המכשיר כולל גרסה מותאמת אישית של רום ה-OxygenOS, הכולל את מערכת ההפעלה אנדרואיד בגרסת 5.1.1 (Lollipop). למכשיר יש קורא טביעות אצבע, שלפי טענת החברה מהיר אף יותר מזה שבמכשירי האייפון. המכשיר הוא אחד המכשירים הראשונים בעולם עם מחבר USB Type-C (אם כי ללא תמיכה בתקן 3.1 שהוכרז יחד עם המחבר החדש), שעיקרו אפשרות הכנסת כבל הטעינה משני הצדדים.
המכשיר מגיע בצבע שחור וניתן להחליף את כיסוי הגב באחד העיצובים: קוולר (Kevlar), במבוק, גוון עץ (Rosewood) ועץ כהה (Black Apricot).
סוללת המכשיר היא בנפח 3300 מיליאמפר.
מחנ&quot;צ
המחנ&quot;צ
מרגרט
בולאוואיו
בולאוואיו (באנגלית: Bulawayo) היא עיר במעמד של מחוז בדרום-מערב בזימבבואה. העיר שוכנת בחבל מטבללנד במרחק של 366 קילומטרים דרום-מערבית לבירה הארארה, בגובה 1,358 מטרים מעל פני הים. על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2022 התגוררו בעיר 665,940 תושבים והיא העיר השנייה בגודלה בזימבבואה.
היסטוריה.
בסביבות שנות ה-40 של המאה ה-19 בני הנדבלה (Ndebele) היגרו מאזור דרום אפריקה של היום לאזור מטבללנד. כשהם הגיעו לשם מלכם מזיליקזי (Mzilikazi), או בנו לובנגולה (Lobengula), הקימו את העיר בשם קובלואוואיו (KoBulawayo) כבירתם החדשה.
ב-1893 החלה מלחמת מטבלה הראשונה, במהלכה כוחות חברת דרום אפריקה הבריטית שמרכזה היה בדרום אפריקה כבשו את קובולאוואיו, הבריחו את הנדבלה צפונה והחריבו את העיר. לאחר המלחמה ססיל רודס, ממנהיגי החברה, הורה להקים את ההתיישבות מחדש תחת השם בולאוואיו. ההתפתחות התעכבה בעקבות מצור שהטילו עליה הנדבלה במלחמת מטבלה השנייה ב-1896. בסופו של דבר הבריטים הצליחו לשחרר את בולאוואיו כעבור מספר חודשים ובהמשך הביסו את הנדבלה סופית.
בולאוואיו חזרה להתפתח כהתיישבות קולוניאלית וב-1897 היא קיבלה מעמד של עיירה. ב-1943 היא קיבלה מעמד של עיר.
כלכלה.
בולאוואיו הייתה המרכז התעשייתי של זימבבואה עד שבעשורים האחרונים של המאה ה-20 המחסור בתשתיות ראויות בעיר גרם למעבר של מפעלים רבים להארארה. למרות זאת התעשייה עדיין מהווה חלק חשוב בכלכלה המקומית. ענפים אחרים בכלכלה המקומית כוללים חקלאות וכרייה.
חינוך.
בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת המדע והטכנולוגיה של זימבבואה ואוניברסיטת סולוסי.
תחבורה.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי ג'ושוע מקבוקו נקומו, הקרוי על שם המדינאי הזימבבואי ג'ושוע נקומו.
בולוואיו
בולוויו
קלצק
קלצק (בבלארוסית וברוסית: Клецк, בפולנית: Kleck) היא עיר במחוז מינסק בבלארוס על נהר הלאן .
היסטוריה.
