מתוך תקווה להוות משקל נגד לעלייתה של הלייבור, החליטו שתי המפלגות להתאחד למפלגה אחת. מפלגה זו המפלגה הלאומית של ניו זילנד, נוסדה בפגישה שהתקיימה בולינגטון ב-13 וב-14 במאי 1936. החברים לשעבר של שתי המפלגות היוו את מאגר החברים של המפלגה החדשה. מנהיגה האחרון של המפלגה המאוחדת, ג'ורג' פורבס, שהיה ראש ממשלת ניו זילנד בין השנים 1930 – 1935, פתח את הכינוס. הוא כיהן כמנהיג האופוזיציה עד נובמבר אותה שנה ואז נבחר אדם המילטון כמנהיג המפלגה הראשון. המילטון הנהיג את המפלגה הלאומית למערכת הבחירות הראשונה שלה ב-1938. הוא זכה בתפקיד זה בעיקר עקב הפשרה בין פורבס לבין מנהיג המפלגה הרפורמיסטית לשעבר, גורדון קואטס, שכן אף אחד מהשניים לא היה מוכן לשרת בכפוף לחברו. למרות זאת, המילטון כשל בעמידתו מול מנהיגה הפופולרי של הלייבור, ראש הממשלה, מייקל ג'וזף סאבג'. בשל כך, עקב התפיסה שהוא המשיך לפעול יותר מדי תחת השפעתו של קואטס ובשל התמיכה הבלתי מספקת שהוא קיבל מעמיתיו למפלגה, נכשל המילטון במניעת הבחירה מחדש של הלייבור לממשלה ב-1938. ב-1940 הוחלף המילטון בסידני הולנד. בבחירות הכלליות של 1943 קטן הרוב של מפלגת הלייבור, אך היא הצליחה להחזיק בשלטון. בבחירות של 1946 כשלה שוב המפלגה הלאומית בניסיונה להביס את הלייבור, אך בבחירות של 1949, 13 שנים לאחר ייסוד המפלגה, ניצחה המפלגה הלאומית סוף סוף והולנד נבחר להיות ראש הממשלה.
ממשלת המפלגה הלאומית הראשונה.
במרכז מערכת הבחירות של 1949 עמדה הסיסמה: "בעלות פרטית על אמצעי הייצור ההפצה והמסחר". עם הקמתה, הוכיחה ממשלת הולנד את עצמה כממשלה שמרנית, אך המשיכה ליישם את מדיניות מדינת הרווחה של ממשלת הלייבור שקדמה לה, אף על פי שהמפלגה הלאומית זכתה ושמרה על מוניטין של מי שפעלה לטובת החקלאים ואנשי העסקים יותר מאשר עשתה מפלגת הלייבור.
ב-1951 פרץ סכסוך העבודה בנמלים, שארך 151 ימים. ממשלת המפלגה הלאומית נכנסה לסכסוך זה כשהיא נאבקת באיגודים המקצועיים של עובדי הנמלים. הולנד ניצל גם את ההזדמנות כדי להכריז על בחירות בזק באותה שנה. מסע התעמולה שלו במערכת בחירות זו היה על בסיס אנטי-קומוניסטי שניצל את חוסר ההחלטיות לכאורה של האופוזיציה בהנהגת הלייבור ולאחר מערכת הבחירות הגדילה המפלגה הלאומית את מספר מושביה בפרלמנט ל-54 מתוך 80.
בבחירות של 1954, נבחרה ממשלת המפלגה הלאומית הראשונה לקדנציה שלישית, למרות שהיא איבדה כמה ממושביה בפרלמנט. לקראת סוף קדנציה זו, התדרדרה בריאותו של הולנד והוא פרש ממנהיגות המפלגה זמן קצר לפני הבחירות של 1957. קית' הוליאוק, שהיה סגנו במשך תקופה ארוכה, מילא את מקומו. עם זאת, להוליאוק לא היה זמן רב לקבע את תדמיתו בציבור כראש הממשלה ובבחירות שהתקיימו מאוחר יותר באותה שנה, הוא הפסיד ללייבור בהנהגת וולטר נאש.
ממשלת המפלגה הלאומית השנייה.
ממשלת נאש איבדה את האהדה הציבורית כלפיה בשל טיפולה הגרוע בכלכלה ורבים בציבור ראו את התקציב שהיא הגישה ב-1958, שנודע מאז בכינוי "התקציב השחור", כתקציב קמצני. לאחר קדנציה אחת בלבד בתפקיד, נחלה הלייבור תבוסה מידי המפלגה הלאומית בהנהגתו של הוליאוק בבחירות של 1960.
