בסוף מאי 1944 מצבת המטוסים בכף עמד על 52 מטוסים שמישים מתוך 81 מטוסים סך הכל, כאשר בלהק I נותרו 10 מטוסים, בלהק II 18 מטוסים, בלהק III 23 מטוסים ובמפקדה רק מטוסו של מפקד הלהק נותר כשיר ובמצב לחימה.
למרות הלחימה העיקשת עם מטוסי הקרב והמפציצים האמריקאים, האויב העיקרי של טייסי הכנף נותרו מטוסי חיל האוויר הסובייטי, עם מספרי הפלות שהמשיכו לעלות באופן נרחב, ב-1 ביוני אף נרשמה ההפלה ה-2,000 של להק I ושאר טייסי הכנף המשיכו לרשום הפלות אישיות מרובות. למרות הלחץ במזרח מכוחות הצבא האדום, ב-6 ביולי החלה הפלישה לנורמנדי של בעלות הברית וכך בהדרגה נשלחו מספר טייסות של הכנף - ראשית טייסת 2 ובהמשך הטייסות 4, 7, 8 ולבסוף טייסת 12 - לתגבור כוחות האוויר במאמץ "הגנה על שמי הרייך". שש הטייסות שנותרו ברומניה המשיכו במאמץ לחימה כנגד התקפות אוויר סובייטיות ומשימות הפצצה של חיל האוויר האמריקאי. לקראת סוף יוני טייסת 6 (להק II) יצאה למשימת יירוט מוצלחת כנגד כוח של 134 מפציצי B-24 ליברייטור וכוח מטוסי קרב נכבד, מפקד הטייסת וסגנו הצליחו להפיל זוג מפציצים. באותה עת להק I איבד שני טייסים גרמנים הרוגים ועוד שניים פצועים מה שצימצם את כוחו לכדי שבעה מטוסים בודדים במצב לחימה תקין.
קיץ 1944.
בתחילת יולי, הועברו להקי הכנף לפולין כדי להתמודד עם התקפה סובייטית נרחבת "מבצע בגרטיון" ביום השנה למבצע ברברוסה (22 ביוני); להק I ו-II הוצבו סמוך ללבוב בעוד שלהק III הוצב צפונית משם סמוך למינסק. אף על פי שטייסי הכנף עמדו חסרי אונים אל מול ההתקדמות הסובייטית, הם המשיכו להילחם ולרשום עוד ועוד הפלות. ב-4 ביולי אריך הרטמן ששימש בשלב זה מפקד בפועל של להק III עוטר ב-'חרבות' שנוספו לצלב האבירים של צלב הברזל שלו, באותם ימים הוא הגיע לרף ה-250 הפלות, הוא היה הטייס הרביעי להגיע למספר זה, מתוך חמישה לאורך כל ההיסטורה שהגיעו למספר זה. אל מול המתקפה הסובייטית הנרחבת, יחידות הכנף הועברו פעמים רבות בין פולין, הונגריה, ליטה ואף רומניה. ב-20 באוגוסט הצבא האדום פלש לרומניה, שלושה ימים לאחר מכן שלטונו של מנהיג רומניה ובעל הברית של גרמניה מרשל יון אנטונסקו הופל בהפיכת 23 באוגוסט 1944, 24 שעות לאחר מכן השלטון החדש ברומניה הכריז מלחמה על גרמניה.
להק II שנשלח לרומניה לסייע לכוחות הקרקע שם מצא את עצמו כעת בסכנת כיתור מפני הצבא האדום המתקרב. עם זוג מטוסי יונקרס Ju 52, ו-19 מטוסי Bf 109 (גוסטב) שמישים החליט מפקד הלהק בפועל האופטמן ליפרט (ממלא מקומו של גרהרד ברקהורן) לבצע נסיגה מהירה אל מעבר הרי הקרפטים מהמחנה של הלהק סמוך לבקאו, לעבר אזור רגין בצפון רומניה. מטוסי הקרב ליוו את זוג מטוסי התובלה, לאחר מכן מטוס יונקרס אחד הטיס שבעה טייסים מתנדבים כדי להביא את שאר המטוסים, תחת אש כבדה הצליחו הטייסים להמריא עם שבעת מטוסי הקרב שנותרו ומטוס היונקרס המריא עם צוותי הקרקע שנותרו בבקאו. אף על פי שהפינוי הציל את חיילי הלהק ומטוסיהם, מספר ימים לאחר מכן ב-31 באוגוסט בתקיפה של מטוסי מוטטנג אמריקאיים (מחיל האוויר ה-15) על שטחי הכינוס ברגין נפגעו רוב מטוסי הלהק, כאשר רק שבעה מטוסים שמישים נותרו ללהק. בתקיפה זו על ריכוז היחידות הגרמניות הנסוגות מרומניה נפגעו סך הכל 60 מטוסים על הקרקע (מתוכם 29 מטוסי קרב) ועוד תשעה מטוסים הופלו באוויר.
