לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1844, גם המועמד מהמפלגה הוויגית הנרי קליי וגם הנשיא המכהן מרטין ואן ביורן מהמפלגה הדמוקרטית התנגדו לצירוף רפובליקת טקסס. באופן מפתיע, ג'יימס פולק ניצח את הנשיא המכהן מרטין ואן ביורן בבחירות הפנימיות של המפלגה הדמוקרטית, ובהמשך ניצח את הנרי קליי בבחירות לנשיאות בהפרש קטן. פולק, כמשתקף מהתנהלותו בעניין טריטוריית אורגון, תמך בהתרחבות ארצות הברית ובצירופה של הרפובליקה של טקסס לאיחוד, מה שאכן קרה בדצמבר 1845.
תכנונים לצירוף כל מקסיקו.
לאחר הצטרפות רפובליקת טקסס, נכנס צבא ארצות הברית לשטחים שנויים במחלוקת במערב רפובליקת טקסס שגם הרפובליקה וגם מקסיקו טענו לבעלות עליהן, מה שהוביל לפתיחת מלחמת ארצות הברית–מקסיקו באפריל 1846, כחמישה חודשים לאחר הצטרפות רפובליקת טקסס לאיחוד. במהלך המלחמה כבשה ארצות הברית שטחים רבים שעתידים להיות חלק ממדינות קליפורניה, נבדה, יוטה, אריזונה, ניו מקסיקו, וקולורדו. הדבר אומנם לא תאם את הרעיון המקורי של הייעוד הגלוי, אך עדיין אמריקנים רבים תמכו בשליטה בשטחים החדשים בשל הפצת הדמוקרטיה על שטחים נרחבים נוספים. השטחים החדשים מהווים קצת יותר מחמישית משטחה היבשתי הרצוף של ארצות הברית, וקצת יותר משישית מכל שטחה של ארצות הברית (כולל אלסקה והוואי).
בעקבות ההצלחות בשדה הקרב, נשמעו קולות, במיוחד במפלגה הדמוקרטית, שטענו לכיבוש כל מקסיקו, מכיוון שלדעתם זאת הדרך היחידה להבטיח שלום עתידי באזור. לכיבוש כל מקסיקו הייתה התנגדות רבה בשל שתי סיבות: הראשונה היא שהכיבוש נוגד את רעיון הייעוד הגלוי, שכן משמעותו היא כפיית שלטון ארצות הברית על מיליוני מקסיקנים. הסיבה השנייה היא מטעמים גזעניים, כפי שהראה ג'ון קלהון, סנאטור מדרום קרוליינה שתמך בצירוף רפובליקת טקסס, בנאומו בקונגרס ב-3 בינואר 1848:
ויכוח זה הציג את הסתירה בייעוד הגלוי בין הרעיון שלפיו יש צורך לפזר דמוקרטיה ו"לשפר" עמים לבין הרעיון לפיו המקסיקנים לא שייכים לגזע הלבן ולכן הם נחותים ולא מסוגלים להיות אמריקנים. לכן, גזענות שימשה לקידום הייעוד הגלוי, אך מצד שני, גם להתנגדות לרעיון, כפי שעשה ג'ון קלהון בהתנגדותו לטוענים לסיפוח כל מקסיקו. בסופו של דבר הרעיון לכבוש את כל מקסיקו ירד מהפרק בשל העבדות שהייתה מותרת במדינה.
מעבר לצפון אמריקה.
ב-1898 טבעה ספינת חיל הים האמריקני "מיין" בנמל הוואנה שבקובה. בעקבות כך פרצה מלחמת ארצות הברית–ספרד בה ארצות הברית התערבה לטובת המורדים הקובנים נגד האימפריה הספרדית. בעקבות המלחמה, ארצות הברית קיבלה לרשותה את השליטה בגואם, פוארטו ריקו, קובה, והפיליפינים. הייעוד הגלוי הוזכר בהקשר של הכיבושים, אך הפעם הכיבושים היו שונים מכיוון שלעומת הפעמים הקודמות, הפעם נכבשו קולוניות של מדינה מסוימת. בנוסף לכך, הכיבושים לא תאמו את מהות הייעוד הגלוי שכן לא נעשו מרצון האוכלוסייה המקומית, מה שאכן הוביל לעצמאות הפיליפינים וקובה, שהמשיכו לתפקד כמדינות חסות של ארצות הברית, לעומת פוארטו ריקו וגואם שהפכו לטריטוריות של ארצות הברית.
