בגיל 14 נמלט עם משפחתו לסוריה, ובגיל 16 עבר להתגורר עם דודו הצלם שהתגורר בקוויבק, קנדה. דודו היה זקוק לעזרה בסטודיו, ואף על פי שעד אותה תקופה לא גילה קארש מעולם כישרון מיוחד כאומן אלא שאף להיות רופא, הייתה זו הזדמנות עבורו לברוח מסוריה. הוא הגיע לקנדה ללא כל ידיעה בשפה האנגלית או הצרפתית, לכן בילה רק תקופה קצרה בבית הספר ואת רוב זמנו העביר בעזרה לדודו בסטודיו הצילום.
בשנת 1928 דודו, שראה את הפוטנציאל הטמון בו, ארגן לו עבודה כשוליה של צלם הפורטרטים המפורסם ג'ון ג'ארו בבוסטון, ארצות הברית. כעבור ארבע שנים חזר יוסוף לקנדה, נלהב להטביע את חותמו. הוא הקים סטודיו בעיר הבירה של אונטריו, אוטווה, בסמוך למקום מושבה של ממשלת קנדה.
ראש ממשלת קנדה, ויליאם ליון מקנזי קינג, גילה עניין בכישרונו של קארש וארגן לו מפגשים עם כל המכובדים שביקרו בקנדה, כדי שיוכל לצלם את הפורטרט שלהם. העבודה של קארש משכה את תשומת לבם של מכובדים וסלבריטאים רבים.
קארש ביסס את שמו כצלם פורטרטים באופן סופי כשב-30 בדצמבר 1941 צילם את וינסטון צ'רצ'יל לאחר שנאם בבית הנבחרים הקנדי. מסופר על הצילום המפורסם של צ'רצ'יל, שקארש קיבל הזדמנות לצלם במשך שתי דקות בזמן שצ'רצ'יל מסיים את נאומו בקונגרס הקנדי והולך לארוחת צהריים.
קארש כתב על כך: "שתי דקות זעומות, שבהן אני צריך להנציח בתמונה אדם שכבר כתב או לפחות היה גורם השראה לכתיבת ספרייה שלמה. אדם שהיה חידה בפני כל אלו שניסו לפצח אותו או לכתוב עליו ביוגרפיה, אשר מילא את העולם בתהילה שלו. אני ניגשתי למאורע הזה עם חששות רבים. צ'רצ'יל צעד לתוך החדר, הוא התייחס למצלמה שלי כאילו היא האויב הגרמני."
הבעת הפנים שלו התאימה לקארש מאוד, אבל הסיגר שבפיו לא התאים לאווירה הרשמית והחגיגית של התמונה.
קארש כתב: "אני זוכר שבאינסטינקט לקחתי לו את הסיגר מהפה. צ'רצ'יל רק זעף יותר. ראשו נטה קדימה בעצבים והיד שלו עברה למותניים, תנוחת עצבים ידוע. הפוזה הנציחה את צ'רצ'יל ואת המצב באנגליה בצורה מצוינת: נלחמת ובלתי מנוצחת ואז.. אז צילמתי!"
צ'רצ'יל, בתגובה, אמר לו: "אתה יכול אפילו לגרום לאריה שואג לעמוד רגע בשקט בשביל תמונה". בעקבות כך נקראה התמונה "האריה השואג" ("The Roaring Lion").
בשנת 1967 קיבל את אות מסדר קנדה, ובשנת 1990 קודם לדרגת "שותף".
בשנות ה-90 המאוחרות חזר קארש לבוסטון, וב-13 ביולי 2002, בגיל 93, נפטר בעקבות סיבוך לאחר ניתוח.
עבודתו.
במהלך רוב הקריירה השתמש קארש במצלמת bellows Calumet בפורמט 8X10.
קארש היה אמן תאורת הסטודיו. מאפיין ייחודי אשר מזוהה עמו, היה הארת הידיים של המצולמים בעזרת תאורה נפרדת. הוא גם נהג לעטוף את מושא הפורטרט במין הילה, שהיה יוצר בעזרת תאורה, כך היה יוצר דרמה על ידי משחקים באור וצל.
בעזרת התאורה בחר להציג אנשים מסוימים באור "חיובי", כאנשים נאצלים ורוחניים, ואילו אחרים הציג בצורה דרמטית יותר, מאיימת.
על יוסוף קארש נכתב ב"סאנדיי טיימס": "כאשר המפורסמים חושבים על חיי נצח הם מתקשרים לקארש".
