מה שבחורה רוצה (באנגלית: What a Girl Wants) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2003 מסוגת הקומדיה רומנטית. בסרט מככבים אמנדה ביינס, קולין פירת' ואוליבר ג'יימס. מבוסס על הסרט "The Reluctant Debutante" (בנות ה-17 מבלות) משנת 1958.
עלילה.
בטיול שעורכת ליבי (קלי פרסטון) במרוקו, היא פוגשת בהנרי דֶשווּד (קולין פירת'), לורד בריטי. השניים מתאהבים ומתחתנים בטקס חתונה בדואי. כשהם מגיעים לביתו של הנרי, הוריו לא אוהבים את הנערה האמריקאית, שאינה ממשפחת האצולה הבריטית. אחד היועצים של הנרי, שיודע שליבי בהיריון, אומר לה שהנרי רוצה שתעזוב. ליבי מאמינה לו, וחוזרת לארצות הברית, שם נולדת דפני (אמנדה ביינס). לאחר 17 שנה, דפני רוצה להגשים את חלומה ולפגוש את אביה.
דפני מגיעה ללונדון, ופוגשת את איאן (אוליבר ג'יימס), שעובד בקבלה של בית המלון שבו היא מתארחת. היא רואה בתוכנית טלוויזיה שהנרי התארס, לארוסתו יש בת, ושהוא מועמד להיות ראש ממשלת בריטניה. דפני מגיעה לביתו של הנרי, ומודיעה לו על קיומה. הנרי נכנס להלם, ומחליט לתת לה להישאר למשך הקיץ.
במהלך שהותה בלונדון מתנהגת דפני באופן פרוע ולא מנומס, גורמת למבוכה במשפחתו של הנרי וגורמת לו לרדת בסקרים. בנוסף, היא ואיאן מתאהבים. הנרי מבקש מדפני שתנסה להתנהג כמו בת אצולה. דפני מבינה, והיא אכן נוהגת כך, מה שפוגע מאוד באיאן, מכיוון שהדבר גורם לה להפסיק להתייחס אליו.
ביום טקס היציאה לחברה של דפני, ליבי מגיעה. כשדפני מגלה שהיועץ (אביה של ארוסתו של הנרי ), אמר לה לעזוב היא עומדת לספר על כך להנרי וליבי, אך ארוסתו של הנרי נועלת את דפני בחדר צדדי. כשמגיע הזמן ל"ריקוד אב ובת" בטקס, ליבי מוצאת אותה בחדר הנעול, ומשחררת אותה. הנרי נתקל בהן, ולאחר דין ודברים הן מחליטות לעזוב את בריטניה.
לאחר שליבי ודפני עוזבות, הנרי מודיע שהוא מסיר את מועמדותו לראשות הממשלה. הוא מכה את יועצו על שהונה אותו, ומודיע לו על ביטול האירוסין.
סצנת הסיום מתרחשת בארצות הברית. דפני וליבי עובדות באולם אירועים, כאשר ליבי שרה, ודפני ממלצרת. בדיוק כשמגיע "ריקוד אב ובת" באירוע, ליבי רואה את הנרי מגיע. מרוב התרגשות, היא לא מצליחה לשיר. לאחר מכן, גם דפני מבחינה בו. הוא אומר לה שהוא אוהב אותה, והם רוקדים. לאחר מכן אומר הנרי לדפני שהביא לה הפתעה - איאן הגיע. דפני ואיאן רוקדים, וגם ליבי והנרי רוקדים.
כרזת הסרט.
בכרזה המקורית של הסרט, אמנדה ביינס הציגה בידה סימן V, אך בעקבות מלחמת עיראק שהתרחשה באותו זמן, החליטו האחים וורנר להוריד את הסימן מהכרזה, כדי שלא יחשבו שהם נוקטים בצעדי מחאה לגבי המלחמה.
אחר הצהריים של פאון
"אחר הצוהריים של פאון" (בצרפתית: L'après-midi d'un faune ) הוא יצירת מחול במערכה אחת מאת הכוריאוגרף והרקדן ואצלב ניז'ינסקי. המחול נוצר בהשראת פואמה של המשורר הצרפתי סטפן מלרמה (Stéphane Mallarmé), לפי מוזיקה שחיבר המלחין קלוד דביסי, עבור להקת בלט רוס של סרגיי דיאגילב. הבלט הועלה לראשונה ב־29 במאי 1912 בתיאטרון השאטלה (Théâtre du Châtelet) בפריז, בעיצובו של ליאון באקסט. ואצלב ניז'ינסקי הופיע בתפקיד הפאון.
