גֶבְּהַרְד לֶבֶּרֶכְט פון בְּלִיכֶר, נסיך וואהלשטאט (בגרמנית: Gebhard Leberecht von Blücher, Fürst von Wahlstatt; 16 בדצמבר 1742 - 12 בספטמבר 1819) היה מצביא שהוביל את חילות פרוסיה בקרבות כנגד נפוליאון. פון בליכר, שהגיע לדרגת גנרל-פלדמרשל, מוכר במיוחד עקב השתתפותו בקרב לייפציג בשנת 1813 ובקרבות ליני וווטרלו בשנת 1815.
חייו ושירותו הצבאי.
פון בליכר נולד בעיר הנמל הבלטית רוסטוק, אז חלק מדוכסות מקלנבורג-שוורין. בגיל 16 התגייס בליכר לצבא השוודי בתור הוסר ונלחם כנגד הצבא הפרוסי במהלך מלחמת שבע השנים. שנתיים אחרי גיוסו בשנת 1760 במהלך אחד הקרבות, נתפס בליכר על ידי הוסרים פרוסים והפך לשבוי בצבא הפרוסי. מפקד הרגימנט הפרוסי שהתרשם מפון בליכר, איפשר לו לשרת ברגימנט שלו.
פון בליכר המשיך לשרת תחת הצבא הפרוסי בתור קצין ב'רגימנט ההוסרים האדומים' ולחם לאורך מלחמת שבע השנים. בשנת 1773 עזב את הצבא לאחר שקידומו לדרגת רב-סרן עוכב, כתוצאה מהתנהגות קיצונית שהפגין בין היתר כאשר הדמה הוצאה להורג של נזיר. עזיבתו של פון בליכר את הצבא נעשתה באישורו של פרידריך השני, מלך פרוסיה מה שמנע ממנו לחזור לצבא כל עוד פרידריך נמצא בכס המלכות.
במהלך 14 השנים הבאות היה פון בליכר איש חקלאות, התחתן והקים משפחה, אך עם מותו של פרידריך הגדול חזר פון בליכר לצבא הפרוסי בשנת 1787 ושירת ברגימנט ההוסרים האדומים אותו עזב. במשך השנים הבאות קודם מספר פעמים בדרגות עד אשר, בשנת 1794 קיבל את הפיקוד על הרגימנט, על שרותו בשנים אלו קיבל את העיטור הגבוה הניתן בצבא הפרוסי; הפור לה מריט. בשנת 1801 קודם לדרגת גנרל לוטננט (רב-אלוף).
המלחמות הנפוליאוניות.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות והמערכות כנגד נפוליאון, היה פון בליכר קצין פרשים נועז ואגרסיבי. במהלך 1805 ו-1806, היה פון בליכר ממפקדי הכוח הצבאי הפרוסי שנלחם במערכה הכושלת כנגד הצבא הצרפתי. פון בליכר עמד בראש כוח הפרשים הפרוסים בקרב אאורשטט, כאשר הוא מסתער פעם אחר פעם על האויב ללא הצלחה. בליכר היה בין המפקדים שהובילו את הכוח האחורי של הנסיגה הפרוסית, כשהוא נלחם בהתקפות צרפתיות. בקרב ליבק בנובמבר 1806, הובס צבאו של פון בליכר על ידי שני קורפוסים צרפתים ולבסוף הוא נכנע עם חייליו, אך הוחלף תמורת קצין צרפתי שהיה שבוי בפרוסיה וכך המשיך לשרת בפרוסיה.
בשנת 1813, החלו הפרוסים יחד עם מדינות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית האחרות להביס את כוחות הכיבוש של הצבא הצרפתי חזרה לצרפת. בתקופה זאת פון בליכר עזר לשקם את הצבא ולבנות מחדש כוח שילחם נגד הצרפתים. כאשר נפתחה המערכה מצד הפרוסים, קיבל פון בליכר פיקוד על 'צבא שלזיה' שכלל 40,000 חיילים פרוסים ו-50,000 חיילים רוסים. בקרב לייפציג היה פון בליכר מפקד הכוח הפרוסי, זאת לאחר שקודם לדרגת גנרלפלדמרשל ביום הראשון לקרב ב-16 באוקטובר 1813. בלייפציג הובסו הצרפתים והקרב סימן את שחרור הממלכות בגרמניה מהשלטון הצרפתי, הקרב גם הוביל לפלישה של מדינות הברית בשנת 1814 לצרפת והפלת שלטונו של נפוליאון.
תקופת 'מאה הימים' וקרב ווטרלו.
