במשך שנים הייתה סברה שכל תושבי העיר הצליחו להינצל, שכן כמעט שלא נמצאו בה שלדים. ב־1982, עם הרחבת החפירות לאזור החוף, התברר כי סברה זו בטעות יסודה. למעלה מ־200 שלדי אדם נמצאו בקרבת החוף, בתוך 12 בתי סירות, שריד לתושבי העיר שניסו להימלט אל הים מאימת ההתפרצות, בחשבם שסמוך לים הם יצליחו למלט את נפשם. חומו או רעילותו של הזרם הביאו למותם אשר אירע, על פי ההערכות, סביב השעה אחת בלילה.
להבדיל מפומפיי – שכמות החומר הגעשי שניתכה עליה הייתה כה רבה עד כי חלק מגגות הבתים בה קרסו תחת העומס – בהרקולנאום, בה ההרס נוצר על ידי נחשול פירוקלסטי, גגות הבתים שרדו ברוב המקרים, היות שהבתים התמלאו בחומר הפירוקלסטי ועמדו בעומס.
מחקר התפרצות הווזוב.
במשך שנים היה מקובל להסתמך על מכתביו של פליניוס כמקור בלעדי למה שאירע במפרץ נאפולי בשנת 79.
ההשערות ששררו במשך מאות שנים היו:
לקראת סוף המאה העשרים הגיעו הוולקנולוגים למסקנות חדשות באשר לאופי ההתפרצות. אם משלבים את המידע ממכתבי פליניוס הצעיר עם לימוד נתוני השכבות הגעשיות שנחשפו במפרץ נאפולי וממצאי החפירות – מתברר כי ב–24 באוגוסט 79 קרה אירוע הרבה יותר מחריד.
שלב ההתפרצות הפליניאנית של הר הגעש הסתיים בתוך 18 שעות. המסקנה הנוכחית היא שהאסון נמשך זמן רב יותר, עד ארבעה ימים. בשלב הראשון בהתפרצות נעקרו בעצמה רבה סלעי מאגמה משיא הר הגעש. יציאת הסלעים ממקומם גרמה למפולות בהר שהובילה להיפערותו של לוע גדול. סלעים גדולים עוד יותר נפלטו מבטן ההר. כאשר ההתפרצות הייתה בשיאה, קצב הפליטה של הר הגעש היה בנפח של 150,000 טון חומר געשי לשנייה. חומר געשי זה נפל בטווח של 30 ק"מ. בשלב הפליניאני קיימת הערכה כי 2.6 ק"מ מעוקב של חומר געשי נפלט לשחקים ומשם חזר אל הקרקע.
הנפולת מהאוויר כללה: אפר, פומיס – אבן ספוג לבנה – וסלעים קטנים יותר, והצטברה בקצב של 16 ס"מ לשעה. היא גרמה ליצירת שכבת כיסוי בגובה של 3 מטר על העיר פומפיי. גגות רבים קרסו בשל העומס שנוצר עליהם. אנשים ששהו מתחת לגגות ניספו. אלה שברחו מביתם איבדו את דרכם בחשיכה שיצר ענן האבק הלבן והאפור. חלקם הופלו בדרכם על ידי סלעים, כשלו על מרצפות המדרכות או בשל קריסת בתים. בשלב הזה פליניוס טוען לקרבנות אחדים בעוד שרבים היו עדיין ב"מדבר האפור" שנוצר מהפומיס והאפר בבוקר 25 באוגוסט.
אך התפרצות הר הגעש לא תמה. רק עתה החל שלב ההתפרצות הפלאנית, שארך שש שעות קטלניות. במהלך הלילה שינתה ההתפרצות צורה: המאגמה הקלה, העשירה בגז, שהייתה מצויה בשכבות העליונות של ההר, כלתה. מבטן ההר החלה להתפרץ מאגמה כבדה יותר. המאגמה שפרצה מתוך ההר נחתה על פני האדמה. כיום ניתן לראות את ההבדל בין שני השלבים: שכבות של פומיס אפור מכסות את הפומיס הלבן. היו גם זעזועים חזקים: גלי הים נעו ליבשה ובחזרה ונוצרה "הצפה" ימית בעקבות התפרצות הר הגעש. מחקר של התפרצות הר הגעש פלה במרטיניק בשנת 1902 הראה כי מהר הגעש התפרץ נחשול פירוקלסטי במהירות של 670 ק"מ לשעה, וכיסה את העיר סן־פייר (St Pierre). אומדן הנפגעים נע סביב 28,000 תושבים. התפרצות זאת נחשבה לאסון הגעשי הגדול ביותר במאה ה־20.
