ענק הוא יצור מיתולוגי החוזר במספר תרבויות. הענקים הם דמויי אדם גבוהים וגדולים מאוד. בסיפורים עתיקים רבים הענקים הם לרוב אכזריים ובעלי נטיות כאוס ורוע, ביצירות מודרניות יותר אפשר למצוא ענקים עדינים וטובי לב. הם מופיעים ברבים מן המיתולוגיות וסיפורי העמים.
הענקים במיתולוגיות.
במיתולוגיה היוונית מופיעים שלושה סוגי ענקים: טיטאנים (משמם נגזר שמו של ירח שבתאי) קיקלופים וגיגאנטים. הטיטאנים היו ענקים קדמונים, אבותיהם של האלים. טיטן נודע הוא אטלס הנושא על כתפיו את השמיים ומשמו נגזר השם לקובץ מפות העולם.
הקיקלופ פוליפמוס היה בנו של פוסידון אל הים. הוא היה ענק בעל עין אחת, והוא מופיע באודיסיאה. כמו כן, נזכרים במיתולוגיה היוונית יצורים ענקיים שחלקם אדם וחלקם חיה.
במיתולוגיה הנורדית קיימים הענקים, שבשפת המקור מכונים כ"יוטנאר" (רבים של "יוטון"). למרות שמם, הענקים אינם בהכרח עצומים, הגדרתם רב-משמעית, והם יכולים להיות יפים מאוד או גרוטסקיים במיוחד.
הענקים במקרא.
במקרא מוזכרים הענקים כעם של אנשים גדולי ממדים שחיו במקומות מסוימים בארץ כנען. בחברון מוזכר שישבו אחימן ששי ותלמי ילידי הענק. המרגלים שנשלחו לתור את הארץ סיפרו: "וגם ילידי הענק ראינו שם". העיר חברון קרויה קריית ארבע על שם ארבע, "האדם הגדול בענקים", שהיה בעל המקום (יהושע י"ד ט"ו). על פי המדרש נקראה העיר על שם ארבעת הענקים שחיו בה, השלושה המוזכרים ואביהם.
הענקים נקראו גם רפאים. חלקם נקרא בעברית מקראית "זוזים". הם ישבו בארץ שמאוחר יותר יושבה בידי בני עמון והעמונים קראו להם זמזומים. חלקם ישב בארץ שמאוחר יותר הפכה למואב ונקרא על ידי המואבים "אמים". מאחרוני הרפאים היה גם עוג מלך הבשן. מסופר שבעת כיבוש הארץ הכרית יהושע את הענקים ולא נותרו בארץ ישראל.
גם על אנשי מידה נוספים אשר הופיעו בספר שמואל, ביניהם גוליית הפלשתי מגת, נאמרו שהיו "מילידי הרפה", דבר אשר עשוי להתפרש כהיותם מצאצאי הרפאים. עם זאת, הגמרא במסכת סוטה מזהה את הענקים האלו כצאצאי ערפה המואבייה, המזוהה שם כ"הרפה". בסוף ספר שמואל ב' מפורטים ארבעה מ"ילידי הרפה" אשר הוכרעו בידי דוד המלך ואנשיו:
הענקים בספרות.
גרגנטואה ופנטגרואל.
גרגנטואה ופנטגרואל היא סדרה של חמישה ספרים, שנכתבו במאה ה-16 בידי הסופר הצרפתי פרנסואה רבלה. הסדרה עוסקת בעלילותיהם המשעשעות של שני ענקים: גרגנטואה האב ופנטגרואל בנו, וכתובה כסאטירה ססגונית ומלאת חיות. הענקים מתוארים כגיבורים זללנים ותאבי חיות, אשר מסוגלים למעשים אדירים וכבירים, ובעלי חיים ארוכים.
במסעי גוליבר.
בחלק השני של הספר מסעי גוליבר מאת ג'ונתן סוויפט שיצא לאור ב-1726, נקלע גוליבר לממלכת ברובדינגאנג, ארץ הענקים, שם כל יצור קטן מוכר הפך למפלצת של ממש, וכך גם כיעורם וחסרונותיהם גדלים והופכים לבולטים לעין. למרות זאת, הענקים בסיפור של סוויפט חיים חיי הרמוניה ושלווה. הם נדיבים ובעלי מעלות שונות - וזאת בניגוד גמור לליפוטים הקטנים שהיו קטנוניים, כפויי טובה ובוגדניים.
בדברי ימי נרניה.
