ישנה סברה מוטעית כי בשל היותו חסר פרווה חתול הספינקס אינו מעורר תגובה אלרגית. למעשה אלרגיה לחתולים מקורה בחלבון המיוצר על ידי החתול ומצוי ברוק שלו בבלוטות חלב המצויות על עורו. בגלל שחתול הספינקס חסר שיער, החשיפה של האדם האלרגי לחלבון שבבלוטות החלב בעור עשויה אף להיות חזקה יותר.
גדוד נצח יהודה
מיניוואן
מיניוואן (מאנגלית: Minivan), או סעונית, הוא סוג של מכונית קומפקטית המתוכננת להסעת מספר רב של נוסעים, אך אינה מיועדת לשימוש מסחרי. המונח נכנס לשימוש כשהוצגו דגמים שפותחו במקביל על ידי רנו וקרייזלר בשנות ה-80 של המאה ה-20, ומאז הפכו לכלי רכב משפחתי פופולרי.
היסטוריה.
ב-1932 הציג ויליאם בושנל סטאוט אבטיפוס של מכונית שנחשבת כמיניוואן הראשון. שמה היה "סטאוט סקאראב" והיא מעולם לא יוצרה באופן סדרתי. היא כללה חידושים רבים בשלדה ובמתלים ומאפייניה המיניוואנים כללו בין השאר שורת כיסאות שנייה שהסתובבה לאחור ושולחן. ב-1949 הציגה החברה הגרמנית DKW את הדגם שנלאסטר (Schnellaster), שרבים ממאפייניו עונים להגדרה המודרנית של מיניוואן. הוא היה בעל מרכב קומפקטי, הנעה קדמית, המושבים היו ניתנים לסידור במגוון צורות והגג היה כמעט שטוח. הוא יוצר עד 1962.
לאחר מכן, הוצג בשנת 1978 דגם קונספט למיניוואן, לנצ'ה מגא-גמא בעיצובו של ג'וג'ארו, אך לא עבר לייצור סדרתי. ב-1984 שווקו שני הדגמים הראשונים שהגדירו את המונח מיניוואן: הרנו אספאס והפלימות' וויאג'ר (שווק גם תחת מותגי קרייזלר ודודג'). הם הדגימו את המבנה החדיש לאותה עת של מרכב אחוד וגבוה ללא שלדה נפרדת כברכבים מסחריים. שוק היעד לכלי רכב אלו היו משפחות מן הפרברים שביקשו למצוא תחליף לדגמי הסטיישן הגדולים, בעלי מנועי ה-V8 הלא יעילים של שנות ה-70, אך גם לא חפצו בתדמית של כלי רכב מסחריים בגודל מלא. עם זאת, חלק מהמיניוואנים המודרניים הפכו עם השנים דומים בצורתם למכוניות סטיישן.
המיניוואנים גם הביאו חידוש בדמות ההנעה הקדמית, שאפשרה מבנה פשוט יותר של הרכב ומרחב פנימי משופר הודות להיעדר תעלת גל הינע לאורך הרכב. למינוואנים יש בדרך כלל כיסאות ניתנים להסרה ולסידור במגוון צורות, וכן הם ניחנים בנפח הטענה רב.
כדי להתאים עצמם לתקנות זיהום האוויר של שנות ה-80, היו חייבים יצרני המיניוואנים האמריקאים לסווגם כ-"Truck" (טנדר או משאית קלה) ולכן לא ניתן היה להתקין בהם ארבע דלתות כבמכונית רגילה, דבר שהתאפשר במיניוואנים האירופאים. למיניוואנים האמריקאים הראשונים היו שתי דלתות קדמיות ודלת צד זחיחה אחת. משקלם הרב ותיבת ההילוכים האוטומטית שהותקנה בהם בדרך כלל הביאו לביצועים גרועים ויכולת תמרון קטנה.
מיניוואנים כוללים בדרך כלל בין חמישה לשמונה מקומות ישיבה. לדוגמה, סיאט אלתיאה, רנו סניק ומיקרוואנים (מיניוואנים על בסיס סופרמיני) הן בעלות חמישה מקומות ישיבה (2+3). בפיאט מולטיפלה ובהונדה FR-V יש שישה מקומות (3+3). במזדה 5 האירופאית יש שישה מקומות וחצי (2+2.5+2), לפורד גלקסי יש שבעה מקומות (2+3+2), ובטויוטה סיינה יש בין שבעה (2+2+3) לשמונה (2+3+3) מקומות. לסאניאנג רודיוס זמינות גרסאות של שבעה (2+2+3), תשעה (2+2+2+3), ואחד-עשר (2+3+3+3) מושבים. ליונדאי i800 זמינות גרסאות של שלושה (3), שישה (3+3), שמונה (2+3+3), תשעה (3+3+3) ותריסר (3+3+3+3) מושבים, אך שתי הראשונות והאחרונה עשויות להיחשב כוואן מלא.
