אחד ההישגים הבולטים של ה-UNCTAD היה להגות וליישם את שיטת ההעדפות הכללית. נטען ב-UNCTAD כי כדי לקדם יצוא סחורות ממדינות מתפתחות יש צורך לקבוע תעריפי מכס מיוחדים על סחורות אלה. המדינות המפותחות, לאחר שקיבלו את הטיעון, פיתחו את שיטת ההעדפות הכלכלית על פיה יצוא מוצרים, וסחורות חקלאיות מסוימות ממדינות מתפתחות, פטור ממכס, או זוכים להנחה בשיעורי המכס, במדינות המפותחות. כיוון שעל יבוא של מוצרים זהים ממדינות מפותחות מוטלים מכסים בשיעורים המלאים, היבוא ממדינות מתפתחות זוכה ליתרון תחרותי במדינות המפותחות.
ב-UNCTAD חברות 194 מדינות ובמטה הוועידה בז'נבה עובדים כ-400 אנשי צוות. המצטרפת האחרונה לוועידה הייתה מדינת דרום סודאן, ב-14 ביולי 2011. מדינת ישראל חברה ב-UNCTAD. הוועידה פועלת בתקציב שנתי של כ-50 מיליון דולר וכן 25 מיליון דולר נוספים לתקציב סיוע טכני. המזכיר הכללי של הוועידה מאז 2005 הוא דר' סופאצ'אי פאניטצ'פאקדי (Supachai Panitchpakdi) מתאילנד. מאז הקמתה התכנסו 12 ועידות בעולם. הוועידה ה-13 צפויה להתכנס ב-21 באפריל 2012, בדוחה, בירת קטר.
פרסומים.
ה-UNCTAD מפרסם מספר דו"חות תקופתיים בנושאים שונים הנוגעים לכלכלה העולמית, בהם:
UNCTAD
M134 מיניגאן
M134 מיניגאן (באנגלית: Minigun), שנקרא גם GAU-17 בחיל האוויר האמריקאי, הוא מקלע רב-קני בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו תוצרת ארצות הברית.
המיניגאן הוא מקלע רב-קני בעל קצב אש גבוה במיוחד: בין 2,000 ל-6,000 כדורים בדקה. בדומה לתותחים אוטומטיים רב-קניים ומקלע גאטלינג, מנגנון הפעולה של המיניגאן הוא מערכת קנים מסתובבת מונעת באמצעות מקור כוח חיצוני. בתרבות הפופולרית, השם "מיניגאן" משמש בדרך כלל לכל מקלע גאטלינג המונע באמצעות מקור כוח חיצוני ובעל קליבר של רובה ולא של תותח אוטומטי. מבחינה מקצועית, השם "מיניגאן" מתייחס למקלע M134 של ג'נרל אלקטריק, והקידומת "מיני" באה לציין שהוא קטן יותר מכלי נשק דומים של ג'נרל אלקטריק, בעיקר מה-M61 וולקן המפורסם בקליבר 20 מ"מ.
היסטוריה.
רקע: מקלע גאטלינג המופעל על ידי מנוע חשמלי.
האב הקדמון של המיניגאן המודרני הומצא בשנות ה-60 של המאה ה-19 (בסביבות 1860). ריצ'רד ג'ורדן גאטלינג החליף את מנגנון הפעולה שהופעל ידנית במקלע גאטלינג למנגנון המופעל על ידי מנוע חשמלי, שהיה המצאה חדשה יחסית בזמנו. גם אחרי שגאטלינג האט את קצב הסיבוב של המנגנון, למקלע גאטלינג החשמלי היה קצב אש תאורטי של 3,000 כדורים לדקה, שזה בערך פי 3–4 מקצב האש של מקלע מודרני בעל קנה בודד. מקלע גאטלינג החשמלי נרשם כפטנט #502,185 ב-25 ביולי 1893. למרות השיפור שהכניס גאטלינג במקלע שלו, הוא ננטש בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 לטובת מקלעים קלים וזולים יותר שהפיקו ירי אוטומטי על ידי מנגנון מופעל-רתע או מנגנון מופעל-גז.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, גרמניה פיתחה את הפוקר-ליימברגר (Fokker-Leimberger), מקלע בעל 12 קנים בקליבר 7.92 מ"מ המופעל על ידי מנוע חיצוני ומסוגל לקצב אש תאורטי של 7,000 כדורים לדקה, אך הקנה שלו נהרס מהירי. אף אחד ממקלעים אלה לא נהפך למבצעי במהלך המלחמה, למעט מקלע תוצרת סימנס שנחל ניצחון בחזית המערבית כאשר שימש לקרב אוויר. ברם, הפוקר-ליימברגר היה זה ששימש בפיתוח של המקלע שנהפך בסופו של דבר למיניגאן.
