חלק גדול מפאסיל גמב שופץ לראשונה על ידי האיטלקים שכבשו במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה את גונדר ב-1 באפריל 1936. האיטלקים שיפצו את המבנים, אך לא חקרו ולא שחזרו אותם, ושיפוץ זה, שהחל במאי 1938, אחראי לחלק מחוסר הבהירות האופף את תיארוך המבנים ואופיים המקורי המדויק. האיטלקים עשו שימוש נרחב בבטון מזוין ובמלט מודרני שפגם בחזות ההיסטורית של המבנים, ושהסתבר לעיתים, בחלוף השנים, כמעמס כבד מדי לכושר הנשיאה שלהם. השלטון האיטלקי עשה בחלק מהמבנים שימוש ושיכן בהם משרדים ממשלתיים. הרס ונזקים נגרמו לעיר ולפאסיל גמב ב-1941 במהלך המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה כתוצאה מהפצצות הצבא הבריטי שהדף את האיטלקים מאמהרה, וסיים בכך את הכיבוש האיטלקי של אתיופיה. עבודת שיפוץ אקראיות נערכו במתחם עד לסוף שנות ה-60 של המאה ה-20. ב-1979 הוכרז המתחם המלכותי כאתר מורשת עולמית, ומאז נערכו בו שוב עבודות שחזור ושיפוץ במספר הזדמנויות.
על סגנון הבנייה הגונדרי.
מאפיינים.
מארמונותיו של פאסיל גמב, כמו גם ממספר קטן נוסף של מבנים בגונדר, בעיקר ראס גמב, מתחם הקיסרית מאנטאוואב בקוסקאם ומרחצאות פאסילידס, ניתן לעמוד על חלק ממאפייניו האדריכליים העיקריים של סגנון הבנייה הגונדרי. המבנים רבועים או מלבניים, מאסיביים ועוצמתיים; ומשדרים סגירות, למרות מספר הפתחים הגדול. מגדלים עגולים שאינם חורגים מגובהו הכללי של המבנה, בדרך כלל נושאי כיפות, צמודים לבניינים הגדולים בפינותיהם; ומגדל רבוע וגבוה במיוחד ממקד את תשומת הלב, בין שהוא מצטרף למגדלים עגולים נוספים ובוודאי כאשר הוא ניצב לבדו. פתחים רבים - דלתות וחלונות - נקבעו כמעט בכל החזיתות, ומרפסות עץ תולות מהקומות העליונות ובולטות מקו החזית. כל הפתחים מעוגלים ממעל בצורת קשת, וחלק ניכר מקשתות אלה מעוטר באבן גיר אדומה שהובאה מקוסקאם. למעט במגדלים העגולים, מעטרות שורות שינות את כל הגגות - הן של המבנה והן של המגדלים הרבועים - וספק אם לאלה נודעה בשלב כלשהו מטרה הגנתית; תחת זאת אומצו השינות כפריט אדריכלי אסתטי. גרם מדרגות חיצוני עשוי להצטרף למדרגות הפנימיות השוכנות פעמים רבות במגדל הרבוע, והוא ממוקם בניצב לקיר הבניין ולא במקביל ובצמוד לו. פנים המבנה מחולק לחדרים רבועים, והקומות הגבוהות יותר נישאו על ידי קורות עץ שנקבעו בחריצים שהוכנו לשם כך בקירות. הגגות נגישים.
בשל מצבו של האתר, קשה יותר להתחקות אחר מאפייני העיטורים שעטרו את פנים המבנים, ובעניין זה ניתן להסתמך בעיקר על הכרוניקה הקיסרית ועל עדויותיהם של נוסעים אירופים שביקרו בגונדר. ברי שבציפוי ועיטור הקירות נעשה שימוש בחומרי גלם יקרים דוגמת שנהב, זהב, נחושת ואבני חן. לצד אלה נעשה שימוש גם בבדים, מראות, עיטורי סטוקו, מלאכת יד מסורתית מקנים ובאותה אבן קוסקאם אדומה ששימשה לקישוט הפתחים. הריהוט היה, לפחות ברובו, מעץ, אך ניתן לשער כי היו גם רהיטים מחומרים אחרים דוגמת אבן.