קארש עשה שימוש באביזרים מגוונים כדי להעצים את התחושה שרצה להעביר, כמו מקטרת או מכחול לציירים. קארש היה בעל כישרון ייחודי לתפוס בתמונות הפורטרט את מהות הדמות שמולו, וכתב פעם: "בתוך כל גבר או אישה טמון סוד, ובתור צלם המטרה שלי היא לחשוף אותו בפני הצופה, אם אני יכול כמובן. חשיפתו של סוד זה תגיע, אם בכלל, ברמיזות קלות, שיעברו בחלקיקי שנייה. זה יגיע בעזרת מחוות קלות ובלתי מודעות, כמו נצנוץ בעין, הרמת גבה קטנה. פעולות שלרגע קצר ביותר מרימות את המסכה שכל אדם לובש כדי לגונן על עצמו מהעולם. בשבריר השנייה הזאת על הצלם לנצל את ההזדמנות ולפעול." קארש גם נהג לומר: "השמחה הגדולה ביותר שלי היא לצלם את הגדולים בלב, הגדולים במוח והגדולים ברוח, בין אם הם מפורסמים ובין אם לא."
הספרייה והארכיון הקנדי מחזיקים בכל אוסף התמונות שלו, כולל התשלילים והדברים שכתב. הם נתרמו על ידו בשנת 1992, כעשר שנים טרם מותו. תמונותיו מוצגות בתערוכות קבע במוזיאונים רבים, בהם מוזיאון ה-MOMA המפורסם בניו יורק.
קתדרלת פואטיה
קומטה
ניצב (שחקן)
אלגוריתם יעיל
קנטון (צרפת)
פלוגה ה', חטיבה 506, הדיוויזיה המוטסת ה-101 (מלחמת העולם השנייה)
סדר של איבר בחבורה
מישל אביטבול
מיכאל אביטבול
מיכאל (מישל) אביטבול (נולד ב-14 באפריל1942 במרוקו) הוא היסטוריון ומזרחן, פרופסור אמריטוס במכון ללימודי אסיה ואפריקה ובמכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים. הוא מתמחה בנושא ארצות צפון אפריקה וקהילותיהן היהודיות וביהדות צרפת.
בין השנים 1978–1981 ו-1987–1994 אביטבול עמד בראשות מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח והיה חבר בוועדת שנהר. הוא כיהן כיו"ר המזכירות הפדגוגית בעת כהונתו של שר החינוך יוסי שריד. בשנת 2000 הוא זכה בפרס האקדמיה הצרפתית להיסטוריה וסוציולוגיה. הוא כתב ערכים באנציקלופדיה יודאיקה ושימש כיועץ מיוחד לאנציקלופדיית "זמן יהודי חדש". כמו כן, אביטבול חבר במועצה של הקרן החדשה לישראל.
סדר (משנה)
הוצאת אחוזת בית
משל הטבעות
דה-מואבר
אי תלות לינארית
יואל מוקיר
יואל מוקיר (נולד ב-26 ביולי 1946 בליידן, הולנד) הוא היסטוריון כלכלי, יהודי אמריקאי-ישראלי. מלמד באוניברסיטת נורת'ווסטרן באילינוי וכן בבית הספר לכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
אודות.
מוקיר נולד בהולנד בשנת 1946 ליהודים הולנדים ניצולי שואה. כשהיה בן שנה נפטר אביו מסרטן והוא עלה עם אמו לישראל וגדל בחיפה. סיים בשנת 1968 תואר בהיסטוריה וכלכלה בהצטיינות באוניברסיטה העברית בירושלים. אחר כך סיים תואר שני (1972) ודוקטורט (1974) באוניברסיטת ייל שבארצות הברית.
בשנת 1974 החל ללמד באוניברסיטת נורת'ווסטרן, בשנת 1978 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1980 לפרופסור מן המניין.
הוא שימש כעורך אנציקלופדיית The Oxford Encyclopedia of Economic History של הוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
ב-1996 נבחר כחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. בנוסף שימש כנשיא של האגודה להיסטוריה כלכלית (Economic History Association).
הוא נשוי למרגלית ואב לשתי בנות.
מבצע נזיפה
מבצע נזיפה (באנגלית: Operation Chastise) הוא שמו הרשמי של מבצע הפצצת סכרי הרוהר שנערך בליל 16-17 במאי 1943 על ידי חיל האוויר המלכותי. במהלך המבצע הופצצו ונהרסו שניים מהסכרים וסכר שלישי ניזוק.
רקע.
