ב-1919 קמה "הפדרציה העולמית של ישראל הבריטית" (British-Israel-World Federation) בלונדון. בתקופה זו אזרחים בריטים רבים היו קשורים בארגון. אחד מהידועים שביניהם היה ראש ממשלת ניו זילנד ויליאם מאסי. ארגון זה ממשיך לפעול עד היום, ממקום מושבו במחוז דרהאם, ומקיים סניפים מקומיים במקומות רבים באיים הבריטיים ובעולם כולו.
תומכים מודרניים בתנועה.
הפרופסור רוג'ר ראסק (1906–1994), אחיו של מזכיר המדינה האמריקני דין ראסק היה מטיף ידוע לתורת "בני ישראל הבריטים". הוא היה מורה בבית ספר ומרצה לפיזיקה באוניברסיטה פנסילבניה.
הכומר ארנולד מורי מייסד "כנסיית הרועה", מוסד ללא כוונת רווח הרשום במדינת ארקנסו, אימץ אף הוא את אמונת "בני ישראל הבריטים". הטפותיו של מורי משודרות לרחבי העולם באמצעות לווין.
כמה מהקבוצות התומכות בתורתו של המטיף האוונגליסטי הרדיופוני הרברט וו. ארמסטרונג מאמצות אף הן את הדוקטרינה של "בני ישראל הבריטים". ארמסטרונג ייסד את "כנסיית האל הרדיופונית" ב-1934 והטיף עד מותו ב-1986. בספרו "מסתורי הדורות" ב-1985 כתב כי "האשורים התיישבו במרכז אירופים, והגרמנים, ללא ספק, הם צאצאי האשורים". ארמסטרונג טען כי תאוריות אלו חשובות להבנת נבואות יום הדין במקרא. כיום "כנסיית האל העולמית" אותה ייסד ארמסטרונג נטשה אמונות אלו.
בבריטניה עצמה, התאולוגיה של "בני ישראל הבריטים" עדיין נשמרת על ידי מספר כנסיות פנטקוסטליסטיות.
בשל התפשטות האימפריה הבריטית, מאמיני "בני ישראל הבריטים" נמצאים ברחבי העולם, אך במיוחד במדינות חבר העמים הבריטי כקנדה, ניו זילנד, אוסטרליה ובליז. במדינות בהן יש אוכלוסיות רבות ממוצא בריטי וצפון אירופי כארצות הברית, דרום אפריקה וארגנטינה ישנן קבוצות מאמינים. על אף שאין מידע סטטיסטי מדויק, נראה כי רבים המאמינים בתאוריה מחוץ לבריטניה, מאשר בבריטניה.
ביקורת התאוריה.
מבקרי התאוריה טוענים כי גלות אשור כללה רק מספר קטן של בני ישראל. רבים מהם מפקפקים בנכונות המקורות העתיקים עליהם סומכים בני ישראל הבריטים, וכי יש לראות את אמונותיהם כדתיות ביסודן. כן טוענים המבקרים כי הקשרים הפילולוגיים והתרבותיים עליהם מצביעים בני ישראל הבריטים הם מקריים בלבד. המבקרים משייכים את אמונת בני ישראל הבריטים לקטגוריה של "פסאודו-היסטוריה".
המבקרים הצביעו על כך שהדת הרווחת בבריטניה הקדומה בטרם הגיעה לשם הנצרות הייתה הדת הדרואידית שאין לה קשר לאמונה היהודית, או לאמונה מונותאיסטית כלשהי.
בדיקות DNA מודרניות הראו קשר גנטי הדוק בין קהילות יהודיות שונות ברחבי העולם ובין היהודים לעמים שונים החיים במזרח התיכון (במיוחד באזור הלבנט ואף קשרים לסהר הפורה ולכורדים) שמתבטא בין היתר בהימצאם של חומרים בשם הפלוגרופ J1 ו-J2 בכרומוזום Y של היהודים, אך לא מצאו את ההפלוגרופים הללו או קשר גנטי בינם ובין הבריטים והחברה המערב אירופית שלה יש מיעוט ב-J1 שבהן מצוי ההפלוגרופ R1b.
לרנד הנד
בילינגס לרנד הנד (באנגלית: Billings Learned Hand;
27 בינואר 1872 - 18 באוגוסט 1961) היה שופט אמריקני. הוא נודע בשל גישתו הליברלית לחופש הביטוי ובשל השימוש שלו בכלכלה כדי לבחון שאלות משפטיות, בייחוד בתחום דיני הנזיקין. הנד ישב בבית המשפט לערעורים של ארצות הברית עבור הסבב השני. הוא נחשב למשפטן האמריקני הדגול ביותר שמעולם לא ישב בבית המשפט העליון.
