כן מתאר הרב אהרן הכהן את היותו בין מגורשי פרובאנס, במילים: "נדדתי ממעוני אל ארץ מאפליה, ארץ עיפתה וציה, היה מלוני צלמות ולא סדרים, יושבי על מדין בחדרים, ולא מורה צדק ולא תבואה, ... אבדה עצה מכהן, לא אוכל להשיב על לאו לאו ועל הן הן", כלומר הוא גורש כרב מפרובאנס בשנת 1306. מזמן הגירוש הוא נדד במקומות רבים. בסוף ימיו הוא היגר לאי מיורקה בו למד אצל רבי שם טוב פלכו. הוא מזכיר אותו פעם אחת תוך ציון ז"ל אחרי שמו, כך שאנו יודעים שהוא חי אחרי פטירתו של רבי שם טוב.
ספר ארחות חיים.
ספרו של הרב אהרון הכהן "ארחות חיים" הוא ספר הלכה האוסף הלכות מדברי החכמים שקדמו לו במגוון נושאים. הספר יצא שנים מועטות לפני צאת הספר ארבעה טורים, אשר דחק הצידה מבחינת הקהל הרחב את כל ספרי ההלכה האחרים. עם זאת, הספר ארחות חיים נשאר ספר חשוב בעיני חכמי ההלכה. הרב יוסף קארו ציטט אותו מאות פעמים ב"בית יוסף", וע"פ דעת חלק מהחכמים והחוקרים, הספר היווה בסיס לספר "כלבו". לעומת זאת, ישנם חוקרים הסוברים שהכלבו הוא מהדורה ראשונית של ספר ארחות חיים, שנכתבה על ידי המחבר עצמו. הספר מהווה עדות למנהגי פרובאנס. הספר יצא בשני חלקים. החלק הראשון עוסק בהלכות ימי חול, שבת ומועדים, ומקביל לטור אורח חיים. החלק השני כולל הלכות במגוון נושאים המקבילים לחלקים של יורה דעה, אבן העזר וחושן משפט.
את כתבי היד של ספר "ארחות חיים" ניתן לחלק לשתי מהדורות: מהדורה מוקדמת של הספר שיצאה לאור לפני שרבי אהרון הכהן הגיע למיורקה, ועל כן היא אינה מכילה כל התייחסות לרב שם טוב (מהדורה זאת הייתה בסיס למהדורת הדפוס של 1752) ומהדורה מאוחרת המזכירה את הרב שם טוב (מהדורה זאת עמדה בפני רבי יוסף קארו בכתבו את "בית יוסף"). החלק הראשון יצא לאור בדפוס בשנת 1752 והחלק השני הודפס בברלין בשנת 1902 על ידי משה שלזינגר, אשר החליט להתבסס על כתבי יד של המהדורה המאוחרת.
שלושה מהכרכים יצאו לאור מחדש בהוצאה מדעית בהוצאת אור עציון - 1. הלכות שבת; 2. הלכות נטילת ידיים, ציצית, בית כנסת, תפילין, קריאת שמע ותפילין; 3. הלכות פסח ופירוש להגדה של פסח.
פופ אלקטרוני
ג'ורג' פפנדראו
רב ייבא סבא
רב ייבא סבא היה אמורא בדור השלישי והרביעי לאמוראי בבל.
חייו.
רב ייבא מוזכר כמשמשו של רב, וכמשמשם של תלמידיו.
מסופר, כי רב ברונא ורב חננאל ישבו יחד ואכלו סעודת מצווה, ורב ייבא סבא שימשם. כאשר סיימו לאכול החליטו כי הגיעה הזמן לברך ברכת המזון ובכך לסיים את הסעודה, ולאחר מכן ביקשו מרב ייבא ששימשם להביא לפניהם משקה לשתייה ולקינוח הסעודה. רב ייבא הזכיר להם את מאמרו של רב, שאמר שכאשר אדם מחליט לברך ברכת המזון נחשב הדבר כהחלטה לסיים את הסעודה וכהסחת הדעת מאכילת ושתיית המשקים והמאכלים, ואם ברצונם לחזור ולהמשיך את הסעודה שוב עליהם לברך על כל משקה או מאכל בסעודה ברכה ראשונה, שכן מעתה והלאה אין הם נחשבים כמאכלים שאוכלים אותם כחלק מהסעודה שאין צורך לברך לפניהם (כי הם נפטרים בברכת "המוציא").
במקום אחר מובא כי שאל שאלה את רב נחמן, ובמקום אחר מובא כי הוא היה גם תלמידו של רב חסדא.
