בשנים 1946-1957 נסעה מוהולי למזרח התיכון לפרויקטי רפרודוקציה של חומר מצולם וגרפי עבור אונסק"ו. בשנת 1959 עברה מוהולי לזוליקון, שווייץ, שם כתבה על זמנה בבאוהאוס ועסקה בביקורת אמנותית.
בשנת 1972 היא פרסמה את "הערות מוהולי-נאגי" אשר דנה בשיתוף הפעולה בינה לבין לאזלו מוהולי-נאגי בבאוהאוס וניסתה להשיב את הקרדיט על תצלומיה והניסויים המשותפים.
מוהולי הלכה לעולמה ב-17 במאי 1989, ציריך, שווייץ.
הכרה.
לוצ'יה מוהולי נאבקה לקבל הכרה בעבודתה. הצילומים שלה והספרים שהיא ערכה הופיעו בקטלוגים מכירתיים של בית הספר הבאוהאוס. בשל הגירתה הבהולה מגרמניה בשנת 1933 כל החומרים שלה נותרו בברלין, כולל תשלילי הזכוכית של תצלומי הבאוהאוס שלה אשר לבסוף הגיעו לידי וולטר גרופיוס . בזמן שמוהולי התגוררה בלונדון, התעניינותו בעבודות של הבאוהאוס החלה לצמוח, והיא ראתה קטלוגים רבים של הבאוהאוס שהודפסו מהתשלילים האבודים שלה. גרופיוס השתמש בצילומיה ללא קרדיט למוהולי. בתערוכה על הבאוהאוס במוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA) בשנת 1938, גרופיוס השתמשו בכמעט 50 תמונות של מוהולי עבור התערוכה והקטלוג הנלווה בלי להזכירה פעם אחת. היא שוב ושוב הושיטה את ידה אל וולטר גרופיוס כדי להשיב לעצמה את הצילומים, והוא סירב בהתמדה. מוהולי שכרה שירותיו של עורך דין כדי להחזיר את עבודותיה.
מוהולי לא הצליחה לקבל חזקה בחומרים המקוריים שלה עד שנות ה -60, אבל גם אז היא הצליחה להחזיר רק חלק מכם. פרסום הספר שלה בשנת 1972 היה ניסיון להחזיר לעצמה את הקרדיט על עבודותיה שהודפסו ללא רשות.
לידה מוסר
לידה מוסר (באנגלית: Lida Moser; 17 באוגוסט 1920 - 12 באוגוסט 2014) הייתה צלמת וסופרת אמריקאית, שפעלה במשך יותר משישה עשורים עד פרישתה בשנות ה-90 לחייה. היא הייתה חברה בליגת הצילום הניו יורקית, בה הייתה ידועה בצילומי עיתונות וצילומי רחוב. עבודתה, שממשיכה להשפיע עד היום, כוללת צילומים בשחור-לבן, צילום דוקומנטרי וצילומי דיוקן.
ליגת הצילום הניו יורקית הייתה מוקד של צילום תיעודי אמריקני בשנים הראשונות לאחר מלחמת העולם השנייה, וכמה מהצלמים החשובים ביותר במאה ה-20 היו חברים בה. בתערוכת רטרוספקטיבה בגלריית פרייזר שבוושינגטון היא תוארה כחלוצה בתחום הצילום. היא גם תוארה, למורת רוחה, כ"סבתו של הצילום העיתונאי האמריקאי".
קריירה.
מוסר נולדה ב-1920 בניו יורק להורים יהודים שהיגרו לארצות הברית מרוסיה. הקריירה שלה החלה ב-1947 כעוזרת בסטודיו של ברניס אבוט. ב-1949, תוך נסיעתה ברחבי קנדה, היא קיבלה את משימתה הראשונה מווג. מגזינים אחרים שהציגו את עבודותיה כוללים את הרפרס בזאר, אסקווייר, ולוק. היא כתבה מספר ספרים על עבודתה, וכן הייתה שותפה לכתיבה של מספר ספרים העוסקים בטכניקות צילום. מאמרים וטורים פרי עטה הופיעו בפרסומים רבים, כגון הניו יורק סאנדיי טיימס, "מדריך אמפוטו לאפקטים מיוחדים", "הכיף בצילום", "צילום קריירה", "נשים רואות גברים", "נשים של חזון", ו"זו הייתה ליגת הצילום".
