כהונתו של גריי כמושל הסתיימה לפני שמונתה הממשלה הראשונה. משימה זו הוטלה על מי שכיהן כמנהלן של הממשלה (Administrator of the Government), רוברט ויניארד, שב-24 במאי 1854 פתח את הפרלמנט הראשון של ניו זילנד. עד מהרה התעמת ויניארד עם חברי הפרלמנט על רקע דרישתם לקבל את הזכות למנות שרי הממשלה במקום המושל עצמו. ב-2 ביוני העביר הפרלמנט החלטה ברוח זו. ויניארד והמועצה המנהלת של ניו זילנד סירבו לאפשר זאת, בציינם שמשרד המושבות לא אזכר שום אפשרות לקיומה של ממשלה בשדרים שלו. לאחר מכן הציע ויניארד להוסיף מספר חברים שייבחרו על ידי הפרלמנט למועצה המנהלת וכך היה. פשרה זו פעלה עד ה-1 באוגוסט, כאשר חזר הפרלמנט על דרישתו לקבל את הסמכות למנות שרים. למזלו הטוב של ויניארד, ב-8 באוגוסט 1855 הגיע המושל החדש, סר תומאס גור בראון. תקופת כהונתו של זה האחרון עמדה בסימן תחילת פעולתה של ממשלה ייצוגית, שבאופן משמעותי הפחיתה את סמכויותיו של המושל. בשנים הבאות התחוללו עימותים בין גור בראון לבין ראש הממשלה אדוארד סטפורד בנוגע לשאלה אם למושל (ומכאן לממשלת בריטניה) תהייה שליטה על ענייני המאורים, סוגיית מפתח באותה תקופה. סטפורד החל לנהל את ישיבות הממשלה באופן עצמאי מהמועצה המנהלת, ובכך הפחית עוד יותר את השפעתו של המושל. ב-1861 שב ג'ורג' גריי לניו זילנד לתקופת כהונה שנייה כמושל. גריי נאבק למלא אחר דרישותיה של ממשלת בריטניה בכלל ושל משרד המושבות בפרט. מלחמות הקרקעות של ניו זילנד גרמו להגעתם של כוחות צבא בריטים גדולים למושבה וגריי, שחשש מעימותים, ובתמיכתו של סטפורד, התחמק ממילוי ההוראות של משרד המושבות כדי להחיש את שובם של הכוחות לבריטניה. בפברואר 1868 הוחזר גריי לבריטניה על ידי משרד המושבות.
מושל.
המושלים שכיהנו לאחר גריי באו מקרב האצולה הבריטית ולקחו חלק פעיל הרבה פחות בממשל. רק בכמה מקרים בודדים סירב המושל לשמוע לעצתו של ראש הממשלה ומקרים אלו אירעו באופן אירוני בעיקר בתקופת כהונתו של גריי כראש ממשלת ניו זילנד בשנים 1877–1879. מקרה מפורסם אחד של השימוש בסמכות המושל אירע במהלך תקופת כהונתו של סר ארתור גורדון. ב-13 בספטמבר 1889 יצא סר ארתור מניו זילנד בדרכו לביקור באיי האוקיינוס השקט. בהיעדרו יעץ ראש הממשלה, ג'ון הול, לנשיא בית המשפט העליון, סר ג'יימס פנדרגסט, שכיהן כמנהלן הראשי של הממשלה, להורות על פלישה לכפר פריהקה, כפרו של המנהיג המאורי שוחר השלום, טה ויטי או רונגומאי, מהלך שסר ארתור הביע לו מלכתחילה את התנגדותו. השופט פנדרגסט היה ידוע בדעותיו השליליות על המאורים בעקבות פסיקה שנתן בתביעה של המאורים נגד הבישוף של ולינגטון והול ניצל זאת.
מושל כללי.
ב-1907 העבירה ממשלתו הליברלית של ג'וזף וורד החלטה להפוך את ניו זילנד לדומיניון. בעקבות החלטה זו הוצאו ב-1917 מכתבי הרשאה שקיצצו באופן משמעותי בסמכויותיו של המושל. כדי לשקף את השינויים הללו, שונה שמה של משרת המושל למשרת המושל הכללי, בדומה לשאר הדומיניונים של בריטניה. המושל שכיהן אז, הלורד ליברפול, היה למושל הכללי הראשון של ניו זילנד.
