מיד לאחר ההתנקשות מערכת הביטחון הישראלית פתחה בחקירה אינטנסיבית במטרה לאתר את הרוצחים ובפרט את מנהיג ארגון החזית העממית אשר יזם ותכנן את ההתנקשות. באפריל 2002, במהלך מבצע חומת מגן, נודע לכוחות הביטחון הישראליים כי המתנקשים הסתתרו במתחם המוקטעה ברמאללה, הכולל את בנייני הממשלה של הרשות הפלסטינית וכן את מעונו הרשמי של נשיא הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת. באותה העת, בניין המוקטעה היה תחת מצור ישראלי מ-29 במרץ 2002. ישראל דרשה כי הרשות הפלסטינית תסגיר את הרוצחים תמורת נסיגתם של הכוחות הישראלים. הרשות הפלסטינית סירבה להסגיר את הרוצחים. בסופו של דבר, בתיווך בינלאומי, ישראל הסכימה להצעה (אשר נודעה בשם "הסכם רמאללה") לפיה רוצחי זאבי יהיו כלואים בכלא יריחו תחת פיקוח של סוהרים בריטים ואמריקאים, ובתמורה ישראל תסיר את המצור על מתחם המוקטעה. כתוצאה מכך ערפאת הורה לכלוא את חברי החוליה שרצחה את זאבי בכלא יריחו. במאי 2002 כוחות בריטים ואמריקנים הגיעו לכלא יריחו.
עם זאת, לאחר שארגון החמאס זכה בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית בינואר 2006, מנהיג החמאס איסמעיל הניה הצהיר בפומבי על כוונתו לשחרר את רוצחי זאבי לחופשי. ב-14 במרץ 2006, הסוהרים האמריקאים והבריטים עזבו את הכלא ביריחו, בטענה כי הרשות הפלסטינית לא עמדה בהסכם שהושג עם ישראל ארבע שנים קודם לכן. כתוצאה מכך, עוד באותו היום ישראל פתחה במבצע הבאת ביכורים.
מבצע הבאת ביכורים.
ב-14 במרץ 2006 כוחות צה"ל פשטו על הכלא ביריחו בו שהו רוצחי זאבי במטרה למנוע מממשלת החמאס לשחררם וכדי להביא את הרוצחים לדין בישראל.
לאחר מצור שנמשך כ-10 וחצי שעות ולאחר שכוחות צה"ל הרסו את קירות הכלא ביריחו באמצעות דחפורים, בסופו של דבר נכנעו ארבעת הרוצחים:
בנוסף לארבעת המתנקשים, במהלך הפשיטה על בית הכלא ביריחו ישראל לכדה גם את אחמד סעדאת (אשר לטענת ישראל הורה לבצע את רצח זאבי) ופואד שובאכי (לטענת ישראל עמד מאחורי משלוח מצבור נשק גדול מאיראן שנתפס על ידי ישראל בינואר 2002).
העמדתם לדין של הרוצחים בישראל.
רוצחי זאבי נשפטו בישראל. הארבעה הורשעו ונידונו לעונשי מאסר ארוכים. קורען נידון ל-125 שנות מאסר, באסל אל-אסמר נידון ל-45 שנות מאסר, מג'די רחימה רימאווי נידון למאסר עולם בתוספת 80 שנים ועאהד אבו גהולמה נידון ל-30 שנות מאסר על תפקידו בייזום ותכנון ההתנקשות.
בנוסף, ב-25 בדצמבר 2008, בית משפט צבאי ישראלי גזר על אחמד סעדאת, בשל חלקו כמנהיג ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין, עד 30 שנות מאסר על כך שעמד בראש "ארגון טרור בלתי חוקי" ועל אחריותו בכל הפעולות שבוצעו על ידי ארגונו ובמיוחד בשל ההתנקשות בחייו של השר רחבעם זאבי.
הפיגוע בצומת פת
במהלך השנים בוצעו שני פיגועי התאבדות על יד צומת פת בירושלים.
שער הניצחון של פריז
שער הניצחון (פריז)
מייקל סקוטוס
מייקל סקוטוס (1175 - בערך 1232) היה מלומד סקוטי שנודע בשל תרגומיו לספרי אריסטו מערבית ללטינית.
חייו.
