שבעת הבניינים במקום נהרסו באמצע 1868, ובאותה שנה החלה הבנייה במגרשים בברודוויי וברחוב סידר. החלק הראשון של המבנה נפתח ב-1 במאי 1870. הבניין עלה כמעט 4.16 מיליון דולר (שווה ל-82 מיליון דולר ב-2020). למרות הנכסים הגדלים של חברת אקוויטבל - שגדלו מ-5 מיליון דולר ב-1868 ל-11 מיליון דולר ב-1870 - האשימו המתחרים והציבור את החברה ואת הייד ב"בזבזנות". בניין אקוויטבל לייף היה מפואר יותר מבנייני משרדים אחרים בזכות חומרי הבנייה והשימוש במעליות. הבניין היה רווחי, והכניס 136,000 דולר בשנה משכר דירה עד 1871, עם 400 אנשים שעבדו בו. תכונותיו הובילו בעלי נכסים אחרים להוסיף מעליות וקומות נוספות לבניינים שלהם. העיצוב היווה השראה להוספת גגות דו-שיפועיים למבני ביטוח אחרים בקרבת מקום, כולל אלו של Mutual Life, ניו יורק לייף, מטרופוליטן לייף וגרמניה לייף.
הרחבות.
הפעילות של חברת אקוויטבל המשיכה לגדול ואיתה כמות העובדים בבניין, כך שבשנת 1872 המקום החל להיות צפוף לעובדים, מה שהוביל את החברה לרכוש נכסים במגרש האחורי הצמוד וליצור ספריית משפטים. המגרשים בברודוויי 122–124 הושכרו למסעדת דלמוניקו'ס. ה"ניו יורק טיימס" כתב ב-1875 כי האתר והמתקנים של הבניין אפשרו לו "לאמץ אולי יתרונות גדולים יותר מכל בניין מסחרי אחר בעיר". הרחבה גדולה החלה במרץ 1875 והושלמה חודשיים לאחר מכן. תאורה חשמלית נוספה על בסיס ניסיון בשנת 1878, והפכה את בניין אקוויטבל לייף לבניין המשרדים הראשון בעיר עם תאורה מסוג זה. בניין אקוויטבל לייף היה רווחי מאוד: בשנת 1892, ההכנסה השנתית שלו מהשכרה הוערכה ב-300,000 דולר, אשר יזמי נדל"ן העריכו כי היוו ארבעה אחוזים מהשווי האמיתי של הבניין.
בשנת 1885, הגישה חברת אקוויטבל למחלקת המבנים של העיר ניו יורק תוכניות לבניית הרחבה גדולה לבניין אקוויטבל לייף. מספר מגרשים בברודוויי וברחוב פיין, בגודל 58 על 24 מטרים, נרכשו עבור ההרחבה. הגג הדו-שיפועי יוסר ויוחלף בקומה השמינית והתשיעית. ההרחבה הושלמה ב-1887. היה זה במהלך ההתרחבות המאוחרת של שנות ה-80 של המאה ה-19 שנוסף בה גם הלובי המורחב, וקפה סברינה (Cafe Savarin) נפתח. בניין אקוויטבל לייף תפס אז את כל הבלוק למעט המגרשים הפינתיים ברחוב נסאו. הסופר ר' קרלייל בולי קבע שחברת אקוויטבל לא קיבלה את השליטה בבלוק כולו עד 1906, אז קנתה את המגרשים ברחוב נסאו 17 ו-23–25. מבנים אלה היו בהתאמה בניין בלמונט והבניין הלאומי המערבי, שמעולם לא נכללו כחלק מבניין אקוויטבל לייף. פוסט התבקש להכין תוכניות למבנה בן 40 קומות ב-1897, אם כי התכנון בסופו של דבר לא יצא אל הפועל.
כספת ניירות הערך והפסל של הייד בלובי נוספו בסוף המאה ה-19. עד שנת 1900 היו בבניין אקוויטבל לייף למעלה מ-3,000 דיירים. בשנת 1907, החברה של דניאל ברנהם, D. H. Burnham &amp; Company, הציעה להחליף את בניין אקוויטבל לייף במבנה בן 33 קומות (אחר כך שונו התוכניות לבניין בן 62 קומות), אך התוכנית בוטלה בסופו של דבר. במקום זאת, חברת אקוויטבל הקימה את בניין האזן ברחוב גריניץ' הסמוך כדי לאחסן את התיקים והמסמכים שלה.
