פולכר חזר לרומא בשנת 65 לפנה"ס ונכנס לחיים הציבוריים. פעולתו הראשונה הייתה לתבוע לדין את לוקיוס סרגיוס קטילינה באשמת שימוש לרעה בסמכויותיו וסחיטת כספים מתושבי אפריקה. קטילינה הצליח להתחמק מעונש הודות לשוחד ששילם לשופט ולפולכר עצמו. בשנת 64 לפנה"ס ליווה פולכר את הפרופראיטור לוקיוס מורנה לגאליה נארבוננסיס. בעת שהותו שם היה מעורב בעסקים מפוקפקים והתעשר על חשבון תושבי הפרובינקיה.
בשנת 62 לפנה"ס היה פולכר מעורב בשערוריית חילול קודש דתית. הוא קיים קשרים רומנטיים עם פומפיאה סולה, אשתו של יוליוס קיסר, שכיהן באותו זמן כפונטיפקס מקסימוס. פומפיאה, בתוקף מעמדה כאשת הפונטיפקס מקסימוס, הייתה אחראית על ארגון טקסי הבונה דיה, שבהם הורשו להשתתף רק נשים. פולכר התגלה לאחר שהסתנן לאחד הטקסים שארגנה פומפיאה כשהוא מחופש לאישה, אך הצליח לברוח מביתה מבלי שיתפסו אותו. בשל כך הוא הודח מכהונתו כקוואיסטור, שאותה היה אמור להתחיל בראשית שנת 61 לפנה"ס והועמד למשפט. במשפטו טען פולכר כי כלל לא נכח באותו היום ברומא, אולם עדותו הופרכה על ידי מרקוס טוליוס קיקרו. למזלו של פולכר נחלץ מרקוס ליקיניוס קראסוס לעזרתו ושיחד את השופטים, כך שהוא יצא זכאי ממשפטו. עם זיכויו יצא פולכר אל הפרובינקיה סיקיליה, בה התמנה למושל.
פולכר נעשה אחד מאנשי סיעתו של קראסוס והקדיש חלק גדול מהקריירה שלו למען פטרונו החדש. בזמן הקונסולאט של קיסר בשנת 60 לפנה"ס, הלכו והתהדקו היחסים בינו לבין פומפיוס וקראסוס נדחק הצדה בברית הטריומווירט עם פומפיוס ויוליוס קיסר. בתגובה השתמש קראסוס בכנופיות בפיקודו של פולכר והקונסול לשעבר גאיוס סקריבוניוס קוריו , שתקפו את עמיתיו וכך אילץ אותם להכיר בחשיבותו וליישר את ההדורים ביניהם.
בשנת 58 לפנה"ס נבחר פולכר לטריבון הפלבס בעזרת ידידו קראסוס שהיה אחד המשתתפים בטריאומווירט. באישורו של קראסוס הוא החליט לנקום בקיקרו באמצעות חקיקת חוק המצווה על הגלייה מרומא של כל מגיסטראט שהרג אזרח רומאי ללא משפט. החוק התייחס בבירור לקיקרו, שהוציא להורג את חברי קשר קטילינה ללא משפט במהלך כהונתו כקונסול. למרות טענתו של קיקרו, שהחלטת הסנאט הקנתה לו את הסמכות החוקית לפעולה זו, הוא בחר לעזוב את רומא ולצאת לגלות.
בנוסף חוקק פולכר את החוקים שהקצו את הפרובינקיות סוריה ומוקדון לקונסולים אולוס גביניוס ולוקיוס קלפורניוס פיסו ואת קפריסין לקאטו הצעיר.
פולכר שב להתקיף את פומפיוס בעזרת כנופיותיו כשנראה היה שהוא מתרחק מברית הטריאומווירט ומתקרב לסיעה האופטימאטית. כפי הנראה זו הייתה אחת הסיבות למניעת עריקתו של פומפיוס לאופטימאטים ולחידוש ברית הטריאטמווירט בשנת 56 לפנה"ס.
לאחר סוף כהונתו בשנת 57 לפנה"ס הוא איבד את החסינות שמשרת הטריבון סיפקה לו, והיה מעורב במספר מלחמות כנופיות עם יריבים פוליטיים. הוא המשיך בתמיכתו הפוליטית בפטרונו קראסוס, ובשנת 53 לפנה"ס היה מועמד לכהן כפראיטור. בזמן הזה היה עסוק במלחמת כנופיות נגד המועמד לקונסולט טיטוס אניוס מילו. הוא נהרג במהלך קטטה עם מילו ב-20 בינואר 52 לפנה"ס.
משפחתו.
