטלטית גורמת למזון בקיבה לעבור ערבול, טלטול ודחיסה במהירות גבוהה. כך נוצרים בתערובת המזון המעובדת חלקית כיסי גז שיש להם חופש תנועה יחסי. קולות הקרקור נובעים מתנועתם של כיסי הגז.
גורם נוסף שיכול להאיץ את קולות הקרקור, גם כאשר אין תחושת רעב, הוא מזונות שאינם מתפרקים היטב בקיבה. הקולות נלווים בדרך כלל לפירוק חלקי של המזון. קרקור בטן מהווה חלק מפעילות תקינה של מערכת העיכול, אולם עודף קרקורים או חוסר בהם, שמתלווים להם סימפטומים נוספים, יכולים להצביע על בעיה במערכת העיכול.
בורבוריגמוס
צמרת הבירה
צמרת הבירה היא שכונה יהודית בצפון-מזרח ירושלים, שהוקמה בשנת 1972. מקור שמה הוא בגובהה הרב, גם ביחס לשכונות ירושלים. יחד עם שכונת הגבעה הצרפתית הסמוכה מתגוררים בשכונה כ-7,000 איש.
מיקום וטופוגרפיה.
השכונה ממוקמת על הרכס הצפון מזרחי של הר הצופים ועל מורדותיו כלפי מזרח. הגובה המקסימלי בסביבת השכונה מגיע ל-835 מטר, ועל כן שמה. בצפון גובלת השכונה בכביש 1, במערב בגבעה הצרפתית, בדרום בעיסאוויה ובית החולים הדסה הר הצופים ובמזרח בנחל אוג וכביש 1. יחד עם הגבעה הצרפתית, משתרעת צמרת הבירה על פני 970 דונם.
היסטוריה.
הקמת השכונה.
השכונה הוקמה בשנת 1972, לאחר ששטחה נכבש מירדן במלחמת ששת הימים. מטרתה של השכונה, היה ליצור רצף יהודי, יחד עם השכונות הגבעה הצרפתית גבעת המבתר ורמת אשכול, שיחבר בין מרכז ירושלים לבין הר הצופים, שהיה עד מלחמת ששת הימים מובלעת ישראלית בתוך השטח הירדני. השכונה נבנתה על פי סטנדרטים אמריקאיים. מתכנני השכונה ניצלו את המורדות לבנייה מדורגת ואפשרו תחושה של בתים בודדים, המשקיפים אל מדבר יהודה. השכונה אורגנה היטב על ידי ועד שנבחר על ידי התושבים ובכך מהווה דוגמה בולטת לארגון קהילתי.
בשנות ה-2000.
עקב היותה שכונת-קצה, צמרת הבירה היא שכונה פסטורלית ושקטה, ונחשבת לשכונת יוקרה. המצב הסוציו אקונומי של דיירי השכונה הוא בינוני-גבוה. בשל הקרבה לקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים, מתגורר בשכונה חלק ניכר מהסטודנטים וסגל האוניברסיטה.
בצמרת הבירה ישנה אוכלוסייה מגוונת, ברובה יהודית. בשכונה אף מתגוררות מספר משפחות ערביות.
מוסדות בשכונה.
רחובות השכונה הם: החי"ל, מבוא פלי"ם, מבוא הררי, מבוא נהגי הפרדות ומבוא הנח"ל.
דגל גרמניה הנאצית
מארי מבורגונדיה
אליזבת מבוואריה
דוד יוסף
מסקי שיברו
מַסְקי שיברוּ (נולדה ב-29 בספטמבר 1967) היא שחקנית, במאית יוצרת וסופרת ישראלית. השחקנית יוצאת אתיופיה הראשונה בישראל. מייסדת ומנהלת סטודיו למשחק לילדים ונוער.
ביוגרפיה.
שיברו נולדה, גדלה והתחנכה באדיס אבבה, בירת אתיופיה בשם מסקרם לגסה (מסקרם זהו שם של חודש על פי לוח השנה האתיופי, חל באזור חודש תשרי ומבטא שפע, התחדשות) כבת השלישית למשפחה משכילה בת שמונה ילדים. אביה היה רופא במקצועו, ואימה, חרות טקלה אחות מיילדת שהייתה אסירת ציון וישבה במשך כשנתיים בכלא האתיופי על שעזרה להעלות יהודים לישראל. כל שבעת אחיה קיבלו השכלה גבוהה ולכולם תארים אקדמאיים. שיברו התחנכה בבית ספר מעורב ליהודים, נוצרים ומוסלמים ומאוחר יותר סיפרה בראיון כי היה מתח בין היהודים לנוצרים באתיופיה. מועדים יהודיים היו מצוינים על ידי בני הקהילה בהחבא, מפחד להתנכלויות מצד שכניהם ומדינת ישראל הייתה מסייעת ברכישת מצרכים הדרושים לחג, דוגמת המצות בפסח. כמו כן, סיפרה שיברו כי נמנעה מאכילת בשר בבתי זרים מפאת כשרות.
