השם 'שער ציון' לקוח משם ההר אליו הוא מוביל, ומופיע לראשונה במפות מימי הביניים. הראשונה שבהן היא מפת קמברה הצלבנית משנת 1150, השמורה בספריית העיר קמברה (Cambrai) שבצרפת, בה נקרא השער בשם Porta Montis Syon ('שער הר ציון'). בספריית המוזיאון הבריטי שמורה מפה מתחילת המאה ה-13, ובה כבר מופיע השם שער ציון (Porta Syon).
שמו הערבי של השער, בָּאבּ א-נֵבּי דָאוּד, נובע מקרבתו לקבר דוד המלך שעל הר ציון. בספר 'ירושלים, העיר העתיקה', ציטט חוקר ארץ ישראל, זאב וילנאי, רב שביקר בירושלים במאה ה-17, ואשר סיפר על "שער ציון, הוא השער אל קברות בית דוד". באותו מקור מצוין כי באיגרת שנשלחה מירושלים בשנת 1495 נכתב: "ויש שער מהעיר שהוא קרוב אל מקום היהודים העניים, ומפתח השער ההוא יחזיקו אותו היהודים". כמו כן מצוטט תייר יהודי מהמאה ה-16 המספר: "וג' שערים מצד ציון, ואחד מהם יהודי שומר עליה פותח וסוגר". נראה כי מדובר בשער ציון, שכן הוא הקרוב ביותר לרובע היהודי בתקופות אלו.
שער ציון במלחמות ישראל.
במאי 1948, כאשר עזב הצבא הבריטי את ירושלים, קצין בריטי מגדוד סאפוק  מסר את המפתח לשער ציון למרדכי וינגרטן, "מוכתר" הרובע היהודי, והצהיר: "מאז שנת 70 לספירה עד היום הזה, לא היה בידי יהודים אף לא אחד ממפתחות ירושלים. זו הפעם הראשונה באלף ותשע־מאות שנה זוכה עמך בזכות הזאת". וינגרטן ברך "שהחיינו" ואמר לקצין הבריטי: "אני מקבל את המפתח הזה בשם עמי".
ימים ספורים לאחר הכרזת העצמאות, בלילה שבין ה-17 ל-18 במאי 1948, כבשה מחלקה מגדוד "הפורצים" של חטיבת הראל הפלמ"חית את הר ציון, ובעקבות כך הוחלט לפרוץ אל הרובע היהודי הנצור דרך שער ציון. בליל המחרת, בשעה שתיים בלילה, פרץ כוח של החטיבה שמנה 24 לוחמים, בפיקודו של דוד אלעזר ("דדו") את השער, אך אז גילה דדו כי חייליו המותשים מימי לחימה ארוכים ללא מנוח, נרדמו בעת ההמתנה לפיצוץ, ואפילו הרעש הנורא לא הצליח להעירם. לאחר שהעירם, נכנסו הלוחמים לעיר העתיקה, וחברו לכוחות ההגנה ברובע היהודי. הכוח לא הצליח להחזיק במקום והשער נכבש בידי הלגיון הירדני. ב - 17 ביולי 1948 נעשה ניסיון נוסף לפרוץ לעיר העתיקה ( מבצע קדם ). המשימה לפריצה דרך שער ציון הוטלה על גדוד "בית חורון" מחטיבת עציוני, בפיקוד מאיר זורע. שיטת פריצת החומה הייתה באמצעות מתקן נפץ מתוחכם בצורת קונוס. לפנות בוקר הקונוס הופעל אך השאיר רק סימני פיח במקום. אי לכך בוטל המבצע. לאחר שביתת הנשק הר ציון, ללא שער ציון, הפך לחזית מדינת ישראל למשך 19 שנים שבהן חצה את ירושלים הקו העירוני, עד איחוד ירושלים העתיקה במלחמת ששת הימים.
אחרי 1967 הוצב בתוך השער לוח זיכרון לזכר לוחמי הפלמ"ח והפריצה לרובע, וזה לשונו:
כן הוצב לצד השער לוח זיכרון לציון מבצע חיל ההנדסה לפינוי המוקשים שהטמינו הירדנים בעיר העתיקה ואזור שער ציון.
אגדת שערי ירושלים.
