חוסנו הכלכלי של מעמד הביניים תופס מקום מרכזי בשיח הציבורי והפוליטי בישראל. נראה כי שיח זה איננו מכוון להגדרה מצמצמת של מעמד הביניים, אלא להגדרה רחבה יותר, הכוללת גם אוכלוסיות חזקות יותר. אולם נראה דווקא כי בשל הקיטוב הגובר של ההתפלגות הכלכלית במדינה, ובניגוד לדימוי הספרותי והתקשורתי, רובד הביניים של ההכנסות בחברה הישראלית (125%-75% מההכנסה החציונית) דומה יותר במאפייניו לדימוי המקובל בקרב החוקרים עבור מעמד הפועלים. ברור כי כאשר מעמד הביניים נתפס באופן אחר, למשל כמשקי בית שהכנסתם נעה בין 125-200% מההכנסה החציונית, לקבוצה זו תהיה מאפיינים שונים בהרבה, וייתכן שדווקא זו היא הקבוצה שנשאה את דגל המחאה החברתית של 2011.
כוח וריבוד מעמדי.
סוציולוגים והיסטוריונים רבים מבינים את היחסים בין המעמדות השונים כיחסי שליטה וניצול. כך למשל בתאוריה המרקסיסטית הכלכלה המודרנית, שלאחר המהפכה התעשייתית, נשלטת על ידי הבורגנות, מעמדם של בעלי הרכוש והמשקיעים הקפיטליסטים, אשר מרוויחים מניצול עבודתם של בני מעמד הפועלים.
ישנן גם גישות סוציולוגיות ביקורתיות פחות, המדגישות לא את יחסי הכוח שבין המעמדות אלא את תרומתו של כל מעמד לתפקוד הכולל של החברה. בתאוריות פונקציונליסטיות כאלו, ניתן למשל לראות במעמד הבינוני כמקור לחדשנות ולקידמה של החברה כולה.
התאוריה המעמדית של קרל מרקס.
קרל מרקס סבר כי החלוקה החברתית העיקרית היא בין מעמד שולט למעמד עובד. תחת מערכת של עבדות, חלוקה זו מתבטאת ביחס שבין בעלי העבדים לעבדים, ואילו תחת משטר פיאודלי, היא מתבטאת ביחס שבין האצילים לצמיתים. במושגים מרקסיסטים, מעמד נקבע לפי יחסם של קבוצת אנשים לאמצעי הייצור. מקורם של המעמדות הוא בכך שבעלי העוצמה מצליחים, אם באמצעות בעלות על קרקעיות או באמצעות בעלות על אמצעי הייצור, לשמור לעצמם חלק מן השווי של תוצרי עבודתם של הפועלים המעבדים את הקרקעות או עובדים במפעלים. למשל בעידן התעשייתי, הפועלים מייצרים את הסחורות הנחוצות לחברה, ואילו בעלי המפעלים מרוויחים מן המסחר בסחורות אלו ומקביעת מחירן בשוק, כך שייווצר עודף בין העלות של המוצר עבורם, כולל עלות השכר שמקבל הפועל, ובין המחיר בו המוצר נמכר. את הרווח העודף הזה שומר לעצמו בעל המפעל, והוא אינו מחלק אותו עם הפועל המייצר אותו. מרקסיסטים מסבירים את ההיסטוריה כולה במושגים של מאבק כלכלי בין המעמדות.
מרקס ראה את קטגוריות המעמד כמוגדרות על ידי תהליכים היסטוריים מתמשכים. מעמדות במרקסיזם אינם ישויות סטטיות, אלא הם מתחדשים כל הזמן כתוצאה של היחסים בין המשתתפים בתהליך הייצור.
המרקסיזם מחלק בין הניתוח של מעמד במונחים של גורמים אובייקטיביים (תנאים חומריים, המבנה החברתי), לבין ניתוחו במונחים של גורמים סובייקטיביים (ההכרה הארגונית של חברי המעמד). ספרו של אדוארד פאלמר תומפסון, "יצירתו של מעמד הפועלים האנגלי" הוא דוגמה טובה למגמה ה"סובייקטיבית". תומפסון מנתח את מעמד הפועלים האנגלי כקבוצה של אנשים בעלי תנאים חומריים דומים, שמגיעים להכרה עצמית של מעמדם החברתי. מאפיין זה של מעמד חברתי בדרך כלל קרוי "הכרת מעמד" במרקסיזם. הוא מובן כתהליך שבו "מעמד בעצמו" הופך ל"מעמד לעצמו", פעיל קולקטיבי שמשנה את ההיסטוריה ואינו רק קרבנו של התהליך ההיסטורי.
