עיר השמש (באיטלקית: La Citta del Sole, בלטינית: Civitas Solis) הוא ספר אוטופי הכתוב בצורה דיאלוגית פואטית, בתבנית המדינה של אפלטון. הספר נכתב באיטלקית על ידי הנזיר תומאסו קמפנלה, בשנת 1604 בעת שהיה בכלא בעוון "חתרנות". הספר ראה אור לראשונה ב-1623 באיטליה בתרגום ללטינית שנערך על ידי המחבר.
הספר השפיע רבות על הוגי דעות חברתיים ומהפכנים רבים, בעיקר סוציאליסטים. בעקבות ספרו נחשב קמפנלה לאחד מהאבות הרעיוניים של הסוציאליזם. קמפנלה, מצידו, ראה בספרו כממשיך רעיונותיהם של אפלטון בדיאלוג המדינה, ושל תומאס מור בספרו אוטופיה.
מבנה הספר ועלילתו.
הספר בנוי כדיאלוג בין חבר במסדר ההוספיטלרים לבין "איש ג'נובה", אחד מספניו של קולומבוס. לפי סיפור המסגרת, בעת שהקיף את העולם, נקלע הספן לאי (או יבשת) ליד קו המשווה בשם טַפּרוֹבַּאנָה. ילידי המקום לקחו אותו ל"עיר השמש" והסבירו לו את מנהגיה וחוקיה. תבניתה הגאוגרפית של העיר מרמזת על המודל ההליוצנטרי:
העיר קרויה "עיר השמש", כיוון שבראשה עומד כהן ושמו 'שמש' (Metaphysicus) אותו כהן הוא הסמכות העליונה במדינה השולט שלטון ללא מצרים וללא הגבלות כל שהן. המנהיג בעיר השמש חייב להיות בקי בתולדות העמים, חוקיהם ודיניהם, לדעת את כל המלאכות ידיעה טובה, גם אם לא ברמה של בעל המלאכה עצמו. בנוסף עליו לקנות ידע נרחב במדעי הפיזיקה המתמטיקה האסטרונומיה, ובעיקר ידע במטאפיזיקה ותאולוגיה כדי לדעת את רצון הבורא. גם ידיעה באסטרולוגיה חשובה מאוד בעיר השמש.
כל פקידי העיר בעיר השמש קרויים בשם המידה הטובה אותה הם מייצגים, ושהתגלתה בהם בעודם נערים: "פקיד אחד נקרא "נדיבות", שני "חסד", שלישי "צניעות", רביעי "עוז-רוח", חמישי "משפט-צדק" (פלילי ואזרחי), שישי "שקדנות", ויש גם "אמת", "צדקה", "הכרת תודה", "חמלה" וכך הלאה." (מקורותיה של גישה זו ברומן הוורד מימי הביניים).
החינוך בעיר זו מושג בדרך מקורית. על חומות העיר מצוירים תמונות ותרשימים המציגים, למעשה, את רעיונות המדע ומסקנותיו. בצורה זו הילדים למדים את המדעים השונים בלי לדעת שהם לומדים ידיעות מדעיות, והידע נקנה להם בצורה טבעית.
בעיר השמש אין קניין פרטי היות שהקניין הפרטי מהווה את הגורם העיקרי לפילוג החברה. בנקודה זו קמפנלה מסתמך על שיטתם של סוקרטס ואפלטון. כמו כן אין עבדות בעיר השמש, והחובה לעבוד מוטלת על כולם בשווה. אולם זמן העבודה מוגבל לארבע שעות בלבד, ובשאר הזמן האזרחים עוסקים בלימוד, טיולים ואימון הגוף והנפש.
גם המשפחה נתפסת כחלק מהקניין הפרטי, ולכן בעיר השמש אין לה מקום. למעשה, החוק בעיר הוא הקובע מי יתאחד ועם איזו אישה, כאשר טובת הכלל, כלומר השבחת הצאצאים, היא הגורם המכריע בעניין זה. גם עיתוי הזיווג נקבע על ידי האסטרולוגים בזמן המתאים ביותר להולדת הצאצאים המוכשרים ביותר. לעיר עצמה יש זכות על הילדים יותר מהוריהם. במקרה שאדם מתאהב באשה, או להפך, מותר להם לשוחח לשחק יחד או לתת מתנות אחד לשני וכדומה, אך זיווגם מסור בידי רשויות החוק, ואם יתברר כי זיווגם לא יעלה יפה, זיווגם נאסר אלא אם כן האישה הרה או עקרה. בחוקים אלו באה לידי ביטוי ההתערבות הקיצונית ביותר של המדינה בחיי הפרט.
