חינוך רב-תרבותי הוא גישה שדוגלת באוטונומיה חינוכית לכל קבוצה תרבותית, מתוך תפיסה רלטיביסטית שלכל התרבויות יש ערך שווה ואין תרבות חשובה יותר. הגישה הזו רלוונטית במיוחד למציאות הישראלית הרב-תרבותית, כפי שקובע פלד: "כל קבוצה אידאולוגית או תרבותית רשאית להתארגן ולהקים בית ספר או רשת של בתי ספר שיתנהלו על פי רוחה.[...]משרד חינוך במדינה בה השסע התרבותי הגיע לגבול עליון שאין למעלה הימנו, צריך להיות צנוע ביומרותיו. עליו להסתפק בעיסוק במנהל ובבקרה מינהלית של בתי הספר ולהיות מנוטרל לגמרי מכל זיקה אידאולוגית והשקפת עולם." אולם, תנאי הכרחי לחינוך רב-תרבותי הוא שהמוסד החינוכי יתן לחניכיו כלים לצאת מהקהילה ולהשתלב בקהילות אחרות, כמו שנקבע בפסק הדין מנחם מענדל אלקסלסי נגד עיריית ביתר עילית.
המבקרים של החינוך הרב-תרבותי טוענים כי בניסיונות שלו להילחם באתנוצנטריות של התרבות השלטת הוא מוביל לאתנוצנטריות של השוליים. האלטרנטיבה שהם מציעים לחינוך הרב-תרבותי היא חינוך לרב-תרבותיות, או חינוך פלורליסטי. חסידי גישה זו מבקשים לבטל הן את האינדוקטרינציה של התרבות השלטת והן את האינדוקטרינציה תרבויות השוליים. בגישה זו המורה "מתווך ערכים" ולא מחנך לערכים.
רב-תרבותיות במערכת החינוך בישראל.
אף על פי שמשרד החינוך אימץ את אידאולוגיית כור ההיתוך בעשור הראשון לקיומו (מדיניות ממשלתית שבה נוצר ניסיון להתאים את העולים החדשים לתרבות " הצבר" הישראלי), בפועל התפצל החינוך בישראל בין מספר מערכות אוטונומיות או אוטונומיות-למחצה: החינוך הממלכתי, החינוך הממלכתי דתי, החינוך הערבי עצמאי והחינוך העצמאי. מגמה זו הלכה והתחזקה בשנות התשעים עם העלייה מארצות חבר המדינות ועם עליית מספר הפועלים הזרים.
על פי ריטה סבר מערכות החינוך הפורמליות והלא פורמליות חייבות להכיר בכך שהן פועלות בעידן חדש שבו יש שונות תרבותית גבוהה. לכן הן נדרשות לפתח דיאלוג יצירתי שיתחשב בכל השותפים בלמידה והנושאים הקשורים לתרבותם.
קיימות מספר נקודות מבט ביחס לרב-תרבותיות; נקודת המבט הדמוגרפית מתייחסת אל העובדה שהחברה היא הטרוגנית ומורכבת ממגוון קבוצות; נקודת המבט המבנית מתייחסת להוגנות בחלוקת הכוח בין הקבוצות בחברה; ונקודת המבט האידאולוגית נוגעת ליחס של החברה לריבוי התרבויות שבתוכה. אפשר לומר שבישראל מתקיימת רב-תרבותיות דמוגרפית, אך היא אינה רב-תרבותית במובן המבני משום שקיימים בה קיפוח ואפליה של קבוצות שונות ואין בה חלוקה הוגנת ושוויונית של הכוח. היא גם לא רב-תרבותית במובן האידאולוגי משום שקיימת בה קבוצה תרבותית הגמונית, שכל שאר הקבוצות נחשבות לפחותות ממנה. החברה הישראלית רואה בהטרוגניות הקיימת בתוכה מכשול שיש להתמודד איתו ולא דבר חיובי שניתן ללמוד ממנו.
ניתן להתייחס לשונות התרבותית בחברה באמצעות שישה דפוסים:
שני הדפוסים הבאים מדברים על יחס שווה ערך כלפי כל הקבוצות התרבותיות בחברה:
לעיתים, מודל הפסיפס נראה כמו המודל הריאלי והאפשרי היחידי. במיוחד אם הפער בין הקבוצות גדול עד כדי כך שהן לא מסוגלות להתקרב זו לזו.
פדגוגיה ביקורתית וחינוך לרב-תרבותיות.
