כדי לציין את השנה העשירית שלהם במוזיקה, וסטלייף ערכו את הופעת העשור לווסטלייף באצטדיון קרוק פארק, האצטדיון הרביעי בגודלו באירופה והשלושים ושלושה בגודלו בעולם, ב-1 ביוני 2008. עם תכולה של 82,300 צופים, זו הייתה ההופעה הכי גדולה של הלהקה נכון להיום. שיין וורד היה מופע החימום בהופעה. הלהקה הכריזה שתהיה בהפסקה של שנה לאחר ה Back Home Tour ושלא יצא אלבום ללהקה בשנת 2008 עקב ההחלטה לקחת זמן בהפקת האלבום העשירי. ב-16 ביוני 2008, HarperCollins UK הוציאו ספר המתאר את תולדות וסטלייף, 'Westlife – Our Story', כחלק מחגיגות העשור שלהם. הספר כולל ראיונות שנעשו עם כל אחד מחברי הלהקה במשך שלושה חודשים. הוא מציג את חייהם של חברי הלהקה בעשור החולף בתעשייה. הוא מכיל גם כמה תמונות אישיות של הבנים. כהובטח, האתר הרשמי של הלהקה אישר ב-27 בספטמבר 2008 את שחרורו של DVD ב-24 בנובמבר 2008 בשם 10 Years Of Westlife – Live at Croke Park.
כאשר הלהקה סיימה את מסע ההופעות המצליח שלה, Back Home Tour, לואי וולש הכריז בתוכנית Xpose שה-1 ביולי 2008 הוא ההתחלה הרשמית של ההפסקה הארוכה ביותר של הלהקה עד היום. הוא אמר שזו תהיה הפסקה בת שנה, מהיום ההוא עד ל-1 ביולי 2009.
באוקטובר 2008 קיבלו וסטלייף 3 פרסי פלטינה אירופאיים על שלושה אלבומים שונים 'Back home', 'The love album' ופלטינה נוספת לאלבום האוסף 'Unbreakable - the greatest hits vol 1' אשר זיכה אותם במעמד הלהקה המובילה בפרסי הIFPI (International Federation of the Phonographic Industry) בחלקה השלישי של השנה.
בסיום שנת ההפסקה, וסטלייף הודיעו על האלבום העשירי שלהם, Where We Are.
רק שיר אחד שוחרר כסינגל, What About Now, במקור של הלהקה Daughtery.
שירים בולטים בדיסק:
Where We Are, Reach Out, Leaving, How To Break A Heart, As Love Is My Witness.
בנובמבר 2010 וסטלייף הוציאו את אלבומם ה-11 במספר, שנקרא Gravity.
שם זה הוצע על ידי מעריצה שהגיבה למארק בטוויטר, חברי הלהקה אהבו מאוד ובחרו בו לשם האלבום.
האלבום מכיל שני קאברים, ו11 שירים מקוריים, אחד מהם מוקדש לאבות של ניקי וקיאן, שהלכו לעולמם בשנתיים האחרונות.
השיר היחיד עד כה ששוחרר כסינגל הוא Safe. אלבום זה זכה להצלחה גדולה והרבה מעריצים הראו התלהבות ואהדה לאלבום זה.
שירים בולטים באלבום זה:
Beautiful Tonight, None's Gonna Sleep Tonight, I Will Reach You, Tell Me It's Love, Too Hard To Say Goodbye.
ב-19 באוקטובר 2011 הודיעה הלהקה כי היא עתידה להתפרק בתום סיבוב הופעות פרידה.
ב-3 באוקטובר 2018 פורסם בחשבון הטוויטר הרשמי של ווסטלייף כי הלהקה תתאחד וכי חברי הלהקה יוציאו מוזיקה חדשה וכן יצאו לסיבוב הופעות.
הופעות ופרסים.
וסטלייף הופיעו בישראל פעמיים, ב-6 במאי 2000 בסינרמה וב-16 במאי 2001 בפארק הירקון, יחד עם הלהקה פייב. וסטלייף זכו בפרסים ותארים נוספים ואחרים בטקס פרסי ה-MTV, הבריטס (המקבילה הבריטית לפרס גראמי), בפרסי הסמש היטס (מגזין נוער נחשב), בפרסי מטאור רבים (הפרסים הנחשבים ביותר בתעשיית המוזיקה האירית) ועוד.
