באוקטובר 1807 חתמו צרפת וספרד על הסכם לחלוקת פורטוגל ביניהם. בנובמבר 1807 מונה סמית' למפקד משלחת לליסבון במטרה לסייע לפורטוגזים בהדיפת המתקפה, או בהשמדת הצי הפורטוגזי - אם ישתלטו עליו כוחות עוינים. סמית' הצליח לארגן את מסע הצי הפורטוגזי לריו דה ז'ניירו בברזיל שהייתה אז מושבה פורטוגזית. שם החל בתכנון מתקפות על מושבות ספרד בדרום אמריקה, אך נקרא חזרה לאנגליה ב-1809 לפני שהספיק לממש תוכניתו. הוא קודם לדרגת תת-אדמירל ב-1810, ובאותה השנה נישא לקרוליין רמבולד, אלמנתו של הדיפלומט סיר ג'ורג' רמבולד שעבד עם סמית'.
מסע נוסף בים התיכון.
ביולי 1812 שב סמית' והפליג לים התיכון על סיפון ספינת הדגל שלו "טרמנדוס", כסגנו של סיר אדוארד פילאו, כשמשימתם הייתה הטלת מצור על טולון. בהמשך עבר לפקד מספינת הדגל "היברניה" שעל סיפונה היו 110 תותחים. המצור היה מתיש, בשל העובדה שהצרפתים לא יצאו מן הנמל והתחמקו מעימות עם הבריטים. בתחילת 1814 נכנסו בעלות הברית כמנצחות לפריז ונפוליאון הודח והוגלה לאי אלבה. סמית' הוחזר לאנגליה.
השלום וקרב ווטרלו.
אז החליט סמית' להתמסר למלחמה בעבדות. שודדי הים הברברים פעלו במשך מאות בשנים מחופי צפון אפריקה, סחרו בעבדים ובמלחים שבויים, ואף העזו וניסו לחטוף אנשים מחופי אירופה לרבות אנגליה ואירלנד. סמית' השתתף בקונגרס וינה במטרה לקבל מימון למשימה שתשים קץ סחר העבדים של שודדי הים הללו.
במרץ 1815 נמלט נפוליאון מאלבה וצעד לעבר פריז, שם הוכרז שוב כקיסר צרפת. סמית' ניסה לשוב לאנגליה, אך עד יוני הגיע רק לבריסל. בעת ששמע את תותחי המערכה רכב לפגוש את ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, בעת שזה ניצח בקרב ווטרלו. סמית' פעל לטיפול בחיילים הפצועים משני הצדדים. לאחר מכן התבקש לקבל את כניעת החיילים הצרפתים באראס ואמיין ולהבטיח כי כוחות בעלות הברית יוכלו להיכנס לפריז ללא קרב, כדי להמליך שם את המלך לואי ה-18. על מעשים אלו הוכתר בתואר אצולה בריטי, ושוב לא נקרא "האביר השוודי".
במהלך פעילותו צבר סמית' חובות, שהממשלה הבריטית לא מיהרה לפרוע. הוא נהג באורח חיים ראוותני, ומאמציו לשכנע בצורך להילחם בעבדות עלו לו כסף רב. מכיוון שבאנגליה היה נהוג לכלוא בעלי חוב, הוא עבר עם משפחתו לצרפת. הוא חי בפריז עד פרעון חובותיו, וזכה לקצבה קבועה שאפשרה לו מחייה צנועה. על אף שניסה לשוב ולקבל משרות ימיות, לא ניתן לו עוד פיקוד קרבי. הוא מת ב-26 במאי 1840 משבץ, ונטמן לצד אשתו בבית הקברות פר לשז בפריז.
איקרית
איקרית (בערבית: إقرت) היה כפר ערבי נוצרי בגליל המערבי, שתושביו פונו ממנו במלחמת העצמאות ולא הורשו לחזור אליו לאחריה.
היסטוריה.
באזור איקרית הייתה התיישבות קדומה עוד מהתקופה הכנענית. הכפר היה אחד מ-19 הכפרים שנכבשו על ידי פרעה תחתמס השלישי. בתקופת המשנה והתלמוד נמצא במקום היישוב היהודי יוקרת, בו חי ופעל האמורא רבי יוסי דמן יוקרת. הכפר חרב לאחר התקופה הצלבנית, ויושב מחדש במאה ה-16. תושבי הכפר היו נוצרים קתולים, ועסקו בעיקר בחקלאות. לפי סקר הכפרים משנת 1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-490 נפשות. שטח הכפר עמד על 24,722 דונם עד מלחמת העצמאות.
