ב־1921 עלה לארץ ישראל והיה למורה בסמינר בית הכרם למורים בירושלים, וכעבור שנים אחדות מונה למנהל הסמינר. ב־1936 נתמנה לפרופסור להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית. יזם את הקמתו של כתב העת "ציון", שיצא לראשונה באוקטובר 1935 ואותו ערך יחד עם חברו הטוב יצחק בער.
מבין המנהיגים הפוליטיים העריך במיוחד את הרצל ומההיסטוריונים את אויגן טויבלר ושמעון דובנוב.
חבר הכנסת ושר חינוך.
בכנסת הראשונה שימש דינור כחבר הכנסת מטעם מפא"י, במשבצת שיועדה לאנשי הרוח שמזדהים עם המפלגה. בראשית ימי הכנסת השנייה (1951) מונה לשר החינוך השלישי של מדינת ישראל, וכיהן בתפקיד עד 3 בנובמבר 1955, בלי שהיה חבר הכנסת.
יזם את חקיקתם של מספר חוקים: ב-12 במאי 1953 (כ"ו באייר תשי"ג) יזם דינור את "חוק זיכרון השואה והגבורה – יד ושם". בתמוז אותה שנה הביא לפני הכנסת חוק שני: חוק חינוך ממלכתי, שלפיו החינוך הממלכתי בישראל יועבר לידי המדינה ויבוטלו הזרמים בחינוך - החלוקה של החינוך הישראלי לזרמים מפלגתיים. כמו כן יזם את מפעל חלוקת פרס ישראל.
ארכיונו מופקד בארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי אותו יסד בשנת 1939, כיום כחלק מספרייה הלאומית בירושלים.
תפקידים שונים.
בשנת 1938 הקים דינור את "הארכיון הכללי לתולדות ישראל", שנהפך להיות ב-1968 למוסד ממלכתי בשם "הארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי", ונבחר כיושב ראש מועצת המנהלים שלו.
היה מראשי החברה ההיסטורית הישראלית ומבכירי האוניברסיטה העברית.
החל מ-1953 ועד 1959 שימש כיושב ראש של "יד ושם, רשות הזיכרון לשואה ולגבורה", שהוא נמנה גם על מקימיו.
הוקרה ופרסים.
זכה פעמיים בפרס ישראל: ב־1958 ללימודי יהדות וב־1973 לחינוך. ב-1959 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בשנת 1967 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
הגותו ויצירתו.
בן-ציון דינור כתב שני ספרים אוטוביוגרפיים המספרים על חייו על רקע התקופה בה חי: "בעולם ששקע" ו"בימי מלחמה ומהפכה".
דינור צידד בגישה של כתיבת היסטוריה גלובלית של עם ישראל, והוא כתב את "תולדות ישראל מראשית ימי ישראל ועד ימינו אלה".
חיבר מפעל מונומנטלי "ישראל בגולה". הכולל את כל דברי הימים של עם ישראל, עד לימי המגפה השחורה. החידוש הגדול במחקרו הוא בתיאור חיי הקהילות: משפחה, נישואין, סדרי הבית, תורה וחכמה, אמונות העם, והשקפות החכמים, קבורה, החגים. פרט לכך דן דינור ביחס שבין יהודים לגויים, אנוסים ומשומדים, גויים ומתיהדים. הוא צירף לספרו שו"ת, ציורים, צילומים, כתבי יד, פרטים מספרי הלכה. כן כתב על הזרמים השונים ביהדות, המחלוקת ביניהם, הרדיפות, הוויכוחים הדתיים שבין יהודים לנוצרים והתנועות המשיחיות.
ספריו החשובים ביותר הם "ישראל בארצו" ו"ישראל בגולה".
דינור דגל בשיטת המקורות, והוא הביא בספריו את המקורות כלשונם, ארגנם, והוסיף מבואות, ואת הערותיו.
שאלת ארץ ישראל.
וכך חשב דינור אודות שאלת המאבק על ארץ ישראל:
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
אילן מוכיח
אילן מוכיח (נולד ב-12 ביולי 1948) הוא מלחין, מנצח, מוזיקאי, מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי. ממייסדי רימון - בית ספר למוזיקה.
ביוגרפיה.
נולד והתחנך בתל אביב. בצעירותו למד בארצות הברית עיבוד מוזיקלי, ניצוח והלחנה באוניברסיטת ניו יורק ובמכללת מאנס .
