נולד בשם אריק ט. מלבין (Eric T. Melvin) בסן פרנסיסקו, קליפורניה שבארצות הברית. אמו ליאה (לבית כהן) היא עקרת בית ממשפחה יהודית-אשכנזית ונוצרית-פינית, ואביו ויליאם מלבין ממשפחה נוצרית ממוצא גרמני ואנגלי. אביו היה לוחם ימי ולאחר זמן מה עזב והפך למעצב פנים ואדריכל. כשאריק היה בן 7 נפטר אביו מפציעת ירי. דיין גדל כיהודי בשל דתם של אימו ושל אביו החורג, ואף חגג בר מצווה ונימול. לדיין יש אח צעיר אחד. דיין היה אתלט בתיכון אך החליט לפתח קריירה בתחום המשחק לאחר שהשתתף בהופעה של בית הספר שלו בתפקיד ג'ו קלר במחזה ״כולם היו בניי".
קריירה.
ב-1993 עבר דיין ללוס אנג'לס שם שיחק בתפקידים קטנים בטלוויזיה, בסדרות "הצלצול הגואל", "שנות הקסם", רוזאן", "נשואים פלוס" ועוד כמה אחרים. בשנת 2000 הוא הוחתם על תפקיד חוזר ב-"מעבר גדעון" ושיחק בשתי עונות של "מכושפות". הסרט הראשון המשמעותי שבו שיחק דיין היה "הסל" משנת 1999.
ב-2004 שיחק בדרמת הטלוויזיה של CBS "הלטר סקלטר", אותו חייו של צ'ארלס מנסון. בשנת 2005 הופיע דיין בפרק השמונה עשר בעונה השנייה של "האנטומיה של גריי". בשל התגובות החיוביות, ד"ר מארק סלואן הפך לדמות קבועה בסדרה, עד תחילת העונה התשיעית. שנה לאחר מכן, דיין שיחק את דמותו של המוטאנט ג'יימי מדרוקס בסרט הלייב אקשן "".
בשנת 2008 השתתף בסרט "מארלי ואני".
בשנת 2010 שיחק דיין בסרט "בורלסק" לצד כריסטינה אגילרה ושר. באותה שנה שיחק גם בסרט "יום האהבה".
בשנים 2014–2017 שיחק דיין בסדרה "הספינה האחרונה" בתפקיד הראשי, בתור קפטן טום צ'נדלר. לאחר מכן ב-2015 כיכב בסדרה "The Fixer" שארכה פרקים בודדים.
בשנת 2019 החל לגלם את קאל ג'ייקובס בסדרת הדרמה לנוער "אופוריה" ברשת HBO, גרסה אמריקאית לסדרה הישראלית באותו שם שיצרו רון לשם ודפנה לוין.
חיים אישיים.
דיין התחתן עם השחקנית רבקה גייהארט ב-29 באוקטובר 2004 לאחר שישבו במסעדה ונקלעו לשיחה על חתונה, דיין לקח את גייהארט משם במיידיות לחתונה בלאס וגאס. ילדתם הראשונה בילי ביאטריק שנקראה על שם אביו של אריק נולדה ב-3 במרץ 2010. ב-28 בדצמבר 2011 נולדה בתם השנייה, ג'ורג'יה ג'רלדין. דיין מתגורר בבוורלי הילס, לוס אנג'לס, קליפורניה. בתחילת 2018 דיין ואשתו רבקה התגרשו.
קלחת 4
הגישה הקוגניטיבית (קולנוע)
הגישה הקוגניטיבית בתחום הקולנוע (Cognitive Film theory) היא תאוריה קולנועית הנגזרת מ"אסתטיקה קוגניטיבית"(/"קוגניטביזם") . היא הוצגה לראשונה באמצע שנות ה-80 בסדרה של מאמרים וספרים בנושא. הכותבים החלו לנקוט בגישת מחקר שונה כלפי תאוריות קולנועיות ולימודי הקולנוע. בשנת 1985 התפרסם דייוויד בורדוול כאשר ראה אור ספרו- Narration in the Fiction Film וספרו המשותף יחד עם ג'נט סטייגר וקריסטין תומפסון - The classic Hollywood cinema. הספרים הללו השפיעו בצורה משמעותית על חקר הקולנוע ובעיקר על הפסיכולוגיה של הצופה, שהתבססה על פסיכולוגיה קוגניטיבית.