נסים שאירעו בבית המקדש
לפי מקורות שונים בספרות חז"ל, בבית המקדש אירעו מספר נסים באופן קבוע. בדרך כלל מאוחדים הנסים שנעשו בירושלים עם הנסים שאירעו במקדש.
נסים לפי מסכת אבות.
במסכת אבות, מפורטים עשרה נסים (באבות דרבי נתן מופיעות גרסאות מעט שונות לעשרת הנסים):
נסים שבלחם הפנים.
לחם הפנים היה לחם בעל צורה מיוחדת שהייתה מצוות עשה להניחו לפני ה' במשכן או במקדש בכל שבת, ומסופר על שלושה נסים שהתרחשו לו:
נסים שבשער ניקנור.
שער ניקנור הוא שער נחושת ששימש ככניסה המזרחית לעזרה בבית המקדש. שער ניקנור הוא השער המפואר והמפורסם ביותר מבין שערי הר הבית ושימש ככניסה הראשית לעזרה. חז"ל אומרים שבשער ניקנור נעשו נסים. נחלקו הדעות לגבי הנסים שנעשו. לפי הסבר אחד המופיע במספר מקורות בתוספתא ובתלמוד, ניקנור היה נדבן יהודי מעשירי אלכסנדריה שנידב דלתות שתשמשנה כשער לבית המקדש ולכן נקראו דלתות אלו על שמו. בתוספתא מסופר כי במהלך המסע מאלכסנדריה התרחש נס לדלתות, ובשל כך גם לאחר שישראל התעשרו וציפו את כל דלתות הנחושת במקדש בזהב, הושאר שער ניקנור ללא ציפוי:
פירוש זה נתמך בידי הממצא הארכאולוגי של כתובת ניקנור, בה מוזכר "נקנר אשר עשה את הדלתות".
ההסבר השני והפחות מוכר, מופיע בברייתא בתלמוד הירושלמי במסכת יומא
ניסים שנעשו בבית המקדש
ניסים שנעשו במקדש
ניסים שארעו בבית המקדש
נסים שארעו במקדש
לשון כנען
לשון כנען או כנענית היה כינוי בפי יהודי אירופה לשפה סלאבית מערבית, שהייתה מדוברת בעיקר באזור בוהמיה (צ'כיה).
השם "ארץ כנען" בפי יהודי אירופה בימי הביניים.
בימי הביניים השתמשו היהודים בשמות מתוך התנ"ך עבור ארצות רבות באירופה וסביבתה. כך זיהה רש"י את ספרד המקראית עם אספמיא שנקראת עד ימינו ספרד. צרפת התנ"כית גם זוהתה כארץ אירופית, פרנצא. אשכנז ידועה ככינוי לגרמניה. טורקיה נקראת "ארץ תוגרמה" (על שם תוגרמה בן גומר), והונגריה - ארץ הגר. בוהמיה נקראה בשם "ארץ כנען", ויש המשייכים זאת לקשר בין המילה "סלאבים" ו"עבדים" שמתקשר לכנען.
זיהוי שפת "לשון כנען".
חנוך קאהוט במבוא לספר ערוך השלם, כותב כי לשון כנען המוזכר בכמה מקומות ב, הוא כינוי לשפה סלאבית ובייחוד לשפה המדוברת בארץ בוהמיה. כך גם פרופ' אברהם ברלינר בליקוטים שבסוף פירוש רש"י עם ביאור זכור לאברהם, מזהה את השפה עם שפה סלאבית. חוקרים נוספים מזהים את השפה עם צ'כית עתיקה ודיאלקטים דומים. באופן דומה מזכיר רש"י במקומות אחדים את "לשון אשכנז" כאשר הכוונה לגרמנית המדוברת בארץ אשכנז.
יש הטוענים כי השם "שפת כנען" התייחסה לצ'כית יהודית, שפה קרובה לצ'כית ולסלובקית, שהיהודים היו משתמשים בה החל מהמאה ה-9 עד למאה ה-16, שאז נדחקה בהדרגה מפני היידיש.
כנענית (שפה סלאבית)
בובן
יחיאל פישל אייזנבך
הרב יְחִיאֵל פִישְׁל אַיְיזְנְבַּך (ירושלים כ"ח בניסן ה'תרפ"ה אפריל 1925 - ד' באלול, ה'תשס"ח ספטמבר 2008) היה מקובל, ראש ישיבת המקובלים שער השמים בירושלים.
הלימוד בצעירותו.
