במלחמת יום הכיפורים השתתפה הטייסת בנטל כבד ואינטנסיבי של תקיפות סוללות טילי קרקע-אוויר, מפקדות וכוחות קרקעיים כמו גם פטרול ויירוט במצרים ובסוריה. במלחמה ספגה הטייסת אבדות כבדות כאשר שבעה אנשי צוות אוויר נהרגו וארבעה-עשר נפלו בשבי. הטייסת השתתפה במבצע תקיפת המטכ"ל הסורי, במבצעי מפצח להשמדת הטילים במצרים, תקפה את תחנת הכוח באל-חמה, הסמוכה לדמשק ואת מתקני הדלק בצפון סוריה.
קושי המשימות שבהן נשאה הטייסת נבע מהגורמים הבאים:
מבצע ליטני.
במבצע ליטני נטלה הטייסת חלק בתקיפות וסייעה לכוחות הקרקע, כמו כן ביצעה גיחות תקיפה ופטרולי יירוט.
מלחמת לבנון הראשונה.
במלחמת לבנון הראשונה השתתפה הטייסת תחת פיקודו של אבי ברבר במבצע ערצב-19 להשמדת סוללות טילי הקרקע-אוויר הסוריות בלבנון וכן ביצעה גיחות פטרול יירוט, סיוע ואמנעה.
מעבר לתל נוף וקליטת מטוסי "קורנס 2000".
בעקבות שינויי היערכות בחיל, הועברה הטייסת ב-19 ביוני 1988 לבסיס תל נוף. ב-9 באפריל 1989 נקלט מטוס "קורנס 2000" הראשון בטייסת. 201 הייתה הטייסת הראשונה שקלטה את המטוס הפנטום המשודרג לאחר שעבר השבחה בתעשייה האווירית. מפקדה באותה תקופה היה סא"ל ישראל (רליק) שפיר. בזכות השיפורים שהוכנסו במנועיו ובמערכות האוויוניקה שלו, עבר הפנטום בשירות חיל האוויר הישראלי את רוב מקביליו ברחבי העולם, בשנות תפעול ובביצועים והוצא משירות רק בשנת 2004, אז נכנסה טייסת 201 להדממה וחיכתה לבואם של מטוסי ה"סופה" שנמסרו לחיל האוויר בפברואר 2004.
פתיחת הטייסת מחדש כטייסת F-16I.
ב-9 ביולי 2008 נפתחה הטייסת מחדש כטייסת F-16I ("סופה") בבסיס רמון. טייסת 201 היא הטייסת הרביעית והאחרונה (אחרי 253, 119 ו-107) שקלטה את מטוסי ה"סופה" ש-102 מסוגם נרכשו בעסקת "פיס מרבל 5" (Peace Marble V).
ב-10 בפברואר 2018 הופל מטוס F-16I של הטייסת על ידי טיל קרקע אוויר במהלך יום קרבות בין ישראל וסוריה.
טייסת האחת
נחמיה דה לימה
נחמיה דה לימה (בהולנדית: Nehemia de Lieme; 26 במרץ 1882 - 24 ביוני 1940) היה בנקאי ומנהיג ציוני וסוציאליסטי הולנדי. מייסד בנק הפועלים של הולנד, "דה צנטרלה" (De Centrale Arbeiders Verzekerings) ומנהל קרן קיימת לישראל (קק"ל) בשנים 1919–1921.
קורות חיים.
דה לימה נולד בהאג, הולנד. הוא בנם של בנימין דה לימה, קצב יהודי, ואלטחה גודסמית. בשנת 1907 הוא הצטרף להסתדרות הציונית בהולנד. ב-1908 נישא לרבקה קאן, ונולדו להם בת ובן.
בין השנים 1912–1918 היה יו"ר סניף ההסתדרות הציונית העולמית בהולנד. בשנת 1919 היה חבר בהנהלת הקרן הקיימת ובדצמבר 1919 מונה לדירקטוריון הקרן הקיימת כדי למלא את מקומם של יחיאל צ'לנוב ודוד וולפסון שנפטרו במהלך מלחמת העולם הראשונה. כחבר דירקטוריון קרן הקיימת הביע את עמדתו חזור והדגש שעל הקרן הקיימת להתרכז אך ורק ברכישת קרקעות, הגם שהכיר בכך שיהיה צורך לעשות פעולות הכרחיות לאחזקת הקרקע והכשרתה עד שתהיה ראויה להתיישבות.
