ב - 2013 הונחה לוחית זיכרון על ביתם של מרים ושמשון חלפי בתל אביב.
מועצת עיריית תל אביב-יפו
אגורה אחת
הקצה המזרחי של צ'יאפס
נוריט
נוֹרִיט – סלע יסוד פלוטוני מאפי הבנוי בעיקר מפלגיוקלז עשיר בסידן (לברדוריט) ואורתופירוקסן עם אוליבין. בבחינה חזותית לא ניתן להבדיל בין הנוריט לגברו (המכיל קלינופירוקסן במקום אורתופירוקסן), ויש צורך לבצע בדיקה של פרוסת סלע דקה (בעובי של כ־0.03 מ"מ) הקרויה שקף. השקף מתקבל מניסור הסלע, ליטושו והדבקת הפרוסה על גבי זכוכית. השקף נבדק תחת מיקרוסקופ מיוחד הקרוי מיקרוסקופ פטרוגרפי שבו האור מקוטב.
הנוריט מופיע יחד עם גברו וסלעים מאפיים ואולטרה-מאפיים בשכבות פלוטוניות שלעיתים קרובות קשורות לגופי מחצבים של פלטינה כדוגמת אלו של מתחם בושוולד דרום אפריקה, מחדר סקארגארד (Skaergaard) בגרינלנד מתחם סטילווטר (Stillwater igneous complex) במונטנה שבארצות הברית. נוריט הוא גם סלע היסוד הבסיסי של אגן סדברי (Sudbury Basin) באונטריו שבקנדה, מכתש פגיעה קדום, והאזור השני בעולם בכמות הניקל אותו כורים ממנו. נוריט הוא סלע נפוץ בסלעי הירח שהובאו בתוכנית אפולו. בקנה מידה קטן יותר אפשר למצוא נוריט בסלעי תהום מקומיים כדוגמת פרבר בוקיט גומבק (Bukit Gombak) בסינגפור ובבקעת תמנע שבישראל.
השם ניתן לסלע בסוף המאה ה-19, והוא הלחם של תחילת שם המדינה בה הובחן לראשונה (נורווגיה) עם הסיומת המקובלת לסלעים ומינרלים שמקורה ביוונית.
שמעון דז'יגן
דז'יגאן ושומאכר
דז'יגאן ושומאכר (ביידיש: דזשיגאַן און שומאַכער) היה צמד קומי נודע בתיאטרון היידיש של המאה ה-20. הצמד החל את פעילותו בפולין ב-1927 והתפרק ב-1960 בישראל.
תולדות הצמד.
הצמד, שכלל את השחקנים שמעון דז'יגאן וישראל שומאכר, הוקם בלודז' שבפולין בשנת 1927. בשנת 1931 עברו עם להקתם לוורשה והופיעו באולם "נובושצ'י" עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. הצמד הופיע על בימות אירופה ואף צילם מספר סרטים בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
עם כיבוש פולין על ידי הנאצים ברחו השניים עם להקתם לביאליסטוק שבמזרח פולין, שהייתה אז חלק מברית המועצות. שם התבססה הלהקה כתיאטרון ממלכתי יהודי והופיעה במקומות שונים בברית המועצות. עם פלישת הנאצים לברית המועצות בקיץ 1941 נאלץ הצמד לברוח מזרחה, ולבסוף הגיע לטשקנט. כיוון שהקהל היהודי שם היה קטן מאוד נאלצו השניים להופיע ברוסית בפני קהל לא-יהודי.
ב-1942 הצטרפו לצבא אנדרס מתוך שאיפה להגיע עמו לארץ ישראל, אך נחשדו כעריקים מהצבא האדום ונכלאו במחנה עבודה, ממנו שוחררו לאחר תום המלחמה, בשנת 1946. לאחר מכן הם חזרו להופיע במוסקבה וב-1948 הורשו לצאת מברית המועצות ושבו לפולין. מוורשה יצאו להופעות במחנות העקורים ברחבי אירופה.
השניים השתתפו בשנת 1948 בסרט "אונדזערע קינדער" (יידיש: "ילדינו"), בבימויו של נתן גרוס, שהיה הסרט היידי האחרון שהופק על אדמת פולין לאחר מלחמת העולם השנייה.
בעקבות מערכה ציבורית שניהלה מדינת ישראל הצעירה להשלטת העברית כשפת המדינה, התקבלה באוגוסט 1949 החלטה כי הופעות של להקות מקומיות ביידיש אסורות, אם כי מותרות הופעות ביידיש של להקות מחוץ לארץ.
