עורך הדין ז'אק וורג'יס (Jacques Vergès), שהאמין בזכות העמים להגדרה עצמית, לקח על עצמו את ההגנה על בוחירד. הוא פתח במסע יחסי ציבור נרחב בכל העולם, שבעקבותיו זכה סיפורה של בוחירד להכרה עולמית. כתוצאה מהלחץ הגדול שהופעל על ידי דעת הקהל העולמית, שהביעה תמיכה בבוחירד, התאספה הוועדה לזכויות אדם באו"ם לאחר שקיבל מזכירה הכללי דאז דאג המרשלד מאות מכתבים ומברקי מורת רוח המבקשים ממנו ומהאו"ם להציל את בוחירד. כמו כן, מנהיגי עולם כמו נשיא מצריים ג'מאל עבד א-נאסר, הנשיא ההודי ג'ווהרלל נהרו והמנהיג הסובייטי ניקיטה חרושצ'וב ביקשו לחון אותה. בנוסף, יצאו ברחבי העולם עשרות הפגנות עממיות למחות כנגד מאסרה וגזר דינה של בוחירד. בעקבות אלו, הצרפתים דחו את ביצוע גזר הדין. ב-18 באפריל 1958 הומתק גזר הדין במוות למאסר עולם והועברה בוחירד לכלא ריימס בצרפת.
זריף אמרה, כי לעיתים נדירות נשמע בהיסטוריה של האומה האלג'ירית קול כה ברור כקולה של בוחירד. מה שגרם לה להפוך לסמל, הוא העובדה כי העיתונות הבין-לאומית בכללותה כתבה על אומץ לבה, כמי שעמדה לבד מול מעניה, לבושה בצבעי דגל הלאום וקוראת בקול בפני אויביה: "אני אלג'ירית ואין לכם זכות לשפוט אותי. כן אני אחראית על מעשיי, כן אני מוכנה למות, ואני ארים את נשקי מחדש אם אני אשוחרר ואחזור ואעשה את מה שעשיתי". זריף מוסיפה, כי ג'מילה קיבלה את החלטת בית המשפט להוציאה להורג בראש מורם ובשירת שיר המהפכה. מנהיגות המהפכה, ניצלה את זעקתה של בוחירד בבית המשפט וקראה לכל האלג'יראיות להצטרף ולתמוך במהפכה, וכך הפכה בוחירד סמל להקרבה, סמל למאבק נגד הקולוניאליזם הצרפתי ולמאבק לשחרור לאומי בכל העולם.
ג'מילה בוחירד לאחר עצמאות אלג'יריה.
לאחר שחרור אלג'יריה ב-1962, שוחררה בוחירד מהכלא ונישאה לעורך דינה ז'אק ווירג'יס לאחר שהתאסלם והחליף את שמו למנסור. השניים עברו לגור בבירת צרפת פריז ונולדו להם בן ובת, ליאס ומרים.
על יום שחרורה מהכלא, אמרה בוחירד: "הלכתי ברחובות פריז 48 שעות ללא הפסקה וללא יעד, ואהבתי את פריז עד כדי שתהיתי בנאיביות: למה כבשו את ארצנו אם ארצם היא כזאת נפלאה?".
לאחר עצמאות אלג'יריה זכתה בוחירד להערכת העם האלג'ירי ואהבתו. היא התקבלה ביחד עם זהרה זריף בחום רב במדינות ערב: בביירות, סוריה, עיראק, כווית ומצרים. בביקורן במצרים ב-1962 נערכה להן קבלת פנים חמה ידי הנשיא גמאל עבד א-נאסר ביחד עם כמה מאנשי הממשל והציבור. היא הפכה אזרחית של כבוד בסוריה ועיראק, ואף הוענקה להדרגה של כבוד בצבא הסורי.
בוחירד פנתה אל נשיא אלג'ריה דאז הווארי בומדיין בבקשה להעניק חנינה למספר אסירים פוליטיים. לבקשתה השפעה מכרעת והנשיא, שרכש לה כבוד, נענה לבקשתה. בהקשר זה היא צוטטה אומרת: "אני כאסירה פוליטית לשעבר ונידונה למוות, לא יכולה אלא להתנגד לעונש המוות, להתנגד למאסר על דעה ולא חשוב באיזה דעה מדובר. הדמוקרטיה בעולמנו הערבי רחוקה בשל הפיאודליזם השלט".
