ב-1925 עבר לתל אביב ועסק במסחר. הצטרף לתנועת הצה"ר ובית"ר וכיהן כמפקד בית"ר בתל אביב, קצין הנציבות ומפקד ברית החייל. ב-1929 התמנה לסגנו של ירמיהו הלפרן ב"בית הספר למדריכים" של התנועה ומאוחר יותר עמד בראשו בעקבות נסיעתו של הלפרן לחו"ל. בתקופת מאורעות תרפ"ט השתתף בהנהגת קבוצת החניכים מבית"ר שהשתתפה בהגנה על שכונות דרום תל אביב ואף תקפה באופן אקטיבי את הכפר סלמה. בעקבות המאורעות והמחלוקת על צורת התגובה הרצויה החלה תסיסה פנימית בתנועת בית"ר לקראת הקמת ארגון עצמאי, נפרד מההגנה. הלפרן, רוזנברג וחברים נוספים אימנו קבוצות של צעירים ומבוגרים בענפי ספורט ולחימה שונים.
בתחילת שנות ה-30 הצטרפה הקבוצה התל אביבית לארגון האצ"ל בראשותו של אברהם תהומי, מפקד סניף ירושלים של ארגון ההגנה, שפרש ממנו. רוזנברג עצמו מונה לסגן מפקד הסניף בתל אביב במקביל לפעילותו בבית"ר. ב-1937 בעקבות הפילוג באצ"ל וחזרתו של תהומי לשורות ההגנה, הוקמה מפקדה חדשה בראשותו של רוזנברג, בה היו חברים: אברהם שטרן (יאיר), דוד רזיאל, חנוך קלעי ואהרן חייכמן. ב-כ' בתמוז תרצ"ז (29 ביוני), יום פטירתו של הרצל, ערכו עשרות אנשי הארגון מסדר לציון ארגונה מחדש של המחתרת. מטעמי חשאיות נערך האירוע, לכאורה של ארגון "ברית החייל", באתר בנייה בתל אביב. תחילה מונה למפקד האצ"ל רוברט ביטקר, אולם כעבור חודשים ספורים הוא הוחלף על ידי רוזנברג.
שנות הנהגתו התאפיינו בוויכוח פנימי בתוך היישוב היהודי בארץ וארגון האצ"ל לגבי מדיניות ההבלגה נגד התוקפנות הערבית שהייתה נהוגה על ידי "ההגנה" וזכתה לתמיכת חלקים גדולים ביישוב. תחת פיקודו של רוזנברג ביצע האצ"ל כמה פעולות נקמה, אך בהיקף מצומצם יחסית. משפטו והוצאתו להורג של שלמה בן-יוסף ב-1938 הכריעו גם את הוויכוח הפנימי בתוך האצ"ל על ההבלגה. רבים מחברי הארגון כבר התמרמרו על שמירת ההבלגה היחסית על ידי רוזנברג, וההתמרמרות גברה כאשר רוזנברג יצא מהארץ לקפריסין ביום הוצאתו להורג של בן יוסף. בהמלצת מפקדת הארגון שחרר ז'בוטינסקי את רוזנברג מתפקידו כמפקד הארגון ומינה תחתיו את מי שעתיד היה להיות הבולט מבין מפקדי האצ"ל עד לתקופת מנחם בגין - דוד רזיאל. רוזנברג ששהה בחו"ל נפגש עם ז'בוטינסקי וזה הציע לו תפקידים שונים במסגרת בית"ר העולמית, אך רוזנברג העדיף לחזור לארץ ישראל. בתשובתו לז'בוטינסקי אמר: "אולי אדוני צודק שהציונות היא בגולה, אבל ארץ-ישראל היא המולדת וכוונתי לחזור הביתה". בסוף אותה שנה חזר לארץ.
לאחר חזרתו לארץ היה פעיל בתנועת בית"ר, ואף נפגש לצורך כך לעיתים מזומנות עם דוד רזיאל, מחליפו בראשות האצ"ל, שכיהן גם כנציב בית"ר בארץ ישראל. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-1940, התגייס לצבא הבריטי ושימש כקצין בארץ ישראל ובמצרים. בשנת 1945 השתחרר מהצבא ועסק בתעשיית מכונות דפוס.
לרוזנברג ולרעייתו שרה נולדו שני בנים.
משה רוזנברג נפטר בי' באדר תשמ"ז ונטמן בבית העלמין הדרום.
קאלן סקינק
קאלן סקינק (בסקוטית: Cullen Skink) הוא נזיד (מרק סמיך) מהמטבח הסקוטי שמקורו בעיר קאלן שבמוריי, בחופה הצפון מזרחי של סקוטלנד. מרק זה מכיל "פינן האדי" (Finnan Haddie) - דג חמור ים מעושן, וכן תפוחי אדמה ובצלים. המרק מוגש לרוב כמנה ראשונה בארוחה סקוטית מסורתית.
