לא היה ואין חולק על תפקודו של סלעי במהלך הקרב. אחרי הקרב הוצג סלעי (אז פלזנר) בפני בן-גוריון. ראש ממשלה ושר הביטחון לחץ את ידו ושאל "מדליה או דרגה?" סגן זאב ענה מיידית "דרגה!" וכך קיבל בהצדעה את דרגת סרן. פועלו של סלעי צוין על ידי לא מעט מבכירי המפקדים בצה"ל. גבי אשכנזי כתב לסלעי: "...שהכריע והביא את הניצחון באותו קרב בזכות החתירה למגע, כמעט בכל תנאי, ההסתערות מול אש ואויב, הדבקות במשימה לאור המטרה, בנחישות ובתבונה עד כדי חירוף הנפש". אורי שגיא: "כבר בדור ההוא, מפקד הפלוגה וחייליו קובעים את תוצאות המערכה. סלעי חוסך מאתנו את דעתו ומחשבותיו באשר לדרגים שמעליו". אילן בירן: "כאשר כמעט לא נותרים לוחמים כשירים, סלעי דרש מהפיקוד בחפ"ק הרחוק, תרתי משמע, אש על מוצבינו. צפות ועולות שאלות יסוד באשר למיקום המפקדים הבכירים מרמת המג"ד ומעלה, איכות העתודות והטלתן למערכה והתגלגלותה כרצף קרבות היתקלות ולא כמערכה סדורה. התגלמות הגבורה, לצד שאלות נוקבות ונוקשות". גבי ברשי כתב כי "על אף העובדה שלכל רמות הפיקוד ממג"ד ומעלה, לא היה מושג בזמן אמת מה קורה שם, הלוחמים ממ"פ ומטה לחמו באומץ, במסירות, ובדבקות מופלאה במטרה, בנחישות ובהקרבה ובסיומו של הקרב המטרה הושגה, היעד נכבש והאויב הובס".
בעת החלמתו בבית ההבראה הצבאי מהפציעה, רשם המ"פ סלעי את מהלכי הקרב ברוסית במחברת שקנה בשקם. לאחר פרישתו לגמלאות, בעידוד העמותה הישראלית להיסטוריה צבאית ליד אוניברסיטת תל אביב, כתב סלעי את הספר "אש על מוצבינו".
הנצחה.
אנדרטה לזכר הנופלים בקרבות תל מוטילה נחנכה במושב אלמגור בשנת 1997. האנדרטה ניצבת בשולי המושב, באתר המשקיף אל הכנרת. היא בנויה כבסיס עגול ומשופע שעליו ניצבים זה על גבי זה שני סלעים מוארכים וכהים. על גבי צדיו המשופעים של בסיס האנדרטה נקבעו כעין לוחות תבליט מאבנים ועליהם לוחיות מתכת הנושאות את שמות 41 החללים.
חטיבת גולני מקיימת מדי שנה אזכרה לנופלים באתר הקרב.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:חטיבת גולני: קרבות ומבצעים|תל מוטילה]]
[[קטגוריה:סוריה: קרבות|תל מוטילה]]
[[קטגוריה:1951 בסוריה]]
[[קטגוריה:1951 בישראל]]
[[קטגוריה:רמת כורזים]]
[[קטגוריה:חיל האוויר הישראלי: קרבות ומבצעים]]
[[קטגוריה:יחסים צבאיים ישראל–סוריה]]
אנרי דה טולוז-לוטרק
אָנְרִי דה טוּלוּז־לוֹטְרֵק (בצרפתית: Henri de Toulouse-Lautrec; 24 בנובמבר 1864 – 9 בספטמבר 1901), צייר צרפתי, נודע בעיקר כמתעד חיי הבוהמה של פריז.
חייו.
טולוז־לוטרק נולד בעיר אלבי בדרום צרפת למשפחה אריסטוקרטית עתיקה ועשירה. הוא היה בנם היחיד של הרוזן אלפונס והרוזנת אדל דה טולוז־לוטרק, ממשפחת הרוזנים של טולוז שהיו עד המאה ה-13 בין המשפחות המשפיעות ביותר על המלוכה בצרפת. אלפונס ואדל דה טולוז־לוטרק היו בני דודים, שנישאו כחלק ממנהג מקובל במשפחות האצולה הצרפתיות, שנועד לשמר את הרכוש בידי המשפחה. אנרי נולד עם פרכת שמנעה התאחות תקינה של העצמות. בגיל 12 שבר את רגלו השמאלית ובגיל 14 את רגלו הימנית. רגליו הפסיקו לצמוח בעוד שאר גופו המשיך לגדול, וכתוצאה, הוא נותר לקוי תנועה לצמיתות ונמוך קומה – כ־1.50 מטר.
