המבקרים חיבבו את הסרט כיוון שראו בו סאטירה על סוגת סרטי הפעולה ההוליוודיים, מאחר שעשה שימוש-יתר במוסכמות הסוגה, לרבות תנועה מואצת ומואטת של השוט, סצנות מרדף מורכבות, הרבה דם ואקדחים, תנועות מצלמה דרמטיות יתר על המידה וחזות כללית של מערבון ספגטי. כל זאת השיג רודריגז בתקציב הפקה קטן, ולמרות זאת הגיע, לדעתם, לתוצאות דומות לאלו שהיו מתקבלות בתקציב גדול ובאולפן הפקות משוכלל.
כתב המגזין וראייטי, טוד מקארתי, כתב בביקורתו, כי הסרט הוא בעל סגנון מרענן, ושיאהב אותו קהל בעל טעם מעודן בקולנוע. הוא סבר כי הסרט יתקבל היטב בקהילה ההיספאנית וכן בקרב קהל המחבב סרטים של יוצרים חדשים, אך עד קבלת הסרט למיינסטרים הקולנועי, ייאלץ רודריגז לחכות לסרט המתוכנן הבא בסדרה, שתקציב הפקתו תוכנן ל-6 מיליון דולר. כמו כן, סבר כי הסרט לוקה בהבעת רגש ושתסריטו אינו מפותח, ועל כן הוא צפוי להתקבל כסרט שוליים בלבד. עם זאת, ראה בסרט מקור השראה ליוצרי סרטים מתחילים, ודוגמה כיצד ניתן להגיע לתוצאות נאות בתקציב נמוך. לפי מקארת'י, סגנונו של הסרט הוא בחלקו מקורי, ובחלקו מושפע מבמאים כסרג'ו לאונה וג'ורג' מילר, וכן ניכרת בו השפעה מסרטים אפלים מהאזור שמדרום לארצות הברית. כמו כן, הוא סבר כי רודריגז לא התייחס ברצינות יתרה לתסריט הנדוש, ובמקום זאת השתעשע באירועים של טעויות בזיהוי, בעימותים אלימים ובבדיחות סגנוניות, לרבות האצת שוטים, וביצוע פרודי המלגלג על מוסכמות הסוגה. לפיו, בשל קלילותו של הסרט, מפתיע כי בשיא העלילה מוצאות כל כך הרבה מהדמויות את מותן. מקארת'י שיבח את משחקם של גאיארדו, גומס ומרקוורדט, וסבר כי הופעתו של ריינול מרטינס (אזול) הייתה הטובה ביותר מבין השחקנים. הוא כתב כי "מבנה גופו כשל שחקן פוטבול, דמותו חסרת המרגוע וחסרת המעצורים ואדישותו המשעשעת, חוקקים את דמותו של אזול בזיכרון".
רוג'ר איברט, בביקורת בעיתון שיקגו סאן טיימס, שיבח את הסרט וכתב כי "תקציבו של סרט, בין אם הוא גבוה ובין אם הוא נמוך, אינו מהווה עילה לצפות בו. [...] "אל מריאצ'י" הוא סרט טוב, על אף שהופק בתקציב דל". הוא ציין כי סגנון הצילום מעניק לסרט חיים וחיוניות, ושרודריגז אינו פוחד משימוש בטכניקות צילום האופייניות לסרט אילם כדי להדגיש את ההומור וכדי לשרת את סצנות הפעולה, וזאת לעומת תופעה אופיינית בסרטים עתירי תקציב, המשתמשים בסגנון צילום רב-רושם, אך באופן שאינו משרת את העלילה, כך שלא ברור לאן היא חותרת. לעומת זאת, לטעמו, ניכר כי צירופי-המקרים והטעויות בזיהוי שמניעים את העלילה, מתוכננים מראש, עד כדי כך שהסרט מהווה כמעט "פרודיה על עצמו", אך סגנונו של הסרט והקסם שבו מחפים על כך. כן הוא שיבח את משחקם של השחקנים הלא-מנוסים, שמציגים בעיניו הופעה נאה שהולמת את דמותם בסרט, ובמיוחד שיבח את סגנון משחקם של גאיארדו ושל גומס.
