בחודש יולי 1920 התכנסה בעיר ספא שבבלגיה ועידה של המעצמות (ועידת ספא) כדי לטפל בבקשת פולין לעזרה במלחמה הפולנית-סובייטית. הצ'כוסלובקים ניצלו את הסיטואציה ושכנעו את המעצמות שבמצב זה הפולנים יקבלו כל החלטה בנושא הגבול עם צ'כוסלובקיה, וכך הובילו את המעצמות לקבל החלטה שהעבירה את מרבית השטח לידי צ'כוסלובקיה, כולל כ-139,000 פולנים. תחת שלטון פולני נשארו רק כ-2,000 צ'כים. הפולנים זעמו, אך נאלצו לקבל את התכתיב.
פולין ראתה בהעברת שטח מיושב פולנים לריבונות צ'כוסלובקית פגיעה, והמתינה בקוצר רוח להזדמנות להשיבו אליה. נושא זה היה אחת הסיבות העיקרית לעוינות ביחסי פולין-צ'כוסלובקיה והיו שטענו שהייתה הסיבה העיקרית לאי כריתת בריתות מול האיום הגרמני המשותף.
השלטון הצ'כוסלובקי עד הסכם מינכן.
לאחר שהחבל עבר לידי צ'כוסלובקיה, ב-1920, גדל מספר התושבים הצ'כים והתמעטו הפולנים, הן בשל הגירה והן בשל התבוללות פולנים בתוך המדינה הצ'כוסלובקית. השלטונות הצ'כוסלובקיים עשו מאמצים רבים לשם כך, הם הקשו על פולנים לקבל אזרחות, עודדו מעבר של ילדי פולנים לבתי ספר צ'כיים שהיו מצוידים טוב יותר, ובדרך של פיתוי ודיכוי הביאו לכך שפולנים רבים התבוללו תרבותית בקרב האוכלוסייה הצ'כית.
הסכם מינכן ומלחמת העולם השנייה.
כשהוחלט על חלוקת צ'כוסלובקיה, ב-30 בספטמבר 1938, בהסכם מינכן, מיהרה פולין להגיש אולטימטום לצ'כוסלובקיה, בדרישה להוצאת צבאה מחבל זאולז'ה ובהמשך, ב-1 באוקטובר, נכנס הצבא הפולני והשתלט על החבל. הפולנים פעלו במהירות כדי שלא יקדימו אותם הגרמנים, שגם הם רצו בסיפוח החבל.
האוכלוסייה הפולנית של החבל קיבלה את החלפת השלטון בהתלהבות רבה. עם קבלת השלטון על החבל נקטו הפולנים בצעדים להפיכת תהליך הצ'כיזציה של החבל. במקום אנשי רשות צ'כים, שפוטרו, מונו פולנים. הפולנים הפעילו פולניזציה מהירה ואילצו צ'כים וגרמנים לעזוב את החבל. כ-35,000 צ'כים עזבו את החבל, מרצונם או שלא מרצונם.
לאחר שגרמניה הנאצית פלשה לפולין, היא סיפחה את זאולז'ה לשטחה ב-1 בספטמבר 1939. במהלך המלחמה היה החבל חלק מגרמניה ועבר תהליך של גרמניזציה. כחלק מתהליך הגרמניזציה, שלווה בטרור ומעשי רצח, נדרשו התושבים להצהיר על לאומיותם ולחתום על כך שיש גרמנים בין אבותיהם. מי שחתמו היו צפויים בהמשך לגיוס לוורמכט ויציאה לחזית המלחמה. רבים מאלה שלא חתמו נלקחו לעבודות כפייה, למחנות ריכוז וכו'. ליהודים לא ניתנה הבחירה, הם נשלחו למוות. מחוז זאולז'ה שילם בכ-6,000 קורבנות, 2,500 יהודים, 2,000 אזרחים (כ-80% פולנים) וכאלף חיילי ורמכט. היו קורבנות מהמחוז גם בין הרוגי טבח יער קאטין.
