בריטניה מעולם לא התנצלה רשמית על הפרשה. רק בשנת 2013 הביע לראשונה ראש ממשלה בריטי עמדה בעניין. בעת ביקור שקיים בהודו ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון, הוא אמנם לא מסר התנצלות רשמית אך הביע צער והבהיר כי הוא רואה בפרשה כתם שחור בהיסטוריה של בריטניה.
ועידת מפלגת הלייבור הבריטית בסקרבורו העבירה פה אחד החלטה ב-24 ביוני 1920 בה היא מגנה את טבח אמריטסר כ"פעולה אכזרית וברברית" של קצינים בריטים בפנג'אב וקוראת לשפוט אותם.
הגן שבו התרחש הטבח, הנמצא בסמוך למקדש המוזהב (הארי-מנדיר סאהיב), הוא היום פארק לאומי קדוש.
מארלי ואני
מארלי ואני (2005) הוא ספר אוטוביוגרפי שנכתב על ידי העיתונאי האמריקאי ג'ון גרוגן. הספר היה יותר מ-50 שבועות בראש רשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס. גרוגן מתאר בגוף ראשון את חיי משפחתו המשותפים עם הלברדור רטריבר שלו, מארלי, את מערכות היחסים במשפחה ואת הלקחים הנלמדים מתקופה זו. הספר יצא לאור בעברית בהוצאת מטר.
מארלי מתואר, בהתאם לטבעו כלברדור, ככלב רועש ובלתי ניתן לשיטה. הוא חזק, רעב לעיתים תכופות, פעיל ואף הרסני לרכוש המשפחה (ללא כוונות זדוניות). הוא נכשל "להבין" מה בני האדם מצפים ממנו, ובנקודה מסוימת בסיפור גרוגן מעיר, כנראה בהלצה, שמחלת נפש היא ההסבר להתנהגותו. אף על פי כן, פעולותיו והתנהגותו תמיד נסלחו, שכן ברור שכוונותיו טובות.
הניגוד העצום בין הבעיות והמתח שנגרמים על ידי התנהגותו של מארלי לבין המסירות האדירה, האהבה והביטחון שהוא מעניק למשפחה, שלומדת לקבל אותו כפי שהוא והיגון שהביעה במותו מזקנה, מהווה את הרקע לסיפור.
ב-2008 יצא לאקרנים סרט קולנוע המבוסס על הספר, ואף הוא זכה להצלחה רבה. גרוגן היה שותף להפקת הסרט, ואף כתב לו את התסריט.
עלילה.
ג'ון, עיתונאי, וג'ני, זוג נשוי טרי, היו חובבי בעלי חיים. הם החליטו לאמץ כלב לביתם כאימון לקראת הולדת ילדים. הם רכשו גור כלבים וקראו לו מארלי, על שם הזמר בוב מארלי. מארלי גדל במהרה לכלב בוגר וחזק. למרות מאמצי הזוג לחנכו במסגרות שונות, הכלב לא קיבל את מרות בעליו. לעיתים, השתמש מארלי בכוחו האדיר להרוס את רכוש הבית, ובעת התקפי פחד מסופות רעמים, לעס את דרכו בין דלתות, כלובים ואף קירות מרתפים. בזמנים אחרים, כאשר רצה להתחבר לכלבים אחרים או לחקור ריחות שונים, רץ בכל כוחו אל עבר מטרתו, תוך גרירת אנשים ורהיטים מאחוריו.
מארלי נשאר עם המשפחה כאשר עברה מביתם המקורי לבוקה רטון תחילה ומאוחר יותר לפנסילבניה, וגם כאשר ילדו את ילדם השלישי. במקרים אחדים הראה אמפתיה ורצינות רבה - הוא ניחם את ג'ני כאשר הפילה את עוברה הראשון והגן על שכנו כאשר הותקף. למרות הקשיים בשליטה בו, מארלי היה חבר משפחה אהוב ונאמן.
בגיל 13, כאשר היה חלש מאוד מזקנה, נאלץ ג'ון להרדימו, לאחר התנפחות קיבתו בפעם השנייה. בדקותיו האחרונות אמר ג'ון למארלי משפט שאף אחד לא אמר לו מעולם: "אתה כלב נהדר". המשפחה התאבלה על מותו של מארלי זמן רב, בייחוד ההורים, שראו במארלי דוגמה למופת של אהבה ללא תנאים, של מסירות ושל הנאה מהחיים. לאחר המוות, תיאר ג'ון את אהבתו למארלי. מספר התגובות לטור היה כה גדול, כך שתיבת הדואר האלקטרוני של ג'ון התמלאה. ג'ון סיפר שמעולם לא קיבל כמות תגובות שכזו.