הענקים מופיעים במספר ספרים בדברי ימי נרניה של קלייב סטייפלס לואיס שהתפרסמו בשנות ה-50 של המאה ה-20, ובעיקר בספר כס הכסף. רוב הענקים שחיים בנרניה הם יצורים מטופשים למדי, הם חיים בארץ הענקים מצפון לנרניה ומהווים מטרד. עם זאת יש ענקים חכמים ומעודנים יותר, שדומים יותר בהתנהגותם לבני אדם. חלקם הגדול נמצא בעיר הענקים הרפרנק. נדמה כי הם טובים ומכניסי אורחים אך למעשה הם אוכלי אדם. קיימים ענקים מעטים גם בתוך ממלכת נרניה. חלק מהם מסייע לאנשי נרניה וחלקם נוטה לצידם של כוחות האופל. גם על המכשפה הלבנה המרושעת, ג'דיס (שהגיעה מעולם אחר שנקרא צ'ארן), נאמר שבעורקיה זורם דם ענקים.
העי"ג.
העי"ג (ראשי תיבות של "ענק ידידותי גדול") הוא ספר ילדים שנכתב על ידי רואלד דאל ואויר על ידי קוונטין בלייק. הספר יצא לאור לראשונה בשנת 1982. בספר זה רוב הענקים הם רעים וטיפשים, בעוד שענק אחד, גיבור הספר הוא ידידותי, משכיל ועדין.
בסדרת הארי פוטר.
בסדרת ספרי הארי פוטר, מופיעים הענקים מספר פעמים. רובאוס האגריד הוא חצי ענק, כמו גם מאדאם מקסים - מנהלת בית ספר בובאטון. הענק היחיד המתואר לעומק הוא גרעפ - אחיו של האגריד.
הענקים מתוארים כמשתכנים בהרים גבוהים ושוממים, אשר מסתכסכים זה עם זה ומחליפים מלכים בתכיפות. החלפת המלכים מתבצעת על ידי הריגתם והריגת תומכיהם, ולכן הענקים נכחדים במהירות רבה, אך גם בשל הציידים בני האדם. הענקים אוהבים חפצים קסומים, אך אין להם יכולת קסומה. כמו כן, וולדמורט משתמש בהם כאחד מכלי הנשק רבי העוצמה שלו שכן הענקים מסוכנים למדי.
הענקים בקומיקס.
"הענק הירוק" הוא דמות גיבור-על בחוברות קומיקס מבית מארוול קומיקס. הדמות נוצרה על ידי סטן לי וג'ק קירבי בשנת 1962 והפכה לאחת הדמויות המזוהות ביותר עם החברה. הענק הוא למעשה מדען שנקלע לתאונה ששינתה את גופו, כאשר הוא זועם הוא הופך באופן בלתי נשלט לענק, אשר כוחו גדול ככל שזעמו גדול יותר.
בקומיקס המנגה "מתקפת הטיטאנים", בני האדם מותקפים על ידי ענקים, ולכן הם ביצרו את עצמם בחומות כדי להגן על עצמם מפניהם.
הענקים במשחקים.
ענקים הם דמויות נפוצות למדי בעולם הפנטזיה וכפועל יוצא מכך הם נפוצים גם במשחקים המשויכים לסוגת הפנטזיה. במבוכים ודרקונים, לדוגמה, קיימים מספר סוגי ענקים.
גורגונה
במיתולוגיה היוונית, הגוֹרְגוֹנוֹת (יוונית: γοργόνες, מילולית: "נוראיות", ולפי מקורות אחרים "שואגות בקול"; הן נקראות על שם גורגו - אלת הפחד והמגור) היו דמויות נשיות מפלצתיות ואכזריות בעלות שיער העשוי מנחשים חיים וארסיים, שנודעו ביכולתן לאבן את המביט בהן. לעיתים הן מתוארות כבעלות כנפיים מזהב, שריון קשקשים בלתי חדיר, טפרים מתכתיים וניבים חדים כמו של חזירי בר. הגורגונות, על פי סיפורי המיתולוגיה, חיות הרחק במערב, על-יד האוקיינוס, שם הן שומרות על פתח השאול. עם זאת, גרסאות מאוחרות יותר מתארות אותן חיות בלוב.
