לאור הפוטנציאל הכלכלי הניכר של תעשיית ייצור הארגמן והביקוש הניכר לצבע זה לפחות מן המאה ה-14 לפני הספירה, נזכר צבע הארגמן במגוון הקשרים במקורות עתיקים. לדברי זידרמן, האזכור הקדום ביותר לצביעת בדים בצבע ארגמן מופיע בתעודות נוזי, שנתגלו בארכיון העיר המסופוטמית העתיקה.
באופן מובן, צבע הארגמן נזכר לעיתים רחוקות בלבד ובעקיפין במקורות פיניקיים, מתוקף היותו תעשייה מרכזית של תושבי ערי המדינה הפיניקיות ברחבי אגן הים התיכון. לאור חסר זה, הבנת חשיבותה והיקפה של תעשייה זו חבה את חובה בראש ובראשונה למקורות הקלאסיים ולעדויות ארכאולוגיות. לעומת המיעוט היחסי של התייחסויות לצבע הארגמן בתעודות עתיקות טרם האלף הראשון לפני הספירה, זוכה צבע זה לתשומת לב ניכרת במקורות היהודיים.
לאור חשיבותה של תעשיית ייצור הארגמן באגן הים התיכון למן המחצית הראשונה של האלף השני לפני הספירה, זכתה תעשייה זו עוד בתקופה הקלאסית לתשומת לבם של מספר מחברים. בין המחברים הבולטים המזכירים את תעשיית ייצור הארגמן ואף מתארים חלק מתהליכי הכנתו נמנים הגאוגרף וההיסטוריון הרומאי פליניוס הבכור (מאה ראשונה לפני הספירה) והפילוסוף אריסטוטלס (המאה הרביעית לפני הספירה), שניהם מקורות מאוחרים באופן יחסי.
מבין שני מקורות אלו, פליניוס הוא המספק לחוקרי תעשיית הארגמן את מלוא הפרטים בנוגע לשלביה ולחשיבותה בתקופתו. בספרו, "תולדות הטבע" ("Naturalis historiae, IX, 60-63"), מתעד פליניוס את תעשיית ייצור צבע הארגמן ממקור ראשון ובפירוט ניכר, תוך התייחסות לתחומי והרגלי המחיה של הארגמונים, האנטומיה של החלזונות (תוך מתן דגש על תיאור מיקום וחלקי בלוטת הצבע) וכן שלבי התעשייה השונים, ביניהם איסוף החלזונות, אופני הוצאת הבלוטה התת-זימית וכן דרכי הזיקוק, המיצוי והבחינה של צבע הארגמן.
בכל הנוגע להתנהגותו של החילזון ואופן לכידתו, פליניוס כותב כי החלזונות מהם מופק צבע הארגמן חיים עד שבע שנים ונחבאים במשך כחודש בעונת הקיץ. לדבריו, נאספים החלזונות למים רדודים בעונת האביב ושם מתקבצים במספרים גדולים. פליניוס ממשיך ומתאר את הגורם לחשיבותו של החילזון: " ... הסגול עושה כן באופן דומה, אולם הוא בעל פרח הארגמן הידוע, המבוקש לצורכי צביעת בדים, במרכז גרונו: כאן ישנו עורק לבן ובו כמות מעוטה ביותר של נוזל, ממנו מנוקז אותו צבע יקר שצבעו כעין צבע הוורד הנוטה במידת מה לגוון שחרחר, אולם יתר הגוף אינו מפיק דבר" (פליניוס הזקן, "תולדות הטבע", ספר תשיעי, פרק 60). פליניוס ממשיך ומתאר כיצד נהוג לצוד את החלזונות ובאילו דרכים משיגים ומעבדים את חומר הצבע. לדבריו, החלזונות לרוב נתפשו בעודם חיים (שכן בעת מותם נהגו להפריש את חומר הצבע). בלוטת הצבע הוצאה מגופם של החלזונות הגדולים על ידי שבירתה והסרתה, בעוד החלזונות הקטנים יותר רוסקו יחד עם הקונכייה.
