האמנה נחתמה בשנת 1993 ונכנסה לתוקף ב-29 באפריל 1997. האמנה מתווספת לפרוטוקול ז'נבה משנת 1925 על כלי נשק כימיים וכוללת אמצעים נרחבים לפיקוח על אכיפתה, כגון ביקורים של מפקחים בשטחי המדינות. עם זאת, האמנה איננה נוגעת בכלי נשק ביולוגיים. ארגון OPCW שמטהו נמצא בהאג מקיים ביקורי מפקחים בבסיסים צבאיים ובמפעלים תעשייתיים בכל המדינות החתומות על ההסכם וכן פועל לתיאום פעולותיהן של המדינות המחזיקות במאגרי נשק כימיים.
חומרים בפיקוח.
האמנה מבחינה בין שלושה סוגים של חומרים בפיקוח, חומרים כימיים אשר ניתן להשתמש בהם ככלי נשק או ניתן להשתמש בהם בתהליך היצור של כלי נשק. סיווג זה מבוסס על כמויות כל חומר המיוצרות באופן מסחרי לשימושים אזרחיים. כל סוג חומר מחולק לשניים: A – חומרים כימיים שניתן להשתמש בהם ישירות ככלי נשק. B – חומרים כימיים שימושיים בתהליך היצור של כלי נשק כימיים.
המדינות החברות.
כמעט כל מדינות העולם הצטרפו לאמנה על כלי נשק כימיים. נכון ל-21 במאי 2009, 189 מתוך 196 המדינות החברות באומות המאוחדות חתמו על האמנה. מתוך 7 המדינות שעדיין אינן חברות לאמנה, שתי מדינות חתמו על מסמך האמנה אולם עדיין לא אשררו את האמנה (ישראל ומיאנמר). ישראל חתמה על האמנה כבר ב-13 בינואר 1993 אולם לא אשררה אותה עד היום ומשכך אין לאמנה תוקף מחייב כלפי ישראל. חמש מדינות עדיין לא חתמו על האמנה (אנגולה, קוריאה הצפונית, מצרים, סומליה, וסוריה).
מאגרי נשק כימי ידועים.
נכון לשנת 2007 קיימות שש מדינות בעולם אשר הצהירו כי ברשותן מאגרי נשק כימיים:
עיראק כאמור לא חתמה על ההסכם וכלי הנשק הכימיים של עיראק הושמדו במסגרת הפיקוח של האומות המאוחדות לאחר מלחמת המפרץ בשנת 1991. כחמש מאות כלי נשק כימיים נמצאו בעיראק מאז מלחמת עיראק בשנת 2003, זאת בהתאם לדין וחשבון מודיעיני אמריקני. כלי נשק אלה הכילו סארין וגז חרדל, אולם היו במצב תחזוקתי ירוד ביותר ולא ניתן היה להשתמש בהם ככלי נשק.
בשנת 2013, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה הודיעה סוריה כי ברשותה מאגרי נשק כימי, אך טענו שישתמשו בו רק ל"איומים חיצוניים", בפועל השתמשה בו במתקפת ע'וטה.
אתרים ידועים ליצור נשק כימי.
12 מדינות הכריזו כי בשטחן מתקנים ליצור כלי נשק כימיים:
נכון לשנת 2007 כל 65 האתרים ליצור כלי נשק כימיים היו בלתי פעילים ו-94% הושמדו או הוסבו לשימושים אזרחיים
מאגרים עולמיים.
משקלם הכולל של מאגרי הנשק הכימיים שהוצהרו על ידי המדינות החברות לאמנה הוא כ-48,692 טון, נכון לתחילת שנת 2007. משקלם הכולל של כלי הנשק שהוצהרו לארגון ה- OPCW היה 71,330 טון אולם 23,688 טון (למעלה מ-30%) כבר הושמדו נכון ל-30 ביוני 2007. יותר מ-30% ממארזי הנשק הכימי, מתוך 8.67 מיליון מארזים שהוצהרו, הושמדו כבר על ידי המדינות החברות. קיים חשש כי כמה מן המדינות שאינן צד לאמנה מחזיקות בכלי נשק כימיים, בהן סוריה וקוריאה הצפונית, בעוד שמדינות אחרות אשר חתמו על האמנה הואשמו כי לא הצהירו על מאגרי הנשק הכימיים שברשותן (כך סודאן וסין).
לוח זמנים.
האמנה כוללת לוח זמנים מפורט לקראת השמדה מוחלטת של הנשק הכימי בעולם.
