למבצע הוקצתה נושאת המטוסים הבריטית "ארק רויאל" (HMS Ark Royal), שתי אוניות מערכה, "רזולושן" ו"ברהם" (HMS Resolution and Barham), חמש סיירות, עשר משחתות, ומספר ספינות משא שנשאו עליהן 8,000 חיילים. כוונתם הייתה להגיע סמוך לחופי העיר, ולפתוח במשא ומתן עם מושל העיר, פייר פרנסואה בואסון, לצירוף העיר לצידה של צרפת החופשית, אך אם ייכשל המשא ומתן, לנסות ולכבוש את העיר בכוח.
בעיר עגנה אוניית המערכה "רישלייה", אחת האניות המתקדמות בצי הצרפתי. בטרם הכניעה עזבה את נמל ברסט עוד בטרם הושלמה בנייתה, על מנת שלא ליפול בידי הגרמנים. עם כינון משטר וישי, קיבלה נושאת המטוסים הבריטית "אה"מ הרמס (95)" (HMS Hermes) פקודה להטביעה. מטוסים מ"הרמס" פגעו ב"רישלייה", אך לא הצליחו להטביעה. היא איבדה את כושר התנועה שלה, אך עדיין יכולה הייתה לשמש כסוללת תותחים צפה.
במהלך חודש ספטמבר יצאה שייטת צרפתית ובה שלוש סיירות ("גלואר", "ז'ורז' לייג" ו"מונקלאם" - Gloire, Georges Leygues, Montcalm) ושלוש משחתות מנמל טולון בדרום צרפת, בדרכן אל דקר, לסייע לכוחות וישי. "גלואר" נתקלה בדרכה בבעיות טכניות, יורטה על ידי הסיירת הכבדה האוסטרלית "אוסטרליה", ונשלחה לעגון בנמל קזבלנקה. יתר הסיירות והמשחתות הצליחו להגיע לאזור דקר לפני הצי הבריטי. במקום נמצאו כבר שלוש צוללות של וישי, ומספר כלי שיט קלים יותר.
מהלך הקרב.
ב-23 בספטמבר הגיע הצי הבריטי לחופי דקר. מטוסים בריטים פיזרו עלוני תעמולה מעל האי, ונענו בפגזים שנורו מסיפון ה"רישלייה". שני מטוסים קלים צרפתים נחתו בנמל התעופה של העיר, ובהם קצינים שניסו לשאת ולתת עם השלטונות, אך נאסרו מייד לאחר שנחתו. ספינה ועליה נציגי דה גול, ובהם הקפיטן ז'ורז' תיירי ד'ארז'נלייה שניסתה לעגון בנמל גורשה ביריות. בשעה 10:00 ירתה המשחתת "אוסטרליה" על ספינות וישי שניסו לצאת מהנמל, ונענתה באש מסוללות החוף בעיר. החל קרב ארטילרי בין הספינות הבריטיות ובין סוללות החוף. אחר הצהריים ירתה "אוסטרליה" על המשחתת של אנשי וישי "אודסיו" (L'Audacieux), העלתה אותה באש והביאה לעלייתה על שרטון.
באותו אחר צהריים ירד דה גול בראש אנשיו על החוף הסמוך בריפיסק, דרום מזרחית לדקר. הנחיתה בוצעה בערפל כבד, ונתקלה בהתנגדות. לאחר שהתקבל מידע מהאדמירל ג'ון קנינגהם כי שתי סיירות של וישי נמצאות בסמוך לחוף, וכי לא יוכל להגן על משלחת הנחיתה, החליט דה גול לשוב ללב ים.
במהלך היומיים הבאים המשיך הצי הבריטי להפגיז את סוללות החוף והביצורים בדקר. "רישלייה" נפגעה מפגזים שירתה "ברהם", שתי צוללות של וישי הוטבעו, ומשחתת ניזוקה. גם הצי הבריטי ניזוק. "רזולושן" נפגעה מטורפדו ו"ברהם" ניזוקה מפגזים שנורו מהחוף. כן נפגעו שתי סיירות. לאחר מכן החליטו קנינגהם ודה גול להפסיק את המבצע כדי למנוע מלחמת אחים בין צרפתים.
תוצאות הקרב.
הקרב היה כישלון של בעלות הברית. מגיני העיר, אנשי וישי, לא נסוגו. ה"רזולושן" נפגעה עד כדי כך שהיה צורך לגרור אותה לקייפטאון. במהלך הקרב פגעו מפציצי וישי שיצאו מבסיסים בצפון אפריקה בבסיס הבריטי בגיברלטר, וגרמו שם לנזקים ואבדות. בסוף הקרב נותרה דקר בידי אנשי וישי, ובמשך השנים הבאות שימשה כבסיס לאנשי וישי.
