רק לאחר עלייתו של הרב קובו למשרת הראשון לציון החליטה ההנהגה הספרדית לאמץ את הצעותיו הישנות של מונטיפיורי לשיפור חיי היהודים בירושלים באמצעות הקמת מוסדות חינוך מודרניים בתי מלאכה ובית חולים.
80 מראשי ההנהגה הספרדית פנו אל מונטיפיורי בכתב בקשה להקים מוסדות לימוד כשרים וזאת כדי לענות על הצורך הקיים והחשש כי מבני הקהילה ייפנו ללא אלטרנטיבה למוסדות של המסיון. כך למעשה החלו לפעול בכמה אפיקים חדשים: לימוד מקצועות במסגרת בתי מלאכה, הקמת בית חולים והקמת מוסדות לימוד יהודיים בהם ילמדו שפות זרות כך יתנו מענה לצרכים מבלי לפגוע במסורת. ביוזמות אלה גם תמכו הפרושים ויוצאי גרמניה כר' אליעזר ברגמן ויהוסף שוורץ. לשם כך הסמיכו את מונטיפיורי ומינוהו ל"נשיא ארץ ישראל" ולאחראי על איסוף כספים עבורם באנגליה וביבשת אמריקה. והאיצו בו להירתם לעזרתם בחלון זמן זה בו ההנהגה אינה מתנגדת ליוזמותיו.
עם זאת קמה התנגדות למהלכים אלה מצד קבוצה של רבנים יוצאי פולין שאף שלחו מכתב התנגדות למונטיפיורי.
כמו כן קבוצה נוספת של יוצאי פולין שלחה מכתב בקשה בו תמכו ביוזמות ליצירת מקומות תעסוקה ומלאכה וכן הקמת בית חולים אך התנגדו לכל שינוי במוסדות החינוך מפני החשש מהשפעת ההשכלה והמודרנה. אותם רבנים אשכנזים פנו גם לפקוא"ם שיעזור להם להפעיל לחץ ולערב את רבני גרמניה לטובתם. אי ההסכמה והלחצים נגד יוזמות אלה גרמו למונטיפיורי להימנע מלהתערב ולקדם אותן באותן השנים.
מורגשטרן גם כותב שבתקופת הנהגתו של הרב קובו נפתרה אחת הבעיות החברתיות הכאובות ביותר שידעה העיר במאה ה-19 בנוגע למערכת היחסים העכורה ששררה בין העדה הספרדית לבין העדה המערבית-מוגרבית בירושלים.
מלברים
יוז הליקופטרס
R U Still Down? (Remember Me)
הוא אלבום הסטודיו השני לאחר מותו של הראפר האמריקאי טופאק שאקור, ששוחרר בשנת 1997. למרות שזה האלבום השני ששוחרר לאחר מותו, הוא הראשון ששוחרר ללא מעורבותו של טופאק. האלבום היה הראשון שיצא בחברת התקליטים אמארו בדיור שבבעלות אמו, אפני שאקור. האלבום הניב 2 סינגלים מצליחים: "Do for Love" ו"I Wonder If Heaven Got a Ghetto", והגיע בסופו של דבר למעמד פלטינה 4 פעמים פחות מחודש לאחר יציאתו
ואושר על ידי RIAA.
מידע על האלבום.
האלבום מכיל חומר שלא שוחרר מהתקופות של האלבומים Strictly 4 My N.I.G.G.A.Z., ו-Me Against the World.
המהדורה הראשונה של האלבום הציגה את דעותיו של טופאק צעיר וחסר ניסיון, והוא משדר את השקפותיו על החיים עוד לפני שהוא היה מעורב ביריבויות של החוף המזרחי והמערבי, והמילים בישרו את מותו בשירים כמו "Open Fire" ו-"Thug Style".
עבודת האמנות מציגה מכתב של שאקור, ובו כתוב "שמור על האמונה, אני לא אאכזב אותך! אוהב, טופאק".
בכמה שירים מהאלבום טופאק מזכיר את חייו ברחובות אוקלנד ובקליפורניה בשירים כמו "Nothin' But Love" בזמן שהחל את הקריירה שלו, וכיצד הוא התחיל מנטליות "Thug Life" (חיי הבריון) ברחובות אלה. חלק רב מהשירים באלבום היו ללא עריכה נוספת וללא שינוי, וחלקם היו עם חיבורים של קטעים ואינסטרומנטליים חדשים.