המיניגאן: מ-1960 ועד ימינו.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הכוחות המזוינים של ארצות הברית החלו בבדיקת גרסאות מודרניות למקלע מסוג מקלע גאטלינג החשמלי בעל זר קנים מסתובב. בדיקות אלו נערכו עקב צורך בנשק אוטומטי בעל קצב אש גבוה במלחמת וייטנאם. כוחות ארצות הברית בווייטנאם השתמשו במסוקים כאמצעי תחבורה עיקרי להעברת חיילים וציוד דרך הג'ונגלים הדחוסים, אך מסוקים אלה היו פגיעים לאש רובים ומקלעים וכן לרקטות נגד טנקים כאשר הם האטו במטרה לנחות. אף על פי שהמסוקים היו חמושים במקלעים חד-קניים, הם סבלו לעיתים מהתחממות הקנה ומעצורים כאשר שימשו בהם לטהר שטחים ומסתורים מתוקפים אפשריים.
כדי לפתח נשק אמין יותר בעל קצב אש גבוה יותר, חברת ג'נרל דיינמיקס פיתחה גרסה מוקטנת של ה-M61 וולקן, תותח אוטומטי בעל זר קנים מסתובב בקליבר 20 מ"מ, גרסה זו הייתה בקליבר 7.62 מ"מ נאט"ו. התוצאה הייתה מקלע רב-קני מסתובב שזכה לציון M134 אך נודע יותר בשמו הפופולרי "מיניגאן" ויכל לירות בקצב של 4,000 כדורים לדקה מבלי לסבול מהתחממות יתר. במקור, תוכנן המקלע לקצב אש של 6,000 כדורים בדקה, אך מאוחר יותר הונמך הקצב רק ל-4,000 כדורים בדקה. המיניגאן הותקן על עמדות OH-6 Cayuse ו-OH-58 Kiowa בדפנות המסוקים וכן בצריח וכנפי הצד של ה-AH-1 קוברה, וכן על עמדות במסוקי ה-UH-1 יואי ומגוון מסוקים אחרים כולל ה-H-53 (שנהפך ל-MH-53) ומשפחת ה-UH-60 (שכיום נודעת בעיקר בזכות ה-UH-60 בלקהוק), HH-60 ועוד.
מספר כלי טיס גדולים יותר צוידו במקלעי מיניגאן לשם סיוע אווירי קרוב: A-37 דרגונפליי עם מקלע פנימי וכן פודי מקלע על הכנפיים, וA-1 סקייריידר גם הוא עם פודים על הכנפיים. עוד מטוסים שכללו את המיניגאן היו AC-47 ספוקי, פיירצ'יילד AC-119 ו-AC-130.
קישורים חיצוניים.
מדיה ניסוי ירי של מיניגאן בכספת חסינת כדורים
קוזושווילי
שעתוק לאחור
Rous sarcoma virus
Rous sarcoma virus הוא נגיף מסוג רטרו-וירוס והוא האונקווירוס הראשון שתואר. נגיף זה אחראי לסרקומה בתרנגולות. כמו רטרו-וירוסים אחרים, נגיף זה הוא בעל גנום RNA המשועתק לאחור ל-cDNA לפני שעובר אינטגרציה ל-DNA של התא המארח.
הנגיף תואר לראשונה על ידי פייטון רוס ב-1911 בעת שעבד באוניברסיטת רוקפלר בניו יורק. רוס הזריק לתרנגולת בריאה תסנין חופשי מתאים שלקח מגידול בתרנגולת אחרת, ומצא כי התסנין יכול לגרום להתפתחות סרטן בתרנגולת הבריאה. הגידול היה מורכב מתאים של רקמת חיבור (סרקומה). על גילוי זה זכה רוס ב-1966 בפרס נובל.
