ביוזמת אלן בל, השר לפיתוח כלכלי של האי מאן, אין באי מס חברות, מס רווחי הון, מס רכוש, מס ירושות או מס ביול. מס ההכנסה עומד על 20% למיליון הדולרים הראשונים בשנה. כל הכנסה אישית מעבר למיליון דולר פטורה ממס. ממשלת האי מתירה להעביר כספים בין חברות ללא פיקוח, ורשות ניירות ערך שלו אינה מחייבת לבצע אסיפות שנתיות לבעלי המניות ואינה מגבילה תשלומי דיבידנדים. פרנסת הממשלה מגיעה ממס של 10% על רווחי הבנקים וחברות הפיננסים באי, שנהנות מ־11 אלף החברות שרשומות בו, ושבזכותן מגזר הבנקאות באי ניצל מכל פגע במשבר האחרון. התוצאה היא כלכלה שצומחת זה 26 שנים רצופות, ובעשור האחרון בקצב של 8%–10% בשנה. את המגמה מוביל המגזר הפיננסי. שיעור האבטלה עומד על כ־2%. דירוג האשראי של האי נשמר זה שנים על AAA נקי - זהה לזה של שווייץ, והאי מופיע במקומות גבוהים ברשימות המדינות הטובות ביותר ליזמים והתחרותיות ביותר מבחינה כלכלית.
ג'וזף סינקה
סנגבה פיה, הידוע יותר בשם ג'וזף סינקה (1814–1879), היה אדם יליד מערב אפריקה שנחטף לעבדות ולחם לחירותו. הוא וחבריו החטופים השתלטו על ספינת העבדים הספרדית לה אמיסטאד בה הובלו. הוא נתפס והובל לארצות הברית שם התנהל משפט שהיה אירוע בעל חשיבות במאבק נגד העבדות. בסופו של דבר זכו סינקה וחבריו במשפט בחירותם והוחזרו לאפריקה.
ביוגרפיה.
סנגבה פיה נולד בשנת 1814, בנו של ראש שבט מקומי במאני שבסיירה לאון. כאשר נלכד על ידי חוטפי עבדים ספרדים בשנת 1839 הוא היה חוואי שגידל אורז, נשוי ואב לשלושה ילדים.
הספרדים העניקו לו את השם סינקה, ולקחו אותו כעבד להוואנה שבקובה, שם נמכר ל"ג'וזה רויטס" יחד עם עוד 48 עבדים.
ראמון פרר נשכר להוביל את העבדים בספינתו "אמיסטאד" לפוארטו פרינציפה (Puerto Principe), יישוב בדרומה של קובה.
ב-2 ביולי 1839 הצליח סינקה להשתחרר מכבליו, שחרר את שאר העבדים ויחד הם החלו במרד במהלכו נהרג פרר והספינה "אמיסטאד" עברה לידי המורדים של סינקה.
סינקה הורה לאנשי הצוות הספרדים שהושארו בחיים לשוט לכיוון אפריקה במשך היום כך שיהיה בטוח שלא ירמו אותו, אך בניסיון להתחכם הובילו אנשי הצוות את הספינה לעבר קובה במשך הלילה. כך במשך 63 ימים שטה הספינה בזיגזגים, עד שנסחפה לכיוון לונג איילנד שבניו יורק שם משמר החופים השתלט על הספינה, והעבדים כולל סינקה, שניסה לקפוץ למים, נלקחו למאסר בניו הייבן.
הספרדים דרשו את החזרתם של העבדים לקובה. מרטין ואן ביורן, נשיא ארצות הברית, נטה להסכים אך התעקש שישפטו על רצח בארצות הברית.
שיקוליו היו לרצות את הספרדים ותומכי העבדות בדרום על מנת להיבחר לכהונה נוספת.
עורכי דין הפעילים לביטול העבדות לקחו את המקרה לטיפולם, וגייסו לצידם את התקשורת ואת דעת הקהל בניו יורק.
בבית המשפט נטען כי אף שהעבדות הייתה חוקית בקובה, הבאת העבדים מאפריקה הייתה בניגוד לחוק, כך שזאת הייתה בעצם חטיפה והייתה לחטופים הזכות הטבעית להשתמש באלימות להשתחרר ולזכות בעצמאותם.
השופט הסכים לטיעון על אף שהיה ידוע כתומך נלהב ברעיון עליונות האדם הלבן, ופסק לזכות העבדים המורדים.
