סינמטק הרצליה הוא סינמטק - ארכיון סרטים, הפועל בהרצליה ושוכן בפסז' בין רחוב סוקולוב ורחוב הראשונים. הסינמטק מארח הקרנות בכורה וטרום-בכורה של סרטים מסחריים, מקרין סרטי קולנוע ישראליים עלילתיים ודוקומנטריים, סרטים זרים, סרטים חדשים וישנים ועוד.
פעילות.
בספטמבר 2008 נפתח הסינמטק מחדש, לאחר ששופצו שניים מבין שלושת האולמות המקוריים של מתחם קולנוע "סטאר" לשעבר, ומאז מוקרנים בו סרטים בשני אולמות הקרנה, בהם 275 מקומות ישיבה.
בשנת 2009 נפתח אולם שלישי עם כ-60 מקומות ישיבה, המשמש כמתחם למופעים באווירה אינטימית ובו פועל הפאב "תיאודור". במתחם מתקיימים ערבי נושא, הרצאות והופעות, ואף מוקרנים בו סרטים.
סינמטק הרצליה מארח יוצרים מתעשיית הקולנוע הישראלית והבינלאומית ומקיים רצועות הקרנה קבועות בהנחיית מבקרי קולנוע, שחקנים, אנשי אקדמיה ויוצרים. כן מעלים בו פסטיבלים קצרים המתמקדים בתרבויות השונות: כדוגמת הקולנוע ההודי (בשיתוף שגרירות הודו בישראל), והיפני (בשיתוף אגודת ידידות ישראל-יפן).
הסינמטק בעל תקן ואישור הנגשה מעיריית הרצליה. יש במקום מעלית לכיסאות גלגלים, מקומות ישיבה מיוחדים, מכשירי שמיעה לכבדי שמיעה ושרותי נכים.
סילואט
פול גריפיתס
פול גריפיתס (באנגלית: Paul Griffiths נולד ב-24 בנובמבר 1947) הוא מבקר מוזיקה, סופר ולבריתן בריטי. הוא נודע בעיקר בכתביו על מוזיקה קלאסית מודרנית ובכתיבת הלבריות לשתי אופרות מן המאה ה-20, "מרקו פולו" של טאן דון ו"מה עכשיו?" של אליוט קרטר.
חיים וקריירה.
פול גריפיתס נולד בברידג'נד שבוויילס. הוא למד לתואר ראשון ושני בביוכימיה בלינקולן קולג' שבאוקספורד ומ-1971 עבד כמבקר מוזיקה עצמאי. בשנת 1973 הצטרף לצוות הכותבים של מילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים וב-1982 למבקר המוזיקה הראשי של הטיימס, משרה שבה החזיק במשך עשר שנים. בין 1992 ל-1996 עבד כמבקר מוזיקה בניו יורקר, ומ-1997 עד 2005 בניו יורק טיימס. אוסף של ביקורות מוזיקה לעיתונים אלה ולכתבי עת אחרים יצא לאור ב-2005 בשם "חומר הדברים הנשמעים: כתבים על מוזיקה, כרך 31 של לימודי מוזיקה באיסטמן. גריפיתס עוטר בתואר הכבוד "אביר מסדר האמנויות והספרות" הצרפתי בשנת 2002 והתקבל כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-2011. באותה שנה זכה גם בפרס דימס טיילור על רשימותיו לתיאטרון מילר.
בשנת 1978 החל גריפיתס לכתוב גם ספרי עיון ומונוגרפיות על מוזיקה קלאסית ועל מלחינים, החל ב"מוזיקה מודרנית:היסטוריה מרוכזת מדביסי עד בולז ובולז" (כרך 16 של מחקרי מלחינים של אוקספורד). אף כי רוב הפרסומים הללו עוסקים במלחיני המאה ה-20 ויצירותיהם, גריפיתס כתב גם עבודות כלליות יותר על מוזיקה קלאסית, בהן "תולדות רביעיית המיתרים" (1985), "מדריך פינגווין למוזיקה קלאסית" (2005) ו"היסטוריה מרוכזת של מוזיקה מערבית" (2006).
