מוסדות ההשכלה הגבוהה בישראל הוחרגו מהחובה לקיים ביקורת פנימית ע"פי חוק. סעיף 1 בחוק, המפרט איזה גוף במדינה יחשב כגוף ציבורי ע"פי חוק זה, שחובה עליו לקיים ביקורת פנימית, מסתיים במשפט הבא: "והכל למעט מוסד להשכלה גבוהה שהוכר לפי סעיף 9 לחוק המועצה להשכלה גבוהה, התשי”ח-1958". הטעם להחרגה זו הוא עיקרון החופש האקדמי ממנו נהנים מוסדות אלה. למרות זאת, כל האוניברסיטאות ורוב המכללות, לקחו על עצמן מרצון לקיים ביקורת פנימית במוסדותיהן. החוק מסדיר אפשרות כזו בסעיף 15א' לחוק המועצה להשכלה גבוהה באומרו ש- "על המבקר של מוסד מוכר יחולו הוראות סעיפים 3, 4, 8 עד 10, 12, 14(ב) ו-(ג) ו-24(ג) לחוק הביקורת הפנימית, התשנ”ב-1992, בשינויים המחויבים לפי העניין.”כלומר, החוק מחייב את המבקר עצמו (משנבחר כזה) ולא את האוניברסיטה שאין להשית עליה חובה בעניין הזה. תנאי נוסף (מבין כמה) שהחוק מחייב בסעיף 3 בו הוא, שעל מבקר פנים להיות "יחיד". דהיינו, המבקר לא יכול להיות "חברה" בע"מ או פרטית. הטעם לקביעה זו הוא הרצון, שמבקר הפנים יהיה עובד המוסד הציבורי ובתור שכזה מעורה בחיי המוסד, ומכיר אותו ואת עובדיו ונהליו היכרות אינטימית. שש מתוך שבע האוניברסיטאות הקלאסיות אכן ממלאות את הרציונל הזה, ומבקר האוניברסיטה בהן הוא עובד בכיר במוסד. אוניברסיטה אחת הפסיקה נוהג זה, ושכרה "משרד רואי חשבון ושירותי ביקורת פנים" כדי שייתן לה שירותים אלה. יש הרואים בהעסקת משרד חיצוני כמבקר פנים כנוגד לפחות את רוח החוק, אם לא את החוק עצמו, שדורש שמבקר הפנים במוסד יהיה "יחיד", גם אם באופן פורמלי, אחד השותפים בחברה הוא החתום על החוזה עם המוסד וכיחיד. בוודאי שאין למבקר "חיצוני" שכזה את ההיכרות האינטימית עם עובדי המוסד ונהליו, על כל המשתמע מכך כמו השתתפות ב-"שיחות מסדרון", "בתוך עמי אני יושב" וכיוצא בזה. קושי נוסף הוא שלמוסד במקרה כזה יש יכולת מעשית קלה מידי, ביחס למצב של מבקר כעובד המוסד, להפסיק את כהונת המבקר הפנימי או להשעות אותו, שהחוק קובע בסעיף 12 בו כיצד יש לעשות זאת.
שאלה מידית שעולה מכל הנ"ל היא, כיצד מקיימים חופש אקדמי במוסד השכלה גבוהה במציאות של קיום ביקורת פנימית עצמאית. סוגיה זו של יחסי הגומלין בין הביקורת הפנימית באוניברסיטאות לבין עיקרון החופש האקדמי נדונה בפירוט במאמר שהופיע בספר שהוציאה אונ' בן-גוריון בנגב. בעניין זה יש שונות מסוימת בין האוניברסיטאות. סמכות מבקר האוניברסיטה לבדוק נושאים שבסמכות סנאט האוניברסיטה (במיוחד סוגיות אקדמיות ומינויים אקדמיים) היא מוגבלת בכל האוניברסיטאות, למעט באונ' בן-גוריון בנגב. באונ' בן-גוריון בנגב כתוב בחוקתה ובתקנון הכללי שלה: "אין מרות על המבקר אלא החוק, החוקה (של האוניברסיטה) והתקנון הכללי", וע"פי התקנון הכללי המבקר חייב (רק) "לכבד את החופש האקדמי המוענק לאונ' לרבות חברי הסגל שלה". מיד נשאלת השאלה: מי יקבע מה נהנה מחופש אקדמי ומה לא. אליבא דכותב המאמר, רק מבקר האונ' יקבע זאת ולאור שני כללים: 1. כל סוגיה שהתקנון האקדמי קובע אודותיה הלכה, אינה נהנית מהחופש האקדמי, מכיוון שעל חברי הסגל לפעול ע"פי המוכתב בתקנון; 2. מבקר האוניברסיטה יימנע מליזום ביקורת בתחומים המופיעים (כדוגמאות) בסעיף 15בחוק המועצה להשכלה גבוהה (עמ' 587 במאמר). עוד גורס מחבר המאמר, שהעובדה שהסעיף המציין את סמכותו של מבקר האוניברסיטה מכוח "חוק הביקורת הפנימית 1992" בחוק המועצה להשכלה גבוהה, מופיע כסעיף משנה בסעיף 15 - זה המעניק לאוניברסיטאות ולחברי הסגל שלה את החופש האקדמי, נותן משנה תוקף לגישתו. לאמור: חופש אקדמי מחד, אך לא בלתי מוגבל ונתון לביקורת מאידך, והכל כרוך בסעיף קצר אחד בחוק.