סקוטוס נולד בסקוטלנד ולמד בדרהאם, באוקספורד ובסורבון. הקדיש את עצמו ללימודי פילוסופיה, מתמטיקה ואסטרולוגיה, וכנראה למד גם תאולוגיה. בערך ב-1217 הגיע לטולדו שבספרד, שהייתה מרכז תרבותי יהודי - מוסלמי שבו היו ספריות שהכילו כתבי יד עתיקים. שם למד ערבית - דבר שפתח בפניו את הדרך לקריאת כתבי אריסטו ואת הפירושים של כתביו שנעשו בידי המלומדים הערביים אבן סינא ואבן רושד.
בטולדו תרגם מערבית ללטינית את ספרו של אריסטו "היסטוריה של החיות" - תרגום שמאוחר יותר שימש את הפילוסוף והתאולוג אלברטוס מגנוס. שם גם תרגם את הספר "אסטרונומיה" של האסטרונום הערבי אלפטראגיוס העוסק בתורת האסטרונומיה של אריסטו.
בערך ב-1220 עזב את טולדו. למד רפואה בסלרנו ונסע לבולוניה, שם עסק במקצוע זה. ב-1224 הגיע לרומא ונתקבל לשירותו של האפיפיור הונוריוס השלישי, שמינה אותו לארכיבישוף של קאשל שבאירלנד. אולם, הוא סירב לקבל משרה זו בטענה כי איננו בקי בשפתם של האירים, ותחת זאת שימש במשרות מזדמנות באיטליה.
ב-1227 הוזמן לחצרו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שבעיר פלרמו שבסיציליה. שם שימש כאסטרולוג וכרופא של קיסר זה, ולימד אותו גם את חוכמת הנסתר, כימיה, מטלורגיה ופילוסופיה. לבקשתו של הקיסר, תרגם ללטינית את חיבורו של אבן סינא "מבוא לתורת החיות" כדי שהקיסר יוכל להסתייע בו בצאתו לציד עופות.
אולם, תרומתו החשובה של מייקל סקוטוס היא בתרגומיו מערבית ללטינית של ספרי אריסטו "על הנפש", "על השמים", "פיזיקה" ו"מטאפיזיקה", ושל פירושי אבן רושד לספרים אלה. תרגומים אלה, שנעשו באוניברסיטה של נאפולי בשיתוף עם המלומד יעקב אנטולי (שתרגם את אבן רושד לעברית), תרמו להתפתחות המדע במשך המאה השלוש עשרה.
הוא כתב גם מחקרים בתורת הנסתר (ובהם הספר "פיזיונומיה" שבו הוא מתאר את הקשר שבין אופיו של האדם לבין תכונותיו הגופניות), ושני ספרים באלכימיה. בספרים אלה עסק, בין היתר, ביחסי מין ובהתפתחות העובר. הוא ערך ניסויים והאמין בסגולותיהן של אבנים מסוימות (טופז למשל) לעזור בכיבוש היצר. סקוטוס התעניין גם בגאולוגיה ותיאר את מי הגפרית ואת התופעות הגעשיות של האיים הליפאריים של הים הטירני.
בשל מיומנותו באסטרולוגיה ובכימיה, נפוצו אגדות על עיסוקו בכישוף והוא נודע בכינוי "הקוסם". בקומדיה האלוהית של דנטה אליגיירי הוא מתואר כאחד השוכנים במעגל השמיני של הגיהנום, במדור המאכלס מכשפים ונביאי שקר. דמותו עוררה
עניין גם בספרות המודרנית, והסופר הסקוטי וולטר סקוט כתב גם הוא אודותיו.
טוקסיקולוגיה סביבתית
יעקב ריפתין
יעקב (קובה) רִיפְתִין (נכתב גם ריפטין) (16 במרץ 1907 – 14 במאי 1978) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפ"ם בשנים 1949–1965.
תולדות חייו.
ריפתין נולד בשנת 1907 בכפר ווּלְקָה פְּרוֹפֶצְקָה (Wólka Profecka) שליד פּוּלַאוִוי (Puławy) בפולין, ליהודה, יליד שקלוב, מחניכי ישיבת וולוז'ין, מורה לעברית, מראשי הסיעה הציונית "על המשמר" בפולין, ולרבקה לבית סנדומירסקי. למד בגימנסיה ממשלתית בקוטנו.
בגיל 10 הצטרף לתנועת השומר הצעיר (אז "השומר"), ונבחר בה לחבר ההנהגה הראשית בפולין. היה חבר מרכז התנועה למען ארץ-ישראל העובדת, ושימש ציר מטעמה לקונגרסים הציוניים וחבר הוועד הפועל הציוני. פרסם מאמרים בעיתוני ופרסומי התנועה בפולין ולאחר עלייתו גם בארץ. השתתף בארגון קיבוץ עלייה א' בפולין, ועבר הכשרה חקלאית בחוות חלוצים ליד לומז'ה.
