בשנת 1239 לערך כבש מינדאוגאס את אזור רותניה השחורה (מערב בלארוס של היום) ושם את בנו לשלוט עליו. במהלך שנות הארבעים של המאה ה-13 מינדאוגאס חיזק וביסס את שלטונו באדמות הבלטיות. בשנת 1245 הוא שלח את שני אחייניו, טוטוילאס ואדיוידאס, יחד עם הדוכס ויקינטס לכבוש את העיר סמולנסק. כאשר הם כשלו במשימתם ניסה מינדאוגאס להשתלט על אדמותיהם. כתגובה לכך הקימו השלושה ברית חזקה עם הסמוגיתים, המסדר הליבוני ומלכי גליציה וווליניה נגד מינדאוגאס. הברית הצליחה לכבוש את רותניה השחורה ואת השטחים של סמוגיתיה שעדיין תמכו במנהיג הליטאי. מינדאוגאס, שעמד בפני תקיפות מדרום ומצפון, הצליח לנצל את היריבויות הפנימיות בתוך הברית ושיחד את ראש המסדר הליבוני, שעדיין כעס על ויקינטס על ניצחונו בקרב שאולאי. בשנת 1251 מינדאוגאס הסכים להתנצר ולוותר עם אדמותיו במערב בתמורה להכתרתו כמלך ליטא. בשנת 1254 הברית התפוררה והכירה במינדאוגאס כשליט ליטא.
ממלכת ליטא.
כמובטח לו על ידי הליבונים, מינדאוגאס הוכתר כמלך ליטא בשנת 1253 וממלכת ליטא, שהוכרזה כבר בשנת 1251 על ידי האפיפיור, נוסדה בצורה רשמית. למרות שהתאריך המדויק של ההכתרה אינו ידוע, הליטאים חוגגים את יום העצמאות שלהם עד היום ב-6 ביולי.
האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי תמך במינדאוגאס בתקווה שמדינה נוצרית חדשה בצפון תגן על אירופה מפשיטותיהם של אורדת הזהב. ב-17 ביולי 1251 חתם האפיפיור על שני צווים: הראשון ציווה על הבישוף של חלמנו להכתיר את מינדאוגאס כמלך ליטא, למנות בישוף לליטא ולבנות שם קתדרלה; השני ציווה כי על הבישוף החדש להיות כפוף לאפיפיור, דבר ששימח מאוד את הליטאים, שחששו כי הבישוף החדש יהיה כפוף לאויביהם הקודמים, המסדר הליבוני.
מיד לאחר הכתרתו העביר מינדאוגאס את אדמותיו במערב המדינה למסדר הליבוני, והאזור חווה תקופת שקט במשך שמונה השנים הבאות. מינדאוגאס ניצל את השקט במערב על מנת להתמקד בכיבושיו במזרח. הוא ביסס את שלטונו ברותניה השחורה ובפינסק וכן ניצל את קריסתה של נסיכות קייב על מנת לכבוש את העיר פולוטסק, אחת הערים החשובות והמבוצרות ביותר באזור. מינדאוגאס גם חיזק את קשריו עם מערב אירופה, עם ממלכת גליציה-וויליניה ועם הכס הקדוש. בתוך הממלכה מינדאוגאס פעל להקמת חצר אצולה, מערכות מנהלתיות ומוסדות לאומיים שונים.
המסדר הליבוני ניצל את תקופת השקט כדי לבסס את שליטתו בסמוגיתיה ובנה שלוש טירות לאורך הגבול עם ליטא. הסמוגיתים כתגובה תקפו את הליבונים וניצחו אותם במספר קרבות, מה שגרם לשבטים הפרוסים מדרום גם הם לקום כנגד המסדר. המרד הפרוסי הגדול נמשך 14 שנים ומינדאוגאס, בעידוד אחיינו טרניוטה, הפר את הסכם השלום עם הליבונים ותקף אותם. יש הטוענים כי המלך גם חזר לאמונותיו הפגניות, אולם אין הוכחה לכך.
מינדאוגאס כרת ברית עם אלכסנדר נבסקי, הנסיך הגדול של רפובליקת נובגורוד, ויחד איתו תקף את המסדר הליבוני. טרניוטה תקף עם כוחותיו את אזור מסוביה (מזרח פולין של היום) בתקווה לעודד את כל השבטים הבלטים הכבושים להתקומם כנגד המסדר ולהתאחד עם הליטאים. למרות שהוא לא הצליח לאחד את השבטים, השפעתו של טרניוטה גדלה שכן מינדאוגאס ריכז את כוחותיו באזור העיר בריאנסק שבמזרח. במהלך האירועים הללו מורטה, אשתו של מינדאוגאס, נפטרה, והמלך הביע את רצונו לשאת לאשה את אחותה, אשתו של בן בריתו דאומאנטאס, ששלט באזורים הצפוניים של ליטא. כתגובה לכך דאומאנטאס וטרניוטה רצחו את מינדאוגאס ושניים מבניו בשנת 1263, וליטא שקעה לתוך תקופה ארוכה של אי שקט פנימי.
