בשנת 1943, בעת שהייתה הרה עם בתה הבכורה, קלאודיה, החלה בכתיבה בערבים. בימים עבדה ככורכת בבית דפוס. את הקריירה הספרותית שלה החלה עם הוצאת ספרה הראשון, "עוגה עוגה עוגה", שיועד לפעוטות והכיל חרוזים וציורים פרי עטה. הספר, כמו כל שאר ספריה, נכתב על ידי לובה בגרמנית, וכתב היד תורגם לעברית לפני שיצא לאור. בשנת 1947 הופיע ספרה המפורסם ביותר בארץ, "אי הילדים", המספר על אחד-עשר ילדים אנגלים, שבתקופת הבליץ במלחמת העולם השנייה מפונים למקום מבטחים בארצות הברית. הספינה שלהם עולה על מוקש וטובעת. הילדים נסחפים בסירת הצלה לאי שומם, שם הם נאלצים להתמודד עם איתני הטבע, לחלק תפקידים ולצאת לפעולה כדי לשרוד. חייהם באי מלמדים אותם על הצורך להתחשב בחלש, לעזור אחד לשני, לקבל איש את רעהו ולשתף פעולה. יש באי הילדים כאלה שמבקשים לעזור לחלש ושואפים ליצור חברה מוסרית, שוויונית וצודקת - ולעומתם, יש גם מי שמנסה להסית למרד, והחיים על האי הבודד מוציאים ממנו רק רוע ושפלות. עד מהרה מתעורר מאבק על דרכה של החברה הקטנה. שיאו של המאבק בקרע שנוצר בין הילדים ומאיים לפלג את החבורה. אך הספר, שיש בו אמונה רבה ביכולות של ילדים, בתבונתם ובמוסריות שלהם, מסתיים באופטימיות ובניצחון הטוב: הילדים מצליחים לשרוד, להקים חברת מופת, ובסופו של דבר הם ניצולים.
לובה כתבה עוד מספר ספרים במהלך שהותה בארץ, והמתרגמת העיקרית שלה בשנים האלה הייתה ימימה אבידר-טשרנוביץ. השתים אף כתבו במשותף את הספר "שני רעים יוצאים לדרך" (1950), שהיה לאחד מספרי הילדים האהובים על ילדי שנות ה-50. הספר סיפר על ילד, "צבר" אופייני, וחברו ניצול השואה, היוצאים, כנוסעים סמויים בספינה, לאיטליה על מנת לחפש את אחותו של החבר שנעלמה בשואה וחיה במנזר באיטליה.
לובה עיטרה את ספריה באיורים מעשה ידיה.
סופרת באוסטריה.
בשנת 1950 עזבו לובה, בעלה והילדים את מדינת ישראל, ועברו לווינה בירת אוסטריה, שם קיבל בעלה משרה בתיאטרון הסקאלה (Theater in der Scala) והיא החלה לעבוד כיועצת להוצאות ספרים והמשיכה בכתיבה. במהלך עבודתה על הספר "גן החיות בורח" ("Der Tiergarten reißt aus"), שהופיע באוסטריה ב-1953, הכירה את המאיירת סוזי וַייגֶל , שאיירה את כל ספריה עד שנות ה-70. בשנת 1954 החלה להוציא את ספריה בהוצאה לילדים ולנוער יונגבּרוּנן (Jungbrunnen).
בשנת 1957, עקב סגירת תיאטרון הסקאלה, נאלצה המשפחה לעבור לברלין המזרחית, בעקבות משרה שקיבל בעלה בתיאטרון הגרמני. כעבור שנה, ב-1958, שבו לווינה, לאחר שמצא משרה בתיאטרון ביוזפשטט. פרידריך לובה נפטר זמן קצר לאחר מכן באותה שנה. בשנה זו זכתה לובה לראשונה בפרס האוסטרי לספרות ילדים על ספרה "טיטי ביער העד" ("Titi im Urwald"). היא זכתה בפרס גם ב-1965 על ספרה "סבתא על עץ התפוח" ("Die Omama im Apfelbaum"), ב-1972 על ספרה "Das kleine Ich-bin-ich" וב-1976 על ספרה "Der ist ganz anders, als Ihr glaubt".
בשנת 1980 הייתה לובה הראשונה שזכתה בפרס ההוקרה האוסטרי לספרות ילדים על מכלול יצירתה.
לובה פרסמה במהלך הקריירה שלה למעלה ממאה ספרים, רובם מיועדים לילדים ובני נוער, שזכו להצלחה גדולה באוסטריה ותורגמו לעברית, לאנגלית ולשפות נוספות.
