המבנה נבנה באבני חומות העיר, שפורקו, ונהרסו, בשנים שקדמו לבנייתו. העלות הייתה 3,275 ליש"ט. הוא נחנך ב-1 בנובמבר 1875. הוא הוקם בסגנון האדריכלי העות'מאני שרווח בארץ ישראל באותה עת, כאשר הוא פונה אל רחוב יפת. ב-1879 למדו בבית הספר בין חמישים לשישים תלמידות, והוא החל פועל גם בקרב נשות יפו, והקנה להן את מלאכת התחרה.
ב-21 במאי 1911 נפטרה ווקר-ארנוט ונקברה בבית הקברות הפרוטסטנטי הסמוך לבית הספר ממזרח. היא הורישה את המוסד לכנסייה של סקוטלנד המחזיקה בו גם כיום, וב-1912 הוקם בסמוך מבנה נוסף הקרוי על שמה של ווקר-ארנוט. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נעזב המוסד, והמבנה שימש כמפקדה לצבא הטורקי. לאחר שהבריטים כבשו את יפו, שימש הבניין את הצי המלכותי, וב-1919 שב לשמש כבית ספר. מאז שנת 2010 מנוהל בית הספר בידי עמותה רשומה בישראל, ונתמך על ידי אגודת ידידים (Friends of Tabeetha) שמושבה בסקוטלנד.
בית הספר כיום.
בבית הספר לומדים כ-330 תלמידים בני כ-40 לאומים שונים. כשני שלישים מהם הם בני יפו, והיתר הם ילדיהם של אנשי עסקים וסגל דיפלומטי המתגוררים בתל אביב ובסביבתה. למעלה ממחצית התלמידים הם נוצרים, כשליש מהם מוסלמים, 5% מהם יהודים והיתר בני דתות אחרות. שפת הלימוד במוסד היא אנגלית, והתלמידים נבחנים בבחינות הבגרות של משרד החינוך הבריטי.
גם אנשי הסגל נמנים עם לאומים ודתות שונות ומגויסים לעבודה ישירות בידי המוסד, אך מנהל בית הספר מתמנה על ידי הכנסייה של סקוטלנד. במוסד נחגגים חגיהם של בני כל הדתות, אך הוא מעסיק רק איש דת נוצרי.
תל חש-שאש
דוד מויאל
דוד מויאל (1 בפברואר 1880 - 29 בינואר 1953) היה משפטן בן היישוב הספרדי הוותיק ביפו. כיהן כציר באספת הנבחרים הראשונה של יהודי ארץ ישראל וחבר בוועד הלאומי. מראשוני ילידי ארץ ישראל שהוסמכו בעריכת דין.
קורות חיים.
דוד בן יוסף מויאל נולד ביפו ב-1 בפברואר 1880 (תרמ"א), כבן למשפחת מויאל היפואית שמוצאה ממרוקו. אביו היה יוסף ביי מויאל, ואמו, שמחה, הייתה בתו של הרב משה פארדו, הרב הראשי באלכסנדריה. אחיו היה ד"ר שמעון מויאל.
בצעירותו קיבל שילוב של חינוך מסורתי ומודרני. התחיל את לימודיו בתלמודי תורה של הקהילה הספרדית ביפו, ולאחר מכן בבית ספר של כל ישראל חברים. בשנת תר"ס נסע לביירות ולמד בבית ספר היהודי "תפארת ישראל" בעיר. הוא המשיך ללימודים בפריז, שם למד משפטים והוסמך כעורך דין בשנת 1904.
הוא עבד הן כעורך דין פרטי והן בשירות מיזמים יהודיים. הצטיין בבקיאותו בחוק העות'מאני, ובעיקר בחוקי הקרקעות. היה בקיא בשפה הערבית מימי לימודיו בביירות והוסיף להשתלם בלימוד השפה וספרותה מפי השייח' חוסיין אל-דג'אני ואחיו ד"ר שמעון מויאל. הוא התעמק בחקר השפה הערבית הקלאסית ואסף ספרות ערבית, ולמד גם ממסורות החדית' ופירושי הקוראן. הודות לבקיאותו במסורות העות'מאניות והערביות ולפעולתו המוצלחת כעורך-דין, זכה לידידות ולהוקרה מצד נכבדי הערבים ואנשי הממשל העות'מאני, והממשלה העות'מאנית העניקה לו את התואר "ביי".