סיבה נוספת להיות האוניברסיטאות מקרה מיוחד בתחום זה היא העובדה, שמבקר האוניברסיטה בהן אינו כפוף לאיש. זאת להבדיל מהמבקרים הפנימיים במשרדי הממשלה ובגופים אחרים הכפופים לאחד מאנשי ההנהלה: בין אם מדובר בסגן השר, או בשר עצמו, או במנכ"ל או ביו"ר החברה/עמותה וכיוצא בזה. הגדילה אונ' בן-גוריון בנגב לעשות ולקבוע בחוקתה ש-"אין על המבקר מרות, אלא של החוק, החוקה (חוקת האונ') והתקנון הכללי". לעניין זה של התנגשות מול הרמוניה בין הביקורת הפנימית באוניברסיטאות לקיומו של החופש האקדמי, קיימת חוות דעת משפטית של פרופ' ברק מדינה, שניתנה לבקשתה של אונ' ב.ג. בנגב, אשר בצד מגבלות אודות החובה לקיום הליך הוגן כאשר המבקר מוצא חשש לחריגה של חברי סגל אקדמי בתחום האקדמי, מאפשרת חוות הדעת למבקר הפנימי באוניברסיטה להיכנס לסוגיות אקדמיות מובהקות, אם עולה חשש שהתקיימה פעולה בלתי אתית או לא תקינה אחרת מצד חבר הסגל האקדמי.
ועדות ההתנגדות העממית
ועדות ההתנגדות העממית (בערבית: لجان المقاومة الشعبية, תעתיק מדויק: לג'אן אלמקאומה אלשעביה) הוא ארגון טרור פלסטיני הפעיל בעיקר ברצועת עזה, ופועל בהשראת חזבאללה וככל הנראה גם במימונו. למרות זאת, בניגוד לחזבאללה הלבנוני, הארגון אינו מהווה מפלגה או תנועה חברתית, אלא פועל כארגון טרור, העוסק בביצוע פיגועים בלבד, ואינו נוהג לזהות את עצמו עם אידאולוגיה לאומית או דתית ברורה בזירה הפוליטית הפנימית. בהתאם לכך, הוא מתואר לעיתים על ידי אמצעי התקשורת כ"ארגון מטרייה", המאגד תחתיו פעילי טרור המשויכים לארגונים שונים ולעיתים אף יריבים.
הארגון הוקם על ידי ג'מאל אבו סמהדאנה, שנחשב לאחד המבוקשים הבכירים ביותר ברצועת עזה עד לחיסולו ב-8 ביוני 2006. חלק מנטילות האחריות של הארגון נעשות תחת שם הקוד "חטיבות צלאח א-דין", בהתייחסות ל"זרוע הצבאית" של הארגון (אם כי לארגון אין "זרועות" אחרות בדמות תנועה חברתית או פוליטית). לפי דובר צה"ל מדובר בארגון חסות של חמאס הנתמך וממומן איראן, ומשמש את חמאס כ"קבלני פיגועים" כדי להמשיך בפעילות הטרור כנגד ישראל אך ללא נטילת אחריות מצד חמאס.
היסטוריה.
