נשיא OCP מתרשם מהירי ושואל:
עונה לו רובוקופ:
ובכך החזיר לעצמו רובוקופ את זהותו ובזה הסרט מסתיים.
סרטי וסדרות המשך.
לסרט "רובוקופ" הופקו מספר סרטי המשך, אך הם זכו להצלחה מועטה ונחשבים לבעלי איכות נחותה יחסית לסרט המקורי של פול ורהובן.
רובוקופ 2.
בסרט רובוקופ 2 (במקור: RoboCop 2), סם חדש בשם "ניוק" מציף את הרחובות, והוא מופץ על ידי כנופיה שבראשה עומד קיין המכור לסמים, המשתמש בנער צעיר כדי להפיץ את הסם. רובוקופ נלחם בכנופיה ומתמודד עם הניתוק ממשפחתו עקב מצבו המיוחד. הכנופיה מצליחה ללכוד את רובוקופ ולפרק אותו לחלקים, אך OCP מתקנת אותו. לבסוף, אחרי שרובוקופ הורג את קיין, מדענית ב-OCP משתמשת במוח שלו עבור מיזם "רובוקופ 2" בהנחה שבגלל ההתמכרות שלו יהיה אפשר לשלוט בו באמצעות התניית הספקת הסם בציות ל-OCP. בערב חשיפת "רובוקופ 2" מתרחשת תקלה והרובוט יוצא מכלל שליטה. רובוקופ, שמאבטח את האירוע, נלחם ברובוט ולבסוף מביס אותו.
רובוקופ 3.
תאגיד OCP על סף פשיטת רגל ועומד להימכר לתאגיד יפני. רובוקופ מגן על דיירי "דטרויט הישנה" שמפונים בכוח על ידי OCP שרוצה לבנות שם את "דלתא סיטי" החדשה.
רובוקופ - הנחיות עיקריות.
מיני סדרה של 4 פרקים. ג'ון קייבל, שותפו החדש של רובוקופ, מצטרף לפרויקט ונהפך אף הוא לקיבורג אחרי שאיבד את תינוקו. חברת OCP מחליטה לבטל את פרויקט רובוקופ לתמיד בזמן שמדען OCP לשעבר ממציא וירוס קטלני התוקף אנשים ומחשבים כאחד.
רובוקופ 2014.
רימייק של הסרט הראשון יצא לאקרנים בפברואר 2014 ונקרא גם הוא בשם רובוקופ. העלילה בסרט זה שונה מהעלילה בסרט המקורי. בסרט זה השחקן ג'ואל קינמן מגלם את דמותו של רובוקופ/אלכס מרפי. לצדו של קינמן, אבי קורניש גילמה את אשתו של מרפי, גארי אולדמן גילם את המדען שפיתח את אלכס כרובוט-אדם, ד"ר דנט נורטון; ובנוסף, מייקל קיטון, שגילם את ריימונד סלארס, מנכ"ל OCP שמאוחר יותר נחשף בתור הנבל הראשי בעלילה.
באמצעי תקשורת נוספים.
בגלל הפופולריות הנשמרת של הדמות, נוצרו מספר סדרות בת באמצעי תקשורת שונים המבוססות על השוטר הקיבורג. בהן:
ערך (אתיקה)
באתיקה, המונח ערך מתייחס למדד של הערכת טיבו המוסרי של מעשה מסוים. תחום הידע העוסק בערכים נקרא "תורת הערך", או "אקסיולוגיה" .
הגדרת הערכים.
זיהוי ערכים יכול להיעשות בשלוש רמות; ברמה הראשונה תפקידו לסייע בהערכת מעשים שיסייעו ליכולת האדם לשרוד, לאור ההנחה המרכזית שהחיים הם ערך ראשון במעלה; ברמה השנייה תפקידו לסייע בהערכת מעשים שיסייעו ליכולתו של האדם להתקיים בכבוד; וברמה השלישית תפקידו לסייע בהערכת המאוויים אשר יסייעו ליכולתו של האדם לשגשג.
לאחר הגדרת הערכים, נבחרים כללי התנהגות המיועדים לקדם את השגתם של הערכים הללו. מאחר שכללים אלה מאפשרים את השגתם של הערכים, חובה לעשותם כנגזרת מהחובה לקיים את הערכים עצמם.
ערך זה קריטריונים נתונים שנועדו להשוות בין טוב לרע.
כך או כך, עולם האקסיולוגיה (הלוגיה/לוגיקה של הערכים) זר לנו מאוד ומחקרו על גבול הבלתי אפשרי (ע"ס פרופ' י. ליבוביץ, קובץ מכתבים ותשובות).
