שוורצר נולד בצפון ריצ'מונד, פרבר לעיר סידני. הוריו היגרו לאוסטרליה מגרמניה ב-1968, הוא דובר גרמנית, ספרדית ואנגלית. ב-2009 קיבל שוורצר תואר אבירות של ה-OOM. בשנת 2006 הוא פרסם יומן על המונדיאל בגרמניה בשם "הייעוד של מארק שוארצר בגביע העולם: מסידני ועד שטוטגרט". שוורצר נשוי ויש לו שני ילדים, בן ובת.
פרחה ששון
פַרְחַה (פלורה) ששון (באנגלית: Flora (Farha) Sassoon; 18 בנובמבר 1859 - 14 בינואר 1936) הייתה אשת עסקים יהודיה הודית-בריטית, בת למשפחת ששון ("הרוטשילדים של המזרח"), שמוצאה מבגדאד. נודעה כפילנתרופית, רבנית מלומדת ופעילה ציונית.
קורות חיים.
פרחה (פלורה) גבאי נולדה בשנת 1859 במומבאי, הודו, בת לקהילה היהודית-בגדאדית בעיר. אביה היה יחזקאל גבאי (1824–1896) סוחר ואיש עסקים עשיר שהגיע למומבאי מבגדאד, עיראק, ואמה הייתה עזיזה גבאי (1839–1897). מצד אמה הייתה נכדתו של עבדאללה (אלברט) ששון (1818–1896) ונינתו של דוד ששון, אבי משפחת ששון, שזכתה לשם "הרוטשילדים של המזרח" בשל הונה המופלג. המשפחה שלטה על חלק גדול מהמסחר הענף בין הודו לבריטניה.
פרחה הייתה הבכורה מבין 12 אחיה ואחיותיה. בנעוריה קיבלה חינוך פרטי מרבנים שהגיעו למומבאי מבגדאד, ובמקביל רכשה השכלה כללית בבית ספר נוצרי יוקרתי במומבאי. עד גיל 17 ידעה את השפות עברית, ארמית, ערבית-בגדאדית-יהודית, הינדוסטנית, אנגלית, צרפתית וגרמנית.
בשנת 1876 נישאה לסלימאן ששון, שנה לאחר שחזר למומבאי משהות ארוכה בסין לצורכי עסקים כדי לקבל על עצמו את השליטה על עסקי משפחת ששון. לבני הזוג היו שלושה ילדים: דוד סלימאן ששון, רחל ששון (עזרא) (לימים ראש ההסתדרות הציונית בהודו) ומוזל (מזל-טוב) ששון.
בעזרת הונה המשפחתי מימנה יוזמות נדבנות וציבוריות שונות. בין היתר תמכה במחקריו במומבאי של מרדכי זאב חבקין, מפתח החיסון כנגד כולרה, והשתתפה במאמציו להפיץ את החיסון בקרב האוכלוסייה המקומית. היא גם הייתה פעילה ציבורית בתנועה המקומית בהודו כנגד מנהג הפורדה (בפרסית: پرده), שכלל סגרגציה מלאה בין נשים לגברים ולבישת כיסוי גוף ופנים מלא מצד נשים מקומיות בנוכחות גברים.
לאחר פטירתו של בעלה בשנת 1894 קיבלה לידיה את ניהול חברת דוד ששון ושות' (David Sassoon &amp; Co.), חברת המסחר הבינלאומית הגדולה של המשפחה, וכך באופן יוצא דופן לתקופה אישה עמדה בראשות חברה כלכלית גדולה. אין מידע רב על אופן ניהול החברה תחתיה, אך זו המשיכה להתקיים ולצמוח. בשנת 1904 בתה מוזל לקתה במחלה, ועקב כך נסעו האם ובתה לאנגליה עבור טיפול רפואי מתקדם. בלונדון בלטה פרחה (פלורה) בתור אשת חברה שאירחה בביתה אירועים חברתיים אליהם הגיעו מלומדים רבים ואנשי החברה הגבוהה האנגלית. לצד זאת, שלא כמו הענף האנגלי של משפחת ששון שקשריו ליהדות התרופף, היא הקפידה להישאר נאמנה למסורת הדתית. בנסיעותיה הרבות ליעדים שונים ברחבי אירופה, אסיה והמזרח התיכון במהלך השנים 1902–1935 היא אף דאגה להיות מלווה תמיד על ידי שוחט יהודי.