ב-31 באוקטובר 1948, במהלך מלחמת העצמאות, נכנס צה"ל לאיקרית במסגרת מבצע חירם ללא קרב. לאחר שבוע דרש צה"ל מהתושבים להתפנות מבתיהם; נציגי הצבא וגורמים פוליטיים ישראלים התחייבו בפני תושבי איקרית כי יוכלו לחזור לכפרם תוך פרק זמן של שבועיים. רוב תושבי איקרית הועברו בנובמבר 1948 לכפר ראמה המרוחק מכפרם, הם הועברו בכלי הרכב של הצבא. לאחר תקופה קצרה, ביקשו התושבים מהצבא לממש את הבטחתו, אבל הצבא סירב והתחילה סחבת. ב-1951 החלו העקורים במאבק משפטי שמטרתו מימוש ההבטחה להתיר להם לשוב לכפרם, בג"ץ פסק לטובת שני הכפרים ודרש מהממשלה להחזיר אותם לבתיהם, אך בסוף אותה שנה הרס צה"ל את מבני הכפר. בשנת 1962 דווח שחלק קטן מעקורי איקרית הגיעו להסדר עם המדינה על פיו קיבלו בין 4,000–5,000 לירות פיצויים ועברו לגור בחיפה או בתרשיחא. במשך השנים הוקמו וועדות שרים וניהלו התושבים משא ומתן עם כל ממשלות ישראל לדורותיה, בשנת 1992 מינה ראש הממשלה יצחק רבין את שר המשפטים דאז, דוד ליבאי בראש וועדה, הוועדה פרסמה את המלצותיה בפני הממשלה בשנת 1995 והן היו בעד החזרת תושבי שני הכפרים לחלק מאדמותיהם ואף המליצה הוועדה בפני הממשלה להשתתף בהוצאות הקמת ובניית הכפרים מחדש ולפצות את התושבים על התקופה שחלפה מאז. לאחר מכן התושבים הגישו הסתייגויות לגבי ההצעות אך הממשלה לא דנה איתם בנושא, לאחר מכן נרצח ראש הממשלה יצחק רבין וממשלות הימין סירבו לאמץ את ההמלצות של וועדת השרים. לאורך כל השנים חלק מהעקורים דואגים לתחזק את בית העלמין של הכפר ואת כנסייתו, שנותרה על תלה למרות הרס בתי הכפר, וממשיכים בשימור הקשר עם אדמות משפחותיהם ובמאבק המשפטי למען השיבה. בשלהי שנות השבעים של המאה ה-20, חזרו התושבים לקבור את יקיריהם בבית העלמין של איקרית, מסורת שנמשכת עד היום.
צאצאי התושבים כיום.
תושבי הכפר איקרית גרים בשלושה ריכוזים; חיפה, ראמה וכפר יאסיף. בשנת 2010 הם מנו 1600 נפשות. הקהילה ממשיכה לקיים חיי קהילה למרות הפיזור הגאוגרפי, בכנסיית הכפר נערכת תפילה בכל שבת ראשונה של החודש, בחגים ובמועדים. צאצאי הכפר מקיימים את החתונות של בני הקהילה בכנסייה וכך גם ההטבלות של התינוקות. חלק נוסף מהפעילות של התושבים הוא הקייטנה השנתית שהפכה למסורת מזה 18 שנים. בקיץ 2012, חלק מצעירי הכפר (כ 20 במספרם) החליטו להישאר לאחר תום הקייטנה ולנהל את חייהם מהשטח של הכפר כחלק מהמאבק המתמשך.
סמוך לשטח שבו שכן הכפר הוקמו המושבים היהודיים שומרה, אבן מנחם וגורן והיישוב גורנות הגליל. חלק מאדמות הכפר הוכרזו כשמורת טבע ועל חלקים אחרים נסללו כבישים. כיום האדמה בסטטוס של אדמה מופקעת ובחזקת מינהל מקרקעי ישראל.
