היפנים השתמשו בשיטות שונות לגיוס האוכלוסייה המקומית. בתחילה, הפחד שימש מכשיר יעיל כדי לשמור על הסדר, אבל גישה זו השתנתה בעקבות הערכות של האידאולוגים הצבאיים היפנים. בשנת 1939, הצבא היפני ניסה כמה הצעות פופוליסטית, כולל:
מנהיגים בודהיסטים בתוך השטחים הסינים הכבושים נאלצו אף הם לשאת נאומים פומביים ולשכנע אנשים לתמוך בברית הסינית עם יפן.
החיים תחת המשטר.
מוצרי צריכה נעשו נדירים יותר אחרי כניסת יפן נכנסה למלחמת העולם השנייה. בשטחי סין הכבושים על ידי יפן עלו מחירי הצרכים הבסיסיים בצורה ניכרת, עם התרחבות המאמץ המלחמתי של יפן. בשנחאי ב־1941 הם גדלו פי 11.
חיי היומיום היו קשים לעיתים קרובות ברפובליקה הסינית של ממשלת נאנג'ינג. התושבים המקומיים פנו לשוק השחור כדי להשיג פריטים נחוצים. היפנים הקימו גם מרכזי מעצר של שבויי מלחמה, מחנות ריכוז ומרכזי הכשרה של טייסי קמיקזה.
מאחר שממשלת ואנג קיבלה את הסמכות רק בשטחים שהיו תחת כיבוש צבאי יפני, הייתה כמות מוגבלת של אנשים הנאמנים לואנג שהיו יכולים להקל על סבלם של הסינים תחת הכיבוש היפני. ואנג עצמו הפך למוקד ההתקפות האנטי-יפניות. נעשתה דמוניזציה לדמותו של ואנג והוא נחשב כבוגד מצד הקואומינטנג והן מצד הקומוניסטים. ואנג וממשלתו לא היו פופולריים בקרב האוכלוסייה הסינית, שכאמור ראתה בהם בוגדים במדינה הסינית ובזהות הסינית של האן. שלטונו של ואנג התערער ללא הרף על ידי התנגדות וחבלה.
מורשת.
מותו של וונג ג'ינג-ויי (1944) הציל אותו מגורלם של חברי ממשלתו הבכירים שעמדו לדין על בגידה בחודשים שלאחר הכניעה היפנית. הוא, לצד סגנו צ'ן גונגבו, קיבלו את התואר "האנג'יאן", כלומר בוגדים במסורת של אנשי האן. בעשורים הבאים, ואנג ג'ינג-ויי וכל פרשת ממשלתו הפכו למוקד ויכוחים אקדמיים היסטוריים. באופן כללי, הערכות שנעשו על ידי חוקרים הפועלים ברפובליקה העממית של סין נתנו את הפרשנויות השליליות ביותר על המשטר הכושל, ואילו חוקרים מערביים בדרך כלל מעריכים יותר חיובית את הממשלה ואת ואנג ג'ינג-ויי, החוקרים הטייוואנים נמצאים בהערכתם אי שם באמצע בין שני קטבים אלה.
מוחמד בן אסמאעיל א-דרזי
מוחמד בן אסמאעיל אל-דרזי (בערבית: محمد بن إسماعيل الدرزي) היה מטיף דתי ומנהיג העדה הדרוזית במאה ה-11. הוא הוכרז ככופר בשנת 1016, והוצא להורג ב-1018 על ידי הח'ליף הפאטימי אל-חאכם באמר אללה.
ביוגרפיה.
מעט מאוד ידוע על ראשית חייו של אל-דרזי. על פי רוב המקורות, הוא נולד בבוכרה, והיה כנראה ממוצא פרסי. הוא כונה "אל-דרזי", כינוי שפירושו "החייט". הוא הגיע לקהיר בשנת 1015 לערך, והצטרף לתנועת הדרוזים שאך נולדה.
אל-דרזי הנהיג כוח צבאי שנשלח מקהיר, כדי לדכא את "תנועת האחדות", שקמה בהרי השוף בלבנון ובחורן שבסוריה, ושאפה לאחד נוצרים ומוסלמים סונים ושיעים תחת אל אחד. הצבא של אל-דראזי מנה כ-200 אלף חייל, בעוד שלתנועת האחדות היו פחות מ-10,000 איש. שני הצדדים נפגשו מצפון לירושלים. הצבא של אל-דרזי הובס, והוא נתפס בשבי. כתוצאה מהניצחון, זכתה תנועת האחדות לכינוי "התנועה שהביסה את הצבא של אל-דרזי".
