לאחר שסיים את שירותו בצה"ל למד לתואר ראשון במחזור הראשון של הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית. בזמן לימודיו עבד ביחידה הכלכלית של שירות הביטחון הכללי שפעלה נגד השוק השחור בתקופת הצנע. לאחר שסיים את התואר החל בהתמחות בעריכת דין, תוך כדי שהוא לומד לתואר שני בפקולטה למנהל עסקים באוניברסיטה העברית. שירת במוסד, ואף שימש מנהל תחנה של המוסד בשווייץ ובאיטליה.
בשנת 1965 פרש מהמוסד והחל לעבוד בחברת התרופות אסיא כמנהל כספים ויצוא.
בשנת 1967 לקח חלק, יחד עם אברהם פיינברג, איל הון יהודי-אמריקני, בהקמת זכיינית חברת קוקה-קולה בישראל, החברה המרכזית לייצור משקאות קלים. בשנים 1973–1980 היה מנכ"ל החברה ומשנת 1980 שימש כנשיאה. בשנת 2001, לאחר מותו של פיינברג, רכש את מניותיו בחברה.
באמצע שנות ה-90 רכש מניות בזכיינית ערוץ 2, שידורי קשת, ולאחר שרכש מחיים סבן את חלקו בה, הוא החזיק ב-51% אחוזים מהחברה.
בשנת 1993 זכה ורטהיים בפרס התעשייה בקטגוריית המזון.
בשנת 1994 רכש כ-26% ממניות בנק המזרחי ובשנת 1997 רכש 25% נוספים, בשיתוף עם האחים עופר נכסים, ובהמשך החזיק ב-20% מבנק מזרחי-טפחות, אשר בבעלותו גם בנק אדנים למשכנתאות.
ורטהיים החזיק בנדל"ן במרינה בהרצליה, בחברת חיפושי הנפט שדות ים, בחברת ההשקעות זינגר-ברנע ובתחנת הרדיו באילת "קול הים האדום", ב-25.5% מחברת הנדל"ן אלוני חץ, וכן בחברת ברגר הולדינגס, בעלת השליטה בדש ני"ע, חברת הברוקרים הפרטית הגדולה בישראל.
בשנת 2004 רכש, באמצעות "החברה המרכזית לייצור משקאות קלים", את יצרנית מוצרי החלב "טרה".
בדצמבר 2005 ניצל ורטהיים את שליטתו בשידורי קשת על מנת לעכב שידור של תחקיר במסגרת התוכנית "עובדה" על אירוע של כמעט-תאונה בחברת ישראייר, וזאת לבקשת נוחי דנקנר, שחברת התעופה נמצאה בשליטתו. לאחר מכן פרסם מאמר ב"ידיעות אחרונות" ובו טען כי זו הייתה טעות מצד שידורי קשת לקנות את "עובדה".
בנובמבר 2012 מונה ורטהיים ליושב ראש זמני של בנק מזרחי-טפחות, במקום יעקב פרי, שהצטרף למפלגת יש עתיד.
ורטהיים עמד בראש עמותת "דע אמת", הנהנית מתרומות של החברה המרכזית לייצור משקאות קלים.
היה חבר מרכז הליכוד, אולם לפי תחקיר, היה מקורב במקביל לאריאל שרון, אהוד אולמרט, יעקב פרי ואהוד ברק. בעבר אף תרם למערכת הבחירות של אהוד ברק ושל מפלגת העבודה.
ורטהיים היה נשוי לחסיה, מפיקת דיבוב בטלוויזיה החינוכית, ולהם שני ילדים. בשנותיו האחרונות התגורר במתחם "סי אנד סאן" שבצפון תל אביב. בנו הוא דוד ורטהיים.
סוצ'ון
סוצ'ון (כתיב בהנגול: 서천왕, בהאנג'ה: 西川王; ?-292) היה המלך ה-13 בשושלת גוגוריו הקוריאנית אשר שלט בשנים 270-292.
סוצ'ון מלך גוגוריו היה מלכה ה-13 של שושלת גוגוריו הקוריאנית. בנוסף נקרא גם יָאקְלוֹ, יָאקְאוּ וגם סוֹיָאנְג. היה בנו השני של ג'וּנְגצְ'וֹן מלך גוגוריו. למרות ששנת לידתו אינה מתועדת, ידוע כי בשנת 255 לספירה הוכשר סוצ'ון בתור יורש עצר. בשנת 270 ירש את כס אביו כמלך גוגוריו, ולאחר מכן בשנת 271 התחתן עם בתו של אוּסוּ, מושל בחלק המערבי של הממלכה ובן האצולה הבינונית. באותה שנה, לאחר פטירתו של מפקד הצבא אוּמְאוּ מינה סוצ'ון את בנו של אומאו, סָנְגְלוּ, בתפקיד זה.
