במהלך מלחמת העולם השנייה הסתתר בלה-שמבון סור-ליניון. בשנים 1960-1936 (עם הפסקה בימי הכיבוש הנאצי) לימד ויידה תנ"ך ותאולוגיה יהודית בבית המדרש הרבני של צרפת בפריז.
ב-1946 כתב תיזה על יהודה בן ניסים אבן מלכה. ב-1954 מונה לחוקר ברמה גבוהה באקול פראטיק דה אוטז אטיד וב-1970 היה לראש הקתדרה לעברית וללימודי היהדות באוניברסיטה של פריז (III).
וידה כתב מעל 21 ספרים, 284 מאמרים ומאות מאמרי ביקורת וערך ספרים רבים. הוא נפטר בפריז, בערב יום הכיפורים, 1981.
מכתביו.
ביבליוגרפיה של כתביו מצויה בדעת, חוב' 10 (תשמ"ג) עמ' 126-125 ;66-53
גיולה
גיוּלה (או דיוּלה, עם ג או ד מרוככים) (בהונגרית: Gyula, במקורות שונים מופיעות גם הצורות Gyla / Jula / Jila) היה שמם של כמה מנהיגים מההיסטוריה המוקדמת של הונגריה. לשם זה - גיולה - הייתה גם משמעות של תואר הנהגה צבאי בקרב השבטים ההונגרים (לעומת "קָנְדֶה" kende - המנהיגים הרוחניים).
גיולה הראשון.
"גיולה הראשון" היה אחד משבעת המנהיגים השבטיים ההונגרים שכבשו את טרנסילבניה בימי ארפאד. בכרוניקה של שימון קזאי שמו (Jula) מצוין כשלישי בין השבעה.
גיולה השני.
גיולה השני (מהמאה 10) היה ראש השבט ההונגרי (מדיארי או מגיארי) גיולה. לפי הכרוניקות הונגריות שלט בטרנסילבניה עד למחצית המאה העשירית ונשא תואר של דוכס או ווייווד "dux magnus et potens" (דוכס גדול וחזק). היה המנהיג ההונגרי הראשון שהתנצר, אבל לפי הפולחן היווני.
חוקרים הונגרים אחדים (כמו גיולה קרישטו) קוראים לו "זומבור גיולה" (בהונגרית: Zombor gyula) ומזהים בו את "זוֹמבוֹר" או "זוּבוֹר" המוזכר בכרוניקה "גסטה הונגארורום" (Gesta Hungarorum) מהמאה ה-13, אף על פי שהמחבר האלמוני (אנונימוס) של הכרוניקה מזכיר כי זומבוד וגיולה (Gyyla/Geula) היו אחים.
בשנתונים גרמניים בני זמנו מהמאה ה-11 מציינים כי "גיולה הצעיר" או השלישי שהתעמת עם המלך ההונגרי אישטוואן הראשון והקדוש היה דודו של המלך - בלטינית avunculus. מכאן ההשערה כי היה אח של אמו של מלך ולא בן דוד שלה. לפי אנונימוס, גיולה השני היה אב לשתי בנות - קארולד ושארולט. שרולט או שארולטה (Sarolta) הייתה אשתו של גזה ואמו של אישטוואן, המלך ההונגרי הראשון. לפיכך לפי ההשערה של קרישטו -הוא היה גם אביו של גיולה השלישי.
רקע משפחתו.
לפי גרסאות אגדיות מסוימות היה בנו הבכור של טוהוטום, אותו מפקד בשרותו של ארפאד, שהביס את השליט הרומני ג'לו והקים את הנסיכות ("ווייבודט" או ווייבודות) של טרנסילבניה. לפי הכרוניקה של אנונימוס - הוא היה נכדו של טוהוטום ובנו של הארקה.
השטחים שבשליטתו.
לפי גיולה קרישטו, השטח שבשליטתו הוקף על ידי הנהרות טימיש, מורש, קריש, טיסה ו"טוּטיס" - אולי הבגה. זהו שטח הארץ שנקראה "טורקיה" בכרוניקת הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס, כשהשם טורקי משמש כינוי להונגרים. לפי ההיסטוריון הרומני פלורין קורטה ה"גיולה" ו"הארקה" שלטו באזור הדרומי של אגן הקרפטים. הוא התבסס על מצבורים של ממצאים ביזנטים מהמאה ה-10 שנמצאו במפגש הנהרות מורש וטיסה. לפי ההיסטוריון ההונגרי פטר ואצי, שבטו של גיולה הגיע לטרנסילבניה בעת שלטונו שלו. גיולה קבע את מושבו בעיר אלבה יוליה, בהונגרית גיולהפהרוואר, בשפה רומנית-סלבית ישנה "בליגרד".
