המחזה מתקדם מרצח אחד אל הבא, כאשר כל מעשה מזעזע יותר מקודמו וכולם קשורים למצב הלחימה המתמשכת בין הישראלים לפלסטינים. מבחינה זו סיומו של המחזה משקף באופן ברור את הרעיון שגישת "עין תחת עין" מותירה את כולם עיוורים, אך לוין איננו מסתפק בהצהרות חד משמעיות על מהות הסכסוך ההיסטורי אלא מציג את מורכבות הנושא במציאת שורשים עמוקים יותר בעבור הרציחות מאשר הנסיבות של אותו הרגע או "המצב" הפוליטי.
מערכה ראשונה.
שלושת החיילים המוצגים בתחילת המחזה מייצגים שלושה טיפוסים ברורים - החייל הבלתי מוסרי ששר שירים גסים לעצמו ומעודד את חבריו לכרות את איבר מינו של הנער המת, החייל האדיש שמתייחס להכל בחוסר רגישות ובגישה עניינית, והחייל הרגיש שמעולם לא ראה אדם מת בעבר ומתקשה להתמודד עם המצב. שלושת החיילים נקראים "חייל שזוף," "חייל סמוק," ו"חייל חיוור," בהתאמה, ובכך קיים רמז שההבדל היחיד ביניהם הוא כמות הזמן שהיו בצבא - ככל שחייל מבלה יותר זמן "בשטח" כך שיזופו מעמיק וחוסר הרגישות שלו גובר. ניתן אף לראות את התקדמותו של החייל החיוור אל עבר חבריו כאשר הוא מביט בנער המת ולפתע מבין:
כבר מהמערכה הראשונה ברור שמצב הלחימה המתמשכת גורם לקהות חושים, והדבר בעייתי במיוחד כאשר השליח מגיע ומכריז על בוא השלום, כאשר האנשים אינם מוכנים לו, כפי שהחייל השזוף אומר:
בעוד חוקי המשחק משתנים בשל בוא השלום, לדבר אין ערך או משמעות עבור אלה שיקיריהם כבר נרצחו, כמו האב. השלום הגיע מאוחר מדי מכדי להציל את בנו, למרות השלום החיילים עדיין מסרבים לומר לו מה היו מילותיו האחרונות, ואין לו כל זכויות חדשות בשל המצב החדש, כפי שהקצין מבהיר לו:
מערכה שנייה.
המערכה השנייה המתרחשת במהלך חתונה ישראלית מתחילה בדיאלוג בין ילד וילדה המצביע על חוסר היכולת להתחמק מהמוות:
המוות מוצג כאן כמשווה הגדול - לא משנה את מי מכירים או אם בוחרים לקבל אותו או לא. גישותיהם של הילד והילדה משתקפות מאוחר יותר במערכה, כאשר החתן לבסוף מקבל את מותו הבלתי נמנע בעוד הכלה מסרבת עד הרגע האחרון לקבל את מותה בגיל כה צעיר. הרציחות במערכה זו מוצגות כמעשה נקמה אקראי - החתן למעשה איננו אחד מהחיילים שהרגו את הנער (בהפקת המקור תפקיד החתן לא מולא על ידי אף אחד משלושת השחקנים שמילאו את תפקידי החיילים) - והכלה טוענת בפני האב שאין כל צדק או הגינות ברצח זה:
לבסוף הכלה חוזרת בלחישה על השאלה שהאב עצמו הציג במערכה הראשונה: "למה?", וכפי שהחיילים ענו לו, גם הוא אומר ששאלה זו לא צריכה להישאל. למרות שרצח החתן והכלה התרחש בעת שלום, הוא עדיין יכול להיחשב תוצר של תקופת המלחמה.
מערכה שלישית.
המערכה השלישית מתחילה בדיאלוג בין צמד הדמויות הליצניות של הפועל החלוש והפועל התשוש על ההבדל שבין הפנטזיות שבראשיהם והמציאות שסביבם. הפועל התשוש הרומנטיקן נאלץ להכיר במציאות במהרה, כאשר הוא עובר מחלומותיו על עקרות בית אירופאיות למציאות של עימות עם זונה לא כל כך יפה המנסה לשדוד אותו ולבסוף אף מובילה לרציחתו. המוות הגרוטסקי והאלים של הפועל איננו קשור למצב המלחמה בכלל אלא ישירות לאכזריות בני האדם - רק בדיעבד, לאחר שהשליח מכריז על חזרה למצב מלחמה, הרצח מקבל צידוק כאשר נטען שהפועל הוא האחראי לפיגוע ואף לרצח הזוג הצעיר במערכה השנייה. במערכה זו גם מוצג הילד מהמערכה השנייה אשר ניסה לשכנע את הילדה שלא ניתן להתחמק מהמוות והוכיח לה זאת סופית על ידי כך שמת בעצמו בפיצוץ.