בזמן שבורדוול היה עסוק בפיתוח מתודה חדשה בלימודי הקולנוע, החוקר נואל קרול עסק בניסיון להפריך את התאוריות המקובלות. קרול הפתיע כאשר יצא נגד הגישה הפסיכוסמיוטית של סטפן הית' ומאוחר יותר זעזע כשביקר, בין היתר, את התאוריות של לאקאן, אלתוסר וקרל מרקס. קרול ערער את הלגיטימציה של התאוריות הקולנועיות כפי שהיו מקובלות בשנות ה-70 וה-80 וכן עשה זאת בצורה שלא אפשרה לחוקרים אחרים להתעלם ממנו.
ביקורות רבות נשמעו על הגישה והתאוריות החדשות של בורדוול וקרול, אך מצד שני ניתן לטעון שהתערבותם בתחום הייתה הכרחית. הם הציעו אלטרנטיבה לאנשים שמצאו את התאוריות האורתודקסיות בלתי מקובלות.
אמנם הגישה החדשה לא גרמה למהפכה בשדה האקדמי. התאוריה הקוגניטיבית השפיעה רבות, אך עד היום היא עדיין נחשבת מינורית. גם אם איננה ממש נדחקת לשוליים של התאוריות הקולנועיות, היא בהחלט לא עומדת במרכזן. ההישג הגדול ביותר של קרול ובורדוול הוא שבירת המחסום והמקובעות שהתקיימו בתקופת הגישה הפסיכוסמיולוגית, וכיום התחום פתוח לגישות מגוונות יותר.
בורדוול וקרול אינם החוקרים היחידים אך הם אכן פורצי הדרך בתחום. כיום יש אנשים רבים העוסקים בגישה הקוגניטיבית, שכן היא עדיין שואבת השראה מהמתודולוגיות המובילות. עד כמה שהתאוריות של פרויד ופרדינן דה-סוסיר בהחלט מועילות ותרמו רבות לחקר הקולנוע, הן בוודאי לא עכשוויות כמו הגישה הקוגניטיבית.
ז'אן לואיז קלמנט
טורוס סקופיה
טורוס סקופיה (במקדונית: КK Торус Скопје) היא קבוצת כדורסל מקדונית מהעיר סקופיה, המשחקת בליגת העל המקדונית.
היסטוריה.
הקבוצה הוקמה בשנת 1999. והחלה לשחק בליגה הבכירה בעונת 2008/09. בעונת 2009/10 הגיעה הקבוצה עד לגמר הגביע המקדוני ועד לחצי גמר הפלייאוף. ובעונת 2010/11 הגיעה הקבוצה עד לחצי גמר הגביע וחצי גמר הפלייאוף.
בעבר השתתפה הקבוצה בליגה הבלקנית. הקבוצה מארחת את משחקיה בהיכל הספורט בוריס טרייקובסקי המכיל 8,000 מקומות ישיבה.
יצחק שפיגלמן
י. יציב
י' יציב
חותרניים
חותרניים (שם מדעי: Corixidae) היא משפחה של פשפשי מים אשר מאכלסים ברכות ונחלים בעלי זרימה איטית. ידועים כ-500 מינים ב-33 סוגים שונים הנפוצים בכל העולם, בישראל כ-20 מינים. מבחינה חיצונית הם מזכירים לעיתים את השטגביים אך בניגוד אליהם שוחים קרוב לקרקע כשגבם פונה מעלה.
לחותרניים יש באופן כללי גוף שטוח באורך של עד 13 מילימטרים, יש להם 4 רגלים אחוריות ארוכות ושתים קדמיות קצרות. הרגלים האחוריות מכוסות בשערות והן מעוצבות בצורת משוטים, מכאן בא השם חותרניים. בקצה שתי הרגלים האמצעיות קבועות ציפורנים שבעזרתן הם נאחזים בקרקע, ובעזרת הרגלים הקדמיות אשר מעוצבות ככפית הם מחפשים חלקיקי רקב צמחי ואצות על הקרקעית אשר מהווים את מזונם העיקרי של רוב סוגי החותרניים, אולם חלק ממיני החותרניים הם טורפים וניזונים גם מזחלי יתושים. כדי לנשום, עולים החותרניים לפני המים, שם הם קולטים בועת אוויר לתוך חלל הנמצא מתחת לכנפיהם.
בזמן החיזור משפשף הזכר את רגליו הקדמיות ומשמיע קולות צרצור חזקים. אחד ממיני החותרנית ידוע כאחד החרקים הרעשנים ביותר בטבע, למרות גודלו, נמדד משמיע קולות בעוצמה של 99.2 דציבלים ששקולים בערך לרעש שמייצרת רכבת תחתית. את הביצים מדביקות הנקבות לצמחים, מקלות או סלעים השקועים תחת המים.
