ממשלת המעבר הפדרלית מחזיקה ב-19 שגרירים במדינות אחרות. אתיופיה מחזיקה בשגרירות משלה במוגדישו וקונסוליות בסומלילנד ובפונטלנד. בדצמבר 2010 ג'יבוטי פתחה מחדש את השגרירות שלה. שנה אחר כך עשתה זאת גם הודו, לאחר 20 שנות שיתוק דיפלומטי בין שתי המדינות עקב המצב הביטחוני. ב-2011 איטליה ובריטניה הודיעו כי יפתחו מחדש את השגרירויות שלהן במדינה.
ארכלאוס
שכונת נשאשיבי
שכונת נשאשיבי היא שכונה היסטורית בשכונת שייח' ג'ראח בירושלים שהקימה משפחת אל-נשאשיבי, מהמשפחות המובילות בחברה הערבית בסוף השלטון העות'מאני בארץ ישראל ובימי המנדט הבריטי.
במחצית השנייה של המאה ה-19. בני משפחת נשאשיבי היו סוחרים ובעלי קרקעות בכפרים יאלו וזכריא, שאותן החכירו לפלאחים אריסים, תמורת ממון ותוצרת חקלאית.
הגאוגרף יהושע בן אריה מתאר את "הגרעין העיקרי" של שכונת שייח' ג'ראח ב"בתיהן של משפחות נשאשיבי וג'ראללה".
ראשיתם בשטח בן 50 דונם אותו רכש ח'אג ראשיד אל נשאשיבי מתושב הכפר ליפתא בעבור סוס גזעי ו-120 לירות טורקיות. בשטח זה בנה בית מאבן ירושלמית; כמקובל בבנייה אז, עובי הקירות, הגיע למטר וחצי ובין האבנים הונחו עפר וסיד; ותקרת הקומה הראשונה של הבית הייתה מקומרת, וחוזקה בתמוכות ברזל (רילסים; אנגלית: rails), והגג כוסה ברעפים. לימים הבית נהרס, ובהווה ניצב בו "מלון אמבסדור". במשך השנים, הצטרפו קרובי משפחה, בהם בניו, אחיו וקרובים נוספים, לבנייה בסמוך אל הבית, ועל כן נקרא המתחם "שכונת נשאשיבי".
בתים שהיו בבעלות המשפחה במערב העיר.
בני נשאשיבי הקימו בתי פאר ענקיים, גם במערב ירושלים באזור שכונת החבשים: בין הרחובות אתיופיה (בשמו כיום), והנביאים; באחד מבתי נשאשיבי, ברחוב אתיופיה 11, התגורר במשך מספר שנים עד מותו ב-1922 אליעזר בן-יהודה. גם בית מספר 13 ברחוב אתיופיה היה אחד מבתי נשאשיבי, ובמרכז העיר נבנה בית הגא ראשיד נשאשיבי, הידוע כיום כבית טיכו.
דלתא E
הדלתא E או תור-דלתא E הוא משגר לוויינים אמריקאי ששימש לשיגור 23 לוויינים בשנים 1965 עד 1971. המשגר הוא מסדרת טילי הדלתא.
שלבו הראשון של המשגר היה טיל תור-DSV-2C שנוספו לו שלושה מאיצים מסוג קסטור-1. שלבו השני של המשגר היה שלב דלתא E (שהיה שיפור של שלב הדלתא המקורי) והשלב השלישי היה שלב אלטאיר-2 או FW-4D (דלתא E1). שישה שיגורים בוצעו בתצורת דלתא E ו17 בתצורת דלתא E1.
השיגורים בוצעו או ב-LC-17 מנמל החלל קייפ קנוורל או ב-SLC-2E מבסיס חיל האוויר ונדנברג. כל השיגורים הושלמו בהצלחה.
דלתא G
הדלתא G או תור-דלתא G היה משגר לוויינים אמריקאי ששימש לשיגורם של 2 לוויני מחקר ביולוגיים. הטיל הוא בן למשפחת טילי הדלתא.
הדלתא G היה נגזרת של הדלתא E אך בעל שני שלבים בלבד. שלבו הראשון של המשגר היה טיל תור-DSV-2C שנוספו לו שלושה מאיצים מסוג קסטור-1. שלבו השני של המשגר היה שלב דלתא E (שהיה שיפור של שלב הדלתא המקורי).