בשל כך, ישנו ויכוח בין היסטוריונים האם כיבוש השטחים מעבר לצפון אמריקה, דוגמת הוואי שהפכה למדינה בארצות הברית, נובעים משיקולי הייעוד הגלוי או בסך-הכל משיקולים אימפריאליסטים. הנשיא ויליאם מקינלי, הנשיא שתמך בסיפוח טריטוריית הוואי לארצות הברית בשנת 1898, טען: "אנו זקוקים להוואי ממש כמו ואף יותר משהיינו זקוקים לקליפורניה. זה ייעוד גלוי". לעומתו, הנשיא לשעבר גרובר קליבלנד, נשיא שדחה את צירוף הוואי לארצות הברית בתקופת כהונתו, טען שהדבר הוא "סטייה מייעודנו הלאומי".
שימוש מאוחר.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית השימוש במושג הייעוד הגלוי הלך ודעך. פעם יוצאת דופן הייתה בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1892, בהן המפלגה הרפובליקנית הצהירה: "אנחנו נאשר מחדש את הסכמתנו לדוקטרינת מונרו והאמונה בהשגת הייעוד הגלוי של הרפובליקה במובן הרחב". לא ידועה מה הייתה כוונת המפלגה, שכן היא לא זכתה במערכת הבחירות.
בתקופת הנשיא תיאודור רוזוולט הורחבה דוקטרינת מונרו בשנת 1904 במה שכונה "מסקנת רוזוולט", ולפיה ההתפשטות האמריקנית בטענת הייעוד הגלוי הוחלפה בהתערבות לטובת האינטרסים האמריקניים בחצי הכדור המערבי. הנשיא וודרו וילסון המשיך את המדיניות, רק שהפעם הרחיב את "משימתה" ו"ייעודה" של ארצות הברית לקנה מידה עולמי. הדבר הוביל את ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, בה וילסון הצהיר ש"העולם חייב להיהפך למקום בטוח עבור הדמוקרטיה" והציג את המלחמה כמלחמת הדמוקרטיה נגד האוטוקרטיה באירופה. לאחר במלחמה, בהודעתו לקונגרס בשנת 1920, וילסון הצהיר:
זו הייתה הפעם היחידה בה נשיא מכהן משתמש ישירות במושג "הייעוד הגלוי" בנאומו. גרסתו של הייעוד הגלוי בעיני וילסון היא שמשימתה של ארצות הברית היא להנהיג את הדמוקרטיה. נקודת הראות הזאת צברה תאוצה לאחר מלחמת העולם השנייה, עם פרוץ המלחמה הקרה.
ברוך דרור
ברוך דרור (נולד ב-2 בנובמבר 1964; טקסס, ארצות הברית) הוא שחקן, סופר ומוזיקאי.
ביוגרפיה.
ברוך גדל והתחנך בבת-ים. בנעוריו שיחק כדורגל בקבוצת הפועל תל אביב והיה אלוף ג'ודו. שירת בחטיבת גולני והשתתף במלחמת לבנון הראשונה כלוחם ואחר כך כמפקד כיתה. לאחר מכן עבר ליחידת מסתערבים שפעלה במרחב צידון וסיים את שירותו כסמל מחלקה של נוער במצוקה בחוות השומר.
ב-1982 השתתף בתחרות כישרונות ארצית וקיבל מלגה ללימודי מוזיקה. למד משחק בבית צבי. במסגרת הלימודים נסע ב-1989 עם משלחת שחקנים למוסקבה שם זכה יחד עם משתתפי ההצגה "אקווס" בפרס הראשון בפסטיבל הבינלאומי להצגות סטודנטים "פודיום". הוא סיים את לימודיו ב-1989 ומאז משחק בעיקר בתיאטרון.
ב-1993 כתב, הלחין וביצע את המנון יחידת הימ"מ. בספטמבר 2020 יצא לאור רומן הביכורים שלו, "הלילה בגרנדה", המתאר את חוויותיו מהמלחמה והשבר שבא בעקבותיה, הכולל מצב נפשי ואשפוז, לאחר שלקה במאניה דפרסיה.
תפקידיו.
טלוויזיה.
השתתף בסדרות "הביל"ויים", "Signal C.Q", "צוללים קדימה", "אריק הראשון", "רמת אביב גימל", "אסתי המכוערת", "פרשת השבוע", "טיפול נמרץ", "זכר ונקבה ברא אותם" (אותו גם כתב והלחין את הפסקול) ו"מנאייכ".
קולנוע.
השתתף בסרטים "לבנים", "פיתוי" על פי ספרו של רם אורן, "מחץ הדלתא 3", "שעתנו היפה ביותר".
