בובות הצלליות הן מצורות האומנות העתיקות ביותר בהודו, צורה שהתפתחה מאומנות המופע הוויזואלי של ציורים (ציורי מגילה או בודדים). הצלליות כסוג של תיאטרון - התפתח כנראה מהמחזה של דמויות שנגזרו מציורים. המסורות הופצו לאזורים שונים על ידי שבטים נודדים ונתמכו וחודשו על ידי בעלי שררה ושליטים מלכותיים.
מקורות תיאטרון הצלליות הם האפוסים אשר שימשו במשך שנים רבות כאמצעי אודיו-ויזואלי לחינוך המעורב בבידור. נושאי הראמאיאנה והמהאבהארטה, חדורי מחשבה דתית ונושאים אתיים, מסופרים באירועים נבחרים במשך לילה אחד. האפוס כולו מסופר במרתון של כמה לילות רצופים. המסר הפילוסופי הוא: הטוב משתלט על הרע והאלים לעולם לא מתערבבים עם השדים הרעים. את הבובות המייצגות אלים ויצורים שמימיים מחשיבים מאוד ושומרים בנפרד מבובות השדים.
המסורת הסינית.
תיאטרון הצלליות נוצר בתקופת שושלת האן (206 לפנה"ס - 220 לספירה). הוא הפך די פופולרי כבר בתקופת שושלת סונג (1279-960), אז צוינו החגים במופעים רבים של הצגות צלליות. בתקופת שושלת מינג (1644-1368), היו בעיר בייג'ינג בלבד בין 40 ל-50 להקות תיאטרון צלליות. במאה ה-13 הפכה הצגת הצלליות לבידור רגיל במחנות הצבא המונגולי. המונגולים הכובשים הפיצו אותה לארצות רחוקות כמו פרס, חצי האי ערב וטורקיה. מאוחר יותר היא הגיעה לארצות אחרות בדרום מזרח אסיה.
מסכי הצלליות הקדומים ביותר נעשו מנייר אורז. מספרי הסיפורים השתמשו באומנות זו לספר על אירועי מלחמה בין ממלכות או סיפורים ממקורות בודהיסטים. כיום, משתמשים בבובות שנעשות מעור ונעות באמצעות מקלות להצגת סיפורי מעשיות ומיתולוגיות מסורתיים.
תיאטרון הצלליות הסיני מופיע בסרט "לחיות" של Zhang Yimou משנת 1994.
המסורת האינדונזית - ה"וויאנג קוליט".
תיאטרון הצלליות הנקרא באינדונזיה "וויאנג קוליט" הוא הידוע ביותר מבין סוגי התיאטרון האינדונזי, ופופולרי במיוחד ביאווה ובבאלי. המושג נגזר מן המילה "וַואיַנְג", שפירושה המילולי בשפת הג'אווה הוא "צל" או "דמיון", והיא גם מרמזת על "נשמה". המילה "קוּלִיט" פירושה "עור", כיוון שהבובה עשויה מעור של תאו (באפלו), דק ומחורר.
הסיפורים לקוחים בדרך כלל מהאפוס ההודי - הראמאיאנה והמהאבהארטה, או מסיפור הגבורה של הגיבור האיסלמי אמיר האמזה.
מופעי הצלליות לוו בלהקת מוזיקאים מסורתית, ובמקורם נמשכו עד 6 שעות או עד השחר. להקת ה"וַואיַנְג קוּלִיט" כוללת את ה"דַלַנְג" - רב-אומן הצלליות, את הנגנים ואת הזמרות. הדלנג הוא המספר והמפעיל היחיד של בובות הדמויות הרבות. הוא מפעיל את הצלליות מאחורי מסך מכותנה, המואר במנורת שמן או מנורת הלוגן מודרנית, ויוצר אפקטים ויזואליים הדומים לאנימציה. לצללית השטוחה יש איברים המונעים ביד בעזרת מוטות המחוברים אליה. ידית המקלות חטובה מקרן של תאו.
ב-7 בנובמבר 2000, הכירה אונסק"ו ב"וַואיַנְג קוּלִיט" מאינדונזיה כ"יצירת מופת של המורשת האנושית בעל פה" .
המסורת הטורקית שעברה גם ליוון - תיאטרון הקאראגוז.
