אחרי עליית הסוציאליסטים לשלטון ב-1981 העדיף להעביר את מרכז פעילותו לניו יורק למשך 9 שנים.
בארצות הברית היה חבר במועצה מייעצת של אוניברסיטת דרום קרוליינה בקולומביה, דרום קרוליינה. (1992-1986)
ב-1989 אחרי מפולת הבורסה בארצות הברית חזר לצרפת ושהה פרק זמן בניס. מילא תפקידי ייעוץ ליד ארגונים וראשי מדינות וארגונים.
היה יועץ למדיניות תעשייתית של נשיא צרפת ז'ורז' פומפידו, יועץ כלכלי של נשיא הרפובליקה של קונגו, פסקל ליסובה . בשנות ה-1990 היה מעורב בזינוק קבוצת ההשקעות "אינבסט" בשוק הרוסי בשיתוף פעולה עם ממכר ותיק, יורי רובינסקי, ב-2005 היה באנון יועץ על יד מועצת הביטחון הכלכלי של רוסיה. בתוקף תפקיד זה עזר בין השאר לקידום היחסים הכלכליים בין רוסיה ובין מרוקו.
פעילותו ברשות הפלסטינית ובתהליך השלום במזרח התיכון.
אחרי הסכמי אוסלו ב-1993, התמנה על ידי יאסר ערפאת ליועצו הכלכלי והיה אמון על פתרון סוגיית כספי קרנות הפנסיה הפלסטיניות שבידי ישראל והעברתם לידי הפלסטינים (1994–2004). ככל הנראה את ערפאת הכיר הודות לקשריו עם הממשל בתוניסיה, שבה שהתה בשנות ה-90–1980 הנהגת אש"ף.
בשנת 1996 ייסד את כתב העת הפלסטיני לכלכלה Lettre économique palestinienne בשיתוף עם מנהל סוכנות החדשות ואפה, זיאד עבד-אל-פאתה. העיתון הופיע עד שנת 1997.
בעת פעילותו בקשות הפלסטינית הותקף בתקשורת כולל בעיתון האמריקאי "וול סטריט ג'ורנל" על כך שהכשיל קידום עסקי הקבוצה האמריקנית אי. טי טי (ATT) בשוק הפלסטיני לטובת חברת ITT.
באנון תמך ביוזמת ז'נבה ובנובמבר 2003 כתב מכתב גלוי פתוח מעל דפי העיתון "מארוק אבדו" אל ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, שהצטרך להפעיל אמצעים תקיפים נגד האינתיפאדה השנייה.
החל משנת 2009 באנון הוא מזכ"ל "קבוצת העבודה הישראלו-פלסטינית לשלום ולפיוס" בעיר קו בשווייץ.
חייו הפרטיים.
היה נשוי שנית לאן מנסורה, ילידת איראן, פעילה במפלגה הסוציאליסטית הצרפתית.
לגבריאל באנון ארבעה ילדים: פטריק באנון, סופר וחוקר בקתדרה למנהל עסקים באוניברסיטה לטכנולוגיה ולמנהל עסקים "פאריס-דופינ", אן-לור, פסלת ואשתו של הפוליטיקאי פייר ללוש, ברונו באנון, שחקן ומורה למשחק, ושל העיתונאית והסופרת טריסטאן באנון.
כמו כן יש לו ארבעה נכדים.
ספריו.
'היוזמה הכלכלית במזרח כמו במערב? ב" Dirigeant" 1969 2, pp37-41
הפרדת תנועות
פארק אסטריקס
פארק אסטריקס (בצרפתית: Parc Astérix) הוא פארק שעשועים בצרפת, המבוסס על סדרת ספרי הקומיקס "אסטריקס" (מאת אלבר אודרזו ורנה גוסיני). לפארק כ-1,800,000 מבקרים בשנה, והוא פארק השעשועים הפופולרי ביותר בצרפת אחרי יורו דיסני.
פעילות.
הפארק ממוקם בשטח העיירה פליילי שבמחוז האואז, כ-35 ק"מ מצפון לפריז ו-32 ק"מ מאתר הנופש דיסנילנד פריז. הקומפלקס כולל פארק שעשועים ומלון.
הפארק הושק בשנת 1989 ובמהרה הפך לפארק השעשועים הפופולרי ביותר בצרפת, עד לפתיחתו של יורו דיסני בשנת 1992.
הפארק פתוח בין החודשים אפריל לנובמבר ונודע במיוחד ברכבות ההרים שלו.
