מאחר שחיידקים מסוימים צריכים ריכוזים ספציפיים של סוכר, גזים וחומרים אחרים, חומרי מוצא כגון ירקות ספציפיים הם אידיאליים לתהליך ההחמצה, בעוד שלדוגמה רוב הפירות לא מתאימים לכך. כמו כן, בשל החשיבות הרבה של החמצת המספוא לבהמות במשק החקלאי, ובעקבות תיעוש של תעשיות המזון, פותחו זני חיידקים מותאמים במיוחד להחמצה, שניתנים לערבוב עם חומר המוצא טרם אטימתו ומבטיחים החמצה אחידה ויעילה, בעלת טעם ידוע מראש.
הרבה אור, למשל על ידי הנחת הכלי עם החומרים להחמצה חשוף לשמש ישירה, מאיץ את התהליך, אך עלול גם לגרום לקלקול.
בהינתן התנאים האמורים תתרחש החמצה. לכן קל להתנסות בהכנה ביתית של שלל ירקות מוחמצים בתיבולים שונים. אפשר לעקר את הצנצנת במים רותחים ולקררה לפני הכנסת הירקות, הנוזלים והתבלינים. המוצר המוחמץ צריך להיות לכל משך זמן ההחמצה מתחת לפני הנוזל על מנת למנוע מגע עם החמצן שבאוויר.
חכם באשי
החכם באשי (בטורקית עות'מאנית: حاخامباشی‎; בתרגום מילולי: "ראש החכמים") היה התואר שניתן לרב הראשי של קהילה יהודית ברחבי האימפריה העות'מאנית. ה"חכם באשי" של קושטא (איסטנבול) הוכר בצו מלכותי כרב הראשי של כלל היהודים באימפריה העות'מאנית. הוא נחשב למייצג היהודים בפני השלטון ובאמצעותו העביר השלטון את דרישותיו לכל הקהילות היהודיות ברחבי האימפריה.
להוציא חריג אחד, בדמותה של קהילת איסטנבול, לא הייתה משרת חכם באשי, כמוסד רשמי שהשלטונות אשרו את מינויו, עד המאה ה-19. החריג לכך היא משרת החכם באשי ביאשי החל משנת 1719. במשרה זו אחזו רבנים בני אותה משפחה: הרב נפתלי הכהן, הרב ישעיהו הכהן והרב בצלאל הכהן. המשרה התבטלה בשנת 1834
היסטוריה.
משרת החכם באשי, כמשרה רשמית באישור השלטונות, נוסדה ב-1835. על הקמת מוסד החכם באשי בקושטא החליט הסולטאן מהמוט השני ב-1826, והוא כאמור בא לידי מימוש בשנת 1835, בעת שהרב הראשי של קהילת יהודי קושטא, הרב אברהם הלוי, מונה באמצעות צו רשמי (פירמאן) לחכם באשי הראשון (למעט המקרה של הרב משה קפשאלי) של יהודי האימפריה העות'מאנית. כוונת השלטונות העות'מאניים הייתה להחיל את הדגם הנוצרי באימפריה – לכל כנסייה הייתה הנהגה כלל-אמפריאלית, שפעלה בחסות השלטון – על הקהילות היהודיות. שני ועדים נקבעו לעמוד ליד החכם באשי – ועד גשמי וועד רוחני. הראשון היה הגוף העיקרי, בעוד זה האחרון שימש כגוף מייעץ.
עם הזמן מונו רבני קהילות של ערי מחוז כחכמי באשי. כך למשל, בירושלים החל מ-1841, בקהיר ובאלכסנדריה ב-1854, בבגדאד ב-1849, במוסול ב-1864, בדמשק ובחלב ב-1865, בחברון ב-1866, בצנעא ב-1878, בטבריה ב-1883 ובעכו ב-1889.
החכם באשי באיסטנבול נחשב לראש הקהילה היהודית של האימפריה העות'מאנית, וככזה הייתה שמורה לו הזכות להתערב בחיי הקהילות ברחבי האימפריה. כמו כן היה החכם באשי של איסטנבול מעורב במינוי החכם באשי בקהילות השונות. החכם באשי, בהיותו פקיד ממשלתי שיכול להיעזר בשלטונות, שימש כתובת חשובה עבור הקהילות ברחבי האימפריה, כאשר רצו לממש תוכניות שונות בתחומי החברה והחינוך. כך למשל, בעשור הראשון של המאה ה-20 פנו יהודי צנעא אל החכם באשי באיסטנבול, הרב חיים נחום, בבקשה שיסייע להם בהקמת בית ספר מודרני. בכך תרם מוסד החכם באשי לחיזוק הארגון הקהילתי של יהודי האימפריה העות'מאנית ולתחושת האחדות והמעורבות.