בשנת 1985, בתקופה שבין מבצע משה למבצע שלמה, עלתה לישראל יחד עם אחותה בגיל 18. אז היו נהוגות מספר שיטות שבאמצעותן העלו יהודים ארצה, בשיטה בה הועלתה שיברו לארץ נאמר כי היא קיבלה מלגה ללימודי מחשבים בישראל למשך ארבע שנים. כאשר הגיעה לארץ שוכנה בקיבוץ בארות יצחק, למדה עברית באולפן ומאוחר יותר הדריכה ילדים בחיפה. שני אחיה הגדולים עלו כארבע שנים לפניה, ובעקבותיה עלו לארץ שאר בני משפחתה וכיום כולם מתגוררים בישראל.
הספר הראשון שלה ושל אפרים סידון "תעלולי אבא גברהנה" יצא לאור ב-2013. בשנת 2021 הוציאה את ספרה השני "אניקה".
בוגרת בית ספר לקולנוע ותיאטרון של דוד גרינברג, והסטודיו למשחק של ניסן נתיב. ובוגרת מכללת רמת גן לאמון וניהול I.C.C.M.
קריירת המשחק.
שיברו אהבה לשחק עוד מגיל צעיר וכבר באתיופיה הייתה חברה בלהקה מקומית, דוגמת צעירי תל אביב. בארץ למדה משחק ב"סטודיו למשחק ניסן נתיב", והיא השחקנית האתיופיה המקצועית הראשונה בישראל. שיברו שיחקה בסרטו של אלי קנר, מי האבא? שיצא לאקרנים בשנת 1996 לצד דובי גל וניצה שאול, וכן במספר רב של הצגות תיאטרון, ובסדרות טלוויזיה. בין היתר שיחקה בסדרות "ארץ קטנה – איש גדול", של אברהם הפנר, ששודרה בשנת 1998, "זינזאנה", של חיים בוזגלו, ששודרה בין השנים 1999–2005 בערוץ 2, ו"השכונה". כמו כן השתתפה בתוכנית הילדים "רחוב סומסום", שהייתה לשיתוף פעולה בין שחקנים יהודים וערבים.
ב-1994 העלתה את הצגת היחיד הראשונה שלה, שהיא כתבה יחד עם עמית ליאור, שגם ביים, "שירת הנחמדים". שיברו השתתפה בתיאטרונטו זכתה בציון לשבח. בשנת 2006 העלתה הצגת יחיד בשם "לאישה", בבימויו של יבגני קושניר, ב"תיאטרון צוותא", וזכתה לשבחים רבים על משחקה בהצגה זו. בהצגה הועלו עשרה מונולוגים של עשר דמויות מפתח במחזאות העולמית: יוליה מ"רומיאו ויוליה", קתרינה מ"אילוף הסוררת" של ויליאם שייקספיר, אלווירה מ"דון ז'ואן" של מולייר, נינה מ"בת השחף" של אנטון צ'כוב, הטבחית מ"כריתת ראש" של חנוך לוין, נורה מ"בית הבובות" של הנריק איבסן, סטלה מ"שירת הלוויתן" של אנטוני מינגהלה, ואלרי מ"רחוב" של ג'ים קרטרייט, שרונה מ"גן עדן רדום" של הלל מיטלפונקט, והאישה הבודדה והחולנית מ"ברנשים וחתיכות", המבוסס על סיפוריו של דיימון ראניון.
שיברו היא כלת פרס שחקנית השנה ביום האישה הבינלאומי מטעם עיריית תל אביב-יפו לשנת 2006, וכן כלת "פרס השר לקליטת העלייה ליוצרים עולים", ע"ש יורי שטרן.2008 שיחקה בהצגת יחיד לילדים על פי סיפרו של אפריים סידון "הקרב הראשון הנחל קשישון". זכתה במקום ראשון בפרס פסטיבל תיאטרונטו לילדים.
בשנת 2018 כתבה וביימה הצגה לנוער בפסטיבל עכו. מסקי לימדה וביימה כשבע הפקות בבימת הנוער ברחובות,-2015 הקימה סטודיו למשחק על שמה בעיר ראשון לציון.
שיחקה בסדרה "בתולות" בהוט. שיחקה בסדרה לנוער "התחנה" בהוט.