קרבין הוא שם כללי לרובה מקוצר. הקרבין נועד להיות רובה שירות עבור חיילים שהזדקקו לכלי נשק קומפקטי בעת מלחמה, כגון כוחות קומנדו, חיל פרשים, לוחמי חיל שריון ומפעילי ארטילריה.
מקור השם הוא ברובי הקרבין המקוצרים, שיוצרו עבור חיל הפרשים והיו קלים וקצרים באופן ניכר מרובי המוסקט הכבדים שהיו בשימוש חילות הרגלים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה רוב הרובים שהיו בידי הצבא היו רובים כבדים ומסורבלים (אם כי עדיפים עשרות מונים על רובי המאה ה-19). רובה ה-M1 גאראנד שהיה רובה חצי-אוטומטי, והלי אנפילד והמוסין נגאן שהיו רובים בריחיים, היו בעלי דיוק מעולה, הם היו אמינים ופשוטים לתפעול וטעינה. גם המאוזר K98, הרובה הבריחי ששימש את חיילי הורמאכט הגרמנים, נחשב לרובה מעולה, מדויק ואמין. חסרונם של רובים אלה היה משקלם הרב ואורכם הגדול, דבר שהכתיב את שימושם רק בידי חיילים המאומנים לכך. כוחות העורף ותומכי לחימה צוידו עד אז באקדח אישי, שהתגלה כלא מדויק וחסר את כוח האש הנדרש ללחימה בחיילי אויב. רובי הקרבין נועדו הן עבור תומכי לחימה והן עבור כוחות צנחנים וקומנדו שנזקקו לנשק קומפקטי. הקרבינים שימשו הן להגנה עצמית והן ללחימה התקפית. הם היו נוחים מאוד לשימוש ובעלי כוח אש גדול משמעותית מאקדחים.
גם כיום מיוצרים קרבינים למגוון רובים בארצות ומדינות שונות. בישראל השם "קרבין" נהפך לשם נרדף לרובה ה-M1 קרבין האמריקני, רובה ממלחמת העולם השנייה ששימש כנשק האישי הארוך של שוטרי משטרת ישראל משנות ה-70 של המאה ה-20 עד ל-2010 (בנוסף לאקדח שירות ורובה M16 באזורי קו עימות) ומשמש גם את מתנדבי המשמר האזרחי ומלווי טיולים. הקרבין נחשב לנשק ישן אך אמין, מדויק וקל לתפעול.
בצה"ל נהוג לקרוא לרובי קרבין בשם "מקוצר" (למשל: M-16 מקוצר) ולרובה קרבין קצר במיוחד בשם "מקוצרר". זהו שם גנרי שלא מבדיל בין CAR15, קולט קומנדו, רובה M4 ו-M16 מנוסר (M16 ארוך שקנהו נוסר בנשקייה או סדנת חימוש צה"לית) - כולם גרסאות מקוצרות לרובה הסער האמריקאי M-16.
רובי קרבין מפורסמים:
אלכסיי קוסיגין
אלכסיי ניקולאייביץ' קוסיגין (ברוסית: Алексе́й Никола́евич Косы́гин; 20 בפברואר 1904 – 18 בדצמבר 1980) מדינאי סובייטי, ראש ממשלת ברית המועצות בשנים 1964–1980.
ביוגרפיה.
קוסיגין נולד בסנקט פטרבורג למשפחת פועלים. התנדב לצבא האדום בשנת 1919 בגיל 15 בלבד. השתתף במלחמת האזרחים ברוסיה. לאחר מכן, למד בטכניקום (בית הספר להנדסאים) השיתופי של לנינגרד ומשם פנה לעבוד בסיביר. הצטרף למפלגה הקומוניסטית בשנת 1927. בשנות השלושים למד במכון הטקסטיל של לנינגרד, ולאחר מכן עבד כמהנדס ועלה בסולם ההנהלה עד שמונה למנהל מפעל הטקסטיל "אוקטיאברסקאיה" בלנינגרד.
