הסרט גם משתמש באופן נרחב ב-CGI בפעם הראשונה בסדרה. לדוגמה, במקום להשתמש ב"סכין מתקפלת", הלהב של סכין נוסף במהלך פוסט-פרודקשן עם אפקטים CGI. מותו של אנדרסון צולם עם 30 מצלמות בזוויות שונות. סצנת המוות הייחודית שבו הוא נדקר המצח והולך כמה צעדים תוך כדי דיבור ולבסוף נופל אל מותו, לא היה בתסריט, אלא נכתב בהשראת "מצב חירום רפואי" שקרייבן ראה בסרט תיעודי על אדם שנדקר בראשו ונכנס לחדר מיון. הוא חשב שזה "יוצא דופן אם מישהו נדקר בראשו ועדיין בחיים במשך זמן מה". קרייבן גם לא סיפר לאולפן שהוא לקח מקרה זה והפך לסצנת מוות, ואמר כי הוא קיווה שהוא לא יפוטר למחרת.
ביקורות.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות וציון של 58% באתר Rotten Tomatoes אך נהפך לסרט הכי פחות מצליח בסדרת סרטי צעקה עם הכנסות של 97,000,000$ בלבד.
האן-מינדן
האן-מינדן או האן-מונדן (בגרמנית: Hann. Münden, קיצור של Hannoversch Münden) היא עיר במדינת סקסוניה התחתונה שבגרמניה. העיר נמצאת במחוז גטינגן ויושבת על נקודת ההצטלבות בין הנהרות פולדה וורה, אשר נשפכים אל נהר הווזר. אוכלוסיית העיר מונה כ-23,600 תושבים. העיר ידועה בזכות בתיה העתיקים, חלקם בני יותר מ-600 שנה.
היסטוריה.
לא ניתן לציין בוודאות את השנה בה הוקמה העיר. האזור מוכר כמקום יישוב כבר מהמאה ה-9, אך העדות הכתובה הראשונה לקיומה של העיר היא במסמך משנת 1183. שמה המקורי של העיר היה מונדן, אך שונה עם הזמן לשם האנוברש מונדן (עקב הברית שנחתמה עם ממלכת האנובר), כדי להבדיל בין מונדן לבין העיר מינדן (Minden) הנמצאת לא הרחק, ואשר שמה מבוטא בצורה כמעט זהה.
מאוחר יותר, כדי למנוע בלבול עם העיר האנובר, השם קוצר ל- האן-מונדן.
המצור על בדחוס (1812)
המצור על בדחוס הוא מצור אשר התנהל בשנת 1812 בידי כוח בריטי ופורטוגלי משולב בפיקודו של ארתור וולינגטון, כנגד הכוחות הצרפתים שהגנו על העיר המבוצרת בדחוס.
רקע.
כיבוש העיר בדחוס היה למטרה חשובה לצבא האנגלו-פורטוגלי בפיקודו של וולינגטון. בדחוס הייתה חלק ממספר ערי גבול מבוצרות, בין ספרד שהייתה תחת כיבוש צרפתי, לבין פורטוגל שהצליחה להגן על גבולותיה מפני הצבא הצרפתי. כדי לבסס יסודות לשחרור ספרד, וולינגטון החליט בשלב הראשון לכבוש את ערי הגבול כדי להבטיח לעצמו את דרכי האספקה לצבאו בין ספרד לעיר ליסבון ולים.
העיר בדחוס הייתה העיר השלישית שנכבשה, והקשה מביניהן לכיבוש. הצבא האנגלו-פורטוגלי הגיע לבדחוס לאחר שחרור העיר אלמידה במאי 1811 ושחרור סיודד רודריגו בינואר 1812. חשיבותה של בדחוס הייתה בפתיחת הציר הדרומי מאחר ששחרור סיודד רודריגו הבטיח את הציר הצפוני.
העיר בדחוס.
בשנת 1812 העיר בדחוס הייתה עיר מבוצרת היטב אשר שכנה באזור הררי, כאשר מצידה הצפוני נהר הגוודיאנה. הביצורים העתיקים של העיר מהתקופה המוסלמית כללו את המצודה בצד הצפון מזרחי ואת חומות העיר. במשך השנים, שופרו הביצורים כדי לעמוד במצור בסטנדרטים של העת החדשה, ובעיקר בירי תותחים. שיפורים אלו כללו הוספה של ביצורי כוכב ובאסטיונים סביב חומות העיר, סוללות עפר, חפירים ומבצרים קטנים בנקודות אסטרטגיות סביב העיר.
הצדדים הלוחמים.
חיל המשמר הצרפתי.