שנותיו הראשונות.
לרנד הנד נולד ב-27 בינואר 1872 באולבני שבמדינת ניו יורק.
בבית המשפט המחוזי.
הנד מונה לבית המשפט המחוזי של ארצות הברית עבור המחוז הדרומי של ניו יורק, בשנת 1909, על ידי הנשיא ויליאם טאפט.
בבית המשפט לערעורים.
בשנת 1924 מונה הנד לבית המשפט לערעורים על ידי נשיא ארצות הברית קלווין קולידג'.
הנד היה מהראשונים אשר ביטאו קביעה משפטית על ידי נוסחה מתמטית: בפסק דין "United States v. Carroll Towing Co.", 59 F.2d 169, הוא פיתח את נוסחת הנד, על פיה נתבע יחשב רשלן כאשר עלות אמצעי הזהירות שניתן היה לנקוט לשם מניעת הנזק (B) נמוכה מעלות הנזק (L), בהתחשב בהסתברות התרחשותו (P). כלומר, אם B קטן מ-L כפול P, הנתבע יחשב רשלן שכן יכול היה למנוע את הנזק במחיר נמוך יותר מאשר הירידה ברווחה המצרפית הכוללת.
בן דודו אוגוסטוס הנד היה גם הוא שופט ידוע, ושירת לצד לרנד הנד בסבב השני. פרופסור רונלד דבורקין שימש כמתמחה של הנד.
חנא חדד
חנא חדד (בערבית: حنا حداد; 19 באפריל 1919 – 5 באוקטובר 2020) היה איש ציבור ערבי-ישראלי. שירת במשטרת ישראל והגיע לדרגת סגן ניצב. כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה בכנסת ה-13 והיה סגן יושב ראש הכנסת, ועוזר שר המשטרה.
ביוגרפיה.
במשטרת ישראל.
חדד עמד בראש הצח"מ (צוות חקירה מיוחד) הראשון שחקר את הרצחה של רחל הלר. חקר את יורם ביכונסקי כחשוד ברצח.
פרשת רצח ידועה נוספת שחדד פענח הייתה רצח חיים אפרג'ן בתחילת שנות השבעים. אפרג'ן היה סרסור ודמות בולטת בעולם התחתון של חיפה. הוא נקלע לסכסוך עם עבריין אחר, ראובן וגנר, בעניין העסקתה של פרוצה. לאחר שווגנר ניצל היעדרות של אפרג'ן על מנת לתפוס בעלות על היצאנית, תבע אפרג'ן ממנו פיצויים בסכום 20,000 ל"י. וגנר שכר את שירותיהם של אבוטבול, מזרחי ועבאס על מנת להיפטר מאפרג'ן. אלה העלו בתואנה תמימה את אפרג'ן למכוניתם, שם הכו בו עד מוות. את גופתו זרקו במחצבה נטושה בכרמל ושרפוה על מנת להקשות על זיהויה. גופה מפוחמת זו הייתה נקודת המוצא היחידה של חדד שנתמנה לחקור בפרשה. אחרי שהתגבר על בעיית הזיהוי בתוך מספר ימים, נוכח חדד כי הוא ניצב בפני חומה אטומה של שתיקה. אנשי העולם התחתון סירבו לשתף פעולה עם המשטרה והחקירה נכנסה למבוא סתום. חדד הקים צוות של 11 חוקרים, אשר פשטו על מקומות הבילוי והעסקים של העולם התחתון החיפאי בניסיון לדובב את חבריו, אולם ללא הועיל. חדד הפנה את מאמצי הצוות לכיוונן של היצאניות החיפאיות ואלו החלו לחוקרן אחת אחת. אחרי חודש של פעילות מאומצת, הצליח למצוא חדד את קצה החוט הראשון ולאחריו הגיע עד מהרה למוציאים להורג של אפרג'ן. הוא עצר את הרוצחים ואת שולחם ועימתם זה כנגד זה. בשכנועיו של חדד ניאות אחד הרוצחים לשמש עד מדינה והפליל את כל חבריו. בית המשפט גזר על כל הנאשמים מאסר עולם.