ב"איליאדה" וב"אודיסיאה" מאת הומרוס, מסופר על גורגונה אחת בלבד, שראשה היה קבוע במרכז שריון החזה של זאוס, ראש האלים. אולם, הסיודוס מתאר שלוש גורגונות: סתינו ("האדירה"), אריאל ("הנודדת למרחוק") ומדוזה ("המלכה"), וקובע שהן הבנות של אל הים הקדמון פורקיס ושל אשתו קטו. אוריפידס, לעומתו, מתאר את הגורגונות כיציר כפיה של גאיה, אלת האדמה, שיצרה אותן כדי לסייע לבניה הטיטאנים, במלחמתם נגד האלים.
מבין שלוש הגורגונות, רק מדוזה היא בת תמותה, ואכן, בסופו של דבר היא נהרגה על ידי הגיבור היווני פרסאוס, ואילו שתי אחיותיה הן בנות אלמוות.
הגורגונה מדוזה היא הגורגונה הידועה ביותר, ועליה נסבים רוב המיתוסים. ב"מטמורפוזות" מאת אובידיוס מסופר שרק למדוזה היה שיער עשוי מנחשים, וזאת בשל קללה שהטילה עליה אתנה, אלת החוכמה. המיתוס מספר שמדוזה הייתה אישה יפהפייה, בעלת תלתלי זהב, שפותתה על ידי פוסידון, אל הים, ותנתה אהבים עמו במקדשה של אתנה. אתנה, בזעמה על חילול מקדשה, הפכה את תלתליה הזהובים של מדוזה לנחשים, והעניקה לה מבט שמסוגל לאבן את היצורים החיים. בהמשך, אתנה התערבה שוב בגורלה של מדוזה, והעניקה ללוחם פרסאוס מגן, שהיה מלוטש כמו מראה, ובעזרתו פרסאוס היה יכול להתקרב אל המפלצת ללא פגע, כיוון שהוא הביט בהשתקפותה במראה ולא בדמותה האמיתית, ולקטול אותה עם החרב המעוקלת שקיבל מהרמס, שליח האלים. פרסאוס העניק את ראשה הכרות של מדוזה לאתנה, שהטביעה אותו על שריון חזה.
המיתוס היווני מספר שדם שנלקח מצדה הימני של גורגונה יכול היה להחזיר את המתים לחיים, ואילו דם שנלקח מצדה השמאלי היה רעל קטלני, שקטל חיים בהרף עין. אתנה העניקה בקבוקון של הנוזל המרפא לאסקלפיוס, אל הרפואה.
בנוסף הגורגונה מדוזה הופיעה בספר פרסי ג'קסון וגנב הברק ושתי הגורגונות האחרות הופיעו בספר גיבורי האולימפוס, בן נפטון
סקסוניה תחתית
זינגלה
זינגלה הייתה להקת רוק מתקדם ישראלית אשר הוקמה בבית ברל ב-1972 בידי ג'וני שטרן ודוד בכר. הלהקה הורכבה מההרכב המקורי שלה; דוד שנן בתופים, אפרים ברק בגיטרות, אודי טמיר בבס, עדי וייס בקלידים וטוני בראוור בכינור ומנדולינה.
רוב יצירות הלהקה הן בעיקר מבוססות על אינסטרומנטלי ופחות על שירה ווקאלית שהייתה נפוצה בישראל בשנות השבעים.
הלהקה נחשבת לחלוצה הראשונה בתחום הרוק המתקדם בישראל שהגיע מחו"ל בזכות להקות כגון פינק פלויד, הדלתות ועוד מספר הרכבים בתחום כולל קינג קרימזון. פינק פלויד הביאה את הלהקה ליצירת האלבום שלהם ,The Bright Side על שם The Dark Side of the Moon. הלהקה זכתה להצלחה ישראלית רחבה למדי בזכות אלבומם Peace שיצא לאור ב-1974.
הלהקה התפרקה רשמית ב-1980 וב-1989 (ההרכב השני של הלהקה) בעקבות חזרה בתשובה של חברי הלהקה.
היסטוריה.
הקמה.
מייסדי הלהקה היו ג'וני שטרן ודוד בכר, שהכירו כסטודנטים במכללת בית ברל כבר בשנת 1972. השניים היו מוזיקאים לא מקצועיים, אך החזון שראו לנגד עיניהם, הקמה של להקת רוק מתקדם ישראלית ראשונה, הוא שמשך אליהם מספר מוזיקאים מקצועיים והביא להתגבשות ההרכב הראשון של הלהקה, שכלל בנוסף לשניים את דוד שנן בתופים, אפרים ברק בגיטרות, אודי טמיר בבס, עדי וייס בקלידים וטוני בראוור בכינור ומנדולינה.