ממשלת הוליאוק כיהנה במשך 12 שנים והמפלגה הלאומית הצליחה להיבחר מחדש בשלוש מערכות בחירות (1963, 1966 ו-1969). עם זאת, בתקופה זו עלה כוחה של "מפלגת האשראי החברתי", שערערה את מאזן הכוחות בפרלמנט בין המפלגה הלאומית לבין הלייבור ובבחירות של 1966 היא הצליחה לזכות במושבים בפרלמנט שהיו קודם לכן של המפלגה הלאומית. הוליאוק פרש מראשות הממשלה וממנהיגות המפלגה בראשית 1972 והוחלף בג'ק מרשל.
מרשל ירש מנהיג מנוסה במהלך שנת בחירות הוא לא הספיק לייצב את מעמדו בזמן. בנוסף, היה עליו להתמודד כנגד מנהיגה הכריזמטי והפופולרי של מפלגת הלייבור, נורמן קירק ובבחירות 1972 הוא הובס על ידו.
ממשלת המפלגה הלאומית השלישית.
שנתיים לאחר מכן העבירה המפלגה את מרשל מתפקידו כמנהיג הסיעה הפרלמנטרית והחליפה אותו ברוברט מולדון, שקודם לכן כיהן כשר האוצר. בעקבות כך התחוללה תחרות עזה בין מולדון לבין קירק. בעודו מכהן כראש הממשלה חלה קירק ומת ב-1974. יורשו, ביל רולינג, לא היה הדמות המתאימה להתמודד מול מולדון ובבחירות של 1975 שבה המפלגה הלאומית בהנהגתו של מולדון לאחוז שוב בהגה השלטון.
ממשלת מולדון, שהעדיפה מדיניות של מעורבות ציבורית בכלכלה, עוררה דעות מעורבות בקרב תומכי כלכלת השוק בחוגי המפלגה. יוזמתו של ביל בירץ', "לחשוב בגדול" (Think Big), שנועדה כדי להשקיע כספי ציבור במיזמי אספקת אנרגיה, עמדה בניגוד לעמדות המפלגה בתקופה זו. סגנון מנהיגותו האוטוקרטי של מולדון הפך להיות בהדרגה בלתי פופולרי הן בציבור הכללי והן במפלגה עצמה ויחד עם מורת הרוח בנוגע למדיניות הכללית, נעשה ניסיון להחלפת מנהיג המפלגה ב-1980. השרים שעמדו מאחורי ניסיון זה היו דרק קוויגלי, ג'ים מק'לאי וג'ים בולגר. הם קראו תיגר על מנהיגותו של מולדון ושאפו להחליפו בסגנו, בריאן טלבויס. בכל אופן, תוכנית זו לא צלחה כתוצאה מאי רצונו של טלבויס ומולדון המשיך להנהיג את המפלגה.
תחת מנהיגותו של מולודן, ניצחה המפלגה הלאומית בשלוש מערכות בחירות רצופות ב-1975, ב-1978 וב-1981. עם זאת, גדל חוסר שביעות הרצון של הציבור וסגנון המנהיגות הלוחמני והשתלטני של מולדון נעשה פחות ופחות מושך. הן בבחירות של 1978 והן באלה של 1981, גרפה המפלגה הלאומית רק מעט יותר קולות בהשוואה לאלה של הלייבור, אך בבחירות בשיטה הרובנית, שהייתה נהוגה אז, היא הצליחה לשמור על רוב של מושבים בפרלמנט.
המחלוקות בשורות המפלגה המשיכו להתגבר, כשחברי הפרלמנט המורדים, מרילין וורינג ומייק מינוג, גרמו לדאגה מיוחדת בהנהגת המפלגה ואיימו על הרוב הדחוק של המפלגה בפרלמנט. ב-1984, כאשר סירבה וורינג לתמוך במדיניותו של מולדון בנוגע לביקוריהן של ספינות מונעות באנרגיה גרעינית או חמושות בנשק גרעיני בנמלי ניו זילנד, הכריז מולדון על בחירות בזק. על גבי מסך הטלוויזיה הכריז מולדון על עריכתן של הבחירות כשהוא נראה שתוי והיו כאלה שהאמינו שמאוחר יותר הוא התחרט על החלטתו לפנות לציבור הבוחרים. בבחירות אלו הובסה המפלגה הלאומית על ידי הלייבור בהנהגתו של דייוויד לאני.