ג'מילה בוחירד נפרדה מבעלה ב-1991 והיא חיה בגפה באלג'יריה. היא מקבלת שכר מהמדינה ועוסקת בפעילות חברתית מעת לעת. בדצמבר 2013, נערך לבוחירד טקס הוקרה בביירות ושם היא הוצגה כ"סמל המהפכות הערביות". למרות הסתייגותה של בוחירד מה"אביב הערבי", היא הביעה את תמיכתה במהפכה נגד שלטון מובארכ.
ג'מילה בוחירד כפמיניסטית.
ג'מילה בוחירד החלה את פעילותה הפמיניסטית עם הצטרפותה ל"חזית הלאומית לשחרור אלג'יריה". היא האמינה בחשיבותו של האלמנט הנשי במהפכה האלג'ירית ובחיוניותו להצלחתה. כמו כן, בוחירד פעלה רבות להצלחת שביתת "שמונת הימים" ביחד עם זהרה זריף וחסיבה בו-עלי. הן ארגנו כינוסי נשים, העלו את המודעות בקרב האלג'יריות, עודדו אותן להתנגד והאיצו בהן להמשיך במאבק.
בשנת 1962, לאחר שחרורה, בוחירד קבלה לידיה את ראשות ארגון איחוד הנשים האלג'יריות. היא נאלצה להיאבק על כל אחת ממטרותיה והחלטותיה כראשת הארגון בשל יריבותה עם הנשיא דאז אחמד בן בלה. ביחד עם זריף היא הגישה הצעת חוק מתקדמת לשינוי המעמד האישי וארגנה הפגנה נשית למימושה. זו הייתה ההפגנה הראשונה שהתקיימה לאחר העצמאות, אך היא נכשלה בשינוי העמדה הרשמית של המדינה ביחס לחוק. כישלון זה גרם לה להתפטר לפני שתמו שנתיים בתפקיד ולפנות את מקומה בפוליטיקה האלג'ראית. לאחר מכן היא הקימה ביחד עם בעלה עיתון שהתמקד במהפכות הלאומיות באפריקה.
בוחירד מצוטטת כמי שאמרה: "במאבקים שחררתי את עצמי מהקולוניאליזם הצרפתי ומשליטת חבריי הלוחמים. אני עם שחרור החברה שמשחררת את האדם, רק כך משתחררת האישה".
ב-8 במרץ 2014, יום האישה הבינלאומי ובעקבות קריאות עזרה של גופים הומניטריים ברצועת עזה, ניסתה בוחירד ביחד עם הפעילה היהודיה-אמריקאית סוזאן בנימין וקרוב ל-100 נשים מצרפת, ארצות הברית, אלג'יריה, בריטניה ושווייץ להיכנס אל עזה ולשבור את הסגר. הפעילות הגיעו לקהיר ומשם אל מעבר הגבול ברפיח, אך השלטונות המצריים מנעו בעדם לעבור לעזה בטענה כי המעבר סגור.
בוחירד בספרות.
סופרים, משוררים, היסטוריונים ובמאי קולנוע פיארו ביצירותיהם את אומץ ליבה. היא היוותה השראה למשוררים, יש מי שסופרים קרוב ל-450 שירים שנכתבו על ידי 171 משוררים עיראקים וסורים. המפורסמים במשוררים הערבים כמו ניזאר קבאני, סלאח עבד א-סבור (صلاح عبد الصبور), בדר שאכר א-סיאב ומוחמד מהדי אל-ג'וואהרי (محمد مهدي الجواهري) כתבו עליה, עד שהפכה לאגדה בחייה.
בוחירד בקולנוע.
בשנת 1958, ביים הבמאי המצרי הנודע יוסף שאהין סרט בשם "ג'מילה", הסרט מספר את סיפורה וסיפור מאבקו של העם האלג'ירי בכיבוש הצרפתי. בסרטו של שאהין היא מוצגת כילדה חכמה והומניסטית הגדלה בסביבה עם נטיות לאומיות, כנערה המתנגדת לקולוניאליזם בבית הספר ובאמצעות העלאת המודעות בקרב שאר הנערות.
