מצפון לאלה, כשפניהן למאחזים הטורקיים בזרנוקה ובאל-קוביבה, נערכו יחידות הבריגדה הרכובה ה-8 של דיוויזיית הרגלים הרכובים יומנרי.
ההסתערות על העמדות הטורקיות ברכס מע'אר החלה ב-13 בנובמבר 1917 בשעה 15:00, מרחק של כ-3 ק"מ מן היעד, והתנהלה ברובה בשטח פתוח גלוי לעין ולאש האויב, שמצבו הטקטי היה עדיף. את הקילומטר האחרון במעלה התלול של הגבעה עברו הפרשים בדהרה, פרט ליחידה מקרב גדוד "דורסט" שאנשיה ירדו מסוסיהם למרגלות הרכס והבקיעו דרכם אל הפסגה ברגל. המתקפה נחלה הצלחה והטורקים נסוגו מעמדותיהם.
הכפר אל-מע'אר שבדרום הרכס נותר בידי האויב. שם תקפו שני בטליונים מבריגדה 155 של הדיוויזיה ה-52 בצד יחידות של רגימנט העתודה "בֶּרקס" של בריגדת היומנרי ה-6, שלחמו רגלית. הלחימה נמשכה עד השעה 17:00 שאז נפל הכפר בידי הבריטים. בהמשך כבשו כוחות הדיוויזיה ה-52 את קטרה שמדרום לאל-מע'אר, ובכך הושלמה שבירת הקו הטורקי בגבעות מע'אר-קטרה.
תוצאות הקרב.
הדהרה הסוערת הביאה לכיבוש היעד. אבדות הבריטים היו 16 הרוגים ו-114 פצועים. ההצלחה עלתה במחיר כבד של אבדות בסוסים, 265 במספר, כשליש מכלל הסוסים שהוטלו למערכה. את האבדות הכבדות ביותר בסוסים ספג רגימנט "דורסט", שכן אחרי שלוחמיו ירדו מאוכפיהם ללחימה כרגלים אבד להם יתרון המהירות. סך אבדות הטורקים בהרוגים ובפצועים הגיע למאות רבות. 18 קצינים ו-1,378 חיילים נפלו בשבי. כמו כן אבדו להם שני תותחי שדה ו-14 מכונות ירייה, שבהם נעשה שימוש מיָדי בידי הבריטים. הניצחון באל-מע'אר ובקטרה הביא לנסיגה של הטורקים ופתח את הדרך, כבר למחרת היום, לתפיסת תחנת הצומת (תחנת נחל שורק), ובכך לניתוק קווי התחבורה בין הארמיות השביעית והשמינית הטורקיות. וכן לכיבוש עאקיר, לוד, רמלה ויפו, להתייצבות על גדות הירקון ולהבקעה להרי יהודה בהמשך המערכה.
הנצחה.
הקרב באל-מע'אר נחשב לאחת ההסתערויות הרכובות הגדולות האחרונות בהיסטוריה הצבאית העולמית.
העיתונאי האמריקני לואל תומאס פרסם את פרטי הקרב בתיאורים הנרגשים שהביא מפי גיבור ספרו, 'עם אלנבי בכיבוש הארץ':
הרושם ממתקפת הפרשים, שהכריעה את הקרב באל-מע'אר, בא לביטוי בשני ציורים נודעים. האחד הוא ציורו של האמן ג'יימס בידל , "הסתערות פרשי היאומנרי 'דורסט' באקס' ו'בֶּרקס'". הציור מוצג לתפארה בבית-הספר לפיקוד ומטה של צבא בריטניה בקמברלי (Camberley).
השני הוא ציורו של תומאס דאגדייל , "הסתערות פרשי גדוד בקינגהמשייר על מע'אר", המוצג במוזיאון הצבאי של מחוז בקינגהמשייר .
בין הנופלים בהסתערות על רכס מע'אר היה מייג'ור אוולין דה רוטשילד, סגן מפקד רגימנט הפרשים "בַּאקס". הוא מת מפצעיו בקהיר, ואחרי שנתיים הובאו עצמותיו לקבורה במרומי בית העלמין בראשון לציון. על מצבתו החדשה נחרת בעברית: .
הוצאת עמיחי
שנת בשז
שנת בשז היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע. שנה מסוג בשז היא שנה המתחילה ביום שני (ב), היא שלמה (ש) ועל כן יש 30 ימים גם בחשוון וגם בכסלו, וחג הפסח חל בה בשבת (ז). שנה מסוג בשז היא שנה מעוברת ויש בה 385 ימים שהם 55 שבועות שלמים.
