לאחר כשבועיים הועלו היהודים על רכבות משא פתוחות שיעדן העיר לום שעל גדת הדנובה, תוך שהחיילים הבולגרים מכים בהם בקתות רוביהם ומצליפים בהם בשוטים. עובדי הכפייה היהודים אשר הועסקו בסלילת כבישים ומסילות ברזל לאורך תוואי נסיעת הרכבות, נדהמו מהמראות והקולות והשליכו אל הקרונות הפתוחים את מעט המזון אשר היה להם. בנמל לום הועלו בני הקהילה על 4 מעבורות לכיוון העיר וינה. לפי אחת הגרסאות טובעה מעבורת אחת על ידי הגרמנים וכל נוסעיה טבעו עימה. נוסעי שלוש המעבורות הנותרות הועלו לרכבות משא לכוון העיר קטוביץ וממנה למחנה טרבלינקה, שם נרצחו ביום הגעתם למחנה. איש מ-589 יהודי העיר לא ניצל. ב-1948 התגוררו בדרמה 39 יהודים, ב-1957 מנו בני הקהילה 17 נפשות ובראשית המאה ה-21 התגוררו בעיר פחות ממניין.
כרטיאן מטרואה
כרטיאן מטרואה (בצרפתית: Chrétien de Troyes - כרטיאן דה טרואה; המאה ה-12) היה גדול המשוררים והסופרים הצרפתיים בימי הביניים.
חייו.
על חייו של כרטיאן ידוע מעט מאוד. אף תאריך הולדתו ומועד פטירתו אינם ידועים. נראה שנולד בטרואה שבצפון-מזרח צרפת, וחי בה פרק זמן ניכר. ייתכן שזהו כרטיאן הנזכר במסמך משנת 1173 כ"כריסטיאנוס, קנון סנט-לו". הוא שימש כאביר בחצרות השליטים הפיאודליים בפלנדריה ושמפאן. במשך מספר שנים היה שליחה המיוחד של פטרוניתו, הרוזנת מארי משמפאן, בתם של אלינור מאקוויטניה ובעלה הראשון, לואי השביעי.
כרטיאן הוא מחברם הראשון של סיפורי עלילות הגבורה אודות אבירי השולחן העגול של המלך ארתור. יש להניח ששאב את נושאי כתיבתו מסיפורים אנגלו-נורמניים, ומשיריהם של זמרים עממיים בבריטני שבצרפת, אך הוא נסך בהם משמעות חדשה ותוכן אחר. הוא גם יצר סוגה ספרותית חדשה הקרויה "הרומן החצרוני" (Roman Courtois). מיצירותיו של כרטיאן נשתמרו שיר אחד וחמש רומנסות מחורזות. אלה זכו לתהילה רבה בדורות הבאים ולחיקויים רבים, הן בשירה והן בפרוזה.
כרטיאן היה בעל תודעה עמוקה באשר למעמדו כמשורר וכסופר. שלטון צודק ואהבת האל היו ערכים חשובים בעולמו. במרבית יצירותיו ביקש להשלים בין עולם התשוקות לעולם המוסר, והתקומם נגד האהבה הנואפת שאותה שיבחו הטרובדורים. גישתו זו מוצגת ברומנסה "ארק ואניד" (Erec at Enid) שחיבר לפני שנת 1170, וכן ברומנסה "איוון, אביר האריה" (Yvain, le Chevalier au Lion) שחיבר לאחר שנת 1177, ואשר מטפלת במעמדה של האשה כגברת כל יכולה לעומת מעמדה כאשה נשואה.
כרטיאן התנגד גם לאהבה הפטליסטית כפי שבאה לידי ביטוי ביצירת המופת של זמנו, "טריסטן ואיזולדה". ביקורתו החריפה כנגדה מעוצבת ברומנסה "קליג'" (Cligès) שחיבר בשנת 1176 בקירוב. רומנסה זו מחקה בצורה לא מוצלחת את המבנה הסיפורי של טריסטאן ואיזולדה, אולם נוטעת בקורא את האמונה כי בכוח האדם לשנות את גורלו.
