שידור העונה הרביעית של התוכנית החל ב-23 בדצמבר 2013, לאחר שההרשמה לה נפתחה בינואר אותה השנה וצילומי התוכנית התקיימו בחודשי הקיץ. מנחה התוכנית בעונה זאת היה מיכאל הנגבי, אשר החליף את פיני טבגר.
שלב חצי-הגמר של העונה התקיים בבולגריה. לצורך ההגעה אליו, עברו חמשת הזוגות האחרונים תחרות ובה משימות בסגנון "המירוץ למיליון", כאשר הזוג האחרון שהגיע לנקודת הסיום, נותר בארץ והודח מהתוכנית.
תוכנית הגמר של עונה זו לא הועברה בשידור חי, אלא צולמה מראש והוכנו לה שלושה קטעי סיום אפשריים. בהתאם לתוצאות ספירת הצבעות הצופים, הוקרן לבסוף קטע הסיום הרלוונטי של התוכנית, בו הוכרזו קארין ואלעד כמנצחים. אף על פי שלאורך העונה צוין כי הזוג שיגיע למקום השני יזכה בטיסה לברצלונה, לא נגלתה במהלך תוכנית הגמר זהותו של זוג זה.
סיום הפקת התוכנית.
זמן קצר לאחר סיום העונה הרביעית הודיעה הנהלת ערוץ 10 כי לא תשדר עונה נוספת. הצעד נעשה כחלק מרפורמה של הערוץ שמטרתה הייתה להפחית בהפקות תוכניות בידור ופנאי ולעסוק יותר בתוכניות אקטואליה וחדשות.
קישורים חיצוניים.
מידע וכתבות:
ביקורות:
מאשין הד
ויליאם אברטס
ויליאם מקסוול אברטס (באנגלית: William Maxwell Evarts; ) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר המדינה וכתובע הכללי של ארצות הברית, והיה סנאטור מטעם מדינת ניו יורק. הוא נודע בשל מיומנויותיו כטוען מוכשר בבתי משפט והיה מעורב בשלושת התיקים המשפטיים החשובים ביותר מבחינה פוליטית בתקופתו: משפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון, וההתדיינויות המשפטיות בפני הוועדה האלקטורלית ליישוב המחלוקת של הבחירות לנשיאות של 1876.
ראשית חייו.
ויליאם אברטס נולד בצ'ארלסטאון שבמסצ'וסטס לג'רמיה אברטס ולמהיטבאל ברנס שרמן. אביו של אברטס, שהיה יליד ורמונט, היה עורך דין מוכשר ובהמשך היה עורך "הפנפוליס" , כתב עת דתי, ומזכיר המועצה האמריקאית של הנציבים של המיסיונים הזרים , שהוביל את המאבק נגד גירוש האינדיאנים. הוא נפטר כאשר ויליאם היה בן 13. אמו של אברטס הייתה בתו של רוג'ר שרמן, מהאבות המייסדים של קונטיקט, ואחד מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית, תקנון הקונפדרציה וחוקת ארצות הברית.
אברטס התחנך בבית הספר הלטיני של בוסטון ולאחר למד בקולג' ייל. על חבריו לספסל הלימודים בייל נמנו מוריסון וייט (לימים נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית), סמואל טילדן (לימים מושל ניו יורק ומועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ואחד המתדיינים בוועדה האלקטורלית שבה ייצג אברטס את המפלגה הרפובליקנית), בנג'מין סילמן הבן (לימים פרופסור לכימיה באוניברסיטת ייל ואחד ממפתחי תעשיית הנפט) ואדוארדס פיירפונט (לימים גם הוא התובע הכללי של ארצות הברית). בעת לימודיו בייל היה אברטס חבר בשתי אגודות סתרים האגודה הלינוניאינית ואחוות הגולגולת והעצמות. בהמשך הוא שיבח את אחוות הגולגולות והעצמות ויותר מאוחר הוא הוקיע את כל אגודות הסתרים. אברטס היה אחד המייסדים של כתב העת הספרותי של ייל ב-1836. הוא סיים את לימודיו ב-1837 כשלישי בכיתתו.