יישום האמנה בפועל.
נכון לחודש יולי 2007 הושמדו 33% ממאגרי הנשק הכימי הידועים בעולם, זאת לעומת מטרה של 100% השמדה כפי שנקבע בלוח הזמנים של האמנה. עד לתום שנת 2006 רק 40% מן המדינות השותפות לאמנה חוקקו חוקים האוסרים על השתתפות המדינה ביצור נשק כימי, כנדרש על פי האמנה.
ב-1 ביולי 2007 ה-OPCW אישר את השמדת מלוא מאגר הנשק הכימי של אלבניה. אלבניה היא המדינה הראשונה בעולם שהשמידה לחלוטין את מלוא הנשק הכימי שהיה ברשותה ובכך עמדה בתנאי האמנה. במאגר הנשק האלבני היו 16,678 ק"ג של גז חרדל וגזים נוספים המשמשים ללוחמה כימית. ארצות הברית סייעה בביצוע ובמימון פעולות השמדת הנשק
ארצות הברית השלימה את השלב השלישי בלוח הזמנים של האמנה בחודש יוני 2007. יותר מ-66% ממאגר הנשק הכימי האמריקני הושמד. בשנת 2007, השלימה רוסיה את השלב השני בלוח הזמנים של האמנה וקיבלה ארכה להשלמת השלבים הבאים. רוסיה השמידה 22% ממאגר הנשק הכימי שלה, נכון לחודש יולי 2007. בשנת 2006, הודו ו"מדינה חברה" נוספת, שברשותן היו 3% מכלל כלי הנשק הכימיים בעולם, השמידו 39% ו-29% בהתאמה, ממאגרי הנשק הכימי שלהן. לוב הצטרפה לאמנה בשנת 2004 ונמצאת בשלב הראשון בלבד בהשמדת הנשק הכימי.
על פי הערכה של משרד החשב הכללי של ארצות הברית, רוסיה תשלים את מלוא השמדת הנשק הכימי ברשותה רק בשנת 2027 ואילו ארצות הברית תשלים את המשימה בשנת 2014. שתי המדינות לא יעמדו בלוח הזמנים אשר נקבע באמנה. בשנת 2006 הכריז הפנטגון כי איננו מצפה שארצות הברית תשלים את השמדת מאגר הנשק הכימי שברשותה לפני שנת 2023.
קפה קר-סול
שיישאר בינינו
שיישאר בינינו היא תוכנית טלוויזיה לילדים ולנוער ששודרה בטלוויזיה הישראלית בשנים 1984–1987.
את התוכנית הנחה דורון נשר והשתתפו בה השחקנים והזמרים דורין כספי, שמואל וילוז'ני, מאיר סוויסה, ז'ילבר שבא, דני בסן, איריס בן דוד ומאיר בנאי שהלחינו וביצעו שירים שילדים היו שולחים לתוכנית. בנוסף היו בתוכנית קטעי מערכונים ופינות שונות:
זכורה במיוחד הכתובת למכתבים , אשר הולחנה ללחן קליט והושרה בכל תוכנית.
סלע קאשל
סלע קאשל (אנגלית: Rock of Cashel; אירית: Carraig Phadraig) הוא אתר היסטורי במחוז טיפררי באירלנד.
על הסלע נמצא מתחם עתיק מוקף בחומה, הכולל כנסייה, קתדרלה, בית קברות ומגדלים, שהגבוה שבהם מגיע לגובה של 28 מטר. המקום מכונה גם "האקרופוליס של אירלנד", והסלע מכונה "סלע השטן" כי על פי האגדה השליך אותו השטן כשברח צפונה. פירוש השם קאשל הוא מבצר בקלטית. המתחם מתנשא מעל עיירה בשם זה. רוב המבנים במקום הם מהמאה ה-12 וה-13.
חשיבותו ההיסטורית של האתר היא בכך שבמקום זה הצליח פטריק הקדוש במאה ה-5 לשכנע את המלך הקלטי הפגני לקבל עליו את הנצרות.
בבית הקברות נמצאים צלבים ענקיים מעוטרים. המקום משמש כיום מוזיאון פתוח.
פתאל
בית מקהלה
ריצת 1500 מטר
ריצת 1500 מטר היא ענף באתלטיקה המשתייך לקבוצת הריצות למרחקים בינוניים. מרחק הריצה, 1,500 מטר, הדומה לריצת מייל שהתפתחה במדינות דוברות האנגלית, נמשך על פני שלוש הקפות ושלושה רבעים של האצטדיון, כשהריצה נפתחת כ-7 מטר לערך לפני הקשת והרצים מזנקים בדבוקה אחת. לעיתים קרובות הגורם המכריע בריצת 1500 מטר הוא הטקטיקה שהרצים נוקטים בה, כשריצות רבות מוכרעות רק במטרים האחרונים.
