שלושה בתי עלמין יהודיים ידועים בסוצ'אבה (ראה מאמר עליהם ב"מאמרים על סוצ'בה" בקישורים החיצוניים). בית העלמין העתיק הוקם בגבעה בפאתי העיר כבר בראשית הקהילה היהודית על פי הכתובות העבריות שעל המצבות. בבית העלמין הישן הקרוב למקום בית הקברות העתיק, הופסקה הקבורה מסוף המאה ה-19, והיהודים קברו את מתיהם בבית העלמין החדש יותר שהוקם ב-1892.
הקהילה הפעילה משחטה לעופות במרכז העיר ומשחטה לבהמות למרגלות "מצודת שטפן הגדול", והחזיקה כמה שוחטים.
על מוסדות החינוך נמנו גן ילדים, תלמוד תורה שבו למדו חומש וגמרא ועברית, ובית ספר תיכון יהודי שפעל בשנות ה-20 בבניין סמוך לבניין הקהילה כשמשנת 1925 שפת הלימוד בו הייתה רומנית בגלל חוק המחייב את כל בתי הספר במדינה ללמד ברומנית. וכן היו "חדרים" ומלמדים פרטיים, כולל מלמדים לתלמוד ברמה גבוהה מאשר בתלמוד תורה.
במשך שנים רבות בית המרחץ היחיד בסוצ'אבה היה שייך לקהילה היהודית וכלל גם מקווה .
הקהילה הפעילה חברת גמילות חסדים שממנה את "בית הכנסת גמילות חסדים" אך עיקר פעילותה היה צדקה וחסד ובין השאר העניקה הלוואות לסוחרים ללא גביית ריבית, לעומת הבנקים שהיו מלווים בריבית ומתנים את ההלוואה בקבלת בטוחות. לרוב זה היה נעשה רק על סמך האמון בין הלווה למלווה ללא שטר או מסמך כתוב כלשהו. פעילות החסד מרכזית הייתה איסוף כסף לנזקקים. אם זה עבור עניים, או אף אדם שאינו נצרך בימים כתיקונם, אך בגלל מחלה או צרה אחרת הוא זקוק לסכום כסף מעל ליכולתו הכלכלית.
חיי הקהילה.
חיי הדת.
רוב הקהילה הייתה שומרת מסורת וכל מקומות התפילה היו מלאים בתפילות החגים. כל בעלי העסקים היהודיהם סגרו את חנויותיהם ומפעליהם בשבתות וימים טובים. בחודש אלול נהרו היהודים לבית העלמין. בערב יום הכיפורים נאספו בבתי הכנסת תרומות לעניים ולקרניות הציוניות כמו קרן קיימת לישראל וקרן תל חי, ועוד. בחג הסוכות היה לפחות אתרוג אחד מארץ ישראל בכל אחד ממקומות התפילה.
ועד הקהילה דאגה לכל צורכי הדת ולעזרה לנזקקים. פעולות צדקה וחסד והכנסת אורחים רבים נעשו גם באופן פרטי מתוך אמונתם ואופיים של יהודי העיר.
חינוך.
החינוך הדתי התקיים בתלמוד תורה ו"חיידרים" פרטיים שהחזיקה הקהילה ובמלמדים פרטיים שביניהם היו כאלו שלימדו תלמוד ברמה גבוהה יותר מאשר בתלמוד תורה.
אלו שלא היו דתיים שלחו את ילדיהם לגן ילדים ולבית ספר. בית הספר היהודי-גרמני החילוני הוקם ב-1790 והמורה הראשון היה אנוך גולדנטל גידף את הדת היהודית והיה בלתי אהוד בגלל זה אף על החילוניים בעיר, כפי שמופיע בדו"ח מ-17 ביוני 1791. היה גם בית ספר תיכון יהודי שמתרפ"ה (1925) הייתה חובה ללמד בו ברומנית. רוב מוריו היו יהודים.
תרבות וספורט.
תנועת הנוער "הנוער הציוני" החזיקה ספרייה ולהקת תיאטרון שהציגה בין השאר את ההצגה "איש האפר" שקצרה הצלחה רבה והועלתה גם בבורדוז'ן (או בורדוז'ני) ופלטיצ'ן. גם לסניף "פועלי ציון" הייתה להקת שחקנים שהעלתה בהצלחה הצגות ומחזות של שלום עליכם, י"ל פרץ וש' אנסקי, ועוד.
