הרי הקווקז הם רכס הרים הקובע את הגבול בין אירופה ואסיה המשתרע בין הים השחור לים הכספי באזור קווקז. רכס ההרים עובר דרך רוסיה (המחוז הפדרלי של צפון קווקז), גאורגיה, אזרבייג'ן, ארמניה, דרום אוסטיה, נגורנו קרבאך ואבחזיה. הקווקז הוא חלק משרשרת ההרים הגדולה שייצר "הקימוט האלפיני", הכוללת גם את ההימלאיה והאלפים.
הרי הקווקז נחלקים לשני אזורים שונים:
רכס הרי הקווקז הגדול משתרע לאורך השטח מאזור העיר סוצ'י השוכנת על גדותיו המזרחיים של הים השחור ופונה דרום-מזרחה, כמעט עד העיר באקו השוכנת על חופי הים הכספי. אורכו מגיע עד כמעט 1,200 קילומטרים.
דרומה ממנו, משתרע במקביל לו רכס הרי הקווקז הקטן שמגיע לאורך של 600 קילומטרים. את שני הרכסים מאחד רכס ההרים המשותף ליחי, שגם מפריד בין חבל הארץ הגיאורגי קולכיס לבין שפלת קורה. בחלק הדרום מזרחי של הרי הקווקז נמצאים שרשרת הרי הטליש, אשר חלק מפסגותיהם מגיע לגובה של 3,000 מטרים. לחלק הרמתי שמעבר לרכס הרי הקווקז הקטן קוראים גם "הרמה הטרנס-קווקזית", היות שהוא מפריד בין אירופה לאסיה.
פסגתו של הר אלברוס שממוקם ברכס ההרים הגדול, היא הפסגה הגבוהה ביותר בהרי הקווקז והיא מגיעה לגובה של 5,642 מטר מעל פני הים.
גאולוגיה.
רכס ההרים נוצר לפני בערך 23.8–28.49 מיליון שנה, בעקבות התנגשות טקטונית שבין הלוח הערבי שזז צפונה, ללוח האירואסיתי. האזור כולו, במיוחד רכס הרי הקווקז הגדול נתון לרעידות אדמה תכופות בשל הפעילות הטקטונית הענפה שבו. אזור רכס ההרים הקטן מתאפיין גם בפני שטח וולקניים ובשטחו עוברת הרמה הוולקנית ג'וואחטי שנמצאת בגיאורגיה. באזור מצויים גרניט, גנייס ונפט (בכמות של 200 מיליארד חביות לערך) כמו גם מצבורי גז טבעי.
אקלים.
הטמפרטורה במקומות השונים בהרי הקווקז או בקרבתם תלויה בגובהם הנקודתי כמו גם במיקום על קו הרוחב. הטמפרטורה בדרך-כלל צונחת כאשר המיקום גבוה יותר. בסוחומי בירת אבחזיה ששוכנת בקרבת הרי הקווקז ועל חופי הים השחור, הייתה הטמפרטורה השנתית הממוצעת כ-15 מעלות צלזיוס ואילו בהר קזבק (המתנשא לגובה 5,000 מטרים), הייתה הטמפרטורה הממוצעת בגבוה 3,700 מטרים 6.1- מעלות צלזיוס.
המדרונות הצפוניים ברכס הרי הקווקז מתאפיינים בטמפרטורה הנמוכה בשלוש מעלות מהמדרונות הדרומיים ואילו הרמות ברכס הרי הקווקז הקטן, הנמצאים בגאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן, מתאפיינים בהבדלי טמפרטורה חדים בין החורף לקיץ כיוון שהאקלים ברכס הקטן הוא יותר יבשתי ופחות גבוה.
ולהלה
המפלגה הקומוניסטית של פלסטינה
עטלף פרי מצוי
המסרק (שמורת טבע)
דיוויזית הפאנצרים ה-12 אס אס היטלריוגנד
הרי קווקז
ידיים רושמות
"ידיים רושמות" (1948) הוא הדפס אבן (ליתוגרפיה) מאת האמן ההולנדי מאוריץ קורנליס אשר.
