השייטת יצאה מנמל ניו יורק ב-11 ביוני בשעה 11:00. בעת היציאה עוד לא היה ברור אם התדלוק יעשה באיים האזוריים, באיים הקנריים או בגיברלטר. ביומיים הראשונים להפלגה היה הים שקט, ונערכו אימונים לחזור לרמת ביצוע תפעול טובה.
ב-14 ביוני התקבל מברק מאגף מבצעים של חיל הים, ובו משימה לגרור שתי טרפדות מנמל טולון לנמל חיפה.
ב-15 ביוני התקבל מברק מהנספחות בוושינגטון שהתדלוק יהיה בגיברלטר ולא באיים האזוריים. דוד בן-נעים נשיא הקהילה העברית בגיברלטר, שקיבל מידע על הגעת האניות הציע לקיים קבלת פנים.
ב-19 ביוני הגיע מברק ממבצעים חיל הים, הקובע נקודת מפגש עם הטרפדות במבואות נמל טולון ביום 26 ביוני בשעה 08:00.
ב-21 ביוני התקבל מברק, המודיע את שם הסוכן בגיברלטר וקובע זמן מתוכנן לכניסה 23 יוני שעה 06:00.
ב-22 ביוני הגיע מברק דחייה של הפגישה עם הטרפדות, שתתקיים באותו אתר אך ב-29 יוני בשעה 08:00. אך מפקד השייטת החליט שלא לסטות מהתוכנית.
ב-23 יוני שעה 08:00 נכנסה השייטת לנמל גיברלטר להצטייד בדלק ומים. נפגשו עם האדמירל הבריטי מפקד הכוח הימי ואנשי הקהילה היהודית. בשעה 16:00 יצאה את הנמל.
הים התיכון.
המרחק בין נמל גיברלטר לנקודת המפגש עם הטרפדות בקרבת נמל טולון כ-720 מיל ימי. היות שהטרפדות התעכבו נוצר זמן רב פנוי. השייטת התקדמה במהירות 6 קשר ההפלגה נוצלה לאימונים שונים. כגון: הורדת סירות ספורט מים ומטווחי תותחים ובקורת ציוד.
בשעה המתוכננת 29 ביוני שעה 08:00 קוים המפגש עם הטרפדות בקרבת נמל טולון. אח"י משגב ק-30 גררה את הטרפדת ט-209 בפיקודו של בנימין תלם ואח"י הגנה ק-20 גררה את הטרפדת ט-207 בפיקודו של שמעון כץ, כשאיתו גם מפקד שייטת 5 אולי ווצלר.
המרחק על נתיב ההפלגה בין נקודת איסוף הטרפדות מדרום לטולון לנמל חיפה דרך תעלת מסינה כ-1,600 מיל ימי. בשעה 09:30 יצאו לדרך בגרירת טרפדות. הנתיב עקף את האי קורסיקה ממזרח ודרך תעלת מסינה, המהירות הייתה גבוהה יחסית 12 קשר.
ב-4 ביולי מזרחית לכרתים הים סוער והמהירות מוגבלת ל-6 קשר עקב הגרירה. הטרפדות כבר יכולות להגיע בכוחות עצמן והן שוחררו מהגרירה.
קבלת הפנים – נושאי ברכת עם.
ב-5 ביולי 1951 שעה 16:00 נכנסות האוניות לנמל חיפה. אח"י משגב (ק-30) בצד המערבי ואח"י הגנה בצד המזרחי. על הרציף הצבאי נערך טקס קבלת פנים בנוכחות שר התחבורה משה כרמל, הרמטכ"ל מרדכי מקלף ומפקד החיל מרדכי לימון.
הצוותים ירדו מהאוניות וצעדו ברחובות חיפה. ברחבת העירייה נערך טקס נוסף בו נמסר מפתח העיר וושינגטון לראש עיריית חיפה אבא חושי. לאחר מכן נערכה מסיבה בבית העירייה לצוותים ובכך הסתיים המבצע.
שונות.
תצרוכת הדלק.
אח"י משגב יצאה מהארץ עם 150 טון פחות מהכמות המקסימלית שביכולתה לשאת. בנאפולי הייתה סוכנות אוניות שעבדה עם חיל הים. אך הוזמנה שם רק הכמות שנצרכה בדרך מהארץ.
אח"י משגב (ק-30) שנבנתה למשימה של ליווי שיירות באוקיינוס יכולה הייתה לשאת דלק בכמות שתספיק הייתה לעשות את כל המסע ללא תדלוק. אח"י הגנה שתוכננה לפעילות באזור החוף זקוקה הייתה לתדלוק לפחות פעם אחת. נקודת התדלוק בדרך הלוך נקבעה לפונטה דלגדה באיים האזוריים.
