קישורים חיצוניים.
מאמרים:
דבורת דבש
טמפרטורת התכה
כורש הגדול
אנטונין דבוז'ק
וולט
וולט (מסומנת כ: V) היא יחידת מידה של מתח ופוטנציאל חשמליים במערכת היחידות הבינלאומית. הוולט נקרא על שמו של אלסנדרו וולטה, אשר בשנת 1800 המציא את עמוד וולטה - הסוללה הכימית הראשונה.
הוולט הוא יחידה המשמשת למדידת הפרשי פוטנציאל. הגדרה שקולה לוולט היא: הפרש הפוטנציאלים שדורש השקעה של ג'ול אחד של אנרגיה על-מנת להזיז מטען בן קולון אחד בכיוון גידול הפוטנציאל. ביחידות הבסיסיות של השיטה המטרית, מבוטא הוולט כך -
formula_1.
כאשר זרם של אמפר כופל פוטנציאל של וולט אחד, ההספק הוא ואט אחד.
פרנסיסקו דה גויה
פרנסיסקו חוסה דה גויה אי לוסיאנטס (בספרדית: Francisco José de Goya y Lucientes; ) היה צייר ואמן הדפס ספרדי.
חייו.
גויה נולד בפואנדטודוס (Fuendetodos) שליד סרגוסה וחי את רוב חייו במדריד. בגיל 14 היה שולייתו של אחד מחבריו האמנים של אביו. לאחר זמן נעשה עוזרו של פרנסיסקו באיו, צייר החצר במדריד. ב-1771 נסע גויה להשתלם באיטליה, ובאותה שנה החל ליצור פרסקות בבזיליקת אל פּילאר בסרגוסה. ב-1773 נשא לאישה את אחותו של באיו, יוזפה.
בשנת 1775 החל גויה לתכנן שורה של שטיחי קיר עבור משפחת המלוכה הספרדית, ובמשך 17 השנים הבאות יצר למעלה מ-50 ציורים שנועדו לשמש דגם למטרה זו. הציורים עסקו בחיי האצולה והעם ונטו לריאליזם. ב-1780 נבחר לאקדמיה המלכותית, והפך לצייר החצר של המלך קרלוס השלישי. לאחר מותו של קרלוס ובזמן שלטונו של קרלוס הרביעי היה גויה לצייר החצר הראשי ולמפורסם ביותר מכל ציירי ספרד. ציוריו של גויה התאפיינו בביקורת כלפי משפחת המלוכה. בתמונת פורטרט של משפחת המלוכה הוא צייר את קרלוס הרביעי ואת אשתו מריה לואיזה באופן לא מחמיא ולא ניסה לעדן את דמותה הגסה של המלכה. מבקר אמנות צרפתי מאותה תקופה העיר שהמלך והמלכה נראים בתמונה של גויה כמו "האופה מפינת הרחוב ואשתו לאחר שזכו בלוטו".
ב-1792 לקה בחירשות (כיום סבור שהסיבה לכך נעוצה בהרעלת עופרת מהצבעים שבהם השתמש). בתקופת החלמתו הממושכת פנה לסדרת ציורים קטנים וביקורתיים, ברישום ובתחריטי נחושת. ב-1799 הוציא לאור 80 תחריטים בשם "לוס קאפריצ'וס", שבהם תיאר "את מעשי האיוולת והטיפשות הרבים מספור, ומעשי המרמה והשקר שההרגל, הבורות והאינטרס האישי הפכו לדבר שבשגרה". התחריטים הוחרמו לאחר כמה ימים מפאת חשש השלטונות מביקורתו של גויה, והוא חי כמה שנים תחת איום האינקוויזיציה עד שלבסוף מסר את התחריטים לידי המלך.
לאחר שהחלים גויה ממחלתו פרשה עליו את חסותה הדוכסית מאלבה. שניים מהדיוקנים המוצלחים ביותר שצייר גויה ב-1795 וב-1797 מתארים את הדוכסית היפה שיש הסבורים שהייתה עבור האמן לא רק פטרונית אלא גם מאהבת. הדוכסית מאלבה לבושה בשמלת תחרה לבנה בפורטרט הראשון ובשמלה שחורה בפורטרט השני, לאות אבל על מות הדוכס, כאשר גויה הוזמן לבלות כמה חדשים באחוזתה שבדרום ספרד. באותו ציור הדוכסית עונדת שתי טבעות: באחת רשום "אלבה" ובשנייה "גויה" והיא מצביעה בידה למטה על החול היכן שרשום "solo Goya" ("רק גויה").
