בקיץ 1711 יצא אנמאן מקונסטנטינופול למצרים ולארץ ישראל בשליחות מלכו ובמימונו. המניע לשליחות זו נעוץ באדיקותו הלותרנית של המלך ובעניין שגילה בתנ"ך. לימודי היהדות והשפה העברית זכו בתקופה זו בשוודיה לפריחה. ב-1703 הושלם תרגום מחודש של המקרא לשוודית – "תרגום המלך קרל ה-12". בשנים 1691–1720 הוגשו באוניברסיטאותיה 82 חיבורים לתואר דוקטור בתחום היהדות, ובאירועים חגיגיים נישאו נאומים בעברית. עוד ב-1710 שלח המלך לארץ ישראל שלושה מקציני צבאו, בהם קורנליוס לוס, וב-1715 שלח את איש הכנסייה והמזרחן הנריק בנצליוס . השכלתו של אנמאן ובקיאותו בשפות המזרח (כולל יוונית) הכשירו אותו לחקר הארץ.
אנמאן הפליג מסמירנה לאלכסנדריה שבמצרים, ומשם במעלה הנילוס לקהיר, שבה שהה כשלושה חודשים. בתוך כך יצא לסייר במשך כחודש ימים בסיני, וביומנו תיאר את מנזר סנטה קתרינה וסביבתו וכן הביא סקירה של הבדואים בחצי האי. באפריל חזר לקהיר ובסוף מאי הפליג מנמל דמיאט ליפו, שבה נאלץ להתעכב עד שנמצאה שיירה מאובטחת לירושלים. בן לווייתו של אנמאן למסע היה עמיתו מימי הלימודים באופסלה, יוהאן סילפֿרקרנץ (Sjlfvercrantz), מפקח בלשכת המסחר השוודית שנשלח כדי לבדוק אפשרויות סחר עם הלבנט; בהגיעם ליפו נפרדו דרכיהם וסילפֿרקרנץ פנה לצפון הארץ. אנמאן הגיע לירושלים בתחילת באוגוסט והתאכסן במנזר סן סלוודור. למרות תסמיני מחלת השחפת שבה לקה, לא חדל מסיוריו בעיר ובסביבות העיר וכן יצא לביקורים בבית לחם, במנזר מר סבא שבמדבר יהודה ואף בים המלח. ביומניו הקדיש לירושלים מקום נרחב. בספטמבר ירד ליפו והפליג ממנה לעכו ומשם נסע לאתרי הנוצרים בגליל. בהמשך מסעו הגיע דרך צור וצידון – לדמשק, עבר בבעלבכּ ומטריפולי, שבה נפל למשכב למשך כחודש, יצא בדרכו חזרה לארצו. אחרי ביקור קצר בקפריסין במרץ 1713 הפליג לסמירנה שבה השתהה כשלושה חודשים בשל מחלתו ולקונסטנטינופול הגיע ב-20 ביוני 1713.
במרוצת שתי שנות מסעו במצרים, בארץ ישראל ובסוריה, בחן אתרים עתיקים, אך בעיקר התייחס למצבם של המוסדות הנוצריים, של בני העדות השונות ושל הלא-נוצרים.
ביולי 1713 שב אנמאן למחנה המלך, שהועתק בינתיים מבנדרי לדידימוטיכו בתראקיה. אנמאן נמצא עם מלכו הגולה גם בעת שהיה אסור זמנית במבצר דֶמירטֶשׁ (Timurtaş) באדירנה. מסופר כי המלך לא נלאה מלשמוע שוב ושוב את רשמיו של אנמאן ממסעו. רק באוקטובר הורשה אנמאן לחזור לארצו. את הדרך עשה במקומות שונים באירופה, בהונגריה, בגרמניה ובהולנד, שבהם פגש מלומדים ולמד בספריותיהם. הוא חזר לארצו ב-5 באוגוסט 1714, וב-26 בספטמבר נערך טקס מינויו לפרופסור לשפות המזרח באוניברסיטת אופסלה. במהלך שנות המסע הלך מצב בריאותו והורע. ב-29 בספטמבר, על ערש דווי, נשא לאישה את ארוסתו מנוער ושישה ימים לאחר מכן הלך לעולמו, והוא בן 38.
כתביו.