לאחר סיום לימודיו עבר אברטס לווינדזור שבוורמונט, שם הוא למד משפטים בהדרכתו של הוראס אברט ולימד בבית ספר כדי לחסוך כסף להמשך לימודיו בבית ספר למשפטים. במשך שנה הוא למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, שם הוא זכה להערכתם של הפרופסורים ג'וזף סטורי וסיימון גרינליף. אברטס השלים את הכשרתו המשפטית בהדרכתו של דניאל לורד מניו יורק וב-1841 התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1843 נשא אברטס לאישה את הלן מינרווה בינגהאם וורדנר. הלן הייתה בתו של אלן וורדנר, איש עסקים ובנקאי מכובד, ששימש כמזכיר האוצר של וורמונט. לזוג נולדו 12 ילדים בין השנים 1845–1862, כולם נולדו בניו יורק.
קריירה משפטית.
לאחר קבלתו ללשכת עורכי הדין, הצטרף אברטס למשרד עורכי הדין של דניאל לורד. אחד התיקים הראשונים בהם הוא היה מעורב היה משפטו של זייפן המסמכים מונרו אדוארדס. אברטס היה אז חבר זוטר בצוות ההגנה של אדוארדס, שבראשו עמד הסנאטור ג'ון קריטנדן מקנטקי. אדוארדס הורשע במשפטו, אך בזכות המשימות שמילא אברטס במסגרת המשפט, הוא זכה לתשומת לב כעורך דין מבטיח.
ב-1851 נכנס אברטס לשותפות במשרדו של צ'ארלס פ. סאות'מייד, משרד שפעל לאורך כל הקריירה המקצועית שלו בצורה זו או אחרת. ב-1859 הזמין אברטס את ג'וזף הודג'ס שואוט להצטרף למשרד ושואוט היה מוכשר בייצוג בבתי משפט לא פחות מאברטס. בכל אופן, אברטס היה תלוי יותר בסאות'מייד בהכנת התיקים, שכן על זה האחרון נאמר שהוא "היה עורך דין בעל ידע ראוי לציון בעל מיומנות בהכנת תיקים". בבתי המשפט, בעיקר בפני המושבעים, היה אברטס זה שתפקד באופן מבריק.
ב-1855 שכרה מדינת וירג'יניה עורכי דין (ביניהם צ'ארלס אוקונור הידוע) כדי להתמודד עם ההחלטה של בית המשפט העליון של מדינת ניו יורק לשחרר שמונה עבדים שחורים בתיק המפורסם "למון נגד ניו יורק" . כאשר נפטר התובע הכללי של ניו יורק, אוגדן הופמן, מינה בית המחוקקים של ניו יורק את אברטס כמחליפו והוא ניהל את הטיעונים בבית המשפט. בית המשפט העליון של ניו יורק אישר את הפסיקה ווירג'יניה עתרה שוב. אברטס ייצג שוב את ניו יורק בערעור ובית המשפט לערעורים של ניו יורק פסק שוב לטובת הנתבעים. המקרה עורר אינטרסים מרכזיים, הן בניו יורק והן במדינות הדרום, וטיעוניו של אברטס זכו לדיווחים בעיתונות היומית, כמו כל אחד משלבי המשפט. העיתונאי והפוליטיקאי תרלאו וויד אמר שהטיעונים שהציג אברטס "הקנו לו מעל לכל ספק את זכותו להיות מדורג בין עורכי הדין החשובים ביותר בארצות הברית".
ב-1856 ייצג אברטס את אלמנתו של הנרי פריש בתביעה בנוגע לירושה נגד אחיו של בעלה המנוח. כתוצאה מהצלחתו בתיק זה זכה משרד עורכי הדין שלו בתיקי נכסים רבים, כולל אלו של משפחת אסטור. השבחים הרבים ביותר שזכה אברטס בתיק כלשהו שבו הוא ייצג היה ב-1875, כאשר הוא ייצג את איש הכמורה המפורסם ברמה ארצית הנרי וורד ביצ'ר בתביעה על ניאוף של ביצ'ר עם אשתו של תאודור טילטון. המשפט היה סנסציה לאומית, ועל אף מה שנראה כראיה ברורה, הצליח אברטס להשיג ללקוחו חבר מושבעים שלא הצליח להגיע להכרעה. למעשה רק שלושה מבין 12 אנשי חבר המושבעים הצביעו בעד טענתו של טילטון.
