במנשר של פת"ח משנת 1967 נאמר: "לא ההבסה הצבאית [של ישראל] בלבד היא מטרת מלחמת השחרור הפלסטינית, אלא גם מחיקת אופייה הציוני של המולדת הכבושה מבחינה אנושית וחברתית".
לאחר תבוסת מדינות ערב במלחמת ששת הימים (1967) הודיע הפת"ח על כוונתו לפעול מתוך השטחים שנכבשו במלחמה על מנת למנוע מישראל לבצע פעולות תגמול נגד מדינות ערב. הפת"ח ניסה לארגן התקוממות מזוינת בשטחי יהודה ושומרון, אולם כשל. תושבי יהודה ושומרון נמנעו ברובם המוחלט לסייע לאנשי הפת"ח וחוליות רבות נתפסו על ידי ישראל.
בעקבות זאת, שב הפת"ח לפעול מתוך מדינות ערב בחדירות לאזורים בשליטת ישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים ניסה פת"ח להתבסס בשטחים אולם ישראל הכשילה את הניסיון הזה, והחל מ־1968 הועבר מרכז פעילותו של פת"ח לירדן. מפקדתו נקבעה בכפר כראמה שבבקעת הירדן. באותה שנה, צה"ל ביצע פעולה גדולה נגד המפקדה-פעולת כראמה. הארגון טען שניצח בקרב בעקבות מחיר הדמים הכבד של צה"ל-27 הרוגים. אך במבחן התוצאה-הקרב היה כישלון לארגון, שכן 150 מחבלים נהרגו ועוד מאות נתפסו חיים בידי צה"ל, ועוד מאות ברחו וביניהם יאסר ערפאת.
ניסיונם של ראשי מדינות ערב להגביר את התלות הפלסטינית בהם נכשל בעקבות התבוסה במלחמת ששת הימים. פת"ח הפך לארגון הדומיננטי באש"ף, וראש פת"ח, יאסר ערפאת נבחר ליושב ראש הוועד הפועל של אש"ף ב־3 בפברואר 1969, תפקיד שבו החזיק עד למותו ב־2004.
בעקבות אירועי ספטמבר השחור בשנת 1970, עברו אנשי אש"ף ופת"ח בתוכם, ללבנון. מפקדת אש"ף ישבה במערב ביירות, והארגון שלט במידה רבה בדרום המדינה, במה שכונה בישראל "פתחלנד".
ב-1970 אמר ערפאת כי מטרת התנועה היא לשחרר את פלסטין "מהים עד לנהר, ומרפיח עד לנקורה".
הגירוש מירדן הביא את פת"ח להקמת ארגון־כיסוי בשם ספטמבר השחור שימנע את האשמתו הישירה בביצוע פעולות טרור נגד ישראל. כיסוי זה התפורר במהלך מבצע זעם האל כנגד מבצעי טבח הספורטאים במינכן (1972).
ב-1974 אימץ הפת"ח את תוכנית השלבים של אש"ף.
אש"ף בכלל וארגון פת"ח בפרט, ערערו את יציבות לבנון, דבר שהיה בין הגורמים לפרוץ מלחמת האזרחים ב־1975.
בשנת 1980 הקים הארגון באחד האיים בקפריסין בסיס אימונים לפעילות ימית.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה (1982), היה פת"ח הגורם המרכזי באש"ף ונפגע באופן חמור מגירוש אש"ף ממדינה זו. ב־1983 הכריזו קבוצה של אנשי פתח, בראשות אבו מוסא ובתמיכתה הפעילה של סוריה על מרד בערפאת. מרד זה אמנם לא הצליח למוטט את שליטתו של ערפאת בפת"ח אולם בשל תמיכת הסורים בו נאלץ פת"ח לסגת מצפון לבנון.
עם פריצת האינתיפאדה הראשונה (1987) נחלש פת"ח בשטחים כתוצאה מייסוד הארגון חמאס ומייסוד גופים פוליטיים פלסטיניים חדשים אחרים. הארגון הצבאי העיקרי של פת"ח בשטחים במהלך האינתיפאדה הראשונה נקרא נצי הפת"ח. ארגון זה ביצע פעולות נגד חיילי צה"ל בשטחים כמו גם פעולות טרור נגד אזרחים ישראלים בשטחים ובישראל גופא.
מאמצע שנות השמונים החלו ראשי פת"ח למתן בהדרגה את דרישותיהם, עד שבמכתב לראש ממשלת ישראל בספטמבר 1993, הודיע ראש הארגון דאז יאסר ערפאת על הכרה במדינת ישראל. כיום דרישתו העיקרית של פתח היא הקמת מדינה פלסטינית עצמאית בשטחי הגדה המערבית ורצועת עזה (אזור יהודה, שומרון וחבל עזה).