ב-1926, בעקבות פרשת בינג קינג בקנדה, אישרה ועידת האימפריה את הצהרת בלפור, שהגדירה את הדומיניונים כאיחוד חופשי של אומות שנקרא חבר העמים הבריטי. ההצהרה אושררה ב-1931 על ידי הפרלמנט הבריטי במסגרת חוק וסטמינסטר. מטרת ההצהרה הייתה להעלות את מעמדו של המושל הכללי מנציג של ממשלת בריטניה לתפקיד מלכותי עם כל התפקידים שמילא הריבון. בכל אופן, ניו זילנד לא אשררה את ההצהרה אלא רק לאחר תום מלחמת העולם השנייה, כאשר ב-25 בנובמבר 1947 אושר חוק אימוץ חוק וסטמינסטר.
על אף שניו זילנד אשררה את ההצהרה מאוחר יותר משאר ממלכות חבר העמים, צומצמו בהדרגה תפקידיו של המושל הכללי בייצוג ממשלת בריטניה עוד לפני אישור החוק. ב-1939 מינתה בריטניה נציב עליון משלה לניו זילנד וב-1941 חדל בית הממשלה בוולינגטון להיות ערוץ התקשורת הרשמי בין בריטניה לבין ניו זילנד. ב-1945 הציע ראש הממשלה מטעם מפלגת הלייבור, פיטר פרייזר, שסר ברנרד פרייברג, מפקדם של כוחות ההגנה של ניו זילנד, יליד בריטניה, ימונה למושל הכללי. עד 1967 היה הנוהג שמועמדותו של המושל הכללי הומלצה על ידי משרד החוץ הבריטי בהתייעצות עם ראש ממשלת בריטניה, וההמלצה הובאה לאישור הריבון.
ב-1967 מונה למשרת המושל הכללי סר ארתור פוריט בהמלצתו של ראש הממשלה קית' הוליאוק. פוריט היה המושל הכללי הראשון שהיה יליד ניו זילנד ועם סיום כהונתו ב-1972 מונה דניס בלנדל שהיה המושל הכללי הראשון שהיה תושב ניו זילנד באופן מלא. מינויו של יורשו, ראש הממשלה לשעבר, קית' הוליאוק, היה שנוי במחלוקת, על אף שתקופת כהונתו של הוליאוק לא הייתה שנויה במחלוקת כלל וכלל. ב-1983 הוצאו מכתבי הרשאה חדשים ששוב צמצמו בסמכויותיו של המושל הכללי. בעקבות המשבר החוקתי שאירע ב-1984, הוחלף חוק החוקה של 1852 בחוק החוקה של 1986 וסמכויותיו של המושל הכללי הוגבלו עוד יותר. לדוגמה, סעיף 16 לחוק של 1986 צמצם באופן משמעותי את סעיף 56 של החוק של 1852 כך שלמושל הכללי היה הרבה פחות שיקול דעת לסרב להעניק הסכמה מלכותית לחוקים שחוקק הפרלמנט.
ראש המדינה דה פקטו.
בהדרגה הפך המושל הכללי להיות ראש המדינה דה פקטו. הפרשן הפוליטי קולין ג'יימס הביע את דעתו על כך, וכן ההיסטוריון גאווין מקלין וראש ממשלת ניו זילנד לשעבר, הלן קלארק. המושל הכללי ממלא יותר ויותר את תפקידיו של ראש המדינה, כמו ייצוגה של ניו זילנד במדינות זרות, תפקיד שמילאו המושלים הכלליים מאז ימי כהונתו של סר דניס בלנדל. לדוגמה, ב-2007 ייצג המושל הכללי, אננד סטינאנד את ניו זילנד בטקסי הזיכרון לקרב פשנדל בשם המלכה, בעוד שהמלכה עצמה ייצגה את הממלכה המאוחדת.
