לאחר קרב קפורטו, שבו האיטלקיים ספגו תבוסה גדולה הוא הועבר לפקד על הגיס העשירי. בנובמבר 1918 הפך קאוויליה למפקד הארמייה השמינית החדשה , שגברה בצורה מוחצת על הכוחות האוסטרו-הונגריים המתפוררים בקרב ויטוריו ונטו.
במהלך המלחמה הוא העסיק מישל קסקלה ששירת תחת פיקודו לציור חיילים ואירועי הקרב. רבים מציורים אלו נשמרות כיום במוזיאון במילאנו.
בין המלחמות.
אחרי המלחמה, הוענקה לו דרגת אביר מפקד במסדר האמבט על ידי ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת. בפברואר 1919 הוא מונה לתפקיד סנאטור לכל החיים, ומאוחר יותר השתתף בממשלתו הראשונה של ויטוריו אמנואלה אורלנדו בתפקיד שר המלחמה. בדצמבר 1920, לאחר שכוחות איטלקים לאומניים בהנהגתו של גבריאלה ד'אנונציו השתלטו על העיר פיומה, נקרא קאוויליה להחליף את הגנרל פייטרו באדוליו כמפקד הכוחות באזור הספר היוליאני (באיטלקית: Venezia Giulia). בשבוע האחרון של שנת 1920 דיכאו הכוחות שבפיקודו את כוחות הלאומנים של ד'אנונציו תוך מרחץ דמים ובכך כפו את יישום הסכם רפאלו.
ביוני 1926 מונה קאוויליה למרשל של איטליה - הדרגה הצבאית הגבוהה ביותר בממלכת איטליה באותה עת. ב-1930 קיבל תואר כבוד בכיר - Cavaliere dell'Ordine Supremo della Santissima Annunziata, תואר שהביא אותה לדרגת "אחיין" לוויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה. התנגדותו למוסוליני ולמשטרו הביאו לכך שקצינים אחרים, בעלי ניסיון פחות בשדה הקרב, אך קרובים יותר לשלטון, קודמו על פניו.
מלחמת העולם השנייה.
בספטמבר 1943, לאחר שמלך איטליה הכריז על כניעה לבנות הברית וברח עם חצרו מפני הכוחות הנאציים שהשתלטו על המדינה, נאלץ קאוויליה בן ה-81 לקחת את הפיקוד ברומא ונשא ונתן עם המפקד הגרמני, אלברט קסלרינג, על כניעת הבירה בתמורה להכרה בה כעיר פרזות . סלידתו לבאדוליו רק התעצמה לאחר שזה נטש את המערכה שלוש פעמים והותיר את קאוויליה מול פני האויב: בקרב קפורטו, בפיומה ועתה ברומא. לאחר מכן פרש לווילה שלו בעיירת הולדתו, פינאלה ליגורה ושם נפטר ב-22 במרץ 1945, כחודש לפני תום המלחמה. תחילה נקבר בבזיליקה של יוחנן המטביל, הנמצאת בסמוך לטיילת בחוף העיירה, אך ב-1952, במעמד ראש הממשלה באותה עת, לואיג'י אינאודי, הועברה גופתו לקבורה במגדל הניצב על גבעה נישאה מעל החוף הנמצאת בקצה המזרחי של העיירה.
קאוויליה השאיר יומן המתעד את התפתחות מחשבתו על נושאים רבים; ספקנותו לגבי המשטר הפשיסטי, כמו גם המבוכה שלו על ההתרחשויות במשך מלחמת העולם השנייה, בה מצא עולם שלא יכול היה לזהות יותר. בנוסף, השאיר זיכרונות צבאיים ועבודות שעסקו בגאוגרפיה.
סיטארידיס
איתמר סימונסון
איתמר סימונסון (נולד ב-25 בדצמבר 1951) הוא פרופסור ישראלי לכלכלה ושיווק. מלמד בבית הספר למוסמכים במינהל עסקים באוניברסיטת סטנפורד.
סימונסון הוא בנו של אדם סימונזון, ובוגר לימודי תואר ראשון במדעי המדינה וכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים משנת 1976. בשנת 1978 השלים לימודי מוסמך במנהל עסקים מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ובשנת 1987 השלים דוקטורט בשיווק מאוניברסיטת דיוק.
