השוהים בקפס נהנו בדרך כלל מתנאים טובים, וניתן לדמותו לכלוב זהב. מיקומו המדויק של הקפס לא היה קבוע, אך הוא היה חלק מההרמון. ה"זכות" לחיות בקפס הייתה שמורה בעיקר לצאצאיו של הסולטאן השולט. אחים, אחיינים וקרובים אחרים נרצחו פעמים רבות, אך לשני הכללים היו יוצאי דופן. עם ההשמה בקפס נפסק חינוכו של היורש והוא חי את חייו, לעיתים במשך עשרות שנים ולעיתים עד יום מותו, בחברת משרתים ונשים בלבד תוך שהוא מנותק מהעולם החיצון. מסיבות אלה מקובל שהשהות בקפס הייתה אחראית במספר מקרים לחוסר מוכנותם של היורשים לשאת בעול השלטון בבוא העת, וייתכן שניתן לייחס לה מופרעויות שונות שאפיינו חלק מהסולטאנים. ידועים אף שני מקרים של התאבדות, אם כי לא ניתן לבודד את הסיבה המדויקת להם.
מסורת הקפס שרדה עד למאה ה-20 וגם הסולטאן מהמט השישי, אשר עלה לשלטון ב-1918, שהה בו במשך 57 שנותיו הראשונות. עם זאת, בשלבים מאוחרים היה ההסגר לוחץ פחות והקפס לא מוקם דווקא בהרמון. לעבדול חמיד השני אף ניתנה זכות לבחור את מיקום הקפס שלו בארמון ביילרביי לאחר שהודח.
אבדילמג'יט הראשון
אַבְּדִילְמֵגִ'יט הָרִאשׁוֹן (בטורקית: I. Abdülmecit; בטורקית עות'מאנית: عبد المجيد اول, 25 באפריל 1823–25 ביוני 1861) היה הסולטאן ה-31 של האימפריה העות'מאנית, שלט בה מ-2 ביולי 1839 ועד יום מותו. היה בנו של הסולטאן מהמוט השני אשר קדם לו.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
אבדילמג'יט נולד ב-25 באפריל 1823 בארמון בשיקטאש סאהיל או בארמון טופקאפי, שניהם באיסטנבול. הוא היה בנו של מהמוט השני ואמו הייתה אשתו הראשונה של אביו, ולידה סולטן בזמיאלם, ששמה במקור היה סוזי (1807–1853), שפחה צ'רקסית או גרוזינית.
עלייתו לשלטון.
אבדילמג'יט עלה על כס המלוכה ב-2 ביולי 1839 לאחר מות אביו, כשהיה בן שש עשרה בלבד. הוא היה צעיר וחסר ניסיון, וענייני האימפריה העות'מאנית היו במצב קריטי. אביו נפטר בתחילת המלחמה המצרית-עות'מאנית השנייה, והחדשות הגיעו לאיסטנבול שצבא האימפריה הובס ב Nizip בידי הצבא של המורד המצרי, מוחמד עלי. במקביל, צי האימפריה היה בדרכו לאלכסנדריה, שם נמסר למוחמד עלי על ידי מפקדו אחמד פבזי פאשה, בתואנה שיועציו של הסולטאן הצעיר צידדו ברוסיה. עם זאת, באמצעות התערבות של המעצמות האירופיות במהלך המשבר המזרחי של 1840, היה מוחמד עלי חייב לסגת, והאימפריה העות'מאנית ניצלה מהתקפות נוספות, בעוד נחלותיה בסוריה, לבנון וארץ ישראל הוחזרו לשליטתה. התנאים הושלמו בוועידת לונדון (1840).
הרפורמות והטנזימאט.
אבדילמג'יט זכה לחינוך אירופי והתעניין בספרות ובמוזיקה. בדומה לאביו, החזיק ברעיונות מודרניים, ורווחת האימפריה ונתיניה נגעו לו. הוא היה הסולטאן הראשון שקיבל קהל והאזין לנתיניו באופן אישי וללא מתווכים, והוא אף סייר ברחבי האימפריה במספר הזדמנויות כדי להתרשם באופן אישי ממצבה.
בהכירו בכך שהממסד הדתי והצבאי הישן שוב לא התאים לצרכיה של האימפריה בעולם המודרני, שהתהווה החל בראשית המאה ה-19, הוא ביקש להמשיך ברפורמות שבהן החל אביו ולאמץ תהליכים אירופיים קיימים. אנשי הממשל שלו, דוגמת אלי פאשה (Mehmed Emin Âli Paşa) ומיטהט פאשה (Mithat Paşa), תמכו בצעדיו, אך הוא גם נאלץ להיאבק באופוזיציה שמרנית, שהתנגדה לרפורמות ואף זממה להתנקש בחייו מספר פעמים.