ג'נט מסלין מהניו יורק טיימס כתבה שהסרט מהווה "שילוב של הסרט האפל ומוסכמות סרטי המערבונים, עם רמיזה לעתיד ניהיליסטי בסצנות הסיום". היא ציינה כי "סגנונו החזותי של הסרט הוא פשוט וראשיתי, ומזכיר סרט ביתי, אך הדבר אינו מפריע בזכות כישוריו של רודריגז בצורה שבה הוא פורש את סיפור העלילה". לדבריה, הסרט עושה שימוש במוסכמות הוליוודיות מקובלות, למשל בדמויות שנפוצות בסרטי הסוגה, כגון הפושע הנבל בעל המראה המטופח ונערתו היפה, וכן בקרבות הירי המבוימים היטב, בסגנון הצילום הראוותני, בסצנות המתארות את חלומותיו של המריאצ'י ובהומור העממי. עם זאת, היא ציינה שהעלילה פשוטה מאוד ושאין בסרט הבעת רגש אמיתית. מסלין ציינה גם כי רודריגז ממלא אחר הכלל הבסיסי שלפיו יש לשמור כל העת על ערנות הצופים, ורוב הזמן נותר הקהל מרותק לסרט בזכות רגעים אנדוקטליים, כגון נגן בבר שמהווה להקה של איש אחד בניגונו על סינתיסייזר, שנראה כי יכול לנגן רק שירי פולקה.
מגזין הקולנוע הבריטי "סייט אנד סאונד" ("Sight and Sound") כתב על הסרט כי הוא "משתמש בסוגה נפוצה על מנת להאיר נקודות עדינות: שינוי מול מסורת, מקסיקנים מול אמריקנים-מקסיקנים שעולם הערכים שלהם שונה והשקפותיהם שונות. על אף הרושם של סרט דל-תקציב שטחי, נדוש ורגיל מסוגו, מדובר בפרויקט המציע דבר מה חדשני באמת עבור סרט אמריקני".
מגזין הקולנוע "אמפייר" כתב על הסרט: "גולמיותו קוסמת ומדגישה לטובה, ולא לרעה, את קצבו המהיר והאנרגטי, את סגנון העריכה האינטואיטיבי ואת עבודת הצילום המצוינת, החושפים במאי עם שאיפות ויזואליות חסרות גבול. מדובר ביצירת-מופת-זוטא".
ב-2011 הוכרז על ידי ספריית הקונגרס כסרט הראוי לשימור ונוסף לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית, על שום היותו בעל חשיבות תרבותית, היסטוריה או אסתטית.
נושאי הסרט ופרשנויות.
לפי חוקר הקולנוע צ'ארלס רמירז ברג, הסרט משלב שתי סוגות של סרטי ניצול: סרטי הסמים המקסיקניים, שפרחו בשנות ה-80 (narcotraficante), וסרטי הרפתקאות לחימה (warrior adventure), שמקורם במערבונים ובסרטי אמנויות לחימה שנוצרו בהונג קונג.
ברג כתב כי הסרט שובר סטריאוטיפים קולנועיים נפוצים. בסרט מתהפכים התפקידים שהתקבעו במערבון הספגטי, ובמקום גיבור לבן הנאבק בסוחר סמים לטיני נבל, הגיבור הוא מריאצ'י מקסיקני שנאבק מול סוחר סמים לבן ועשיר. עם זאת, המריאצ'י לא נראה כאויבו הטבעי של מוקו, והפגישה ביניהם היא תולדה מקרית של רצף טעויות. כמו כן, המריאצ'י שונה בתכלית מהגיבור האמריקני הטיפוסי. בעוד שזה האחרון מתאפיין לרוב במיומנויות לוחמה ובמראה שרירני, המריאצ'י הוא אדם פשוט, דל-אמצעים, שנקרה בעל כורחו לעימות בין כנופיות פשע. מיומנויותיו אינן בלוחמה, כי אם בשירה ובנגינה. הוא ממוצא מקסיקני, דבר נדיר בקולנוע ההוליוודי, ובעל חזות מקסיקנית טיפוסית. הצבתו כגיבור קוראת תיגר על המוסכמה ההוליוודית, שעל פיה כדי להביס את הנבל יש צורך בכוחות-על כלשהם. הוא אף מהווה דמות אנטי-מאצ'ואיסטית: הוא מזמין בברים משקה קל ולא חריף כדי לשמור על קולו, והוא מסרב לעשן. על אף כל אלו, נתפס המריאצ'י בעיני הצופה כגיבור נועז וגברי. מותו של מוקו, הנגרם בידי המריאצ'י, איש המוזיקה הצנוע וחסר הניסיון, מהווה תפנית אירונית, שבה דווקא הלטיני שחום-העור גובר על הלבן היהיר.
ברג ראה בבחירת צבעי התלבושות למריאצ'י ולאזול, ששניהם לבושים שחור, ולמוקו, שלבוש לבן, מחווה מודעת של רודריגז לסרטי הקונג-פו שמהם שאב השראה, והיפוך למוסכמה הנהוגה במערבונים, שלפיה הלבן מייצג את הטוב.