אלאריק הראשון
אלאריק הראשון (בגותית: 𐌰𐌻𐌰𐍂𐌴𐌹𐌺𐍃 - אָלָרִיקס, . בערך 370–410), הידוע גם בשמות אלריקוס ואלאריק מלך הוויזיגותים, היה מייסדה של שושלת בלתה, אחת השושלות החשובות הראשונות של השבטים הגרמאניים. אלאריק ידוע גם ביריבותו המרה נגד האימפריה הרומית המערבית וכמי שכבש ובזז את העיר רומא בשנת 410 בעקבות הפליה, מיסים גבוהיים וטבח שבצעה האימפריה הרומית המערבית בפיקוד הקיסר הונוריוס כנגד שבטים גרמאניים.
תולדות חייו.
אלאריק נולד קרוב לוודאי בפֶּאוּקֶה, בשפך הדנובה לים השחור. הוא השתייך לקלאן המכובד ה"בָּלְתָה", הנועזים, שהיה השני בחשיבותו בין הלוחמים הגותים רק ל"אָמָל". לפי מקום הולדתו, השתייך אלאריק לגותים המערביים, הוויזיגותים, ששכנו אז בשטח שהוא היום בולגריה לאחר שנמלטו ממישורי הדנובה דרומה מפני ההונים.
בשנת 394 שירת אלאריק כפואדרטי, נאמן האימפריה הרומית החייב לה שירות צבאי בתמורה למזון, אדמות או תשלום. הוא נלחם כפואדרטי תחת פיקוד הקיסר תאודוסיוס הראשון שהביס את הקושר אאוגניוס. קרב הנהר הקפוא, שהביא קץ למסע המלחמה, נערך בסמוך למעברי האלפים, דבר שלימד את אלאריק ככל הנראה על חולשת ההגנה הטבעית של איטליה בחזיתה הצפון-מזרחית, בקצה הים האדריאטי.
השימוש בברברים כפואדרטי הפך נוהג נפוץ בין קיסרי האימפריה הרומית במהלך המאה הרביעית. האוכלוסייה בפרובינקיות הפכה דלה ומדולדלת עקב המיסים הכבדים שהטילו עליה הקיסרים ממערב וממזרח, ולא יכלה לספק עוד חיילים במספר הולם להגנת האימפריה. הברברים, לעומת זאת, היו מנועים מלהפוך לקיסרים בעצמם, משרה שלשמה נדרש מוצא רומי, ולכן נחשבו "בטוחים" יותר מבחינת הקיסרים מאשר קצינים בכירים ממוצא רומי. הסכנה הייתה, עם זאת, שהקצינים הבכירים ממוצא ברברי, שרכשו את הכשרתם (ולעיתים גם את חינוכם) בחסות רומית, יפנו את כישוריהם נגד האימפריה ויפעלו נגדה גם ללא תואר קיסרי רשמי.
עם מותו של הקיסר תאודוסיוס, פוצלה האימפריה הרומית שוב, והפעם סופית, בין שני בניו: ארקדיוס, שהומלך במזרח האימפריה, והונוריוס במערבה. שני הקיסרים היו אז ילדים, והשלטון המעשי נמסר לידי אפוטרופסים. כוונת תאודוסיוס הייתה ככל הנראה להפוך את המצביא הוונדלי המוכשר סטיליקו לאפוטרופוס של שניהם. בפועל, השתלט על המשרה בחלקה המזרחי של האימפריה פלביוס רופינוס.
מסע ביוון, 395 - 397.
עם השינויים הללו באימפריה קיווה אלאריק לזכות במשרת מגיסטר מיליטום לאחת מהפרובינקיות החשובות של האימפריה. פלביוס רופינוס לא העניק לו את מבוקשו ואף מנע ממנו את קבלת "המתנות המקובלות", דמי הכופר השגורים ששילמה האימפריה לידידים-אויבים כדי למנוע מהם לפעול נגדה. אלאריק פנה ונקט את הצעד שאליו כמהו הלוחמים הוויזיגותים, שסברו כי "שלום ממושך" ינוון אותם, ויצא בראשם לחפש להם ארץ משלהם.
אלאריק פנה תחילה למסע ארוך של ביזה ברחבי האימפריה המזרחית. הוא צעד לקרבת קונסטנטינופול וכאן, לפי קלאודיאנוס, בא רופינוס למחנהו לבוש כגותי והגיע להסכם עם אלאריק. אם אכן כך, ואם משום שמטרתו הייתה אחרת, פנה אלאריק מקונסטנטינופול מערבה ולאחר מכן דרומה לתסאליה, עבר ללא הפרעה במעבר תרמופילי וחדר אל תוך יוון. במהלך שנת 395 עסקו הוויזיגותים בפיקוד אלאריק בביזה ביוון: הם בזזו את אטיקה ומגאריס, אך לא פגעו בתבאי וחסו על אתונה, ככל הנראה בעקבות קבלת דמי כופר נכבדים. בפלופונסוס בזז אלאריק את קורינתוס, ארגוס וספרטה, ומכר חלק ניכר מתושבי המקום לעבדים.
