אחרי מלחמת העולם הראשונה, בשנת ה'תרפ"א (1921), עמד בראש משלחת רבנים שנסעה לאנגליה, בלגיה וארצות הברית במטרה להקים סניפים מקומיים של אגודת ישראל, אשר יעמדו בזיקה עם הסניפים המרכזיים בפולין. בחזרתו לפולין המשיך לעסוק בענייני הציבור, לפסוק תשובות ולהכריע בסוגיות סבוכות בחיים הציבוריים של יהודי פולין. הוא השתתף בכל כינוסיה של אגודת ישראל. בשנת 1922 נשא דרשה נלהבת בכינוס הארצי של אגודת ישראל בפולין. דרשה זו עשתה רושם רב על הנאספים ואף הודפסה בחלק החמישי של ספרו "כלי חמדה". באותה שנה התמנה ליושב ראש אגודת הרבנים בפולין. באותה תקופה עסק בהתרת נשים עגונות מעגינותן. בעיה שהתעוררה בעקבות מלחמת העולם שזה עתה הסתיימה.
ב-1926 נסע פעם נוספת לארצות הברית על מנת לגייס כספים ל"מתיבתא" בוורשה. בשובו מהמסע עזב את עירו ועבר לוורשה במטרה ללמד ב"מתיבתא", אולם לאחר כמה חודשים הוא לקה בסרטן ונפל למשכב עד לפטירתו בו' בניסן ה'תרפ"ח (1928), בהיותו בן כ-62. הוא נטמן בהלוויה בהשתתפות המונים בוורשה.
משפחתו.
החל מט"ו בשבט ה'תר"ץ (1930) מילא את מקומו ברבנות העיר חתנו, הרב יעקב שרגא זינגר. בנו, הרב ישראל נתן פלוצקי, שימש כדיין ומורה צדק בעיר. שניהם נספו עם בני משפחתם בשואה.
משנתו.
חרף עמדותיו הציוניות, הסתייג הרב פלוצקי משותפות עם התנועה הציונית משתי סיבות עיקריות: 1. הוא איננו יודע אם היא תצליח. 2. העבירות הכרוכות בפעילות הציונית הממוסדת כמו ערבוב בין גברים ונשים, ופרסום דברי ביזוי על רבנים.
סבר כי אין חילוק מהותי בין מצוות בין אדם לחברו למצוות בין אדם למקום, ושני חלקים אלו שותפים גם במגמה האלוקית לתיקון העולם בשלום.
הרב פלוצקי תמך בגיור קטנים שנולדו מנישואי תערובת, אף על פי שלא ישמרו מצוות, כי עצם הכניסה ליהדות היא זכות, ואולי צאצאיהם של קטינים אלו ישמרו מצוות ו"ברא מזכייה אבא". והוא מעיד שכך נעשה באלפי מקרים על ידי רבנים באמריקה בה ביקר, והוא סבור שהם יזכו לשכר גדול על גיורים אלו.
פרנטיסק טרייבל
רוברט באטלר
רוברט ניל באטלר (Robert Neil Butler; 21 בינואר 1927 - 4 ביולי 2010) היה רופא, גרונטולוג ופסיכיאטר אמריקאי. כיהן כיושב ראש הראשון של המכון הלאומי לזקנה בארצות הברית (NIA). זוכה פרס פוליצר. התפרסם בעיקר בזכות עבודתו על הצרכים החברתיים והזכויות של זקנים ומחקריו על הזדקנות בריאה ושיטיון.
באטלר גדל עם סבו וסבתו המזדקנים בניו ג'רזי והופתע לגלות את היחס המזלזל של מוריו בבית הספר לרפואה כלפי זקנים. מאוחר יותר הוא טבע את המונח "גילנות" כדי לתאר אפליה על רקע גיל. עבד וחקר באוניברסיטת קולומביה.
או-גה-פה-או
כלי חמדה
תרזה אנדרוז
תרזה אנדרוז' (באנגלית: Theresa Andrews; נולדה ב-25 באוגוסט ב-1962) היא שחיינית עבר אמריקאית. היא אלופה אולימפית בעלת שתי מדליות זהב אולימפיות.
ביוגרפיה.
