שמיר מזהה דעות קדומות העומדות ביסוד הגדרת ברק את הציבור הנאור, המובדל מפשוטי העם, הבורים והבערים. השקפת עולם זו משקפת את עולמן התרבותי והמוסרי של האליטות בישראל, בנות התרבות, האירופיות, המשכילות, המדירות את רגליו של "האחר", הדתי, הלא-רציונלי, המיסטי. שמיר רואה במהלך זה של ברק בגדר בריאתה של שכבה חברתית המתבססת על החזקה בנכסי המוסר והאינטלקט של החברה המוקנים לבני האליטות באקדמיה. שכבה זו מבקשת להשתלט על כל תחומי הידע ולנהל בשמם את החברה באופן בלבדי. שמיר מזהה תופעה זו בספרות האקדמית בשם בורגנות מנדרינית.
באותו הגיליון, כותב על הביטוי גם פרופ' מנחם מאוטנר במאמרו "הסבירות של הפוליטיקה". מאוטנר מסכים עם שמיר כי הציבור הנאור אינו מייצג אלא קבוצה בדלנית המדירה את רוב רובו של הציבור בישראל. לדעתו, הדבר בעייתי משום שהחברה הישראלית היא חברה רב תרבותית ופלורליסטית. מאוטנר מסביר ומבהיר כי עיקר האזכורים של "הציבור הנאור" בפסיקות בית המשפט העליון בשנות השמונים והתשעים נעשו על ידי אהרן ברק, כאמצעי להצדקת ערכים מסוימים.
לטענת מאוטנר, השימוש של ברק בביטוי זה הוא חלק ממאמץ ניכר להתגונן בפני תוקפיו בקרב ציבור אנשי המשפט שראו בהיותו הגורם העיקרי המוביל את ירידת הפורמליזם ועליית הערכים בבית המשפט וסברו כי הדבר מוביל לסובייקטיביזם שיפוטי בו כל שופט יפסוק על פי ערכיו שלו הוא, ובכך מעלה ברק את מערכת המשפט על מדרון חלקלק שסופו בניהיליזם מוסרי מוחלט. מכאן שהשימוש בערכי הציבור הנאור נועד להיות מנוגד לערכיו הפרטיים של השופט, לכאורה, ולתת תוקף מוסרי ציבורי אך גם מגביל לפסיקותיו. מאוטנר אינו "קונה" הסבר זה וקובע שהרטוריקה הזו של ברק אינה אלא אמצעי הסוואה להשלטת ערכיו האישיים של השופט על פסיקותיו שנהנות מחירות יצירתית רבה במיוחד ביחס לעבר בשל כך. ביטויים נוספים המשתייכים לרטוריקה זו הם "ערכי היסוד" ולא סתם "ערכים" שמטבע הדברים לוקים בארעיותם.
השופט פרופ' מנחם אלון, המשנה לנשיא בית המשפט העליון, כתב על הביטוי:
המשורר, המשפטן, העיתונאי ועורך עיתון אל-איתיחאד של חד"ש, רג'א זעאתרה, תקף אף הוא את המושג באתר האינטרנט "הגדה השמאלית", הגדירו כמייצג החברה הלבנה והשוביניסטית המדירה שחומי עור, חרדים וערבים וסיכם באומרו כי הציבור הנאור בפי ברק אינו אלא ציבור "המעדיף את זכותה של אליס מילר לטוס ולהרוג ילדים עזתיים על פני זכותה של אם חד-הורית להתפרנס בכבוד ולחנך את ילדיה".
הפילוסופית של המשפט, פרופ' רות גביזון, חיוותה דעתה בחריפות על מושג זה, וטענה כי ערכי הציבור הנאור אינם בהכרח נעלים על ערכי ציבור מאמיניו של הרב עובדיה יוסף: "כסמכות מוסרית עליונה לא ברור שבית המשפט טוב יותר מעובדיה יוסף. ולא ברור שהערכים העל-חוקיים של הציבור הנאור שבשמם הוא פועל, עולים על הערכים העל-חוקיים של הציבור הדתי, למשל.".
ניתוח תאורטי מקיף הוצע בשנת 2008 על ידי איש מדע המדינה והמשפטן פרופסור גד ברזילי הסבור כי מושגי שסתום כגון "ציבור נאור" נובעים מן העובדה כי המשפט הוא פוליטי וכי בהגדרתו הוא אינו יכול להיות נייטרלי. ברזילי משתמש בתיאוריזציה מקיפה כדי לחשוף את היסודות הפוליטיים של המשפט שמובילים לעשות שימוש במושגים כגון "הציבור הנאור".
