סקוט גודלה על ברכי השקפת העולם של כנסיית "המדע הנוצרי" (Christian Science) על ידי אמה וסבתה, אך לאחר מכן הגדירה עצמה פרוטסטנטית ליברלית. כיום היא חילונית הומניסטית ומגדירה את עצמה נונתאיסטית. בשנת 1998 קיבלה סקוט אות כבוד מהאגודה ההומניסטית האמריקאית. בנאום התודה שלה תיארה כיצד הצהרה שאימץ האיגוד הלאומי של מורי הביולוגיה, לפיה האבולוציה "בלתי מפוקחת" ו"ללא חותם אישי", הותקפה על ידי בריאתנים. התגובה הראשונית של האיגוד הייתה לשמור על הנוסח למרות לחצי הבריאתנים, אך סקוט הסכימה עם התאולוג יוסטון סמית ועם הפילוסוף אלווין פלנטינגה שסברו שיש להשמיט מילים אלה מההצהרה, כיוון שהן מהוות טענות פילוסופיות ותאולוגיות שהוכחתן היא מעבר ליכולתו של המדע המבוסס על נטורליזם מתודולוגי. בעקבות כך שונתה ההצהרה.
המרכז הלאומי לחינוך מדעי הוא נייטרלי מבחינה דתית ובין חבריו יש שמחזיקים במגוון אמונות דתיות ורוחניות ויש שאינם מחזיקים באמונות מסוגים אלה.
פרסומים.
סקוט נחשבת מומחית בבריאתנות ובתכנון תבוני וממתנגדותיהם הבכירות. ספרה "אבולוציה נגד בריאתנות: מבוא" פרסם בהוצאת גרינווד ב-2004 ובהוצאת אוניברסיטת קליפורניה ב-2005. כמו כן ערכה בשיתוף עם גלן בראנץ' את האנתולוגיה "לא בכיתות הלימוד שלנו: למה שגוי ללמד תכנון תבוני בבתי הספר שלנו", שיצאה לאור ב-2006. היא קיימה מחקרים על אופן ההתקבלות של מדע האבולוציה בארצות הברית בשנים האחרונות, וכן מחקר השוואתי לגבי אופן ההתקבלות של האבולוציה במדינות שונות בעולם, מחקר בו התגלה שארצות הברית וטורקיה הן האחרונות מבחינת שיעור התושבים המקבלים את האבולוציה. עוד ערכה תיאור של פרויקט סטיב. סקוט פעילה במספר ארגונים הפועלים להפרדת הדת מהמדינה בארצות הברית.
הופעתה בפסק דין קיצמילר נגד ועדת החינוך של דובר.
ב-2005 הייתה סקוט, ביחד עם חברים נוספים במרכז הלאומי לחינוך מדעי, בצוות שייעץ לתובעים במשפט קיצמילר נגד בית הספר המחוזי של דובר, פנסילבניה. השופט הפדרלי (מינוי של הנשיא הרפובליקני ג'ורג' ו. בוש משנת 2002) ג'ון ג'ונס פסק נגד הוראת תכנון תבוני או בריאתנות בבתי הספר הציבוריים.
חייה האישיים.
לסקוט ולבעלה, תומאס סאגר, עורך דין במקצועו, בת אחת. הם חיים בברקלי שבקליפורניה
חניקת ג'רבי
בית חוגלה
לוח הציפייה
לוח הציפייה הוא לוח שנה מיוחד, המשמש לספירת או לחגיגת הימים טרם חג המולד. הימים חופפים לרוב עם העונה הנוצרית של הציפייה. למרות שמם, רוב לוחות הציפייה הנפוצים בשוק מתחילים ב-1 בדצמבר, ללא קשר מתי הציפייה מתחילה, ויכול להקדים החל מ-27 בנובמבר ולאחר עד 3 בדצמבר.
לוחות רבים הם בצורת כרטיס מלבני גדול עם "חלונות", בדרך כלל 24: אחד עבור כל יום בדצמבר המוביל ליום חג המולד. חלון אחד נפתח בכל יום עד לחג המולד. חלונות הלוח נפתחים וחושפים תמונה, שיר, חלק מסיפור (כמו סיפור לידת ישו) או מתנה קטנה, כגון צעצוע או שוקולד. חלק מהלוחות דתיים במובהק, בעוד תוכנם של אחרים חילוני.
בדנמרק, "adventkalender "הוא לוח מתנות, עם ארבע מתנות בלבד, אשר פותחים בכל יום ראשון טרם חג המולד.
היסטוריה.
