בשנות ה-40 חזר סתוי להתגורר במושב באר טוביה. תוך שהוא סובב בכפרים הערבים שבאזור ועוסק בקניית תבואות למד את אורחות חייהם של תושבי הכפרים. בתקופה זו פרסם את ספריו בן השמן מבגדד והכפר הערבי המתארים את ההוויי הערבי והפולקלור המזרחי. לעיתים אף חתם בפסבדונים מ. אבו נעמן, כמנהג הערבים המכונים על שם בניהם. בשנים אלו סתוי הפך למוביל ספרות הערביסטים הישראלי.
השערה אומרת כי משה עיברת את שמו מסטבסקי לסתוי משום ששמו של אחד החשודים ברצח ארלוזורוב היה סטבסקי.
בשנת 1952 פרסם את בערוב יום, אוסף סיפורים וזיכרונות על מקום מולדתו - העיירה אנטופול. ב-1954 זכה בפרס למדן לספרות ילדים על האגדות שליקט ותירגם בספר הדרך לארץ האושר, מקבץ של 61 סיפורי אגדה שמקורם בסיפורי עם מזרחיים ובחיי הערבים.
נפטר בשנת 1964, ונקבר בבנימינה.
בנו נעמן סתוי היה מראשוני משטרת ישראל, המושל הצבאי של חבל הגליל ואגרונום.
הערכת פועלו.
לסתוי היו שני נושאי כתיבה מרכזיים: העיסוק בבעלי החיים והעיסוק בחיי הגולה.
בעיסוקו הראשון, סתוי היה ראשון הסופרים העבריים שמיקד את עיקר כתיבתו בתיאור היחסים בין הילד וחיית הבית. הראשון בספרות העברית המספר על הבהמות, החיות והעופות הביתיים בתור נושא ולא בתור נשוא, כאשר הם מרכז העלילה וחיי האנשים שסביבם משמשים להם מסגרת. בסיפוריו בעלי החיים קרובים לאדם ברגשותיהם, בקיומם ובמראם. הקרבה הלבבית החמימה מהם נאצלת על עולמו של האדם, מרככת אותו ומגוונת אותו. ההווי העממי נשזר בהם בחוטי חיבה והדדיות.
בעיסוקו השני גילה סתוי כישרון תיאורי ריאליסטי מבורך, סיפוריו ניחנים בתיאורי טבע מרתקים כאשר בעלי החיים נוטלים בהם חלק, אך זה צנוע יותר משהתפתח עם עלייתו ארצה.
סתוי ועונות השנה בארץ ישראל.
סתוי, שכחקלאי וכסופר היה מעורה בטבע הארץ ובספרות העברית, התאונן בכתביו על היעדר ההתאמה בין יצירותיהם של הסופרים והמשוררים העבריים לטבע הארץ ואורחותיה. בכתביו חזר הדגיש את הניגוד בין "הסתיו" הארצישראלי לבין הסתיו האירופי. "רק שתי תקופות יש לנו כאן: קיץ וחורף או ימות החמה וימות הגשמים" קבע, ועל החורף אמר "עם הגשם הראשון, באה הרווחה לאדם, לחי ולצומח, ורונן הלב לקראת החיים החדשים..., והשם חורף מסמל כאן את התחייה, רעננות ועלומים".
בהקשרים אלו, ריכז ומיין כמה וכמה שיבושים וסילופים לשוניים בספרו פרקי טבע ולשון, ש"השתרשו בספרותנו במשך דורות בהשפעת הגלות, תוך יניקה והזנת הנפש ממראות נוף, סגנוני חיים ותרבויות של עמים זרים וארצות ניכר".
ספריו.
בין ספריו:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
מא-ג'ונג
משה סטבסקי
אבו נעמן
טלב א-סנע
טאלב א-סנע
יקטרינוסלב
הלוח הצפון-אמריקאי
הלוח הצפון-אמריקאי הוא לוח טקטוני אשר מתמשך מהרכס המרכז אטלנטי במזרח עד הלוח האירו-אסיאתי במערב. הלוח מכסה את מרבית שטחה של צפון אמריקה, גרינלנד וקובה, כמו גם את החלק המזרחי של סיביר וחלקים מאיסלנד ומהאיים האזוריים. בנוסף לשטחים היבשתיים כולל הלוח שטחים רבים של ימים ואוקיינוסים: החלק המערבי של האוקיינוס האטלנטי, אוקיינוס הקרח הצפוני וים ברינג. הלוח הצפון אמריקאי נע לכיון דרום-מערב בקצב של 15-25 סנטימטר בשנה.
