הסכם טאיף.
הסכם טאיף שנחתם באוקטובר 1989 סימן את ראשית סיומה של מלחמת האזרחים. בינואר באותה השנה, וועדה שהוקמה על ידי הליגה הערבית, בראשות כווית, שכללה גם את סעודיה, אלג'יריה ומרוקו, החלה לגבש פתרונות לעימות המתמשך. במסגרת הניסיונות להגיע להסכמה ופתרון, נפגשו מספר חברי פלמנט לבנונים בטאיף, סעודיה, בה הם הגיעו ל"הסכם הפיוס" באוקטובר. ההסכם, שנחתם בעקבות החלשותו של המחנה הנוצרי, העניק לסוריה השפעה רבה בענייניה של לבנון. עם חזרתם של חברי הפרלמנט ללבנון, הוא אושר על ידי הפרלמנט ב-4 בנובמבר, ורנה מעווד נבחר לנשיא על ידי המחוקקים ביום למחרת. המנהיג הצבאי במזרח ביירות, מישל עאון, גינה את הסכם טאיף, וסירב להכיר במעווד כראש הממשלה.
מעווד נהרג בהתנקשות 16 ימים לאחר מכן, בפיצוץ מכונית תופת ב-22 בנובמבר בעת ששיירתו חזרה מחגיגות יום העצמאות הלבנוני. הוא הוחלף באליאס הראווי (שנותר בתפקידו עד 1998). עאון המשיך לעמוד בסירובו להכיר בבחירות, ופיזר את הפרלמנט.
הלחימה במערב ביירות.
ב-16 בינואר 1990 הורה הגנרל עאון לתקשורת הלבנונית להפסיק להשתמש במילים "נשיא" או "שר" בהתייחסות להראווי, ומשתתפים אחרים בממשלה שקמה לאחר הסכם טאיף. הכוחות הלבנונים, שהפכו לכוח יריב לעאון בחלקים הנוצריים של ביירות, מחו על דרישה זו בהשעיית כל שידוריהם. עאון סגר מספר עיתונים אחרים, שסירבו להענות לדרישתו. המתח עם הכוחות הלבנונים גבר, ועאון חשש כי המיליציה מתכננת לבוא בברית עם ממשלת הראווי.
בחודשים הראשונים של 1990 התעמתו כוחותיו של עאון עם הכוחות הלבנונים, לאחר שעאון טען כי זהו אינטרס לאומי "לאחד את כלי הנשק" של הממשלה (כלומר, הכוחות הלבנונים צריכים להכיר בו כראש המדינה). קרבות עזים ניטשו במזרח ביירות, ואף על פי שנראה היה בהתחלה כי ידם של הכוחות הלבנונים על העליונה, הלחימה הבין-נוצרית בסופו של דבר החלישה את המיליציה, שאז החליטה לפנות לסוריה בבקשת תמיכה.
במהלך אוגוסט 1990, הפרלמנט הלבנוני, שלא קיים את דרישתו של עאון להתפזר, והנשיא החדש הסכימו לשינויים בחוקה, ששיקפו את הרפורמות הפוליטיות שנדרשו בהסכם טאיף (בייחוד תיקון של סעיף 95 בחוקה, שעוסק בהרכב הפרלמנט; התיקון קבע כי העדות הדתיות תיוצגנה באופן שווה במוסדות הפוליטיים הלבנוניים). הפרלמנט הורחב ל-128 מושבים, ובפעם הראשונה חולקו המושבים באופן שווה בין הנוצרים למוסלמים (בעוד שלפני כן, היחס היה 5:6 לטובת הנוצרים).
עם התמקדותו של סדאם חוסיין בכווית, הסיוע העיראקי לכוחותיו של עאון התדלדל.
טבח ה-13 באוקטובר.
ב-13 באוקטובר פתחה סוריה במבצע מסיבי של צבא היבשה, חיל האוויר ובנות בריתה הלבנוניות נגד מאחזו של עאון סביב ארמון הנשיאות. במהלך הלחימה, טוענים חסידיו של עאון, כי מאות מתומכיו של עאון הוצאו להורג, ושליטתה של סוריה בבירה הושלמה. עאון ברח לשגרירות הצרפתית בביירות, ולאחר מכן גלה לפריז. הוא שב מגלותו רק עם סיום הכיבוש הסורי הצבאי בלבנון, במאי 2005.