השנים שלאחר מינדאוגאס.
אי שקט פנימי.
לאחר מותו של מינדאוגאס טרניוטה לקח על עצמו את תפקיד הדוכס הגדול של ליטא, אולם רק שנה לאחר מכן הוא נרצח על ידי משרתיו של מינדאוגאס. דאומאנטאס ברח לפסקוב שם הוטבל תחת השם טימופיי, שלט ברפובליקת פסקוב במשך יותר משלושים שנה ואף הפך לקדוש נוצרי. בנו ואישוילקאס, שהיה נוצרי, לקח את השלטון ועצר את המלחמה נגד המסדר הליבוני. ללא תמיכת ליטא המרידות השבטיות גנד המסדר החלו להרגע. בשנת 1267 ואישוילקאס פרש למנזר והעביר את השלטון לדודו, שבאמאס.
שלטונו של טראידניס.
האירועים שהובילו לעלייתו לשלטון של טראידניס אינם ברורים. ידוע רק כי הוא היה דוכס קרנאווה לפני שהפך להיות הדוכס הגדול של ליטא בשנת 1269, וכי יחסיו עם ממלכת גליציה-ווליניה היו רעועים, עובדה שהובילה למלחמה בין המדינות בשנים 1274-1276. טראידניס חיזק את שליטתו ברותניה השחורה וכן תקף את המסדר הליבוני במערב. בשנת 1279, לאחר שהליבונים חוו הפסד צורם בקרב מול הליטאים ומנהיגם נהרג, החליטו הסמיגאלים, עם שישב באזור ריגה של היום והיה כבוש על ידי הליבונים תקופה ארוכה, לקום נגד כובשיהם ולהכיר בשלטונו של טראידניס. אולם טראידניס מת זמן קצר לאחר מכן והמרד נכשל.
תקופת שלטונו של טראידניס הייתה היציבה והממושכת ביותר בתקופת האי שקט שלאחר מותו של מינדאוגאס. לאחר מותו המסדרים הדתיים ביססו שוב את שלטונם על השבטים שמסביב לליטא והחלו למקד את תשומת לבם בכיבוש הדוכסות הגדולה.
עלייתה של השושלת הגדימינידית.
לא הרבה ידוע על הדוכסים הגדולים של ליטא בין מותו של טראידניס בשנת 1282 ועלייתו לשלטון של ויטניס בשנת 1295. עלייתה של השושלת הגדימינידית החלה עם הופעתו של מנהיגם הראשון, בוטיגיידיס, כדוכס הגדול בשנת 1285. בשנת 1289, בשיאו של כיבוש האזור הבלטי על ידי המסדרים הדתיים, הוא נלחם נגדם ובנה מספר טירות חזקות לאורך נהר נמן. לאחר מותו בתחילת שנות התשעים של המאה ה-13 ירש את מקומו אחיו בוטיבדאס, אביהם של ויטניס וגדימינאס. בשנת 1295 עלה ויטניס לשלטון וסיים את תקופת אי השקט שהייתה באזור במשך יותר משלושים שנה. שלטונו סימן את המעבר מהקמתה של המדינה הליטאית לנקודה בה היא הייתה מוכנה להתרחבות והתייצבות.
מורשת.
המדינה שאוחדה ונשלטה על ידי מינדאוגאס נחשבת למדינה הליטאית הראשונה בהיסטוריה. המדינה הגנה על העם הליטאי והסמוגיתי מפני התבוללות במסדר הטבטוני והליבוני, גורל ממנו לא הצליחו להתחמק הפרוסים העתיקים ושבטים בלטים רבים אחרים. מינדאוגאס שלט על כ-100,000 קמ"ר של שכלל אוכלוסייה של כ-300,000 ליטאים, ועוד כ-100,000 קמ"ר נוספים של אדמות סלביות. במאה ה-15, תחת שלטונו של ויטאוטאס, הדוכסות הגדולה שלטה על אזור של כ-930,000 קמ"ר שכלל בתוכו 2.5 מיליון תושבים.