מקורו של סגנון הבנייה בגונדר.
הבישוף דייוויד מת'יו ששימש כשליח הכס הקדוש לאתיופיה ב-1945 הביע את דעתו בעניין הסגנון האדריכלי הגונדרי:
מונרו-היי מסכם כי קביעה זו אכן אפשרית מבחינה היסטורית, שכן בזמן הקמת גונדר, באמצע המאה ה-17, כבר הוקמו באתיופיה די טירות וארמונות כדי לעלות בקנה אחד עם מסקנתו של מתיו. עם זאת, הוא קובע כי מקורו של הסגנון שהתפתח בפאסיל גמב הגיע מחוץ לקיסרות במחצית הראשונה של המאה ה-17, מועד בו עדיין הייתה באתיופיה נוכחות ניכרת של פורטוגזים, עות'מאנים והודים (ייתכן שגם הודים אלה היו למעשה פורטוגזים שהגיעו ממושבות האימפריה הפורטוגזית בתת-היבשת ההודית).
במועד הקמת המתחם הקיסרי, היו באתיופיה שני סוגים של בנייני אבן - הסגנון הראשון, מקומי בעיקרו, אפיין את המתחמים המלכותיים המוקדמים, דוגמת אלה שהוקמו בגורגורה ובדנקז; והאחר היה פורטוגזי-ישועי שיובא כמו שהוא מאירופה. רוב הנוסעים שביקרו בגונדר והתייחסו לנושא, ייחסו את הטירות בפאסיל גמב ישירות לפורטוגזים, ויכול שקביעה זו אף הייתה נכונה, שכן ייתכן מאוד שאנשי מלאכה פורטוגזים או פורטוגזים למחצה בנו אותן. עם זאת, הסגנון הגונדרי אינו זהה לסגנון הפורטוגזי-ישועי, אלא מתאפיין בקווים עצמאיים, גם אם למעלה מסביר שהראשון אכן שאב מהאחרון. ברוח זו, ברי כי האדריכלים המקומיים לא הביאו לעולם סגנון אדריכלי יש מאין, ומבני הציבור שהוקמו באתיופיה בתקופה מוקדמת בהרבה, לדוגמה בימיהם של הקיסרית הלני והקיסר גלאוודיוס, שניהם בני המחצית הראשונה של המאה ה-16, היו פרי יצירתם של אדריכלים ואמנים מצרים, ארמנים, סורים ואירופים.
יהא מקורו המדויק של הסגנון שהתפתח בבירה החדשה אשר יהא, נראה כי בבסיס הקמתם של מבני פאר אלה ניצב הצורך הממשי לשקם את מעמדה של השושלת הסולומונית, עם תום תקופת השפל האתיופית ותחילתה של תקופת התחייה; להשיב לקיסרות המדולדלת הוד-מלכות ותהילה, ולשדר עוצמה ויוקרה. בזכות טירותיו וארמונותיו, זכה פאסיל גמב בכינוי "קמלוט של אפריקה".
אתרי המתחם העיקריים.
החומה והשערים.
אורכה של חומת המתחם הכפולה הוא 900 מטרים לערך, וגובהה עמד על כשלושה מטרים. בין החומה החיצונית והפנימית נסלל רציף הליכה מוגבה (Parapet), ומגדלי שמירה הוקמו לאורכה במרווחים קבועים. עוד צוידה החומה בשינות ובחרכי ירי. בחומה הותקנו שערים בזמנים ובמקומות שונים, ואלה נודעו בשמות שונים, הכל בהתאם לתקופה ולמקור. בספרו "טירות גונדר" (I Castelli di Gondar) מציין אלסנדרו מונטי דלה קורטה (Alessandro Augusto Monti Della Corte), כי לשערים נודעו תפקידים מוגדרים - חלקם שימשו את בני המלוכה, חלקם יועדו לאנשי דת, אחרים שימשו את אנשי החצר והיו שנועדו עבור המושלים האזוריים. בסופו של דבר הוליכו 12 שערים אל המתחם:
טירת פאסילידס.