ב-1989 הוציא גריפיתס לאור את הרומן הראשון שלו, "אני ומרקו פולו: רומן של תמורות", שזכה ב-1990 בפרס הסופרים של חבר העמים הבריטי לרומן ראשון מצטיין באירופה ובדרום אסיה. הרומן הוא גרסה בדיונית של זכרונות מרקו פולו שהכתיב לרוסטיצ'לו דה פיזה, חברו לתא בכלא בג'נובה, שם נכלא עם שובו מסין. (רוסטיצ'לו הוא ה"אני" שבשם הספר.) כעבור שנתיים פרסם גריפיתס את הרומן השני שלו, "הסיפור הפיוטי של סר טריסטראם", הגשה מחדש של אגדת "טריסטאן ואיזולט", שזורה בסיפור האהבה של המספר עצמו והרהוריו על העליות והמורדות, שחלו בהשפעה ובפרשנות של האגדה במשך השנים. הרומן האחרון עד כה של גריפיתס, "הקשיבו ואספר לכם" (2008), משתמש בטכניקת כתיבה כפויה, דומה לזו שהייתה נהוגה בקבוצת האוונגארד Oulipo. ב"הקשיבו ואספר לכם" מספרת אופליה את עלילותיה בנאראטיב בגוף ראשון, שגריפיתס יצר תוך שימוש באוצר המילים המצומצם המוקצב לה בהמלט של שקספיר, בן 481 מילים בסך הכל.
התנסותו הראשונה של גריפיתס כלבריתן אופרה הייתה ב"תיבת התכשיטים", שעשתה שימוש באופרות הלא-גמורות של מוצרט,
Lo sposo deluso ו- L'oca del Cairo, יחד עם כמה אריות והרכבים, שכתב כדי לשלבן באופרות של מלחינים אחרים. סיפור המעשה הוא שחזור דמיוני של פנטומימה, שבה השתתפו כביכול מוצרט ואלואיזה ובר בשנת 1783. הצגת הבכורה של "תיבת התכשיטים" התקיימה ב-1991 בנוטינגהאם בביצוע אופרה נורת' ובניצוח אלגר הווארת' בהמשך עלתה בארצות הברית בביצוע "סקיילייט אופרה תיאטר" (1993), "וולף טראפ אופרה" (1994) והאופרה של ניו ג'רזי (1996). בשנת 2006 השיבה אותה לבמה האופרה הקלאסית של האמטון ליובל ה-250 להולדת מוצרט. יצירתו השנייה של גריפיתס מטיפוס זה, "אניאס בגיהנום", נכתבה לשירים ומוזיקת מחול מתוך פרטיטורות שפרסל כתב לתיאטרון, מעין "הקדמה" לדידו ואניאס של פרסל משנת 1689. הצגת הבכורה שלה התקיימה בשנת 1995 באוניברסיטת מרילנד בניצוח קנת סלוויק.
הלברית של גריפיתס ל"מרקו פולו" של טאן דון הייתה הראשונה שכתב לאופרה מאת מלחין חי. בסוף שנות ה-80' קיבל טאן דון הזמנה מפסטיבל אדינבורו לחיבור אופרה מקורית. כפי שסיפר בראיון משנת 1997:
נוסף ללבריות המקוריות שלו, כתב גריפיתס תרגומים לאנגלית מודרנית ללבריות של מעשה בחייל של סטרווינסקי, חליל הקסם של מוצרט ולה בוהם של פוצ'יני. עוד כתב טקסטים פואטיים לליווי מוזיקה קלאסית מסוגות אחרות.
חיים אישיים.
פול גריפיתס נשוי למחברת הסיפורים הקצרים, אן וסט.
ביבליוגרפיה.
מונוגרפיות על מלחינים מן המאה ה-20.
"Boulez" (Volume 16 of "Oxford Studies of Composers"), Oxford University Press, 1978
יוחנן פרלוב
רבי יוחנן פרלוב (ז' באב תר"ס, אוגוסט 1900 – כ"א בכסלו תשט"ז, דצמבר 1955) היה האדמו"ר המרכזי של חסידות קרלין לאחר השואה, בנו הצעיר של רבי ישראל מסטולין.
ביוגרפיה.
נולד בסטולין בז' באב תר"ס לרבי ישראל מסטולין, נישא בכ' בכסלו תרפ"ב למרגלית בתו של רבי שמעון שלמה מאליק. לאחר נישואיו התגורר בלוצק והנהיג את חסידי קרלין באזור וואהלין. עם התקרבות הגרמנים ללוצק ברח עם אשתו ושתי בנותיו לברית המועצות. במהלך הבריחה, בשהותם בפרונזה, נפטרו אשתו ואחת מבנותיו. לאחר המלחמה שבה נספו ארבעה מאחיו ופטירתו של האח הנוסף, רבי יעקב חיים פרלוב, ללא בנים, הפך רבי יוחנן לאדמו"ר המרכזי של חסידות קרלין סטולין. בכ"ג באייר תש"ו (1946) עלה רבי יוחנן לארץ ישראל והתקבל בהתלהבות על ידי חסידי קרלין סטולין שגרו בארץ ישראל. כעבור שנתיים עבר לארצות הברית.
