מאז ההפסד בבחירות השהה ואה את פעילותו הפוליטית, ועבר להתגורר עם משפחתו בארצות הברית. ב-2009 חזר לליבריה כדי להביע את תמיכתו במועמד מחוז מונסרדו מטעם מפלגתו בבחירות לסנאט. ב-2011 חזר והציג את מועמדותו לנשיאות, אך לאחר שלא הצליח ליצור ברית עם מפלגות נוספות, הציבה אותו המפלגה בתור מועמד כסגנו של וינסטון טבמן שרץ לנשיאות. עם זאת, טבמן הפסיד בהפרש ניכר בהתמודדות מול הנשיאה ג'ונסון-סירליף בבחירות שהתקיימו ב-2011.
ב-11 באוקטובר 2017 התמודד פעם נוספת על הנשיאות. בתוצאות ראשוניות שפורסמו ב-13 באוקטובר, לאחר ספירה של שליש מהקולות, ואה הוביל עם 39%; מכיוון שכדי לנצח מתמודד חייב לקבל יותר מ-50%, התקיים סיבוב נוסף מול מי שנמצא במקום השני, ג'וזף בואקאי שהיה סגנה של ג'ונסון-סירליף. אף מועמד לא זכה ברוב מכריע בסיבוב הראשון ונערך סיבוב שני בין ג'ורג' ואה לג'וזף בואקאי. ב-27 בדצמבר הוא הוכרז לנשיא ליבריה, לאחר שניצח בסיבוב השני לבחירות הנשיאותיות. הוא נכנס לתפקידו בינואר 2018.
גלריה.
ג'ורג' ואה ורעייתו בפגישה עם נשיא המדינה ראובן ריבלין, ירושלים, פברואר 2019
החיים יפים
החיים יפים (באיטלקית: La vita è bella) הוא סרט איטלקי שיצא לאקרנים ב-1997. הסרט הוא קומדיה טרגית העוסקת בשואת יהודי איטליה, כפי שהיא משתקפת בחיי משפחה אחת. השחקן האיטלקי רוברטו בניני השתתף בכתיבת התסריט, ביים ואף שיחק בסרט בתפקיד הראשי.
עלילת הסרט.
בחלקו הראשון של הסרט מסופר על גווידו אורפיצ'ה (רוברטו בניני), יהודי איטלקי, ועל קורותיו באיטליה הפאשיסטית לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה. בשנת 1939 עובר גווידו לעיר ארצו, בה הוא מתפרנס כמלצר במלון "גרנד הוטל", שבו דודו אלישע (ג'וסטינו דוראנו) הוא המלצר הראשי. הוא קושר קשרי ידידות עם אחד מאורחי המלון, ד"ר לסינג, רופא גרמני בעל אובססיה לחידות. גווידו מתאהב בדורה - מורה בבית ספר, שאינה יהודייה (ניקולטה בראסקי), ומחזר אחריה במרץ. במאבק על לבהּ עליו להתחרות ברודולפו, ארוסה של דורה שהוא פקיד בכיר. במאבק זה משולבים קטעי סלפסטיק אחדים, שבהם גווידו מפיל בטעות עציץ על ראשו של רודולפו, ולאחר מכן גורם לו לחבוש מגבעת שבה ביצים טריות, המתנפצות על ראשו. לאחר שגווידו כבש את לבהּ של דורה, חרף התנגדות אמהּ (מריסה פארדס), הסרט מדלג שנים אחדות בזמן, לקראת יום הולדתו ה-5 של בנם ג'וזואה (בתרגום העברי לסרט: יהושע; בגילומו של ג'ורג'ו קנטריני). בינתיים גווידו פתח חנות ספרים שעליה חלם.
האווירה הקומית של הסרט אינה מסתירה את האווירה הפשיסטית של אותם ימים. אלמונים צובעים את סוסו של אלישע בירוק, וכותבים עליו: "זהירות - סוס יהודי". מנהלת בית הספר שבו מלמדת דורה מציגה שאלה בחשבון שבה נדרש התלמיד לחשב כמה כסף תחסוך המדינה אם כל הנכים שבה יחוסלו, ומתלוננת רק על הצגתה לילדים ששליטתם בחשבון אינה מספקת. רודולפו, בן שיחהּ, מתייחס אף הוא רק להיבט זה, לחרדתה של דורה. הסרט לועג להצדעה במועל יד ולתורת הגזע. כבר בחלק זה מנסה גווידו להסתיר מיהושע את חומרת המצב. כאשר יהושע שואל מדוע בחנות ישנו שלט "הכניסה אסורה לכלבים וליהודים", מסביר לו גווידו שזה רצון בעלי החנות, ושבחנות אחרת ראה שלט האוסר כניסה לסיני וקנגורו, ומוסיף שבחנות הספרים שלהם יתלו שלט "הכניסה אסורה לעכבישים ולויזיגותים".