בעיתונות נטען שהפעולה נפתחה מתוך הערכה שהצרפתים בדקר יקבלו את דה גול בברכה ומשהתברר שלא כך פני הדברים הוחלט להפסיק את הפעולה.
תוצאותיו של הקרב היו פוליטיות בעיקרן. מעמדו של דה גול התערער, ומאמציו להעביר לצידו מושבות צרפתיות נוספות נפגעו. תעמולת וישי עשתה שימוש רב בהצלחה בקרב.
הקרב נחשב לכישלון חרוץ, שאף הצלחתו של דה גול בקרב על גבון כחודשיים לאחר מכן לא תיקנה את נזקיו.
בין הלוחמים שהשתתפו בקרב היה גם הסופר הבריטי אוולין וו, שהיה בין הנחתים הבריטים. תיאור של הקרב מנקודת מבטו מצוי בטרילוגיה האוטוביוגרפית למחצה "חרב של כבוד" שכתב וו.
קרב דויראן השני
קרב דויראן השני היה קרב בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה, שהחל בשלהי אפריל 1917 במסגרת מתקפת האביב של כוחות מדינות ההסכמה בחזית בפיקודו של מוריס סראי, אשר נועדה להבקיע את קווי מעצמות המרכז ולהביא להכרעת החזית. הקרב התחולל בין כוחות בולגריים לבריטיים בגזרת אגם דויראן והסתיים בראשית מאי בכישלון הבקעת הקווים הבולגרים.
רקע.
החזית המקדונית.
לאחר הכרעת המערכה על סרביה לטובת מעצמות המרכז, התרכזו כוחות מדינות ההסכמה בהגנה על הגזרות הסמוכות לעיר סלוניקי. החל מאמצע 1916 התייצב קו חזית שאותו החלו שני הצדדים לבצר, תוך ניסיונות הדדיים לכיבוש שטחים. קו חזית זה נודע בהמשך כחזית המקדונית או חזית סלוניקי.
מתקפת האביב של הגנרל סראי.
בראשית 1917 בהתבסס על דיווחי המודיעין הצרפתי בדבר בעיות משמעת חמורות בצבא הבולגרי, החליט מפקד הזירה מטעם מדינות ההסכמה, הגנרל מוריס סראי, לתכנן מתקפת הבקעה על קווי החזית שיועדה לאביב. למרות הסתייגות גורמי הערכה נוספים בזירה, נסמך סראי על הגיבוי לו זכה מהדרג המדיני הבריטי ועל תגבור הכוחות הצרפתיים והבריטיים בגזרה. המתקפה אמורה הייתה להתחיל במרץ, אך בשל תנאי מזג האוויר הקשים נדחתה לאפריל.
הגנרל סראי ייעד את הכוחות הבריטיים למתקפה נגד שני יעדים. היעד הראשון היה הבקעת הקווים הבולגריים ליד אגם דויראן והיעד השני הוא כיבוש העיר סרס. הבריטים העריכו שהצבת העיר סרס כיעד היא מטרה פוליטית עבור הגנרל סראי, משום שכיבושה יעורר הדים תקשורתיים שיועילו למעמדם של הצרפתים ככלל ולסראי בפרט. המפקד הבריטי, הגנרל ג'ורג' מילן, הודיע שכוחותיו יתקפו רק בגזרת אגם דויראן.
שדה הקרב.
זירת הלחימה הממוקמת בסמוך לחלקו המערבי של אגם דויראן נודעה בתנאי הקרקע הקשים שבה, אשר שילבו שטחי טרשים וביצות ללא כל תשתיות תחבורה. העמדות הבולגריות ניצבו על ההרים החולשים על אזורי הכינוס של היחידות הבריטיות ושלטו על האזור באש ארטילרית ועל דרכי הגישה לעמדותיהם באש מקלעים. הבולגרים ביצרו את הגזרה בשלושה קווי הגנה. בקו הראשון נכללו מוצבים שהמרחק ביניהם נע בין 50 ל-200 מטרים ואשר קושרו באמצעות תעלות ואוישו בחיילי רגלים. קווי ההגנה השני והשלישי מוקמו כמה מאות מטרים מהראשון ונבנו במתכונת דומה. הבולגרים ריכזו יחידות ארטילריה בגזרת העיר דויראן ומשם הפגיזו את הכוחות התוקפים.
הצבאות הלוחמים.
הצבא הבריטי.
