אולם המגעים עם ממלכת ירדן לא נותקו, וב-26 בדצמבר פתחו שני הצדדים בשיחות ישירות ביניהם, שהוגדרו כשיחות שביתת-נשק שתורחבנה לשיחות שלום. בשיחות אלה, שהגיעו עד לשלב של החלפת כתבי הרשאה, התבררו נקודות המחלוקת בין הצדדים: מלך ירדן ביקש הסדר שיתבסס על שילוב של תוכנית החלוקה ותוכנית ברנאדוט, ואילו נציגי ישראל הציגו את המצב הצבאי כבסיס להסדר. המלך חתר לספח לממלכתו את הנגב הדרומי, אך היה מוכן להכיר באינטרסים ישראליים באזור ולהסכים לחלוקתו בין שתי המדינות; הוא רצה שישראל תוותר על לוד ורמלה לטובת ירדן, או שתסכים להחזרת פליטי שתי הערים למקומותיהם; בראשית המגעים תבעו נציגי ירדן מעמד של מובלעת ערבית ליפו, אך בהמשכם לא הוצגה דרישה זו. בשיחות הישירות שקיים המלך עם נציגי ישראל ביקש למנוע את סיפוח רצועת עזה למצרים, דחה את רעיון בינאום ירושלים והציע לחלקה בין ירדן וישראל. הירדנים הציעו חילופי שטחים בירושלים, כדי לפתור את בעיית ניתוקה של בית לחם מהאזור הערבי וניתוקה של הדרך להר הצופים מהאזור היהודי, אך השטחים שהציעו להחלפה היו כולם בידי ישראל. לעומת זאת דחו הירדנים הצעה ישראלית לחילופי שטחים שהיו בידי ישראל בדרום העיר תמורת שטחים ערבים בצפונה. הירדנים הביעו הסכמה למסירת הרובע היהודי של העיר העתיקה ליהודים, עם סידורי מעבר מתאימים.
לאחר שבשיחות המוקדמות התברר כי הירדנים שואפים לאחיזה בנגב, החל מבצע עוּבדה, שהתקיים בין 6 ל-10 במרץ 1949. מטרת המבצע הייתה לכבוש את כל שטחי הנגב לרבות אילת ולהשיג אחיזה במצדה ובעין גדי. המבצע נחל הצלחה, ורק לאחריו החלו השיחות עם הירדנים.
עיראק לא השתתפה בשיחות, ומסרה את השטחים שהחזיקה לצבא ירדן (היות שעיראק סירבה לחתום על הסכמי שביתת הנשק בתום המלחמה, היא במצב מלחמה עם ישראל עד עצם היום הזה). זאת הייתה שעת כושר גדולה למלך עבדאללה להשתלט על השטחים שהעיראקים פינו, ללא מאמץ צבאי. ישראל שגרה מברק למתווך ובו נאמר כי החלפת העיראקים בירדנים עשויה להעניק יתרון ברור לירדנים ויש בכך משום הפרת ההפוגה, ובנוסף טענו אנשי המשלחת הישראלית שהשטחים שהועברו לירדן על ידי העיראקים ניתנים למשא ומתן ואינם שייכים לירדן.
צה"ל פרסם את פקודת המבצע שן תחת שן (שת"ש) בהשתתפות חטיבת גבעתי וחטיבה 7, ומטרתו הייתה כיבוש ואדי עארה ודחיקת הצבא העיראקי מזרחה ממרכזי האוכלוסייה היהודית במרכז. המבצע עמד להתחיל ב-12 במרץ 1949, אך לבסוף בוטל לאחר שהירדנים נרתעו והסכימו לוויתורים ניכרים.