ויניקוט
וויניקוט
מגנאט
מָגְנַאט (באנגלית: magnate, מן המילה הלטינית magnas שמשמעותה "גדול") הוא תואר שניתן ברחבי אירופה לאציל או לאדם בעל עוצמה כלכלית. בהקשר החברתי של ימי הביניים וראשית העת החדשה מגנאט הוא אציל בעל אחוזות רבות ותוארו הוא נסיך שולט, בישוף, דוכס או רוזן ובכך הוא מובחן מן האצולה הזוטרה.
בדוכסות ליטא, בפולין (והאיחוד הפולני-ליטאי) המגנאטים היו מעמד חברתי של אצילים עתירי נכסים בעלי אגד אחוזות שניהלו משק אוטרקי. המגנאטים היו במאבק מתמיד עם האצילים הנמוכים, שבבעלותם היו האחוזות הקטנות, ועם המלוכה, שבפולין הייתה לרוב חלשה וחסרת יכולת פעולה. במאה ה-17 הפכו המגנאטים לבעלי הכוח העיקריים בפולין כאשר השתלטו על רוב האחוזות הקטנות ועל הפרלמנט - הסיים. כוחם הגדול של המגנאטים בפרלמנט אפשר להם לקבוע את תקנת ליברום וטו (liberum veto) כלומר זכותו של כל חבר בפרלמנט להטיל וטו על כל החלטה פרלמנטרית. על פי חוקי הסיים אם בתוך שישה שבועות מהצעת חוק לא מתקבלת ההחלטה פה אחד, ההחלטה בטלה. בנוסף, על פי חוקת הסיים בכל מושב פרלמנטרי מאוגדים כל החוקים לקובץ אחד המפורסם בתום המושב, אם אחד החוקים במושב הפרלמנט נידחה (ולו על ידי חבר פרלמנט אחד) כל קובץ החוקים בטל. אופן פעולה זה מנע ממשל אפקטיבי בפולין ועודד את שכנותיה רוסיה, פרוסיה ואוסטריה לנגוס משטחה של פולין ללא התנגדות. באופן אירוני אחת הפעולות הראשונות של שלטון הכיבוש הרוסי הייתה לחסל את כוח המגנאטים ואף להגלות את חלקם לאזורים מרוחקים ברוסיה.
באנגליה כונו מגנאטים האצילים שקיבלו את כוחם ואת עצמאותם היחסית מן השלטון המרכזי בעקבות אופן ההורשה של אדוארד השלישי. מלך זה חילק את ממלכתו בין בניו, כולל בניו הלא חוקיים במקום להוריש אותה לבן יחיד. יצירתם של בתים חזקים בעלי טענות לכתר גרמו קרוב למאה שנות סכסוך חמוש בין המגנאטים לבין עצמם ובינם למלך, שיאם של הסכסוכים היה מלחמת האזרחים הידועה בכינוי מלחמת השושנים 1455 – 1485. בתקופה זאת לא נקבע היורש לכתר על פי סדר הירושה אלא על פי ניצחונות בשדה הקרב. כוחם של המגנאטים באנגליה חוסל עם עלייתו של בית טיודור לשלטון. הנרי השביעי שלל ממגנאטים רבים את כספם, תאריהם וחסינותם מעינויים ואף הוציא להורג כמה מהם. במלאכת דיכוי המגנאטים המשיך בנו הנרי השמיני.
בממלכות שונות היה המגנאט אציל בעל זכות הצבעה בפרלמנט - בהונגריה נקרא הבית העליון בפרלמנט "בית המגנאטים". מגנאטים התקיימו בממלכות נוספות, כגון בספרד שם כונו גרנדה (Grande) ובשוודיה, שם כונו סטורמן (Storman).
ליכטנשטיין במשחקים האולימפיים
ליכטנשטיין משתתפת במשחקים האולימפיים מאז שנת 1936 בה שלחה ספורטאים לאולימפיאדת גרמיש פרטנקירכן ולאולימפיאדת ברלין. מאז השתתפה הנסיכות כמעט בכל האולימפיאדות, כשהיא שולחת בין משתתף אחד - באולימפיאדת אתונה (2004) למשלחת הגדולה ביותר, 13 משתתפים באולימפיאדת קלגרי (1988).
