עמליה זיו פעילה זה שנים רבות בקהילה הלסבית והפמיניסטית בישראל ונחשבת ל"סמל לסבי". היא נמנתה עם המייסדים והכותבים הראשונים בכתב העת "הזמן הוורוד". במהלך שנות ה-90 כתבה על נושאים פמיניסטיים והומו-לסביים במספר עיתונים וכתבי עת, בהם "דבר", "ידיעות אחרונות" ו"סטודיו", ובעיקר ב"תרבות מעריב" בעריכתו של גל אוחובסקי. כמו כן כתבה שירים שהתפרסמו בכתב העת "עכשיו"; שלושה משיריה ("עדות", "נשים כותבות שירה" ו"תמונה אימפרסיוניסטית") הולחנו בידי ערן צור והוקלטו לאלבום "פרח שחור" של כרמלה גרוס ואגנר.
בין השנים 1992-1990 השלימה את לימודיה לתואר שני בספרות השוואתית באוניברסיטת בראון. עם שובה לישראל, בשנת 1993, הקימה קבוצה ללימוד טקסטים הומו-לסביים ותאוריה קווירית באגודה לזכויות הפרט (לימים אגודת הלהט"ב) בתל אביב, שפעלה שנתיים בלבד, אולם בשנת 1996 הקימה יחד עם ד"ר אייל גרוס ומיקי גלוזמן את קבוצת הקריאה הקווירית באוניברסיטת ת"א, אשר קיימת עד היום. בשנת 2001, בהיותה דוקטורנטית באוניברסיטת תל אביב, ייסדה ביחד עם ד"ר דפנה הירש וד"ר אייל גרוס את "סקס אחר" – הכנס השנתי לתאוריה קווירית המתקיים מדי שנה באוניברסיטת תל אביב, ומאז היא חברה בוועדה המארגנת של הכנס. בשנת 2003 ערכה, ביחד עם יאיר קדר ואורן קנר, את קובץ המאמרים הקווירי הראשון בעברית, "מעבר למיניות", שפורסם בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בשנת 2005 השלימה את עבודת הדוקטורט שלה, בהדרכתו של פרופ' חנן חבר, שכותרתה "כינון הסובייקט הנשי בסיפורת פורנוגרפית" בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2005 קיבלה מלגת בתר-דוקטורט מהאוניברסיטה העברית בירושלים למחקרה בנושא אקטיביזם קווירי בישראל, מטעם מרכז לייפר ללימודי האישה והמגדר. במסגרת זו עוסקת זיו בחקר פרקטיקות קוויריות של הורות לסבית. היא מרצה בדרגת עמית הוראה בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב. זיו מרצה מאז 2008 בתוכנית ללימודי מגדר באוניברסיטת בן-גוריון, ומאז 2016 היא משמשת כראש התוכנית. בנוסף, זיו שותפה במועצת המערכת של כתב העת "תיאוריה וביקורת" המונה 32 אנשים.
ביוני 2015, במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב, זכתה זיו להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
עמדותיה.
זיו עוסקת בתחומי התאוריה הקווירית בישראל. עמדותיה של זיו בנושא התאוריה הקווירית הביאו לביקורת כלפיה מבין התומכים האדוקים בתאוריה זו. זיו מבחינה, למשל, בין התאוריה הקווירית לבין התביעה לזהות קווירית. היא נוטה למחות כנגד התפיסה לפיה התאוריה הקווירית תובעת מכל אחד ואחת באופן אישי לקבל כאפשרות את היכולת לנזילות מבחינה מגדרית ומינית. לפי זיו, התאוריה הקווירית אמנם מציעה אופן הסתכלות מפרק ומערער על תחומי המיניות והמגדר; אך אין זה נכון, לדעתה, לצפות כי על אופציות אלו להיות זמינות אצל כל אדם תמיד.
גם עמדותיה של זיו בנושאי פורנוגרפיה נודעו כשנויות במחלוקת. למרות הבהרתה כי היא מתנגדת נחרצות לניצול נשים בזנות ובפורנוגרפיה, היא תומכת בעצם קיום תחומים אלה, וזאת דווקא בשם זכויות הנשים העוסקות בהם מרצונן. לפי עמדתה, אם יש נשים המעוניינות, מבחירתן האישית וללא כפייה, להתפרנס מזנות או מפורנוגרפיה, יש פגם ערכי בניסיון למנוע מהן לעסוק בכך בשם אידאולוגיות פמיניסטיות או דאגה לזכויות האדם, אם בכך נפגעות זכויות האדם שלהן עצמן.
