דדלי נולד בלונדון כבנם של ויליאם וורד, ארל דדלי הראשון ושל ג'ורג'ינה, בתו של סר תומאס מונקריף. הוא התחנך באיטון קולג'. אביו מת ב-1885 והוריש לו שטח אדמת מחצבים של 30,000 אקר (120 קמ"ר) בסטאפורדשייר ובווסטרשייר, מאתיים מכרות פחם וברזל, כמה מפעלי ברזל, הון עצום ותואר אצולה. הוא ביקר באוסטרליה ב-1886 – 1887 כחלק משיט יאכטות. הוא היה חלק מהחוג החברתי של הנסיך מוויילס (לימים, המלך אדוארד השביעי), שנכח בחתונתו של דדלי עם רייצ'ל גרני ב-1891. בין השנים 1895 – 1896 הוא היה ראש עיריית דדלי.
שירות צבאי.
ב-1885 קיבל דדלי דרגת מייג'ור ברגימנט הפרשים המלכותי של ווסטרשייר. בראשית שנת 1900, עם פרוץ מלחמת הבורים, הוא סופח כעוזר השליש הראשי של רגימנט הפרשים האימפריאלי ונסע לדרום אפריקה בסוף חודש ינואר אותה השנה. הוא לקח חלק בקרבות במדינת אורנג' החופשית בחודשים פברואר-מאי 1900. בחודשים מאי-יוני אותה שנה הוא לקח חלק בקרבות בטרנסוואל. לאחר מכן הוא שב לבריטניה ובין החודשים יולי-נובמבר 1900 הוא לקח חלק בפעולות הדיכוי של המרידות האיריות בבלפסט.
ב-1913 השתכנע לורד דדלי, שקיבל את הפיקוד על רגימנט הפרשים בנובמבר אותה שנה, כי צפויה מלחמה באירופה והקים סגל קבוע לאימון חיילי הרגימנט ברובאות. כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה, סופח הרגימנט לבריגדת הפרשים הראשונה של דרום מידלנד בפיקודו של בריגדיר וויגין. הבריגדה נשלחה למצרים ובאפריל 1915 הוצבה ליד אלכסנדריה. הבריגדה לא השתתפה בקרבות עד שהיא הצטוותה להתכונן ללחימה כחיל רגלים באוגוסט. באותה תקופה נשלחו חיילי הבריגדה לקחת חלק במערכת גליפולי. הרגימנט היה כוח סיוע לכוחות אנזא"ק בניסיונם להבקיע את ההגנה הטורקית. התקפה זו נכשלה ובינואר 1916 הכוח פונה משם. לורד דדלי כבר עזב את האזור ב-1915 ונשלח לפקד על כוח באי למנוס. ב-1916 הא סופח למפקדת הדיוויזיה ה-40. עם סיום שירותו הצבאי באותה שנה הוא נשא דרגת לוטננט קולונל.
קריירה פוליטית.
בין השנים 1895 – 1902 היה הלורד דדלי חבר בית הלורדים מטעם המפלגה השמרנית ובמסגרת ממשלתו של הלורד סולסברי הוא שימש כמזכיר הפרלמנטרי למועצת הסחר. מיד לאחר מכן הוא הצטרף למועצה המלכותית ומונה להיות הלורד לוטננט של אירלנד, תפקיד בו הוא הפגין פזרנות, אך גם יכולת מנהלית ופוליטית. הוא הונצח בספרו של ג'יימס ג'ויס, יוליסס.
המושל הכללי של אוסטרליה.
כחבר המפלגה השמרנית, לא יכול היה דדלי לצפות למינוי מטעם ממשלת המפלגה הליברלית שעלתה לשלטון ב-1905, אך המלך אדוארד השביעי הפעיל לחץ על ראש הממשלה, סר הנרי קמפבל-באנרמן, להציע לדדלי את תפקיד המושל הכללי של אוסטרליה. קמפבל-באנרמן הסכים, מאחר שלא היה כל מועמד מתאים משורות הליברלים. דדלי הגיע לסידני ב-9 בספטמבר 1908 ועד מהרה רכש תדמית זוהרת ופזרנית שלא התקבלה בברכה על ידי אוסטרלים רבים, במיוחד חברי מפלגת הלייבור האוסטרלית והעיתונות הרדיקלית דוגמת העיתון The Bulletin. זמן קצר לאחר הגעתו, הוא מצא עצמו משביע את ממשלת הלייבור בראשותו של אנדרו פישר.