אחרי מלחמת העולם השנייה.
בסיום מלחמת העולם השנייה הוחזר קו הגבול בין פולין לבין צ'כוסלובקיה למתאר של שנת 1920, וחבל זאולז'ה הוחזר לשלטון צ'כוסלובקי. החלפת השלטון הביאה שוב לרדיפות, הפעם רדיפת פולנים, שהיו חלק מהרשויות הפולניות, בידי הצ'כים. הלחץ המחודש לצ'כיזציה הוקל רק לאחר עליית הקומוניסטים לשלטון, אך רכוש פולני ויהודי, שהוחרם על ידי הגרמנים בתקופת המלחמה, לא הושב לידי בעליהם.
ב-13 ביוני 1958, בוורשה, נחתם בין שתי המדינות הסכם שאישר את קו הגבול כפי שהיה ביום 1 בינואר 1938 ושם קץ לסכסוך הגבולות. החבל עבר פיתוח תעשייתי מואץ שיצר ביקוש לידיים עובדות, ביקוש שסופק מיתר חלקי צ'כוסלובקיה, בעיקר מסלובקיה. התושבים החדשים של החבל התבוללו בתוך האוכלוסייה הצ'כית, ועם התפרקות צ'כוסלובקיה ב-1993 החבל היה לחלק מצ'כיה.
בחבל קיים עדיין מיעוט פולני משמעותי - 43,479 איש נכון לשנת 1991, מתוך אוכלוסייה של 368,355 תושבים.
המרכז הרפואי ברזילי
קרב חרן
קרב חָרָן (בלטינית: Proelium Carrharum) היה קרב מכריע בין צבא רומאי בפיקודו של מרקוס ליקיניוס קראסוס לבין כוחות האימפריה הַפַּרְתִּית, שהתחולל בראשית חודש מאי שנת 53 לפנה"ס סמוך לעיר חרן (Carrhae) שבצפון מסופוטמיה. הקרב הסתיים בתבוסה מוחצת של הצבא הרומאי, שכּוּתר וכמעט הושמד על ידי כוח פרשים פרתי קטן יחסית, ובמותם של מרקוס קראסוס ובנו פובליוס. שרידי הצבא הרומי שניסו לסגת צפונה, תחילה לעיר חרן ולאחר מכן לשטח ארמניה, ספגו אבדות כבדות במהלך נסיגתם, ורק חלק קטן מצבאו של קראסוס הצליח לחזור בשלום. התבוסה שמה קץ לניסיונה הראשון של האימפריה הרומית לפלוש לתחומי האימפריה הפרתית, ובעקבותיה השתלטו הפרתים מחדש על כל השטח שממזרח לנהר פרת.
קרב חרן היה הקרב המשמעותי הראשון בין האימפריה הרומית לבין האימפריה הפרתית. הוא פתח סדרה של עימותים צבאיים בין שתי האימפריות, שארכו מאות שנים. הניצחון הפרתי בקרב ביסס את מעמדה של האימפריה הפרתית ככוח הדומיננטי באזור המזרח הקרוב וכיריב שווה כוחות לאימפריה הרומית.
מותו בקרב של קראסוס, שהיה אחד מחברי הטריומווירט הראשון, ששלט ברומא באותה תקופה, פגע באיזון הפנימי בין חברי הטריומווירט, והשפיע בעקיפין על פירוק הברית הפוליטית בין שני החברים הנוספים בטריומווירט, פומפיוס ויוליוס קיסר, ועל הקרע ביניהם, שהוביל לפרוץ מלחמת אזרחים ברומא ובסופו של דבר לקיצה של הרפובליקה הרומית.
רקע.
רקע גאופוליטי.
האימפריה הפרתית.
