במהלך הדיונים בפסגת קמפ דייוויד באוגוסט 2000 דרשה ממשלת ברק מיאסר ערפאת לציין בהסכם השלום העתידי כי מולאו דרישותיה של התנועה הלאומית הפלסטינית. ערפאת סירב ובכך תרם רבות לפרוץ האינתיפאדה השנייה. התפתחות נוספת שיש המייחסים לה השפעה רבה על הערכת המצב של ראשי אש"ף, הייתה נסיגת צה"ל מלבנון (ב-2000). נסיגה חד-צדדית זו הותירה אצל פלסטינים רבים תחושה שאפשר להכניע את ישראל בכוח. במקביל, גדל בתקופה זו הסיוע לפלסטינים מאיראן דרך החזבאללה.
האינתיפאדה השנייה.
האינתיפאדה השנייה פרצה בעיקר בשל תחושת הפלסטינים שאין ביכולתה של תנועתם הלאומית להשיג את מטרותיה. אף על פי שהסיבות המדויקות שנויות במחלוקת, הערכה זו מוסכמת הן על הפלסטינים והן על הישראלים.
האינתיפאדה השנייה הביאה לשדרוג נוסף במעמדה הכולל של התנועה הלאומית הפלסטינית, בצד היחלשותם הניכרת של אלו שהיו נושאי דגלה של התנועה עד אז (אש"ף, וביתר שאת הרשות הפלסטינית). בעוד ששאיפתה של התנועה הלאומית הפלסטינית להקים מדינה זכתה להכרה כלל-עולמית (כולל ישראל), הרי שפיגועי 11 בספטמבר ופיגועי ההתאבדות הרבים בישראל הביאו לאובדן האמון העולמי בתנועה. בו-בזמן נתפשו התנועות הלאומיות (בניגוד לאסלאמיות) כמקושרות עם שחיתות הרשות הפלסטינית, ועם ההידרדרות במצב הכלכלי במהלך האינתיפאדה, דבר שהביא להיחלשותן. בהמשך, גרם מותו בסוף 2004 של המנהיג הבלתי מעורער של התנועה יאסר ערפאת לתחושת חוסר מנהיגות. השתלטות חמאס על רצועת עזה בתחילת 2007 גרמה להתחזקות נוספת של הגורמים האסלאמיים הפלסטיניים תוך שהם מאמצים ביתר שאת את החלקים הלאומיים בתורתם.
מטרות התנועה.
מטרות התנועה השתנו עם השנים, בעיקר בעקבות הקמת מדינת ישראל.
בזמן המנדט הבריטי.
לאחר מלחמת העולם השנייה התחלפו דרישות אלה, בהדרגה, בדרישה להקים מדינה פלסטינית עצמאית, בדומה למדינות ערב שהוקמו באותה עת.
פדריקו פליני
פדריקו פליני (באיטלקית: Federico Fellini; 20 בינואר 1920 - 31 באוקטובר 1993) היה תסריטאי ובמאי קולנוע איטלקי, הנחשב לאחד מיוצרי הקולנוע המוערכים והמשפיעים ביותר בכל הזמנים. נודע בזכות סגנונו הייחודי המשלב פנטזיה וארציות. קריירת הקולנוע שלו נמשכה כ-50 שנה, במהלכן זכה בפרס דקל הזהב של פסטיבל קאן (עבור "לה דולצ'ה ויטה"), היה מועמד 12 פעמים לפרס האוסקר וארבעה מסרטיו זכו בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. ב-1993 זכה לקבל פרס אוסקר למפעל חיים.
ביוגרפיה.
ילדותו ונעוריו.
פליני נולד ב-20 בינואר 1920 להורים מן המעמד הבינוני, ברימיני שעל חוף הים האדריאטי, שהייתה באותה עת עיר קיט בת כ-45 אלף נפש. אביו, אורבנו פליני (1894-1956), בן למשפחת איכרים מגמבטולה (Gambettola), עבר לרומא ב-1915 ועבד כאופה מתלמד במפעל פסטה. אימו, אידה ברביאני (1896-1984), הגיעה ממשפחה קתולית בורגנית של סוחרים מרומא. למרות התנגדות תקיפה מצד משפחתה, היא ברחה ב-1917 כדי להתחתן עם אורבנו וחיה עם משפחתו בגמבטולה. לאחר שנה הם נישאו בחתונה אזרחית עם טקס דתי בבזיליקת סנטה מריה מג'ורה שברומא. הזוג התמקם ברימיני, ואורבנו התפרנס כאיש מכירות נודד וספק סיטונאי. לפליני היו שני אחים: ריקארדו (1991-1921), במאי דוקומנטרי ברשת השידור האיטלקית RAI, ומריה מדלנה (2002-1929).