בשנת 280 בני הסוּשֶן, עם אשר ישב במנצ'וריה המזרחית של ימינו, פלשו לשטחה של גוגוריו. אחיו הצעיר של סוצ'ון, דָלְגָה, פיקד על הצבא שהצליח להניס את הפולשים. במערכה זו כבש את דָנְלוֹסוֹנְג מידי הפולשים, מנהיגם נהרג ושש מאות משפחות הוגלו לדרומה של בּוּיוֹ אשר גבלה צפונית לגוגוריו. בנוסף לכך שועבדו לידי גוגוריו שישה כפרים.
לאחר מכן מינה סוצ'ון את דלגה בתור נסיך ביטחון המדינה ובכך הפך למפקד העליון של הצבא. צבא גוגוריו לאחר מכן המשיך את המערכה מול הפולשים וכבש את כפרי סושן וגם את הכפרים של בני היָנְגְמֶק, שבט נוסף אשר שכן במנצ'וריה המזרחית של ימינו.
בשנת 286 ניסו אחיו הצעירים של סוצ'ון, אִילְאוּ וסוֹבָּל לקשור נגד המלך ולבצע הפיכה צבאית. הם ניסו להונות את חילות הצבא בכך שהפכו לשרי המלך, אך לאחר שמהלך זה כשל הם נעצרו והוצאו להורג.
בשנים 270 ו-288 יצא סוצ'ון למסע ליישוב שִינְסוֹנג אשר במערב המדינה, ככל הנראה משום שהיה מדובר במאחז חשוב בספר המערבי של גוגוריו. ניתן לראות את החשיבות אשר נתן המלך לאזור זה בשל כך שמסעו השני ערך כשמונה חודשים.
בשנת 296 נשדד קברו של סוצ'ון על ידי כוחותיו מורונה הווי, שליט השבט המונגולי שיאנבאי ודוכס ליאודונג אשר לחמו בגוגוריו בשנה זו. לפי המסורת שודדי הקבר נהרגו בעת הביזה וכלי הנגינה אשר הוטמנו בקבר אשר חולל החלו להתנגן והצבא הפולש נס על נפשו.
נתניאל פילבריק
נתניאל פילבריק (באנגלית: Nathaniel Philbrick ; נולד ב-11 ביוני 1965) הוא היסטוריון ומחבר אמריקאי, חתן פרס National Book Award לשנת 2000 על ספרו "In the Heart of the Sea: The Tragedy of the Whaleship Essex". בין ספריו ה"מייפלאואר" על שם הספינה מייפלאואר, העוסק בתחילת ההתיישבות בארצות הברית.
פילבריק נולד ב-1965 בבוסטון שבמסצ'וסטס. הוא סיים את חוק לימודיו ב"טיילור אלדרדייס" (Taylor Allderdice High School) בפיטסבורג שבפנסילבניה, קיבל תואר ראשון באנגלית מאוניברסיטת בראון ותואר שני בספרות אמריקאית באוניברסיטת דיוק.
מתגורר בננטקט, נשוי למליסה ד. פילבריק, ואב לשניים.
מו יאן
מוֹ יאן (במנדרינית: 莫言, בפין-יין: Mò Yán; נולד ב-17 בפברואר 1956) הוא שם העט של גְווָאן מוֹיֵה ( 管謨業, בפין-יין: Guǎn Móyè), סופר סיני מודרני. מו יאן כתב ארבעה רומנים מצליחים, עשרות נובלות וסיפורים קצרים, הוא נחשב כיום לאחד הסופרים המוערכים בסין, ובעולם הוא מוערך על שילוביו בין ההיסטוריה והתרבות הסינית לבין ההיסטוריה והתרבות המערבית ביצירתו, ובין עממיות ומודרניות. ספריו תורגמו לתריסר שפות, בהן אנגלית, גרמנית, צרפתית ועברית. חלק מסיפוריו אף עובדו לסרטים. חתן פרס נובל לספרות לשנת 2012.
מו יאן הוא שם העט של הסופר, ומשמעותו המילולית "לא מדבר".
ביוגרפיה.
