במהלך מלחמת העולם השנייה נהגו הנאצים לקבור חיים עשרות ומאות אנשים נשים וטף, בהם יהודים. השיטה שימשה כאמצעי זול לרצח המוני, ואף כשעשוע עבור החיילים והיא התבצעה בדרך כלל בכפרים נידחים.
לעיתים קבורה בחיים היא תוצאה של טעות - הכרזה על אדם כמת בעוד הוא חי ומחוסר הכרה. במהלך המאה ה-18 חייבו מדינות מסוימות באירופה המתנת מספר ימים בטרם הבאתו של אדם מת לקבורה, כדי לוודא את מותו ולהבטיח שלא ייקבר חי. כמו כן, בחלק מהמדינות הותקנו פעמונים בבתי הקברות, וחוט היה נקשר אל ענבל הפעמון, ומגיע עד לידו של המת, והיה מוצב שומר לילה על מנת שבמקרה שהפעמון יצלצל, יזעיק השומר את אנשי העיר והם יחלצו את הנקבר.
קאטאקאנה
קאטאקאנה (片仮名, בתרגום מילולי: "קאנה קטועה") היא מערכת הברות יפנית, אחת מארבע מערכות כתיבה יפניות (האחרות הן היראגאנה, קאנג'י ורומאג'י).
אותיות הקאטאקאנה מאופיינות בקווים מרובעים והן הפשוטות ביותר לכתיבה מבין הכתבים היפניים.
אותיות.
כתב הקאטאקאנה כולל 48 אותיות, אך ביפנית מודרנית משתמשים ב-46 בלבד (ヰ (ווי) ו-ヱ (ווֶ) יצאו מכלל שימוש). לכל אות בקאטאקאנה יש אות מקבילה בהיראגאנה.
בטבלה להלן מופיעים סימני הקאטאקאנה והקריאה שלהם בעברית (לצפייה דרוש גופן הכולל את הסימנים היפניים). סימנים שאינם עוד בשימוש מופיעים באדום.
אוכל-כול
אוכל-כול (באנגלית: Omnivore) הוא בעל חיים שתזונתו מורכבת הן מממלכת בעלי חיים והן מממלכת הצומח. בניגוד למשמעות אוכל כל לא צריך לאכול כל סוג מזון אלא רק ממספר קבוצות ממלכה באותה התמחות.
המונח מתאר כל בעל חיים אשר מערכת העיכול שלו יכולה לעכל מזון הן צמחי והן מזון מהחי. ואולם חיה שמגוונת לעיתים רחוקות בצמחייה או בשר לא נחשבת לאוכלת כל, למשל טורפים כמו חתולים ניזונים מעשבים או מזרעים וכרישים טיגרים אוכלים שאריות זבל רבות, אך עדיין נחשבים להיפרקרניבורים שניזונים כמעט רק מבשר.
לא כל אוכלי הכל ניזונים באופן שווה - ישנם קרניבורים המכונים מסוקרניבורים או היפוקרניבורים שניזונים בין 30 ל-70 אחוז מתזונתם מבשר ורק השאר מגיע מצמחים ומפטריות וכך גם כשמדובר בכמה אוכלי חרקים. באותו אופן מספר הרביבורים ניזונים מבשר בכמות קטנה, אף שלרוב הם ניזונים ממזון אחר כמו אוכלי פירות, אוכלי זרעים או יונקי צוף, שאינם יכולים להתבסס על רק צמחים. ואולם מינים רבים הם אופורטוניסטים הניזונים ממה שהם מוצאים ולעיתים בהתאם לעונה הם משנים את תפריטם.
אוכלי כל באופן כללי בעלי מערכת עיכול חסרות התמחות מיוחדת לבשר או לצמחייה, מה שמאפשר להם מצד אחד לאכול מגוון מזונות אך מצד שני להתקשות בהתמחות באכילה קבועה של מזונות כמו עשבים או לצוד ביעילות של טורפים מובהקים.
בעלי חיים.
ניתן למצוא אוכלי-כול במערכות ומחלקות רבות.
בין היונקים נכללים מיני קיפודיים, חזיריים, דלשינאים, מכרסמים רבים כמו עכבר, חולדה, סנאי ואוגר, רוב הפרימטים לרבות האדם וכמה יונקי כיס. בסדרת הטורפים נכללים רוב הדוביים, מספר כלביים כמו שועל, תן וזאב הרעמה, ראקוניים שונים, גחניים ופנדה זנובה. ישנם עופות רבים אוכלי כל, זוחלים כמו לטאות, איגואניים, חרדוניים וכמה צבים וגם דגים שונים, כמו קרפיוניים, שפמנונאים, שפתוניים וגמבוזיים.
