המגע המוסלמי עם המערב במאתיים השנים האחרונות של האימפריה העות'מאנית, החמיר בה את האנטישמיות. הוא גרם למשל להפצתו של רעיון עלילת הדם, למרות אותו פירמאן של סולימאן השני. בהקשר זה, "עלילת דמשק", 1840 היא המפורסמת ביותר. גם התפיסה בדבר הקשר העולמי בין "הבונים החופשיים" ליהודים יובאה מהעולם הנוצרי באותה תקופה; במאה התשע עשרה, גם עלילת הפרוטוקולים של זקני ציון הופצה ברחבי האימפריה העות'מאנית, ועוד.
החל מסוף המאה השמונה עשרה ואילך, ירד בהדרגה כוחו של האסלאם בעימות מול הנצרות העולה. ככל שנחלשו המוסלמים, התגברה גם האנטישמיות בקרבם; עדיין, גם בשלהי תקופת האימפריה העות'מאנית נותר הרבה מן הסובלנות (היחסית) המוסלמית, המסורתית. בפרשת דרייפוס למשל, כמה מראשי ההוגים המוסלמים, ביניהם רשיד רידא, רפורמטור סורי שפעל במצרים והיה מאבותיהם הרוחניים של "האחים המוסלמים", הגנו על דרייפוס וטענו לחפותו; גם עלילת דמשק, שהוזכרה לעיל, התרחשה בתקופת שלטונו בעיר של מוחמד עלי, מתנגדו של השולטן העות'מאני, ומי שליבה את העלילה יותר מכל, היה דווקא הקונסול הצרפתי בעיר.
בשלטון השיעי.
תקופת האימפריה הספווית.
ב מעמדם של היהודים הוחמר לרעה ויהודים סבלו ממגבלות שונות, שלעיתים החלתן חויב בקרב יהודים בלבד. המגבלות כללו חוקים שנועדו להשפיל. ביניהם איסור לצאת מהבית בזמן ולאחר גשם, איסור להיכנס לבתי וחנויות של מוסלמים ולגעת בסחורות, איסור על נעילת נעליים תואמות, איסור על נשים יהודיות לכסות את פניהן, עדות יהודי אינה מתקבלת גם במשפט בין שני יהודים וכן חובת ענידת טלאי צהוב לצד החזה.
בסין.
במהלך תקופת שושלת צ'ינג נרדפו יהודי סין על ידי הקהילה המוסלמית, כנראה בעקבות רדיפות המוסלמים על ידי הסינים חיפשו האחרונים מישהו חלש יותר להוציא עליהם את חמתם או על-מנת להעביר את זעם הממשל ליהודים. הרדיפות כללו: הצקות, עלבונות, אפליה, הכאה בציבור, בוז והשפלה. אוליבר ביינברידג' הבריטי שהגיע לביקור בקאיפנג בשנת 1906 בחיפוש אחר ספרים ומגילות יהודיות סיפר כי בעת ביקורו הואשם על ידי המון זועם מוסלמי בהיותו "רב מסווה", והוקף במהרה על ידי ההמון הזועם הקורא מילות גנאי על יהודים, מוכן לתקיפה, מחזיק באבנים, מוטות וסכינים. רק לאחר שהצליח לשכנעם כי אינו יהודי העבירו האחרונים את חמתם. עוד ציין ביינברידג' כי המוסלמים המקומיים נהגו למשוך בכנף גלימותיהם כשיהודי עבר, דבר שהעיד על פגיעה חמורה בכבוד העובר ושב בתרבות הסינית.
התקופה המודרנית.
עם התמסדותו של האסלאם מהמאה העשירית ובעיקר בירידת כוחו הצבאי, מדיני וכלכלי בימי הביניים המאוחרים, הידרדר מצבם של היהודים (כיתר המיעוטים) במדינות המוסלמיות ככל שהפתיחות התרבותית-חברתית המוסלמית הלכה ונמוגה. מסעות הצלב והרקונקיסטה החלישו את העולם המוסלמי וזה הביא לליבוי הקנאות וחוסר הסובלנות, כמו גם להחלת וביצוע תנאי עומר, להוציא תקופות נוחות מסוימות. היהודים בתקופה זו התכנסו בעצמם והורידו קומה, בעוד הנצרות המשיכה להשפיע על האסלאם (דרך מעמד מיוחד שניתן לנוצרים כחלק מההסכמים עם מדינות אירופה), בתקופה זו הוחדרו לאסלאם אלמנטים נוצריים אנטישמיים. הכוללים האשמת היהודים ברצח אל (בהתאם לנאמר בהדית' אך בניגוד לנאמר בקוראן), עלילות דם וכן הפרוטוקולים של זקני ציון שיובאו מהמערב בדרך-כלל על ידי כמרים נוצריים במאה ה-19. אלמנטים המתחזקים בימים אלו בעולם המוסלמי כולו. השינויים הפוליטיים הגדולים שנכפו על העולם וההנהגה המוסלמים בעידן המודרני והקולוניאלי וכן בחסות השלטון האירופאי-דמוקרטי מאוחר יותר שחררו את היהודים (כיתר בני החסות) מתנאי עומר, אך לא זיכו אותם בשוויון מלא. כמו גם עוררו תגובות קשות מצד חכמי הדת וכן ההמון על שהפרו את תנאי ה"ברית".