משמעות המוות משתנה על פי הקונטקסט - כל עוד היה שלום הוא נחשב רצח אכזרי בדם קר אך עם פרוץ המלחמה הוא נחשב מעשה גבורה. בשלב זה במחזה כבר ברור שטבע האדם הוא זה שהוביל לרציחות, בלי כל קשר למצב המלחמה אשר יכול להוות תירוץ בלבד לדחף הבסיסי הזה. המלחמה היא למעשה רק רצח בקנה מידה נרחב יותר.
הודעותיו של השליח על מלחמה או שלום, הדומות כל כך זו לזו, מראות שאין הבדל של ממש בין שני המצבים ובכל מקרה אינם משפיעים על האירועים אלא רק על פרשנותם. שתי ההודעות נמסרות באותם מונחים, באותה רשמיות והוד, ותחת אותה הנחה שהמצב החדש הזה יימשך לעד.
אפילוג.
שלוש המערכות מציגות את נקודות החיכוך העיקריות בין הישראלים לפלסטינים - הכיבוש הצבאי של השטחים, מתקפות הטרור על ישראל, ועבודתם של פועלים פלסטינים בישראל - כאשר בכל מצב תמיד יש צד אחד שידו על העליונה. רק באפילוג שני הצדדים נפגשים לבסוף באותה הרמה - החייל החיוור והישיש שניהם קורבנות של המלחמה, ואף יש מידה של רחמים וחמלה לבסוף, אך הם מגיעים באיחור כה רב עד שהם כמעט חסרי משמעות.
הפקות.
הפקת המקור.
המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון "הקאמרי" ב-1 באוגוסט 1997 בבימויו של עמרי ניצן, עם תפאורה של דרור הרנזון, תלבושות של אורנה סמורגונסקי ומוזיקה מאת ערן דינור.
בהשתתפות:
הפקה בתיאטרון אוניברסיטת תל אביב ובצוותא.
במלאת עשרים שנה להפקה המקורית הועלתה ההצגה על ידי תיאטרון אוניברסיטת תל אביב בגרסה דו-לשונית - עברית וערבית. לאחר סדרת הצגות באוניברסיטת תל אביב הועלה המחזה גם בצוותא.
בימוי: אילאיל סמל. משתתפים: ענאן אבו ג'אבר, יונתן בק, הדר גבאי, קרלוס גרזוזי, שירי לוטן פישר וירין פרי.
הפקות זרות.
רצח הוא אחד המחזות המופקים ביותר של לוין בחו"ל והוצג בניו יורק במספר הפקות, כולל הפקה של PS 122 ב-2005 והפקה של תיאטרון ה-Voice ב-2006 (מתרגמים לאנגלית כוללים את ברברה הרשב, מייקל ויסלברג, ושי אזולאי). המחזה הוצג בפולין ב-2002 בוורשה ושוב ב-2004 בורוצלב (תרגום: מיכאל סובלמן), בשוודיה (סטוקהולם) ובאנגליה (לונדון). כמו כן המחזה תורגם לצרפתית על ידי לורנס סנדרוביץ', לגרמנית על ידי שרון נוני, ולאיטלקית על ידי ארנו בר ולאורה פורטי.
בשנת 2015 הוצגה בתיאטרון הקאמרי ההפקה של תיאטרון העיר דיסלדורף, גרמניה (תרגום מעברית: מתיאס נאומן, בימוי: דדי ברון) במסגרת פסטיבל חנוך לוין הבינלאומי.
אנדרטת ההומואים והלסביות (סידני)
אנדרטת ההומואים והלסביות (באנגלית: Gay and Lesbian Memorial) היא אנדרטה שהוקמה על ידי פעילים חברתיים בדרלינגהרסט שבסידני, אוסטרליה. האנדרטה הוקמה לזכרם של הומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים שנרדפו ונרצחו במהלך מלחמת העולם השנייה עקב נטייה מינית או זהות מגדרית. האנדרטה היא בצורת משולש ורוד, ששימש בגרמניה הנאצית לסימונם של הומוסקסואלים, שנכלאו במחנות הריכוז בהתאם להוראותיו של סעיף 175 לחוק העונשין הגרמני, הסעיף שאסר על יחסים אינטימיים בין גברים.
