ב-1986, היא מונתה כבדרנית הגלובלית של השנה על ידי הכנס העולמי של ראשי ערים. היא זכתה בפרס מרטין לותר קינג מטעם המרכז לשינוי חברתי בלתי אלים בשנת 1993; ובפרס היכל התהילה של NAACP ב-1998, והוכנסה להיכל התהילה של הביג בנד ב-1999. היא זכתה בפרס החצוצרה מטעם קרן UNCF להישג יוצא דופן ב-1994, ושוב ב-2005. וילסון קיבלה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד ב-1990. היא קיבלה תוארי דוקטור לשם כבוד מאת מכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון, ומאוהיו סטייט. לווילסון יש רחוב על שמה בעיר הולדתה, צ'יליקות, אוהיו. והיא ממייסדי קרן ננסי וילסון, אשר חושף ילדים משכונות עוני לטבע. וילסון הייתה עמיתת מאסטר של הקרן הלאומית לאמנויות לשנת 2004, הכבוד הגבוה ביותר שממשלת ארצות הברית מעניקה למוזיקאי ג'אז. בשנת 2005 היא קיבלה את פרס NAACP Image לאמן הקלטות הג'אז הטוב ביותר, ומאוחר יותר לפרס מפעל חיים מ- NAACP בשיקגו, ואת פרס "האגדות" של אופרה וינפרי.
בספטמבר 2005, הוכנסה וילסון לדרך התהילה הבינלאומי לזכויות האזרח הליכה באתר מרטין לותר קינג ג'וניור ההיסטורי. וילסון הייתה דמות מרכזית בתנועה לזכויות האזרח, ואמרה "הפרס הזה חשוב לי יותר מכל דבר אחר שאי פעם קיבלתי." את יום הולדתה ה-70 חגגה בהוליווד בול, ב-29 באוגוסט 2007, באירוע שאירח ארסיניו הול, ובה נכחו והופיע מיטב האמנים מעולם הג'אז, רית'ם אנד בלוז, פופ ועוד.
חיים אישיים.
וילסון נישאה לבעלה הראשון, המתופף קני דניס, ב-1960. בשנת 1963 נולד בנם, קנת (קייסי) דניס ג'וניור, וב-1970, הם התגרשו. ב-22 במאי 1973, היא נישאה לאיש דת פרסביטריאני, ויילי ברטון. היא ילדה את סמנתה. ברטון ב-1975, והזוג אימץ את שריל ברטון ב-1976.
באוגוסט 2006, אושפזה וילסון בבית חולים עם אנמיה ומחסור באשלגן. היא נאלצה לבטל מספר הופעות חשובות בזמן שעבר סדרת בדיקות.
במרץ 2008, היא שוב אושפזה, הפעם מסיבוכים של דלקת ריאות. היא החלימה, אך באותה שנה, בעלה, ויילי ברטון, נפטר מסרטן הכליות.
ב-13 בדצמבר 2018, וילסון מתה בביתה בקליפורניה, לאחר מחלה ארוכה. היא הייתה בת 81.
Donbot botnet
דונובוט (באנגלית: Donbot מוכר גם כ-Buzus ו-Bachsoy) היה בוטנט זדוני שהפיץ דואר זבל אלקטרוני ספאם.
שיא פעילותו היה בעת ששלח כ-800 מיליון הודעות ספאם ביום והיה מורכב מיותר מ-125,000 מחשבים נגועים.
הווירוס הופץ לאחר הורדה של קובץ מאתר שכתובתו האמיתית הוסתרה באמצעות שירות קיצור שמות מתחם.
לאחר ההדבקה הראשונית מחשבו של הקורבן אפשר לתוקף חיצוני להשתלט עליו ולבצע פעולות בשמו.
בעזרת מחשבי הקורבנות בנה התוקף בוטנט זדוני שסייע לו באיסוף נתונים, שליטה על תהליכי מערכת וביצוע התקפות מניעת שירות.
צומת מל&quot;ל
יעקב ברמן (שוטר)
יצחק סבן (שוטר)
דיר אל-חטב
דיר אל-חטב (בערבית: دير الحطب משמעו בערבית "מנזר גִזְרֵי העץ") הוא כפר פלסטיני השוכן דרומית מזרחית לשכם ושייך לנפת שכם ברשות הפלסטינית. דיר אל-חטב שוכנת למרגלות ג'בל בילאל. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 2,685 תושבים בשנת 2016.