בחלקו השני של הסרט, המתחיל ביום הולדתו של יהושע, נלקחים גווידו, יהושע ואלישע לרכבת המסיעה אותם למחנה ריכוז. דורה, שאינה יהודיה, מתעקשת להצטרף לרכבת זו, ולהצטרף אל משפחתה. הקצין הנאצי האחראי על השילוחים ברכבות אומר לה שאין טעות במשלוחים ושמקומה אינה על הרכבת. היא גוערת בו וכדי "להעניש" אותה הוא מעלה אותה על הרכבת. גווידו מנסה להציל את הילד על ידי כך שהוא אומר לו שהכל חלק ממשחק שבו צוברים נקודות, ומי שצובר 1,000 נקודות זוכה במשחק ומקבל טנק אמיתי. כאשר מגיע השומר, הדובר גרמנית, גווידו מתנדב לתרגם את הוראותיו, אף שאינו יודע גרמנית. השומר "נובח" את הוראותיו, וגווידו אומר במקומן הוראות בנוגע למשחק שהציג ליהושע. במחנה מופרדות הנשים מהגברים, וגווידו מנסה בדרכים שונות להעביר אל דורה אותות של חיים ואהבה.
בין האסירים עוברת השמועה שהזקנים והילדים מוצאים להורג בתאי גזים, ובעקבות זאת פוקד גווידו על יהושע להסתתר במשך כל היום, ומציג זאת כחלק מהמשחק. גווידו מזהה שרופא המחנה הוא ד"ר לסינג, והרופא משחרר את גווידו מעבודת הפרך שבה עסק עם יתר האסירים, והופך אותו למלצר לסגל המחנה.
בשתי סצינות מצמררות ניכר הפער בין עולמם של האסירים לעולמם של הסוהרים. כאשר אלישע מתכונן, עם אסירים נוספים, למקלחת שתביא למותו, עוברת לידו סוהרת ומועדת. הוא מושיט לה יד חומלת ואומר "אני מקווה שלא נפצעת, גבירתי", והיא מגיבה במבט זועם ומלא בוז ושנאה. ד"ר לסינג פונה אל גווידו ואומר לו "אני צריך לדבר אתך, חשוב ביותר". גווידו, הנאבק על חייו וחיי בנו, נדהם לשמוע שהנושא ה"חשוב ביותר" הוא חידה שמטרידה את מנוחתו של הרופא ומטריפה את שנתו בלילות. בזמן שגווידו ושאר האסירים נלחמים על חייהם ועובדים בעבודת פרך בסחיבת מתכות והתכתן בכבשנים, הרופא אינו מצליח לזהות את שם העוף ששריקתו תואמת לחידה.
יהושע מספר לגווידו את ששמע: "הם עושים מאתנו כפתורים וסבונים. שורפים אותנו בתנורים". גווידו, בהתאם לשיטתו, מכחיש זאת מכל וכל. יהושע מוסיף: "לא נשארו פה ילדים, אני הילד היחיד פה", וגווידו מנצל הזדמנות שבה באו לביקור במחנה ילדי הסגל, כדי לסתור דברים אלה. האמת המרה טופחת על פניו של גווידו כאשר הוא תועה במחנה ומגיע לאזור שבו גוויות רבות, בזמן שיהושע ישן בחיק ידיו.
ההומור והגישה החיובית של האב מסייעים לילד לשרוד בתנאים האיומים של מחנה הריכוז. יום לפני השחרור המיוחל, במהלך ניסיונו להציל את דורה, גווידו מתחפש לאישה, ונכנס למחנה שם שוכנות הנשים, אך הוא מתגלה. סוהר גרמני מוליך את גווידו עם נשקו לפינה חשוכה, ויורה בו למוות.
בהתאם להנחיות שהשאיר לו גווידו, יוצא יהושע ממחבואו בארון הברזל רק כאשר יש שקט מוחלט, ולא נשמעים קולות המון או ירי. טנק אמריקאי מגיע למחנה לאחר שחררו, וניצחונם על הנאצים, מפקד הטנק מעלה את יהושע על הטנק שרואה אותו לבדו בחצר המחנה. תוך כדי נסיעה רואה יהושע את אמו בקרב שיירת הניצולים היוצאים מהמחנה, יורד אליה ואומר לה: "זכינו ב-1,000 נקודות. איזה צחוק... אנחנו חוזרים הביתה בטנק. ניצחנו!"