כמו כן דמותה מוצגת פמיניסטית: הגונה בתגובותיה והתייחסותה אפילו לנשים ששיתפו פעולה עם הכיבוש. כמו היא מוצגת כאישה עדינה מצד אחד אך עם זאת חזקה רבת אמונה במהפכה. הסרט מבליט את חשיבותה ומעורבותה האקטיבית במאבק הלאומי גם בפעולות ותפקידים הנתפסים בדרך כלל כגבריים: בנוסף לכך שהיא מבריחה ומספקת מחבוא ללוחמים ולחסרי מקלט היא גם לוחמת הנושאת נשק, מניחה פצצות, אחראית לקשר בין הלוחמים למנהיג, שותפה לתכנון האסטרטגי של המאבק והלחימה. שהין אף מתאר את מאסר ועינוייה ואת האהדה הציבורית שלה זכתה.
בשנת 1966, הסרט האיטלקי "הקרב על אלג'יר" סיפר את סיפורה כאחת משלוש הנשים בחזית הלאומית לשחרור אלג'יריה. הסרט מבוסס על המאורעות של מלחמת אלג'יריה בין השנים 1954–1962 נגד הממשלה הצרפתית בצפון אפריקה. ב"הקרב על אלג'יר", דמותן של הנשים מוצגת כחלק בלתי נפרד מהמהפכה וכחלק הכרחי להמשכיותה, בנוסף להשתתפותן בפעילויות המזוינות של החזית ותרומתן להצלחתם. דמותה של ג'מילה בוחירד מוצגת כאישה צעירה ויפה, עם מראה אירופאי שאינו נחשד ובעלת חשיבות בחזית הלאומית לשחרור אלג'יריה. בסרט זה היא איננה מוצגת כלוחמת הנושאת נשק, אלא כמניחת פצצות במקומות שהכילו חיילים או צעירים צרפתיים. כמו כן, הסרט התייחס לרדיפת אנשי החזית המחופשים שהיו ביחד איתה אך לא לרדיפתה, פציעתה, מאסרה או עינוייה.
ב- 2007 סיפורה נדון בסרט הדוקומנטרי על עורך הדין ז'אק וורג'יס בשם "סניגור הטרוריסטים".
בירנבוים
בירנבוים או בירנבאום (לעיתים גם: בירנבום), הוא שם משפחה. מקור השם בעיר הפרוסית קרייס בירנבאום ובנוסף פירוש השם "בירנבאום" הוא עץ אגסים.
בירנבאום
נתן בירנבוים (פירושונים)
ג'ון פרנץ', הויקונט הראשון מאיפר
יחזקאל רייך
ביידו (מערכת נווט)
BeiDou
אליפות וימבלדון 1983
אליפות וימבלדון 1983 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-20 ביוני והסתיימה ב-3 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
באליפות זו ג'ון מקנרו ומרטינה נברטילובה מארצות הברית זכו בשתי תחרויות כל אחד. למרטינה נברטילובה זה הייתה השנה השנייה ברציפות שהיא זוכה בשתי תחרויות באליפות וימבלדון.
הפרסים.
מנצחי תחרויות קיבלו את הפרסים הבאים:
סך הפרסים באליפות היה £978,211
התחרות.
תחרות הגברים.
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות 16 המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
במשחק הגמר ג'ון מקנרו מארצות הברית נפגש עם כריס לואיס מניו זילנד שלא היה מדורג וניצח אותו ב-3 מערכות.
תחרות הנשים.
בתחרות הנשים השתתפו 128 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. 16 טניסאיות זכו לדירוג:
במשחק הגמר מרטינה נברטילובה מארצות הברית נפגשה עם אנדראה יגר מארצות הברית וניצחה אותה בשתי מערכות. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות ארצות הברית הפתוחה ובאליפות אוסטרליה הפתוחה.
תחרות זוגות גברים.
בתחרות השתתפו 64 זוגות. ממנצחי תחרות 1982 רק פול מקנמי מאוסטרליה השתתף בתחרות זו. 16 זוגות דורגו:
במשחק הגמר פט פלמינג וג'ון מקנרו מארצות הברית נפגשו עם הזוג האמריקאי הנוסף טים גוליקסון וטום גוליקסו וניצחו אותם ב-3 מערכות. באותה שנה הם ניצחו גם באליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות זוגות נשים.
בתחרות השתתפו 48 זוגות. 14 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר מרטינה נברטילובה ופם שרייבר מארצות הברית שיחקו נגד רוזמרי קזאלס מארצות הברית וונדי טרנבול מאוסטרליה וניצחו אותן בשתי מערכות. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות אוסטרליה הפתוחה ואליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות זוגות מעורבים.
בתחרות השתתפו 48 זוגות. מנצחי תחרות 1982 לא השתתפו בתחרות. 8 זוגות קיבלו דירוג: