בשנת 1968, לאחר כעשר שנים בשלטון, התעייפה החברה הצרפתית מן הגישה הפטריארכלית של דה גול. במאי 1968 התמרדו סטודנטים בדרישה לחירויות רבות יותר, ולסיום מלחמת וייטנאם (שצרפת לא הייתה מעורבת בה, אך ההתנגדות לה הייתה חלק מ"תרבות הנגד" הכלל עולמית, בצרפת, באירופה ובארצות הברית). המרידה לוותה בשביתה כללית. דה גול הצליח לשלוט במצב, ובחירות ביוני 1968 השאירו רוב גוליסטי בפרלמנט, אך היה ברור אף לדה גול כי משטרו הוא נחלת העבר. באפריל 1969 התפטר דה גול במפתיע, בעקבות כישלון במשאל עם שנגע לסמכויות המחוזות בצרפת אל מול הממשלה המרכזית.
יורשיו של דה גול בנשיאות צרפת היו:
בעוד צרפת ממשיכה להוקיר את ההיסטוריה העשירה שלה ואת עצמאותה, קושרים המנהיגים הצרפתים את עתיד צרפת לקידומו ולהתפתחותו של האיחוד האירופי. במהלך נשיאותו של מיטראן הוא הדגיש את הצורך בשילוב אירופי ובאישרורה של אמנת מאסטריכט בדבר האיחוד הכלכלי והפוליטי של יבשת אירופה. העם הצרפתי אישר את האמנה ברוב דחוק בספטמבר 1992.
הנשיא ז'אק שיראק, אשר נכנס לתפקידו ב-1995, נקט במדיניות חוץ תקיפה ועצמאית, ועל אף שצרפת נטלה חלק פעיל בפעולות נאט"ו בבלקן בשנות התשעים, התנגד למלחמת עיראק ולמדיניותו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' וו. בוש. נשיא צרפת בין 2007 ל-2012, ניקולא סרקוזי, נטה יותר לימין הפוליטי ובתקופתו הופשרו היחסים, שהיו קרירים קודם לכן, בין צרפת לארצות הברית. במישור הפנימי נטה סרקוזי לכלכלת שוק, דבר שזכה לביקורת בקרב תומכי מדיניות הרווחה הצרפתית אך מצד שני, במהלך כהונתו הגדיל את חובה החיצוני של צרפת לסך של 1.7 טריליון אירו (לעומת החוב של איטליה למשל, שעמד על 1.9 טריליון אירו בעת המשבר הכלכלי שהביא להתפטרות ראש ממשלתה) ובשל כך הועלו חששות כי צרפת עלולה להיות הבאה בתור שתושפע מן המשבר הכלכלי, לאחר שזה פגע קשות במדינות ה-PIGS. מאז מאי 2017 מכהן כנשיא צרפת עמנואל מקרון.
ג'יימס מונרו
ג'יימס מונרו (באנגלית: James Monroe; 28 באפריל 1758 – 4 ביולי 1831) היה נשיאה החמישי של ארצות הברית בשנים 1817–1825. הנשיא האחרון שהיה מהאבות המייסדים של ארצות הברית והנשיא האחרון מווירג'יניה (שהעמידה עוד שלושה נשיאים לפניו).
לחם במלחמת העצמאות האמריקנית ונפצע בקרב טרנטון. למד משפטים אצל תומאס ג'פרסון בין 1780 ל-1783, ואחר כך שירת כציר בקונגרס הקונטיננטלי. היה אחד הצירים האנטי-פדרליסטים בוועידה של מדינת וירג'יניה שנועדה לאשרר את חוקת ארצות הברית והתנגד לחוקה המוצעת, בטענה שהיא נותנת כוח רב מדי לממשל המרכזי. ב-1790 נבחר לכהן כסנאטור בקונגרס האמריקאי הראשון. צבר ניסיון כמושל מדינת וירג'יניה, ומעמדו גבר כשכדיפלומט בצרפת, עזר לנסח את הסכם רכישת לואיזיאנה ב-1803. שירת כמזכיר המדינה וכמזכיר המלחמה במהלך מלחמת 1812, תחת הנשיא ג'יימס מדיסון.
ב-1816 נבחר לנשיאות ארצות הברית. כנשיא, הוא קנה את פלורידה מספרד בהסכם אדמס-אוניס וארצות הברית התרחבה מחוף האוקיינוס האטלנטי אל חוף האוקיינוס השקט כשכבשה יחד עם בריטניה את אורגון. הלאומיות האמריקאית גברה, ונוצר "עידן הרגשות הטובים", שנמשך עד בהלת 1819 ופשרת מיזורי שחילקה את המדינה ב-1820. מונרו נבחר מחדש ב-1820 כמעט פה אחד.
תמך בתנועת החזרה לאפריקה - הקמת מושבות באפריקה לעבדים משוחררים, שלבסוף הפכו לליבריה. בירתה, מונרוביה, נקראת על שמו. ב-1823, הכריז על התנגדותה של ארצות הברית לכל מעורבות אירופאית במדינות אמריקה, שהפכה לדוקטרינת מונרו, צעד שהנחה את מדיניות החוץ האמריקאית במשך כמאה שנים.
ראשית חייו.
ג'יימס מונרו נולד ב-28 באפריל 1758, בבית הוריו בווירג'יניה. האתר נודע כיום כ"היכל מונרו" ומוכר כאתר מורשת לאומי מאז 1979. אביו ספנס (1727–1774) היה בעל מטעים ונגר משגשג. אמו, אליזבת ג'ונס (1730–1774), נישאה לספנס ב-1752 ונולדו להם כמה ילדים.
סב-סבו מצד אביו, פטריק אנדרו מונרו, היגר לאמריקה מסקוטלנד באמצע המאה השבע-עשרה. ב-1650 רכש שטח אדמה במחוז וירג'יניה. הוא היה ממוצא של הוגנוטים.
חינוך.
בין גילאי אחת עשרה לשש עשרה למד מונרו בביתו עם אמו אליזבת, ולאחר מכן למד באקדמיה העירונית. הוא היה תלמיד מצטיין, ולמד לטינית ומתמטיקה. ג'ון מרשל, שהיה נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, למד איתו.
לאחר מות אביו ב-1774, ירש מונרו את המטע ואת העבדים, ונכנס אל מעמד בעלי המטעים השליט בווירג'יניה. הוא היה בן שש עשרה, והחל מערכת יחסים קרובה עם דודו, השופט האזורי. באותה השנה, החל ללמוד בקולג', שם רוב התלמידים התלהבו מהרעיון של מרד כנגד המלך ג'ורג' השלישי.
שירותו במלחמת העצמאות.
בתחילת 1776, שנה וחצי לאחר שנרשם לקולג', עזב מונרו את לימודיו והצטרף לגדוד השלישי של וירג'יניה בתוך הצבא הקונטיננטלי, שם הרקע שלו כבן לבעל מטעים אפשר לו להשיג דרגת קצין. הוא לא חזר להשלים את לימודיו. ביוני 1776, לאחר קרבות לקסינגטון וקונקורד, הצטרפו מונרו ותלמידים אחרים אל עשרים וארבעה חיילים אחרים בפשיטה על מחסן נשק בריטי, בו הוחרמו מאתיים רובי מוסקט ושלוש מאות חרבות לטובת המיליציה המקומית.
אף על פי שאנדרו ג'קסון היה שליח במיליציה בגיל שלוש עשרה, מונרו הוא הנשיא האחרון ששירת במלחמת העצמאות האמריקנית, כיוון ששירת כקצין בצבא ונלחם. יחד עם צבאו של הגנרל ג'ורג' וושינגטון, לאחר תבוסתו בקרב לונג איילנד ב-27 באוגוסט, נאלץ הגדוד של מונרו לסגת מלונג איילנד בסתיו 1776 לאורך ניו ג'רזי, ולחצות את נהר דלאוור בדצמבר 1776. כמה ימים לפני שצווי הגיוס פגו, החליט וושינגטון שרק צעד נועז יציל את הצבא ואת המהפכה מפני כליון. וושינגטון ציווה על כוחותיו, שהתכווצו בתשעים אחוז מאז הקרב בלונג איילנד וכללו פחות משלושת אלפים חיילים, לחצות את נהר דלאוור ב-25 בדצמבר ולתקוף את החיילים ההסיאנים בבוקר ה-26 בדצמבר, וכך החל קרב טרנטון.
מונרו והגדוד שלו חצו את הנהר במהלך סופת שלגים, בהתחלה צפונה ואז מזרחה. רופא צעיר שתמך בהם, ד"ר ג'ון ריקר, הציע עזרה רפואית לקורבנות הקרב העתידיים מול החיילים המנוסים מגרמניה. האמריקנים התקרבו בחשאי אל מרכז טרנטון מצפון ומדרום. כשההסיאנים השמיעו את הצופרים, הם ניסו להפעיל ארטילריה כנגד האמריקנים. בידיעה שהדבר יאט את התקיפה, רץ מונרו להחרים את האקדחים לפני שירו, ונפצע קשה. הוא נישא אל מחוץ לשדה הקרב בידי ג'ון ריקר, שמנע ממנו לדמם למוות. מונרו הפצוע נשלח לווירג'יניה כדי לטפל בפציעותיו. הקרב היה הקרב היחיד שלו, ואת שלושת החודשים הבאים הוא בילה בניסיון להחלים. בציור וושינגטון חוצה את הדלאוור, מצויר מונרו כמחזיק הדגל האמריקני.
לאחר שהחלים, מונה מונרו לסגן קולונל המיליציה של וירג'יניה, והתבקש לגייס ולהוביל גדוד, שלא גויס. הוא חזק לביתו בספטמבר 1779 ולמד משפטים, ולאחר מכן עבר לריצ'מונד כדי ללמוד משפטים עם תומאס ג'פרסון. ב-1780 פלשו הבריטים לריצ'מונד, והמושל ג'פרסון מינה את מונרו לקולונל שיפקד על המיליציה שגויסה בתגובה.
מונרו חזר ללמוד משפטים אצל תומאס ג'פרסון, והמשיך בכך עד 1783. מונרו לא התעניין בתאוריה משפטית או בעריכת דין, אולם למד את הנושא כי הבין שהוא היה הדרך לעושר, מעמד חברתי והשפעה פוליטית. לאחר שהוסמך לעריכת דין, עבד כעורך דין בווירג'יניה.
נישואין ומשפחה.
מונרו נישא לאליזבת קורטרייט (1768-1830) ב-16 בפברואר 1786, בניו יורק סיטי. הוא הכיר אותה כששירת בקונגרס הקונטיננטלי בניו יורק, הבירה הזמנית של המדינה החדשה. לאחר ירח דבש קצר בלונג איילנד, חזרו לניו יורק סיטי כדי לחיות עם אביה של אליזבת עד שהקונגרס יתכנס מחדש. נולדו להם הילדים הבאים:
מטעים ועבדות.
מונרו מכר את המטע שירש בווירג'יניה ב-1783 כדי להיכנס לפוליטיקה. לאחר מכן הפך לבעלים של מטע גדול יותר, אף על פי שהבעלות לא הייתה רווחית. היו לו אדמות ועבדים רבים, אולם הוא לא ניהל את המטע. המפקחים עליו התייחסו לעבדים בקשיחות כדי להעלות את התפוקה, אולם המטע לא היה רווחי. סגנון חייו הראוותני של מונרו גרם לו להיכנס לחובות, והוא מכר רכוש (ועבדים) כדי לכסות עליהן.
מונרו היה בעל מטעים עשיר שהיו לו כמה מטעים, כולל בביתו בווירג'יניה. המפקחים על המטעים הפרידו משפחות בדרך כלל כדי להעביר את העבדים למטעים אחרים. אחד מעבדיו, בשם דניאל, ברח לעיתים קרובות מהמטעים כדי לבקר עבדים אחרים ובני משפחה, וכמו כן השיטה של העברת עבדים הייתה נפוצה בדרום.
קריירה פוליטית מוקדמת.
בווירג'יניה.
מונרו נבחר לבית הנבחרים של מדינת וירג'יניה ב-1782. הוא נבחר לקונגרס בנובמבר 1783 ושירת בו במשך שלוש שנים.
בווירג'יניה, המאבק על אשרור החוקה המוצעת ב-1788 היה יותר מהתנגשות בין הפדרליסטים והאנטי-פדרליסטים. תושבי וירג'יניה היו מגוונים מאוד בדעותיהם בנוגע לשינוי הממשל המרכזי. התומכים הגדולים היו ג'ורג' וושינגטון וג'יימס מדיסון. בין המתנגדים הגדולים היה פטריק הנרי. אלו ביניהם היו המשפיעים. מונרו היה ממנהיגיהם, שהתנגדו להיעדרה של מגילת זכויות מהחוקה ודאגו על ויתור סמכויות המיסוי לממשל המרכזי. וירג'יניה אשררה את החוקה ביוני 1788, בעיקר בגלל מונרו, שהיה מוכן לשנות את הממשל לאחר שזה יקום.
וירג'יניה אשררה את החוקה ברוב זעום. מונרו ניסה להיבחר לבית הנבחרים, אולם נוצח בידי מדיסון. ב-1790, נבחר להיות סנאטור מטעם וירג'יניה, והצטרף למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית של ג'פרסון ומדיסון. ב-1791 היה למנהיג המפלגה בסנאט.
שגריר בצרפת.