במטרה להגביר את הזהות העות'מאנית של תושבי האימפריה, אשר החלו לגלות שאיפות להגדרה לאומית, וכפועל יוצא מכך לעצור את תהליך שקיעתה של האימפריה ואת צמצום גבולותיה, פרסם אבדילמג'יט הראשון ביום 3 בנובמבר 1839, חודשים ספורים לאחר שעלה לשלטון, את הצהרת הטנזימאט, שמטרתה "להביא את יתרונות הממשל התקין לרחבי האימפריה באמצעות הקמתם של מוסדות חדשים". ההצהרה, שפתחה את תקופת הטנזימאט, הביאה עמה שורה של חידושים שנמשכו עד אמצע חלקה השני של המאה ה-19, וכללו, בין היתר, את ההתחייבות לשלומם, כבודם ושלום רכושם של כל תושבי האימפריה, ארגון המערכת הפיננסית בהתאם לדגם הצרפתי, ארגון מחדש של הצבא, רפורמה חקיקתית שכללה את אימוץ החוק האזרחי והפלילי הצרפתי ואת הקמתה של אספה (Meclis−i Maarif−i Umumiye), שהייתה אב הטיפוס של הפרלמנט העות'מאני הראשון.
בית המלוכה אימץ סטנדרטים אירופיים גם בלבושו, והטורבן נאסר והוחלף בתרבוש. הסולטאן הורה גם על בנייתו של ארמון דולמאבהצ'ה החדש ב-1856, אשר לא היה בנוי עוד סביב חצרות פנימיות, אלא לפי תוכנית מתאר אירופית יותר.
יחסי חוץ.
בשנות שלטונו הראשונות נאלץ אבדילמג'יט הראשון להתמודד עם פלישת המצרים בהנהגת אבראהים פאשא, אשר הגיעו לסביבות איסטנבול, בעוד שהצי העות'מאני, שהיה בדרכו לאלכסנדריה, ערק לצד המצרי. הכוח הפולש נעצר רק בשל התערבות בינלאומית, וב-1841 הושבו לאימפריה נכסיה בסוריה, לבנון ובארץ ישראל.
השקט היחסי ביחסי החוץ, שנמשך למעלה מעשור, הופר על ידי מלחמת קרים בין השנים 1854–1856. הגורם למלחמה היה פלישת רוסיה לנסיכות מולדובה ולוולאכיה, לאחר ויכוח בין רוסיה לבין האימפריה העות'מאנית באשר למשמורת על מספר ערים קדושות בארץ ישראל ולביטחונם של הנוצרים האורתודוקסים. הרוסים הטביעו חלק מהצי העות'מאני בסינופ ב-30 בנובמבר 1853, ואל העות'מאנים הצטרפו בריטניה וצרפת, ומאוחר יותר גם סרדיניה. משא ומתן לסיום המלחמה החל לאחר כיבוש העיר סבסטופול והכתרתו של אלכסנדר השני לצאר. המלחמה הסתיימה ב-30 במרץ 1856 עם חתימת חוזה השלום בפריז, בעיקר בשל עייפות שני הצדדים וההכרה ההדדית בחוסר היכולת להשיג הכרעה במלחמה.
מותו.
כמו אביו, גם אבדילמג'יט הראשון מת משחפת ב-25 ביוני 1861. אחיו, אבדילאזיז, ירש אותו, אולם לאחריו שלטו באימפריה בניו של אבדילמג'יט הראשון, מורט החמישי, עבדול חמיד השני, מהמט החמישי ומהמט השישי זה אחר זה.
אבדילאזיז
אַבְּדִילְאָזִיז (בטורקית: Abdülaziz; בטורקית עות'מאנית: عبد العزيز, 8 בפברואר 1830–4 ביוני 1876) היה הסולטאן ה-32 של האימפריה העות'מאנית, שלט עליה מ-25 ביוני 1861 ועד 30 במאי 1876.
ביוגרפיה.
אבדילאזיז נולד באיסטנבול ב-8 בפברואר 1830, והיה בנו של מהמוט השני. בשנת 1861 מת אחיו אבדילמג'יט הראשון, ואבדילאזיז עלה לשלטון במקומו.