היסטוריה.
לפי עדויות ארכאולוגיות האזור היה מיושב החל מתקופת הברזל בארץ ישראל. הכפר מוקף במספר אתרים ארכאולוגיים: מצפון, על פסגתו המערבית של ג'בל בילאל, מצוי מבנה מקאם שייח' "בילאל אבן רבאח", אתיופי שהיה המואזין הראשון באסלאם. מדרום, ח'רבת איבן נ'סיר (חורבת אבן נצר), במקום נמצאו חרסים מתקופת הברזל ושרידי מבנים מהתקופה הפרסית בארץ ישראל והתקופה ההלניסטית, על ידי הארכאולוג רם גופנא במסגרת הסקר הארכאולוגי של ישראל בשנת 1968. מדרום מזרח, ב"ח'רבת כפר ביתא" נמצאו 5 מערות קבורה מפוארות בהם עיטורי פרחים ("רוזטות").
החוקר צרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר ב-1870 וכתב: "במקום מערכת של בורות מים עתיקים שלא הייתה בשימוש, ואספקת המים לתושבי הכפר הייתה מ"עין אל כבירה" שממזרח".
בתקופת המנדט הבריטי.
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 234 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-277 מוסלמים אשר שכנו ב-51 בתים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 370 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 11,532 דונם. בכפר היו גם פרדסים ומטעי בננות.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, עבר משליטה בריטית לירדנית.
בשנת 1961, האוכלוסייה של דיר אל-חטב הייתה 481 נפש.
לאחר 1967.
במלחמת ששת הימים, בחצות ליל ה-7 ביוני 1967, החלה מתקפת חטיבה 37 על אזור שכם. החטיבה נכנסה אל העיר בשעה 10:45 בבוקר והלחימה נמשכה עד הערב, בסיומה נפל כל האזור בידי כוחות צה"ל והכפר עבר משליטה ירדנית לישראלית.
לאחר עליית הליכוד לשלטון ב-1977 הבטיח ראש הממשלה מנחם בגין לחברי "גרעין אלון מורה" שהם יכלו להקים עיר יהודית בגבעות הטרשיות ממזרח לשכם. לצורך כך נוהלו מגעים רבים עם גורמים בממשלה. בספטמבר 1978, בעקבות התחייבות של ראש הממשלה מנחם בגין שלא להקים התנחלויות במשך שלושה חודשים, עלו מתנחלים מגוש אמונים להתנחלות באזור חווארה. בדצמבר 1978, לקראת תום שלושת החודשים, דרשו בגרעין אלון מורה להקים את היישוב ממזרח לשכם וב-31 בדצמבר 1978 יצאו במסע עצמאי להר חווארה. המסע נעצר בידי צה"ל. במאי 1979 נערך גרעין אלון מורה לחידוש המאבק, לאור ההתמהמהות בהקמת ההתנחלות ליד שכם. במחלקה להתיישבות ניסו לאתר אדמות מדינה או אדמות נפקדים שמתאימות להתנחלות, לאחר ששר הביטחון סירב להפקיע אדמות לשם כך. בתחילת יוני 1979 בוצעה הפקעה של אדמות מהכפר הסמוך רוג'ייב, בעקבות עתירה לבג"ץ נגד שימוש בקרקעות המופקעות לצורך הקמת התיישבות, פסק בית המשפט כי ההפקעה אינה חוקית. ממשלת ישראל החליטה להעביר את התנחלות "אלון מורה" סמוך לפסגת ג'בל בילאל (או "הר כביר"), כקילומטר מצפון לדיר אל-חטב, זאת לאחר שהוכרזה כאדמת מדינה על ידי פליאה אלבק, מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה, מאחר שלא הייתה מעובדת.