שחקנים.
שחקני משנה:
מוזיקה.
המוזיקה לסרט נכתבה על ידי ניקולא פיובאני, למעט קטע אחד: ברקרולה מתוך סיפורי הופמן שהולחן על ידי ז'אק אופנבך. ביצוע הנגינה על ידי תזמורתו של ניקולא פיובאני.
קטע מוזיקלי אחד הפך לשיר בעל אותו שם בפסקול: החיים יפים. שרה באנגלית אחינועם ניני. מילים: אחינועם ניני וגיל דור, לחן: ניקולא פיובאני.
פרסים.
הסרט הוקרן בשנת 1998 בפסטיבל קאן, וזכה בפרס השני בחשיבותו בפסטיבל, הגרנד פרי.
הסרט הוקרן בשנת 1998 בפסטיבל הקולנוע בירושלים וזכה בפרס החוויה היהודית.
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר וזכה בשלושה - פרס הסרט הזר הטוב ביותר, פרס השחקן הטוב ביותר (רוברטו בניני), ופרס המוזיקה המקורית לסרט דרמה.
פרשנות.
רמזים מטרימים.
בחלק הראשון של הסרט ישנם מרכיבים רבים שאינם ריאליים, והם מכינים את הצופה לכך שגם את חלקו השני של הסרט, אין להבין באופן ריאלי. בנוסף, בחלק הראשון ישנם רמזים מטרימים אחדים לחלקו השני:
הסתרה מגוננת של השואה.
פסיכולוגים זיהו דפוס תקשורת בין הורים, ניצולי השואה, לבין ילדיהם, בני הדור השני לשואה, שכונה בשם "קשר השתיקה", שלא לשוחח על הטראומה של ההורה ולנתקה מחיי היום-יום במשפחה. הצורך בקשר השתיקה נבע לא רק מהצורך של ההורים לשכוח ולהסתגל לחייהם לאחר השואה, אלא אף מאמונתם כי תאורי הזוועות שחוו בתקופת השואה עלולים לפגוע בהתפתחות הנפשית התקינה של הילד. בסרט שלפנינו הסתרת השואה מפני הילד נעשית תוך כדי התרחשותה של השואה (ולא כזיכרון מתרחק) - חלק ניכר מהסרט מוקדש למאמציו של גווידו להסתיר מיהושע את המשמעות האמיתית של המתרחש.
השפעות על הסרט.
אביו של בניני שהה שנתיים במחנה הריכוז ברגן-בלזן, והסרט מבוסס במידת מה על התנסויותיו במחנה.
התקבלות הסרט.
על אף שרובו של קהל הצופים קיבל את הסרט כסרט פרו-יהודי המקדם את תודעת השואה, ישנם הסוברים אחרת. רבים חשו אי נעימות מיצירתה של קומדיה המתרחשת לכאורה במחנה השמדה, אך אינה מציגה כמעט בכלל את זוועות השואה. דעה ביקורתית הביע התסריטאי קובי ניב, שכתב ספר בשם "החיים יפים, אבל לא ליהודים", בו הוא מנתח את הסרט. ניב הסיק שהשואה מיוצגת בסרט כאירוע שלא אירע דווקא ליהודים, ושלא אירעו בו רציחות המוניות. ניב טוען כי הסרט הוא משל תאולוגי המוצא הצדקות לעונשם של היהודים בשל צליבתו של ישו.
ביקורת זו מצטרפת לביקורתו של מאיר שניצר, שביקר מספר שנים לפני כן את הסרט רשימת שינדלר, שהיה מחלוצי סרטי השואה ההוליוודיים, וכינה סרטים מעין אלו "פופליזציה" של השואה, ואת "החיים יפים" כינה "תועבה". מבקרים אחרים השתמשו אף בביטויים חריפים כגון הכחשת שואה, ורבים ראו מעין הוכחה לטענותיהם בשמחתו הבלתי מאופקת והמופגנת של בניני כשזכה בפרס אוסקר על סרט זה (בניני פילס את דרכו לבמה על משענות הכיסאות של הקהל).
סט הצילומים.
חלקו הראשון של הסרט צולם בעיר ארזו בטוסקנה שבאיטליה. בעיר יש אף מראי מקום המציינים איזו סצנה צולמה במקום הספציפי בעיר.
קישורים חיצוניים.
"החיים יפים: האם מדובר בסרט אנטישמי?": פודקאסט להאזנה של תוכנית הרדיו "פסטיבל כאן", בהגשת דני מוג'ה ויונתן גת
זלדה שניאורסון-מישקובסקי
סלטיק