"אנו החתומים במשותף מטה...מצהירים בזאת את התנגדותנו לחוקים נגד חושפי העובדות, הידועים כחוקי אג גאג, שמתקבלים במדינות ברחבי ארצות הברית. מטרתם של חוקים אלה היא למנוע חקירות במתקני חקלאות שחושפים מידע חיוני על ייצור מוצרים מן החי. החוקים מייצגים התקפה סיטונאית על רבים מהערכים המשותפים לבני אדם בכל ארצות הברית. חוקים אלה לא רק מנציחים אכזריות כלפי בעלי חיים בחוות התעשייתיות, הם גם מאיימים על זכויות עובדים, בריאות הצרכנים, על רשויות אכיפת החוק ועל חופש העיתונות, על עובדים ועל הציבור בכללו, במונעם פרסום מידע על דבר כה בסיסי כמו המזון שלנו. אנו קוראים למחוקקים ברחבי הארץ לחזור בהם או להצביע נגד חוקים מסוכנים ובלתי-אמריקאים אלה".
ליבריה (קוסטה ריקה)
ליבריה (באנגלית: Liberia) היא בירת מחוז גואנאקאסטה בקוסטה ריקה. העיר נמצאת בצפון-מערב קוסטה ריקה, במרחק של 215 קילומטרים צפון-מערבית לסן חוסה, בירת קוסטה ריקה. בעיר מתגוררים 53,382 תושבים (נכון ל-2011).
היסטוריה.
ליבריה נוסדה כמעין מנזר ב-4 בספטמבר 1769. המנזר שכן בצומת דרכים בין כמה מההתיישבויות החשובות באזור מחוז גואנאקאסטה של היום, כמו ניקויה ובגסס, ורבים מההולכים בדרכים עצרו בו ללינה. בהמשך התפתח באזור גם גידול מקנה וסביב המנזר התפתח כפר שנודע בשם גואנאקאסטה.
ב-1812 הקורטס של קדיס חילק את האזור לפרובינציות ונקבע שהאזור בו נמצא הכפר יהיה בפרובינציית ניקרגואה, שבהמשך רובה הפך למדינת ניקרגואה. בהמשך האזור הפך לחלק נפרד בתוך הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה (שנודעה מ-1824 כ"רפובליקה הפדרלית של מרכז אמריקה") בשם "פרטידו דה ניקויה". אזור העיירה ניקויה, כמו מרבית פרטידו דה ניקויה, היה בעל יותר קשרים כלכליים עם קוסטה ריקה ובפרט עם הנמל של פונטרנס. עם זאת היו מספר התיישבויות, וגואנאקאסטה בראשן, שהיו בעלות קשרים חזקים יותר עם ניקרגואה.
במשאל ב-25 ביולי 1824 מרבית פרטידו דה ניקויה, בהנהגת ניקויה, החליט להסתפח לאזור קוסטה ריקה במסגרת הרפובליקה הפדרלית. האנשים בגואנאקאסטה לא הסכימו למצב והסתפחו על דעת עצמם לניקרגואה. בסופו של דבר הקונגרס של הרפובליקה הפדרלית קבע שגם אזור גואנאקאסטה יסופח לקוסטה ריקה.
בשנים שלאחר מכן חשיבותה של גואנאקאסטה עלתה בהדרגה והיא עקפה בשלב מסוים את ניקויה והפכה לבירת האזור. ב-23 ביולי 1831 היא קיבלה מעמד של עיירה, וב-3 בספטמבר 1836 היא קיבלה מעמד של עיר.
כעבור שנים ספורות קוסטה ריקה פרשה מהרפובליקה הפדרלית של מרכז אמריקה והפכה למדינה עצמאית. ב-7 בדצמבר 1848 קוסטה ריקה חולקה למחוזות הנוכחיים שלה ובאזור נוצר מחוז גואנאקאסטה שהעיר גואנאקאסטה נבחרה לבירתו.
ב-30 במאי 1854 נשיא קוסטה ריקה חואן רפאל מורה פורס הורה לשנות את שם העיר לליבריה ואת שם המחוז למוֹרַסְיה, על שמו. ב-1859 מורה הודח ובמקומו עלה לשלטון חוסה מריה מונטאלגרה. מונטאלגרה הותיר את השם ליבריה על כנו, אך לא רצה להותיר מחוז שנקרא על שם אויבו הפוליטי לכן החזיר את שמו לגואנאקאסטה.
