לאחר ארבעה ניצחונות נוספים, בכללם על לי סבולד והארי מתיוס, התמודד מרציאנו על כתר אליפות העולם במשקל כבד מול ג'רסי ג'ו ואלקוט בן ה-38, בקרב שנערך בפילדלפיה ב-23 בספטמבר 1952. ואלקוט הפיל את מרציאנו בסיבוב הראשון ובנה לעצמו בהתמדה יתרון בנקודות; אולם בסיבוב השלוש עשרה, הימנית "סוזי קיו" של מרציאנו הפילה את ואלקוט. ואלקוט לא היה יכול לעמוד על רגליו בטרם הסתיימה הספירה עד עשר ומרציאנו היה אלוף העולם החדש במשקל כבד. ההגנה הראשונה שלו על הכתר הייתה שנה אחרי כן נגד ואלקוט, ובפעם הזאת הוא ניצח אותו בנוקאאוט בסיבוב הראשון. אחרי כן קרא עליו תיגר רולנד לה סטרזה. לאחר שלסטרזה היה יתרון קל בנקודות במחצית הקרב, ניצח מרציאנו בנוקאאוט טכני בסיבוב האחד עשר.
אחרי כן באו שני קרבות עוקבים נגד אלוף העולם לשעבר במשקל כבד ובמשקל קל, אזארד צ'ארלס האגדי, שהיה האדם היחידי מאז ומעולם שהחזיק מעמד חמישה עשר סיבובים נגד מרציאנו. מרציאנו זכה בקרב הראשון בנקודות ובשני בנוקאאוט בסיבוב השמיני. אז פגש מרציאנו את אלוף בריטניה ואירופה, דון קוקל. מרציאנו הביס אותו בנוקאאוט בסיבוב התשיעי.
הקרב האחרון של מרציאנו על הכתר היה נגד ארצ'י מור והוא התקיים ב-21 בספטמבר 1955. הקרב נקבע במקור ליום לפני כן, אולם מכיוון שהייתה התראת הוריקן נאלצו לדחותו. מרציאנו נפל לקרשים בסיבוב השני, אבל הוא קם על רגליו, הפיל את מור בסיבוב התשיעי וניצחו בנוק-אאוט. לפני כן הכה מרציאנו את מור בנוקאאוטים בסיבובים השישי והשמיני, אבל צלצול הפעמון הציל את מור.
מרציאנו הכריז על פרישתו ב-27 באפריל 1956.
אחרי פרישתו.
מרציאנו שקל קאמבק ב-1959 כשאינגמר ג'והנסון ניצח באליפות העולם במשקל כבד כשהוא גובר על פלויד פטרסון בקרב שהתקיים ב-26 ביוני 1959. לאחר חודש ראשון של אימונים מזה שלוש שנים, חזר בו מרציאנו מהחלטתו ולעולם לא שקל קאמבק שוב. בשנת 1966 הוצעו לו מיליוני דולרים להילחם נגד מוחמד עלי, שהיה אותה עת אלוף העולם במשקל כבד, אבל מרציאנו סירב בהחלטיות, יש להניח שהיה זה מכיוון שהוא הכיר בכך שלא היה לו כל סיכוי נגד עלי, שהיה אז בשיאו, בעוד מרציאנו פרש עשר שנים קודם לכן והיה כעת בגיל 43.
לאחר פרישתו הייתה למרציאנו תוכנית אירוח שבועית בטלוויזיה בנושא איגרוף, ששודרה במשך שנה. במשך תקופה קצרה הוא עבד כשופט בהיאבקות (מרציאנו היה שופט טוב בבית הספר התיכון). הוא המשיך כשופט וכפרשן בתחרויות איגרוף במשך שנים רבות.
בשלהי יולי 1969, מעט לפני מותו, השתתף מרציאנו בצילום הסרט The Superfight: Marciano vs. Ali. שני המתאגרפים צולמו מתאגרפים, אחרי כן נערך הסרט בסימולציות מחשב שדימה קרב אפשרי ביניהם, כפי שכל אחד מהם היה בתקופת השיא שלו. הקרב הוקרן ב-20 בינואר 1970. בגרסה ששודרה בארצות הברית ניצח מרציאנו בנוקאאוט בסיבוב ה-13; בגרסה ששודרה באירופה ניצח עלי, גם הוא בנוק-אאוט בסיבוב ה-13.
מותו.
בשנת 1969, בערב יום הולדתו ה-46, נסע מרציאנו במטוס פרטי קטן, ססנה 172.