הוא למד אצל רב הונא ונחשב מגדולי תלמידיו. על כך מסופר כי כאשר רב אויא סבא שאל את רב הונא שאלה הלכתית מסוימת, השיב לו רב הונא: "עורבא פרח". לפי הסבר רש"י, רבה בר רב הונא העביר נושא במתכוון, על ידי האמירה: עורבא פרח, כלומר ראה את העורב הפורח מעלינו. לפי פירושו של רבינו חננאל, דבריו "עורבא פרח" מכוונים כלפי דבריו של אותו אמורא, שדעתו היא דעתם של ילדים המשחקים בציפורים ועורבים. לאחר שרבה בנו של רב הונא, שאל אותו לפשר הדבר, שהרי רב הונא היה מכבד את רב אויא סבא באופן מיוחד בהצביעו על גדלותו המיוחדת בתורה, הבהיר לו רב הונא כי אי ההגיון אינו בשאלה עצמה, אלא בתזמון שבו היא נשאלה, שכן השאלה הייתה קשה מאוד לעיון, והיא נשאלה בזמן שרב הונא היה עייף וחלש ולא יכול היה להשיב עליה כראוי. סיפור דומה מובא גם במסכת חולין. לפי גרסת הדקדוקי סופרים וכמסקנת הרב אהרון הימן, מדובר בטעות דפוס והמעשה היה עם רב ייבא סבא שהיה מגדולי הדור בדורו של רב הונא.
ישראל הרצברג העלה את האפשרות (כהשערה בלבד) שנקבר במערת רב אדא סבא במירון ליד קבר הרשב"י.
התנא רב ייבא סבא.
בספר הזוהר מתואר רב ייבא סבא כסוחר ישמעאלי (טייעא) הנושא סחורה על חמורו ונראה בתחילה כעם-הארץ, אך מתגלה כמקובל גדול הדורש בענייני תורת הנפש. ללא ספק מדובר בחכם אחר, מתקופת התנאים, שבוודאי לא היה תלמידם של רב נחמן ורב חסדא. חכם זה מכונה גם "סבא דמשפטים", על שם מקום הופעתו בזוהר.
מכיוון שלפי דעת רוב החוקרים ספר הזוהר נכתב רק בסוף המאה ה-13, וחכם זה מופיע בזוהר בלבד, סבורים החוקרים שהוא דמות דמיונית, חבר בחוג החכמים שסביב רבי שמעון בר יוחאי.
לפי רבי חיים ויטאל נקבר קרוב למירון במקום שנמצא כיום בתוך יער בעש"ט
חסידות טמשוואר
חסידות טמשוואר היא חסידות רומנית, ענף מחסידות נדבורנה. למעשה שם החסידות ניתן רק בדור השלישי לחסידות ועד אז כונו האדמו"רים על שם מקום מגורם. אבי השושלת הוא רבי יוסף לייפר, בנו של רבי ישכר בער מנדבורנה.
כינוי נוסף לחלק מהאדמו"רים מהמשפחה הזו: נדבורנה אראד.
תולדות החסידות.
רבי יוסף מבורשה אבי השושלת היה בנו של רבי ישכר בער לייפר (ר' בערטשע) מנדבורנה.
רבי יוסף סירב לשמש באדמו"רות ונכנע לאחיו רבי מרדכי לייפר. היה מפורסם בשמירתו משיחת חולין. לאחר פטירתו בניו החלו לשמש באדמו"רות.
בני רבי יחיאל ממיהלוביץ.
שניים מבניו של רבי יחיאל ממיהלוביץ ניצלו מהשואה וכיהנו בישראל. רבי לוי יצחק מנדבורנא אראד ורבי אהרן אריה מנדבורנא טמשוואר.
נדבורנא אראד.
רבי לוי יצחק, בנו של רבי יחיאל ממיהלוביץ, כיהן כאדמו"ר מנדבורנה-אראד בחיפה. נולד בג' בתשרי תרנ"ה. כיהן באראד ולאחר מכן בחיפה. נפטר בכ"א בתמוז תשכ"א ונטמן בירושלים. היה חתנו של הרב מאיר ויסבלום מנדבורנה. חתנו היה רבי ישכר בער מנדבורנה באניה ניו יורק.
אדמו"ר נוסף המכונה נדבורנא אראד ומתגורר בברוקלין הוא רבי יוסף מאיר לייפר.
רצח הלורד מוין
רצח הלורד מוין הייתה התנקשות פוליטית בשר לענייני המזרח התיכון בממשלת בריטניה, הלורד מוין, שמקום מושבו היה בקהיר. בוצעה על ידי שני לוחמי הלח"י אליהו בית צורי ואליהו חכים (בהמשך כונו: שני אליהו) ב-6 בנובמבר 1944.