השלטונות העות'מאניים הגדירו את תפקיד החכם באשי ככזה המשלב בין הסמכות החילונית וזו הדתית. איחוד שתי פונקציות ההנהגה במשרה זו גרם לכך שמהר מאוד איבד מוסד החכם באשי את מקומו בהיררכיה הדתית, מאחר שהתככנות של המינויים הפוליטיים במסגרת מוסד זה העיבו על הסמכות הרוחנית. לכן קרה, לא אחת, שמי שנבחר לתפקיד החכם באשי לא היה הגדול בתורה בקרב הקהילה, ואף לעיתים כלל לא השתייך לשורה הראשונה של תלמידי החכמים באותו מקום. כתוצאה מכך נוצר לעיתים מתח רב בין מוסד החכם באשי ובין ההנהגה הדתית המסורתית. ישנה גישה שטוענת כי מלכתחילה תפקידו של החכם באשי היה חילוני-פוליטי-מנהלי מובהק ולא רוחני-למדני-מוסרי.
לעיתים מונה בקהילות השונות חכם באשי שהגיע מקהילות אחרות. כך למשל, ב-1876 הגיע הרב יצחק שאול מאיסטנבול למלא את תפקיד חכם באשי בצנעא, והרב רפאל קצין מחלב מונה ב-1847 לחכם באשי בבגדאד. היו רבנים ששימשו כחכם באשי ביותר מקהילה אחת. כך היה הרב אליהו בכור חזן שהיה ירושלמי במקורו, ושימש כחכם באשי בטריפולי (1875 - 1888) ולאחר מכן באלכסנדריה (1889 - 1908). לעיתים הייתה פעולת החכמים ה"מיובאים" מוצלחת, ולעיתים עוררו קשיים ופולמוס רב. כך היה המקרה של הרב יצחק שאול, שבא לצנעא ביוזמת הקהילה, אך לא הצליח בתפקידו, ומינויו של הרב רפאל קצין שמינויו עורר פולמוס קשה בקרב הקהילה המארחת עוד מראשית המינוי. גם פעולותיהם של ארבעת הרבנים שכיהנו כחכם באשי בדמשק בשנים 1880 - 1920 והובאו מחוץ לעיר, לא צלחה. בהיעדר בסיס פוליטי יכולתם לחולל שינויים משמעותיים הייתה מוגבלת.
ב־1842 אוחדו תפקידי ה"חכם באשי", הרב הראשי לקושטא ונציגם הרשמי של היהודים בפני השלטון הטורקי, עם תפקידי "הראשון לציון", ששימש גם כמנהיג היהודי בארץ ישראל והוא נקרא בשני התארים. תפקיד זה הפך מאוחר יותר למשרת הרב הראשי הספרדי של ארץ ישראל. הראשון שנשא את שני התארים היה הרב חיים אברהם גאגין (אג"ן). אחריו כונו כל הרבנים הראשיים בירושלים בשני התארים. אין לקשר את מינוי ה"חכם באשי" בירושלים לתואר "ראשון לציון" שקדם לו בכמאה שנה.
רבנים נוספים שהחזיקו בתואר זה: הרב אברהם אשכנזי, הרב רפאל מאיר פאניז'ל (המרפ"א); הרב יעקב שאול אלישר ("יש"א ברכה"), שעל שמו שכונת גבעת שאול בירושלים; הרב בצלאל הכהן שימש בתפקיד ה"חכם באשי" של יאשי ובהמשך ירשו אותו בתפקידו צאצאיו.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:תארים ותפקידים יהודיים]]
[[קטגוריה:האימפריה העות'מאנית: רבנים|*]]
[[קטגוריה:רבנים]]
[[קטגוריה:נושאי משרת חכם באשי|*]]
[[קטגוריה:יהדות האימפריה העות'מאנית]]
טנג'י
הקיסר טנג'י (天智天皇, גם טן-ג'יר הא) (626–672) היה הקיסר ה-38 של יפן. למרות שהיה בנו של הקיסר ג'ומנה (=ג'ומנה הא), הקדימה אותו אימו, הקיסרית סאימיי (או קוגיוקו) לכס הקיסרות. טנג'י מלך בין השנים 661–672. לאחר מותו ירשו מספר קרובים את הקיסרות, ביניהם בנו, שתיים מבנותיו, אח ומספר אחיינים ואחיינות. רק כמאה שנים לאחר מותו עבר הקיסרות לידי נכדו, הקיסר קונין, שממנו יצאו כל קיסרי יפן עד היום.
