בקרב הבדואים ורוב הערבים ברחבי אזור ארץ ישראל, קפה מר, המכונה "קָהוָוה סאדה" ("קפה פשוט"), היה לסמל של הכנסת אורחים. מזיגת המשקה הפכה לטקס; זה בדרך כלל כולל את המארח או בנו הבכור שנע בסיבוב בכיוון השעון בין האורחים - שהסטטוס שלהם נקבע על ידי גילם ומעמדם - ומוזג קפה לכוסיות קטנות מפליז. כאורח, זה נחשב "מנומס" להסכים רק לשלוש כוסות קפה ואז לסיים את הכוס האחרונה בלאמר "דאימן", כלומר "תמיד", כשהכוונה בפועל "שתמיד יהיה לך את האמצעים להגיש קפה".
משקאות חריפים.
משקה חריף שנצרך בקרב הפלסטינים הנוצרים והרבה מהמוסלמים הפחות אדוקים הוא ערק. הערק הוא משקה אלכוהולי טהור בטעם אניס, המעורבב עם מים כדי לרכך אותו ולתת לו צבע לבן שמנת. הוא נצרך במהלך אירועים מיוחדים כגון חגים, חתונות, ומפגשים או עם "מֶזֶה". בירה היא גם משקה נצרך ובכפר הפלסטיני טייבה שבאזור בנימין יש את מבשלת הבירה היחידה בגדה ובעזה. בנוסף לבירה רגילה, מבשלת הבירה מייצרת בירה נטולת אלכוהול למוסלמים דתיים.
ארוחות חג.
ישנו הבדל חד בין המנות הפלסטיניות הנאכלות על בסיס יומי בהשוואה לאלו המיועדות לחגים - הכוללים משפחה ואירועים דתיים למוסלמים ולנוצרים.
רמדאן.
בעבר, במהלך חודש צום הרמדאן, ה"מֻסַחִר" של העיירה היה צועק ומתופף בתוף שלו כדי להעיר את תושבי העיר לארוחת ה"סוחור" ('שחר') - בדרך כלל בשלב מוקדם מאוד בבוקר, החל מ-4:00-6:00 בבוקר. הארוחות הנאכלות בשעה זו בבוקר הן קלות וכוללות: לבן, גבינה, לחם וביצים מטוגנות או מבושלות יחד עם נוזלים שונים לשתייה. קריאת המואזין לתפילת שחר מסמנת את תחילתו של ה"סואן" (הצום).
שבירת הצום של היום מתחיל באופן מסורתי עם צריכה קלה של תמרים ומשקאות צוננים. הפלסטינים נוהגים לעשות מגוון של משקאות מבוססי פרי, הכוללים את הטעמים, תמר הינד (תמרינדי), "סוס" (שוש), חרוב וקמרדין. מיץ תמר הינד מכינים על ידי השריית תמרינדים במים למשך שעות רבות, ואז מסננים, ממתיקים ומערבבים אותו עם מי ורדים ומיץ לימון. מיץ חרוב נעשה באופן דומה, למעט במקום תמרינדי, משתמשים בחרובים. קמרדין עשוי ממשמשים מיובשים המבושלים בנוזל ולאחר מכן הוא מצונן.
המונח אפטאר מקבל משמעות שונה בחודש הרמדאן שבו הוא משמש כדי לתאר את 'שבירת הצום' בניגוד למשמעות הרגילה שלו של ארוחת בוקר. אפטאר מתחיל במרק, שנעשה מעדשים או ירקות או פריקה. שורְבָּת פריקה ("מרק פריקה") עשוי מחיטה ירוקה סדוקה המבושלת במרק עוף. ישנו מגוון רחב של ארוחות המוגשות במהלך האפטאר, החל מצלחות קטנות או קערות של מנות מבוססות ירקות או "סנייה" (צלחות או מגשים גדולים) של בשר מסוים. מנות קטנות הנפוצות על שולחן ארוחת הערב הן "במיה" - שם לבמיה ברסק עגבניות, מלוח'יה - תבשיל מלוכיה - או "מקאלי", מערך של עגבניות מטוגנות, חצילים, תפוחי אדמה, פלפלים וקישואי זוקיני. פילאף או פריקה פשוט בדרך כלל מוגשים לצד הבשר בארוחת הערב. כל משפחה מכינה מנות אקסטרא על מנת לכבד את שכניהם ואת אלו פחות ברי המזל - שחייבים לקבל את אותו המזון שנאכל בבית.
חג הקורבן.
