את לימודיה האקדמיים בתחום המוזיקה עשתה בשנים 1941–1946, בבית הספר לאמנויות שהוקם עבור היהודים בלבד בבוקרשט בימי חוקי הגזע נגד היהודים בעת משטר אנטונסקו. מוריה היו בנימין וייס (פיתוח קול), אלפרד מנדלזון (תאוריה-סולפג'), הרמוניה, תולדות המוזיקה) והילדה ז'ריה (פסנתר).
בשנים 1943–1945 עבדה גם כמדריכה בקתדרה לתאוריה-סולפג' באותו בית ספר.
אחרי שינוי המשטר המשיכה את לימודיה בשנים 1946–1952 באקדמיה למוזיקה (הקונסרבטור) של בוקרשט, בפקולטה לפיתוח קול ולחינוך מוזיקלי. למדה אצל יוק קירסקו (תאוריה-סולפג'), יון דומיטרסקו (הרמוניה), ניקולאיה בויקליו ולאון קלפר (קונטרפונקט), טודור צ'ורטיה (צורות מוזיקליות), זנו ואנצ'ה (תולדות המוזיקה), הרי בראונר, טיבריו אלכסנקו, אמיליה קומישל (פולקלור), דומיטרו בוטז (מקהלה וניצוח מקהלות), תאודור רוגלסקי (תזמור) ופלורין יפטימסקו (פסנתר).
שנות פעילותה האקדמית והמחקרית.
בשנים 1948–1949 לימדה כפרופסור בקונסרבטוריון היהודי אלברטו דלה פרגולה בבוקרשט.
ב-1948 התקבלה לעבודה במכון לפולקלור שהוקם אז ועבדה בו – כמדריכה, כחוקרת ואחר כך כחוקרת ראשית – עד פרישתה לגמלאות בשנת 1981.
בשנים 1949–1955 לימדה כמדריכה ואחר כך כמדריכה בכירה בקתדרה לפולקלור באקדמיה למוזיקה (קונסרבטור) בבוקרשט.
בשנים 1950–1959 בצוות מונוגרפי בין-תחומי בחבל פדורן ("Ținutul Pădurenilor) באזור הונדוארה, ואחרי 1960 בצוות נוסף באולטניה התת-קרפטית.
במסגרת האוסף הלאומי לפולקלור הופקד עליה לעסוק בעיקר בשירי פולחן לוויות - מאוד ספציפיים לעם הרומני, שירים טקסיים של "שזטוארה" (ערבים חורפיים של שירה וסיפורי כפריות) (יחד עם לוצ'יליה ג'ורג'סקו), שירים טקסיים של אריגה בנול, דוינות מאולטניה. היא אספה בשטח, לבד או בצוות, כ-4350 קטעי פולקלור בעקבות מחקריהם של בלה בארטוק (בחבל פדורן, ובביהור) וקונסטנטין בראילויו (במחוז גורז') שהתקיימו 35–60 שנה קודם לכן. היא פקדה לצורך מחקריה במחוזות אלבה, אראד, ארג'ש, ביהור, ביסטריצה-נסאוד, בראשוב, קלראש, מחוז ג'ורג'יו, סיביו, טלאורמן, טימיש, ולצ'ה ובבוקרשט. בשנת 1960 גילתה באקראי את הרפרטואר הטקסי של ערבי החורף של שירת וסיפורי נשים בכפר, ויצרה קרן ארכיוני המורכב מ-421 תעודים קוליים, מ-73 יישובים), לבד או עם לוצ'יליה ג'ורג'סקו.
כמו כן ערכה מחקר על השיר צ'וקרליה ומצאה את מקורו במוזיקה הכפרית המסורתית, מחקר אחר הקדישה יחד עם פלוריקה לורינץ לשירי השחר - Zorile - השייכים לדעתה לשירי ה"גורלות" - טוות הגורל (המקבליות למוירות) הקרויות ברומנית "אורסיטוארה" (Ursitoare).