משפחתה.
זיו מתגוררת בתל אביב עם בת-זוגה זה שנים רבות, המשוררת שרון אס, ולזוג בן אחד.
מוזיאון המניפות
מוזיאון המניפות (באנגלית: Fan Museum) הוא מוזיאון המציג את ההיסטוריה של המניפה. המוזיאון ממוקם באזור גריניץ' הימית - אתר מורשת עולמית על פי הגדרת אונסק"ו, ברובע גריניץ' של העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
היסטוריה ותצוגות.
המוזיאון, שנפתח בשנת 1991 ממוקם בשני מבנים היסטוריים שנבנו בשנת 1721. כמו כן מבנה המוזיאון כולל חממה (אורנז'רי) וגן יפני.
במוזיאון מוצגות למעלה מ-4,000 מניפות, והוא אחד משני מוזיאונים בעולם המוקדש לנושא זה. המניפה העתיקה ביותר באוסף מקורה במאה ה-11, אולם מרבית האוסף כולל מניפות אירופאיות מהמאות ה-18 וה-19. המניפות מוצגות לפי עיצובן, ולפי הקשרן ההיסטורי והחברתי.
בשל רגישות המניפות, רק חלק קטן מהאוסף הקבוע מוצג לציבור, והתצוגה מתחלפת שלוש פעמים בשנה. כמו כן כוללת התצוגה תערוכה קבועה על מבנה המניפה, יצור המניפות וההיסטוריה של המניפות.
במוזיאון מחלקת שימור המעניקה שירותי שימור למניפות עבור מוזיאונים אחרים ועבור הציבור, וכן המוזיאון כולל ספרייה מקיפה בנושא ומעביר שיעורים בנושא ייצור מניפות.
המוזיאון מנוהל על ידי עמותה, ונתמך על ידי רשות התיירות של לונדון, ארגון מסורת אנגליה, קרן אוספי האמנות הלאומים של אנגליה והלוטו האנגלי.
גז ון דר ולס
פרגנה (מחוז)
מחוז פרגנה (באוזבקית: Фарғона вилояти/Farg‘ona viloyati; ברוסית: Ферганская область; בפרסית: ولایت فرغانه) הוא מחוז במזרח אוזבקיסטן באזור הנקרא . המחוז גובל במחוזות אנדיז'ן ונמנגן מצפון, בקירגיזסטן מדרום-מזרח ובטג'יקיסטן ממערב. המחוז מחולק ל-15 נפות ו-4 ערים ובירתו היא העיר פרגנה. המחוז משתרע על פני 6,760 קמ"ר ולפי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2022 אוכלוסייתו מנתה כ-3.8 מיליון בני אדם.
מוזיאון המניפה
כימיה - מונחים
__ללא_תוכן_עניינים__
להלן המונחים המקובלים בכימיה לפי סדר האלף-בית:
ברכה פולד
ברכה (ברברה) פוּלד (26 בדצמבר 1927, ברלין – 24 במרץ 1946, תל אביב) הייתה לוחמת ומפקדת בפלמ"ח, שנהרגה בליל וינגייט מאש הצבא הבריטי. מותהּ הפך לסמל במאבק תנועת המרי העברי נגד שלטון המנדט וגזירות הספר הלבן, בעניין הגבלת העלייה של יהודים לארץ ישראל. בשל כך, נקראה על שמהּ אוניית המעפילים "ברכה פולד".
נעורים.
ברברה (בארבל) פוּלד נולדה בברלין, בת שנייה למשפחה מתבוללת ואמידה. אביה, לותר פולד, היה קצין בחיל התותחנים הגרמני, במלחמת העולם הראשונה. לבתו קרא ברברה על שם ברברה הקדושה, הקדושה הפטרונית של הארטילריה. ברברה הייתה ממשפחת הפרופ' גאורג צונדק.
ברברה הצטיינה בלימודים ובספורט. היא למדה לקרוא בעצמה, מתוך מחברותיה של אחותהּ הגדולה הנלורה (ילידת 1924). הנלורה למדה בבית ספר גרמני, ובארבל למדה בבית ספר יהודי לפי החלטת אמה לוטה. עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 החלה המשפחה לסבול מהתנכלויות אנטישמיות. המשפחה החליטה לשלוח את הנלורה לאחיה של לוטה בניו ג'רזי. לוטה התלוותה להנלורה לארצות הברית, וחזרה דרך לונדון.