בקשריו הטובים הללו השתמש כדי לסייע ברכישת אדמות עבור היישוב היהודי. הוא היה שותף ברכישות של עשרות אלפי דונמים של אדמה, וסייע להקמת שכונות ויישובים רבים בארץ ישראל, במיוחד באזור שלימים יהיה תל אביב. בין השכונות שסייע בהקמתן כלולות כרם התימנים, אהל משה, מחנה יוסף, מגן דוד, וכן סייע לרכישת אדמות באזור הערים רחובות ונס ציונה של כיום.
בנוסף השתמש מויאל בקשריו הטובים עם הממשל העות'מאני כדי לנסות להביאו להתערב ולמנוע התקפות כנגד היישוב היהודי, או כדי להעניש פורעים לאחר שהם רצחו אזרח יהודי. במקרים אחרים הוא פעל כדי ליצור יחסי שכנות טובה בין היהודים ובין הערבים ולהשכנת שלום בעתות מתיחות. כך למשל גישר בין המושבה רחובות לכפר זרנוקה לאחר מתיחות שהתעוררה ביניהם. במהלך מלחמת העולם הראשונה פעל כדי לרכך את הגזירות מצד הממשל העות'מאני כנגד היישוב היהודי.
נהג לכתוב מאמרים לעיתונות הארצישראלית, ופרסם מאמרים על ענייני השעה בעיתונים עבריים כגון דאר היום והד המזרח. בנוסף פעל כדי לרכך הסתה אנטי-ציונית או אנטי-יהודית בעיתונות הערבית, ופרסם מאמרים בעיתונים ערביים בניסיון לשכך את ההתנגדות הערבית למפעל הלאומי היהודי בארץ ישראל. בהקשר זה היה פעיל ב"אגודת המגן" שיזם אחיו ד"ר שמעון מויאל.
הוא ניצל את ידיעותיו בערבית כדי לכתוב חיבורי פרשנות המקרא, בהם השתמש בערבית כדי להסביר ולבאר את פסוקי התנ"ך. חיבורו הראשון בנושא זה, "אור ממזרח", עסק בפרשנות לספר בראשית, ובנוסף כתב פרשנויות גם לספרי איוב ותהילים. חלק מפרשנויות אלו פרסם בטור "פנת הלשון" בעיתון הד המזרח.
נפטר ב-29 בינואר 1953 ונקבר בקריית שאול בתל אביב. אחד מבניו הוא המתמטיקאי-פיזיקאי פרופ' יוסף הנרי מויאל.
ז'אק שבאן-דלמאס
ז'אק שבאן-דלמאס (בצרפתית: Jacques Chaban-Delmas; 7 במרץ 1915 – 10 בנובמבר 2000) היה פוליטיקאי צרפתי שכיהן כראש ממשלת צרפת בשנים 1969–1972, בתקופת נשיאותו של ז'ורז' פומפידו.
ביוגרפיה.
הוא נולד בפריז בשם ז'אק מישל פייר דלמאס. במלחמת העולם השנייה, בגיל 29, הגיע לדרגת בריגדיר גנרל בתנועת ההתנגדות הצרפתית "הרזיסטאנס", והשתתף בהתקוממות בפריז באוגוסט 1944. אלן דלון גילם את דמותו בסרט הקולנוע "האם פריז בוערת?", העוסק בשחרור פריז.
לאחר המלחמה צירף דלמאס לשמו את כינויו המחתרתי "שבאן", בהשראת טירת שבאן. על פעילותו במחתרת עוטר באות לגיון הכבוד.
ב-1947 נבחר לראש עיריית בורדו והמשיך לכהן בתפקיד זה 48 שנים רצופות, עד 1995.
בשנים 1954–1955 כיהן כשר העבודות הציבוריות, התחבורה והתיירות.
ב-1954 כיהן כשר הדיור והבינוי.
כיהן כשר מדינה בשנים 1956–1957.
כיהן כשר ההגנה הלאומית והכוחות המזוינים בשנים 1957–1958.
שבאן-דלמאס כיהן כנשיא האספה הלאומית שלוש פעמים:
כיהן כראש ממשלת צרפת מ-20 ביוני 1969 עד 6 ביולי 1972.
ב-1974, אחרי פטירתו של הנשיא פומפידו, התמודד שבאן-דלמאס בבחירות לנשיאות צרפת בראשות המפלגה הגוליסטית "איחוד הדמוקרטים למען הרפובליקה". בסיבוב הראשון הגיע למקום השלישי עם 15.11% מקולות הבוחרים. הבחירות הוכרעו בסיבוב שני, שבו גבר ואלרי ז'יסקר ד'אסטן על המועמד הסוציאליסטי פרנסואה מיטראן.