מפקד ומושל העיר בדחוס תחת הכיבוש הצרפתי היה הגנרל והברון ארמנד פיליפון, מפקד מנוסה אשר לחם בצבא הצרפתי משנת 1778. פיליפון קיבל ניסיון רב בפיקוד במערכות השונות של המלחמות הנפוליאוניות ביניהם קרב אוסטרליץ, קרב טלברה והמצור על קדיס. במרץ 1811 הועבר פיליפון לפקד על העיר בדחוס.
חיל המשמר הצרפתי תחת פיקודו של ארמנד פיליפון הורכב מ-5,003 חיילים, ביניהם;
בנוסף שירתו חיילים ואזרחים בשירות הצבא נוספים בתפקידים כגון לוגיסטיקה ופיקוד.
מבצע רובינזון וששת
מבצע רובינזון וששת הוא פשיטה שביצעה סיירת מטכ"ל בעומק מצרים במהלך מלחמת ההתשה שמטרתה העברת חלקים של מערכת הטילים הסובייטית החדישה מדגם SA-3 לישראל והשגת פרטי מידע נוספים עליה. לאחר נחיתת הכוח במצרים בוטל חלקו העיקרי של המבצע והכוח פונה חזרה במסוקים מבלי שהשיג את המודיעין.
רקע.
בפברואר 1970, במסגרת מבצע סיוע סובייטי נרחב, הגיעה בדרך הים וברכבת אווירית מערכת טילי קרקע אוויר חדישה מדגם SA-3 למצרים ונפרסה סביב קהיר. לאחר זמן קצר החלו המצרים בהקמת מחפורות לסוללות בסמוך ממערב לתעלת סואץ שצורתן שונה מהמחפורות של סוללות טילי ה-SA-2 שהיו מוכרות עד אז. חיל האוויר ראה בפריסת הסוללות סיכון ממשי לחופש הפעולה של מטוסי חיל האוויר, שבתקופה זו נהגו לתקוף באופן תדיר הן בחזית התעלה והן בעומק מצרים.
מפקד חיל האוויר, מוטי הוד, ביקש בישיבת מטכ"ל לתקוף את הסוללות ולהשמידן מהאוויר, אך בקשתו נדחתה מחשש לפגיעה בצוותי ההדרכה הסובייטיים שהפעילו אותן. במקום זאת התקבלה החלטה למנוע מהמצרים מלקדם את הסוללות למרחק קטן מ-30 ק"מ מהתעלה, כך שלא ייפגע חופש הטיסה של חיל האוויר מעל לתעלה. ב-1 במרץ 1970 החל חיל האוויר בסדרה אינטנסיבית של תקיפת המחפורות והמערכות שבהן. בהתקפות אלה נהרגו כ-4,000 מצרים.
לאחר שהוקמו אתרים שבהם טילי SA-3 החלו אלה לפגוע במטוסי חיל האוויר ואף הפילו אחדים מהם כאשר הם מדלגים ומבצעים מארבי טק"א. עם פריסת המערכת פנתה ישראל לארצות הברית בבקשה לקבלת מודיעין טכנולוגי אודותיה, אולם גם האמריקאים לא הכירו את המערכת, שלא השתתפה במלחמת וייטנאם. לנוכח הקושי באיסוף מודיעין אודות הטילים החדשים ממקורות אחרים, ובעיקר היעדר נתונים אלקטרוניים, ביקש חיל האוויר לבצע פשיטה שבה יובאו לישראל חלקים מהמערכת, מסמכים ולשבות מפעילים שלה (בדומה למבצע תרנגול 53). ביצוע הפשיטה הוטל על סיירת מטכ"ל ונבחרה סוללה מבודדת באזור ספאגה דרומית לע'רדקה במצרים.
למרות שהיה ברור שהלוחמים הישראלים יסתערו גם על מפעילים וטכנאים סובייטים (שהפעילו בשלב זה את כל מערכות SA-3 שהוצבו במצרים והדריכו את עמיתיהם המצרים) ואף יפגעו בהם או ישבו אותם, הסכים פיקוד צה"ל לאשר את המבצע וכך גם הממשלה.
התכנון.
התוכנית הייתה להנחית שלושה כוחות באזור ספג'ה בעומק מצרים, באמצעות מסוקי סער בטיסה בגובה נמוך מעל מפרץ סואץ:
הביצוע.
ביצוע המבצע נקבע ללילה שבין 21 ל-22 במאי 1970. בשעה 20:30 יצאו בטיסה נמוכה משדה אופיר שני מסוקי סופר פרלון שבהם שני הצוותים שנועדו למקש את הכביש ולפוצץ את עמודי הטלפון. מפקד הצוות הראשון היה סגן רפי בר לב ומפקד הצוות השני סג"ם עוזי דיין (חלק זה נקרא "מבצע רובינזון"). מזג האוויר היה אביך והקשה על הניווט. הטמפרטורה באותו לילה הייתה גבוהה ופגעה בביצועי המסוקים.
