תקופת השופטים, כתשה את אתיופיה מבחינה כלכלית, צבאית, פוליטית ודתית. אולם בין השנים 1852 - 1855, הצליח מנהיג צבאי זוטר, נצר לשושלת הסולומנית, לאחד את הקיסרות. לאחר מספר קרבות גדולים במחוז שוואה ובעיר גנדאור ומחוז ליס, הקיסר איחד בשנת 1855 את הקיסרות וקרא לעצמו בשם המיסטי-היסטורי, תאודורוס השני, מעיין משיח חדש לקיסרות האתיופית. בהיותו מאמין בצדקת דרכו כמלך משיחי נקב בשם תוודרוס (מתנת האל), על שם קיסר קדום. תאודרוס חי חיי פרישות, סלד מפוליגמיה בחצר המלכות, וכונן רפורמות צבאיות ודתיות נרחבות ברחבי הקיסרות שאיחדו את שבריה מתקופת השופטים. הוא ייסד מוסד בירוקרטי וצבא בדגם של צבא לאומי אתיופי. כמו כן, הוא כונן ברית בינו לבין אבונא סאלמה, שעמד בראש הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, וחיזק את מעמד הכנסייה האורתודוקסית המאוחדת בתמורה לנאמנות לקיסר. הוא אסר על כריסטולוגיה המנוגדת לחוואדה המסורתית, זאת שנתמכה בידי הכנסייה באלכסנדריה. בנוסף, הוא אסר על מיסיון קתולי בארצו, אך אפשר מיסיון פרוטסטנטי, רק לא בנוצרים אורתודוקסים אתיופים אלא בקבוצות מיעוט מנוגדות כגון אסלאם, יהדות וקבוצות שמאניסטיות. בתקופתו ספרי הקודש נכתבו והודפסו באמהרית בהשפעה פרוטסטנטית והופצו לכל.
אחת הבעיות שעמדו בפני תאודרוס במהלך תקופת שלטונו הייתה מאבקים מבית עם הכמורה המסורתית. תאודרוס הבין את בעיית המיסוי הכפוי והעוני הרב ששרר בקרב איכרים, אשר היה עלול להוביל למרידות כנגדו. על כן הוא פנה לרפורמה פיננסית מקיפה לצמצום שליטתה של הכנסייה על הקרקעות והפקעתן לטובת נתיני הממלכה, כדי להקל על האיכרים את עול המיסוי הכפוי והגיוס ההמוני לצבא הלאום. התנגדות עיקשת מצד הכהונה המסורתית לא חדלה כל ימי חייו, ואף גלשה למחוזות דתיים בארגון הכנסייה. חששו של תאודרוס מכוחה ההולך וגובר של מצרים המוסלמית ויצירת קשרים עם נסיכות הרר, עוררו דאגות בקשר לנאמנותו של אבונא סאלמה ודרג הכמורה הקופטי שברשותו. כמו כן, עלייתה של מדינת האסלאמית והתעוררות תנועות משיחיות אסלאמיות ברחבי אפריקה והמזרח התיכון, היוו איום שקשה היה להתעלם ממנו בתקופת חייו של תאודרוס השני. אך עם זאת, העימות הקשה והחריף הגיע דווקא מבית. העימות בין אבונא סאלמה לבין הקיסר המשיך להחריף, כאשר אבונא סאלמה וכל דרג הכנסייה נחשדו כמשתפי פעולה עם מצרים המוסלמית. בשנת 1864 נטש האבונא את אתיופיה ולא שב אליה עד מינוי של אחד חדש. אולם לא רק מאבקים עם האבונא וחשש מתמיד מאיום מוסלמי מסביב למדינה הנוצרית הקטנה. בנוסף יחסיו עם המיסיון הפרוטסטנטי עלו על שרטון ובשנת 1863 החל הקיסר לכלוא מיסיונרים אירופאים, בשל חשש להמרה דתית בקרב נוצרים אורתודוקסים בחצר. בעת שחרורם בשנת 1868 בהתערבות בריטניה חש תאודרוס כנבגד בידי בעלי בריתו ואנשיו, ולאחר שורה של הפסדים וכישלונות צבאיים הוא התאבד.