מקור שמו של המאכל בגאלית סקוטית, כאשר "סקינק" משמעו ברך או פרסה של בשר - מהם נעשו בעבר מאכלי נזיד. לימים התפתח המונח "סקינק" לתאר כל נזיד בשרי סמיך, ולימים כל מרק. מרק זה מוצאו מהעיר קאלן, ומכאן שמו.
מאכל זה מוזכר בתיאור מסעם של ג'יימס בוסוול וד"ר סמיואל ג'ונסון לסקוטלנד, והם כותבים כי אכלו אותו בבקרם בקאלן ב-26 באוגוסט 1773 וכי ד"ר ג'ונסון נגעל מחמור הים המיובש שבושל בנזיד.
מרק קוק-א-ליקי
קוק-א-ליקי
מרק קוק-א-ליקי (בסקוטית: Cock-a-leekie - "עוף וכרישה") הוא מרק המהווה את אחד המאכלים המסמלים את המטבח הסקוטי, ונחשב לאחד המאכלים הלאומיים של סקוטלנד. המרק הוא מרק עוף העשוי מציר בשר עוף וכרישה. בעבר נהגו להוסיף למרק גם שזיפים, וזאת כדי להוסיף טעם למרק (בתקופה בה תבלינים היו יקרים ביותר).
מרק זה מתואר במתכונו הנוכחי כבר בכתבים משנת 1598. בסוף המאה ה-18 היה זה הדיפלומט והגסטרונום הצרפתי שארל-מוריס דה טליראן שהציע כי השזיפים יוצאו מהמרק לפני הגשתו. רעיונו התקבל, ולימים הם הוצאו מהמתכון לחלוטין.
היימסקרינגלה
האדה הפרוזאית
האדה השירית
מיכאל אשבל
מיכאל יצחק (מייק) אשבל (2 בפברואר 1922 - 4 במאי 1947) היה מלוחמי האצ"ל, נידון למוות, נהרג בפריצה לכלא עכו.
קורות חייו.
אשבל נולד בווילנה שבליטא. מהוריו קיבל חינוך ציוני ובגיל צעיר הצטרף לתנועת בית"ר בעירו ואף מונה למפקד ה"קן". בהמשך הצטרף לאצ"ל בפולין ועבר "קורס סגנים". לאחר פלישת גרמניה לפולין ב-1939 ברח לרוסיה, התגייס ל"צבא פולין החופשית" (צבא אנדרס) ולאחר גלגולים רבים הגיע דרך עיראק לארץ ישראל.
עם הגיעו לארץ ישראל ערק מהצבא הפולני והתגייס לאצ"ל. תקופה קצרה התגורר בבית דודו בבנימינה. אחר כך עבר לנתניה, שם כיהן כסגן מפקד קן בית"ר המקומי. במסגרת האצ"ל עבר קורס מפקדים ונמנה עם ראשוני הח"ק (חיל הקרב) של הארגון וממפקדיו באזור נתניה. ב-1944 נעצר על ידי המשטרה הבריטית והועבר למחנה המעצר בלטרון, אך בהמשך שוחרר לאחר שהצליח לשכנע את אנשי המשטרה שאינו חבר במחתרת. באחד הלילות, כשעסק בניקוי נשק, התפוצץ בידו רימון וידו נפגעה. הוא קיבל טיפול רפואי בבית החולים, אך ידו נשארה פגומה. דבר הפציעה נודע לבולשת הבריטית ומאחר שאנשיה החלו לחפשו עבר לגור בתל אביב. באותה תקופה עסק לאורך כל שעות היום בפעילות מחתרתית: בייצור חומרי נפץ, בהכנת פעולות, בפיקוד על גונדת חי"ק וביציאה למבצעי-קרב במסגרת תנועת המרי העברי שפעלה באותם ימים. בין השאר נטל חלק בהתקפה על בניין הבולשת ביפו, החרמת 35,000 לא"י מרכבת ליד חדרה, החרמת נשק ממחנה צבאי בתל אביב ובחבלה במטוסים בשדה התעופה לוד.