ראשיתו של המבצע ביוזמה אישית של בארנס וואליס, מהנדס אווירונאוטיקה במפעל ויקרס (תכנן את מטוסי הוולסלי, ויקרס ולינגטון, ובהמשך גם את הוורויק), אשר עקב עבודתו בתכנון מפציצים צבר ידע רב בכל הקשור להפצצות. וואליס פיתח פצצה שנועדה להרוס סכרים, מתוך כוונה להטיל אותה על הסכרים של חבל הרוהר – המרכז התעשייתי של גרמניה, ובכך להסב נזק כבד למאמץ המלחמתי הגרמני.
הניסיון שנצבר עד לאותה עת לימד כי לא ניתן להסב נזק למבני בטון מאסיביים כסכרים באמצעות הפצצה מהאוויר, וזאת בשל שני גורמים עיקריים: חוסר הדיוק של המפציצים, ועצמתן הנמוכה של הפצצות. הפצצות הגדולות ביותר בהן נעשה שימוש עד אותה עת היו של 250 ק"ג.
וואליס חישב ומצא כי פצצה גדולה בהרבה, שתתפוצץ מתחת למים ובקרבה משמעותית לסכר, תביא לפריצתו. במשך שנות המלחמה פיתח וואליס פצצה המתאימה למשימה זו ובמקביל ניסה לקדם את תוכניתו בקרב מקבלי ההחלטות בממלכה המאוחדת. ב-26 בפברואר 1943 התקבלה החלטה להוציא את התוכנית אל הפועל. היות שהזמן המתאים ביותר להפצצת הסכרים היה חודש מאי, בו מאגרי המים מלאים לחלוטין, נאלצה הכנת המבצע להתבצע במהירות.
ההכנות.
בעת קבלת ההחלטה לביצוע ההפצצה הסתיים כבר פיתוח הפצצה המיוחדת שנועדה למשימה זו, אולם הדרישות הטכניות להטלת הפצצות – הטלה מדויקת, בלילה, ומגובה 20 מטר מעל פני האגם – נראו כבלתי אפשריות.
מפקד פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי, סר ארתור האריס, הטיל על מפקד להק מפציצים 5 ראלף קוקריין להקים טייסת מובחרת שתבצע את המשימה. קוקריין מינה לתפקיד מפקד הטייסת את גאי גיבסון וזה זימן אליה את טובי צוותי האוויר בלהק 5. בסך הכל, זומנו לטייסת עם הקמתה 147 אנשי צוות אוויר, שהיוו 21 צוותי לנקסטר. טייסת זו קיבלה את המספר 617.
הטייסת התאמנה למשימה במשך כ-6 שבועות, תוך שהיא מפתחת פתרונות טכניים ייחודיים שהביאו לרמת הדיוק שנדרשה להפצצה. במקביל, ייצרו במפעל "אוורו" מספר מפציצי לנקסטר שהותאמו במיוחד לביצוע המשימה.
טכניקת ההפצצה.
הפצצת הסכרים חייבה טכניקת הפצצה חדשה:
הסיבה לשתי הדרישות האחרונות הייתה מבנה הפצצה, שנועדה לנצל את התנע של המטוס ולקפוץ מספר פעמים על מי האגם (כמו בהקפצת אבנים) בטרם תשקע בצמוד לסכר, וכך לעבור מעל רשתות ההגנה נגד טורפדו שנמתחו לרוחב האגם.
הפתרונות הטכניים.
טייסת 617 התאמנה בעיקר על טיסה נמוכה בלילה, וכך רכשו טייסיה מיומנות בתחום זה.
הבעיה הטכנית הראשונה בה נתקלו הייתה כי דלתות ההפצצה של המטוס היחידי שיכול היה לשאת פצצה במשקל כה רב – האוורו לנקסטר, היו קטנות מכדי לאפשר הטלתה. בעיה זו נפתרה על ידי עקירת הדלתות ותליית הפצצה מתחת לגחון המטוס. בנוסף, הוכנסו מספר שינויים נוספים למטוס על מנת להתאים את ביצועיו למשימה ייחודית זו: משקלו הוקטן על ידי הסרת חלק מהמיגון ומהחימוש המקוריים (דבר שהפך אותו להרבה יותר פגיע).
בעיית קביעת גובה ההטלה נפתרה על ידי הצבת שני זרקורים בשני קצוות המטוס, שנקבעו בזווית כזו שאלומותיהם נפגשו כאשר המטוס היה בדיוק בגובה 20 מטר. החיסרון של שיטה זו היה שהזרקורים "סימנו" את מקום המפציץ עבור מפעילי הנ"מ.