הבסון הופיע לראשונה בצורתו המודרנית בשנת 1800, והוא אחד מהכלים היחידים שלא שונתה צורת בנייתם באופן מהותי מאז יצירתם.
הבסון, כשמו כן הוא - הכלי הנמוך ביותר מקבוצת כלי הנשיפה מעץ אחרי הקונטרה־בסון. מנעדו משתרע ממתחם הבס ועד הטנור. צליליו נכתבים במפתח פה או במפתח דו טנור. הבסון מתפקד כחוליה חשובה בהרכבים סימפוניים וקאמריים, ולעיתים גם בתזמורות כלי נשיפה. בהרכבים ובאנסמבלים אלו הוא מנגן לרוב את תפקיד הבס.
בימינו קיימות שתי אסכולות עיקריות לבניית בסונים: האסכולה הצרפתית והאסכולה הגרמנית. כל אסכולה מייצרת בסונים משלה אשר גווניהם שונים ואיצבועיהם שונים.
קונטרה-בסון הוא גרסה נמוכה באוקטבה מהבסון הרגיל, הבנוי בכיפופים רבים יותר ומסתיים לרוב בפעמון מתכת.
מאובן חי
מאובן חי הוא אורגניזם אשר כמעט לא השתנה מאז תקופות גאולוגיות קודמות, ושהיצורים הקרובים אליו ביותר נכחדו בדרך כלל. במצב כזה קל הרבה יותר למצוא מאובנים שלו או מהקבוצה הטקסונומית שאליה הוא שייך מאשר פרטים חיים.
טרומבון
טרומבון הוא כלי נשיפה ממתכת. כמו בכל כלי הנשיפה ממתכת, הצליל מופק על ידי הרטטת השפתיים.
מקור שם הכלי הוא באיטלקית ופירושו: "חצוצרה גדולה". מנעדו של הגרסה הנפוצה כיום, טרומבון הטנור, גבוה באוקטבה מזה של הטובה, ונמוך באוקטבה מזה של החצוצרה. כמו כן, טרומבון הטנור מכוון בסי במול ללא טרנספוזיציה.
עיצוב הכלי ואופן הנגינה.
עיצובו של הטרומבון ייחודי בקרב כלי הנשיפה ממתכת. במקום שסתומים, הקיימים כמעט בכל כלי הנשיפה ממתכת האחרים והמשמשים להפקת התווים השונים, בטרומבון נעשה שימוש בצינור מחליק טלסקופי (הקרוי חָליק או מחלקת, ובאנגלית: Slide - סלייד), אשר את אורכו הנגן משנה כדי להאריך את הכלי וכך לשנות את גובה הצליל. קיימים שבעה מיקומים על המחלקת, כאשר מעבר למיקום הבא מנמיך את הצליל בחצי טון. המיקום הראשון הוא כאשר הסלייד סגור (קרוב לפיו של הנגן) והשביעי כאשר הסלייד פתוח (רחוק מפיו של הנגן). על הנגן לזכור בעל-פה את המיקומים השונים. בטרומבונים מודרניים רבים קיים גם שסתום המחובר לצינור נוסף, אשר נועד להאריך את הכלי ולהנמיך את הצליל המופק בקוורט, ומכאן בא שמו - קוורט.
הגרסאות הנפוצות ביותר הן טרומבון הטנור וטרומבון הבס, ובנוסף לאלו קיימים גם טרומבון קונטרה בס, אלט, סופרן, סופרנינו ופיקולו. טרומבון האלט היה בעבר נפוץ גם הוא, אך השימוש בו פחת.
בנוסף לטרומבון הקלאסי קיים טרומבון שסתומים. ההבדל העיקרי ביניהם הוא שיטת הארכת הכלי. בטרומבון הקלאסי היא המחלקת ובטרומבון השסתומים נמצאים לרוב שלושה שסתומים אשר מחוברים למערכת צינורות כאשר השסתום הראשון (הקרוב לפיה) מנמיך את הצליל בטון שלם, השסתום השני בחצי טון והשסתום השלישי בטון וחצי.
לטרומבון ניתן להרכיב עמעם. קיימים מספר סוגי עמעמים כגון ישר, כובע, הרמון ועוד.
כאשר הנגן משנה את מיקום הסלייד באיטיות, תוך כדי הפקת הצליל, מתקבל צליל רציף, עולה או יורד, הקרוי גליסנדו. באפקט זה נעשה שימוש בעיקר בג'אז ומוזיקה קומית.
היסטוריה.