מופעל על ידי חברת "Grevin &amp; Cie", המפעילה 13 פארקי שעשועים שונים באירופה.
קאוץ' סרפינג
מים כלכליים
אזור סמוך
מים רציפים
אזור כלכלי בלעדי
האזור הכלכלי הבלעדי ("מים כלכליים"), כפי שנקבע בחוק הים, הוא אזור ימי עד 200 מיילים ימיים (370.4 ק"מ) מחוף מדינה, ובו למדינה זכויות מיוחדות לחיפושים ולשימוש במשאבים ימיים, כולל ייצור אנרגיה ממים ורוח, בשימוש בדיבור, המונח עשוי להרחיב את תחום המים הכלכליים עד מעבר למדף היבשת - מעבר לגבול של 200 מייל.
לפני 1982, מים טריטוריאליים הורחבו בצורה בלתי מבוקרת פעמים רבות על מנת לספח פעילויות כגון כרייה במים עמוקים, קידוח ימי, זכויות הדיג (ראו מלחמת הבקלה) ולמנוע שידורי רדיו פיראטיים ממתקנים ימיים מלאכותיים ומספינות עוגנות.
לעיתים קרובות, אזור כלכלי בלעדי הנתבע על ידי מדינה מסוימת, נתבע גם על ידי מדינה אחרת.
הגדרה.
באופן כללי, האזור הכלכלי הבלעדי של מדינה משתרע עד למרחק של 200 מיילים ימיים (370 ק"מ) מקו החוף. מרחק מקסימלי כזה מתרחש כאשר קווי החוף של המדינות הסמוכות נמצאים יותר מ-400 מיילים ימיים (כ-740 ק"מ) זה מזה. במצבים אחרים המדינות הן שצריכות לקבוע את הגבול הימי בפועל כאשר ברירת המחדל היא שיוך לחוף הקרוב ביותר.
לפי ההגדרה האזור הכלכלי הבלעדי של המדינה מתחיל בגבול המרוחק מהחוף של המים הטריטוריאליים שלה ומגיע עד למרחק של 200 מייל ימי (370.4 ק"מ) מקו החוף. האזור הכלכלי הבלעדי רחב הרבה יותר מאשר המים הטריטוריאליים, אשר מסתיימים 12 מייל ימי (כ-22 ק"מ) מקו החוף (על פי הכללים שנקבעו בחוק הים). כך מהווים רצף אחד אתם. למדינות גם יש זכויות על קרקעית הים של המדף היבשתי עד 350 מיילים ימיים (כ-648 ק"מ) מקו החוף, תחום שנמצא מעבר לאזור הכלכלי הבלעדי, אך מקומות כאלה אינם נחשבים לחלק מהאזור הכלכלי הבלעדי. ההגדרה המשפטית של המדף היבשתי אינה זהה למשמעות הגאולוגית של המונח, משום שהיא כוללת גם את העלייה ליבשת ואת המדרון ממנה, כמו גם את קרקעית הים כולה בתוך האזור הכלכלי הבלעדי (שעשויה, כמו במקרה של ישראל, להיות עמוקה בהרבה מאשר מדף היבשת).
מקור.
ההגדרה הראשונית של המים הטריטוריאליים הריבוניים של המדינה הייתה 3 מיילים ימיים או כ-6 ק"מ (כטווח של יריית תותח) מעבר לחוף. בעידן המודרני, המים הטריטוריאליים הריבוניים של מדינה הורחבו עד 12 מיילים ימיים (כ-22 ק"מ) מקו החוף.
אחת הטענות הראשונות של סמכות שיפוט בלעדית מעבר למים הטריטוריאליים המסורתיים נעשתה על ידי ארצות הברית בהצהרה של הארי טרומן ב-28 בספטמבר 1945. עם זאת, צ'ילה ופרו היו הראשונות שטענו לאזורים ימיים של 200 מיילים ימיים עם ההצהרה הנשיאותית בדבר המדף היבשתי ב-23 ביוני 1947 (אל מרקוריו, סנטיאגו דה צ'ילה, 29 ביוני 1947) והצו הנשיאותי מס' 781 ב-1 באוגוסט 1947 (Diario Oficial El Peruano, כרך 107, מס 1983, 11 באוגוסט 1947).
