ב-29 במרץ 2020 בעת התפלגות סיעת כחול לבן, מריח עזבה את מפלגת חוסן לישראל והצטרפה לסיעה החדשה יש עתיד – תל"ם בהנהגתם של יאיר לפיד ומשה יעלון. תוך מתיחת ביקורת חריפה על ההסכם קואליציוני שבין "הליכוד" ל"כחול לבן" ועל אי תיקון .
ב-6 בינואר 2021, הודיעה כי לא תתמודד בבחירות לכנסת ה-24, מטעם יש עתיד מסיבות אישיות.
ביוני 2021 היא התמנתה לשליחה בכירה של הסוכנות היהודית בוושינגטון די. סי.. ובכך הפכה לשליחה הלא-יהודייה הראשונה של הסוכנות היהודית
פרסים.
זכתה באות אבירת איכות השלטון לשנת 2020 בקטגוריית הרשות המחוקקת של התנועה לאיכות השלטון.
חיים אישיים.
מריח נשואה לשאדי, הנדסאי חשמל ואלקטרוניקה. השניים הורים לשני בנים ומתגוררים בדלית אל-כרמל.
מריח היא דרוזית חילונית.
הברית האתאיסטית העולמית
נובה (חברה)
נובה בע"מ (לשעבר נובה מכשירי מדידה בע"מ) (באנגלית: ), היא חברה ישראלית, העוסקת בפיתוח וייצור מערכות מדידה המותקנות במערכי השליטה והבקרה של תהליך היצור בתעשיית המוליכים למחצה. נובה היא חברה ציבורית ומניותיה נסחרות בנאסד"ק ובבורסה לניירות ערך בתל אביב. מניית החברה כלולה במדד תל אביב 35 ובמדד תל אביב טק-עילית.
היסטוריה.
נובה הוקמה במאי 1993 על ידי גיורא דישון ומשה פינרוב. דישון בוגר האוניברסיטה העברית עם דוקטורט בהנדסת חומרים שימש כמנכ"ל עד 2006, פינרוב בוגר האוניברסיטה הטכנית במוסקבה עם דוקטורט בפיזיקה.
בשנת 1997 חברת אינטל הפכה ללקוח ומשקיע בנובה. בשנת 1999 נובה הודיעה על הקמת חברה בת ביפן ועל פתיחת משרדים בסינגפור כדי להרחיב את נוכחותה בשוק אסיה-פסיפיק. נובה הונפקה לראשונה בנאסד"ק באפריל 2000 וגייסה 60 מיליון דולר. בעת הנפקת החברה בעלי המניות העיקריים היו כלל תעשיות 25% (באמצעות "כלל תעשיות אלקטרוניקה"), חברת השקעות ההון סיכון "אינוונטק" 18%, קרן הון סיכון "תעוזה" 16% ואינטל 9%.
בשנת 2006 רכשה נובה את חברת HyperNex. בשנת 2015 רכשה נובה את חברת ReVera.
את שנת 2016 סיימה עם צמיחה של 10% בהכנסות, שטיפסו ל-164 מיליון דולר. הרווח הנקי החשבונאי הסתכם ב-9.6 מיליון דולר.
בנובמבר 2021 רכשה החברה את חברת אנקוסיס (ancosys) הגרמנית, המייצרת מערכות למדידות כימיות עבור ייצור של מוליכים למחצה, תמורת מאה מיליון דולר.
אליפות גרמניה בכדורגל 1912
אליפות גרמניה בכדורגל 1912 הייתה העונה העשירית של התחרות.
מנצחות תחרויות אזוריות היו זכאיות להשתתף בתחרות. לקראת תחילת העונה בוצע איחוד של התאחדיות הכדורגל בברלין והחל מעונה זו בעיר נערכה אליפות יחידה.
הולשטיין קיל זכתה באליפות באותה העונה. הייתה זו הזכייה הראשונה והיחידה בתואר בתולדות המועדון.
ארגון האליפות.
אלוף של העונה הקודמת קיבל זכות להשתתף בתחרות. בנוסף לכך, לתחרות העפילו מנצחי תחרויות אזוריות:
המשחקים נערכו בשיטת נוק-אאוט (מפגש יחיד בין הקבוצות).
כדורגלנים מצטיינים.
פריץ פורדרר (פ.צ. קרלסרוהה) כבש 6 שערים וזכה בתואר מלך השערים של התחרות.
