אסקיבל אומרת שהיא מאמינה שהמטבח הוא החלק החשוב ביותר של הבית, ומאפיינת אותו כמקור של ידע והבנה שמביא הנאה. כותרת הספר, "Como agua para chocolate" הוא ביטוי מקסיקני המתייחס למישהו שרגשותיו מתקרבים לנקודת הרתיחה, כמו שמים צריכים להיות מורתחים כדי להכין שוקולד. הרעיון לרומן עלה בראשה של אסקיבל בזמן שבישלה ממתכונים של אמה וסבתה. כפי הנראה, אסקיבל שאלה מחיי משפחתה בכתיבת הספר. הייתה לה דודה-רבא בשם טיטה, שמשפחתה סירבה להרשות לה להינשא, והיא העבירה את חייה בטיפול באמה. כשאמה נפטרה, טיטה גם נפטרה תוך זמן קצר.
למרות העובדה שהספר ספג ביקורות לא טובות במקסיקו, "כמו מים לשוקולדה" הפך לרב מכר, ו"יצר בום כלכלי של סופרת אחת, באופן חסר תקדים במקסיקו". הספר יצא במהדורה שנייה ושלישית תוך פחות משנה מהשקתו, והגיע למקום השני במכירות בשנת 1989, ולרב המכר הגדול ביותר של מקסיקו ב-1990. הספר תורגם ל-32 שפות, לפחות.
הספר עובד לקולנוע, והסרט באותו השם יצא לאקרנים ב-1994, במקביל לתרגום הספר לאנגלית. בארצות הברית, "כמו מים לשוקולדה" הפך לאחד הסרטים הזרים המרוויחים ביותר בהיסטוריה. (נכון לשנת השקתו, 1994, הסרט היה המכניס ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית) הסרט זכה בעשרה פרסי אריאל (האוסקר המקסיקני), בנוסף לעשרות פרסים בינלאומיים.
הרומן השני של אסקיבל, "La ley del amor" (חוק האהבה), שיצא ב-1995, מערבב ריאליזם קסום ומדע בדיוני, בסיפור אהבה קארמי. הספר זכה לביקורות בינלאומיות פחות טובות מאשר ספרה הראשון.
ספרה הבא של אסקיבל, "Between Two Fires", משנת 2000, היה אוסף מאסות על החיים, אהבה, ומזון.
הרומן השלישי של אסקיבל "Tan veloz como el deseo" (במהירות התשוקה), יצא בשנת 2001. עלילתו מתרחשת במקסיקו סיטי בדירתה של יוביה, גרושה בגיל המטפלת באביה הנכה, חובילו. חובילו, מפעיל טלגרף לשעבר, נולד עם מתת המאפשרת לו להבין מה אנשים מבקשים לומר, במקום מה שהם אומרים בפועל. על פי המבקרת אליזבת וילינגהאם, "אסקיבל לראשונה מבקשת בספר זה שהקורא ישקול את הדיאלוג ההיסטורי של מקסיקו והאמיתות הנצחיות שלה," באווירה עכשווית בה הדמויות מחפשות פיוס משמעותי ומתמשך אשר מתעלה על שגיאות ואי הבנות היסטוריות.
הרומן הרביעי של אסקיבל הוא "Malinche: novela", אשר יצא בשנת 2006. ספריה הבאים הם" A Lupita le gusta planchar" (2014, "לופיטה אוהבת ברזל") "El diario de Tita" (2016, "היומן של טיטה").
חיים אישיים.