המשפטן איש התקשורת בן דרור ימיני תקף את ברק ואמר כי הוא "עוקף את הדמוקרטיה, לכיוון של קבוצה ערכית השולטת בבית המשפט" ואילו נשיא בית המשפט העליון בדימוס, השופט משה לנדוי, כינה באופן חסר תקדים את חסידי התפישה שביטא ברק בשם "פונדמנטליסטים של המשפט".
הביטוי "הציבור הנאור" הפך לכלי נשק עיקרי של התוקפים את הלגיטימיות של בית המשפט העליון בכלל ואת תפישתו של אהרן ברק את התפקיד השיפוטי בפרט. הביטוי נתפש בעיני רבים ככזה המבטא זלזול בציבור הכללי ובערכיו.
בשנת 2001 הודה ברק כי ייתכן ושגה בניסוח הביטוי ויצר רטוריקה המזמינה ביקורת.
הגירה מארץ ישראל
אליזבת השנייה, מלכת בריטניה
מגדל (מבנה)
יורד
פרטוריום
הפרטוריום (לטינית Prætorium או Prœtorium או Pretorium - מיוונית "פרטוריון" - מפקדה צבאית) היה מבנה ששימש כמפקדת הלגיון ובו שכן אוהלו או מבנהו של מפקד הכוח הצבאי. הפרטוריום קיבל את שמו מתואר הפראיטור שהוענק למפקד הצבא הרומי, ושכן במחנה הרומי המבוצר. בתקופת הרפובליקה הרומית התגוררו מגיניהם של הקונסולים או של מפקדי הכוח הצבאי בפרטוריום. מאוחר יותר שימש הפרטוריום כמקום מגוריו של מושל הפרובינקיה ולעיתים אף כמקום מגוריו של הקיסר. בתקופת האימפריה הרומית החל המושג מתייחס לכל ארמון או וילה רומית.
מאחר שבפרטוריום עסק הפראיטור בעשיית משפט וצדק, בשפות מסוימות, כמו בצרפתית, מתאר המושג את אולם הדיונים בערכאות משפטיות, ובהשאלה את מבנה בית המשפט כולו. בירושלים מכונה בשם זה מקום מושבו של הנציב הרומי פונטיוס פילטוס בו על פי המסורת הנוצרית נשפט ישו והורשע ולאחר מכן נשלח לצליבה.
גן מדווח
גן מדווח או טרנסגן הוא רצף גנטי המוחדר ליד או בתוך רצף של גן אותו חוקרים מעוניינים לחקור. לרוב, תפקידו של הגן המדווח הוא להראות בצורה איכותית או כמותית את נוכחות וביטוי הגן הנחקר. גנים מדווחים הנמצאים בשימוש נפוץ הם Emp (עמידות לאנטיביוטיקה) ו-GFP (פלואורסצנציה ירוקה).
כדי להחדיר גן מדווח אל אורגניזם, מחברים החוקרים גן מדווח וגן נחקר בתוך רצף DNA מהונדס גנטית, אשר מוחדר אל התא או האורגניזם. כאשר התאים הנחקרים הם תאים חיידקיים או אוקריוטיים, הדבר נעשה בדרך כלל באמצעות החדרה של DNA מעגלי הנקרא פלסמיד. ישנה חשיבות לשימוש בגן מדווח אשר אינו מתבטא באורגניזם הנחקר באופן טבעי, וזאת מאחר שהתבטאות הגן משמשת כסמן לכך שהחדרתו של הפלסמיד עם הגן הנחקר אל התא הצליחה.
בית הקברות הפרוטסטנטי ביפו
בית הקברות הפרוטסטנטי ביפו הוא בית קברות קטן ובלתי פעיל ששימש את הקהילה הפרוטסטנטית הקטנה ביפו במאה ה-19. בית הקברות נמצא בקצה סמטה המסתעפת מרחוב יפת, בסמוך לבית מספר 19, מאחורי בית הספר הסקוטי טביתא. אדמת בית הקברות שייכת לכנסייה האנגליקנית בירושלים, והיא נרכשה בשנת 1842. הקבורה בבית הקברות החלה באותה שנה, עת נקברו בו שבעה ספנים בריטים אשר נספו בטביעת אונייה בריטית סמוך לעיר. בבית הקברות שרדו 30 קברים מזוהים וארבעה שרידי קברים, והמקום מוזנח.
