ב-21 ביוני, שעה שממשלת בלגיה עדיין הייתה בצרפת, שר הבריאות הבלגי, מרסל-אנרי ג'ספאר ביקר בלונדון. ג'ספאר האמין כי הממשלה מנסה לדון על כניעה לגרמניה, והיה נחוש בדעתו למנוע זאת. הוא ערך שיחות עם שארל דה גול וב-23 ביוני נאם ברדיו של ה-BBC, בו הודיע על ייסוד ממשלה חדשה בראשותו שתמשיך להילחם. נאומו ספג גינוי מצד ממשלת בלגיה שבפריז ולא זכה לגיבוי מצד שגריר בלגיה בלונדון. ג'ספאר, יחד עם קאמיל הויסמנס ואחרים שנמנו על "מורדי לונדון", הקימו את הממשלה ב-5 ביולי1940. עם זאת, הם לא זכו להכרה מצד הבריטים.
האתגר שהציבה הממשלה החדשה הניעה את ממשלת פיירלו לפעולה. בו ביום הקמת הממשלה החדשה, הגיע שר המושבות הבלגי מטעם פיירלו ללונדון. כשר הבלגי היחיד בעל הסמכות החוקית, הוא הצליח להקים ממשלה של שניים יחד עם קמיל גוט באופן זמני. השניים חיכו עד שפיירלו ופול-אנרי ספאק יגיעו מספרד, שם היו עצורים. הם הגיעו ב-22 באוקטובר והעניקו לממשלה הרשמית את הלגיטימציה של ראש הממשלה האחרון שנבחר בבלגיה. בדצמבר 1940 הבריטים הכירו בממשלת פיירלו כנציגתה החוקית של בלגיה.
צבא בלגיה החופשית.
בריאיון לרדיו צרפתי קרא פיירלו לייסוד צבא שימשיך מהגלות את המלחמה:
בשנת 1944 מנו כוחות בלגיה החופשית בממלכה המאוחדת כ-4,500 חיילים. החיילים הבלגים שירתו במסגרת הבריגדה הבלגית העצמאית (שכללה גם חיילי ארטילריה מלוקסמבורג) בפיקודו של ז'אן-בפטיסט פירון. הבריגדה השתתפה בפלישה לנורמנדי ובקרבות בצרפת והולנד עד שחרור בלגיה.
לצד הבריגדה הבלגית, היו בלגים ששירתו ביחידות בריטיות מיוחדות במהלך המלחמה, כמו קומנדו מספר 10 שלחמה בזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה ובמבצע התאהבות. שירות האוויר המיוחד החמישי הורכב מבלגים בלבד והיה הכוח הראשון של בעלות הברית שנכנס לבלגיה בספטמבר 1944.
לאורך המלחמה שירתו בחיל האוויר המלכותי 400 טייסים בלגים, בשתי טייסות בלגיות ייעודיות, וסייעו בהפצצות באירופה. שתי הטייסות רשמו הישגים מכובדים במהלך שירותן. בסך הכל, 1,200 בלגים שירתו בחיל האוויר המלכותי בטייסות השונות.
בלגים שירתו גם בזירה הימית, כששתי קורבטות וקבוצת שולות מוקשים הופעלו על ידי חיילים בלגים באוקיינוס האטלנטי. עד 1943, 350 בלגים שירתו כמלחים בכלי שיט אלו.
קונגו הבלגית.
על אף כיבוש בלגיה, קונגו הבלגית נותרה נאמנה לממשלת בלגיה שבגלות ותרמה תרומה משמעותית למאמץ המלחמתי של בעלות הברית.
חיילים מקונגו לקחו חלק במערכה במזרח אפריקה נגד האיטלקים במזרח אפריקה האיטלקית, וסייעו בכיבושה, תוך שהם סופגים כ-500 נפגעים. בנוסף, 13 אלף חיילים קונגולזיים שירתו תחת פיקוד בריטי בניגריה, וכן קבוצות קטנות של חיילים שירתו גם במזרח התיכון ובבורמה. בסך הכול, שירתו כ-40 אלף איש לצד בעלות הברית. עם זאת, הייתה קיימת הפרדה גזעית ונאסר על חיילים שחורים להיות קצינים.
במהלך המלחמה נערכו פעמיים בשנים 1941 ו-1944 שביתות בעיירות ברחבי קונגו במחאה על הלחץ העודף שהפעילו הרשויות על העובדים. המחאות דוכאו על ידי כוחות צבא, לעיתים קרובות באלימות.