מירה לובה נפטרה בווינה בשנת 1995, בגיל 82. הותירה אחריה בת ובן (קלאודיה וריינהרד).
בשנת 1984 הוסרט הספר "אי הילדים" לסדרת טלוויזיה דוברת אנגלית בשם "Children's Island". בשנת 2002 יצא הספר בתרגום עברי חדש ומלא, בשם "אי-בוד".
בדצמבר 2005 נתפרסם במוסף הספרותי של עיתון "הארץ" סיפור מפרי עטה של מירה לובה, שהטיוטה שלו נמצאה על ידי בתה בדירתה לאחר מותה. הסיפור, שהוכתר ב"הארץ" בשם "הדֶּבֶר בתל אביב", מתאר זיכרונות אישיים של הסופרת מאירוע של התפרצות מחלת הדבר בגבול תל אביב–יפו בשנת 1944. הסיפור תורגם מגרמנית, וזו הייתה הפעם הראשונה שראה אור.
הנצחתה.
עיריית וינה קראה בשנת 1997 סמטה בעיר על שמה. בית ספר מיוחד לילדים חולים נקרא על שמה בצפון גרמניה, צפונית לדורטמונד.
בספטמבר 2003, לרגל יום הולדת ה-90 של לובה, ערכה העמותה האוסטרית לחקר ספרות ילדים ונוער סימפוזיון בינלאומי על יצירתה.
לקריאה נוספת.
על יצירתה:
תמי שם-טוב
תמי שם טוב (נולדה ב-18 באוקטובר 1969) היא עיתונאית וסופרת ישראלית.
ביוגרפיה.
תמי שם טוב נולדה וגדלה בקריית אונו. ספרה הראשון הוא "רק בשביל מילי", אותו כתבה בעת שהייתה בניו יורק. הספר זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער לשנת תשנ"ט. על תחילת כתיבתה מספרת המחברת: "התחלתי לכתוב לילדים לגמרי במקרה.--- עבדתי אצל שיפוצניק שהיה צריך מזכירה שתשב במשרדו ותענה לטלפונים (שלא צלצלו) ומדי פעם תדפיס לו חשבונית. הוא הלך לשיפוצים ואני השתעממתי. יום אחד פתחתי את המחשב ובלי שום תכנון או מחשבה כתבתי: 'קוראים לי יובל אבל בבית תמיד קראו לי יובלי, בכיתה יובי ורק מילי קראה לי יויו. הסיפור הזה הוא קצת עלי ובעיקר על בת הדודה שלי מילי והוא התרחש בקיץ אחד כשהייתי כמעט בן 13 ומילי כמעט בת 12.' ---תוך כדי כתיבה הבנתי שאני כותבת לילדים בגיל של הגיבורים שלי. וכך נולד הספר הראשון שלי---"
על כתיבת ספרה "מהפכת התפוזים של מתי" מספרת שם טוב: "החלטתי לספר סיפור שמבוסס על הסיפור האמיתי שלי: סיפור על ילדה שלא יודעת לקרוא ולכתוב. במשך יותר משנתיים יושבת אותה ילדה בכיתה ולא מצליחה לקרוא ולכתוב. את הבושה היא מכסה בשקרים, מה שגורם לה להרגיש עוד יותר מבוישת, אבל במהלך העלילה היא מצליחה להתגבר על הקושי (עם עזרה מקצועית, משפחתית והרבה מוטיבציה לעשות מהפכה אקולוגית)". הספר עובד על ידי המחברת למחזה והועלה במסגרת פסטיבל הצגות ילדים בחיפה.
בדצמבר 2012 זכתה בפרס דףדף לספרות ילדים על ספרה "אני לא גנב". במאי 2013 זכתה בפרס לאה גולדברג על ספרה "אני לא גנב", וב-2014 זכתה בפרס ביאליק על אותו ספר.הספר מספר את סיפורו (הדמיוני) של יאנק, ילד יהודי יתום מֵאֵם שרכש לעצמו מוניטין של גנב בן גנב (בזכות אביו, ובהחלט גם בזכות עצמו), שהתקבל לבית היתומים של יאנוש קורצ'ק. המקום - ורשה, פולין; הזמן - שָׁנים ספורות לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. תמי שם טוב משרטטת את דמותו המופלאה של קורצ´אק דרך עיניו של יאנק, ומחיה את בית היתומים המהפכני של קורצ´אק.
שם טוב כותבת ספרי ביוגרפיה רבים אחרי תחקירי עומק על הדמויות שעליהן היא כותבת.