באוגוסט 1920, בעקבות הבנה שהאתגר הגדול של בניית הבית הלאומי מחייב שינויים בפעילות התנועה הציונית, צורף יחד עם יוליוס סימון, לוועד הפועל המצומצם של ההסתדרות הציונית, שכללה יחד איתם את נחום סוקולוב, חיים ויצמן ומנחם אוסישקין. באוקטובר 1920 הוא נסע עם יוליוס סימון במשלחת של ההסתדרות הציונית לארץ ישראל. בתחילה פורסם שהם יעמדו בראש ועד הצירים, אולם בהמשך נטען שהם יכינו דו"ח על שינויים נדרשים בפעילות ההסתדרות הציונית. בעת נסיעתם, פורסם שהושגה הסכמה בין ויצמן לזאב ז'בוטינסקי שכללה קיצוץ בסמכויות של דה לימה. בדצמבר 1920 שב דה לימה ללונדון. בדרכו חזרה, בקהיר, היה אופטימי לגבי השגת מטרותיו.
בדצמבר 1920 פורסם בהארץ ראיון עם מנחם אוסישקין בו הוא פירט את עיקרי המחלוקת בינו לבין חברי המשלחת. אלו כללו:
בסוף דצמבר 1920 הודיע דה לימה על התפטרותו. במכתב ההתפטרות ששלח יחד עם יוליוס סימון הוא טען שלא קיבל את הגיבוי שהובטח לו משאר חברי ההנהלה הציונית המצומצמת, אשר במהלך שליחותם בארץ ישראל הוציאו הודעות סותרות את פעולתם, ללא התייעצות איתם. במיוחד התלונן דה לימה על כך שקרן היסוד לא הוכפפה להסתדרות הציונית ובעצם נוצרה ככלי שעוקף את הפעילות שלו ומעקרת אותו מתוכן. דה לימה הסכים להישאר בתפקידו עד אספת ההנהלה המורחבת בפברואר 1921, אך משזו נדחתה הוא עמד על התפטרותו החל מתחילת מרץ 1921. במאי 1921 הוא התפטר גם מהנהלת הקרן הקיימת.
בעקבות ההתפטרות, דה לימה שינה את תוכניותיו לעלות עם משפחתו לארץ ישראל, ובאותה שנה גם התפטר מהנהלת קק"ל. החל מהקונגרס הציוני בשנת 1921 היה דה לימה מראשי האופוזיציה לחיים ויצמן. באפריל 1924 התפרסמה שמועה שדה לימה יחליף את ארתור רופין בארץ ישראל. ביולי 1924 התפרסם שאכן התקיים משא ומתן עם דה לימה, אך הוא נכשל. דה לימה גם ביקר את מדיניותו של ויצמן כלפי השלטון הבריטי. הוא התנגד לחתימת ויצמן על הספר הלבן הראשון והתנגד לסיסמה שהיהודים ידאגו לעצמם והשלטון המנדטורי רק צריך לא להפריע. לטעמו, היה צריך לדרוש מהשלטון המנדטורי לטפל בענייני הארץ, כמו חינוך, ואף לדאוג לפיתוחה הכלכלי של הארץ בהתאם לכתב המנדט. בשנת 1938, בעקבות הסכמת ההסתדרות הציונית לחלוקת הארץ, הוא פרש מההסתדרות הציונית.
דה לימה מימן באמצעות בנק "דה צנטרלה" את ייסודו של המכון הבינלאומי להיסטוריה חברתית ב-1935.
נפטר ב-24 ביוני 1940 בהאג. קיבוץ שדה נחמיה נקרא על שמו. וכן רחוב דה לימה בשכונת רמות אלון בירושלים.
נחמיה דה-לימה
שר התעשייה המסחר והתעסוקה
המנעה אווירית
הפועל מטה אשר עכו
הפועל מטה אשר/עכו היא קבוצת כדורעף ישראלית המשחקת בליגת העל בכדורעף.
הפועל מטה אשר זכתה ב-16 אליפויות והיא שיאנית הזכיות בליגה הישראלית לכדורעף, יותר מכל קבוצה אחרת בישראל. בנוסף, זכתה הקבוצה ב-13 גביעי מדינה וב-11 דאבלים, כמו הפועל המעפיל.
האולם הביתי של הפועל מטה אשר/עכו הוא היכל הספורט בנעמן שהכיל כ-1,900 מקומות ישיבה אך בשיפוץ שנערך ב-2021 צומצמו ל-1,500 מקומות.
את משחקיה במסגרות האירופאיות מארחת הקבוצה באולם עין שרה בנהריה. מאמן הקבוצה הוא נעם כץ, יושב ראש המועדון הוא מיכאל קישון, מנכ"ל הקבוצה הוא עמיר בן צבי ומנהל הקבוצה הוא עופר מסד.
היסטוריה.
קבוצת הכדורעף של הפועל מטה אשר קיימת בגלגוליה השונים כבר מעל ל-50 שנה. בשנות ה-50 וה-60 היו קיימות כעשר קבוצות של קיבוצים בצפון ששיחקו בשתי הליגות הבכירות.