ההתנקשות.
בשנים 1941–1942 שימש הלורד מוין, שהיה ידידו הטוב של וינסטון צ'רצ'יל, כשר המושבות ונחשב לאנטי ציוני. ביולי 1941 נפגש עם דוד בן-גוריון ואמר לו כי ארץ ישראל לא תוכל לפתור את בעיית היהודים מאחר שהיא קטנה מדי לקליטת מיליוני יהודים. הוא הציע להקים מדינה יהודית במערב אירופה ואף נקב בפרוסיה המזרחית כארץ שתוכל לשמש למטרה זו, לאחר המלחמה ולאחר שיגורשו ממנה התושבים הגרמנים. כמו כן סירב להקמת בריגדה יהודית נפרדת של מתנדבי היישוב לצבא הבריטי. לפי הוראותיו של מוין, התערב הציר הבריטי בטורקיה אצל השלטונות הטורקיים ודרש לגרש את אוניית המעפילים סטרומה למימי הים השחור, מקום שבו טובעה על 768 אנשיה בטורפדו סובייטי ב-24 בפברואר 1942.
הלורד מוין, מונה לסגן מזכיר המדינה לענייני המזרח התיכון ב-1942, במסגרת תפקידו פעל לקידום הרעיון של הקמת קונפדרציה עצמאית של "המדינות הערביות הצפוניות", סוריה ולבנון, כולל עבר הירדן ופלשתינה (א"י). במסגרתה יכלו יהודים להתיישב בכל השטח, אך לא להקים מדינה עצמאית. מוין ניסה לאזן בין הרצון לאפשר המשך העלייה היהודית, בעיקר על רקע הרדיפות באירופה, עם ההתנגדות הערבית להקמת מדינה יהודית עצמאית בארץ ישראל. בנאום בפרלמנט הבריטי, באוגוסט 1942, הסביר:
שני המתנקשים, חכים ובית צורי, שהו בקהיר שבועות אחדים בעת שהתכוננו להתנקשות, בהם עקבו אחר שגרת יומו של מוין ותכננו את המבצע. ב-6 בנובמבר 1944 ארבו השנים למכוניתו של מוין בסמוך לביתו. כשהגיעה המכונית, פתח אליהו חכים את דלתה, ירה 3 יריות בלורד מוין והרגו, וירה גם בשומרו.
הם נמלטו ממקום ההתנקשות באופניים, בדרכם אל השוק העירוני הומה האדם. שוטר זיהה אותם והצליח לירות באליהו בית צורי. אליהו חכים חזר לעזור לחברו וכך נתפסו שניהם על ידי המצרים.
העמדה לדין.
ב-10 בינואר 1945 הועמדו חכים ובית צורי לדין בפני בית דין צבאי מצרי ונדונו למוות. הם הוצאו להורג בקהיר בח' בניסן ה'תש"ה, 22 במרץ 1945, בעודם שרים את "התקווה".
במשפטו אמר חכים:
חכים ובית צורי זכו לתמיכה רבה ברחובות קהיר, אשר ראו בהם לוחמים נגד השלטון הבריטי השנוא.
מבית המאסר כתב אליהו להוריו במכתבו:
אליהו בית צורי אמר במשפטו:
חכים ובית צורי נקברו בבית העלמין היהודי בקהיר. ב-22 ביוני 1975. ביוזמתו של חבר הכנסת יצחק שמיר, שהכיר את השניים ושלח אותם למשימה, הועלו גופותיהם של חכים ובית צורי לישראל במסגרת הסכם חילופי שבויים עם מצרים, והם נקברו בטקס צבאי בחלקת עולי הגרדום בהר הרצל. במהלך האירוע נפתחו ארונותיהם של השניים והתגלה כי גופותיהם נותרו ללא פגע למעלה מ-30 שנים. גאולה כהן סיפרה בראיון ברדיו ב-7 באפריל 2014:
פרקי חייהם הונצחו בכמה ספרים, בהם "המעש" למ. פרנק; "ספר עולי הגרדום" לי. נדבה; "חיילים אלמונים" לי. בנאי ועוד. בדצמבר 1982 הוציא השירות הבולאי של מדינת ישראל בול לזכרם, וכן נקראים על שמם רחובות, כיכרות וגנים במקומות שונים בארץ. חלק מהרחובות קרויים "שני אליהו", כפי שכונו חכים ובית צורי בפי חבריהם למחתרת.
ביקורת על ההתנקשות.