מארין סורסקו (ברומנית: Marin Sorescu; 29 בפברואר 1936 בבולזשט שבמחוז דולז' – 8 בדצמבר 1996 בבוקרשט) היה סופר, משורר, מחזאי ומתרגם רומני. אוספו "פואמות מצונזרות", לא יכול היה להתפרסם עד נפילת משטרו של ניקולאה צ'אושסקו. סורסקו הוא חתן פרס האקדמיה הרומנית לשנים 1968 ו-1977.
סטנדל
מארי-אנרי בל (בצרפתית: Marie-Henri Beyle; 23 בינואר 1783 – 23 במרץ 1842), הידוע יותר בשם העט שלו סטֶנדָל (Stendhal), היה מגדולי סופריה של צרפת.
ביוגרפיה.
מארי-אנרי בל נולד בעיר גְרֶנוֹבְּל שבצרפת בשנת 1783 למשפחה בורגנית, שלה רחש הערכה מעטה מאוד. אמו מתה כאשר היה בן שבע. בשנת 1796 החל את לימודיו באקול סנטרל ובשנת 1800 עזב את גרנובל לאיטליה, מקום אשר הותיר בו חותם עמוק ומתמשך.
בהמשך שנותיו הצטרף למסע האיטלקי של צבא נפוליאון, ועם סיומו שב לפריז, שם ניסה לעשות חיל במסחר, בכתיבה ספרותית ובפיתוין של נשים. לקחי שנים אלו מילאו מאוחר יותר תפקיד חשוב בעיצוב דמותו של ז'וליאן סוֹרֶל, גיבור הרומן החשוב שלו "האדום והשחור" ("Le Rouge et le Noir"). החל משנת 1810 מילא תפקיד של קצין מִנהלה ואספקה במלחמות נפוליאון ועם נפילתה של האימפריה הראשונה של נפוליאון בשנת 1814 בחר להתיישב במילאנו שבאיטליה. בשנים אלו החל סטנדל לכתוב את יצירותיו הראשונות, כולל "היסטוריה של הציור באיטליה" ו"רומא, נאפולי ופירנצה" וכן "האהבה". במהלך כתיבת יצירה אחרונה זו נאלץ סטנדל לפרסם בפריז, שכן הוא נחשד בהשתייכות לתנועת הקרבונרים (אגודה חשאית של מתנגדי המשטר שפעלה באיטליה), ונאלץ לעזוב את איטליה.
עם שובו לפריז, במצב כלכלי מעורער אחרי מותו של אביו, נכנס סטנדל לחוגים הספרותיים של העיר וביקר בסלונים הספרותיים. הוא הצטרף לקבוצה קטנה שהושפעה מפרוספר מרימה, וכתב מאמרים ומסות. בשנת 1827 פרסם את ספרו הראשון, "ארמנס" ובשנת 1830 את "האדום והשחור", שהושפע במידה מסוימת מאירועי מהפכת יולי 1830. אחרי המהפכה, מונה לקונסול בעיירה צ'יוויטווקיה (Civitavecchia) שבסמוך לרומא.
סטנדל היה משועמם בעיירה הקטנה והירבה במסעות ברחבי אירופה. הוא לא הצליח להשלים את היצירות שבכתיבתן עסק אז, "זכרונותיו של אגוטיסט" ("Souvenirs d'égotisme") ו"לוסיאן לוון" ("Lucien Leuwen"), אחרי שהשלים את כתיבת הרומן החשוב השני שלו - "מנזר פרמה" ("La Chartreuse de Parme") בשנת 1839.
סטנדל נפטר בלילה שבין ה-22 ל-23 במרץ 1842 ונקבר בפריז.
מוזיקה קלטית
מוזיקה קלטית היא מוזיקה אופיינית לעמים הקלטים היושבים בעיקר באירלנד, ויילס, סקוטלנד, ברטאן וגליסיה, וכן צאצאי עמים אלה בתפוצותיהם (בעיקר בארצות הברית).
המוזיקה הקלטית הבסיסית נשענת על חליל ייחודי, תוף, נבל קלטי, כינור וחמת חלילים.
כמה מהשמות היותר מוכרים שאפשר לקשר למוזיקה הקלטית הם: לורינה מק'קניט, Ronan Hardiman (Lord of the dance), Bill Whelan (ריברדאנס), אניה, Hevia, Clanned, ו־Old Blind Dogs.
