ב-1973 הציגה אותו האקדמיה הבריטית כמועמד לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בתור ד"ר ראנק בעיבוד הקולנועי למחזה בית בובות.
שיחק בדרמה הקומית הקנדית המרוץ לצמרת של דודי קרביץ, בסרט רובין ומריאן בדמותו של וויל סקרלט חברו של רובין הוד (בגילומו של שון קונרי), בסרט המלחמה ההיסטורי של ריצ'רד אטנבורו גשר אחד רחוק מדי בתור טייס קרב בריטי ובתור סידני ביינון בדרמת השואה הבדיונית הנערים מברזיל. ב-1979 היה מועמד לפרס שחקן המשנה הטוב ביותר מטעם האקדמיה הבריטית על תפקידו בסרט ג'ק הקדוש.
אליוט זכה בפרס באפט"א ב-1980 בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה בריטית על הופעתו בלהב על הנוצה.
את הופעתו הראשונה בסרט קולנועי עם הצלחה מסחרית עשה ב-1981 במותחן ההרפתקאות של סטיבן ספילברג שודדי התיבה האבודה בו גילם את ד"ר מרקוס ברודי, אוצר מוזיאון שקונה את חפציו של אינדיאנה ג'ונס (בגילומו של האריסון פורד) ומארגן פגישה בינו ובין סוכני ממשל אמריקאים. על התפקיד הועמד בפעם השלישית לשחקן המשנה הטוב ביותר של האקדמיה הבריטית. האקדמיה הבריטית העניקה לאליוט שלוש זכיות רצופות בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר בין השנים 1984–1986 על הופעותיו בתור קולמן בקומדיה משנה מקום משנה מזל, ד"ר צ'ארלס סווביי בקומדיה הבריטית פונקציה פרטית ובתור ורנון בייליס במותחן מותו של עיתונאי. אליוט הוא השחקן הראשון והיחיד עד היום (2010) שזכה בשלוש זכיות רצופות בפרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר בסרט קולנוע.
בשנת 1985 היה אליוט מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו כמר אמרסון בדרמה הספרותית הבריטית של ג'יימס אייבורי זיכרונות אהבה מפירנצה.
ב-1987 שיחק בדמותו של ד"ר בארי בעיבוד של ג'יימס אייבורי מוריס, בנוסף שיחק את המורה לצרפתית הווארד בסרטו של וודי אלן ספטמבר.
ב-1989 חזר לגלם את ד"ר מרקוס ברודי בסרט אינדיאנה ג'ונס ומסע הצלב האחרון, ב-1990 שיחק בסרט חיילי צעצוע בתור מנהל פנימיית ילדים יוקרתית וב-1992 הופיע בתפקידיו האחרונים בסרטים רצח איכותי, שם גילם את המרגל סמיילי, ונתפסים על חם.
חיים אישיים.
אליוט היה ביסקסואל בארון והתחתן פעמיים. אשתו הראשונה למשך מספר חודשים ב-1954 הייתה השחקנית ורג'יניה מקינה. נישואיו השניים היו נישואים פתוחים עם השחקנית סוזן רובינסון, ונולדו להם בן ובת.
אליוט אובחן כנשא נגיף ה-HIV בשנת 1987, ונפטר ממחלת השחפת על רקע מחלת האיידס, בה היה חולה, בשנת 1992 בגיל 70 בביתו שבאיביזה, גופתו נשרפה. בתו של אליוט, ג'ניפר, תלתה את עצמה ב-2003 כתוצאה משימוש בהרואין. אשתו של אליוט, סוזן רובינסון, נשרפה למוות בשנת 2007 בשריפה שפרצה בדירתה בלונדון.
קרביץ
קרביץ היא חברה ישראלית המספקת ומפיצה מכשירי כתיבה, ציוד וריהוט משרדי, ציוד היקפי, מוצרי אלקטרוניקה ומחשבים, מוצרי אמנות ומתנות.
היסטוריה.
חברת "קרביץ" נוסדה ב-1925 על ידי נתן קרביץ, שבצעירותו עלה לארץ ישראל מרוסיה. קרביץ סיפק ציוד משרדי בסיסי לעסקים קטנים שהחלו לקום ביישוב בעת ההיא. את החנות הראשונה שלו הקים בדרום תל אביב תחת השם "ירדניה". אחת ההתמחויות של קרביץ הייתה ייצור אלפונים ופנקסים בגדלים שונים לצורכי הנהלת חשבונות. קרביץ ובת זוגו ייצרו אותם בעבודה ידנית ובהתאמה לצרכים המיוחדים של המשרדים והמפעלים הקטנים באזור.