בעת החדשה הפכה ריצת 1500 מטר במידה רבה למרוץ מתמשך, כשהממוצע עומד על פחות מ-55 שניות להקפה, שקבע לראשונה שיאן העולם הישאם אל גרוז' ממרוקו בשנת 1998 ברומא. לשם השגת מהירות זו דרושות תכונות אירוביות, צעדים ארוכים וקלילות בריצה. במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, שלטה בריטניה בענף זה, אולם בשנות ה-90 עברה הדומיננטיות ליבשת אפריקה, ורצים מהמדינות מרוקו, קניה ואלג'יריה החלו לזכות בתחרויות בינלאומיות, לרבות המשחקים האולימפיים.
עשר הרצות המהירות בכל הזמנים.
נכון לאוגוסט 2022
עשרת הרצים המהירים בכל הזמנים.
נכון ליולי 2021
התפתחות שיא העולם בריצת 1500 מטר.
נשים.
+ תוך כדי ריצת מייל
גברים.
+ תוך כדי ריצת מייל
ברינגטון מור
ברינגטון מור, הבן (באנגלית: Barrington Moore, Jr; 12 במאי 1913 - 16 באוקטובר 2005) היה סוציולוג פוליטי אמריקאי. עבודתו החשובה ביותר הייתה "Social Origins of Dictatorship and Democracy: Lord and Peasant in the Making of the Modern World" (המקורות החברתיים של הדיקטטורה והדמוקרטיה: אדון ואיכר ביצירת העולם המודרני) (1966). עבודותיו האחרות כוללות את "Reflections on the Causes of Human Misery" (הרהורים על הסיבות לסבל האנושי) (1972) ו"Injustice: the Social Basis of Obedience and Revolt" (אי צדק: הבסיס החברתי לאי ציות ומרד) (1978).
לאחר שסיים את ויליאמס קולג', קיבל מור תואר דוקטור בסוציולוגיה מאוניברסיטת ייל ב-1941. בזמן מלחמת העולם השנייה עבד מור כמנתח מדיניות עבור ה-OSS (המשרד לשירותים אסטרטגיים, סוכנות הביון האמריקנית שקדמה ל-CIA), בהנחייתו של הרברט מרקוזה. שם פגש באליזבת איטו, שלאחר זמן קצר נישא לה. היא הייתה גם לעורכת כתבי היד של מור. לזוג לא נולדו ילדים.
במהלך שנות ה-50 עבד במרכז לחקר רוסיה באוניברסיטת הרוורד, ועסק בכתיבת ספרים על ברית המועצות. בשנת 1958 פרסם ספר מאמרים על תאוריה ומתודולוגיה בכותרת "כוח פוליטי ותאוריה חברתית" (Political Power and Social Theory), בו התקיף את הגישה המתודולוגית השלטת בשנות החמישים במדעי החברה. בעודו בהרוורד לימד את מדעני החברה ההשוואתיים תדה סקוצפול וצ'ארלס טילי.
בשנת 1966 פרסם את ספרו הידוע על המקורות החברתיים של הדיקטטורה והדמוקרטיה, שהיווה את אבן הפינה לעבודתו החלוצית בתחום הקרוי כיום היסטוריה אנליטית השוואתית במדעי החברה.
ביצירה זו התייחס מור לתנאים ליצירת משטרים דמוקרטים, פשיסטים וקומוניסטים, בהתייחס במיוחד לתנאים בהם התיעוש והמשטרים האגרריים הקודמים יצרו תוצאות פוליטיות שונות במקומות שונים. הוא מיקד את תשומת לבו לאלימות שקדמה להתפתחות של המוסדות הדמוקרטיים.
מור מונה חמישה תנאים להתפתחות דמוקרטיה מערבית דרך "מהפכה בורגנית":
מור בחן את מעבר החברה האגררית הקדם תעשייתית לחברה מודרנית. הוא התמקד במה שכינה "שלושת המסלולים לעולם המודרני", המסלול הליברל דמוקרטי, הפשיסטי והקומוניסטי, שכל אחד מהם נבע, לטענתו מעיתויו של התיעוש והמבנה החברתי בעת המעבר.