בשנת 1949 צולמה שחקנית הקולנוע מרילין מונרו במכנסיים קצר קצרים (short shorts), ובראשית שנות ה1950 התחילו יותר ויותר נשים ללבוש את גזרת המכנס הזה שהתאפיין באורך של 6 אינץ מעל לברך, מותן מוגבה ורוכסן צד. גם כלבוש יומיומי ברחובות ולא רק כבגד נופש. הדבר עורר ביקורות רבה כי התלבושת הנשית המקובלת הייתה אז חולצה, חצאית ארוכה, גרבי ניילון ונעלי עקב. באביב 1952 שלחה אשה שהגדירה עצמה כ'גברת מהוגנת' מכתב תלונה למועצת העיר פורט וורת' (Fort Worth) שבטקסס שבו כינתה את המכנסיים הקצר קצרים הללו כ'פרסומת לניאוף'. היא גם התלוננה על כך שהיא נאלצת להתבונן ב'רגליים מכוערות' ושהמכנסיים הקצר קצרים הם 'חרפה לאנושות'. מועצת העיר שקלה לאסור את לבישת המכנסיים בקהילה המקומית, אך הסיפור הגיע לכותרות בכל ארצות הברית, ועורר שם את הוויכוח בעד ונגד מכנסיים קצרים בכלל. מה שגרם לכך שבשנות ה-60 תעשיית האופנה החלה לעצב ולעודד חצאיות מידי כתחליף למכנסיים הקצרים. חצאיות המידי לא התקבלו ברצון על ידי הנשים, הייתה זו תקופת חופש מיני ונשים חיפשו ביגוד שיבטא אותו.
בסוף שנות ה-60 התחילה מארי קוואנט (Mary Quant) המעצבת הוולשית, לעצב חצאיות מיני שקראה תיגר על 'האופנה המקובלת' להלבשת נשים. בגלל הביקוש לבגדים יותר ויותר קצרים היא עיצבה בשנות ה-70 מכנסיים קצרים מאוד שתפר המפשעה שלהם היה 2 אינץ' והם זכו לכינוי 'מכנסיים לוהטים' (Hot Pants) ההצלחה הייתה מיידית והן נלבשו על ידי כל המי ומי כולל ג'קלין קנדי -אונאסיס. גם גברים כגון אלטון ג'ונס ודויד בואי התחילו ללבוש את המכנסים הלוהטות. אך סגנון המכנסיים הלוהטות שאף אומץ על יד כמה חברות תעופה כמדים של הדיילות, התחיל להיות מזוהה יותר ויותר עם תעשיית המין ובאמצע שנות ה-70 המכנסיים איבדו את הפופולריות שלהם. נעלמו ל-20 שנה והופיעו שוב בשנות ה1990 כחלק מהתלבושת של שחקניות קולנוע וזמרות פופ כגון ג'ניפר לופז ובריטני ספירס.
מכנסיים קצרים בישראל.
החלוצות שהגיעו לפלשתינה -א"י לבשו מכנסיים קצרים, מתוך תחושת שוויון עם הגברים, זה לא תמיד התקבל באהדה. המכנסיים הקצרים הובאו ארצה על ידי עולות סוציאליסטיות שבאו ממזרח אירופה בעליה השנייה והעלייה השלישית.
נשות הפלמ"ח לבשו מכנסיים קצרים, לעבודה, לחגים וגם לשמירה. בצילום על אתר הפלמ"ח בפרק 'לוחמות הפלמ"ח במלחמת השחרור' נראית בחורה יושבת במגדל שמירה לבושה במכנסיים כהים, כנראה כחולים. גם חברות הקיבוצים לבשו מכנסיים קצרים.
מתקופת טרום-המדינה ידוע השיר 'זלמן יש לו מכנסיים' ששורתו השנייה היא 'מגיעות עד הברכיים', כלומר מעין מכנסי ברמודה.
בספרה " כותבת אילה רז שבסוף שנות ה1930 התחילו המכנסיים הקצרים להיות פופולריים בתל אביב, לנשים וגברים. ובעוד בעולם הם היו בגדי פנאי וספורט בלבד, בתל אביב הם הפכו לבגד לכל עת.
בזמן הצנע בארץ, ב-1949 מיד לאחר קום המדינה כולם בכל שכבות החברה לבשו מכנסיים קצרים.
המאייר והקריקטוריסט דוש יצר את דמותו של 'שרוליק' כסמל לישראלי. שרוליק לובש מכנסיים קצרים, חובש כובע טמבל ונועל סנדלים.
מאבק תלמידות התיכונים בישראל.