בעיקרו של דבר נושא זה נעשה באמריקה הלטינית כמו גם ברצף של אסיה-אפריקה. כך במאי-יוני 1949 הכריזו 10 מדינות ערביות בזו אחר זו באופן חד צדדי על זכויות מסוימות (בעיקר לגבי נפט) ב"אדמות שקועות". ב-18 באוגוסט 1952 פרסמו צ'ילה, אקוודור ופרו הצהרה שקיבעה את אזור ה-200 המיילים הימיים. עם זאת הכרזות אלו לא זכו לתמיכה רחבה יותר בוועידות הראשונות על חוק הים ב-1958 וב-1960 והנושא צבר תאוצה רק בשנות השישים.
בשנת 1970, כאשר העצרת הכללית החלה בהכנות לוועידה הבאה תשע מדינות אמריקניות מאמריקה הלטינית כבר קבעו סמכויות דומות על כל השטח של ה-200 מייל ימיים ובאותה שנה קיבלו מרבית המדינות באזור את הצהרות מונטווידאו ולימה בנושא זה. במקביל הוועדה המייעצת המשפטית אסיה ואפריקה (AALCC) דנה בנושא (עם משקיפים מדרום אמריקה) ב-1970–1971.
הצהרת סנטו דומינגו ב-9 ביוני 1972 של מדינות הים הקריבי והצהרת הוועדה המשפטית הבינאמריקאית ה-16 ב-9 בפברואר 1973 גם הן עשו בנושא זה וקבעו כללים מדויקים יותר, במקביל לכך ערכו עברו החלטות דומות ביאונדה שבקמרון ובהחלטה של ארגון אחדות אפריקה ב-2 ביולי 1973 באדיס אבבה.
החל מ-1967 החל האו"ם בהסדרת הנושא על ידי סדרת ועדות שעסקו במידה רבה בנושא הוויכוחים בין מדינות הדיג לבין מדינות החוף בנושא זכויות הדיג. לבסוף התקבל ב-1982 חוק הים של האו"ם שבו אומץ אזור 200 המייל הימי באופן רשמי כאזור הכלכלי הבלעדי. חלק ה', סעיף 55 לאמנה קובע (בתרגום חופשי):
עם זאת חלק ניכר מהמדינות מטילות הגבלות נוספות שונות על הפעילות באזור הכלכלי הבלעדי שנעות מאיסור פעילות צבאית של גורמי חוץ ועד לאיסור צילום.
סכסוכים.
המדידה המדויקת של אזורים כלכליים בלעדיים היא מקור שכיח לסכסוכים בין מדינות באזורים הימיים השונים:
אזורים בהם מדף קרח קבוע משתרע מעבר לקו החוף מהווים גם הם מקור למחלוקת פוטנציאלית.
אזורים כלכליים בלעדיים לפי מדינה.
אוסטרליה.
לאוסטרליה יש את האזור הכלכלי הבלעדי השלישי בגודלו (אחרי ארצות הברית וצרפת אבל לפני רוסיה) בשטח הכולל העולה על זה של שטחה היבשתי. לפי אמנת האו"ם, האזור הכלכלי הבלעדי של אוסטרליה בדרך כלל משתרע 200 מיילים ימיים (כ-370 ק"מ) מהחוף של יבשת אוסטרליה והטריטוריות מחוץ ליבשת, למעט מקרים שבהם הסכם תיחום ימי נחתם עם מדינה אחרת.
משלחת האומות המאוחדות לענייני גבולות המדף היבשתי אישרה, באפריל 2008, את הזכויות של אוסטרליה על יותר מ-2.5 מיליון קמ"ר נוספים של קרקעית ים מעבר לגבולות האזור הכלכלי הבלעדי של אוסטרליה. בטיעוניה לוועדה טענה אוסטרליה גם למדף יבשתי נוסף של הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית, אך טענות אלה נדחו על פי בקשתה של אוסטרליה. עם זאת, גודלו התאורטי של האזור הכלכלי הבלעדי של אוסטרליה מהטריטוריה שלה באנטארקטיקה מוערך כ-2 מיליון קילומטרים רבועים.
איראן.
לאיראן שטח אזור כלכלי בלעדי של 164,051 קמ"ר ובנוסף לו מדף יבשת של 108,534 קמ"ר המתחלקים בין המפרץ הפרסי, מפרץ עומאן והים הערבי. לאיראן הסכמי חלוקת שטח עם בחריין, עומאן, קטר ודובאי כמו גם הסכם חלקי עם ערב הסעודית עם זאת המדינה נמצאת בסכסוך עם כווית ועם ערב הסעודית על השטח המשותף לשתי האחרונות.
ארגנטינה.