דתם של הוויזיגותים הייתה במקור גרמאנית פגאנית, בדומה לדת שהייתה קיימת בצורות דומות בקרב העמים הגרמאנים השונים. לאחר חציית הדנובה בשנת 376 והשתקעות הוויזיגותים באימפריה הרומית, הומרו הוויזיגותים לנצרות אריאנית. לצורך כך נוצר אלפבית גותי. הוויזיגותים נותרו אריאנים כ-200 שנה. בשנת 589 כונסה מועצת טולדו השלישית, במטרה לאחד בין הקבוצות הנוצריות השונות בממלכה. בעקבות מועצה זו הומרה האצולה הוויזיגותית לנצרות קתולית.
רוב שטחי הממלכה הוויזיגותית נכבשו בסופו של דבר בידי הכוחות המוסלמים אשר הגיעו לחצי האי האיברי מצפון אפריקה בשנת 711, כאשר רק החלקים הצפוניים ביותר של היספניה נותרו בידיים נוצריות. שטחים אלו הפכו מאוחר יותר לממלכת אסטוריאס הנוצרית, אשר אותה הקימו, ככל הנראה, נוצרים בעלי שורשים ויזיגותיים.
הממלכה האוסטרוגותית.
הממלכה האוסטרוגותית התקיימה משנת 493 ועד לשנת 553, באזור חצי האי האפניני והבלקן. בשנת 489, פלשו האוסטרוגותים (תחת הנהגתו של תאודוריק הגדול ובעידודו של זנון, קיסר האימפריה הביזנטית) לאיטליה ולחמו כנגד אודואקר, מי שהדיח את שליטה האחרון של רומא, רומולוס אוגוסטולוס, השמידו את צבא הפואדרטי הברברי שלו, כפו עליו כניעה בשנת 493 וייסד את ממלכתם.
רוב המוסדות החברתיים של האימפריה הרומית המערבית נשמרו במהלך שלטונו. תיאודוריק כינה עצמו מלך הגותים והרומאים, המראה את רצונו להיות מנהיג עבור שני העמים, האחד אריאני ברובו והשני קתולי ברובו. תאודוריק הגדול הפך גם למלך הוויזיגותים בהיספניה משנת 507 עד מותו בשנת 526. כך השבטים הגותים התאחדו. לאחר מותו, שני העמים, האוסטרוגותים והוויזיגותים, נפרדו שוב, והחיכוכים בין מנהיגי העמים נמשכו.
החל משנת 535 החלו כוחות צבאיים של הקיסרות הביזנטית לפלוש לאיטליה. שליטה של הממלכה האוסטרגותית, ויטיגס, לא הצליח להגן על גבולות ממלכתו, ועם נפילתה של רוונה (552) הוא נשבה על ידי הביזנטים. האוסטרוגותים העלו לשלטון את טוטילה, שלזמן מה הצליח להדוף את הכוחות התוקפים, אך לבסוף הובס גם הוא. יורשו של טוטילה, טאיה (Teia) לחם בביזנטים משנת 552 אך לבסוף הובס בשנת 553.
הלחימה שנודעה כמלחמות הגותיות, הרסה את חיי העיירות ששרדו את פלישת הברברים. חיי העיירה לא נעלמו, אך העיירות הפכו לקטנות יותר ופרימיטיביות בהשוואה לתקופה הרומאית. למרות שהערים האיטלקיות נותרו מיושבות, הן התכווצו במידה ניכרת. רומא, למשל, התכווצה מאוכלוסייה של מאות אלפים לכ-30 אלף עד סוף המאה ה-6. גם בשאר מערב אירופה הנוצרית חלה ירידה כללית באוכלוסיות העירוניות.
ממלכת הוונדלים.
הוונדלים, שבט גרמאני שנכנס לשטח האימפריה הרומית בשנת 406 ואימץ את הנצרות האריאנית, הקימו את ממלכתם בעיקר בשנות ה-30 של המאה ה-5.
בשנת 428, לאחר מותו של המנהיג הוונדלי גונדריק, ירש אותו אחיו למחצה גאיזריק. בימי שלטונו הגיעו הוונדלים לשיא עוצמתם. גאיזריק, בנו הנכה של עבד לשעבר, היה קושר ואמן בתמרונים פוליטיים. בהנהגתו חצו הוונדלים את מצר גיברלטר בשנת 429 ופשטו על הפרובינקיות העשירות של צפון אפריקה, הקימו את ממלכתם וקבעו בקרתגו את בירתם. השתלטותם של הוונדלים על צפון אפריקה נמשכה 10 שנים.