היצירה מציגה דף נייר לבן המתואר במבט על. שתי ידיים מתוארות כיוצאות מתוך דף הנייר. כל יד אוחזת בעיפרון ומשרטטת את קווי המתאר של היד הנגדית. הידיים יוצרות פרדוקס - כיצד יכולה יד לשרטט את עצמה? או בניסוח שונה: כיצד הן מתקיימות במעגל סגור אותו הן יצרו בעצמן?
ידיים מציירות
ענבה
עֲנָבָה (באנגלית: Berry; בלטינית: Bacca) היא סוג של פרי, שנוצר משחלה של פרח יחיד ובדרך כלל מכיל זרעים רבים. הענבה היא לרוב בשרנית ולחה. הענבה נבדלת מפירות בעלי תצורה של בית גלעין, בכך ששכבת האנדוקרפ במעטפת, מסביב לזרע, היא דקה ואינה קשיחה. כך למשל, האפרסק אינו ענבה, משום שבמהלך התפתחותו שכבת האנדוקרפ נהיית נוקשה ועבה; מנגד, האבוקדו נחשב לענבה, כיוון ששכבת האנדוקרפ של האבוקדו היא דקה ולעיתים אינה ניתנת להבחנה משכבת המזוקרפ העסיסית שמקיפה אותה. דוגמאות נוספות לענבה הם פרי העגבנייה, עינב, אוכמנית ובננה.
לפי חלק מההגדרות, קריטריון נוסף להגדרת פרי כענבה "קלאסית" הוא קיום של קליפה חיצונית דקה, שאינה תומכת בעצמה כאשר מסירים אותה מהפרי. פירות הדלועיים, כמו האבטיח, המלפפון והדלעת, הם ענבות שמכוסות בשכבה חיצונית קשה, ובלועזית הם נקראים "pepo", על מנת להבדילן מענבות רגילות. פירות הדר הם ענבות שמתפתחת להן קליפה עבה ומחיצות פנימיות. כדי להבדילם מענבות בעלות קליפה דקה, פירות כאלה מכונים "הספרידות" (hesperidium, או ברבים hesperidia; על שם ההספרידות במיתולוגיה היוונית).
השם העברי נקבע בשנת 1939. לפני כן שימשה המילה ענבה בלשון חכמים כגרסה נקבית של "עינב" או לתיאור גרגיר בודד של פירות רבים אחרים. על פי מילון המונחים בביולוגיה של האקדמיה ללשון העברית משנת 2009, פירות כמו תפוח ואגס (באנגלית: pomes), שבהם חלק מבשר הפרי לא נוצר מהשחלה, אלא מרקמה סמוכה לה, נקראים בעברית "ענבה דמויה". אולם, פירות אלה אינם נחשבים לענבות.
המונח האנגלי הוא berry, על אף שרבים מהפירות שבשפת היומיום מכילים את המילה "ברי" בשמם, כמו תות שדה (strawberry) ופטל (raspberry, blackberry), אינם ענבות על פי ההגדרה הבוטנית.
המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס
"המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס" הוא מוזיאון אמנות המוקדש לתחום הקריקטורה והקומיקס בישראל ובעולם. המוזיאון נפתח בשנת 2007 בעיר חולון.
היסטוריה.
המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס נחנך ב-19 בדצמבר 2007 כיוזמה של איגוד הקריקטוריסטים הישראלי ועיריית חולון. מטרתו היא קידום אמנות הקריקטורה, הקומיקס והאנימציה לכדי אמנות מוכרת. המוזיאון שואף לתפקד כסביבה חווייתית–לימודית, תוך שהוא מאפשר מחקר והתנסות עם התחום, לימוד טכניקות שונות ועידוד יצירה חדשה באמצעות תערוכות, תחרויות ופרסים.
המוזיאון הוקם בקומתו העליונה של מבנה ותיק, בניין מינהל החינוך, המשמש את מנהל החינוך של העיר, הממוקם במרכז העיר חולון והוא כולל שטח תצוגה בן 430 מ"ר. תצוגות קבע המציגות את ההיסטוריה של הקריקטורה והקומיקס בעולם ובישראל. בין תצוגות אלו "ציר הזמן של הקריקטורה, הקומיקס והאנימציה", המציג את רצף ההתפתחות של התחומים במהלך ההיסטוריה; "קריקטוריסט פובליציסט עברי", המכיל ראיונות וידאו עם שישה צירי קריקטורות ישראלים (יוסף בס, אריה נבון, דוש (קריאל גרדוש), פרידל שטרן, זאב ושמואל כץ).
