במשך תקופה ארוכה אחת התעלומות הייתה היעדר קבר אחים בשדה הקרב. באביב 2006, משלחת ארכאולוגית השתמשה בגאוגרף חדש, שחשף "ששה עצמים הממוקמים ממערב למזרח ברווח של 100–120 מטרים." לדברי מדענים, זהו מקום קבורתם של הרוגי הקרב. מדענים הסבירו את היעדר שרידי עצמות בכך ש"לאחר הקרב, גופות המתים נקברו בעומק רדוד", ו"כרנוזום הגדיל את הפעילות הכימית ובהשפעת משקעים, נהרסו כמעט לחלוטין גופות ההרוגים, כולל עצמות." יחד עם זאת, הוזנחה לחלוטין האפשרות שראשי חץ נתקעו בעצמות המתים והעדר חניתות שנפלו, כמו גם נוכחות צלבים בקבורה, שהפעילות הגאולוגית, לא יכלה הייתה להעלימם לחלוטין ללא עקבות. צוותי זיהוי פלילי שהיו מעורבים בחפירות, אישרו את קיומם של אפר, אך "לא יכלו לקבוע אם האפר בדגימות הוא שרידי אדם או בעלי חיים."
היסטוריונים מסבירים את היעדרם של ממצאים משמעותיים של ציוד צבאי בשדה הקרב בכך שבימי הביניים "הדברים הללו היו יקרים בטירוף", כך שלאחר הקרב נאספו בקפידה כל הפריטים. הסבר דומה הופיע במאמרי מדע פופולרי באמצע שנות השמונים, כאשר לא נמצאו ממצאים באתר אפילו כאלה הקושרים בעקיפין לקרב הגדול והדבר נזקק בדחיפות להסבר מקובל. השימוש בגלאי מתכת אלקטרוניים מודרניים לביצוע בדיקה רציפה של אזור זה אפשרה לגלות אוספים של פסולת מתכת וחפצים חסרי צורה. בתקופת ברית המועצות בוצעו עבודות חקלאיות בשדה זה והאדמה ספגה אמוניום חנקתי, המשמיד מתכת ומשמש לדישון. אף על פי כן, משלחות ארכאולוגיות מצליחות למצוא ממצאים בעלי עניין היסטורי בעיקר שקעי מתכת, בסיסי חנית, טבעות, שברי גרזן, חלקי שרוול או שולי שרשרת עשויה פליז ולוחות שריון, שהוצמדו על בסיס רצועת עור
אחד הקשיים בפרשנות הממצאים הארכאולוגיים משדה קוליקובו הוא תיארוך רחב למדי של כלי נשק וציוד צבאי. רובם יכלו להישאר בשימוש זמן רב, עד המאה ה-17 ואבדו במהלך הקרב עם הטטרים של חצי האי קרים, שצוינו בתיאורים מהשנים 1542, 1571, 1607 ו-1659. נוסף לזה, רוב הפריטים המתוארכים בביטחון למועד קרב קוליקובו נמצאו סביב לשדה קוליקובו, אך לא באתר הקרב עצמו.
הכנות.
כדי לצאת לקרב מכריע על האויב בשטחו עוד לפני התקרבותם של הליטאים או לוחמי ריאזאן, מבעלי בריתו של ממאי וגם להשתמש בקו המים כדי להגן על העורף במקרה של התקרבות האורדה, החיילים הרוסים עברו לגדה הימנית של הדון והרסו את הגשרים מאחוריהם. ואז, במהלך המעבר לנהר דון, יחידות החזית הטטריות, רדפו אחר הגדודים הרוסים, וצפו בכוחות הרוסים משם. זמן קצר לאחר מכן נודע לממאי שהרוסים חצו את הדון.
בערב ה-7 בספטמבר, הכוחות הרוסים היו מסודרים בתצורות קרב. הגדוד הגדול בפיקודו של נסיך מוסקבה עמד במרכז. באגף הימני ניצב גדוד בפיקודו של הנסיך הליטאי אנדריי אולגרדוביץ' וגדוד שמאלי בפיקוד הנסיכים וסילי יארוסלאבסקי ותיאודור מולוז'סקי. מול הגדוד הגדול עמד גדוד משמר בפיקוד הנסיכים סימון אובולנסקי ואיוואן מטארוסה. גדוד גיבוי נוסף בראשותו של ולדימיר אנדרייביץ' ודמיטרי מיכאילוביץ' בוברוק-וולינסקי הוצב בחורשת האלון במעלה נהר הדון. בערב ובלילה ה-7 בספטמבר, דמיטרי סייר בכוחות וערך ביקורת. בליל ה-8 בספטמבר יצאו דמיטרי ובוברוק לסיור ובחנו מרחוק את העמדות הטטריות ואת עמדותיהם שלהם.