לאורה אליסיה פלומארס אסקיבל נולדה הילדה השלישית מבין ארבעת הילדים של חוליו סזאר אסקיבל, מפעיל טלגרף, וחוספה ולדס, עקרת בית. מותו של אביה בשנת 1999 היה ההשראה לספר "Tan veloz como el deseo". אסקיבל למדה הוראה, עבדה כמורה בגן, ומאוחר יותר ייסדה סדנת תיאטרון לילדים, וכתבה והפיקה דרמות לילדים.  היא נישאה לשחקן, מפיק ובמאי אלפונסו אראו, עמו שיתפה פעולה במספר סרטים. היא כתבה את התסריט עבור סרטו "Chido One, el taco de oro" , והייתה מועמדת על כך לפרס אריאל. הוא ביים את הסרט המבוסס על ספרה, "כמו מים לשוקלדה". אך זמן קצר אחרי צאת הסרט, השניים התגרשו, תוך כדי סכסוך שבו אסקיבל טענה שאראו לא שילם לה את האחוזים שלה מהסרט גורף הפרסים. מאוחר יותר, היא נישאה בשנית, לרופא השיניים חאבייר ולדס. סיפור אהבתם דומה, על פי פרשנים, למשהו מספריה: חברותיה טוענות שדמות הרופא ב"כמו מים לשוקולדה" היה התרשים לדמותו של הגבר שעתידה הייתה לחלוק עמו את חייה; אך יתרה מכן, היא פגשה אותו בשל הסכסוך עם גרושה על כספי הסרט. כשביקרה אצל עורך דין כדי לבקש את עזרתו בהשגת חלקה מרווחי הלהיט הבינלאומי, הוא ביקש ממנה לקרוא את סיפוריו של אחיו. לדבריו, רופא שיניים אך משורר בנשמתו, שכותב סיפורים קצרים, ומאוד יעריך את חוות דעתה. אסקיבל נאותה, וכל כך התרשמה מכתיבתו, ובמיוחד מטיפולו הרגיש בדמויות הנשיות, שביקשה לפגוש אותו. אחרי שנה של חברות, היחסים הפכו רומנטיים, והשניים נישאו.
במרץ 2009 אסקיבל רצה בהצלחה בבחירות כמועמדת מטעם מפלגת המהפכה הדמוקרטית למועצת העיר של מקסיקו סיטי. בשנת 2012 היא נבחרה לבית הנבחרים הפדרלי (בספרדית: "diputada federal") מטעם מפלגת מורנה. היא כיהנה כיו"ר ועד התרבות של מקסיקו סיטי, וכחברה בוועד המדע והטכנולוגיה ובוועד למען הסביבה של מפלגת מורנה.
אלטבורג, דוכסית אולדנבורג
אלטבורג, דוכסית אולדנבורג (בגרמנית: Altburg von Oldenburg; 19 במאי 1903 - 16 ביוני 2001), הייתה בתו של פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג ואשתו של יוזיאס, נסיך הכתר של ולדק ופירמונט.
ביוגרפיה.
אלטבורג נולדה ב-19 במאי 1903 באולדנבורג, לפרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג ולאליזבת אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ומריה, נסיכת שוורצבורג-רודולשטדט. בשנת 1914 אלטבורג ואחותה כמעט נורו מכדור תועה, בעת שנסעו במכונית. ב-11 בנובמבר 1918 התפטר אביה פרידריך אוגוסט מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה, ולאחר התפטרותו מהשלטון חיה המשפחה באולדנבורג.
בשנת 1929 הצטרף בעלה יוזיאס, נסיך הכתר של ולדק ופירמונט למפלגה הנאצית, ובשנת 1930 הצטרף לאס אס, שבו הגיע לדרגת אובר-גרופנפיהרר. בשנת 1946 מת חמיה, ובעלה ירש את תאריו ונחלותיו. בשנת 1967 מת בעלה, ובנם ויטקינד, נסיך ולדק ופירמונט ירש את תאריו. ב-16 ביוני 2001 מתה אלטבורג בארולזן.
משפחתה.
ב-25 באוגוסט 1922 התחתנה אלטבורג עם יוזיאס, נסיך הכתר של ולדק ופירמונט, ולזוג נולדו 5 ילדים:
יוסף יצחק וילשאנסקי
מיכיאל קרמר
האורז המר
האורז המר (באיטלקית: Riso amaro) הוא סרט דרמה איטלקי משנת 1949 בהפקתו של דינו דה לורנטיס ובימויו של ג'וזפה דה סאנטיס, עם סילבנה מנגנו, ויטוריו גסמן, ראף ואלונה ודוריס דאולינג בתפקידים הראשיים.
הסרט צולם בשחור-לבן והוא שייך לסוגת הנאו-ריאליזם האיטלקי. הוא היה מועמד לפרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר .
העלילה מתרחשת בחווה חקלאית לגידול אורז בעמק הפו במחוז פיימונטה בצפון איטליה. מדי חודש מאי מגיעות למקום מאות בחורות מעיירות שונות ומעיסוקים שונים כדי לעבוד 40 יום בעבודה קשה ובתנאי מחיה קשים של שתילת אורז. בנוסף לשכר הן מקבלות ק"ג אורז על כל יום עבודה. הקריין בסרט אומר כי עבודה קשה ומדויקת כזאת מתאימה רק לנשים.
בסרט יש סצנות רבות בהן נראות הבחורות העומדות כפופות בתוך המים ושותלות אורז תחת השמש הקופחת וגם בגשם שוטף כדי לא להפסיד ימי עבודה ולפגוע בשכרן.