חסרי חוליות שונים אוכלי כל כוללים מיני סרטנאים, מרבית החרקים ביניהם זבובאים, נמלים וצרעות וחיפושיות רבות. גם כמה תולעים ורכיכות כמו חשופיות ושאר חלזונות ניזונים הן מהחי והן מהצומח.
פלאנקס
מעצר מנהלי
מעצר מִנהלי הוא השמת אדם בתנאי כלא ללא משפט, וללא אישום. המעצר לא נועד לצורך חקירה או משפט ולא לצורך הגנה על העצור. לרוב, מעצר מנהלי נעשה מטעמי ביטחון, בטענה כי העצור עלול לסכן את ביטחון המדינה. מעצר מנהלי מוגדר בחוק בחלק מהמדינות הדמוקרטיות, אולם בדרך כלל לא נעשה בו שימוש וארגוני זכויות אדם מבקרים אותו תכופות בשל הפגיעה בזכות להליך משפטי הוגן ובשל הסכנה לניצולו לרעה.
על השימוש במעצר מנהלי בישראל במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני ניטש ויכוח, והנושא עלה פעמים רבות לדיונים בעצרת האו"ם נוכח השימוש החוזר בו במדינות שונות כדרום אפריקה ומדינות ערב. לאחר פיגועי 11 בספטמבר נחקק בארצות הברית חוק הפטריוט המאפשר מעצר מנהלי של מי שמעורב בפעילות טרור או הלבנת כספים.
המהות המשפטית.
בשיטות המשפט של המדינות הדמוקרטיות השימוש במעצר נעשה לצורך חקירה, העמדה לדין והבטחת קיומו ותקינותו של ההליך הפלילי. כאשר מתנהלת נגד אדם חקירה, או משפט פלילי ניתן לעצרו כדי להבטיח את קיומה ותקינותה של חקירה או משפט לשם מניעת שיבוש הליכים, או למנוע המלטות מן הדין, או כדי להבטיח כי אדם המצוי תחת חקירה, או העומד לדין, לא ימשיך לבצע עבירות תוך כדי משפט. המעצר הוא הליך טפל להליך העיקרי של חקירה או בירור אשמה ותכליתו של המעצר הנה הבטחת קיומו ותקינותו של ההליך האחר, או למנוע מסוכנות שנובעת מן העצור העומד לדין בהליך אחר.
חריגותו של המעצר המנהלי הנה בכך, שהמעצר עצמו הוא התכלית של עצמו. המעצר לא נועד להבטיח הליך אחר, או למנוע מסוכנות הנובעת מאדם שעומד לדין בהליך אחר. כפועל יוצא מכך, נגד העצור לא מתנהלת חקירה או משפט, לא מוגש נגדו כתב אישום ולפי הדין הוא חף מפשע.
מעצר מנהלי במדינת ישראל.
יסוד חוקי.
בחוק הישראלי, המעצר המנהלי ינק בעבר את סמכותו מתוקף תקנות ההגנה (שעת חירום) משנת 1945 שתקפות מאז שלטון המנדט הבריטי בישראל. עם זאת, ישראל מיעטה להשתמש בו. בשנת 1951 נעצרו חברי המחתרת החרדית ברית הקנאים והושמו במעצר מנהלי, ובתגובה קמה סערה ציבורית. חבר הכנסת מנחם בגין תקף את השימוש במעצרים מנהליים ואמר: "ישנם חוקים רודניים, ישנם חוקים בלתי- מוסריים, ישנם חוקים נאציים. [...]. אל תשאלו אותי מי קובע איזה חוק הוא נאצי ואיזה חוק הוא בלתי-מוסרי. החוק שהשתמשת בו הוא נאצי, הוא רודני, הוא בלתי-מוסרי; וחוק בלתי-מוסרי הוא גם בלתי-חוקי. על-כן, המעצר הוא בלתי-חוקי והצו שלכם הוא שרירותי. לא הייתה לכם כל זכות לעשות זאת, כאשר קיימת כנסת, כאשר קיים בית דין, כאשר יש בידיכם מערכת חקירה".
בשנת 1979 חוקק בישראל חוק סמכויות שעת חירום, אשר מאפשר מעצרים מנהליים רק בזמן מצב חירום לפי , אך מכיוון שמצב החירום לא בוטל מעולם, תוקפו של חוק זה לא פג מעולם והוא מאפשר את המעצרים המנהליים.
בחוק סמכויות שעת חירום שנחקק ב-1979 נקבעו הקריטריונים למעצרים מנהליים:
היקף השימוש.