התנצרותו.
לפי דיווח הכרוניקון הביזנטי יואנס סקיליצס, בשנת 953 גיולה או Γύλας (גולאס) התנצר בקונסטנטינופול בנוכחות הקיסר קונסטנטינוס השביעי שהרים אותו בעצמו מאגן הטבילה. גיולה, הוטבל לנצרות תחת השם "סטפנוס" ובהונגרית - אישטוואן והתכבד בקונסטנטינופול עם התואר "פטריקיוס". בשובו לטרנסילבניה גיולה הביא איתו, לפי עדויות מסוימות, נזיר יווני בשם היירוטאוס שהתמנה לבישוף של אלבה יוליה על ידי הפטריארך תאופילקטוס. סיפור מעשיו והתנצרותו של גיולה השני מוזכר גם בכרוניקות רוסיות מהמאה ה-16.
צאצאיו.
כמצוין לעיל, שתי בנותיו היו קארולד ושארולט, וככל הנראה בנו היה "גיולה השלישי".
גיולה השלישי.
"גיולה השלישי" או "גיולה פרוקוי" (המאה ה-11, בהונגרית: Prokuj gyula), ככל הנראה בנו של גיולה זומבור או גיולה השני, ואחי אמו של אישטוואן הגדול, שארולט. הוא מצוין בין השאר בכרוניקה של תיטמר ממרסבורג (975–1018) תחת השם Procui senior. אנונימוס קורא לו "iunior Geula".
הוא הראה מגמות בדלניות כלפי הממלכה ההונגרית שבמישור הפאנוני ונתן מקלט פוליטי למתנגדים פוליטיים ודתיים של המלך אישטוואן הראשון, אחיינו. משום כך בשנת 1003 המלך אישטוון, תקף אותו ולקח אותו בשבי יחד עם אשתו ושני בניו. לפי השנתון אלטאיטש:
כעבור זמן מה לפי מקורות אחדים הצליח להימלט משבי ומצא מקלט בחצר המלך הפולני בולסלב האמיץ. בסופו של דבר הרשה אישטוואן הגדול לאשתו של גיולה להתאחד איתו בפולין. לגיולה השלישי היו שני בנים: בויה (Boja) או בואה (Bua) ובונהה (Bonyha). הם מרדו במלך פטר אורסאולו וגמרו את חייהם בעינויים על גרדום. הדחתו של גיולה פרוקוי והשתלטותו של המלך אישטוואן שמו קץ להשפעת הכנסייה האורתודוקסית בקרב ההונגרים.
קישורים חיצוניים.
Benkő Loránd "Észrevételek Erdély déli részeinekkorai Árpád-kori történetéhez - Viaskodás Romantikus Látomásokkala", Erdélyi Múzeum-Egyesület, Kolozsvár 2001
זריעה (מקוואות)
בהלכות מקווה, זריעה היא אחת מהדרכים שבהן מכשירים מים שאובים לטבילה, על ידי חיבורם למי גשמים שבמקווה שיש בו ארבעים סאה מי גשמים.
המקור.
בתלמוד מובא מספר פעמים עניין הזריעה, בקשר לטהר מים שנטמאו. כך למשל מסופר בתלמוד, כאשר ניסוך המים המתבצע בבית המקדש בחג הסוכות על גבי המזבח, היה חל בשבת, היו ממלאים את המים ממעיין השילוח בערב שבת, שהרי אסור לצאת בשבת מחוץ לתחום שבת, ומעיין השלוח היה מחוץ לתחום. כאשר המים נטמאו ביממה שבין שאיבתן לניסוך המים, היו משיקים אותם במי המעיין שהיו מחוברים לאמת המים שבעזרה, ובכך היו מטהרין אותם. ברש"י מסביר את ההשקה ב"זריעה", - .
אופן הזריעה.
הזריעה מתבצעת בכך שפותחים את ברז המים לתוך בור שבו ישנם ארבעים סאה של מי גשמים. המים נשפכים אל עבר בור הזריעה, מתחברים אליהם ומקבלים דין של "מי גשמים", ולאחר מכן דינם כמים כשרים לכל דבר ועניין, וניתן לטבול בהם ללא כל הכשר נוסף.