כן הופיעו בעיר אומנים מפורסמים דינה קניג, סידי טל, סבילה פאסטור, אלכסנדר מויסי והלהקה מווילנה עם פאול בארטוב, שהציגו הצגות ומחזות נודעים (כולל המחזת ספרים מפורסמים) כמו "הדיבוק" (אופרה של אנסקי), טוביה החלבן (המחזת ספרו של שלום עליכם) וקוני למל (מחזמר של אברהם גולדפדן). עוד פעלה בסוצ'אבה אופרה ביידיש ביוזמת ד"ר וולף שרף.
בסוצ'אבה גם הייתה פעילות מוזיקלית ענפה. מוזיקאים מהקהילה, בהם איזידור קאן שהיה ידוע בבוקרשט וד"ר יוסף הלפרן שהיה מנהל הגימנסיה היהודית בסוצ'אבה, הופיעו בקונצרטים שונים. כמו כן, היו בקהילה לפחות ארבעה מורים למוזיקה.
הפעילות הספורטיבית החלה ב-1912 עם ייסוד ארגון הכוח על ידי ד"ר אדולף וגנר כשהענפים הראשונים היו הכדורגל והכדוריד. ב-1928 הוקמו מועדון הספורט "הנצח" וארגון מכבי עם ענפי הכדורגל ההתעמלות וכדוריד נשים והמשך גם טניס שולחן. ספורטאים יהודיים רבים השתתפו ב"מכביאדה" שאורגנה בסוצ'אבה. המשחק הנפוץ ביותר בסוצ'בה היה שחמט. אלוף האזור סוצ'בה בשחמט היה ישראל היבנר שהגיע פעמיים לחצי גמר אליפות רומניה בשחמט בהופעות מכובדות מאוד בבוקרשט ב-1955 וביאסי ב-1956.
פרנסה ועיסוקים.
פרנסת היהודים הבולטת ביותר הייתה בתעשייה ומסחר, כשהתעשייה והמסחר הרווחים היו של משקאות חריפים. יהודים לא מעטים החזיקו חנויות ובתי עסק שונים, והיו בתי מלאכה מגוונים.
לא מעט יהודים היו רופאים ורוקחים, עורכי-דין ומשפטנים, אנשי הוראה וחינוך, וכן היו מתווכים, מנהלי חשבונות, חלפני כספים ומנהלי בנקים, סוכני נסיעות, מוזיקאים ושחקנים, וספורטאים. לאחר פיצוץ גשרי הרכבת מעל הנהר סוצ'אבה במלחמת העולם הראשונה כשמאז הרכבת לא הגיעה לעיר, היו יהודים שהתפרנסו מהובלה והסעה. יהודי העיר היו ברובם משכילים והיה להם תפקיד חשוב בחיים הציבוריים.
מסחר ועסקים.
תחומי מסחר נוספים על מסחר משקאות חריפים היו: תבואה, בדים, פרוות, עורות, דברי סדקית, ועוד.
בסוצ'אבה פעלו מגוון רב של בתי עסקים: מפעלים ובתי חרושת לייצור משקאות חריפים כמו בירה ויי"ש, מי סודה, ממתקים, שימורי דגים, גרביים, סבון;
חנויות של תשמישי קדושה, חנויות לדברים משומשים, מכולות, חנויות ובתי עסק של מכירת מזון (כמו מאפיות, אטליזים, מעדניות, קונדיטוריות, חנויות ליינות, קיוסקים, חנויות לפירות וירקות, חנויות למוצרי חלב, מכירת כעכים, מסעדות, בתי קפה, בתי מרזח ועוד), הלבשה (כולל חנויות נעליים, חנויות הלבשה תחתונה, חנויות לבגדי נשים, חנויות אופנה ועוד), דברי סדקית, בדים, שמיכות, עורות, רהיטים, דברי כתיבה ודפוס, כלי בית, מוצרי זכוכית וחרסינה, צבעים; וכן היו בתי מרקחת, בתי מלון ובתי הארחה, מִכְבָּסוֹת, ועוד.
בעלי מלאכה.
בסוצ'אבה פעלו מגוון בעלי מלאכה: חייטים, תופרות, נגרים, סנדלרים, פחחים, ספרים, רפדים, זגגים, סיידים, שענים, שרברבים, ועוד.
החייטות הייתה המקצוע הנפוץ ביותר בין בעלי המלאכה ואחריה הפחחות. המקצועות המובילים אחריהן הן השענות, הנגרות, הסיידות והסנדלרות.
רפואה ורוקחות.
רפואה.
בתחילת המאה ה-20 מונה לרופא העיר ד"ר יעקב קרמר, היהודי שסיפק לעניים תרופות בחינם. הוא פעל עד להתמוטטות האימפריה האוסטרו-הונגרית. אחד הרחובות בעיר נשא את שמו עד אחרי מלחמת העולם השנייה. עוד לפני מלחמת העולם הראשונה היה הרופא למחלות פנים, ד"ר יעקב ויינפלד נציג העיר בבית הנבחרים של בוקובינה ומרצה בפקולטה לרפואה בווינה.
