ויינינגר עצמו היה יהודי במקור, אך התנצר מספר חודשים לפני צאת ספרו לאור. הוא רחש שנאה לעקרון היהודי המקנן בתוכו (עליו כתב בספרו) וניתן לשער שהספר והתנצרותו היו סוג של ניסיון ל"גאולה" מצידו.
הספר התקבל באדישות עם צאתו וספג ביקורת צוננת. ויינינגר נותר בווינה ללא חברים וללא חברה נשית (ממנה הדיר עצמו בתקופה זו). "גאולתו" המדומה כשלה, וברשומותיו האחרונות כתב כי, "איש הגון, כאשר הוא חש בקלקלתו הגמורה, הריהו הולך מרצון לקראת המוות".
בלילה שבין ה-3 ל-4 באוקטובר 1903 שכר חדר (בבית שבו נפטר לודוויג ואן בטהובן). באותו ערב שלח מכתב אל אביו להודיע כי הוא מתאבד, וירה בעצמו.
לאחר מות הסופר, זכה הספר לפרסום רב. הוא יצא לאור בעשרות מהדורות (20 בגרמנית) ותורגם לשפות רבות (לעברית על ידי צבי רודי).
השפעת היצירה על העולם האנטישמי.
אפשר לחלק לשניים את השימוש בדעותיו של אוטו ויינינגר מצד האנטישמים. האחד - ניצול משנתו להגדרה מדעית של האופי השלילי היהודי. השני - שימוש בהתאבדותו של ויינינגר כדוגמה לשנאה יהודית עצמית, ולפיכך כדוגמה לאי אפשרות הקיום המשותף בין היהודים לחברה.
הפילוסוף היהודי תיאודור לסינג, אשר נרצח על ידי הנאצים בשנת 1933, ניסה להסביר בספרו "השנאה היהודית העצמית" את יחסו של ויינינגר כלפי היהדות. לפי לסינג, ויינינגר הפך לקורבן של הרעיון שהנפש קובעת את אופי האדם - כפי שנאמר בספרו, גם האישה וגם היהודי סובלים מנטיות לפחד והימנעות, בבסיס אופיים. לפיכך תכונות שליליות אפשר למצוא לא רק בפרט, אלא גם בקבוצה ממוצא משותף – או, כמו שכותב לסינג, "אף לא אדם אחד שחרר עצמו מכפיית דמו".
ספרו של ויינינגר היה מאוד פופולרי בתחילת המאה ה-20, ופופולריות זו תרמה רבות לפיתוח רעיונות אנטישמיים בשליש הראשון של המאה. אחת מהדוגמאות הבולטות לכך היא תיאודור פריץ, כתב ומייסד הוצאה לאור אנטישמית "HAMMER", אשר חי בעיר לייפציג. פריץ השתמש רבות בקטעים מ"מין ואופי" ב-"Jüdische Selbstbekenntnisse" ("חשיפה עצמית יהודית", 1929). שתי מהדורות של ספרו כללו 14 ציטוטים מוויינינגר. פריץ התאים את הציטוטים לשימושו - למשל, בשנת 1943 הוא השמיץ קביעה שלילית של ויינינגר על האישה בהקשר לנשים האריות – וזאת כיוון שהנאצים תקפו את הרעיונות האנטי-פמיניסטיים של ווינינגר, שלטעמם חצצו בין הגבר הארי לאישה הארית.
אף על פי שהנאצים ביקרו את הגישה השוביניסטית של ויינינגר, הם ציטטו אותו לרוב בביטויו האנטי יהודים והגזעניים, כמו:
בספרו דן ויינינגר ב"ייחודיות של יהודיות" כמצב שכלי. האידאולוג הנאצי אלפרד רוזנברג הציג את הבלבול ואת חוסר האכפתיות של ויינינגר כלפי זהותו היהודית כדוגמה המאפיינת את האופי היהודי. בספרו Dietrich Eckart : Ein Vermächtnis טען רוזנברג שבויינינגר היהדות היא "התלכדות בלתי נראית של זבל פטרייתי... שהתקיימה מזמן קדום והתפשטה לכל רחבי העולם ... והיא המרכיב העיקרי של הרעיון, של טבע היהדות". בעיני רוזנברג, (ופה הוא מקביל לוינינגר) יהודי לא מסוגל לעלות למרומי הנפש של עצמו, לעומת אנשים שמוכנים להקריב עצמם למען גאולת הנפש (כלומר, הארים). רעיון זה מבטא רוזנברג במושגים פסאודו-מטאפיזיים סמויים – אותו הרעיון שהיטלר ביטא בפומבי.
