במדעי הטבע והחברה בוחרים מוסדות אקדמיים את החוקרים שהם מעסיקים בין היתר על-פי יכולתם לעסוק במחקר באופן עצמאי. לעיתים קרובות עבודת הדוקטורט אינה מוכיחה יכולת כזו באופן מספק, בשל ביזור האחריות בין התלמיד למנחה. מעבר לזאת, מוסדות אקדמיים מעוניינים שהחוקרים שלהם יהיו אנשים רחבי אופקים שהשתתפו במחקרים שנעשו במקומות שונים בעולם. משום כך התגבשה מסורת לפיה אדם המבקש משרה אקדמית צריך לעסוק קודם לכך מספר שנים במחקר במוסד אחר מזה שבו כתב את הדוקטורט. מסורת זו תורמת ליצירת קשרי עבודה חדשים והפריה הדדית.
בדרך כלל פוסט-דוקטורט במוסד לימודים שאינו מוסד שבו למד המועמד קודם לכן הוא תנאי מקובל, רשמי או בלתי רשמי, לקבלת משרת מרצה בתחומי מדעי הטבע, מדעי החברה וטכנולוגיה.
במדעי הרוח, פוסט-דוקטורט הוא למעשה משרה זמנית לתקופה קצרה, שתנאיה שונים ממוסד למוסד. יש פוסט-דוקטורטים הכוללים רכיב הוראה בנוסף למחקר ויש המכילים גם אחריות מינהלית כגון ארגוני כנסים.
במדינות אירופיות ואסיאתיות רבות, תנאי לקבלת דרגת פרופסור הוא עמידה בשלב הכשרה נוסף לאחר השלמת לימודי הדוקטורט וקבלת תואר שלישי. שלב זה קרוי הביליטציה (Habilitation), ובמהלכו עורך החוקר מחקר בהיקף דומה לזה של עבודת הדוקטורט (בגרמנית: Habilitationsschrift). על הדיסרטציה הנכתבת במהלך ההביליטציה נדרש החוקר להגן בפני ועדה מקצועית, בדומה להגנה על דוקטורט.
ביקורת על תנאי העסקה ונחיצות.
במשך שנים נמתחת ביקורת על מסלולי הפוסט-דוקטורט בעולם. נטען כי הסיכוי לקבל משרה אקדמאית קבועה לאחר השלמת הפוסט-דוקטורט נמוך מאוד עקב כך שכמות בוגרי הפוסט-דוק עולה בהרבה על כמות המשרות הפנויות באקדמיה. ולכן מדובר למעשה בהימור עם סיכוי הצלחה נמוך.
בנוסף, נטען כי המיומנויות הנרכשות במהלך הפוסט-דוקטורט אינן יותר מבוקשות בשוק העבודה ביחס למיומנות הנרכשות במהלך הדוקטורט ואינן משפרות את הסיכוי להתקבל משרה מחוץ לאקדמיה.
נמתחת ביקרות על כך שפוסט-דוקטורנטים אינם מקבלים תנאים סוציאליים הוגנים ושכר ההולם את השכלתם.
בישראל פוסט-דוקטורט נחשב לרוב ל"השתלמות" ולא העסקה, כך שהמשתלם אינו מקבל שכר אלא מלגה. גובה המלגה במוסדות לימוד מסוימים קרוב לשכר מינימום.
מוזיאון רודן
מוזיאון רודן (בצרפתית: Musée Rodin) הוא מוזיאון בפריז שבצרפת המוקדש לעבודותיו של הפסל הצרפתי אוגוסט רודן. המוזיאון נפתח בשנת 1919 וממוקם באוטל בירון (Hôtel Biron), בית אחוזה אלגנטי מהמאה ה-18, ברח' וארן 77 ברובע השביעי.
אוטל בירון.
אוטל בירון נבנה על ידי יצרן פאות נוכריות בשם אברהם פרנק. מאוחר יותר עבר הבית לבעלותה של הדוכסית ממיין, אשת בנו של לואי ה-14, ממנה לידי מאדם דה מונטספאן, ולבסוף לידי המרשל בירון, שהיה גנרל בממשלה המהפכנית. באוטל בירון התגוררו נסיכים, חשמן, שגריר רוסיה ונזירות. בראשית המאה ה-20 נבנו מבנים ששימשו אומנים כמו: איזדורה דאנקן, ז'אן קוקטו, אנרי מאטיס ורודן עצמו שהציל את הבית מהרס. בשנת 1911 המדינה רכשה את המקום.
רודן התגורר באוטל בירון מאז שנת 1908 ועד מותו בשנת 1917.
היצירות.