עקב נכותו היה מנוע מלהשתתף בכל פעילויות בני גילו ולכן הקדיש את עיקר זמנו לציור ולאיור, ככל הנראה בהשראת אביו ושני דודיו שהיו ציירים. באותה תקופה הירבה לצייר סוסים. בגיל 17 נטש את לימודיו לאחר שנכשל בבחינות הבגרות, והשתקע בפריז. בגיל 21 פתח סטודיו משלו, ובשנותיו הראשונות כצייר הושפע מאוד מציוריו של אדגר דגה, שהיה שכנו ואותו העריץ. נכותו וחזותו החיצונית מנעו ממנו לקחת חלק פעיל מלא בחיי פריז התוססים והססגוניים של אותה תקופה, והוא היה עסוק בשתייה, בציור ובהתבוננות בחיים שסביבו, אלמנטים שבאו לידי ביטוי ביצירתו. הוא היה לאחד מחשובי הציירים הפוסט-אימפרסיוניסטים ומאיירי האר נובו, ותיעד את חיי הבוהמה של פריז של סוף המאה ה-19. חלק מעבודות האיור שלו התפרסמו במגזין ההומור והסאטירה "לה ריר" ("הצחוק") בשלהי המאה ה-19.
במשך מרבית חייו הבוגרים היה אלכוהוליסט וסבל ממחלת העגבת, בה נדבק כתוצאה מהתרועעות עם פרוצות בפריז. לקראת סוף חייו התמוטט פיזית ונפשית, ואושפז בסנטוריום (בית מרפא). הוא נפטר בגיל 36 באחוזת משפחתו בדרום צרפת כתוצאה מעגבת ואלכוהוליזם, ונקבר לא הרחק משם.
עבודתו.
טולוז־לוטרק נודע כ"נשמה של מונמארטר", רובע האמנים שבו התגורר ופעל. הוא נמשך לאווירה הבוהמיאנית של הרובע, ומדי ערב היה משוטט בברים ובמועדונים שהפכו למקום עבודתו הקבוע, ובהם צייר ושתה לשוכרה. ציוריו תיארו את החיים במועדון המולן רוז', כמו גם מועדוני קברט אחרים, תיאטראות, קרקסים, וכן בתי בושת אותם פקד בתכיפות.
ציוריו ניחנו בהסתכלות אובייקטיבית על האתרים ומושאי הציור, שנבעו ככל הנראה מבדידותו. עבודתו הייתה גרפית באופייה, עם צבעוניות רבה המתוחמת היטב בקווי מתאר ברורים. הכרזות הססגוניות שעיצב למועדוני הקברט, על צבעיהן המלאכותיים, לכדו היטב את אווירת המקומות שנועדו לפרסם. בפוסטרים הללו ניכרת גם השפעתם של ההדפסים היפניים.
בחייו הקצרים היה פרודוקטיבי בצורה יוצאת דופן. הוא השאיר אחריו למעלה מ־1,000 ציורים, 5,000 רישומים ו־350 הדפסים וכרזות. בתקופת חייו לא זכה להציג בתערוכות בעלות חשיבות, אולם כיום נחשבות יצירותיו כיצירות מופת, ומוצגות בחשובי המוזיאונים בעולם.
טולוז לוטרק
האימפריה הפרתית
האימפריה הַפַּרְתִּית הייתה המעצמה השלטת באזור שבו שוכנת כיום איראן, מאמצע המאה ה-3 לפנה"ס. בהדרגה השתלטה על מסופוטמיה (עיראק של ימינו) בין 190 לפנה"ס ל-224 לספירה, והפכה לאויבתה המרה של האימפריה הרומית, בכך שהגבילה את השתלטותה מזרחה אל מעבר לקפדוקיה (היא מרכז טורקיה של ימינו).
האימפריה הפרתית הייתה אחת מהאימפריות היציבות ביותר של המזרח הקרוב. היא שלטה בכל השטח הקרוי כיום איראן, עיראק וארמניה, וכן בחלקים מטורקיה, גאורגיה, אזרבייג'ן, טורקמניסטן, אפגניסטן וטג'יקיסטן, ולתקופות קצרות בשטחים המהווים כיום חלקים מפקיסטן, סוריה, לבנון וישראל. סופה של אימפריה זו בא בשנת 224 לספירה, כאשר מלכה האחרון הובס על ידי אחד מן הווסאלים שלו, והוקמה האימפריה הסאסאנית.