גמר ליגת האלופות 2010
גמר ליגת האלופות 2010 התקיים באצטדיון סנטיאגו ברנבאו, אצטדיון הבית של ריאל מדריד הספרדית, ב-22 במאי 2010, ובו נקבע שהזוכה בטורניר ליגת האלופות לעונת היא אינטר מילאנו מאיטליה, שניצחה במשחק את באיירן מינכן מגרמניה בתוצאה 2-0. משחק הגמר היה סיומה של העונה ה-55 של הטורניר, וה-18 במתכונתו הנוכחית. לראשונה בהיסטוריה התקיים משחק הגמר ביום שבת, ולא ביום רביעי המסורתי.
הסנטיאגו ברנבאו אירח את משחק הגמר בפעם הרביעית בהיסטוריה, ולראשונה במתכונת החדשה של ליגת האלופות. בעבר הוא אירח את משחקי הגמר ב-1957, 1969 ו-1980.
אלופת איטליה הובילה במחצית המשחק 1-0 על סגנית אלופת גרמניה משערו של דייגו מיליטו, השחקן המצטיין במשחק, שהשלים צמד במחצית השנייה כדי לקבוע את תוצאת המשחק. באיירן ירדה מנוצחת למרות שהחזיקה בכדור יותר משני שלישים מזמן המשחק.
שתי הקבוצות הגיעו למשחק לאחר שהבטיחו זכייה בדאבל במדינתם, וכך הובטח שבפעם השנייה ברציפות תזכה קבוצה בטרבל, אחרי ברצלונה ב-. טרם לכך, לא קרה מעולם שקבוצה איטלקית או גרמנית זכתה בטרבל (באיירן מינכן עשתה זאת שלוש שנים אחר כך, ב-). אינטר הייתה קרובה לעשות זאת ב-1965, לאחר שזכתה בליגת האלופות ובאליפות איטליה, אך הפסידה ליובנטוס בגמר הגביע האיטלקי. באיירן ואינטר נפגשו בעבר ארבע פעמים במפגשים רשמיים. המאזן ביניהן טרם המשחק עמד על שני ניצחונות לבאיירן, ניצחון אחד לאינטר ועוד משחק אחד שהסתיים בשוויון. שני המפגשים הקודמים בין השתיים נערכו במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות לעונת , אז השיגה באיירן ניצחון חוץ על אינטר, והמשחק במינכן הסתיים בשוויון 1-1.
היה זה משחק גמר ליגת האלופות החמישי בהיסטוריה שבו שיחקה אינטר, והראשון מזה 38 שנים. הייתה זו הזכייה השלישית שלה בתואר, והראשונה מאז עונת . בכך היא השלימה רצף של שלוש שנים בהן המנצחת בגמר זוכה בתוארה השלישי במפעל, אחרי מנצ'סטר יונייטד ב-2008 וברצלונה ב-2009, אליהן השתוותה אינטר במקום השישי בטבלת הזכיות במפעל. לראשונה מאז גמר ליגת האלופות 2007, בו ניצחה מילאן, הגיעה קבוצה איטלקית לגמר המפעל. באיירן מינכן העפילה לגמר בפעם השמינית בתולדותיה ולראשונה מאז 2001, ובכך עקפה את ליברפול במקום השלישי במספר ההופעות בגמר. היא הייתה לקבוצה הגרמנית הראשונה מאז באייר לברקוזן ב-2002 שמעפילה לגמר ליגת האלופות.
לראשונה מאז גמר ליגת האלופות 2004, בו ניצחה פורטו את מונקו, התקיים משחק גמר ללא נציגה מאנגליה. מי שאימן אז את פורטו היה ז'וזה מוריניו, שהשלים כמאמן אינטר במשחק את זכייתו השנייה בתואר, והיה לשלישי בהיסטוריה, אחרי ארנסט האפל ואוטמאר היצפלד, שזוכה בו עם שתי קבוצות שונות. מאמן היריבה, לואי ואן חאל, גם הוא זכה בתואר בעבר, עם אייאקס אמסטרדם ב-, כך שבפעם הרביעית בהיסטוריה נפגשו בגמר שני מאמנים שכבר זכו בתואר. הפעם הקודמת הייתה בגמר של 2007, אז ניצחה מילאן של קרלו אנצ'לוטי את ליברפול של רפאל בניטס, לאחר ששניהם כבר זכו בליגת האלופות עם קבוצתם. לראשונה בהיסטוריה, שתי הקבוצות במשחק הגמר לא סיימו במקום הראשון בשלב הבתים.