הנס ינק פון פראיינוולד (Hans Jonak von Freyenwald), בספרו "וידוי היהודי בכל הזמנים והארצות", הולך בעקבות פריץ ומשתמש בציטוטים ובהיבטים של ויינינגר. אחת ההשקפות שמבטא פראיינוולד היא ש"יהודים טשטשו גבולות וסוגים בין בני האדם ולכן הם נולדים כקומוניסטים" – כלומר שעם הופעת היהודים, הקו המפריד בין "טוב" ל "רע" נעשה לא ברור. פראיינוולד אף משווה בין יהודים וקומוניסטים בטענה ששניהם הורסים את המוסר. היטלר עשה בהיבט זה שימוש מרכזי בבניית אידאולוגיה נאציונאל-סוציאליסטית בספרו "מיין קאמפף" ("Mein Kampf") .
השימוש בוויינינגר אצל הכותבים האנטישמיים היה רחב ביותר כיוון שהוא שירת את מטרתם נאמנה. אם היהודי המשכיל, שנחשב אף לגאון בדורו, מתבטא בצורה מבזה ובשנאה כלפי זהותו היהודית, מה מונע מאותם הכותבים להתבטא בצורה דומה? גם העובדה שוויינינגר ניסח את משנתו בצורה מדעית שירתה אותם; כך קל היה להעביר את המסר האנטישמי לאוכלוסייה, בדרכי תעמולה והשכלה גם יחד. כאשר הנאצים השתמשו בכתביו של ויינינגר כדוגמה מובחרת, האידאולוגיה הנאצית הבליטה את אי היכולת של היהודי להתגבר על "דמו" בעזרת המרת דתו לנצרות. לפי העיקרון המוצג בתורתו של ויינינגר, יהודי הממיר דתו לא מסוגל להיגאל מכיוון שאין לו נפש – אין לו אופי הוא לא יכול להשתנות. וינינגר המיר דתו והפך לפרוטסטנטי, ואז התאבד – ובכך הוכיח שליהודי אין יכולת יכולת לשנות אופי פנימי, ושמעשה התאבדותו למעשה מוכיח את תורתו. אי הצלחתו להשתלב, בעיני הנאצים, לא השאירה שום פתרון ליהודים להתחבר לסביבה.
לומברדייה
היכל הספורט מלחה
היכל הספורט העירוני מלחה, אשר שמו הרשמי הוא היכל הספורט ע"ש לאה ומוריס גולדברג, הוא היכל כדורסל שמכיל 2,000 מקומות ישיבה, אשר נחנך בשנת 1983. אף שהאולם מכונה אולם "מלחה" הוא ממוקם בפועל ברחוב אברהם שטרן 3 בשכונת קריית היובל שבירושלים לצד מתנ"ס הנספלד.
האולם שימש את קבוצת הכדורסל של הפועל ירושלים משנות ה-80 עד בנייתו של פיס ארנה בעונת 2014/2015, וכן את מכבי ובית"ר ירושלים מאמצע שנות השמונים של המאה ה-20. כיום המגרש משמש כמגרש האימונים של הפועל ירושלים.
ההיכל משמש כאולם עירוני רב תכליתי, בו מתקיימים חלק ממשחקי הקטרגל והכדוריד העירוניים, ביניהם משחקי ליגת בתי הספר. בנוסף אירח במשך השנים אירועי ספורט מזדמנים כגון גמר "ליגת בתי הכנסת" הירושלמית בכדורסל, אליפויות ישראל בהתעמלות, משחקי כדורסל במכביה, גמרי גביע המדינה בכדורעף, טורנירי גביע ווינר ועוד וכן מארח לעיתים מופעים ופעילויות תרבות מזדמנות.
היסטוריה.
בראשית שנות ה-70 נבחנו בירושלים מספר הצעות להיכל ספורט עירוני. בין ההצעות, הקמת היכל לכ-3,500 צופים בעמק המצלבה בעיר וכן הקמת היכל כחלק מקריית הספורט העירונית שבאותה עת תוכננה לקום בין רמת אשכול ורכס שועפט (כיום בשטח הזה קיימת שכונת רמת שלמה) אך הקמתה לא אושרה בעירייה.