הישגים.
למרות אוכלוסייתה הקטנה מאוד של הנסיכות (33 אלף תושבים ב-2008), היא הצליחה לזכות לאורך השנים בעשר מדליות אולימפיות, מהן שתיים מזהב, כולן במשחקי החורף, ובענף הסקי האלפיני. היא המדינה המובילה במספר המדליות לנפש. 9 תוך 10 המדליות השיגו נציגים משתי משפחות.
במדליה הראשונה עבור ליכטנשטיין זכתה גולשת הסקי ילידת גרמניה הני ונצל שייצגה את המדינה בשתי אולימפיאדות. באולימפיאדת אינסברוק (1976) זכתה ונצל במדליית ארד בתחרות הסלאלום הענק, ובאולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) זכתה בשתי מדליות זהב, בסלאלום ובסלאלום ענק ובמדליית כסף בגלישה במורד. אחיה של הני, אנדרס ונצל זכה בלייק פלאסיד במדליית כסף בתחרות הסלאלום הענק לגברים, וארבע שנים אחר כך במדליית ארד באותו המקצוע באולימפיאדת סרייבו.
את המדליות הנוספות לליכטנשטיין השיגו וילי פרומלט כשזכה במדליית ארד בתחרות הסלאלום אולימפיאדת אינסברוק, אורבסולה קונזט זכתה במדליית ארד בסלאלום נשים באולימפיאדת סרייבו (1984). פול פרומלט, אחיו של וילי, זכה באולימפיאדת קלגרי (1988) במדליית ארד בתחרות הסלאלום לגברים.
הישגיה המצוינים של ספורטאיה באולימפיאדת לייק פלאסיד הציבו את ליכטנשטיין במקום השישי מבין כל המדינות בדירוג הזכיות במדליות באותה אולימפיאדה.
לאולימפיאדת סוצ'י (2014) שלחה ליכטנשטיין ארבעה ספורטאים, הבולטת בהם גולשת הסקי האלפיני טינה וייארתר, בתה של הני ונצל, שנשאה את דגל המשלחת. באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכתה וייארתר במדליית ארד בתחרות הסופר G.
במשחקי הקיץ השתתפו ספורטאים מליכטנשטיין, ללא שהגיעו להישגים משמעותיים, בתחרויות האתלטיקה, שחייה, קליעה, רכיבה, מרוצי אופניים, ג'ודו, טניס והתעמלות מכשירים.
שינוי הדגל בעקבות האולימפיאדה.
אחד האירועים המשמעותיים ביותר של ליכטנשטיין במשחקים האולימפיים אינו קשור כלל לספורט. עם פתיחת אולימפיאדת ברלין ב-1936 הבחינו חברי המשלחת כי דגל האיטי הנישא על ידי המשלחת ההאיטית זהה לדגל ליכטנשטיין. בעקבות גילוי זה נוסף לדגל המדינה הכתר שנה לאחר מכן.
מדליות.
לפי אולימפיאדה.
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף.
בענפי החורף:
קרטיניזם
אוסטאופורוסיס
ריקוד הציפורים
ריקוד הציפורים הוא לחן שבשנת 1950 הולחן על ידי ורנר תומאס, נגן אקורדיון שווייצרי מדבוס, ושהפך לפזמון ולריקוד פופולריים. באירופה ובישראל הוא הפך ללהיט בשנת 1981 ובמשך כל אותו עשור, והוא מוכר גם היום ומנוגן במסיבות ילדים רבות.
היסטוריה.
שמו המקורי של השיר הוא Der Ententanz (ריקוד הברווז). ורנר תומאס החל לנגן את השיר בשנת 1963 במסעדות ובמלונות שונים. באחת מהופעותיו של תומאס, שמע את השיר מפיק בלגי בשם לואי ואן ריימנאנט. בשלב מאוחר יותר ואן ריימנאנט כתב לשיר מילים ובשנת 1970 החל בהפצתו לציבור, כמעט ללא הצלחה.
ההצלחה בשנות ה-80 של המאה ה-20.
בשנת 1980 להקה הולנדית בשם De Electronica's הקליטה גרסה אינסטרומנטלית מחודשת לקטע, ובשנת 1981 הופקה בבריטניה גרסה תחת שם ההרכב The Tweets שהצליחה במצעדים בכל אירופה. בחלק מההקלטות השונות מופיע ורנר תומאס כמלחין בעוד שביצירות אחרות מופיעים תומאס/רנדל/האוס (בהתאם ליצירה).