רחביה
רחביה היא שכונה בירושלים. היא משתרעת מדרום-מערב לרחוב קרן היסוד ולרחוב המלך ג'ורג', גובלת בשכונת נחלאות ושערי חסד מצפון, בשכונות טלביה וקריית שמואל מדרום, ובשכונת שערי חסד ממערב. על פי השנתון הסטטיסטי של מכון ירושלים למחקרי מדיניות ב-2016 התגוררו בשכונה (בצירוף תושבי קריית שמואל הסמוכה) 7,710 תושבים.
היסטוריה.
השכונה הוקמה בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 על אדמות בבעלותה של הכנסייה היוונית-אורתודוקסית, אשר כונו ג'נזריה, והוחכרו לחברת הכשרת היישוב בשנת 1922. החברה העסיקה את האדריכל היהודי יליד גרמניה ריכרד קאופמן, שתכנן אותה כשכונת גנים בהשראת עיר הגנים האירופאית, תוך יישום עקרונות הסגנון הבינלאומי שרווח באותה עת בארץ ישראל. בוני השכונה היו ברובם מהפכנים, אנשי גדוד העבודה ע"ש יוסף טרומפלדור שאת אוהליהם פרסו ליד מנזר רטיסבון. בשלב הראשון תוכננה "רחביה א'", שגבולותיה היו רחוב המלך ג'ורג' במזרח, רחוב רמב"ן בדרום, רחוב אוסישקין (אז - הקרן הקיימת) במערב, ורחוב הקרן הקיימת (אז - שמואל הנגיד) בצפון. בשלבים מאוחרים יותר הורחבה השכונה דרומה, והיא תחומה ברחובות ז'בוטינסקי ובלפור.
הבית הראשון בשכונה, בית אליעזר ותלמה ילין בתכנונם של האדריכלים אליעזר ילין ווילהלם הקר, נבנה בשנת 1924 ברחוב רמב"ן (היום מס' 14, פינת רחוב אלחריזי). במקביל נבנו בשכונה גם בית גד פרומקין וביתו של דניאל אוסטר (כיום בית הכנסת "חורב"), גם הם בתכנון הקר וילין. הראשונים לגור בשכונה היו יצחק בן-צבי ואריה דוסטרובסקי שהקימו במקום צריפים ונכנסו לגור כבר בשנת 1924.
מאוחר יותר נבנו גם הרחבות לשכונה - רחביה ב', ג' וד' שהשתרעו עד רחוב התיבונים ובן סרוק בדרום מערב, והרחובות שלמה מולכו ורד"ק בדרום מזרח. על פי התקנות המקוריות של ועד השכונה הותר לפתוח בתי מסחר רק בשני הרחובות הראשיים שבשולי השכונה, וזאת כדי לשוות לה אופי פסטורלי. הרחובות שנועדו למעבר לכלי רכב היו צרים כדי שלא יהפכו לסואנים מדי, ואילו השדרה הירוקה החוצה את השכונה מצפון לדרום נועדה להולכי רגל ולמטיילים והיא רחבה יחסית. על פי המסופר, נבנו הרחובות כשהם מעוקלים - סגולה נגד שדים ומזיקים.
ראשוני התושבים באו ממשפחות ספרדיות מבוססות שהשפיעו על בחירת שמות הרחובות. גם מנהיגי היישוב היהודי הנבנה בארץ ישראל נמנו על תושבי השכונה הראשונים, ורבים מתושביה הבאים לאורך הדורות היו מנכבדי המדינה. בשנת 1936 התגורר ברחביה היילה סלאסי, מלך אתיופיה הגולה, במשך שלושה חודשים בווילה לאה, ברחוב בן מימון שבשכונה. לרחביה יצא שם של שכונה אריסטוקרטית של יוצאי מרכז אירופה, אף על פי שבפועל התגוררו בה גם משפחות ספרדיות מבוססות, בהן משפחות אלישר, ולירו, מולכו וקוקיה. מספר הרופאים בשכונה תרם ליוקרתה הרבה, בפנקס התושבים של שנת 1936 נספרו 56 רופאים מתוך 988 תושבים.
בראשית פברואר 1947 החרימו השלטונות את בתיהם של כשליש מתושבי רחביה לצורך הצבא הבריטי ואלו נאלצו למצוא לעצמם מקומות מגורים אחרים.
החל משנות השישים אופייה של רחביה כשכונה פסטורלית ושקטה החל להשתנות, עם הפיכת חלק מרחובותיה לעורקי תחבורה ראשיים המחברים בין חלקי העיר החדשים והישנים. לרבים מהבתים והוילות נוספו תוספות בנייה וקומות נוספות. מחירי הדירות הגבוהים והעדר שטחים לבנייה חדשה הגבילו את היכולת של דיירים חדשים לקנות בתים בשכונה, אך היא המשיכה להוות מרכז בולט לאנשי אקדמיה- ובעיקר מהאוניברסיטה העברית, רופאים, שופטים ובכירים מהשירות הציבורי.