באתר microbudgetfeatures.com נכתב כי "יש שיאמרו כי ב"אל מריאצ'י" מתייחס רודריגז לאחריותה של ארצות הברית במלחמות הסמים באמריקה הלטינית, באמצעות ליהוקו של אמריקאי כאיל הסמים הראשי, או שהסרט הוא מטפורה לאהבתו של רודריגז לקולנוע, המקבילה לתשוקתו של המריאצ'י למוזיקה. עם זאת, אם אלו הם הנושאים שרודריגז בחר להתייחס אליהם בתסריטו, הוא נכשל בניסיונו ליישם זאת. ההתייחסויות הפוליטיות, החברתיות והקונספטואליות המעטות בסרט חולפות ובאות, ואינן נשארות בזיכרונו של הצופה. אפילו שלוש סצנות החלום, שמתיימרות להציג לצופה את התת-מודע של המריאצ'י, נכשלות בניסיונן להבהיר רעיון כלשהו. [...] הבדידות היא הנושא היחיד שנראה שמצליח לחלחל ליצירה. היא מוצגת ברמיזות חזותיות, כגון דלת יחידה שנותרה מבית שנשרף כולו, הצב שמנסה לחצות את הכביש המהיר, ילד שעומד לבדו בסצנות החלום של המריאצ'י, והמריאצ'י שרוכב לבדו אל האופק בסיום הסרט. עם זאת, גם כאן הסרט אינו מציג תובנות ברורות בנושא. הבדידות היא רק מאפיין של דמויות ועצמים המוצגים בסרט, ואינה מרכזו של דיון קונספטואלי".
ספרו של רודריגז "מורד ללא צוות".
בספרו "Rebel without a Crew: Or How a 23-Year-Old Filmmaker With 7,000 Became a Hollywood Player" ("מורד ללא צוות: או כיצד הפך במאי בן 23 עם 7,000 דולר בכיס לאישיות הוליוודית"), תיאר רודריגז את ראשית ימיו כבמאי ואת סיפורו של הסרט "אל מריאצ'י". הספר, בן 306 עמודים, יצא בהוצאת Plume ב-1 בספטמבר 1996. רודריגז תיאר בו את סיפור יצירת הסרט החל מגיוס הכסף עבורו, דרך כתיבת התסריט וההפקה, ועד רכישת זכויות ההפצה על ידי חברת קולומביה. זהו ספר פופולרי בקרב יוצרי סרטים מתחילים, והוא היווה השראה ליוצרים מתחילים רבים כיצד ניתן ליצור סרט איכותי בתקציב קטן.
סרטי המשך.
כאמור, רודריגז תכנן מלכתחילה לתאר את עלילותיו של המריאצ'י בטרילוגיה שתופץ לשוק הווידאו הביתי ותשמש עבורו תרגול לקראת קריירה הוליוודית כבמאי. כבר בעת חתימת הסכם ההפצה בין רודריגז לחברת קולומביה, תוכנן סרט המשך ל"אל מריאצ'י", ואכן בשנת 1995 יצא סרט ההמשך "דספרדו", שמתאר מסע נקמה של המריאצ'י על מותה של דומינו אהובתו. בסרט מככבים אנטוניו בנדרס, שמגלם את המריאצ'י, והשחקנית סלמה הייק, שזכתה לחשיפה בינלאומית לראשונה בסרט זה. בסרט גם מופיע קרלוס גאיארדו, בתפקיד אורח כחברו של המריאצ'י, קמפה. הסרט הופק בתקציב גדול יותר, של 7,000,000 דולר, שאף הוא נמוך יחסית לסרט הוליוודי. הסרט השלישי והאחרון בטרילוגיית מקסיקו הוא "היו זמנים במקסיקו", שיצא בשנת 2003, ובו המריאצ'י, שוב בגילומו של בנדרס, יוצא למסע נקם בליווי סוכן CIA מושחת (ג'וני דפ), לאחר שאיבד שוב את אהובתו. סרט זה הופק בתקציב של 29 מיליון דולר.
פרסים.
לאחר יציאתו למסכים, זכה "אל מריאצ'י" במספר פרסים ובמועמדויות לזכייה:
דויד דה חאה
דויד דה חאה קינטנה (בספרדית: David de Gea Quintana; נולד ב-7 בנובמבר 1990) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת השוער בקבוצת הכדורגל מנצ'סטר יונייטד ובנבחרת ספרד.
קריירת מועדונים.
אתלטיקו מדריד.