מאחר שמעמדם של יהודי מדינות האסלאם שופר במידה ניכרת במהלך התקופה הקולוניאלית ובהשפעתה, גם הודות לשתלדנות יהודי אירופה לטובתם, בעיני שכניהם המוסלמים היהודים נקשרו לשלטון הקולוניאלי. עם התחזקות התנועות האנטי-קולוניאליות, התחזקה התפיסה כי המערב הנוצרי מעוניין להשמיד את האסלאם במטרה להשיג שליטה עולמית, וזאת בעזרת יהודי העולם המשמשים כמעין שליחי המערב.
החל משנות השישים, בימי הנאצריזם, הספרות והתעמולות האנטישמית כדוגמת "הפרוטוקולים של זקני ציון", "היהודי הבינלאומי", כמו גם ספרים נגד היהדות והתלמוד התחזקו בעולם הערבי. עניין זה השפיע על דמותו של היהודי בספרות הערבית ובעקבות כך החלו להציג בספרות הערבית את דמות היהודי בדומה לספרות האירופאית-נוצרית אנטישמית. בעקבות אימוץ זה היהודים החלו להיות מוצגים כסטראוטיפים המייצגים את כל היהודים ללא יוצא מהכלל, גברים כנשים, כרעים מבטן ומלידה שלעיתים אף אינם משתנים בהתאסלמות, שכן היהדות היא קודם כל תכונות אופי ולא דת. תכונות היהודים הם: הפקרות מינית ובוגדניים כלפי בני זוגם, תאבי בצע, בעלי יצר קיצוני לשלוט ולהתעשר, בעלי יצר השתלטות, שייכים לדת מרושעת ואכזרית ומקיימים טקסי פולחן-דם באמצעות קורבנות אדם. גם הרעיון כי נשים יהודיות נוטות להינשא לגברים לא-יהודיים בעלי עוצמה, על-מנת להגן על העם היהודי, כמו הרעיון שצפיה נישאה למוחמד מסיבה זו, נספגה בתרבות הספרות הערבית. כל נדרי הפך למוצג כשבועה שנועדה לבטל את כל שבועותיו של היהודי, כבסיס לאפשרות היהודים להעמיד פנים שהפכו לבני דת אחרת, בעת צורך או על-מנת לגרום לטובה בקרב היהודים. כשספרות זו ניזונה במפורש מהספרות האנטישמית אירופאית והנוצרית שחדרה לארצות הערביות בין שנות החמישים עד השבעים.