במהלך שנות החמישים של המאה ה-20 הצטרף לחברה חתנו של קרביץ, ישראל אורן. יחד החלו לפתח את החברה ולהקים חנויות. חנות אחת נפתחה ברחוב הרצל בשנת 1954 והשנייה ברחוב החשמונאים בשנת 1960. בהמשך נפתחו חנויות נוספות בחיפה, ירושלים וערים נוספות.
משנות התשעים והלאה.
קרביץ מעסיקה כ-450 עובדים, מייבאת ומשווקת בישראל מבחר פתרונות, מוצרים ומותגים מסוגים שונים. נכון לשנת 2016 לקרביץ 75 סניפים בישראל. כמו כן, לקרביץ בלעדיות על שיווקם של 23 מותגים שונים מעולם ציוד האמנות, עטי יוקרה, ציוד משרדי ומכשירי כתיבה. לקרביץ חברת בת - "Rosh-rosh", המתמחה בהפקת מוצרים אופנתיים בתחום הציוד המשרדי המשווקים סביב העולם.
עד סוף העשור הראשון של המאה ה-21 המרכז הלוגיסטי של החברה שכן בהתנחלות ניל"י, משם הועבר למודיעין.
קרביץ עסקים.
הזרוע העסקית של קרביץ אמונה על הספקה והפצה של ציוד משרדי לכ-7,000 עסקים, חברות ומוסדות ממשלתיים כגון צה"ל, משטרת ישראל, משרד הביטחון, משרדי ממשלה ובנקים.
Good Food Guide
יום הזיכרון לשואה
החבר
הקומדיה האלהית
קדגרי
קֵדְגֵּרִי (באנגלית: Kedgeree; ההטעמה בהברה האחרונה) הוא מאכל שמקורו במטבח האנגלי אך הוא מבוסס על מאכל מהמטבח ההודי. המאכל כולל דגים שבושלו או עושנו, אורז מבושל, ביצה קשה, קארי, חמאה ושמנת. לעיתים מוסיפים למנה ענבי סולטאנינה .
מקורו של המאכל במאכל הודי בשם קיצ'רי שכלל אורז ושעועית או אורז ועדשים. המאכל הגיע לבריטניה לאחר תחילת הראג' הבריטי - שלטון האימפריה הבריטית בהודו, והוא הפך למאכל פופולרי שנאכל בארוחת בוקר במהלך התקופה הוויקטוריאנית, בשל האפשרות להשתמש בחומרי גלם שנותרו בארוחת הערב של הלילה הקודם על מנת להכינו, וכך איפשרו שימוש במזון בטרם התקלקל בהיעדר אמצעי קירור. לפי סברה אחרת, המנה הגיעה לסקוטלנד, והפכה לחלק מהמטבח הסקוטי קודם לתחילת השליטה הבריטית בהודו, והיא מופיעה בספר בישול סקוטי משנת 1790, ורק בהמשך, בעקבות ההתלהבות הוויקטוריאנית מהתרבות והמזון ההודי, הפכה לחלק מהמטבח האנגלי. המתכון מופיע בספר בישול ויקטוריאני משנת 1845.
כיום מנה זו נאכלת בעיקר בארוחות ערב.
מחוז דייד (פירושונים)
מחוז דֵיְיד (באנגלית: Dade County) הוא שמם של מספר מחוזות בארצות הברית.
רוטב ווסטר
שרל עיסאווי
הנערה ששיחקה באש
הנערה ששיחקה באש (בשוודית: Flickan som lekte med elden באנגלית: The Girl Who Played with Fire) הוא הספר השני בטרילוגיית מילניום מאת סטיג לרסון. הספר פורסם בשוודית בשנת 2006, באנגלית ב-2009, ובעברית ב-2010. התרגום לעברית הוא של רות שפירא.
תקציר הסיפור.
מיכאל בלומקוויסט, עיתונאי שהתפרסם בשוודיה לאחר שחשף פרשת שחיתות גדולה, עובד על תחקיר גדול בנושא סחר בנשים בשוודיה יחד עם עיתונאי נוסף בשם דאג סוונסון.
ליסבת סלאנדר, האקרית שעבדה עם מיכאל על תחקיר אחר שלו, עוקבת אחרי השינויים בדיסק הקשיח של מיכאל ומוצאת את המידע על התחקיר הנוכחי שלו. כיוון שהנושא קרוב לליבה, היא מחליטה לעזור בתחקיר.
