ישנם קשרי גומלין ומערכת של איזונים ובלמים בין שלוש הרשויות: הנשיא זקוק לאישור הסנאט למינויים של חברי קבינט ושופטים; הקונגרס יכול להדיח בעלי תפקידים ברשות המבצעת והשופטת בהליך של הדחה (impeachment), אך רק אם הם מואשמים בביצוע עברות חמורות; הנשיא יכול להטיל וטו על חקיקה של הקונגרס, ויש צורך ברוב מיוחד על מנת להתגבר עליו; בית המשפט העליון יכול לקבוע שחוק שקיבל הקונגרס מנוגד לחוקה, ולפסול אותו; סגן הנשיא הוא נשיא הסנאט, ולמרות שבדרך כלל אין לו זכות הצבעה, במקרה של תיקו, קולו הוא שמכריע את התוצאה.
הליכי החקיקה.
בית הנבחרים והסנאט הם שותפים שווים בתהליך החקיקתי, ולא ניתן להשלים מהלך חקיקתי ללא הסכמת שני הבתים. הצעת חוק יכולה להתחיל את דרכה בכל אחד משני הבתים, למעט חוקים הנוגעים למיסוי שעל פי החוקה חייבים להתחיל את דרכם בבית הנבחרים.
כל חבר בבית הנבחרים או בסנאט יכול להגיש הצעת חוק לדיון בבית בו הוא חבר. מגיש ההצעה נקרא נותן חסות. לעיתים קרובות ההצעה מוגשת על ידי קבוצה של חברים מאותו בית. תחילה ההצעה נדונה באחת מוועדות הבית הרלוונטית לנושא החוק, שמקיימת שימועים ודיונים. אם הוועדה מאשרת את ההצעה החוק עולה בפני המליאה, שם ניתן להציע הסתייגויות לנוסח החוק. לאחר הדיון וההצבעה על ההסתייגויות מצביע הבית על הנוסח הסופי.
על מנת שחוק יתקבל הוא צריך לעבור בנוסח זהה בשני בתי הקונגרס. לכן אחרי שהחוק עבר בבית אחד הוא מוגש לבית השני להליך דומה. הבית השני יכול להחליט לדחות את הצעת החוק, לקבל אותו, או לערוך בו שינויים. במקרה שהבית השני שדן בחוק מבצע שינויים בנוסח החוק הוא יכול להחזיר אותו לבית הראשון על מנת שיקבל את הנוסח עם התיקונים, וכך הצעת החוק יכולה לעבור בין הבתים הלוך ושוב עד שמתקבל נוסח אחיד. אפשרות נוספת ליישב מחלוקת על נוסח חוק בין שני בתי הקונגרס היא לכנס ועדה משותפת של שני בתי הקונגרס ("conference committee"), בה חברים בדרך כלל בכירי הוועדות שהיו מעורבות בהליכי החקיקה בשני בתי הקונגרס, ואשר מנסה לנסח נוסח אחיד, ולהגיש אותו למליאות של שני בתי הקונגרס.
אחרי שהצעת חוק התקבלה בנוסח זהה בשני בתי הקונגרס, היא נשלחת לאישור הנשיא אשר יכול לחתום עליה ובכך להפוך אותה לחוק, או להחזיר אותה תוך עשרה ימים לקונגרס עם הערות וללא חתימה, ובכך להטיל עליה וטו. במקרה כזה הקונגרס יכול לבטל את הוטו, על ידי קבלתו שוב ברוב של שני שלישים בכל אחד משני בתי הקונגרס, וההצעה הופכת לחוק גם ללא חתימת הנשיא. אם הנשיא לא חותם על החוק אך גם לא מחזיר אותו לקונגרס בזמן הקצוב, הוא הופך לחוק גם ללא חתימתו, אלא אם כן החוק נשלח לנשיא בעשרת הימים האחרונים לפני פיזור הקונגרס, ואז ההתעלמות ממנו מונעת את קבלתו, במה שמכונה "pocket veto".
סמכויות נוספות.
