באתר זה נמצאות הפירמידות של אמנמחת הראשון ובנו - סנוסרת הראשון, האחרונה מוקפת בהריסותיהן של לא פחות מ-10 פירמידות משניות. האתר, שנמצא ליד נווה המדבר פיום, באמצע הדרך בין דחשור למיידום, כ-100 קילומטרים מדרום לקהיר, נחשב כיום לאתר הקבורה של העיר האבודה איטי טאווי, עיר שמקום המצאה עדיין לא נחשף בידי החוקרים ואשר שימשה כבירת מצרים בתקופת השושלת ה-12.
מיידום.
הפירמידה במיידום היא אחת משלוש הפירמידות שנבנו בתקופת שלטונו של הפרעה סנפרו, ונהוג להניח כי בנייתה החלה בתקופת אביו של סנפרו, חוני. יש הטוענים כי היה זה ניסיון ראשון (אם כי לא מוצלח במיוחד) לבניית פירמידה בעלת פאות חלקות.
הפירמידה במיידום סבלה משחיקה חמורה וכיום נשארה על תילה רק ליבת האבן התלולה של החלק הפנימי של הקבר, אשר נדמית כמגדל מוזר - מראה ייחודי בנוף המצרי. הגבעה עליה מתנוסס מגדל הליבה אינה טבעית והיא מורכבת למעשה משרידי הקירות החיצוניים של הפירמידה שהתמוטטו ככל שחלף הזמן. למעשה, אחת הפאות של הפירמידה התמוטטה כבר בסביבות שנת 2,600 לפנה"ס - עוד לפני שהושלמה הבניה.
על מנת לשוות לה מראה חלק ואחיד, נמנעו בוני הפירמידה מלהתקין בה תמוכות למעטפת החיצונית, דבר שאיפשר את ההתמוטטות הקלה של קירותיה. ציפוי הפירמידה באבן גיר רק הכביד על המעטפת העדינה והגביר את שחיקתה. כישלון בניית הפירמידה במיידום נלמד ונחקר על ידי המצרים הקדמונים והלקחים שהופקו ממנו ייושמו כבר במפעלי הבניה הבאים אשר יצאו אל הפועל.
יש הטוענים כי קריסת קירותיה החיצוניים של הפירמידה התרחשה בעת בנייתה של הפירמידה הנטויה בדחשור, ושבעקבות כך, שונתה שיטת הבניה של הפירמידה תוך כדי בנייתה, וזוויות הקירות הוקהו במעט, דבר ששיווה לה את מראה הנטוי.
חווארה.
אמנמחת השלישי היה השליט רב הכוח האחרון בשושלת ה-12, והפירמידה שאותה בנה בחווארה, ליד פיום, היא למעשה הפירמידה השנייה שלו, לאחר הפירמידה השחורה בדחשור. הפירמידה בחווארה נחשבת כיום כמקום קבורתו הסופי של מלך זה.
כמו רוב הפירמידות מתקופת הממלכה התיכונה, גם פירמידה זו נבנתה רובה מלבני בוץ אשר צופו באבן גיר לבנה. מרבית הלבנים ששימשו בבניית הפירמידה נבזזו עם הזמן ושימשו חומרי בניין לבניינים נוספים באזור, מה שמשווה לפירמידה של חווארה בימינו צורה של ערמת עפר דמוית פירמידה.
מקדש המוות העצום שעמד במקור ממול הפירמידה של חווארה, נחשב כבסיס למיתוס הלבירינת שהיה נפוץ בפולקלור של עמים רבים באזור המזרח התיכון.
אל-לחון.
הפירמידה של סנוסרת השני (השושלת ה-12) באל לַחוּן היא הפירמידה הדרומית ביותר במצרים. בוניה הפחיתו את המאמץ המושקע בבניית מבנה שכזה על ידי כך שהקימו אותה על גבעת גיר בגובה 12 מטרים ששימשה כבסיס לפירמידה.
גניוס פומפיוס
שארל הרביעי מצרפת
שארל הרביעי
אנדי מקנב
אנדי מקנב (באנגלית: Andy McNab; נולד ב-28 בדצמבר 1959) הוא חייל בריטי לשעבר אשר הפך לסופר. מקנב נחשף לתודעת הציבור בשנת 1993 אחרי שכתב דו"ח על המשימה הכושלת של ה-SAS שנקראה בראבו שתיים אפס (Bravo Two Zero) במהלך מלחמת המפרץ.
שירותו הצבאי.
