"Reign in Blood" הוקלט והופק בשיתוף על ריק רובין בלוס אנג'לס, כאשר זהו ניסיונו המקצועי הראשון של רובין עם הבי מטאל. נקודות המבט הרעננות שלו הביאו לשינוי קיצוני בצליל של סלייר, כאשר שירי הלהקה הפכו לקצרים ומהודקים יותר, והפקתם הייתה "מצוחצחת" הרבה יותר מעבודותיהם הקודמות, כאשר אראיה הודה מאז ששני אלבומיהם הקודמים סבלו מהפקה דלה יחסית. נקודת מבטו של קהל המעריצים אל סלייר השתנתה גם כן. הגיטריסט קרי קינג ציין כי "זה היה כאילו, 'וואו-אתה מסוגל לשמוע הכול, והבחורים האלה לא סתם מנגנים במהירות; כל תו מנוגן בדיוק בזמן'".
הנמן הודה מאז כי בזמן שחברי סלייר נהגו להאזין ללהקות מטאליקה ומגאדת' באותה התקופה, הם החלו לגלות חוסר סבלנות כלפי חזרות מרובות מדי של ריפי גיטרה. חברי הלהקה טענו כי "ברגע שאנחנו מבצעים בית פעמיים או שלוש, אנחנו מתחילים להשתעמם ממנו. אז למעשה לא ניסינו לקצר את השירים - זה היה מה שרצינו לעשות." התוצאה הייתה אלבום קצר בן 28 דקות, מה שהפך את המוזיקה למחוספסת ומהירה יותר מן האלבומים הקודמים, וסייע לגשר על הפער בין הת'ראש מטאל לאביו הקדמון, ההארדקור פאנק. האלבום מנוגן בקצב ממוצע של 210 פעימות בדקה.
ביקורות והשפעה.
אף על פי שהאלבום לא הושמע רבות ברדיו, הוא הצליח להיכלל בין 100 האלבומים הנמכרים בארצות הברית (המקום ה-94). בבריטניה הגיע למקום ה-47. "Reign in Blood" זכה להצלחה ביקורתית גדולה הן בעיתונות השוליים והן בעיתונות המיינסטרים. הוא נחשב לקלאסיקה מן השורה הראשונה של ת'ראש מטאל ולאחד מהאלבומים שהגדירו את הז'אנר. הוא אף זכה לתיאורים כמו "אלבום המטאל הגדול ביותר בכל הזמנים", "האלבום הכבד ביותר בכל הזמנים" ו"אלבום המטאל הטוב ביותר ב-20 השנים האחרונות". כאשר נשאל כיצד שמר האלבום על הפופולריות שלו עד היום, ענה קינג: "אם היית מוציא את "Reign in Blood" היום, אף אחד לא היה שם לב. זה היה עניין של תזמון; זה היה עניין של שינוי בצליל. באלבומי הת'ראש מטאל של אותה התקופה אף אחד עדיין לא שמע הפקה כל כך טובה. אלה היו מספר דברים שכולם התרחשו בעת ובעונה אחת".
"Reign in Blood" נחשב בעיני המבקרים לאחד מאלבומי הת'ראש מטאל המשפיעים והעוצמתיים ביותר. בסקר "להקות המטאל הגדולות ביותר בכל הזמנים" של MTV קבע הערוץ כי "הלהקה קבעה את רף האיכות עבור עשרות להקות ת'ראש מטאל שקמו אחריה" וכי "המוזיקה של סלייר אחראית ישירות לעלייתו של הדת' מטאל". הערוץ תיאר את "Reign in Blood" כהאזנת חובה. פול מזורקייביץ' מקניבל קורפס טען כי עבודתו של לומברדו באלבום סייעה לו לתופף מהר יותר לאורך הקריירה שלו. הנמן ציין שאלבום הוא המועדף עליו מבין אלבומי הלהקה, ונימק זאת בכך שהאלבום הוא "כל כך קצר, מהיר ולעניין". אראיה טען כי "Christ Illusion" מ-2006 מתקרב לרמתו של "Reign in Blood", אך מאידך "שום דבר לא מסוגל לעלות על "Reign in Blood" בעוצמה ובהשפעה. אף אחד לא שמע דבר כזה עד אז. בעשרים השנה שעברו מאז אנשים הפכו לרגשניים הרבה פחות. לא כל מה שהיה מעבר לסף בתקופה ההיא נשאר כזה היום".
