בשנת 1969, לבקשת ראש עיריית ירושלים טדי קולק, מונתה ליועצת ראש העירייה לנושאים מדיניים וכנסייתיים הקשורים למעמד העיר. בתפקידה עסקה ביחסי הציבור, הייתה מקשרת בוועדת השרים לענייני ירושלים ופעלה בוועדת המשנה לתכנון העיר. כמו כן הייתה ממונה על שימור אתרים היסטוריים בירושלים. בין 1973 ל-1983 כיהנה כחברת מועצת העיר.
חברותה במועצת העיר נמשכה במקביל לתפקידיה כמזכ"לית מועצת הפועלות וכחברת כנסת. בשנים 1973–1978 שימשה כיו"ר ועדת התרבות של מועצת העיר ובשנים 1978–1983 הייתה ממונה על תיק החינוך במעמד סגנית ראש העיר. את תפקידה כממונה על החינוך עשתה תחילה כמינוי זמני והמשיכה למלא אותו בהתנדבות במשך חמש שנים נוספות. באותה עת בנתה העירייה מוסדות חינוך רבים במיוחד ובעידודה של אשל הוקמו מוסדות שונים ביניהם מסגרת מיוחדת לילדים חרדים חריגים, ארגון גג לתלמידי תורה על פלגיהם השונים ובית ספר לערכי תנועת העבודה. בנוסף פעלה לקידום האינטגרציה ושיקמה תשתיות מבניות רעועות במגזר הערבי בעיר.
פועלה לקידום מעמד האישה.
תמר אשל פעלה רבות לקידום מעמד האישה. במשך שש שנים הייתה חברה בוועדה למעמד האישה באו"ם ובשנת 1961 נבחרה ליו"ר, תפקיד ראשון של ישראלי כיו"ר ועדה. תפקיד זה העלה בה מודעות למצוקותיהן של נשים בחברה, ומכאן למצוקותיהן של נשים במדינת ישראל. בראיון סיפרה:
בראשית שנות השבעים כיהנה כיושבת ראש מועצת ארגוני נשים בישראל. כיהנה כסגנית יושבת ראש מועצת ארגוני הנשים הבינלאומית, סגנית נשיאה של מועצת הנשים היהודיות הבינלאומית, חברת צוות "הייצוג בחיים הציבוריים" בוועדה הממלכתית למעמד האישה, חברת מועצת הנשים ליד ראש העיר ירושלים, חברת שדולת הנשים בישראל והייתה בין מייסדות השדולה.
בשנת 1974 נבחרה למזכ"לית מועצת הפועלות, בהתמודדות מול רינה דותן, למרות התנגדותה של המזכ"לית הקודמת, בבה אידלסון, שהציעה לה כמה פעמים להיות סגניתה בתנאים שלא נראו לה. עם כניסתה לתפקיד מיקדה את פעילותה בדור הצעיר וערכה שינויים ארגוניים בתנועה, ביניהם חיזוק הקשר עם התנועה העולמית Pioneer Women. בתקופתה הוחלט לאחד את שלוש שלוחות התנועה: מועצת הפועלות, ארגון אמהות עובדות והתנועה העולמית Pioneer Women תחת שם אחד: "נעמת תנועת נשים עובדות ומתנדבות". כשעמדה בראש נעמת פעלה לתיקון חוק ההפלות וקידמה את הקמת הוועדה לקידום מעמד האישה. בתקופה זו הייתה נציגת ההסתדרות במליאת מועצת רשות השידור וחברה בוועדה המרכזת של ההסתדרות.
כחברת הכנסת.
כמי שפעלה לעלות את מספר הנשים במערכת הפוליטית, ראתה את עצמה מחויבת למלא בעצמה תפקיד במסגרת כזו. בכנסת התשיעית ובכנסת העשירית בהן כיהנה, רק פחות מעשרה אחוזים מחברי הכנסת היו נשים, ועל כן ראתה את כהונתה כחברת כנסת כמייצגת קבוצת מיעוט בכנסת: "אם הייתי עוזבת את הכנסת, הייתה אישה אחת פחות ואולי שישה שבעה אנשים היו צריכים למות עד שתהיה עוד אישה [...] זה היה המאבק שלי להגדלת הייצוג הנשי". לקראת הבחירות לכנסת התשיעית עמדה בראש מטה הנשים של המערך. עם בחירתה לכנסת, התפטרה מתפקידה בנעמת.