החוקה מעניקה לכל אחד מבתי הקונגרס מספר סמכויות שאינן זמינות לאחר. מהסמכויות המוענקות לסנאט כוללות בין היתר צורך באישור בעל רוב מיוחד של הסנאט להסכמים בינלאומיים וקבלת אישור של הסנאט למינויים של תפקידים ציבוריים כמו שרים, שופטים פדרליים ובפרט שופטי בית המשפט העליון, ושגרירים. כל חקיקה של מסים חייבת להתחיל בבית הנבחרים. בהליך של הדחת בעלי תפקידים פדרליים ההליך מתחיל בבית הנבחרים שמחליט האם לפתוח ב"משפט הדחה", ואם ההצעה מתקבלת המשפט נדון בפני הסנאט.
הקונגרס האמריקני
משקפיים
משקפיים הם התקן המורכב על הפנים וכולל צמד עדשות שאחוזות במסגרת כך שכל עדשה נמצאת מול אחת העיניים.
חרף העלייה הבלתי פוסקת בשימוש בעדשות מגע ובניתוחים לתיקון הראיה בלייזר, משקפיים עודם נפוצים במידה רבה וממשיכים להתפתח מבחינה טכנולוגית. המשקפיים מהווים כיום גם מוצר אופנתי, ומיוצרים על ידי מותגי אופנה ידועים.
את המילה משקפיים טבע חיים לייב חזן, כתחליף בן מילה אחת לשמות שהיו קיימים עד אז: כלי מחזה, כלי ראות, כלי ראי ובתי עיניים.
סוגי משקפיים.
ישנם סוגים רבים של משקפיים, המשמשים לצרכים שונים:
המצאת המשקפיים.
שימוש בעדשות זכוכית להגדלה או להצתת אש, מתחיל בערך בשנת 300 לפנה"ס, אך את המשקפיים הראשונים לעזר ראייה או לתיקונה, המציאו כמעט בוודאות בשנת 1280 בפירנצה, איטליה, הנזיר אלסנדרו דלה ספינה או חברו, הפיזיקאי
סלבינו דלי ארמטי (1245–1317). המשקפיים היו מיועדים למי שסובל מרוחק-רואי (היפרמטרופיה), וצוידו בעדשות קמורות. הן הורכבו על ידי ארמטי, שפצע את עיניו, כשביצע ניסויים בהשתברויות אור. הוא גילה שניתן להגדיל את הופעת האובייקטים באמצעות הסתכלות מבעד לשתי חתיכות זכוכית קמורה.
פרנצ'סקו רדי, פרופסור לרפואה באוניברסיטת פיזה, כתב בשנת 1676 כי הוא מחזיק כתב יד משנת 1289 של אדם אשר טען כי לא יכול היה לקרוא או לכתוב לולא הומצאו המשקפיים. כמו כן טען כי בידו עדות לדרשה משנת 1305, שניתנה על ידי נזיר דומיניקני הקרוי פרה ג'ורדאנו דה ריבלטו ("Fra Giordano da Rivalto"), שלפיה הומצאו המשקפיים כ-20 שנה קודם לכן, והוא (הנזיר) פגש את הממציא בכבודו ובעצמו. בהתבסס על ראיות אלו זקף רדי את ההמצאה לזכותו של נזיר אחר, פרה אלסאנדרו דה ספּינה מפיזה ("Fra Alessandro da Spina"), שהמציא מחדש את המשקפיים לאחר שהממציא המקורי שמר על המצאתו בסוד - זאת על פי מכתב הפטירה של דה ספינה עצמו. אף על פי כן, קיימים עוד מספר סיפורים הזוקפים את המצאת המשקפיים לזכות אנשים שונים.
העדשה הדו-קעורה המתקנת קוצר ראייה הומצאה ככל הנראה על ידי ניקולס מקוסה שהיה הראשון לגלות כי ניתן לתקן בעיה זו באמצעות עדשה מסוג זה. אולם רק בשנת 1604 פורסם לראשונה, במסגרת מחקרו של יוהאנס קפלר אודות אופטיקה ואסטרונומיה, הסבר מדויק לסיבת תיקון ליקויי ראייה אלו באמצעות עדשות קמורות וקעורות.
בנג'מין פרנקלין, המדען האמריקאי שסבל מקוצר ראייה ומרוחק ראייה גם יחד, המציא את המשקפיים הדו-מוקדיים בשנת 1784 כדי להימנע מהחלפת שני זוגות משקפיים לפי הצורך.
העדשות הראשונות לתיקון אסטיגמציה הורכבו לראשונה בשנת 1827 על ידי האסטרונום הבריטי ג'ורג' אֵרי.
מבנה המשקפיים.