המחול והתלבושות מעוצבים כחלק אינטגרלי מתוך תמונה המזכירה ציור על גבי כד יווני עתיק. הכוריאוגרפיה שוברת את חוקי הבלט הקלאסי. פאון (סאטיר, פאן), אל–אדם–חיה, מתעורר מיוזע במקומו המוגבה בשעת אחר צוהריים קרירה. הוא מנגן בחליל, אוכל ענבים, ומתענג ללא עכבות; קשוב לתחושותיו ושלם עמן. כאשר הוא מבחין בנימפות הוא נותן ביטוי ישיר לתחושותיו ויורד למטה לקראתן. אלה משתהות לרגע ובורחות מבוהלות. כאשר הן חוזרות – פאון שוב נותן דרור לתחושותיו והן עוזבות בשנית, פרט לאחת. פאון מנסה לחבקה והיא בורחת. במהלך מנוסתה הצעיף שלה נופל ונותר מאחור. פאון נוטל אותו, עולה למקומו, ומדמיין את הנימפה עד הגיעו לסיפוק. ניז'ינסקי, בכוח ההבעה שלו, ובפשטות הגאונית של תנועותיו, מצליח לגרום לקהל להתרכז במה שהוא מתכוון אליו. התוצאה הייתה סקנדל. אוגוסט רודן נקט עמדה לא פופולרית והגן על היצירה. כך הוא סייע למעשה להתפתחות המחול במאה העשרים.
ג'רום רובינס חיבר בשנת 1953 לאותה מוזיקה ולאותו נושא בלט משלו, אשר בוצע גם בישראל על ידי להקת בת שבע.
עידוא בן גוריון
סיעת עתיד
עתיד הייתה סיעה שהקימו חברי הכנסת אלכס גולדפרב ואסתר סלמוביץ בנובמבר 1995, במהלך כהונתה של הכנסת השלוש עשרה.
הסיעה הוקמה בעקבות פרישתם של השניים מסיעת יעוד (שהייתה עצמה סיעת פורשים מצומת) עקב מחלוקת עם חברם לסיעה גונן שגב.
לאחר הפרישה נשארו השניים חברים בקואליציה, וגולדרפרב המשיך לכהן כסגן שר במשרד הבינוי והשיכון.
לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה התפרק החיבור הארעי בין השניים. גולדפרב הצטרף לעבודה והתמודד ללא הצלחה בבחירות המקדימות במפלגה, ואילו סלמוביץ הצטרפה לליכוד והתמודדה אף היא בחוסר הצלחה על מקום ברשימה לכנסת.
עתיד (סיעה)
רפאל ניר
רפאל ניר (9 בספטמבר 1930 - 21 באוגוסט 2012) היה פרופסור במחלקה לתקשורת ועיתונאות ובית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוג לפוליטיקה ותקשורת במכללת הדסה ובבית הספר לתקשורת במכללה האקדמית נתניה.
חייו ופועלו.
רפאל ניר נולד בהמבורג שבגרמניה כרפאל (רלף) שטראוס. אביו היה רופא ופעיל מאוד בתנועה הציונית בגרמניה. בשנת 1936, ימי גרמניה הנאצית, עלתה המשפחה לארץ ישראל והתגוררה בפתח תקווה. רפאל למד בבית הספר היסודי פיק"א בפתח תקווה ואחר כך בגימנסיה הריאלית בלפור בתל אביב. אחרי מלחמת העצמאות ושירות בצבא הקבע הגיע לירושלים כדי ללמוד באוניברסיטה העברית. מאחר שהתעניין בהוראת השפה העברית לעולים חדשים בחר ללמוד לתואר הראשון בלשנות עברית ומקרא. לתואר השני למד לשון עברית וחינוך, ואת עבודת הגמר שלו על הניקוד הארץ-ישראלי הגיש לפרופ' זאב בן-חיים. את עבודת הדוקטורט הכין בהדרכתם של הפרופסורים חיים מנחם רבין וצבי אדר. נושא העבודה היה "הניב בחינוכו הלשוני של תלמיד בית-הספר התיכון בישראל".
בין השנים 1967–1980 כיהן ניר כסגן מנהל בית ספר לחינוך של האוניברסיטה העברית, כשהפרופסורים עקיבא ארנסט סימון ואחריו שלמה פוקס היו מנהלי בית הספר. בשנים 1968–1975 היה ראש החוג לחינוך ומרצה בכיר בחינוך ובלשון עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנים 1970–1976 ייסד וניהל את המרכז לבלשנות שימושית באוניברסיטה העברית. בשנים 1975–1977 ניהל את המרכז הקדם-אקדמי.
