בתחילת השלטון הבריטי בארץ ישראל היה על השלטונות להחליט מה לעשות באדמות הג'יפתליק. ב-1921 נמסרו רוב הקרקעות ממערב לירדן לבעלותם של ערבים תושבי טובאס, בית דג'ן ושכם, שטענו כי האדמה הייתה שייכת להם קודם שעברה לידי השלטון העות'מאני. שטחי הג'יפתליק ממזרח לירדן נמסרו לאמיר עבדאללה. מלבד זאת הוקצו אדמות לקיבוץ איילת השחר וכן שטח ליד ערד שיועד להתיישבות של חיילים יהודיים ששירתו בצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה. בהמשך נרכשו אדמות בג'יפתליק בית שאן על ידי הקרן הקיימת לישראל, והוקמו עליהן יישובים עבריים. מרבית יישובי עמק בית שאן הוקמו על אדמות ג'יפתליק.
לאחר מינויו של הנציב העליון הרברט פלומר, דרשה ההסתדרות הציונית מממשלת המנדט למלא את מחויבותה על פי כתב המנדט לסיוע בהקמת בית לאומי ליהודים בארץ ישראל, ובכלל זה הקצאת קרקעות מדינה להתיישבות יהודית, "במיוחד את יתרת הקרקע מאדמות הג'יפתליק של בית-שאן, לצורכי התיישבות היהודים, כמתחייב מסעיף 6 של כתב המנדט. הקובע כי על הממשלה לעודד 'התיישבות צפופה של יהודים על הקרקע, לרבות אדמות המדינה ואדמות שוממות שאינן דרושות למטרות ציבוריות'. ממשלת בריטניה ידעה, שההסכם משנת 1921, בעניין אדמות הג'יפתליק של בית-שאן היה נדיב מדי בהקצותו שטחי קרקע נרחבים לערבים".
ב-1940 החלו הבריטים, לתכנן הקמת מבנה משטרה בג'יפתליק, תוך התבססות על מבנה הממשל העות'מאני שהיה קיים במקום. רשויות התכנון הכינו כ-3 חלופות לפי דגם של תחנה כפרית (2nd Class Police Station). בניין משטרת הג'יפתליק הושלם ב-1941 ושימשה את המשטרה הבריטית עד לסיום המנדט. משטרת הג'יפתליק הייתה חלק משורה של משטרות שהקימו הבריטים לאורך גבולם המזרחי שכללו גם את משטרת צמח, משטרת טובאס ומשטרת יריחו.
לפי תוכנית החלוקה, התוכנית התקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות של 1949, עבר משליטה בריטית לירדנית, כחלק מהגדה המערבית. בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוקמה באזור תחנת ניסיונות חקלאית ירדנית.
בתקופה זו צומצם השטח הנקרא בשם ג'יפתליק - לחלקו שבשפך נחל תרצה. אזור זה שימש אתר התיישבות עוד מהתקופה הכלקוליתית בגלל אדמתו הפוריה. בנוסף, קיימת לפתחת נחל תרצה חשיבות ביטחונית, בהיותה מקשרת בין מעבר הירדן בגשר אדם לבין אזור שכם.
לאחר 1967.
במלחמת ששת הימים נכבש האזור, בחלקו שממערב לנהר הירדן, על ידי צה"ל, ועבר לשליטת ישראל. באזור הוקמו היאחזויות הנח"ל ארגמן (בשנת 1968) ומשואה (בשנת 1969), שאוזרחו לאחר שנים אחדות. באזור שוכנת גם העיירה הפלסטינית פארעה אל-ג'יפתליק. בנובמבר 1967 פשטו חיילי צה"ל על העיירה גרשו את התושבים והרסו חלק מהמבנים ואת התשתית החקלאית (משאבות מים וציוד חקלאי). זאת מאחר שהאזור שימש ציר כניסה למחבלים שחדרו מירדן לישראל. המשפחות משכם בעלי האחוזות במקום, פנו לצה"ל בדרישה לקבל פיצויים על ההרס. תחילה הכיר צה"ל בזכאותם לפיצוי, אחר כך חזר בו והם הגישו תביעה על סך 24 מיליון ל"י ועתירה לבג"ץ. בשנות ה-70 הותר לתושבים לחזור ליישוב. חלק מהתושבים במקום הם בדואים, שחלקם גורשו מהנגב בשנות ה-50.