מעבר לחיילים מקונגו ששירתו בקרב צבאות בעלות הברית, הייתה קונגו נכס כלכלי חשוב. משאב הזהב שהיה זמין בקונגו תרם כ-28.5 מיליון דולר למאמץ המלחמתי, וייצוא הגומי והאורניום סיפק חומרי גלם חיוניים. מרבית האורניום שיוצא מקונגו היה בשימוש במהלך פרויקט מנהטן האמריקאי, ששימש לפיתוח פצצות האטום שהוטלו על הירושימה ונגסאקי.
השחרור.
בלגיה שוחררה על ידי כוחות בעלות הברית בספטמבר 1944, שכללו כוחות בריטים, קנדים, אמריקאים וכן "בריגדת פירון" הבלגית. ב-3 בספטמבר 1944 שחרר המשמר הוולשי, שהיה חלק מדיוויזיית המשמר המשוריינת את בריסל. מיד אחרי השחרור, ערכו תושבי שכונת מרול הלוויה להיטלר לאות לעג.
במהלך השחרור, נמל אנטוורפן היה יעד חשוב מאחר שקווי האספקה של בעלות הברית נמתחו מאוד ועל כן נדרש נמל שיהיה קרוב לחזית. הארמייה השנייה הבריטית שחררה את אנטוורפן ב-6 בספטמבר תוך שהיא נעזרת בהתנגדות המקומית. על אף שהנמל אכן שוחרר, הוא לא היה שמיש עד שהמים שהקיפו אותו היו בטוחים לספינות משא. כך, הגרמנים הצליחו לעכב את השימוש בנמל עד קרב שפך הסכלדה בנובמבר.
אחיו של המלך לאופולד, הנסיך שארל, רוזן פלנדריה שכיהן כעוצר במקום המלך, המתין להחלטה האם המלך יחזור לכס המלוכה. כמו כן, בפברואר 1945 החליף אשיל ואן אקר את פיירלו כראש ממשלת בלגיה. בתקופה זו פורקה המחתרת מנשקה ורבים מחבריה התגייסו לצבא הבלגי ב-57 גדודים שונים. גדודים אלו שירתו במספר קרבות בחזית המערבית, ובסך הכל 100 אלף בלגים נלחמו בצבאות בעלות הברית עד הניצחון.
במהלך השחרור, הארמייה האמריקאית הראשונה בפיקודו של גנרל קורטני הודג'ס שחררה את דרום בריסל ומאסטריכט בתחילת ספטמבר. שעה ששני קורפוסים של הארמייה הראשונה נלחמו במקומות אחרים, הקורפוס השמיני של הארמייה היה אחראי על קטע ארוך בחזית מדרום לליאז' עד לוקסמבורג והארדנים. משמעות הפריסה הרחבה של הקורפוס הייתה שהקו הקדמי שלו היה פגיע.
אחרי מספר חודשים של רגיעה בחזית הבלגית, ב-16 בדצמבר 1944 פתחו הגרמנים בקרב על הבליטה, במה שהפך למתקפה הגדולה האחרונה של הוורמאכט בחזית המערבית. מטרת המתקפה הייתה לכבוש את אנטוורפן ובכך להקשות על האספקה של בעלות הברית, אך ההתקדמות הגרמנית נעצרה לפני נהר המז, ובמהלך ששת השבועות הבאים שהיו קרים במיוחד, החלה נסיגה גרמנית. המתקפה גרמה להרס רב בבלגיה, ובמהלכה בתים רבים נהרסו והיו מקרים בהם חיילים גרמנים ירו באזרחים.
גם לאחר נסיגת הגרמנים והשחרור המלא של בלגיה, היא המשיכה לסבול מהפצצות טילי V-1 ו-V-2 מסיבה לא ברורה. בסך הכל 2,342 טילים (1,610 טילי V-2, ו-732 טילי V-1) פגעו באזור אנטוורפן לבדה. במחקר שנערך אחרי המלחמה דווח כי כתוצאה מההפצצות נהרגו כ-5,000 איש ו-21 אלף נוספים נפצעו, רובם בליאז' ואנטוורפן.
בתקופה שאחרי שחרור המדינה התרחש גל תביעות של מי שנחשד בשיתוף פעולה בעת הכיבוש. בתקופה זו נחקרו 400 אלף בלגים בחשד לשיתוף פעולה, מתוכם 56 אלף הועמדו לדין. כמעט 250 מהם הוצאו להורג. לאון דגרל, שהועמד לדין, הצליח להימלט לספרד תחת שלטון פרנקו שם חי עד מותו ב-1994.
לאחר המלחמה.