תחילת המאה ה-21.
בתחילת המאה ה-21 החלה התעוררות לכך שהחכירה של האדמות מהכנסייה היוונית-אורתודוקסית מסתיימת עד אמצע המאה ה-21. ובמקרה של בתי ראש רחביה, אף לפני כן. ב-2016, עדיין לא היה שינוי במצב זה. פרט למקרה של ראש רחביה. שם, חוכר אחר שילם עבור הארכת החכירה ב-200 שנה. אולם כל דייר קיים יאלץ לשלם חלק ניכר משווי דירתו אם ברצונו שהחזקה בה תישאר בידיו אחרי סיום החכירה הראשונית.
נכון לשנת 2018. גרים ברחביה כ-7000 תושבים. מתוכם כ-20% מעל גיל 65 ו20% מתחת לגיל 14 ושליש מהאוכלוסייה הם בין הגילאים 20-35. שכבת הגיל הצעירה מוסברת בכמות הסטודנטים הגדולה המתגוררת בשכונה. ישנה ירידה בכמות הילדים המתגוררים בשכונה ובפרט מהאוכלוסייה החילונית. בין 1986–2006 ירד מספר התלמידים בבית הספר היסודי הממלכתי "פולה ודוד בן-גוריון" בכ-50%. ומספר התלמידים בגימנסיית רחביה ירד בכשליש, בעוד שבבתי הספר הממלכתיים דתיים נשאר יציב. החל משנות התשעים ישנה תופעה של כניסת עולים חרדים מודרניים מבוססים בעיקר מארצות הברית שהגיעו אל השכונה והם כיום מהווים חלק ניכר מאוכלוסייתה.
מבני ציבור.
אחד המוקדים המרכזיים בשכונה הוא בנייני המוסדות הלאומיים, הכוללים את משרדי הסוכנות היהודית, הקרן הקיימת לישראל וקרן היסוד, היכל שלמה, בית הכנסת הגדול, שעל ידם הוקמו בנייני הגימנסיה העברית.
במרכז השכונה ההיסטורית שוכנים גם מתחם יד בן צבי, המשמר את המקום בו עמד בעבר צריף המגורים של הנשיא יצחק בן-צבי שלידו (בית ולירו) שכן משכן נשיאי ישראל עד שנת 1971, ובית לוי אשכול, השוכן במבנה ששימש כמעון ראש הממשלה הרשמי בין 1974-1950.
בשכונה בתי כנסת היסטוריים רבים בהם בית הכנסת ישורון, בית כנסת הנשיא ובית הכנסת חורב.
שמות הרחובות.
שמות הרחובות ברחביה הם שמותיהם של חכמים ומשוררים יהודים מתקופת תור הזהב של יהדות ספרד. השמות ניתנו בזמנו על ידי מוכתר רחביה יצחק רפאל מולכו שהיה ממקימי השכונה ומנושאי המשא ומתן לרכישת הקרקעות מהכנסייה. בין שמות הרחובות ניתן למצוא את אברבנאל, בן מימון והרמב"ן. זאת למעט שני רחובות שקיבלו שמות אחרים, מתוך ההקשר המיוחד: רחוב מנחם אוסישקין, שבמקור נקרא על-שם הקרן הקיימת, (כיום נקרא רחוב על-שמו של שמואל הנגיד מחוץ לשכונה). יש בשכונה אף רחובות בשם המטייל היהודי בנימין מטודלה, עובדיה מברטנורא וחיים ארלוזורוב וחוֹצָה אותה לארכה דרך עזה.
תדמית.
בשכונה התגוררו מאז הקמתה סלתה ושמנה של ירושלים. תושבים מפורסמים מבין דרי השכונה היו זלמן שזר, משה שרת, אליעזר ילין, ארתור רופין, מנחם אוסישקין, יצחק בן-צבי, דב יוסף, גרשם שלום, אליעזר סוקניק, מרטין בובר, שמואל הוגו ברגמן, עקיבא ארנסט סימון, משה לנדוי, אברהם חן, מנחם אלון, ישעיהו ליבוביץ, גד פרומקין, נתן ברדקי, דוד תאודור אולמן, לאה גולדברג ויוסף לכמן. כמו כן התגוררו בשכונה משה דיין, גולדה מאיר, וטדי קולק, וכיום בנימין נתניהו ודן מרידור.