בסוג אוצר זה על בור הטבילה להיות יבש לגמרי לפני מילויו כיון שדי בכמות של שלושה לוגין כ-1200 מ"ל בקירוב כדי לפסול את המקוה. אמנם לאחר שנתמלא הבור בארבעים סאה שוב כל כמות מים אינה פוסלת ובלבד שהמים לא יצאו מחוץ לבור הטבילה. (למרות שהזריעה כשרה כמובן גם ללא "המשכה", נהוג למלא את אוצר הזריעה ידי "המשכה". מזרימים מים מרשת המים העירונית על גבי תעלה בקרקע שניתנת לחילחול (צמנט ביחס גבוה של חול) באורך שלושה טפחים (כשלושים ס"מ) וברוחב של טפח (כ-10 ס"מ) יש לוודא לפני כן שיש בבור הזריעה רוב מים כשרים (ממי גשמים) למעשה כיום נהוג להשתמש בשתי הצורות, גם בזריעה וגם בהשקה).
למרות שניתן להכשיר את המים השאובים גם לאחר שנכנסו לבור הטבילה על ידי השקתם לבור המי גשמים, סובר החזון איש כי כדאי לבצע את הזריעה באופן האמור בו המים מתערבים עם מי הגשמים בכניסתם למקווה, שכן באופן כזה המים שבבור הזריעה מתחלפים בתדירות גבוהה מאוד, שהרי הם מתערבים עם מי הברז, ומצד שני המים כשרים לגמרי על ידי זריעתם במי הגשמים ושוב אין כל בעיה בכך שהם מתערבים זה בזה. לעומת זאת בבור השקה, מי הגשמים אינם מתערבים כל כך, ואחרי התיישנם הם עלולים להזדהם, דבר העומד בסתירה לאחד מכללי המקוואות, כי המקווה צריך להיות נקי ככל האפשר לרווחת הטובלות. מלבד זאת, יש להקפיד ביותר על נקיות המקווה שלא למנוע טבילת נשים שרחוקות מהיהדות ועלולות להימנע מטבילה במקווה כזה.
זריעה בזוחלין.
אחת מהבעיות החמורות העומדות בפני אלו המכשירים את המקווה בבור זריעה היא דעת הפוסקים האומרים, שמכיוון שמים ש"זוחלין" (אינם "אשבורן" – מכונסים ועומדים במקום אחד) אינם נחשבים למים כשרים, אז גם כאשר מכשירים מים שאובים או טמאים במים "זוחלין", הזריעה לא תועיל. הסברא בזה היא, שכדי להכשיר מים שאובים, יש להקפיד שיחול בשעת ההכשרה על המים הכשרים שם הלכתי של "מקווה" (מים שנקוו וכונסו ואינם זוחלין ממקומם), ולכן ברור שמים שאינם נחשבים למקווה אינם מערבים מקווה.
לבעיה זו מצא החזון איש פתרון, שיפתחו את ברז לתוך תחתית מי הבור הגשמים הקרוי "בור זריעה", כך שהמים השאובים "נזרעים" התוך החלק התחתון של המקווה שהוא אינו נחשב ל"זוחלין", ורק החלק העליון נחשב לזוחלין. אך גם פתרון זה אינו מושלם, מפני שיש הסוברים ש"זחילה" בחלק ממי הבור משפיעה על כל מי הבור. ולכן כיום נהוג לזרוע את המים בבור הזריעה, לפני שנפתח החור המעביר את המים למקווה, כך שיש לפחות רגע אחד שבו המים נמצאים בבור הזריעה ואינם נחשבים ל"זוחלין", וברגע זה נזרעים המים השאובים במי הגשמים שב"בור הזריעה" ושוב הם כשרים.
הבעיה במצב זה הוא הכלל שמקווה צריך להיות הוויתו על ידי טהרה. כאשר אדם פותח את נקב המקווה, הוא גורם שהמקווה יעשה על ידי אדם, שהוא כידוע מקבל טומאה. מכיוון שכך נהגו, לעשות פטנט כזה: כאשר אדם פותח את חור הטבילה, נופלים המים הראשונים לחור שמונע מהמים להגיע למקווה. לאחר שהמים שבאו על ידי הכוח הראשון, שנוצר על ידי מעשה האדם, נפלו לחור, סותמים את החור היטב, והמים שבאים מכאן והלאה למקווה הם מים כשרים.
המשכה.