בשנת 1929 עלה לארץ ישראל, וכעבור שנתיים הצטרף לקיבוץ עין שמר.
במסגרת פעילותו בתנועה הקיבוצית ובמוסדות השומר הצעיר הצטרף ריפתין למפלגת חזית השמאל, ולימים נמנה עם מייסדי מפ"ם. במסגרות אלו שירת ונבחר לשמש חבר ועדת הביטחון היישובית, ציר באספת הנבחרים הרביעית וחבר הוועד הלאומי, חבר הוועד הפועל והוועדה המרכזת של הסתדרות העובדים הכללית. בשנת 1947 היה בין חברי המשלחת מטעם היישוב היהודי לאו"ם. היה חבר במועצת המדינה הזמנית.
בשובו ארצה מונה למזכיר המדיני של מפ"ם (1948–1954) ונבחר מטעמה לכהן בחמש הכנסות הראשונות. מהכנסת השלישית ועד לסיום כהונתו, לאורך כעשר שנים, היה ריפתין יו"ר ועדת הפנים. מתוקף תפקיד זה שימש בכנסת השלישית גם כיו"ר ועדת המשנה בעניין גילוי מכשירי האזנה ושירותים מפלגתיים חשאיים. כן היה חבר ועדת החוץ והביטחון, ועדת העבודה וועדת השירותים הציבוריים.
ריפתין היה מאנשי השמאל במפ"ם, ויחד עם אישים כגון משה סנה פעל להפיכתה של מפ"ם למפלגת שמאל רדיקלי על ידי החלשת הקשר שלה לציונות וחיזוק האוריינטציה הפרו-סובייטית שלה.
התנגד להקמת המערך, ולאחר שנכשל ומפ"ם התאחדה עם מפלגת העבודה, פרש מן התנועה, הקים את ברית השמאל הציוני סוציאליסטי ונבחר מטעמה לוועד הפועל של ההסתדרות במשך שתי קדנציות.
נפטר ב-1978, נקבר בקיבוצו.
בשנת 2003 התגלה, על פי מסמכים של משרד החוץ הסובייטי שפורסמו ברבים, שריפתין וסנה נהגו להעביר מידע רגיש לסובייטים. בנוסף, ממסמכי מיטרוחין שנחשפו ב-2016 עולה שהק.ג.ב. ניהל מבצע לחדירה למפ"ם, ושבין הישראלים שהופיעו בארכיון שלו כסוכנים היו חברי הכנסת משה סנה (עוד לפני פרישתו), אלעזר גרנות ויעקב ריפתין.
דו"ח ריפתין.
לבקשתו של בן-גוריון, חקר ריפתין שורה של פשעים חמורים שנעשו על ידי חברי ההגנה, בהם מעשי רצח ושוד, גנבות, מעילה בכסף, עינויים בחקירות ומעשים נוספים. ריפתין היה אז חבר "ועד הביטחון", ששימש גוף עליון המתווה את עקרונות מדיניות הביטחון לפני קום המדינה.
דו"ח ריפתין הוגש לבן-גוריון ב-1 במרץ 1948. במסקנותיו המליץ ריפתין על שורת שיפורים במערכת המשפט, איסור הוצאה להורג (אלא על פי פסק דין של בתי דין מוסמכים), וכן המלצה על הקמת לשכה משפטית לארגון ההגנה. זו הפכה להיות, לאחר הקמת צה"ל, הפרקליטות הצבאית.
מנחם רצון
מנחם רצון (5 באוגוסט 1919 - 12 בנובמבר 1987) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפ"ם בשלהי כהונתה של הכנסת הראשונה.
חייו.
רצון נולד בשכונת מחנה יהודה בפתח תקווה. בהשכלתו היה בוגר קורס למורי דרך של סמינר הקיבוצים, ולפרנסתו עבד תחילה בעבודה חקלאית וכפועל תעשייה ולאחר מכן החל לעבוד בהדרכת טיולים.
פעילותו הציבורית החלה עם הצטרפותו לליגה הסוציאליסטית ולמפ"ם. בשנת 1946 הוא נעצר בגין פעילותו על ידי הבריטים. בשנים אלו הוא היה חבר הנהלת הספורט של הפועל מחנה יהודה ומאוחר יותר הוא נבחר לכהן כחבר הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית וכחבר מועצת פועלי פתח תקווה, בה הוא כיהן מחלקת התכנון.