כמו כן הוא דורש הקרבה של בתולה אחת לחודש. ליידי ראמקין, האשה העשירה ביותר באנק מורפורק ומגדלת דרקוני ביצות, נבחרת להיות מועלית לקורבן. ויימס מצליח לחלץ אותה והדרקון עצמו מובס על ידי ארול, דרקון ביצות שניתן לויימס על ידי ליידי ראמקין כחיית מחמד.
המשמר פורץ לארמון האציל, וונס נופל ומת, ואילו וטינרי חוזר לכס השלטון. המשמר מקבל כבוד והוקרה, וגיבור הספר, ויימס, זוכה בליידי ראמקין.
שמירה
שמואל הנדלר
תאטרון אורנה פורת
מגפת המוות השחור
משה סברנסקי
בית הכנסת החופשי ע&quot;ש סטפן וויז
בית הכנסת החופשי ע&quot;ש סטיבן וויז
השיגעון באמנות ימי הביניים
השיגעון הוא נושא שהעסיק את אמני ימי הביניים, לכל אורך התקופה, שהחלה עם שקיעת התרבות העתיקה במאות הרביעית והחמישית לספירה, עד לסיומה, עם תחילת תקופת הרנסאנס במאה ה-15. ספרות ענפה, כתובה ומאוירת, שנשענה על מזמורים, אגדות וסיפורי המקרא, התפתחה בנושא. העניין הרב שגילו האמנים בתופעה בעבודותיהם, שיקף מחד, את התייחסות החברה והשלטון כלפיה, ומאידך את הבורות, הרתיעה והפחד הן מהשיגעון והן מתוצאותיו: בידוד, הרחקה מן החברה, יחס מזלזל, מאסר, כפיתה והתעללות גופנית.
פעילות הכנסייה כגורם מכריע בימי-הביניים בעיצוב התרבות הנוצרית בארצות מערב אירופה, הביא אותה לניסיון לעקור כל גורם שהיה יכול לפגוע במעמדה של הכנסייה הקתולית כמייצגת את אמיתות האמונה. מכאן נבע מאבקה העיקש וחסר הפשרות כנגד תנועות הכפירה וכנגד מוקדי הכוח שמחוץ למסגרותיה, כגון בני מיעוטים ביניהם, יהודים ומוסלמים.
המשוגעים והכסילים שהיוו חלק מקבוצת החריגים, היו למעשה "חוטאים", שקיבלו את עונשם כדין, על פי הציווים המופיעים במקורות המקראיים.
רקע.
בספרה של שולמית שחר קבוצות שוליים בימי הביניים, היא מתייחסת למגוון רחב של יחידים או של קבוצות הנמצאים בשוליים וגורסת כי "עצם בחירת האחר וסימונו, מלמדים על ההסכמה המשותפת באותה חברה, על ערכיה ועל חרדותיה הקיומיות", וכי הגדרת האחר, מגדירה למעשה את החברה הסובבת אותו. אפרים שהם-שטיינר בספרו חריגים בעל כורחם: משוגעים ומצורעים בחברה היהודית באירופה בימי הביניים, מתייחס אף הוא אל החריגים כאל "אחר" או כאל כמה "אחרים", המחזקים את האינטגרציה החברתית ואת הזהות העצמית של הרוב. תופעה זו מתרחשת כאשר מתבססת קטגוריזציה מסווגת, כי אז ניתן להרחיק אל השוליים יחידים או קבוצות. המחבר סבור כי היחס לאנשים חריגים, "נע על הרצף שבין חמלה ורחמים, חרדה ורתיעה. המתח בין שני הקצוות הללו, הוא שעיצב את היחס לחריגים הן בחברה הנוצרית והן בחברה היהודית בימי הביניים".
ספרונגר במאמרו "אפיון המשוגע", מציין את סהדר ל. גילמן, הגורס אף הוא, כי הייצוג החזותי של החולה, משרת את החברה בהבחנה בין חולה ובריא. "בניית הדימוי של הפציינט על כן, תמיד משחקת עם הרצון לחצוץ בין עצמנו לבין הכאוס המיוצג בתרבות על ידי מחלה". לכן, כך הוא מסביר, כאשר האמנים מתארים את הטירוף, הם מדגישים את השונה במשוגעים ובכך הם מבטיחים למתבוננים בעבודותיהם, כי ניתן להבחין במטורפים ולהתחמק מהם. כך גם הפילוסוף וההיסטוריון הצרפתי מישל פוקו, בספרו 'תולדות השיגעון בעידן התבונה', משרטט את קו הגבול בין המשוגע ללא משוגע, בין השפוי לבלתי שפוי ומציג כיצד דרך התבוננות על החריג ואפיונו, מגדיר האדם את עצמו ואת שפיותו.