מיקום האנדרטה נבחר לאחר התייעצות עם מועצת דרום סידני, שהתקיימה אחרי שהפעילים אספו את הכסף הדרוש להקמה. דרלינגהרסט נחשבת למרכז אוכלוסיית הלהט"ב של סידני. המקום בו הוצבה האנדרטה, גרינפארק, נמצא בסמוך למוזיאון היהודי של סידני ובכך נשמר הקשר ההיסטורי.
חנוכת האנדרטה נערכה ב-27 בפברואר 2001. הטקס הועבר על ידי המרכז הגאה של סידני ונאמו בו בין היתר ראש מועצת דרום סידני, יו"ר הפרויקט, וניצולת השואה קיטי פישר.
פארק המשולש הוורוד
פארק המשולש הוורוד (באנגלית: Pink Triangle Park) הוא פארק קטן בצורת משולש הממוקם ברובע הקסטרו בסן פרנסיסקו, קליפורניה שנוצר למטרת זיכרון של הומוסקסואלים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב), אשר הופלו לרעה בגלל נטייתם המינית וזהותם המגדרית. האנדרטה נפתחה ב־23 ביוני 2003 וזוהי האנדרטה הראשונה באמריקה לזכר עשרות אלפי הלהט"ב אשר נרצחו במחנות ההשמדה הנאצים במלחמת העולם השנייה.
רקע.
הפארק ממוקם ברחוב 17 ברובע הקסטרו שבסן פרנסיסקו, הידוע כרובע הומוסקסואלים. יוצרי המיזם הם האמנים רוברט ברוס וסוזן מרטין, חברי אגודת קידום עמק אאוריקה, קבוצה שכונתית הטוענת שהפארק הוא . בניית הפארק החלה ב-10 בדצמבר 2001 באופן סמלי לזכר ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם במטרה להדגיש את הזכות לזכויות האדם ללא קשר לנטייה מינית או זהות מגדרית. בטקס הפתיחה לפארק נכח ראש עיריית סן פרנסיסקו וילי בראון. הפארק מורכב מ-15 עמודי גרניט משולשים, שכל אחד מהם מייצג 1,000 מאנשי הלהט"ב אשר נפלו קורבן במהלך מלחמת העולם השנייה במחנות הריכוז של גרמניה הנאצית. על כל עמוד ישנו משולש ורוד.
העמודים נושאים משולש הוורוד משום שהנאצים אילצו הומוסקסואלים לענוד משולש ורוד על בגדיהם שישמש לאמצעי זיהוי ועל מנת לבייש אותם. לסביות, בדומה לזונות ונשים אשר סירבו ללדת ילדים, הוכרחו לענוד משולש שחור.
שלט ההנצחה בכניסה לפארק מזכיר שלאחר נפילת המשטר הנאצי, הומוסקסואלים נשלחו חזרה לכלא ועד שנת 2002 השלטון לא הכיר בהם כקורבנות הרייך השלישי.
בלילו של ה-10 בינואר 2008 הושחת הפארק בידי נאו נאצים שציירו גרפיטי של צלבי קרס על גבי עמודי הגרניט ושלט ההנצחה שבכניסה לפארק.
בית הכנסת ניסן ב&quot;ק
קייזר-אילין תעשיות
חברת קייזר-אילין תעשיות בע"מ הייתה המפעל המשמעותי הראשון להרכבת רכב בישראל. המפעל שכן ביישוב נשר. החברה הייתה מיזם משותף של איש העסקים אפרים אילין עם חברת המכוניות האמריקאית קייזר-פרייזר (Kaiser-Frazer), והחלה לפעול בשנת 1951 בשם קייזר-פרייזר לישראל.
היסטוריה.
לאחר שחברת פורד נכנעה לחרם הערבי וביטלה את התחייבותה להקים מפעל הרכבת מכוניות בישראל, ראתה הממשלה לשים בראש סדר העדיפויות לעניין מפעל דומה, בעל מוניטין בינלאומי. הקושי הרב הטמון בכך היה בעובדה כי חלק הארי של מפעלי המכוניות בעולם נמנעו משיתוף פעולה כלכלי עם ישראל.