אחרי הזוועות שעברה בלגיה במהלך המלחמה, בלגיה נטשה את העמדה הנייטרלית שאפיינה אותה לפני המלחמה לטובת שיתוף פעולה צבאי, כלכלי ופוליטי. בשנת 1949 בלגיה הצטרפה בלגיה לנאט"ו ושלחה כוחות במטרה לסייע לכוחות האו"ם במלחמת קוריאה ב-1950. בלגיה הייתה גם שחקנית מפתח במשא ומתן שנכשל להקמת קהילת ההגנה האירופית (EDC) בשנות ה-50. כמו כן, אחרי המלחמה בלגיה קיבלה שטח כיבוש בגרמניה סביב העיר קלן. החיילים הבלגים נשארו בעיר עד נסיגתם הסופית ב-2002.
במישור הכלכלי, בלגיה הצטרפה לאיחוד הכלכלי של הבנלוקס ב-1948 והייתה חברה מייסדת בקהילת הפחם והפלדה האירופית ב-1952. כמו כן, לאחר המלחמה, בין השנים 1944–1960 בלגיה חוותה התאוששות כלכלית מהירה שכונתה גם "הנס הבלגי", חלק מזה בזכות תוכנית מרשל.
בשנים שלאחר המלחמה בלגיה הייתה חלוקה באשר לחזרתו לשלטון של לאופולד השלישי. הקתולים, בעיקר בפלנדריה, תמכו בשובו לכס המלוכה, בעוד הסוציאליסטים בוולוניה ובריסל התנגדו לכך נחרצות. בעקבות שביתה כללית ומשאל עם שלא הביא להכרעה ברורה, לאופולד השלישי התפטר ואת כסאו תפס בנו בודואן בשנת 1950.
הנצחה.
בעשורים שלאחר המלחמה הוקמו בכל רחבי המדינה מספר גדול של אנדרטאות לזכר החיילים הבלגים שנהרגו במהלכה. כיום, קיימות בבלגיה אנדרטאות ורחובות רבים המוקדשים לפוליטיקאים ומפקדים בקרב בעלות הברית ובכללם פרנקלין דלאנו רוזוולט נשיא ארצות הברית וברנרד לו מונטגומרי, מפקד בצבא הבריטי.
בדומה למדינות רבות אחרות, גם בבלגיה קיימות אגודות וטרנים רבות. כמו כן, קיימים ברחבי המדינה מוזיאונים שונים שמטרתם להנציח את מורשת המלחמה.
שואת יהודי בלגיה, במהלכה נרצחו כ-24 אלף יהודים, מונצחת על ידי אנדרטאות ומוזיאונים, והכלא במבצר ברנדונק פתוח לקהל מאז 1947. בנוסף, מאז עבר החוק לאיסור הכחשת שואה במדינה ב-1995, הכחשת השואה נחשבת לעבירה פלילית.
עם זאת, במאמצי ההנצחה חלקם של החיילים מקונגו הבלגית נזנח ברובו בעקבות מתן העצמאות לקונגו ב-1960. בכל אופן, בשנים האחרונות ניתן לראות שינוי מגמה עם תערוכות שמעלות את המודעות הציבורית לכך ועליית פרופיל הווטרנים מקונגו.
שיטת ציון כלי טיס של שלושת הכוחות המזוינים של ארצות הברית (1962)
שיטת ציון כלי טיס של לשלושת הכוחות המזוינים של ארצות הברית (באנגלית: 1962 United States Tri-Service aircraft designation system) היא שיטת ציון מאוחדת לכלי טיס צבאיים של מחלקת ההגנה של ארצות הברית ששאפה לפשט ולתקנן את סימון כלי הטיס ששימשו את כל הכוחות המזוינים של ארצות הברית. שיטת הציון נכנסה לתוקף ב-18 בספטמבר 1962. שיטת הציון התבססה על שיטת הציון של חיל האוויר של ארצות הברית (1948–1962) שבתורה התבססה על שיטת הציון של חילות האוויר של צבא ארצות הברית.
לפני כן כלי טיס צבאיים קיבלו ציון לפי שיטת סימון של השירות עצמו ולכן יצר סימונים רבים ולא אחידים לכלי טיס שסיבכו את תהליכי המכרז, הניהול, הבקרה והמעקב אחר התוכניות במשרד ההגנה.
בשיטת הציון הזאת אופסו מספרי הדגמים והם החלו ספירה מחדש. כלי טיס שהיו בתהליך פיתוח במהלך החלת שיטה זאת קיבלו סימול חדש. לדוגמה מטוס הפנטום II שבהתחלה סומן כ-F4H על ידי הצי ו-F-110 על ידי חיל האוויר סומל מחדש כ-F-4.
שימוש מיוחד בשיטת ציון זאת נעשה על ידי נאס"א אשר עקב מכרזים שלה מייצרים כלי טיס ניסיוניים למטרות מחקר שמסומנים באות X.