בינתיים נרצחים דאג סוונסון וחברתו מיה ברגמן, והמשטרה מוצאת בזירה אקדח שעליו טביעת האצבעות של ליסבת. המשטרה משוכנעת על סמך עברה הפסיכיאטרי שהיא הרוצחת, ופותחת במרדף אחריה.
ליסבת חושדת כי אביה, אלכסנדר סלאצ'אנקו, הידוע בכינוי "סלה", הוא שרצח את דאג ומיה. היא מגלה את כתובתו ומגיעה לביתו כדי להרוג אותו. היא נתפסת על ידי רולנד נידרמן, שלוקח אותה לחצר, שם הוא מתכוון לרצוח ולקבור אותה. ליסבת מנצלת רגע של היסח הדעת וזורקת לתוך עיניו של רולנד אגרוף חול, אביה יורה בה שלושה כדורים ורולנד קובר אותה.
מיכאל מגלה שליסבת נסעה להרוג את אביה ונוסע בעקבותיה כדי לסייע לה. ליסבת מתעוררת בקברה ומצליחה להיחלץ. היא לוקחת גרזן ופוצעת את אביה במחסן העצים. רולנד שומע את זעקותיו של סלה, נכנס למחסן ומגלה את ליסבת, אותה קבר לפני מספר שעות. הוא בטוח כי היא דמות לא אנושית ובורח מהמקום. מיכאל מגיע למקום, לוכד את רולנד ומזעיק את שרותי ההצלה.
הסרט.
סרט על פי הספר בוים על ידי הבמאי השוודי דניאל אלפרדסון (Daniel Alfredson), והוצג לראשונה במדינות סקנדינביה בשנת 2009.
שביתת פולמן
שביתת פולמן (באנגלית: Pullman Strike) הייתה שביתה שקיים איגוד פועלי הרכבת של ארצות הברית באביב וקיץ 1894 בראשותו של יוג'ין דבס. השביתה החלה כתוצאה מהרעת תנאיהם של הפועלים במפעל הרכבות של ג'ורג' פולמן, סמוך לשיקגו והתפרסה על פני הארץ כולה. השביתה הוכרעה בכוח צבאי. במסגרת ההשתלטות על השביתה נהרגו 13 פועלים ונפצעו 57.
רקע.
בחורף של 1893–1894 שקעה ארצות הברית במיתון עמוק. חברות רבות פיטרו עובדים ושכרם של הנותרים קוצץ. מנהיג פועלי הרכבת, יוג'ין דבס, החל לארגן את איגוד פועלי הרכבת.
פועליו של בית החרושת פולמן לא היו מאוגדים. רובם (כ-10,000 פועלים) התגוררו בעיר פולמן, עיר מיוחדת שהוקמה לצד המפעל ושהונהגה על ידי פולמן כמדינה פרטית. עם זאת פנו פועליו של פולמן לדבס בקריאה להציל אותם מגורלם ולשבש את הטיפול בקרונות פולמן בכל הסדנאות במדינה. במכתב שכתבו לדבס הם תיארו את החיים בעיר פולמן במילים:
השביתה.
ב-11 במאי 1894 פתחו בין 2,500 ל-3,000 עובדי פולמן בשביתה. ב-26 ביוני הפסיקו כל עובדי הרכבת המאוגדים בארצות הברית לטפל בקרונות פולמן. יוג'ין דבס קרא לשביתה כללית ביולי. במקביל גויסו שוברי שביתה, רובם אפרו-אמריקאים שחרדו שאם ישתתפו בשביתה יהיו אלה שייפגעו ראשונים.
ב-29 ביוני הפכה אספה באילינוי להתפרעות שבמסגרתה הסיטו עובדים שובתים קטר מהפסים. בהמשך נחסמו מסילות רכבת על ידי שובתים וחברי איגודים אחרים שהביעו סימפתיה לשובתים. פולמן פנה לתובע הכללי ריצ'רד אולני ובאמצעותו לנשיא גרובר קליבלנד בבקשה שישבור את השביתה בכוח, מתוך הטענה ששיבוש פעולת הרכבות פוגעת בשירות החיוני של הדואר הפדרלי. אולני נענה, הוציא צווי מניעה ובהסכמת הנשיא שלח לאילינוי 12,000 מאנשי שירות המרשלים של ארצות הברית, אנשי מיליציה מאילינוי וחיילים. בקרבות הרחוב שהתנהלו נהרגו 13 פועלי רכבת ו-57 נפצעו.
לאחר דיכוי השביתה.
באוגוסט נשלח דבס לכלא לשישה חודשים לאחר משפט בו הגן עליו הפרקליט קלרנס דרו, שזיכה אותו מאשמת קשירת קשר לפגיעה בשירות פדרלי חיוני.