רדיואקטיבי
כוסמת
כֻּסֶּמֶת (שם מדעי: "Fagopyrum esculentum") היא צמח עשבוני חד-שנתי שמקורו במזרח אסיה, ממשפחת הארכוביתיים (Polygonaceae), שזרעיו משמשים לאכילה. כיום מתרכז גידול הכוסמת בעיקר ברוסיה ובסין. הכוסמת עשירה בברזל, באבץ ובסלניום. בכוסמת נמצא גם נוגד החימצון רוטין.
לכוסמת אין קשר בוטני לכוסמין ("Triticum spelta"). בעוד הכוסמין נמנה עם משפחת הדגניים, מכיל גלוטן ומשמש לאפיית לחם; בכוסמת אין גלוטן והיא נמנית עם משפחת הארכוביתיים הכוללת גם את החומעה ואת הרברבר.
שימושים.
בברטאן (במערב צרפת) נפוץ השימוש בקמח המיוצר מהכוסמת (Sarrasin, Blé noir) להכנת החביתית "Galette de sarrasin", וגם בספרד הוא מוכר בשם "קמח שחור" (harina negra). הכוסמת משמשת ברוסיה ובמזרח אירופה להכנת דייסה מלוחה או מתוקה (קַאשַה) ופנקייק רוסי (בליני), וביפן משתמשים בה להכנת אטריות הסובה.
באיטליה היא משמשת להכנת פסטה הנקראת "פיצוקרי" , מאכל טיפוסי לצפון איטליה. בישראל, מבשלת "מידן" שבכרמיאל החלה בבישול בירה על בסיס לתת כוסמת.
שפות אורלו-אלטאיות
שפות אורלו-אלטאיות, או אורל-אלטאיות, או טוראניות, היא משפחת-על של שפות שאמורה להכליל את השפות האורליות ואת השפות האלטאיות (משפחה שעצם קיומה שנוי במחלוקת).
בעבר הייתה נטייה, בטורקיה בעיקר, לאידאולוגיה פאן-טוראנית, שהיא איחוד פוליטי של כל העמים הדוברים את השפות הטוראניות.
כמעט בכל הלשונות אותן משייכים למשפחת השפות הטוראניות מופיע העיקרון של הרמוניית תנועות, העדר מגדר דקדוקי וריבוי של סופיות על אותו הבסיס ומיעוט של תחיליות.
לפי הנחה זו, משפחות אלו כוללות את השפות הפינו-אוגריות, השפות הטורקיות ועוד. קרובה למשפחת השפות המונגוליות, למשפחת השפות הפלאו-אסיאתיות ועוד. כמו כן גם הועלו השערות, במרוצת המאות התשע-עשרה והעשרים, בדבר קרבה אפשרית בין משפחה זו, לבין משפחת השפות הדראווידיות, המדוברות בדרום הודו ולשפה השומרית, אך הדבר מעולם לא הוכח.
קיומה של המשפחת-על האוראלו-אלטאית היה תחילה מקובל על מרבית הבלשנים אך כיום הוא שנוי במחלוקת.
רחל כהן-כגן
רחל כהן-כגן (לוברסקי) (19 בפברואר 1888 – 15 באוקטובר 1982) הייתה חברת הכנסת ויו"ר ויצו ישראל. כגן היא אחת משתי הנשים היחידות החתומות על מגילת העצמאות יחד עם גולדה מאיר.
ביוגרפיה.
