יד ברזל ומלחמת חורמה ממושכת כלפי הארגון החלו ב-2002 עם עלייתו לשלטון של אלווארו אוריבה, שאביו נרצח בידי הארגון, והארגון ניסה לחסלו פעמים רבות. אוריבה הגדיל את כוחות הביטחון, ייעל אותם וניקה אותם משחיתות, חוקק חוקים למלחמה בטרור וייעל את מערכת המשפט. המגמה של מלחמה בטרור התחזקה עם מינויו של חואן מנואל סנטוס לשר ההגנה ב-2006, והתעצמה בכהונתו של סנטוס לנשיא ב-2010. הפצצות מהאוויר, פשיטות, חיסול בכירים, לוחמה פסיכולוגית, ושחרור בני ערובה ועוד גרמו לכך שהותש כוחו של הארגון. לאחר כעשור של לחימה אינטנסיבית ואפקטיבית של הממשלה, הארגון שמעל ל-60 מבכיריו חוסלו, ואלפים רבים מחייליו ערקו, הורד על הברכיים והסכים למשא ומתן עם הממשלה מעמדה של חולשה.
בנובמבר 2012 החל בהוואנה בירת קובה משא ומתן רשמי בין FARC וממשלת קולומביה להשגת הסכם שלום. איוואן מארקס ניהל את המשא ומתן מצד FARC. ב-23 בספטמבר 2015 נפגש חימנס לראשונה עם נשיא קולומביה חואן מנואל סנטוס בהוואנה, וחתם על הסכם לריכוך העונשים (קביעת עונשים מרביים) שיוטלו על האחראים לפשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות מקרב חברי המחתרת ומקרב הממשלה, הצבא וארגונים אחרים.
לפי דו"ח של בית הדין הפלילי הבינלאומי משנת 2012 יש בסיס סביר להעריך כי ELN, FARC, הצבא הקולומביאני וארגונים פארא-צבאיים (ימניים) ביצעו פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
ב-23 ביוני 2016 חתמו סנטוס וחימנס בהוואנה על הסכם הפסקת אש. על פי ההסכם יתפרקו 7,000 לוחמי FARC מנשקם ויעבירו אותו לידי האו"ם. ב-24 באוגוסט חתמו נציגי הצדדים בהוואנה על הסכם שלום, וב-26 בספטמבר חתמו סנטוס וחימנס על הסכם השלום בטקס חגיגי בעיר קרטחנה. חימנס התנצל במעמד זה על כל הכאב שגרם ארגונו. אולם במשאל העם על הסכם השלום הקולומביאני, שנערך ב-2 באוקטובר, נדחה ההסכם ברוב זעום של 50.2%, כיוון שנתפס כמקל מדי עם המורדים. עם זאת שני הצדדים הביעו נכונות להמשיך במגעים ולפעול יחד על מנת לשמור על השלום. ב-24 בנובמבר נחתם בבירה בוגוטה הסכם שלום חדש, הכולל שינויים שהציעו מתנגדי ההסכם הקודם. הקונגרס של קולומביה אישר את ההסכם החדש ב-30 בנובמבר, וב-13 בדצמבר אישר בית המשפט החוקתי את הליכי ההצבעה על ההסכם בבית הנבחרים.
ב-1 במרץ 2017 החלו לוחמי FARC למסור את נשקם לאו"ם. על פי הסכם השלום הייתה אמורה מסירת הנשק להסתיים עד סוף מאי, אולם FARC לא עמד בלוח הזמנים, ותאריך היעד נדחה. התפרקות הארגון מנשקו הושלמה ב-27 ביוני בטקס בהשתתפות סנטוס וחימנס. לוחמי FARC הורשו להישאר באזורי המעבר עד ה-1 באוגוסט, ובמהלך תקופה זו הם נדרשו להשתלב בחברה האזרחית.
ב-27 באוגוסט פתחו חברי FARC בבוגוטה את הוועידה הראשונה של מפלגתם החדשה לקראת בחירות 2018. הסכם השלום משריין למפלגה 10 מושבים בקונגרס עד שנת 2026, אבל היא יכולה להתמודד גם על מושבים נוספים. מצע המפלגה מתמקד ברפורמה אגררית ובקידום האזורים הכפריים. שם המפלגה הוא "הכוח האלטרנטיבי המהפכני המשותף" (בספרדית: Fuerza Alternativa Revolucionaria del Común), המשמר את ראשי התיבות FARC בספרדית.
