אוסלר היה מחבר פורה ואספן נלהב של ספרים וחפצים בשטח ההיסטוריה של הרפואה. בצוואתו הותיר את ספרייתו לאוניברסיטת מקגיל ואוסף זה היווה את הגלעין לייסוד הספרייה להיסטוריה של הרפואה על שם אוסלר, אשר נוסדה בשנת 1929. את האוסף שתרם ליווה קטלוג שערך (Bibliotheca Osleriana), אשר זכה מאז למספר רב של מהדורות ודברי פרשנות. אוסלר היה תומך נלהב בחשיבותה של הספרייה ככלי מחקר אקדמי והיה חבר בוועדת הספרייה ברוב המוסדות האקדמיים בהם עבד. הוא אף היה חבר במועצת המנהלים של הספרייה הבודליאנית באוקספורד. הוא היה אחד הגורמים לייסוד התאחדות הספריות לרפואה בצפון אמריקה ושימש כנשיאה השני בין השנים 1901–1904. בבריטניה הוא היה נשיאה הראשון (והיחיד) של התאחדות הספריות לרפואה של בריטניה ואירלנד.
תרומתו הגדולה ביותר של אוסלר לרפואה המודרנית הייתה ככל הנראה התעקשותו כי סטודנטים לרפואה ילמדו מתוך תצפית ושיחה עם מטופלים והיותו הראשון לייסד תקופת התמחות מעשית ברפואה. דרישת תקופת ההתמחות המעשית ברפואה, כחלק ממסלול ההכשרה של הרופא, התקבלה בכל הארצות דוברות האנגלית בעולם וקיימת עד היום ברוב בתי החולים האוניברסיטאיים. רופאים בתקופת ההתמחות המעשית מהווים את רוב צוות הרופאים של בתי חולים אוניברסיטאיים.
בשנת 1889 זמן קצר לאחר שהחל בעבודתו במשרת המנהל הרפואי של בית החולים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס יצא שמעו של אוסלר למרחוק כרופא מאבחן מעולה, בעל גישה אנושית ומורה לאחרים. אוסלר דאג להרחבתו המהירה של בית החולים. בשנת עבודתו הראשונה, אושפזו בבית החולים 788 חולים לתקופה של יותר מ-15,000 ימי אשפוז. בשנה בה עזב לאוקספורד, 16 שנים מאוחר יותר, אושפזו בבית החולים 4,200 חולים לכמעט 110,000 ימי אשפוז.
זמן קצר לאחר שהגיע לבולטימור התעקש אוסלר כי תלמידי הרפואה יגיעו למיטת החולה עוד בתחילת הכשרתם המקצועית; תלמדי שנה שלישית לרפואה נדרשו לקחת אנמנזה ממטופלים, לבצע בדיקה גופנית ובדיקות מעבדה על הפרשות גוף. היה זה מהפך לעומת שיטת לימוד שדגלה עד לאותה עת בהוראה שהתמקדה בהרצאות בכיתת הלימוד. אוסלר הפחית מחשיבותן של הרצאות ככלי להוראת רפואה ופעם אמר כי הוא מקווה שעל מצבתו יחרטו: "הוא הביא סטודנטים לרפואה למחלקות בית החולים, להוראה ליד מיטת החולה." בכך ראה את פסגת הישגיו. אוסלר היה מחלוצי ההוראה ליד מיטת החולה והנהיג ביקורי רופא שבהם היה מוביל קבוצת תלמידים לחולים, תוך שהוא מדגים את שיטת הבדיקה הגופנית. הוא נהג לומר: "זה הלומד רפואה ללא ספרים מפליג בים לא נודע, אולם זה הלומד רפואה ללא מטופלים אינו יורד לים כלל." ועוד אמר: "אם תקשיב בזהירות למטופל הוא יספר לך על אבחנתו" זאת כדי להדגיש את חשיבות לקיחת האנמנזה.
בתקופת עבודתו בג'ונס הופקינס אף יסד את מוסד ההתמחות במשרה מלאה, שבה מתמחים התגוררו בבניין המינהלה של בית החולים. אורך תקופת ההתמחות בעת עבודתו של אוסלר לא היה קבוע. ככלל, מתמחים עבדו בבית החולים תקופות ארוכות מאוד, לעיתים 7–8 שנים, במהלכן חיו חיי עבודה סגפניים.
