בתיקון מס' 5 לחוק נקבע כי "היה לשוטר חשד סביר שאדם עומד לבצע עבירת אלימות נגד אחר, רשאי הוא לערוך חיפוש על גופו של האדם כדי לבדוק אם הוא נושא עמו שלא כדין נשק". בהוראת שעה שתוקפה עד סוף 2017 נקבע שמפקד מחוז במשטרת ישראל רשאי להכריז על מקום שקיים לגביו חשש ממשי שעלולה להתבצע בו פעילות חבלנית עוינת כמקום שבו רשאי שוטר לערוך חיפוש על גופו של אדם כדי לבדוק אם הוא נושא עמו שלא כדין נשק, אף אם לא קיים נגדו חשד סביר כאמור לעיל. הצעת חוק בעניין זה הוגשה לכנסת על ידי הממשלה ב-23 במאי 2011, אך עקב התפזרות הכנסת נפסק הדיון בהצעה. ב-19 באוקטובר 2015, בצל גל הטרור שפקד את המדינה, הובאה הצעת החוק להצבעה מחודשת במליאת הכנסת העשרים ביוזמתו של השר לביטחון פנים, גלעד ארדן. ההצעה אושרה ב-1 בפברואר 2016.
עוד בגלגולה הראשון גרמה הצעת החוק לסערה ציבורית ופוליטית. ראש תחום זכויות בפלילים באגודה לזכויות האזרח עו"ד לילה מרגלית יצאה נגד הצעת החוק שלטענתה "פותחת פתח עצום לחיפושים גופניים שרירותיים ומשפילים, ולאפליה על רקע מוצא, לאום ועוד. במדינה דמוקרטית, אזרחים שומרי חוק לא צריכים לחיות תחת חשש תמידי שיוטרדו על ידי שוטרים ללא כל הצדקה קונקרטית". עם אישורה של הצעת החוק בגלגולה השני במליאת הממשלה, ציין יוזם ההצעה המחודשת השר ארדן כי "היום, כשאנחנו רואים מה מחיר הדמים של חוסר הסמכויות, אני מקווה שהכנסת מבינה את חשיבות התיקון. לאור המצב הביטחוני הייחודי שאיתו מתמודדת מדינת ישראל נוצר צורך דחוף לתת למשטרה כלים להתמודד עם המצב".
ח"כ איציק שמולי מ"המחנה הציוני" הביע תמיכה בקידום המחודש של הצעת החוק וציין כי "אנחנו רגילים שבודקים אותנו בשדה תעופה ובכניסה לקניונים, מה שלאנשים בשווייץ ישמע אולי מוזר, כי המציאות הביטחונית בישראל היא שונה. אני חושב שלאור המציאות הביטחונית הנוכחית התיקון הזה מתבקש. יש לחוקק את החוק לתקופה מוגבלת, ושהחקיקה תפרט תוך כדי ההכנה בוועדה, מתי בדיוק עולה חשש או חשד". מנגד, הביעה יו"ר מפלגת מרצ ח"כ זהבה גלאון התנגדות עזה להצעת החוק וציינה כי "השר לביטחון פנים לקח הצעה שבית המשפט דחה פעם אחר פעם מחשש לתת לכל שוטר לפעול על פי שיקול דעתו ללא קריטריונים ברורים. השוטרים יבדקו אנשים רק על פי החזות. אנחנו השתגענו? הממשלה רוצה לתת מענה לצורך פסיכולוגי ופוגעת בצורה אנושה בזכויות אדם".
הסמכת מאבטחים.
החוק קובע מהם תנאי הכשירות הדרושים כדי להיות מוסמך כמאבטח, וכן קובע את הליך ההסמכה. הסמכת המאבטחים היא בידי השר לביטחון הפנים, לאחר שכשירותו נבחנה בידי קצין מוסמך במשטרת ישראל, שדרגתו סגן ניצב ומעלה.
החוק קובע כי סמכויות המאבטח יהיו נתונות לו רק בעת מילוי תפקידו, כשהוא עונד תג זיהוי וכשהוא נושא את תעודת ההסמכה שלו.
גאורגי פופוב
גאורגי ניקולוב פּוֹפּוֹב (; 5 בנובמבר 1887, פלובדיב, נסיכות בולגריה – 10 באוקטובר 1953, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היה גנרל בולגרי, מפקד הארמייה השלישית ומושל חבל דרום דוברוג'ה שלאחר הסכם קראיובה. פופוב נודע בניסיונו הכושל לגרש את יהודי דרום דוברוג'ה לרומניה.