תורת הריבוד החברתי של מקס ובר.
הסוציולוג מקס ובר ניסח תאוריית ריבוד חברתי בעלת שלושה ממדים: מעמד כלכלי, סטטוס, ועצמה פוליטית, כאשר כל אחד מאלו נתפס כנפרד ממשנהו.
לכל שלושת המרכיבים יש תוצאות במה שוובר קורא לו "סיכויי חיים".
ממדים לא-כלכליים של הריבוד החברתי.
התאוריה הסוציולוגית של מרקס מבינה את הריבוד ואת ההיררכיה החברתית אך ורק מנקודת המבט הכלכלית. אולם בעקבות וובר, בסוציולוגיה המודרנית מקובל להתחשב במאפיינים נוספים הגורמים לריבוד ולהבדלים כמו-מעמדיים בחברה ומביאים ליצירתה של אליטה חברתית. כך, למשל, יכולים סוכני תרבות, אמנים ויוצרים וכן אנשים שיש להם נראות גבוהה בתקשורת, להיחשב כבעלי מדרג חברתי גבוה, ולהיחשב ל"אליטה", גם ללא הצורך בבעלות על רכוש רב. הסוציולוג הצרפתי פייר בורדייה מנתח את התהליכים המאפשרים היווצרות ריבוד שכזה במונחים של הון תרבותי, בהשוואה להון החומרי אליו מתייחס הניתוח המרקסיסטי.
בחברות רבות, המוצא האתני של אדם, על אף היותו מרכיב מולד שהאדם אינו מסוגל לרכוש או להיפטר ממנו, משפיע גם הוא על הסטטוס החברתי, המעמד הכלכלי והעצמה הפוליטית שלו.
מעמדות במקומות וזמנים שונים.
בחברות מסוימות בהיסטוריה קיבלו מעמדות חברתיים תצורה מגובשת ומבוססת בחוק. בהודו, למשל, קאסטות הן קבוצות השתייכות שלא ניתן להצטרף אליהן או לעזוב אותן, והן בעלות ממדים כלכליים, תרבותיים ודתיים. באירופה הפיאודלית החברה הייתה מחולקת בבירור לשדרות חברתיות שהיו מאורגנות על פי חוק.
מ.ס. אשדוד
מ.ס אשדוד
סלטה ויגו
ריאל קלוב סלטה דה ויגו (בספרדית: Real Club Celta de Vigo) היא קבוצת כדורגל ספרדית מהעיר ויגו. המשחקת בלה ליגה הקבוצה נוסדה ב-28 במרץ 1923. אצטדיונה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון באלאידוס, אשר נבנה ב-1928 ומכיל 29,000 מקומות ישיבה. הקבוצה משחקת בחולצות תכלת ובמכנסיים לבנים.
היסטוריה.
סלטה ויגו נוסדה בשנת 1923 מאיחוד שתי קבוצות בעיר ויגו, ריאל ויגו ספורטינג וריאל קלוב פוצ'ונה דה ויגו, במטרה ליצור קבוצה חזקה שתייצג את העיר ואת חבל גליסיה כהלכה ברמה הלאומית. שמה הראשון של הקבוצה היה ריאל קלוב סלטה ונשיאה הראשון היה מנואל ברסנה דה אנדרס.
סלטה ויגו שיחקה שנים רבות בלה ליגה, והייתה לעיתים קרובה לזכייה בתואר האליפות. בעונת 1947/1948 הגיעה בפעם הראשונה לגמר הגביע הספרדי והפסידה לקבוצת סביליה. העונה הטובה ביותר של המועדון הייתה 1970/1971, שבה לא הפסידה אף משחק בית. הקבוצה סיימה את העונה במקום השישי (עם מספר נקודות זהה לאתלטיק בילבאו). בעונה שלאחר מכן העפילה הקבוצה לגביע אופ"א, אך הודחה ממנו בשלב הראשון. תחילה שיחקו השחקנים בחולצות אדומות ומכנסיים שחורים, אך בשלב מוקדם שונו צבעי המדים לכחול ולבן בהתאם לדגל גליסיה.