עם הקמת הרשות הפלסטינית הפך פת"ח למפלגת השלטון ורבים מאנשיו מצאו עבודה במנגנוני הרשות (הביטחוניים והאזרחיים). במהלך השנים שבין הקמת הרשות לבין תחילת האינתיפאדה השנייה התחזק מעמדו של פת"ח והוא היה למפלגה הדומיננטית בשטחים. במקביל החל הארגון להתפלג לקבוצות לחץ שונות, הן בחלוקה בין ותיקי אש"ף (שהגיעו מתוניס) לבין תושבי השטחים והן על בסיס טריטוריאלי.
באינתיפאדה השנייה בשנת 2000, חזר פת"ח לבצע פיגועים רבים נגד ישראל, לרוב באמצעות ארגוני־משנה צבאיים (התנזים, ועדות ההתנגדות העממיות, גדודי חללי אל אקצא ועוד). תהליך התפוררות הארגון הואץ בשנים אלו והוא התקשה לקיים את מוסדותיו. לאחר מות ערפאת נקלע פת"ח למשבר חמור במיוחד. ראש הרשות הפלסטינית הנוכחי מחמוד עבאס (אבו מאזן), שהוא גם ראש אש"ף, הוא איש פת"ח, אך שליטתו בארגון חלשה.
ב־8 באוגוסט 2009, במסגרת הוועידה השישית של הפתח, שהתקיימה בבית לחם, נבחר עבאס לעמוד בראש התנועה.
ב־2017 נבחר בכיר הפתח, מחמוד אלעאלול, לסגנו של מחמוד עבאס בתנועה, ועל פי התפקיד מיועד לרשת אותו.
המאבק עם החמאס.
עימותים מזוינים בין חמאס לבין פת"ח החלו ב־15 בדצמבר 2006, ואחרי מספר הפוגות, ב־15 במאי 2007 התחדשו העימותים בעצימות גבוהה, והיו בהם עשרות הרוגים - רובם מהפת"ח. החמאס המשיך להשתלט על רצועת עזה, ובמהלך של 12–14 ביוני 2007 כבש החמאס את כל מחנות ארגוני הביטחון של הרשות הפלסטינית, שעד אז נשלטו על ידי תנועת פת"ח ברצועת עזה.
קשרים מדיניים של פת"ח.
מרבית הקשרים של פת"ח עם ארגונים אחרים ומדינות מנוהלים על ידי אש"ף.
מבחינה צבאית נתמך פת"ח בעיקר על ידי ברית המועצות עד לנפילתה. בעבר הוא נתמך גם על ידי סין. לפת"ח יש מעמד של משקיף באינטרנציונאל הסוציאליסטי.
במהלך השנים זכה הפת"ח גם לסיוע ממדינות ערב השונות אולם ללא מדינה מסוימת התומכת בו באופן קבוע. במהלך השנים פת"ח הסתכסך עם חלק גדול ממדינות ערב (ירדן, לבנון, מצרים, סוריה ועוד).
ממשלת ישראל הכריזה על ארגון הפת"ח כארגון טרור בהתאם לפקודת מניעת טרור, תש"ח - 1948, ב-31 באוגוסט 1986 והגדרה זאת לא שונתה גם בעקבות הסכמי אוסלו, כך שעד היום הפת"ח נחשב על ידי ממשלת ישראל ובבתי המשפט בישראל ארגון טרור.
המבנה הארגוני של פת"ח.
יושב ראש הפת"ח הוא מחמוד עבאס, נשיא הרשות הפלסטינית מאז הבחירות בשנת 2005. תחתיו פועלים שני גופי קבלת החלטות חשובים:
מתחת לגופים אלו פועלים הסניפים במחוזות השונים בגדה המערבית וברצועת עזה. מבנה זה לא פעל בעבר בשל פיצול נרחב בסמכויות ומוקדי כוח שונים ולא חופפים שפעלו בתנועה. לאחר ועידת פתח השישית שהתכנסה באוגוסט 2009, ארגנו בתנועה מחדש את השורות והגופים הרלוונטיים מתכנסים באופן תדיר. שינויים נוספים הוכנסו בוועידת הפתח השביעית שהתכנסה ברמאללה בדצמבר 2016.
ארגונים הכפופים לפת"ח.