שנת בשז נקבעת כאשר מולד הלבנה הממוצע של תשרי בשנה מעוברת הוא בין יום ראשון שעה 20 ו-491 חלקים (14:27 לערך) ליום שני בשעה 18 (12:00 בצהריים). שנת בשז אחראית לכ-4.72% מהשנים בלוח העברי. השנה שלפני שנת בשז היא תמיד שנת הכז.
בין השנים ה'ת"ש-ה'תת"ן חלה קביעות זו בשנים: ה'תש"ח, ה'תשכ"ה, ה'תשנ"ב, ה'תשע"ו, ה'תשע"ט, ה'תת"ג, ה'תת"ן.
קריאה בתורה והפטרות.
בשנת בשז 55 שבתות. בשתיים מתוכן לא קוראים פרשה: שבת חול המועד סוכות ושבת ביום הראשון של פסח. לפי שישנן 53 פרשות לקרוא בשבת (פרשת וזאת הברכה נקראת בשמחת תורה) אין אף פרשה שנקראת יחד עם פרשה אחרת בארץ ישראל. בחוץ לארץ, לא קוראים פרשה ביום השמיני של פסח, ולכן מחברים שם את פרשות מטות ומסעי.
פרשות בהן לא קוראים את ההפטרה הרגילה:
בשנה זו, קוראים את ההפטרה ה"רגילה" לפרשת צו, תופעה נדירה באותן הקהילות שנוהגות לקרוא בכל שנה את ההפטרה של שבת הגדול (ולא רק בערב פסח).
בארץ ישראל (שאין יום שמיני של פסח) חג השבועות חל ביום ראשון שאחרי קריאת פרשת נשא, לעומת רוב השנים בהן חל חג השבועות לפני קריאת פרשת נשא, ולכן מפרידים פרשת מטות ופרשת מסעי וקוראים את ההפטרה ה"רגילה" של פרשת פינחס בשבת פינחס, משהו יחסית נדיר.
לנוהגים על פי שיטת השולחן ערוך (ודלא כהרמ"א) שלא מפטירים "השמים כסאי" בשבת ראש חודש אלול, אין קוראים הפטרה זו כלל בשנה זו.
אטול אלדברה
אטול אלדברה (אנגלית וצרפתית Aldabra) בסיישל הוא אטול האלמוגים השני בגודלו בעולם מעל פני הים, אחרי קיריטימטי באוקיינוס השקט. האטול נמצא באוקיינוס ההודי כ-420 ק"מ צפונית למדגסקר וכ-1,150 ק"מ דרומית-מערבית לוויקטוריה, בירת סיישל. האטול אינו מיושב למעט על ידי מדענים וחוקרים והגישה אליו לתיירים מוגבלת ביותר. ב-1982 הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה.
אורכו של האטול כ-34 ק"מ, רוחבו 14.5 ק"מ והוא נישא לגובה של עד 8 מטר מעל פני הים. שטח היבשה באטול הוא 155.4 קמ"ר, והלגונה שבמרכזו מכסה שטח של 224 קמ"ר. הלגונה מושפעת ממשטר גאות שמתאפיין בהבדלים של שניים עד שלושה מטרים בגובה פני הים, וכשני שלישים משטחה נחשפים לחלוטין בעת השפל.
האטול מורכב מטבעת שבה ארבעה איים עיקריים שרוחבם הממוצע הוא כ-2 ק"מ. "האי הדרומי" (או "גראן טר" - Grand Terre) משתרע על שטח של 116.1 קמ"ר, מלבר (Malabar) או "האי המרכזי" מכסה שטח של 26.8 קמ"ר, פיקאר (Picard) או "האי המערבי" משתרע על שטח של 9.4 קמ"ר, ושטחו של האי הקטן ביותר - פולימניאלי או פולימני (Polymnieli או Polymnie) הוא 4.75 קמ"ר בלבד. בנוסף יש באטול כארבעים איים קטנים וסלעים, רובם בשטח הלגונה.
טמפרטורת המקסימום נעה בין 31ºC בדצמבר ל-22ºC באוגוסט, וכמות המשקעים עומדת על ממוצע שנתי של 1,100 מ"מ, אשר יורדים בעיקר בעונת המונסון הנושב מצפון-מערב בין נובמבר למרץ. ביתר חודשי השנה הרוחות השולטות באטול נושבות מכיוון דרום-מזרח.
היסטוריה.