אבא אושעיא איש טיריה
בשרל
בַשַרֶל (צרפתית: Bescherelle) הוא ספר דקדוק פופולרי המכיל הטיות פעלים בצרפתית בזמנים השונים בשפה. הספר הובא לדפוס לראשונה על ידי הלקסיקוגרף והבלשן לואי-ניקולה בשרל במאה ה-19. למרות שהשם "בשרל" הוא שם מסחרי רשום של ההוצאה לאור Hatier, משמש הכינוי "בשרל" כשם גנרי לכל ספרי הטיות של פעלים בצרפתית.
הספר משמש באופן תדיר תלמידים הלומדים צרפתית וכן דוברי צרפתית מלידה.
בסשרל
יהודה סימון
יהודֶה סימון (בספרדית: Yehude Simon Munaro; נולד ב-18 ביולי 1947 בלימה שבפרו) הוא יהודי פרואני, שהיה ראש ממשלת פרו במשך תשעה חודשים, בתקופת נשיאותו של אלן גרסיה איש השמאל-מרכז, מ-14 באוקטובר 2008 עד 12 ביולי 2009. ראש הממשלה היהודי השני בפרו, אחרי אפרים גולדנברג, שכיהן בתפקיד זה במשך כשנה וחצי (1994–1995) (ראש הממשלה היהודי השלישי של פרו היה סלומון לרנר גיטיס, שכיהן מספר חודשים ב-2011).
קורות חיים.
סימון נולד ב-1947 בלימה לזוג מהגרים יהודי-איטלקי. למד וטרינריה באוניברסיטה בצפון פרו ואחר כך היה למרצה באותה אוניברסיטה. נשוי לציירת, ננסי לבית ואלקרסל ואב לארבעה.
פוליטיקה.
שמאל קיצוני.
סימון נכנס לפוליטיקה ב-1983, ונחשב אותה עת לאיש שמאל קיצוני. הוא אמנם לא תמך, לפחות לא בגלוי, בתנועות הגרילה הפרואניות השונות, כגון "הנתיב הזוהר", או "התנועה המהפכנית טופאק אמארו", אבל כן תמך במשא ומתן עימן והטענות כנגדו היו שהוא אכן תומך טרור. הוא ניסה אותה שנה להיבחר לראשות עיריית צ'יקלאיו, מקום מגוריו, מטעם מפלגת שמאל מאוחדת של הקומוניסטים והסוציאליסטים, ונכשל. ב-1985 הוא הצליח יותר כשנבחר לקונגרס של פרו, מטעם מפלגה זו. ב-1991 הוא ייסד מפלגת שמאל חדשה, שהיו שטענו שהיא הזרוע הפוליטית של ה"טופאק אמארו", אף כי סימון ומפלגתו הכחישו זאת. ביוני 1992, כשהנשיא דאז אלברטו פוג'ימורי פיזר את הקונגרס הפרואני, היה גם סימון בין אנשי השמאל הקיצוני, שנעצרו. הוא נשפט כתומך טרור ונידון לעשרים שנות מאסר, מהן ישב בכלא במשך למעלה משמונה וחצי שנים. הוא שוחרר בתחילת 2001 על ידי הנשיא שנבחר לתקופת הביניים בפרו, אחרי פוג'ימורי, ולנטין פניאגואה.
שמאל מתון.
תקופת שהותו הממושכת בכלא שינתה ככל הנראה את דעותיו והוא הפך לאיש שמאל מתון יותר וככזה, הוא נבחר לשתי תקופות כהונה כמושל של אחת ממדינות המחוז הפרואניות. הוא עודד את העסקים הפרטיים והתיירות במדינתו ותפקודו כמושל היה מוצלח. הוא אף נבחר לראשות התאחדות המושלים הפרואנית וב-14 באוקטובר 2008 מינה אותו הנשיא אלן גרסיה איש השמאל - מרכז, לראש ממשלתו. ראש הממשלה היהודי השני בפרו, אחרי אפרים גולדנברג, שכיהן בתפקיד זה במשך כשנה וחצי (1994–1995). ראש הממשלה היהודי השלישי של פרו היה סלומון לרנר גיטיס, שכיהן מספר חודשים ב-2011.
המינוי המפתיע של ראש ממשלה מהשמאל, על ידי נשיא יחסית שמרן כגרסיה, נבע גם מהתמתנותו - התמרכזותו הניכרת של סימון וגם מיושרו האישי. ראש הממשלה הקודם וחלק מחברי הממשלה הודחו עקב שחיתות והנשיא ביקש להוכיח שאיננו קשור אליה בשום צורה.