המסורת הטורקית של תיאטרון הצלליות הנקראת "קָארָאגוֹז (Karagöz) וחָאגִ'יבַאט", התפשטה באימפריה העות'מאנית והופיעו בה טיפוסים המייצגים את כל הקבוצות העיקריות האתניות והחברתיות של תרבות זו. תיאטרון זה הוצג על ידי אומן צלליות אחד, אשר שיחק בקולו את כל הדמויות ולווה על ידי תוף מרים (טמבורין).
תיאטרון זה היה אחת מצורות בילוי הפנאי החשובות בערים העות'מאניות ומופעיו התקיימו בין היתר בבתי הקפה.
במאה ה-19 הותאמו דמויות אלה לשפה ולתרבות היוונית, כשהפכו לקאראגיוזיס וחאג'יבאטיס, וכל אחד מהם הפך בעל אישיות סטריאוטיפית יוונית. מסורת זו פרחה ביוון אחרי קבלת עצמאותה, כבידור פופולרי בעיקר למבוגרים, במיוחד לפני עידן הטלוויזיה. עם זאת, הסיפורים שמרו על סממנים אופייניים לסוף התקופה העות'מאנית. תיאטרון זה עבר תחייה מסוימת בשנים האחרונות, כשהוא פונה בעיקר לקהל הצעיר.
תיאטרון צלליות ללא מגזרות.
תיאטרון צלליות ידיים.
אומנות צלליות ידיים (Shadowgraphy) הייתה פופולרית במאה ה-19 באירופה. באומנות זו מציבים את הידיים והאצבעות באופנים מיוחדים, כדי ליצור צלליות הנראות כבעלי חיים, צמחים, אישים מפורסמים ועוד. גמישות הידיים ויכולת השליטה על התנועתיות שלהן - מאפשרות החייאה של דמויות הצלליות, המפתיעה את הצופים.
האומן הישראלי אלברט אלמוזנינו התפרסם בעולם בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 במופע צלליות ידיים, ואף הוציא ספר דוגמאות בשם "The Art of Hand Shadows".
צלליות שחקנים.
בתיאטרון זה מופיעים שחקנים מאחורי מסך ויוצרים בגופם את הצלליות. התנועה החיה והמיחברים המרתקים של חלקי גוף האדם בצלליות, המשתנים ללא הרף והופכים לבעלי חיים, לנופים, לכלי תחבורה ועוד - יוצרים חיזיון מרהיב ומרתק לקהל גדול. למשל פילובולוס - להקת ריקוד מודרני אמריקאית מפורסמת, שהופיעה בצלליות ב-2007 בטקס פרס האוסקר ששודר בטלוויזיה ולאחר מכן יצרה מופע של ערב שלם שנקרא "Shadowland".
צלליות חפצים.
בתיאטרון זה משתמשים בחפצים מחיי יומיום, אשר הטלת צלליהם בזוויות שונות ובמקצבים מוזיקליים, יוצרת מראות חדשים ומרתקים, כאשר ההרפתקה האמנותית מנצלת את מבניות החפץ וחומריותו. למשל להקת תיאטרון החפצים מספרד "La Conica teatre d'ombre", שהופיעה ב-2000 בפסטיבל בשווביש גמונד עם המופע "צלליות של חפצים", בו חפצי יומיום הפכו שחקנים.
תיאטרון צלליות בחינוך.
האפשרות להתנסות בסוג זה של תיאטרון באמצעים פשוטים, הריגוש שמעוררת ההשתנות הצורנית המפתיעה של הצל, והנגיעה שיש בו לנושא המדעי של האור והצל - מעוררים את ההתעניינות בו גם בתחום החינוך.
את תיאטרון הצלליות ניתן לחקור וללמוד בבית הספר, תוך מפגש עם תרבויות ותוך מפגש עם תופעת הצל. התבוננות בתופעת הצל מאפשרת התוודעות לנושאים כמו מסלולי כדור הארץ, שעון שמש, הצל הצבעוני ונושאים נוספים.