ב-7 באפריל 1988, בזמן האינתיפדה הראשונה, מזכיר היישוב אלון מורה, גרשון מסיקה ועוד מספר מתושבי אלון מורה נכנסו לכפר כשהם חמושים בנשקם האישי, לאחר שהבחינו בשני דגלי פלסטין שהיו מונפים על גג בניין. בהגיעם אל הכפר הם לקחו איתם שניים מהתושבים אל הבניין שעליו היו מונפים הדגלים. בדרכם אל הבניין ירו מסיקה וחבריו באוויר. לאחר מכן הורידו שני הערבים את הדגלים בהוראת מסיקה. לאחר הורדת הדגלים, הציתו מסיקה והאחרים את הבניין, שהכיל תבואה. אחר כך הכניסו את אחד התושבים לכלי-הרכב שלהם, השכיבו אותו בתוך הרכב כשפניו למסה והכו אותו בגבו. בנובמבר 1989 הוגש נגדו כתב אישום בבית המשפט המחוזי בתל אביב על הצתה ותקיפה.
לאחר הסכמי אוסלו, 42% מאדמות הכפר מוגדרות כשטח B ו-58% הם שטח C.
בשנת 1996 נסלל על אדמות הכפר כביש עוקף להתנחלות אלון מורה – כביש 555. הנסיעה על הכביש אסורה לתושבי הכפר ונמנעת מהם הגישה אל אדמות הכפר שמעבר לכביש. החל מ-2006 השתלטו מתנחלי אלון מורה על אדמה חקלאית פרטית של תושבי הכפר באזור הכביש ונטעו בה גפנים.
גאוגרפיה.
המעיין הראשי של הכפר – עין אל-כבירה, ממוקם במדרון שמעל הכפר. ליד המעיין קיימת ניקבה עתיקה מהתקופה הביזנטית ולצידה בריכה, ששימשו להגברת זרימת המים. אורך הניקבה כ-70 מטר, היא מצופה אבנים מסותתות ומקורה בקשתות ובקמרונים מחודדים מאבן. כמו כן, ישנם שרידים עתיקים של אמת מים שהובילה מים לעיר שכם ו-5 ברכות גדולות (כ-100 קוב כל אחת). גובה קמרונות הנקבה נע בין 1 ל-2 מטרים ורוחבה כחצי מטר. המעיין הוא מקור המים היחיד הנובע במורדותיו המערביים של הר כביר וכתוצאה מכך היה בעל חשיבות לתושבי הכפרים סאלם, בית דג'ן, דיר אל-חטב ועזמוט.
ב-2009 השתלטו מתנחלי אלון מורה על המעיין ובנו בו בריכת בטון. בנובמבר 2010 הרס המנהל האזרחי את הבריכה שנבנתה ללא אישורים. אך באפריל 2011 נחנכה בריכה חדשה וגדולה יותר במרחק 50 מטר מהבריכה הקודמת. מאז אין לתושבי הכפר גישה למעיין.
כלכלה.
פרנסתם של תושבי הכפר התבססה במשך מאות שנים על עיבוד האדמה ועל מרעה בשטחי אל-ג'בל אל-כביר, ובוואדיות הסובבים אותו. במשך השנים נתפסו רוב אדמות החקלאות והמרעה של הכפר, על ידי הכרזה עליהן כאדמות מדינה, הכרזה על "שמורת טבע הר כביר" ומאחזים לא חוקיים. הניתוק מהאדמות החליש את כלכלתם של תושבי הכפר ורובם נאלצים להתפרנס כפועלים מחוץ לכפר. גם הגישה למקאם שייח' בילאל נחסמה עם הכללתו בשטח ההתנחלות אלון מורה.
ספרים החיצונים
אדוניצדק
מרמיטות
מרמיטות (שם מדעי: Marmotini) הוא שבט של מכרסמים ממשפחת הסנאיים מתת-משפחת סנאיי קרקע והשבט הגדול בקבוצה. המרמיטות חיות ברחבי אמריקה הצפונית, אירופה ואסיה באקלימים ממוזגים ולעיתים מדבריים או אף ארקטיים.
בני הקבוצה מזכירים במראם מרמיטות והם חיים על הקרקע ולא בין העצים כמו שאר הסנאים. רבים מהם גדולים יחסית למשפחתם והגדולה שבהם היא המרמיטה האלפינית ששוקלת לעיתים עד 8 ק"ג. רבים מהם חיים מתחת לאדמה בקהילות גדולות ומתקשרים ביניהם באמצעות שריקות ואיתותים. מאורות גדולות כאלה יוצרים למשל הנובחניות של אמריקה הצפונית שעומקן לעיתים 5–10 מטרים.