פאר&quot;ק
ליאוניד פרודובסקי
תסמונת יאנץ
ג'ים בר מזל
ג'ים בר מזל (באנגלית: Lucky Jim) הוא ספר סאטירה אקדמית שכתב קינגסלי אמיס, שראה אור לראשונה ב-1954 בהוצאת Victor Gollancz. היה זה הרומן הראשון שאמיס פרסם, שזכה בפרס סומרסט מוהם לספרות בדויה. הוא מתוארך לסביבות שנת 1950, "ג'ים בר מזל" מתחקה מספר על עלילות גיבורו ג'יימס (ג'ים) דיקסון, שעל שמו קרוי הספר. ג'ים הוא מרצה להיסטוריה של ימי הביניים באוניברסיטה אנגלית קרתנית ללא שם (שקיבלה השראה באופן חלקי מאוניברסיטת לסטר
). הדובר מספר את הרומן בקפדנות ולכאורה בגילוי לב.
שם הספר נלקח משיר יין שהיה רווח במועדונים: "או ג'ים בר מזל, כמה שאני מקנא בו." (Oh Lucky Jim, How I Envy Him). סוברים שאמיס קיבל את שם משפחתו של ג'ים בר המזל דיקסון מכתובת מסוימת: דיקסון דרייב 12, לסטר- כתובתו של פיליפ לרקין, בשנים 1948–1950, ושאמיס ביקר אותו שם.
טיים מגזין כלל את הרומן ברשימת מאה הרומנים הטובים ביותר בשפה האנגלית של הטיים בשנים 1923–2005.
הספר ראה אור לראשונה בעברית בשנת 1964 בתרגומה של רחל אהרוני, הוא יצא לאור בשנית 1989, בתרגומה של נעמי כרמל, בספרית מעריב.
עלילה.
ג'ים דיקסון הוא מרצה להיסטוריה של ימי הביניים באוניברסיטת קרתנית בצפון אנגליה. דיקסון למד בבית ספר של מעמד הפועלים ואין לו את המיומנויות החברתיות הנדרשות להתאקלם בחברה הבריטית של המעמד הבינוני של אותה העת. לאחר שהותיר רושם שלילי במחלקתו, הוא חושש פן יפוטר בסוף השנה. בניסיון לשמור על משרתו, הוא מנסה לשמור על יחסים טובים עם הממונה עליו, פרופסור וולש – חובבן המתנשא בצורה בלתי נסבלת ופזור דעת. הוא גם מנסה, בלא הצלחה, לפרסם מאמר על בניית אוניות בימי הביניים. נראה שדיקסון הצליח למצוא מוציא לאור – כתב עת אקדמי חדש.
דיקסון נתון במערכת יחסים מתוחה עם "בת-זוגו" לסירוגין מרגרט פיל (מרצה עמיתה), שמתאוששת מניסיון התאבדות כושל אחרי שבן-זוגה הקודם זרק אותה. מרגרט מפעילה על דיקסון תערובת של סחיטה רגשית ופנייה לחוש החובה והרחמים שלו, במערכת יחסים מעורפלת ונטולת מין. פרופסור וולש מקיים שבוע "אמנותי" שדומה שנותן הזדמנות לדיקסון לקדם את מעמדו בקרב עמיתיו, אבל זה לא מצליח כמתוכנן כשדיקסון משתכר ומצית את כלי-המיטה של מארחו. בסוף השבוע פוגש דיקסון את כריסטין קלהן, לונדונית צעירה שיוצאת עם ברטראנד, בנו של פרופסור וולש – צייר חובב שיהירותו מעוררת את זעמו של דיקסון במיוחד. אחרי התחלה גרועה, נוכח דיקסון לדעת שהוא נמשך לכריסטין, שהיא הרבה פחות שחצנית מכפי שהיא נראית. ניסיונו הברור של דיקסון לחזר אחרי כריסטין מרגיז את ברטראנד שמשתמש בקשריו עימה כדי להגיע אל דודה הסקוטי המקושר היטב, שמחפש עוזר בלונדון. דיקסון מציל את כריסטין בנשף הריקודים השנתי של האוניברסיטה כשבראטנד מתייחס אליה רע. הזוג מתנשק ונפגש לתה, אבל במהלך הפגישה כריסטין מודה שהיא חשה רגשות אשמה על-כך שהיא מתראה עם דיקסון מאחורי גבו של ברטראנד ומכיוון שדיקסון יוצא לכאורה עם מרגרט. השניים מחליטים לא להמשיך להתראות זה עם זו.