למרות הצלחת רופאים יהודים אלה ואחרים, הייתה אפליה כלפי יהודים: היו מגבלות על התמחות של סטודנטים לרפואה יהודיים, ולא היה רופא יהודי ראשי במחוז סוצ'אבה. אמנם, בזמן מסוים ד"ר דיקמן היהודי כיהן כרופא גדודי. רוב הרופאים היהודיים למדו באוסטריה ובאיטליה כיוון שברומניה הייתה באופן רשמי הגבלה על מספר היהודים המתקבלים ללימודי רפואה. היהודים שכבר התקבלו ללימודים הוקנטו, הושפלו או הושבו בספסלים המיועדים רק ליהודים, וחלקם הורחקו מהלימודים בתואנות שונות. בנוסף הטילו עליהם מיסים מיוחדים ואסרו עליהם לנתח גופות של נוצרים. פעמים רבות נאלצו להביא גופות יהודים, ובמקרים אחרים זייפו מסמכים והביאו גופות של נוכרים.
הרופאים היהודיים היו בתחומי רפואה רבים: רפואת ילדים, מחלות פנים, אונקולוגיה, גינקולוגיה, דרמטולוגיה, נאורולוגיה, רדיולוגיה, אף אוזן גרון, רפואת עיניים, רפואת שיניים, מנתחים, מרדימים, וטרינריה. וכן בין הנשים היהודיות היו גם רופאות וגם אחיות ומיילדות.
ככל מהיהודים, גם הרופאים גורשו לטרנסניסטריה. רובם חלו בטיפוס הבהרות שבה נדבקו ממטופליהם שחלו במחלה, ורובם ככולם נפטרו בגטו שארגורוד שאליה גורשו חלק נכבד מיהודי סוצ'אבה. לאחר השואה פתחו מרפאות בסוצ'אבה רופאים שחזרו לביתם וכן כאלו שהיו ממקומות אחרים לפני המלחמה.
רופאים רבים שבאו מצפון בוקובינה נוספו בסוצ'אבה ובסביבתה בשנים 1946-1945. כל המרפאות הפרטיות נסגרו ב-1948, ועוד לפני כן באותה שנה נפתחו כל והפקולטות לרפואה המוסדות הרפואיים לכולם ללא הבדל לאום. רופאים יהודיים הועסקו כמנהלים במרפאות ובמחלקות בתי חולים ובתפקידים בכירים אחרים: ד"ר ב' מרדלר היה הרופא הראשי במחוז סוצ'אבה, ד"ר א' שטטנר מונה כרופא ראשי של העיר, ד"ר א' אנדרמן היה הרופא הראשי של מרפאות הפוליקליניקה, ד"ר א' וייטמן התמנה לתפקיד מנהל בית החולים בעיר, ד"ר מ' מיכלזון היה רופא בית הסוהר ועבד גם בפוליקליניקה, וד"ר ברטהולד מרדלר עבד בשנות ה-60 כסגן הרופא הראשי במחוז סוצ'אבה.
כמה רופאים מהעיר נאסרו בזמן השלטון הקומוניסטי מפני שנחשדו בהחזקת זהב ומט"ח.
חלקם עלו לישראל ועבדו בה כרופאים וחלקם היגרו למדינות אחרות.
רוקחות.
לפני מלחמת העולם הראשונה היו בסוצ'אבה שלושה בתי מרקחת בבעלות יהודית של ויינגרטן שבו עבדו רק יהודים, של בישוף ושל קאבא, ועוד שניים ביישובים אחרים במחוז באיצקאן (של אטי ואמיליה ברילאנט) ובבורדוז'ן (של בראדר). כן היה בית מרקחת של יהודי שבו עבדו יהודים.
לאחר השואה נוספו כמה בתי מרקחת בבעלות יהודית, ובהם של ברטה בסלר שעבר לפני המלחמה אצל קאבא, של האחיות ברילאנט שעברו לסוצ'אבה, ושל פיני קרנר (ששינה משפרפבר) שעבר בבית המרקחת הלא יהודי.
ב-1948 הולאמו כל בתי המרקחת וכל הרוקחים הפכו לשכירי המדינה. אמיליה ברילאנט הייתה מנהלת בית המרקחת של בית החולים בעיר, והרוקח צווילינג (בורקיס) מונה למנהל בית מרקחת של מרפאות הפוליקליניקה.
רובם ככולם עלו לארץ.
חוק ומשפט.