על אף שמוסר הכירה רבים ששויכו בדיעבד לאסכולת ניו יורק לצילום, עבודתה לא מוזכרת בספרות על אסכולה זו, ולא נראה שהיא שיתפה פעולה עם חבריה. אליזבת לי משערת שמוסר לא נכנסה לקבוצה זו, הן כיוון שהיא התמקדה בצילום מסחרי, בעוד שחברי האסכולה התייחסו לאומנות הצילום ולצילום מסחרי כאל תחומים נפרדים, והן בגלל אתוס "הגבר הקשוח", שאפיין את חברי הקבוצה ואת עבודתם והיה זר למוסר.
סדרת המאמרים של מוסר בנושא צילום, "Camera View", הופיעה ב"ניו יורק טיימס" בשנים 1974-1981. עבודות הצילום המוקדמות של מוסר מושפעות מהצלם הצרפתי אז'ן אטז'ה, וכן מהצלם האמריקאי ווקר אוונס. ניתן לראות זאת בצילומים של אדינבורו.
מוסר הלכה לעולמה ב-12 באוגוסט 2014, חמישה ימים לפני יום הולדתה ה -94.
הסרט "הצלמת לידה מוסר: אודיסיאה בשחור לבן" על מסעותיה ועבודות הצילום שלה בקנדה נכתב ובוים על ידי ג'ויס בורנשטיין ויצא ב-2017.
בתרבות פופולרית.
ספרה "בנייתו של בניין אקסון, ניו יורק" (1971) כולל תמונה של מנקי חלונות, אשר שוחזרה בלגו בפארק לגולנד בפלורידה.
בעבודתה "הלובי בבניין משרדים, ניו יורק" עשתה מוסר שימוש בחשיפת יתר מוגזמת שגרמה לגברים להיראות כמעט כמו דמויות מקל ולובי להיראות כגוש בלתי מוגדר. בכך היא הקדימה בכמה שנים את העיוותים החזותיים של
אוספים קבועים.
עבודתה נמצאת באוספים של המוסדות הבאים:
דונגאל
סוברוגציה
אווה הסה
אווה הסה (באנגלית: Eva Hesse; 11 בינואר 1936 - 29 במאי 1970) הייתה פסלת אמריקאית ילידת גרמניה, ידועה בעיקר בשל עבודתה פורצת הדרך עם חומרים כגון לטקס, פיברגלס ופלסטיק. היא אחת ממובילות התנועה האמנותית הפוסט-מינימליסטת בשנות ה-60.
ביוגרפיה.
הסה נולדה למשפחה של יהודים שומרי מצוות בהמבורג, גרמניה, ב-11 בינואר 1936. כשהייתה בת שנתיים בדצמבר 1938, בתקווה לברוח מגרמניה הנאצית, שלחו אותה הוריה יחד עם אחותה הגדולה, הלן הסה חרש, להולנד על אחת הרכבות האחרונות של קינדרטרנספורט. אחרי כחצי שנה, המשפחה התאחדה ועברה לאנגליה ולאחר מכן, בשנת 1939, היגרה לניו יורק, שם התיישבה בשכונת וושינגטון הייטס במנהטן. ב-1944 נפרדו הוריה של הסה; אביה נישא מחדש ב-1945 ואמה התאבדה בשנת 1946. בשנת 1962, היא פגשה והכירה את הפסל טום דויל ולאחר ארבע שנים הזוג התגרש.
באוקטובר 1969, היא אובחנה עם גידול במוח, ונפטרה ביום שישי, 29 במאי 1970, לאחר שלושה ניתוחים כושלים. מותה בגיל 34 גדע קריירה בעלת השפעה רבה, על אף פעילותה במשך עשור בלבד.
קריירה.
הסה סיימה את לימודיה בבית הספר לאמנות תעשייתית בניו יורק בגיל 16, ובשנת 1952 נרשמה למכון פראט לעיצוב, משם היא נשרה כעבור שנה. בגיל 18 היא עשתה התמחות במגזין "סוונטין" (Seventeen) ובמקביל למדה בליגת הסטודנטים לאמנות. בין 1954–1957 היא למדה בקופר יוניון ובשנת 1959 היא סיימה תואר ראשון באוניברסיטת ייל. בייל למדה הסה אצל יוסף אלברס והושפעה מאוד מאקספרסיוניזם מופשט.
בסיום לימודיה שבה הסה לניו יורק, שם התיידדה עם אמנים צעירים רבים ובניהם סול לויט, דונלד ג'אד, יאיואי קוסאמה ואחרים. חברותה הקרובה עם סול לויט נמשכה עד סוף חייה. השניים כתבו זו אל זה לעיתים קרובות, ובשנת 1965 לויט נתן עצה להסה "הפסיקי [לחשוב] ופשוט תעשי!" גם הסה וגם לויט המשיכו להיות אמנים בעלי השפעה, וידידותם סייעה להתפתחות האמנותית של שניהם.
ב-1962 נישאה אווה הסה לפסל טום דוייל, ובשנת 1965 עברו השניים לגרמניה לתוכנית שהות אמן של דויל. הסה ודויל חיו ועבדו בטחנת טקסטיל נטושה בגרמניה במשך שנה, בזמן זה נישואיהם החלו להתפרק. הסה אמנם לא הייתה מאושרת להיות שוב גרמניה, אבל החלה לעבוד עם חומרים שנשארו במפעל הנטוש. הבניין עדיין הכיל חלקי מכונות, כלים וחומרים מתחנת הטקסטיל וכל אלו שמשו השראה עבור הרישומים והציורים המכניים של הסה. הפסל הראשון שלה היה תבליט בשם "Ringaround Arosie", עשוי חוט מצופה בד, חוט חשמל, ומזוניט. שנה זו בגרמיניה הייתה נקודת מפנה בקריירה של הסה. מכאן ואילך המשיכה ליצור פסלים, שהפכו למרכז עבודתה. כשחזרה לניו יורק ב-1965, החלה לעבוד ולהתנסות בחומרים הבלתי שגרתיים שהפכו מאפיינים לעבודתה: לטקס, פיברגלס ופלסטיק.
טכניקה, חומרים ותהליכי יצירה.
עבודתה המוקדמת של הסה (1960–1965) כללה בעיקר רישומים וציורים מופשטים. היא מוכרת בעיקר בשל הפסלים שלה ובשל כך, הציורים נחשבים לעיתים קרובות כצעדים ראשוניים לעבודותיה המאוחרות יותר. עם זאת, היא יצרה את רוב הציורים שלה כגוף עבודות נפרד. היא מציינת, "הם היו קשורים כי הם היו שלי אבל הם לא היו קשורים באופן שבו הם משלימים זה את זה."
העניין של הסה בלטקס כחומר פיסולי היה קשור למיידיות. קיטס מציין, "המיידיות עשויה להיות אחת הסיבות העיקריות שמשכו את הסה ללטקס". בשתי יצירותיה הראשונות בלטקס, "Schema ו-Sequel," 1967-68) השתמשה הסה בחומר באופן שמעולם לא דמיין היצרן. "לטקס תעשייתי נועד ליציקה. הסה השתמשה בו כמו צבע, במריחת שכבה על גבי שכבה כדי לבנות משטח חלק אך לא סדיר, מרופט בקצוות כמו נייר בעבודת יד".
היצירות של הסה עשויות לעיתים קרובות מריבוי של צורה דומה המסודרת במבני רשת או באשכולות. תוך שמירה על כמה מהמאפיינים של המינימליזם, מודולריות וחומרים לא קונבנציונליים, היא יצרה עבודה אקסצנטרית, ריפטטיבית ואינטנסיבית. העבודה "Contingent" משנת 1968 היא דוגמה לכך. בהצהרה על עבודתה, הסה מתארת את היצירה "Hang-Up" ... "בפעם הראשונה שעבר לי רעיון אבסורדי או הרגשה קיצונית ... כל העניין הוא נוקשה לחלוטין, כבל מסובב סביב כל העבודה ... זה קיצוני ולכן אני אוהבת את זה ולא אוהבת את זה ... זה המבנה המגוחך ביותר שעשיתי אי פעם, ולכן זה באמת טוב".
פוסט-מינימליזם ופמיניזם.
אווה הסה מזוהה עם התנועה האמנותית הפוסטמינליסטית. ארתור דנטו הבחין בין פוסט-מינימליזם לבין מינימליזם על ידי "העליצות" שלו, "ניחוח האירוטיזם שאין לטעות בו", ו"החזרה הלא-מכנית "שלו.