תקציר העלילה.
אל הרכבת בעיר עולות מאות בחורות בדרכן לחוות האורז הגדולה. ביניהן נמצאת סילבנה (סילבנה מנגנו), צעירה יפהפייה ושופעת בעלת אופי חם ומתפרץ.
למקום מגיעים זוג צעירים הנמלטים מהמשטרה לאחר שוד שרשרת יהלומים שביצעו בבית מלון. הצעיר הוא ולטר (ויטוריו גסמן) ובת זוגו פרנצ'סקה (דוריס דאולינג). השוטרים רודפים אחרי ולטר בעוד שפרנצ'סקה עולה לרכבת ונפגשת עם סילבנה. לפרנצ'סקה אין אישור עבודה והיא נחשבת ללא חוקית ומועמדת לגירוש. סילבנה וחברותיה מארגנות שביתת מחאה כדי להשאיר אותן ומצליחות בכך.
סילבנה ופרנצ'סקה מכירות חייל העומד לפני שחרור בשם מרקו (ראף ואלונה). מרקו נמשך לסילבנה אבל היא מתייחסת אליו בקרירות.
פרנצ'סקה מראה לסילבנה את השרשרת היקרה וזאת לוקחת אותו ממנה בלי רשות, עונדת על צוארה ויוצאת לרקוד בערב לתשואות כולם. מרקו מגיע למקום ופרנצ'סקה מספרת לו על הענק הגנוב. בינתיים מגיע ולטר למקום. הוא נמשך לריקוד הארוטי של סילבנה ומתחיל לרקוד אתה לקצב של האנשים. מרקו מפסיק את הריקוד וקורע את השרשרת מסילבנה. זה מביא להתנגשות אלימה עם ולטר.
ולטר העבריין כובש את ליבה של סילבנה והיא נכנעת לו ומוכנה למלא את כל בקשותיו. ולטר מתגורר באסם ומתכנן עם כמה נהגים לגנוב כמות גדולה של אורז.
הוא מצווה על סילבנה להציף את שדות האורז כדי שכולם יהיו עסוקים בעצירת השיטפון והוא יוכל לצאת עם המשאיות הטעונות באורז גנוב.
פרנצ'סקה ומרקו מגיעים לאסם כדי למנוע את הגנבה. ולטר פוצע את מרקו בסכין ופרנצ'סקה יורה עליו באקדחו של מרקו ופוצעת אותו. ולטר מוסר את אקדחו לסילבנה ופוקד עליה להרוג את פרנצ'סקה ומרקו אבל היא לא מסוגלת. היא זורקת את המחרוזת לפרנצ'סקה ומבקשת שתעזוב אותם תמורת זאת אבל אז פרנצ'סקה מגלה לה שהמחרוזת מזויפת וכי ולטר ידע מכך וניצל אותה. סילבנה יורה והורגת את ולטר ואחר כך עולה למגדל האסם ומשליכה עצמה מגובה רב.
בסצנה האחרונה זורות העובדות אורז על גופתה של סילבנה ואחר כך עוזבות את החווה. חלק מהן תחזורנה שוב לחווה בשנה הבאה.
אל-עקידה אל-וואסטיה
אל-עקידה אל-וואסטיה (ערבית: العقيدة الواسطية) הוא אחד הספרים המפורסמים והמרכזיים ביותר בתחום העקידה האסלאמית.
הספר נכתב על ידי השייח' אבן תיימיה, והוא נחשב על ידי רבים לטקסט קל ופשוט להבנה בהשוואה לכתביו האחרים של אבן תיימיה.
אף על פי שהעקרונות התאולוגים המוצעים בספר הם עקרונות האמונה של רוב המוסלמים, היווה הספר את אחד היסודות העיקריים לייסודה של הוהאביה ושל הסלפיה, אם כי אבן תימיה בעצמו לא היה והאבי ולא סלפי.
פיאט S76 רקורד
פיאט S76 רקורד (באיטלקית: Fiat S76 Record, קרויה מאוחר יותר גם: FIAT 300 HP Record) היא מכונית מרוץ מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית פיאט אשר יוצרה בשנת 1910 במטרה לשפר את "שיא המהירות הקרקעי ("Land speed record" ).
יוצרו 2 יחידות בלבד.
בדגם ה"פיאט S76 רקורד" הורכב מנוע ענק, 4 צילינדרים בטור, 28.4 ליטר (28,353 סמ"ק).
היסטוריה.