כמוזיקאי מתמחה קים בעיקר בסוגות הפופ האסיאתיות: ג'יי פופ וקיי פופ.
פרסי בחירת הנוער 2011
טקס פרסי בחירת הנוער לשנת 2011 התקיים ב-7 באוגוסט 2011 באמפיתיאטרון גיבסון שבקליפורניה ושודר בערוץ פוקס. את הטקס הנחתה השחקנית קיילי קווקו ולאורכו הופיעו האמנים וויל.איי.אם, סלינה גומז והסצנה, ואן ריפאבליק וג'ייסון דירולו. בטקס זה האמנית טיילור סוויפט קיבלה את פרס Ultimate, ואילו הזמרת והשחקנית דמי לובאטו קיבלה את פרס השראה מטעם Acuvue.
קים בום
קים סאנג-בום, בשם הבמה שלו: קים בום (בהנגול: 김상범; בהנג'ה: 金尚泛; ) הוא שחקן, רקדן, זמר ודוגמן דרום קוריאני. ידוע בעיקר בשל תפקידו כסו יי-יונג בדרמת הטלוויזיה "בנים על פני פרחים".
בשנת 2014 הצטלם בסדרה דרום-קוריאנית לצד מון גון-יונג.
קו הי-סן
קו הי-סַן (בהנגול: 구혜선; ) היא שחקנית, זמרת ופזמונאית דרום קוריאנית. ידועה בעיקר בשל תפקידיה בדרמות הטלוויזיה: טהור בלב ("Pure in Heart", 2006), "בנים על פני פרחים" (2009) ו"עיני מלאך" (2014).
עודד פלוס
עודד פלוס (נולד ב-27 בפברואר 1960, כ"ט בשבט ה'תש"ך) הוא עורך דין ישראלי, שהיה מנכ"ל המשרד לשירותי דת. משמש כיום כיושב ראש הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה במחוז הדרום. בחודש פברואר 2021 מונה שוב לתפקיד מנכ"ל המשרד לשרותי דת והפעם כמ"מ.
ביוגרפיה.
נולד בחולון, בן לבלה ואריה, תעשיין, שבתפקידו האחרון, קודם שפרש לעסקים פרטיים שימש כמנהל חטיבת ההנדסה בכור מתכת מקבוצת כור תעשיות.
לאחר שירות בצה"ל כלוחם ומפקד בחיל השריון, סיים תואר במשפטים באוניברסיטת בר-אילן והוסמך בשנת 1986 כעורך דין. פלוס היה בעלים של משרד עורכי דין (קלמר-פלוס), במסגרתו שימש בין השנים 1993–2015, כיועץ משפטי ב-20 רשויות מקומיות וועדות תכנון ובנייה, מועצות דתיות וחברות כלכליות.
חיים אישיים.
פלוס תושב רעננה, נשוי לעו"ד ברכה שוירמן-פלוס (פרקליטה בכירה בפרקליטות מחוז תל אביב) אב לארבעה וסבא.
מרכזיית טלפון שדה BD-72
מרכזיית טלפון שדה היא מכשיר אנלוגי המשמש לקישור בין מספר של שלוחות טלפון או קווי קצה. המכשיר פותח ושימש למטרות צבאיות. הוא נבנה כדי לעמוד בתנאי שדה קיצוניים של זעזוע, חום, אבק וקור.
המכשיר מופעל באמצעות מרכזן (או מרכזנית) שבדרך כלל היו ממוקמים בשדה הקרב או בסמוך לו.
עקב הדרישות של הפעלה בשדה הקרב, יוצר המכשיר על ידי יצרנים שונים ומדינות שונות במידות ומשקל שאפשרו את ניודו על ידי אדם אחד.
המרכזיות הראשונות הופעלו על ידי הכוחות הבריטים כבר בתקופת מלחמת הבורים השנייה (1889- 1902), אולם הדחיפה הגדולה לפיתוחן אירעה בעיקר בתקופת מלחמת עולם שנייה.
שיטה זאת נותרה בשימוש רצוף החל משנת 1910 עד 1960.
מבנה והפעלה.
מרכזיה בת 6 קווים מסוג BD-71
מרכזייה בת 12 קווים מסוג BD-72
רוב המרכזיות שיוצרו בתקופת מלחמת העולם השנייה על ידי יצרניות שונות בארצות שונות, הותקנו בתוך ארגזי עץ. בחלקו התחתון של הארגז הותקנו ארבע רגליים טלסקופיות ממתכת קלה שאפשרו את הצבתה בגובה משתנה שיתאים לתנאי השדה. ניתן היה לנייד את הארגז באמצעות חגורת קנבס עבה. עקב משקלה הגדול יחסית ניתן היה לנייד אותה בקלות יחסית על ידי שני אנשים באמצעות ידיות צד.