השטח הפנימי יותר של הלוח בקרום היבשתי כולל שטח נרחב של גרניט הנקרא קראטון. לאורך גבול הקראטון ישנם חלקי קרום אשר אוחו עם הקראטון במהלך הזמן הגאולוגי. חלקים אלה נקראים פיסות קרום, ומניחים כי מרבית השטח היבשתי ממערב להרי הרוקי נוצר על ידי איחוי של פיסות קרום כאלו.
מתחת ללוח הצפון אמריקאי קיימות מספר נקודות חמות, ביניהן: הנקודה החמה של ילוסטון אשר יצרה תופעות געשיות באזור מישור הנהר סנייק באיידהו ונמצאת כיום מתחת לקלדרת ילוסטון, אנהיים בקולומביה הבריטית, ורטון בניו מקסיקו. הנקודות החמות בילוסטון ואנהיים עדיין פעילות.
צבא ההתנגדות של האל
צבא ההתנגדות של האל (באנגלית: LRA, או בשמו המלא: Lord's Resistance Army) הוא ארגון גרילה שהוקם ב-1987 ופועל בצפון אוגנדה ובחלקים מסוימים של דרום סודאן והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הסמוכים לאוגנדה. מטרתו של הארגון היא לכונן משטר נוצרי-דתי, המבוסס על עקרונות עשרת הדיברות ועל מסורת האצ'ולי . במהלך מלחמתו בצבא האוגנדי, לא בחל הארגון באמצעים, ובהם מעשי טבח, חטיפות, עינויים, מעשי אונס ושימוש צבאי בילדים. בראש הארגון עומד ג'וזף קוני, שלטענתו עושה את דברו של האל, עמו הוא מתקשר באופן ישיר.
לפי הערכות מחלקת המדינה האמריקנית משנת 2005, במהלך העימותים בין ה-LRA לבין צבא אוגנדה נהרגו כ-12 אלף בני אדם, וכ-20 אלף ילדים נחטפו וגויסו בכפייה. נתונים אלה אינם כוללים מקרי מוות כתוצאה מנזקים עקיפים של המלחמה, כגון תת-תזונה ומחלות. לפי הערכות ארגון המזון והחקלאות של האו"ם מאותה שנה, כ-1.4 מיליון בני אדם סובלים ממחסור חמור במזון כתוצאה מהעימות.
היסטוריה.
הרקע להקמת הארגון.
בינואר 1986 הודח נשיא אוגנדה, טיטו אוקלו, שהיה בן מיעוט האצ'ולי, בהפיכה שעורר צבא ההתנגדות העממי. בני האצ'ולי חששו כי יאבדו את השליטה המסורתית שהייתה להם בצבא האוגנדי, וכי צבא ההתנגדות העממי יפעל נגדם.
ג'וזף קוני הופיע לראשונה כמדיום בינואר 1987, בדומה לרבים אחרים שצצו ברחבי המדינה בהשפעת תנועת הרוח הקדושה. במהלך השנה זכה קוני לתמיכה רבה, וכוחו התעצם. הוא הצטרף לארגון גרילה בשם "הצבא הדמוקרטי של אזרחי אוגנדה", וביצע כמה מתקפות במסגרתו. עם זאת, תוך זמן קצר הפנה עורף לצבא הדמוקרטי, ותקף את אחד מבסיסיו. קוני עמד עתה בראש כוח עצמאי, בשם "Lord's Army" ("צבא האל"). ביוני 1988, כשהתברר שהצבא הדמוקרטי והממשלה הגיעו לכדי הסכם שלום, הפך הנתק בין הצדדים למוחלט.
חלק מאנשי הצבא הדמוקרטי, ובהם מייסדו, אוֹדוֹנְג לאטֶק, שהתנגדו להסכם השלום, חברו לקוני לאחר חתימתו. לאטק ביסס את הטקטיקה הצבאית של הארגון - לוחמת גרילה המבוססת על מתקפות פתע על מטרות אזרחיות.
"מבצע צפון" ותוצאותיו.
במרץ 1991 פתח הצבא במתקפה רחבת היקף נגד ה-LRA, שנודעה מאוחר יותר בשם "מבצע צפון" (Operation North). מלבד מטרתו הצבאית של המבצע, הממשלה שמה לה למטרה לערער את התמיכה לה זכה ה-LRA בקרב האוכלוסייה המקומית. הצפון כולו הוכרז כשטח צבאי סגור, וארגוני סיוע הומניטרי נדרשו לעזוב את האזור. במהלך המבצע נעצרו, עונו והוצאו להורג חברים בארגון ומי שנחשדו כתומכים בו.