ולנטין קטייב
ולנטין קטייב (ברוסית: Валенти́н Петро́вич Ката́ев; 16 בינואר (28 בינואר) 1897 - 12 באפריל 1986, מוסקבה) היה סופר סובייטי. על פעילותו הספרותית זכה בפרס סטלין (1946). על פעילותו הספרותית והציבורית הוענקו לקטייב מספר עיטורי ברית המועצות כולל עיטור לנין 3 פעמים, עיטור הדגל האדום של העמל, עיטור מהפכת אוקטובר וגיבור העמל הסוציאליסטי.
שנותיו הראשונות.
ולנטין קטייב נולד באודסה (אז בתחומי האימפריה הרוסית) למשפחה אמידה. אביו לימד במוסדות להשכלה גבוהה ואימו הייתה בת למשפחת אצולה מאזור פולטבה. כאשר היה בן 6 נולד אחיו הצעיר, לימים הסופר יבגני פטרוב, זמן קצר לאחר הלידה נפטרה אימם ממחלה. הילדים חונכו על ידי אחותה של האם וגדלו במשפחה שעסקה בחיי תרבות. כבר בגיל 9 קטייב החליט שיהיה סופר.
בשנת 1910 פורסמה יצירתו הראשונה, זה היה שיר שהודפס בעיתון של ברית העם הרוסי. בהמשך פורסמו באותו עיתון מספר שירים נוספים. עוד לפני מלחמת העולם הראשונה הכיר את איוואן בונין שהיה על פי עדותו של קטייב, המורה העיקרי שלו. באותן השנים הוא הכיר גם את יורי אולשה ואדוארד בגריצקי, ידידות זו נשמרה לאורך כול השנים. מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה קטעו את מסלול השכלתו הפורמלית אותה לא השלים.
מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים.
בשנת 1915, לפני סיום הגימנסיה, התנדב לצבא. הוא הוצב ביחידת תותחנים שלחמה באזור סמורגון. על אומץ ליבו בקרבות עוטר בצלב גיאורגי. באחד הקרבות נפצע ולאחר שהחלים נשלח לקורס קצינים מזורז בסיומו הוענקה לו דרגת סגן משנה. בהמשך שירת כקצין תצפית בסוללת תותחים בחזית הרומנית.
במקביל לשירות בצבא, קטייב המשיך בפעילות ספרותית וכתב מספר סיפורים קצרים על הנעשה בחזית.
על חייו בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה ידוע לא הרבה. הוא עצמו לא הרבה לדבר על הנושא. בהתאם לגרסה הרשמית החל משנת 1919 הוא לחם בשורות הצבא האדום. לעומת זאת קיימות עדויות שהוא לחם בשורות צבא המתנדבים במהלך השנים 1919-1920.
בתחילת 1920 קטייב חלה בטיפוס הבהרות והועבר לבית החולים באודסה שהייתה תחת שלטונו של הצבא הלבן. לאחר שיפור במצבו הועבר לבית המשפחה. בתקופה זו השליטה באודסה עברה לידי הצבא האדום. ולנטין קטייב הצטרף לקבוצת קצינים שפעלו להכנת מרד נגד השלטון הקומוניסטי ותכננו להתחיל אותו כאשר צבא בפיקוד של פיוטר וראנגל יתקרב לעיר. המשטרה החשאית, הצ'קה גילתה את דבר ההכנות ועצרה את רוב הפעילים ובהם קטייב ואחיו (שככל הנראה לא היה קשור כלל לנושא). לחלק מראשי הקושרים היו קשרים עם גריגורי קוטובסקי והוא פעל לשחרורם. להמשך החקירה הגיעו חוקרים נוספים מחרקוב ואחד החוקרים הראשים הכיר את קטייב ושחרר אותו ואת אחיו בספטמבר 1920. זמן קצר לאחר שחרורם יתר הקושרים הוצאו להורג.
לאחר מלחמת האזרחים.
בשנת 1921 קטייב עבר לחרקוב והתגורר עם יורי אולשה. בשנת 1922 עבר למוסקבה והחל לעבוד במדור סאטירי של עיתון מקומי.
במהלך שנות ה-20 קטייב פרסם מספר יצירות אך הידועה מכולם הייתה נובלה על חיי הנוער באודסה שפורסמה בשנת 1936 "מפרש בודד מלבין באופק", (Белеет парус одинокий). לאחר מלחמת העולם השנייה הוא כתב עוד שלוש נובלות המשך וביחד הם יצרו טטרה-לוגיה "גלי הים השחור".
בשנת 1928 הועלה מחזה שלו על במת התיאטרון האמנותי של מוסקבה. בהמשך הוא כתב מספר מחזות נוספים.