את הרומנסה "לנסלוט, אביר העגלה" (Lancelot, le Chevalier de la Charrette) חיבר בשנים 1177-1181, לפי בקשת הרוזנת מארי, כפי שכרטיאן עצמו מציין. עלילתה מספרת על סר לנסלוט ועל אהבתו למלכה גווינביר, והיא שונה מיצירותיו האחרות בכך שבה מתוארת האהבה לפי גישת הטרובדורים. מסיבה כלשהי חיבר כרטיאן רק כ-6,000 שורות ביצירה זו, ואת סופה כתב המשורר גודפרואה מלאניי (Godefroy de Lagny). אחת הסברות גורסת כי הדבר נעשה בתיאום עם כרטיאן, שלא יכול היה לחבר במו ידיו את פרקי הסיום מאחר שלא הסכים עמם מבחינה רעיונית.
את הרומנסה "פרסיבל, סיפורו של הגראל" (Perceval, le Conte du Graal), חיבר לפני שנת 1191 עבור הרוזן פיליפ מפלנדריה, וזו נודעת כגיבוש הספרותי הראשון שניתן לאגדת הגביע הקדוש. כרטיאן ניסה לנסוך בה תוכן ומשמעות דתיים במסגרת הרפתקה חילונית, אולם לא השלימה; קרוב לוודאי מפני שהלך לעולמו. ארבעה משוררים אחרים הוסיפו המשך, כל אחד בתורו, ל-9,000 השורות שחיבר.
כרטיאן חיבר גם ארבעה שירים המבוססים על היצירה "מטמורפוזות" מאת אובידיוס, אך רק השיר "פילומנה" (Philomena) נשתמר. השיר "גיום מאנגליה" (Guillaume d'Angleterre) יוחס בעבר לכרטיאן, אך השערה זו נדחתה.
דמותו של כרטיאן שימשה כבסיס לדמותו של אוליבייה דה נואיין, המשורר בן ימי המוות השחור, המופיע בספרו של איאן פירס, "חלום סקיפיו".
מגל&quot;ד
קונסטנטינוס הרביעי, קיסר האימפריה הביזנטית
קונסטנטינוס הרביעי (בלטינית: Constantinus IV; 649 – 685) היה קיסר ביזנטי, אשר שלט משנת 668 ועד מותו.
ביוגרפיה.
קונסטנטינוס הרביעי מונה לקיסר זוטר יחד עם אביו קונסטנס השני בשנת 654 והפך לקיסר יחיד לאחר ההתנקשות בחיי אביו בשנת 668.
הסכנה המיידית לאימפריה הביזנטית תחת שלטונו היו ערבים, ששלחו צי במטרה לתקוף את קונסטנטינופול בשנת 674. כאשר דעתו הופנתה לנושא זה, סלוניקי הותקפה על ידי הסלאבים. קונסטנטינופול שרדה תחת המצור הערבי עד שנת 678, בה הביזנטים השתמשו באש היוונית כנגד הצי הערבי בקרב סילאיום. הקרב היה אחת מהפעמים הראשונות בהן השתמשו הביזנטים באש היוונית. הערבים פרשו משדה הקרב, וסמוך לכך הובסו על היבשה באנטוליה.
בשנת 680 זימן קונסטנטינוס את ועידת קונסטנטינופול השלישית. באספה עמל לאשר מחדש את הדוקטרינות של ועידת כלקדון בשנת 451. עניין זה פתר את הפולמוס לגבי המונותליטיזם; לנוחות האימפריה, מרבית המונותליטיסטים היו דאז תחת שלטון הח'ליפות.
בשנת 681 הוכרח קונסטנטינוס להכיר באימפריה הבולגרית החדשה בבלקן, לאחר שהובס במלחמה בשנת 680. קונסטנטינוס חתך את לשונות אחיו, טיבריוס והרקליוס, כדי שלא יוכלו לשמש כשליטים. עניין זה הבטיח את ירושת בנו, יוסטיניאנוס השני, כאשר מת מדיזנטריה.
נפוליאונצ'יק
נפוליאונצ'יק או בשמו הרשמי "תותח הרים קליבר 65 מ"מ דגם 1906" הוא תותח הרים צרפתי שנכנס לשירות בתחילת המאה ה-20. תפקידו העיקרי היה סיוע באש לכוחות החי"ר. התותח תוכנן ונבנה כך שניתן יהיה במהירות ובקלות לפרק והוביל אותו על גבי פרדות. כמו כן ניתן היה לגרור אותו עם בהמות באמצעות מתקן מיוחד שהיה מחובר לגלגל מתכת קדמי קטן. היה בשימוש נפוץ בצרפת ובפולין בתקופת מלחמת העולם הראשונה ובמספר ארצות נוספות, בהן ישראל במלחמת העצמאות.