סוניה נייטו חקרה את הקשר בין פדגוגיה ביקורתית וחינוך לרב-תרבותיות. לשיטתה, כדי שחינוך לרב-תרבותיות יצליח ויוביל לשינוי משמעותי עליו לאמץ פרספקטיבה ביקורתית יותר. פדגוגיה ביקורתית היא גישה שבה סטודנטים ומורים לומדים במשותף ובאופן הדדי על העולם. זוהי דרך מחשבה פתוחה וביקורתית יותר על הלימודים. פדגוגיה ביקורתית מתחילה במקום שבו הסטודנטים נמצאים, כלומר במציאות שלהם, כנקודת התחלה ללימוד. כלומר, הפדגוגיה הביקורתית מכירה בתרבות, בלשון, במצב הכלכלי של התלמידים. היא מעודדת את הניסיון והידע של התלמידים, אף על פי שהניסיון הזה אינו הדרך היחידה להתמודד עם הידע. התלמידים לומדים להיות סקרנים, לחקור, לשאול ולהפוך לפותרי בעיות. התפיסה היא שלבעיה אין פתרון אחד נכון, שכן ניתן לראות את אותה בעיה מכמה נקודות מבט. המטרה של הפדגוגיה הביקורתית היא לאפשר לתלמידים לראות ולהכיר את המציאות בדרך יותר מלאה, כאשר לתלמידים יש הזדמנות לבחון סיטואציות ואירועים מכמה נקודות מבט. כאשר התלמידים מנתחים באופן ביקורתי ושואלים שאלות על חומר, הלימודים, הרעיונות והפעולה עולים בהדרגה.
העצמה בחינוך מציעה הגדרה מחדש של היחסים בין מורים ותלמידים, הורים ומנהלים. היא מובילה להצלחה בלימודים והתקדמות אישית אך זו אינה מטרתה העיקרית. המטרה המרכזית היא להפוך את התלמידים לביקורתיים ולהמריץ אותם לפעול לשינוי חברתי. העצמה היא גם המטרה וגם התוצאה של פדגוגיה ביקורתית, והיא גם הצד השני של מטבע השליטה. כשכוח בא לידי ביטוי בשליטה משתמשים בו כדי לשלוט. כשהוא בא לידי ביטוי בהעצמה, משתמשים בו כדי לשחרר ולפעול פעולה חברתית.
אנוראק
אנוראק או פארקה הוא סוג של מעיל עם כיסוי ראש, שלרוב מכוסה בפרווה או פרווה מלאכותית, כדי להגן על הפנים מפני שילוב של טמפטורות מתחת לאפס ורוח.
האנוראק הומצא לראשונה על ידי האסקימואים, שנזקקו לביגוד שיגן עליהם מפני רוח מקפיאה ורטיבות, בזמן ציד או בזמן מסע בקיאק בחוג הארקטי. מתחת לאנוראק האסקימואים לובשים גם בגדים חמים. לפני יציאה למסעות הם היו טובלים את האנוראק בשמן דגים כדי לחזק את העמידות שלהם למים.
אלקטרופורזה
אלקטרופורזה (באנגלית: Electrophoresis) היא שיטה בכימיה אנליטית ובביולוגיה מולקולרית המאפשרת הפרדת חומרים המצויים בתערובת לפי גודלם. זוהי אחת השיטות המדעיות הנפוצות בכימיה ובביולוגיה.
באלקטרופורזה מונחת התערובת (מומסת בנוזל או נוזלית בעצמה) על גבי משטח העשוי ג'ל. זרם חשמלי מועבר דרך הג'ל, כך שצידו האחד טעון חיובית והשני - שלילית. המולקולות בתערובת, אשר טעונות חשמלית, נודדות באיטיות לעבר קצהו האחד של הג'ל, כתוצאה מהכוח החשמלי הפועל עליהן.
המולקולות בתערובת אינן נודדות בקצב זהה. מולקולות כבדות יותר נודדות באיטיות, ואילו מולקולות קלות נודדות במהירות ומגיעות רחוק יותר בג'ל. גם אם לשתי מולקולות שונות משקל זהה, הרי שצורתן המרחבית משפיעה אף היא על קצב הנדידה. כך מושגת הפרדת התערובת למרכיביה.