הסופר ויליאם האריס טוען כי המבצע הסורי לא יכול היה להתבצע מבלי הסכמתה של ארצות הברית, שתשכנע את ישראל שלא לתקוף את המטוסים הסורים הקרבים לביירות. לטענת האריס, בתמורה הבטיחה דמשק את תמיכתה במלחמת המפרץ נגד סדאם חוסיין, בעת בה לממשל בוש האב היה חשוב לזכות בתמיכת המדינות הערביות במלחמה. מישל עאון טען ב-1990 כי "ארצות הברית מכרה את לבנון לסוריה"
סיום הקרבות.
במרץ 1991 העביר הפרלמנט הלבנוני חוק שהעניק חנינה לכל הפשעים הפוליטיים שבוצעו במהלך המלחמה. החנינה לא כללה את הפשעים שבוצעו נגד דיפלומטים זרים, ופשעים מסוימים אחרים שהופנו על ידי הקבינט הלבנוני לבית המשפט העליון בלבנון. במאי 1991 מרבית המיליציות (למעט חזבאללה שהושאר על מנת להילחם בישראל) פורקו. צבא לבנון החל בשיקום איטי, כמוסד הלא עדתי היחיד במדינה. האלימות העדתית, שהתבטאה לא פעם במעשי טבח שונים, הורידה מהפרק את האפשרות שגופים עדתיים ימשיכו להחזיק בכוח משמעותי.
אחרית דבר.
מאז תום המלחמה ערכו הלבנונים מספר מערכות בחירות, מרבית המיליציות נחלשו או פורקו, וצבא לבנון הרחיב את שליטת הממשלה לכשני שלישים משטחה של המדינה אולם כתוצאה מהרכבו (רובו, נכון ל-2009, שיעי) מהווה כוח נייטרלי במיוחד ביחס לחזבאללה. עם זאת השפעתה של סוריה התגברה בצורה מהותית והיא הפכה לשליטה של לבנון בפועל במשך 15 השנים שלאחר סיום המלחמה ורק באמצע 2005 פינתה את כוחותיה מלבנון. ישראל שנכנסה ללבנון במהלך מלחמת האזרחים נסוגה ממנה לבסוף בשנת 2000 וצבא לבנון החל להתפרס לראשונה מזה שלושה עשורים גם בדרום לבנון, פריסה שהואצה בעקבות מלחמת לבנון השנייה ב-2006.
לבנון עדיין נושאת את הצלקות ממלחמת האזרחים. מוערך שבסה"כ יותר מ-100,000 איש נהרגו, 100,000 סובלים ממומים בעקבות הלחימה. כ-900,000 איש (חמישית מכלל האוכלוסייה לפני המלחמה) הונסו מבתיהם במהלך המלחמה. אלפי מוקשים עדיין קבורים באדמות לבנוניות שהיוו בעבר סיבות לסכסוך בין המחנות. אלפי לבנונים שנחטפו במהלך המלחמה, לא שבו עדיין לבתיהם.
השפעה נוספת וקטלנית של המלחמה היא הפיכתן של מכוניות התופת לכלי מועדף על ידי הטרוריסטים ברחבי העולם, לאור האפקטיביות שלהן במהלך המלחמה. במהלך 15 שנות הלחימה התפוצצו לפחות 3,641 מכוניות תופת, וגרמו למותם של 4,386 אנשים ולפציעתם של אלפים נוספים.
לבנון התקדמה בשיקום המדינה עצמה, מוסדותיה הפוליטיים וריבונותה הלאומית עם תום המלחמה. בראשית המאה ה-21, העניקה המערכת הפוליטית בלבנון למוסלמים יותר השפעה על התהליכים המדיניים, אם כי ישנם רבים הטוענים כי ההסדרים שהושגו, מיסדו את החלוקה העדתית בלבנון.
אש"ף, שנאלץ לצאת מלבנון בעקבות פלישתה של ישראל, נחלש בצורה משמעותית והחליט לחתום על הסכמי אוסלו אשר אפשרו לו לבנות מוקד כוח חדש בשטחים (יש"ע). מלחמת האזרחים הגבירה את השנאה כלפי הפלסטינים בלבנון ומצבם הפך חמור יותר מאשר לפניה.
חלומות צלולים
פוטין (מאכל)
פּוּטִין (מצרפתית: Poutine) הוא מאכל תפוחי אדמה, גבינה ורוטב שמוצאו בקוויבק.
הפוטין הופיע לראשונה בשנות ה-50 של המאה ה-20 בחבלים הכפריים של קוויבק ומקורו לוט בערפל. ישנם מספר אנשים הטוענים להמצאתו, אחת הגרסאות הפופולריות ביותר טוענת שהמאכל הומצא במקרה, בעת שפתיתי גבינה נשפכו מעל צלחת של צ'יפס חם של אחד הסועדים. לפי גרסה זו הרוטב התווסף מאוחר יותר על מנת לשמור את התבשיל חם לאורך זמן.
