תפוצת הסדרה היא כלל־עולמית. אזורי תפוצה של משפחות בודדות מגוונים מאוד - בעוד שמשפחות אחדות מוגבלות לאזורים טרופיים, האחרות מתקיימות באזורים קרים. סך מניין המינים בסדרה הוא מעל 8,000. משפחת האברשיים היא הגדולה בסדרה, עם מספר מינים הנע בין 2,000 ל־4,000 לפי הערכות שונות. בארץ ישראל ייצוג האברשאים מוגבל מאוד, ומונה עשרה מינים בלבד המפוזרים בין שלוש משפחות.
חשיבות כלכלית.
הצמח החשוב והמוכר ביותר בסדרה הוא התה השחור ("Camellia sinensis" (L.) Kuntze) ממשפחת התה. פירות המאכל המצויים בסדרה כוללים קיווי ("Actinidia chinensis var. deliciosa" (A.Chev.) A.Chev.), אפרסמון (Diospyros) ומספר פירות טרופיים.
רבים מנציגי הסדרה הם בעלי פרחים יפים, וגדלים בתרבות כצמחי נוי.
מיון.
סדרת האברשאים כוללת על־פי המיון המודרני את 22 המשפחות הבאות:
גרוב
גְּרוּב הוא מושג מופשט המבטא תחושת קצב או "סווינג", שנוצר על ידי השילוב המוזיקלי של נגנים שונים בחטיבת הקצב בלהקה (נגני הגיטרה, הבס, הפסנתר, התופים ועוד).
מאז סוף המאה ה-19, ג'אזיסטים החלו לשים דגש על קצב ותחושה ("feel"), והחלו להשתמש במושג. הוא נמצא בשימוש במוזיקה שחורה על כל סוגיה וכן מוזיקה פופולרית אחרת כמו פאנק (Funk), דיסקו, רוק וכדומה.
הגרוב הוא התבנית עליה חוזרת חטיבת הקצב בגרסאות מסוימות, כדי להעביר תחושה קצבית, לעיתים מרגיעה, לעיתים מרקידה או מקפיצה. מבחינה מופשטת יותר, הגרוב הוא אווירה, או תחושה, שאחראית עליה חטיבת הקצב, ש"מבינה" את המשמעות, או "מרגישה" את המוזיקה, ומעבירה תחושות אלו גם למאזינים ולנגנים הנוספים. מוזיקאים יכולים להשתמש בביטוי "איזה גרוב מדהים יש ליצירה הזאת" כדי לבטא מספר דברים: שליצירה יש תבנית ריתמית טובה, או שהיצירה מעבירה תחושה ריתמית מעניינת, מושכת ומרגשת, לעיתים עד כדי קהות חושים.
מזרחים
"מזרחים" הוא מונח רווח בשיח הישראלי כדי לתאר יהודים מארצות המזרח התיכון וצפון אפריקה וצאצאיהם. הכינוי נכנס לשימוש בתקופת היישוב הישן, והיה נפוץ בכתביהם של הוגים מזרחים כבר בתקופה זו במובנו הגאוגרפי. הכינוי "מזרחים" מאפיין עולים יהודים המגיעים מהמדינות: מרוקו, טורקיה, תוניסיה, לוב, מצרים, עיראק, תימן, סוריה, לבנון, איראן, אלג'יריה ועוד.
המושג "מזרחים" תאם בעבר מרחבים גאוגרפיים המזוהים עם החלוקה האסלאמית של מערב "מגרב" (المغرب) לעומת מזרח "משריק" (مشرق), כאשר ה'מערב' מתאר את צפון אפריקה, וה'מזרח' מתאר את ארצות הנהריים מבחינת אימפריות אסלאמיות. בפירושו הנוכחי, המושג אינו משקף בהכרח גבולות גאוגרפיים, אלא גבולות חברתיים. כך לעיתים הוא משמש גם ליוצאי יהדות ספרד מצפון אפריקה.
עם זאת בסגנון התפילה יש שוני בין ספרדים למזרחים וכנראה שריד לסגנון התפילה של יהודים מוסתערבים שקדמו לעליות מספרד לצפון אפריקה ואסיה, מכך נראה שהמושג מזרחי מתייחס למוסתערבים שקדמו לעליות מספרד ולא לספרדים.