לוח הציפייה הידוע הראשון נוצר בעבודת יד בשנת 1851. על פי המוזיאון הלאומי של מדינת אוסטריה תחתית (NÖ), לוח הציפייה המודפס הראשון נוצר בהמבורג ב-1902 על ידי חנות ספרים של פרוטסטנטי. רשויות אחרות טוענות שחבר הקהילה השוואבית, גרהארט לאנג, יצר את הלוח המודפס הראשון, ב-1908.
לוחות מודרניים.
הלוח המסורתי מורכב משתי חתיכות נייר בריסטול המחוברות זו על זו. עשרים וארבע דלתות גזורות מתוך השכבה העליונה, עם מספר שסב בין אחת לעשרים וארבע על כל אחת מהן. החל מהיום הראשון של דצמבר, דלת אחת נפתחת בכל יום, בספירה לאחור של הימים שנותרו עד לערב חג המולד, מאחת עד לעשרים וארבע, כשהדלת ה-24 לעיתים קרובות צופנת הפתעה נוספת, כגון ממתק שוקולד גדול במיוחד.
ה-Julekalender/Julkalender הנורדי.
בנורווגיה, דנמרק, שוודיה, איסלנד ופינלנד גם כן קיימת מסורת של מה שמכונה Julekalender (בשוודית: Julkalender, בפינית: Joulukalenteri, באיסלנדית: Jóladagatal, המילה המקומית ללוח ציפייה) בצורת תוכנית טלוויזיה ותוכנית רדיו, שתיהן מתחילות ב-1 בדצמבר, ומסתיימות בערב חג המולד. ה-Julkalender עלה לאוויר לראשונה בטלוויזיה השוודית ב-1960 עם התוכנית Titteliture.
לוחות ציפייה בעבודת יד כפרויקט מלאכה.
לוחות ציפייה בעבודת יד הפכו לפרויקטים פופולריים בקרב בעלי מלאכה ואמנים מכל הסוגים. ישנן יצירות בעבודת יד העשויות ממגוון חומרים - כולל בד, לבד, נייר, סיבית, קופסאות קטנות וכו'.
צ'ואי
ונטים (גאליה)
הַוֶנֶטִים (בלטינית: Veneti) הוא השם שהעניקו הרומאים לעם קלטי יורד־ים שחי בתקופתם בחצי האי ברטאן שבצרפת, לחופי האוקיינוס האטלנטי. מקום מושבם נמצא בחבל הארץ שנקרא אז ארמוריקה. ב-56 לפנה"ס, במהלך מלחמת גאליה, ניצח אותם יוליוס קיסר בים וביבשה, הרג רבים מהם ואת הנותרים מכר לעבדים. על שמם קרויה העיר וַאן של ימינו.
מקומות יישוביהם וספינותיהם.
הוונטים ישבו בחלקה הדרומי של ארמוריקה, לחופו של מפרץ מוֹרְבִּיאַן (Morbihan, נהגה בברטונית: morˈbiˑãn). עמים קלטים קדומים נוספים שחיו בארמוריקה היו הרדונים, הקוריוסוליטים, האוסיסמים, האסובים והנאמנטים.
את עריהם בנו הוונטים בקצות כפים ולשונות יבשה, אשר עם בוא הגאות הוקפו מים והפכו לאיים ועם שעת השפל נעשו לחצאי איים. עירם הידועה ביותר, שהייתה כפי הנראה גם בירתם, נקראה בפי הרומאים דריוריטום (Darioritum, כיום גוונד בברטונית או ואן בצרפתית), והיא נזכרת ב"גאוגרפיה" של תלמי.
הוונטים היו עם של יורדי ים. לדברי קיסר הם עלו במספר אוניותיהם ובכישורי הספנות שלהם על כל העמים האחרים באזור, ונהנו מעליונות במימי החוף האטלנטי של גאליה כולה. הוא מוסיף ומספר, כי הוונטים קיימו קשרים הדוקים עם בריטניה ואף ביקשו את סיועם של הבריטאנים במלחמתם נגדו.
ספינותיהם היו מותאמות במיוחד למימיו הסוערים של האוקיינוס האטלנטי ולהתמודדות עם הגאות והשפל הבלתי מוכרים בים התיכון, והן מתוארות בפירוט רב יחסית בספרו של קיסר:
מלחמתם ביוליוס קיסר.