התקופה שבין 1219 ל-1295 בליטא עיצבה גם קונפליקטים עתידיים: הליטאים הפגנים היו מוקפים על ידי מסדרים דתיים קתולים מצפונם ומדרומם, ועל ידי חסידי הכנסייה האורתודוקסית ממזרח. התקפותיהם של המסדר הטבטוני והליבוני התחזקו בסוף המאה ה-13 בעוד שהיחסים בין הליטאים לאורתודוקסים היו שקטים יותר. למרות המצב המתוח מבחינה דתית, לתושבי המדינה היה חופש דת מוחלט.
השנים שבין 1295 ל-1377 אופיינו בעיקר על ידי מאבקים עם האבירים הטבטונים במערב וכן על ידי התפשטות מזרחה על חשבון המונגולים. למרות חופש הדת במדינה היה זה ברור כי ליטא לא תוכל להישאר מבודדת מבחינה דתית לאורך זמן וכי עליה לבחור בין הדת הקתולית לדת האורתודוקסית. בשנת 1386 הדוכס הגדול יוגאילה בחר להנשא למלכת פולין ולהטבל לנצרות הקתולית, ובכך נעלמה המדינה הפגנית האחרונה באירופה.
פסאודו-מריוס
פסאודו-מריוס (לפעמים גם "פסבדו-מריוס". ? - 13 באפריל 44 לפנה"ס) הוא כינויו במחקר שניתן לפוליטיקאי רומאי שפעל בשלהי תקופת הרפובליקה הרומית וטען שהוא נכדו של גאיוס מריוס, מנהיג הסיעה הפופולרית שכיהן כקונסול שבע פעמים.
תולדות חייו.
פסאודו-מריוס נזכר במכתבו של מרקוס טוליוס קיקרו מ-19 במאי 45 לפנה"ס, אדם שהציג את עצמו בשם גאיוס מריוס בנו של גאיוס מריוס הבן ונכדו של גאיוס מריוס הגדול ביקש מקיקרו שייצגו במשפט, קיקרו סירב והציע למריוס (ייתכן שבאירונה מכיוון שידע שהוא מתחזה) לבקש עזרה מיוליוס קיסר שהיה אחיינה של יוליה קיסריס אשת מריוס הגדול ועל כן קרוב משפחתו של מריוס הנכד.
לא ידוע אם פסאודו-מריוס היה באמת חלק ממשפחת מריוס כפי שהוא התיימר, גאיוס מריוס הבן נישא לליקיניה בת לוקיוס ליקיניוס קראסוס בשנת 92 לפנה"ס ולא ידוע על כל צאצאים שהיו לזוג עד מותו של מריוס בשנת 82 לפנה"ס. מקורות אחרים מציינים את שמו כאמאטיוס, הרופילוס. מפעולותיו היו יודעים שהוא היה אדם עשיר שיכול היה להרשות לעצמו לקנות את תמיכת ההמון והיה בעל כריזמה וכישרון דמגוגי לסחוף אחריו את ההמון.
לאחר ניצחונו של יוליוס קיסר בקרב מונדה, ששהה בגאליה והיספניה כדי לטפל בעניינים מנהלתיים של הפרובינקיות החל פסאודו-מריוס לקנות לו אוהדים ופופולריות בקרב הפלבס. הוא קנה לעצמו קליינטה בקרב החיילים המשוחררים, הפלבס ומועצות מקומיות של איטליה.
פסאודו-מריוס אף חיפש הכרה רשמית כחלק ממשפחת קיסר, אותה דרש מאוקטביוס, בפמלייתו היו מספר נשים מבית קיסר שהעידו לטובתו אולם מכיוון שאמו של אוקטביוס אטיה התנגדה להכללתו כחבר במשפחה אוקטביוס נאלץ לסרב בדיפלומטיות ולהציע שהעניין יובא בפני קיסר שהוא ראש המשפחה. קיסר לא התרשם מטיעוניו והגלה אותו מאיטליה.
לאחר רציחתו של קיסר פסאודו-מריוס הופיעה שוב ברומא כמנהיג האספסוף הפלבאי, בחושיו החדים הוא הבין שמי שיצליח לייצב את עצמו כנאמן לזכרו ומורשתו של קיסר, שבמותו היה נערץ על המוני העם יותר מבחייו, יזכה בהנהגת הסיעה הקיסרית. הוא היה מחלוצי הפולחן לקיסר במקום שרפת גופתו הוא הקים מזבח שבו הועלו קורבנות לקיסר כאל וקרא לעשות שפטים ברוצחי קיסר.