ביצועים בהופעה.
השירים "Angel of Death" ו-"Raining Blood" מנוגנים באופן כמעט קבוע בהופעות. חברי סלייר מציינים לעיתים קרובות כי הם נהנים לנגן את האלבום בשלמותו בהופעותיהם. "Reign in Blood" בוצע בשלמותו בפני קהל במהלך סיבוב ההופעות "Still Reigning" של סתיו 2004, וה-DVD שמתאר הופעה זו מסתיים בהצגתם של חברי הלהקה כאשר הם מכוסים בדם מזויף במהלך ביצועו של "Raining Blood".
קינג סיפר שהלהקה התנגדה במקור לביצועו של "Reign in Blood" כמקשה אחת בפני קהל, אך בסופו של דבר הם החליטו שהם צריכים להוסיף אלמנטים חזותיים נוספים להופעות שלהם והמציאו את רעיון גשם הדם. הלהקה לא ירדה מן הבמה במשך 70 דקות, מה שאיפשר את נגינתם של 7-8 שירים נוספים בלבד, דבר שלטענתו של קינג "מרתיע יותר מדי אנשים". על השאלה אם האלבום יבוצע בשנית בשלמותו בהופעה ענה קינג כי "צריך להמשיך הלאה, אך לעולם אל תגידו לעולם לא. אני יודע שיפן עדיין לא ראתה את זה, דרום אמריקה ואוסטרליה לא ראו את זה. לעולם אין לדעת".
מחלוקת.
חברת התקליטים קולומביה רקורדס שבבעלותה חברת דף ג'אם סירבה להוציא לאור את האלבום בשל נושאי השירים השנויים במחלוקת, וציור העטיפה ש-MTV תיאר כ"מזוויע". "Reign in Blood" הופץ בסופו של דבר על ידי גפן רקורדס. העטיפה עוצבה בידי האמן לארי קרול וב-2006 נכללה ברשימת "עשר עטיפות אלבומי המטאל הטובות ביותר בכל הזמנים" של מגזין המוזיקה "בלנדר".
לקראת צאתו של האלבום החליטה סלייר לזנוח את הנושאים השטניסטיים בהם עסק האלבום הקודם "Hell Awaits", ולהתחיל לכתוב על נושאים ברמה חברתית יותר. הטקסטים של "Reign in Blood" עוסקים בנושאים כמו מוות, שיגעון ורצח, והשיר הפותח "Angel of Death" ("מלאך המוות") עוסק בפשעי המלחמה של הרופא הנאצי יוזף מנגלה, שחבריו לתנועה הנאצית העניקו לו את הכינוי "מלאך המוות". השיר הוביל להאשמת הלהקה באהדת הנאציזם ובגזענות, האשמות שלא פסקו עד היום, ונדחו על ידי חברי סלייר מספר פעמים.
פליפה החמישי
סטפן אפייה
בונים הלר
בונים הֶלֶר (נכתב גם בִּינֶם הלר; נהגה "בִּינֶם" בניב היידיש הדרומי; ביידיש: בינם העלער, לעיתים בינעם; בכתיב סובייטי: בינעמ העלער; 25 בינואר 1908 – 12 במאי 1998) היה משורר יידי יהודי פולני, מן הבולטים במשוררי היידיש בגוש הסובייטי. מ-1957 התגורר בישראל.
ביוגרפיה.
בונים בן נח הלר נולד בעיר ורשה שבפולין הרוסית ב-25 בינואר 1908 למשפחה יהודית דתית ענייה. עד גיל 14 למד בחדר ובישיבה, ולאחר מכן היה פועל. בשנת 1930 החל לפרסם משיריו, ואף עסק בעיתונאות. בשנים 1937–1939 התגורר בפריז, וערב פרוץ מלחמת העולם השנייה שב לוורשה. מאוקטובר 1939 עד דצמבר 1947 גר בברית המועצות (ביאליסטוק, אלמה-אטה, מוסקבה). ב-1948 חזר לוורשה, כעת בפולין הקומוניסטית, והיה לעורך הירחון הספרותי "יידישע שריפטן".
הלר נטש את הקומוניזם, התגורר תקופות קצרות בצרפת ובבלגיה ולבסוף עלה לישראל בפברואר 1957 עם משפחתו באונייה "ירושלים" (לאחר שביקר בה בספטמבר 1956).
