לאחר שהתקוטטו בינם לבין עצמם בעקבות התבוסה, שרבים משודדי הים האשימו שפרנסיס גרונייה היה הגורם לה, עזבו דייוויס וסוואן את המשלחת ב-3 בספטמבר ויחד עם טאונלי, האריס וויליאם נייט (William Knight) הפליגו צפונה בשמונה ספינות ו-640 שודדי ים.
ב-1 בינואר 1685 לכד דייוויס ספינה המיועדת ללימה ובה ההוראות שניתנו לצי ספינות הכסף להפלגה לפנמה. ב-7 בינואר הפליגו דייוויס וסוואן לאי פר (Pear Island) בניסיון ללכוד את צי ספינות הכסף. הספינות כבר הורידו את מטענם, כאשר נתקלו בספינות שודדי הים במפרץ פנמה. שודדי הים כינסו את ספינותיהם, אבל בקרב פנמה היו שודדי הים במיעוט. תוצאת הקרב לא הייתה החלטית. דייוויס וסוואן ושתי ספינות אחרות נפרדו מצי ספינות השודדים. הפשיטות כנגד לאון וריאלחו לא נשאו פירות ועקב כך סוואן וטאונלי נפרדו מדייוויס והפליגו למקסיקו, והאריס עזב אחרי שמרבית אנשי הצוות שלו מתו בקדחת צהובה בהונדורס. החבורה נפרדה ב-25 באוגוסט 1685. דמפייר הפליג מערבה לרוחב האוקיינוס השקט אל הודו המזרחית. יחד עם שודד הים ויליאם נייט (William Knight), פשטו שודדי הים על יישובי החוף בפרו וצ'ילה, אבל המזון הלך ואזל. לאחר שהגיעו לאיי חואן פרננדס בנובמבר של אותה שנה החליטו דייוויס ונייט לחלק את השלל כשכל איש צוות מקבל 1,150 ליש"ט ונייט נפרד בדרכו לאיי הודו המערבית. את חג המולד של 1685 בילו דייוויס ואנשי צוותו באיי חואן פרננדס שם חשו ב-4 לפנות בוקר ברעידת האדמה שהתרחשה על היבשת כ-600 קילומטרים מזרחית להם. בפשיטה על העיירה סאניה (Saña) הצליח דייוויס לבזוז תכשיטים וכסף בשווי 25,000 ליש"ט. 39 עבדים מאפריקה שוחררו מפאיטה והצטרפו למשלחת. בין מאי ליוני פשט דייוויס על חמש ערים, כולל התקפה שנכשלה על לה סרנה. בהתקפה על פיסקו נהרגו כמרים ופקידי ממשל רבים בניסיון להחביא את אוצרות העיר עד שהמגינים הסכימו לשלם 5,000 ליש"ט ככופר. דייוויס המשיך עם 80 איש ובזז כ-10,000 ליש"ט מאריקה בפברואר 1687. לאחר שלמד משבויים ספרדיים על התוכניות הספרדיות לשלוח פלגת אוניות מפרו כנגד רב החובל פייר לה פיקר, הוא הגיע לגואיאקיל במאי וסייע להביס את הצי הספרדי וחילק את השלל בן 50,000 ליש"ט עם שודד הים הצרפתי. הוא עזב את גואיאקיל ב-12 ביוני, ועצר בדרכו בחזרה למושבות האנגלית בצפון אמריקה (ארצות הברית לעתיד), באיי גלאפגוס ובאיי חואן פרננדס.
בדצמבר 1687 גילתה משלחת דייוויס אי במרחק 500 ליגות דרומית לאיי גלאפגוס בקו רוחב 27°20′S . "אדמת דייוויס" הוזכרה ביומן המסע "מסע חדש סביב העולם" ("A New Voyage Round the World") של ויליאם דמפייר. משלחת מחקר הולנדית בפיקודו של חוקר הארצות יאקוב רוחבן חיפשה ב-1722 את האי ולא מצאה אותו, אבל במקום זאת היא גילתה לראשונה את אי הפסחא.
דייוויס וה"דייליט" הגיעו לאיי הודו המערבית בתחילת 1688 ובמאי הגיעו לפילדלפיה. ב-22 ביוני 1688 נאסר דייוויס וחבריו באשמת שוד ים בווירג'יניה שנתיים קודם לכן. במשפט ב-26 ביוני 1688 הכחיש דייוויס כי היה אי פעם שודד ים, וטען כי התגורר בג'מייקה במשך שבע שנים. משרת שחור בשם פיטר קלויז (Peter Cloise) סתר טענה זו ב-16 באוגוסט 1688. דייוויס הגיש עתירה תחת ההכרזה של המלך ג'יימס השני, מלך אנגליה מ-1685 התומך בשוד ים. באוקטובר 1688 פסק הלורד סתרלנד כי הם אשמים, אך ייתכן כי קיבלו חנינה מלכותית.