החברה לאיתור והשבת נכסי נספי שואה
MariaDB
עמק הפרחובה
עמק הפרחובה (ברומנית: Valea Prahovei) ממוקם לאורך נחל פרחובה, בדרום רומניה, בצפון חבל מונטניה. העמק הוא מרכז תיירותי בהרי הקרפטים ויש בו מרבצי נפט, שנוצלו במידה רבה.
מיקום העמק, במרחק כמאה קילומטרים מעיר הבירה, בוקרשט, בנוסף לנופים מרהיבים ולמתקני נופש וספורט חורפי, הפכו את המקום לפופולרי מאוד. המרכז העירוני העיקרי בעמק נמצא בקמפינה. מרכזי הנופש העיקריים הם בערים סינאיה, בפרדאל, באזוגה, בקומרניק, בבראזה, בבושטן וסלאניק.
מריה רודה
מריה רודה (באיטלקית: Maria Roda; 1877–1958) הייתה פעילה אנרכיסטית-פמיניסטית, סופרת ונואמת איטלקייה-אמריקאית, שהשתתפה במאבקי עובדי הטקסטיל באיטליה ובארצות הברית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
תחילת דרכה.
מריה רודה נולדה בשנת 1877 בקומו שבאיטליה, והתחילה את פעילותה בתנועות רדיקליות בגיל צעיר. אמה, אדל פרבינצ'יני, נפטרה כאשר רודה עודה ילדה, ואביה, צ'זרה רודה בלזריני, גידל אותה ואת שלוש אחיותיה. צ'זרה היה פועל טקסטיל, ופעיל בארגוני עובדים אנרכיסטיים מקומיים. כדי לסייע לכלכלת המשפחה, מריה ואחיותיה החלו לעבוד במפעל המשי של קומו. שם הכירה פעילים עמיתים של אביה, נהייתה אנרכיסטית והחלה בפועלה הרדיקלי. ממשלת איטליה החשיבה את צ'זרה רודה לאחד מראשי התנועה האנרכיסטית, ושמה עליו, וכן על מריה, מעקב צמוד.
ב-1891 נעצרה מריה רודה ונשלחה לכלא לשלושה חודשים בשל מעורבותה בשביתה במילאנו. היא הואשמה בהסתת הפועלים נגד המשטרה. למרות גילה הצעיר - היא הייתה בת 14 - הוטל עליה עונש מאסר, כיוון שהמשיכה לגלות עמדת התנגדות אל מול השופט. כשנשאלה במשפט לגבי התעמרותה המיוחסת בשוטר בתפקיד בזמן השביתה, שהובילה לכאורה למהומות, היא אמרה: "אני מרחמת על השוטר הזה. אני מרחמת עליו כי הוא בקושי מרוויח את פת לחמו, כי הוא יצור מסכן. אבל זה מרשים לראות אותו רודף אחר אחיו שאף הם יצורים מסכנים... שיחשוב על זה." היא הייתה לדמות אהודה ומפורסמת בחוגים אקטיביסטיים באירופה בשל נכונותה לדבר את אשר על ליבה.
פעילות בתנועה האנרכיסטית האיטלקית-אמריקאית.
משפחת רודה היגרה לארצות הברית בשנת 1893, כאשר מריה בת 17. הם התיישבו בפטרסון, ניו ג'רזי, ובמהרה נהיו פעילים בתנועה האנרכיסטית האיטלקית, באחד הארגונים הגדולים והמשפיעים בארצות הברית, "Gruppo Diritto all'Esistenza" (ארגון זכות הקיום). מריה הייתה מתוסכלת מהדרת הנשים בתנועה, ויחד עם עוד כמה נשים פעילות (כולל נינפה ברוניו וארנסטינה קרבלו) הקימה את "Gruppo Emancipazione della Donna" (ארגון שחרור הנשים) ב-1897, כדי שנשים בתנועה האנרכיסטית יוכלו להיפגש ולפתח תאוריות משלהן ושיטות לאקטיביזם מהפכני של מעמד הפועלים. רודה ועשרות נשים אחרות החלו לכתוב, להדפיס ולהפיץ כתבים אנרכו-פמיניסטיים, וליצור קשרים עם קבוצות פמיניסטיות אחרות. שני מאמרים של רודה פורסמו ב-"La Questione Sociale" (עיתון אנרכיסטי בשפה האיטלקית): "Alle operaie" (לנשים עובדות), 15 בספטמבר 1897, ו-"Alle Madri" (לאמהות), ב-7 בספטמבר 1901.