במהלך כהונתה כחברת כנסת הייתה חברה בוועדת הכנסת, ועדת הפנים ואיכות הסביבה, ועדת העלייה והקליטה, הוועדה לענייני ביקורת המדינה וועדת הכלכלה ושימשה יושבת ראש ועדות משנה בכנסת, ביניהן: הוועדה למשטרה ובתי סוהר, הוועדה למלחמה בתאונות הדרכים, הוועדה לטיפול בדו"חות נציב תלונות הציבור, ועדה שנושאה נשים מוכות והוועדה לתחום האנרגיה. בכנסת העשירית יזמה את הקמת ועדת המשנה לתיקון החוק הפלילי בענייני אונס וכיהנה בה כחברה, ויזמה שינוי ביחס המשטרה לאלימות במשפחה.
בכהונתה כחברת כנסת התבטאו ניסיונה וקשריה מימיה בשירות החוץ כשהשתתפה בכנסים בינלאומיים שונים. גם אחרי שפרשה מהכנסת המשיכה בפעילות במסגרת המפלגה ובמסגרת נעמת.
בראיון בשנת 2011 התייחסה לנושא מעמד האישה ואפליית נשים:
תפקידים ציבוריים כגמלאית.
אחרי שפרשה ממועצת העיר בשנת 1983 ומהכנסת בשנת 1984 התנדבה למלא מגוון תפקידים ציבוריים והייתה חברה בוועדה ליד נציבות שירות המדינה לשיפור השירות הציבורי, הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה, חברה בהנהלת תנועת העבודה הציונית העולמית, חברה בוועד המנהל ובחבר הנאמנים שלהאקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, יושבת ראש אגודת הידידים באקדמיה לאמנות בצלאל, חברה במועצה הציבורית של יד בן צבי, בהנהלת הקרן למחקרים מדעיים בשטח האנרגיה הסולרית, בהנהלת ליל"ך - העמותה למען הזכות לחיות ולמות בכבוד ונציגתה בוועדות הכנסת, בוועד המנהל של מקלט הנשים "בית ציפורה" (שהיא הקימה), בוועדת ההיגוי בארגון הבינלאומי "נשים למען פיתוח וסביבה", במועצה הירושלמית לילדים ונוער, בוועדה הציבורית המייעצת של בית חולים הדסה, במזכירות הארצית של איגוד חברי ההגנה ובמזכירות איגוד החיילים המשוחררים. בשנת 1990 זכתה בתואר יקירת העיר ירושלים. על כך אמרה: "הרבה דברים פוליטיים, בירושלים את לא יכולה לפתור במישור הממשלתי, אבל בעירייה יכולנו לפתור אותם". במשך 12 שנים הייתה דירקטורית בחברת הפחם הלאומית, יו"ר ועדת ספנות ושינוע. בנוסף, הייתה יו"ר המועצה הלאומית ליהודי אתיופיה. היא המשיכה לייצג את ישראל בגופים בינלאומיים, לקדם שיתופי פעולה עם ארגונים זרים ולשאת הרצאות בנושאים מגוונים.
עיסוקה העיקרי, משנת 2005, הוא כ"שומרת המשפחה" המכונה שבט חנפ"ב (חנקין-בלקינד-פיינברג). במסגרת כך, היא התמסרה לגיוס כספים לשימור בית סבה וסבתה, ממייסדי חדרה ("בית פיינברג"), העתיקה את אנדרטת אבשלום פיינברג לפארק נחל חדרה, וכמו כן היא עסוקה בפרסום ספרים על תולדות המשפחות.
בשנת 2013 התראיינה לתוכנית "עובדה", בה התגלה שבן משפחת סבתה, ישי בלקינד, אומץ על ידי משפחה ערבית-נוצרית מנצרת.
בשנת 2020 העבירה אשל את ארכיונה הפרטי ל.
אשל התגוררה בדיור מוגן בירושלים שמנוהל על ידי דייריו והוא דיור ללא מטרות רווח. עם כניסתה לגור שם החלה לפעול בו כיושבת ראש חברת הניהול של המעון. היא המשיכה להיות פעילה בוותיקי ההגנה והחיילים המשוחררים.
חיים אישיים.
בשהותה במרסיי הכירה את ליונל שוורץ (1912–1964) מתנדב לצה"ל מדרום אפריקה, שעלה בעלייה ד'. הזוג נישא ב-1948 ונולדה להם בת. לאחר ארבע שנות נישואין, הם התגרשו.
אשל נפטרה ביום הולדתה ה-102, ב-24 ביולי 2022.