ממשלת המפלגה הלאומית הרביעית.
זמן קצר לאחר התבוסה בבחירות הדיחה המפלגה את מולדון מתפקידו כמנהיג המפלגה והחליפה אותו בג'ים מק'לאי, שעוד קודם לכן, זמן קצר לפני הבחירות, החליף את בראין טלבויס כסגן מנהיג המפלגה. מק'לאי, ליברל עירוני, בעל השקפות ימניות בנוגע לסוגיות כלכליות, לא הצליח לשקם את מזלה של המפלגה. ב-1986 נבחר ג'ים בולגר כמנהיג המפלגה בתמיכתו של הגוש המרכזי של המפלגה.
בבחירות של 1990 הביסה שוב המפלגה הלאומית את הלייבור תבוסה מוחצת ובולגר הקים ממשלה חדשה. עם זאת, המפלגה איבדה את תמיכתם של חלק מהשמרנים מתקופתו של מולדון כאשר היא המשיכה ליישם רפורמות כלכליות שגרמו לתבוסתה של ממשלת הלייבור. רפורמות אלו, החל מאלה שיזם שר האוצר של הלייבור, רוג'ר דאגלס, שכונו בציבור "רוג'רנומיקס" (Rogernomics), התמקדו בתהליכי הפרטה של נכסי המדינה ובצמצום הפיקוח על המחירים והסובסידיות. צעדי מדיניות אלו גרמו לניכור מצדם של תומכי לייבור מסורתיים, שראו בהם כבגידה בתדמית המפלגה, אך גם לא נראה היה שהם גרמו לפיוס של חברי המפלגה הלאומית, שעדיין היוו בסיס תמיכה חשוב למדיניות האטטיזם מבית מדרשו של מולדון.
רבים מהשמרנים ומאנשי המרכז בקרב תומכי המפלגה הלאומית העדיפו את המדיניות האוטוריטרית והמתערבת יותר של מולדון על פני מדיניות כלכלת השוק הליברלית שקידם דאגלס. עם זאת, שרת האוצר החדשה של המפלגה הלאומית, רות ריצ'רדסון, שהייתה תומכת נלהבת במדיניותו של דאגלס, האמינה שדאגלס לא הרחיק לכת יתר על המידה. מדיניותה גרמה לשני חברי פרלמנט מהמפלגה הלאומית לנטוש אותה ולהקים את המפלגה הליברלית של ניו זילנד. השקפותיה של ריצ'רדסון נתקלו בהתנגדות משמעותית בקרב חברי הסיעה הפרלמנטרית של המפלגה הלאומית ולזמן מה גרמו לנזק בבסיס התמיכה הציבורי בה.
בבחירות של 1993, הצליחה המפלגה הלאומית לשמור בקושי על מעמדה בממשלה בין השאר בזכות שיקום חזק של הכלכלה. בליל הבחירות היה חסר למפלגה הלאומית מושב אחד כדי להצליח להרכיב ממשלה אך בספירות חוזרות שהתקיימו בימים הבאים הצליחה המפלגה לקבל את ייצוגו של מחוז הבחירה של וואיטאקי. במקביל לבחירות, התקיים גם משאל עם בנוגע לשינוי עתידי בשיטת הבחירות בניו זילנד. להחלטה זו הייתה השפעה משמעותית על הפוליטיקה הניו זילנדית. באמצע שנת 1995 פרשה קבוצה של חברי פרלמנט מטעם המפלגה והקימה את "מפלגת ניו זילנד המאוחדת" (United New Zealand). כתוצאה משינוי שיטת הבחירות, הפכה המפלגה החדשה "ניו זילנד תחילה" (New Zealand First), בהנהגתו של חבר הפרלמנט והשר לשעבר מטעם המפלגה הלאומית, וינסטון פיטרס, להיות לשון המאזניים בבחירות 1996. לאחר משא ומתן ממושך של כמעט חודשיים, שבו תמרנה מפלגת "ניו זילנד תחילה" את שתי המפלגות הגדולות, היא החליטה להיכנס לקואליציה עם המפלגה הלאומית.
במסגרת תנאי ההסכם הקואליציוני, מונה פיטרס להיות סגן ראש הממשלה ושר האוצר. בנוסף סחטה מפלגתו של פיטרס ויתורים נוספים מהמפלגה הלאומית בתמורה לתמיכתה. מהלך זה הכעיס רבים מחברי הפרלמנט של המפלגה הלאומית, במיוחד את ג'ני שיפלי.