ראו גם.
משטרת הג'יפתליק
ג'ו צ'ייקין
רסיסי חיים
רסיסי חיים (באנגלית: Five Easy Pieces) הוא סרט דרמה אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 1970, הסרט בוים על ידי הבמאי בוב רפלסון. תסריט הסרט נכתב על ידי קרול איסטמן (בשם העט שלה: אדריאן ג'ויס). בסרט מככבים ג'ק ניקולסון וקארן בלק. רסיסי חיים הוא סרט מסע המגולל את סיפורו של רוברט (בובי) דופי, העובד כפועל פשוט בשדה קידוח נפט למרות השתייכותו למשפחה מן המעמד הגבוה. בובי יוצא למסע של התמודדות עם הדברים המפריעים לו בעולם החיצון ובתוכו פנימה.
עלילה.
בהרבה מובנים מסמן הסרט את סוף שנות השישים, עשור שמוצא ביטוי מדויק ב"אדם בעקבות גורלו", עוד סרט בכיכובו של ג'ק ניקולסון. הבחור הצעיר, נוטל הסמים, הנושר מהלימודים מוחלף בסרט הנוכחי בגרסה מבוגרת שלו, אדם שנטש את עולם המוזיקה הקלאסית ומצא עצמו בשדות קידוח הנפט של דרום קליפורניה.
אחותו, פסנתרנית בעצמה, מעדכנת אותו כי אביהם לקה בשבץ וכי הוא מוגבל לבית המשפחה בוושינגטון, ובובי נוסע לשם עם חברתו זמרת הקאנטרי החובבנית שאותה עיבר, ראיוטה (קארן בלק). מסעו הוא תמונת מראה למסע הפסיכולוגי אותו הוא עובר. השיבה הביתה חושפת שדבר לא השתנה: אחיו קרל הוא מוזיקאי קלאסי לחוץ, אביו המשותק עדיין מתפקד כשליט בודד ואחותו הולכת עדיין ללא מחשבה יתרה בתלם הבורגני. למעשה המשפחה נשארה תמונת החברה שאותה בובי דחה. בובי הנמשך לארוסתו של אחיו, קתרין (סוזן אנספק), מפתה אותה בין השאר באמצעות נגינת הפרלוד של שופן. בובי מצליח לחמוק מראיוטה, אך קתרין מסרבת לעזוב עמו. בסופו של דבר בובי המתבודד ממשיך צפונה במסעו המלווה בהרס עצמי.
פרשנות.
מפאת הכריזמה השופעת של ניקולסון, הקהל התעלם מההתפרצויות המשעשעות לעיתים וכן הגידופים וההשתוללות שלו כנגד הקפדנות והקונפורמיזם (התנהגות שאותה ניקולסון מביא לידי ביטוי בצורה מוצלחת למדי). הסצנה הבלתי נשכחת מהסרט בה רואים את השתלחותו הבלתי מרוסנת של בובי במלצרית היא סצנה בו בעת משעשעת, בוטה וקשה. הקהל מסמפט את הפרוטגוניסט הגברי ומזדהה עם כעסו. התנהלותו של בובי מול ראיוטה זוכה להתעלמות גם היא מצד הקהל, אשר מתייחס לתרבות הקאנטרי בזלזול. הפסנתרן המוכשר והתרבותי הוא פשוט יותר מדי טוב עבור אנשים כמו ראיוטה.
למרבה המזל, הסרט מספק זווית נוספת, כזו אשר לא חוששת להטיל ספק בביטוי לשוביניזם הגברי בסרט. שם הסרט, רסיסי חיים (בתרגום חופשי מאנגלית: "חמישה קטעים קלים"), מתייחס לספר תווים עבור פסנתרנים, אשר מכיל יצירות מוזיקליות שעל התלמידים לשלוט בהן לחלוטין לפני שהם עוברים לקומפוזיציות מורכבות יותר. כמו כן שם הסרט רומז, באמצעות החיבור בין הפרלוד של שופן לקשר בין מוזיקה ומין.