פליניוס ממשיך ומתאר את תהליך ייצור הצבע: "לאחר כן העורק בו דנו מוצא ויש להוסיף לו מלח בשיעור של כסקסטאריוס (סביב 550 מיליליטר) על כל מאה ליברה (סביב 33 קילוגרמים); שלושה ימים הם פרק זמן מתאים להשריה, מאחר שברי כי ככל [שהתמצית] טרייה יותר כך חוזקה רב יותר ויש לחממה בקדרה עשויה עופרת ו[תוך הוספת] אמפורה אחת (סביב 26 ליטרים) של מים לכל חמישים ליבראות (סביב 16 קילוגרמים) של צבע ולשמור עליה בטמפרטורה אחידה ומתונה תוך שימוש בצינור המובא מכבשן המצוי במרחק מה משם. פעולה זו תגרום להרבדה הדרגתית של חתיכות הבשר אשר בדרך הטבע דבקו לעורקים, ולאחר כתשעה ימים הקדרה מנוקזת וגיזת צמר אשר נוקתה ונשטפה היטב נטבלת [בצבע] לצורך ניסיון ואילו הנוזל מחומם עד קבלת תוצאה מספקת. צבע אדמדם נחות באיכותו לצבע שחרחר. על מנת לאפשר ספיגה [של הצבע], נותרת גיזת הצמר [בתוך הקדרה] במשך חמש שעות ולאחר שנופצה נטבלת בשנית, עד שתספוג את כל התמצית" (פליניוס הזקן, "תולדות הטבע", ספר תשיעי, פרק 62, פסוקים 2–5).
כאמור, אריסטו אף הוא מהווה מקור חשוב להבנת תעשיית ייצור הארגמן על שלביה השונים. בספרו, תולדות בעלי החיים (לטינית: "Historia Animalium", יוונית עתיקה: Περὶ Τὰ Ζῷα Ἱστορίαι), מתייחס אריסטו לעיתים קרובות למין חילזון ימי המכונה פורפורה ("Purpura"). בפרק 15 בספר החמישי של חיבור זה הוא מעיר כי מין זה הוא מקור צבע הארגמן. אריסטו מתאר את הסוגים השונים של חילזון זה, מאפייניהם (גודל, צבע וסביבת מחיה מועדפת) וכן את מיקום בלוטת הצבע, המצויה לדבריו באזור החיבור בין הגוף לצוואר. אריסטו ממשיך ומתאר את אופן תפישת החלזונות ואת שיטת הוצאת בלוטת הצבע. בדומה לפליניוס, אריסטו מעיר כי החלזונות הקטנים יותר מרוסקים יחד עם הקונכייה בעוד במקרה של חלזונות גדולים יותר נהוג להסיר את הקונכייה ולשלוף את בלוטת הצבע. הוא מוסיף ומעיר כי מאחר שבעת מותו חילזון הארגמן פולט את חומר הצבע, נהוג להחזיק חלזונות חיים במי-ים, בתוך סלים, עד שנאספת כמות מספיקה מהם להכנת צבע. החלזונות נתפשים לדבריו תוך שימוש בפתיונות ורשתות המכסות את הסלים ומונעות הינתקות ואובדן של חלזונות.
מלבד תיאור השלבים השונים של תעשיית ייצור צבע הארגמן, התמקדו כרוניקנים וגאוגרפים קלאסיים גם בתיעוד מרכזי התעשייה ובייחוד אלו באגן המזרחי של הים התיכון. בין המרכזים הבולטים של תעשייה זו על פי המקורות הקדומים נמנו הערים צור וצידון. העיר צור תוארה בכתבי פליניוס כמקור הארגמן המבוקש ביותר בתקופתו והטוב באיכותו בכל אסיה (Plin. Nat. His., IX, 60;). תעשייה זו המשיכה להתקיים בצור דורות רבים לאחר תקופתו של פליניוס. תעשיית הארגמן הצורית מצוינת אף בכתבי סטראבון, המספר כי אנשי צור התאוששו מחורבן עירם ברעידות אדמה ובכיבושי אלכסנדר מוקדון הן בזכות כישוריהם המעולים כיורדי ים והן בזכות צבע הארגמן המשובח אשר יוצר בצור והעשיר את תושביה (סטראבון, גאוגרפיקה, כרך 16, פרק 2.23). בתארו את מרכזי הייצור של צבע הארגמן באסיה הקטנה, מונה אריסטו את העיר קאריה ("Caria"), אשר נודעה בארגמן שייצרה. אריסטו ממשיך ומספר כי בטרואס נידוגו קונכיות בערים סיגנום ולקטום (אריסטו, תולדות בעלי החיים, ספר חמישי, פרק 15).