את סגנונו של אברטס בבתי המשפט ניתן לסכם באופן הבא: "משפטיו הארוכים, שבתקופה שבה הוא בלט לעיני הציבור באופן המשמעותי ביותר, סחטו רגשות התפעלות, ומעולם לא פגמו בבהירות של טיעוניו. ההומור שהוא מהל בתיק היבש ביותר, ההיגיון והעוצמה של אמירותיו, תוקף המידע שהוא חשף, היסודיות של הכנותיו למשפטים, היו כולם גורמים להצלחתו. אך כמובן כל אלה לא היו הגורמים היחידים לניצחונותיו כפרקליט, שאותם הוא השיג הודות לגאוניותו".
ראשית הקריירה הפוליטית.
מלכתחילה זיהה אברטס את עצמו עם הוויגים של ניו יורק שנשלטו על ידי ת'רלו וויד. ב-1849 הוא מונה כעוזר התובע הפדרלי של מחוז ניו יורק. בתפקיד זה הוא שימש עד 1853. ב-1851 הוא מונה גם כנציב בתי המחסה (מאוחר יותר נודע כנציב לצדקה ותיקון). המקרה המפורסם ביותר שבו הוא היה מעורב כעוזר התובע המחוזי היה התיק נגד העיתונאי המפורסם ג'ון ל. או'סאליבן ועמיתיו הפיליבסטרים , שפעלו לסיוע למורדים בקובה. לאחר משפט שארך חודש, לא עלה בידם של המושבעים להגיע לפסק דין.
לאברטס לא היה כישרון או דחף לתחום הפוליטי, אך כבר בשלב מוקדם הסתמכו עליו מנהיגי המפלגה שיעשה שימוש בכישוריו לנאום או לנהל טקסים. בראשית 1852 הוא נשא שני נאומים חשובים באספות גדולות עבור מועמדותו של דניאל ובסטר לנשיאות: האחד במרץ באולם המטרופוליטן, והשני ביוני באולם החוקה זמן קצר לפני הוועידה הארצית של המפלגה הוויגית. נאמנותו של אברטס הייתה ללא קשר לסיעות הדרומית והצפונית של הוויגים, אלא לויליאם סיוארד, שתמך בגנרל וינפילד סקוט.
אף על פי שתומכיו לשעבר של ובסטר השתייכו לאגף השמרני של המפלגה הרפובליקנית ולמחנהו של סיוארד שהתנגד לעבדות, היה אברטס לתומך נלהב של סיוארד. ב-1860 הוא היה יושב ראש המשלחת של ניו יורק לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית שהתקיימה בשיקגו, שם הוא גייס את כישורי הנאום שלו לטובתו של סיוארד, שרוב המשקיפים האמינו שהוא היה מועמד בעל סיכויים גבוהים. ג'יימס בליין תיאר את השפעת מאמציו אלו של אברטס על קהל השומעים:
היה זה אברטס שהציג את מועמדותו של סיוארד, וכאשר היה ברור שסיוארד לא ייבחר, היה זה אברטס שבשמו של סיוארד הוביל את קבלת ההחלטה פה אחד לבחור באברהם לינקולן כמועמד המפלגה לנשיאות.
ב-1861 התמודד אברטס מול הוראס גרילי על המושב בסנאט שהתפנה בעקבות מינויו של סיוארד כמזכיר המדינה, אך כאשר אף אחד מהם לא זכה ברוב הדרוש, בחר בית המחוקקים באירה האריס כמועמד של פשרה.
ב-1862 היה אברטס אחד מעורכי הדין שטענו ב"תיקי הפרס" בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא שירת בוועדת הגנת האיחוד של ניו יורק בעת מלחמת האזרחים. ב-1867 הוא היה נציג בוועידה החוקתית של ניו יורק. בוועידה זו הוא היה חבר הוועדה לניסוח ההקדמה, מגילת הזכויות ובוועדת המשפט.
בממשל הפדרלי.
בשנים 1865–1868 היה אברטס חבר בצוות התביעה של ג'פרסון דייוויס במשפט הבגידה שנוהל נגדו. ב-1868 הוא היה סנגורו הראשי של הנשיא אנדרו ג'ונסון במשפט ההדחה שנוהל נגדו. הוא היה זה שנשא את נאום הסיכום של ההגנה במשפט, לאחר שג'ונסון זוכה לחלוטין, דבר שלא היה צפוי כלל עם פתיחת המשפט.
התובע הכללי של ארצות הברית.