ביוגרפיה.
פופוב נולד בפלובדיב. ב-1907 סיים את האקדמיה הצבאית בסופיה, הועלה לדרגת לוטננט והוצב בגדוד ארטילריה. בין 1908 ל-1912 למד באקדמיית המטה הכללי של צבא האימפריה הרוסית בסנקט פטרבורג. בהמשך, לחם פופוב במלחמת הבלקן הראשונה והשנייה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה לחם פופוב במערכה על סרביה כמפקד סוללת תותחים ובהמשך הוצב בחזית המקדונית והועלה לדרגת מאיור. פופוב שהיה מקורבו של הגנרל איוון לוקוב, מונה על ידו לחבר בצוות המשא ומתן הבולגרי לגיבוש שביתת הנשק של סלוניקי ובהמשך נמנה עם חברי המשלחת הצבאית לוועידת השלום בפריז במסגרתה נחתם חוזה ניי. ב-1928 הועלה לדרגת קולונל וב-13 באפריל 1935 הועלה לדרגת גנרל מאיור ומונה לראש המטה הכללי של צבא בולגריה.
ב-11 בספטמבר 1940 לאחר חתימת הסכם קראיובה מונה פופוב למושל דרום דוברוג'ה. במקביל פיקד פופוב על הארמייה השלישית של צבא בולגריה. ב-6 באוגוסט 1941 הועלה פופוב לדרגת גנרל, אך ב-11 באוגוסט הועבר מתפקידו ושוחרר מהצבא. ב-1944, לאחר הפיכת חזית המולדת בבולגריה הוחזר פופוב לשירות פעיל ומונה לנציג הצבא הבולגרי לוועדת הפיקוח של בעלות הברית. ב-1946 סיים גאורגי פופוב את תפקידו והשתחרר מהצבא. הוא הלך לעולמו בסופיה ב-1953 והוא בן 66 שנים.
פופוב ויהודי דרום דוברוג'ה.
עם מינויו למושל חבל דרום דוברוג'ה פרסם פופוב צו גירוש ליהודי החבל מבולגריה לרומניה ונערכו הכנות ליישמו. במועד זה התגוררו בחבל כ-1,000 יהודים לכל היותר. ראשי הקהילות בחבל פנו בבהילות לקונסיסטוריה היהודית של בולגריה בבקשה לסייע בביטול הגירוש. ראשי הקונסיסטוריה הסתייעו בקולונל בדימוס אברהם תג'ר ופנו לנציגי ארגון המיעוט הבולגרי בדוברוג'ה עימם ניהלו קשרים ענפים במסגרת הפעילות בקונגרס הבינלאומי למיעוטים לאומיים. בתקופת פעילותו של הקונגרס תמך אברהם תג'ר לא אחת בזכויות התושבים ממוצא בולגרי בדרום דוברוג'ה ועקב כך זכה לאהדה בחוגי הממשל הבולגרי. נציגי ארגון התושבים הבולגרים בדרום דוברוג'ה פנו לממשל הבולגרי ולגנרל פופוב בבקשה לבטל את גירוש היהודים והוא בוטל.
מיקי בר
מיקי בר (נולד ב-1956) הוא קצין בדרגת תת-אלוף במילואים בצה"ל, שירת כראש להק אוויר למסוקים ומפקד בסיס פלמחים. בעל צל"ש אלוף ממלחמת לבנון. לאחר שירות הקבע כיהן כסמנכ"ל בתעשייה האווירית.
ביוגרפיה.
בר נולד בחיפה וגדל בירושלים. ביולי 1974 התגייס לצה"ל והחל בקורס טיס אותו סיים בהצלחה במגמת מסוקים. הוא שובץ כטייס יסעור בטייסת דורסי הלילה. עבר קורס מדריכי טיסה בהצטיינות ופיקד על קורס אימון מבצעי של טייסי חיל האוויר, ב-1981 מונה לסמ"ט ב' (סגן מפקד הטייסת האחראי בין השאר על תוכניות, תרגילים ולוחות זמנים) בטייסת 123, טייסת מסוקי אנפה.
במהלך מלחמת לבנון ביצע גיחות מבצעיות רבות באזורי הקרבות, במהלך הקרב על הבופור חילץ תחת אש פצועים מכוח חטיבת גולני במבצע עליו זכה בצל"ש אלוף ממפקד חיל האוויר. בר שהיה אמור לסיים את תפקידו באותה תקופה לטובת לימודי תואר ראשון, נשאר לשרת בסגן מפקד הטייסת לאחר שמחליפו נהרג במלחמה, שנה לאחר מכן קודם לסמ"ט א' וב-1984 יצא ללימודים.