הריסה.
בניין אקוויטבל לייף, שתואר כחסין אש, נהרס בשריפה מסיבית ב-9 בינואר 1912. השריפה החלה במרתף בסביבות השעה 5:00 בבוקר, לפי שעון מזרח ארצות הברית (EST), והתפשטה במהירות לשאר הבניין בשל מבנה המדרגות הפתוחות ופירי המעליות. צוותי כיבוי ממנהטן וברוקלין הוזעקו לכבות את השריפה, תוך שהם מעכבים את התנועה בגשר ברוקלין וברחובות הסמוכים. הטמפרטורה החיצונית באותו בוקר הייתה 8- מעלות צלזיוס, מה שגרם למי הכבאות לקפוא על הבניין. גובה המגדל היווה חיסרון: סולמות רכבי הכיבוי לא יכלו להגיע אל הקומות העליונות, וקווי החיים וההצלה מבניינים סמוכים נתקעו לפני שניתן היה להצמידם לבניין. היו כמה חילוצים בעלי הד גבוה, כולל זה של וויליאם גיבלין, נשיא הדייר הראשי של חברת הכספות של מרכנתיל, שנלכד בכספת. השליטה על האש הושגה בסביבות השעה 21:30, לפי שעון מזרח ארצות הברית (EST). עשן המשיך לעלות מהאתר גם יומיים לאחר מכן, ושניים מהקירות המבניים החיצוניים נותרו עומדים לאחר השריפה.
שישה בני אדם מתו, בהם חמישה עובדים וכבאי אחד. שלושה מהקורבנות נלכדו על הגג בזמן שניסו להימלט. הכסף בכספות, שהוערך ב-385 מיליון דולר, לא ניזוק. למרות שהבניין לא היה מכוסה בפוליסות ביטוח, אקוויטיבל ספגה הפסד קטן יחסית, שכן הבניין הוערך בפחות מ-3 מיליון דולר, הסכום שחסכה החברה על ידי ביטוח עצמי של נכסיה. הנזק נאמד ב-2 מיליון דולר, אך המבנה נחשב "ללא נכס" - הוא היה חסר ערך בגלל הביקוש הרב לקרקעות פנויות במחוז הפיננסי. רוב ההפסדים היו בשווי ספריית המשפטים של הבניין. האדמה למעשה הייתה שווה יותר לאחר השריפה מאשר קודם לכן.
חברת אקוויטבל הקימה במהירות משרדים זמניים בניין סיטי אינווסטינג. החברה גם מכרה את הקרקע לט. קולמן דו פונט באוקטובר 1912 תמורת 13.5 מיליון דולר. דו פונט פיתח את בניין אקוויטבל הנוכחי, שתוכנן על ידי ארנסט רוברט גרהאם ושות' , על אותו מגרש בין 1913 ל-1915. החלק הארי של הבניין החדש יותר היווה זרז מרכזי מאחורי החלטה על תוכנית בניין עיר של שנת 1916, שהציבה מגבלות על גובה הבניין וצורתו.
מורשת.
המבנה הראשוני תואר כאחד משלושה גורדי שחקים מוקדמים ומשפיעים של מנהטן תחתית, יחד עם בניין וסטרן יוניון טלגרף ובניין ניו יורק טריביון. ההיסטוריונים של האדריכליות, שרה ברדפורד לנדאו וקרל וו. קונדיט, כתבו כי בניין אקוויטבל לייף נחשב לאחד מגורדי השחקים הראשונים בעולם. עם זאת, סיווגו של בניין אקוויטבל לייף כגורד שחקים שנוי במחלוקת. בנייני טריביון ו-וסטרן יוניון מצוטטים באופן שונה ומגוון בתור גורדי השחקים הראשונים אי פעם, או גורדי השחקים הגדולים הבאים אחרי בניין אקוויטבל לייף בזכות הזינוק המשמעותי שלהם בגובה. בעוד שרוברט א.מ. שטרן לא ראה בבניין גורד שחקים, הוא כתב שהמבנה הוא "בניין המשרדים המודרני הראשון בעיר ובעולם אפוא".