הסרט נוגע בהתנגשות תרבותית, בין מוזיקה קלאסית המקושרת לדופי, ובין מוזיקת קאנטרי המבוצעת על ידי תמי ויינט (כראיוטה). עם זאת, תסריטה של אדריאן ג'ויס (המבוסס על סיפור שהיא והבמאי רפלסון כתבו) לא מתעקש על עליונותו של מעמד כלשהו. בדומה לבובי, מכירה קתרין בצביעות ובשחיתות, אך בשונה ממנו, היא מפנימה שאינה יכולה להציל את עצמה באמצעות סקס, מריבות וכח. היא תישאר נאמנה לערכיה ולעבודתה, ולא תיסוג לעבר התנכרות וניהיליזם.
הסרט מושווה לעיתים לסרטו של הבמאי הצרפתי פרנסואה טריפו, "לירות בפסנתרן", שני הסרטים עוסקים באנשים הנושרים מעולם המוזיקה הקלאסית. אך בשונה מבובי, המנגן בפסנתר על משאית התקועה בפקק תנועה או משתמש בכישרונו המוזיקלי כמשחק מקדים למין, ממשיך צ'ארלי קוהלר לנגן על הפסנתר. רוברט ארואיקה דופי (ארואיקה היא יצירתו של בטהובן המוקדשת לנפוליאון, שהבטחתו הגדולה מתמוססת בסוף לאגו גדול) מהווה דמות פרוטגוניסט אמריקני בן זמננו שחייו מאופיינים על ידי חוסר זהות, אימפוטנציה וייאוש. כאשר הוא שב למסעו בסיום הסרט, בובי מזכיר לצופים את האקלברי פין, בכך שהוא מחפש שוב את המרחבים, אך בובי הוא ממש לא מתבגר חסר השכלה. למרות שהוא מתנהג לעיתים כמו האקלברי פין, המתחיל להכיר את עצמו, בובי הוא אדם מבוגר שמעשיו נובעים מתסכול, אכזריות ובעיקר הרבה מאוד ייאוש. הוא מקסים אך עם זאת מפסידן בעל כוח הרסני.
המוזיקה בסרט.
בין שירי הקאנטרי המפורסמים המבוצעים בפסקול של הסרט בולטים: "Stand by Your Man" המבוצע בפתיחת הסרט, ו"When There's a Fire in Your Heart" המבוצע מספר פעמים ושמילותיו, לכאורה, מביעות את רגשותיה של ראיוטה (קארן בלאק). כל שירי הקאנטרי מבוצעים על ידי תמי ויינט ושיר אחד, "Don't Touch Me", מבוצע גם על ידי ויינט וגם על ידי קארן בלאק.
חמש היצירות הקלאסיות לפסנתר שנוגנו בסרט ואליהן רומז שם הסרט הן:
פרסים ותגובות לסרט.
הסרט קיבל דירוג גבוה של 84% ב-Rotten Tomatoes; הדירוג מבוסס על 32 ביקורות.
אבא צאגה
ג'וזף קרומגולד
ג'וזף קווינסי קרומגולד (באנגלית: Joseph Quincy Krumgold; 9 באפריל 1908 – 10 ביולי 1980) היה סופר ילדים ובמאי קולנוע יהודי אמריקאי. קרומגולד נמנה עם ששת הסופרים היחידים שזכו במדליית ניוברי פעמיים. בין 1947 ל-1950 חי בישראל וביים כמה מסרטי הקולנוע הראשונים שנוצרו במדינה הצעירה.
ביוגרפיה.
קרומגולד נולד בג'רזי סיטי שבניו ג'רזי למשפחה יהודית. אביו היה מפעיל בתי קולנוע וקרומגולד היה מעורב בעסקי הקולנוע מגיל צעיר. לאחר שסיים את חוק לימודיו באוניברסיטת ניו יורק עבד זמן מה עבור חברת MGM כתסריטאי, מפיק ובמאי קולנוע. בשנת 1935 פרסם ספר מתח למבוגרים בשם "Thanks to Murder". בתקופת מלחמת העולם השנייה עבד עבור משרד המידע המלחמתי של ארצות הברית (United States Office of War Information), סוכנות ממשלתית שעסקה ביצירת סרטי תעודה וסרטי תעמולה בתקופת המלחמה. בשנת 1943 הפיק עבור הסוכנות סרט בשם "אוטוביוגרפיה של ג'יפ", המתאר את המצאתו וייצורו של הג'יפ מנקודת הראות של ג'יפ.
בשנת 1947 נישא להלן ליטווין (Litwin), ולזוג נולד בן בשם אדם.