אמה ואחותה, ששרדו את אימי השואה, עלו ארצה כשלושה חודשים לאחר מותה, ולא מצאו אותה. רק לאחר כמה שבועות אחת מחברותיה הודיעה להן כי היא נהרגה בקרבות.
למפל השאירה אחריה צרור מכתבים גדול, וציורים רבים פרי עטה. כמו כן יומן בו כתבה בגוף שני. קריאתו מאפשרת הצצה לעולמה כנערה מתבגרת וכן התייחסויות לאירועים היסטוריים שחוותה. חלקים מיומנה התפרסמו בספר שערך ותרגם מפולנית בן ציון תומר, שהיה גם הוא אחד מילדי טהראן.
בשנת 1995 עיריית ירושלים קראה על שמה רחוב בשכונת הר הצופים, סמוך לכניסה לישיבת בית אורות.
אואנגוס השני, מלך הפיקטים
אואנגוס השני (באנגלית: Óengus II בגאלית סקוטית: Óengus mac Fergusa; נפטר ב-834) בנו של פרגוסה, היה מלך הפיקטים (מלך פורטריו). אואנגוס השני מלך כארבע עשרה שנים, החל מעלייתו לשלטון בשנת 820 ועד מותו בשנת 834.
על פי המסורת הסקוטית, אואנגוס השני היה הראשון שהשתמש בדגל סקוטלנד שעליו סלטיר אנדרו הקדוש.
קורות חיים.
אואנגוס (Óengus) או אוניואיסט (Onuist), הונגוס (Hungus) או אנגוס (Angus), ירש את כס אחיו קוסטנטין. בעבר חשבו כי מוצאו של אואנגוס היה מדאל ריאטה וכי היה צאצאו של פרגוס מק אכדאך אולם כיום סוברים כי היה צאצא של אואנגוס מק פרגוסה (אואנגוס הראשון).
אואנגוס, יחד עם אחיו, בנו (אאוגאן) ואחיינו דומנל מק קאוסטנטין מוזכרים בשירה "דואן אלבאנאך". אזכור זה הביא לדעה כי מלכים פיקטים שלטו בדאל ריאטה, אולם כיום ברור שהם הוזכרו בשל חשיבותם, ולא בשל העובדה שמלכו בכל מלכות הפיקטים (ככל הנראה אואנגוס שלט בממלכת הפיקטים (בפורטריו), ואילו דומנל שלט בדאל ריאטה).
העובדה שאואנגוס בחר בסאלטייר כדגל סקוטלנד מפורטת בכתבי ג'ון מפרדון ואנדרו מויינטון - וככל הנראה שניהם מסתמכים על מקור קדום יותר, שקדם למאה ה-12. מסופר כי אואנגוס וצבאו נצחו בסיוע אנדרו הקדוש ולכן נשאו את דגלו. לא ברור כנגד מי נלחמו, ובחלק מהכתבים מצוין כי אואנגוס נלחם באת'לסטן (Athelstan).
על פי "דברי ימי אירלנד" נפטר אואנגוס בשנת 834, ואת כסאו ירש דרסט התשיעי בנו של קוסטנטין.
בנו של אואנגוס - אאוגאנן (או אאוגאן) מלך מאוחר יותר, ונהרג עם אחיו, בראן בקרב נגד הויקינגים בשנת 839.
סלטיר
אורבך
אורבך (בתעתיק לועזי: Orbach או Urbach) הוא שם משפחה יהודי, לרוב ישראלי, אשר ברוב המקרים מבוטא "אוֹרבך". מקורו בשם היהודי-גרמני "אוארבך" (Auerbach או לפעמים Aurbach) והוא קשור ככל הנראה לשם של יישוב בסקסוניה או בוואריה. צורה זו השתרשה בעברית הישראלית, שבה מקובל כיווץ הדיפתונג "au". ההיגוי העברי השונה התלווה לעיתים גם בהענקת משמעות חדשה על בסיס הצמדה הומופונית של מילים עבריות – אור-בך (בדומה לגלגולם בעברית של שמות משפחה אחרים ממקור זר כמו למשל סוארס – לזו-ארץ, אנ-נקאווה – לאל-נקווה וכו').
קיימת גם הגרסה אוּרבך (Urbach), הדומה לשמם של שלושה יישובים בגרמניה ושל יישוב אחד בצרפת.
הצבי (גופן)
הצבי הוא גופן עברי המשמש בעיקר לכותרות ושילוט.
הגופן עוצב על ידי צבי האוזמן ולאחר מותו הושלם על ידי ד"ר משה שפיצר ופורסם ב-1954.