עד מהרה מצא עצמו דדלי במרכזה של מחלוקת נוספת. חלק מהמדיניות של ממשלת הלייבור הייתה הקמתו של צי אוסטרלי עצמאי. האופוזיציה של המפלגה הליברלית, מאידך, תמכה במסע ההתרמה למימון בניית הספינות לצי החדש. כאשר נשא דדלי נאום תמיכה במסע ההתרמה, הוא מצא עצמו מעורב בפוליטיקה מפלגתית וגרם למתיחות ביחסיו עם פישר. ב-1909 התפטרה ממשלת המיעוט של פישר ודדלי סירב לבקשתו להקדים את הבחירות. הליברלים שבו לשלטון בראשותו של דיקין, ובכך נפתרו התלבטויותיו של דדלי. אך למרות שפישר נזהר שלא למתוח ביקורת בפומבי על דדלי, זכה המושל הכללי במוניטין של מתנגד ללייבור, ובכך זכה לחוסר פופולריות בקרב מחצית ציבור הבוחרים האוסטרלי.
באפריל 1910 נחלה מפלגת הלייבור ניצחון סוחף בבחירות ופישר שב לראשות הממשלה. היחסים בין המושל הכללי לבין ראש שממשלה שבו עד מהרה להיות צוננים. התעקשותו של דדלי להחזיק שני בתי מושל בעלות כספית גבוהה, בסידני ובמלבורן, לקיים מסעות ראוותניים ברחבי הארץ ולהחזיק יאכטה להקפת אוסטרליה, הרתיחו את פישר, שהיה סוציאליסט סקוטי חסכן. באוקטובר 1910, הכיר דדלי בכך שהמשך כהונתו בלתי אפשרי וביקש להשתחרר מתפקידו. ב-31 ביולי 1911 הוא עזב את אוסטרליה מבלי שהתקיים שום טקס פרידה רשמי לכבודו. דיקין כתב עליו: "שאיפתו הייתה גבוהה אך האינטרסים שלו היו קצרי ימים... הוא לא עשה דבר חשוב ממש, שום דבר יסודי, שום דבר עקבי... הוא נותר... בלתי משפיע לחלוטין ודמות בלתי אהודה לחלוטין".
יששכר בר אילווי
רבי יששכר בר (ברנרד) אילווי (באנגלית: Bernard Illowy; תקע"ד, 1814, קולין, בוהמיה - ג' בתמוז תרל"א 22 ביוני 1871, סינסינטי, אוהיו) היה רב ומנהיג אורתודוקסי בארצות הברית במאה ה-19.
ביוגרפיה.
נולד בקולין (), שבבוהמיה לרב יעקב יהודה ליב אילווי בצעירותו היה מתלמידי החת"ם סופר שסמך אותו בסמיכת חכמים, הוא למד גם אצל רבי חיים דייטשמן. את לימודי הדוקטורט שלו השלים באוניברסיטת פסט, אחרי שקיבל את תואר הד"ר לפילוסופיה, למד תקופה בבית המדרש לרבנים בפאדובה אצל שד"ל. נישא לבתו של רבי וולף שיף מרודניץ.
בסביבות שנת 1850 התמנה כרב המחוזי של הסן-קאסל, אך בשל הלשנה נאלץ להגר ב-1858 לארצות הברית. הוא כיהן כרב ודרשן בניו יורק, פילדלפיה, סנט לואיס, סירקיוז, בולטימור, ניו אורלינס וסינסינטי בה נפטר בגיל 57 בג' בתמוז תרל"א 22 ביוני 1871.
ספרו, שו"ת מלחמות אלהים, נדפס למעלה מארבעים שנה לאחר פטירתו בברלין, תרע"ד.
חיים אישיים.
נשא לאשה את קתרין בת הסוחר זאב וואלף שיף מרודניץ, ממנה נולדו לו 3 בנים ובת.
פסיקותיו.
ידועות פסיקותיו בהלכה בכמה עניינים:
ברנרד אילווי
ברנרד אילובי
אשר זליג ארליך
אשר זליג ארליך (18 במרץ 1878 נהר טוב, אוקראינה - 1952 תל אביב) היה פעיל ציוני. מאנשי העלייה השנייה. עבד בישראל ומחוצה לה כמורה ומנהל בתי ספר. ממייסדי הסתדרות המורים וממקימי התיאטרון העברי בארץ.
קורות חיים.