משקפיים מודרניים בנויים לרוב משתי עדשות, גשר המונח על האף הנקרא "אפון/ אפונים", וידיות שנמשכות מעל ומעבר לאוזניים. חלקי הידית נקראים "מוטות" (החלק הארוך) ו"סופיות" (מהמילה "סוף" - החלק המעוגל מעט שמתיישב על האוזן).
צורה זו התפתחה בהדרגה עם השנים. העדשות הראשונות עוצבו כך שהמשתמש צריך היה להחזיק את העדשה בצמוד לעינו. מאוחר יותר השתמשו במשקפי צבט או משקפי חוטם - משקפיים הנצמדים לאף באמצעות מהדק קפיצי או באמצעות הפעלת לחץ על האף.
ג'ירולמו סבונרולה היה זה שהציע להחזיק את העדשות במקומן באמצעות סרט שיעטוף את ראשו של חובש המשקפיים. המסגרת המודרנית, הכוללת ידיות הנמשכות מעל ומעבר לאוזניים, פותחה בשנת 1727 על ידי האופטיקאי הבריטי אדוארד סקרלט . עם זאת, בתחילה לא מצאו להן המסגרות הראשונות אוהדים, כך שעיצובים רבים, כגון משקפי אופרה ארוכי ידית, נותרו באופנה גם בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19.
כיום ניתן לרכוש מסגרת העשויה מתכת חכמה המאפשרת למסגרת לחזור לצורתה המקורית במידה שהתעקמה (מוצר שאינו נפוץ במיוחד) או מסגרות במבחר חומרי גלם: מתכות שונות, זהב, טיטניום וכדומה, או סוגי פלסטיק למיניהם.
סוגי עדשות ראייה.
בתחילה יוצרו עדשות המשקפיים מזכוכית אך כיום הן מיוצרות בדרך כלל מפלסטיק, כדי להקטין את סכנת השבירה ואת המשקל. ברם, החיסרון של עדשות הפלסטיק הוא שהן נשרטות בקלות. נראה כי שילוב של עדשות פלסטיק וציפוי הגנה (HardCoat) המפחית שריטות, הוא השילוב המוצלח ביותר.
בנוסף לחומר שממנו עשויות עדשות המשקפיים, ניתן כיום לדחוס אותן על מנת שיראו דקות יותר. ישנן מספר דרגות דחיסה, כשהדרגה הכי נמוכה היא דרגת דחיסה של 1.5 (בה עדשות המשקפיים הכי עבות). לאחריה יש דרגת דחיסות של 1.56, 1.6, 1.67, 1.74 ו-1.76 (כשבדרגה זו עדשות המשקפיים נראות הכי דקות).
משקפי הקריאה מסווגים על ידי מספרים המייצגים את עוצמת העדשה בדיופטר. לטיפול בקוצר ראייה המספר הוא שלילי (עדשה מפזרת), ולטיפול ברוחק ראייה המספר חיובי (עדשה מרכזת). לתיקון אסטיגמציה נדרשת עדשה שעוצמתה בשני הצירים שונה ("צילינדר").
משקפי מולטיפוקל.
משקפי מולטיפוקל הם משקפיים בעלי פוקוס משתנה באזור העליון והתחתון שלהן. הם מתאימים למספר מצבים:
אספקת משקפי ראייה בישראל.
אספקת משקפי הראייה בישראל נעשית על ידי אופטומטריסט שקיבל רישיון עיסוק במקצוע ממשרד הבריאות. בנוסף, ניתן לבקר אצל רופא עיניים לפני שניגשים לאופטומטריסט, אם כי קבלת שירות מהאופטומטריסט אינה מחייבת זאת.
האופטומטריסט בודק את ראייתו של הלקוח ומוצא את הפרטים הנחוצים להכנת העדשות המתאימות עבורו. הלקוח בוחר מסגרת למשקפיים מהמלאי שאצל האופטומטריסט לפי צרכיו (למשל, יש מי שמעדיפים משקפיים במשקל קל ואילו אחרים זקוקים למשקפיים קשים לשבירה) ולפי טעמו האישי. גם חלק מהתכונות של העדשות נבחרות בהתייעצות עם הלקוח, כגון סוגי הציפויים לעדשות.
האופטומטריסט שולח את כל הפרטים אל מלטש העדשות והמלטש מייצר את העדשות בהתאם לנתונים ומחזיר לאופטומטריסט, שמרכיב אותן במסגרת הנבחרת.