בשעה שיחידות הכנף היו עסוקים בלחימה מאומצת לאורך החזית, חיילי להק III נכנסו לתקופה של חגיגות כאשר ב-17 באוגוסט מפקד הטייסת ויליהם בץ השיג את הפלתו ה-200. בימים שלאחר מכן טייסי וחיילי הלהק החלו להתרגש לקראת אירוע היסטורי בלוחמה האווירית לאחר שב-22 באוגוסט הפיל מפקד טייסת 9 אריך הרטמן חמישה מטוסים סובייטים והגיע כך למספר שיא של 282 הפלות, בלהק ידעו שזה עניין של ימים ספורים עד שיגיע לרף ה-300 הפלות. ביום למחר הפיל במספר משימות עוד שמונה מטוסי אויב, ב-24 באוגוסט הוא המריא עם טייס המשנה שלו למשימת בוקר בה הצליח להפיל ששה מטוסים נוספים הם חזרו למנחת הטייסת לתדלוק וחימוש, לאחר מכן המריאו שוב כדי לתקוף מבנה של מטוסי קרב סובייטים (P-39 אירקוברה תוצרת ארצות הברית). בסיוע טייס המשנה שלו הצליח הרטמן להפיל ארבעה מטוסי קרב סובייטים, רשת הקשר של הטייסת פרצה בהתרגשות כשהיה ברור שהוא הטייס הראשון בהיסטוריה לעבור את רף ה-300 הפלות, בדרכו חזרה למנחת לחגוג נתקל צמד המטוסים במבנה מפציצים סובייטים קלים והרטמן הוסיף עוד הפלה אחת לזכותו.
סתיו 1944.
החגיגות ברחבי הכנף הגיעו לסיומן כאשר ב-31 באוגוסט הופל מפקד טייסת 5 אובר-לויטננט אוטו פונקולד, מה שהותיר שני קצינים טייסים בלבד בלהק II - הלמוט ליפפרט מפקד הלהק בפועל והיינריך שטורם שקיבל את הפיקוד על טייסת 5. ב-2 בספטמבר הכנף נכנסה שוב להיסטוריית התעופה כאשר הופל המטוס ה-10,000 לזכות טייסי הכנף, הפרופגנדה הגרמנית ניצלה את החדשות להעלאת המורל ברחבי גרמניה שהיה במצב קשה עקב התבוסה הוודאית שהלכה והתקרבה. מה שמרשים במיוחד בהישג זה הוא העובדה ש-1,000 ההפלות האחרונות הושגו בפרק הזמן הקשר של ארבעה חודשי לחימה בלבד, כאשר מצבת הכוח של הכנף כללה שש טייסות בלבד. בסוף ספטמבר הכנף עברה שינוי פיקודי כאשר מפקדה אוברסטלויטננט הרמן הראבק הועבר לפקד על כנף קרב 54, במקומו נכנס לתפקיד הרמן גרף טייס מצטיין ואלוף הפלות (212 הפלות) שלחם בטייסת 9 ופיקד עליה בחודשים הראשונים של 1942. ב-1 באוקטובר הרטמן קודם לדרגת האופטמן והועבר מפיקוד טייסת 9 ללהק II בהונגריה במטרה להקים מחדש את טייסת 4.
למרות ההתקדמות הסובייטית בהונגריה, להק II נותר שם עד לאביב 1945. עם זאת באזור הצפוני של החזית התקפה מחודשת של הצבא האדום הובילה לנסיגה של להק I ו-III למחנות בצפון-מזרח גרמניה במהלך המחצית הראשונה של חודש אוקטובר 1944, עם 40 מטוסים שמישים בלבד לשני הלהקים יחד יכולתם לסייע לבלימת התקדמות הצבא האדום בפרוסיה הייתה מוגבלת מאוד.
חורף 1945-1944.
בנובמבר להק I הועבר לאזור קרקוב בפולין בעוד להק III נותר בפרוסיה חודש נוסף בסיוע מאמצי הבלימה שם. במהלך דצמבר 1944 ספג הכנף שלוש אבדות פיקודיות קשות, כאשר מפקד טייסת 9 (מחליפו את הרטמן) הנס יואכים-בירקנר נהרג בתאונת המראה במנחת הטייסת ליד קרקוב, כשבוע לאחר מכן מפקד טייסת 5 היינריך שטורם נקלע לגורל דומה ונהרג אף הוא בתאונת המראה וב-30 בדצמבר 1944 מפקד טייסת 8 פרידריך אובלסר נפצע קשה בקרב. ב-5 בינואר 1945 גרהרד ברקהורן הפך לטייס השני בהיסטוריה לעבור את רף ה-300 הפלות, אך מצבה העגום של הכנף בתקופה זו הנמיכה את רמת השמחה והחגיגות ברחבי הכנף.