קטמארקה
קטמארקה (פרובינציה)
סן בנדטו דל טרונטו
סן בנדטו דל טרונטו (באיטלקית: San Benedetto del Tronto) היא עיר בנפת אסקולי פיצ'נו שבמחוז מארקה שבאיטליה. זוהי העיר השנייה בגודלה בנפה, השוכנת על חוף הים האדריאטי ומהווה את אחד מאתרי הנופש הראשיים על החוף האדריאטי, ובה נמל דיג פעיל. סן בנדטו דל טרונטו ממוקמת על שפך נהר אלבולה (Albula) ושטחה משתרע עד לנהר טרונטו (Tronto) בדרום.
היסטוריה.
סן בנדטו היה מרטיר וחייל שנולד בקופרה מריטימה (Cupra Marittima) בתקופת שלטונו של קיסר רומא דיוקלטיאנוס. זמן קצר לאחר מכן, בעקבות צו שהוצא על ידי קונסטנטינוס בשנת 313, כמה מאמינים בנו קפלה על קברו של סן בנדטו. מאז נערץ סן בנדטו על ידי המקומיים. מאוחר יותר נבנתה כנסייה קטנה שכללה אפסיס שפנה למזרח והכניסה שלה פנתה למערב, על פי המסורת הנוצרית המוקדמת שהמזרח, כיוון זריחת השמש, מסמל את תחיית המתים של ישו. היסטוריונים טוענים שממצאים ארכאולוגיים שמקורות רומיים קושרים את סן בנדטו לעיר העתיקה של אלבה פיקנה (Alba Picena) אשר על גדתו הימנית של נהר אלבולה.
התיעוד הראשון על שם היישוב הוא משנת 998. בשנת 1211 העניק אוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את השטחים המשתרעים בין נהר טרונטו לבין נהר פוטנצה לעיר פרמו. ב-1245 העניק פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאסקולי פיצ'נו רצועת חוף בין נהר רגנולה לבין נהר טרונטו כדי לבנות נמל מבוצר. בשנים הבאות היו עימותים בין אסקולי לבין פרמו. ב-1478 התחוללה מגפת דבר שהשמידה חלק גדול מאוכלוסיית העיר. האזור נותר למעשה לא מיושב עד אשר פליטים מרומאניה יישבו מחדש את סן בנדטו שבה קיבלו חוזי חכירה. החל מהמאה ה-16 ועד למאה ה-19, פלשו העות'מאנים שוב ושוב לעיר, לקחו מלחים בשבי וכפו עליהם לשרת על אניותיהם. החל משנת 1650 החל מרכז העיר להתפשט מעבר לחומות העיר. ב-1754 הוקם הפרבר הימי הראשון בעיר, סן אנטוניו דה פאדובה. ב-1860 שיחררו ציידי האלפים את העיר משליטתה של הכנסייה. הצו המלכותי שהעניק לעיר את ההקדשה של "דל טרונטו" ניתן ב-1896. ב-1936 סופח הכפר פורטו ד'אסקולי לסן בנדטו דל טרונטו.
בין השנים 1943–1944, במהלך מלחמת העולם השנייה, ספגה העיר 144 הפצצות אוויריות ו-6 הפגזות ימיות. לאחר סיום המלחמה שגשגה כלכלת העיר. דיג נעשה לציר המרכזי של כלכלת העיר ובשנות השישים והשבעים של המאה ה-20 נעשה נמלה של העיר לאחד מנמלי הדיג הגדולים באיטליה. לאחר המלחמה נעשתה סן בנדטו ליעד פופולרי לתיירות בחוף הים האדריאטי.
סנטייגו דל אסטרו (פרובינציה)
סנטייגו דל אסטרו
הליגה הקדושה
הוגו קמפאנרו
ברל קצנלסון
טראני
טְרָאנִי (באיטלקית: Trani), היא עיר נמל במחוז פוליה שבדרום איטליה, בירת נפת בארלטה-אנדריה-טראני, השוכנת לחוף הים האדריאטי, כ-40 קילומטרים צפונית-מערבי לבארי.
היסטוריה.