בינתיים, בן-זוגה לשעבר של מרגרט מטלפן לדיקסון ומבקש ממנו להתראות עמו כדי לשוחח על מרגרט.
הרומן מגיע לשיאו במהלך ההרצאה הציבורית של דיקסון על "Merrie England," (סטראוטיפ אנגלי שבא לתאר את החברה והתרבות האנגלים האוטופיים שלא מצליחה כמתוכנן כשדיקסון מנסה להרגיע את עצביו עם יותר מדי אלכוהול, ומתחיל באופן בלתי נשלט ללעוג לוולש ולכל אחד אחר אותו הוא שונא, בסיום הוא חוטף עווית ומתעלף. וולש, כמובן, מפטר אותו.
אולם, דודה של כריסטין, שרוחש כבוד מרומז לגישתו האישית של דיקסון כלפי יוהרה, מציע לדיקסון את המשרה הנחשקת בלונדון, עליה הוא מתוגמל הרבה יותר ממשרה ההוראה. בשלב הבא דיקסון פוגש את בן-זוגה לשעבר של מרגרט, שמגלה לו שהוא לא היה בדיוק החבר שלה, והשניים נוכחים לדעת שניסיון ההתאבדות שהיא ביימה היה ניסיון סחיטה רגשית של שני הגברים. דיקסון חש חופשי ממרגרט. דיקסון הוא שצוחק אחרון, כשכריסטין מגלה שברטראנד גם מנהל רומן עם אשתו של אחת מעמיתותיו לשעבר של דיקסון. בסיום הספר, דיקסון וכריסטין נתקלים בזוג וולש ברחוב, ג'ים אינו יכול שלא ללכת ישר לכיוונם, כשכריסטין בזרועותיו, ומתפקע מצחוק על כמה הם מגוחכים.
העיבוד לסרט.
הרומן עובד לסרט בריטי בבימויו של ג'ון בולטינג שיצא לאולמות הקולנוע בשנת 1957, יאן קרמייקל גילם את דמותו של ג'ים דיקסון. ב-2003 עובד מחדש הסרט, הפעם לסדרת טלוויזיה בבימויו של רובין שפרד, את דמותו של דיקסון שיחק סטיבן תומפקינסון.
פלנק
משוואת פוקר פלנק
בעיה מהגיהנום
בעיה מהגיהנום: אמריקה ועידן רצח העם (באנגלית: A Problem from Hell : America and the Age of Genocide) הוא ספר עיון שכתבה סמנתה פאוור, פרופסור לזכויות אדם בבית הספר לממשל על שם קנדי באוניברסיטת הרווארד, שחוקר את ההבנה, התגובה וחוסר הפעולה של ארצות הברית למעשי רצח עם (genocide) במאה העשרים החל מרצח העם הארמני, עבור בשואה של העם היהודי וכלה ב"טיהור האתני" של מלחמת קוסובו. הספר זכה בפרס הספר על-שם אנתוני לוקאס ובפרס פוליצר לספרי עיון לשנת 2003.
פאוור טוענת שעושי המדיניות האמריקאיים לדורותיהם לא היו מעוניינים לגנות מעשי זוועה המוניים כרצח עם או לקחת אחריות על הנהגת התערבות צבאית בינלאומית. היא טוענת שללא לחץ משמעותי מהציבור האמריקני, יימנעו עושי המדיניות מהמונח "רצח עם". במקום זאת, הם שמים בראש סדר העדיפויות הלאומי או טוענים ללא הצדקה, לדעתה, שתגובת ארצות הברית תהיה עקרה ותגביר את האלימות כהצדקה לחוסר פעולה.
סיכום.