ששון הייתה תומכת גדולה של המפעל לתחיית העברית ובפעילות תרבותית עברית ככלל. היא נאמה למען מטרות עבריות וציוניות מעל במות שונות בהודו ולאחר מכן בבריטניה. על חנוכת האוניברסיטה העברית בירושלים אמרה שהייתה זו "השמחה היותר מתוקה" בחייה:
בזכות חינוכה הפרטי מרבנים היא הייתה מלומדת היטב בכתבי הקודש היהודיים ויצא לה שם של אישה הבקיאה ברזי היהדות. לאורך חייה פרסמה מספר מאמרים בכתבי עת יהודיים על סוגיות שונות בהיסטוריה והדת היהודית, כולל מאמר על הגותו של רש"י (1930). בנה דוד היה אספן של כתבי יד יהודיים נדירים והיא נהגה לתמוך במאמציו וללמוד את כתבי היד. מסופר שבאחת מנסיעותיה לבגדאד שהתה בעיר לאורך שלושה חודשים שמהלכם ניתן לה הכבוד לקרוא בתורה באופן קבוע בבית כנסת בעיר. היא זכתה לשם התואר רבנית. בשנת 1924 קיבלה את הכבוד להיות האישה הראשונה המשמשת כיושבת הראש של הכנס השנתי של בית המדרש לרבנים בלונדון (הידוע במאה ה-21 בשם "London School of Jewish Studies"), ונאמה את הנאום הפותח בכנס. הנאום הודפס כנספח לספרו של הרב יואל לייב הלוי הרצוג "אמרי יואל (ויקרא)". בנאום, שמתובל בדברי תורה ותלמוד, ציינה שהיא אסירת תודה על ההזדמנות שניתנה לה לנאום בפני הקהל המכובד, אך גם עסקה בזכויות נשים ונזפה בכך שרק שבעים שנה לאחר פתיחת המוסד ניתנה ההזדמנות לאישה לנהל את האספה השנתית.
בין היתר, התכתבה פרחה עם הבן איש חי, הרב יצחק נסים והרב יעקב שאול אלישר והרב כף החיים, אשר התייחסו אליה בכבוד רב. הבן איש חי אף חיבר לכבודה מעין שיר-חידה שפתרונו הוא שמה, פרחה, אותו הוא פרסם באחד מספריו. כמה משאלותיה לרב נסים התפרסמו בספרי השו"ת שלו. באחת מנסיעותיה לדמשק נפגשה עם הרב הראשי (חכם באשי) של יהודי סוריה, הרב שלמה אליעזר אלפנדרי, ודנה עמו באריכות על ענייני המסורת היהודית. הרב יצחק נסים שמע על חילופי הדברים מהרב אלפנדרי, התלהב מלמדנותה של פרחה, ולאחר פטירתה אף רצה לפרסם את תוכן הדיונים מהפגישה בדמשק, אך כנראה לא עלה בידו לעשות כן. מלבד רבנים פרחה התכתבה עם מלומדים כגון דוד ילין, אשר הקדיש לה את אחד ממאמריו, ופרופ' אברהם שלום יהודה, שאף חיבר לכבודה שיר.
היא המשיכה בפעילותה הפילנתרופית גם באנגליה, ונהגה להיענות לעתירות לתרומות אשר הגיעו אליה בדואר מיחידים וקהילות יהודיות שונות בעולם. היא תרמה להקמת בית חולים היהודי הראשון בלונדון בשנת 1907 והייתה יושבת ראש הוועד המנהל שלו. היא תרמה גם למטרות ציוניות בארץ ישראל, ובשנת 1925 אף הגיעה לביקור ביחד עם בנה בירושלים. כמו כן היא סייעה בקליטת פליטים יהודים שהגיעו לאנגליה ממזרח אירופה, ונהגה להעניק ערבונות אשר אפשרו את הישארותם במדינה.
פרחה ששון נפטרה בשנת 1936 בלונדון. הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג הספיד אותה לאחר לכתה והכתיר אותה כ. כעשור לאחר פטירתה, וחמש שנים לאחר מותו של בנה דוד סלימאן ששון, השניים הובאו למנוחות לירושלים ונקברו בהר הזיתים.
חיים אישיים.
בשנת תרל"ו (1876) נישאה לדודה, מר סלימן דוד ששון, שניהל את רבים מעסקי משפחת ששון, ונולדו להם שלושה ילדים: דוד סלימן, רחל, ומזל-טוב. מזל-טוב סבלה מנכות ונפטרה צעירה.