שפיצר היה מנהל הוצאת הספרים "שוקן" שבגרמניה, ולאחר מכן היה מנהל הוצאת הספרים של הסוכנות היהודית לאחר עלייתו ארצה. הוא יזם את עיצובו של הגופן "הצבי" בהתבסס על צורות האותיות הסאנס-סריפיות הלועזיות (כגון "פוטורה" של פול רנר שעוצב בשנת 1927) שהתאפיינו במבנה גאומטרי ובניקיון צורני.
הגופן נוצר מתוך כוונה ליצור גופן עברי מקורי, היונק ישירות מכתובות עבריות עתיקות מן האלף הראשון (לספירה הנוצרית) שנמצאו חקוקות באבן בארץ ישראל ובכתבי יד. האות מודרנית מאוד, אינה מצועצעת ונעדרת תגים. הייחוד של האות הוא בכך שהיא מתבססת על צורות משולשות (אותיות א', ג', ט', ע', פ', ף', צ', ץ', ק', ש') בנוסף לצורות מרובעות (לדוגמה האותיות ב', ד' ח'), מה שמקנה לאות דינמיות מסוימת. הצבי היא האות העברית הראשונה שלמענה עוצבו ספרות תואמות.
האות הייתה נפוצה בקרב מוסדות הציונות הן בכותרות פרסומים והן בשילוט. עם חנוכת קמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית, נבחרה וריאציה של האות, שהשתלבה היטב עם האדריכלות המודרניסטית שלו, לאות השילוט לבניינים בקמפוס ואף שימשה במשך שנים רבות כאות בכותרות הפרסומים של האוניברסיטה (בעיקר במשקל הייחודי שפותח לגופן, "הצבי חלול").
גופן הצבי שימש במשך שנים רבות כגופן המצוי בחותמות דיו. עקב ריחוקן היחסי של צלעות האותיות זו מזו, נמנע טשטוש בעת ההחתמה.
עיצוב הגופן מתבסס על צורות כתבי יד וכתובות מהאלף הראשון לספירה, בתוספת סממני עיצוב מודרניים. מקורה באות שצייר צבי האוסמן לשימוש בכתובות לחלונות ראווה.
צבי (גופן)
פטנאם
פטנאם (באנגלית: Putnam או Puttnam) הוא שם משפחה
דיסקליימר
אופר
משה זכות
משה בן מרדכי זַכּוּת (ידוע בכינויו הרמ"ז) (אמסטרדם, שפ"ה 1625? - מנטובה, ט"ז בתשרי ה'תנ"ח, 1 באוקטובר 1697) היה רב, מקובל, ומשורר יהודי ממוצא פורטוגזי. נצר למשפחת זכות שהגיעה מפורטוגל להולנד אחר הגירוש.
הרמ"ז כיהן כרב קהילת יהדות מנטובה וכראש ישיבה בה ובקהילת הספרדים בוונציה, והוא נחשב לאחד מגדולי המקובלים ביהדות איטליה במאה ה-17. דרך בית מדרשו נפוצו כתביו של ר' חיים ויטל העוסקים בקבלת האר"י וכן מנהגי התפילה המבוססים עליהם.
ביוגרפיה.
רבי משה זכות היה בן למשפחת אנוסים מפורטוגל שגלתה לאמסטרדם, נין ונכד להיסטוריון והאסטרונום רבי אברהם זכות. הוא למד בבית המדרש "עץ חיים" של קהילת אמסטרדם שנוסד על ידי ר' מנשה בן ישראל ולמד בישיבתו של הרב שאול מרוטירה בתקופת שלמד שם גם ברוך שפינוזה. על מנת ללמוד קבלה עבר לעיר פוזנן שבפולין שם למד אצל ר' יצחק מפוזנא שהיה תלמידו של ר' שפטיל בן השל"ה. ובשנת 1645 עקר לאיטליה. לפי אוצר ישראל את עיקר לימודיו בקבלה עשה בעיר ורונה אצל ר' בנימין הלוי, תלמידו של ר' חיים ויטל שבא לאיטליה בשנת 1659.
הרמ"ז הגיע לוונציה אחר בקשת הרב הראשי של העיר הרב עזריה פיגו שיחליפו בתפקידו מחמת זיקנה, שם היה למגיה ספרים. לפי הצעת תלמידיו עבר בשנת 1673 למנטובה, שם ייסד ישיבה והיה לו חוג גדול של תלמידים, וכן שימש כרב העיר תמורת שכר שנתי של 300 דוקטים. הרמ"ז ייסד בישיבתו מפעל העתקה של כתבי האר"י, ומהם נפוצו כתבי האר"י באירופה. הרמ"ז סינן את כתבי תלמידי האר"י, והגיע למסקנה כי הכתבים היחידים בהם ראוי ללמוד את תורת האר"י הם כתבי ר' חיים ויטל, אותם כינה "סולת נקיה" ו"מקובלים מפי עליונים", ושלל את הלימוד והעיסוק בכתבי תלמידי האר"י האחרים, דוגמת רבי מנחם עזריה מפאנו ואחרים, אותם גרס כמיוסדים על "מחשבות וסברות".