ועדות ההתנגדות הוקמו בשלהי 2001, על רקע המתיחות הגוברת בין ישראל לבין הפלסטינים, שהובילה לפרוץ האינתיפאדה השנייה. ג'מאל אבו סמהדאנה, מקים הארגון ומנהיגו עד חיסולו, היה פעיל מבצעי בכיר בפת"ח. הוא בחר לנצל את השפעתו ומעמדו בקרב בכירי הרשות הפלסטינית וחמולת אבו סמהדאנה כדי להתפלג מהפת"ח ולהקים ארגון טרור עצמאי ביחד עם פורשים נוספים מהפת"ח, מהחמאס, מהחזית העממית לשחרור פלסטין ומארגונים נוספים. הארגון החדש ביצע במהלך האינתיפאדה השנייה מספר רב של פיגועים, בהם פיגועי מטען רבי עוצמה נגד טנקים ברצועת עזה - הראשון בהם, ב-14 בפברואר 2002 (שבו נהרגו שלושה חיילים), היה הפיגוע הראשון שבו הצליחו מחבלים פלסטינים לייצר מטען גחון חזק דיו כדי לחדור את המיגון של טנק מסוג מרכבה סימן 3. בנוסף, ביצע הארגון גם מספר רב של פיגועים נגד יעדים אזרחיים, בהם פיצוץ מטען נגד אוטובוס ילדים בסמוך לכפר דרום בנובמבר 2000 (שני הרוגים), רצח טלי חתואל ו-4 בנותיה (במאי 2004, יחד עם הג'יהאד האיסלאמי) וכן ירי מספר רב של פצצות מרגמה לעבר יישובים ברצועה, ושיגור רקטות לעבר יישובים בנגב המערבי.
ב-15 באוקטובר 2003, משך הארגון את תשומת לבם של נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש והממשל האמריקאי כאשר הפך לחשוד העיקרי בפיגוע מטען נגד שיירת כלי רכב דיפלומטיים, שגבה את חייהם של שלושה מאבטחים אמריקאים. על פי פרסומי מערכת הביטחון הישראלית, קיימים ממצאים הקושרים את המטען שבו השתמשו בפיגוע לבכיר הארגון עבד יוסף קוקא (שהוגדר על ידי דובר הארגון כ"מפקד הזרוע הצבאית של ועדות ההתנגדות העממית, חטיבות צלאח אל-דין"; חוסל בהמשך על ידי ישראל). לפי פרסומים אלה, נמנעה הרשות הפלסטינית מלמצות את חקירת האירוע, ככל הנראה עקב קשריהם האישיים של בכירי הארגון לבכירים ברשות ובמנגנוני הביטחון שלה.
"הרגיעה" שהוכרזה בתחילת 2005 על ידי מרבית ארגוני הטרור לאחר מותו של יאסר ערפאת, העלתה פעם נוספת את "ועדות ההתנגדות" למוקד תשומת הלב, כאשר הארגון נמנע בהפגנתיות מהשתתפות ברגיעה הכללית, והמשיך - לסירוגין - בירי פצצות מרגמה ורקטות לעבר יישובים ישראליים.
בשבועות שלאחר יישום תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה בקיץ 2005, המשיך הארגון להפגין מעורבות גוברת באנרכיה הפנימית ברצועת עזה, כאשר שמו הוזכר פעמים רבות כמעורב בחטיפות ובהתנקשויות בבכירי הרשות ברצועה. כך לדוגמה עלה שם הארגון - או ארגון הקשור אליו הנושא את השם "גדודי חללי ג'נין" - כחשוד במעורבות בהתנקשות בחייו של מוסא ערפאת.
ב-20 באפריל 2006, לאחר הבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית והקמת ממשלה בראשות החמאס, מונה ראש הארגון, אבו סמהדאנה, לתפקיד בכיר במשרד הפנים הפלסטיני, כמפקח הכללי של המשרד (האחראי בפועל על פעילות חלק ממנגנוני הביטחון הפלסטיניים). במקביל, המשיך הארגון לבצע פיגועים רבים, בהם ירי רקטות קסאם לעבר יישובי הנגב המערבי. זאת, לפי חשדות מערכת הביטחון הישראלית, בתיאום עם פעילי חמאס, שנעזרו בפעילי "ועדות ההתנגדות" בתקופה שבה הם עצמם נמנעו מביצוע פיגועים מסיבות פוליטיות.
ב-9 ביוני 2006 נהרג מקים הארגון ומפקדו עד אז, ג'מאל אבו סמהדאנה, בתקיפת חיל האוויר הישראלי במחנה אימונים של "ועדות ההתנגדות".
ב-25 ביוני 2006 ביצעו "ועדות ההתנגדות" (בשיתוף עם צבא האסלאם והחמאס, שכנראה היה הארגון שהוביל את הפעולה) מתקפה מתוכננת היטב על מוצב צה"ל בכרם שלום, במהלכה נחטף החייל גלעד שליט. במקביל, נטלו "ועדות ההתנגדות" אחריות גם על חטיפתו (וכפי שהתברר ב-29 ביוני, רציחתו) של האזרח אליהו אשרי בגדה המערבית ובכך סימנו גם כי הצליחו לבסס לארגון אחיזה, גם אם קטנה יחסית, מחוץ לרצועת עזה. רצף אירועים זה הוביל במישרין למבצע גשמי קיץ של צה"ל ברצועת עזה.