אולם ממשלת ארצות הברית עתרה לבית המשפט העליון. הנשיא לשעבר ג'ון קווינסי אדמס, שאביו הנשיא ג'ון אדמס היה מחותמי הצהרת העצמאות, נטל על עצמו בגיל 73 את ההגנה בתיק מול הממשלה. למשפט ניתן סיקור עיתונאי נרחב.
נאומו המרגש בן 8 השעות של הנשיא לשעבר, שיש הרואים אותו כרגע התהילה שלו, הביא לשחרור העבדים המורדים.
לואיס טאפאן והאגודה אמריקאית לביטול העבדות (American Anti-Slavery Society) שגייסה כספים למימון המשפט, גייסו די כספים למימון השבת 35 העבדים המורדים ששרדו בחזרה לאפריקה.
לבסוף הם חזרו לאפריקה, בינואר 1842, יחד עם חמישה מיסיונרים, שם ייסדו מיסיון נוצרי נגד עבדות.
סינקה גילה שאשתו ושלושת בניו נהרגו בעת העדרו. לאחר שעזב את המיסיון פנה לעסוק במסחר. קיימות טענות שעסק בעצמו במסחר בעבדים, אולם נראה שאינן מבוססות.
גאלית
גאלית סקוטית
גאלית סקוטית (Gàidhlig, באנגלית: Scottish Gaelic) היא שפה ממשפחת השפות הקלטיות. זו שפה שונה מהשפה הסקוטית, ששייכת לקבוצת השפות הגרמאניות וקרובה לאנגלית. היא מדוברת כיום בפי כ-90 אלף מתושבי סקוטלנד, רובם ככולם דוברים גם אנגלית. בנוסף דוברים אותה כמה אלפי אנשים בארצות הברית, בקנדה ובאוסטרליה. אף על פי שהשפה אינה שכיחה בחיי היום-יום בסקוטלנד, עדיין ניתן למצוא בתי ספר שמלמדים אותה ומוסדות שמשתמשים בה.
הגאלית הסקוטית שייכת לפלג הצפוני, הגוידלי, של השפות הקלטיות, ביחד עם אירית ומאנית, שכמעט נכחדה. באנגלית השפה נקראת Gaelic, ובגאלית: Gàidhlig. היא קרובה מאוד לאירית, אך מדובר בשתי שפות שונות. לעיתים נהוג לכנות גם את השפה המדוברת באירלנד "גאלית", אך אין מדובר באותה השפה. במקרה זה נהוג להבדיל בין "גאלית סקוטית" ו"גאלית אירית". אחד ההבדלים הבולטים לעין בין שתי השפות הוא כיוונם של התגים, האקצנטים, מעל התנועות: באירית התגים נוטים ימינה (áéíóú) ובגאלית - שמאלה (àèìòù).
כיום בסקוטלנד נעשים מאמצים לשמר את השפה ולהרחיב את תפוצתה. אף על פי שגאלית סקוטית אינה שפה רשמית בבריטניה, לפי החוק הבריטי ניתן להעניק אזרחות בריטית לאדם שדובר גאלית ושאינו דובר אנגלית. השפה מדוברת בעיקר בצפון סקוטלנד, באזור היילנדס (Highlands) ובאיים ההֶבּרידים, אם כי היא אינה מדוברת כלל באיי אורקני ואיי שטלנד, המהווים את הקצה הצפוני ביותר של סקוטלנד (ושל הממלכה המאוחדת כולה).
למקומות רבים בסקוטלנד שם גאלי לצד השם האנגלי המופיע על שלטים ציבוריים בשם האנגלי. לעיתים מדובר בכתיב שונה לאותו השם, כמו במקרה של גלאזגו, העיר הגדולה בסקוטלנד (Glasgow באנגלית, Glaschù בגאלית), ולעיתים בשם שונה לגמרי, כמו במקרה של פורט ויליאם, הנקראת Fort William באנגלית ו-An Gearasdan בגאלית. כמו כן, בסקוטלנד אף פועלת תחנת רדיו, המשדרת תוכניות אירוח, הקראת חדשות ומוזיקה אך ורק בשפה הגאלית.