האנטישמיות בתרבות הערבית-מוסלמית חדרה גם לאקדמיה ובמאמרים רבים ובמיוחד בקרב האנטי-מזרחנים המוסלמים, היהדות והיהודים הפכו מאז ומעולם לאויבי האסלאם, במלחמה בין הטוב והרע, בין האמת והשקר. כשלאחר תקופת האימפריאליזם לא נותר ליהודים עוד ממה לגזול, אז הם עברו לארץ המובטחת. עבד אלרחמאן טוענת שהיהודים השתמשו בתחבולות על-מנת להסתיר את מניעיהם האמיתיים, כמו שישראל עושה בהסתתרותה מאחורי דמות אימפריאליסטית ואז אתאיסטית. כמו כן היא טוענת שהציונות הוא הגוש הסרטני בעוד יהודי יתר העולם הם "חיידקיו שהסתתרו בתאי קיומינו לפני הופעת המחלה". היא מאשימה את היהודים בתוקפנות האינטלקטואלית על העולם המוסלמי והערבי כאחד, דבר שגרם לפיצול והפרדת האחדות כמו גרם לאובדן הזהות והגאווה הערבית. היא מתבססת על ספרו של האדמירל ויליאם גאי קאר אותו היא מכנה "כלים על לוח שחמט" וטוענת כי היהודים "עמדו מאחורי כל צרות האנושות בעת החדשה, צרות של טרור ולוחמה, התפרצויות של תסיסה, אנרכיה, אתאיזם וכיבוש צבאי, והן מגשימות בפועל מזימה נוראה שמטרתה להשתלט על העולם כולו". היא עוד טוענת כי היהודים בתקופת החליף עותמאן התחזו למוסלמים ועוררו את המרידות נגדו. כמו כן היו אלה היהודים שעמדו מאחורי האימפריאליזם האירופאי ואף מאחורי מסעות הצלב הנוצריים שנערכו נגד המוסלמים. היא גם טוענת שהיהודים אף ניסו לשחד את הסולטאן עבד אלחמיד השני למכור להם את שטחי מדינת-ישראל, משלא הסכים, הוחלט על פירוק האימפריה העות'מאנית על ידי האנשים שמאוחר יותר יועדו להגשים את החזון הציוני (לויד ג'ורג', ארתור בלפור ווינסטון צ'רצ'יל). היא טוענת כי היהודים היו אלו שהפיקו את מירב התועלת מהקמת מדינת-ישראל יותר מהמעצמות הקולוניאליות. היא עוד טוענת כי מטרות האקדמיה הקולוניאלית היה להפריד ולמשול בתחומי התרבות, ההיסטוריה והארכאולוגיה, כשמאחוריהם עמדו היהודים. היא גם טוענת שהיהודים עשו עיוותים בחקר האסלאם וכי כעת לאור זאת חלקים נרחבים מהפרשנויות היהודיות לאסלאם השתלבו בלימודי האסלאם והתקבלו כאמיתות ומשם המשיכו להתגולל על ידי חוקרים מוסלמים, ולכן יש צורך לבטלם ולחזור למקור. היא גם טוענת כי מראשית תקופת האסלאם, יהודים מומרים מזויפים החדירו אלמנטים יהודיים לפירושי הקוראן והיום חוקרים יהודים ממשיכים בכך וזאת "כדי להראות ש... האסלאם כולו אינו אלא המצאה יהודית".
עד הקמת מדינת ישראל.
המופתי הירושלמי, חג' אמין אל-חוסייני מסמן את הקצנת האנטישמיות המוסלמית המודרנית. הוא היה זה שהעמיד במוקד את סכנת ההשתלטות היהודית על ירושלים, כסכנה כלל אסלאמית, וכמעין חידוש מסעי הצלב להקמת בית מקדש שלישי.
עלייתו לגדולה נובעת וכרוכה עם מאורעות תר"פ, 1920, שהיו במידה רבה פרי הסתותיו והוא המשיך בכך לאחר מינויו למופתי, במאורעות תרפ"א - 1921, טבח חברון - 1929, המרד הערבי הגדול (1936–1939), ועד הצטרפותו המלאה אל הנאצים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
חוסייני הגיע אל גרמניה הנאצית לקראת סוף 1941 ושהה בה עד סיום המלחמה. היטלר אישית הבטיח לו, כי עם כיבוש המזרח התיכון, "מטרתה היחידה של גרמניה תהיה, להשמיד את היסוד היהודי המתגורר במרחב הערבי בחסות הבריטים". חוסייני אף ליווה באופן אישי, ביחד עם אדולף אייכמן, סיור בקרה ומעקב אחר תהליך ההשמדה בתאי הגזים באושוויץ. הוא הצטרף ליחידת אס אס בבלקן, וסייע שם בגיוס חיילים לדיוויזיה מוסלמית מיוחדת בוואפן אס אס, מקרב המוסלמים של בוסניה והרצגובינה. הדיוויזיה קיבלה את השם דיוויזיה הררית מס' 13, חאנדיאר אס אס; בנוסף, הוא היה שותף לתכנון מבצע "אטלס" - מבצע שכוון להרעלת מעיינות ראש העין בארסן חמצני ומטרתו הייתה להשמיד את יהודי תל אביב. צנחנים גרמנים וערבים צנחו באוקטובר 1944 באזור יריחו, כשבכליהם רעל בכמות שהייתה יכולה לחסל כרבע מיליון נפש. למזלו של היישוב היהודי, אנשי מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט (CID) לכדו חלק ממשתתפי המבצע מבעוד מועד ובכך סיכלוהו.