במהלך האינתיפאדה הראשונה שירת כראש מדור מסוקים במחלקת מבצעים במטה חיל האוויר. הוא היה חבר בצוות פיתוח של אמצעים לפיזור הפגנות ונשק אל הרג. במאי 1989 מונה למפקד טייסת 123 ולאחר מכן פיקד על מגמת מסוקים בבית הספר לטיסה. לאחר לימודי תואר שני שירת כסגן מפקד בסיס תל נוף וראש מחלקת קצינים במטה חיל האוויר. במהלך אסון השייטת היה משובץ בטייסת 160 וחיפה ממסוק AH-1 קוברה על חילוץ הנפגעים. בעקבות אסון המסוקים ב-1997 מונה בר להקים את להק האוויר למסוקים, הוא כיהן בתפקיד מספר חודשים עד שנקרא לפקד על בסיס פלמחים במקומו של שמואל אלדר שנהרג במרץ 1998 בתאונה אווירית. פיקד על הבסיס עד שנת 2000. במהלך שירותו כמפקד הבסיס שימש גם כמפעיל כלי טיס בלתי מאוישים.
לאחר שירות הקבע מונה לסמנכ"ל התעשייה האווירית לישראל ומנהל חטיבת כלי טיס צבאיים. ב-2007 פרש מתפקידו ומונה ליועץ לנושאים אסטרטגיים למנכ"ל החברה. כמו כן מכהן כיו"ר דירקטוריון רשת בתי הספר אורט ישראל. ב-2017 הקים עם ארז אברמוב את חברת די.אס ריידר העוסקת בתחום כלי רכב חשמליים מיוחדים.
בר בעל תואר ראשון בכלכלה ותואר שני במדעי המדינה מהמכללה לביטחון לאומי.
ג'וזה אבולקר
מוראי ברידג'
שלמה משיח (טייס)
שלמה משיח (נולד ב-1957) הוא קצין במילואים בדרגת תת-אלוף בצה"ל, שירת כראש להק אוויר למסוקים. כיום הוא מנהל חברה שהקים העוסקת בייעוץ לחברות בישראל ומחוצה לה בתחומי התעופה, ונוסף על כך משמש (בהתנדבות) כחבר הנהלה בעמותת חיל האוויר.
ביוגרפיה.
משיח נולד בצפת בשנת 1957 להורים ילידי סופיה (בולגריה). אביו, ד"ר שמואל משיח ניהל את בית החולים "רבקה זיו" ואת המרכז הרפואי "הלל יפה". אמו, רות משיח (לבית ברוך), שעלתה ארצה במסגרת עליית הנוער, ניהלה במשך שני עשורים את מחלקת הריפוי בעיסוק בבית החולים "רבקה זיו" בצפת.
משיח למד ב"בית חינוך" ובתיכון "עיוני" במגמה ריאלית בצפת. בתקופת התיכון שימש כמדריך וכמחליף לראש השבט של צופי צפת (שבט ה"ארי"). בימי מלחמת יום הכיפורים הוביל וארגן קבוצת מתנדבים, תלמידים תושבי צפת, ששימשו ככוח עזר בבית החולים "רבקה זיו", לשם הובאו פצועים מחזית רמת הגולן.
התגייס לצה"ל ב-1976 לקורס טיס. במהלך הקורס נשלח להסבה לטייסי מסוקים בבית הספר לטיסה של צבא ארצות הברית בבסיס פורט ראקר שבאלבמה. לאחר שובו לישראל שובץ בקורס אימון מתקדם בטייסת 123 – טייסת מסוקי אנפה, וכטייס מן המניין בטייסת 124.
לאחר תפקיד במחלקת מבצעים של חיל האוויר, עבר הסבה להטסת מסוקי יסעור ושירת בטייסת 118. במלחמת לבנון הראשונה השתתף בגיחות מבצעיות רבות. ב-1984 מונה לסמ"ט ב' (סגן מפקד הטייסת האחראי בין השאר על תוכניות, תרגילים ולוחות זמנים) וב-1986 לסמ"ט א'. בתקופה זו נשלח לקורס מבצעי מתקדם בארצות הברית (Weapon Tactics Instructor- WTI), שהתקיים במארינס בעיר יומה שבאריזונה. בהמשך למד לתואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן, בחוג משולב בדגש על כלכלה ומדע המדינה. עם סיום הלימודים מונה למפקד טייסת 125 טייסת מסוקי סייפן.