לצד תצוגות קבע אלו מציג המוזיאון מספר תערוכות ותצוגות מתחלפות, על שטח בן כ-250 מ"ר, המוקדשות לקומיקס וקריקטורה ישראלים ובינלאומיים. בין התערוכות שהוצגו במוזיאון בולטות סדרת התערוכות מיצירותיו של זאב; סדרה בת שלוש תערוכות ההיסטוריות בשם "קומיקס עברי" (2008, 2010, 2014) שסקרו את ההיסטוריה של התחום בישראל; "גיבורים" (2012), שהציגה מעבודותיו של ג'ו קיוברט ועוד.
בכניסה למוזיאון הוצבו פסלים של דמויות קומיקס וקריקטורה מאת אמנים ישראלים שונים. בנוסף, בסמוך מצוי גן פסלים מיצירותיו של הפסל הישראלי יגאל תומרקין שהוקם בשנת 1972.
פרסי המוזיאון.
המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס מעניק שני פרסים בתחום הקריקטורה ליוצרים ישראלים:
ארכיון המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס.
ארכיון המוזיאון, שנפתח בשנת 2007, מכיל ספריית קומיקס וקריקטורה של יוצרים מישראל ומחוץ לה. לצד כותרים חדשים נתרמו לארכיון אוספים רבים של ספרי קריקטורות וקומיקס ישראלים על ידי אספנים ואמנים. במוזיאון שמורות עבודות מקור של אמנים רבים כגון יואל בוכוולד, צילה מנוסי, דני לבקוביץ ואחרים לצד אוספי קריקטורות מודפסות מן העיתונות.
בין האוספים החשובים בארכיון:
שוק הכתנים
שוק הכתנים, "שוק מוכרי הכותנה", "שוק עושי הכותנה", או "שוק מנפצי הכותנה" (ערבית: سوق القطانين סוק אל-קטאנין), כיום "רחוב החנויות", הוא שוק מקורה ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים, המוביל אל אחד משערי הר הבית הקרוי על שמו, שער מוכרי הכותנה.
מבנה השוק.
מבחינת מראהו כיום, השוק נשאר כמעט כמו שהוא מאז המאה ה-14. אורך השוק, התחום בשני צידיו בשערים מפוארים, הוא כמאה מטרים והוא בנוי על סוללה רחבה שנסללה מעל שרידי מבנים וקמרונות המגשרים על אפיק הגיא המרכזי, בין רחוב הגיא להר הבית.
ניכרת ההקפדה שהושקעה בבנייתו, הכוללת קמרונות מסוגננים, פתחי אוורור ותאורה, וגרם מדרגות רחב המוביל את ההולכים אל שער מוכרי הכותנה בהר הבית (באב אל-קטאנין, باب القطانين). השוק הוא דו-קומתי לכל ארכו, בקומת הקרקע יש כ-50 חנויות, ובקומה השנייה - דירות מגורים.
מלבד חנויות ממוקמים בשוק שלושה מוסדות:
בתי המרחץ.
שלושת בתי המרחץ הוקמו ככל הנראה על בסיס בתי מרחץ מהתקופה הרומאית. קרבתם הרבה להר הבית, ייעדה אותם לשירות של עולי הרגל המוסלמים. בתי המרחץ היו פעילים עד שנות ה-80 של המאה ה-20. בתי המרחץ עברו שיפוץ נרחב וצפויים להפתח מחדש בקרוב.
חמאם אל-עֵין - מרחץ המעיין (או הבאר), בפינת השוק ורחוב הגיא, כיום נותר ממנו סביל הפונה אל רחוב הגיא. המים לחמאם ולסביל הובלו דרך אמת המים שהתקין תנכיז מאזור בריכות שלמה.
מוסתחם דרג' אל-עין - מרחץ זה התגלה במהלך חפירה ארכאולוגית בראשית שנות האלפיים. בכל החיבורים שקדמו לכך נכתב כי בשוק היו רק שני בתי מרחצאות.