ב-6 במרץ 1946 השתתף בהתקפה על מחנה הצבא הבריטי בצריפין שנועדה לצורך החרמת נשק. בדרכם החוצה נפצע אשבל יחד עם חברו יוסף שמחון מיריות ונעצר על ידי המשטרה הבריטית בדרכו לבית החולים גלעד בתל אביב. כעבור חודשיים הועמדו השניים לדין. הם הפכו את משפטם לבימה פוליטית בה השתמשו לנאומים שקיבלו חשיפה תקשורתית גם מחוץ לארץ ישראל. ב-13 ביוני 1946 נידונו למוות בתלייה. לצד התגייסות מוסדות ואישי ציבור עבריים להצלתם של הנידונים בבקשות חנינה ועתירות שונות, איים האצ"ל ב"מדיניות גרדומים" משלו. מיד לאחר פרסום גזר-הדין שודרה ב"קול ציון הלוחמת", תחנת השידור של האצ"ל, ההצהרה: "אל תתלו את חיילינו השבויים. חי האלוהים, כי שבור נשבור את עמודי התלייה שלכם. על גרדום בגרדום נשיב". חמישה ימים לאחר שניתנו גזרי הדין, חטף הארגון חמישה קצינים בריטיים בתל אביב. שבועיים לאחר מכן, המיר הנציב העליון את גזר הדין של אשבל ושמחון למאסר עולם. למחרת שוחררו שלושת הקצינים שנותרו בידי לוחמי האצ"ל.
בפריצת כלא עכו היה אשבל מן הבורחים, אך הוא נפצע מיריות, נשבה מחדש ומת כעבור כמה שעות מפצעיו. לימים סיפר מתתיהו שמואלביץ' איש לח"י שמילותיו האחרונות של אשבל הגוסס היו: "מספיק להתלוצץ צריך להיפרד".
על שמו נקרא רחוב בבאר שבע.
כתביו ושיריו.
בעת שבתו בתא הנידונים למוות בכלא בירושלים כתב את השיר "עלי בריקדות" המבוסס על שיר ביידיש (אפארטיזאנער-ליבע) שנכתב במקור על ידי יוסל קוטלר והולחן על ידי אליהו טיטלבוים. את השיר תרגם לבקשת שרה רוזנברג (לבני) שכונתה אז "שרה הקטנה".
השיר הוברח מהכלא אל חבריו של מיכאל למחתרת, והיה לאחד מהמנוני המחתרות בסוף ימי המנדט ובתקופת מלחמת השחרור, וסמל לנכונות להקרבה במלחמה לשחרור העם והמולדת. ספרו של יהודה לפידות על לוחמות האצ"ל נקרא "היום שרה הקטנה" כמילותיו הראשונות של השיר. ושם השיר נעשה לשמו של ספר שירת המחתרת "עלי בריקדות - משירי העוז והמרי"
שיר נוסף אותו חיבר בכלא הוא "פברואר 1946" הפותח במילים: "ללא דרך הגונדה צועדת" ומתאר את הפעולה בשדה התעופה בלוד. לשיר הותאמה מנגינה וגם הוא הפך לאחד משירי הלכת הפופולריים של לוחמי האצ"ל.
ב-1976 יצא לאור היומן שכתב בכלא בשם "עלי בריקדות", בתוספת הקדמה מאת יוסף נדבה.
מייק אשבל
טיפוסיות
מכרז תפור
קשר דם
הסכסוך הערבי ישראלי
נזיד סקוטי
נזיד סקוטי או מרק סקוטי (באנגלית: Scotch broth) הוא נזיד (מרק סמיך) שמקורו במטבח הסקוטי וכיום נודע ברחבי העולם בשם זה.
מרק סמיך זה עשוי שעורה, וכן בשר כבש (לעיתים יותר נדירות - בשר בקר), ירקות שורש (גזר, לפת), וכן כרישה, לפת צהובה או כרוב המוספים למאכל בסוף הבישול (במטרה שישמרו על מרקמם).
לעיתים מוסיפים לתבשיל קטניות מיובשות.
מרק סמיך זה היווה לרוב את המנה העיקרית של הארוחה, והוכן ממוצרים פשוטים וזולים, מה שהסביר את הפופולריות הרבה שלו. המרק מוזכר בכתביו של ד"ר סמיואל ג'ונסון עת זה ביקר בסקוטלנד בשלהי המאה ה-18. הגירה מסקוטלנד לארצות הברית הביאה להופעתו בספרי בישול בארצות הברית בשנת 1881. בתקופה זו נדד גם לאנגליה והפך פופולרי גם שם (מופיע בספרי בישול אנגליים ויקטוריאניים).
כיום מאכל מסורתי זה נמכר גם בקופסאות שימורים.
טמרין שחור
טמרין שחור (שם מדעי: "Saguinus niger") המכונה גם טמרין שחור-ידיים הוא מין של פרימט מסוג טמרין. תפוצתו בצפון ברזיל ממש מדרום לנהר האמזונאס מנהר שינגו שבמדינת פארה ממערב ועד נהר פינדארה (Rio Pindaré) שבמדינת מרניאו ממזרח. בנוסף, הוא מצוי באי מרז'ו שבדלתת האמזונאס.
מאפיינים.
הטמרין הוא שוכן עצים ביערות גשם ראשוניים ומשניים והוא פעיל יום.