רודן הוריש את מרבית פסליו וכן ציורים של וינסנט ואן גוך ופייר-אוגוסט רנואר לממשלת צרפת, בתנאי שיהפכו את ביתו למוזיאון המוקדש לעבודותיו. המוצגים במוזיאון מאורגנים לפי סדר זמנים, לאורך כל שנות פעילותו של רודן.
בגן המוזיאון ממוקמות המפורסמות ביצירותיו של רודן לרבות האדם החושב, פסלו המפורסם של רודן, שהפך לסמלה האוניברסלי של הפילוסופיה. הפסל הראשון בגודל מלא נוצק מארד בשנת 1902 והוא זה שמוצג כיום בגן המוזיאון.
הפסל שערי הגיהנום הוזמן בשנת 1880 ככניסה למוזיאון לאמנות דקורטיבית. המוזיאון לא נבנה, אבל רודן עבד על הפסל עד יום מותו. הפסל מתנשא לגובה של שישה מ', רוחבו ארבעה מ', ומקשטות אותו 180 דמויות המייצגות סצנה מתוך התופת של דנטה.
מרבית הפסלים של רודן המוצגים במוזיאון הם פסלים פיגורטיביים העשויים מארד, משיש לבן ומטרה קוטה. פסלי העירום של רודן, כמו הפסל יוחנן המטביל מעידים על גאוניותו הטכנית ובזכותם זכה רודן בשנת 1879 להכרה ציבורית נרחבת.
המוזיאון הוא אחד המוזיאונים המבוקשים ביותר בפריז.
אולם מספר 16 במוזיאון מוקדש ליצירותיה של קאמי קלודל. מטרתו להזכיר את חשיבות הקשר המיוחד שהיה בין רודן לקלודל.
למוזיאון רודן שייך גם מוזיאון במאודון (Villa des Brillants, Meudon). מוזיאון נוסף המוקדש ליצירותיו של רודן שוכן בעיר פילדלפיה שבארצות הברית.
הרולד רובין
הרולד רובין (13 במאי 1932 – 1 באפריל 2020) היה אדריכל, צייר, נגן ומוזיקאי ישראלי. היה שותף למחאות הפוליטיות של הלבנים הליבראלים בדרום אפריקה.
עסק רבות בחינוך, הציג מציוריו בגלריות בארץ ובעולם, וכן הופיע מדי שבוע במסגרת להקת הג'אז אשר בראשה עמד.
ביוגרפיה.
רובין נולד ביוהנסבורג שבדרום אפריקה, במאי 1932. אביו היה יליד לטביה שברח לדרום אפריקה מחשש שיגויס לצבא הרוסי. מרגע שעמד על דעתו העדיף את הג'אז על פני המוזיקה הקלאסית, אך במציאות הדרום אפריקאית של האפרטהייד, לנגן את המוזיקה האפריקאית-אמריקאית עם אפריקאים שחורים היה בבחינת מעשה שלא ייעשה. למרות זאת, היה רובין אחד הראשונים בדרום אפריקה שהשתתפו בהקמת להקות מעורבות של לבנים ושחורים.
ב-1960 הציג סדרת ציורים ('סדרת שארפוויל'), שהייתה התגובה הראשונה והיחידה של אמן לבן לטבח שארפוויל - טבח שבו המשטרה ירתה בקבוצה של מפגינים לא אלימים, הרגה 59 ופצעה כ-180, בעיירת שארפוויל (1960).
הועמד לדין על סעיף "חילול השם", ונרדף בשל ציור שצייר, בנושא: 'My Jesus'; שבו נראה ישו על הצלב עם רמז לזיקפה. כשזוכה, לאחר משפט מתוקשר מאוד באותם ימים – נסע עוד באותו לילה, יחד עם משפחתו, לישראל.
את לימודי האדריכלות החל באוניברסיטה בעיר הולדתו, והשלים באקדמיה בלונדון. לאחר שעלה לישראל, החל לעבוד בשנת 1963 במשרדו של האדריכל אריה שרון בתל אביב. במשרד זה עבד עד לשנת 1978.