המטוס היה בדרכו לדה מוין שבאיווה. היה זה לילה ומזג אוויר גרוע שרר בחוץ. הטייס, שלא היה מיומן בטיסה במזג אוויר מסוכן כזה, ניסה להנחית את המטוס בשדה תעופה קטן ליד ניוטון שבאיווה, אבל פגע בעץ שהיה שני מיילים לפני השדה. הדלק אזל במטוס. רוקי, הטייס הצעיר, ונוסע נוסף נהרגו מהמהלומה. ראשו של רוקי נערף מההתנגשות, ולכן נערכה לו לוייה בארון מתים סגור.
מרציאנו היה בדרכו לשאת נאום תמיכה בבנו של חברו וחיכתה לו מסיבת הפתעה שנערכה לכבודו. הוא קיווה לשוב מוקדם בבוקר בשביל מסיבת יום הולדתו ה-46 עם אשתו. הוא הגיע מארוחת ערב בשיקגו שהתקיימה בביתו של חברו אנדי גרנטלי, שהיה יושב ראש הנהלת חברת המכוניות STP.
מרציאנו נטמן בבית הקברות Forest Lawn Memorial Cemetery בפורט לודרדייל שבפלורידה. אשתו, שהלכה לעולמה חמש שנים אחריו בגיל 46 קבורה לצידו. אביו מת במרץ 1972, ואימו בראשית ינואר 1986.
מורשתו.
ב-1971 נייט פליישר, מייסד כתב העת "הזירה", נקב בשמו של מרציאנו כאחד מעשרת אלופי העולם במשקל כבד הטובים ביותר בהיסטוריה.
ב-1998 המגזין "הזירה" נקב בשמו של מרציאנו כמתאגרף השישי בטיבו מאז ומעולם. ב-2002, דירג המגזין את מרציאנו במקום השנים עשר ברשימת שמונים המתאגרפים הטובים ביותר בשמונים השנים האחרונות. ב-2003 מיקם "הזירה" את מרציאנו במקום ה-14 ברשימת 100 המתאגרפים הטובים ביותר של כל הזמנים. ב-2005, הכתיר 'ארגון מחקר האיגרוף הבינלאומי' (International Boxing Research Organization) את מרציאנו כמתאגרף השישי בטיבו במשקל כבד בכל הזמנים.
בדירוג משנת 1977 של כתב העת "הזירה" הוכתר מרציאנו כמתאגרף האיטלקי-אמריקאי הגדול ביותר. ב-2007, ברשימת ESPN.com של חמישים המתאגרפים הטובים ביותר בכל הזמנים, דורג מרציאנו במקום ה-14. סימולצית מחשב ששידר מורי וורונר ברדיו ב-1968 הסיקה שמרציאנו היה המתאגרף הגדול ביותר במשקל כבד.
מרציאנו מחזיק בהישג של רצף הניצחונות הארוך ביותר ללא כל הפסד במשקל כבד והיה אלוף העולם במשקל כבד היחידי שלא הפסיד במהלך הקריירה שלו. לארי הולמס הלך בעקבותיו כשב-1985 עמד מאזנו החיובי על 0–48, לפני שהפסיד פעמיים למיכאל ספינקס. המתאגרף במשקל קל דריוס מיכאלשובסקי קרא תיגר אף הוא על מרציאנו כשמאזנו עמד על 0–48. ג'וליוס סזר שבז מחזיק בהישג של 88 ניצחונות רצופים עד לתוצאת תיקו שהשיג ב-1993. מאזנו של וילי פפ, מתאגרף במשקל חצי-בינוני, עמד על 0–63 לפני שהוא נוצח. פקי מקפרלנד היה מתאגרף במשקל קל (נלחם בין 1904–1915) שהפסיד בקרב הראשון שלו ואז ניצח ב-98 הקרבות הבאים, חרף העובדה שהוא מעולם לא זכה בתואר אלוף העולם במשקל קל.
במהלך ההיסטוריה, מתאגרפים בודדים בלבד פרשו בלתי מנוצחים. מאזנו של סבן אוטקה שהתאגרף במשקל חצי-כבד עמד על 0–34 עם פרישתו. מתאגרפים בודדים אחרים פרשו בלתי מנוצחים, אולם ספגו תיקו: קים ג'י-וון פרש כאלוף בלתי מנוצח במשקל תרנגול בשנת 1986 עם 16 ניצחונות ו-2 תיקו, ריקרדו לופז פרש ב-2001 במאזן קרבות של 1-0-51, ומאזנו של מתאגרף המשקל הבינוני לסלאו פאפ היה 2-0-28. בשנת 2015 השווה פלויד מייוות'ר את מאזנו של מרציאנו כשפרש גם הוא עם 49 ניצחונות וללא אף הפסד או תיקו. ב-2017 חזר מייוות'ר לקרב אחד נוסף, מול קונור מקגרגור, ניצח, העלה את מאזנו ל-50 ניצחונות ושבר את שיא הניצחונות במאזן מושלם של מרציאנו.