בנקודה זו יצא סטיליקו בראש כוח צבאי כדי להפסיק את מסע הביזה של אלאריק. על פי ההיסטוריון ג'. פ. בארי, היה המניע העיקרי של סטיליקו הרצון להבטיח לחלק המערבי של האימפריה את השליטה בפרפקטורה של איליריה, שכללה את יוון וארצות מרכז הבלקן (דקיה, פאנוניה, דלמטיה ומואסיה). המניעים המרכזיים של סטיליקו היו, ככל הנראה, הרצון בהבטחת מאגר החיילים העשיר של הרי איליריה ותראקיה, והרצון לצמצם את השטח שבשליטת יריבו רופינוס לפרפקטורת המזרח.
סטיליקו הביס את כוחות אלאריק בתסאליה, אבל כאן, על סף ניצחון מוחץ על הברברים, טוען קלאודיאנוס, הצליח רופינוס לדחוק את הקיסר ארקדיוס לכתוב לסטיליקו ולתבוע ממנו להשיב את הכוחות שגייס באיליריה לקונסטנטינופול ולשוב על עקבותיו בעצמו. סטיליקו נענה לתביעה, ככל הנראה משום שלא בטח בכוחו להתמודד ישירות מול קונסטנטינופול בשלב זה, או משום שאשתו סרנה וילדיו היו בקונסטנטינופול. לפי זוסימוס, הייתה הסיבה האמיתית ברית חשאית בין אלאריק לסטיליקו.
סטיליקו פנה לאחור והותיר את מרחבי יוון חופשיים להמשך ביזה של אלאריק, שהמשיך ושהה משך כל שנת 396 כ"אורח" באתונה ובחצי האי פלופונסוס. בתסאליה נפרד סטיליקו מהכוחות שהיו אמורים לשוב לקונסטנטינופול והפקידם תחת פיקודו של המפקד הגותי גאינס (Gaïnas). כאשר אלו שבו לקונסטנטינופול יצאו לקראתם, בהתאם למנהג, ארקדיוס ורופינוס, והחיילים רצחו את רופינוס (24 בנובמבר 395). לפי קלאודיאנוס, הסיבה לרצח הייתה כעסם של החיילים התראקים והיוונים על שרופינוס כפה על סטיליקו לסגת והפקיר את בני מולדתם. על פי פילוסטורגיוס וזוסימוס, בוצעה הפעולה על ידי גאינס, במצוות סטיליקו. כל המקורות מסכימים, עם זאת, שלרופינוס היו ככל הנראה שאיפות להפוך לקיסר בעצמו, כך שההתערבות הבוטה שייצג הרצח אמנם גרמה לאי–אמון עמוק כלפי סטיליקו וחשש ממנו, אך הרצח עצמו התקבל דווקא ברצון בבירה.
אחרי רצח רופינוס מונה לפרפקט הפראיטוריאני הסריס אאוטרופיוס. סטיליקו היה טרוד בהתמודדות עם השבטים הגרמאניים באזור הדנובה ועם התקוממות קונסטנטין, אך באביב 397 שב וצעד אל יוון ושוב הכה בכוחות אלאריק שם ודחק אותו אל הפינה, בהרים הסמוכים לפולוי על גבול אליס וארקאדיה בפלופונסוס. ככל הנראה, התכוון סטיליקו להפוך את אלאריק לשליט בחלק מאיליריה, כדי להביא את הטריטוריה החשובה תחת השפעת מערב האימפריה, וככל הנראה הגיע להסכם על כך עם אלאריק. השמועות על המרידה של גילדו בצפון אפריקה, שהייתה חשובה לרומא במיוחד כספקית תבואה, כפו עליו לשוב על עקבותיו בטרם השלים את המהלך.
אלאריק, עם הסכם מובטח ולא ממומש, חצה את מפרץ קורינתוס וצעד עם שלל ביזתו צפונה, לאפירוס, ושם, ככל הנראה, הגיע בשנת 397 להסכם דומה עם אאוטרופיוס ומונה למגיסטר מיליטום באיליריה או חלק כלשהו ממנה. סברת שליטי המזרח הייתה שאלאריק יישאר נאמן לשבועת האמונים האחרונה שלו, אחרי שמעל בקודמות, או מכל מקום לא ייטה על צדו של סטיליקו לעת עתה.
הפלישה הראשונה והשנייה לאיטליה.