פרוקטואוסוס הקדוש
פרוקטואוסוס הקדוש (בקטלאנית Sant Fructuós; מת בשנת 259) הוא קדוש נוצרי ומרטיר ושימש כבישוף הראשון של טאראקו הרומית, כיום טרגונה בקטלוניה שבצפון-מזרח ספרד.
פרוקטואוסוס ושניים מכוהניו, אוגוריוס ואולוגיוס, נאסרו ב-16 בינואר 259 בעת רדיפות הנוצרים בתקופת הקיסר ולריאנוס (253-260). הם נחקרו ולאחר שאישרו את אמונתם הנוצרית נדונו למוות. ב-21 בינואר 259 הועלו השלושה על המוקד באמפיתיאטרון בטאראקו. הם נקברו בבית הקברות הנוצרי המוקדם, סמוך לנהר פרנקולי בעיר, אך המיקום המדויק של קבריהם אבד. במקום קמה בזיליקה על שמו של פרוקטואוסוס הקדוש אך זו נהרסה במאה ה-8.
גם באמפיתיאטרון נבנתה במאה ה-6 בזיליקה ויזיגותית שנשאה את שמו והיא ניצבה במקום עד שנהרסה במאה ה-12.
סיפור מותם של פרוקטואוסוס ושני כוהניו (Passio Fructuosi - הפסיון של פרוקטואוסוס) תועד על ידי אלמוני והשתמר, והוא נחשב למסמך הנוצרי המוקדם ביותר בחצי האי האיברי.
אגם למן
נאו-ריאליזם (מדע המדינה)
נאו-ריאליזם, או ריאליזם מבני, היא אסכולה ביחסים בינלאומיים שפורסמה לראשונה על ידי קנת' וולץ בשנת 1979. אסכולה זו פותחה מתוך האסכולה הריאליסטית אשר דוגלת באינטרסים, משחק כוחני, ומציאות אנרכית.
כמו הריאליזם, גם הנאו-ריאליזם מעמיד במרכז את הערכים עוצמה וכוח, אך באסכולה הנאו-ריאליסטית רדיפת העוצמה נובעת מחוסר ברירה ומרצון לשרוד. בבסיס אסכולה זו עומד עקרון יחסיות העוצמה: אין משמעות לעוצמה אבסולוטית, אלא רק לעוצמה ביחס למדינות אחרות.
מקורות.
הנאו-ריאליזם מגיע מכתביו של הנס מורגנטאו על הריאליזם הקלאסי. הריאליזם הקלאסי הסביר את המזימות של הפוליטיקה הבינלאומית כמבוססות על הטבע האנושי, ועל כן הן כפופות לאגו ולרגש של מנהיגי העולם. במקום זאת, הוגים נאו-ריאליסטים טוענים כי אילוצים מבניים (ולא אסטרטגיה, אגו או מוטיבציה) מכריעים בקביעת יחסים בינלאומיים.
האסכולה.
הנאו-ריאליזם טוען כי האופי של מבנה בינלאומי מוגדר על ידי העיקרון המסדר שלו (אנרכיה), ועל ידי כמות המעצמות הגדולות במערכת. העיקרון המסדר האנרכי של המבנה הבינלאומי הוא מבוזר, כלומר אין סמכות מרכזית פורמלית. כל מדינה ריבונית היא שווה במערכת זו. הפעולות של מדינות אלו מונחות על ידי היגיון של עזרה עצמית, כלומר המדינות מבקשות ליישם את האינטרסים שלהן ולא להכפיף את האינטרס שלהן לאינטרסים של מדינות אחרות.
ההנחה היא כי המדינות רוצות לכל הפחות להבטיח את הישרדותן, שכן זהו תנאי הכרחי להשגת מטרות אחרות. כוח מניע זה הוא הגורם העיקרי המשפיע על התנהגותן, ובתורו גורם למדינות לפתח יכולות צבאיות התקפיות כאמצעי להגדלת עוצמתן היחסית. מכיוון שמדינות לא יודעות מהן הכוונות העתידיות של מדינות אחרות, נוצר חוסר אמון בין המדינות, מה שמחייב אותן להישמר מהפסדים יחסיים של עוצמה, שעלולים לאפשר למדינות אחרות לאיים על הישרדותן. חוסר האמון הזה מבוסס על אי ודאות, ונקרא דילמת הביטחון.