ב-57 לפנה"ס הכניע יוליוס קיסר את השבטים הגאלים שלחופי האוקיינוס האטלנטי וביניהם גם את הוונטים. שליחי שבטים אלה התחייבו בפני קיסר למלא אחר פקודותיו ולמסור לידיו בני ערובה, ועם השלמת המשימה מיהר קיסר אל איטליה ומשם לאיליריקום, תוך כוונה לשוב אל גאליה בקיץ הבא. בעוד קיסר עושה בגאליה קיסאלפינה, התקוממו שבטים אלה בהנהגת הוונטים. פובליוס קראסוס, שהכניע את הוונטים ושכניהם בפקודת קיסר, שלח אחדים מקציניו ממחנה החורף באנז'ה שעל הלואר אל המדינות השכנות כדי לאסוף תבואה. הוונטים, ובעקבותיהם גם הקוריוסוליטים והאסובים, תפסו בשבי את הקצינים הרומיים כדי להשתמש בהם כקלפי מיקוח להשבת בני הערובה שהוכרחו למסור לידי קראסוס. כשנודע הדבר לקיסר, הורה לאנשיו לבנות ולהכשיר צי מלחמתי ולהיערך לתגובה ומיהר לשוב לזירה.
טבע המקום העניק לערי הוונטים הגנה מצוינת. כל ההתקפות שערכו הרומאים מן היבשה סוכלו, שכן עם בוא הגאות נותרו כוחותיהם לכודים על הסלעים. זאת ועוד, בכל מקום בו הצליח קיסר להקים סוללות ודייקים ועמד לכבוש את העיר, השתמשו הוונטים בספינותיהם כדי לפנות את רכושם ואנשיהם אל עיר אחרת, והרומאים אולצו להתחיל הכל מחדש. לא ניתן היה להכריע את הוונטים מבלי להשמיד קודם את אוניותיהם בקרב ים. ואומנם, לקראת סוף קיץ 56 לפנה"ס, עם הגעתו של הצי המלחמתי הרומי בפיקודו של דקימוס ברוטוס, השתנו פני הדברים.
בקרב ים שנערך במפרץ קיברון (Quiberon) נחלו הרומאים ניצחון מכריע. זהו הקרב היחיד מן העת העתיקה הידוע לנו שניטש בין ספינות משוטים לספינות מפרשים. מאחר שספינות הוונטים היו חסונות מן הרגיל, לא ניתן היה להכריען במהלומות ניגוח, והרומאים השתמשו בכדומים ארוכים שבקצותיהם מגלים כדי לחתוך את חבלי המפרשים של אוניות האויב. למזלם של הרומאים השתתקה הרוח לפתע תוך כדי הלחימה, ומשנשללה מאוניות הוונטים לגמרי יכולת התנועה, פשטו עליהן החיילים הרומיים והכריעו אותן בלוחמת פנים אל פנים, כשקיסר וצבאו צופים במתרחש מן היבשה.
מפלת הוונטים בקרב הימי חרצה את גורלם. יישוביהם נכבשו כעת ללא כל התנגדות, ואלו שלא נהרגו בקרב הומתו אחר כך או נמכרו לעבדים. היה זה אות וסימן לשבטים האחרים על הגורל הצפוי להם אם יעזו להמרות את פיו של העם הרומי.
רפאל אהרון בן שמעון
חיים קריזווירט
אווה (קומיקס)
אילן דה-פריס
אילן דה-פריס (Ilan de Vries; נולד ב-14 בפברואר 1952 בירושלים) הוא קולנוען, מפיק ישראלי ומנהל הערוץ הראשון.
בין היתר, הפיק את הסרט העלילתי בלוז לחופש הגדול, סרטם של רנן שור ודורון נשר. הפיק וביים את הסרט הקצר "ווילי וקלי", זוכה פרס הסרט הקצר בקטגוריית סטודנטים בפסטיבל הקולנוע שיקגו, 1978. שימש כסמנכ"ל התוכן של טלעד. היה מנכ"ל משכנות שאננים ומנכ"ל הארכיון הישראלי לסרטים – סינמטק ירושלים.
ביוגרפיה.
אילן דה פריס נולד לחוה ואנדרה דה-פריס, גדל בשלוש שנותיו הראשונות בטחנת הרוח ברחוב רמב"ן ברחביה, "הטחנה", שהיה בית המגורים של סבו וסבתו, הרופא פרופ' יוסף לכמן וולרי לכמן. ב-1955 עברה המשפחה לתל אביב, לרחוב מלצ'ט 10. אילן למד בבית הספר "אחד העם" על שם אחד העם, ברחוב אחד העם 37, פינת בצלאל יפה. לאחר מכן למד בתיכון חדש ושירת בצה"ל בחיל הקשר. אחרי השירות למד קולנוע וטלוויזיה ב-School of Visual Arts ובאוניברסיטת ניו יורק.
קריירה.