כפי שהתברר במהלך החקירה אחד המניעים העיקריים לרצח היה בעיות כלכליות שנבעו מחובות כספים רבים שליסט צבר בעקבות התשלומים הגבוהים על ביתו היקר, בעיה שהוחמרה לאחר שהוא איבד גם את מקום עבודתו. נוסף לזאת התגלו בעיות גם בתוך משפחתו כאשר ליסט גילה כי אשתו סובלת ממחלת העגבת שבה נדבקה מבעלה הראשון. גם ילדיו, כמו צעירים רבים אחרים בארצות הברית באותה תקופה, החלו למרוד באביהם ולחיות אורח חיים מתירני. העובדה כי אמו השתלטנית חיה יחד עם המשפחה באותו הבית רק הביא להחמרת המצב, שכן מריבות וויכוחים קולנים בינה לבין אשתו של ליסט היו שכיחים. כל הדברים הללו היו ככל הנראה בלתי נסבלים בשביל אדם בעל אישיות מעורערת כגון ליסט, שחי חיים שמרנים ביותר שנסבו בעיקר סביב הדת. ליסט שהיה בעל צורך כפייתי להיות בשליטה החל להרגיש כי חייו הולכים ומתפרקים לנגד עיניו.
מראיות שנמצאו בתוך הבית התברר כי ככל הנראה, בשלב מסוים, החליט ליסט כי הדרך היחידה להשתלט על חייו מחדש היא על ידי סתימת הגולל על חייו הישנים, וזאת על ידי רציחת משפחתו. הוא החל לחקור ולקרוא ספרים הנוגעים לדרכים שבהן ניתן לחמוק מרצח. מכריו סיפרו לחוקרים כי הם שמעו אותו מעיר מספר פעמים על כך שלאדם כמוהו יהיה קל מאוד לזייף את המסמכים הדרושים על מנת לקחת לעצמו זהות חדשה. לאחר מחקר מעמיק והכנות רבות, אסף ליסט את ילדיו ערב אחד ושאל אותם כיצד הם רוצים להיקבר כאשר ימותו. פטרישה החלה להבין ככל הנראה מה מתכנן אביהם, ונראה כי זו הסיבה לחשדות שהיא השמיעה באוזני המורה שלה לדרמה בדבר כך שאביה מתכנן לרצוח אותה. הראיות הרבות שנאספו במהלך החקירה לא הותירו מקום לספק כי ליסט ביצע את הרצח ביודעין ולאחר תכנון ממושך.
במשפט שנפתח, הציגה התביעה את ליסט כאדם קר רוח ומרושע שרצח את כל משפחתו רק בגלל שרצה לפצוח בחיים חדשים. ההגנה מצידה טענה כי ליסט סבל ועודנו סובל מבעיות נפשיות וכי לא היה מודע למעשיו. טענה זו לא שכנעה את המושבעים וב-12 באפריל 1990 ליסט הורשע בכל סעיפי כתב האישום ונידון לחמישה מאסרי עולם.
השנים האחרונות.
ליסט הועבר לכלא בניו ג'רזי שם העביר את שארית חייו. בריאיון שנתן מהכלא שנים אחדות לפני מותו אמר כי הוא רצח את בני משפחתו כי האמין שהם מדרדרים להרגלים רעים, וחשש כי עקב כך ימנע מהם מקום בגן עדן. סיבה נוספת לרצח, לטענתו, היו חובותיו שהיו כבדים מנשוא וגרמו לו להאמין כי משפחתו תסבול מעוני דבר שהוא ביקש למנוע בכל מחיר. ליסט הוסיף ואמר שהוא בחר להרוג גם את אמו מכיוון שלא רצה שהיא תסבול לאחר שיתגלה לה מה הוא עשה. כאשר נשאל למה בחר לרצוח את משפחתו במקום להתאבד ענה ליסט כי התאבדות היא חטא, ולכן אם היה עושה זאת היה נמנע ממנו מקום בגן עדן.
ב-21 במרץ 2008 ליסט נפטר בכלאו בניו ג'רזי בעקבות סיבוכים של דלקת ריאות. הוא מעולם לא הביע צער על מעשיו, והאמין עד יומו האחרון כי הוא הציל למעשה את משפחתו מהגיהנום וכי הם יחכו לו בגן עדן לשם גם הוא יגיע ויתאחד איתם.
די. בי. קופר וג'ון ליסט.