חג הקורבן או עיד אל אדחא הוא מועד לציון העלייה לרגל למכה הנקראת החג', כחלק ממנהג החג נהוג לשחוט כבש או כל בהמה אחרת ולהכין מבשרה לסעודת החג.
המאכל המאכל המרכזי לחג הוא בשר כמו המחרוף, שהוא כבש טחון על האש עם חומוס. בנוסף לצריכת הבשר בחג נוהגות מספר משפחות מוסלמיות לצרף לסעודה מיני מתיקה בהם עוגת שמנת ממולאת באגוזים.
דיו לדפוס דיגיטלי
כתריאל צבי שרהזון
כתריאל צבי שרהזון (ביידיש: קסריאל הרש שרהזאָהן; באנגלית: Kasriel H. Sarasohn; 1835 – 12 בינואר 1905) היה עיתונאי והמוציא לאור של היומון הראשון ביידיש בארצות הברית.
קורות חייו.
כתריאל צבי שרהזון נולד בכפר פייזר שליד סובאלק, מערב רוסיה (בצפון-מזרח פולין של ימינו) בשנת 1835. אביו היה הרב והמגיד אליהו שרהזאן מהעיר סובאלק. בצעירות למד בביתו על מנת להכשיר את עצמו לרבנות, אך נטש את לימודיו ופתח עם שותף בית דפוס.
בשנת 1866, לאחר שלא ראה ברכה בעסקו, היגר כתריאל צבי שרהזון לארצות הברית, שם פנה לענף העיתונות. בשנת 1872 יסד בניו יורק את השבועון הראשון ביידיש שהופיע בארצות הברית ה"ניו יארקער אידישע צײַטונג". בשנת 1874, כששבועון זה נכשל לאחר חמישה חודשים ונסגר בהפסד של אלף דולר, יסד, יחד עם גיסו הסופר מרדכי יהלמשטיין (1835–1926), שבועון אחר ביידיש "יידשע גזעטן" שהאריך ימים במשך 54 שנים.
בשנת 1881 כאשר פרצו הסופות בנגב, הכינוי לגל הפוגרומים ביהודי דרום-מערב האימפריה הרוסית עשה שרהזון ניסיון להוציא יומון, ה"טעגליכע גאזעטן", שלאחר שני חודשי הופעה הפך לשבועון. בשנת 1883 ניסה לחדש את הופעת היומון, אך גם הפעם לא צלח ניסיונו יותר מאשר שלושה חודשים והיומון חזר להיות שבועון. היה זה הניסיון הראשון בעיתונות היהודית בעולם להוציא יומון יהודי ביידיש. שרהזון לא חדל ממאמציו ובשנת 1885 התחיל להוציא את היומון "יידישעס טאגעבלאט".
בהוצאת העיתון התגבר שרהזון על הקושי להשיג גופנים באותיות עבריות ועשה מאמצים להופעתו הסדירה. במרוצת הזמן הפך העיתון להיות פופולרי בקרב היהודים האורתודוקסים בארצות הברית. בשיאו הגיע העיתון לתפוצה של 70 אלף גליונות ליום. העיתון השביע את צמאונם של קוראיו, שהיגרו ממזרח אירופה לידיעות על הנעשה במולדתם הישנה. העיתון סיפק לקוראיו תערובת של נוסטלגיה, סנסציות, בידור וידיעות על הקורה בארץ ישראל והמשיך להופיע במשך שבעים שנים ללא הפסקה. בזכות פעילותו זכה שרהזון לכינוי "איל העיתונות היהודית באמריקה".
בנוסף לעיתונו ביידיש הוציא שרהזון בין השנים 1892 ל-1902 גם שבועון בשפה העברית בשם "העברי".
כתריאל צבי שרהזון נפטר בניו יורק בשנת 1905 והוא בן שבעים שנה במותו.
פעילותו הציבורית.
בנוסף לפעילותו בעיתונות היה כתריאל צבי שרהזון פעיל בענייני הציבור. בשנת 1882 הוא יסד מוסד לזקנים בשם "בית המחסה והמעון העברי לזקנים" (באנגלית: the Hebrew Shelter House and Home for the Aged) וכן בית תמחוי בשם "הכנסת אורחים". הוא נבחר לעמוד בראש אגודת צדקה בניו יורק בשם יורקית ״גבאי מחזיקי עניי ארץ־ ישראל״. הוא כיהן כסגן נשיא איגוד קהילות היהודים האורתודוקסים באמריקה, ה-OU (באנגלית: Orthodox Union), או בשמו המלא: Union of Orthodox Jewish Congregations of America.