בתקופה של ליברליזציה יחסית של המשטר הקומוניסטי ברומניה, בשנים 1969 עד 1970, הורשתה על ידי השלטונות לצאת להשתלמות עם מלגת מחקר בתחום האתנומוזיקולוגיה באוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון אצל ג'ורג' ליסט ובאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס אצל צ'ארלס סיגר ומאנטל הוד.
בשנת 1969 נבחרה לחברה בחברה לאתנומוזיקולוגיה בארצות הברית וב-1975 לחברה במועצה הבינלאומית למוזיקה מסורתית, בקבוצת חקר הניתוח והשיווט של המוזיקה העממית.
כהנה פרסמה מאמרים ומחקרים בכתבי עת מקצועיים ברומניה (ב-Revista de Folclor, ב-Muzica, בשנתון המכון למחקרים אתנולוגיים ודיאלקטולוגיים, ב-Revue Roumaine d'histoire de l'art), ומחוצה לה (Ethnomusicology, Journal of the Society of Ethnomusicology, Jahrbuch fur Volksliedforschung, Dialogue וכו').
הרצתה ברומניה ובארצות אחרות (ארצות הברית, בולגריה, פולין, סלובקיה וכו') ברדיו, בטלוויזיה ובכנסים.
היא ערכה מחקר על ההתפחות המשוערת של הדוינה ושיר הערש. חקרה את הערבים החורפיים של שירה וסיפורי כפריות ברומניה - ה"שזטוארה" והסיקה את המסקנה שהרפרטואר שלהם לא השתייך למחזור העבודה כפי שסברו, אלא למחזור החיים - בעיקר של הרווקות, עם מעורבות של כישופים, קריאות ביניים ולחשים. כמו כן כתבה קובץ על לחשים ותפילות הממוקדים בפולקלור המוזיקלי והשירי הרומני.
מריאנה כהנה אספה 4,300 קטעי פולקלור, העבירה לתווים והעתיקה מעל 3,500 מנגינות עממיות. רובן נשמרות בארכיון של המכון לאתנוגרפיה ולפלוקלור על שם קונסטנטין בראילויו בבוקרשט.
היא נפטרה בשנת 2008 בבוקרשט.
גותה (פירושונים)
מפלגת הפיראטים (איסלנד)
משטרת גרמניה
דוד כ&quot;ץ (היסטוריון)
דוד ס' כ"ץ (נולד בשנת 1953) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב, שם הוא לימד משנת 1978 עד לפרישתו בשנת 2019. החל משנת 2019 הוא מכהן כפרופסור אורח במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת ברנדייס.
קורות חיים.
דוד כ"ץ נולד בניו יורק סיטי.
את תוארו הראשון עשה כ"ץ באוניברסיטת קולומביה, ואת הדוקטורט קיבל מאוניברסיטת אוקספורד בשנת 1978.
בשנים 2019-1978 שימש כפרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב בחוג להיסטוריה כללית, וכיהן פעמיים כראש החוג. החל משנת 2019 הוא משמש כפרופסור אמריטוס.
בין שאר תפקידיו באוניברסיטת תל אביב שימש כמנהל המכון להיסטוריה של אירופה ותרבותה על שם פרד ו. לסינג וכמנהל המרכז לחקר התפוצות על שם גולדשטיין-גורן. בין השנים 2017-2011 נבחר כ"ץ על ידי הסטודנטים כאחד מ-14 המרצים המצטיינים באוניברסיטה (מתוך למעלה מאלף מרצים).
החל משנת 2019 הוא משמש כפרופסור אורח באוניברסיטת ברנדיס אשר בבוסטון, ארצות הברית.
בשנת 1993 נבחר כעמית בחברה ההיסטורית המלכותית של בריטניה.
תחומי המחקר של דוד כ"ץ הם ההיסטוריה של הרעיונות, היסטוריה של הדתות, היסטוריה של אנגליה ויהודי אנגליה.
פרסומים.