העיר נוסדה במאה ה-11 על ידי שבט סלאבי קדום. בני שבט זה הקימו מצודה גדולה ומרכז שבטי במקום. במאה ה-14 העיר צורפה לדוכסות הגדולה של ליטא ולאחר מכן צורפה לאיחוד הפולני-ליטאי. בשנת 1506 התחולל באזור קרב קלצק , בו ניצחו כוחות ליטאיים ופולניים את צבאות הטטרים והצילו את העיר מכיבוש. זמן קצר לאחר מכן הפכה העיר לרכושה של משפחת האצולה רדזיוויל ובני משפחה זו החלו לפעול לשם התיישבות יהודית בעיר ובאזור. תיעוד מאת המלך זיגמונט הראשון מציין נוכחותה של קהילה יהודית בעיר משנת 1522. בתיעוד זה מופיע אישור שנתן המלך ליצחק יוספוביץ, יהודי מברסט, להחכיר פונדקים בקלצק, וזאת בתמורה לתשלום. במסמך מאותו העשור מוזכר חיובם של יהודי הקהילה לשרת שירות צבאי. יהודים מוזכרים גם במסמכים משפטיים מהתקופה. ממפקד אוכלוסין שבוצע בשנות החמישים של המאה ה-16 עולה שבקלצק ישבו יהודים בעיקר ברחובות וילנה וסלובודה וכן היו בעליהם של גני ירק בפרברי העיר.
בשנת 1586 הפכה העיר למרכז עירוני של השטחים שבבעלות משפחת רדזיוויל, וכך הואצה התפתחותה הכלכלית של העיר. בסוף המאה ה-17 גדל באופן משמעותי מספר היהודים בעיר, ובמקביל הייתה העיר מרכז קלווינסטי, זרם בו תמכו בני משפחת רדזיוויל.
הרב הראשון בקלצק היה רבי יהודה בן לב ואחריו כיהנו מיכאל בן מאיר אייזנשטט ובנו משה אייזנשטט (נ. 25 באוקטובר 1795).
לאחר חלוקת פולין סופח השטח בו ישבה קלצק לאימפריה הרוסית. במהלך המאה ה-19 נשרפה העיר שוב ושוב בשרפות גדולות, בשנים 1817, 1845, 1865 ו-1886.
במאה ה-20.
בשנת 1903 חיו בעיר כ-8,000 תושבים, כ-75% מהם יהודים.
בשנת 1921 עברה ישיבת סלוצק לעיר, ושכנה בה עד 1940. עמדו בראשה, רבי אהרן קוטלר, הרב שך, והמשגיח רבי יחזקאל לוינשטיין.
לאחר המלחמה הפולנית-סובייטית נכללה העיר בשטח פולין. בשנת 1939 סופחה קלצק לברית המועצות. בשנת 1941 כבשה גרמניה הנאצית את קלצק. באוקטובר 1941 נטבחו רוב יהודי העיר על ידי הגרמנים. יתר היהודים, כ-2,000 במספר, רוכזו בגטו ובקיץ 1942 נשלחו למחנות ריכוז גרמניים. התקוממות צעירים יהודים בעיר דוכאה על ידי הגרמנים.
הקהילה היהודית בעיר חרבה ובעיר נותרו ממנה בית קברות, בית כנסת גדול שנוסד על ידי הנסיך רדזיוויל בשנת 1796, בית מדרש מתחילת המאה ה-18 ומספר בתי תפילה קטנים יותר.
לאחר מלחמת העולם השנייה השתייכה העיר לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית. מ-1991 קלצק היא חלק מבלארוס.
אדריכלות.
לפני מלחמת העולם השנייה היה הבניין הישן ביותר בעיר, מבנה כנסייתי שנוסד במאה ה-16 - כנסיית השילוש. המבנה ניזוק קשה במלחמת העולם השנייה, ופוצץ על ידי הסובייטים בשנות ה-50. חורבותיו של המבנה עדיין עומדות בקלצק. המבנה האדריכלי המרכזי בעיר כיום הוא כנסיית התחיה שנבנה בסגנון בארוק בשנת 1683.
בנק אלרן
בנק אֶלֶרן (Ellern) היה בנק מסחרי ישראלי שנוסד בשנת 1934 על ידי משפחת בנקאים מעולי גרמניה, ופעל עד שנת 1967, אז השתלט בנק ישראל על עסקיו כתוצאה מעסקת מכירה כושלת שלו.
היסטוריה.