בשנות ה-70 וה-80 ניהל הפקות מוזיקליות עבור קול ישראל והערוץ הראשון הידוע שביניהם הוא אות הפתיחה של "עוד להיט".
כמו כן הלחין ועיבד מוזיקה להפקות תיאטרון וקולנוע.
מוכיח שיתף פעולה עם זמרים רבים בישראל, בהם אחינועם ניני, אריק איינשטיין, אסתר עופרים ויהודית רביץ.
ב-1971 הלחין ועיבד 6 משירי אלבומו של יגאל בשן שנשא את שמו של הזמר. הבולט מבין השירים היה "מתוק מתוק", שהפך ללהיט גדול ולאחד השירים המזוהים ביותר עם בשן.
ב-1973 הלחין את הפסקול לסרט "המשכנע בע"מ".
ב-1977 עיבד שני שירים לאלבומו השני של דורי בן-זאב: "אני יוצא לרקוד" ו"לו ידעת", ניגן בהקלטות בפסנתר וכתב את המוזיקה לסרט "בוא נפוצץ מיליון".
ב-1979 תיזמר ועיבד את שירי אלבום הבכורה של דייוויד ברוזה, וניגן בהקלטות בפסנתר ופנדר רודס. מוכיח עבד יחד עם אריק איינשטיין באלבומים: "הופעה חיה עם שלום חנוך" (1980), "" (1980; בו עיבד את שיריו) חמוש במשקפיים (1980) ושמש רטובה (2002).
בשנות השמונים עיבד מוכיח מספר מופעים ללהקת המחול "שלום" שאיתה הופיע בארץ וברחבי העולם.
ב-1980 מוכיח היה שותף לעיבודי שיר אלבומה של יהודית רביץ "גלוי ונעלם", וניגן בהקלטות בסינטיסייזר ובאורגן האמונד. עוד באותה שנה עיבד וינצח את התזמורת בהקלטות האלבום "פנטזיה בארץ הפלאות", שכלל כ-50 ביצועים של זמרים שונים לשירי מסרטי ילדים ומחזות מוזיקליים.
ב-1982 עיבד ניהל מוזיקלית, ואף הלחין 6 שירים לאלבומו של אריק לביא "קרוב לפנות בוקר". בהקלטות האלבום ניגן בפנסתר, סינטסייזר וסקסופונים.
בשנת 2001 שב לשתף פעולה עם יהודית רביץ, כאשר עיבד מבחר משיריה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, שבוצעו בפני קהל. הופעות אלו הוקלטו והוצאו על גבי דיסק באותה שנה.
בין השנים 2018–2020 עיבד מוכיח עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית שירים עבור זמרים ויוצרים מן השורה הראשונה כגון: יוני רכטר, מתי כספי, שלומי שבן, ערב הוקרה ליוסי בנאי ועוד.
כיום הוא מלמד ברימון בית ספר למוסיקה ובאקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים.
מוכיח הוא אביהם של המתופף, המעבד והמפיק המוזיקלי רע מוכיח והבסיסט תם מוכיח.
נבחרת צ'כיה בכדורגל
נבחרת צ'כיה בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של צ'כיה.
לפני מלחמת העולם הראשונה, בוהמיה (חלק מצ'כיה של היום), שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, שיחקה שבעה משחקים בין 1903 ל-1908, ושישה מתוכם נגד הונגריה. כמו כן, שיחקה בוהמיה משחק נוסף נגד גרמניה.
כשצ'כיה הייתה חלק מצ'כוסלובקיה, נבחרתה הלאומית סיימה פעמיים במקום השני במונדיאל (ב-1934 ו-1962), וזכתה באליפות אירופה בכדורגל ב-1976.
בתחילת שנות ה-90 פוצלה מדינת צ'כוסלובקיה, לשתי מדינות שונות, צ'כיה וסלובקיה, שהכריזו על עצמאותן, והקימו נבחרות כדורגל מקומיות.
נבחרת צ'כיה עשתה את הופעת הבכורה המחודשת שלה ב-23 בפברואר 1994 נגד טורקיה, וניצחה בתוצאה 4:1.
ביורו 1996 סיימה הנבחרת במקום השני, לאחר שהפסידה במשחק הגמר לגרמניה בתוצאה 2:1 לאחר שער זהב שספגה בהארכת המשחק. ביורו 2004 הגיעה עד לשלב חצי הגמר.