מקורות.
תחילתם של הפרתים בשבט נוודים בשם פרני, שמוצאו איראני, ודיבר שפה איראנית, אשר הגיע לאיראן מאסיה המרכזית. שבט זה היה שבט של רוכבים נודדים אשר רכש מוניטין על ביצוע "היריה הפרתית" - פניה אחורה בעת רכיבה בדהירה במהירות מלאה על מנת לשחרר יריית חץ לאחור.
השפעותיהם של הפרתים הגיעו עד לחצי האי ערב, שם נמצאו בעיר אובר, ששימשה תחנה חשובה לסחר הלבונה, קרמיקות בסגנון פרתי ייחודי. כוחה של האימפריה הפרתית המוקדמת מוערך יתר על המידה, שכן ההיסטוריונים העתיקים אינם מסוגלים להפריד באופן מדויק בין האימפריה הענקית שהוציא מקרבו העם הפרתי, לבין שורשיו המעורפלים.
מעט מאוד ידוע על שורשי הפרתים. לא הייתה להם ספרות משלהם, וכתוצאה מכך ההיסטוריה הכתובה שלהם נוצרה על ידי אויביהם ומתחריהם - הרומאים, היוונים, היהודים ואף, בצידה האחר של דרך המשי, הסינים. קיים אף ויכוח כיצד הם קראו לעצמם. יש המניחים שהאימפריה הפרתית נקראה בשפתם "ארנשאהר".
כוחם נוצר משילוב של לוחמת גרילה של שבט נוודים רכוב, עם ארגון חברתי מפותח דיו, שהספיק על מנת ליצור אימפריה רחבה. רוב ממלכתם הייתה מורכבת מממלכות וסאליות, וערים הלניסטיות (פוליס) נהנו ממידה מסוימת של אוטונומיה.
תחילתה של האימפריה.
בשנת 247 לפנה"ס הכריז ארסאקס הראשון (ארשק), אשר שלט בשבט נוודים בשם "פארני" (שם שהיחס שלו אל המילה "פרתים" עדיין נתון לוויכוח) על עצמאותו מן האימפריה הסלאוקית, באזורים נידחים של צפון איראן, ובכך יסד את שושלת הפרתים. ניסיונות הסלאוקים, וביניהם סלאוקוס השני להכניע את הפרתים נכשלו, ושורה של מושלים בשם ארשאק שלטו באזורים אלו, עד שאנטיוכוס השלישי הצליח להכניעם, ושב וצירף את ארצם אל המדינה הסלאוקית בשנת 206 לפנה"ס.
אך בשלב זה הייתה האימפריה הסלאוקית חלשה מכדי להחזיק בטריטוריה זו. תבוסת הסלאוקים לרומאים בקרב מגנסיה באסיה הקטנה בשנת 190 לפנה"ס הביאה לכך שבמאה השנייה לפנה"ס שבו הפרתים ותפסו את כל הטריטוריות שהיו שייכות להם ממזרח לסוריה. בעת שהפרתים השתלטו על העיר הראט (כיום באפגניסטן) שהייתה ממוקמת על דרך המשי לסין, הם השתלטו על מסחר בין המזרח והמערב, וכל הממלכות ההלניסטיות באזור, שהיו תלויות במסחר זה, נדונו להכבש על ידן. בין השנים 175–170 לפנה"ס כבשו המלכים הפרתים את כל אזור דרום הקווקז והשתלטו על ארמניה ובאקטריה.
היו אלו המלכים הסלאוקים אשר נפל בגורלם לשמור לבל יתפשטו הפרתים מערבה. אנטיוכוס אפיפנס, אשר עשה לו לעיקרון לכפות ולהפיץ את התרבות ההלניסטית (וכתוצאה מכך פרץ בארץ ישראל מרד החשמונאים), בילה את שנותיו האחרונות בקרבות חסרי תוחלת עם הפרתים, ומת במלחמה זו בשנת 163 לפנה"ס. הפרתים השכילו לנצל את חולשת הסלאוקים בזמן המאבקים השושלתיים שהתישו את כוח השליטים הסלאוקים לאחר מותו של אנטיוכוס אפיפנס.
בשנת 139 לפנה"ס שבה המלך הפרתי מיתרידטס הראשון את המלך הסלאוקי דמטריוס ניקטור, והחזיקו בשבי במשך עשר שנים, ובאותו זמן כבש את כל אזור מסופוטמיה וממלכת מדי.