בשנת 1800 צייר גויה שתיים מיצירותיו המפורסמות ביותר: המאחה הלבושה והמאחה העירומה. בניגוד לדיעה הרווחת, אין זו דמותה של הדוכסית מאלבה אלא אחת מפילגשי ארמון המלוכה. עירום כפי שהופיע ב"מאחה העירומה" היה נדיר ולא מקובל באמנות הספרדית בתקופה שבה צויר. האינקוויזיציה חקרה את גויה בשל כך, ולא הענישה אותו. גויה תיעב את האינקוויזיציה ותיאר אותה בצורה בוטה מספר פעמים, כגון בציור בית הדין של האינקוויזיציה שצויר בין השנים בין השנים 1812–1819.
ב-1808 פלשו לספרד הכוחות הצרפתיים בראשות נפוליאון בונפרטה והדיחו את קרלוס הרביעי מכס המלכות. גויה נשאר צייר החצר, ותיאר את זוועות "מלחמת חצי האי" בתחריטים וביצירות "שניים במאי" ו"שלושה במאי". ב-1814 חזרו הספרדים לשלטון ופרננדו השביעי הניח לגויה לשמור על מקומו בחצר המלוכה.
בתקופת שלטון הדיכוי של פרננדו צייר גויה ציורים דתיים מאוד, ומצד שני תחריטים המגלים ציניות, פסימיות וייאוש. בעקבות התנגדותו לשלטון נאלץ לגלות מספרד ב-1824 ועקר לבורדו שבצרפת.
גויה קידם את התפתחות הציור לוויתור על פרטים וקווי מתאר לשם הדגשת צורה ואופי בעזרת אור וצל, מתוך שימוש מועט בצבעים. הוא הקדים בכך את האימפרסיוניסטים. לציוריו הייתה השפעה רבה על כמה מהתנועות החדשות בציור שבאו אחריו, ובמיוחד על מאנה.
פרנסיסקו גויה
גויה
פרנציסקו גויה
חוזה פריז (1783)
חוזה פריז (באנגלית: Treaty of Paris) נחתם בפריז על ידי נציגיו של ג'ורג' השלישי, מלך בריטניה הגדולה לבין נציגי ארצות הברית של אמריקה ב-3 בספטמבר 1783, וסיים רשמית את מלחמת העצמאות של ארצות הברית. החוזה קבע את קו הגבול בין שטחי האימפריה הבריטית באמריקה הצפונית לבין ארצות הברית, על בסיס תוואי "נדיב ביותר" כלפי האמריקאים. בסעיפי ההסכם נכללו גם הסדרת זכויות דיג, השבת רכוש ושחרור שבויים.
חוזה זה, וחוזי שלום נפרדים בין בריטניה ובין האומות שתמכו באמריקאים, קרי, צרפת, ספרד והרפובליקה ההולנדית, נודעו באופן קולקטיבי כ. מתוך כל סעיפי החוזה, רק סעיף 1, שמכיר בקיומה של ארצות הברית כמדינה חופשית, ריבונית ועצמאית, נותר בתוקף עד ימינו.
המשא ומתן.
המשא והמתן על שלום החל בפריז באפריל 1782 ונמשך כל הקיץ של אותה שנה. נציגי ארצות הברית היו בנג'מין פרנקלין, ג'ון ג'יי, הנרי לורנס וג'ון אדמס. את בריטניה ייצגו דייוויד הרטלי וריצ'רד אוסוולד . ב-30 בנובמבר 1782 נוסחה טיוטת ההסכם והוא נחתם בהוטל דה יורק שבפריז ב-3 בספטמבר 1783 על ידי אדמס, פרנקלין, ג'יי והרטלי.
בנוגע לחוזה עם ארצות הברית, אירועי המפתח התרחשו בספטמבר 1782, כאשר שר החוץ של צרפת, הציע פתרון שבעלת בריתו, ארצות הברית, התנגדה לו בתוקף. צרפת הייתה מותשת מהמלחמה, וכל הצדדים המעורבים בה שאפו להשגת שלום, למעט ספרד, שעמדה על המשך הלחימה עד אשר יעלה בידה לכבוש את גיברלטר מהבריטים. ורג'ן העלה רעיון לעסקה שתהווה תחליף להעברת גיברלטר לספרד. ארצות הברית זכתה להכרה בעצמאותה, אך הייתה מוגבלת לשטחים שממזרח להרי האפלצ'ים. בריטניה הייתה אמורה לשמור בריבונותה את השטחים שמצפון לנהר אוהיו, שהיו חלק מפרובינציית קוויבק. מדרום לשטחים אלו הייתה אמורה לקום מדינת חיץ אינדיאנית בשליטה ספרדית.