בשנת תרנ"ד (1894) נפטר בעלה, והיא לקחה על עצמה את ניהול כל עסקי המשפחה.
פלורה ששון
הברית הפסיפית
הברית הפסיפית (בספרדית: Alianza del Pacífico) היא התאגדות סחר בין מספר מדינות באמריקה הלטינית. המדינות החברות בברית הן צ'ילה, מקסיקו, פרו, קולומביה וקוסטה ריקה. התוצר המשותף של מדינות הברית הפסיפית הוא כ-3 טריליון דולר ומהווה כ-40% מהתמ"ג של יבשת אמריקה הלטינית. בכך הן יוצרות את הכלכלה השישית בגודלה בעולם, המרכזת 50% מהסחר של היבשת ו-26% מההשקעות הזרות ביבשת (מעל ל-70 מיליארד דולר).
הנשיא המכהן של הברית הוא (נכון ל-2014) נשיא קולומביה חואן מנואל סנטוס.
מטרת הארגון היא קידום סחר חופשי בין המדינות החברות בברית, כמו כן הקלת התנאים ליצירת מסחר כגון ביטול הצורך בוויזה במעבר בין המדינות ועוד.
ב-2013 הצטרפה ישראל כמשקיפה לברית.
למול ברית זו עומדות שתי בריתות נוספות באזור: ברית מרקוסור והברית הבוליברית.
איוואן קאקוביץ'
איוואן קאקוביץ' (באנגלית: Ivan Kakovitch, שמו במקור בארמית - יוחנא קאקו, 9 בדצמבר 1933 קייב - 22 בדצמבר 2006 פריז) היה פעיל פוליטי, סופר, עיתונאי, בלשן ומתרגם ומורה אשורי, יליד אוקראינה, שהתיישב ופעל בארצות הברית. הוא חיבר את "המנשר האשורי" ואת הרומן "הר סימל" אותו כתב באנגלית ותירגם לפרסית ולצרפתית. קאקוביץ' פעל למען איחוד הקהילות הארמיות הנוצריות בעולם תחת הדגל של "אשור". איוואן קאקוביץ' 1974
ביוגרפיה.
איוואן קאקוביץ' או בארמית יוחנא קאקו היה צאצא למשפחה מבני מר בישו, שבט אשורי דובר ארמית שחי בדרום מזרח טורקיה בגבול עם אזרבייג'ן האיראני.
המשפחה נדדה לעיראק בעקבות הרציחות ההמוניות שהתנהלו נגד האשורים בימי מלחמת העולם הראשונה תחת משטר הטורקים הצעירים.
בעקבות טבח סימל מאוגוסט 1933, משפחתו נמלטה מעיראק לברית המועצות. משום כך איוואן קאקוביץ' נולד בקייב מספר חדשים אחרי הטבח. כשהיה בן 5, בשנת 1938, נקלטה בקזחסטן, אז בברית המועצות, שם הוא למד בבית הספר היסודי. בשנת 1944 עברו לגור בטהראן,בה הצטרפו לקהילה האשורית המקומית. המשיך שם את לימודיו בבית הספר הפארוכיאלי סן לואי, יחד עם שני אחיו תומא ושוריק.
בשנת 1956, בגיל 23 איוואן קאקוביץ' נסע לצרפת וסיים לימודי תיאר ראשון באמנויות וספרות קלאסית באוניברסיטה בפריז. כעבור השתלם בהמשך בלימודים קלאסיים באוניברסיטת שטרסבורג. בשנת 1959 התיישב בוושינגטון די. סי. ועבד כמורה בבית הספר לשפות ברליץ, בו לימד רוסית, צרפתית ופרסית. במקביל עבד בתחנת הרדיו קול אמריקה כמתורגמן סימולטני ומתרגם לרוסית, צרפתית ופרסית. בוושינגטון הוא למד יחסים בינלאומיים ב-Graduate School of International Relations
של American University of Washington D.c, ואחר כך באוניברסיטת ניו יורק. עבד תקופה כמתרגם ליד ועדות של בתי הקונגרס של ארצות הברית.
איוואן קאקוביץ' היה יוצא דופן בקהילה האשורית בגלל היותו לא מאמין. כפי שהתבטא ברומן שלו "הר סמלה",לא האמין בעולם הבא.
בשנת 1968 הוא התיישב בהטרפורד שבקליפורניה ופתח בה בית ספר פרטי לשפות בשם "בבל".
כעבוד שנים מספר חזר לוושינגטון והתחיל להיות פעיל שם בחוגים הלאומיים האשורים.