דוד כ"ץ כתב וערך כעשרה ספרים, ופרסם עשרות מאמרים בתחומי מחקרו.
שקוף (מיזם)
צ'אנטל ג'אנזן
קומנדו-קנדה
קומנדו-קנדה, שכונה בגרמנית Aufräumungskommando או "קנדים", היה השם שניתן לצוות ה"ניקיון" במחנה ההשמדה אושוויץ שעסק בטיפול, מיון, אחסנה ומשלוח לגרמניה של חפצי היהודים שגורשו למחנה זה והושמדו שם. (קומנדו-קנדה לא היה הזונדרקומנדו (בגרמנית: Sonderkommando – "יחידה מיוחדת") שהיה מורכב גם הוא מאסירים יהודים, אלא שאלה עסקו בהוצאת הגופות מתוך תאי הגזים ושריפתן במשרפות).
מקור השם.
בתקופה הקשה של המחסור, לפני מלחמת העולם השנייה (בין היתר בשל השפל הגדול בארצות הברית שהתפשט לכל העולם), יהודים רבים מפולין היגרו לקנדה, שהייתה באותה עת סמל לשפע. בשם קומנדו-קנדה נקראו אותם אסירים עובדי כפייה באושוויץ, שאספו את חפצי הערך והחפצים בכלל של האסירים שהגיעו במשלוחי הגירוש מרחבי אירופה. בניגוד לשאר האסירים (שנבחרו לעבודות בסלקציה שנערכה על הרמפה היהודית והועסקו בעבודות שונות במחנה), לעובדים אלה הייתה גישה למזון (שמצאו בין חפצי המגורשים שנשלחו להשמדה), ללבוש, לנעליים, לכלים שימושיים במחנה, ולכן הם שהו בתנאים טובים בהרבה משאר האסירים.
מבנה הקומנדו ותפקודו.
בממוצע 1000–1600 גברים ונשים עבדו באושוויץ "קנדה 1". בדצמבר 1943 הוקמה קבוצת העבודה "קנדה 2" (Effektenlager II). העובדים נקראו בשם הרשמי "צוות ניקיון" (Aufräumungskommando), אך גם האסירים וגם השומרים קראו להם "קנדים".
ה"קנדים" עבדו במקומות שונים, חלקם על הרמפה היהודית בעת הגעת טרנספורט חדש. הם הורידו את חפצי המגורשים, שאלה אולצו להשאיר בקרונות הבהמות בהם הגיעו, העמיסו את המזוודות והחפצים האחרים והסיעו אותם לריכוזי המיון. חלקם מיינו את החפצים, לרבות חפצי הערך שנמצאו במזוודות בטרם נשלח הכול לגרמניה. העובדים ברמפה היהודית ליד מסילות הרכבת היו בדרך כלל גברים. הם לבשו בגדים מפוספסים, סייעו בהורדת המגורשים החדשים מהקרונות, סידרו אותם בשורות על הרציף לקראת הסלקציה והעמיסו את חפציהם שהושארו בקרונות על המשאיות שהובילו אותם למחסן בשם קנדה.
ככל שמספר המגורשים גדל, כך גדל גם המטען הנכנס והגרמנים נאלצו להגדיל את מספר העובדים של קומנדו-קנדה: בקיץ 1944 הועסקו ביחידות "קנדה" בממוצע 1,500 עד 2,000 גברים ונשים. העובדים עבדו במשמרות מרובות ובצוותי עבודה מרובים. לכל צוות עבודה היו מדים משלהם. בין העובדים היו הרבה יהודים-הונגרים, שאחת מהם העידה: "הייתי שם בערך ארבעה חודשים." "עבדנו גם על בגדי המתים." "בכיסים נמצאו מסמכים ותצלומים." על פי עדות אחרת: "זה היה מקום מעורר קנאה. לא היה צורך לרעוב. אנחנו מיינו את החבילות מהטרנספורטים. תמיד היה בהם אוכל שהצלחנו לשים עליו יד בסתר. זה מה שהציל אותנו מלגווע ברעב."