לקבוצת ההתייחסות "מזרחים" ישנן הגדרות נוספות, כגון "יהודים ספרדים" כלפי היהודים צאצאי פליטי הפרעות הנוצריות ב-1391, מגורשי יהדויות ספרד ופורטוגל ואנוסים ששבו ליהדותם בגלוי לאחר שנמלטו מחצי האי האיברי לארצות האסלאם והודו במסווה של אנשי צבא, ממשל או סוחרים פרטיים נוצרים; "יהודי ארצות האסלאם", "יהודי עדות המזרח", "יהודי המזרח התיכון" או "יהודי ארצות ערב", אם כי הכינויים אינם חופפים; כך, למשל, ישנם "מזרחים" שאינם ספרדים בהלכותיהם (כגון: יהודי תימן) ועוד.
במהלך תקופת היישוב הישן, נחלקו יהודי העולם לשתי קבוצות עיקריות - "ספרדים" מאירופה ומארצות האסלאם, ו"אשכנזים" ממערב או ממזרח אירופה. חלוקה זו התבססה על המסורות ההלכתיות העיקריות של יהודי העולם, מאז ימי הביניים, והיא נפוצה עד היום - כחלוקה לאשכנזים ולספרדים. עם זאת, שיוך גנאלוגי לקבוצת האשכנזים או הספרדים והמזרחיים אינו דיכוטומי כיום, בשל נישואים בין-עדתיים המטשטשים חלוקה זו.
המושג מזרחים.
המושג מזרחים נוצר לכל הפחות בתקופת היישוב הישן, והשימוש בו היה נפוץ בכתביהם של הוגים מזרחים כבר בתקופה זו. בעבר למושג "מזרחים" היו קונטציות גאוגרפיות החופפת עם החלוקה האסלאמית של מערב "מגרב" (مغرب) לעומת מזרח "משריק" (مشرق), כאשר המערב שמתאר את צפון אפריקה והמזרח שמתאר את ארצות הנהריים מבחינת אימפריות אסלאמיות. בפירושו הנוכחי, המושג אינו משקף בהכרח גבולות גאוגרפיים, אלא גבולות חברתיים. לדוגמה, שמה הרשמי של מרוקו בערבית הוא "ממלכת המערב" (المغرب), ואזור צפון אפריקה מכונה בערבית "מגרב" (مغرب) שפירושו "מערב", יהדות אזור זה כונתה בעברית "העדה המערבית", או גם "מערביים" וכך נקראו במשך שנים רבות - עד לשנות החמישים - היהודים שעלו מאזורים אלה לארץ ישראל. לפי הבחנה זו, רק יהדות סוריה, יהדות עיראק, יהדות איראן, יהדות תימן, יהדות בוכרה, יכולות להיכלל תחת ההגדרה הגאוגרפית של "יהודים מזרחים". בנוסף לכך, גם בקרב יהדות אשכנז התקיימה חלוקה גאוגרפית של מזרח ומערב: יהודי מזרח אירופה כונו בעבר בכינוי הגנאי "אוֹסְטְיוּדֶן" (Ostjuden), דהיינו "יהודים מזרחים", על ידי יהודי מרכז אירופה.
בקרב סוציולוגים ישראלים קיימת ביקורת לגבי המושג מזרחים ומה הוא מייצג. עזיזה כזום, בהתייחסותה לסוגיית האוריינטליזם, טוענת כי תהליך האוריינטליזציה בחברה הישראלית התחיל דווקא מהסימון של יהודי מזרח אירופה על ידי יהודי מרכז אירופה כיהודי המזרח (אוסטיודן). לדבריה, יהודי מזרח אירופה בתורם, סימנו את יהודי ארצות האסלאם כ"מזרחים" והדירו אותם מעמדות השפעה בחברה בישראל מכיוון שעקב תיוג העבר הם לא היו בטוחים במעמדם. ניסיון לכפות את הזהות "מזרחים" על יוצאי ארצות האסלאם, גם אם עלו מערים על חופי האוקיינוס האטלנטי, נראה עם החלפת שמות משפחותיהם הקודמים ל"מזרחי" במקרים רבים על ידי פקידי משרד הפנים עם הגעתם ארצה; "מזרחי" היה שם המשפחה הנפוץ ביותר בקרב אלה שישראלים בחרו לשנות או לעברת.