אקטוס טרגיקוס (קומיקס)
אקטוס טרגיקוס, קבוצת אקטוס או פשוט אקטוס הייתה קבוצת קומיקס ישראלית עצמאית שנוסדה בסוף שנת 1995 בידי רותו מודן וירמי פינקוס. עם חברי הקבוצה נמנו גם המאיירים איציק רנרט, מירה פרידמן ובתיה קולטון. הקבוצה הוקמה כקולקטיב אמנותי על מנת ליצור קומיקס אלטרנטיבי בהוצאה עצמית ללא מגבלות מו"ליות ופרסמה את ספריה הראשונים באנגלית כדי לפרוץ לאמניה דרך לקהל בינלאומי.
מדי שנה (החל ב-1996) הוציאו חברי הקבוצה לאור סדרה חדשה של חוברות או אנתולוגיה של סיפורים גרפיים בפורמטים שונים ומגוונים, ושיתפו פעולה עם יוצרים מקומיים כאתגר קרת, דוד פולונסקי, רוגל אלפר, רות גווילי ואפרת בלוססקי ואף אמני קומיקס בינלאומיים: ארט שפיגלמן (ארצות הברית), אנקה פויכטנברגר, יאן פיינדט והנינג ווגנברט (גרמניה), מרואו (יפן), סטפן בלנקה (צרפת).
שם הקבוצה לקוח מתוך קנטטה באותו שם מאת באך, ופירושו 'מקרה טראגי', שלפי פינקוס, נלחם בסטיגמה לפיה קומיקס הוא דבר בהכרח מצחיק.
ספרי הקומיקס של אקטוס זכו לקבלת פנים נלהבת בעולם וחלקם יצאו לאור גם בעברית (הוצאת מודן) לאחר הצלחתם בחו"ל. תערוכות מעבודותיהם של חברי הקבוצה הוצגו בארץ ובעולם: בפסטיבל הקומיקס Fumetto בשווייץ (1998), בפסטיבל הקומיקס הגרמני ארלנגן (1998), בפסטיבל הקומיקס של אתונה (1999), בגלריה ברונפמן באוניברסיטת ניו יורק (2001), בפסטיבל הקומיקס ההולנדי סטריפדאגן (2002). בשנת 2006 חגגה הקבוצה עשור לפעולתה בתערוכה גדולה בפסטיבל הקומיקס Fumetto שלוותה בתערוכת תלמידיהם של חברי אקטוס מאקדמיה בצלאל וממכללת שנקר. במהלך הפסטיבל הנחו חברי הקבוצה כתות אמן בבית הספר הגבוה לעיצוב של לוצרן.
בשנת 2004 זכו בציון לשבח בפרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים ע"ש בן-יצחק עבור איוריהם לספר "היה הייתה צפרדע: קומיקס לילדים על-פי אגדות האחים גרים" (אקטוס ומודן בן שמן 2003).
בשנת 2009 הוצגה במוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בחולון התערוכה "איך לאהוב" המבוססת על ספר בשם זה שיצא בהוצאת מודן (אוצרת התערוכה: מאיה דבש, מעצב: קובי פרנקו). בשנת 2006 נבחרה קבוצת אקטוס על ידי מגזין העיצוב האמריקאי ID כאחת מארבעים קבוצות העיצוב המשפיעות בעולם.
מאז הקמתה הפכה אקטוס לגורם מכריע בהתפתחות זירת הקומיקס הישראלית. בהשפעת הסצנה האלטרנטיבית באירופה ובארצות הברית הציעה אקטוס לקהל הישראלי ספרות גרפית נסיונית ומתוחכמת באיכות הפקה גבוהה ביותר. היצירות עסקו- בקומיקס - במגוון נושאים וז'אנרים שמאפיינים את הספרות הכתובה: דרמה פסיכולוגית, סוריאליזם, פארודיות מקאבריות, שירה, דאדא ועוד. הרעיונות האמנותיים של חברי הקבוצה חלחלו אל הסצנה המקומית גם דרך הסטודנטים שלמדו אצל חבריה ובאמצעות מסיבות קומיקס אלטרנטיביות שיזמו. המסיבות, שנקראו "אקטוס מארחת" ושבהן השתתפו מאות אנשים, נועדו לעקוף את ערוצי השיווק הקונבנציונליים ולהפגיש את הקהל עם יוצרים עצמאיים נוספים מתחומי האמנות הגרפית והחזותית.