הקבוצה המצליחה ביותר מבין הקבוצות לפני מטה אשר הייתה "הפועל עין המפרץ/כפר מסריק", קבוצה שזכתה בארבע אליפויות מדינה רצופות בין השנים 1972–1975, כמו כן הגיעה לגמר גביע המדינה בכדורעף בעונת 1970/71, וזכתה בגביע המדינה (ולמעשה השלימה דאבל) עונה לאחר מכן ב-1971/72.
בשורות הקבוצה כיכבו בשנים אלו השחקנים יונתן עצמון ומאיר כץ (לימים מאמן הקבוצה ונבחרת ישראל בכדורעף, ובנו נעם כץ, שחקן בעברו ומאמן הקבוצה כיום).
עין המפרץ השתתפה גם לראשונה בליגת האלופות בכדורעף (שנקראה אז "גביע אירופה למחזיקות גביע") בעונות 1974/1975 1984/1985, 1985/1986.
בנוסף מאזור זה בלטה בשנים אלו קבוצת "הפועל חניתה" שסיימה סגנית האלופה שלוש פעמים בשנות ה-70 ותחילת שנות ה-80, והצליחה לזכות בגביע בעונת 1974/75, והגיע לגמר הגביע עוד 3 פעמים בעונות: 1969/70, 1982/83, 1983/84.
האיחוד.
לקראת סוף שנות ה-80 התאחדו הקבוצות הללו והוקמה קבוצה אחת - "הפועל מטה אשר" שמייצגת מאז את יישובי המועצה אזורית מטה אשר: מאילון, אדמית וחניתה בצפון המועצה, הגעתון ויחיעם במזרח ועד עברון, עין המפרץ, כפר מסריק ואפק שבדרום המועצה.
הקבוצה המאוחדת זכתה החל משנת איחודה ועד 2003, בחמישה גביעי מדינה ותשע אליפויות, כאשר היא מבססת את מעמדה בתור אחת הקבוצות החזקות בישראל בתחום הכדורעף.
עקב משבר כלכלי נפגעה הקבוצה ובאמצע-סוף העשור הראשון של שנות ה-2000 היא סיימה לרוב במרכז הטבלה של ליגת העל ולא הגיעה להישגים מיוחדים.
בעונת 2009/2010, על אף שנה תקציבית קשה, העפילה הקבוצה לסדרת הגמר ואף הגיעה לגמר גביע המדינה. בעונת 2010/2011 העפילה הקבוצה שוב לסדרת הגמר ולגמר גביע המדינה.
בעונת 2011/2012 העפילה הקבוצה שוב לסדרת הגמר ואף נאבקה באלופה מכבי תל אביב אם כי לבסוף נוצחה 3:1 בסיכום המשחקים.
בעונת 2011/2012 הצטרפה עיריית עכו למועצה האזורית במטה אשר בתמיכה בקבוצה ולקבוצה התווסף השם "עכו" והיא נקראת מאז - "הפועל מטה אשר/עכו". מעונה זו ואילך החלה השליטה הכמעט מוחלטת של הקבוצה בכדורעף הישראלי עם שש אליפויות ושבעה גביעים בשבע עונות בלבד.
בעונת 2012/2013 ובעונת 2013/2014 זכתה באליפות ובגביע המדינה (דאבל).
בעונת 2014/2015 זכתה בגביע המדינה בפעם השלישית ברציפות לאחר ניצחון על הפועל כפר סבא ובאליפות המדינה לאחר 0–3 בסדרות על מכבי תל אביב (דאבל).
הקבוצה השתתפה במוקדמות ליגת האלופות בעונת 2014/2015 אך הודחה מהטורניר.
בעונת 2016/2015 זכתה באליפות ובגביע המדינה (דאבל).
בעונת 2017/2016 זכתה בגביע המדינה והודחה בחצי גמר הפלייאוף.
בעונת 2017/2018 השתלבו בסגל הקבוצה הבוגרת חמישה שחקני נוער מקומיים בגילאי 17–19 שמהווים את דור העתיד בכדורעף. באותה עונה, הקבוצה העפילה עד לשלב שמינית גמר גביע CEV.
בעונת 2018/2019 זכתה הקבוצה באליפות ה-15, ואף השלימה דאבל נוסף לאחר זכייה בגביע המדינה. בכך, הפכה למועדון הכדורעף בעל מספר האליפויות הגבוה ביותר בישראל, כשהיא עוברת במספר האליפויות את הפועל המעפיל.
בעונת 2019/2020, בעקבות משבר הקורונה, הופסקה הליגה, והוחלט כי מטה אשר/עכו, שהייתה במקום הראשון בליגה, תזכה באליפות המדינה.