לאחר שנכשלה במוקדמות מונדיאל ב-1998 ו-2002, הצליחה נבחרת צ'כיה להעפיל לראשונה כמדינה נפרדת למונדיאל 2006. הציפיות מהנבחרת היו גבוהות, אך היא איכזבה והודחה בשלב הבתים, לאחר ניצחון על 3:0 והפסדים ל ו בתוצאה זהה 0:2.
היסטוריה.
הקמת הנבחרת.
כאשר הרפובליקה הצ'כית הייתה חלק מצ'כוסלובקיה, הנבחרת הלאומית סיימה פעמיים במקום השני בגביע העולם בכדורגל במונדיאל 1934 ובמונדיאל 1962. צ'כוסלובקיה זכתה גם באליפות אירופה בכדורגל בשנת 1976.
לאחר התפצלותה של צ'כוסלובקיה למדינות צ'כיה וסלובקיה, נוסדה נבחרת הכדורגל של צ'כיה והיא שיחקה את משחק הידידות הראשון של בטורקיה ב-23 בפברואר 1994. המשחק הסתיים בניצחון 1–4 של צ'כיה. משחקה הביתי הראשון של הנבחרת היה משחק ידידות מול ליטא ובו ניצחה 3–5.
יורו 1996.
הטורניר הרשמי הראשון בו השתתפה צ'כיה היה מוקדמות יורו 1996. צ'כיה סיימה במקום הראשון בבית המוקדם לפני נבחרות הולנד, נורווגיה, בלארוס, לוקסמבורג ומלטה והעפילה לטורניר הגמר שנערך באנגליה.
צ'כיה שובצה בשלב הבתים של יורו 1996 ב"בית המוות" יחד עם גרמניה, איטליה ורוסיה. במשחק הפתיחה הפסידה צ'כיה לגרמניה 0–2. במשחקה השני ניצחה צ'כיה את איטליה 1–2 משערים של פאבל נדבד וראדק בחבל וסיימה את משחקיה בבית בתיקו 3-3 עם רוסיה. צ'כיה העפילה לרבע הגמר מהמקום השני בבית בזכות ניצחונה על איטליה שסיימה עם אותו מספר נקודות. ברבע הגמר ניצחה צ'כיה את פורטוגל 0–1 משער של קארל פובורסקי ובחצי הגמר הדיחה את צרפת לאחר 0-0 וניצחון 5–6 בבעיטות הכרעה מ11 מטרים.
במשחק הגמר שוב התמודדה צ'כיה מול גרמניה. צ'כיה הובילה משער של פטריק ברגר בבעיטת עונשין מ11 מטרים, אולם גרמניה השוותה משער של אוליבר בירהוף שכפה הארכה. חמש דקות בתוך ההארכה הבקיע אוליבר בירהוף שער זהב עבור גרמניה שהכריע את המשחק בתוצאה 1–2 לגרמניה.
בעקבות ההפסד, סיימה צ'כיה במקום השני ובשורותיה הצטיינו במהלך הטורניר רדוסלאב לאטאל, קארל פובורסקי ופאבל קוקה. יורו 1996 היה ההישג הטוב ביותר של נבחרת צ'כיה מאז התפרקותה של צ'כוסלובקיה ועד היום.
גביע הקונפדרציות 1997.
בעקבות הגעתה של צ'כיה לגמר אליפות אירופה, וויתורה של גרמניה על השתתפותה בגביע הקונפדרציות, הוזמנה צ'כיה לטורניר שנערך בערב הסעודית. בשלב הבתים סיימה צ'כיה בתיקו 2-2 עם דרום אפריקה, הפסידה 1–2 לאורוגוואי וניצחה 1–6 את איחוד האמירויות הערביות. צ'כיה העפילה לחצי הגמר מהמקום השני בבית והפסידה לברזיל 0–2. צ'כיה סיימה במקום השלישי לאחר שניצחה 0–1 את אורוגוואי.
ולדימיר שמיצר הצטיין בשורות הצ'כים וכבש חמישה שערים בטורניר.
סוף שנות התשעים ותחילת שנות האלפיים.
צ'כיה המשיכה להעפיל בקביעות לאליפויות אירופה, אך התקשתה להעפיל לטורנירי גביע העולם.
צ'כיה לא הצליחה להעפיל למונדיאל 1998. שנתיים לאחר מכן העפילה ליורו 2000 בו הודחה בשלב הבתים לאחר הפסדים להולנד וצרפת וניצחון על דנמרק במשחק חסר חשיבות. שנתיים לאחר מכן שוב לא הצליחה צ'כיה להעפיל למונדיאל 2002.
יורו 2004.