בתכנון ההפלגה אחריות לתדלוק באיים האזוריים הייתה על הנספחות. במקום נמצאה בן סאודה שפעלה כסוכנת. אך נדרש היה מכתב אשראי. נוצרה כפילות בין משלחת משרד הביטחון בני יורק ובין הנספחות.
תקציב רכישות.
הנהלת מפעל איגרות החוב שהזמינה את האוניות הקצתה סכום כולל של 250,000 דולר להוצאות המסע כולל ההספנות בנאפולי, ניו יורק והדלק. לחיל הים הייתה כוונה לרכוש ציוד טכני ולערוך טיפול יסודי לאוניות בארצות הברית.
בעת שהגיעו לניו יורק נבדק התקציב מחדש והתברר כי לא ניתן יהיה לבצע תיקונים רבים. ולכן הוחלט לקצר את משך השהיה. לאחר ההוצאות השוטפות, דלק, כלכלה ודמי כיס נשאר סכום של 60,000 דולר להספנה, תיקונים ורכישת ציוד מיוחד.
תקלות ופתרונן.
הוברר כי המדים הלבנים שנתפרו במיוחד בארץ התכווצו בכביסה הראשונה. בהגעת האוניות לארצות הברית נרכשו מדי ייצוג, חליפות כחולות ולבנות לקצינים ונגדים ומדי חורף לצוותים.
כמו כן התגלתה תקלה בתנור המטבח של אח"י משגב (ק-30) והוא הוחלף בחדש.
באח"י הגנה היה צריך לטפל במדחף שהתעקם וזה נעשה בטיפולי ההספנה בניו יורק.
בריאות וזוגיות.
בדיקות הבריאות והחיסונים שנתנו בשלב ההכנה הוכיחו עצמן. באופן כללי בין הצוותים לא התעוררו בעיות מיוחדות. עם זאת נמצא אחד מקצינים חולה במחלה שלא אפשרה לו להפליג עם הספינות והוא נשלח מניו יורק בטיסה.בשביל 7 מאנשי הצוות המסע היה רק התחלה לחיים משותפים עם בנות זוג שפגשו בארצות הברית וקשרו עימן את גורלם.
ביקורת.
כתב "במחנה", הסופר יהושע בר-יוסף, אשר נילווה להפלגה, פרסם מאמרים אוהדים על ההפלגה, אך הזדעזע בעת ההפלגה מגינוני המפקדים ומיחסם הקשה אל המלחים. הוא שלח מכתב אישי לראש הממשלה דוד בן-גוריון, ובו ביקר בחריפות את היחס לו זכו המלחים הפשוטים מצד שלמה אראל והצוות הפיקודי, והזכיר מקרים של הפליה על רקע עדתי. בן-גוריון כתב על כך ביומנו: "בהיותי בבוסטון התאוננו לפני קשה על המפקד שלמה אראל והייתה גם נטייה מצד ויויאן להחזירו ארצה ולבקש מפקד אחר. ואין ספק שבהתרשמות של בר-יוסף יש הרבה מהאמת. משמעת חייבים להשליט, אבל לא משטר של קסטה ויוהרא [כך במקור] קיצונית".
בעקבות ההפלגה כתב בר-יוסף מחזה בדיוני בשם "סערה בים", שהציג בצורה ביקורתית את מערכת היחסים בספינת חיל הים, ושרטט את דיוקן המפקד באור שלילי. המחזה נפסל על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות, בנימוק ש"הוא עלול להוות מעשה חבלה במאמץ המלחמתי של המדינה".
מפקד חיל הים מרדכי לימון הסתייג מהמחזה וראה בו השמצת חיל הים. לדעתו
שלמה אראל, נפתלי רוזן ואריה פר היו מפקדים קשוחים. לחצו את הצוות כולו ולא התעמרו במאי הבודד. גם לא דרשו מה שלא היו מוכנים לעשות בעצמם.
בצוותי הפריגטות, בחיל הים (כמו בכלל צה"ל), התהווה כור היתוך. לא הייתה עדיפות לאף אחד עקב ארץ עלייתם של הוריו. בתקופת ההכנות דרש הרמטכ"ל להחליף את אנשי הצוות בבני קיבוצים שייראו יפה, אך אז איים שלמה אראל בהתפטרות. מפקד חיל הים מרדכי לימון שכנע את הרמטכ"ל לבטל את הוראתו והספינות יצאו עם הצוות הקבוע. בסיכומו של דבר הביקורת לא פגעה בקידומו של מפקד המשלחת שעלה בדרגה ובינואר 1966 נעשה למפקד חיל הים.
אברהם רותם (איש השב&quot;כ)
אברהם רותם הוא מבכירי השב"כ לשעבר, שירת כראש אגף האבטחה.