הטרומבון למעשה התפתח מהסַקְבּוּט , שהיה לטרומבון המוקדם של הרנסאנס והבארוק, שהיה בשימוש בין המאות ה-15 ל-18, עם קנה דק משל הטרומבון המודרני. פירוש השם הכלי בצרפתית הוא, 'דחוף-משוך'.
יצירות מפורסמות.
לטרומבון יש רפרטואר סולו נרחב, החל מהתקופה הקלאסית ועד לימינו. בנוסף, יש לו כמות נכבדה של סולואים ברפרטואר הסימפוני ותפקיד חשוב בתור כלי מלווה ברפטואר מקהלתי.
ברפרטואר הקונצ'רטי לטרומבון ולתזמורת, המפורסמת שביצירות היא הקונצ'רטינו של פרדיננד דוויד. עם זאת, מלחינים אחרים כתבו קונצ'רטי לטרומבון כגון רימסקי-קורסקוב, לאופולד מוצרט, תומאסי, גרונדהל, דריוס מיו, בריו, קסנקיס, ארנסט בלוך, נינו רוטה, צ'יק קוריאה ועוד. מקובל לנגן בטרומבון גם יצירות שנכתבו לצ'לו, כמו הסוויטות של באך או הסונטות של וויואלדי.
מלחינים מוכרים נוספים כתבו יצירות סולו עבור הטרומבון כגון ובר, סן-סאנס, ליסט, הולסט, הינדמית, ברנשטיין ואחרים.
מוצרט כתב לטרומבון תפקיד סולו משמעותי ברקוויאם שלו בפרק ה"טובה מירום". באורטוריה של היידן, "בריאת העולם" יש סולו משמעותי לטרומבון בס. גם בתקופה הרומנטית מלחינים רבים "גילו" את עוצמתו של הטרומבון ואת צלילו הדרמטי והשירתי, ובתקופה הרומנטית נכתבו עבורו תפקידי סולו רבים. למשל ביצירות הסימפוניות של צ'ייקובסקי (בסימפוניות השנייה והרביעית למשל), בסימפוניית העולם החדש של דבוז'אק (בפרק הראשון והרביעי בייחוד), בסימפוניות של ברהמס, מאהלר (בעיקר בסימפוניה השלישית והחמישית), וגנר (בדהרת הוולקירות), ברוקנר (בסימפונייה השמינית), שומאן (בסימפונייה השלישית), אצל ראוול (בתזמור ל"תמונות בתערוכה" ובבולרו), הינדמית, בסימפונייה הפנטסטית של ברליוז ומחול החרבות של חאצ'טוריאן.
מבנה הטרומבון.
הטרומבון בנוי מאחד עשר חלקים עיקריים:
הטרומבון במוזיקה המודרנית.
הטרומבון הוא מרכיב עיקרי חשוב בהרכבים רבים. הרכבי ג'אז למיניהם, תזמורות סימפוניות ואף להקות שונות עושות שימוש בטרומבון בזכות מאפייניו וייחודו.
נגני טרומבון מפורסמים.
קלאסי:כריסטיאן לינדברג (Christian Lindberg),ג'וזף אלסי (Joseph Alessi),יאן בוספלד (Ian Bousfield), בן ואן דייק (Ban Van Dijk)
ג'אז:ג'יי ג'יי ג'ונסון (J.J.johnson), קרטיס פולר (Curtis Fuller), "סלייד" המפטון (Slide Hampton),קארל פונטנה (Carl Fontana)
טרומבּוּן.
הטרומבּוּן (Tromboon, בניגוד ל-Trombone) הוא כלי נגינה פרודי שהומצא על ידי המוזיקאי האמריקני פיטר שיקלי, ומשתתף בכמה יצירות של המלחין הבדיוני פד"ק באך. הכלי (ושמו) הוא שילוב בין טרומבון ובסון, וצלילו הצורם מוגדר במקרה הטוב כקומי. בתמונה ניתן לראות בצד שמאל את פיית הבסון המחוברת לטרומבון.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:כלי נגינה]]
[[קטגוריה:כלי נשיפה ממתכת]]
פליאואונטולוגיה
תכסיס מעורב (בתורת המשחקים)
אוטו ורבורג
אוֹטוֹ וַרְבּוּרְג (בגרמנית: Otto Warburg; 20 ביולי 1859, המבורג – 10 בינואר 1938, ברלין) היה בוטנאי יהודי-גרמני בעל שם עולמי, שהיה אחד מעמודי התווך של הציונות בגרמניה ויושב ראש ההסתדרות הציונית.
קורות חיים.
תחילת דרכו.