טירת היפהפיה הנרדמת
החינוך האחיד
החינוך האחיד הוא שם שניתן לשיטת החינוך שהונהגה במחנות העולים מסוף 1948 ועד ל-1950, עת בוטלה בעקבות ועדת פרומקין. על החינוך האחיד הופקדה המחלקה להנחלת הלשון ולקליטה תרבותית (מחלקת התרבות) בראשותו של נחום לוין. השיטה הופעלה כחלק ממדיניות "כור ההיתוך", וספגה ביקורת, בטענה ששליחי המדינה הפעילו כפייה אנטי דתית כנגד העולים החדשים, שכללה אף מקרים של גזיזת פיאות.
הרקע להנהגת החינוך האחיד.
העולים החדשים שהגיעו בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל הופנו אל מחנות העולים כמקום מגורים זמני, שלעיתים השהות בו התארכה. החיים במחנות הוסדרו על ידי מנהליהם, שהיו אמורים לדאוג לצרכיהם של העולים, כולל פרנסה, חינוך ובריאות. כך, למרות שבתקופה שלפני חקיקת חוק חינוך ממלכתי ב-1953 הייתה נהוגה בישראל שיטת הזרמים בחינוך, לפיה בחרו תושבי ישראל את זרם החינוך עבור ילדיהם (הכללי, העובדים, המזרחי ואגודת ישראל), במחנות העולים הונהג "החינוך האחיד". דהיינו, להורים לא ניתנה בחירה, ובתי הספר שעמדו לרשות העולים היו האחידים. הדבר נעשה לפי סעיף בחוק חינוך חובה שהתקבל בספטמבר 1949. בתי הספר האחידים נועדו להקנות לילדי העולים השכלה בסיסית וכן מושגי יסוד בתולדות העם והארץ ברוח ציונית-חלוצית הנוטה לחילוניות. כפי שניסח זאת בן-גוריון בדיון בכנסת: "עלינו לקחת את העולה שהוא 'אבר מדולדל, מוזנח, מתנכר ומנוכר... ונקנה לו במהירות הלשון, אם אינו יודע עברית, וננחיל לו ... את ידיעת הארץ, ונכניס אותו למסגרת לאומית, בסביבה מחנכת, ונלמד אותו עבודת האדמה... וכך נבנה עם מאוחד בלשונו, בהכרתו, בעוז רוחו, דבק בארצו ובעצמאותו".
הנחת הבסיס שעמדה בהנהגת החינוך האחיד היא שהעולים החדשים חסרים ידע בסיסי הנדרש כדי לחיות במדינה, ושונים באופיים מתושבי הארץ ומעולי העליות שהגיעו לפני קום המדינה. זאת משום שהפעם מדובר בעלייה המונית ולא בעלייה של אנשים המושפעים יותר מהתנועה הציונית כפי שהיה בשנים קודמות, וכן בשל כך שרבים מהעולים הגיעו ממדינות ואזורים שבהם לא הייתה ההשכלה הכללית רווחת (בעיקר בני עדות המזרח - יוצאי ארצות אסיה ואפריקה - שהיוו כמחצית העולים באותה תקופה). הממסד והאוכלוסייה הוותיקים חששו משינוי בדמותה של המדינה. על אף התמיכה של רוב תושבי המדינה בעלייה, הייתה רתיעה מהעולים ומתרבותם, ובשל כמות העולים האדירה היה חשש שאופיה של המדינה ישתנה לכיוון לא רצוי לאוכלוסייה הקיימת. נוסף על–כך, היה חשש מוחשי יותר שכל עוד לא יקבלו העולים חינוך "צברי" ממורים שהם אזרחים ותיקים אלא חינוך דתי בלבד, שיבוא מבני העדה בלבד, תיפגע קליטתם, ויכולתם להשתלב במסגרת החיים בישראל תהיה מוגבלת. החינוך האחיד במקורו היה אמור למנוע היווצרות של פערים תרבותיים בין העולים לוותיקים. עוד מטרה, אם כי לא מוצהרת של החינוך האחיד הייתה להרחיק את ילדי העולים מהתרבות (שהדת היא חלק אינטגרלי ממנה) של הוריהם ולקרבם לתרבות הישראלית של ימי היישוב.