רותם החל את דרכו בשירות הביטחון הכללי כמאבטח ביחידה הממלכתית לאבטחת אישים. בשנים 1978–1982 שימש כראש היחידה. רותם היה אמון על גיבוש מתודת האבטחה בכלל ואבטחת אישים בפרט בשירות וממקימי מערך האבטחה באל על, בספנות ובשגרירויות ישראל ברחבי העולם. בשנים 1982 - 1986 שימש כקצין הביטחון הראשי של השב"כ באירופה. בתפקידו האחרון שימש כראש אגף האבטחה. רותם פרש מן השב"כ בשנת 1990. לאחר רצח רבין פרסם את ספרו הראשון, "האמת, חבר", אודות כשלי מערך האבטחה באירוע.
חמצוואר
חמצוואר (נכתב לעיתים בשתי מילים חם צוואר) הוא פריט לבוש עשוי צמר או פליס אשר נלבש על הצוואר ונועד לחממו. חמצוואר בנוי כצעיף הסגור לצורה של צינור ובעל שרוכים שבעזרתם ניתן לשלוט על רוחבו. חמצוואר יכול לשמש גם ככובע לחימום הראש, לכיסוי הפה והאף על מנת לשמור עליהם מפני אבק או חול, או כאביזר אופנתי.
לעיתים כובעי גרב פתוחים בחלקם העליון על מנת להדמות לחמצוואר.
ממלכת ארמניה העתיקה
ממלכת ארמניה, הידועה בדרך כלל גם בשם ארמניה הגדולה (בארמנית: Մեծ Հայք – מֵץ הַייךּ, בלטינית: Armenia Major – ארמניה מאיור), הייתה ממלכה שהתקיימה בדרום-מערב הקווקז ובמזרח אסיה הקטנה, עם כמה הפסקות, בשנים 321 לפנה"ס – 428 לספירה. ההיסטוריה שלה מתחלקת בשלושה שלבים, לפי שלוש השושלות ששלטו בה: האורונטית (321 – 200 לפנה"ס), הארתשסית (189 לפנה"ס – 12 לספירה) והארשקית (428–52 לספירה).
הממלכה הארמנית התהוותה על בסיס אחת האחשדרפנים של האימפריה הפרסית האחמנית, שנקראה "ארמניה". אחשדרפן זה הוקם בשטח ממלכת אוררטו (אררט) לשעבר, שנכבשה בשנת 590 לפנה"ס על ידי אימפריית מדי. בעקבות כיבוש פרס על ידי אלכסנדר הגדול, האחשדרפן ארמניה הפכה בשנת 321 לפנה"ס תחת הנהגת השושלת האורונטית, לממלכה הלניסטית, במסגרת האימפריה הסלווקית.
בשנות השליטה של האימפריה הסלווקית, ממלכת ארמניה התפצלה לשתיים: "ארמניה הגדולה" ו"סופנה". שני החלקים נכנסו בשנת 189 לפנה"ס תחת מנהיגותם של נציגים שונים של השושלת הארתשסית. בימי ההתפשטות מזרחה של הרפובליקה הרומית, ממלכת ארמניה תחת הנהגת המלך טיגרן הגדול, הגיעה לשיאה בשנים 69–83 לפנה"ס, כשסיפחה את ממלכת סופנה הסמוכה, כבשה את שטחי האימפריה הסלווקית ושמה לה קץ. במשך שנים מועטות הפכה הממלכה הארמנית לאימפריה עד שבשנת 69 לפנה"ס נכבשה על ידי הרומאים. המלכים מהשושלת הארתשסית הפכו לבני חסות של רומא עד שהודחו מכס מלכותם בשנת 12 לספירה, ייתכן בגלל שיתוף פעולה שלהם עם היריבה של רומא, האימפריה הפרתית.
בימי המלחמות בין רומא לפרתים, בשנת 52 לספירה טרדט הראשון מן השושלת הארשקית הפרתית, הכתיר עצמו למלך ארמניה. באותה תקופה הפכה השליטה בארמניה למשך זמן רב לסלע מחלוקת בין רומא ולבין פרס הפרתית, והאצולה הארמנית עצמה התפצלה לפלגים:פרו-רומי, פרו-פרתי ונייטרלי.
בשנים 114–118 לספירה, בימי הקיסר הרומי טראיאנוס, הפכה ארמניה לזמן קצר לפרובינקיה של האימפריה הרומית. בהמשך היא זכתה שוב לתקופות של אוטונומיה כמדינת חסות בגבול בין שתי האימפריות ושל יורשיהן – האימפריה הביזנטית מחד, והאימפריה הפרסית הססאנית מאידך.