אשתו, פולביה לה נישא בשנת 62 לפנה"ס, נישאה אחרי מותו לגאיוס סקריבוניוס קוריו. בעלה השלישי היה מרקוס אנטוניוס . בתו, קלאודיה, שהפכה לבתו החורגת של מרקוס אנטוניוס), נישאה נישואים פוליטיים לאוקטביאנוס, אשר התגרש ממנה מאוחר יותר (בעודה בבתוליה) בטענה שהיא מרגיזה אותו.
יליזבטה
ריס
הריסים הם שערות הצומחות בקצות העפעפיים. תפקידם להגן על העין מפני לכלוך. כמו כן, הריסים רגישים למגע ומהווים אמצעי התרעה לקיומו של עצם (למשל אבק או חרק) הנמצא קרוב לעין. העיניים נסגרות בצורה רפלקסיבית כאשר הריסים באים במגע עם עצמים אחרים.
הריסים באדם.
הריסים מתפתחים אצל העובר בין השבוע השביעי לשבוע השמיני להריון. הריסים יצמחו מחדש אם יפלו או ייתלשו. צמיחה מחדש אורכת בין שבעה לשמונה שבועות. צבעם יכול להיות שונה מצבע שיער הראש, אך הם נוטים להיות כהים אצל אנשים עם שיער ראש כהה ובהירים יותר אצל אנשים עם שיער ראש בהיר.
זקיקי הריסים קשורים למספר בלוטות הידועות בשמות בלוטות זייס ובלוטות מול.
קוסמטיקה.
ריסים ארוכים נחשבים סימן ליופי בתרבויות רבות. אנשים מסוימים מבקשים להדגיש את ריסיהם בצורה מלאכותית, לדוגמה על ידי שימוש בתמרוק בשם מסקרה או מכשיר בשם מעגל ריסים. ניתן גם לחבר ריסים מלאכותיים לריסים הטבעיים.
בפוך נעשה שימוש כבר בתקופת הברונזה, למטרות הגנה על העין ולהארכתם של הריסים.
בריאות.
קיימות מספר מחלות והפרעות הקשורות לריסים:
אצל בעלי החיים.
הריסים מופיעים אצל היונקים. ריסיו של הגמל ארוכים ועבים במידה ניכרת, כדי למנוע כניסת חול המדבר לעיניו. ניתן למצוא ריסים אצל ג'ירפות, סוסים ופרות וגם אצל יענים.
לנחש צפעון דקל עפעפי (Bothriechis schlegelii) יש זוג קשקשים מותאם מעל עיניהם הדומה לריסים (ומכאן כינויו הלועזי Eyelash vipers).
במשפחת הקלאוניים בולטים הריסים העשויים נוצות - תכונה נדירה אצל העופות.
לאוורת השילוש סרגייב
דיסקית זיהוי
המחלקה המדינית
ג'ון צ'רצ'יל (פירושונים)
תמרוק
DOCSIS
מל קלר
מל (מלוין) קלר (16 במרץ 1920–1998) היה מוזיקאי ג'אז וממובילי הזרם בישראל בשנות ה-50 וה-70. נגן קלרינט, וסקסופון, מלחין ומנצח. הופיע עם רביעייה ועם ביג בנד, וכמו כן בקונצרטים לימודיים שונים.
ביוגרפיה.
מל קלר נולד בניו יורק שבארצות הברית. בגיל חמש החל ללמוד נגינה בכינור ובגיל 16 עבר לנגן בסקסופון והחל לנגן מוזיקת ג'אז. הוא למד באוניברסיטת ניו יורק והשלים תואר במנהל עסקים. במלחמת העולם השנייה שרת בצי האמריקאי כקצין תותחנים על משחתת. לאחר המלחמה למד עיבוד, ניצוח ונגינת קלרינט בקונסרבטוריון בפריז ושנה נוספת למד מוזיקה באיטליה.
ב-1951 הגיע לביקור בישראל והחליט להשתקע בה. בתחילה ניגן בתזמורת חיפה ולאחר מכן עבר לנגן בתזמורת "קול ישראל". ב-1961 נישא להלגה, קולנוענית ופסלת. השניים אימצו בת ב-1964. ב-1967 העלה ביחד עם השחקן גדעון שמר את המופע "אהבה וג'אז" שכלל קריאת שירי אהבה על ידי שמר ונגינת קטעי ג'אז על ידי רביעיית הג'אז של מל קלר. המופע זכה להצלחה והועלה 308 פעם על הבמה.
ב-1963 הלחין את פסקול הסרט אשת הגיבור בבימויו של פיטר פריי. ב-1969 הלחין את פסקול הסרט לפני מחר.