נבואת הקדשה
לינגואה פרנקה
לינגואה פרנקה (מאיטלקית: Lingua franca) היא כינוי לשפה בינלאומית המשמשת לתקשורת בין אנשים שאינם מדברים באותה שפת אם, בעיקר לצורך מסחר בינלאומי, דיפלומטיה או מפגשים בין תרבויות שונות. כאשר נפגשים שני אנשים שאינם מדברים אותה שפה והם צריכים לקיים דו־שיח ביניהם, הם ישתמשו בשפה המוכרת לשניהם, ובדרך כלל תהיה זו שפה של עם דומיננטי באזור או בתרבות שהם חיים בה. פעמים רבות משפיעה הלינגואה פרנקה על השפות המקומיות, גם באוצר המילים וגם בדקדוק; כך למשל חדרו יסודות מן היוונית, שהייתה הלינגואה פרנקה במזרח התיכון בתקופת חז"ל, לתוך לשון חז"ל.
לעיתים אף נוצרת כתוצאה מהשפעה של לינגואה פרנקה שפה קריאולית, תמהיל של שתי שפות.
הלינגואה פרנקה כיום ברוב העולם היא השפה האנגלית.
היסטוריה ומחקר.
המונח "לינגואה פרנקה" הוא באיטלקית ומשמעותו "שפת הפרנקים"; המילה "פרנקים" מתייחסת לעמים האירופאים כפי שכונו בפי הערבים. השפה הראשונה שנקראה "לינגואה פרנקה" הייתה איטלקית מעורבת במילים מטורקית, פרסית, צרפתית, יוונית וערבית, ששימשה כשפת תקשורת דיפלומטית בערי הנמל במזרח התיכון החל מימי הרנסאנס ועד למאה ה-18. אחר כך הורחב בבלשנות השימוש במונח "לינגואה פרנקה" לכל שפה המשמשת לתקשורת בין דוברים משפות שונות. כיום ברוב המדינות החדשות באפריקה משתמשים באנגלית, בפורטוגזית או בצרפתית כלינגואה פרנקה, כירושה קולוניאלית ובמטרה להתגבר על ריבוי שפות ודיאלקטים של קבוצות אתניות שונות.
בתקופות שונות ובמקומות שונים שפות רבות ששימשו כלינגואה פרנקה, למשל:
ביטוי זה משמש גם לשפה המשמשת אנשים המתמחים במקצוע או בתחום עיסוק מסוים.
אייל קנדי
אייל קנדי או אייל ואפיטי (שם מדעי: Cervus canadensis) הוא האייל השני בגודלו במשפחת האייליים, ואחד היונקים היבשתיים הגדולים ביותר באמריקה הצפונית ובמזרח אסיה. האייל הקנדי דומה במראהו לאייל אציל שגדל בין היתר באירופה, ובמשך שנים הוא נחשב לאחד מהתת-מינים שלו. עם זאת, עדויות של DNA מיטוכונדריאלי הפריכו השערה זו.
מאפיינים.
האייל הקנדי גדל ביערות ובבתי גידול דמויי יערות, וניזון מדשא, צמחים, עלים, וקליפות עצים. האייל הקנדי היה נפוץ במקור באמריקה הצפונית (שם הוא מכונה באנגלית Elk) ובמזרח אסיה, אך הוא הסתגל היטב גם למדינות אחרות שאליהן הוא הובא כגון ארגנטינה, אוסטרליה וניו זילנד. יכולת ההסתגלות הגבוהה של האיילים עשויה לאיים על מינים אנדמיים ועל מערכות אקולוגיות שאליהן הם הובאו.
לזכרים יש קרניי אנטלר גדולות שעוברות השלה בכל שנה. במהלך עונת הייחום הזכרים מבצעים טקסי חיזור, כולל העמדת פנים, קרב עם הקרניים, והשמעה של סדרת קולות שנועדו לבסס את הדומיננטיות שלהם על פני זכרים אחרים ולמשוך נקבות.
לאייל הקנדי יש מעמד רוחני במספר תרבויות. בחלקים מאסיה משמשים הקרניים והציפוי הקטיפתי שלהן כחומר בתרופות מסורתיות. האייל הקנדי ניצוד בין היתר בשל בשרו, שהוא רזה יותר ועשיר יותר בחלבונים בהשוואה לבשר בקר או בשר של תרנגול הבית.
גובה כתפיו 150 סנטימטרים, משקלו יכול להגיע עד ל-450 קילוגרם, אורך קרניו מגיע עד למטר אחד. מצב שימור המין הוא ללא חשש.
גשר בנות יעקב
גשר בנות יעקב הוא אחד הגשרים המובילים מהגולן אל הגליל. הגשר מוצב מעל נהר הירדן כחמישה עשר קילומטרים צפונית לכנרת וכעשרה קילומטרים מזרחית לראש פינה על כביש 91, בגובה של כשבעים מטר מעל פני הים.
תולדותיו.