בתחילת 1950 עלו השניים לישראל, ניצלו פרצה זו בחוק בהיותם תושבי חוץ, והופיעו בהצלחה רבה לאחר הגעתם. מהר מאוד נסגרה הפרצה, והמועצה לביקורת סרטים ומחזות קבעה שאמנים אורחים יכולים להופיע בישראל שישה שבועות בלבד.
עקב כך יצאו השניים באפריל 1953 לסיבוב הופעות בצפון ובדרום אמריקה, שבה חיכה קהל רב של דוברי יידיש לראותם.
הם שבו לישראל בתחילת שנת 1955, לאחר שהגיעו לפשרה עם הרשויות שאיפשרה את המשך ההופעות. התנאי לכך היה שישלבו קטעים בעברית שאורכם יהיה שליש ממשך כל הופעה. קטעים אלה היו בעיקר שירים בעברית מפי זמרות ישראליות, ששולבו כקטעי מעבר.
במהלך שנות החמישים העלה הצמד כעשרה מופעים בישראל ובקהילות יהודיות בחו"ל. רוב ההופעות היו בעלות אופי קומי-סאטירי, הבולטות שבהן היו: "צחוק ולא יעבור" (1950), "קבצנים עליזים" (1952) ו"אלף צחוק וצחוק" (1956).
חלק מן המערכונים נכתבו על ידי כותבים ישראלים, בהם גם אפרים קישון. קישון תרגם ועיבד מאוחר יותר את חלקם והעביר אותם לידי "הגשש החיוור".
בתחילת 1960, בעקבות סכסוך ביניהם, הפסיקו דז'יגאן ושומאכר את הופעותיהם המשותפות, הצמד התפרק והם אף ניתקו כל קשר ביניהם. בעקבות כך החל כל אחד מהם בפעילות אמנותית נפרדת – שומאכר העלה במסגרת קבוצת תיאטרון את המחזה "קידוש השם", ודז'יגאן המשיך בהופעות לבדו.
ישראל שומאכר נפטר ב-1961, ושמעון דז'יגאן הופיע עד מותו באפריל 1980.
מורשת הצמד.
בשנת 2003 הפיק הערוץ הראשון סדרה תיעודית בת 11 פרקים בשם "במדינת היהודים – תולדות ההומור והבידור הישראלי". פרק אחד הוקדש לצמד דז'יגאן ושומאכר, ובוים בידי אבידע ליבני.
התיאטרון היידי "יידישפיל" העלה מחזה בשם "דז'יגאן ושומאכר לנצח" ("די אייביקע דזשיגאן און שומאכער") המגולל את סיפורם של שניים ומפגיש אותם בשמיים לאחר מותם. ההצגה נכתבה על ידי קובי לוריא, בוימה בידי שמואל עצמון ובתפקידים הראשיים הופיעו יעקב בודו וגדי יגיל.
יהושע סובול כתב את המחזה "שניידר ושוסטר" המספר את תולדות חייהם והופעותיהם המשותפות. המחזה הועלה במסגרת תיאטרון הפרינג'.
בשנת 2013 העלה תיאטרון "יידישפיל" מחזה חדש בשם "דז'יגאן ושומאכר - שוב ביחד" ("דזשיגאַן און שומאַכער קנאַקן שוין ווידער") שנכתב כקומדיה מוזיקלית על ידי ב. מיכאל ואפרים סידון. גם הצגה זו בוימה בידי שמואל עצמון, ובה משתתף יעקב בודו בתפקיד ראשי, ולצדו דובל'ה גליקמן.
בעיר תל אביב נקרא רחוב "השחקנים" על שם הצמד.
דז'יגן ושומכר
פורטיה דה רוסי
שמעון דזשיגאן
ויליאם דורפפלד
הפלנג'ות הנוצריות
אברהם צרפתי
אברהם צרפתי (בערבית: أبراهام السرفاتي; 1926 - 18 בנובמבר 2010), יהודי-מרוקאי, היה פעיל פוליטי, חבר במפלגה הקומוניסטית (קדימה) ואופוזיציונר לחסן השני. בשל מלחמתו נגד הקולוניאליזם ובעד הדמוקרטיה במרוקו היה נתון במאסר במשך 17 שנה, והוגלה ל-8 שנים ממרוקו.
ביוגרפיה.