שכבות חומר פירוקלאסטי, תערובת של גזים, אפר וסלעים געשיים מהר הווזוב נמצאו בפומפיי. החומר הגעשי כיסה גם את העיר הרקולנאום, ששכנה 5 ק"מ ממערב להר, ספגה מינימום של נשורת געשית, ונפגעה משישה נחשולים פירוקלסטיים. הנחשול מהיר יותר מזרם פירוקלסטי צפוף ומגיע למהירות של 350 קמ"ש. הרקולנאום כוסתה בשכבות של טוף בגובה 20 מטר. פליניוס מתאר את הנחשול הפירוקלסטי בזו הלשון:
לזרם הלבה לקח 5 עד 6 דקות להגיע מלוע הר הגעש עד לעיר פומפיי. הוא העלה את הטמפרטורה ל־400° עד 800° ושרף את כל מה שניקרה בדרכו. גם כאשר פסקה ההתפרצות היה האוויר אפוף עשן, גז לוהט ואפר לא כבוי.
בשעות אחר הצהרים של ה־25 באוגוסט שככה ההתפרצות והשקט שב על כנו. מניחים כי האנרגיה שהשתחררה בהתפרצות הווזוב הייתה גדולה פי 100,000 מפצצת האטום שהוטלה על הירושימה. התוצאה הייתה שערים בכל רחבי קמפניה נהרסו. פומפיי לא נבנתה שוב וערים אחרות נעלמו מן העין.
החוקרים סברו כי תושבי העיר הרקולנאום הספיקו לנוס ממנה, כנראה מפני שמפולת אפר בשלב הראשון של ההתפרצות נפלה בעיקר דרומה מההר בגלל כיוון הרוח באותו יום וחסה על העיר. בחפירות של 1980 נמצאו בהרקולנאום שרידים של מאות מהתושבים שלא הצליחו להימלט ונספו בין גלי הים שהציפו את המקום, לבין ענני הגז הרעיל. כמו כן, ייתכן שאנשי פומפיי וערים אחרות נספו בהרקולנאום בבריחתם.
פליניוס אמנם תיאר את ההתרחשויות, אך ייתכן שלא כל המידע על תוצאות ההתפרצות הגיע לידיעתו. די היה לו במראות הראשונים שהותירו אותו נדהם מהתופעה.
תאריך ההתפרצות.
תאריך ההתפרצות, כפי שמופיע ברוב המקורות המודרניים הוא 24 באוגוסט. תאריך זה התקבע על סמך מכתבו של פליניוס אך המכתב המקורי לא שרד ואנחנו מכירים רק את עותקיו המאוחרים יחסית. מחקר ארכאולוגי, לעומת זאת, מרמז שההתפרצות הייתה בסתיו ולא בקיץ. מצביעים על כך שאריות של פרות האופיינים לתחילת הסתיו, כַדי תירוש מלאים וחתומים וביגוד חם יחסית למזג אוויר קיצי שהתגלה על חלק מהגופות.
בספרות.
ספרו של רוברט האריס, "פומפיי", הוא רומן היסטורי בדיוני, המתאר את הימים האחרונים שלפני התפרצות הר הגעש וזוב ואת ימי ההתפרצות עצמה, דרך סיפור קורותיו של מהנדס מים המטפל בתקלה באמת המים "אקווה אוגוסטה", שהובילה מים לערים במפרץ נאפולי.
קלוגה (מחוז)
מחוז קלוגה (ברוסית: Калужская область; בתעתיק: קלוז'סקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי המרכזי, כ-150–200 ק"מ מדרום-מערב למוסקבה.
רוב שטח המחוז מכוסה ביערות.
מבחינה אדמיניסטרטיבית המחוז כולל 24 נפות ו-2 ערים בעלי חשיבות מחוזית.
היסטוריה.
במהלך המאה ה-14 שטח המחוז היה במרכז המאבקים בין הנסיכים הרוסים לבין האיחוד הפולני-ליטאי. בשנת 1503 סוכם על סיפוח השטח לרוסיה במסגרת הסכמים בין ליטה לצאר הרוסי איוואן השלישי. מאז ובמהלך כמה מאות שנים שטח המחוז היה הגבול הדרומי של רוסיה וסבל מפלישות של הטטרים. בשטח הוקמו מספר ביצורים להגנת המחוז ומוסקבה מפלישות הטטרים.
דמוגרפיה.
הרוסים מהווים כ-93% מאוכלוסיית המחוז. כ-76% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. העיר הגדולה – קלוגה ובה מתגוררים כ-330 אלף תושבים.