אבוריגינים
כרוניקה של מוות ידוע מראש
כרוניקה של מוות ידוע מראש (בספרדית: Crónica de una muerte anunciada) הוא רומן של גבריאל גארסיה מארקס שיצא לראשונה בשנת 1981. הספר, מיצירותיו החשובות של מרקס (יחד עם "מאה שנים של בדידות"), מספר על טרגדיה, מקרה של מוות בכפר קטן. על קיום הטרגדיה ועל אופייה לומד הקורא כבר בכותרת שמהווה ספוילר מובהק, כאשר במהלך הספר לומד הקורא על עומק הטרגדיה ועובר תהליך נפשי של ממש.
הספר עובד לסרט קולנוע באותו השם בשנת 1987 בבימויו של פרנצ'סקו רוסי. הספר ראה אור בעברית בהוצאת עם עובד בשנת 1988, בתרגום טל ניצן.
רשימת דמויות.
סנטיאגו נסאר- דמות ראשית, נהרג יום לאחר חתונתה של אנחלה ויקאריו בידי פדרו ופאבלו ויקאריו. אנשי העיירה יודעים על הרצח שקרב להגיע אך אף אחד מהם לא מזהיר את סנטיאגו.
אנחלה ויקאריו- מתחתנת עם ביארדו סאן רומן ומגורשת מביתו לאחר שביארדו מגלה שהיא איננה בתולה. טוענת שאיבדה את בתוליה לסנטיאגו נסאר.
ביארדו סאן רומאן- מתחתן עם אנחלה. זר מסתורי בעיירה, מגיע ממשפחה עשירה.
התאומים פדרו ופאבלו ויקאריו- רצחו את סנטיאגו נסאר כדי להחזיר את כבוד משפחתם לאחר שאחותם טענה שהיא איבדה את בתוליה לסנטיאגו נסאר. אומנם הם נראים זהים מבחוץ אך אישיותם שונה.
קולטילדה ארמנטה- בעלת החנות שמול זירת הרצח מחוץ לביתו של סנטיאגו נסאר. יודעת על הרצח המתוכנן ומנסה לעכב את העומד להתרחש.
מריה אלחנדרינה סרונטס- זונה אלגנטית, שכבה עם סנטיאגו נסאר ומספר הרומן.
פוריסימה דה כרמן- אמה של אנחלה ויקאריו.
פוניקו ויקאריו- אביה של אנחלה ויקאריו.
פלאסידה לינרו- אמו של סנטיאגו נסאר, מפענחת חלומות ידועה אך אינה מסוגלת לפענח את חלומותיו של סנטיאגו ביום הירצחו.
פרודנסיה קוטס- ארוסתו של פאבלו ויקאריו, טוענת שלא הייתה מתחתנת איתו אם לא היה הורג את האדם שלקח את בתוליה של אחותם ובכך מחזיר את כבוד המשפחה.
איברהים נסאר- אביו של סנטיאגו נסאר, הוריש לו במותו את החווה שהייתה בבעלותו. ממוצא ערבי.
ויקטוריה גוזמן- המשרתת של סנטיאגו נסאר. ניהלה רומן עם אביו של סנטיאגו נסאר בתור נערה. בבוקר הרצח שחטה ארנבת באכזריות וסנטיאגו התחלחל מזה.
דון רוחליו דה לה פלור- בעלה של קלוטילדה ארמנטה. אשתו מזהירה אותו לגבי כוונות הרצח של התאומים ויקאריו והוא בוחר להתעלם. מת מהתקף הלב שקיבל כאשר ראה את ניתוח הגופה של סנטיאגו.
דיבינה פלור- בתה של ויקטוריה גוזמן, מוטרדת מינית על ידי סנטיאגו בנוכחות אמה.
מרגוט- אחותו של הסופר, מאמינה שסנטיאגו יהיה שידוך מוצלח לכל נערה כיוון שהוא צעיר, חטוב ועשיר.
קריסטו בדויה- חבר של הסופר ושל סנטיאגו נסאר, מנסה להזהיר את סנטיאגו נסאר מהרצח הקרב להגיע.
לואיס אנריקה- אחיו של הסופר.
כומר אמאדור- הכומר המקומי, שוכח להזהיר את סנטיאגו נסאר מהתאומים על אף שהוא יודע שהם מתכננים להורגו. ערך את נתיחת הגופה.
הקולונל לזארו אפונטה- הקולונל העצלן בעיירה, לא הצליח למנוע את הרצח של סנטיאגו נסאר כיוון ששיחק דומינו.
פאוסטינו סאנטוס- הקצב המקומי.
גנרל פטוניו סאן רומאן ואלברטה סימונדס- הוריו של ביארדו סאן רומאן.