שנת 1945 נפתחה עם רוב טייסות הכנף באזור צפון החזית המזרחית תחת פיקוד צי האוויר השישי, בעוד להק II נותר באזור רומניה תחת פיקוד צי האוויר הרביעי. ב-10 בינואר הכנף כולו כלל 120 מטוסי קרב ומתוכם 105 בלבד היו כשירים ללחימה, ללהק I היו 30 מטוסים, ללהק II גם 30, ללהק III 40 ולמפקדה 5 מטוסים כשירים ללחימה.
באמצע ינואר לאחר תקופה ארוכה בפיקוד להק II, ברקהורן הועבר לפקד על כנף קרב 6 ווילהלם בץ החליף אותו בפיקוד הלהק, את בץ החליף בפיקוד להק III אדולף בורשרז ואת בורשרז החליף בפיקוד להק I אריך הרטמן - למעשה התחלפו כל מפקדי הלהקים האחד בשני. ההתקפה הסובייטית האיתנה בשלזיה בשבועות הראשונים של 1945 דחפו את להק I ו-III אחורה תחילה לאזור ברסלב ובהמשך לוידנגות, סמוך לגבול עם צ'כוסלובקיה. ב-15 בפברואר טייסת 6 בהונגריה התפצלה להקמה מחודשת של טייסת 7, כך הכנף חזרה למצבתה הראשונית של תשע טייסות (אם כי עם כוח אדם מצומצם ומעט מטוסים כשירים).
סוף המלחמה באירופה.
בתחילת מרץ הרטמן הוזמן על ידי אדולף גאלאנד להצטרף ליחידת העילית יחידת קרב 44 שהפעילה מטוסי מסרשמיט Me 262, הוא לא שמח לעזוב את כנף 52 ולקראת סוף מרץ הצליח לחזור לפיקוד להק I בצ'כוסלובקיה עקב מחסור חמור בקצינים בכנף. בתקופה זו גם נסוג להק II מהונגריה לאוסטריה לאחר שירות של כחצי שנה שם, ב-1 באפריל התמקם הלהק במנחת אספרן מחוץ לווינה, תשעה ימים לאחר מכן הופל מטוסו של מפקד טייסת 4 פרידריך הס מעל העיר והוא נהרג לאחר שמצנחו לא נפתח.
כשבועיים לפני סוף המלחמה מצב כשירות הכנף נותר יחסית גבוה עם 103 מטוסים כשירים ללחימה (מתוך 125 סך הכל), רובם היו מהדגמים המתקדמים Bf 109K-4 ו-G-14. להק I כלל 37 מטוסים, להק II 29, להק III 30 והמפקדה כללה 7 מטוסים כשירים ללחימה. בתקופה זו עסקו בין היתר טייסי הכנף בגיחות סיוע למטוסי תקיפה קרקעית כנגד התקדמות הצבא האדום כחלק מצי האוויר השישי.
ב-13 באפריל נכבשה וינה על ידי הצבא האדום ובשלב זה להק II הוצב במערב אוסטריה, ב-17 באפריל בצ'כוסלובקיה השיג אריך הרטמן את הפלתו ה-350. עם החתימה על הסכם הפסקת האש ב-8 במאי 1945, להק II ישב בזלטווג (דרום אוסטריה) בעוד שמפקדת הכנף לצד להק I ו-III הוצבו במנחת ארעי כ-110 ק"מ דרום-מזרחית לפראג.
פיקוד ומבנה.
הכנף התחלקה לשלושה להקים ("Gruppe"), כאשר כל להק כלל בין שלושה לארבעה טייסות קרב ("Staffel"). כל טייסת כללה כ-12 מטוסי קרב עם כ-150 חיילי סיוע ומפקדה, כולל פלוגת תחזוקה לשירות המטוסים.
סמלי הכנף.
סמל הכנף כולל חרב בעלת כנפיים המוצג על צורת מגן בצבעי אדום ושחור. הצבעים שנבחרו מייצגים את אזור וירטמברג בגרמניה, היכן שהכנף נוסדה במקור.
מוטו הכנף מבוסס על סמל החרב המכונפת: "החרב המעופפת הנלחמת" (בגרמנית: das fliegende, siegende Schwert).