מרכזי ייצור נוספים של צבע הארגמן באסיה הקטנה נזכרים באדיקט של דיוקלטיאנוס (בו נזכרת העיר מילטוס) ובכתבי ויטרוביוס, המזכיר את הארגמן של פונטוס (ויטרוביוס, על אודות האדריכלות, ספר שביעי, פרק 13). בהתייחסו למרכזי ייצור הארגמן בים האגאי, מונה ויטרוביוס גם את האי רודוס. הרודוטוס ופליניוס אף הם מזכירים מרכזים לייצור ארגמן ביוון ואייה. הרודוטוס מזכיר בעקיפין תעשיית ייצור ארגמן בעיר איטנוס שבכרתים ואילו פליניוס מזכיר מרכזי ייצור בניסירוס שבאי רודוס וביוון גופא בלאקוניה, בה יוצר, לדבריו, ארגמן אשר נחשב בתקופתו לארגמן הטוב ביותר שמקורו מאירופה (פליניוס, תולדות הטבע, ספר תשיעי, פרק 60; ספר חמישי, פרק 36).
במסורת היהודית.
מלבד תיאור חשיבותו של צבע הארגמן כסמל מעמדי ודתי, מוזכר צבע הארגמן במקרא גם בהקשר של פוליטיקה ומסחר אזוריים. ניתן למנות כדוגמה את עדותו של הנביא יחזקאל, המתאר בקינתו על העיר צור את חוזקה כעיר מסחר:
"וְאָמַרְתָּ לְצוֹר, הישבתי (הַיֹּשֶׁבֶת) עַל-מְבוֹאֹת יָם, רֹכֶלֶת הָעַמִּים, אֶל-אִיִּים רַבִּים; כֹּה אָמַר, אֲדֹנָי ה', צוֹר, אַתְּ אָמַרְתְּ אֲנִי כְּלִילַת יֹפִי. בְּלֵב יַמִּים, גְּבוּלָיִךְ; בֹּנַיִךְ, כָּלְלוּ יָפְיֵךְ. בְּרוֹשִׁים מִשְּׂנִיר בָּנוּ לָךְ, אֵת כָּל-לֻחֹתָיִם; אֶרֶז מִלְּבָנוֹן לָקָחוּ, לַעֲשׂוֹת תֹּרֶן עָלָיִךְ. אַלּוֹנִים, מִבָּשָׁן, עָשׂוּ, מִשּׁוֹטָיִךְ; קַרְשֵׁךְ עָשׂוּ-שֵׁן בַּת-אֲשֻׁרִים, מֵאִיֵּי כִּתִּיִּם. שֵׁשׁ-בְּרִקְמָה מִמִּצְרַיִם הָיָה מִפְרָשֵׂךְ, לִהְיוֹת לָךְ לְנֵס; תְּכֵלֶת וְאַרְגָּמָן מֵאִיֵּי אֱלִישָׁה, הָיָה מְכַסֵּךְ".
בהתייחסה למחלוקת בנוגע למקור תעשיית הארגמן, קרמון מצטטת מדברי אלון, המצביע על הפסוקים הנ"ל כעדות לכך שמלבד תפקידה כמרכז לממכר צמר ואריגי ארגמן, עסקה העיר צור גם בייבואם.
מלבד אזכור כללי של בדים צבועים ארגמן ותכלת, דן התלמוד גם במיני החילזון מהם מופקים צבעים אלו ובאופן הכנתם. כך, לדוגמה, מתוארים בתלמוד הצבע, הצורה ואורח החיים של החילזון ממנו מופק צבע התכלת: "ת"ר: חלזון זהו גופו דומה לים, וברייתו דומה לדג, ועולה אחד לשבעים שנה, ובדמו צובעין תכלת, לפיכך דמיו יקרים". לדברי זיידרמן תיאור החילזון כבעל צבע הדומה לצבע הים עשוי להתייחס להצטברות מיקרואורגניזמים ימיים על קונכיית הארגמונים. זיידרמן מוסיף ומעיר כי ייתכן וניתן להסביר את הקביעה לפיה החילזון עולה אחת לשבעים שנה כתיאור מחזור לקט החלזונות אחת לשבעה חודשים, עליו ממליץ פליניוס.
לדברי מקגוברן ומייקל, בתלמוד נזכר תהליך הכנת הצבע כחימום דם החילזון, הניתן לזיהוי, לטענתם, כהפרשות הבלוטה התת-זימית של חלזונות ממין ארגמן. הם מוסיפים ומעירים כי בחינת איכות הצבע נעשתה, על פי הכתוב בתלמוד, על ידי שימוש בשילוב של שתן, תחמוצת אלומיניום וגרגרנית יוונית או לחלופין תוך שימוש בבצק חיטה מותסס. חרף ריבוי האזכורים לארגמן והתכלת במקורות היהודיים, עיקר המידע העומד לרשות הארכאולוג בבואו לשחזר את היקפה של תעשיית הארגמן ושלבי הכנתו מצוי במקורות הקלאסיים.
ממצאים ארכאולוגיים.
סוגי הממצאים ובעיות מתודולוגיות.