במהלך המבצע הקימה השרה להשכנת שלום בצפון אוגנדה, בטי אוילה ביגומבה יחידות שנקראו "קבוצות חץ" (Arrow Groups). יחידות אלה, שחומשו בעיקר בחץ וקשת, נועדו להגן על הכפרים על בסיס התושבים המקומיים. אף שלקבוצות החץ לא הייתה היכולת להתמודד עם הנשק המודרני שבידי ה-LRA, קוני חשש שהקמתן תסית את האוכלוסייה המקומית נגדו. המהלך שנקט בתגובה היה אכזרי במיוחד. אנשיו לכדו כמה אנשי אצ'ולי שנחשדו על ידו כתומכי הממשלה, כרתו את ידיהם, אפיהם ואוזניהם, ותפרו את שפתיהם זו לזו. מאוחר יותר הסביר קוני את השיטה בה השתמש: "אם תפנה אלינו חץ, וכתוצאה מכך נכרות את היד בה השתמשת לשם כך, את מי יש להאשים בכך? אם אתה מדווח על צעדינו באמצעות פיך, ואנחנו חותכים את שפתיך, את מי יש להאשים בכך? אותך! התנ"ך אומר שאם האשמה היא בידייך, בעיניך או בפיך, יש לכרות אותם".
חששם של בני האצ'ולי מה-LRA, לצד האנטגוניזם שחשו כלפי כוחות הממשלה, הביאו לכישלון המבצע.
יוזמת ביגומבה.
בעקבות הכישלון, יזמה השרה ביגומבה משא ומתן עם ה-LRA ביוני 1993. הנשיא יוורי מוסווני נתן את ברכתו, אף שהצהיר כי הפעילות הצבאית תימשך. פגישה ראשונה בין הצדדים נערכה במחוז גולו בנובמבר אותה שנה. מטעם הממשלה הופיעו ביגומבה, מפקד כוחות הצבא בצפון, הקולונל סמואל וָאסְוָוה, וכן כמה מזקני האצ'ולי. קוני שלח לפגישה כמה ממקורביו. נציגי ה-LRA דרשו חנינה כללית לאנשיהם והביעו נכונות לשוב לעמדותיהם, מבלי להצהיר על כניעה. וסאווה הסכים להפסקת אש שתאפשר את המשך השיחות.
קצינים בכירים בצבא ההתנגדות העממי, ששלט באוגנדה, התנגדו למשא ומתן עם ה-LRA, שכן לדעתם התנהלותו תביא לכניעתה של הממשלה בפני ה-LRA. אף ראש הממשלה סירב להביע תמיכה פומבית במשא ומתן, ואף לא סיפק את התנאים הלוגיסטיים הדרושים לקיומו. המסרים הכפולים של ממשלת אוגנדה הקשו על המשך המשא ומתן.
ב-10 בינואר 1994 נערכה פגישה שנייה בין הצדדים. לפגישה זו הגיע קוני עצמו, שדרש הפסקת אש לתקופה של חצי שנה. דרישה זו נראתה לביגומבה מופרזת, והצבא חשש שפרק הזמן הארוך יאפשר ל-LRA לארגן את כוחותיו להמשך הלחימה. מאוחר יותר התברר כי במקביל למשא ומתן עם הממשלה ניהל קוני מגעים עם ממשלת סודאן, במטרה לזכות בתמיכתה. לכישלון השיחות היו טעמים נוספים - אנשי ה-LRA חשו כי קציני הצבא מתייחסים אליהם בהתנשאות, שהמחישה עבורם את היחס הצפוי להם אם יסתיימו הקרבות. גם ביגומבה, שנקרעה בין תפקידה כמייצגת הממשלה לבין שאיפתה לשמש כמתווכת, חשה כי אינה מקבלת גיבוי מספיק מהממשלה. לאחר פגישה שנתקיימה ב-2 בפברואר הודיע ה-LRA על נטישת השיחות, בטענה שהממשלה מנסה להונות אותו. ב-6 בפברואר נאם הנשיא מוסווני בעיירה בגולו, וקצב ל-LRA שבוע להיכנע, בטרם יורה על מתקפה צבאית.
ההתבססות בסודאן והגברת ההתקפות על אוכלוסייה אזרחית.