קלר הלחין את אות הטלוויזיה הלימודית שהיה בשימוש בשנים 1970–1977. כמו כן עיבד את אות הפתיחה של הסדרה "Here we are". רביעיית הג'אז שלו השתתפה בפרק "Adverbs and Jazz" בסדרה ללימוד אנגלית, "More About English".
קלר שב להתגורר בניו יורק ב-1978. שם הופיע גם עם תזמורת משלו.
ב-1987 ניגן בסרטו של וודי אלן, "ימי הרדיו".
ב-1991 השתתף קלר בפסטיבל ג'אז בים האדום באילת.
ב-1995 לקה במחלת האלצהיימר וב-1998 נפטר מדום לב בארצות הברית. הוא הותיר אחריו את בתו ליאורה.
קולומביה (דרום קרוליינה)
ג'ו ג'וטסו ברזילאי
שיבאם
שיבאם (בערבית: شبام), היא עיירה בת כ-2,000 שנה בחצרמוות שבתימן, המונה כ-7,000 איש. בעבר שימשה כבירת ממלכת חצרמוות במשך מספר תקופות החל במאה ה-3 לפנה"ס. לעיתים מתייחסים את העיר כ"שיבאם חצרמוות", על מנת להבדילה מהעיירה שיבאם שבקרבת צנעא.
אתר מורשת תרבות עולם.
שיבאם מהווה את אחת הדוגמאות הראשונות לתכנון עירוני, המתבסס על בנייה לגובה. האדריכלות הייחודית שבה זיכתה אותה בהכרה כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו, בשל העובדה כי על אף שבתיה של העיירה עשויים כולם מלבני בוץ, כ-500 בניינים עתיקים שגובהם 5–8 קומות נישאים לגובה ברחבי העיירה. הבניין הגבוה ביותר בעיירה הוא בגובה 29.15 מטר, וגובהו 8 קומות. ישנם עוד מספר בניינים בני 6–7 קומות, אך גובהם של רוב הבניינים הוא 5 קומות. העיר העתיקה, שצורתה מלבנית, מוקפת חומה ושטחה פחות מחצי קמ"ר בלבד.
מיקומה של העיירה על תלולית, הצילה את בתיה מהרס על ידי השיטפונות התכופים בוואדי חצרמוות, הזורם בקרבת מקום. עם זאת, השיטפון הגדול של 1532–1533 הגיע אף לשיבאם, והרס רבים מבנייניה. על כן, רוב המבנים בעיר הם מהמאה ה-16. עם זאת, נשארו בעיר מספר מבנים חשובים מהמאות הראשונות של האסלאם, כמו מסגד יום השישי, שנבנה בשנת 904, או הארמון משנת 1220 המשמש כמושב הממשלה. המראה המרשים של בנייניה המיתמרים מהמישור כצוק, זיכתה את שיבאם בכינוי "עיר גורדי השחקים העתיקה בעולם" או "מנהטן של המדבר". עם הכרזתה כאתר מורשת עולמית, המליצה הוועדה להרחיב את שטח האתר כדי שיכלול גם את וואדי חצרמוות הזורם בקרבת מקום, אשר בקרבתו אתרים היסטוריים רבים.
מעבר ליער עבות
ממלכת סאבאין
זכרונות ארץ ישראל
זכרונות ארץ ישראל הוא ספר בשני כרכים הכולל אוסף 120 פרקי זכרונות של אנשים שחיו בארץ ישראל ונלקטו מתוך ספרים שפורסמו בארץ. מפעלו של אברהם יערי שהיה ספרן בבית הספרים הלאומי.
כרך ראשון.
הכרך מכיל תיאורי זכרונות החל מהמאה ה-17 ועד המאה ה-19. על ראשי הקהילות היהודיות בירושלים, טבריה, עכו, צפת ויפו ומייסדי המושבות פתח תקווה, ראשון לציון, ראש פינה, זכרון יעקב ואפילו באר טוביה. כן מובאים הזכרונות של האישים: יהושע ילין, יוסף ריבלין, יואל משה סולומון, משה סמילנסקי, אברהם שפירא וזלמן דוד ליבונטין.
הראשון לתיאור הוא הפחה מחמד בן פרוך, מושל ירושלים בימי שלטון האימפריה העות'מאנית "בימיו נתגבש כל הרע והמגוּנה שבשלטון התוּרכי: עריצוּת השליטים הגבוֹהים, חַמדנוּת הפקידים, תוהו-ובוהו באדמיסטרציה, חוּלשת השלטון המרכזי, הפקרתו הגמורה של האזרח ולא כל שכן העוֹלה הבא ממדינה זרה".