נעוריו.
ארליך נולד ב-1878 במושבה החקלאית היהודית נהר-טוב שבפלך חרסון שבאוקראינה להוריו חיים יצחק ארליך ופנינה-פרל (רבינוביץ') מחסידי חב"ד. בצעירותו התחנך בזרם החרדי והוסמך לשחיטה ולרבנות. בישיבת ליובאוויטש למד יחד עם רבי יוסף יצחק שניאורסון שמאוחר יותר נהיה לאדמו"ר השישי מליובאוויטש. שירת תחילה כשו"ב בעיר נוביבוג ואחר כך עבד כרב ושו"ב בדימובקה שבפלך חרסון.
תחילת פעילותו הציונית ברוסיה.
על אף היותו שייך לזרם החרדי הצטרף ארליך לתנועת חיבת ציון וב-1897 נסע לאודיסה על מנת להרחיב את השכלתו הכללית ואת ידיעותיו בחינוך. בתקופה זו התמסר לפעילות ציונית וב-1898 אף מונה למזכיר ההסתדרות הציונית באוקראינה (בראשותו של זאב טיומקין). ב-1899 יצג ארליך תנועה זו בקונגרס הציוני השלישי שנערך בבזל ואף זכה ללחוץ שם את ידו תיאודור הרצל.
השירות בצבא רוסיה.
ב-1900 גויס ארליך לצבא רוסיה ונשלח למבצר קארס (Kars Kalesi) שבקווקז (כיום בגבולות טורקיה) שם מונה לסופר הגדוד ומורה. בין חיילי הגדוד ששירת במבצר נמנו כ-140 חיילים יהודים (מתוך כ-400 יהודים ששירתו בחיל המצב בעיר קארס עצמה). על אף האיסור של שלטונות הצבא להיות חבר בארגון כלשהו המשיך ארליך לפעול בקרב החיילים היהודים ויהודי המקום להחדרת הרעיון הציוני וללימודי יהדות.
לאחר מספר חודשים בצבא הופסקה המגבלה של חברות בארגונים וארליך החל לארגן אגודה ציונית, בשם "צבא ציון", עבור החיילים היהודים ששירתו באזור. ארגון ציוני זה אף זכה לאישורו של מנחם אוסישקין. באותה תקופה פעל ארליך גם בקרב היהודים של כפרי האזור כדי לקרבם ליהדות ולציונות ואף יזם פעילויות משותפות, בתקופות החגים היהודיים, עבור החיילים והיהודים תושבי האזור.
בתקופת שירותו גמר ארליך אומר לעלות ולהתיישב בארץ ישראל ואף הודיע על כוונתו זו לאוסישקין תוך שהוא מבקש את עזרתו למצוא אדמה באזור הספר.
לאחר השיחרור.
ב-1903 שוחרר ארליך מהצבא, הגיע לאודסה ומשם לעירו ניקולאייב. עם חזרתו הוצע לו ללמד בבית הספר הציוני שבעיר (החדר המתוקן) וארליך קיבל את ההצעה והחל ללמד שם. ב-1904 עבר ארליך לגור בחרסון שם היה פעיל הארגון ההגנה העצמית היהודית.
פעילותו בארץ ישראל.
ב-1904 עלה ארליך ארצה במסגרת העלייה השנייה. עם הגיעו ארצה הצטרף לצוות המורים של בית הספר לבנות ביפו. בהמשך עבר לעבוד ברחובות.
לפי הצעתו של מנהל יק"א, צבי הנרי פרנק, התיישבו ארליך ואשתו בכפר תבור על מנת להחליף את יוסף ויתקין כמנהל בית הספר של יק"א ביישוב. בתקופת שהותו בכפר תבור היה שותף ארליך למאמצים להחליף את השומרים הערבים בשומרים מארגון השומר.
ב-1909 פוטר ארליך ממשרתו בכפר תבור (כפר תבור) על ידי פקיד יק"א "בגלל התערבותו בפוליטיקא". לאחר שפוטר, שבתו תלמידי בית הספר מלימודיהם. פרשה זו תוארה בהרחבה על ידי ממש"י (מנחם שמואלי) ב"הפועל הצעיר":
אחרי פיטוריו עבר ללמד בבית הספר אליאנס בביירות אולם ב-1911 הסתכסך עם הנהלת הארגון ושוב פוטר ונשלח לנהל את הגימנסיה העברית בעיר פלובדיב שבבולגריה.