ביוני 1973 הודיע שר הביטחון משה דיין בכנסת שאין בישראל אף אדם הנתון במעצר מנהלי. נכון לאפריל 2022 נתונים במעצר מנהלי 581 איש, 19 מהעצורים אזרחי ישראל, בהם שני יהודים, והיתר פלסטינים מיהודה ושומרון. זאת לעומת 610 עצורים באוקטובר 2016, 376 בספטמבר 2020, 584 בדצמבר 2015, 191 באפריל 2014, 307 בדצמבר 2011, 189 באוגוסט 2010 ו־870 בינואר 2005, לפי נתוני השב"ס.
מרבית השימוש במעצר מנהלי נעשה כנגד פלסטינים או ערבים ישראלים החשודים בפעילות טרור, ובמספר מועט של מקרים כנגד יהודים, כדוגמת הרב יצחק גינזבורג, מאיר כהנא, מיכאל בן חורין, נועם פדרמן, ברוך מרזל, בן ציון גופשטיין ומאיר אטינגר שנחשדו בפעולות טרור או בהסתה כנגד פלסטינים. כן הופעל מעצר מנהלי כנגד טלי פחימה, בחשד לסיוע לטרור פלסטיני.
ביקורת.
בשנת 1980 הצהיר ראש הממשלה ושר הביטחון דאז מנחם בגין כי הוא מתנגד למעצר חברי המחתרת היהודית במעצר מנהלי, ואמר: "מי שצריך להיענש יענש, אבל בדרך המשפט."
ארגונים בינלאומיים להגנה על זכויות אדם, כמו גם ארגוני זכויות אדם ישראלים כדוגמת האגודה לזכויות האזרח,וארגוני שמאל כגון בצלם והמוקד להגנת הפרט, טוענים מזה שנים כי ישראל פועלת בשיטתיות בניגוד להגבלות המוגדרות במשפט הבינלאומי בהתייחס למעצר המנהלי ותוך הפרה בוטה של זכויות אדם. בהתאם לכך, זוכה מדינת ישראל לביקורת חריפה על מדיניותה בנושא. בין היתר טוענים אותם גורמים, כי צה"ל משתמש בהליך כתחליף מהיר ופשוט להליך החוקי הרגיל, ולא כיוון שאין דרך אחרת. כמו כן נטען כי במרבית המקרים לא מוצגות לעצירים הראיות כנגדם, ושייתכן שאלה אינן קיימות. הם טוענים גם שעבור עצירים רבים תקופת המעצר מורחבת הרבה מעבר לחצי שנה המעוגנת בחוק. כמו כן, כל מתקני הכליאה של האסירים הפלסטינים שנלקחים מהשטחים, נמצאים בתוך שטח ישראל, וזאת, כך גורסים הארגונים, בניגוד לחוק בינלאומי שלא מתיר העברת עצירים מחוץ לשטח כבוש. עם זאת, עמדתם של אותם ארגונים נדחתה בשורה ארוכה של פסקי דין של בית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ. פסיקת בג"ץ קובעת באופן עקבי כי אין בפעולות מדינת ישראל או צה"ל חריגה מהדין הבינלאומי או חוקי היסוד של מדינת ישראל.
ביקורת נוספת הועלתה לגבי איכות הביקורת השיפוטית שמפעילים בתי המשפט עת הם בוחנים את חוקיות צווים המעריכים את המעצר המנהלי. כך למשל, מחקר שפורסם ב-2012 גילה שמתוך 322 מקרים בהם בחן בית המשפט העליון את חוקיותו של צו מעצר מנהלי בין 2000-2010, לא נמצא ולו מקרה אחד בודד בו ביטל בית המשפט את הצו. אך למרות שהנתון הזה לכאורה מעיד על האיכות הירודה של הביקורת השיפוטית, הוא גם יכול להעיד שהמעצרים המנהליים שהגיעו לדיון בבית המשפט העליון בעת זו נעשו בהצדקה מלאה ומתוך סיכון ממשי לביטחון המדינה ותושביה.
מעצר מנהלי בשטחי יו"ש.
ישנם הבדלים בין מעצר מנהלי בשטחי מדינת ישראל או ביו"ש: בתוך שטחי ישראל יכול רק שר הביטחון להוציא צו מעצר מנהלי, והעציר חייב להיות מובא בפני נשיא בית משפט מחוזי תוך 48 שעות ממועד מעצרו, וכן תוך שלושה חודשים ממועד הדיון האחרון על נשיא בית המשפט המחוזי לדון מחדש במעצר. כמו כן רשאי העציר לערער על המעצר לבית המשפט העליון