ייעודה של האספה המכוננת שנבחרה היה כינונה של חוקה, והתפזרות לאחר השלמת המשימה. בשלב הבא היו אמורות להיערך בחירות כלליות לגוף בעל אופי פרלמנטרי - הכנסת. על אף עובדה זו, עלו מחלוקות בנוגע לקביעת החוקה ובנוגע לתוכנה. בשל כך, הוחלט כי האספה המכוננת תהפוך לפרלמנט שישמש כרשות המחוקקת של המדינה, ובנוסף, פרלמנט זה יהווה רשות מכוננת ויקבע את פרקי חוקת המדינה באופן הדרגתי, כאשר כל פרק יהווה חוק יסודי בפני עצמו. בהתאם לכך, חוקקה האספה המכוננת שנבחרה את חוק המעבר, שהפך אותה לכנסת הראשונה. מהלך זה שנוי במחלוקת בקרב משפטנים שונים עד היום. ניצחונה של מפא"י בבחירות לא היווה הפתעה. עם זאת, לא היה בידה להרכיב ממשלה ללא הסתמכות על קואליציה של מפלגות. הבחירה הייתה בידה, לפנות אל השמאל, אל אנשי מפ"ם, או אל המרכז והדתיים. הכרעתו ההיסטורית של בן-גוריון לאחר הבחירות הייתה לפנות אל הפרוגרסיבים ואל המפלגות הדתיות, ולהשאיר את מפ"ם באופוזיציה. לבסוף, הוקמה ממשלה שבה תמכו 73 חברי כנסת: מפא"י, החזית הדתית, הפרוגרסיבים, הספרדים ורשימת המיעוטים. על הפרק עמדו שאלות הרות גורל שהיה בהן לעצב את דמותה של מדינת ישראל במשך עשרות שנים הבאות.
באדר-מיינהוף
עותמנים
עותמאנים
סטראוטיפ
ישיבת כפר הרואה
ישיבת כפר הרוא&quot;ה
M82A1 בארט
אטול מידוויי
אטול מידווי (באנגלית: Midway Atoll או Midway Island; בהוואית: Pihemanu) הוא אטול בשטח 6.2 קמ"ר הנמצא בצפון האוקיינוס השקט, צפונית לאיי הוואי, בשליש הדרך בין הונולולו לטוקיו.
האטול הוא שונית עגולה וכן מספר איי חול קטנים. שני האיים העיקריים הם אי החול (Sand Island) והאי המזרחי (Eastern Island), המשמשים כאתר קינון למאות אלפי עופות ים.
האטול מהווה טריטוריה של ארצות הברית, המנוהלת על ידי מחלקת הפנים של ארצות הברית, וכן שמורת טבע המנוהלת על ידי שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית.
באטול מידווי נערך קרב מידווי ב-4 ביוני 1942 במהלך מלחמת העולם השנייה. בקרב זה הביסו כוחות צבא ארצות הברית את כוחות האימפריה היפנית שניסו לכבוש את האטול. קרב זה היווה נקודת מפנה במלחמת העולם השנייה בזירת האוקיינוס השקט.
גאוגרפיה.
אטול מידווי הוא חלק משרשרת של איים וולקניים, אטולים, המהווים את שרשרת איי הוואי.
האי נוצר לפני כ-28 מיליון שנים, בעקבות פעילות געשית תת-ימית, סביבו נוצרו במהלך השנים שוניות אלמוגים המהווים את האטול.
צורת האי שונתה רבות במאה וחמישים השנים האחרונות. בתחילה עבר האי תהליך של פיתוח ובנייה, בעיקר לצרכים צבאיים. אולם בשנת 1988 הוכרז האטול כשמורת טבע והחל מה-22 בנובמבר 2004 נאסרה הכניסה לאי, מתוך כוונה להגן על בעלי החיים והצמחייה בו.
השינויים מעשי ידי אדם כללו לא רק שינויים טופוגרפיים באי, אלא גם שינויים בסוג בעלי החיים והצמחים באי. 75% מ-200 בעלי החיים והצמחים באי הובאו לאי החל מסוף המאה ה-19. בסוף המאה ה-20 נעשו ניסיונות לנקות את האי מזיהום, על ידי פירוק המבנים באי, ניקוי הפסולת וכן הרחקת בעלי החיים שמקורם אינו באי.
היסטוריה.