נולד בירושלים, בנו של ר' יוסף אייזנבך, שהיה סופר סת"ם בעיר, ומחסידי רבי זאב טברסקי מחסידות רחמסטריווקה. בצעירותו למד בתלמוד תורה וישיבת כולל שומרי החומות, בשכונת בתי אונגרין, ובישיבת תורת אמת של חסידות חב"ד אצל הרב משה לייב שפירא. ומשנת ה'תש"ב עבר לישיבת בית אברהם של חסידות סלונים, שם למד למשך שנתיים אצל ר' מרדכי חיים סלאנים. בצעירותו גם למד מרבי שלמה גולדמן מזווהיל ומהרב שמשון אהרן פולונסקי מטפליק. ביום ו' באלול שנת ה'תש"ד נשא את שרח (סרח), בתו של הרב ישעיה אשר זליג מרגליות (נפטרה ביום י"ב בכסלו שנת תשע"ה, בגיל 93). בשנת ה'תש"ה המשיך ללמוד בישיבת סלונים, ולמד גם בישיבת פרשבורג אצל הרב עקיבא סופר.
בשנת ה'תש"ז התחיל ללמוד קבלה מפי חותנו. אבל את עיקר לימודו בתורת הנסתר למד בעצמו מספרים כמו אהבת ה' ותורת חכם, ומההגהות שכתב זקנו, ר' משה אייזנבך, בגיליוני ספריו הקבליים. בשלב מאוחר יותר התחיל להגות בספרי האר"י: שמונה שערים ועץ חיים. למד קבלה גם אצל הרב ליבוש גרוסמן, תלמידו של הרב חיים שאול הכהן דוויק, ואצל דודו, הרב ישראל יצחק רייזמן.
כמו אביו, היה גם הוא סופר סת"ם.
סלילת דרכו כראש ישיבה.
בשנת ה'תשל"ד, עם פטירת הרב אהרן סלוטקין ראש ישיבת המקובלים שער השמים, נתמנה כממלא מקומו. הוא מסר שם מדי יום שיעורים בעץ חיים, אוצרות חיים ושמונה שערים. למד ולימד תורת הקבלה לפי דרכו של רבי שלום שרעבי ה"רש"ש", ועסק במיוחד בכוונות התפילה של ימות החול, שבת וחג. בימים שהישיבה הייתה סגורה, כגון בשבתות וחגים, וכן בימי בין הזמנים, היה מוסר שיעורים בביתו, בספר הזוהר ושער הכוונות.
ברח מפרסום, וידוע בשמחת החיים שהייתה נסוכה על פניו. הרב אייזנבך היה קרוב בהשקפת עולמו לאידאולוגיה של אנשי העדה החרדית, אף על פי שחלק מאנשי "שער השמים" היו קשורים לרב קוק. נפטר בירושלים בגיל 83 בד' באלול ה'תשס"ח ונקבר ע"פ צוואתו בהר הזיתים.
נולדו לו שלשה בנים ושלוש בנות. בנו הרב משה אהרן, מחבר הספר ברכת משה על ה"מחנה אפרים", נפטר בחייו בניו יורק.
העניק הסכמות לספרי קבלה רבים שיצאו לאור בשנות כהונתו כראש ישיבת שער השמיים, הסכמותיו נחשבים כערך סמכותי מובהק בתחום לימוד הקבלה.
בין תלמידיו נחשבים הרב גמליאל רבינוביץ הרב חיים אורי בריזל הרב ישראל מאיר ברנר הרב שמואל אנגל, ועוד רבים מגדולי הקבלה
אליהו יוחנן גוראריה
הרב אליהו יוחנן גוראריה (נולד בכ"ט בכסלו תשי"ב, 28 בדצמבר 1951) הוא רבה הראשי של חולון, חבר בית דין רבני חב"ד, וראש מכון המחקר התורני "אהלי שם".
ביוגרפיה.
נולד בתל אביב, לשיינא טעמא (בת הרב אליעזר קרסיק) ולרב נתן גוראריה. סבו היה הרב חיים שמריהו גוראריה, מנכבדי חסידי חב"ד ומצאצאי הרב נתן גוראריה. בילדותו היגרה המשפחה לניו יורק, שם למד בישיבת תומכי תמימים. בישיבה הוסמך על ידי הרב ישראל יצחק פיקרסקי והרב מרדכי מנטליק, וכעבור זמן קיבל כתב סמיכה גם מהרב משה פיינשטיין ומהרב נחום טרבניק, רבו של כפר חב"ד. בשנת תשל"ה נישא לרבקה בת הרב דוד ברוומן מראשי כפר חב"ד, ולמד בכולל אברכים בשכונת קראון הייטס.