אומן הצלליות האוסטרלי הנודע ריצ'רד ברדשואו שילב את כישרונותיו בחינוך כאשר יצר מופע צלליות בשם "ריצ'רד ברדשואו בבית הספר", שאיתו סייר בבתי ספר מאז שנות ה-70 של המאה ה-20. המופע מעלה בקטעיו השונים גם "תכנים בית-ספריים" כמו נושאים חברתיים, קיימות ופיזיקה. ברדשואו גם כתב "הערות למורה" ("Teacher Notes") ובהן: כיצד ללמד את הנושא, חומרים תאורטיים ומעשיים המתאימים לבית הספר, כיצד להפעיל את הילדים, וקטעי הצגות מהמופע. בסוף המאמר מוצעת תוכניתו להוראת צרפתית בעזרת צלליות.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 נוצר בירושלים "תיאטרון הצלליות של סבתא שרה" - תיאטרון צלליות משפחתי של שרה דנין, שבו באמצעים פשוטים מעשיר תיאטרון הצלליות את חיי המשפחה, מחזק קשרים בין הדורות ומעניק השראה והעשרה למחנכי הגיל הרך.
גינאה החדשה הגרמנית
גינאה החדשה הגרמנית (בגרמנית: Deutsch-Neuguinea) הייתה הטריטוריה הראשונה באימפריה הקולוניאלית הגרמנית. היא הייתה מושבה גרמנית מ-1884 ועד 1914 כאשר נכבשה על ידי אוסטרליה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. היא השתרעה על החלק הצפון-מזרחי של גינאה החדשה ועל כמה איים סמוכים. החלק היבשתי של גינאה החדשה הגרמנית ואיי ביסמרק הם כיום חלק מפפואה גינאה החדשה.
החלק היבשתי נקרא "ארץ הקייזר וילהלם" (Kaiser-Wilhelmsland). בנוסף הארכיפלג של איי ביסמרק, "פומרניה החדשה" (Neu-Pommern, כיום איי בריטניה החדשה) ו-"מקלנבורג החדשה" (Neu-Mecklenburg, כיום איי אירלנד החדשה). שטחה הכולל של המושבה היה 249,500 קמ"ר.
היסטוריה.
בסוף שנות השבעים ובראשית שנות השמונים של המאה ה-19 השפיעו חוגי ימין לאומנים על הקנצלר הגרמני אוטו פון ביסמרק לפתוח במדיניות התפשטות קולוניאלית. אזור זה היה אחד היעדים של מצדדי ההתפשטות הקולוניאלית הגרמנית והוקמה חברה בשם "חברת גינאה החדשה הגרמנית" (Deutsche Neuguinea-Compagnie). ב-3 בנובמבר 1884 הונף הדגל הגרמני על השטח הצפון-מזרחי של גינאה החדשה ועל האיים הסובבים. החלק הדרום-מזרחי היה בשליטה בריטית (מאוחר יותר עם איחוד אוסטרליה ב-1901 הועבר לשלטונה של אוסטרליה) והחלק המערבי של האי היה בשליטה הולנדית.
על פי חוזה בין גרמניה לספרד מ-1899 קנתה גרמניה את איי קרוליין ואת איי מריאנה הצפוניים (לא כולל גואם שהועברה שנה קודם מספרד לארצות הברית לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד). איים אלו סופחו לגינאה החדשה הגרמנית וב-1906 סופחו גם איי מרשל. כדי להגדיל את הרווחיות של המטעים שניטעו באי על ידי מתיישבים גרמנים הועסקו תושבים מקומיים, לעיתים בכפייה. בתקופות מסוימות הובאו לעבוד גם פועלים מסין מיפן וממיקרונזיה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נכבשו גינאה החדשה הגרמנית והאיים הסמוכים על ידי כוחות צבא אוסטרלים. יפן השתלטה על שאר האיים שהיו בשליטה גרמנית באוקיינוס השקט. פעולת הכיבוש הייתה כמעט ללא כל התנגדות וב-21 בספטמבר 1914 נכנע כל הכוח הצבאי הגרמני במושבה. בחוזה ורסאי ב-1919 לאחר המלחמה, איבדה גרמניה את כל מושבותיה וגינאה החדשה הגרמנית הפכה ל"טריטוריה של גינאה החדשה" (Territory of New Guinea) שהייתה שטח מנדט אוסטרלי מטעם חבר הלאומים עד 1949 (להוציא את תקופת הכיבוש היפני במהלך מלחמת העולם השנייה) ואז הפכה לחלק מ"הטריטוריה של פפואה וגינאה החדשה" שהפכה בסופו של דבר למדינה העצמאית של פפואה גינאה החדשה
פאנץ' וג'ודי
פאנץ' וג'ודי הוא תיאטרון בובות מסורתי שראשיתו במאה השבע עשרה באיטליה ואחר כך בבריטניה.