שולמית שחר בוחנת את השאלה האם הרחקתה של קבוצה מסוימת לשוליים, נובעת מחרדה, מאיבה ומספונטניות הצומחת מלמטה, או שמא קיימת יד שלטונית המדריכה ומכוונת את החברה להוקיע מתוכה את החריגים. מסקנתה בסוף ספרה היא שיש אינטגרציה בין שתי הישויות – חברה ושלטון. "ברור שאחרי שמשתרשת בחברה הדעה, שקבוצה מסוימת הינה מסוכנת וטמאה, יכולה לבוא גם מלמטה תביעה להגביל אותה ולרדוף אותה, והחל משלב מסוים קשה מאוד להבחין בין תפקיד החברה בכללה, לבין תפקידם של סוכניה, בעלי הכוח והסמכות".
המשוגע למעשה, הוא תת-מגדר של יחיד הנמצא בקבוצת המשוגעים, הנמנית עם קבוצת השוליים המכילה קבוצות רבות של חריגים. מבין כל קבוצות השוליים, הקבוצה הבעייתית ביותר להגדרה, היא זו של קבוצת המשוגעים. על פי מישל פוקו, ביוון הקלאסית לא הייתה קטגוריזציה של אנשים "בלתי שפויים", ובהיעדרה אי אפשר היה להרחיקם אל השוליים. כמו כן, גם כאשר נולדה הקטגוריה, יוחסה למושג משמעות פחות אחידה מאשר למושג "מצורע" או "נכה". ספרונגר מסביר כי האמנים נאלצו להתגבר על הבעיה של ייצוג הטירוף באופן חזותי, שכן במקרים רבים נובע הטירוף ממצב פנימי בלתי נראה, וכדי שהצופה יוכל לזהות את הטירוף, נקטו האמנים בסממנים חיצוניים "בטווח שבין המילולי והחזותי".
מקורו של השיגעון לפי תפיסת ימי הביניים.
א. גוס מתארת בספרה "השיגעון", את הייצוגים הראשונים של הטירוף בכתבים דתיים ובאומנות הדתית. היא טוענת כי בדומה לחשיבה היוונית הדתית, גם בתנ"ך, מקורו של הטירוף או של הפרעות הנפש, נובע כתוצאה מחטאים, והטירוף הוא העונש האלוהי שמקבל האדם בגין חטאיו. האזכור העתיק ביותר של הטירוף מופיע כאשר אלוהים מאיים להעניש את בני ישראל, אם לא ימלאו אחר החוקים שמשה הציג בפני העם: "יַכְּכָה ה', בְּשִׁגָּעוֹן וּבְעִוָּרוֹן; וּבְתִמְהוֹן, לֵבָב", (). על פי דבריו של דניאל יוענש נבוכדנצר, "וְלָךְ טָרְדִין מִן-אֲנָשָׁא וְעִם-חֵיוַת בָּרָא לֶהֱוֵה מְדֹרָךְ וְעִשְׂבָּא כְתוֹרִין לָךְ יְטַעֲמוּן" () ובינתו תשוב אליו, רק כאשר יכיר בפשעיו. בניגוד לתנ"ך מציינת גוס, כי, מקורו של הטירוף אינו נובע מעונשו של אלוהים, "אלא מישות רוחנית זרה".
שולמית שחר טוענת כי היחס לחולי ולמום בחברה של ימי הביניים, לא היה חד משמעי וכי "לא ניתן לנתקו מהיחס המורכב לגוף בתרבות הנוצרית ...מחד גיסא, הוצגה המחלה כרסן המונע מן האדם לחטוא... מאידך גיסא, ייסורי הגוף הם דרך כפרה על חטא ואמצעי להתקרב אל האל". בנוסף לראיית המחלה והנכות כעונש על חטא, הייתה נטייה לראות בה טומאה. בדיני הכהנים בספר ויקרא, כא', מפורטים כל בעלי המום שלא יוכלו לשרת בקודש: "דבר אל אהרון לאמור: איש מזרעך לדורותם אשר יהיה בו מום לא יקרב להקריב לחם אלוהיו...". שולמית שחר מצביעה על קובץ החוקים הלומברדי של המלך רותרי מן המאה השביעית, בו נאמר בין השאר, כי "נערה שלקתה בצרעת, שיגעון או עיוורון, אין חתנה חייב לשאתה לאשה. במקרה זה הוא לא יואשם בהזנחתה ובאי מילוי הבטחה כלפיה, משום שמחלתה הינה תוצאה של חטאים כבדים".