דן גולדברג
דן (שלמה) גולדברג (23 באוקטובר 1915, ט"ו בחשוון תרע"ה – 16 בספטמבר 1993, א' בתשרי תשנ"ד) היה פרופסור מן המניין וראש מחלקת השקיה בפקולטה לחקלאות ברחובות, אחד מאבות שיטת ההשקיה בטפטוף.
ביוגרפיה.
דן גולדברג נולד בירושלים לד"ר אריה (לובה) גולדברג, מנהל תחנת הבריאות בירושלים ולמרים גולדברג, בוגרת "בצלאל", ציירת ואשת חברה.
בשנת 1921 עזבה המשפחה את ירושלים והשתכנה בתל אביב, שם הקים אביו (שהיה ממייסדי בית חולים אסותא), את המעבדה הבקטריולוגית הראשונה והשתתף בביעור הבילהרציה בנחל הירקון. אמו התנדבה בליגה למלחמה בשחפת, והפכה לפעילת ציבור מוכרת בעיר.
בשנת 1933, עם סיום לימודיו התיכוניים, נשלח גולדברג על ידי הוריו לאנגליה, כדי להשתלב בפקולטה ללימודי רפואה; אך על אף המסורת המשפחתית, הוא בחר להתמקד בלימודי הנדסה. את לימודי התואר הראשון סיים בהצטיינות יתרה במוסד הלימודים "קווין מרי קולג'" שבלונדון, מה שאפשר לו בשנת 1936 להמשיך ללימודי תואר שני בהנדסה אזרחית תחת מלגה מלאה באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה, אותם השלים בהצלחה בשנת 1939.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בשנת 1939, שב גולדברג ללונדון והתגייס לשירות הצבא הבריטי, "הרויאל אינג'נירס" (הנדסה קרבית), ושימש כקצין קרבי. השירות הצבאי נמשך 6 שנים, מתוכן שהה 3 שנים בדרום איטליה. גולדברג השתחרר מהצבא הבריטי בשנת 1945 בדרגת מייג'ור; לאורך השירות קיבל מספר עיטורים צבאיים.
בשנים 1948-1953 עבד כמהנדס מים בסוכנות היהודית. ב-1953 הקים יחד עם שני חבריו את "איחוד מהנדסים לעבודות מים והנדסה אזרחית", במסגרתו פעל בארץ ובעולם בתחום הנדסת מים.
תרומתו לתחום ההשקיה בטפטוף.
במקביל לעבודתו בארגון "איחוד מהנדסים לעבודות מים והנדסה אזרחית", החל גולדברג להרצות וללמד השקיה בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות, בתחילה במשרה חלקית ובחלוף הזמן מונה לפרופסור מן המניין ולראש החוג להשקיה. בשנת 1969, במסגרת עבודתו בפקולטה לחקלאות, התוודע לשיטת ההשקיה בטפטוף; מאז ועד מותו פעל למען הפצת הידע ויישום השיטה ברחבי העולם, באמצעות כתיבה מקצועית בנושא והשתתפות בכנסים בינלאומיים.
במהלך השנים יצא גולדברג בהתנדבות לשליחות מש"ב (מחלקה לשירותים בינלאומיים), מטעם משרד החוץ, למדינות שונות בדרום-מזרח אסיה, מרכז ודרום אמריקה ואפריקה, שם הפיץ את שיטת ההשקיה בטפטוף, כחלק ממדיניות הסיוע החקלאי הישראלי בקרב מדינות מתפתחות. פעילותו זכתה להערכה; בשנת 1970 התפרסם מאמר אותו כתב גולדברג עם תלמידו מנחם שמואלי, על המצאת והפצת שיטת ההשקיה בטפטוף, בספר "אוסף המאמרים הקלאסיים שהביאו למהפכה בחקלאות ב-200 השנים האחרונות" שראה אור בארצות הברית וזכה להצלחה בשל חשיבותו.
פרסומיו.
ספרו של גולדברג, אותו כתב בשיתוף עם ד"ר ברוך גורנת וד"ר דניאל רמון, נחשב לראשון והחשוב בתחום ההשקיה בטפטוף. הספר נלמד ברחבי העולם על ידי העוסקים בתחום. בספר מפורטים רקע היסטורי ולימוד מעשי אודות השקיה בטפטוף, בין השאר באמצעות אילוסטרציות ותמונות רבות.
נוסף על ספרו זה, כתב גולדברג עשרות מאמרים בתחום ההשקיה בטפטוף, בשיתוף עם תלמידיו וממשיכי דרכו.
חייו האישים.