הסכם שביתת הנשק עם ירדן שנחתם ב-3 באפריל 1949 חל על כל קו הפסקת האש בחזית הירדנית. במסגרת ההסכם סופחו ב-20 במאי 1949 יישובי ואדי עארה לשטח מדינת ישראל. כמו כן, ניתן לישראל אזור "המשולש" וכן אזורים נרחבים בין אזור ראש העין וכפר קאסם בצפון, דרך אזור שבו שוכנת היום העיר שוהם ועד האזור בו שוכנת היום העיר מודיעין בדרום. שבויי העיר העתיקה של ירושלים וגוש עציון הוחזרו למדינת ישראל. בנוסף, התחייבה ישראל לפנות את המורדות הדרומיים של הר חברון. בהסכם נקבע שישראלים יוכלו לפקוד את המקומות הקדושים במזרח ירושלים, בהם הכותל המערבי והר הזיתים, וגם מקומות ציבוריים כמו האוניברסיטה העברית ובית החולים הדסה, וכי תתאפשר תנועת ישראלים בכביש לטרון-ירושלים (כיום חלק מכביש 1), אך השלטון הירדני לא כיבד את החלק הזה בהסכם. בעת שנחתם ההסכם נראה היה שיש סיכוי להסדר שלום בעתיד, הסכם שבמסגרתו יוסדרו כל הבעיות שלא נפתרו, כמו בעיית ירושלים, לטרון, המפעלים הכלכליים ובעיית הפליטים הפלסטינים (בשונה משאר המדינות השכנות שאליהם ברחו פליטים פלסטינים, ירדן הייתה היחידה שקלטה את הפליטים והעניקה להם אזרחות ירדנית). הירדנים התמהמהו בפינוי השטחים שנועדו לעבור לידי מדינת ישראל, ועל כן תוכנן מבצע צבאי שנקרא "קיצור הדרך", בו ישתלטו חיילי צה"ל על ואדי עארה. אולם בסופו של דבר השלימו הירדנים את הפינוי, ומ-23 במאי היה ואדי עארה פתוח לתנועת ישראלים. במסגרת ההסכם נותר מרבית אזור נהריים, ממזרח לירדן ומדרום לירמוך, בשליטת ישראל.
ההסכם עם סוריה.
השיחות עם סוריה החלו ב-5 באפריל 1949 והיו הקשות והממושכות ביותר. הן נערכו בחורבת ירדה בשטח ההפקר שבין הכוחות במשך למעלה ממאה ימים בהפסקות מרובות. הימשכות השיחות נבעה הן מכך שבסוריה תפס באותה עת את השלטון שליט חדש, חוסני א-זעים, שעלה לשלטון ב-29 במרץ 1949 ורצה להפגין עמדה תקיפה והן מחמת העובדה שהצבא הסורי היה הצבא הערבי היחיד שהחזיק עם סיום הקרבות בשטח שעל פי תוכנית החלוקה נועד להיות בתחומי המדינה היהודית. צה"ל תכנן מבצע גדול בצפון בשם "מבצע אורן" בהשתתפות חטיבת גולני, חטיבה 7, חטיבת אלכסנדרוני, גדוד טנקים 82, ארטילריה ומטוסים. הכוחות היו אמורים לפרוץ דרך חמת גדר ותל קציר לעבר קוניטרה ומשם לפנות מערבה ולכבוש את ראש הגשר הסורי במשמר הירדן. על חיל האוויר היה להפציץ את דמשק וקוניטרה. פקודת המבצע פורסמה ב-21 במאי 1949, אולם ההתקפה לא יצאה לפועל לאחר התקדמות במשא ומתן.
חברי משלחת ישראל לשיחות עם לבנון, בראשותו של סגן-אלוף מרדכי מקלף, ייצגו את ישראל גם בשיחות עם סוריה. את הסורים ייצגו מֻקַדַּם (מקביל לסא"ל) פאוזי סלו, מֻקַדַּם מוחמד נאסר, נַקִיבּ (מקביל לסרן) עפיף סיזרי והיועץ המשפטי סלאח א-דין פראזי. המשא ומתן התמקד במציאת הסדר שיביא לנסיגה סורית כדרישת ישראל, אך יפצה את הסורים תמורת נסיגתם. הוא ארך זמן ממושך, משום ששני הצדדים הציגו עמדות בלתי-מתפשרות, ולשניהם לא דחק הזמן להגיע להסדר. השיחות נקלעו למבוי סתום כבר בראשיתן. אפילו הדיון על חתימת הסכם הפסקת-אש היה מסובך, משום שישראל חששה לחתום על הסכם שיכבול את ידיה ויקשה על נקיטת פעולה צבאית, אם יעמדו הסורים בסירובם.
בשני הדיונים הראשונים על קו שביתת-הנשק הציעו הסורים הצעות, וישראל דחתה אותן על הסף: בראשון הציעו נסיגה ישראלית מהגליל העליון ומהשטחים שנכבשו במהלך מבצע 'חירם' ואת הקפאת הקווים בגזרה הסורית; ובשני הסכימו לקבוע את הגבול הבינלאומי כקו שביתת-הנשק, אך רק בגזרת בניאס-חולה. בגזרה הדרומית הציעו לקבוע את קו המים בחולה ובירדן ואת הגדה המזרחית של הכנרת כקו שביתת הנשק. כישלון הדיונים הביא להפסקה זמנית בשיחות הרשמיות (29 באפריל). ניסיון לקדם את המשא-ומתן על ידי פגישה ישירה בין נציגי ישראל (ידין ושילוח) לבין נציגיו של זעים ב-2 במאי 1949 בראש פינה נכשל. הפגישה הסתיימה בלא תוצאות, שכן שני הצדדים התבצרו בעמדותיהם.