בנק אלרן נוסד בשנת 1934 בארץ ישראל המנדטורית על ידי בני משפחת אלרן, שאביהם איגנץ אלרן (Ignaz Ellern) ייסד בנק בקרלסרוהה שבגרמניה ב-1881 ואמם קלרה הייתה ממשפחת הבנקאים פוֹיכְטְוַונגֶר. הבנק נוסד בימי העלייה החמישית, במקביל להקמתם של בנקים נוספים בידי עולי מרכז אירופה. לבנק נפתחו סניפים בתל אביב ובחיפה ובהמשך נפתח סניף בירושלים בבניין ג'נרלי. בשנת 1945 נפתח סניף של הבנק בנתניה ובשנת 1951 נפתח סניף ברמת גן. בשנת 1961 היו לבנק 16 סניפים. הבנק היה שותף לבניית בית מעריב בו שוכנה הנהלת הבנק. בשנת 1965 נפתח סניף של הבנק בכפר המכביה.
מנכ"ל הבנק היה הרמן אלרן ומנהלו היה דוד זיגפריד ברין. לקוחות הבנק היו בתחילה בעיקר עולים מגרמניה בני המעמד הבינוני. חתנו של הרמן אלרן, עורך הדין ברוך גרוס, תיאר את אופי הבנק: "בנק אלרן היה בנק מסחרי לפי מיטב המסורת של Merchant Banker. הוא לא שאף לקבל חשבונות עממיים אלא עסקיו היו מופנים לתעשיה, להשקעות ולמסחר ואלה שעסקו בכך היו לקוחותיו. הייתה לבנק מומחיות מיוחדת בניירות ערך ישראלים וזרים."
ביוני 1966 נחתם הסכם על מכירת הבנק לבעלים של בנק פוֹיכְטְוַונגֶר. המטרה המוצהרת הייתה למזג את הבנקים ולהיות לבנק הרביעי בגודלו בישראל, אולם באותה תקופה היה בנק פויכטוונגר על סף פשיטת רגל והמטרה הייתה, על פי ההערכות, לנסות לייצב את הבנק בעזרת מימון מבנק אלרן. ביצוע העסקה נתקל בקשיים על רקע חילוקי דעות לגבי תהליך העברת הבעלות, ולאחר מספר חודשים ודיונים בבית המשפט הושגו הסכמות סופיות על ההעברה. לאחר מספר חודשים, בינואר 1967, כאשר התבררו ממדי החובות של בנק פויכטוונגר ובנק ישראל לקח על עצמו את ניהול הבנק, הוזהר הציבור גם לגבי היציבות של בנק אלרן, אף שהבנק היה יציב והבעלים משכו ממנו רק מיליון לירות. הפרסום הביא לבריחה של לקוחות ופגיעה קשה בבנק.
בנק אלרן הוצע למכירה במכרז. תחילה היה נראה ששני המועמדים העיקריים לרכישת הבנק הם בנק התעשייה ובנק הפועלים, לאחר מכן עלה שמו של בן דונקלמן כמי שעומד לרכוש את הבנק, אך לבסוף רוב סניפי הבנק נמכרו לבנק לאומי, שלושה סניפים נרכשו בידי הבנק לחרושת ולמסחר וכן נמכר סניף אחד או יותר לבנק ברקליס. הבנק עצמו הועבר לפירוק שנמשך עד תחילת שנות ה-80.
במשפט של מנהלי בנק פויכטוונגר קבע בית המשפט המחוזי שעצם רכישת בנק אלרן לא הייתה עבירה, אולם קביעה זאת נהפכה על ידי בית המשפט העליון, שקבע עם זאת שהמוכרים של בנק אלרן לא היו מודעים למצב של בנק פויכטוונגר ולא עברו כל עבירה.
בית בנק אלרן.
בינואר 1935 רכש בנק אלרן את בית שמואל טאג'יר בשדרות רוטשילד 3, שהיה המבנה הראשון בן שתי קומות שהוקם באחוזת בית, והפך אותו למטה הבנק. ב-21 מאי 1935 התקיים טקס חנוכת בית בנק אלרן. בשנות ה-90 של המאה ה-20 נהרס המבנה ושטחו נכלל כיום ברחבה הגדולה בחזית מגדל פסגות. הרחבה והחניון הציבורי הוקמו על ידי חברת אפריקה ישראל כמטלה ציבורית בתמורה לזכויות בנייה נוספות.
אארו פאיארי
אארו פאיארי (בפינית: Aaro Pajari; 17 ביולי 1897 - 14 באוקטובר 1949) היה איש צבא פיני שלחם בצבא פינלנד במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.