מזה כמה שנים, מתעורר בכל קיץ בארץ מאבק של תלמידות בתי הספר התיכוניים לאפשר להן ללבוש מכנסיים קצרים כמו שמאפשרים לבנים.
בקיץ 2015 התלוננו בנות על אפליה ב'קוד הלבוש' בבית הספר, כאשר בנים התלבשו איך שרצו בעוד המורות בדקו עם סרגלים 'בדיקת צניעות' את אורכי המכנסיים של הבנות וכן אם החולצה לא חושפנית מדי. הבנות טענו שדווקא האפליה הזו מלמדת את הבנים שהבנות הן אובייקט מיני ושהן 'אחראיות בצורת ההתלבשות שלהן, לצורה שבה נערים וגברים רואים אותן'. שר החינוך, נפתלי בנט, טען שצריכים להיות גבולות לצורת הלבוש. הבנות לעומת זאת טענו שזו אפליה סקסיסטית.
מכנס קצר
אדולף דסלר
אדולף "אדי" דסלר (בגרמנית: Adolf "Adi" Dassler; 3 בנובמבר 1900, הרצוגנאורך , ממלכת בוואריה, הקיסרות הגרמנית – 6 בספטמבר 1978, הרצוגנאורך, גרמניה המערבית) היה מייסד חברת הביגוד אדידס, ואחיו הקטן של רודולף דסלר , מייסד חברת פומה. בעקבות עליית הנאצים לשלטון בשנות השלושים, הצטרפו שני האחים ל.
ביוגרפיה.
נולד בעיר הפרנקונית הרצוגנאורך. לאחר מלחמת העולם הראשונה בה לחם, החל דסלר לייצר נעלי ספורט במכבסה של אמו. אביו כריסטוף עבד במפעל לנעליים, אחיו רודולף ייצר סוליות לנעליים, ושניהם תמכו בו בהקמת עסק משלו לייצור נעלי הספורט. ב-1 ביולי 1924, רודולף הצטרף לעסק של אחיו, והוא הפך ל-"Gebrüder Dassler Schuhfabrik" (בגרמנית: מפעל הנעליים של האחים דסלר). ספורטאים רבים נעלו את נעלי החברה במהלך אולימפיאדת אמסטרדם, דבר שפרסם את החברה. הספורטאי ג'סי אוונס נעל את נעלי החברה במהלך ריצה באולימפיאדת ברלין, אולימפיאדה שבה זכה בארבע מדליות זהב, למגינת לבו של היטלר.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון בשנות השלושים הצטרפו האחים למפלגה הנאצית, אך רודולף נחשב לתומך נלהב יותר של המפלגה מבין השניים. במהלך מלחמת העולם השנייה נוצר קרע בין האחים: ב-1943 נכנסו אדולף ואשתו למקלט במהלך הפצצה של בעלות הברית, מקלט שאליו נכנסו, קודם לכן, רודולף ומשפחתו. אדולף אמר "הממזרים המטונפים חזרו", בהתייחסו, ככל הנראה, למטוסיהן של בעלות הברית, אלא שרודולף היה משוכנע כי אדולף מתייחס אליו ואל משפחתו. לאחר שרודולף נפל בשבי הצבא האמריקני, ונחשד כאיש אס אס, החריפה היריבות בין שני האחים, משום שרודולף סבר כי החשד בו נבע ממידע שהדליף אחיו. בתקופת שביו של רודולף, אדולף המשיך בפיתוח החברה, וקידם מכירת מגפיים לוורמאכט. בשנת 1948 הריב בין השניים הגיע לנתק מוחלט. רודולף ניתק את השותפות והקים את חברת פומה, ואדי שינה את שמה של חברת הנעליים ל-"אדידס" על שם עצמו (Adi Dassler).
בשנת 1973 הקים בנו של אדולף, הורסט, את חברת ארנה , המייצרת ציוד וביגוד לשחייה. לאחר מות אדולף בשנת 1978, הורסט ואשתו קטי העבירו לידיהם את ניהול חברת אדידס. אדידס הפכה לחברה פרטית בשנת 1989 לאחר מותו של הורסט שנתיים לפני כן, אך רכוש החברה נשאר בידי המשפחה עד הנפקתה בשנת 1995.
רוז'ה דה ליל
קלוד ז'וזף רוז'ה דה ליל (בצרפתית: Claude Joseph Rouget de Lisle; 10 במאי 1760 - 26 ביוני 1836) היה קצין צבא צרפתי של כוחות המהפכה. ידוע בשל העובדה שהלחין וכתב את מילות המנון צרפת - לה מרסייז בעיר שטרסבורג בשנת 1792.
ביוגרפיה.