הם הקימו צי גדול ובהנהגתו של גאיזריק השתלטו הוונדלים על סיציליה, סרדיניה, קורסיקה ועל האיים הבלאריים, והיו לשודדי ים שהטילו את מוראם על ימאי הים התיכון.
בימי יורשיו, כוחם של הוונדלים ירד מאז שיאו בתקופתו. בנו הונריק הגדיר את עצמו כמלך הוונדלים והאלמאנים משום שהיו אלמאנים שהגיעו עם הוונדלים לאפריקה בעת ייסוד הממלכה. ממלכתם קרסה במלחמה הוונדלית בשנים 533–534, שבה כבשו כוחות יוסטיניאנוס הראשון את הממלכה וצירפו אותה לקיסרות הביזנטית. כך היא נעלמה מעל במת היסטוריה.
את הריק השלטוני בחלק מהאזור תפסו מספר שבטים ברברים אשר פרסו את חסותם באזור, לצד ערים אשר החלו צוברות כוח והשפעה. למשל, הממלכה המאורו-רומאית ויורשותיה הוקמו בחלק ממאוריטניה (פרובינקיה רומית). בשנים אלו המשיכה הנצרות להוות את הדת המשמעותית באזור.
לאחר שהאזור נכבש על ידי המוסלמים במאות ה-7 וה-8, החלה שקיעת הנצרות יחד עם הלשון הלטינית.
הממלכה האיסלאמית המאוחדת.
בשנת 711 פלשו לחצי האי האיברי כוחות מוסלמים ממרוקו. הם ניצלו את חולשתה של הממלכה הוויזיגותית והשתלטו עליה תוך שנים ספורות. הם אף חצו את הפירנאים לתוך הממלכה הפרנקית, אך נבלמו ב-732 בפואטייה. רוב שטחו של חצי האי, למעט האזורים ההרריים בצפון, הפך למחוז בחליפות אומיה שכונה אל-אנדלוס.
כשהאימפריה האסלאמית עברה לידי בית עבאס, מינה את עצמו עבד א-רחמן, אחד מבני משפחת אומיה, לאמיר של אל-אנדלוס (756), ובכך הכריז למעשה על עצמאותה. בימיו, הייתה ספרד ממלכה משגשגת. חינוך חינם ניתן לעניים, והמוסלמים חיו בשלום עם בני דתות אחרות בתוך ספרד. ספריות, אוניברסיטה מוסלמית ראשונה מסוגה ומסחר פורה, גרמו לספרד להיות הממלכה המצליחה ביותר באירופה. למרות הכיבוש המוסלמי, התרבות המקומית הושפעה רבות מימי השלטון הרומאי ומימי השלטון הוויזיגותי. בזמן יורשיו הלכה והצטמצמה השליטה של האמיר בנעשה בשטח, עד שבסוף המאה ה-9 עמדו מורדים בשעריה של קורדובה, בירת האמירות. רק בימיו של עבד אל-רחמן השלישי, שעלה לשלטון ב-912 והכריז על עצמו ח'ליף, חזר השגשוג הכלכלי והתרבותי לאל-אנדלוס.
הממלכות בבריטניה.
השלטון הרומי בפרובינקיית בריטניה תם בשנת 410. לתוך האזורים הללו פלשו שבטים גרמאניים שהידועים בהם הם השבטים האנגלים והסקסונים. התושבים הקלטים נטמעו או נדחקו לצפון (הצפון הקדום) ולויילס. אחרים היגרו לקורנוול, סקוטלנד וברטאן שבצרפת. האזורים כללו ממלכות רבות. עד לסוף המאה ה-7 השבטים הגרמאניים המירו את דתם לנצרות, אשר הפכה עד מהרה לדת השלטת. החל משנת 793 אירעו פלישות חוזרות ונשנות של ויקינגים לבריטניה, כאשר בתקופות מסוימות הם השתקעו באי. גירושם של הוויקינגים החל בתקופתו של המלך הסקסוני אלפרד הגדול, שגם איחד את אנגליה וביסס את השלטון המרכזי.
מצפון לשטח הפרובינקיה לשעבר, באזור קלדוניה, שכנה ממלכת הפיקטים או פורטריו. האוכלוסייה באזור הייתה שבטית במיוחד. בין המאות ה-6 וה-7, התקיימה במקביל ממלכת דאל ריאדה הגאלית , אשר היוותה התאגדות של שלושה שבטים שונים. במאה ה-7 הגיעה לראשונה גם הנצרות לאזור, אשר הופצה באזור על ידי מסיונרים אירים. בתקופה זו סבל האזור מפיצול רב וממאבקים פנימיים. פיצול זה הגיע לסופו רק עם התגברות הפלישות הוויקינגיות ממזרח והתבססות האנגלו-סקסונים מדרום, דבר אשר הביא לזניחת המאבקים הפנימיים בסקוטלנד לטובת איחוד מדיני במסגרת ממלכת אלבה, אשר הוקמה בשנת 843. ממלכה זו, ממלכת סקוטלנד בשמה המאוחר, הרחיבה את שטחה לגבולות סקוטלנד המודרנית.
ממזרח שכנה היברניה, האי אירלנד של ימינו. התנצרות האוכלוסייה דוברת הגאלית האירית החלה במאה ה-4. שודדי ים אירים תקפו תכופות את חופי בריטניה המערביים. בתקופה זו, השיוך הקבוצתי לשבטים הוחלף עד המאה ה-8 בממלכות בעלות שושלות ומלכים. על פי כתבים משפטיים מהמאות ה-7 וה-8, התקיימה היררכיה של ממלכות קטנות. כל מלך בממלכה כזו שלט בגבולות ממלכתו וניהל אותה. לא היה איחוד פוליטי של האי תחת מלך יחיד. היחיד שהכפיף את כל המלכים היה בריאן בורו, המלך העליון של אירלנד.
תור הזהב של התרבות הנוצרית באירלנד הגיע לקיצו במאה ה-9, בעקבות לוחמה בגלים של פושטים ויקינגים אשר החריבו את המנזרים ושדדו את הערים. הם הקימו כמה מושבות באי כמו ממלכת דבלין. לבסוף הסתיימה השליטה הצבאית הוויקינגית באי, אך המושבות הוסיפו לשגשג והמסחר עמן הפך לחלק משמעותי מהכלכלה האירית.
ויקינגים היו יורדי ים, ברובם שבטים צפון-גרמאניים דוברי נורדית עתיקה שמקורם בסקנדינביה. הם נהגו לערוך פשיטות על חופי צפון אירופה, מערב אירופה והאיים הבריטיים, כמו גם לאורך הנהרות במזרח אירופה עד לים הכספי, מסוף המאה ה-8 עד המאה ה-11. במקביל לכישורי הלחימה שלהם היו הוויקינגים ידועים גם כסוחרים ומתיישבים. הם התיישבו בארצות זרות והיו סוחרים ובעלי מלאכה.
במהלך התקופה הוויקינגית, הנורדים הקימו את ממלכת דנמרק במאה ה-10 ונורווגיה הייתה בתהליך של התאחדות. בחלק משטח שוודיה של ימינו, שלט המלך הראשון שתועד במקורות ההיסטוריים שפחות מוטלים בספק. התנצרות המלכים החלה בשלהי התקופה. חלק ממלכי דנמרק הראשונים הפכו למלכי אנגליה לתקופה קצרה.
שארל התם וקודמיו, מלכי פרנקיה המערבית, סבלו מפלישות הוויקינגים. הוא נאלץ למסור לנורמנים חבל ארץ בצפון הממלכה (נורמנדיה) כפיאודום. בשנת 911 חתם על הסכם עם רולו מנהיג הנורמנים שלפיו וויתר על העיר רואן ועל ערים אחרות שהיו כבר בידי הנורמנים.
הנורמנים היו ממוצא ויקינגי ושמם נבע מכך שהן נקראו גם אנשי הצפון (נורסמן, או Normanni בלטינית). בהמשך הם התנצרו, אימצו את התרבות והשפה המקומית ויצרו באמצעות שילוב מסורתם זהות תרבותית חדשה. הם ניהלו קשרים עם אנגליה (כמו אמה מנורמנדיה שהפכה למלכה רעיה של אנגליה) וצאצאיהם כבשו את האיים הבריטיים במאות הבאות.
הממלכות המזרח אירופיות.
ממלכת האוורים.
האווארים היו עם נווד, ממרכז אסיה שמוצאו האתני-לשוני אינו ברור, ככל הנראה בעל זיקה לעמים פרוטו - טורקיים (קדם - טורקיים או טורניים). בראש העם והממלכה עמד חאן. דת האווארים הייתה שמאניסטית.