לאחר עלייתו לישראל ב-1963, הפסיק לנגן לתקופה של יותר מ-15 שנה, והוא חזר אל הקלרינט רק ב-1980. ב-1984 ניגן עם המוזיקאי והמלחין יוסי מר-חיים בלהקת "סוף העונה". ב-1986 הקים רובין עם מרק שמוליאן, נגן בס ומלחין, את להקת "זוויות", בה היו חברים גם טומי בלמן (גיטרה) וראובן הוך (תופים). הקלטות הדוגמה של הלהקה נחשפו לראשונה בתוכנית הרדיו "קול הג'אז הזה" בגלי צה"ל, באמצע פברואר 1987. חשיפת הלהקה ברדיו הביאה לחוזה הקלטות עם חברת התקליטים החדשה "JAZZIS" ולהקלטת אלבום הבכורה של הלהקה. "זוויות" הופיעה בקיץ 1987 בפסטיבל "ג'אז בים האדום" וזכתה בפרס "הלהקה המקורית ביותר". בהמשך הופיעה ברחבי ישראל וערכה ארבעה סיבובי הופעות באירופה. בשנים 1988 ו-1989 השתתפה הלהקה בפסטיבלי הג'אז "ג'אז אוסט-ווסט" בנירנברג וב"לוורקוזן ג'אז פסטיבל". בהרכב שונה מעט הופיעה הלהקה ב-1991 בפסטיבל הג'אז בסיביו, רומניה. בכל הופעותיה זכתה הלהקה להערכה ולהצלחה רבה.
ב-1992 ייסד רובין את "טריאלוג", עם קובי שפי (בס) ואסף סירקיס (תופים). בין 1992 ל-1994 ארגן רובין עם חגי שלומוב מיני-פסטיבלים של ג'אז אלטרנטיבי בבית יד לבנים בתל אביב. המופעים הוכתרו בשם "ג'אז בריבוע". רובין הופיע במסגרת זו בשני הרכבים שונים – טריאלוג וזוויות 2.
זוויות 2 הוזמנה להופיע בפסטיבל הג'אז בסינמטק ב-1994, ובמסגרת "ימי המוסיקה בגליל העליון" בכפר בלום (כלהקה אורחת). שלושה מההרכבים שהשתתפו בפסטיבל הג'אז בסינמטק תל אביב תועדו בסרטו של הבמאי לוי זיני, "איך אומרים ג'אז בעברית", ולהקתו של רובין תפסה חלק מרכזי בסרט.
ב-1994 הקים רובין את להקת ג'אדא, עם דפנה שדה (בס), אלברט בגר (סקסופון) ואבי אגבבה (תופים). הלהקה החדשה הופיעה במועדונים ברחבי הארץ וכן בפסטיבל הכליזמרים בצפת ובפסטיבל הג'אז באילת.
בסוף 1996 החל רובין להריץ את פרויקט "BLUE BAG", שהתבסס כולו על שירה ומוזיקה פרי עטו, וביטא, בין היתר, את הזעם והתסכול אחרי רצח יצחק רבין. איתו בהרכב השתתפו מרק שמוליאן (גיטרה), גני תמיר (שירה), רפי מלכיאל (טרומבון), עמית כרמלי (בס) ואסף סירקיס (תופים). הופעתו של ההרכב במסגרת פסטיבל הג'אז בסינמטק תל אביב צולמה לטלוויזיה ושודרה בערוץ 2 בספטמבר 1996. במהלך אותה שנה ארגן רובין (בשיתוף "קמלוט הפקות") סדרת מופעים ברחבי ישראל, תחת הכותרת "פריז-ניו יורק-תל אביב". הסדרה אירחה אמנים מפריז ומניו יורק. במרץ 1997 יצא האלבום BLUE BAG. יציאתו לוותה בהופעות ב"מרכז ענב לתרבות" בתל אביב וב"מועדון התיאטרון" בחיפה.
הקריירה של הרולד רובין, שהתאפייה ביצירה ובהתחדשות בלתי פוסקות נמשכה הן בחו"ל והן בישראל. ב-1997 הקליט מוזיקה עבור "רדיו מינכן" יחד עם הפסנתרן הגרמני כריסטוף שפנדל. במקביל, בצוותא תל אביב, עלתה ההצגה "שורשים" מאת מרים קיני (במסגרת "הפסטיבל לתיאטרון קצר"), ורובין כתב עבורה את המוזיקה ואף ביצע אותה.
בשלב זה החל רובין לשלב בהופעותיו קטעי שירה מקוריים, בהם הוא מביע השקפות ותחושות בנושאים חברתיים ופוליטיים. במאי 1997 כתב רובין וביצע חומר למופע חדש בשם "BORN IN THE RSA" (מילולית- "נולד ברפובליקה של דרום אפריקה") בהשתתפות החצוצרן רסול סידיק. אחד הניסיונות המעניינים של רובין בשילוב מדיה ויזואלית ומוזיקלית היה בפסטיבל הג'אז בסינמטק תל אביב בפברואר 1998. במופע זה ניגן רובין מול מסך שעליו הוקרנה עבודת אנימציה מקורית בשם "ג'ורג'".