רוז'ה דה ליל נולד בקומונה לוֹ לֶה סוֹנִיֵה שבמחוז ז'ור בצרפת. הוא התגייס לצבא צרפת כמהנדס והשיג דרגת קפטן. באפריל 1792 כתב את המרסייז בעיר שטרסבורג, היכן ששירת. המילים נכתבו אחרי ארוחת ערב ציבורית, מתוך להט פטריוטי. השיר נקרא בהתחלה "שיר מלחמה לצבא הריין" (Chant de guerre pour l'armée du Rhin), אך אחר כך שונה שמו ל-לה מרסייז (La Marseillaise). דה ליל הודח והוכנס לכלא בשנת 1793, אך ניצל בנס מהגליוטינה.
דה ליל כתב עוד מספר שירים באופי דומה למרסייז ופרסם אותם בשנת 1825. הוא מת מעוני ונקבר בשוואזי לה-רואה (Choisy-le-Roi). אפרו הועבר לאינווליד ב-14 ביולי 1915, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה.
מניעה הדדית
מניעה הדדית (Mutual exclusion) הוא מונח במדעי המחשב, בעיקר בתחום מערכות ההפעלה שאומר שלכל היותר תהליך אחד משתמש במשאב מסוים בכל רגע נתון בקטע קריטי. זו היא דרישה בסיסית בבקרת מקביליות, שמטרתה היא למנוע מצב של מרוץ תהליכים.
בעיית הקטע הקריטי.
קטע קריטי הוא קטע קוד שעושה שימוש במשאב שמשותף לגורם נוסף והשימוש במשאב המשותף בזמן שקטע הקוד לא סיים לרוץ יכול להביא לתוצאות לא רצויות. מדען המחשב אדסחר דייקסטרה תיאר זאת במאמרו משנת 1965 - "פתרון בעיית השליטה בתכנות מקבילי", כבעיה שמוכרת כבר משנת 1962 והוא אף מנסה להתמודד איתה במאמר הזה.
דוגמה פשוטה לבעיה עולה מהתבוננות על שני תהליכים הניגשים למקום בזיכרון שבו מאוחסנת רשימה מקושרת (ראה ציור 1) ורוצים למחוק בה שני צמתים שונים באמצע הרשימה שנסמן בתור הצומת ה-"i" והצומת ה-"i+1". בזמן המחיקה המצביע לצומת הבא של הצומת "i-1" ישתנה מ-"i" ל-"i+1", והמצביע לתא הבא של הצומת "i" ישתנה ל-"i+2". אמנם שתי הפעולות התבצעו בהצלחה אך בסוף הפעולות הצומת ה-"i+1" עדיין חלק מהרשימה, כיוון שהצומת ה-"i-1" עדיין מצביע עליו, ולמעשה נמחק רק תא אחד ולא שני תאים. את הבעיה הזאת (הנקראת לרוב "מרוץ תהליכים") היה ניתן למנוע באמצעות מניעה הדדית אשר הייתה מונעת מפעולה על הרשימה להתבצע לפני שהקודמת הייתה מסתיימת.
בנוסף למניעה הדדית בדרך כלל גם דורשים מהפתרון שימנע הרעבה של תהליכים ושהמשאב ישתחרר כמה שיותר מהר לאחר סיום הקטע הקריטי.
אכיפת מניעה הדדית.
במחשבים ניתן לממש מניעה הדדית בשני רבדים: חומרה ותוכנה.
פתרונות חומרתיים.
במערכות בעלות יחידת עיבוד מרכזית אחת (למשל ליבה אחת במעבד של מחשב), הפתרון הפשוט ביותר למימוש מניעה הדדית הוא על ידי ניטרול פסיקות בזמן שתהליך נמצא בקטע קוד קריטי. כך בקר הפסיקות לא יפסיק את פעולת התהליך באמצע ויאפשר לשגרה אחרת לשנות קטע זיכרון משותף. אף על פי שפתרון זה מאוד פשוט הוא יכול להוביל לבעיות רבות. אם הקטע הקריטי של התהליך הוא ארוך, שעון המערכת (המקודם על ידי פסיקות מבקר הפסיקות) יאבד דיוק בכל פעם שהשגרה תרוץ, כיוון שהשגרה המקדמת את השעון לא תופעל בזמן, ולכן מעקב אחר הזמן לא יהיה אפשרי בזמן ריצת התהליך. בנוסף, אם התהליך יעצור בזמן ריצת הקטע הקריטי, השליטה על יחידת העיבוד לא תועבר לתהליך אחר, מה שלמעשה יעצור את פעולת המערכת.
פתרונות תוכנתיים.