הפרויקט האחרון של קבוצת אקטוס הוא הספר TLV-BERLIN - ספר מסע אישי מאויר המתעד את מסעם של חברי הקבוצה לברלין ואת מסעם של שלושה מאיירים ברלינאיים לתל אביב. הספר, בפורמט אלבומי גדול, יצא לאור בהוצאת Avant Verlag בשנת 2010 במהדורה גרמנית ובמהדורה עברית בתמיכת Zukunft Forum (קרן העתיד גרמניה-ישראל).
קבוצת אקטוס התפרקה סופית ב-2011.
מלודי מייקר
מלודי מייקר (באנגלית: Melody Maker, ידוע גם בראשי התיבות MM) היה מגזין מוזיקה רב חשיבות. המגזין החל לצאת בבריטניה ב-1926 ויצא באופן סדיר מדי שבוע עד שאוחד בשנת 2000 עם מתחרהו, ה-NME ("New Musical Express"). לדברי המו"ל שלו, IPC Media, היה זה מגזין המוזיקה הוותיק בעולם שיצא באופן סדיר. המגזין התייחד במאמרי ביקורת מעמיקים יחסית ובגישה אקדמית, צוננת ומרוחקת למושאי הסיקור שלו.
ציוני דרך בתולדות המגזין.
המגזין החל כמסקר אירועי ג'אז בבריטניה ומשנות ה-30 בארצות הברית. בין מבקרי הג'אז שכתבו לעיתון נמנים ג'ון האמונד (אחד ממגלי הכישרונות החשובים בתולדות המוזיקה, שגילה בין השאר את בילי הולידיי, בני גודמן, ליונל המפטון, ארית'ה פרנקלין ובוב דילן) ולאונרד פד'ר.
בשנת 1952 החל המגזין לסקר רוק אנד רול. בשנת 1958 ייסד את מצעד המכירות של תקליטים אריכי-נגן (LP).
בשנות ה-60 סיקר המגזין את "לונדון החוגגת" (Swinging London), עתירת האירועים והלהקות הצעירות כמו הביטלס, האבנים המתגלגלות, היארדבירדס, ג'ימי הנדריקס ועוד. בראשית שנות ה-70 קידם המגזין להקות כסטילי דן, לד זפלין, פינק פלויד ודיפ פרפל וזמרים-יוצרים כקט סטיבנס, ניק דרייק וסנדי דני. לקראת סוף העשור סיקר המגזין בהרחבה את הרוק המתקדם והגלאם רוק. בכך ביסס המגזין בעריכת ריי קולמן (Ray Coleman) עמדה כנגד הפאנק (Punk), תוך תמיכה בכיוונים מוזיקליים "מסורתיים" יותר ומאמרי ניתוח אינטלקטואליים ורציניים.
אחד הכותבים הבכירים במגזין, ריצ'רד ויליאמס (Richard Williams), התנגד לגישה השמרנית של קולמן, שבעטיה, טען, איבד המגזין קוראים צעירים לטובת המתחרה, ה-"New Musical Express" (NME). ב-1980 עזב ויליאמס את המגזין ובעקבותיו עזבו מספר כותבים ועורכים, חלקם ל-NME. ב-1981 נאלץ קולמן עצמו לעזוב את מלודי מייקר. בראשית שנות ה-80 המשיכו מכירות המלודי מייקר לצנוח.
1983 מסמנת שינוי מגמה לכיוון מוזיקת פופ. כריכת המגזין הפכה צבעונית והוא החל לקדם להקות כגון דוראן דוראן, יוריתמיקס, קג'גוגו (שנוסדה דרך מודעה במלודי מייקר) ומועדון תרבות. ב-1984 התמנה אלן ג'ונס (Allan Jones) לעורך ראשי, הוא השכיל לשלב במגזין סקירות על להקות "מחתרתיות" כגון הסמית'ס וניו אורדר. ב-1986 הצטרפו למלודי מייקר כוחות חדשים, כותבים לשעבר בפנזינים אוניברסיטאיים (כמו "המוניטור" של אוניברסיטת אוקספורד) וכתבים שסיקרו היפ הופ מ-NME, שפרשו מהמגזין המתחרה על רקע התנערותו ממוזיקה שחורה זו.