יוהאנס הרביעי.
בשנת 1872 ארבע שנים לאחר מות תאודורס השני, מלא את החלל הריק שהותיר הקיסר המאחד, הקיסר יוהאנס הרביעי. יוהאנס עלה על כס השלטון אחרי תקופה של ארבע שנים ללא קיסר. אומנם, יואנהס כניגוד לתאודורס היה תיגרי ולא אמהרי. ולכן, נקט קוו פוליטי זהיר יותר. הוא עודד ריכוזיות אך בלא כפייה בכוח. וללא אכיפתה במידה יתרה על הנדרש. אומנם, במישור הדתי, גיבש מספר רפורמות דתיות מרחיקות לכת, כדי לסיים את המחלוקות הדתיות שלא צלח קודמו, תאודרוס להשלים. יוהאנס הכריז על תורת ה"אוחדו" (התאולוגיה היוניסיטית) כדוקטרינה היחידה במדינה. כמו כן, הוא דרש מידי הכנסייה הקופטית במצרים לשלוח ארבע "אבונא" (רק שלושה הגיעו בפועל). והסמיכו כמרים בהתאם לנאמנותם לדוקטרינה היחידה שהותרה בימיו. הכמרים הוסמכו בהתאם לצו הקיסר. והיו הוכחה לחיזוק כוחו ויצרת אחדות מחודשת בקיסרות האתיופית בנושא הדת. כמו כן, יוהאנס התנהג כ"צלבן". הוא פעל כנגד המוסלמים ביד הרמה ואצלם להתנצר בכפייה, וכן הדף ניסיונות כיבוש מצד מצרים המוסלמית וגם ה בסודאן. לבסוף הוא מת במהלך מאבק צבאי בסודאן בשנת 1888. בדיוק לאחר מותו פרץ ברחבי הקיסרות האתיופית, "הרעב הגדול" אשר נמשך לתוך כהונתו של יורשו מנליק השני עד שנת 1892.
מנליק השני.
בשנת 1889 שיאו של הרעב הגדול, הוביל למותם של רבים והידלדלות מהירה של האוכלוסייה באתיופיה. עם מותו של הקיסר, יוהאנס הרביעי, עלה בכס השלטון הקיסר מנליק השני, אשר היה אמהרי ונטל את שמו של הקיסר הגדול ואבי כל האתיופים, מנליק בן-שלמה ומלכת שבא. מנליק הוכתר בעזרתם של האיטלקים שלאחר ועידת ברלין, השתלטו על הנחלות של אקסום העתיקה, הלא היא, אריתריאה המודרנית. ובראשית ימי שלטונו, רוב האיומים האסלאמים על המדינה נחלו תבוסה ניצחת למעצמות האירופאיות. המוסלמים במצרים וסודאן, נכבשו בידי האימפריה הבריטית בשנת 1882. ובין השנים 1884 - 1889 נכבשו סומליה האסלאמית ואריתריאה בידי האיטלקים, הבריטים והצרפתים. האיום המוסלמי שירד אפוא לא הותיר את אתיופיה שוב מאיומת. אך צפון המדינה נותר ללא יכולת כיבוש. ולכן מנליק השני פנה לראשונה מזה מאות שנים דרומה. והחל במסע כיבוש נרחב לכובש את שטחי האורמו ואת נסיכיות הראר ולכלולם באימפריה שלו. עם הכיבושים למעשה שינה קיסר את המאזן הדמוגרפי באתיופיה לעד. עם הכנסתם של שני מיליון תושבים חדשים בתוך עשור אחד. רובם כללם היו בעיקר מוסלמים. ומבני עמים שונים, כושים ולא שמים. דוברי שפות שונות. ובעלי שלטון ומסורת חיים שונה מזאת של האמהרים האתיופים.