אחד המפעילים באחת השלוחות היה מסובב את ידית המחולל של טלפון השדה שלו. פעולה זו גרמה להפעלת צלצול במרכזייה. המרכזן שמע וראה בלוח החיבורים הקדמי את מיקום השלוחה המזמינה באמצעות סימן מיוחד שהצביע על השלוחה הפעילה.
הוא התחבר לשלוחה המצלצלת ובדיבור ישיר, שמע את רצונו של המצלצל להתחבר לשלוחה מסוימת. כדי לבצע זאת היה על המרכזן לנעוץ את התקע מהשלוחה המצלצלת לשקע מסוים של השלוחה המבוקשת בלוח הקדמי. פעולה זו יצרה חיבור ישיר ביניהן. המרכזן יכול היה באמצעות אוזניות לשמוע את השיחה של שתי השלוחות שחיבר.
החוטים שהשתמשו בדרך כלל לחיווט בין המרכזיה לשלוחות היו חוטים דקים מסוג W-130 שאפשרו טווח דיבור סביר עד למרחק של 8 ק"מ ושקלו 8.5 ק"ג לק"מ. היות שחוטים שזורים יכולים לרוץ מספר קילומטרים ללא ירידה באיכות האות הם שמשו את התקשורת בהצלחה.
מבחינה טכנית היה מפעיל של המרכזייה אחראי על הדברים הבאים:
רוב המרכזיות בתקופת מלחמת העולם השנייה היו בנות 6 - 12 קווים.
מלחמת העולם השנייה.
בצבא האמריקאי נודעה בתקופת מלחמת העולם השנייה העדפה ברורה לשימוש בטלפון קווי לעומת טלפון רדיו כדי לשמור על סודיות וכנגד האזנת אויב.
מרכזיית טלפון שדה נותרה בשימוש בצבא האמריקאי עד שנת 1952. משנה זו ואילך, הוכנסה במקומה מרכזייה מסוג SB-22, גם היא ל-12 קווים.
מלחמת העצמאות.
באביב 1948 רכשה מערכת הרכש של ארגון ההגנה כמויות גדולות של ציוד שונה כולל ציוד תקשורת מארצות הברית.
ציוד זה כלל טלפוני שדה ומרכזיות לאותם טלפונים.
מרכזיות אלה התאימו מאוד לשמש כמרכז תקשורת ושליטה למתחמים פלוגתיים וגדודיים. חלק מהן נשלח לחטיבות המרחביות שהעבירו אותן לקיבוצים השונים שבתחומיהן.
כך למשל שרתה מרכזייה בת 6 קווים מסוג BD-71 את מערכת ההגנה של קיבוץ נגבה למרות שמספר עמדות הלחימה סביב נגבה היה 13, הדבר מעיד על כך שהיה מחסור במרכזיות גדולות בנות 12 קווים.
לעומת זאת מערך ההגנה של יד מרדכי שכלל 10 עמדות בהיקפו ועמדת פילבוקס נוספת חיצונית היה מרושת כולו היות שחטיבת הנגב שלחה לקיבוץ במרץ 1948 מרכזייה בת 12 קווים מסוג BD-72..
מרכזייה זאת המשיכה לשמש את צה"ל עד אמצע שנות ה-60. לקראת סוף אותן שנים, החלה חברת תדיראן לייצר ברישיון במפעלה בחולון מרכזייה חדשה יותר שפותחה בארצות הברית מסוג SB-22.
משפחת ג'טסון
הג'טסונים
הג'טסונס
ג'טסונס
אוסצ'יקי דולנה
אוסצ'יקי דולנה (בפולנית: Ustrzyki Dolne; ביידיש: איסטריק דולנה) היא עיירה במחוז פּוֹדְקַרְפָּאטִי שבפולין, בה שכנה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב.
