על אף שסנדל אינו משייך עצמו במפורש לזרם חשיבה זה, תרם סנדל תרומה חשובה לתורה זו כאשר ביקר את ג'ון רולס בספרו "Liberalism and the Limits of Justice". רולס טען ב-"Theory of Justice" (1971) כי ניתן להגיע ל"תאוריה של צדק" על ידי שימוש במסך הבערות. בניסוי המחשבתי זה, היחידים בחברה דנים על חלוקת הזכויות והחובות כאשר אינם יודעים את תכונותיהם ונטיותיהם. רק לאחר ההחלטה על העקרונות הבסיסיים שינהיגו את החברה, אמורים הדנים להסיר את ה"מסך", ולשוב להיות כעשירים ועניים, שחורים ולבנים וכיוצא בזה. סנדל טען שאנו מטבענו תלויים במצבנו עד כדי כך שלא ניתן לבצע את הניסוי אף בצורה היפותטית. דוגמה לכך הוא קשר משפחתי, שאינו תוצאה של בחירה מודעת אלא של נסיבות אליהן נולדנו. מכיוון שקשרים אלו אינם מבחירה מודעת, הם בלתי ניתנים לניתוק. סנדל מאמין שרק גישה פחות מחמירה, ויותר חופשית, של מסך הבערות יכולה להיות אפשרית. לדעת סנדל, טענתו של רולס תלויה בעובדה שהמסך הוא כה אטום כך שניתן יהיה לבצע החלטות מבלי לדעת מיהו שיהיה מושפע מהם, דבר שהוא בלתי אפשרי במצב בו כל אדם קשור ברשת מסובכת של קשרים אישיים.
צדק.
סנדל לימד במשך למעלה מעשרים קורסי פופולרי באוניברסיטת הרווארד בשם "צדק". בכל אחת מההרצאותיו נוכחו כאלף סטודנטים, הן שודרו גם בערוץ הטלוויזיה הציבורי. ההרצאות דנות בדילמות מוסריות בחיי היום-יום, משולבות בדוגמאות אקטואליות, לדוגמה: "האם זה צודק שדייוויד לטרמן מרוויח פי 700 ממורה?", או "האם אנחנו אחראים לתקן את העוולות שנגרמו על ידי דורות קודמים?".
ביקורת על עקרונות השוק.
סנדל מטיף נגד חדירת עקרונות השוק לכל תחומי החיים. בספרו "מה שהכסף לא יכול לקנות: המגבלות המוסריות של השווקים", הוא טוען שארצות הברית ומדינות נוספות הופכות מכלכלות שוק לחברות שוק, ושאנו חיים בזמנים של "אמונה מעמיקה בשוק", אך קיימות מגבלות מוסריות לשווקים, והשאלה היא היכן להציב אותן. הביקורת של סנדל על הלגיטימציה של כלכלות השוק שמאפשרות היצע וביקוש על חשבון שיקולים מוסריים, קובעת שהפיכת בני אנוש או חלקי בני אנוש לסחורה היא פשוט לא מוסרית. בראיון לעיתון "כלכליסט" אמר: "הבעיה העמוקה היא שבשלושת העשורים האחרונים פלשו הכסף והערכים של השוק כמעט לכל תחום בחיינו, והשחיתו ערכים שאינם קשורים לשוק...האם אנחנו רוצים לחיות בחברה שבה הכל למכירה או שיש דברים שהשוק לא יודע לכבד, ולכן כסף לא צריך לקנות?".
במחקריו בוחן סנדל סוגיות כמו פונדקאות, התנדבות לצבא וסחר באיברים], תוך שהוא מציע שני כיווני ביקורת אפשריים. האחד קשור ל-Coercion (כפייה) והשני ל- Corruption (השחתה). הכיוון הראשון בחון האם ניתן לייחס חופש בחירה לאנשים כאשר מצבם הכלכלי דוחק בהם לסחור בגופם או לשרת בצבא מקצועי. כיוון הביקורת השני דן בחהברה האזרחית ובמוסר החברתי, המתערערים באופן בלתי הפיך כאשר טובין מסוימים הופכים לסחורה. הוא טוען שיש לשאול מהי האחריות החברתית כלפי אנשים המצויים בתחתית הסולם הסוציו-אקונומי, ואשר נידונים במציאות הכלכלית האלימה הרווחת להפוך עצמם לסחורה?.