צרפתי נולד בקזבלנקה שבמרוקו ב-1926 למשפחה יהודית-מרוקאית שמוצאה בטנג'יר. בשנת 1949 הוסמך כמהנדס מכרות בגרנד אקול בפריז. את דרכו הפוליטית החל ב-1944 כשהצטרף למפלגה הקומוניסטית המרוקאית, ועם הגיעו לצרפת שנה לאחר מכן הצטרף למפלגה הקומוניסטית של צרפת. עם שובו למרוקו, נעצר ונכלא על ידי הרשויות הצרפתיות בעקבות מאבקו האנטי-קולוניאליסטי. ב-1950 הקים מפלגה בשם "קול הדמוקרטיה". בשנים 1957 עד 1960 עבד בשביל משרד הכלכלה ותמך במדיניות של עצמאות כלכלית. בשנים 1960 עד 1968 הוא עמד בראש משרד ממשלתי לזרחה, אך התפטר מתוך הזדהות עם פועלים שובתים.
בשנת 1970 הוא עזב את המפלגה הקומוניסטית והקים עם חבריו את מפלגת "אלא אלאימאם" (קדימה). בשנת 1972 הוא נעצר ועונה בפעם הראשונה, אך שוחרר לאחר לחץ ציבורי רחב. עם חברו עבד אללטיף זרואל הוא ירד למחתרת. שם הוא פגש במי שתהיה לאשתו, כריסטין דור, שעזרה לשניהם. באוגוסט 1974 מצאו אותם, ושוב עברו עינויים. זרואל נפטר כתוצאה מכך.
באוקטובר 1974 נשפט צרפתי ונדון למאסר עולם בעוון "קשירת קשר על מנת לפגוע בביטחון המדינה". צרפתי ריצה את עונשו בכלא באל-קניטרה. לאחר קמפיין ארוך של לחץ בינלאומי, שוחרר מהכלא בספטמבר 1991, לאחר 17 שנה. מיד לאחר השחרור נשללה ממנו אזרחותו המרוקאית והוא יצא לגלות בצרפת יחד עם אשתו, שם הרצה באוניברסיטאות פריז על "זהות הדמוקרטיה במדינות ערב".
צרפתי היה אנטי-ציוני, לא התעניין באזרחות ישראלית, התנגד לחוק השבות ותמך בהקמת מדינה פלסטינית.
בספטמבר 2000, 8 שנים אחרי שיצא צרפתי לגלות, יצא צו מלכותי מיוחד אשר התיר לו לחזור למרוקו ולקבל בחזרה את דרכונו ואת כל זכויותיו. הוצאת הצו התאפשרה בזכות לחץ מתמשך של ארגוני זכויות אדם, ושינויים פוליטיים שאירעו במרוקו (מות המלך חסן השני והעלייה לשלטון של בנו, המלך מוחמד השישי).
בחודש נובמבר 2010 מת צרפתי בעיר מרקש שבמרוקו.
עבדאללה יוסף עזאם
ויליאם קלינטון
ברמינגהאם (אלבמה)
ברמינגהאם (באנגלית: Birmingham) היא העיר הגדולה ביותר במדינת אלבמה בארצות הברית. העיר משמשת כמושב המחוז של ג'פרסון, אף כי חלק ממנה נמצא במחוז שלבי הסמוך. במפקד האוכלוסין של שנת 2000 מנתה האוכלוסייה 242,820 נפש, ועל פי הערכה משנת 2006, הצטמצמה מעט לכדי 230,000 נפש.
ברמינגהאם משתייכת לאזור מטרופוליטני גדול, הכולל פרוורים רבים ואת העיר הובר. האוכלוסייה במטרופולין זו מונה כמיליון ומאה אלף נפש. אגד ערים מורחב יותר, הכולל, מלבד הובר, גם את קולמן, ידוע בשם "ברמינגהאם רבתי", ומתגוררים בו כרבע מאזרחי אלבמה.
ברמינגהאם נוסדה בשנת 1871, מיד לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית. העיר תוכננה להיות עיר תעשייתית, וכדי לפרסם עובדה זו, בחרו מתכנניה לקראה על שם עיר התעשייה החשובה באנגליה - ברמינגהאם. אכן, התפתחותה המרשימה של העיר לקראת סוף המאה התשע עשרה העניקה לה את הכינויים "עיר הקסם" ואף "פיטסבורג של הדרום", עקב דמיונה לפיטסבורג שבפנסילבניה בהיקף תעשיית הברזל והפלדה שבה. במחצית המאה העשרים שימשה העיר כמרכז התעשייה העיקרי של דרום ארצות הברית.
לצד תעשיות אלו, התפתחה כלכלת העיר במהלך המאה העשרים בכיוונים נוספים: בנקאות, ביטוח, רפואה, הוצאה לאור, וביוטכנולוגיה. לקראת סוף המאה הייתה ברמינגהאם אחת הערים בעלות הגידול המשמעותי ביותר בהכנסה לנפש בארצות הברית, עם כמאה אחוזי גידול בהכנסות מאז 1990.