ליבריה המשיכה להתפתח והפכה למרכז כלכלי חשוב באזור. חשיבותה עלתה עוד יותר עם פתיחתו של הכביש האינטר-אמריקאי (השם של החלק המרכז-אמריקאי של הכביש הפאן-אמריקאי) בשנות ה-30 של המאה ה-20 שעובר דרכה.
כלכלה.
ליבריה היא המרכז הכלכלי הגדול ביותר בצפון-מערב קוסטה ריקה. כלכלת העיר מתבססת בעיקר על תיירות, כשבקרבת העיר נמצא הפארק הלאומי רינקון דה לה וייחה, אחד המרכיבים של אזור השימור גואנאקאסטה.
גאוגרפיה.
אקלים.
העיר נמצאת באזור בו שורר אקלים סוואנה טרופי. האקלים, כמו ביתר קוסטה ריקה, מתאפיין בשתי עונות: העונה היבשה, מנובמבר עד אפריל עם טמפרטורות גבוהות יחסית לשאר השנה ומשקעים מעטים מאוד, והעונה הלחה, ממאי עוד אוקטובר עם טמפרטורות מעט יותר נמוכות ועם מרבית המשקעים. ממוצע המשקעים השנתי עומד על כ-1,600 מילימטרים.
תחבורה.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי דניאל אודובר קירוס, הנמצא במרחק של 6 קילומטרים מערבית לעיר.
פרים (אי)
פרים (בערבית: بريم; [Barīm]), נקרא גם מאיון (ميون), הוא אי גבוה במצר באב אל-מנדב בים האדום. האי מחלק את באב אל-מנדב לשניים. הוא נמצא בריבונות תימן, ואינו מיושב. יש בו כפר דייגים עונתי קטן.
גאוגרפיה.
האי הוא תוצר של סחיפה של הר געש מתקופת המיוקן. לאי מפרץ פנימי גדול שמעניק לו צורה המזכירה סרטן (ראו מפה). אורכו של האי עומד על 5.63 קילומטר, רוחבו 2.85 והגובה של הנקודה הגבוהה ביותר באי הוא 65 מטרים. באי כמעט ואין גשמים וכמות המשקעים הממוצעת היא כ-60 מ"מ לשנה.
היסטוריה.
לפני השלטון הבריטי.
בני אדם מודרניים (הומו ספייאנס) הגיעו לאי לראשונה לפני כ-60 אלף שנה. גובה פני הים באזור היה נמוך הרבה יותר מגובהו הנוכחי והדבר אפשר לבני אדם לחצות את המצרים. עד המאה ה-19, האי לא יושב על ידי בני אדם דרך קבע בגלל המחסור החמור במים ושימש בעיקר לכפר דייגים עונתי. למשל, כשהגיע אפונסו דה אלבוקרקי לאזור בשנת 1513 מטעם פורטוגל על מנת לנסות ולכבוש את האזור ולהשתלט על נתיבי הסחר באזור הוא קבע שהאי אינו ראוי להקמת תחנת סחר ומבצר בגלל המחסור במים. ייתכן שהצי הצרפתי השתמש בנמל הטבעי של האי בשנת 1737 כחלק ממסע עונשין לעיר מוח'א הסמוכה. האי סופח על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית בשנת 1799 אך היא נאלצה לסגת בעקבות המחסור במים.
שלטון בריטניה.
השלטון הבריטי באי החל כתוצאה מחשש מהתגברות כוחה של צרפת באזור בעקבות הבנייה של תעלת סואץ. בשנת 1857 הסכים ראש הממשלה הבריטי הנרי טמפל לכבוש את האי בעילה של הנחיצות של הקמת מגדלור באי (המגדלור אכן הוקם בשנת 1861). ההחלטה על כיבוש האי הייתה מהירה בגלל דו"ח מפוברק הטוען שהצרפתים שלחו ספינה מראוניון לסיפוח האי. הבריטים צירפו את האי למחוז עדן. בשנת 1881 בנתה חברת PCC באי תחנת הצטיידות בפחם שהיוותה את הבסיס ליישוב הקבע במקום. בשנת 1888 אף נבנה באי מלון. במלחמת העולם הראשונה פעלו מהאי תחנות ארטילריה בריטיות. בשנת 1916, כחלק ממלחמת העולם הראשונה ניסו כוחות עות'מאניים לכבוש את האי אך נכשלו. תחנת הפחם באי גדלה מאוד וסיפקה יותר פחם מעדן השכנה ב-1927. באותה התקופה באי זכה ל"תור זהב" והאוכלוסייה בו גדלה. אולם, עד מהרה החלו הספינות לעבור להשתמש בנפט מה שייתר את התחנה. התחנה פשטה רגל בשנת 1935 ובכך שמטה את הבסיס ליישוב הקבע המתוכנן. המלון, נסגר בשנת 1936. בריטניה בנתה באי שדה תעופה קטן.