השיגורים בוצעו ב-LC-17 מנמל החלל קייפ קנוורל והושלמו בהצלחה.
ז'אן ברוסול
ז'אן ברוסול (בצרפתית: Jean Broussolle, 15 בדצמבר 1920 - 22 במרץ 1984) היה פזמונאי, מלחין, מעבד וזמר בריטון צרפתי, ידוע, בין השאר, כחבר בחבורת הזמר הקומפניון דה לה שנסון.
יחד עם המלחין ז'אן פייר קאלבה היה ברוסול אחראי לרבים משיריהם המוצלחים של הקומפניון דה לה שנסון בשנים 1956–1972.
פרטים ביוגרפיים.
ברוסול נולד בסן-ואלייה-סיר-רון(Saint-Vallier-sur-Rhone) במחוז דרום (Drôme), שבדרום-מזרח צרפת, כבן הבכור מבין 8 ילדי משפחתו. רבים מבני המשפחה עסקו ברפואה ובימאות, כישוריו של ברוסול טופחו במיוחד על ידי שניים מדודיו. אחד מהם לימד אותו את הסולפז' ובגיל 5 נתן לו כינור במתנה, והשני, כומר בנוטרדאם בפריז ומוזיקולוג מפורסם, העניק לו חצוצרת פרשים. ברוסול בילה את שנות ילדותו בלורן שם, במחוז מוזל, הוא סיים את לימודי התיכון. בהמשך הוא למד ספרות באוניברסיטת שטרסבורג שהועברה ב-1940 עם הסגל הצרפתי שלה לקלרמון-פראן בגלל הכיבוש הגרמני. ברוסול עמד להתחיל קריירה של מורה לספרות וחלם על קריירה ספרותית ועיתונאית. אחרי שחרור פריז ב-1944 חי בה ברוסול בתנאי דלות וניסה לעבוד בתחום הקולנוע, התיאטרון והזמר. מצבו הכלכלי השתפר אחרי שהתחיל לנגן בחצוצרה בתזמורות של מונמארטר - במועדון "Le Boeuf sur le toit", בקברט של אנייס קפרי וב- Club d'essai de la Radio.עם זאת הוא שלט גם בכלי נגינה נוספים כמו (כינור וכלי הקשה).בהמשך הוא הקדיש את זמנו למלאכת ההלחנה, לעיבודם של שירים ולכתיבת פזמונים.
. הוא הצטיין בנוסף ביצירת מערכונים מוזיקליים שאחדים מהם נשארו פופולריים עד היום.
Gontran, Le violon de tante Estelle, Les tourlourous) Les Ecossais, Les jumelles de marine, Les Tyroliens).
שמו פרץ לתודעה הציבורית בשנת 1948 עם הלהיט Mon papa laboureur על לחן של אנדרה פופ, ובביצועה של קתרין סובאז'.
בשנת 1952, בזמן שניגן בחצוצרה בתזמורת באקס-לה-בן בדרום צרפת, העלה את תשומת לבו של ז'אן לואי ז'ובר שהחליט לגייסו לקומפניון דה לה שנסון. ההזדמנות הופיעה במרץ אותה שנה, אחרי עזיבתו של מארק אראן, המנהל המוזיקלי של הלהקה. הצטרפותו של ברוסול בעת סיור של הלהקה בארצות הברית אושרה פה אחד והוא הפך חיש מהר ל"נשמה המוזיקלית" של ההרכב.
פעילותו ב"קומפניון דה לה שנסון".
הגעתו ללהקה של ז'אן-פייר קאלבה בשנת 1956 בישרה תקופה של שיתוף הפעולה פורה וחדשני של הצמד "קאלבה-ברוסול". בין היתר, עיבדו השניים שירים של יוצרים דרום-אמריקאים כמו ויניסיוס דה מוראיס ("ונוס") או פ. דה אנז'ליס.
בתקופה זו התחולל מיוזמתו של ברוסול המעבר המוצלח מהפרק ה"מקהלתי", בחיי הלהקה, שבניהולו של מארק הראן", שהתחיל להיחשב למיושן, אל הפרק ה"כלי" יותר שהתחיל בערך אחרי 1972 תחת ניהולו של גסטון מישל קאסה.
ברוסול ריענן אז את מופעי הלהקה תוך דגש על מערכונים - כגון Le Cirque, Le Violon de Tante Estelle, Les Tourlerous וכו'.
