המדינות נחשבות דומות מבחינת צרכים, אך לא מבחינת היכולת להשיגם. מיקומן של מדינות מבחינת יכולות קובע את התפלגות היכולות. ההתפלגות המבנית של היכולות מגבילה שיתופי פעולה בין מדינות עקב חשש מרווח יחסי גדול יותר של המדינות האחרות, ומהאפשרות של פיתוח תלות באותן מדינות. הרצון והיכולות היחסיות של כל מדינה ומדינה למקסם את הכוח היחסי שלה מביאים לכך שהמדינות מגבילות זו את זו, ונוצר מאזן כוחות המעצב את המערכת הבינלאומית. מאזן הכוחות מעורר את דילמת הביטחון שכל המדינות מתמודדות איתה. יש שתי דרכים שבהן מדינות יוצרות מאזן כוחות: איזון פנימי ואיזון חיצוני. איזון פנימי מתרחש כשמדינות מטפחות את היכולות שלהן על ידי צמיחה כלכלית ו/או צמיחה צבאית. איזון חיצוני מתרחש כשמדינות כורתות בריתות כדי לבלום את עוצמתן של מדינות ובריתות חזקות יותר.
נאו-ריאליסטים טוענים שיש שלוש מערכות אפשריות:
נאו-ריאליסטים טוענים כי מערכת דו־קוטבית יציבה יותר ממערכת רב־קוטבית, שכן ניתן ליצור בה מאזן כוחות רק באמצעות איזון פנימי היות שאין מעצמות גדולות נוספות שניתן לכרות איתן בריתות. מכיוון שיש רק איזון פנימי במערכת דו־קוטבית, יש פחות הזדמנויות לטעויות תפיסה, ולכן פחות סיכוי לפתוח במלחמה בין מעצמות.
דיון מלומד.
בתוך האסכולה הריאליסטית.
בזמן שנאו-ריאליסטים מסכימים שהמבנה של יחסים בינלאומיים הוא המניע העיקרי בחיפוש אחר ביטחון, ישנם חילוקי דעות בין חוקרים נאו-ריאליסטים בנוגע לשאלה האם מדינות שואפות לשרוד ותו לא, או שמדינות רוצות למקסם את העוצמה היחסית שלהן. קנת' ווולץ מייצגים את הדעה שמדינות שואפות אך ורק לשרוד, בעוד מירשהיימר ותומכי ריאליזם התקפי תומכים ברעיון שמדינות רוצות למקסם את העוצמה היחסית שלהן.
אסכולות נוספות.
נאו-ריאליסטים טוענים שכיוון שמלחמות הן תוצאה של המבנה האנרכי של המערכת הבינלאומית, סביר שהן תימשכנה גם בעתיד. אכן, נאו-ריאליסטים טוענים לעיתים קרובות שהעיקרון המנחה של המערכת הבינלאומית לא השתנה במהותו מתקופת תוקידידס ועד להופעת הלוחמה הגרעינית. ההשקפה לפיה שלום ארוך טווח לא צפוי להיות מושג מתוארת על ידי תאורטיקנים אחרים כהשקפה פסימית מאוד על היחסים הבינלאומיים. אחד האתגרים העיקריים של הנאו-ריאליזם הוא תאוריית השלום הדמוקרטי והמחקרים שתומכים בה, כמו הספר "Never at War" . הנאו-ריאליסטים טוענים בתגובה שתאורטיקנים שתומכים בשלום הדמוקרטי נוטים לבחור את ההגדרה של דמוקרטיה כדי להגיע לתוצאה האמפירית המבוקשת. לדוגמה, גרמניה בתקופתו של וילהלם השני, הרפובליקה הדומיניקנית בתקופתו של חואן בוש , או צ'ילה בתקופתו של סלבדור איינדה לא נחשבות "דמוקרטיות מהסוג הנכון", והעימותים שלהן לא נחשבים כמלחמות לפי התאורטיקנים הללו. כמו כן, הם טוענים שמלחמות מסוימות בין מדינות דמוקרטיות נמנעו רק על ידי גורמים שאינם מכוסים על ידי תאוריית השלום הדמוקרטי.