על פי מיון בולטימור RSV שייך לקבוצת נגיפי VI, נגיפי RNA בעלי גנום מובן (sense +) שיש שלהם DNA ביניים במחזור החיים.
ל-RSV שלושה גנים:
לרוב רטרו-וירוסים שעוברים רקומבינציה מאבדים חלק מהגנום שלהם בתהליך כך שהם לא יכולים ליצור ויריונים חדשים בעצמם, אך במקרה זה הגנום של הווירוס נשמר.
בגנום של RSV יש רצפי LTR, המאפשרים את האינטגרציה שלו לגנום התא המארח וכן תורמים לביטוי יתר של הגנים של RSV.
הגן src יכול לגרום לגדילה לא מבוקרת של תאים והוא אונקוגן. נמצא כי גן זה מופיע בממלכת בעלי החיים עם רמות גבוהות של שימור בין מינים. הגן נרכש על ידי RSV, ונכנס לגנום שלו, וכך מעניק לו את היכולת לגרום למיטוזה לא מבוקרת של תאי המארח. גן זה אינו חיוני לפרוליפרציה של RSV, אולם מגביר מאוד את הווירולנטיות שלו.
ריקליס
טמפרטורת מעבר זכוכיתית
פארק עולם המומינים
עולם המומינים (בפינית: Muumimaailma, בשוודית: Muminvärlden) הוא פארק המוקדש כולו לסדרת ספרי הילדים "המומינים" מאת טובה ינסון.
הפארק ממוקם באי קאילו (Kailo) ליד העיר נאנטלי, הנמצאת בסמוך לטורקו שבפינלנד, ונפתח רשמית בשנת 1993.
אטרקציות בפארק.
האטרקציה העיקרית בפארק היא העתק בגודל מלא של בית המומינים.
האטרקציות המשניות הן:
אטרקציה מרכזית נוספת היא מפגש עם דמויות המומינים. הפארק פתוח החל מאמצע יוני עד אמצע אוגוסט.
פרשת מקוב
פרשת מקוב או פרשת הזמורות היבשות היא אירוע שהתרחש בינואר 1913, בו האיכר יונתן מקוב הכה, הצליף והשפיל שלוש מעובדותיו יוצאות תימן לאחר שמצא אותן מקוששות זרדים יבשים בכרמו בסוף יום העבודה. האיכר מקוב הורה לפועליו לתפוס את הנשים שניסו להימלט מהכרם, ולקשור אותן לזנבו של חמור. כך הן נגררו ברחובה המרכזי של המושבה רחובות. בתגובה קנסה מועצת המושבה את האיכר יונתן מקוב בסכום זעום של עשרים פרנקים.
תיאור הפרשה.
בינואר 1913 מצא האיכר יונתן מקוב, בנה של בתיה מקוב, שלוש מעובדותיו, יהודיות ממוצא תימני, מלקטות ענפים וזמורות. בעת ההיא יוצאי תימן היו רגילים ללקט בשדות ובכרמים זרדים יבשים להסקה. מקוב תפס את עובדותיו והכה אותן נמרצות. לאחר מכן הוא אסר אותן והובילן כשבויות ברחובותיה הראשיים של המושבה רחובות. הנשים התנגדו וברחו, אך מקוב שלח את פועליו הערביים ללכוד אותן, הם תפסו אותן ומקוב קשר אותן לחמורו והמשיך להוביל אותן למושבה.
האירוע המשפיל הכה גלים במושבה. ועד המושבה הזדרז לדון את מקוב והטיל עליו עונש של נפוליאון אחד, השווה ערך ל-20 פרנקים. הקנס היה נמוך במיוחד ועורר תרעומת. עם זאת בעיתונות נטען שעצם העמדתו לדין מעידה כי הציבור לא עובר בשתיקה על אלימות כזו. כעבור שבוע, פרסם יעקב רבינוביץ תגובה חריפה בעיתון, כינה בה את יונתן מקוב "יונתן העמלקי" וקרא לכל להחרימו: . לאחר פרסום הפרשה נחשפו מקרים דומים של התעללות בעולים מתימן.
הסיפור זכה לחשיפה חוזרת בספרו של ד"ר משה נחום, נשיא הפדרציה העולמית של יהדות תימן וחבר הקונגרס היהודי העולמי, "בין שתי תרבויות".
"זמורות יבשות".