אנמאן ניהל יומן מסעות מפורט ושלח מכתבים לעמיתיו שבהם תיעד את תצפיותיו ורשמיו. היומן והמכתבים, האצורים בספריית אוניברסיטת אופסלה ובארכיון הלאומי השוודי, לא פורסמו בתקופה שבה המידע שהכילו לא היה מוכר. ב-1740 הובא לדפוס פרק בודד מיומניו של אנמאן תחת הכותרת "מסע בארץ הקודש". בשנות השישים של המאה ה-18 ראו אור כמה ממכתביו. ב-1889, 175 שנים לאחר מותו של אנמאן, הפיק המזרחן והתאולוג קרל נילנדר (Nylander) את הספר "מסע במזרח 1711–1712", שבו קובצו חלקים מיומנו של אנמאן, למעלה ממחציתם על ארץ ישראל, בעיקר על ירושלים, ולכך נוספו ביוגרפיה וביבליוגרפיה. פרקים בודדים מתוך הספר תורגמו לשפות אחרות. בעברית הופיעו קטעים ספורים: תיאור שהייתו של אנמאן ביפו, רשמים ממצב היהודים בירושלים וכן שניים ממכתביו. יתר כתביו של אנמאן, בהם דפי יומניו מתקופת פעילותו בקונסטנטינופול, נותרו עדיין ללא פרסום.
אנמאן רכש, ככל הנראה באיסטנבול, ציור של מכה, שבמרכזה מסגד אל-חראם ובלבו הכעבה, והביאו עימו לארצו. ציור זה היה הראשון שהציג את מכה בצורת מפה נרחבת (במבט מצפון-מזרח, כביכול ממעוף הציפור) והראשון שפרש את מראה המסגד והכעבה בפני אנשי המערב.
האצטדיון המרכזי (וולגוגרד)
האצטדיון המרכזי (ברוסית: Центральный стадион) היה מתקן ספורט רב-תכליתי בוולגוגרד, שנפתח בשנת 1962 ושימש במשך 52 שנים לאירוח משחקי הבית של מועדון הכדורגל רוטור, כמו גם לתחרויות ספורט, אירועים תרבותיים המוניים וסוציו-פוליטיים אחרים. זה היה האצטדיון המרווח ביותר בעיר ובמחוז. בשנת 2014 הוא נסגר ונהרס. במקומו לקראת מונדיאל 2018 נבנה אצטדיון כדורגל חדש.
היסטוריה.
בנייה.
הקמת אצטדיון מרכזי בעיר בוצעה באתר שמאחורי מפעל מקומי, לחוף וולגה הסמוך לקו החשמלית וכביש האספלט תוכנן כבר באמצע שנות השלושים. פרויקט האצטדיון עם יציעים של 12 אלף צופים למגרש כדורגל, מסלול אתלטיקה, גני שעשועים למשחקים שונים, חדרי כושר ומקלחות. אך הפרויקט לא התגשם.
בשנות ה-50 הופסקה הקמת מבני ספורט ובנייני ציבור במדינה, מכיוון שכל הכספים עברו לבניית דיור. אולם חברי קומסומול, שהאמינו כי העיר זקוקה לאצטדיון גדול, הודיעו על התרמה בכל הארץ. גויסו כספים ומרכז קומסומול קיבל אישור לבנות אצטדיון.
בפני האדריכלים ישראל פיאלקו, בוריס גוטר, קונסטנטין דינקין והמהנדסים פרנקל, אובצ'ניקוב, קלסטוב ובורזיחין עמדה המשימה לתכנן מתחם ספורט בזמן הקצר ביותר.
ההחלטה לבנות אצטדיון על גדות הוולגה, נועדה לפתח שטח שלא היה מפותח לחלוטין. האזור היה משופע בניינים, מחסנים, צריפי פח ונקיקים בעלי ערך נמוך. מיקומו במרכז העיר וזמינות גישה לתחבורה איפשרו למקם כאן את מתקן הספורט הגדול ביותר בעיר. כדי לחסוך כסף הוצע להפוך את האצטדיון לקומפקטי, יכלול יציעים של 40 אלף צופים, זירת ספורט אולימפית ושני מתחמי ספורט גדולים עם 10 חדרי כושר שונים. המתחם כלל בריכת שחייה וגן, שלא נבנה בסוף בשל מחסור בכספים.
בניית האצטדיון החלה בשנת 1958 והושלמה בשנת 1962. האצטדיון הוקם על ידי בוני מפעלי וולגוגרדסטרוי, מטאלורגסטרוי, יוז'סנטכמונטז', מס' 53 ומס '115, ארגוני התקנות רבים, עובדי מפעל הסיליקט, מפעלי לבנים, מפעל "הבריקדות", מפעל אוקטובר, האדום ומפעלים רבים אחרים של העיר והאזור. יותר ממאה אלף חברי קומסומול הספורטאים עמלו על הבנייה.
הפתיחה.