אחיינו של חדאד הוא החוקר הפרטי סגן-ניצב בדימוס סוהיל חדאד. בנו הוא סגן-ניצב בדימוס זאהי חדאד, ואחיינו עורך הדין יוסף חדאד.
בכנסת.
לאחר צאתו לגמלאות, החל להיות פעיל בפוליטיקה. לקראת הבחירות לכנסת ה-10 התמודד בראשות רשימה עצמאית שנקראה "רשימת האחווה הערבית", שקיבלה כ-8,000 קולות, שהם 0.4 מהקולות (אחוז החסימה עמד אז על 1%), והרשימה כשלה לעבור את אחוז החסימה. היה חבר משלחת ישראל באו"ם בשנת 1988 והיה עוזרו של שר המשטרה. בכנסת ה-13 כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה, החל מ-5 ביולי 1995, ושימש כסגן יושב ראש הכנסת.
חדד נפטר בטורעאן ב-5 באוקטובר 2020. הוא השני מבין חברי הכנסת לדורותיהם שהאריך ימים מעבר לגיל 100 (הראשון היה יושב ראש הכנסת לשעבר יצחק ברמן).
ג'ילברטו סילבה
בריל (פירושונים)
ז'ילברטו סילבה
ז'ילברטו אפרסידו דה סילבה (בפורטוגזית: Gilberto Aparecido da Silva; נולד ב-7 באוקטובר 1976), אשר ידוע בעיקר כז'ילברטו סילבה, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הקשר האחורי. במשך רוב הקריירה שלו הוא שיחק במדי הקבוצה האנגלית ארסנל.
סילבה גדל במשפחה ענייה וכילד חילק את זמנו בין כדורגל ועבודות כפועל. הוא החל את קריירת הכדורגל שלו ב-1997 עם הקבוצה אמריקה מיניירו, בה הפגין יכולת טובה שזכתה אותו במעבר לאתלטיקו מיניירו בשנת 2000. הוא הפך לשחקן מרכזי באתלטיקו, שם שיחק במשך שלוש שנים בליגה הברזילאית. הוא סייע לברזיל לזכות במונדיאל 2002, כששיחק בכל שבעת משחקיה של ברזיל, ובכך רכש מעמד של שחקן בולט.
באוגוסט 2002 עבר סילבה בתמורה ל-4.5 מיליון פאונד לארסנל, עימה זכה בפרמייר ליג (2004) ובשני גביעי FA. בשש עונותיו במועדון הוא שיחק ב-237 משחקים והבקיע בהם 23 שערים. ב-19 באוגוסט 2006 הבקיע את שערה הרשמי הראשון של ארסנל באצטדיונה החדש אצטדיון האמירויות. הוא אף התמנה להיות סגן הקפטן של הקבוצה בשנת 2006, וחוזהו בקבוצה היה עד יוני 2009.
בשנת 2007 נבחר סילבה לקפטן נבחרת ברזיל בטורניר קופה אמריקה, בו ניצחה נבחרתו. ב-17 ביולי 2008 עבר סילבה לקבוצת פנאתינייקוס היוונית אחרי 6 עונות בלונדון, תמורת סכום של מיליון אירו.
ביוגרפיה.
ראשית חייו ונעוריו.
סילבה נולד בלגווה דה פרטה שבברזיל ובילדותו חי בעיר עם הוריו ושלוש אחיותיו. משפחתו חיה בבית קטן שאביו, נפח במקצועו, בנה במחוז אוסינה לוסיאנה. למרות הקושי הכלכלי במשפחה, שאילץ את סילבה לישון באותו חדר עם אחיותיו, הייתה לו ילדות חסרת דאגות. תקופה זו מתוארת על ידו כ"[זמן בו] לא הייתה לי אחריות בחיים, שיחקתי כדורגל ברחוב עם בני דודי וחברי, ומעולם לא היה לנו קשר לסמים ואלימות".
בשנת 1988, כשהיה בן 12, ניתנה לו ההזדמנות לצאת מהעוני בעזרת הכדורגל, בכך שהצטרף לאחת מקבוצות הנוער של אמריקה מיניירו. בשנותיו שם אימנו אותו כשחקן הגנה, בתור בלם. בזמן שלא שיחק כדורגל, אביו לימד אותו כיצד להכין רהיטים, ובשנים שעברו הוא ניצל את הידע הזה. ב-1991 אביו פרש, מה שהותיר את הנער בן ה-15 להיות האחראי כלכלית לכל המשפחה, משימה קשה מאוד בייחוד עם מחלתו של אימו.