לאחר הקרב, הפך אל-דרזי לאחד ממטיפי הדת הראשונים של "דת האחדות", שנודעה בשם הדת הדרוזית. באותה עת גייסה התנועה מספר גדול של חסידים. עם זאת, מאוחר יותר הוא נחשב בוגד בעיני הדרוזים, ובדרך כלל הם מאפיינים אותו בתכונות שטניות, ובפרט בתכונת היהירות.
השקפה זו מבוססת על העובדה ההיסטורית, שככל שמספר חסידיו גדל, הוא הפך אובססיבי למנהיגותו, ולקח לעצמו את התואר "חרב האמונה". באיגרת החוכמה , מזהיר חמזה בן-עלי אבן-אחמד את אל-דרזי ואומר: "האמונה אינה זקוקה לחרב כסיוע". אולם, אל-דרזי התעלם מאזהרותיו של חמזה, והמשיך לקרוא תיגר על האימאם. גישה זו הובילה למחלוקות בין אל-דרזי לבין חמזה בן-עלי, ששלל את התנהגותו. אל-דרזי טען כי הוא זה שנועד להיות המנהיג של הדעוה, והעניק לעצמו את התואר "אדון המדריכים", כי הח'ליף אל-חאכם כינה את חמזה בן-עלי "אדון המצייתים".
בשנת 1018 אסף אל-דרזי סביבו חסידים, שכונו "דרזיים", שהאמינו כי התבונה האוניברסלית התגלמה באדם הראשון, הועברה ממנו אל הנביאים, ואחר כך אל עלי, ומכאן אל צאצאיו, הח'ליפים הפאטימים. אל-דרזי כתב ספר שייסד את הדוקטרינה הזאת. הוא קרא מספרו במסגד הראשי בקהיר, מה שגרם למהומות ולמחאות נגד טענותיו, ורבים מחסידיו נהרגו. חמזה בן-עלי הוקיע את דרכו, וכינה אותו "החצוף והשטן". המחלוקת שיצר אל-דרזי הובילה את הח'ליף אל-חאכם להשעות את הדעוה הדרוזית בשנת 1018.
בניסיון לזכות בתמיכתו של אל-חאכם, החל אל-דרזי להטיף כי אל-חאכם ואבותיו היו גלגולו של אלוהים.
ישנה סברה שאל-דרזי התיר לחסידיו לשתות יין (בניגוד לאמונת האסלאם), וכן התיר נישואים האסורים על פי ההלכה האסלאמית. אולם יש חוקרים המפקפקים בכך.
מותו ולאחריו.
אל-חאכם שהיה אדם צנוע, לא האמין שהוא גלגול של אללה, והוא חשב שאל-דרזי מנסה להציג עצמו כנביא חדש. הוא ראה בו סיכון דתי, והעדיף את חמזה בן-עלי על פניו. על כן הוא פקד להוציא אותו להורג ב-1018. אחריו, נותר בן-עלי המנהיג היחיד של הדת החדשה.
אף על פי שהדרוזים אינם רואים באל-דרזי את מייסד האמונה שלהם (ולמעשה, הם מתייחסים אליו כאל "הכופר הראשון"), קבוצות מוסלמיות יריבות כינו את ה"דרוזים" על שמו של אל-דרזי, והכינוי דבק בהם שלא בטובתם. ה"דרוזים" מעדיפים לכנות את עצמם "אל-מווחידון" (המאמינים באל אחד).
דניאל אלטר
דניאל (דני) אלטר (נולד ב-21 ביוני 1953) הוא במאי ומפיק ישראלי. שימש מנהל מתנ"ס בחברה למתנ"סים; כיהן כמנכ"ל תיאטרון החאן בירושלים, כמנכ"ל עמותת "אמנות לעם" וכמנכ"ל תיאטרון אנסמבל הרצליה.
ביוגרפיה.
נולד בגבעתיים. בגיל 13 עבר להתחנך בקיבוץ שובל במסגרת המוסד החינוכי מבואות הנגב. למד משחק ובימוי בתיאטרון "פרגוד" הירושלמי והיה תלמידו של אריה מארק.
אלטר הוא בוגר לימודי בימוי בבית הספר לאמנויות הבמה של סמינר הקיבוצים, שם למד בשנים 1978–1980. השתלם בדרמה סנטר שבלונדון, בלימודי בימוי אצל ראובן אדיב.