ב-1924, פליני החל ללמוד בבית ספר יסודי של נזירות ברימיני. לאחר מכן למד שנתיים בבית ספר ציבורי. פליני היה תלמיד קשוב שבילה את זמנו הפנוי בציור, תיאטרון בובות וקריאת II corriere dei piccolo, מגזין ילדים פופולרי שהציג קריקטורות אמריקאיות טיפוסיות מאת וינזור מקיי, ג'ורג' מקמנוס ופרדריק בור אופר (לאמנים אלו הייתה בהמשך השפעה על סרטים שביים: "נמו הקטן" של מקיי השפיע על "עיר הנשים", ולדמות "חוליגן שמח" של בור אופר הייתה השראה ויזואלית לדמותה של ג'לסומינה ב"לה סטראדה"). סרט הקולנוע הראשון בו צפה היה "מצ'יסטה בתופת" (Maciste all’Inferno) (1926) של גווידו בריניון. סרט זה חיבר אותו לדנטה והשפיע על הקריירה הקולנועית שלו. את חופשותיו בילה בכפר אצל סבתו ושם התוודע גם לאורח החיים החקלאי וגם נתקל בדמויות של נוודים וצוענים שקיבלו מאוחר יותר ביטוי בסרטיו.
בשנים 1938-1930 למד בליצ'או "ג'וליו צ'זרה" ברימיני. שם התיידד עם לואיג'י 'טיטה' בנזי (Luigi ‘Titta’ Benzi), לאחר מכן עורך דין בולט ברימיני ומודל לטיטה הצעיר ב"זיכרונות" (1973). באיטליה של מוסוליני, הצטרפו פדריקו ואחיו ריקרדו לחברי תנועת הנוער הפשיסטית "Avanguardista", שהייתה חובה לנערים. הוא ביקר לראשונה ברומא יחד עם הוריו ב-1933, שנת מסע הבכורה של SS REX, ספינת נוסעים טראנס-אטלנטית המוזכרת ב"זיכרונות". יצור הים שנמצא על החוף בסיום סרטו "לה דולצ'ה ויטה" (1960), נוצר כנראה בהשראת דג ענק שנמצא נטוש בחופי רימיני בזמן סופה ב-1934. למרות אירועי מפתח שפליני חווה בילדותו ובהתבגרותו ונתן להם ביטוי בסרטים כגון "הבטלנים" (1953), "½8" (1963), ו"זיכרונות" (1973), הוא התעקש כי זיכרונות אוטוביוגרפיים כאלו היו המצאות:
ב-1937, פתחו פליני והצייר דמוס בוניני (Demos Bonini) חנות דיוקנאות ברימיני. המאמר ההומוריסטי הראשון שלו הופיע ב"גלויות לקוראים שלנו", פינה בעיתון Domenica del corriere של רימיני. בהחלטה על קריירה ככותב בדיחות וקריקטוריסט, נסע פליני ב-1938 לפירנצה שם פרסם את הקריקטורה הראשונה שלו בעיתון שבועי. לאחר שנכשל במבחן התרבות הצבאי שלו, סיים את לימודיו בתיכון ביולי 1938 לאחר שנבחן פעמיים.
בספטמבר 1939 עבר לרומא יחד עם אמו ואחותו, בעוד אביו נשאר לשמור על עסקיו ברימיני. הוא נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת רומא כדי לרצות את הוריו, אם כי הביוגרף הוליס אלפרט דיווח כי "אין כל תיעוד שאי פעם נכח בשיעור". לאחר שהתמקם בפנסיון משפחתי, הוא פגש עוד אחד מידידיו לכל החיים, הצייר רינלדו גלנג (Rinaldo Geleng). כעניים מרודים, הם איחדו כוחות כדי לצייר סקיצות של בעלים של מסעדות ובתי קפה, אך לא נחלו הצלחה. בסופו של דבר מצא פליני עבודה ככתב טירון בעיתון היומי Il Piccolo and Il Popolo di Roma, אך עזב אחרי תקופה קצרה, עקב שיעמום ממשימות סיקור חדשות בית המשפט המקומי.