אמה גולדמן שמעה את רודה נואמת בעצרת גדולה בשנת 1894, אשר חגג את שחרורה של גולדמן מהכלא. למרות שהנאום היה באיטלקית וגולדמן לא הבינה דבר ממנו, היא כתבה בזיכרונותיה כמה התרגשה מהנוכחות הכריזמטית של רודה. היא כתבה: "היופי המוזר של מריה, הניגון של הדיבור שלה, עוררו את כל הקהל לכדי התלהבות מתלקחת. מריה הייתה כקרן אור שמש עבורי." ואז היא הבטיחה להיות ל"מורה, חברה, ועמיתה" של רודה.
זוגיות עם פדרו אסטבה.
בן זוגה לחיים של רודה היה פדרו אסטבה, אנרכיסט קטלוני, דפס ועורך עיתון שעזר להקים את "La Questione Sociale", אחד העיתונים האנרכיסטיים העיקריים בשפה האיטלקית בארצות הברית. בזמן שאסטבה היה העורך של "La Questione Sociale", מ-1899 עד 1906, כתיבת נשים בעיתון הייתה בשיאה. רודה ואסטבה חיו בפטרסון לפחות עד 1908, ולאחר מכן גם חיו בטמפה, פלורידה, בברוקלין, ובוויהוקן ניו ג'רזי, כדי להפיץ האידאולוגיה ולארגן עובדים מן השוליים. הבית שלהם בוויהוגן היה מרכז של אקטיביזם רדיקלי במהלך שנות ה-30. נולדו לרודה ואסטבה עשרה ילדים, אך רק שמונה שרדו עד בגרות (ויולט, סנסיטיבה, סיריו, איריס, פלורה, פדרו, הליוס וזפיר); הם איבדו את בנם בן העשר בפיצוץ שכנראה היה ניסיון התנקשות בחייו של אסטבה.
דניאל באייר
דניאל באייר (בגרמנית: Daniel Baier; נולד ב-18 במאי 1984 בקלן שבגרמניה) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר. במרבית הקריירה שיחק בקבוצת אאוגסבורג הגרמנית.
קריירת מועדונים.
באייר שיחק לראשונה בנוער של מינכן 1860. בקביעות שיחק בעמדת הקשר ההתקפי אך במשך השנים הוסט מעט אחורה. את משחקו הראשון בליגה ערך נגד פ.צ. קלן ב-13 בספטמבר 2003. במינכן היה ארבע שנים ורשם למעלה ממאה הופעות, בשנת 2007 עבר לוולפסבורג שבה לא קיבל דקות משחק רבות ולא היה חלק משמעותי בהרכב של הקבוצה ולכן לאחר שלוש שנים בקבוצה, בשנת 2010, חתם באאוגסבורג.
באייר הודיע על פרישתו מכדורגל ב-9 בספטמבר 2020.
חיים אישיים.
יורגן, אביו, גם היה שחקן כדורגל ששיחק במדי דרמשטאדט 98 ובנימין, אחיו, גם הוא שיחק בשורותיה.
מטען קסם
מטען מוזרות
מטען עליוניות
מטען תחתיות
גרגואר דפרל
גרגואר דפרל (נולד ב-17 ביוני 1991) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת החלוץ בססואולו.
קריירת מועדונים.
דפרל החל בנוער של פארמה בשנת 2009 ואת הופעת הבכורה והיחידה שלו בקבוצה הבוגרת ערך כאשר נכנס כמחליף ב-22 במאי 2011 במשחק האחרון של עונת 11–2010 בסרייה א' נגד קליארי כשהוא רק בן 19.
ביוני 2011 צ'זנה ופארמה ניהלו משא ומתן לגבי העברת שחקנים ביניהן, כשהעסקה הייתה שדפרל וג'יאנלוקה לאפדולה יעברו לצ'זנה בתמורה שאנדראה רוסיני וניקולה דל פיבו יעברו לפארמה (השווי של השחקנים מכל צד היה 2.6 מיליון אירו).
ב-5 באוגוסט 2015 ססואולו רכשה את דפרל.
ב-20 ביולי 2017 דפרל חתם בשורות רומא עד שנת 2022, כשהאחרונה שילמה עליו 5 מיליון יורו עבור השאלה ו-15 מיליון יורו חובת רכישה. את שערו הראשון בקבוצה כבש מפנדל בסיום המשחק נגד בנוונטו שקבע את תוצאת המשחק, ניצחון 2–5.
פרנץ יוזף ואלץ
פרנץ יוזף ואלץ (בגרמנית: Franz Josef Walz; 4 בדצמבר 1885 – 18 בדצמבר 1945) היה טייס בשירות האוויר הגרמני במלחמת העולם הראשונה ובלופטוואפה במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.