מקנב נולד וגדל בעיירה ברמנדזי. הוא התגייס לצבא הבריטי בשנת 1976 והוא בן 17. מקנב שובץ לחיל הרגלים ועבר הכשרה כלוחם. לאחר מכן נשלח לרגימנט המעילים הירוקים המלכותי בשנת 1984 עבר את מבדקי הקבלה ליחידת ה-SAS והשלים את מסלול ההכשרה. במלחמת המפרץ פיקד על פטרול בעומק עיראק. הכוח התגלה, ניהל קרב עם כוחות הצבא העיראקי, ונמלט. לאחר מרדף בן יומיים, במהלכו נהרגו שלושה מאנשיו, נלכדו ארבעה מאנשי הכוח ונלקחו בשבי. הלוחם השמיני, קולין ארמסטרונג (שמאוחר יותר הפך לסופר תחת שם העט כריס ראיין), נמלט לסוריה במסע רגלי בן 320 קילומטרים, שם מצא מקלט בשגרירות בריטניה בדמשק. חצי שנה לאחר שחרורו מן השבי שב מקנב לשורות היחידה בשנת 1993 פרש מן השירות.
קריירה ספרותית.
שמו האמיתי של מקנב הוא סטיבן בילי מיטצ'ל. הוא בדה את השם "אנדי מקנב" (Andy McNab) בעת כתיבת ספרו הראשון- בראוו שתיים אפס ומאז הוא משתמש בו כשם עט. כאשר מקנב מופיע בטלוויזיה פניו מוצלים על מנת שלא ניתן יהיה לגלות את זהותו. יש הטוענים שפניו המוצלים הם אמצעי ליצירת הילה מסתורית סביבו ולא מסיבות ביטחוניות גרידא.
ספרו הראשון הביא למקנב תהילה, הצלחה ופרסום רב, אך ישנם רבים המשמיצים אותו ואת אי הדיוקים בספרו. לטענתם, מקנב הפריז רבות בעובדות כביכול שמסר בספרו. טענתו של מקנב שהחוליה שאותה הנהיג גרמה בין 200 ל-250 אבדות לאויב במהלך משימתם מפוקפקת במיוחד. לאור מגוון העדויות, הראיות, ההצהרות ודוחות ה-SAS הרשמיים, סביר מאוד להניח שהחוליה גרמה ללא יותר ממספר הרוגים בקרב כוחות האויב אם בכלל. מספר אירועים אשר דווחו בספרו נתגלו כבדותות על ידי מקור אמין כחברו של מקנב לחוליה, פטר רטקליף (Peter Ratcliffe).
למרות העובדה שאמינותו של בראוו שתיים אפס כדו"ח לגיטימי ועובדתי אודות המלחמה מוטלת בספק, הצלחתו של אנדי מקנב כסופר, יועץ טכני ואייקון תרבותי לא התערערה.
"פעולה מיידית", הוא ספרו השני של אנדי מקנב, בו הוא מגולל את סיפור חייו.
עיקר הספר עוסק בחיים הצבאיים של מקנב- הגיבוש ל-SAS, אותו בקושי עבר, תקופת השירות באירלנד ולאחר מכן עזרה למדינות הנחשלות שבדרום ומרכז אמריקה.
קבוצת הספרים השנייה, אותה כתב מקנב, עוסקת בגיבור דמיוני- סוכן בריטי בשם ניק סטון.
סטון נשלח למשימות שונות מטעם השירות החשאי הבריטי, אשר מעמידות את חייו בסכנה כל פעם מחדש.
בית היתומים דיסקין
בית היתומים דיסקין הוא מתחם מוסדות ובית יתומים בירושלים השוכן כיום בשכונת גבעת שאול.
בית היתומים הוקם בירושלים ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בשנת 1880 על ידי הרב יהושע לייב דיסקין (1819–1898), מן הבולטים במנהיגי יהדות אירופה, אשר כיהן ברבנות בחשובות שבקהילות ליטא, ועם עלותו לארץ ישראל ב-11 ביולי 1877 (ראש חודש אב תרל"ז) היה לאחד האישים המרכזיים בירושלים, אשר הטביע את חותמו על היישוב הישן ומעבר לו. אשתו שרה סוניה דיסקין, הביאה עימה נדוניה של 40,000 זהובים, ואיתה הקים את בית היתומים דיסקין.
היסטוריה.
רקע.