רחל כהן-כגן לבית לוברסקי נולדה בעיר אודסה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) בשנת 1888 למשפחה יהודית מסורתית וציונית. אביה, יעקב לוברסקי היה ממייסדי תנועת חובבי ציון. עיסוקו של אביה חשף אותה כבר בגיל צעיר לגדולי הציונים של אודסה, דמויות דוגמת אחד העם וחיים נחמן ביאליק. למדה בגימנסיה באודסה, ובאוניברסיטאות אודסה ופטרוגרד, וסיימה את לימודיה במגמת מתמטיקה. בשנת 1913 נישאה לד"ר נוח כהן, רופא משפחה וציוני מובהק, אחיה של הרופאה הלנה כגן. כשנה לאחר נישואיהם, עזב בעלה את אודסה לארץ ישראל, אך פרוץ מלחמת העולם הראשונה אילץ את רחל כהן-כגן להישאר עם פעוטהּ מאחור. בשנת 1919 עלתה לארץ ישראל. על סיפונה של האנייה "רוסלאן" פגשה ברחל בלובשטיין (היא רחל המשוררת), אשר כתבה לה באותה הפלגה שיר ברוסית והקדישה לה אותו. במשך שנתיים ימים ישבו הזוג הצעיר ביבנאל, ובשנת 1921 עברו לירושלים, שם השתתפה רחל כהן-כגן, כבת חסותה של הנרייטה סאלד, בהסתדרות הנשים העבריות אשר סופחה לויצו בשנת 1933. אבן הדרך המשמעותית הראשונה שלה הייתה הקמת טיפת חלב, בעזרתה של גיסתה ד"ר הלנה כגן. בשנת 1925 עברה המשפחה לגור בחיפה. בשנת 1933, איחדו כוחות ויצו והתאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל ברשימה לבחירות המוניציפליות. כחברה ברשימה זו מונתה רחל כהן-כגן לעמוד בראש תיק רווחת היהודים בעיריית חיפה. כמו כן נבחרה לוועד הקהילה בעיר. בשנת 1946 החליפה את הנרייטה סאלד כחברת הוועד הלאומי, ועמדה בראש מחלקת הרווחה. כחברה בוועד הלאומי, נמנתה רחל כהן-כגן עם חותמי מגילת העצמאות של מדינת ישראל, והייתה חברה במועצת המדינה הזמנית.
רחל כהן-כגן הייתה אחת משתי הנשים, יחד עם גולדה מאיר, היחידות מקרב 37 החותמים על מגילת העצמאות, כנציגת ויצו. בכתביה תיארה את הרגע ההיסטורי במילים הבאות:
בבחירות לאספה המכוננת נבחרה מטעם רשימת ויצו, כנציגה יחידה. בכנסת הראשונה הציעה את חוק המשפחה ושוויון האישה. הצעתה טורפדה על ידי חוגים דתיים בקואליציה ובמקומו הובא חוק מטעם הממשלה, לו התנגדה כשראתה כי לכוונותיה המקוריות לחקיקתו לא נותר זכר. בשנת 1951, לאחר השינוי בנוסח הצעתה לחוק שיווי זכויות האשה, התפטרה מהכנסת. במשך עשר השנים הבאות כיהנה כיו"ר ויצו. בשנת 1961 נבחרה לכנסת החמישית, מטעם המפלגה הליברלית וכיהנה בה עד שנת 1965.
פעילות חברתית-פוליטית-פמיניסטית.
על פי פרופ' פנינה להב, כנציגה היחידה של מפלגת נשים, ייצגה יותר מכל חברה וחבר בכנסת הראשונה את עניין שוויון האשה. בשנת 1951 הציעה את "חוק המשפחה ושוויון האשה". הייתה זו הצעת חוק רחבה ומפורטת, המתמודדת עם סוגיות מגוונות של שוויון בין המינים, הן בחברה והן במשפחה. למרות היקפה של הצעת החוק, הכנסת לא אישרה הצעתה זו, וקיבלה אותה שנה את חוק שיווי זכויות האשה. היא עצמה נמנעה מלהצביע בעד הצעת חוק זו, בנימוק לפיו הצעה זו אינה מאפשרת שוויון זכויות לאשה בישראל. לאחר שקיבלה הכנסת את החוק אמרה:
שנים לאחר מכן, בשנת 1973, עבר חוק דיני קניין משותף, אשר מבוסס על הצעתה של רחל כהן-כגן משנת 1951.
בכנסת נאבקה כהן-כגן למען זכויות האישה בישראל. בין ההצעות אותן העלתה היו החרפת ענישת המינימום על אלימות של גברים בתוך המשפחה ופתרון למסורבות גט. היא טענה שלנשים פוטנציאל רב להשפיע על החיים הציבוריים. היא תמכה בשירות נשים בצה"ל בתפקידים קרביים וטענה שאין סיבה פיזית אמיתית למנוע מנשים לשרת ביחידות אלה. כמו כן טענה כי האישה הישראלית עדיין לא זכתה למקומה הראוי בחברה וכראייה לכך הצביעה על ייצוגן הזעום של נשים בכנסת.