לפני תחילת הקרב עמד דמיטרי דונסקוי בשורה הראשונה של הצבא והחליף בגדים עם מיכאיל ברנוק (או בריאנוק) החביב עליו, שעמד מתחת לדגל הנסיך. לאחר הקרב הראשי, ברנוק נמצא הרוג ובקרבתו שכבו הרבה נסיכים ולוחמים רוסים שהגנו על "הנסיך". הנסיך עצמו נמצא חי מתחת לעץ ליבנה כרות. מחבר הרומן ההיסטורי "שחר מעל רוסיה" (Зори над Русью), מיכאי ראפוב, הסביר זאת ברצונו של מגינו של הנסיך, סמיון מליק להגן על הנסיך מפני פרסות סוסים. על פי כמה מקורות, הנזיר הלוחם אנדריי אוסליאבה היה זה שלקח את הנסיך ליער.
מהלך הקרב.
בוקר ה-8 בספטמבר היה מעורפל. השעה הייתה 6 בבוקר, עד שהתפוגג הערפל והכוחות עמדו מוכנים לקרב, שמרו על קשר באמצעות קולות חצוצרות. הנסיך סייר בין הגדודים, לעיתים קרובות החליף סוסים. בשעה 12 הופיעו הטטרים גם הם בשדה קוליקובו. הקרב החל בכמה התכתשויות קטנות של הגזרות המתקדמות, שלאחריהן התרחש דו-קרב בין טטר צ'לובי (או טמיר-ביי) עם הנזיר אלכסנדר פרסבט. שני הלוחמים נפלו מתים (אירוע זה שתואר רק ב"אגדת הטבח בממאי", מיוחס כאגדה). לאחר מכן נערך קרב של גדוד משמר עם חיל החלוץ הטטרי, בראשות המנהיג הצבאי טליאק (במספר מקורות - טוליאק). דמיטרי דונסקוי עלה לראשונה עם גדוד המשמר ואז הצטרף לשורות הגדוד והחליף את מדיו וסוסו עם הבויאר ממוסקבה מיכאיל אנדרייביץ' ברנוק, שלחם אז ומת תחת דגלו של הדוכס הגדול.
על פי תיעוד מאותם ימים, המאבק במרכז השדה היה ממושך וארוך. צוין כי הסוסים לא היו יכולים עוד ללכת על הגופות, מכיוון שלא היה מקום פנוי. במרכז ובאגף שמאל, הרוסים היו על סף קריסה כאשר הטטרים היו קרובים לשבור את תצורות הקרב שלהם, אך מתקפת נגד סייעה לבלום את המתקפה הטטרית, כאשר "גלב מבריאנסקי עם הגדודים של ולדימיר וסוזדל עבר על גוויות המתים". הטטרים כיוונו את המכה העיקרית לגדוד הרוסי באגף שמאל, תוך שהגדוד הרוסי התנתק מהגדוד ונע אל גדת נפריאדבה, הטטרים רדפו אחריהם, נוצר איום על החלק העורפי של הצבאות הרוסית.
ולדימיר סרפוחובסקוי, שפיקד על גדוד הגיבוי והמארב, הציע לצאת למתקפה מוקדם יותר, אך המושל בוברוק עיכב אותו וכשהטטרים פרצו לנהר הוא הורה לתקוף. כניסת הפרשים מאחורי הכוחות העיקריים של אורדת הזהב הייתה מכריעה. הפרשים הטטרים נדחקו לנהר ונהרגו שם. במקביל, הגדודים של אנדריי ודמיטרי אולגרדוביץ' יצאו להתקפה. הטטרים התערבבו ונמלטו.
מהלך הקרב השתנה. ממאי, שצפה על מהלך הקרב מרחוק, ברח עם כוחות קטנים ברגע שגדוד המארב של הרוסים נכנס לקרב. לטטרים לא היו שום עתודות לנסות להשפיע על תוצאת הקרב או לפחות לחפות על הנסיגה, ולכן כל הצבא הטטרי ברח משדה הקרב. גדוד המארב רדף אחרי הטטרים עד לחמרחק 50 מייל. בשובו למרדף החל ולדימיר אנדרייביץ' לאסוף צבא. הדוכס הגדול עצמו, דמיטרי דונסקוי, נפצע ונפל מסוסו, אך הצליח להגיע ליער, שם נמצא מחוסר הכרה לאחר הקרב תחת עץ ליבנה.
אומדן אבדות.