ההיכל בקריית יובל תוכנן על ידי אולריק פלסנר וודק וינמן ובנייתו החלה בשנת 1980. ההיכל הוקם בתרומה של לאה ומוריס גולדברג מאנטוורפן ונחנך בפברואר 1983. המשחק הראשון שהתקיים בו במסגרת הליגה הראשונה שוחק בשנת 1985 בין מכבי רמת גן ומכבי תל אביב (עקב היעדר קבוצה ירושלמית בליגה העליונה באותה עונה) שהתפרסם עקב סל שקלע בו שחקן רמת גן דורון ג'מצ'י משלושת רבעי מגרש בשנייה האחרונה של המחצית הראשונה.
בשנת 1997 שופץ ההיכל כדי להתאימו לסטנדרטים החדשים של הכדורסל הבינלאומי.
בחודש אוגוסט 2010 התקיימו שיפוצים בהיכל שכללו שיפוץ הפרקט וחידושו, שדרוג תאי השירותים לקהל והתקנת מושבים מתקפלים ביציעי העמידה כמענה למדיניות כוללת של ביטול יציעי עמידה בכל אולמות הכדורסל בליגות הגבוהות. בנוסף, שודרגו חדרי ההלבשה של השחקנים. בסוף 2013 הותקנו באולם מזגנים לקראת משחקי המכביה ה-19 ולאחר מעבר קבוצת הכדורסל הפועל ירושלים לאולם פיס ארנה ירושלים משמש האולם לשאר ענפי ספורט האולמות בעיר וממשיך לארח טורנירים לאומיים כגון אליפות ישראל בהתעמלות שהאולם אירח ב-2015. בתחילת 2016 עבר ניהול האולם לרשותה של החברה העירונית אריאל המנהלת אף את אצטדיון טדי ואולם הארנה. בתחילת 2017 עבר האולם שיפוץ קל נוסף שכלל החלפת הפרקט וביטול היציעים מאחורי הסלים לקראת המכביה ה-20 שהתקיימה ביולי 2017. על פי התוכניות אולם מלחה צפוי לעבור שיפוץ פנימי מקיף יותר שיכלול שיפוץ המלתחות והתשתיות, והחלפת כל המושבים ביציעים אם כי השיפוץ יהיה הדרגתי כדי למנוע את סגירת האולם בעת העבודות.
בעבר נשקלה עבור האולם תוכנית הרחבה לכ-5000 מקומות בטרם החליטו לקדם את אולם הארנה החדש. תוכנית נוספת שנבחנה עבור האולם היא הריסת חזיתו הצפונית מחופת האבן והחלפתה בחזית זכוכית שתאפשר לצפות מבחוץ בפעילות בו. תושבים בקריית יובל אף ניסו לקדם מיזם של הקמת סופרמרקט שכונתי מעל גג האולם לצד חדר כושר ובית קפה שכונתי.
אפיון.
ההיכל היה נחשב לאחד ההיכלים הביתיים ביותר בליגת העל הישראלית: בעונות מסוימות ספגה הפועל ירושלים בין הפסד ביתי אחד לשניים בלבד בעונה מול קבוצות ישראליות. במשחקים רבים באולם גבר ביקוש הכרטיסים על ההיצע. לאולם לא היה מיזוג אוויר, דבר שנדרש בלא מעט מפעלי ספורט בינלאומיים.
בשנת 2012 הותקנה מערכת מיזוג באולם.
היציעים.
בהיכל הספורט מלחה מספר יציעים.
יציע 1, יציע 2.
יציע 1 ויציע 2 הם שני היציעים הגדולים בהיכל הקיימים מיום הקמתו ועד היום. כל אחד מהם מכיל כ-1,000 מקומות ישיבה והם היציעים הפרושים לאורך המגרש. יציע 1 הוא היציע הראשי, הוא ממוקם מעל ספסליהם של השחקנים, כאשר מתחת לחלקו הימני, ספסל השחקנים של הפועל ירושלים ומתחת לחלקו השמאלי ספסל שחקני הקבוצה האורחת. בצידו הימני של היציע נהגו לעמוד (אף על פי שיש שם מקומות ישיבה) אוהדיה ה"שרופים" של הפועל ירושלים. אוהדים אלו, היו בוגרי "יציע אלעד" או אוהדים שזוהו בעיקר עם קבוצת הכדורגל של הפועל ירושלים (כיום עם הפועל קטמון ירושלים). ביציע 2 (הממוקם מול יציע 1) מוצבים ספסליהם של העיתונאים וספסל המכובדים.
יציע אלעד ויציע אמיר.