הסכימות לתיאור הטירוף בימי הביניים.
דייוויד ספרונגר חוקר את הייצוגים של המטורפים מהמאה ה-6 עד למאה ה-16. הוא מבחין בין 2 סכימות עיקריות המתארות את הטירוף:
הוא טוען שהן מבחינה כרונולוגית והן מבחינה גאוגרפית, קיימים מכנים משותפים בייצוג הטירוף לאורך כל תקופת ימי הביניים. הוא מזכיר את פאולה ולסיו המציינת כי בתקופת הרנסאנס, הטירוף באמנות הוצג בעיקר באמצעות רמזים מילוליים שבאו לידי ביטוי דרך אימוץ שפת פולקלור על ידי הדמות, בשונה מימי הביניים, בהם תוארו המטורפים דרך אספקט אייקוני חזותי, שכן היכולת לקרוא ולכתוב באותה עת, הייתה נחלתם של חוגים מצומצמים.
הוא מוסיף, כי גם כאשר היצוג החזותי של הטירוף, מלווה בטקסטים סיפוריים, אין בהם דיוק רפואי מדעי, כיוון שהם נועדו בראש ובראשונה, לשרת ולקדם את העלילה בנוחות.
ספרונגר משרטט שני דגמי נרטיב של שיגעון המגדירים את המטורף ביחס לחברה הנורמלית. בדגם הראשון, מבקש המטורף שליטה על סביבתו, המופרדת מהסדר החברתי הנוקשה, באמצעות האלה הסמלית, "עימה הוא מרחיק את עצמו מהאחרים", ואילו בדגם השני, מודגשת שליטת החברה על המטורף באמצעות כבילתו באזיקים.
סממנים חיצוניים.
שיער להבה/ שיער שדון.
אחד הסממנים באפיון המשוגע, הוא שימוש ב"שיער להבה", הנועד לייצג את הפראות הפנימית של הדמות. שיערו של המשוגע עומד זקוף, כך שנדמה כי הוא עולה בלהבות. סממן זה מופיע בעיקר באיקונוגרפיה של תיאור שדים ושל דמויות מקראיות אחוזות דיבוק. הבשורה על פי לוקאס, היא מקרה מובהק, בה מתואר במפגשיו עם אנשים במצבי דיבוק: "ויפגשהו איש יצא מן העיר אשר שדים בו מימים רבים ובגד לא לבש ובבית לא ישב כי אם בקברים...ימים רבים תפש בו וייאסר באזיקים וישמר בכבלים, והיה כי ינתק את המוסרות ויודח ביד השד אל המדברות", (לוקס ח': כז', כט'). החוקרים רוג'ר שרמן לומיס ולאורה היבארד, כינו תופעה זו גם בשם: "שיער שדון" כדי להצביע שיש לדמות מקור כוח בלתי טבעי. ספרונגר מציין כי דוגמאות רבות מן הספרות מאותתות על אנרגיה מאנית, שאינה בהכרח דיבוק, כגון טירופו המתלהט של האביר לנסלוט, שייצוגו החזותי מומחש באמצעות זוג איורים המופיעים בכתב היד "פרוזה לנסלוט" - (Prose Lancelot), שנוצר באמיאנס בשנת 1286.
שד יוצא מהפה.
אחד הדימויים המאפיינים את חולה הדיבוק, הוא שד הנמלט מבין שפתי החולה, הנועד להדגיש את מצבו הפנימי. רגליו הכפותות, לפי דברי ספרונגר, "הן תוספת חיצונית דרמטית, כדי להזכיר, כי חולה הדיבוק היה לפני כן כבול על ידי כוח עצום ובלתי נראה" . אילוסטרציה הממחישה היטב את המתואר, ניתן לראות ב"Barnulfus Codex", לקסיקון מהאי רייכנאו.
קירחות.