בעשור הראשון לשלטונו המשיך אבדילאזיז ביישום עקרונות הטנזימאט שבהם החל אחיו לפניו. בין היתר, הוא העניק זכויות למילֶט הנוצריים להקים אספה, כמו האספה הארמנית שהוקמה ב-1863, הקים את הבורסה לניירות ערך הראשונה באיסטנבול ב-1866 והעניק מעמד אזרחי אחיד לכל תושבי המדינה ב-1869. בתקופתו נערך ארגון מחדש של אזורי השלטון באימפריה ב-1864, מערכת החינוך עברה ארגון מחדש בהשפעת המודל הצרפתי, והוקמה מועצת מדינה ב-1868. בשנת 1861 הוא מינה מנהל חדש לשירותי הדואר והנחה אותו לייעל את הארגון ולהכניס לשימוש בולים בבתי הדואר.
בתחום יחסי החוץ כונן אבדילאזיז יחסים טובים עם בריטניה וצרפת. הוא היה הסולטאן הראשון שביקר במערב אירופה, ובביקורו באנגליה העניקה לו המלכה ויקטוריה את אות מסדר הבירית. בני מלוכה אירופים כמו אדוארד השביעי ביקרו מצדם באיסטנבול.
ב-1871, לאחר שצרפת נוצחה על ידי פרוסיה, התחזקו יחסי האימפריה העות'מאנית עם האימפריה הרוסית, אולם לקראת סוף שלטונו הורעו יחסי המדינות בשל מעורבותה של רוסיה בחוסר השקט בבלקן החל ב-1875.
אבדילאזיז השקיע כספים רבים בחידושו של הצי העות'מאני ובהגדלתו, ובסוף ימיו היה ציו השלישי בגודלו בעולם, לאחר אלה של בריטניה וצרפת. אולם, לאור ירידה בפופולריות שלו כתוצאה מאורח חיים ראוותני ובזבוז כספי הציבור בצורה לא מושכלת, בין היתר גם בחידוש הצי, הודח אבדילאזיז בידי שריו ב-1876. מותו לאחר פחות מחודשיים מיוחס להתאבדות.
עבדילמג'יט השני
התורכים הצעירים
חברת דגל
בתעופה אזרחית ובספנות חברת דגל (באנגלית: Flag carrier) היא חברת תעופה או ספנות, המתאפיינת באחת משתיים:
המושג בא לעולם בתקופה שבה מרבית המדינות הקימו חברות תעופה שבהן שלטו ואותן הפעילו, והלכה למעשה נחשבו חברות אלה שהיו חברות דגל גם כ"חברות לאומיות". חלק ניכר מחברות אלה הופרט במהלך השנים והפיקוח הממשלתי על ענף התעופה האזרחית פחת, דבר שהביא להקמת חברות תעופה שלא נשלטו בידי המדינה, אף כי הן נחשבו לחברות דגל של אותה מדינה, בין בהקשר הצר ובין בזה הרחב, וחשיבותו של המושג "חברה לאומית" פחתה.
אל על, שהייתה חברת התעופה הלאומית של ישראל, הפכה ל"חברת דגל" עם הפרטתה בשנת 2005, והיא ממשיכה לשאת את דגל ישראל על מטוסיה. ישראייר וארקיע הן חברות דגל ישראליות במובן הרחב כי הן רשומות בישראל ובה שוכן מרכז פעולתן. עם זאת ארקיע לא אימצה אל סמלה צבעים או סמלים המקושרים בהכרח למדינת ישראל, בעוד שבסמלי חברת ישראייר יש דמיון למגן דוד.
סדר פעולות
תש&quot;נ
תש&quot;כ
תר&quot;כ
תר&quot;נ
תר&quot;צ
תק&quot;כ
ה'תק&quot;כ
מרות (יישוב קדום)
מֵרוֹת הוא יישוב יהודי קדום בגליל העליון, שהתקיים על פי ההשערה ברציפות מימי אלכסנדר ינאי החשמונאי (תחילת המאה ה-1 לפנה"ס) עד לשלטון הצלבנים, תקופה של 1,200 שנה. באתר התגלו בית כנסת, בית מדרש, מקווה טהרה, כתובות, מערכת מסתור, מערכת ביצור, תצפית ושליטה, מערכת אספקת מים, גתות, שדות קברים ובו קבר צדיק ומטמון מטבעות.
האתר נמצא כ-4 ק"מ מערבית לתל חצור, בינו לבין מושב עלמה, בתוך אזור אימונים של צה"ל ("שטח 100").
מקורות היסטוריים.
יישוב בשם "מירון" או "מֵרות" מוזכר לראשונה, בכתבי יוסף בן מתתיהו, המציין אותו כיישוב בגבול הצפוני של הגליל שבוצר על ידו בשלהי ימי בית שני לקראת המרד הגדול.