בסוף שנת 1980 הצטרף לתיאטרון קריית שמונה כשחקן ובמאי תחת ניהולה האמנותי של פנינה גרי. שיחק בהצגות "תל-חי 20" מאת דן אילן, בבימויו של אברהם דנא וב"שווים ושווים יותר" מאת סמי מיכאל, בבימויו של בנימין צמח. ביים את ההצגות "עירנו" מאת תורנטון ויילדר ו"האביב מתעורר" מאת פרנק ודקינד.
בתקופת מלחמת לבנון הראשונה עסק בפעילות הפגתית-תרבותית-אמנותית במקלטי קריית שמונה והאזור, וביים מופעים בבתי הספר האזוריים עמק החולה שבכפר בלום ועינות ירדן.
בשנת 1982 נבחר לשמש מנהל המתנ"ס במושבה יסוד המעלה. במסגרת תפקידו ביים את האירוע "100 שנים למושבה".
כיהן כמנכ"ל תיאטרון החאן בירושלים בשנים 1984–1992. בתקופת כהונתו יצא התיאטרון ממשבר של שביתות ועיצומים, וחוסר של קהל וכסף, לפריחה אמנותית וכלכלית. מספר המנויים גדל ל-5,000, ותקציבו הציבורי של התיאטרון גדל משמעותית. התיאטרון הציג במוסקבה, בבוכום שבגרמניה ובברלין. בתקופה זו גויס כסף רב לשיפוץ מבנה התיאטרון, האולם שודרג, מערכות התאורה וההגברה הוחלפו, ובפעם הראשונה בישראל הוקמה מערכת תרגום סימולטני, בעזרת שקופיות אשר תרגמו את ההצגות לשפה הרוסית. בתקופת כהונתו הפיק התיאטרון 34 הצגות. המחזאית ענת גוב העלתה שם את המחזה הראשון שכתבה בתיאטרון ציבורי "אהבת מוות", הבמאית דורית ירושלמי ביימה לראשונה בתיאטרון ציבורי את "צייד עכברושים" מאת פיטר טוריני. אלדד זיו כתב וביים את "לס מואה טמה" ואת "ינתי פרזי". בתקופה זו ייסד אלטר את אגודת ידידי התיאטרון.
בשנים 1992–1994 כיהן אלטר כמנכ"ל עמותת "אמנות לעם", תחת ראש מנהל התרבות במשרד החינוך יוסי פרוסט, ושרת התרבות שולמית אלוני. בתקופה זו החלה פעולה תרבותית-אמנותית באתרי הקרוונים של העולים וביישובים דוברי הערבית, תקציב העמותה גדל בצורה ניכרת והגירעון המצטבר כוסה.
בשנים 1995–2010, דניאל אלטר הקים ועמד בראש חברה פרטית אשר עסקה ביזמות תרבותית, בבימוי, בהפקת אירועים ופסטיבלים, הפקת אירועי קונספט, ייעוץ לגופים תרבותיים אמנותיים והרצאות בקורסים להפקות אירועים. שימש יועץ למשרד התיירות, הפיק בין השאר את פסטיבל הזית בגליל, פסטיבל אבן בגליל במעלות, פסטיבל רנסנאס ביחיעם, ביים בין השאר את מופע 30 שנים לעיר קצרין, מופע 50 שנים לחבל לכיש, אירוע הפתיחה של הכנס השנתי לציון 40 שנים לקרן ירושלים, אירועי 50 שנים לקיבוצים ברעם וחולתה, ולמושבים עמקה, מדרך עוז, כפר קיש והיוגב; ואת מופע 25 שנים לנווה אטי"ב ו-75 שנים למושב בלפוריה.
הקים את התיאטרון הקהילתי בכפר ורדים וביים במסגרתו את המחזה "חברה" מאת חנן פלד ואת המחזה "ליל העשרים" מאת יהושע סובול.
בשנים 2010–2012 כיהן כמנכ"ל תיאטרון אנסמבל הרצליה. בשנים 2012–2013 כיהן כמנכ"ל "אה ג'רוזלם בע"מ", חברה בינלאומית שהפיקה את המחזמר "אה ג'רוזלם" בשפה האנגלית, אשר הועלה בין השאר במגדל דוד בירושלים.
בשנים 2012–2015 שימש מנהל בית הקולנוע לב בשוהם ומנהל קשרי קהילה של רשת בתי קולנוע לב. במסגרת עבודתו הניהולית ייסד את פסטיבל הקולנוע "שוהם בלב העולם".
בשנים 2018–2020 שימש כמנהל התרבות, התכנים וההשכלה בעמותת "נווה אשכול" במועצה אזורית אשכול בעוטף עזה. משנת 2021 ועד היום משמש כיועץ האסטרטגי של רהט לתרבות ואמנות.