הסברה היא כי האטול היה ידוע לערבים כבר במאה ה-9 ואלה העניקו לו את השם "אל חאדרה", שהשתבש במשך השנים לשמו הנוכחי. ב-1511 ביקרו במקום ספנים פורטוגזים ובאמצע המאה ה-18 הוא היה לחלק מהמושבה הצרפתית של ראוניון. ב-1810 היה האטול תחת שליטת בריטניה, ובתקופה זו התגוררו בו מהגרים מסיישל, אשר הקימו יישוב בקצה הדרום-מערבי של האי פיקאר. כיום משמש המקום למגורי חוקרים וצוות הניהול של האטול, הנמצא מאז 1979 באחריותה של קרן האיים של סיישל. ב-1966 תכננו השלטונות הבריטיים להקים מנחת מטוסים באטול, כדברי שר ההגנה הבריטי דאז:
אולם התוכנית משכה את תשומת הלב הבינלאומית, ולבסוף הממשלה הבריטית נטשה אותה.
חי וצומח.
אטול אלדברה תואר על ידי חוקר הטבע דייוויד אטנבורו כאחד מפלאי העולם. בידודו והתנאים הקשים יחסית להתיישבות בני אדם סייעו להשתמרותו במצבו הטבעי.
האטול הוא ביתם של יותר מ-100,000 צבי ענק (Giant tortoise) ממשפחת הצבים יבשתיים, וזהו ריכוזם הגדול בעולם. עוד מצויים בו פרטים של צב הים הירוק, צבי ים קרניים, סרטן הקוקוס ומינים רבים של עופות, ביניהם רליתיה לבנת צוואר, עוף חסר יכולת מעוף ממשפחת הרליתיים. באטול יש יונק אנדמי אחד: עטלף שועל-מעופף אלדברה.
שמורת הטבע ואלה דה מה
שמורת הטבע ואלה דה מה (באנגלית: Vallée de Mai Nature Reserve מצרפתית "עמק (חודש) מאי") היא שמורת טבע השוכנת בעמק בגובה של 160 עד 200 מטר בלב הנוף הגבעי במרכז האי פרסלין (Praslin) בסיישל. השמורה ידועה בעיקר בשל שישה מינים אנדמיים של דקליים שצומחים בשטחה, הידוע שבהם הוא קוקוס הים (Coco de mer, שם מדעי" Lodoicea maldivica").
היסטוריה.
המקום עמד במצבו הטבעי עד שנת 1930 לערך, אולם אז החליט בעל הקרקע להפוך אותו לבית הבראה ולגן בוטני, ובמטרה ל"יפותו", נטע בו צמחי קפה, עצי פרי וצמחי נוי. ב-1945 רכשה הממשלה את השטח ומאז עשתה זו מאמצים להשיבו למצבו המקורי. ב-18 באפריל 1966 הוכרז המקום כפארק לאומי ששטחו 195 דונם והוא שוכן בליבו של הפארק הלאומי פרסלין ששטחו 3240 דונם. בשנת 1983 הוכרזה השמורה כאתר מורשת עולמית.
ריכוז הדקליים בשמורה הוא בין הצפופים בעולם, ועל שטח של חמישית קמ"ר בלבד שוכנים כ-6,000 פרטים של קוקוס הים בלבד. עץ זה, הגדל רק בסיישל, צומח לגובה של עד 40 מטר, ועליו מגיעים לאורך של עד 10 מטר ולרוחב של 4.5 מטר. הפרח הזכרי עשוי להגיע לאורך של מטר ופרי הקוקוס מגיע להיקף של עד חצי מטר ולמשקל מקסימלי של 30 ק"ג. פרי קוקוס הים מתאפיין בזרע הגדול בממלכת הצומח.
בשמורה מספר צמחים אנדמיים נוספים, וכן מספר מינים של בעלי חיים, שהידוע שבהם הוא התוכי השחור (Lesser Vasa Parrot, שם מדעי Coracopsis nigra), גם הוא אנדמי למקום. בשנת 1994 נספרו רק 108 פרטים ממין זה.
הררים
ההררים הם השרידים קטנים של קבוצה ייחודית, שחיה לפני התרבות העירונית והתעשייתית וקיימת מאז שנת 1500. עד 1974 חיו ההררים באופן בלעדי בתוך חומות האבן בעיר העתיקה בהרר, עיר מוסלמית במזרחה של אתיופיה. במשך מאות שנים היו ההררים ממוקמים בעיקר ברכס ההרים שבין ים סוף והרמה האתיופית, שהיה המרכז הדומיננטי של האסלאם בצפון-מזרח אפריקה.
ההררים הם תושבי אתיופיה היחידים שמסחרם מבוסס במרכז גדול עירוני ויחיד. בעקבות מגע עם הקבוצות המתגוררות עמם ההררים ירשו תכונות מסוימות מהם. על מנת לשמר את תרבותם ההררים דוברים כמעט אך ורק בשפה ההררית, שפה שמית. מכיוון שהם קבוצה קטנה מהאוכלוסייה הם מתנגדים בתוקף לנישואי תערובת עם שכניהם.