ארבעה חודשים לאחר פרסום המאמר הראשון שלו ב-Marc'Aurelio, מגזין הומור דו שבועי רב השפעה, הוא הצטרף למערכת העיתון, וזכה להצלחה עם טור קבוע בשם "האם אתה מקשיב למה שיש לי לומר?" במהלך שתואר על ידי אחד מהביוגרפים שלו (Peter Bondanella) כ"רגע מכריע בחייו של פליני". המגזין נתן לו משרה קבועה בין השנים 1939 ל-1942, מפגשים עם סופרים, כותבי בדיחות ותסריטאים ואלו הובילו בסופו של דבר להזדמנויות בעסקי השעשועים והקולנוע. בין היוצרים ששיתפו עמו פעולה במערכת המגזין היו התאורטיקן המרקסיסט והתסריטאי, צ'זארה זבטיני (Cesare Zavattini), וברנרדינו זפוני (Bernardino Zepponi), שעתיד היה לכתוב תסריטים עבור סרטיו של פליני. עריכת ראיונות עבור CineMagazzino גם הוכיחה את עצמה כאשר התבקש לראיין את אלדו פבריצי (Aldo Febrizi), השחקן הבולט בעסקי השעשועים באיטליה באותה עת. יחסי הקרבה המידיים הביאו לשיתוף פעולה מקצועי כשפבריצי השתמש במונולוגים הומוריסטיים שכתב עבורו פליני.
קריירה וחייו הבוגרים.
סרטים מוקדמים.
באותה עת החלו פליני ורוג'רו מקארי (Ruggero Maccari), שנכלל גם הוא בצוות הכותבים ב"מרק'אאורליו", לכתוב מערכונים לרדיו ובדיחות לסרטים. עוד בטרם מלאו לו 20, השיג פליני, בסיועו של פבריצי, את המזכה הראשון שלו כאחד מחמשת כותבי התסריט לקומדיה הקולנועית, "חלומו של פיראט" (Il pirate sono io), בבימויו של מריו מאטולי (Mario Mattoli). תוך זמן קצר היה מעורב בהפקות נוספות באולפני צ'ינצ'יטה וכך התרחב המעגל המקצועי שלו וכלל את הסופר ויטליאנו ברנקטי (Vitaliano Brancati) והתסריטאי פיירו טליני (Piero Tellini). באותה עת הוא נחשף גם לחומרים תרבותיים זרים; הוא קרא את "הגלגול" מאת פרנץ קפקא ויצירות מאת ניקולאי גוגול, ג'ון סטיינבק וויליאם פוקנר ובנוסף, צפה בסרטים צרפתיים של מרסל קרנה, רנה קלייר וז'וליאן דוביבייה. ב-1941 הוא פרסם את Il mio amico pasqualino, ספרון בן 74 עמודים המתאר את הרפתקאותיו האבסורדיות של pasqualino, אלטר אגו שלו.
בעודו כותב לרדיו ומנסה להתחמק מגיוס, פגש פליני את אשתו לעתיד, ג'ולייטה מזינה, בסטודיו במשרדי EIAR (תאגיד שידורי רדיו איטלקי) בסתיו 1942. מזינה השתכרה היטב בעת שגילמה את דמותה של פאלינה בתסכית הרדיו של פליני, "צ'יקו ופּאלינה", ונודעה גם בשידורי קומדיות מוזיקליות שעודדו את הקהל שהיה מדוכא מהמלחמה. בנובמבר 1942, נשלח פליני ללוב, שהייתה תחת שליטת של איטליה הפשיסטית, כדי לעבד תסריט לסרט I cavalieri de deserto (אבירי המדבר, 1942), בבימוי של אוסוולדו ולנטי (Osvaldo Valenti) וג'ינו טאלאמו (Gino Talamo). פליני ברך על ההזדמנות שאפשרה לו "לארגן לעצמו עוד דחייה לצו הגיוס שלו". מלבד השתתפות בכתיבת התסריט, הוא גם ביים את הסצינות הראשונות של הסרט. כשנכפה מצור על טריפולי על ידי הכוחות הבריטיים, נמלטו הוא ושותפיו לסרט במטוס גרמני שטס לסיציליה. הרפתקאותיו באפריקה, שפורסמו לאחר מכן ב"מרק'אאורליו" בשם "הטיסה הראשונה", סימנו את "הצמיחה של פליני חדש, לא עוד רק תסריטאי, עובד ורושם בשולחנו, אלא במאי בשטח".