בשנת 1980 התמנה לפרופסור חבר בחוגים לתקשורת ולחינוך באוניברסיטה העברית. בשנת 1990 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. בשנת 1998 פרש מן ההוראה באוניברסיטה העברית, ובשנים 1999–2008 נמנה עם סגל בית הספר לתקשורת במכללה האקדמית נתניה ויו"ר ועדת ההוראה שלה.
בשנים 1983–1986 כיהן כנשיא האגודה הישראלית לבלשנות שימושית (איל"ש).
בשנים 1981–1992 ניהל סדנאות שנתיות בנושא "הוראת הלשון העברית וספרותה" במרכז הבין-ארצי להוראת תרבות ישראל באוניברסיטאות שבחסות נשיא המדינה.
בשנות ה-80 וה-90 של המאה העשרים עמד בראש ועדת המקצוע העליונה ללשון העברית מטעם משרד החינוך והתרבות.
בשנים 1998–2000 כיהן כיו"ר הוועדה להכנת תוכנית לימודים בלשון העברית למכללות לחינוך.
שימש פרופסור-אורח וחוקר-אורח באוניברסיטת ויסקונסין (ארצות הברית), באוניברסיטת היידלברג (גרמניה) ובמכון למדעי היהדות שלידה, וכן בסמינר התאולוגי היהודי בניו יורק, ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי. הקים את החוג לתקשורת במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין בירושלים, ועמד בראשו בשנים 1994–1999.
היה חבר במספר ארגונים: האגודה הישראלית לבלשנות שימושית (איל"ש) שאותה הקים, האגודה הישראלית לתקשורת, האגודה הישראלית לחקר שפה וחברה, האגודה האמריקאית של פרופסורים לעברית, האגודה הבינלאומית לחקר הקריאה ועוד.
רפאל ניר נישא למרים לבית מזרחי-מעוז ולהם בן, אוֹרי ניר (היה עיתונאי בהארץ ושליח העיתון בארצות הברית), ובת, עינת. הבן הבכור, עופר ניר, שהיה בין מייסדי בית הספר לאמנויות בירושלים ושחקן בתיאטרון החאן, נפטר בשנת תשנ"ה.
מחקריו.
תחומי המחקר העיקריים.
בתחום החינוך הלשוני חקר רפאל ניר את דרכי הוראת העברית כשפת אם וכשפה נוספת. ערך מחקרים בתחומי הבנת הנקרא.
בתחום הבלשנות העברית חקר התפתחויות סמנטיות, לקסיקולוגיות ולקסיקוגרפיות בעברית החדשה, בתוכן את דרכי היצירה של מילים חדשות.
בתחום התקשורת חקר היבטים שונים של השיח הציבורי והעיתונאי תוך התמקדות בלשון העיתונות. כן פרסם מחקר על כתוביות התרגום בסרטי טלוויזיה. חקר היבטים שונים של טקסטים זעירים, בתוכם פתגמים, סיסמאות פוליטיות, סיסמאות פרסומת, כותרות-תוכן ודבקיות-פגוש.
מספריו.
הוראת העברית כלשון אם בחטיבת הביניים ובחטיבה העליונה.
מטרת ספר זה, שראה אור בשנת תשל"ד 1974, הייתה להתוות עקרונות להוראת לשון-האם בבתי הספר בישראל בהתאם לגישות המודרניות להוראת שפה. בספרו הוא גם מציע דרכים מעשיות למימושן. דרכי ההוראה המוצעות בספר נחשבו בשעתו למהפכניות. הוא הציע לחזק את היסוד התיאורי (הדסקרפטיבי) בהוראת השפה העברית, שנטתה להדגיש יתר על המידה את ההיבט הנורמטיבי הטהרני.
בין השאר הציע ללמד את התלמידים את דרכי התצורה של המילים, כדי שיתפשו את השפה כדינמית וכמתאימה עצמה לרוח התקופה. הוא המליץ לדון עם התלמידים בדרכי הקליטה של מילים וביטויים מלועזית ולשוחח עמם על חידושי האקדמיה ללשון העברית. ניר טוען שאין לעסוק רק בניתוח של מילים בודדות מחוסרות הקשר, אלא לבחון גם צירופי מילים ואת ההקשר הרחב. ניר דן ביחסים שבין לשון לחשיבה בהוראת השפה.