במהלך השנים ולפני תפיסתו של ליסט הועלה החשד כי ליסט ודי. בי. קופר, חוטף מטוס שעקבותיו נעלמו, הם אותו אדם. קופר חטף את המטוס 15 ימים בלבד לאחר שליסט רצח את כל משפחתו. כמו כן, גילו, מאפייני פניו ומבנה גופו של ליסט דמו מאוד לאלה של קופר. חוקר ה-FBI הראשי של החטיפה, ראלף הימלסבך הצהיר כי ליסט הוא חשוד מרכזי בפרשה. קופר צנח מהמטוס עם 200 אלף דולר אותו סכום כסף שליסט הוציא מחשבונה של אמו מספר ימים לפני הרציחות. לאחר שנתפס ונעצר ב-1989, הכחיש ליסט בתוקף כי הוא קופר וה-FBI הגיע למסקנה כי הוא לא חשוד בחטיפת המטוס.
הפסאז'ים המקורים של פריז
הפסאז'ים המקורים של פריז (בצרפתית: Passages couverts de Paris) הם מכלול של מעברים (פסאז' הוא מעבר) בין בתים בהם הוקמו גלריות מסחריות.
מאפיינים.
באופן כללי, הפסאז'ים המקורים הם מעברים וגלריות שחודרים מבעד לבתים, או שנבנו כחלק מהם. גלריות אלו מקורות בחלונות זכוכית שמחדירים אליהן אור בזנית, שיוצר תאורה מיוחדת ואופיינית להן. כמעט כל הפסאז'ים נמצאים בגדה הימנית של נהר הסן, בגבולות פריז לפני הרחבתה בשנת 1860, בעיקר באזור "השדרות הגדולות" של פריז, מקום בו התגוררו הלקוחות המבוססים יותר של העיר בתקופת הקמתם.
היסטוריה.
רוב רובם של הפסאז'ים המקורים נבנו במחצית הראשונה של המאה ה-19, בעיקר בין השנים 1822–1837, במטרה להגן על קהל הלקוחות המבוסס יותר של העיר מפני פגעי מזג האוויר, וכדי להציע להם הרכב מסחרי מגוון. בפריז היו בסביבות 150 פסאז'ים מקורים בשנות החמישים של המאה ה-19, שהפכו מודל עבור ערים צרפתיות נוספות.
תוכנית השיפוצים הגדולה של הברון אוסמן, שחצתה את הרבעים הישנים של פריז בזמן סלילת השדרות הגדולות, האיצה את בנייתן של חנויות כלבו גדולות, ואלו הביאו לשקיעתם של הפסאז'ים המקורים ולהיעלמותם של חלקם הגדול.
ב"מדריך מצויר של פריז" מתקופת הקמתם נכתב: "פסאז'ים אלה, המצאה חדשה זו של המותרות התעשייתיים, הם מעברים מקורי זכוכית ומצופי שיש, העוברים במפולש דרך גושי-בתים שלמים, שבעליהם התאחדו לצורך יוזמות כגון אלה. משני צידי המעברים הללו, המקבלים את אורם מלמעלה, נמשכות המהודרות שבחנויות, כך שפסאז' כזה הוא בגדר עיר, אף עולם בזעיר אנפין".
אזכורים תרבותיים.
הפילוסוף וחוקר התרבות הגרמני ולטר בנימין עבד על כתיבת מסה רחבת היקף שנקראה "מפעל הפסאז'ים", או "הפסאז'ים של פריז, מופע-קסמים דיאלקטי", בו התכוון לנתח את העידן המודרני דרך פרטים זניחים כביכול שלו, כגון הפסאז'ים המקורים. להשקפתו היו פסאז'ים אלה "צורות חלומיות של התרחשות", מעין חלומות של העידן הקפיטליסטי העולה, שמגלמים את ההתלהבות מן החדש והמודרני ביותר מחד ואת "החזרה הנצחית של הדומה" מאידך. "מפעל הפסאז'ים" של בנימין, אותו לא השלים מעולם, נועד להוביל עידן זה לעבר "התעוררות" מאותו חלום.
רשימת הפסאז'ים.
רשימה של הפסאז'ים המקורים שעדיין קיימים בפריז, ושיש אליהם גישה:
מרתה לואיז, נסיכת נורווגיה
מרתה לואיז, נסיכת נורווגיה, (נולדה ב-22 בספטמבר 1971) היא בתו הבכורה של מלך נורווגיה האראלד החמישי.
ביוגרפיה.