בשנת 1975 זכה בפרס מנדלי מוכר ספרים לספרות יידיש מטעם עיריית תל אביב, על ספריו "ביחידות" ו"בגטו ווארשה בחודש ניסן", שראו אור בתל אביב בשנים שלפני כן. בשנת 1981 זכה בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
אשתו הראשונה, גולדה, נפטרה בזמן מלחמת העולם השנייה. השניים היו הורים לבת יחידה, דינה. הוא נישא בשנית להדסה קסטין (1924–1995), שחקנית.
הלר נפטר בשנת 1998 בתל אביב, בגיל 90. נטמן לצד אשתו בבית העלמין ירקון.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
שיריו.
שירו המפורסם ביותר של הלר הוא "חודש ניסן בגטו ורשה" ("אין ווארשעווער געטא איז חודש ניסן"), שנכתב בתקופת מלחמת העולם השנייה. שניים משיריו בוצעו על ידי חוה אלברשטיין בתקליטיה "די קרעניצע" ו"לעמעלע", והיא אף ראיינה אותו לסרטו התיעודי של בן זוגה, נדב לויתן, "מוקדם מדי לשתוק, מאוחר מדי לשיר" (1995), שבו התחקו אחר משוררי היידיש האחרונים שחיו בארץ.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
שח מט
השפות של אזור הקווקז
השפות באזור הקווקז
טרינידד (אי)
טרינידד (Trinidad) הוא האי הגדול והמאוכלס ביותר מבין 23 איים המרכיבים את מדינת טרינידד וטובגו. האי טרינידד הוא הדרומי מבין האיים הקריביים, וממוקם כ-11 קילומטרים מחופה הצפוני של ונצואלה. שטחו של האי טרינידד הוא 4,768 קמ"ר.
היסטוריה.
בני האדם התיישבו באי לראשונה, ככל הנראה, בשנת 5000 לפני הספירה. האי, הקרוב יחסית לחופים הצפוניים של דרום אמריקה (אזור ונצואלה של ימינו), ידע כמה גלי הגירה או פלישות של קבוצות אינדיאנים מאזור ונצואלה. האחרונים שבהם, בני ארווק ובני קאריב, התיישבו בו בסביבות שנת 1300. האירופאי הראשון שגילה את האי היה כריסטופר קולומבוס, במסעו השלישי בשנת 1498. הספרדים נתנו לאי את השם טרינידד, "השילוש", על-שם השילוש הקדוש לנצרות.
טרינידד היה תחת שליטה ספרדית עד 1797 (הבריטים תקפו את האי, וכתוצאה מכך היה בשליטתם החל משנת 1802), אך יושב בעיקר על ידי צרפתים ועבדיהם האפריקניים.
הגן הבוטני המלכותי הוקם בפורט אוף ספיין, שנוסדה בשנת 1818.
שעון שחמט
שעון שחמט הוא אביזר המשמש למדידת וקציבת הזמן של מתמודדים בתחרויות שחמט.
שעון שחמט מורכב משני שעונים הפועלים לסירוגין - כשהאחד פועל השני עומד. כל שחקן מפעיל את שעון יריבו ומפסיק בכך את שעונו שלו, לאחר ביצוע המהלך שלו. הזמן המוקצב לשחקנים הוא בהתאם לחוקים המוסכמים בתחרות הרלוונטית, אך בכל מקרה, לשני השחקנים מוקצב זמן שווה, למעט משחק שובר שוויון ארמגדון. השעון יכול להכריע את המשחק – אם שחקן לא מספיק לבצע בזמן שהוקצב לו את מכסת המהלכים הנדרשת, יחשב לו הדבר להפסד ויריבו יחשב למנצח.
בעזרת שעון השחמט ניתן לשחק בקצבים שונים: קלאסי (מעל שעה), וסוגים שונים של שחמט מהיר, אקטיבי (25 דקות) ובזק (5 דקות). בשעונים המודרניים, הזמן הנותר לכל שחקן מופיע בצורה דיגיטלית, ובניגוד לשעוני העבר, ניתן לקבוע במדויק כמה זמן נותר לכל שחקן. בשעונים המודרניים ישנן אופציות רבות (לדוגמה, ניתן לבדוק בלחיצה על השעון, כמה מסעים ארך כל המשחק).
בעבר היו נפוצים שעונים אנלוגיים, אך כיום משחקים עם שעונים דיגיטליים בלבד.
חורים