ב-10 במאי חודשו השיחות. הסורים הגישו הצעה חדשה להסדר, אך גם היא כקודמותיה לא הבטיחה נסיגה מלאה של כוחותיה, וישראל דחתה אותה. הצעת פשרה של ראלף באנץ' בדבר נסיגה סורית מן השטחים שממערב לגבול הבינלאומי ופירוזם הייתה עדיין מעורפלת, ושני הצדדים לא היו בשלים לקבלה. ב-17 במאי נקלעו אפוא השיחות פעם נוספת למבוי סתום. משלחת ישראל קיבלה הוראה להפסיקן, אם לא תקבל התחייבות ברורה לנסיגת הסורים. השיחות הסתיימו בלא קביעת מועד לחידושן.
בסופו של דבר, ישראל וסוריה החליטו לקבל את הפשרה של באנץ', ופתחו בניסיון אחרון לשיחות. הסורים ניסו להגדיל את השטח המפורז ולהחילו על חלק מימת החולה, ואפילו על צמח וסביבותיה, אך נציגי ישראל עמדו על דעתם, ולאחר כמה ישיבות אושר הקו לשביעות רצונם.
הסכם שביתת הנשק בין ישראל לסוריה נחתם ב-20 ביולי 1949. הכוחות הסוריים פינו את משמר הירדן וסוריה החזירה לישראל את אנשי משמר הירדן שנפלו בשבי. הצבא הסורי נסוג לגבול הבינלאומי וכל השטחים שהוחזקו על ידו ממערב לגבול הבינלאומי הפכו לאזורים מפורזים. מעמדם של אזורים אלו נשאר מעורפל משום שישראל וסוריה לא הצליחו להגיע להסכמה מלאה באשר למהותו של הפירוז. מדינת ישראל ראתה בשטחים המפורזים שממערב לגבול הבינלאומי שטחים ריבוניים לכל דבר שבהם מותרת לה פעילות אזרחית מלאה ופעילות צבאית מוגבלת בהתאם להסכם שביתת הנשק. לעומת זאת, סוריה ושאר מדינות ערב ראו בשטחים האלו שטחי הפקר שבהם אין לקיים כל פעילות צבאית או אזרחית לרבות התיישבות וחקלאות.
ערפול זה במעמדם של השטחים המפורזים גרם לתקריות אש רבות כאשר בין השאר צלפים סורים ירו לעבר ישראלים שעסקו בחקלאות בשטחים המפורזים. ערפול זה היווה את אחד הגורמים לפריצתה של מלחמת ששת הימים.
עיראק.
עיראק לא השתתפה בשיחות, ומסרה את השטחים שהחזיקה לצבא ירדן. היות שעיראק סירבה לחתום על הסכמי שביתת הנשק בתום המלחמה, היא במצב מלחמה עם ישראל עד עצם היום הזה.
הירש היינריך גרץ
סן סירו
אצטדיון ג'וזפה מאצה (באיטלקית: Giuseppe Meazza), המוכר יותר כאצטדיון הסן סירו (San Siro), הוא אצטדיון כדורגל ברובע הסן סירו בעיר מילאנו, איטליה. האצטדיון הוא מגרשן הביתי של קבוצות הכדורגל המקומיות אינטר מילאנו ומילאן ותכולתו נכון ל-2019 75,923 מקומות ישיבה.
האצטדיון נבנה בשנת 1925 במחוז המילאנזי של סן סירו, מה שנתן לו את שמו המקורי, ב-1979 שמו שונה באופן רשמי ל"ג'וזפה מאצה" על שמו של ג'וזפה מאצה, שחקן עבר איטלקי המזוהה יותר עם אינטר ועל כן אנשי המועדון קוראים לו בשם הרשמי, בעוד אוהדי מילאן קוראים לו הסן סירו. המשחק הראשון בהיסטוריה שנערך באצטדיון היה ב-19 בספטמבר 1926 - הדרבי של מילאנו בין אינטר לבין מילאן לעיני כ-35,000 צופים (3-6 לאינטר בסיום).