בעונת הגיעה בפעם השנייה לגמר הגביע הספרדי והפסידה לקבוצת ריאל סרגוסה. לקראת סוף שנות ה-90 גדל תקציב הקבוצה, וסלטה ויגו הפכה למתחרה על תואר האלופה. הצלחה ניכרת הגיעה בעונת , בה הקבוצה נשארה בצמרת הליגה במשך כל העונה ואף העפילה לגביע אופ"א, שם גברה על ליברפול. בעונת הגיעה בפעם השלישית לגמר הגביע הספרדי והפסידה שוב לקבוצת ריאל סרגוסה. בעונת חוותה קוטביות של הצלחה בשני המפעלים הראשיים בה השתתפה: בליגת האלופות הגיעה עד לשמינית הגמר, אך בליגה כשלה וירדה לליגת המשנה בסוף העונה. בעונה הבאה שבה לליגה הראשונה, סיימה במקום השישי והעפילה לגביע אופ"א, אך פעם נוספת כשלה בליגה, בניגוד להצלחה במסגרת האירופית, וירדה לליגה השנייה.
בסיום עונת 2011/12, אחרי חמש עונות רצופות בליגה השנייה, חזרה סלטה ויגו לליגה הספרדית הראשונה.
סגל הקבוצה.
סגל נוכחי.
נכון ל-13 באוגוסט 2022
(בהשאלה מרומא)
אייגרס קלביטיס
אייגרס קלביטיס (Aigars Kalvītis; נולד ב־27 ביוני 1966) היה ראש ממשלת לטביה בשנים 2004 - 2007.
קלביטיס סיים את לימודיו באוניברסיטה החקלאית של לטביה בשנת 1992 עם תואר בכלכלה. משנה זו עד שנת 1998 עבד במשרת מנהל בעסקי החקלאות. קלביטיס היה אחד המממנים של מפלגת העם של לטביה. ב־1997 נבחר לחבר הפרלמנט הלטבי. לאחר מכן, ב־1999, נבחר לתפקיד שר החקלאות ושירת בתפקיד עד שנת 2000. ב־2000 מונה לתפקיד שר הכלכלה וכיהן בו עד שנת 2002. במהלך שנים אלו גם הפך ליו"ר מפלגתו ובשנת 2004 נבחר לתפקיד ראש ממשלת לטביה. הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 2007 כאשר הוחלף על ידי איברס גודמניס.
בשנת 2009 הודיע על כך שהוא עוזב את הפוליטיקה.
הפועל פ&quot;ת
בני יהודה
בני-יהודה
הסנאט האמריקאי
ארנולד רוטל
ארנולד רוטל (באסטונית: Arnold Rüütel; נולד ב-10 במאי 1928) הוא פוליטיקאי אסטוני, שכיהן כנשיאהּ השני של אסטוניה (2001–2006), לאחר השחרור מהשלטון הסובייטי. בשנים 1983–1992 כיהן כיו"ר חבר הנשיאות של המועצה הגבוהה באסטוניה.
תולדות חייו.
רוטל נולד ב־10 במאי 1928 באי סארמאה. בשנת 1949 סיים את לימודיו במכללה לחקלאות.
בשנים 1949–1963 רוטל עבד כמורה וכאגרונום, משנת 1957 כמנהל החוות הניסיוניות של המכון האסטוני לוטרינריה והרבעת מרעה. לאחר מכן מונה למנהל החווה הממשלתית "טרטו מודל", עד לסיום תפקידו בשנת 1969. במקביל, בשנת 1964, סיים את לימודיו באקדמיה החקלאית של אסטוניה.
בשנים 1969–1977 רוטל היה רקטור האקדמיה האסטונית לחקלאות.
משנת 1977 התגברה פעילותו במפלגה הקומוניסטית באסטוניה ומוסדותיה. בשנת 1983 מונה ליו"ר חבר הנשיאות של המועצה הגבוהה באסטוניה, התפקיד הבכיר ביותר במדינה. במהלך שנים אלו רוטל היה סגן יו"ר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית בברית המועצות.
רוטל לקח חלק מרכזי בהחלטות על ההתנתקות מברית המועצות וחידוש עצמאותה של אסטוניה, אשר החלו בשנת 1988. בשנת 1990 אושרה מחדש כהונתו כיו"ר נשיאות, כעת ברפובליקה. בתפקיד זה כיהן בעת ההכרזה על עצמאות המדינה ועד לסיום תפקידו בשנת 1992.
רוטל כיהן במועצה המחוקקת של אסטוניה (1991-1992), אשר יזמה את חוקת המדינה. בשנת 1991 סיים דוקטורט בחקלאות.
בין השנים 1994–2000 כיהן כיו"ר מפלגת העם של אסטוניה, מטעמה נבחר בשנת 1995 לפרלמנט וכיהן בו שנתיים כסגן יו"ר.
בשנים 1992 ו-1996 התמודד ללא הצלחה בבחירות לנשיאות המדינה.