אירית
אירית או גֵאלית אירית (באירית: Gaeilge או Gaeilge na hEireann; באנגלית: Irish או Irish Gaelic) היא שפה ממשפחת השפות הקלטיות, שנוצרה באי אירלנד ומדוברת על ידי העם האירי. לאירית מעמד חוקתי כשפה הרשמית הראשונה של אירלנד, על אף שרק מיעוט מהאוכלוסייה דובר אותה כשפת אם; לעומת זאת, תושבים רבים דוברים אותה כשפה שנייה. בצפון אירלנד, האירית מוכרת כשפת מיעוט ובאיחוד האירופי היא משמשת כשפה רשמית. הפורס נא גייליגה הוא הגוף הציבורי באירלנד האחראי לשימור ולהפצתה של השפה ברחבי האי. השפה האירית הייתה לשפתו העיקרית של העם האירי לאורך רוב ההיסטוריה המתועדת שלו, והם אף הפיצו אותה לאזורים אחרים, כמו סקוטלנד והאי מאן, בהם התפתחו ממנה הגאלית סקוטית והמאנית בהתאמה. היא נכתבה תחילה באלפבית אוגהם עד שהאלפבית הלטיני החליף אותו. הספרות בשפה האירית היא העתיקה ביותר מבין שפות מערב אירופה.
רקע והיסטוריה.
אירית שייכת לענף הגוידלי של השפות הקלטיות, אשר ראשיתו בהגירת הקלטים מבריטניה לאירלנד באמצע האלף הראשון לפנה"ס, הגירה שיצרה נתק לשוני בין הקלטים שבאירלנד לקלטים שבבריטניה. בחלוף הדורות הביא נתק זה להתפתחות שתי שפות שונות - ברטונית, בבריטניה וגוֹידלית באירלנד. שתי השפות הללו המשיכו להתפתח ולהתפצל לניבים ולשפות שונות. הברטונית התפצלה לשפות שגלגוליהן המודרניים הם הוולשית, הברטונית והקורנית ואילו הגוידלית התפתחה לניבים שונים (ובמרוצת השנים נפלה ה-ד' משמה כתוצאה משינוי פונטי), והיגרה גם לסקוטלנד ולאי מאן, בהם הפכה לגאלית הסקוטית (Gàidhlig na hAlban - שם זה משמר זכר אורתוגרפי ל-ד' האבודה) ולגאלית מאנית (Gaelg Vannin). הגיית שמה של השפה בניבים הסקוטיים הוא "גאליק", בקמץ ולא בצירי, ועל-כן מעוברתת ל"גאלית". הדמיון בין הכתיב העברי של השם "גאלית" לבין "גאליה" (Gaul), שמה של צרפת הקלטית הקדומה (ותושביה, ה"גאלים" - Gauls), הוא מקור לטעויות נפוצות, אולם הקשר בין שני המונחים מקרי בהחלט.
האירית הייתה שפת הרוב המוחלט באירלנד עד לתחילת המאה ה-19, וגם כובשים זרים אימצו אותה כשפתם. האנגלים, שפלשו לאירלנד לראשונה במאה ה-11 והביאו איתם את השפה האנגלית (ובהתחלה גם את הצרפתית, שפת האצולה האנגלו-נורמנית), הצליחו בקושי רב לשמור על זהותם הלשונית, ובמשך מאות שנים, רבים מהם אימצו את השפה האירית. האנגלית הייתה מדוברת בעיקר בערים, אולם משקלן של הערים באירלנד הכפרית ברובה היה זניח. כל עוד היה לתושביה הקלטים של אירלנד קיום מדיני עצמאי, השפה האירית שגשגה ושימשה כלשון תרבות וספרות. אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה אף עודדה את השימוש בשפה האירית בכל אירלנד, גם בהתחום (שטח השלטון האנגלי הישיר באירלנד), ואף ביקשה ללמוד את השפה בעצמה.
בראשית המאה ה-17 השלימו הבריטים את תהליך הכיבוש האיטי של אירלנד, בו החלו 500 שנה קודם לכן, ונישלו את האצולה האירית מריבונותה ורכושה, דבר שהביא במהרה לקריסת האירית כשפת שלטון ותרבות. במהרה התפתח באירלנד תהליך של נטישת האירית לטובת האנגלית. נוצר באירלנד מצב חברתי-לשוני הנקרא דיגלוסיה, במסגרתו ישנן שתי שפות המדוברות על ידי אותה האוכלוסייה, ומצב בו הדורות הצעירים דוברים בעיקר אנגלית, דורות הביניים דוברים את שתי השפות במקביל והדורות המבוגרים הדוברים בעיקר אירית. תהליכים אלו הואצו מאוד במאות הבאות בעקבות מספר סיבות: