אנשי האקדמיה שייסדו אותה היו: הבלשן גיאורגי אחוולדיאני, הפילוסוף איוון בריטשווילי, המומחה לשפות איברו-קווקזיות ארנולד צ'יכובאווה, האמן גיאורגי צ'ובינאשווילי, ההיסטוריון סימון ג'נשיה, הגאולוג אלכסנדר ג'אנלידזה, הפילולוג קורנלי קקלידזה, הבוטניקאי ניקו קצחובלי, המומחה לתרבויות סובטרופיות, המתמטיקאי והמכניקאי ניקו מוסחלישווילי, שהיה גם הנשיא הראשון של האקדמיה, המתמטיקאי ליה וקואה, שהיה הנשיא השני של האקדמיה, הבלשן אקקי שנידזה, המינרולוג אלכסנדר טברצ'ארלידזה, הפסיכולוג דימיטרי אוזנדזה, בונה המכונות קיריאק זבריאב והזואולוג פיליפ זאטיצב.
בתקופת .
מנזר גרארד
מנזר גרארד (בארמנית: Գեղարդավանք - "גרארדוואנק") הוא מנזר השוכן במעלה עמק הנהר אזאט (Ազատ) בדרום מערבו של מחוז קוטאיק בארמניה, כ-30 ק"מ מזרחית לבירה ירוואן וכ-5 ק"מ צפונית-מזרחית לכפר גרני. המנזר שוכן בגובה של 1,750 מטר, בקצהו העליון של יובל משני של הנהר, ובחלקו הוא חצוב בסלע.
הקהילה הנזירית בגרארד נוסדה לפי המסורת במאה ה-4 על ידי גרגוריוס המאיר (Գրիգոր Լուսաւորիչ - "גריגור לוסווריץ'"), במערה סמוך למעיין שנחשב לקדוש עוד לפני הגעת הנצרות לארמניה, ולכן כונה המקום "אייריוואנק", היינו, "מנזר המערה". משמעותו של השם הנוכחי שניתן למקום במאה ה-13, היא "מנזר הרומח", וזה מתייחס להרומח הקדוש בו דקר החייל הרומי את ישו בעת צליבתו. לפי המסורת המקומית הובא הרומח למנזר ומשם הועבר לקתדרלת אצ'מיאדזין. המנזר נחשב לאתר הדתי החשוב ביותר בארמניה, ובשנת 2000 הוא הוכרז, יחד עם צוקי נהר אזאט שסביבו, כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
אף שלפי המסורת תחילתו של המנזר הייתה במאה ה-4, הכנסייה העתיקה ביותר במקום, השוכנת מחוץ לחומות המתחם, היא מהמאה ה-7. במהלך המאה ה-9 סבל המקום מפלישות הערבים ובשנת 923 חרבו המבנים המקוריים והועלו באש. אוצרות המנזר, כולל כתבי יד יקרי ערך, נשדדו, ודבר לא שרד ממנו.
המנזר נוסד מחדש במאה ה-12 וידוע כי במאה ה-13 שב ושגשג תחת שליטתם של נסיכי פרושיאן הסמוכה, שאף נקברו בתחומו. בתקופה זו נודע המנזר גם בשמות "מנזר שבע הכנסיות" ו"מנזר ארבעים המזבחים", ובאותה עת הוקמו בו כל בנייניו. הכנסייה המרכזית הוקמה בשנת 1215 והנרתקס (המינוח הארמני הוא "גאוויט") נוסף לה לאחר עשר שנים. מספר כנסיות נוספות נחצבו בסלע החל באמצע המאה ה-13, ולאלה נוספו אולם כינוסים ולימודים שקרס במאה ה-20, אחוזות קבר, מערכת השקיה ומבנים נוספים. במהלך המאה ה-12 הובאו למנזר שרידיהם של השליחים תדאוס הקדוש ואנדראס הקדוש, והרומח שעל שמו הוא קרוי נזכר בהקשרו לראשונה בשנת 1250.
המנזר עדיין נחשב ליעד חשוב לצליינים, אם כי הנוכחות הנזירית בו מצומצמת.
האתר.
אורכו של המתחם כ-100 מטר ורוחבו כ-70 מטר לכל היותר. הוא מוקף חומה שבה קבועים שני שערים - השער הראשי בצידה המערבי, ושער נוסף משני בצידה המזרחי. החומה מקיפה את המתחם משלושת צדדיו ובצד המערבי הוא מוגן באופן טבעי על ידי הסלע. בחומה המזרחית והדרומית נקבעו מבנים ותאים במהלך המאה ה-17, חלקם הרוס וחלקם שוחזר. סביב המנזר נחצבו בסלע קפלות פשוטות ותאי מגורים אשר שימשו למגוריהם של רוב הנזירים במתחם, וכן הוקמו בשטחו ובסביבתו חצ'קרים (אבנים בצורת צלב) מעוטרים רבים.
לילות לבנים (אלבום)
"לילות לבנים" הוא שם אלבומו השמיני (כולל האוסף "") של הזמר אביב גפן.
האלבום ראה אור במרץ 1999, ולווה בסיבוב הופעות שנפתח בקיץ של אותה השנה. האלבום הוכתר כאלבום פלטינה עם מכירות של למעלה מ-40,000 עותקים.
"לילות לבנים" ליווה את הפרידה המתוקשרת של גפן מאשתו לשעבר אילנה ברקוביץ', ומרבית השירים עוסקים בפרידה ובאהבה נכזבת.
סינגלים.
כמעט כל הסינגלים שיצאו לתחנות הרדיו הפכו ללהיטים גדולים, ביניהם "רומיאו ויוליה", "מקסיקו", "השיר שלנו" ו"לילות לבנים". סינגל נוסף שזכה להשמעות מעטות יותר היה "שתיקה".
השיר "השיר שלנו" יצא כסינגל לתחנות הרדיו כבר בסוף יולי 1998, זכה להצלחה גדולה והגיע למקום ה-13 במצעד השנתי תשנ"ח 1998 של רשת ג' כאשר הוא צועד 3 שבועות במקום הראשון במצעדים השבועיים.
שאר הסינגלים שוחררו זה אחר זה, לפני ועם יציאת האלבום וכבשו את תחנות הרדיו, כאשר כמעט מגיעים למקום הראשון במצעדים השבועיים של רשת ג' פרט ל"לילות לבנים". במצעד השנתי תשנ"ט של רשת ג' התמקמו, "מקסיקו" במקום ה-10 (שיצא קצת אחרי יציאת האלבום, ונכנס היישר למקום הראשון וצעד בראש משך 5 שבועות) ,"לילות לבנים" הגיע למקום ה-19 ו"רומיאו ויוליה" למקום ה-29. (שיצאו קצת לפני יציאת האלבום בפברואר, "לילות לבנים" הגיע למקום ה-2 במצעדים השבועיים ו"רומיאו ויוליה" צעד בראש במשך 3 שבועות).
אגריג'נטו (פרובינציה)
אנה (פרובינציה)
טרפאני (פרובינציה)
מסינה (פרובינציה)
סירקוזה (פרובינציה)
פלרמו (פרובינציה)
קטניה (פרובינציה)
קלטניסטה (פרובינציה)
רגוזה (פרובינציה)
קליארי (פרובינציה)
אולביה טמפיו (פרובינציה)
הפארק הלאומי קומואה
הפארק הלאומי קומואה (בצרפתית: Parc national de la Comoé) הוא פארק לאומי בצפון מזרחה של חוף השנהב כ-600 ק"מ צפונית לעיר אביג'אן. זהו אחד האזורים המוגנים הגדולים ביותר במערב אפריקה. גודלו ומגוון האזורים האקלימיים עליהם הוא מתפרש מצפון לדרום מאפשרים שפע בתי גידול וגיוון ניכר בצורות החיים הנמצאות בו. הפארק מוכרז מאז שנת 1983 כאתר מורשת עולמית.
האתר מוגדר כאתר בסיכון מאז 2003, ביוני 2017 פורסם על ידי איגוד השימור העולמי שהאתר מועמד לצאת מרשימה זאת.
גאוגרפיה ואקלים.
שטחו של הפארק הוא כ-12,000 קמ"ר, וגובהו הממוצע מעל פני הים בין 250 ל-300 מטר. המקום הנמוך ביותר בפארק שוכן בגובה של 120 מטר, ושיא הגובה הוא בהר יֶוֶולֶה (Yévelé) בגובה של 600 מטר. הפארק משתרע במישור סחף קדום של שני נהרות - נהר קומואה ויובליו הזורמים מצפון לדרום, ונהר וולטה במזרח. רוב האדמה באזור אינה פורייה ואינה מתאימה לעיבוד חקלאי.
האקלים באזור הוא אקלים טרופי לח. ממוצע הגשמים השנתי הוא כ-1,200 מ"מ, והעונה הגשומה נמשכת מיוני עד אוקטובר. העונה היבשה נמשכת כששה חודשים בדרומו של הפארק וכשמונה חודשים בצפונו, אזור חם ויבש יותר. הטמפרטורה הממוצעת היא כ-26°.
צומח וחי.
פארק קומואה הוא דוגמה מיוחדת לאזור ובו מגוון בתי גידול שונים, המציגים מעבר מיער ראשוני, סוגי יער שונים, סוואנה וסוואנה מיוערת, וכן ערבה. הגיוון בבתי הגידול מתבטא גם בגיוון במיני בעלי החיים הנראים בפארק, ובהם 11 מיני קופים, 11 סוגי טורפים (בהם אריה, צבוע נקוד, זאב טלוא ונמר), פנגולין ענק, שנבוב, פיל סוואנה אפריקני, ו-21 מינים של מכפילי פרסה, שכוללים חזיר יבלות, חזיר הסבך, היפופוטם, תאו סודאני, ומספר אנטילופות כדוגמת אנטילופת סוס קצרת-קרן, קודו הביצות, קודו מסורטט, קובוס המים, קובוס שחור-רגל, צביון אדום ואוריבי. בין הזוחלים בפארק נמצאים גם שלושה מינים של קרוקודילים, שלושתם בסיכון. על העופות בפארק ניתן למנות עשרה סוגים של אנפות, חסידות, ברווזים, נשר, נץ, ועוד.
נוכחות אנושית.
סביב הפארק חיים מספר שבטים מקומיים, העוסקים בחקלאות ובציד. צפיפות האוכלוסייה בפארק נמוכה יחסית, אך בשנת 2003 החליט ארגון אונסק"ו להוסיף אותו לרשימת האתרים הנתונים בסכנה, בשל המצב הפוליטי ההפכפך בחוף השנהב, אשר הביא לירידה בפיקוח על הפארק, עלייה בציד הבלתי חוקי וברעיית בקר בתוך תחומי השמורה.
ביערות שוכנים כמה אתרים הנחשבים מקודשים, אך לא כולם ידועים.
ממויידה
ממויידה (איטלקית Mamoiada; סרדינית: Mamujada) היא עיר בנפת נואורו במחוז סרדיניה. העיר שוכנת בגובה של 644 מעל פני הים, כ- 17 ק"מ מהעיר נואורו, בירת הנפה, בלב אזור ברבג'יה של אולולאי (Barbagia di Ollolai). פרסומה של העיר בא לה בזכות הקרנבל ומוזיאון מוזיאון המסכות הים תיכוני (Museo delle Muschere Medierranee) ששוכן בה. האירועים הנערכים בעיר נעשה שימוש בשני סוגי מסכות בולטים - הממוטות וה"איסוהדורס" (Issohadores).
אברהם בן אברהם
אברהם בן אברהם, ובשמו המקורי הגרף ולנטין פוטוצקי, הוא דמות המופיעה בסיפורים ובמסורות של יהדות מזרח אירופה למן המאה ה-18. לפי המסופר, היה בן למשפחת אצולה נוצרית רמה שהתגייר ומת על קידוש השם. לסיפור "הגרף פוטוצקי" אין אישוש היסטורי מחוץ למסורת היהודית.
הסיפור.
ישנם כמה עיבודים ספרותיים למעשה גר הצדק מווילנה. לפי אחד הידועים שבהם, אברהם בן אברהם נולד בסוף המאה ה-17 או בראשית המאה ה-18 בעיר וילנה שבליטא, שהייתה אז חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי, כוולנטין פוטוצקי. משפחת פוטוצקי הייתה משפחת אצולה פולנית עשירה ומפורסמת. בעת לימודיו באוניברסיטה בפריז פקד בית מרזח שהיה בבעלות יהודי זקן שהיה מנצל כל רגע פנוי ללימוד תורה, ודרכו התוודע ליהדות וחש צורך להתחבר אליה. למרות האיסור בחוק הפולני על המרת דת מנצרות ליהדות, שהעונש על הפרתו היה מוות, התגייר פוטוצקי, ומאז נקרא, כמו גרים אחרים, "אברהם בן אברהם" (על שם אברהם אבינו).
הגרף פוטוצקי האב שוכנע שבנו מת, ולכן לא חיפש אחריו. לאחר גיורו באמסטרדם חזר לווילנה, ולאחר מכן לעיירה לידא הסמוכה, כדי שלא תתגלה זהותו. כעבור פרק זמן הגיעה השמועה על גיורו למשפחתו, והיא פתחה בחיפושים אחריו כדי להחזירו לחיק הנצרות.
עקב הלשנה של יהודי בעיירה שהסתכסך עמו, נתפס אברהם, נחקר ועונה קשות. הוא הודה מיד כי הוא גר ולא הסכים לחזור בו למרות המחילה, העושר והכבוד המובטח לו אם ישוב אל הנצרות. עד הרגעים האחרונים לפני עלייתו למוקד ניסו הכמרים לשכנעו לחזור בו, ללא הצלחה.