הטיהורים הגדולים שערך סטלין גרמו לכך שהתפנו משרות בשורות מנגנון המפלגה, וקוסיגין פנה לעבוד שם במשרה מלאה. בתחילה כראש מחלקת התעשייה והתחבורה של המפלגה בלנינגרד ולאחר מכן כראש עיריית לנינגרד. בשנת 1939 הצטרף לקבינט בתפקיד קומיסר העם (People's Commissar) לתעשיית הטקסטיל. באותה שנה נבחר קוסיגין לוועד המרכזי של המפלגה. בשנים 1940–1946 כיהן כסגן יו"ר מועצת קומיסרי העם של ברית המועצות וממונה על תעשיות מוצרי הצריכה. כן כיהן בתפקיד ראש ממשלת רוסיה בשנים 1943 - 1946.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הפך קוסיגין למועמד לחברות בפוליטבירו ולחבר מלא בשנת 1948. בשנת 1948 כיהן כשר האוצר של ברית המועצות ובסוף 1948 עבר לכהן בתפקיד השר הממונה על התעשייה הקלה עד 1953. בעת פרשת לנינגרד בשנים 1949-1950 עלה שמו של קוסיגין כאחד הנאשמים, אך סטלין ריחם עליו בראותו בו אדם מוכשר שיועיל למדינה, שאין לו שאיפות לתפוס את השלטון. עם מותו של סטלין הוא הודח מתפקיד סגן ראש ממשלה ואיבד את מקומו בפוליטבירו, הגם שהושאר בתפקיד שר התעשייה הקלה. בסוף שנת 1953 הוא מונה שוב לסגן ראש ממשלת רוסיה ושר לענייני מוצרי צריכה. בהמשך כיהן בתפקיד יו"ר ועדת התכנון.
ביולי 1957, נקרא על ידי ניקיטה חרושצ'וב לשוב למלא את תפקיד סגן ראש הממשלה, לאור היותו נחשב מנהלן מומחה שיוכל להצעיד את הייצור בברית המועצות קדימה. במרץ 1959 מונה ליו"ר ועדת התכנון הממלכתית. במאי 1960 עם מינויו של ברז'נייב לנשיא הסובייט העליון, מונה קוסיגין לסגן ראשון לראש הממשלה.
ב-1964 השתתף קוסיגין בהדחתו של חרושצ'וב והשתתף בשלטון הטרויקה ביחד עם ברז'נייב ופודגורני כשהוא משמש כראש הממשלה. בתפקיד זה ניסה קוסיגין לערוך רפורמה כלכלית תוך מתן חופש מסוים למפעלים והעברת כובד המשקל של הכלכלה הסובייטית מתעשייה כבדה וצבאית לתעשייה קלה ולמוצרי צריכה. ברז'נייב לא תמך במדיניות זו והכשיל את הרפורמות של קוסיגין. בסוף שנות השישים הפך ברז'נייב למנהיגה הבלתי-מעורער של ברית המועצות, בעוד קוסיגין נשאר בתפקידו כראש הממשלה וכחבר הפוליטביורו עד שנת 1980, אך איבד יותר ויותר מכוחו הפוליטי.
קוסיגין חלה וחדל למלא את תפקידיו כראש ממשלה באוקטובר 1980, שבועות מספר לפני מותו. הוא הוחלף על ידי ניקולאי טיחונוב.
גנדלף
גַּנְדָלְף (באנגלית: Gandalf) הוא דמות בדיונית של קוסם (איסטרי) המופיע בלגנדריום של טולקין.
שמותיו/אודותיו.
גנדלף הוא המוכר ביותר מבין המיאר והאיסטרי שבולינור. הוא היה ידוע כאולורין אשר היה תלמידה של ניינה ושכן בגנים של אירמו. כאשר הולאר החליטו לשלוח את האיסטרי לארץ התיכונה אולורין הוצע בידי מנווה כדי ליעץ ולסייע ליושבי הארץ התיכונה במאבקם נגד סאורון. נאמר עליו שהוא היה החכם במסדר, ואף החכם מקרב המיאר.
עם הגיעו של גנדלף לארץ התיכונה קיבל לידיו מידי קירדן חרש הספינות, את נאריה - טבעת האש, אחת משלש טבעות הכוח של האלפים. מאחר שהיה לבוש בגלימה אפורה, היה כינויו בקרב בני האדם "גנדלף האפור" (בין הקוסמים מתחלקים השמות לפי צבע גלימתם וחשיבותם במסדר כאשר "לבן" היא הדרגה הגבוה ביותר). כינויים נוספים לגנדלף הם - "מית'רנדיר" או "הצליין האפור" בשפת האלפים, "ת'ארקון" בשפת הגמדים ו"אינקנוס" אצל ההרדרים.
תפקידו בספר ההוביט.