היא גם מנחה סדנאות כתיבה לצעירים ומבוגרים, ונפגשת עם תלמידים במסגרות שונות לשיחות על כתיבה ועל החיים כחומר גלם לאמנות.
פיסיקה
משבר ברלין
ה' ג' ולס
פבלובה
פבלובה (Pavlova) הוא קינוח עשוי מרנג אפוי הנקרא על שם רקדנית הבלט אנה פבלובה.
מקור הקינוח.
מקורו של הקינוח אינו ברור. בעוד שבאוסטרליה טוענים כי הקינוח נוצר לראשונה במלון אספלנדה בפרת', אוסטרליה בשנת 1935, קית' מוני, אשר כתב ביוגרפיה על חייה של פבלובה, טוען כי המתכון נוצר על ידי שף במלון בוולינגטון, ניו זילנד בשנת 1926, בעת שפבלובה ביקרה במקום. ספר בישול ניו זילנדי משנת 1933 מחזק את הגרסה הניו זילנדית של המאורעות.
מהות הקינוח.
יחודו של הקינוח הוא בכך שמוסיפים לקצף הביצים סוכר, וניל, חומץ ומלח, פעולה היוצרת מרנג קשה מבחוץ ורך מבפנים.
נוהגים להגיש את הפבלובה עם פירות טריים (תות שדה, אפרסק, פסיפלורה וקיווי), וכן עם קצפת.
קינוח
קינוח או מנה אחרונה הוא בדרך כלל מנה מתוקה המוגשת בסופה של ארוחה.
ישנם מטבחים בהם לא נהוג לאכול קינוח, והמנה המתוקה נאכלת באמצע הארוחה - לדוגמה במטבח הסיני.
הקינוח יכול להיות דבר מאפה מתוק, קרם מסוג כלשהו, פירות, גלידה וכיוצא באלה. לעיתים מקנחים גם בדבר מה מלוח כגון פיצוחים או חטיפים אחרים, כאמור ישנם גם קינוחים המשולבים עם טעם מלוח. עם השתכללות הקולינריה, הומצאו קינוחים רבים שאינם מתוקים דווקא, אלא גם חמוצים (לדוגמה סורבה פירות או גלידת יוגורט).
היסטוריה של הפיסיקה
ביופיסיקה
כוח (פיסיקה)
עבודה (פיסיקה)
וקטור (פיסיקה)
תנועה (פיסיקה)
המטאפיסיקה של אריסטו
שדה (פיסיקה)
פיסיקאי
שטריימל
שְׁטרַיימְל (מיידיש לעברית: מִזְנֶבֶת) הוא כובע פרווה שחלקים מהיהודים החרדים נוהגים לחבוש (לאחר הנישואין) בשבתות, חגים ובימי חול המועד. נוהגים לחובשו בעיקר חסידים יוצאי מזרח אירופה וחלק מהליטאים הירושלמים (ממשיכי דרכם של ה"פרושים" מבני היישוב הישן).
השטריימל עשוי ברובו, כמשתמע משמו העברי, מקצוות זנבותיהם של צובלים, דלק הסלעים, שועל אפור מצוי, מינק (חורפן) או דלק אירופאי. הזנבות מתחלקים למספר סוגים ואיכויות על פי ארצות מוצא וזן החיה (סטון מרטין, מרדר ועוד).
פרוות החיות הללו משמשת להכנת מעילים, לעיטור שמלות ולמוצרים אחרים, בעוד שקצוות הזנב נחשבו עד המצאת השטריימל לפסולת מיותרת. נכון לשנת 2021 מחירו של השטריימל, הנעשה בעבודת יד, נע בין 3,000 ל-14 אלף דולר.
בימינו יש החובשים שטריימל סינתטי שמחירו זול בהרבה מן השטריימל הטבעי. מרכזו של השטריימל עשוי מקטיפה.
שימוש.
בדרך כלל נהוג כי רק גברים נשואים חובשים שטריימל. עם זאת, חסידים ירושלמים (הנמנים עם היישוב הישן) מחסידויות תולדות-אהרון, תולדות אברהם יצחק, וחלק מחסידי משכנות הרועים, קרלין, קהל חסידי ירושלים והפלג הירושלמי של חסידות ברסלב נוהגים לחבוש שטריימל כבר מגיל הבר מצווה.
בחסידויות פולין (גור, אשלג, מודז'יץ, סטריקוב ואלכסנדר, אמשינוב ועוד) נהוג לחבוש שטריימל גבוה במיוחד, הקרוי "ספודיק".
ישנן חסידויות בהם הילדים נכדי האדמו"ר (ה"אייניקלך") חובשים כובע פרווה גבוה המכונה "קולפיק".