בשנת 1815, חזר נפוליאון מהגלות אליה נשלח והקים מחדש את צבאו, לשם התמודדות עם הצבא הצרפתי הוקמה הקואליציה האנטי-צרפתית השביעית. בעוד הצבא הבריטי ישב בבלגיה, הצבא הצרפתי צעד לכיוונם עם כוח של כ-125,000 חיילים במטרה לשבור את הבריטים בפיקודו של וולינגטון וכך את הברית כולה.
נפוליאון הרגיש שהצבא הפרוסי בפיקודו של פון בליכר מהווה את הסכנה הגדולה יותר, החליט לתקוף ולנטרל אותו לפחות עד שיוכל לגבור על הצבא הבריטי ובכך להילחם מול כל צבא בנפרד. פון בליכר ישב עם כוח של כ-84,000 חיילים מאורגנים בשלושה קורפוסים, בקרבת העיר ליני בבלגיה. הקרב החל ב-16 ביוני 1815 כאשר כוח של כ-68,000 חיילים בפיקודו של נפוליאון תקף את כוחו של פון בליכר, בזמן שכוח נוסף נע לכיוון צומת הדרכים מצפון מערב לליני כדי למנוע איגוף בריטי במה שנודע כקרב קאטר ברה נלחמו הצרפתים בפיקודו של מישל נה בכוח בריטי קטן יחסית.
בשני הקרבות המקדימים הובסו הפרוסים והבריטים ובליכר אף נפצע בקרב. הצבא הפרוסי נסוג מהקרב בליני לכיוון צפון (במקביל לכיוון הצבא הבריטי), כך התאושש ללא הפרעות הכוח הצרפתי. אחרי ההתאוששות החלו הפרוסים לנוע לכיוון ווטרלו להילחם לצד הבריטים, תחת פיקודו של ראש המטה של בליכר, אוגוסט ניידהרדט פון גנייזנאו. זאת למרות חששות שמא הבריטים החליטו לסגת ולא להילחם. פון בליכר הצטרף לקרב ווטרלו לקראת הערב של יום הקרב, כאשר היחידות הראשונות שלו נכנסו לשדה הקרב בסביבות 16:30 מכיוון מזרח במטרה לאגף את הצבא הצרפתי.
הצבאות המאוחדים ניצחו את צבא נפוליאון בקרב ווטרלו והוא הוגלה לאי סנט הלנה.
אחרי הקרב, נשאר פון בליכר בפריז מספר חודשים, אך עקב גילו ומצבו הבריאותי הרופף חזר לביתו בשלזיה. גבהרד לברכט פון בליכר נפטר בשנת 1819 בגיל 76 בביתו בשלזיה.
בירות חיטה
ניקולס קריסטוף
ניקולס קריסטוף (באנגלית: Nicholas Donabet Kristof; נולד ב-27 באפריל 1959 בשיקגו) הוא עיתונאי ופובליציסט אמריקאי, פרשן ב-CNN ובעל טור ב"ניו יורק טיימס", זוכה שני פרסי פוליצר.
ביוגרפיה.
קריסטוף כותב טור ב"ניו יורק טיימס" מאז נובמבר 2001, והוא מרבה לסקר נושאים הקשורים לזכויות אדם וקונפליקטים מזוינים במדינות העולם המתפתח, במיוחד באפריקה ובאסיה.
קריסטוף גדל בחוה חקלאית ביאמהיל אשר במדינת אורגון. שני הוריו, לאדיס וג'יין היו פרופסורים באוניברסיטת מדינת פורטלנד. קריסטוף החל כבר בתיכון לערוך את העיתון של בית הספר המקומי. הוא למד באוניברסיטת הרווארד ועבד בעיתון האוניברסיטה הרווארד קרימסון. הוא סיים את לימודיו בהרווארד ב-1981 והמשיך בלימודי במשפטים באוניברסיטת אוקספורד עם מלגת רודז. בין השנים 1983-4, למד ערבית באוניברסיטה האמריקאית בקהיר.
קריסטוף שימש כמתחמה בעיתון וושינגטון פוסט בשתי חופשות קיץ עד שהצטרף לעיתון הניו יורק טיימס בשנת 1984. בתפקידיו הראשונים שימש ככתב כלכלה, וככתב בלוס אנג'לס, בהונג קונג, בבייג'ינג ובטוקיו. הוא התקדם עד לתפקיד עורך שותף בפועל של העיתון ואחראי על מהדורת יום ראשון. בשנת 1990 זכה בפרס פוליצר על סיקורו של המחאות בסין כנגד השלטון ודיכויין. בשנת 1994 הוא פרסם ספר China Wakes: The Struggle for the Soul of a Rising Power על עבודתו בסין בשנים 1988-1993.