בספר ההוביט, גנדלף מארגן את מסעם של בילבו בגינס ו-13 גמדים, ובראשם תורין צנת-אלון, לכבוש את ההר הבודד מהדרקון סמאוג, ואף מצטרף לחלק מהמסע. במסע הזה גנדלף מוצא את חרבו, גלמדרינג, ובילבו מוצא את הטבעת האחת (אך בזמן הזה כולם חושבים שמדובר בטבעת לא חשובה). בסיפורים שלא נשלמו אנו למדים כי גנדלף חשש פן יצרף סאורון את סמוג לכוחותיו והחליט להקדים רפואה למכה. באותה עת הוא פגש את תוֹריִן צִנַּת-אַלּוֹן בברי שם שמע על כיסופיו להר הבודד והחליט לעזור לגמדים. לאורך רוב הדרך גנדלף מלווה את החבורה בדרכה המסוכנת ומציל אותם פעמים רבות: מהטרולים, בהרי הערפל ובמלחמת ההר הבודד.
תפקידו בספר שר הטבעות.
בספר שר הטבעות, דואג גנדלף שבילבו יעביר את הטבעת לפרודו, אותו הוא משכנע לקחת את הטבעת לריבנדל, שם ייוועצו מה לעשות בה. בתחילת הדרך, גנדלף לא יכול להצטרף לפרודו וסם (הגנן של פרודו, אשר מצטרף כשומר ראשו), אך הוא מצטרף אליהם בריבנדל. כאשר פרודו מתנדב לקחת את הטבעת ולהרוס אותה בהר האבדון, גנדלף הוא השני להתלוות אליו (אחרי סם), ואחריו באים אראגורן, לגולס, גימלי, בורומיר, מרי ופיפין. בגלל חוכמתו הרבה וניסיונו העשיר גנדלף נהפך באופן טבעי למנהיג של אחוות הטבעת. הוא ואראגורן מובילים את ההוביטים ושאר החבורה בניסיון כושל לחצות את הר קרדרס בחורף ולא ללכת בתחילה דרך מכרות מוריה בגלל חשדותיו של גנדלף שישנו באלרוג (שד עתיק) ששוכן שם. כשניסיון זה נכשל, גימלי מציע את "הדרך החשוכה הסודית" של מכרות מוריה אותה הדרך שגנדלף רצה להימנע מלעבור בה אך בלית ברירה גנדלף נאלץ להסכים לעצתו. במכרות מוריה הם מותקפים על ידי אורקים ועל ידי הבאלרוג (שד עתיק) שגנדלף חשד ששוכן שם, בסופו של דבר, לאחר ניסיון בריחה גנדלף מנסה לחסום את הבאלרוג באמירת משפטו האלמותי "עבור לא תעבור... אני משרת האש הסודית, נושא להבת אנור. אש האופל לא תעזור לך, להבת אודון. עבור לא תעבור!" וממוטט את הגשר שעליו הבאלרוג עומד, אך השוט של הבלרוג תופס את רגלו של גנדלף ושניהם נופלים לתהום.
גנדלף הורג את הבאלרוג ומת, ולאחר מכן "מוקם לתחייה" בתור דמות יותר סמכותית ובעלת עוצמה, גנדלף הלבן. ביער פאנגורן הוא פוגש את גימלי, לגולס ואראגורן, בחיפושיהם אחר פיפין ומרי. הם ממשיכים משם למלחמה נגד אייסנגארד ובאראד דור.
מראהו.
בתחילה מופיע גנדלף כאיש זקן עם זקן אפור, גלימה אפורה, צעיף וכובע כחול מחודד. אחרי שגנדלף חוזר לתחייה, משתנה צבעו מאפור ללבן; זהו שינוי חשוב, שמשמעותו היא בכך שגנדלף למעשה נשלח להחליף את סארומן בתפקיד ראש "מסדר" המכשפים. בספר, גנדלף אומר שהוא הפך למה שסארומן אמור היה להיות (ראש מסדר המכשפים).
חרבו.
חרבו של גנדלף נקראת גלמדרינג (בסינדרין: "פטיש האויבים"). נוצרה על ידי אלפים בצורת חרב ארוכה, בשימוש במתכתם המיוחדת. היא נגנבה או נמצאה על ידי טרולים שהתיישבו באזור הקרוב לעמק ריבנדל. גנדלף מצא את החרב מכוסה חול ואבנים במערתם של שלושת הטרולים. החרב שרדה עם גנדלף אפילו עד אחרי הקרב עם הבאלרוג במכרות מוריה.
סמלו.
סמלו של גנדלף הוא בעצם האות ג' בטנגוואר האלפי. סמלו של גנדלף מופיע לראשונה בתחילת הספר ההוביט כאשר הוא חורט אות על דלת ביתו של בילבו בגינס (מעון בג) כסימן הנחיה לגמדים לדעת לאיזה בית להגיע באותו הלילה, הוא משתמש בו גם בספר שר הטבעות כאשר הוא מסמן להוביטים ולמנטר שהגיע לפסגת הרוחות ב-3 באוקטובר.
רומא (כדורגל)