בשעה 20:44, כרבע שעה לאחר יציאת שני הצוותים הראשונים, יצא הצוות השלישי במסוק יסעור ובו 38 לוחמים בפיקוד סרן גיורא זורע. כוח זה נועד לפשוט ולהשתלט על הסוללה בספג'ה (חלק זה נקרא "מבצע ששת"). במהלך הטיסה הנמוכה גילו מכ"מים מצרים ועמדות תצפית את המסוק והאירו עליו בזרקורים. המסוק המשיך כמתוכנן לעומק מצרים, ביצע איגוף של עשרות קילומטרים, ונחת לאחר טיסה ממערב למזרח כשזרקורי המצרים מחפשים אותו. מיד לאחר הנחיתה פרצו הלוחמים מהמסוק והוא המריא לקראת טיסה חזרה לישראל. לוחמי הסיירת נערכו לתנועה אל היעד אך נתגלה שהם מרוחקים כארבעה קילומטרים מאתר הנחיתה המתוכנן. למרות זאת החליט זורע להמשיך במבצע ולנוע רגלית אל היעד.
בשלב זה גילה גם קברניט המסוק את הטעות בניווט והחליט, ללא תיאום, לחזור למקום שבו הוריד את הלוחמים ולקחת אותם ליעד המתוכנן. הלוחמים שכבר התחילו בתנועה אל הסוללה חזרו אל המסוק והמריאו שוב. במהלך הטיסה עלה חשש בחפ"ק שהיה בבסיס אופיר לנוכח אור שעלה מאזור החוף וביקשו מטייס המסוק לבצע הקפה נוספת ולהמתין לפני הנחתת הכוח, אך קברניט היסעור הודיע כי אין לו מספיק דלק להמתנה. בשלב זה בוטל "מבצע ששת" והכוח הוטס בחזרה לבסיסו.
למרות שגם זוג מסוקי הסופר פרלון התגלו על ידי המצרים, הוחלט להמשיך את "מבצע רובינזון". הלוחמים פרצו מהמסוקים ונעו ליעדים. המסוקים חזרו בינתיים לנחיתה בישראל. הכוחות מיקשו את הכביש המוביל לספג'ה ופוצצו כמתוכנן חמישה עמודי טלפון. בשעה 01:19 הודיע הכוח כי השלים את חלקו במבצע וזוג מסוקים נשלח לאסוף אותו כמתוכנן.
לאחר המבצע.
מטרת המבצע - השגת מודיעין אלקטרוני וטקטי אודות המערכת החדישה והמאיימת - לא הושגה. עד תום מלחמת ההתשה לא יזם צה"ל מבצע נוסף להשגת המערכת והיא נותרה בלתי-מוכרת והמשיכה להפיל מטוסים ישראליים ולפגוע באורח חמור בחופש הפעולה של חיל האוויר. גם במלחמת יום הכיפורים גבתה המערכת מחיר וצמצמה את יכולתו של חיל האוויר לפעול מעל זירות הלחימה.
תוצאות "מבצע רובינזון" למיקוש הכביש לספאגה לא ידועות.
ראו גם.
מבצע תרנגול 53
ג. א. מור
ג'ורג' אדוארד מוּר (באנגלית: George Edward Moore; 4 בנובמבר 1873 - 24 באוקטובר 1958) היה פילוסוף בריטי, ממייסדי הפילוסופיה האנליטית (לצידם של לודוויג ויטגנשטיין, ברטראנד ראסל וגוטלוב פרגה). תרם רבות לאתיקה, אפיסטמולוגיה ומטאפיזיקה.
חייו.
מור נולד בשנת 1873 בפרוור של לונדון, חמישי מתוך שמונה ילדים. את השכלתו האקדמית קיבל בקיימברידג' (ראשית ב"טריניטי קולג'" ולאחר מכן באוניברסיטת קיימברידג'), שם החל להעמיק בפילוסופיה. הוא קיבל מלגה לאוניברסיטת קיימברידג' בעקבות מאמר שכתב על האתיקה של עמנואל קאנט. בשנת 1903, בגיל שלושים, פרסם את ספרו המפורסם ביותר, ה"הפרינקיפה אתיקה". שמונה שנים לאחר מכן חזר מור לאוניברסיטת קיימברידג' על מנת להרצות שם, ובשנת 1925 קיבל תואר פרופסור לפילוסופיה. הוא נשאר בתפקיד במשך 14 שנים, עד פרישתו בשנת 1939. מור מת בקיימברידג' בשנת 1958, והוא קבור שם.