ב-1997 לדוגמה, העביר ביקורות על פרוטוקול קיוטו על ההתחממות הגלובלית בטענה שהוא הסיר סטיגמה מוסרית שלילית בכך שהפך את זיהום את כדור הארץ לזכות שאפשר לסחור בה.
מספריו.
באנגלית
בעברית
מייקל סאנדל
כוכב יאיר
צבא עצמאות קוסובו
סואומנלינה
סואומנלינה (פינית Suomenlinna - "מצודת פינלנד"; ובעבר Viapori; שוודית Sveaborg - "מצודת סוואה") היא מצודה היסטורית השוכנת על קבוצה של חמישה איים המחוברים זה לזה בגשרים או ברצועות אדמה, דרומית-מזרחית למרכזה של הלסינקי בירת פינלנד. השוודים החלו בבניית מצודה בצורת כוכב על אחד האיים בשנת 1748, וזאת כדי להגן על האזור מפני התפשטות האימפריה הרוסית. במקביל הוקמו ביצורים על חופיה של הלסינקי עצמה שמול המצודה, וזאת על מנת להבטיח שהאויב לא יוכל להשתלט על ראש גשר שישמש כבסיס לתקיפת המצודה. סואומנלינה נכנעה לצבא רוסיה ב-8 במאי 1808 במהלך המלחמה הפינית, והייתה לבסיס לכיבוש פינלנד בידי הרוסים ב-1809, שהובילה להקמת הדוכסות הגדולה של פינלנד. ב-1918, שנה לאחר עצמאות פינלנד קיבלה המצודה את שמה הנוכחי ממניעים פטריוטיים. המצודה הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 1991 והיא מהווה מוקד משיכה תיירותי ראשון במעלה בעיר.
היסטוריה.
השוודים.
לאחר מלחמותיה עם רוסיה במחצית הראשונה של המאה ה-18, איבדה שוודיה את רוב מעוזיה לאורך גבולה המזרחי, והרוסים היו חופשיים לנוע כרצונם ברחבי הים הבלטי. ב-1747 החליטו השוודים להקים מצודה מול חופיה של הלסינקי. הקמת המצודה שהייתה מיזם הבנייה הגדול ביותר שנטלו השוודים על עצמם עד אותה תקופה, הופקדה בידיו של אוגוסטין ארנסוורט (Augustin Ehrensvärd), ורוב המימון בעשור הראשון לעבודות ההקמה הגיע מצרפת שהייתה בת בריתה של שוודיה באותה עת. עבודות הבנייה החלו ב-1748 על חמשת האיים - קוסטאנמייקה (Kustaanmiekka - האי המרכזי), פיקו מוסטאסארי (Pikku Mustasaari), איסו מוסטאסארי (Iso Mustasaari), לנסי מוסטסארי (Länsi-Mustasaari) וסוסיסארי (Susisaari). התכנון נעשה בהתאם לתפיסתו של המהנדס הצבאי הצרפתי וובאן. ארנסוורט עסק בהקמת המצודה עד מותו ב-1772, וחיילים מכל רחבי המדינה עשו במלאכה. המצודה נועדה לשרת הן את צבא היבשה והן את הצי השוודי והוקמה בה גם מספנה.
הרוסים.
בפברואר 1808 התקיפו הרוסים את שוודיה ותוך זמן קצר הטילו מצור על המצודה שבה שהה חיל מצב שוודי בהיקף של 7,000 חיילים. אף שהכוח הרוסי היה קטן ביחס לכוח המתגונן, לאחר הפצצה קצרה של המצודה הושגה הפסקת אש שהובילה לכניעתה ולמסירתה לרוסים ב-8 במאי 1808. הכניעה המהירה והבלתי מוסברת זעזעה את שוודיה, והגנת פינלנד התערערה. באוגוסט 1808 הודיע הצאר אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה על סיפוחה של פינלנד לרוסיה, והסכם האמינה ב-1809 סיים את המהלך. הרוסים החזיקו חיל מצב גדול במצודה שמנה עד 13,000 איש. דבר זה היה בין הסיבות להפיכתה של הלסינקי לבירת פינלנד ב-1812 במקומה של טורקו. עוד בנו הרוסים קסרקטין גדול במקום, בית חולים וכנסייה, ואף הקימו חנויות, בית ספר ומבשלת בירה הפועלת עד היום.