מו יאן נולד ב-1956 במחוז שאנדונג שבצפון-מזרח סין, למשפחת איכרים. הוא נטש את לימודיו בזמן מהפכת התרבות והחל לעבוד במפעל המייצר שמן. בגיל עשרים הוא התגייס לצבא השחרור העממי. כמו סופר סיני אחר יאן ליין-קה גם מו יאן בהיותו חייל הצטרף למחלקת התעמולה של הצבא ושם התנסה לראשונה בכתיבה, ובשנת 1981 פורסם הרומן הראשון שלו, "גשם שוטף בליל אביב". ב-1984 קיבל משרת הוראה במחלקה לספרות באקדמיית התרבות של צבא סין.
יצירתו.
מו יאן הוא קומוניסט בדעותיו אך גם פתוח במידה מסוימת לדעות מערביות. שם ספרו, "דורה אדומה", מרמז לדגן בשם דורה אדומה (גיבורי הרומן ניזונים ממנו, שותים יין העשוי ממנו, מסתתרים באמצעותו מפני היפנים ועוד), ובנוסף הצבע האדום מזוהה עם הקומוניזם, דבר שמאפיין את רוח הרומן.
יצירותיו של מו יאן הן בעיקר פרשנות חברתית והיסטורית. כדוגמת סופר סיני מודרני אחר, סו טונג, גם מו יאן מרבה להציג בפירוט תיאורי זוועה, ואכזריות קיצונית כחלק מהריאליזם הסוציאליסטי נוסח מקסים גורקי. מו יאן מושפע בכתיבתו מלו שון, שנחשב לאחד ממייסדי הספרות הסינית המודרנית, ומהסופר גבריאל גרסיה מרקס.
ורוניקה קמפבל-בראון
ורוניקה קמפבל-בראון (באנגלית: Veronica Campbell-Brown; נולדה ב-15 במאי 1982), היא אתלטית ג'מייקנית, פעמיים ברציפות אלופה אולימפית (אתונה 2004 ובייג'ינג 2008), אלופת עולם (טגו 2011) ופעמים סגנית אלופת עולם (אוסקה 2007 וברלין 2009) בריצת 200 מטר. היא זוכת שתי מדליות ארד אולימפיות (אתונה 2004 ולונדון 2012), אלופת עולם (אוסקה 2007) ופעמים סגנית אלופת עולם (הלסינקי 2005 וטגו 2011) בריצת 100 מטר. נוסף לכך, היא אלופה אולימפית (אתונה 2004) ואלופת עולם (בייג'ינג 2015) בריצת שליחות 4x100 מטר. היא שיאנית העולם בריצת 100 יארד.
קמפבל-בראון בעלת 8 מדליות אולימפיות, מהן 3 מדליות זהב ובעלת 11 מדליות מאליפויות העולם, מהן 3 מדליות זהב כולל בריצת 100 מטר. היא האתלטית השנייה המעוטרת ביותר בג'מייקה במשחקים האולימפיים (8), אחרי מרלין אוטי (9) ושנייה אחרי יוסיין בולט (9) במספר מדליות הזהב.
ביוגרפיה.
קמפבל-בראון נולדה לססיל קמפבל ופרלן ג'ק בטרילוני. יש לה תשעה אחים ואחיות.
תחילת הקריירה.
אלופה אולימפית.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה קמפבל-בראון במדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 42.13 שניות, אחרי רביעיית השליחות של איי בהאמה (41.95 שניות) ולפני רביעיית השליחות של ארצות הברית (42.20 שניות).
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו במנצ'סטר, בריטניה בשנת 2002 זכתה קמפבל-בראון בשתי מדליות כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.00 שניות, אחרי דבי פרגוסון שקבעה שיא משחקים חדש של 10.91 שניות, ולפני סבטדה פיינס (11.07 שניות) שתיהן מאיי בהאמה ובריצת 4x100 מטר בתוצאה של 42.73 שניות, אחרי איי בהאמה שקבעה שיא תחרות חדש של 42.44 שניות ולפני אנגליה (42.84 שניות).
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה קמפבל-בראון ב-3 מדליות, 2 מדליות זהב ומדליית ארד אחת. מדליות זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.05 שניות, לפני אליסון פליקס מארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש לנוער של 22.18 שניות ודבי פרגוסון (22.30 שניות) ובריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 41.73 שניות, לפני רוסיה (42.27 שניות) וצרפת (42.54 שניות). מדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.97 שניות, אחרי יוליה נסטיארנקה מבלארוס (10.93 שניות) ולורין ויליאמס מארצות הברית (10.96 שניות).