במנטובה ישב הרמ"ז עד יום מותו, ט"ז בתשרי ה'תנ"ח, 1 באוקטובר 1697. במאה העשרים התגלתה מצבתו במחסן לחומרי בנייה בעיר.
מצאצאיו, חיים היום באיטליה ובישראל, בעיקר בנתניה וירושלים. רחובות על שמו בתל אביב ובאר שבע.
מסופר עליו כי בצעירותו למד את השפה הלטינית, ולאחר שעמד על דעתו, צם 40 יום ולילה בתקווה לשכוח אותה. מכאן יכולתו לשלב את הרעיונות של דנטה אליגיירי במחזה הידוע שלו "תפתה ערוך". יצירתו זו, המחולקת לשני חלקים, מונולוג של החוטא ומונולוג של המשחית, זכתה להערכה רבה באיטליה ומחוצה לה, והשפיעה, בין השאר, על רמח"ל שנשא את נכדת הרמ"ז.
הרמ"ז העמיד תלמידים רבים, הבולטים והידועים שבהם היו:
חיבוריו.
הרמ"ז כתב חיבורים רבים בנגלה ובנסתר, ואף הגהות על ספרים שונים, חלקם זכו למהדורות רבות וחלקם עדיין בכתב יד ולא נדפס. הוא נהג לעטר את הספרים שהגיה בשירים פרי עטו. הרמ"ז היה מומחה ללשון וערך והגיה חיבורים של מחברים אחרים בעיקר בחלקים המבארים מילים זרות. כמו כן העתיק כוונות וחיבורי מקובלים קודמים.
רוב ספריו הודפסו מחדש בתוספת הערות והשוואה לכתבי יד על ידי מכון קול בטחה בנגב בהגהה נמרצת מאת המקובל הרב יצחק נחום (ב"ר שלמה) מהמושבה תפרח בנגב.
להלן רשימה מחיבוריו, שבדפוס ושבכתב יד, לפי נושאים:
תנ"ך, משנה, תלמוד והלכה
תפילה, כוונות, פיוטים, תקונים, בקשות וקינות
את סדרי התיקונים הכין הרמ"ז לדפוס על פי מה ששמע מרבו המקובל בנימין הלוי ובהוספות משלו.
קבלה
שירה ומחזות
שירים ופיוטים נוספים של הרמ"ז נדפסו גם בספרים של אחרים.
גאבור הולמאי
גאבור הולמאי (בהונגרית: Gábor Halmai; נולד ב-7 בינואר 1972), הוא כדורגלן עבר הונגרי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
קריירה.
הולמאי החל את הקריירה בקבוצת וידאוטון, מעיר הולדתו סקשפהרוואר, ובשנת 1991 עבר לבודפשט הונבד. לאחר שנתיים בהונבד, בהם זכה עם הקבוצה באליפות ונחשב לאחד הקשרים הטובים בליגת העל ההונגרית, עבר לבירסחוט הבלגית. בשנת 1996 חזר להונגריה ושיחק ארבע שנים במ.ט.ק. בודפשט, עמה זכה בשתי אליפויות ובשלושה גביעים.
לאחר זכייתה של הפועל תל אביב באליפות בשנת 2000, הוחתם הולמאי בקבוצה על ידי המאמן דרור קשטן, לקראת השתתפותה במוקדמות ליגת האלופות. כבר במחזור הפתיחה של הליגה כבש הולמאי את שער הבכורה שלו במדי הפועל תל אביב, בניצחון 0-4 על מועדון ספורט אשדוד. בעונת היה שותף להישג השיא של המועדון בגביע אופ"א, כשהקבוצה נעצרה רק ברבע הגמר. באותה עונה הנהיג את קישור הקבוצה לצידם של יוסי אבוקסיס ודניס אונישנקו, וזכה עם הקבוצה בגביע הטוטו. הולמאי שיחק שלוש שנים בהפועל תל אביב, ובמדיה ערך 89 הופעות בליגה, בהן כבש 10 שערים.
לאחר התקופה בהפועל תל אביב חזר לשחק במ.ט.ק. בודפשט, עד שפרש בשנת 2005.
הולמאי ערך את הופעת הבכורה בנבחרת הונגריה בשנת 1993, וצבר 57 הופעות במדים הלאומיים, בהן כבש 4 שערים.
בירד
פרנציסקה ברוך