מוצאם של הפרתים היה משבט נוודים ממוצא סקיתי מאסיה המרכזית בשם פארני (Parni). באמצע המאה השלישית לפנה"ס ניצל מנהיג השבט, ארסאקס, מרד של המושל המקומי של מחוז פרתיה (אזור ששכן במערב טורקמניסטן ובצפון-מזרח איראן של ימינו) נגד השלטון המרכזי הסלאוקי, כדי להשתלט על פרתיה ולהכריז על עצמאות משלטון האימפריה הסלאוקית, ובכך ייסד את שושלת המלוכה הפרתית (השושלת הארסאקידית). לאחר מותו של ארסאקס הראשון הצליח המלך הסלאוקי אנטיוכוס השלישי להשתלט מחדש על פרתיה (209 לפנה"ס), וכפה על השליטים הפרתים להכיר בריבונות האימפריה הסלאוקית, אך הם המשיכו לשמש כמושלי המחוז מטעמו. בעקבות סדרת המפלות שנחל אנטיוכוס במלחמתו נגד הרפובליקה הרומית, והתבוסה הניצחת שנחל צבאו בקרב מגנסיה (189 לפנה"ס), נחלשה מאוד האימפריה הסלאוקית, והמלכים הפרתים ניצלו את חולשתה, כדי להשיב לידיהם את השליטה בפרתיה, וכדי להשתלט בהדרגה על מחוזותיה המזרחיים של האימפריה.
המלך הפרתי מיתרידטס הראשון, המכונה גם "הגדול" (171-138 לפנה"ס) הרחיב מאוד את גבולות הממלכה הפרתית, והפך אותה לאימפריה גדולה. הוא השתלט על באקטריה (כיום בצפון אפגניסטן), על הודו ממערב לנהר אינדוס ועל כל שטחי האימפריה הסלאוקית שממזרח לנהר חידקל, ואף כבש את דרום מסופוטמיה, כולל את הערים הגדולות בבל, סלאוקיה (בירת האימפריה הסלאוקית) וקטסיפון. יורשו, פראטס השני, הביס והרג את המלך הסלאוקי אנטיוכוס השביעי, והפך את בנו, סלאוקוס, לנסיך פרתי. בתחילת המאה הראשונה לפנה"ס העבירו הפרתים את בירתם לעיר קטסיפון שעל גדת החידקל. מרכזי שלטון נוספים של האימפריה הפרתית היו בערים אקבטנה, שושן, הקטומפילוס (הבירה הפרתית הראשונה) וניסה.
עד אמצע המאה הראשונה לפנה"ס הרחיבו הפרתים את תחומי האימפריה שלהם עד שכללה את כל שטח מסופוטמיה שממערב לנהר פרת, וכן חלקים מדרום הקווקז. ערב הפלישה הרומאית שלטה האימפריה הפרתית על רוב השטחים שהשתייכו בעבר לאימפריה הסלאוקית, כולל שטח איראן ועיראק של ימינו, וכן חלקים מפקיסטן, אפגניסטן, טג'יקיסטן, גאורגיה, אזרבייג'ן, טורקמניסטן, טורקיה, סוריה וארמניה של ימינו.
האימפריה הפרתית התאפיינה בחוסר ריכוזיות בהשוואה לאימפריות קודמות ששלטו באזור המזרח הקרוב (כגון האימפריה הפרסית). היא הייתה למעשה אגד רופף של ממלכות ואסליות (דוגמת ארמניה), מחוזות וערי מדינה, ששמרו על מידה רבה של אוטונומיה, ועל רבות מהזכויות המסורתיות שלהן, כולל הזכות לטבוע מטבעות משלהן. השלטון המרכזי הפרתי נמנע בדרך כלל ממעורבות בעניינים הפנימיים של נתיניו, כל עוד הם מילאו את חובותיהם כלפי הכתר. המבנה המבוזר של האימפריה החליש את כוחה, אך היו לו גם יתרונות משמעותיים מבחינת הפרתים. כך למשל, במהלך המלחמות נגד האימפריה הרומית, כבשו הרומאים מספר פעמים את קטסיפון, בירת האימפריה הפרתית, מבלי שתהיה לכך השפעה על יציבות השלטון הפרתי. זאת משום שלאימפריה היו מספר מרכזי שלטון, ולא רק מרכז שלטוני אחד.