"טירת פאסילידס" (ፋሲል ግምብ - 1) הייתה המבנה הראשון שהוקם בפאסיל גמב, וגם כיום הוא הבולט והמרשים במבני המתחם. בניית המבנה החלה מיד לאחר שפאסילידס בחר במקום, ב-1635 או 1636. מונטי דלה קורטה מציין בספרו כי לפי האגדה עסקו מאה אדריכלים ואמנים זרים בהקמת הטירה, וכי היא שימשה בסופו של דבר, כמודל לכל המבנים שהוקמו לימים בפאסיל גמב. המבנה העיקרי של הטירה בן שתי הקומות רבוע ואורך כל אחת מצלעותיו הוא 25 מטרים. בכל אחד מארבע פינותיו ניצב מגדל עגול נושא כיפה, ובפינה הדרום-מערבית שלו, צמוד למגדל העגול שבפינה זו, הוקם מגדל חמישי, רבוע בצורתו, המתנשא לגובה של 32 מטרים הערוכים בארבע קומות. גגו של מגדל זה, כמו גם גג הגוף המרכזי של הטירה, נושא קו שינות היקפי. המבנה הוקם מאבנים כהות לא מסותתות שחוברו זו לזו במלט, והקשתות שמעל הדלתות והחלונות עוצבו מאבן גיר אדומה שהובאה מקוסקאם. בקומה הראשונה נקבעו פתחים בכל צדדיה של הטירה, ונראה שפאסילידס לא היה מוטרד מהתקפה. לקומה השנייה שתי כניסות - מדרגות וכבש בחזית הצפון-מערבית, ומדרגות בלבד בחזית הצפון-מזרחית. בחזית הדרום-מערבית, תלויות ארבע מרפסות עץ - מרפסת גדולה בקומה השנייה, מרפסת קטנה יותר בקומת הגג, ושתי מרפסות קטנות בקומה הרביעית של המגדל הרבוע ובקומת הגג שלו. אל כל המרפסות מובילים פתחים שעוצבו בצורת קשת, ונשקף מהן נוף למרחק רב, עד לאגם טאנה. שלוש מרפסות עץ קטנות נתלו גם בחזית הצפון-מערבית. המרפסות לא היו רק אביזר אדריכלי, אלא שימשו מטרות שלטוניות.
קומת הקרקע של הטירה מחולקת על ידי שני קירות לשלושה חללים ארוכים. מונטי דלה קורטה ציין, עת חקר את האתר בראשית הכיבוש האיטלקי באתיופיה, כי במבט ראשון נראתה הטירה במצב שימור טוב, אף על פי שדלתותיה וחלונותיה היו חסרים; אך פנים המבנה היה הרוס לחלוטין. עם זאת, הוא הבחין במספר מוטיבים מסטוקו עשויים:
לצד הטירה שכנו מגורי השומרים, וממזרח לה ניצב מבנה בעל גג עשוי קמרון חבית, שתואר כבריכת רחצה, בריכת דגים או בית מרחץ, אך סביר ששימש כמאגר מים בתוך תחומי המתחם (2). בצידו הדרומי של המבנה מוביל אולם ארוך וצר עד ל"שער וומבר" ("שער השופטים") ול"מגדל אוואג' מנגאריה" ("מגדל הכרוז" - 3). "הטירה הקטנה של פאסילידס" (5), המכונה גם "אנקולל גמב", היינו, "טירת הביצה", על-שום כיפתה, היא מבנה קטן שיכול ששימש כמגורי הקיסר בזמן שהטירה העיקרית הוקמה. אם סברה זו נכונה, זהו מבנה הקבע העתיק ביותר ששרד במתחם. מאוחר יותר הוקמה טירתו של ייאסו הראשון בין שני מבנים אלה. פנים המבנה נחלק לאולמות גדולים שתקרתם גבוהה, וכן הוקמה בו קפלה שלה גג קמרון חבית. הריהוט הפנימי והדלתות, שככל הנראה היו עשויים מעץ, לא שרדו; אולם עיטורים שנחקקו בקירות עדיין נראים היטב.
הספרייה והלשכה.
הספרייה (ዮሐንስ ጽሕፈት ቤት - 9) והלשכה (ዮሐንስ ቤተመጻሕፍት - 8) - שתיהן במרכז המתחם מצפון לטירת פאסילידס - מיוחסות לקיסר יוהנס הראשון, "הצדיק", אך לא בוודאות מלאה.