ירושלים בתקופה העות'מאנית הייתה עיר מוכת עוני, מחלות ושכול. ילדים רבים מצאו את עצמם ללא אב או אם, ללא בית וסביבה תומכת. אמנם, בירושלים פעלו אז מספר בתי יתומים, אך מרביתם היו בתי יתומים נוצריים. כך בית היתומים שנלר (נוסד 1860) מיסודו של המסיונר השווייצרי לודוויג שנלר (אשר נועד ליתומים ערבים אך עם הזמן קיבל גם ילדים יהודיים). הסניף לבנים של מנזר האחיות ציון בבנין רטיסבון ברחוב שמואל הנגיד (נוסד 1876). מנזר סן ונסן דה-פול הוותיק, מרביתם אף היו בעלי אופי מסיונרי במובהק.
הרב דיסקין, אשר נוכח מקרוב "כי נמצאים ילדים חובקי אשפתות ... ערומים ויחפים, וישאל: בני מי אלה ? ויגידו לו כי הם יתומים בלי אב או בלי אם, ומחמת עניים אין להם מקום" נטל על עצמו את הטיפול ביתומי ירושלים.
הקמה.
תחילה אספם אל ביתו, ומשצר המקום, שכר עבורם מבנים בעיר העתיקה. מטרתו של בית היתומים הייתה לטפל בילדים יתומים או כאלו שהוריהם לא היו מעוניינים להמשיך לגדלם, אך ביקשו להעניק להם חינוך מסורתי ולמנוע את העברתם לחוגי המסיון. במוסד התגוררו בנים בלבד. במהלך השנים הגיעו למקום גם יתומים ועזובים מרקע שאינו דתי אך משפחתם ביקשה להעניק להם חינוך דתי. הרב שמואל הומינר סייע למוסד בשנותיו הראשונות וגייס כספים רבים להפעלתו.
בתחילת המאה העשרים.
המוסד המשיך לפעול גם לאחר מותו של הרב דיסקין, על ידי בנו, הרב יצחק ירוחם דיסקין. בשנת 1907 עבר בית היתומים לרחוב הנביאים.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה הוקם בחצר בית דיסקין בחסות נשות הדסה מוסד לנערות יתומות, "מעון עליזה". בשנת 1923 עבר מעון עליזה אל מאיר שפיה, בניהולה של חוה בורודובסקי, אחותו של דב הוז .
בהמשך נרכש מגרש בראש גבעה בשכונת גבעת שאול במערב ירושלים, ובשנת 1927 עבר בית היתומים לבניין החדש. המבנה המפואר והרחב, שיכל לאכלס כ-500 יתומים, תוכנן על ידי האדריכל יהושע צבי טבצ'ניק בצורת ח' הפוכה. הוא נבנה בסגנון אקלקטי ובשילוב אלמנטים מזרחיים, מערביים ועתיקים, ובדומה למבנים אחרים שנבנו בסגנון הארץ ישראלי ניסה ליצור אדריכלות עברית ששואבת השראה מהמזרח ומהמסורת היהודית.
על הנהלתו של המוסד נמנו הן אישים מהיישוב הישן והן חברי המזרחי. למדו בו גם ילדים שלא מרקע דתי, אף שהלימודים היו תורניים והתקיימו בעברית וביידיש.
במהלך מאורעות תרפ"ט תקפו ערבים חמושים מליפתא ומכפרים אחרים בסביבה את מבנה בית היתומים הגדול, אליו נסוגו מרבית תושבי השכונה. התוקפים נהדפו כמה פעמים בידי מגינים מגבעת שאול וסטודנטים אנגלים מאוניברסיטת אוקספורד שהתנדבו לסייע וחומשו על ידי השלטון הבריטי, וכן על ידי כוחות משטרה שהוזעקו מתחנת מחנה יהודה. בהתקפות נהרגו עובד מבית היתומים, שניים מתושבי השכונה וקצין בריטי.
לאחר הקמת המדינה.
ב-1949 פרסם כתב העיתון "יום יום", זאב תדמור, סקירה בעקבות ביקורו במקום. על פי תיאורו, הילדים חיו בהזנחה מוחלטת, ללא צעצועים וספרים וסבלו מעונשים שכללו אלימות פיזית קשה. בעקבות בפרסום החל קמפיין ציבורי להקמת ועדת חקירה. כתוצאה מהכתבה התעוררה סערה והוטחו האשמות קשות במפקח על הבית, מוטל רלב"ג. מנגד הגנה עליו העיתונות החרדית. ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט יהושע אייזנברג שכללה את מנכ"ל משרד החינוך ברוך בן-יהודה ואישים נוספים הוקמה ב-28 במרץ 1949.