התותח בצה"ל.
רקע.
לקראת תום המנדט הבריטי בארץ ישראל, כאשר התברר שמדינת ישראל הצעירה תיאלץ להילחם במדינות ערב הסובבות, החל ארגון "ההגנה" ברכש נשק כבד. על מנת להילחם מול צבאות סדירים היה צורך ביותר מהרובים ותתי המקלעים אשר היו ברשותם. דניאל קמחי, חבר קיבוץ חניתה שסיים את שרותו הצבאי בדרגת סרן בחיל התותחנים הבריטי, גויס למשימות רכש ארטילריה על ידי יהודה ארזי ושאול אביגור. במרץ 1948 הוא יצא לשם כך לאירופה. בשלב ראשון רכש 12 תותחי 20 מ"מ ובהמשך מסעו רכש 5 תותחי הרים בקוטר 65 מ"מ שיוצרו בתקופת מלחמת העולם הראשונה. משלוח ראשון שהגיע לארץ כלל את אותם 5 נפוליאונצ'יקים ו- 50 אלף פגזים. התותחים זכו לכינוי נפוליאונציקים היות שהיו מתוצרת צרפתית ונראו עתיקים מאוד. הנפוליאונצ'יקים האלה היו תותחי 65 מילימטר צרפתיים מודל 1906 שיוצרו ב-1917.
שימוש במלחמת העצמאות.
התותחים הראשונים הוברחו לארץ יום לפני סיום המנדט והוחבאו מתחת לשקי בצל וקופסאות מיץ עגבניות על האונייה "בוריאה". הם הגיעו ללא כוונות ובמצב רעוע למדי אך הבעיה העיקרית הייתה שלא נמצא בישראל אדם שידע להפעילם. למזלו של הצבא באותה אונייה הגיע במקרה גם ליאון קויפמן, קצין בצבא הצרפתי ששימש כמפקד סוללת תותחים בפלישת צבא צרפת החופשית לקווליר והכיר את התותחים. קויפמן נלקח מיד להכשיר את לוחמים בשימושם ואף שימש כמפקד הסוללה.
עם הגעת התותחים החל במטה הכללי ויכוח לאן לשלוח אותם היות שהיה צורך בכלים כאלה בכל החזיתות. בן-גוריון רצה לשלחם ראשית לחזית הירושלמית ואילו יגאל ידין הרמטכ"ל רצה לשלחם לצפון. בסופו של דבר הוכרע בפשרה לשלוח אותם מיד לצפון ומיד אחר כך לחזית המרכז.
למרות החוסר בכוונות והמצב הגרוע שנמצאו בו, הוחשו ארבעה תותחים הראשונים שהגיעו לצפון, שם הופעלו לראשונה על ידי חיל התותחנים של צה"ל, הפתיעו את הסורים, גרמו לבהלה והיו מהגורמים לנסיגה הסורית בקרב על הדגניות, לכיבוש סמח' ולהדיפת הצבא הסורי מתחומי ישראל. במשלוחים נוספים לאורך המלחמה הגיעו עוד כמה עשרות "נפוליאונצ'יקים", וכן כוונות עבור התותחים. בסך הכל הפעיל צה"ל כ-35 תותחים מסוג זה במלחמת העצמאות. התותחים היו בעייתיים, הן מבחינת דיוק והן מבחינת מצבם הטכני הכללי, אך הם היוו את רוב הנשק הארטילרי של צה"ל במלחמה. לכן הם שותפו בקרבות רבים, ובחלקם אף הופעלו מגב משאיות כתותחים מתנייעים. ההשפעה של התותחים האלה הייתה משמעותית.
מספר תותחים הותקנו על סיפוני האוניות הראשונות של חיל הים הישראלי בעת שאוניות מעפילים שהוחזקו בנמל חיפה הוסבו לספינות מלחמה, בין השאר על אח"י וג'ווד.