גרסאות של פוטין נמכרות במסעדות של רשתות המזון המהיר בקנדה (מקדונלד'ס, ARBY'S, DQ ואחרות).
גרסה של פוטין עם רוטב עגבניות במקום רוטב בשרי נקראת "פוטין איטלקי", בעוד שגרסה עם בטטות במקום תפוחי אדמה נקראת "פוטין נוסח קבנדיש". קיימת גרסה בה המאכל מוגש על פיצה ונקרא "פוטין פיצה ".
קובי ניב
קובי ניב (נולד ב-8 בנובמבר 1947) הוא סאטיריקן, תסריטאי, סופר ומבקר אמנות ישראלי.
ביוגרפיה.
ניב נולד בנתניה. בתחילת שנות השבעים למד פסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. באותה עת החל לכתוב טורים סאטיריים בשבועון הסטודנטים "פי האתון". לאחר-מכן ייסד וערך מדור סאטירי באותו עיתון, ובו כתבו בין השאר גם אפרים סידון, ב. מיכאל, וחנוך מרמרי, שבהמשך כתבו יחד עם ניב את המדור הסאטירי "זו ארץ זו?" בשבועון "העולם הזה" (ובו חידש את הביטוי "יורים ובוכים" שהפך למטבע לשון). לאחר מלחמת יום הכיפורים הוציאה החבורה לאור ספר סאטירי בשם "זו ארץ זו", שאויר בידי דודו גבע.
בעקבות הצלחותיהם נקראו ניב, מרמרי, סידון ומיכאל על ידי מפיק הטלוויזיה מרדכי קירשנבאום להפיק עבורו מגזין סאטירי, וכך נולדה התוכנית הסאטירית הנודעת "ניקוי ראש". עם רדתה של התוכנית, פנה ניב לעבוד בטלוויזיה החינוכית, שם כתב את הפרקים הראשונים של התוכנית זהו זה!, שברבות הימים הפכה לתוכנית הומור וסאטירה פופולרית. ניב כתב שנים ארוכות ל"זהו זה!", ובין השאר כתב שם את פינת הטיולים של יאצק (שלמה בר-אבא), ואת פינת הלשון "סערה בכוס תה" (ממנה זכור הביטוי "זה לא אני, זה פופטיץ" כסמל לבירוקרטיה). בסוף שנות השבעים היה ניב שותף בכתיבת התסריט (במיוחד הדיאלוגים) לסרטו של ג'אד נאמן "מסע אלונקות".
בהמשך דרכו בעיתונות הכתובה כתב ניב מדור סאטירי במוסף "הארץ", ולאחר מכן החל לפרסם ביחד עם דודו גבע רצועות קומיקס במקומוני רשת שוקן - "אהלן וסהלן" ב"כל העיר" הירושלמי ו"יוסף ואחיו" ב"העיר" התל אביבי. ניב וגבע פרסמו יחדיו ארבעה ספרי קומיקס - "ספר מגוחך", "בנו של מגוחך", "מגוחך בעורף האויב", ו"אהלן וסהלן במערב הפרוע", ושלושה ספרי ילדים - "ברטה השמנה", "עצרת הינשופים" ו"הפיל מניו-יורק". ניב כתב בעצמו שני ספרי ילדים נוספים, שאוירו בידי אורה איל - "אבא סבבה" ו"האשה הכי כועסת בעולם", וכן את "ספר הלא נכון", שאייר נעם נדב. כמו כן, כתב ניב על פי ספרו של יוסי אלפי את הצגת הילדים המוזיקלית "המלך הלך לישון" - אודות מלך שהלך לישון ושריו, יועציו ונתיניו אינם יודעים מה לעשות - שזכתה ב"פרס כינור דוד".
בשנות השמונים כתב ניב בעיתון "חדשות" טור פמיניסטי, שאסופה ממנו יצאה לאור בשנת 1991 בספר "פמיניסט". הוא כתב וערך מדורים סאטיריים בעיתונים רבים, וכמו כן יזם, הקים וערך את מוסף הפנאי "עכבר העיר" המצורף למקומון "העיר".
מאז ראשית שנות השמונים מלמד תסריטאות בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. החל משנת 2000 שימש כראש מגמת התסריטאות, וב-2009 הוחלף על ידי אסף צפור. כמו כן, הוא מעביר קורסים בנושא קולנוע ותסריטאות במדרשת בית ברל, ובעבר גם באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.