הבמאי האמריקאי אריק דניאל מצגר צילם סרט דוקומנטרי אודותיו, בשם "Reporter". הבמאי התלווה לקריסטוף בקיץ 2007 לקונגו ולדארפור. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל סאנדנס בשנת 2009. בשנת 2009 הוענק לו פרס דייטון לספרות שלום.
בשנת 2009 הוא פרסם ספר Half the Sky בו מתואר תפקיד הנשים בחברה בת זמננו תוך התמקדות בנושא זנות, אונס, חינוך נשים וכו'. פרק מיוחד בספר הוקדש לפרשה של מח'תאראן ביבי.
בשנת 1988 נישא לשירלי וודוון, והם מתגוררים באזור ניו יורק. הוא אב לשלושה.
נחלה (חיפה)
נחלה הייתה שכונה בחיפה שהוקמה בשנות ה-20 של המאה ה-20 באזור המזרחי של שכונת הדר של היום, על מדרגת ההר שבין העיר התחתית ומרכז הכרמל. ועד השכונה נכלל בוועד הדר הכרמל. שטח השכונה ההיסטורי נמצא היום מדרום לרחוב הרצל, באזור הרחובות מיכאל, בר-כוכבא ותחילת רחוב ארלוזורוב (בעבר רחוב העלייה), הנכללים עתה בשכונת גאולה, השייכת לתת רובע "הדר מזרח".
היסטוריה.
בשנת 1907 הוקמה על מדרגת ההר שכונת "הרצליה", ובשנת 1910 נרכש שטח אדמה לבניית הטכניון. רכישות אלה והפיתוח במקום, הביאו להתעניינות של קונים ברכישת שטחי אדמה בקרבת אזורים אלה. בשנת 1912 התאגדה קבוצת בעלי מלאכה ופועלים במטרה לרכוש אדמה לבנות בה בתים ובתי מלאכה. שם האגודה היה "נחלה". האדמות סביב הטכניון היו יקרות וחל בהם איסור לבנות בתי מלאכה. בשנת 1914 שילמה האגודה תשלום מקדמה על חשבון רכישת עשרים ושניים מגרשים ממזרח לאזור הטכניון.
בסיום מלחמת העולם הראשונה חיפשה האגודה מקורות מימון להשלמת הרכישה ולבנייה. המימון התקבל מבנק הפועלים בסיועו של ארתור רופין. הלוואה נוספת התקבלה מחברת "הבונה" שהתחייבה לבנות 14 בתים. מימון נוסף הגיע מסניף חיפה של בנק אפ"ק שהלווה לכל מתיישב 50 לירות מצריות, ומשמואל יוסף פבזנר שהעמיד לרשותם בהקפה חומרי בנייה בהיקף של 35 לי"מ.
בניית הבתים הראשונים הסתיימה בשנת 1922, והמשתכנים הראשונים נכנסו לבתים בספטמבר של שנה זו.
ב-9 במרץ 1921 מונה ועד זמני לניהול ענייני השכונות שבקרבת הטכניון. ועד זה, שנקרא לאחר מכן "ועד הדר הכרמל", כלל גם נציג של ועד אגודת נחלה, ועד נחלה התבטל שנה לאחר הצטרפותו לוועד הדר הכרמל. לאחר הקמת הוועד הוזמן האדריכל ריכרד קאופמן לתכנן את השכונה ולהביא לאחידות בהיבטים הארכיטקטוניים השונים, אך ועד נחלה התנגד לחלק מתוכניתו של קאופמן. סכסוך זה היה גורם מעצב בקביעת תפקידו וסמכויותיו של ועד הדר הכרמל.
בתקופת מאורעות 1921 סבלה הדר הכרמל ממעשי שוד וגנבה, בעיה שהוחמרה בסוף שנת 1922. לאחר לחץ על משטרת המנדט נפתחה במקום תחנת משטרה במימון ועד השכונה. התחנה מוקמה באזור מבנה עיריית חיפה של היום ברחוב חסן שוכרי. התחנה פתרה את בעיית החלק המערבי של השכונה, אך בתי שכונת נחלה, ששכנו ממזרח, לא נהנו מהגנת תחנת המשטרה. כדי לפתור את הבעיה, הותקן מכשיר טלפון בגדר האבנים של הבית שבקצה בשכונה, שהיה מחובר לתחנת המשטרה.