באוגוסט 1689 הורתה מועצת וירג'יניה לשודדי הים לחזור לאנגליה. הם הגיעו בנובמבר, אך בלא רכושם.
סוף חייו.
דייוויס חזרה לאנגליה בסופו של דבר ב-1690 והצליח להשיב את מרבית אחוזותיו ורכושו לשעבר שהוחזרו אליו תוך שנתיים. צו מלכותי במרץ 1692 הסכים להחזיר את רכושו של דייוויס, אם כי 300 ליש"ט נשארו רכוש הכתר. והוא קיבל כרבע מהרכוש בג'יימסטאון. ייתכן כי הכספים שימשו להקמת קולג' ויליאם ומרי בוויליאמסבורג בווירג'יניה. בנובמבר 1693 הזמינה מועצה המושבה של וירג'יניה את בעלי החוב של שלושת האנשים. דייוויס חתם באמצעות צלב, מה שמוכיח שככל הנראה לא ידע קרוא וכתוב.
קיימת הטענה כי היה בין שודדי הים הראשונים שקברו אוצרות באי הקוקוס כשהגיע לאי בספינתו "בצ'לורס דילייט" ב-1684. על פי הטענה הוא עגן במפרץ צ'אתהאם הוא לכאורה השאיר מאחוריו כמה תיבות המכילות מטילי זהב, מטבעות זהב, ומטילי כסף בשווי 300,000 ליש"ט אותם שדד מהיישובים בפרו ובצ'ילה.
הפלגת מוניטין
מבצע מוניטין הוא כינוי להפלגה שביצעו ספינות חיל הים של ישראל, ספינות סער, מזירת הים התיכון לזירת הים האדום במסלול של כ-13,000 מייל במשך 35 ימים (מתוכם 28 ימי הפלגה). הסטי"לים אח"י רשף ואח"י קשת הפליגו מחיפה לשארם א-שייח' מסביב ליבשת אפריקה, מ-25 בפברואר 1974 ועד 1 באפריל 1974.
מטרת המבצע.
בחיל הים הוחלט לבסס כח ימי כדי לשלוט במרחבי הים האדום לאחר שמצרי באב אל-מנדב נחסמו במלחמת ששת הימים על ידי חיל הים של מצרים ללא יכולת של כוחות חיל הים, שכללו נחתות וספינות סיור קלות מדגם דבור להתמודד עם משימות רחוקות מחופי ישראל. על סמך הניסיון שנצבר מהפעלת ספינות הטילים שנרכשו בצרפת נערך חיל הים הישראלי לייצר בישראל ספינות טילים. ספינות סער 4 תוכננו ונבנו מלכתחילה לשרת בזירת הים האדום. הספינות מתאימות למשטר הגלים בים האדום ובעלות יכולת שהייה ארוכה בים. לאחר שתעלת סואץ נסגרה למעבר אניות בעקבות מלחמת ששת הימים בשנת 1967. האפשרות היחידה שנותרה היא הפלגה סביב יבשת אפריקה.
הספינות אח"י קשת ואח"י רשף נבנו חומשו ועברו אימון ראשוני. תוכננה הפלגה שתצא ב-15 באוקטובר 1973. מלחמת יום הכיפורים פרצה והספינות השתתפו בהכרעת ציי מצרים וסוריה בזירת הים התיכון. לאחר המלחמה חודשה המשימה להעברת הספינות. משימה נוספת הייתה סיוע לשיווק ביטחוני וכן הצגת הספינות ואמצעי הלחימה של חיל הים הישראלי למערכות הביטחון של דרום אפריקה.
ניסיון עבר.
מבצע מוניטין היה המבצע השני שערך חיל הים להקפת אפריקה. בסוף 1956 ותחילת 1957, לאחר מלחמת סיני, הפליגו הפריגטות אח"י מזנק (ק-32) ואח"י מבטח (ק-28) מחיפה לשארם א-שייח' סביב יבשת אפריקה במטרה לחזק את הכוח הימי בזירת ים סוף ובהמשך הגיעו לאילת דרך מצרי טיראן שנפתח אז לשייט ישראלי. הפלגת הפריגטות כונתה "מבצע הרקולס".
הכנות להפלגה.