פתיחת האצטדיון התקיימה ב-27 בספטמבר 1962. 45 אלף צופים התאספו למשחק ידידות בין הנבחרת הלאומיות והנבחרת האולימפית של ברית המועצות. המשחק נשפט על ידי קונסטנטין בליקוב, מי שהיה במשך שנים קפטן קבוצת רוטור, והשתתף בקרב על סטלינגרד. המשחק הסתיים 0–1 לטובת הנבחרת הלאומית.
סגירה.
המשחק הרשמי האחרון באצטדיון התקיים ב-15 במאי 2014. בסיבוב האחרון של אליפות ליגת הכדורגל הלאומית "רוטור" ניצחה את "ינייסי". המשחק, שאסף 13,100 צופים, הסתיים בניצחון "רוטור" בתוצאה 1:0.
תשתיות.
באצטדיון היו שני ביתנים. בשדה האצטדיון היה כיסוי דשא טבעי ובניגוד לשדה אצטדיון הטרקטור הישן, היה ממוקם מצפון לדרום.
באצטדיון הותקנו מתקני תאורה בשנות השבעים. לפני כן, זרקורי תאורה היו ממוקמים על גגות הביתנים.
בשנות ה-80 הותקן לוח תוצאות אלקטרוני בביתן הדרומי. התכנון להתקנת לוח התוצאות נוצר על ידי עובדי מפעל "הבריקדות" בעיר והלוח האלקטרוני הובא מהונגריה.
ממוצע צופים.
ממוצע צופים באצטדיון במשחקים הרשמיים של קבוצת רוטור:
האצטדיון הצרכזי (וולגוגרד)
קתרין שפרד
קתרין שפרד (באנגלית: Catherine Shepherd; נולדה בשנת 1975) היא שחקנית, קומיקאית, תסריטאית ובמאית אנגלייה.
ביוגרפיה.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 הופיעה שפרד בקומדיות של רדיו 4 של ה-BBC, בתפקיד דייזי בסיטקום "Think the Unthinkable" לצדם של מרקוס בריגסטוק ודייוויד מיטשל, ובתוכנית המערכונים "Concrete Cow" של ג'יימס קארי יחד עם רוברט וב.
בטלוויזיה גילמה שפרד את הדמות אפריל בסיטקום "פיפ שואו". היא הופיעה בפרק אחד בעונה השנייה בשנת 2004, וחזרה לשחק ב-2015 בעונה התשיעית של הסדרה.
שפרד שיחקה בתפקיד אורח בפרק "The Dinner Party" בסדרה "צוות איי טי".
ב-2013 הקליטה שפרד ספר שמע "Blue Sky Thinking" מאת בן לואיס.
ב-2018 כיכבה בתפקיד הראשי בסיטקום "סאלי לנצח" של HBO וסקיי אטלנטיק.
ב-2019 הופיעה בסרט הקומדיה הקצר "Sorry" לצדה של לולי אדפופי.
בשנת 2021, כתבה שני פרקים לסדרת הקומדיה האמריקאית "הפסיכיאטר מהדלת ליד" מבית אפל TV פלוס בכיכובם של פול ראד וויל פרל.
אוסטין 15
אוסטין 15 (באנגלית: Austin 15, קרוי גם: Austin 15 hp) היא מכונית בסגנון מכונית עידן פליז בתצורה "Torpedo" שיוצרה במספר תצורות מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Austin Motor Company (שם רשמי: The Austin Motor Company Limited) אשר יוצרה בין השנים 1908 – 1915 בבריטניה.
דגם "אוסטין 15" הוצג לראשונה בנובמבר 1908 בתערוכה במרכז כנסים ב-"Olympia, London" באזור "West Kensington" בלונדון.
אם אין אני לי מי לי
אם אין אני לי מי לי הוא פתגם עברי מתקופת התנאים. מקורו בדברי הלל הזקן ב:
המשמעות השגורה בשימוש בפתגם זה היא שמוטלת על האדם אחריות אישית לתפקודיו, והוא לעולם אינו יוצא ידי חובתו. מאידך, המשך המשנה מלמד שגם כאשר האדם נקט פעולה יכולתו מוגבלת והוא תלוי בעזרת הקב"ה, וכדברי המלבי"ם:
הדברים מתקשרים לעקרון הבחירה החופשית ביהדות.
כך מפרש את הדברים רבי מנחם המאירי:
מלבד פירושים רבים זכתה משנה זו גם ללחנים רבים, בהם לחנו של חיים בנט ("הנה אנכי"), שני לחנים של מרדכי בן-דוד ("אני מאמין" ו"כולם אהובים") ולחנו של אודי דוידי ("רוחות טובות").
ההרחבה באבות דרבי נתן.
באבות דרבי נתן מורחב הרעיון שבמשפט קצר זה:
אדוארד קלארק