עם זאת, תקופת סימון כראש הממשלה ארכה כתשעה חודשים בלבד. באפריל 2009 פרצו במלוא עוזם חילוקי דעות בין הממשלה לאינדיאנים של האמזונאס, בנוגע לזכויותיהם של האחרונים על קרקעותיהם, למול חברות נפט, גז וכריה שהממשלה עודדה אותן. חילוקי הדעות הגיעו לכדי אלימות של ממש (כחמישים הרוגים) וב-10 ביולי 2009 הגיש סימון את התפטרותו מראשות הממשלה וכעבור יומיים, אכן הוחלף והתייצב לצידם של האינדיאנים וכנגד מדיניות הממשלה.
בבחירות הכלליות של 2011 נבחר סימון מחדש לקונגרס הפרואני כנציג שמאל מתון.
פיליפ מטישק
פיליפ מטישק (באנגלי: Philip Matyszak; נולד ב-1958) הוא היסטוריון בריטי ומחבר ספרים פופולריים העוסקים בהיסטוריה, בעיקר זו של רומא העתיקה.
מטישק השלים עבודת דוקטורט בהיסטוריה עתיקה מקולג' סיינט ג'ון באוניברסיטת אוקספורד. הוא מתמחה במיוחד בתקופת האימפריה המוקדמת.
כשף
אילונית
חגית סיון
חגית סיון היא היסטוריונית ישראלית-אמריקאית, חוקרת העולם העתיק ופרופסור באוניברסיטת קנזס.
אודות.
סיימה תואר ראשון בהצטיינות יתרה באוניברסיטת תל אביב (1976), תואר שני מאוניברסיטת ייל (1978) ודוקטורט מאוניברסיטת קולומביה (1983).
בין השנים 1983 ל-1993 לימדה באוניברסיטת ויטווטרסראנד שבדרום אפריקה. בשנת 1993 החלה ללמד באוניברסיטת קנזס.
מחקרה עוסק בהיסטוריה רומית, תחילת ימי הביניים ותחילת הנצרות, יהדות בעת העתיקה וחקר הנשים בעולם העתיק.
שמואל אשכנזי (כנר)
שמואל אשכנזי (באנגלית: Schmuel Aschkenasi; נולד ב-11 בינואר 1941) הוא כנר אמריקאי-ישראלי, תלמידה הראשון של אילונה פהר.
חייו.
שמואל אשכנזי נולד בשנת 1941 בתל אביב, אך כבר בהיותו בן חודשיים עזבה משפחתו את העיר בעקבות הפצצת האיטלקים ועברה לחולון, שם גדל והתחנך. אביו, שעלה ארצה מגליציה בשנת 1935 היה בעל מלאכה חובב מוזיקה, וגמר אומר להקנות לילדיו את החינוך המוזיקלי שנשלל ממנו בילדותו. שמואל החל לנגן בגיל שש, תחילה אצל דודו, כנר חובב, ואחר אצל אילונה פהר כתלמידה הראשון של מי שנודעה במשך השנים כ"יוצרת ילדי פלא". הופעתו הפומבית הראשונה הייתה בגיל 12, בנשף העיתונאים בירושלים, וזמן קצר אחר כך הופיע ברסיטל ראשון במוזיאון תל אביב ובקונצרט באולם ימק"א ירושלים, עם תזמורת קול ישראל, בנגינת הקונצ'רטו לכינור של ארנסט שוסון.
בגיל 15 יצא אשכנזי לארצות הברית ללמוד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה אצל אפרם צימבליסט, תחילה במלגה של קרן נורמן ואחר במלגה מטעם מכון קרטיס.
לאחר גמר לימודיו היה לסולן מבוקש עם תזמורות ידועות ברחבי העולם וכן הרבה לנגן מוזיקה קאמרית עם הרכבים שונים. במשך קרוב ל-40 שנה היה כנר ראשון ברביעיית ורמיר. אשכנזי מלמד במכון קרטיס ובאוניברסיטאות שיקגו וברונסוויק. פעם בעשור מגיע אשכנזי לכיתת אמן בסמינר הקיץ לכינור קשת אילון שבגליל המערבי.
שמואל אשכנזי נשוי ואב לשניים. אשתו היא כנרת בתזמורת שיקגו. בניו אינם עוסקים במוזיקה.
סאלאמיס
סאלאמיס (מיתולוגיה)
סאלאמיס (אי)
סאלאמיס (קפריסין)
סאלאמיס גלורי
קרב סאלאמיס
הדרת נשים בישראל
הקדירה השחורה