הגיס הבריטי בקרב התבסס על שלוש דיוויזיות רגלים: ה-60 (לונדון 2/2), ה-26 וה-22. בחלקו הראשון של הקרב בשלהי אפריל נטלו חלק בלחימה החטיבות ה-65 וה-66 מהדיוויזיה ה-22 והחטיבות ה-78 וה-79 מהדיוויזיה ה-26. ב-9 במאי, בחלקו השני של הקרב, נטלו חלק בלחימה גם חטיבות מהדיוויזיה ה-60 (לונדון השנייה). בסך הכל מנה הכוח הבריטי 43,000 חיילים שצוידו ב-160 תותחים, ב-110 קני מרגמות וב-440 מקלעים.
הצבא הבולגרי.
הצבא הבולגרי התבסס על דיוויזיית הרגלים התשיעית "פלבן" בפיקודו של ולדימיר ואזוב וכוחות עזר. ואזוב היה מפקד נערץ ועתיר ניסיון ואוגדתו נחשבה לאחת מיחידות הרגלים המאומנות והממושמעות בצבא הבולגרי. בסך הכול מנה הכוח הבולגרי 30,000 חיילים, שצוידו ב-147 תותחים, ב-35 קני מרגמות וב-130 מקלעים.
מהלך הקרב.
הבריטים ריכזו מאמץ בכיבוש המוצבים הבולגריים בגזרה שבין אגם דויראן לווארדאר. הבקעת הקו בגזרה זו הייתה מאפשרת לבריטים להגיע לסטרומיצה וקוסטורינו ולאיים על גבול הממלכה הבולגרית. ב-22 באפריל פתחו הבריטים בהרעשה ארטילרית על קווי הבולגרים אשר נערכו מבעוד מועד למתקפה וספגו אבדות קלות בלבד. ב-25 באפריל אחר חצות, תקפו כוחות מהאוגדות ה-22 וה-26 את קווי ההגנה הבולגריים בשני ראשים. הכוחות הבריטיים הצליחו להבקיע את קו ההגנה הראשון בנקודות מסוימות, לכבוש שטחים שהוחזקו על ידי הבולגרים ולעמוד במספר מתקפות נגד של הצבא הבולגרי, אך במניין נפגעים גבוה. בשלב זה של המתקפה היו לבריטים 3,000 הרוגים ופצועים.
ב-6 במאי החלו הבריטים להפגיז בשנית את קווי הבולגרים. לכוחות הלוחמים הצטרפה האוגדה ה-60, ובלילה שבין 8 ל-9 במאי, תקפו שוב הבריטים והצליחו להבקיע במספר מקומות את קו ההגנה הבולגרי, תוך מניין נפגעים רב. הבולגרים יצאו לסדרת התקפות נגד, ולהוציא שני מוצבים, הצליחו להדוף את הבריטים בחזרה לקווי 24 באפריל, תוך שהם מסבים להם אבדות כבדות. מניין הנפגעים הבריטים בשלב זה של הלחימה נע בין 4,000 ל-5,000.
השלכות הקרב.
הכישלון בקרב סימן את כישלונה הכולל של מתקפת האביב שהוביל הגנרל מוריס סראי. לסראי היו יחסים רעועים עם מפקדי הגיסות הבריטי והאיטלקי בחזית, והוא התעלם לחלוטין מדיווחי המודיעין הבריטי על כך שלצבא הבולגרי איתנות גבוהה יחסית ושהוא יוכל לעמוד במתקפת הבקעה. כישלון המתקפה הטיל את החזית המקדונית לחודשים ארוכים של מלחמת התשה עם הישגים קלים לשני הצדדים ומניין נפגעים גבוה. במעמדו של מוריס סראי חל פיחות נוסף, ולבסוף ב-14 בדצמבר 1917 הוא הודח על ידי הנשיא הצרפתי, ז'ורז' קלמנסו, ובמקומו מונה אדולף גיומא.
מגדל וינדזור
מגדל וינדזור (בספרדית: Torre Windsor) היה גורד שחקים במדריד, בירת ספרד.
מגדל וינדזור תוכנן בשנת 1974 על ידי שישה אדריכלים ספרדים, ובנייתו באזור העסקים AZCA במרכז מדריד הושלמה בשנת 1979. המגדל התנשא לגובה של 106 מטרים על פני 32 קומות, מתוכן שלוש תת-קרקעיות, והשתרע על שטח כולל של כ-20,000 מ"ר. היה זה אחד ממגדלי המשרדים המודרניים הראשונים בעיר, ובעת השלמתו הפך לבניין השמיני בגובהו במדריד.