באגדה ששת הימים ושבעת השערים שחיבר יצחק נבון כמיתוס על איחוד ירושלים במלחמת ששת הימים מתחרים שערי ירושלים על הזכות להכניס את הלוחמים. דברי שער ציון משקפים את הלחימה במלחמת העצמאות:
קדה שעירה
פפואה גיניאה החדשה
מערכת הביוב של לונדון
מערכת הביוב של לונדון עד המאה ה-19 הייתה נהר התמזה, שכל שפכי העיר זרמו אליו. לאחר "הסירחון הגדול של לונדון" בשנת 1858 החליט הפרלמנט הבריטי לפתור את בעיית הביוב של לונדון על ידי הקמת מערכת ביוב מודרנית.
הפרלמנט מינה את המהנדס סר ג'וזף בזלגט כאחראי על הקמת מערכת הביוב. בזלגט תכנן מערכת ביוב מסועפת, המעבירה את הביוב של העיר לונדון במורד הנהר, ושופכת אותו בנקודה רחוקה מהעיר. לצורך הקמת מערכת ביוב זו, הוקמו לאורך גדות התמזה רציפים (embankments), שתחתיהם נבנתה מערכת איסוף הביוב (עד אותה עת כל הביוב זרם ישירות לנהר).
הקמת רציפים אלה אפשרה הקמת דרכים לאורך הנהר, ופתרה את בעיות פקקי התנועה של אותה עת. כמו כן נבנו גנים ציבוריים על רציפים אלה.
במאה ה-20 בוצעו עבודות שיפור למערכת הביוב על מנת להפחית את הזיהום של שפך התמזה ושל הים הצפוני.
מערכת הביוב של לונדון בספרות.
עלילת ספרו של ניל גיימן "לעולם-לא-עולם" מתרחשת ברובה בתוך מערכת הביוב של לונדון.
משבר הנפט באיראן (1953)
חימיה
צנטריפוגה
צֶנְטְרִיפוּגָה (בעברית: סַרְכֶּזֶת) היא מתקן להפרדת חומרים, בעיקר חלקיקים זעירים, המרחפים בנוזל, באמצעות סיבוב הדגימות.
עם סיבוב הצנטריפוגה, חומרים בעלי צפיפות גבוהה יותר, כלומר כבדים יותר, נעים ומצטברים קרוב לתחתית המבחנה, בעוד שהחלקיקים הקלים יותר צפים בהכרח כלפי מעלה.
לפעולת הסרכוז שימוש רב במחקר הביולוגי ושימושה למשל לצורך הפרדת חומרים שונים. לדוגמה: נעשה שימוש בצנטריפוגה על מנת לבודד ממברנות תאים לבדיקות מסוימות או תאים שלמים כחלק מתהליך יצירת תמונת קריוטיפ.
בתעשייה משתמשים בצנטריפוגות להפרדה של מרכיבים בעלי צפיפות חומר שונה המעורבבים בתערובת. בתהליך העשרת אורניום משתמשים בצנטריפוגות אשר מפרידות על ידי שימוש במהירות עצומה, את שני האיזוטופים של האורניום למרות הפרש המסה הסגולית הזעיר ביניהם. במחלבה משתמשים בצנטריפוגה להפרדת השמנת מהחלב.
צנטריפוגה דיפרנציאלית.
בצנטריפוגה דיפרנציאלית מבצעים את תהליך הצנטריפוגה מספר פעמים כאשר בכל פעם מסירים את המשקע ומגדילים את הכוח הצנטריפוגלי, לאחר מספר פעמים מבוצעים תהליכי טיהור על ידי שיקוע בשיווי משקל והשכבה הרצויה נלקחת להמשך אנליזה.
אופן הפעולה.
מאחר שחלקיקים שונים הם בגדלים שונים ובצפיפויות שונות, כל חלקיק ישקע בכוח צנטריפוגלי מינימלי שונה. וכך ההפרדה של הדוגמית לשכבות שונות תעשה תחילה על ידי צנטריפוגה של החלקיק הראשוני (למשל תכולת התא לאחר פירוקו) תחת כוחות חלשים, סילוק המשקע ולאחר מכן חשיפת התרחיף לכוחות צנטריפוגליים הולכים וגוברים. בכל פעם ישוקע נתח צפיפויות מסוים לתחתית המבחנה. חזרה מושכלת על שיטה זו, תספק שכבות שונות אשר ייצגו חלקים שונים של הדוגמית המקורית. ניתן גם להרחיף מחדש שכבות מסוימות ששוקעו ולהריצם שוב בצנטריפוגה על מנת להגיע לעידון נוסף בהפרדה. השיקוע תלוי במסה, בצורה ובנפח הספציפי של המקרומולקולות, בצפיפות הממס, בגודל הרוטור ומהירות הסיבוב. מהירות השיקוע יכולה להיות מנוטרת תוך כדי הניסוי על מנת לחשב את המשקל המולקולרי. קבוע השיקוע (s) ניתן גם הוא לחישוב בשיטה זו. ערך גבוה של s יצביע על משקל מולקולרי גבוה. כך, חלקיקים דחוסים ישקעו מהר יותר בעוד חלבונים מוארכים בעלי קבוע חיכוך גבוה ישקעו לאט יותר.