סיום הנוכחות הבריטית.
עם עזיבתה של בריטניה את אזור עדן והפיכת דרום תימן למדינה עצמאית, התכוונה בריטניה למסור גם את האי לידי דרום תימן. אולם בלחץ השמרנים בבריטניה, העלתה ממשלת בריטניה תוכנית לבינאום האי. התוכנית נתקלה בהתנגדות מצד דרום תימן ונזנחה, והאי עבר לידי מדינת דרום תימן כשזו קמה.
ב-11 ביוני 1971 הותקפה מכלית הדלק קוראל סי בדרך מאיראן לישראל בסמוך לאי פרים. במרץ 1972 ירו סוללות ארטילריה של דרום תימן באי על ספינת מלחמה צרפתית.
במלחמת יום כיפור הוטל מצור על מעבר כלי שיט ישראלים באזור. הספינה "סמסון" שהוחכרה לחברה ישראלית אף הותקפה במקום. להוציא התקופה הזו, התנועה של כלי שיט נשארה חופשית. לאחר האיחוד של דרום תימן עם צפון תימן לתימן עברה השליטה על האי לתימן (השולטת באי עד היום).
דוסיטיי אוברדוביץ'
דוסיטיי אוברדוביץ' (בסרבית - בכתב קירילי: Доситеј Обрадовић, בכתב לטיני: Dositej Obradović; 1739 או 1740 – 7 באפריל 1811) היה סופר, מתרגם, פילולוג, הוגה דעות ומחנך סרבי. התחיל את דרכו כנזיר אורתודוקסי, אך הפך בהמשך לרציונליסט, נציג עידן האורות בקרב העמים הדרום-סלביים ואישיות רבת השפעה בתרבות העם הסרבי. כתב בשפת העם, חיבר פרוזה ושירים, בעיקר פטריוטיים ותירגם לסרבית אגדות ומשלי איסופוס. ספריו הידועים ביותר הם "המכתב של חרלמפיה","עצות בטעם טוב" והספר האוטוביוגרפי "חיים והרפקתאות". אוברדוביץ' היה מייסדו של בית הספר הגבוה שהפך לאוניברסיטת בלגרד ושר החינוך הראשון של הנסיכות הסרבית.
שנות ילדותו ונעוריו.
דוסיטיי אוברדוביץ' נולד תחת השם דימיטריה אוברדוביץ' במשפחה סרבית קשת יום ביישוב צ'אקובו (ברומנית: צ'אקובה) בחבל באנאט, אז חלק מהאימפריה ההבסבורגית, והשייך בימינו לרומניה. האב, גאורגי אוברדוביץ' היה בורסקאי והאם, קרוּנה לבית פאונקיץ', הייתה במקור אזור הכפר הסרבי סנמרטון סרבסקי (בימינו - סנמרטינו סרבסק שבבאנאט הרומני). דימיטריה, שידע מילדותו סרבית ורומנית, פקד לזמן קצר את בית הספר העממי של המיעוטים הצ'כי והסלובקי בכפר.
אוברדוביץ' הצטייר כתלמיד חולמני שנמשך לחוויות מיסטיות. אחרי שהתייתם מהוריו נלקח אל בית דודו ניקולה פארצנין שפרש עליו את חסותו וחשב לייעד אותו לכמורה. עוד בגיל 10 התוודע בטימישוארה לדרשות הבישוף הסרבי גאורגיה פופוביץ', כומר נאור, שהתנגד לפונדמנטליזם והטיף לשילוב האמונה עם השכל הישר. פופוביץ' הפך בעיני הילד לדמות נערצת. דימיטריה שלמד לבד קרוא וכתוב ידע בגיל מוקדם לדקלם בעל פה את הברית החדשה ואת ספר "הפרולוג מאוחריד" על חיי הקדושים וכן מספר דרשות. יום אחד, בגיל 15, בהשפעת ספרים שקרא וההיכרות עם נזיר מקבץ נדבות מן המנזר דצאן ניסה לברוח מהבית אל אותו מנזר שנמצא מעבר לגבול, בשטח הסרבי תחת הכיבוש העות'מאני. הוא שאף לחיות במדבר כדוגמת קדושים נוצרים רבים. הדוד מצא אותו והחזירו הבייתה.