ההפלגה תוכננה למחצית אוקטובר 1973 וכונתה "מבצע צלופח". אח"י קשת שהושקה בסוף חודש אוגוסט 1973 הצטרפה לאח"י רשף לאימונים לקראת המבצע. חודש ספטמבר ותחילת אוקטובר 1973 הוקדשו לאימוני שהייה ארוכה וימאות, בהפלגות למרכז הים התיכון. ב-4 באוקטובר חזרו הספינות מהפלגה ארוכה והצטרפו לתרגיל גדול שערך חיל הים.
בכניסה לנמל ב-5 באוקטובר נקטעו ההכנות להפלגה והספינות נערכו לקראת המלחמה שבפתח. ביום שבת, 6 באוקטובר, יום הכיפורים, בשעות הבוקר יצאו הספינות לים עם כלל שייטת ספינות הטילים והשתתפו בקרבות הימיים, הפגזות חופי מצרים וסוריה וליווי אניות אספקה לישראל. פעילות הליווי המשיכה עד דצמבר 1973.
להפלגה שכונתה "מבצע מוניטין" ותוכננה למרץ 1974 לא היה צורך באימונים מיוחדים. צוותי הספינות היו מנוסים, מיומנים ומגובשים מהפעילויות המבצעיות ושהייה ארוכה בים כולל בקרבות הזירה הימית במלחמת יום הכיפורים.
אספקת דלק - במגמה לשמור על חשאיות ההפלגה, נעשו הכנות לתדלוק במערב אפריקה באמצעות האוניה ״טנג'רין קור״ של החברה הימית להובלת פרי (רב חובל אברהם ארז), עליה הוצב קצין קישור מחיל הים רס"ן יעקב אלון, ובמזרח אפריקה באמצעות האניה ״נהריה״ בפיקודו של רס"ן רפי אפל.
איוש כלי השייט.
מפקד המבצע נקבע סא"ל גדעון רז, מפקד פלגה 35 באח"י קשת.
מפקד אח"י קשת היה רס"ן דוד הרפזי שקיבל את הפיקוד ביום הראשון של מלחמת יום הכיפורים מסא"ל אלי רהב מפל"ג 35 ומפקד אח"י קשת בפועל מיום ההשקה. רס"ן יעקב אפיק התלווה להפלגה וקיבל את הפיקוד על אח"י קשת בדרום אפריקה.
מפקד אח"י רשף היה רס"ן מיכה רם פיקד על הספינה מהשקתה.
קברניט אניית הליווי ״א/מ טנג'רין קור״ של החברה הימית להובלת פרי היה רב חובל אברהם ארז שעבר שירות מלא בחיל הים.
מפקד האניה נהריה שתדלקה את הספינות באוקיינוס ההודי היה רס"ן רפי אפל.
קצין קישור לכח בנמלי דרום אפריקה נקבע רס"ן אברהם בן שושן.
קצין קישור על האוניה ״טנג'רין קור״ של החברה הימית להובלת פרי הפליג רס"ן יעקב אלון.
צוותים - חיילים בשירות סדיר וקצינים ונגדים בשירות קבע, היו ברובם מהצוות הראשון מאז השקת הספינות. חלק מהצוותים שהתגייסו במחצית 1973, הצטרף חודשים ספורים לפני המבצע ונקלט בספינות היטב. הצטרפו נגדים במקצועות קשר, צלילה, אלחוט, חשמל, ניווט ומכונה.
רפואה - ד"ר אהרן צ'חנובר, לימים חתן פרס נובל לכימיה שנת 2004. צ'חנובר שהפליג בזמן המלחמה על אח"י רשף ביקש להצטרף ובמהלך ההפלגה אף הוסמך כסטי"לן. באח"י קשת סופח להפלגה ד"ר יוסי איצקוביץ' (אלדור).
רקע.
פלגה 35 בשייטת ספינות הטילים כללה את שתי הספינות החדישות שניבנו בישראל עבור חיל הים. אח"י רשף שהושקה בפברואר 1973 ואח"י קשת שהושקה באוגוסט 1973. זמן קצר לפני המבצע התמנה סא"ל גדעון רז למפקד הפלגה. הוא החליף את סא"ל אלי רהב שהיה מפקד פלגה 35 מהקמתה, הוביל אותה בקליטת הספינות והצוותים, אימונים, בקרבות מלחמת יום הכיפורים ובתקופה שלאחר המלחמה במשימות אבטחת השיט לישראל והגנת החופים. סא"ל אלי רהב יועד אז להיות מפקד שייטת ספינות הטילים וקיבל מגדעון רז את פלגה 33.
התוכנית.
יציאה לים מחיפה ב-21 בפברואר 1974 וכניסה לשארם א-שייח' ב-31 במרץ.