כלכלה.
בשטח המחוז ממקומות מפעלי תעשייה מענפים שונים. עיר אובנינסק מהווה מרכז מחקר כלל-ארצי של טכנולוגיות גרעיניות.
חוק הכבידה העולמי של ניוטון
שרון בצלי
שרון בצלי (נולדה ב-1972) היא חלילנית ישראלית.
בצלי נולדה בישראל אולם חיה כיום בשוודיה. יש המשווים את רמתה הווירטואוזית לזו של הכנר דוד אויסטרך והפסנתרן ולדימיר הורוביץ. היא נחשבת לכוכבת בינלאומית מאז 1997, כאשר החלה בקריירה כחלילנית סולנית. הופעתה הראשונה כסולנית הייתה בגיל 14, עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח זובין מהטה. החליל של שרון בצלי נבנה בידי צוות מוראמאטסו ועשוי זהב 24 קאראט.
בצלי מופיעה עם תזמורות סימפוניות וקאמריות ביפן, בסין, בישראל ובארצות שונות באירופה, בהן אנגליה וארצות סקנדינביה. כמו כן הופיעה בפסטיבלים עם גדעון קרמר מרביעיית ברטוק. במאי 2006 הופיעה עם אוסמו ונסקה ותזמורת מינסוטה.
שבעה קונצ'רטי נכתבו לבצלי לפי הזמנה, ביניהם יצירות של קלווי אהו, סופיה גוביידולינה, כריסטינה לינדברג וז'ואו לונג. נכון למאי 2006, עוד שישה קונצ'רטי נמצאים בשלבי חיבור.
בצלי הוציאה 18 תקליטורים זוכי פרסים עם חברת ההקלטות השוודית BIS. היא נשואה לרוברט פון באהר, מנהל החברה.
אוניברסיטת החלל הבין-לאומית
אוניברסיטת החלל הבין-לאומית (באנגלית: International Space University) היא אוניברסיטה פרטית שהוקמה בשנת 1987. האוניברסיטה מציעה שתי תוכניות לתואר שני:
האוניברסיטה ממוקמת ליד שטרסבורג בצרפת. בנוסף ללימודים בקמפוס זה, מתקיימת באוניברסיטה תוכנית רב-שנתית בסמסטר הקיץ, הנודדת בין ערים ומדינות שונות (כולל בחיפה, ישראל ב-2016). בסגל ההוראה של האוניברסיטה חברים מומחי חלל ממדינות שונות, וכן אסטרונאוטים וקוסמונאוטים. נגיד האוניברסיטה הוא ראש סוכנות החלל האירופית ז'אן ז'אק דורדן.
הלימודים באוניברסיטת החלל הבינלאומית מהווים הזדמנות ייחודית לסטודנטים ממדינות רבות להפגש עם בכירים בתעשיות החלל של מדינות מגוונות, ולפתח רשת של קשרים חברתיים, שהיא אחת ממטרותיה של האוניברסיטה, השואפת למיזמי חלל בינלאומיים.
הכנס השנתי של אוניברסיטת החלל הבין-לאומית.
בשנת 1996 החלה אוניברסיטת החלל הבין-לאומית בקיום כנס שנתי, המוקדש מדי שנה לנושא מרכז אחד. במסגרת כנס זה נפגשים חוקרים, מהנדסים, מנהלים ובכירים מתעשיות החלל השונות בעולם, יחד עם סטודנטים של האוניברסיטה, לימים אחדים של דיונים. בסיום כל כנס, מוציאה האוניברסיטה פרסום בנושא.
מישל דה לה באר
מישל דה לה באר (בצרפתית: Michel de la Barre; 1675 - 15 במרץ 1745) היה מלחין וחלילן צרפתי מפורסם, שנודע בהיותו הראשון שהוציא לאור מוזיקה לחליל סולו.
דה לה באר נולד בפריז בין 1675-1680. הוא היה תלמידם של פיליבר רבייה ורנה דקוטו. בשנת 1694 פרסם דה לה באר מוזיקה לשני כינורות, חלילים או אבובים. בשנת 1702 פרסם מוזיקה לחליל סולו עם ליווי, היצירות הראשונות לחליל סולו
באירופה. בשנת 1705 צורף דה לה באר לחצרו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, לצד קופרן, אנטואן פורקרה וז'אק-מרטין אוטטר. בשנת 1709 פרסם סוויטה לשני חלילים ללא באס.
עוד יצירה של דה לה באר לחליל פורסמה בשנת 1710.
ורסאי.