שרהזון היה ציוני פעיל. בשנות חייו האחרונות היה ציר בקונגרס הציוני הרביעי שהתקיים בלונדון בשנת 1900 וכן היה ציר בקונגרס הציוני השישי שהתקיים בבזל בשנת 1903. כמו כן כיהן כיושב ראש הוועדה לסיוע לנפגעי פרעות קישינב שהתחוללו בשנת 1903.
ביקורו בארץ ישראל.
בשלהי שנות השמונים ובראשית שנות התשעים של המאה ה-19 נתגלעה מחלוקת בקרב בני היישוב הישן והתנהלה מלחמת קונטרסים בין שתי העדות, הספרדים והאשכנזים על חלוקתם, בין מוסדות שתי העדות, של כספי החלוקה. כספי החלוקה היו כספי מגביות שנוהלו בחו"ל למטרת איסוף תרומות לשם תמיכה בישיבות ובעניים בארץ ישראל. המחלוקת החריפה בשנת 1893 כאשר פקידי בית החולים האשכנזי ביקור חולים בירושלים עברו לעבוד בבית-החולים הספרדי משגב לדך בירושלים, ונטלו עימם את רשימות התורמים הקבועים בארץ ישראל. כתוצאה מאירוע זה הנגרמה מבוכה בין התורמים בחו"ל והתמעטו ההכנסות מהתרומות מארצות הברית.
בשל מחלוקת זו שיגרה אגודת ״גבאי מחזיקי עניי ארץ ישראל״ את כתריאל צבי שרהזון לארץ ישראל כדי שיישב את הסכסוך בין שני בתי החולים וישכין שלום בין שתי העדות. שרהזון הגיע לירושלים ובסיועם של הרב הראשי, החכם ־ באשי הספרדי יעקב שאול אלישר והרב הראשי האשכנזי שמואל סלנט, כינס שרהזון את הצדדים היריבים וניסה להשכין ביניהם שלום, אך המחלוקת הייתה כה עמוקה שהדבר לא עלה בידו והוא שב ריקם לארצות הברית.
המעילים האדומים
המעילים האדומים (באנגלית: Red Coat או Redcoat) הוא כינוי היסטורי לחיילי הצבא הבריטי. כינוי זה נובע מהנוהג ללבישת מעילים מסוגים שונים בצבע אדום, כחלק ממדי הצבא של רוב חלקי הצבא הבריטי ואף הצי המלכותי הבריטי.
השימוש הנרחב במעילים אדומים בצבא החל בשנת 1645 עם הבנייה מחדש של הצבא הבריטי, ונמשך עד לתחילת המאה ה-20 עם המעבר לצבאי חאקי וירוק. למרות שצבאות רבים ברחבי העולם עשו ועושים שימוש במדים בצבעי אדום, הצבא הבריטי הפך להיות מזוהה במיוחד עם צבע זה בעיקר משום הנפוצות שלו ברוב יחידות הצבא, במשך כמעט 300 שנים ומשום האימפריה הבריטית שחייליה שירתו בחלקים רבים סביב העולם.
היסטוריה.
למרות שבמשך השנים, כוחות הצבא האנגלים הכילו מספר יחידות שלבשו מעילים בגווני אדום (לדוגמה היאומן וורדרס), בפברואר 1645 עם ארגון הצבא מחדש נבחר המעיל האדום לכלל יחידות הרגלים וחלק מיחידות הפרשים. החל משנה זו הורכב הצבא מ-12 רגימנטים רגליים (600 חיילים כל אחד), רגימנט דרגונים אחד (1000 פרשים) וסוללות הארטילריה (900 תותחים). לפי מודל הצבא החדש הזה, חיילי הרגלים לבשו מעילים בצבא אדום ונציאני עם מכפלת בצבע לבן.
הופעתו של המעיל האדום בתור צבעם של חיילי הרגלים האנגלים, התרחש לראשונה בקרב הדיונות (1658). המשך השימוש במעילים אדומים לאחר הרסטורציה של המלוכה בשנת 1660, נבעה יותר מהכרח מאשר מדיניות ברורה, שכן הצבע האדום היה זול יותר. עד לשנת 1707, עיצוב המדים ויצורם היה נתון בידי מפקדי הרגימנטים, אך ב-16 בינואר 1707 לפי צו מלכותי הוחלט על ריכוז עיצוב וייצור המדים לכלל חיילי הצבא.