רבי יוחנן פיתח את החצר והקים מרכזים חדשים וגדולים בארצות הברית ובארץ ישראל. הוא פעל מתוך מטרה לאחד את כל חסידי קרלין שבארץ ישראל לקהילה אחת ללא פילוגים. הוא איחד בין ישיבת "בית אהרן" לישיבת "פאר ישראל" וקראה בשם "בית אהרן וישראל" ואיחד את שלושת בתי הכנסת שהיו בתל אביב, לבית כנסת אחד ברחוב בר כוכבא. בהיותו בארץ ישראל התגורר בחיפה.
מנגד, ביסס את הצעירים לחברה בפני עצמה והורה להם להתפלל בנפרד משאר החסידים. קבוצה זו הייתה הגרעין של החסידות לאחר פטירת רבי יוחנן.
בשנת תשי"ד (1954) ביקר רבי יוחנן בארץ ושהה בה עד לאחר ראש השנה תשט"ו, אז שב לארצות הברית ונפטר שם בכ"א בכסלו תשט"ז (1955). לאחר פטירתו התעורר וויכוח בין החסידים היכן לקוברו, ולבסוף הוחלט לקוברו בארצות הברית על פי גורל. אולם חסידי קרלין שבארץ ישראל לא הסכימו עם ההחלטה וכעבור שנה הועלתה גופתו והובאה לקבורה בבית הקברות בטבריה, צמוד לקברו של רבי מנחם מנדל מויטבסק.
בתו פייגא (נפטרה ט' בכסלו תש"ע) נישאה לעזרא שוחט ולהם נולדו שני בנים ובת: האדמו"רים רבי ברוך מאיר יעקב שוחט האדמו"ר מקרלין-סטולין שממשיך דרכו וממלא מקומו של זקנו בהנהגת החסידות בארץ ובתפוצות, ורבי יוחנן שוחט האדמו"ר מלוצק. בתם רבקה נשואה לרב יעקב ברוך לעדרייך, רבם של חסידי קרלין בארצות הברית.
יוחנן מלוצק
קית' פארק
קית' רודני פארק (באנגלית: Keith Rodney Park; 15 ביוני 1892 - 6 בפברואר 1975) היה מרשל אוויר ראשי בחיל האוויר המלכותי, אלוף הפלות במלחמת העולם הראשונה ומפקד בחיל האוויר המלכותי במהלך מלחמת העולם השנייה, במהלכה שימש בתפקידי פיקוד במהלך שתי מערכות אוויריות מכריעות בזירה האירופית - הקרב על בריטניה והקרב על מלטה. בגרמניה נודע בכינוי "מגן לונדון". הוענקו לו עיטורי מסדר האמבט, מסדר האימפריה הבריטית, צלב צבאי עם אות מערכה, צלב התעופה המצוינת ולגיון ההצטיינות.
ראשית הקריירה הצבאית.
נולד בתמז, ניו זילנד. אביו היה סקוטי שעבד כגאולוג בחברת מכרות. כבר בצעירותו היה להוט אחר רכיבה על סוסים ורובים. ב-1911 התגייס לחיל התותחנים בצבא ניו זילנד. לאחר מכן השתחרר ועבד כגזבר על אוניות מטען ונוסעים, עבודה בעקבותיה זכה לכינוי "סקיפר".
עם פרוץ מלחמת העולם עזב את עסקי הספנות וחזר ליחידת התותחנים שלו, עמה השתתף באפריל 1915 בנחיתה בגליפולי במסגרת כוחות אנז"ק. פארק קיבל דרגת קצונה (סגן משנה) בזכות תפקודו במהלך מלחמת החפירות שהתנהלה בגליפולי. באוגוסט 1915 פיקד כבר על גדוד תותחנים בקרב הנחיתה במפרץ סולבה, ובמלחמת החפירות שהתנהלה בעקבותיו. במהלך תקופה זו החליט פארק החלטה לא רגילה - לעבור מצבא ניו זילנד לצבא בריטניה ולהצטרף לרגימנט המלכותי של הארטילריה הרכובה. הרגימנט עזב את גליפולי בינואר 1916.
הקרבות בהם השתתף פארק בגליפולי הותירו בו את רישומיהם הפיזיים והמנטליים. על אף שבהמשך חייו דיבר עליהם בנוסטלגיה, הייתה זו תקופה לא קלה. פארק למד להעריך את מפקד אנז"ק ויליאם בירדווד, אשר סגנון מנהיגותו ותשומת לבו לפרטים היוו דוגמה לפארק בהמשך דרכו.