האטול התגלה ב-5 ביולי 1859 על ידי רב החובל נ. ס. מידלברוקס, מפקד אוניית ציד כלבי הים "גמביה". מידלברוקס קרא לאיים על שמו - "איי מידלברוקס", והכריז על האיים כעל שטח של ארצות הברית, בהתאם לחוק איי הגואנו משנת 1856 אשר התיר לאזרחי ארצות הברית להשתלט על איים בלתי מיושבים על מנת לכרות מהם גואנו.
ב-28 באוגוסט 1867, רב החובל ויליאם ריינולדס מאוניית צי ארצות הברית לקאוואנה השתלט על האטול וקרא לו "אמצע הדרך" - באנגלית: "מידווי".
האטול היה השטח הראשון מחוץ לחופי ארצות הברית שסופח על ידי ממשלת ארצות הברית. על אף שהאטול הוא חלק מאיי הוואי, אין הוא שייך למדינת הוואי.
החל משנת 1869 נעשו ניסיונות לפוצץ את השונית על מנת להקים במקום נמל. ניסיון ההתיישבות הראשון משנת 1871, במטרה להקים תחנת אספקה באמצע האוקיינוס במימון הקונגרס של ארצות הברית נכשל, בשל הרדידות של השוניות שגרמה לאוניות לעלות על שרטון.
בשנת 1903 התגוררו באי פועלים של חברת כבלי האוקיינוס השקט (Commercial Pacific Cable Company) בעת הנחת כבל הטלגרף במי האוקיינוס. הפועלים הביאו איתם לאי ציפורים קנריות, דקלים, עצי קוקוס, וכן (בלא כוונה) גם נמלים, תיקנים (ג'וקים), טרמיטים, נדלים וחרקים אחרים.
שנה מאוחר יותר הציב הנשיא רוזוולט שמירה מטעם הצי על האי, על מנת להגן מפני מתיישבים בלתי חוקיים יפניים, אשר ניסו להתיישב באי מבלי רישיון ממשלת ארצות הברית, וכן הציב 21 חיילי כוחות הנחתים להגן על חיי הבר באי.
בין השנים 1935–1941 קו התעופה קליפר סין של חברת פאן אמריקן וורלד איירווייז נהגה להוביל נוסעים מסן פרנסיסקו לסין עם עצירות באיי האוקיינוס השקט, ובהם עצירה באי מידווי, בו הוקם מלון בשם "ביקתת גוניוול" (שנקרא על שם ציפורי האלבטרוס שכונו גם ציפורי גוני).
בשל מיקומו במרכז האוקיינוס השקט הייתה לאי חשיבות צבאית רבה, והוא הפך לאתר אספקה של אוניות צי ארצות הברית. החל משנת 1940, עם העלייה במתיחות ביחסי ארצות הברית ויפן, נבנו ביצורים וקווי הגנה באי, וכן נבנה באי בסיס חיל האוויר. היפנים התקיפו את האי בניסיון לכבשו ב-4 ביוני 1942, כששה חודשים אחרי המתקפה על פרל הארבור בהוואי ב-7 בדצמבר 1941. ניצחון הצי של ארצות הברית בקרב מידווי היה נקודת המפנה בשליטה היפנית באוקיינוס השקט.
בשנת 1950 הופסק השימוש בשדה התעופה המקומי, אולם בשל מלחמת קוריאה חזר חיל האוויר של ארצות הברית להשתמש באי, כנקודת תדלוק ותיקון מטוסים.
בתקופת המלחמה הקרה הייתה באי נקודת האזנה תת-מימית מתוך כוונה לגלות תנועות של צוללות סובייטיות.
ביוני 1969 נערכה באי פגישה סודית בין נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון לבין נשיא דרום וייטנאם נגיון ואן ת'יו.
לאחר תום מלחמת וייטנאם פחתה החשיבות הצבאית של האי, שהפך להיות שמורת טבע ב-22 באפריל 1988.
צי ארצות הברית ניקה את האי מכל הפסולת בו וב-30 ביוני 1997 עזב אחרון אנשי הצי את האי, שהועבר בצו רשמי של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון מיום 31 באוקטובר 1996 לשליטת מחלקת הפנים של ארצות הברית, ולשירות הדגה וחיות הבר.
תחבורה.
באטול 32 ק"מ של כבישים, נמל אחד (שאינו בשימוש) הנמצא באי החול. באי שני מסלולי נחיתה (שאורך כל אחד מהם כ-2,000 מטרים). שדה התעופה באי משמש רק בעתות חירום.