ספרו הנודע ביותר של אוסלר "עקרונות הרפואה המעשית: נכתב לרופאים ולתלמידי רפואה", יצא לאור לראשונה בשנת 1892, בעת שעבד בג'ונס הופקינס. הספר הפך עד מהרה לספר הרפואה המוביל בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הספר יצא מאז במהדורות מעודכנות רבות, עד לשנת 2001, ותורגם לשפות רבות.
אוסלר היה ידוע אף כבעל חוש ההומור מפותח ויצר קונדס. הוא כתב מספר חיבורים הומוריסטיים אותם חתם בפסבדונים: Egerton Yorrick Davis. בהזדמנות אחת הצליח לשטות בעורכי הירחון "חדשות הרפואה של פילדלפיה" כאשר פרסמו דיווח כוזב שכתב על תופעת הפין הלכוד (בלטינית: Penis captivus), אגדה אורבנית על תופעה ולפיה במקרים נדירים במהלך קיום יחסי מין הטרוסקסואלים מתכווצים שרירי הנרתיק על הפין באופן שאינו מאפשר את שליפת הפין ללא קשר למצב הזקפה.
אוסלר הלך לעולמו בגיל 70, בשנת 1919, בעת מגפת השפעת הספרדית. אשתו גרייס הלכה לעולמה תשע שנים אחריו. אפרו ואפר אשתו מונחים בפינת זיכרון בספריית אוסלר באוניברסיטת מקגיל.
בשנת 1925 כתב הנוירוכירורג הנודע הארווי קושינג ביוגרפיה מקיפה על ויליאם אוסלר וזכה על ספרו בפרס פוליצר.
שמו של אוסלר במונחים רפואיים.
מספר מונחים רפואיים הנהוגים עד היום נקראו על שמו של אוסלר:
זאת היא הארץ
"זאת היא הארץ" הוא סרט הקולנוע הראשון שהופק במלואו בארץ ישראל. הסרט, באורך של 50 דקות, הופק על ידי ברוך אגדתי על פי תסריט מאת אביגדור המאירי. בסרט שולבו קטעי תעודה וקטעים מבוימים, והוא מציג את 50 שנות ההתיישבות החלוצית בארץ ישראל, החל מעליית הביל"ויים ומדגיש את בניית העיר תל אביב. הסרט הופק בעזרת קרן קיימת לישראל.
בסרט שולבו קטעי יומנים היסטוריים משנות ה-20 שנרכשו מהצלם יעקב בן דב, ומתוך "חדשות אגא". הסרט לא נרתע מהצגת האמת המרה על תנאי האקלים הקשים, הקדחת, הוויכוח בין העיר לכפר, העזיבות והייאוש. הסרט מציג את המציאות הקשה, לצד התקווה והלבלוב, ומשלב קטעים מבוימים לצד חומר תיעודי. סרטו של ברוך אגדתי הצליח להלהיב המוני צופים יהודיים בארץ ישראל ובתפוצות.
בשנת 1935 נערך ניסיון להקים בארץ ישראל אולפן קולנוע באיכות ראויה. חברה בשם "אופק" השקיעה סכום עתק של 15 אלף ליש"ט ברכישת ציוד להפקת סרט. עם תחילת ההפקה התברר כי התקציב לא יספיק לסיום הסרט, והמשך הסרטתו נזנח. חלק מן הציוד נרכש על ידי ברוך אגדתי, שהשתמש בקטעים שצולמו מיומני "אגא" ליצירת הסרט "זאת היא הארץ", שבו ניסה אגדתי להציג את הגשמת הציונות בסיפור דוקו-דרמה.
בסרט השתתפו השחקנים: שמואל רודנסקי, משה חורגל, רפאל קלצ'קין, מאיר תאומי, בצלאל לונדון, חנה קיפניס, יוסף גולנד ואחרים. השירים בסרט הם מאת עמנואל הרוסי ואלכסנדר פן.
הצגת הבכורה של הסרט נערכה בקולנוע מוגרבי בתל אביב ב-23 בפברואר 1935.
הסרט הונצח על בול דואר כחלק מסדרת 75 שנה לקולנוע העברי.
אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון
אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון (באנגלית: University of Wisconsin–Madison) היא אוניברסיטה ציבורית, המוסד הראשי במערכת האוניברסיטאות של מדינת ויסקונסין. האוניברסיטה נוסדה ב-1848 מיד לאחר שמדינת ויסקונסין צורפה לאיחוד של ארצות הברית, בחוקת המדינה נקבע כי המדינה תקים אוניברסיטה ציבורית בסמוך לבניין הממשל. הקמפוס הראשי של האוניברסיטה ממוקם בבירת המדינה, מדיסון, ומשתרע על פני כ-3.78 קמ"ר.