עקרון פעולת האלקטרופורזה מזכיר את זה של הכרומטוגרפיה, אף היא שיטה אנליטית נפוצה. ההבדל ביניהן הוא שבכרומטוגרפיה לא נעשה שימוש בחשמל; התערובת נודדת הודות לכוחות כימיים (מים המטפסים ספונטנית במעלה הנייר בכרומטוגרפיית נייר, למשל) או עקב הפעלת לחץ (ב-HPLC, כרומטוגרפיית נוזל בלחץ גבוה). באלקטרופורזה מניעה המשיכה החשמלית את המולקולות באופן בלעדי.
השימוש הנפוץ ביותר של האלקטרופורזה הוא בביולוגיה, ובמיוחד בביוכימיה, בביולוגיה מולקולרית ובגנטיקה. חלבונים וגדילי DNA ו-RNA מתאימים מאוד להפרדה באלקטרופורזה, וזוהי השיטה העיקרית להפרדתם (במיוחד של שני האחרונים).
הפרדת חלבונים.
בהפרדת חלבונים עשוי הג'ל מפולימר אמידי הקרוי פוליאקרילאמיד. לפני הרצת התערובת בג'ל מוסיפים לה בדרך-כלל דטרגנט הנקרא SDS (סודיום דודציל סולפט); עתה מכונה השיטה באופן מלא SDS-PAGE, ראשי תיבות באנגלית של Sodium Dodecyl Sulfate - PolyacrylAmide Gel Electrophoresis. הדטרגנט נקשר לחלבון ביחס התואם לגודל החלבון - מולקולת SDS אחת נקשרת לכל שתי חומצות אמינו. ה-SDS טעון שלילית, וכך מגביר את יכולת הנדידה של החלבון בשדה החשמלי; רוב יכולת הנדידה מושגת למעשה באמצעות ה-SDS, ולא מסתמכת על המטען החשמלי של החלבון עצמו. בנוסף, גורם ה-SDS לשבירת קשרים בחלבון ולהרס המבנה השניוני והשלישוני שלו. לאחר טיפול ב-SDS כל החלבונים בתערובת הופכים לליניאריים (קוויים), כך שהפרדתם עתה מבוססת באופן מלא על גודלם (כלומר, על מספר חומצות האמינו המרכיבות אותם). ללא טיפול ב-SDS עלולים חלבונים השונים במבנם המרחבי לנדוד האחד ביחס לשני במהירויות שאינן יחסיות למסה המולרית שלהם. כך, חלבונים בעלי מסה מולרית זהה עשויים לנדוד במהירויות שונות, עקב הסתבכות של חלבונים בעלי מבנה מרחבי רחב בחריצים הזעירים שבג'ל.
שני חומרים נוספים בהם משתמשים בדרך כלל לפני הרצת תערובת חלבונים הם DTT ויודואצטאמיד. הראשון מחזר קשרים דיסולפידיים (קשרי גופרית-גופרית בין שיירי ציסטאין בחלבונים), והשני מוסיף לשיירי הציסטאין החשופים קבוצת אצטיל (CH3CO) כדי למנוע מהם מליצור קשרים דיסולפידיים מחדש. לעיתים משתמשים בבטא-מרקפטואתנול לצורך חיזור הקשרים הדיסולפידיים. קשרים אלו תורמים רבות ליציבות החלבון ולצורתו התלת-ממדית; הטיפול בשני חומרים אלו תורם אף הוא, אם כן, לקבלת חלבונים קוויים, בעלי צורה אחידה.
לתערובת החלבונים יש להוסיף תרכובת צבע כלשהי אשר מאפשרת לחוקר לקבל אינדיקציה על התקדמות החלבונים ולכן גם מתי להפסיק את ההרצה. קומאסי כחול (באנגלית: Coomassie blue) משמש לעיתים קרובות למטרה זו.
הפרדת חומצות גרעין.
בהפרדת חומצות גרעין עשוי הג'ל מאגרוז (Agarose), פחמימה הדומה לאגר; כאן לא נעשה שימוש ב-SDS. בנוסף יש להוסיף לג'ל תרכובת כלשהי אשר תיצמד אל חומצות הגרעין כדי שניתן יהיה לראותן לאחר שנדדו (חומצות הגרעין עצמן שקופות ולא ניתן לראותן). התרכובת הנפוצה ביותר לשימוש זה היא אתידיום ברומיד. תרכובת זו היא פלואורסצנטית ולפיכך ניתן לראות את תוצאות הג'ל אך ורק תחת קרינה אולטרה-סגולה, בניגוד לאלקטרופורזת SDS.