באוגוסט 1855 בעת מלחמת קרים, הפגיזו אוניות בריטיות וצרפתיות את סואומנלינה משך שתי יממות. למרות הנזק הרב שגרמה ההפגזה, לא ניסו התוקפים לנחות במצודה והיא לא נכבשה. ב-1906 פרץ במקום מרד, אשר היה אמור לבשר את המהפכה הרוסית, אך הוא דוכא עד מהרה. לפני מלחמת העולם הראשונה נבנתה המצודה מחדש במסגרת קו ההגנה הימי על סנקט פטרבורג, אך המלחמה לא הגיעה עד שעריה, ובאביב 1918, מסרו הבולשביקים את המצודה לפינלנד העצמאית.
הפינים.
ב-12 במאי 1918 שונה שמה של המצודה באופן רשמי לסואומנלינה ודגל פינלנד הונף בה. ייעודו של המקום הוסב תחילה לבית כלא, וכ-8,500 עד 10,000 אסירים שהשתייכו ל"אדומים" שהפסידו במלחמת האזרחים הפינית הוחזקו בו. כ-1,000 עד 1,500 מהם מתו מקור ומרעב בטרם חוסל בית המאסר בשנת 1919, והמקום שב לשמש כמאחז צבאי. עם ירידת חשיבותה האסטרטגית של המצודה, היא הייתה לבסיס צבאי רגיל לחילות רגלים, ארטילריה, נ"מ ושימשה גם כמעגן צוללות. במהלך מלחמת העולם השנייה הושמדו חלק מהמבנים באתר בהפצצות אוויריות, ולאחריה החל השימוש הצבאי במקום לסגת מפני ערכו התיירותי. ב-1952 התקיימו באתר תחרויות השייט של אולימפיאדת הלסינקי וקו מעבורת סדיר החל מקשר בין סואומנלינה לעיר. ב-1973 חוסל הבסיס הצבאי באופן סופי, והמקום הועבר מידיו של משרד הביטחון הפיני לפיקוחו של משרד החינוך, אשר הקים רשות שהופקדה על ניהולו. סואומנלינה נחשבת לאתר התיירות החשוב ביותר בהלסינקי וכמעט חצי מיליון תיירים פוקדים אותה מדי שנה. במקום מתגוררים כ-900 איש ובמובן זה הוא מתפקד ככפר לכל דבר. בשנת 1991 הוכרזה המצודה כאתר מורשת עולמית וב-1998 חגגה את יובל ה-250 שלה. מצודת סואומנלינה נגישה באמצעות קווי מעבורת המחברים אותה להלסינקי משך כל השנה. עוד ממוקמים במקום מרינה שמאפשרת למבקרים להגיע אליו עם סירות פרטיות ובית מלון קטן.
מנחם מורשת
מנחם מורשת (11 בספטמבר 1927 - 20 ביולי 1980) היה מרצה בכיר במחלקה ללשון עברית וללשונות שמיות באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה.
נולד בפולין ובשנת 1935 עלה לארץ ישראל. היה מדריך בתנועת בני עקיבא ובמקביל לימד עשור בבית ספר יסודי ולאחר מכן עשור בבית ספר תיכון. את חוק לימודיו לתואר הראשון והשני, שאותו סיים בשנת 1964, עשה באוניברסיטת בר-אילן; נושא עבודת המאסטר שלו היה: "הרמב"ן כבלשן: על פי פירושו לתורה". כתב דוקטורט באוניברסיטה העברית תחת הדרכתו של פרופסור יחזקאל קוטשר. נושא הדיסרטציה שלו היה: "לקסיקון הפועל שנתחדש בלשון התנאים", והוא יצא לאחר מותו בשנת 1981 כספר.
לימד באוניברסיטת בר-אילן החל משנת 1967 ונעשה מרצה בכיר ב-1976. במקביל הורה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת חיפה.
עיקר חיבוריו המדעיים נסובו על לשון חכמים, זאת בהשפעת מורו יחזקאל קוטשר, שזה היה תחום מרכזי במחקרו. עיקר עבודתו עסקה בתלמוד הירושלמי ובתלמוד הבבלי, אולם הוא חקר גם את המדרש ואת הביטויים מלשון חז"ל ומשפת המקרא.
המכון למוסיקה ישראלית