הסנגורים של תאוריית השלום הדמוקרטי רואים את התפשטות הדמוקרטיה כעוזרת למתן את השפעות האנרכיה. Bruce Russett טוען כי עם מספיק דמוקרטיות בעולם, "עשוי להיות אפשרי להחליף חלקית את העקרונות הריאליסטיים (אנרכיה ודילמת הביטחון של המדינות) ששלטו בפועל ... לפחות מאז המאה השבע עשרה". ג'ון מולר מאמין שהדמוקרטיה והשלום יבואו לא באמצעות התפשטות הדמוקרטיה, אלא תנאים אחרים (כגון כוח). קנת' וולץ תומך בטענתו של מולר ומציין כי "חלק מהדמוקרטיות – בריטניה של המאה התשע עשרה וארצות הברית של המאה העשרים – היו בין המדינות החזקות ביותר בתקופתן".
טקלה הקדושה
טקלה הקדושה היא קדושה נוצרייה מהתקופה הנוצרית המוקדמת, והיא הייתה מחסידיו של השליח פאולוס הקדוש במאה ה-1. טקלה הקדושה איננה נזכרת בברית החדשה, והמידע אודותיה מגיע מהספר החיצוני הנוצרי (אפוקריפה) מעשי פאולוס וטקלה, שנכתב, ככל הנראה, במאה ה-2.
לפי מעשי פאולוס וטקלה, הייתה טקלה בתולה אצילה מקוניה, שהאזינה לדרשותיו של פאולוס והצטרפה אליו. משפחתה וארוסה נידו אותה בשל כך, והיא נידונה למוות בשל אמונתה. בדרך נס היא ניצלה משריפה על המוקד על ידי סערה, ויצאה עם פאולוס לפיסידיה. לאחר מותו חיה בקטסיפון והגיעה לגיל מופלג.
טקלה הקדושה זכתה למעמד חשוב בנצרות האוריינטלית, ונחשבה למופת ולדגם לאישה הנוצרייה המאמינה. עוד תוארה כשווה לשליחים וכראשונת השליחים בין הנשים. פולחנה רווח בעיקר בקטסיפון, קוניה ובניקומדיה (כיום איזמיט בצפון-מערב טורקיה). פולחנה התפשט גם למערב אירופה החל במאה ה-4.
טקלה הקדושה היא הקדושה מגנה של העיר טרגונה בקטלוניה שבצפון-מזרח ספרד, ויום חגה, 23 בספטמבר, ניצב במרכזן של חגיגות סנטה טקלה (Festes de Santa Tecla). לחגיגות אלה מסורת ארוכת שנים ומקורן במאה ה-11. חשיבותן גדלה והן קיבלו את דמותן הנוכחית בעקבות חגיגות ותהלוכות רחוב מלוות בריקודים ובמוזיקה, שנערכו בעיר ב-1321, כששרידי ידה של הקדושה הגיעו לעיר. בעיר ניצבת כנסייה המוקדשת לקדושה.
האסטרואיד 586 Thekla שהתגלה על ידי מקס וולף, נקרא על שמה.
ג'אני ורסאצ'ה
הקרב הראשון על עזה
ליגת העל השוודית
ליגת העל השוודית, בשמה הרשמי פוּטבוֹלסאלסונסקאן ובקיצור "אלסוונסקאן" (בשוודית: Allsvenskan), היא ליגה שוודית מקצוענית למועדוני כדורגל. זוהי הליגה העליונה והראשונה של התאחדות הכדורגל השוודית. בליגה משחקים 16 מועדונים, והיא מבוססת על שיטת עלייה וירידה עם ליגת המשנה, הסופרטן. העונה נמשכת מסוף מרץ או תחילת אפריל עד לתחילת דצמבר, כאשר כל קבוצה מה-16 משחקת 30 משחקים בעונה.
ליגת העל השוודית ממוקמת במקום ה-22 בשיטת הדירוג של אופ"א לליגות, דירוג המבוסס על הופעות במסגרות האירופיות במשך חמש השנים האחרונות. נכון לעכשיו, הליגה השוודית היא הליגה המדורגת הכי גבוה מבין כל ליגות הכדורגל המקצועניות באזור סקנדינביה. האלופה המכהנת היא מאלמה, שהיא גם שיאנית הזכיות עם 22 אליפויות שוודיה.
היסטוריה.
השנים המוקדמות.