"ליל הבדולח" (9 בנובמבר 1938) גרם לאביה של פולד לאבד את אמונו בגרמניה, וכתוצאה מכך שלח יד בנפשו. לברברה סיפרו שהוא נפטר בבית חולים מהתקף לב. באותהּ עת הייתה לוטה, האם, בלונדון בדרכה חזרה לגרמניה. בעזרת ידיד משפחה הוברחה ברברה ללונדון. לוטה השיגה לעצמה סרטיפיקט, ועלתה לארץ ישראל. ברברה נשארה באנגליה, והחלה ללמוד בפנימייה ליד לונדון. כעבור חודשים אחדים עלתה לארץ לבדה, והתאחדה עם אמה. הן התגוררו בתל אביב, וברברה החלה ללמוד בגימנסיה "בלפור", ושינתה את שמה לברכה. תוך זמן קצר שלטה פולד בשפה העברית אולם המשיכה לדבר גרמנית עם אמה, סבתה ובני משפחת צונדק.
בארץ ישראל.
גם בארץ ישראל הצטיינה בלימודים והשתלבה בחברה. היא הייתה חברה בתנועת "הצופים" ובתנועת "הבונים דרור". כמו רבים מחבריה הצטרפה לארגון "ההגנה", ושירתה כקשרית.
לאחר סיום לימודיה בתיכון, בקיץ 1944 הצטרפה לפלמ"ח, ושרתה בפלוגה ח', ששהתה בקיבוץ קריית ענבים. זאת על אף שבאזני חבריה הביעה את רצונהּ לצאת לארצות הברית ללמוד רפואה עם סיום הלימודים.
בקיבוץ הכירה את גדעון (ג'וני) פלאי, והשניים התאהבו. פלאי נתפס על ידי הבריטים בדרכו לבית הערבה נושא נשק שלא ברישיון, ונידון לשבע שנות מאסר. בזמן מאסרו התקיים בינו ובין ברכה קשר מכתבים וביקורים בבית הסוהר, במגרש הרוסים בירושלים. פלאי נהרג שנתיים אחריה בקרב הקסטל בתש"ח.
בתקופת מאסרו של פלאי, יצאה ברכה לקורס מ"כים בג'וערה, הייתה בין הנשים היחידות בקורס וסיימה כמצטיינת הקורס. לאחר סיום הקורס הועברה לפלוגה ה' של הפלמ"ח, בקיבוץ משמר השרון.
מותה.
בליל 24 במרץ 1946, השתתפה כמפקדת חוליה ב"ליל וינגייט" – מבצע משולב של פלמ"ח וחי"ש. המבצע נועד להפגין נוכחות בתל אביב, לשבש את פעילות הצבא הבריטי ולאפשר להוריד את מעפילי הספינה "אורד וינגייט", בחוף תל אביב. חברי החוליה של ברכה התבצרו בבית ברחוב מרמורק. משוריין בריטי שסייר סביב שרונה ("הקריה") הבחין בפעילות החשודה באזור, וכשהתקרב פתחה עליו באש חוליית ההגנה בפיקודה של ברכה. כוח בריטי מן המחנה הסמוך נזעק לעזרת המשוריין. בחילופי האש נורתה ברכה פולד ממקלע הברן של המשוריין. היא נפצעה אנושות, ונלקחה על ידי הבריטים לחקירה במשטרת יפו, רק לאחר החקירה נלקחה לבית החולים הממשלתי, בו נפטרה מפצעיה לאחר זמן קצר. גרסאות מסוימות טוענות כי ברכה פולד נורתה לאחר שנכנעה.
פולד הובאה למנוחות למחרת, בחלקת ה"הגנה" של בית הקברות נחלת יצחק. הלווייתה הפכה להפגנת מחאה ענקית נגד מדיניות הבריטים להגבלת העלייה לארץ ישראל.
כדי למנוע עריכת "לוויה ברוב-עם", ניסתה המשטרה הבריטית לקבור אותה בחשאי. אולם כשנודע הדבר במטה "ההגנה", הופצה השמועה בין תושבי תל אביב וקהל של אלפים כבר נאסף בבית העלמין, עוד בטרם הגיע הארון עם גופתה, בלווית אנשי המשטרה ומשפחתה.
ברכה פולד הייתה לוחמת הפלמ"ח הראשונה שנהרגה בארץ ישראל (קדמו לה לוחמות היישוב חנה סנש וחביבה רייק שצנחו באירופה ב-1944).
הנצחת זכרה.
העיתונות בארץ פרסמה ידיעות נרחבות על אירועי אותו לילה וביטאון ההגנה "החומה" פרסם כרוז מיוחד לזכרה, דבר לא נפוץ באותה תקופה.