הרישומים השונים מגזימים מאוד במספר ההרוגים של אורדת הזהב וטוענים כי 800 אלף איש נהרגו (מה שמתאים להערכה של מספר חיילי צבאו של ממאי) ואפילו ל-1.5 מיליון איש. חלק מההיסטוריונים טוענים כי בעת בריחתו של ממאי עצמו לחצי האי קרים, מנו כוחותיו 9 אלף חיילים. ידוע באופן מהימן על מותם של ארבעה נסיכים רוסים בקרב: פיודור רומנוביץ', איוואן פיודורוביץ' בלוזרסקי, פיודור ומסטיסלב יורייביץ' טרוסה.
ההיסטוריון יבגני רזין טוען כי 25 עד 30 אלף איש לערך, נספו בקרב קוליקובו מצד צבא הנסיכויות הרוסיות, שזה מחצית מההערכה שלו לגבי מספר הצבא הכולל. א. קירפיצ'ניקוב הניח בזהירות כי כ-800 בויארים ו-5 עד 8 אלף איש מתו בקרב. א. ביליצ'ב, שהתבסס על מחקר על קרבות דומים באירופה של ימי הביניים, הניח שהצבא הרוסי יכול היה לאבד כשליש מכלל החיילים שלחמו בקרב.
השלכות.
לדברי פליקס שבולדו, "הניצחון בשדה קוליקובו הבטיח עבור מוסקבה את חשיבותה כמארגנת והמרכז האידאולוגי של איחוד הארצות הסלאביות המזרחיות והראה כי הדרך למדינה ולאחדותם פוליטית הייתה הדרך היחידה לשחרור משליטה זרה".
בעבור אורדת הזהב, תבוסת חייליו של ממאי תרמה לאיחודה "תחת שלטונו של שליט יחיד, חאן טוכטמיש". ממאי אסף בחיפזון את שאר כוחותיו בחצי האי קרים, מתוך כוונה לחזור לכבוש את נסיכויות רוסיה, אך הובס על ידי טוכטמיש. מכיוון שדמיטרי סירב להמשיך ולשלוח מיסים לטוכטמיש, שנתיים לאחר קרב קוליקובו, אורדת הזהב פתחה במערכה נגד מוסקבה, שרפה את העיר ואילצה את דמיטרי לחדש את התשלומים.
אף על פי כן, לקרב קוליקובו היו השלכות פוליטיות מרחיקות לכת בדרך להפלת העול המונגולו-טטרי. אז, דמיטרי בשנת 1389, בפעם הראשונה מבלי לבקש את רשות החאן, העביר את השלטון לבנו על פי רצונו. לחאן לא נותרה ברירה אלא להכיר בכוחו של הדוכס הגדול החדש, ומכאן נולד סדר חדש ביחסים בין רוסיה לאורדה, הקשור לאובדן היכולת, כמו בעבר, להשפיע באופן רציני על המבנה הפנימי של ארצות צפון רוסיה. הדוכסות הגדולה של ולדימיר הפכה לנחלתם התורשתית של נסיכי מוסקבה, אשר, בתורם, הובילה לסיום המאבק עם נסיכות טבר ועם נובגורוד לקראת איחוד הדרגתי של רוסיה. בחלק מהמקרים, נסיכי מוסקבה, שתמכו בצד זה או אחר בנסיכויות השכנות, גברו על הנסיכים שהיו בעלי ברית של החאן. תשלום המיסים הפך לא סדיר (למשל, לא בוצעו תשלומים בשנים 1395 ל-1412, כמו גם תקופות אחרות של אי תשלום מס). פעולותיהם של הכוחות הרוסיים ביחס לאורדה הפכו לא רק למגננות, אלא גם להתקפות (כמו במערכות בשנת 1399 וב-1431).
יחד עם זאת, לדברי ההיסטוריון א. גורסקי, לא דמיטרי עצמו ולא ליורשיו (עד איוון השלישי) הייתה שום כוונה לערער לחלוטין על עליונותם של החאנים של אורדת הזהב.
הגר ינאי
הגר ינאי היא סופרת ישראלית.
חייה.
הגר ינאי נולדה בקיבוץ ברקאי. בגיל 16 עברה לקיבוץ בית זרע. לאחר שירותה הצבאי עשתה שנתיים בקיבוץ הרדוף בלימודי אנתרופוסופיה. כשהחליטה שלא לדבוק בדרך הרוחנית האנתרופוסופית נסעה ליפן, שם עשתה שנה אצל מורה זן בטוקיו ואף עבדה כמארחת במועדוני הלילה. חלק מהתקופה ינאי שהתה במנזר זן באי קיושו, שם ניהלה רומן עם אבי המנזר. על פרשה זו כתבה בספרה הראשון "אישה באור".