עם זאת, האמריקאים הבינו שהם יוכלו להשיג עסקה טובה יותר ישירות מבריטניה. ג'ון ג'יי הודיע מיד לבריטים שהוא מעוניין לנהל עמם משא ומתן ישיר, שיהיה מנותק מהמשא ומתן עם צרפת וספרד. ראש ממשלת בריטניה, הלורד שלבורן הסכים לכך. הוא היה הממונה על המשא ומתן מטעם הבריטים, ובשלב זה הוא הבחין בהזדמנות להפריד את ארצות הברית מצרפת ולהפוך את המדינה החדשה לשותף כלכלי בעל ערך. התנאים להתוויית הגבול המערבי של ארצות הברית היו שהיא תקבל את כל השטחים שממזרח לנהר המיסיסיפי, שמצפון לפלורידה ושמדרום לקנדה. הגבול הצפוני של ארצות הברית כפי שהושג במגעים אלו נותר כמעט כמו גבול ארצות הברית–קנדה שקיים היום. לארצות הברית ניתנו זכויות דיג על חופי קנדה והיא הסכימה לאפשר לסוחרים הבריטים וללויאליסטים לקבל בחזרה את רכושם. מבחינתה של ארצות הברית היה חוזה זה עדיף וכזה הוא היה גם מבחינתה של בריטניה. ראש הממשלה שלבורן חזה את הסחר הדו-צדדי הרווחי בין בריטניה לבין ארצות הברית המתפתחת, חזון שהוגשם בסופו של דבר.
בריטניה חתמה על הסכמים נפרדים עם צרפת ועם ספרד, ובאופן זמני, גם עם הרפובליקה ההולנדית. במסגרת החוזה עם ספרד, כל השטחים של מזרח פלורידה ומערב פלורידה הועברו לריבונותה (ללא התוויית גבול צפוני ברור, וכתוצאה מכך היה צורך ליישב את הסכסוך הזה בהסכם שנחתם במדריד ב-1795). ספרד גם קיבלה את האי מנורקה, את איי בהאמה, את גרנדה ואת מונטסראט, שנכבשו על ידי הצרפתים והספרדים, והושבו לבריטניה. ההסכם עם צרפת נגע בעיקר לחילופי השטחים הכבושים (צרפת הרוויחה בסופו של דבר רק את האי טובגו ואת סנגל שבאפריקה), אך גם נתן תוקף נוסף להסכמים קודמים, והבטיח את זכויות הדיג על חופי ניופאונדלנד. נחלותיה של הולנד באיי הודו המזרחיים ההולנדיים, שנכבשו ב-1781, הושבו לה על ידי בריטניה בתמורה לזכויות סחר באיים, זאת על פי חוזה שנחתם רק ב-1784.
ב-14 בינואר 1784 אשרר הקונגרס הקונטיננטלי את חוזה פריז בשבתו בבניין הסנאט הישן של מרילנד באנאפוליס, שהייתה לבירה הראשונה של ארצות הברית לאחר המלחמה. עותקים של ההסכם נשלחו בחזרה לאירופה לאשרור על ידי שאר הצדדים המעורבים, והראשון מביניהם הגיע לצרפת במרץ 1784. בריטניה אשררה את ההסכם ב-9 באפריל 1784, ומסמכי ההסכם המאושררים הוחלפו בפריז ב-12 במאי 1784.
סעיפי החוזה העיקריים.
ההסכם וההסכמים הנפרדים בין בריטניה לבין האומות שתמכו באמריקאים, צרפת, ספרד והרפובליקה ההולנדית, ידוע בשם הקולקטיבי . רק סעיף 1 לחוזה, שהכיר בקיומה של ארצות הברית כמדינה ריבונית ועצמאית, נותר בתוקף עד ימינו. בשנים שלאחר מכן השתנו גבולות ארצות הברית, כך ששאר סעיפי החוזה, שדנו בגבולותיה של ארצות הברית, בוטלו הלכה למעשה.
במבוא לחוזה הוכרז ש"בשם השילוש הקדוש והבלתי ניתן לחלוקה" מוצהר בזאת על תום ליבם של החותמים עליו, ומכריז על כוונת שני הצדדים "לשים מאחוריהם את כל אי-ההבנות וחילוקי הדעות" ו"להבטיח לשניהם שלום נצחי והרמוני".
פסקת הסיום: "נחתם בפריז, ביום השלישי של חודש ספטמבר בשנת האדון אלף שבע מאות שמונים ושלוש".
השלכות.