על פי גישה זו, המושגים "עדות מזרח" ו"מזרחים" משקפים שיח חברתי, בו הקבוצות ההגמוניות קובעות את ההמשגה של השיח וגבולותיו. כך, שמצד אחד, הממסד המפא"יניקי ששלט במדינת ישראל הציג עצמו כ"תרבות האשכנזית", אשר ניכס לעצמו את ה"מרכז" הישראלי, תייג את הפריפריה החברתית (והגאוגרפית) כ"עדות"; ומצד שני, הקבוצות המוחלשות הפנימו את התיוג והשתמשו בו. כך ניתן למצוא שימוש בתקופת היישוב בכינויים "ספרדים" ו"עדות מזרח", זה לצד זה. למשל, הרב הספרדי הראשי, הראשון לציון, בן-ציון מאיר חי עוזיאל, פנה במכתב, מיום כ"ח בחשון תש"ד (26 בנובמבר 1943), אל "חוג הפעילים" של "ארגון העובדים הספרדים ובני עדות המזרח" וברכם על יזמתם החשובה, להקים סמינריון לחינוך צעירים לעסקנות ציבורית; ובבחירות הראשונות לאספה המכוננת, הלא היא הכנסת הראשונה, זכתה רשימת הספרדים ועדות המזרח, בראשות בכור-שלום שטרית ואליהו אלישר (שניהם ילידי ישראל, שהשתייכו לעילית החברתית ביישוב, אף בעת שהעולים היהודים מזרח אירופה נחשבו קבוצה נחותה - בעיקר בהשוואה לאשכנזים שעלו ממערב אירופה), בארבעה מנדטים. תיוג זה, לפי הסוציולוגים מהזרם הרדיקאלי, היה מלווה ברה-סוציאליזציה ובדה-סוציאליזציה, אשר ביקשה לקלף את ערביותם ובו בזמן סימנה את "אחרותם" הלבנטינית. אחרים דוחים את התפישה הזו וטוענים ש"עדות המזרח" זה שם נורמטיבי כדי לתאר קבוצה של עדות יהודיות שחיו במזרח התיכון וצפון אפריקה, ובצורה דומה היה שימוש במושג "עדות אשכנז" לגבי אשכנזים. עם השנים הכינוי "מזרחיים" החל להחליף את הכינוי "עדות המזרח", כאשר משנות ה-90 החל הכינוי "מזרחים" לתפוס דומיננטיות הולכת וגוברת.
הוגים ופעילים חברתיים שונים (לדוגמה חלק מאנשי הקשת הדמוקרטית המזרחית) הציעו את השם "יהודים-ערבים". על פי תפיסה זו, כשם שישנם יהודים-אירופאים שהגיעו מארצות אירופה, כך ישנם יהודים-ערבים שמוצאם מארצות ערב. מנגד נטען שהמונח "יהודים-ערבים" אינו מקביל לכינוי "יהודים-אירופאים", אלא לכינויים לא נפוצים ולא-מקובלים כגון "יהודים-סלאבים" או "יהודים-גרמנים" שכן הוא מנסה לקשר את היהודים לקבוצה אתנית זרה מסוימת. מי שהיה הראשון לייסד את הקטגוריה החברתית "יהודים-ערבים" היה אלבר ממי שציין גם שהמונח בעייתי ואינו מדויק, השני היה שמעון בלס, סופר ישראלי יליד בגדאד שכינה עצמו "יהודי ערבי". טיעון שיטתי זה המשיכה לנסח גם אלה שוחט (1987), תוך שהיא יונקת מפעולות ודיונים של "החזית המזרחית" שפעלה מאז ראשית שנות ה-80. הוגה מרכזי נוסף בדיון זה הוא הסוציולוג יהודה שנהב-שהרבני, אשר התכתב בספרו "היהודים-הערבים: לאומיות, דת ואתניות" עם אלו אשר הניחו את היסודות לקטגוריה זו. הוא הציע שהבחירה בשם "מזרחים" אינה מקרית וכי מדובר בקטגוריה סוציולוגית מכלילה, כפי שטענו סוציולוגים אחרים (לעיל), נוצרה והוגדרה על ידי ההגמוניה הלאומית. המוסדות הציוניים תחילה, ומוסדות המדינה בהמשך, יצרו קטגוריה מהותנית להגדרת כל "המזרחים" תוך טשטוש ההבדלים ביניהם. בפועל, הוא מוסיף, המציאות החברתית בישראל, שדחקה את ה"מזרחים" אל שולי החברה, אשררה בדיעבד דמיון בין קבוצות מושא שונות למדי מבחינה תרבותית.
יחד עם זאת, השם "יהודים-ערבים" אינו בשימוש רווח בשיח הציבורי בישראל, ואף זוכה לביקורת בקרב מזרחים ואשכנזים כאחד . שנהב-שהרבני עצמו הבהיר כי מדובר בקטגוריה דיסקורסיבית, שגם אם יש לה תקדים בהיסטוריה היהודית והציונית (זיהוי עצמי מאידך, או כינוי שהעניקו שליחים ציוניים ליהודים בארצות ערב והאסלאם), היא קטגוריה ביקורתית בעיקרה.
היסטוריה.
בדורות עברו.