אנדרוז נולדה בניו לונדון, קונטיקט. היא התאמנה במועדון השחייה של צפון בולטימור (שני עשורים לאחר שהתאמנה במועדון, השחיין הגדול ביותר שהתאמן בו הוא מייקל פלפס. בנוסף, התאמנו במועדון זה מדליסטיות אולימפיות נוספות: אניטה נול, בת' בוטספורד וקייטי הוף). היא למדה באוניברסיטת פלורידה בגיינסוויל והתאמנה תחת הדרכתו של רנדי ריס.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה אנדרוז בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:02.55 דקות, לפני בת ארצה בטסי מיטשל (1:02.63 דקות) ויולנדה דה רובר מהולנד (1:02.91 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:08.34 דקות, לפני מערב גרמניה (4:11.97 דקות) וקנדה (4:12.98 דקות). בנוסף, היא סיימה במקום העשירי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:13.48 דקות.
בטקס פרטי הציגה אנדרוז את מדליית הזהב לאחיה, על אומץ ליבו בהתמודדות עם שיתוק ארבעת גפיו כתוצאה מתאונת אופניים שבה נפגע, בהיותו בן 19.
כיום, משמשת אנדרוז דוברת של תאגידים, כנסים, קבוצות קהילתיות ובתי ספר. היא סיימה תואר ראשון בטיפול ביצירה מאוניברסיטת פלורידה ובוגרת תואר שני בעבודה סוציאלית קלינית מאוניברסיטת המדינה של אוהיו בקולומבוס. היא התמחתה בטיפול בילדים החולים במחלות המטולוגיות ואונקולוגיות. כמו כן, היא פעילה בוועד האולימפי האמריקאי.
סרקומר
סַרקוֹמֵר (באנגלית: Sarcomere; מיוונית: sárx - "בשר", méros - "חֶלֵק") הוא יחידת התפקוד הבסיסית של שרירי השלד. בסרקומר מומרת אנרגיה כימית לתנועה המכווצת את הסרקומר ואת השריר כולו.
כל שריר שלד בנוי מסיבי שריר. סיב שריר עשוי מאגודת סיבוני שריר (myofibril), וכל סיבון שריר מורכב משרשרת ארוכה של סרקומרים. סרקומר בנוי מחלבונים שחלקם כמו אקטין ומיוזין משתתפים בפעילות הסרקומר, ואחרים כמו טיטין ונבולין מייצבים את מבנה הסרקומר. כאשר מגיע אות עצבי לכיווץ השריר, מתחילה שרשרת פעילות בתא השריר שבסופה נעים האקטין והמיוזין זה לכיוון זה ומכווצים את הסרקומר תוך ניצול אנרגיה האצורה במולקולות אדנוזין תלת-זרחתי (ATP).
מבנה הסרקומר.
במיקרוסקופ אור נראים סיבוני שריר כעשויים מפסים של חומר בהיר וחומר כהה לסירוגין. האזורים הבהירים מכונים פסי I והאזורים הכהים מכונים פסי A, שכן כאשר משתמשים במיקרוסקופ שבמקור האור שלו יש מקטב, ומסובבים בהדרגה את מישור הקיטוב, באזורי I לא רואים שום הבדל (תכונה המכונה איזוטרופיות, באנגלית: Isotropicity), ובאזורי A רואים שינוי עם סיבוב הקיטוב (תכונה המכונה אנאיזוטרופיות, Anisotropicity). מראה הסיבונים עם הפסים הבהירים והכהים לסירוגין הקנה למבנה שריר שלד את כינויו "שריר משורטט".
בעזרת מיקרוסקופ אלקטרונים נראה שבמרכז פס I עובר קו כהה, המכונה קו Z (מגרמנית: "Zwischenscheibe" - פס הביניים). במרכז פס A קיים אזור בהיר במקצת, המכונה פס H (מגרמנית: "Heller" - בהיר), ובמרכז פס H עובר קו M (מגרמנית: "Mittel" - אמצע). כל סרקומר תחום בין שני קווי Z.
המראה הכללי של הסרקומר מעיד על מרכיביו ועל תפקודו; בסרקומר נמצאות שרשראות ארוכות של חלבונים, המכונות קורי שריר (myofilaments). בפס הבהיר יותר, פס I, נמצאות שרשראות דקות יותר המכונות קורי אקטין, ובפס הכהה, פס A, נמצאות שרשראות עבות יותר המורכבות ממיוזין. קורי האקטין מעוגנים בקו Z (המכונה גם דיסק Z) ונמשכים אל תוך הסרקומר משני צדדיו - לאורכו של פס I ואל תוך פס A עד שוליו של פס H. קורי המיוזין מעוגנים במרכזם לקו M ונמשכים לשני צדדיו של הסרקומר לרוחבו של פס A. בסרקומר במצב מנוחה, חופפים זה לזה שני סוגי הקורים בחלק מאורכם, ברובו של פס A אך לא באזור H. כאשר מתכווץ הסרקומר גדלה החפיפה בין שני סוגי הקורים, ובהתאם מתקצר אורכו של פס I וגם אורכו של אזור H, שאף עשוי להיעלם.