רפורמות במשרת המושל הכללי מוזכרות בדרך כלל רק בהקשר לתנועה הרפובליקנית בניו זילנד. כאשר הגנה הלן קלארק על המושלת הכללית, דיים סילביה קרטרייט, בעקבות מחלוקת בנוגע לעונשי מאסר, היא הצהירה: "אחד האתגרים העומדים בפנינו היא העובדה שאנו לא מהווים עוד דומיניון ושהמושלת הכללית היא בדיוק כמו המלכה. אני סבורה שעלינו לשקול כיצד תפקיד המושל הכללי יתפתח בהמשך. כפי שאני רואה את הדברים, אני סבורה שבאחד הימים יהיה נשיא שימלא את תפקידי המושל הכללי". אחרים, כמו פרופסור נואל קוקס, טוענים שתפקיד המושל הכללי צריך להתעדכן יותר מאשר לבצע בו רפורמה. כמה אנשי אקדמיה בתחום החוקה הביעו דאגה שתהליך הרפורמה האלקטורלית עלול להסתיים בהשפעה פוליטית מוגברת יותר של המושל הכללי. ב-1993, גרמה מי שכיהנה אז כמושלת הכללית, דיים קתרין טיזרד, למחלוקת, כאשר היא הציעה שבמסגרת שיטת הבחירות היחסיות המשולבות, עשוי המושל הכללי לעשות שימוש תכוף יותר בסמכויותיו הבלעדיות. בעקבות אימוץ שיטת בחירות זו במשאל עם שנערך באותה שנה, רמז ראש הממשלה, ג'ים בולגר, בטקס פתיחת הפרלמנט ב-1994, שאחת הסיבות שניו זילנד תהפוך לרפובליקה היא שלמושל הכללי תהייה השפעה רבה יותר במסגרת שיטת הבחירות החדשה.
בדצמבר 2009, במסגרת דיון שקיימה ועדת החוקה על החוק המגדיר את זכויותיהם של נושאי המשרה הבכירים שחוקק ב-1979, המליצה טיזרד שסעיף 1 לחוק יבוטל ויוחלף בחוק המושל הכללי החדש שישקף את האופי העכשווי של התפקיד. השינוי המשמעותי ביותר היה שהמושל הכללי לא יהיה יותר פטור מתשלום מס הכנסה על משכורתו. השינויים הללו הוצעו בדוח שהוגש והם היו אמורים להיות בתוקף החל מתקופת כהונתו של המושל הכללי הבא. הצעת החוק שגובשה על סמך הדוח הזה הוגשה לפרלמנט ב-28 ביוני 2010 וב-22 בנובמבר אותה שנה הוענקה לחוק ההסכמה המלכותית והוא נכנס לתוקף.
המוציא מחברו עליו הראיה
המוציא מחברו - עליו הראיה הוא כלל ראייתי בדיני ממונות במשפט העברי. כלל זה הוא אחד מכללים רבים אשר נועדו להתמודד עם מצב של ספק ממוני. הכלל קובע שבמקרה של תביעת ממון, מוטל על התובע להוכיח את בעלותו על הממון, ולא - יישאר הממון בידי המחזיק בו, אף ללא הוכחה מצידו. כלל זה מופיע פעמים רבות בספרות חז"ל. לפי הגמרא מקור הכלל הוא בתורה וכלל זה תואר על ידי שמואל כ"כלל גדול בתורה".
מקור הכלל.
התנאים דורשים כלל זה מן הפסוק: ודורשים: "ושפטתם צדק, צדק בצדקו תובע ומביא ראיות".
התוספתא מביאה מקרה הממחיש את הכלל:
מדובר במקרה בו אדם מחזיק בטלית, ואדם אחר טוען כי אותה טלית שלו היא. האחרון הוא זה שצריך להביא הוכחה כי אותה טלית שייכת לו. ברישא של התוספתא מדובר במקרה שבשעה ששני הצדדים באים לפני בית הדין שניהם אוחזים בטלית, ובסיפא מתייחסת התוספתא למקרה שבאותה שעה הטלית נמצאת בידו של אחד מהם. במקרה הראשון מדובר בוויכוח, מי מהצדדים הצליח להגביהה את האבידה ראשון וזכה בה. במקרה השני שניהם ניסו לזכות בה אבל הטלית נמצאת בידו של אחד מהם. במצב שכזה, "המוציא מחברו עליו הראיה", כלומר האדם אשר הטלית אינה בידו צריך להוכיח כי הוא זכה בה אלא השני. כל המקורות התנאיים מתייחסים למקרה שבהם טוען אדם לבעלות של חפץ או ממון שנמצא בידי חברו כאשר יש בסיס אובייקטיבי לטענתו.
האמוראים לומדים כלל זה מפסוק אחר:
כלומר, התובע הוא זה הצריך להביא הוכחות לדברים שלו, לתביעה שלו. רב אשי אומר כי אין צריך ללמוד כלל זה מהמקרא היות שמדובר בסברא, כלומר זהו כלל ברור מאליו.
הרעיון של הכלל.
הכלל "המוציא מחברו עליו הראיה" מטיל את נטל ההוכחה על המבקש להוציא ממון מחברו, ופוטר את המחזיק בממון מנטל זה.
הרעיון בכך הוא שרוב המחזיקים בממון מחזיקים אותו בדין והם בעליו, ואין רוב התובעים בעלים, ואין רובם תובעים בדין.