ורבורג נולד בהמבורג למשפחה יהודית מתבוללת ועשירה. בשנת 1879 סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה יוקרתית בהמבורג, והחל בלימודים אקדמיים בבוטניקה, כימיה וזואולוגיה באוניברסיטאות ברלין ובון. בשנת 1883 סיים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת שטרסבורג.
בשנת 1885 ביקר באנגליה לצורך הכנות למסע לחקר הצמחייה הטרופית באסיה, שאליו יצא בסתיו אותה שנה. הוא החל את מסעו בהודו וציילון (סרי לנקה), ושהה באסיה קרוב לארבע שנים. במהלך המסע הוא ביקר בטאיוואן, ביפן, בקוריאה, בפיליפינים, בג'אווה ובגינאה החדשה. הוא התמקד בחקר יערות הגשם, אסף אלפי דוגמאות של צמחים שונים, כתב תיאורים בוטניים מפורטים ואת רשמי מסעו.
בקיץ 1889 חזר לגרמניה מאוסטרליה. עם חזרתו החל לקטלג את ממצאיו ולתעד אותם, תוך שהוא מגדיר לראשונה סוגים ומינים חדשים של צמחים.
חוקר ומרצה.
בשנת 1891 החל ורבורג לעבוד כמרצה אורח באוניברסיטת ברלין.
משנת 1897 החל להכין את הפוסט-דוקטורט שלו בתחום צמחי המרפא, התקבל כפרופסור לחקלאות טרופית בפקולטה ללימודי המזרח וכן ייסד עם פרופ' וולטמן את כתב העת המדעי "הצמחים הטרופיים" ("Der Tropen Pflanzer"), שעסק בתחום זה. ורבורג היה עורכו של כתב עת זה במהלך 24 השנים הבאות.
אחת מעבודותיו המדעיות הבולטות עסקה באגוז המוסקט.
בגלל מוצאו היהודי לא יכול היה ורבורג להתקבל כפרופסור מן המניין באוניברסיטה, ולכן כבר בשנת 1896 נמנה עם מייסדי "הוועדה לכלכלה קולוניאלית" ומונה כמנהלה. לאחר מכן עסק בנושא קידום החקלאות והכנסת צמחים נוספים כגידולי שדה במושבות הגרמניות מעבר לים.
בנוסף הקים חברות שעסקו בהקמת מטעים ושיווק של קקאו, קפה וגומי, ופרסם מונוגרפיות שעסקו במטעים אלה.
פעיל ציוני.
חמיו של ורבורג, גוסטב גבריאל כהן, פגש את בנימין זאב הרצל ובעקבות כך פרסם כהן ספר בשם "שאלת היהודים והעתיד" ("Die Judenfrage und die Zukunft"). הספר טען שתופעת האנטישמיות אינה עתידה להיעלם, ולכן הפתרון לאנטישמיות הוא הקמת מדינה ליהודים בארץ ישראל. כהן נתן עותק מן הספר לוורבורג, והם שוחחו ביניהם על תוכנו. הספר והשיחות בעקבותיו עוררו בוורבורג עניין בהתיישבות יהודים בארץ ישראל ופיתוח החקלאות בה.
הרצל היה זקוק לעזרתו של ורבורג בגין ניסיונו בגידולי שדה, ובגלל הידע שלו בבוטניקה, שלו נזקק להשלמת ספרו "אלטנוילנד". הוא אף חשב שמעורבותו של ורבורג היא חשובה ומועילה לתנועה הציונית.
ב-1898 נפגשו השניים והרצל ביקש את עזרתו של ורבורג. ורבורג הביע את הסכמתו לסייע לתנועה הציונית בתחום המעשי של פיתוח החקלאות, ולא רצה להיות מעורב בתחום האידאולוגי-פוליטי.
בשנים 1899–1900 יצא ורבורג בשליחות הרצל למסע מחקר ארוך בארץ ישראל, קפריסין ואנטוליה.
בקפריסין הוא בדק את האפשרות להקמת יישובים יהודיים באזור פמגוסטה, ובאנטוליה חקר את יתרונות גידול הכותנה.
במהלך שהייתו בארץ חקר את החי והצומח, ונפגש עם זליג סוסקין, יוסף טריידל ואהרן אהרנסון – שלושתם בעלי ידע וניסיון בחקלאות בארץ – והוא עתיד היה לפעול בשיתוף עמם במיזמים רבים בעתיד.
ורבורג השתתף בקונגרס הציוני השישי ב-1903, ונבחר בו יחד עם פרנץ אופנהיימר וזליג סוסקין להקים את "הוועדה לחקר ארץ ישראל".