נכון ל-2009 היו רשומים באוניברסיטה למעלה מ-43,000 סטודנטים, היא מדורגת במקום ה-29 בדירוג אוניברסיטאות בעולם של Times Higher Education לשנים 2014–2015 , במקום ה-41 בדירוג QS של אוניברסיטאות בעולם לשנת 2014 ובמקום ה-24 בין מוסדות ההשכלה המובילים בעולם בדירוג של ARWU לשנת 2014. חברה באיגוד האוניברסיטאות האמריקניות וחברה איגוד אוניברסיטאות המחקר.
היסטוריה.
ב-26 ביולי 1848, כחודש לאחר הצטרפותה של מדינת ויסקונסין לארצות הברית, חתם המושל הראשון של המדינה על החוק להקמת האוניברסיטה, בהתאם לקביעה בחוקת המדינה לייסוד אוניברסיטת מדינה בסמוך למשכן הממשל. ב-5 בפברואר 1849 התכנסה הכיתה הראשונה ובה 17 תלמידים, במעון זמני בבית ספר לבנות במדיסון. ב-1851 נחנך נורת' הול, הבניין הראשון בקמפוס הראשי של האוניברסיטה (המכונה כיום בסקום היל). ב-1854 העניקה האוניברסיטה את תוארי הבוגרים הראשונים, וב-1862 הוענק לראשונה בתולדותיה תואר הדוקטור, למי שעתיד להיות אחד מנשיאיה צ'ארלס ואן הייס.
בתקופת כהונתו של ואן הייס כנשיא, נוסח "הרעיון של ויסקונסין" (The Wisconsin Idea), חזון לפיו ההשפעה של האוניברסיטה תורגש בכל בית ברחבי המדינה ושהמחקר במוסד יתרום לבריאות, איכות החיים, איכות הסביבה ושיפור החקלאות במדינה.
במשך השנים נפתחו קמפוסים נוספים של אוניברסיטת ויסקונסין ברחבי המדינה, ב-1956 נוסדה אוניברסיטת ויסקונסין–מילווקי וב-1968 נוסדו אוניברסיטת ויסקונסין–גרין ביי ואוניברסיטת ויסקונסין–פארקסייד. בשנת 1971 החליט הסנאט של מדינת ויסקונסין לאחד את מערכות ההשכלה הגבוהה הציבוריות במדינה תחת הנהלה משותפת, 13 אוניברסיטאות ו-14 קולג'ים נכללו בחוק האיחוד וכל אחד מהמוסדות קיבל את השם אוניברסיטת ויסקונסין עם תוספת המציינת את מיקומו. אף על פי שמאז שינוי זה, השם אוניברסיטת ויסקונסין מתייחס לכלל המוסדות, הרי שבתודעה הציבורית הוא מתקשר בראש ובראשונה לאוניברסיטת הדגל ויסקונסין–מדיסון.
בשנות מלחמת וייטנאם נפוצו בקמפוס מחאות סטודנטים, שהתפתחו לתקריות אלימות עם כוחות השיטור המקומיים. בין השאר נערכו הפגנות כנגד נוכחות מגייסים מטעם חברת דאו כימיקלים שייצרה את הנאפלם וכנגד קיומו של מרכז מחקר של מחלקת ההגנה ששכן במרכז לפיזיקה של האוניברסיטה. בליל 24 באוגוסט 1970 התפוצצה בחזית הבניין מכונית תופת עמוסה ביותר מטון חומר נפץ העשוי מאמוניום חנקתי ומזוט, מהפיצוץ נהרג אחד הפיזיקאים ששהה במעבדה בבניין ונפצעו 4 אחרים, 26 בניינים נפגעו והנזק נאמד ביותר מ-6 מיליון דולר. לפיגוע היו אחראים 4 סטודנטים, אחד מהם מעולם לא נתפס. היה זה פיגוע הטרור הפנימי החמור ביותר שאירע בארצות הברית עד לפיצוץ בניין הממשל הפדרלי באוקלהומה סיטי ב-1995.
קמפוס ומבנים.
אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ממוקמת על מצר יבשה בין אגם מונונה לאגם מנטודה, הקמפוס הראשי מתפרש על שטח של כ-3.8 קמ"ר, כמיל אחד מהקפיטול של מדיסון. כלל מבני האוניברסיטה פרושים ברחבי המדינה על שטח של כ-43 קמ"ר.
לאוניברסיטה יחידת שיטור משלה, בית חולים, תחנת כוח ומרכזי בילוי עצמאיים.
בסקום היל.