אורכו של סרקומר במצב מנוחה הוא כ-2 מיקרומטרים.
קור מיוזין.
חלבון מיוזין בנוי משש תת-יחידות; שתיים מהתת-יחידות הן שרשראות ארוכות הכרוכות זו מסביב לזו בצורת סליל כפול. באחד מקצות הסליל הכפול נפרדות השרשראות זו מזו לשני "ראשים" שאל כל אחד מהם מחוברות שתי תת-יחידות קטנות. סך הכל, מראהו של חלבון מיוזין כולל זנב ארוך שבקצהו שני ראשים החופשיים לנוע המכונים גשרי הצלבה (cross-bridges). ראשי המיוזין הם אנזימים שביכולתם לפרק מולקולות טעונות אנרגיה (ATPase) ולהמיר את האנרגיה לתנועה.
קור מיוזין הוא פולימר של כמאתיים חלבוני מיוזין. גופו של הקור מורכב מזנבות חלבוני מיוזין משולבים יחדיו, ולאורך גופו מבצבצים ראשי המיוזין. קור המיוזין הוא סימטרי, דהיינו כיוונם של ראשי המיוזין בחציו האחד הוא הפוך מכיוונם בחציו השני. בשל הסימטריה, מרכז הקור מורכב מזנבות מיוזין בלבד ואין בו גשרי הצלבה. אורך כל קור הוא 1.6 מיקרומטר.
קור אקטין.
קור אקטין בנוי משני פולימרים של אקטין הכרוכים זה סביב זה בצורת סליל כפול. לכל אורך הקור נמצאים אתרים פעילים אליהם יכולים להיקשר גשרי ההצלבה של קור המיוזין. בנוכחות מולקולות מתאימות, יוני מגנזיום ואדנוזין תלת-זרחתי (ATP), גשרי ההצלבה אכן נקשרים לאתרים על קורי האקטין ומניעים אותם. אלא שאת קור האקטין מרכיבים שני חלבונים נוספים שבמצב מנוחה של השריר מונעים את תנועת הסרקומר וכיווצו.
לאורך האקטין, סובבים את הסליל הכפול ומשולבים בו חלבונים ארוכים בשם טרופומיוזין. הטרופומיוזין מונע יצירת קשר בין אתרי הקשירה על קור האקטין לגשרי ההצלבה של קור המיוזין. על הטרופומיוזין נמצאות מולקולות נוספות בשם טרופונין. לחלבוני טרופונין שלושה אתרי קשירה, אחד מהם לאקטין, השני לטרופומיוזין והשלישי ליוני סידן. כאשר נוספים יוני סידן לתוך הסרקומר, הם נקשרים לטרופונין, תהליך היוצר שינוי מבני בטרופומיוזין החושף את אתרי הקשירה על קור האקטין. מעת שנחשפו אתרי הקשירה מתאפשרת הפעילות ההדדית בין האקטין למיוזין, קרי כיווץ הסרקומר.
אורכו של קור אקטין כמיקרומטר אחד.
התכווצות.
תנאי הכרחי לפעילות סרקומר היא חשיפה של קורי השריר ליוני סידן. יונים אלו נמצאים מחוץ לתא שריר בנוזל הבין-תאי וגם בתוך התא, אצורים בתוך הרטיקולום הסרקופלזמטי (רשתית תוך-פלזמית המתמחה בשחרור ושאיבת יוני סידן) שעוטף את סיבוני השריר.
שריר מתכווץ כאשר דחף עצבי מגיע דרך עצב תנועתי אל צומת עצב-שריר. הדחף העצבי גורם לשחרור מוליך עצבי מסוג אצטיל כולין. בקרום תא השריר נמצאות תעלות יונים המופעלות על ידי האצטיל כולין ומאפשרות כניסת יוני סידן לתא. כניסת היונים באזור צומת העצב-שריר מתחילה פעולת שרשרת לאורך כל הקרום ולתוך התא ופתיחת תעלות יונים נוספות לאורכו ובתוכו, המשחררות יוני סידן לתוך סיבוני השריר ומעלה את ריכוזם פי 100.