להיטיהם של הקומפניון על מילותיו של בורסול אומצו על ידי זמרים רבים אחרים שביצעו אותם או לבד או יחד עם חבורת הקומפניון. ניתן לציין בהקשר זה את ז'ילבר בקו (Alors raconte) (1956) ואנרי סלבדור (C'était hier, Quand je monte chez toi 1957 ), דריו מורנו (1958 Si tu vas á Rio), דלידה (Gondolier 1958) ואת העמית המלחין, ז'אן-פייר קלבה (Le Marchand de bonheur), (1959), (Enfant de bohème) (1962).
המשך פעילותו האמנותית.
אחרי מות חברו הטוב, גי בורגיניון, בדצמבר 1972 עזב ברוסול את חבורת הזמר. הוא המשיך לכתוב פזמונים, בין היתר, לסשה דיסטל: Ma première guitare, Accroche un ruban, La belle vie.
הלחין אופרטה בשם "מיני-מוסטאש" וכן את היצירה "פיקולו סאקסו" שתוזמרה על ידי אנדרה פופ, לקול של מספר ולכלים, ונועדה להכיר לילדים את נפלאות עולם המוזיקה ושל כליו.
Piccolo Saxo זכתה לביצוע מפורסם של השחקן פרנסואה פרייה.
ז'אן ברוסול נפטר בשנת 1984 בארל והובא לקבורה בבו-אן-פרובאנס.
להיטים.
Madoudeira chorou מאת קבליניו ומנוטרו)
(לחן:ז'אן פייר קאלבה) - ידוע בישראל גם בגרסה עברית של נעמי שמר
קישורים חיצוניים.
"(Il donne le ton aux Compagnons" (Jean-Guy Moreau
דיוויזיית גרוסדויטשלנד
דיוויזיית גרוסדויטשלנד (בגרמנית: Division Großdeutschland; משמעות השם היא 'גרמניה רַבָּתִי') הייתה יחידת עילית בצבא גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. הגרוסדויטשלנד הוקמה ביוני 1939 בתור רגימנט רגלים מתוך יחידת משמר ברלינאית, וב-1942 היא הורחבה לדיוויזיה ממונעת ולאחר מכן לדיוויזיה ממוכנת. הגרוסדויטשלנד השתתפה במערכה על צרפת ב-1940, ולאחר מכן שירתה בחזית המזרחית עד סיומה של המלחמה, שם שימשה בעיקר ככוח נייד המועבר לאזורים בהם הלחימה הייתה הקשה והנואשת ביותר. כיחידת עילית, קיבלה הגרוסדויטשלנד עדיפות בהקצאת הציוד החדיש ביותר על פני שאר יחידות הוורמאכט.
היסטורית היחידה.
שורשי יחידת הגרוסדויטשלנד מגיעים עד לשנת 1921, עם הקמתו של ה-Wachregiment Berlin (רגימנט המשמר של ברלין). ב-1919, בגרמניה שלאחר מלחמת העולם הראשונה וחוזה ורסאי שהגביל את גודלו של הרייכסווהר, קבוצות של יוצאי צבא התאחדו יחד והקימו את הפרייקור, מיליציות שמטרתן הגנה על רפובליקת ויימאר מפני מרידות השמאל וסכנת הקומוניזם. לאחר שאלו פורקו ב-1920, הוקם ה-Wachregiment Berlin ב-1921. תפקידו היה שמירת הסדר בבירה, וכן תפקידים טקסיים וייצוגים. היחידה לא האריכה ימים ופורקה בחודש יוני של אותה שנה, אולם הוקמה במהרה מחדש בשם Kommando der Wachtruppe (פיקוד יחידת משמר). עם עליית הנאצים לשלטון הורחבה היחידה ושמה שונה ל-Wachtruppe Berlin, וב-1937 שמה שונה בחזרה ל-Wachregiment Berlin. בחודש יוני 1939 הורה אדולף היטלר לשנות את שמה ל-Infanterie-Regiment Großdeutschland (רגימנט חיל הרגלים גרוסדויטשלנד) והיא הורחבה לרגימנט מלא עם ארבעה גדודים. שלא כמו יחידות אחרות בצבא הגרמני שגויסו ממחוזות ספציפיים, חיילי הגרוסדויטשלנד גויסו מכל רחבי המדינה.
המערכה על צרפת וארצות השפלה.