במקסיקו אחדים מהמינים משמשים כמזון לבני אדם ולחיות מחמד.
ישחוריים
ישחוריים (שם מדעי: Simuliidae) היא משפחה של יתושים בעלת יותר מ-2,200 מינים.
מאפיינים.
ברוב המינים הנקבות ניזונות מדם של יונקים, ובהם בני אדם, ואילו הזכרים ניזונים בעיקר מצוף. הביצים מוטלות במים זורמים, והזחלים מצמידים את עצמם לסלעים. הזחלים רגישים ביותר לזיהומים. הזחלים משתמשים בווים בקצה בטנם כדי להיצמד למצע ובחוטים דמוי משי כדי לזוז ממקומם או לתפוס את עצמם במקום. כדי לאכול הם פורשים מניפה המקיפה את הפה, שתופסת חלקיקי רקב מהחי והצומח, אצות או בקטריות. הם מתגלמים מתחת למים ולאחר מכן יוצאים מהמים בתוך בועת אוויר כבוגרים מעופפים.
מיני ישחוריים שונים מעדיפים פונדקאים שונים לארוחת הדם שלהם, מה שמשקף את שמות המינים השונים. הם ניזונים ביום כנראה כאשר הרוח חלשה.
פיל סרי לנקי
פיל סרי לנקי (שם מדעי: "Elephas maximus maximus"), ידוע גם בשם פיל אסייתי מצוי או פיל ציילוני), הוא אחד משלושה תת-מינים ידועים של פילים אסיאתים והגדול מבין כולם. הפיל זוהה לראשונה על ידי קארולוס ליניאוס בשנת 1758 ומקורו באזור סרי לנקה.
מאז 1986, הפיל הסרי לנקי נמצא בסכנת הכחדה ואוכלוסייתו התכווצה בחמישים אחוז תוך שלושה דורות. סכנת ההכחדה היא מההיעלמות והרס בתי הגידול הטבעיים של הפיל.
אוכלוסיית הפילים הסרי לנקים מצויה בעיקר במספר פארקים לאומיים ושמורות טבע כגון: הפארק הלאומי אודה וולאווה, הפארק הלאומי יאלה, הפארק הלאומי ווילפאטו ובפארק הלאומי מינריה.
מאפיינים.
באופן כללי, פילים אסייתים קטנים יותר מפילים אפריקאים, וכך גם הפיל האסייתי המצוי. הנקבות לרוב קטנות מן הזכרים, ובדרך-כלל יש להן חטים קצרים.
הוא מגיע לגובה של 2 עד 3.5 מטר בכתפיו, ומשקלו מגיע לכ-2,000 עד 5,000 ק"ג. יש לו תשעה-עשר זוגות של צלעות, צבעו כהה משל פיל הודי ופיל סומטרי, והוא בעל כתמים גדולים יותר וברורים יותר על האוזניים, על הפנים ועל הבטן. רק ל-7% מן הזכרים יש חטים.
אוכלוסיית הפילים האסייתים המצויים בפארקים הלאומיים של סרי לנקה קטנה מעט בהשוואה לזו שתועדה במקורות היסטוריים משנת 200 לפנה"ס, ובתמונות שצולמו בתחילת המאה ה-19 בתקופת השלטון הקולוניאלי הבריטי של האי. הגודל הצנוע יותר של הפילים בני ימינו עשוי להיות תוצאה תהליך ארוך של דלדול הפרטים הכשירים ביותר מן האוכלוסייה הטבעית על ידי ציד או ביות.
בית גידול ותפוצה.
תפוצת הפילים מוגבלת בעיקר לשפלות ולאזורים יבשים שבהם הם עדיין נפוצים כמו: בצפון, בדרום, במזרח, בצפון מערב, בצפון מרכז ובדרום מזרח האי של סרי לנקה.
חלק קטן מאוכלוסיית הפילים, נפוץ ליד מקדש שיא השממה, בעיקר בשפלה, באזור היבש. תפוצת הפילים באזורים הלחים של המדינה היא מועטה מאוד.
למעט גני יאלה וווילפאטו כל האזורים המוגנים בהם נפוצים הפילים הם בהיקף של פחות מ-100 קמ"ר. באזורים רבים, גודל הפארק הוא פחות מ-50 קמ"ר ושטח כזה אינו גדול דיו כדי לשמש כבית גידול של הפילים.
מזון.