התחרות התחילה למעשה ב-1896 בתחרות גביע שנקראה ה-"Svenska Mästerskapet" ("טורניר גביע שוודיה"). היא כללה טורניר נוקאאוט של סדרת משחקים שהתקיימו בגטבורג או בסטוקהולם במתכונת גביע לאומי שהכריע את האלופה. במשך רוב השנים של קיום המתכונת הזאת, רק קבוצות מגטבורג וסטוקהולם השתתפו, ולכן האליפויות מתקופה זו נחשבות לפחותות ביחס לאליפויות החל מתחרות ה-"Allsvenskan" (האלסוונסקאן) שהחלה רק בעונת 1924/1925. במקביל לתחרות זו החל מ-1910 התקיים טורניר הסדרה השוודית. מנצחות של "הסדרה השוודית" עד עונת 1930–1931 לא נחשבות כחלק מ"אלופות שוודיה" הרשמיות, כיוון שהמושג "אלופת שוודיה" (Svenska Mästare) היה שמור למנצחת במפעל טורניר גביע שוודיה. על כן, המנצחות בטורניר זה לא מוכרת כ"אלופת שוודיה" אלא כ"זוכת הסדרה" (Seriemästare). כיום אך ורק זוכות "טורניר הגביע השוודי" שהתקיים בין 1896 ועד 1926 מוכרות בהתאחדות השוודית כאלופות שוודיה.
אליפות כל-שוודית (האלסוונסקאן).
האלסונסקאן (Allsvenskan) החלה לפעול בעונת 1924/1925. השחקן הראשון שהבקיע שער במסגרת האלסוונסקאן היה אברט בלומגרן, ששיחק עבר סלייפנר, והאלופה הראשונה בעונה זו הייתה גאיס. עד 1930 הייתה אלופת הליגה "אלופת הסדרה" בלבד, ורק החל מעונת 1930/1931 זוכת הליגה נחשבת גם ל"אלופת שוודיה". האלופה הראשונה הרשמית של הליגה שהוכתרה גם כאלופת שוודיה ולא רק "אלופת הסדרה" הייתה גאיס. בכך הליגה של שנים-עשר הקבוצות החליפה את הסדרה השוודית ואת "גביע האליפות השוודי" והפכה לליגה המרכזית של הכדורגל בשוודיה. ב-20 השנים הראשונות, קבוצות מנורלנד ומגוטלנד לא הורשו להשתתף בליגות העליונות של ההתאחדות, אך ההחלטה שונתה, ורק החל מעונת 1953/1954 הורשו הקבוצות הללו להשתתף בליגות העליונות. בעונת 1955/56, ליקסל הפכה לקבוצה הראשונה מנורלנד שמעפילה לפלייאוף העלייה לאלסונסקאן, אך הפסידה לגאיס. ב-1959, הליגה שונתה והוחלט שתשוחק מהסתיו לאביב כדי שתשוחק בשנה קלנדרית אחת בלבד ולא בשתיים. ב-1973, הליגה הורחבה ל-14 קבוצות. בשנות ה-70, מאלמה, תחת הניהול של הספרדי אנטוניו דוראן ולאחר מכן של האנגלי בוב הוטון, זכתה חמש פעמים באלסונסקאן והעפילה בעונת 1978/79 לגמר הגביע האירופי, שם הפסידה לנוטינגהאם פורסט.
שנות הפלייאוף ושינוי בחוקה (1982 - 1992).
החל מעונת 1982, בסיום העונה הסדירה של הליגה שוחק שלב פלייאוף שקבע את זהות האלופה השוודית, מה שיצר מצב שיש בשנים 1982 ועד 1990 שני סוגי תארים - "אלופת הליגה" - היא שסיימה במקום הראשון בליגה בסיום העונה, ו"אלופת שוודיה" שהיא זאת שניצחה בשלב הפלייאוף שהיה במתכונת גביע נוקאאוט וזכתה ב"גביע האליפות השוודי". בשנים 1985–1989, מאלמה הפגינה שליטה בליגה וזכתה בתואר אלופת הליגה חמש פעמים ברצף, אולם זכתה בגביע האליפות רק פעמיים מתוכם. בעונת 1990 חל שינוי בליגת העל השוודית - כל ניצחון שווה 3 נקודות.
עונה לאחר מכן החל מ-1991 הפסיקו לקיים את גביע הנוקאאוט על אליפות שוודיה - והחלו לקיים סיבוב שלישי בו הטבלה הייתה מתפצלת ל-2 פלייאופים: פלייאוף אליפות ופלייאוף הישרדות (מקומות 1–6 פלייאוף אליפות, ומקומות 7–10 פלייאוף הישרדות). הזוכה באליפות הליגה אחרי שלב הפלייאוף הייתה למעשה גם אלופת שוודיה הרשמית והתואר אוחד.
כיום.