הכנסת הראשונה
הכנסת הראשונה (נקראה בתחילה האספה המכוננת) הייתה הגוף הנבחר הראשון במדינת ישראל, שתפקידה היה לכונן את חוקת מדינת ישראל. הרכבה נקבע בבחירות לאספה המכוננת ב-25 בינואר 1949. במגילת העצמאות נקבע כי האספה המכוננת תקבע חוקה למדינה עד 1 באוקטובר 1948, שעל פיה יוקמו "השלטונות הנבחרים והסדירים של המדינה". האספה התכנסה לראשונה בט"ו בשבט ה'תש"ט (14 בפברואר 1949). בישיבתה הרביעית, ב-16 בפברואר 1949, החליטה האספה לשנות את שמה מהאספה המכוננת לכנסת הראשונה.
ישיבת הפתיחה של האספה המכוננת התקיימה בבית המוסדות הלאומיים בירושלים. לאחר מכן עברה האספה לבניין קולנוע קסם בתל אביב, ואולם בדצמבר 1949 עלתה שוב לירושלים וישיבותיה התקיימו בבניין המוסדות הלאומיים. במרץ 1950 השתכנה הכנסת בבית פרומין.
היסטוריה.
טרם הבחירות.
ב-29 בנובמבר 1947 קיבלה העצרת הכללית של האומות המאוחדות את החלטה 181 (תוכנית החלוקה), שקבעה כי ארץ ישראל תחולק לשתי מדינות: מדינה יהודית ומדינה ערבית. בהחלטה נקבע כי בכל מדינה תוקם מועצת ממשלה זמנית שתיקח לידיה את הסמכויות השלטוניות עם הסתלקות המעצמה המנדטורית (בריטניה), תקים מיליציה חמושה ותקיים בתוך חודשיים לכל היותר בחירות לאספה מכוננת שתפקידה לכונן חוקה.
התנועה הציונית קיבלה (אם כי לא בהתלהבות יתרה) את התוכנית, והחלה בהקמת המוסדות הזמניים ובתכנון המערך החוקתי של המדינה שבדרך. הוקמה "ועדת המצב", שהחלה בהכנת הקמתו של מנגנון המדינה העתידה לקום. במסגרת ועדת המצב קמו מועצות ובהן מועצה משפטית, שתפקידה היה לתכנן את המערכת המשפטית והחוקתית.
באפריל 1948 הקימה ההנהלה הציונית את מועצת העם ובה 37 חברים, כמו גם את מנהלת העם בה כיהנו 13 מחברי מועצת העם. מועצת העם היוותה את הרשות מחוקקת ומנהלת העם את הרשות המבצעת, והן ניהלו את ההכנות לקראת כינונה של המדינה.
ב-14 במאי 1948 התכנסה בפעם האחרונה מועצת העם לישיבה, שבה הכריז יושב ראש מנהלת העם דוד בן-גוריון על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, היא מדינת ישראל. מועצת העם הפכה למועצת המדינה הזמנית ומנהלת העם הפכה לממשלה הזמנית. המועצה החלה בהכנות לבחירות לאספה המכוננת ובין היתר חוקקה חוקי בחירות ומינתה ועדת בחירות מרכזית.
ב-13 בינואר 1949 חוקקה מועצת המדינה הזמנית את "פקודת המעבר לאספה המכוננת" שקבעה שעם כינוסה של האספה המכוננת, תחדל מועצת המדינה הזמנית להתקיים וכל הסמכויות שהעניק לה החוק יעברו לאספה המכוננת.
הבחירות לאספה המכוננת.
הבחירות לא נערכו במועד שנקבע בתוכנית החלוקה או במגילת העצמאות עקב קיומה של מלחמת העצמאות. בסופו של דבר, התקיימו הבחירות לאספה המכוננת ב-25 בינואר 1949. בבחירות השתתפו כ-440,000 בוחרים מתוך כ-500,000. אחוז ההצבעה עמד על כ-87%.
בבחירות זכתה מפלגת מפא"י במספר המושבים הגדול ביותר - 46 מתוך 120. מפלגת מפ"ם זכתה ב-19 מושבים, החזית הדתית המאוחדת ב-16, תנועת החרות ב-14, הציונים הכלליים ב-7, המפלגה הפרוגרסיבית ב-5, ספרדים ועדות מזרח ומק"י ב-4 כל אחת, הרשימה הדמוקרטית של נצרת ב-2, ורשימת הלוחמים, ויצו והתאחדות התימנים בישראל ב-1 כל אחת.
הישיבה הראשונה.