היישוב נוסד במאה ה-15, ובשנת 1727 קיבל זכויות עירוניות. בשנת 1772 נעשה לחלק מממלכת הבסבורג. העיירה המודרנית התפתחה בשלהי המאה ה-19, עם חיבור היישוב למסילת הרכבת המוליכה מלבוב לבודפשט ומקרקוב לסטניסלבוב, וכן הוקם בה בית זיקוק, לאחר מציאת נפט בסביבתה. בשבועות הראשונים למלחמת העולם הראשונה נכבשה העיירה בידי הרוסים, ובמאי 1915 נכבשה על ידי צבא אוסטרו-הונגריה. בחורף 1919-1918 ניטשו בסביבות העיירה קרבות כבדים בין יחידות צבא הרפובליקה האוקראינית המערבית ובין הצבא הפולני. בזמן המלחמה נגרם הרס ניכר לעיירה, ובתים רבים הועלו באש.
יהודי אוסצ'יקי דולנה.
היהודים היו מראשוני המייסדים-המתיישבים בעיירה המודרנית, ועד מלחמת העולם הראשונה היוו כ-60% מתושביה. בראשית המאה ה-19 הרב שמואל זיינוול בראוור, חסיד של החוזה מלובלין, היה לרב הראשון של העיירה, ואחריו באו בנו ונכדו. מסוף המאה ה-19 שימשו היהודים כפועלים שכירים במנסרה ובבית הזיקוק שבעיירה, וכן עסקו ברוכלות ובמלאכה. בתחילת המאה ה-20 נבחר לכהן כרב העיירה הרב יוסף בר יצחק-משולם-זלמן ריינמאן. רוב יהודי העיירה היו חסידים.
בזמן הכיבוש הרוסי בימי מלחמת העולם הראשונה נמלטו מהעיירה רוב יהודיה, ואלו שבו אליה רק עם שחרורה. בשנים 1919-1918 נפגעו יהודי העיירה מהתעמרות חיילי הצבא הכחול, ובשנים שלאחר מכן, עזבו יהודים רבים את העיירה, ובהם כ-150 לארץ ישראל. בין שתי מלחמות העולם כיהנו כרבני העיר הרב אברהם ריינמאן והרב שלום לייטר (שניהם נספו בשואה). בעיירה נתקיימו שני בתי כנסת, בתי מדרש, וישב בה האדמו"ר יוסף מושקוביץ, מצאצאי הרב מאיר מפרמישלאן. בראש מועצת העיירה עמד משה פרנקל.
חוג ציוני ראשון הוקם בעיירה בשנת 1902, ובשנת 1908 הוקם בה סניף פועלי ציון. לאחר מלחמת העולם הראשונה התרחבה הפעילות הציונית בעיירה, והוקמה בה סניפים של ארגונים שונים, ושל תנועות נוער, ובהן השומר הצעיר, גורדוניה, הנוער הציוני ובית"ר. בשנת 1922 הוקם בעיירה בית ספר מרשת בית יעקב. בסוף שנות השלושים סבלו יהודי העיירה מגילויי אנטישמיות, ובמספר מקרים הוכו יהודים ונופצו שמשות בתי יהודים.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,768 יהודים, למעלה ממחצית מסך תושביה.
בשואה.
משנפתחה מלחמת העולם השנייה, פרצה בהלה בקרב יהודי העיירה, ורבים שניסו לברוח ממנה מזרחה נתקלו בדרכים חסומות. בין יום 8 בספטמבר ל-10 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועד מהרה החלו בלקיחת יהודים לעבודות כפייה שונות. את בתי הכנסת ובתי המדרש בעיירה הסבו הגרמנים לאורוות. בימים שלאחר מכן תפסו שוטרים אוקראינים כ-40 עד 60 יהודים שניסו להימלט ממנה, ולאחר שהוחזקו יומיים בידי הגרמנים, הושלכו מהגשר אל נהר סטרוויונז', והנותרים נרצחו ביער זאמסי שליד הכפר ברהי, ושם נקברו בקבר אחים. שני נערים יהודים ששמעו על המעשה, וניסו ליידע על כך את הקהילה, נתפסו ונרצחו. ימים אחדים ארבו הגרמנים והשוטרים האוקראינים על הגשר המוליך אל העיירה, והיו משליכים לנהר יהודים העוברים בו. כמו כן, פרצו הגרמנים בחברת האוקראינים לבתי היהודים, שדדו אותם והכו את יושביהם. באותה עת נרצח גם יושב ראש הקהילה מנדל פויטישר (פוטשר). במהלך הימים הנוראים של שנת ת"ש תקפו הגרמנים את היהודים בעת תפילה, ריכזו כ-120 יהודים, ואילצו אותם לעבוד בשדה התעופה אוסטיאנובה. במיוחד התעללו הגרמנים והאוקראינים ביהודים מבוגרים, תוך גזיזת זקנים וכפיית עבודות משפילות בחוצות העיירה.