הטענות כלפי החינוך האחיד.
עיקר התלונות על פגעי החינוך האחיד הגיע מיוצאי תימן שרבים מהם עלו באותה תקופה. טענה מקובלת גורסת כי יהודי תימן, בניגוד לשאר העולים, לא נפגשו מעולם עם שלטון אירופאי מערבי ועובדה זו גרמה ליוצאי תימן לדבוק בדת ובמסורת יותר מיוצאי ארצות אחרות. עם הגיעם למחנות העולים הם התקשו מאוד לקבל את העובדה שלא ניתן להם להמשיך בחינוך המסורתי, ולהפקיד את חינוך ילדיהם בידי המורי. הם קבלו כנגד הלימודים המעורבים (בנים ובנות) במוסדות החינוך האחיד, ומיעוט בלימוד תורה. יוצאי תימן שביקשו להמשיך ולדבוק בלימוד המסורתי נתקלו בהתנגדות עזה של נציגי המדינה שהתעקשו לדבוק בעקרונות החינוך האחיד. המצב התפתח ואף הפך לאלים - המדינה הפריעה ללימוד התורה של הילדים, בחלק מהמקומות דווחו על מקרים של גזיזת פיאות, ובמקרה אחד אף נורה ברגלו "מורי" שבא ללמד תורה לקבוצה של ילדים.
יוצאי תימן פנו לחברי הכנסת מהחזית הדתית המאוחדת בבקשה לעזרה. הם טענו שהמדינה מנסה בכוונה תחילה להעביר אותם על דתם ולכפות עליהם חינוך שבו אין הם חפצים, תוך נקיטה באמצעים אלימים. האמצעים היו לעיתים מוסווים ועקיפים (לחץ כלכלי - עיכוב במציאת דירה ובמתן עבודה), אך לעיתים ישירים וברורים, היינו, הפעלת אלימות. נקודה נוספת שהפריעה לעולים היא העובדה שבמנגנוני החינוך לא הועסקו יוצאי העדה או דתיים, אלא רק ישראלים ותיקים, חילונים.
הדיון בכנסת.
הטענות נפלו על אוזניהם הקשובות של חברי הכנסת הדתיים. בדצמבר 1949 הגיש חבר הכנסת דוד צבי פנקס (המזרחי) שאילתה לראש הממשלה, דוד בן-גוריון בנוגע לחינוך האחיד במחנות העולים. פנקס טען שהפעילות החינוכית במחנות העולים היא לא פחות מ"כפייה מצפונית ואינקוויזיציה נגד דת ישראל". הוא אף טען שמדובר במצב של "כפייה וניצול מצבם האומלל של אנשי המחנות", ושנחום לוין ועובדי החינוך האחיד מנסים להעביר את העולים "על דתם ועל דעתם". חבר הכנסת פנקס אף הלך צעד אחד קדימה כשטען שמדובר ברצח עם תרבותי ואיים בפירוקה של מדינת ישראל. פנקס איים בפתיחה במלחמת אחים ובפנייה ליהודי העולם.
בן-גוריון התעלם בתחילה מאיומי המפלגות הדתיות וניסה לשנות את הרכב הממשלה ובכך להתחמק מהלחץ הדתי. מאחר שלא נמצאו חלופות קואליציוניות ובציבור התחזק קול הזעקה, מינה בן-גוריון ועדת חקירה לבדיקת העניין.
ועדת פרומקין.
ועדת פרומקין הוקמה ב-1950 בהוראתו של ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, כדי לבדוק את הסוגיה. הוועדה פעלה מתוקף פקודת ועדות חקירה שירשה המדינה מהמנדט הבריטי. לעיתים מכנים אותה כוועדת החקירה הממלכתית הראשונה, אולם חוק ועדות החקירה הממלכתיות חוקק רק ב-1968.
הרכב הוועדה.
הוועדה מנתה חמישה חברים: שופט וארבעה חברי כנסת.
כתב המינוי של הוועדה.
כתב המינוי של הוועדה כלל דרישה לבירור של שלושה סעיפים:
פעילות הוועדה.