מרציאנו חטף נוקאאוטים שהפילו לקרשים רק פעמיים במהלך הקריירה המקצוענית שלו. הראשון אירע בקרב האליפות הראשון שלו, נגד ג'רזי ג'ו וולקוט והשני התרחש בזמן הקרב נגד ארצ'י מור. בשני המקרים, הוא התאושש, קם על רגליו, הפיל בנוקאאוט את יריביו וניצח.
אגרופיו של מרציאנו נבחנו ונדונו בגיליון מהתאריך דצמבר 1963 של כתב העת Boxing Illustrated, שם נכתב: "כוח ההדף של מהלומותיו של מרציאנו הם רבים יותר משל כדור חודר שריון והם מייצגים אנרגיה רבה כל כך כמו להרים 1000 פאונדים של משקל לגובה של רגל אחת מעל הקרקע."
כתב העת רינג כינה את מרציאנו מתאגרף השנה שלוש פעמים. שלושת קרבות האליפות שלו בין 1952–1954 כונו קרבות השנה של המגזין. משאל של 2006 בכתב העת ESPN בחר בקרב האליפות של מרציאנו נגד וולקוט כנוקאאוט הטוב ביותר מאז ומעולם. מרציאנו גם קיבל את חגורת היקוק עבור היותו האתלט המקצועי המצטיין של שנת 1952. ב-1955, הוא נבחר כאתלט האמריקאי השני בחשיבותו של אותה שנה.
מרציאנו הוא חבר ב'היכל התהילה הבינלאומי של האיגרוף' (International Boxing Hall Of Fame).
פסל ברונזה של מרציאנו תוכנן להיות מוצב ב-2009 בעיר מולדתו בברוקטון כמתנה ממועצת האיגרוף העולמית (World Boxing Council). האמן מריו רנדון, ראש 'המכון האוניברסיטאי לאמנויות יפות' בקולינה מקסיקו נבחר לגלף את הפסל. לאחר מספר שנים של דחיות נחשף הפסל ב-23 בספטמבר 2012, בדיוק 60 שנים לאחר זכייתו של מרציאנו באליפות העולם במשקל כבד.
נתניאל קלייטמן
נתניאל קלייטמן (; 26 באפריל 1895 - 13 באוגוסט 1999) היה נוירופיזיולוג ופסיכולוג אמריקאי, יהודי יליד בסרביה.
קלייטמן נחשב לאבי החקר המדעי של שינה ושל פיזיולוגיית החלומות, שגילה, יחד עם תלמידו יוג'ין אסרינסקי, את שנת ה-REM.
חייו.
קלייטמן נולד ב-26 באפריל 1895 בקישינב, בבסרביה, אז באימפריה הרוסית (כיום ברפובליקת מולדובה), כבן לזוג היהודים סוני ברקוביץ' קלייטמן ופסיה לבית גלאנטר. כבר בגיל צעיר גילה קלייטמן כישורים למתמטיקה ולמדעי הטבע.
בשנת 1912 עלה לארץ ישראל וכעבור שנה נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטה האמריקאית בביירות, ("המכללה הפרוטסטנטית הסורית") שבלבנון העות'מאנית.
בשנת 1914, עקב פריצתה של מלחמת העולם הראשונה, קלייטמן נעצר ונכלא על ידי השלטונות העות'מאנים כיוון שהיה אזרח רוסי, ונאלץ להפסיק את לימודיו.
בשנת 1915 הצליח קלייטמן להצטרף לקבוצה גדולה של אזרחי ארצות הברית שנכלאו במחנה הסגר יחד איתו ולהתפנות איתם על סיפון אונייה צבאית אמריקאית. בהגיעו לנמל ניו יורק שילם מס בסכום 25 דולר והתחייב שלא לחזור לעולם לביירות. בתנאים אלה הורשה להישאר בארצות הברית, שם התאזרח בשנת 1918.
באמריקה מיהר קלייטמן לחדש את לימודיו. הוא למד קודם פיזיולוגיה ופסיכולוגיה בסיטי קולג' של ניו יורק וסיים את התואר הראשון במדעים אלו בשנת 1919. אחרי שנה כבר גמר תואר שני באוניברסיטת קולומביה בניו יורק ולאחר-מכן, תוך ארבע שנים עד שנת 1923 עשה גם את עבודת הדוקטורט שלו במדעים, בהצטיינות יתרה, באוניברסיטת שיקגו.
משנת 1925 ועד 1960 עבד קלייטמן כחוקר ומרצה בחוג לפסיכולוגיה של אוניברסיטת שיקגו, שם הקים את מעבדת השינה הראשונה.