אולם, האיום הגדול לא היה כיבוש הדרום אלא איטליה הצפונית באזור אריתריאה. בשנת 1896, פלשו האיטלקים אל אוודה (גבול בין המדינות) ולחמו כנגד מנליק השני. אולם נחלו תבוסה וניצחונו של מנליק הונצח לכל כניצחון האדם השחור על הכובש הלבן. לאחר הניצחון ייסד מנליק בירה חדשה, היא אדיס אבבא. בנאים מוסלמים, יהודים ונוצרים עזרו לבנותה. וזאת כדי לחזק את מדיניותו על השטחים הרבים ולהוכיח את גדולתה ועוצמת של המדינה והריכוזיות שלה תחת בירה לאומית אחת. כמו כן, האמהרית הפכה לשפת השלטון היחידה. והחל תהליך של אהמריזציה כלל ניצור של העמים השונים, הנחלת השפה האמהרית על התושבים השונים, שנוספו לאימפריה. חלק הצטרפו ברצון ומתוך זהות עם הכבוש או רצון לשפר את חייהם ולהצטרף לחלק מפעל האימפראלי הגדול וחלק אחר לא הסכים. אולם הכנסייה האתיופית לא הקלה על המצטרפים אשר מנהגי דתה ושפתה היו קשיים להם. הכנסייה האורתודקסית לא וויתרה על הגעז כשפת פולחן שהייתה שונה אף מאמהרית. היא אינה וויתרה על החגים, הצומות ומצוות הקשות על המתנצרים החדשים מהדרום. וכתוצאה מכך, ההמון שהתקשה לקבל את הנצרות האורתודקסית, קיבל על עצמו את הנצרות הפרוטסטנטית המקלה יותר והנגישה ואילו האליטה בשל היכולת שלה והן הרצון להשתלב היטב במערג הפוליטי של האימפריה, קיבלו את הנצרות האורתודקסית. בשנת 1889 עלה כאבונא מיתאוס מעיר שואה. לצד האבונא מתיגרה פטרוס שהיו לשניים החשובים ביותר של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בהנהגה הדתית האתיופית.
מנליק השני לא היה "צלבן" באופיו כשני קודמיו. הוא לא העלה על נס את מאורעות "גרן" ככלי תעמולתי יעיל למלחמה באסלאם, לא היה בכך צורך, שכן האסלאם הוכח בתבוסה למדינות אירופה והן למנליק עצמו שהיה עטור תהילה גם כך לאחר ניצחון קרב אדווה. בנוסף, מנליק אינו כפה התנצרות בקנה מידה רחב על אוכלוסייה לא נוצרית ולרוב הניצור היה מתוך רצון של האוכלוסייה להשתלב באימפריה. ולכן כל מי ששמר נאמנות למנליק, בין אם מוסלמי, יהודי או פגני, לא נכפה עליו להתנצר.
מנליק השני נפטר בשנת 1903 והותיר מורשת מפוארת לנכדו, ליג' יאסו, שלא הצליח כאביו והיה למלך השנוא ביותר בקיסרות.
ליג' יאוסו.
יורשו של מנליק, נכדו, ליג' איאסו. היה מלך לא אהוד בלשון המעטה על האצולה בקיסרות. הואשם לא פעם בקשרים עם המוסלמים ואף נטען כי התאסלם (אף שנשא נשים נוצריות וקיים אורך חיים נוצרי). יאוסו הסתבך בשל ראוותנותו וחוסר הניסיון שלו עם האצולה בשוואה. והקשרים בינו לבין המוסלמים הסתיימו כמעט במרחץ דמים במאבק הירושה וזאת בזכותו של מתאוס, אשר היה ליד ימינו של הקיסר למרות בקשתם החוזרת והנשנית של האצולה להדיחו. לבסוף בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, ברח הקיסר לנסיכות הראר. ואזי ראש המנזר של שוואה (האצ'גה) כפה על מתאוס להכיר בהכתרתה של זוואדיתו, ביתו של מנליק לקיסרית. ולצידה בנה היילה סלאסי.
תקופת שלטונו של ליג' יאוסו הייתה קצרה מאוד בין השנים 1913–1915.
היילה סלאסי.