פת"ח הפעיל מספר ארגונים חמושים, רובם עוסקים בפעולות גרילה ובפעולות טרור, ביניהם:
הפתח
פתח
טנקים רוסיים וסובייטיים
ברית המועצות ורוסיה פיתחו וייצרו טנקים רבים.
ייצור הטנקים בברית המועצות החל ב-1919, ונמשך ברוסיה לאחר נפילת ברית המועצות. הסדרה הבולטת שבטנקים הרוסים היא סדרת ה-T.
היסטוריה.
הטנקים הראשונים.
הטנק הראשון שיוצר בברית המועצות ב-1919 היה העתק של הרנו FT הצרפתי. להעתק, שנקרא KS (קיצור משם המפעל המייצר - קרסנויה סוקמובו), נוספו במהלך שנות העשרים העתקים שונים של טנקים קלים נוספים תוצרת צרפת. כמו כן טנקים בריטיים כמו הוויקרס במשקל של 6 טון ואחרים, שהועתקו ושופרו בברית המועצות.
סדרת ה-BT.
נקודת מפנה חשובה הייתה ב-1931, כאשר הסובייטים רכשו רישיון למזקו"ם כריסטי. שיטה זו, שבה הזחל רפוי, איפשרה מהירויות גבוהות יחסית. כתוצאה מכך פתחו הרוסים בייצור של סדרת ה-BT, או Bistrokhodny Tank - טנקים מהירים. זו הייתה סדרה של טנקי שיוט חדשניים למדי. הסדרה יוצרה בכמויות מוגבלות, עד ל-BT-5, שייצורו החל ב-1935. ה-BT-5 וממשיכו, ה-BT-7, היוו מקור לתכנון ה-T-34, הטנק החשוב ביותר של ברית המועצות במלחמת העולם השנייה.
בעוד דגמי ה-BT הראשוניים נמצאים בפיתוח ושיפור, החלו הסובייטים לפתח טנקים כבדים. למעשה הם גנבו את תוכניות "A6", פרויקט בריטי סודי, וייצרו גרסה משופרת, שנקראה T-28. אל ה-T-28 נוספו בהמשך טנקים כבדים מרובי צריחים כמו ה-T-35.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה בידי הסובייטים כוח טנקים אדיר בגודלו, אך מורכב ברובו מטנקים מיושנים. אפילו בעת הפלישה הגרמנית לרוסיה ב-1941 היה הכוח הסובייטי מושתת על טנקים מיושנים דוגמת ה-BT-7. ואולם, היו גם טנקי T-34 ו-KV1. הסובייטים הצליחו להגיע לקצב ייצור אדיר של טנקי T-34, ועד סוף המלחמה נבנו 40,000 מאלו.
בנוסף פותחו IS-2 ו-IS-3, טנקים כבדים מעולים שנקראו על שם יוסיף סטלין.
סדרת ה-T.
לאחר המלחמה התמקדו הסובייטים בייצור טנקי מערכה על מנת לבנות כוח שיכריע את המערב במקרה של התלקחות במלחמה הקרה. סדרת הטנקים הזו ידועה כטנקי ה-T. טנקי ה-T הם טנקי המערכה העיקריים של ברית המועצות ורוסיה, משנת 1949 ועד היום. הסדרה החלה בטנק T-54, ונמשכה עם טנקי ה-T-55, ה-T-62, ה-T-64 וה-T-72. בימים אלה מיוצרים ברוסיה טנקי T-80 ו-T-90.
מאפיינים של הסדרה הם:
כיום.
ייצור הטנקים ברוסיה סובל כיום מבעיות תקציב משמעותיות. הצבא הרוסי מתקשה לרכוש טנקים חדשים ולכן תוכניות הפיתוח מתעכבות. בנוסף לכך טנקים מתוצרת הרפובליקה העממית של סין, מדינות מזרח אירופה ואף מדינות המערב תפסו את מקומם של הרוסים ברבות ממדינות הלקוח של ברית המועצות.
למרות כל זאת, יש לציין כי תוכניות רוסיות לפיתוח מיגון וחימוש עיקרי חדשים ממשיכות לפעול, ואף הפיקו דגמים חדשים אשר מתאפיינים בניסיון מעבר לתותחי 135 מ"מ ושילוב של מיגון אקטיבי. אם וכאשר ימצאו לקוחות לכלים אלה הם יעמדו כקודמיהם כאופציה זולה וזמינה לטנקים המערביים.
בשנת 2015 החל הצבא הרוסי להצטייד בטנקים מתקדמים שנקראים ארמטה.
דגמי T במלחמות ישראל.