מרתה לואיז נולדה ב-22 בספטמבר 1971 באוסלו, ליורש העצר דאז - האראלד, נסיך הכתר של נורווגיה ולנסיכה סוניה. הסנדקים שלה היו אולף החמישי, מלך נורווגיה, מרגרט, נסיכת שוודיה, פלמינג ולדמר, רוזן רוזנבורג, רגנהילד, נסיכת נורווגיה, דאגני הרלדסן והאקון הרלדסן, סבה וסבתה מצד אימה,נילס יורגן אסטרופ ואילמי רידרבולד. עם לידתה הייתה השנייה בסדר הירושה אולם איבדה את מקומה לטובת אחיה הצעיר הנסיך הוקון כתוצאה מחוק העדפת הבן הבכור שהיה קיים אז. החוק שונה בשנת 1990, אך לא למפרע, כך שכיום נמצאת הנסיכה במקום הרביעי בסדר הירושה, אחרי אחיה הצעיר, הנסיך הוקון ושני ילדיו.
מרתה לואיז היא פיזיותרפיסטית מוסמכת, לאחר שסיימה תואר באוסלו והתמחות במאסטריכט, הולנד, אולם היא לא עוסקת במקצוע זה, אלא בהוצאת אלבומים של סיפורים עממיים ושירה. ב-1 בינואר 2002 היא פתחה עסק משלה, ולאחר התייעצות עם אביה היא ויתרה על התואר הנסיכה המלכותית והחלה בתשלומי מס הכנסה.
ב-24 במאי 2002 נישאה מרתה לואיז לארי בן, סופר, בצעד מעורר מחלוקת. לזוג שלוש בנות. ב-5 באוגוסט 2016 נפרדו בני הזוג וילדיהם היו במשמורת משותפת, ובשנת 2017 התגרשו השניים, ואלו היו הגירושין הראשונים במשפחת המלוכה הנורווגית. בדצמבר 2019 התאבד בעלה לשעבר.
משפחתה.
ב-24 במאי 2002 התחתנה מרתה לואיז עם ארי בן, ממנו נולדו לה 3 בנות:
הפסאז'ים המקורים
גשר עלייה למטוס
גשר עלייה למטוס המכונה לעיתים בכינוי העממי שרוול (באנגלית: Jet bridge, ולעיתים Jetway על שמו של מוצר שהפך לשם גנרי) הוא מבנה בנמל תעופה, המאפשר מעבר נוסעים ואנשי צוות אוויר מבית הנתיבות אל המטוס מבלי צורך לעזוב את הבניין. הגשר מחובר באופן קבע לשער העלייה למטוס, והוא עשוי בדרך כלל ממבנה מוארך בעל חופש תנועה מוגדר, הסב על ציר או מספר צירים, והמסוגל להתאים את גובהו לגובה המטוס המתחבר אליו. שיטה זו נחשבת כיום למקובלת ולמועדפת בתעופה האזרחית המסחרית.
גשרי העלייה למטוס הראשונים יוצרו בשנת 1959 על ידי חברת "ג'טוויי סיסטמז" (Jetway Systems) ושמה הפך לשם גנרי למוצר. הגשרים החליפו במידה רבה את שיטות העלייה למטוס שהיו קיימות אותה עת, בעיקר בדרך של הגעת הנוסעים מבית הנתיבות אל המטוס ברגל או בכלי רכב, ושימוש במדרגות ניידות, או בגרם מדרגות שהותקן במטוס עצמו. הגשרים השפיעו במידה רבה על פניה של התעופה האזרחית העולמית ובמיוחד על מראה שדות התעופה ותכנונם ברחבי העולם.
מאפיינים.
גשרי העלייה למטוסים עשויים מפרוזדור בעל מרחב תנועה קבוע לפנים ולאחור, בהתבסס על עקרון הטלסקופ, ולעיתים גם לצדדים. עם זאת דבר זה אינו הכרחי לתפקודו של הגשר שכן מטוסים מדגמים שונים חונים בסמוך לו על פי סימון מתאים על הקרקע, דבר המבטיח התאמה בין מיקום דלת המטוס לקצה הגשר. חלק הגשר הקרוב אל המטוס מסוגל לנוע גם מעלה ומטה כדי להתאים את עצמו לגובה המטוס המחובר אליו. הגשרים עשויים מחומר אטום עם או בלי חלונות, המנוצל לעיתים כשטח פרסום, אם כי כיום מותקנים בהם לעיתים קירות זכוכית.