בדרך כלל מאפיינים צנטריפוגה לא בקצב הסיבוב שלה אלא בתאוצה שהיא מפעילה על הדגם הנבדק. זו הבחנה חשובה כי שתי צנטריפוגות שונות בעלות רדיוסי סיבוב שונים, הפועלות באותה מהירות סיבוב, יתנו תוצאות שונות כי תפעל בהן תאוצה שונה על המדגם. את התאוצה מקובל למדוד בכפולות של g - תאוצת הכובד על פני כדור הארץ.
התאוצה מחושבת על ידי הכפלת הרדיוס במהירות הזוויתית בריבוע. הוגדר ערך הנקרא "יחסי כוח צנטריפוגלי" (RCF), והיא מידת התאוצה המופעלת על דגימה מסוימת ומחולקת בתאוצת הכובד ונתונה על ידי הנוסחה:
כאשר
כאשר
אולטראצנטריפוגה.
"אולטראצנטריפוגה" (בעברית: סרכזת-על) היא כינוי לצנטריפוגה המסוגלת לייצר כוח הפרדה גבוה במיוחד (מעל 100,000g). בדרך כלל בצנטריפוגה כזאת הרוטור מסובב על ידי מנוע חשמלי בתא ואקום מקורר כדי לצמצם את התנגדות האוויר ולמנוע התחממות יתר. תדירות הרוטור יכולה להגיע עד ל-70,000 סל"ד, תדירות שמיצרת כוח הפרדה אפקטיבי של 1,000,000g. כח זה גורם לשיקוע של מקרומולקולות ואפילו למפל ריכוזים של מולקולות קטנות יותר.
אתני
דו חי
שנים
רקפת (פגז)
רקפת, או בשמה הרשמי 105mm APAM-MP-T M117/1 Cartridge (APAM-MP-T זה ראשי תיבות של Anti-Presonnel Anti-Material Multi-Purpose Tracer) היא כדור טנק רב תכליתי מתוצרת תע"ש, שנועד להחליף את הפלאשט. הרקפת נמצאת בשימוש בטנקים עם תותחים בקוטר 105 מ"מ כמו מרכבה סימן 2 וטנקי מגח במילואים. גרסה נוספת לפגז המותאמת לתותחים בקוטר 120 מ"מ הנמצאים בטנקים חדישים יותר נקראת "כלנית".
השימוש המבצעי הראשון בפגזי הרקפת נערך במלחמת לבנון השנייה על ידי טנקים מחטיבה 7.
אופן הפעולה.
הרקפת נועדה לשמש הן כפגז נ"א (נגד אדם) והן כפגז נפיץ, וזאת על מנת לחסוך בפגזים ובשטח אחסון בטנק.
הפגז מכיל 6 מטענים בצורת דסקיות, וניתן לירות ב-4 מצבי ירי, אותם ניתן לכוונן באמצעות מנגנון הנמצא על קצה הרש"ק, בדומה לפלאשט. 4 מצבי הירי הם:
מדוזה (מיתולוגיה)
מדוזה (ביוונית: Μεδουσα, בתעתיק לעברית מדוסה) הייתה דמות נשית מפלצתית במיתולוגיה היוונית, שהמביט בה ישירות היה הופך לאבן. פירוש שמה ביוונית הוא "שומרת", "מגינה".
על פי סיפורי המיתולוגיה, מדוזה הייתה אחת משלוש הגורגונות, שהיו מפלצות מיתיות בעלות ידי מתכת, ניבים חדים, עיניים כחולות ושיער העשוי מנחשים חיים וארסיים. אחיותיה של מדוזה, סתינו ("האדירה") ואריאל ("הנודדת למרחוק") היו בנות אלמוות, אך מדוזה עצמה הייתה בת תמותה, ואכן, בסופו של דבר, היא נהרגה על ידי הגיבור פרסאוס.