שחלק גדול מאוכלוסיית קונגו התרכזה בבירה ובסביבותיה הקרובות. בעוד שבמבאנזה קונגו ריכוז האוכלוסייה היה גבוה, בשאר חלקי קונגו הריכוז היה נמוך עד כדי כך שצפיפות אוכלוסייה כפרית לא עברה את טווח ה-5 נפשות לקילומטר רבוע. לעומת זאת נוסעים פורטוגזים מוקדמים מתארים את מבנזה קונגו כעיר גדולה ומעין מטרופולין לשאר חלקי קונגו ואפילו משווים אותה בגודלה לעיר הפורטוגזית אוורה כפי שהיא הייתה בשנת 1491. עם בוא המאה ה-16 חל גידול משמעותי באוכלוסיית קונגו כאשר גודל האוכלוסייה הגיע קרוב לחצי מיליון נפש. יותר מאוחר עם תחילת המאה ה-17 עמדה האוכלוסייה באזורים המפותחים והלא מפותחים של הבירה ושל הארץ על כמאה אלף נפש. הגידול הזה יצר עודף במשאבים, בכוח אדם (במיוחד חיילים) ובכמות המזון שהיו זמינים בעיקר למלך. דבר שחיזק מאוד את הממלכה אך בעיקר הפך את המאניקונגו לחזקים מאי פעם.
צבאה של ממלכת קונגו.
ניכר שצבאה של ממלכת קונגו היה גדול ומתקדם יותר יחסית לצבאות אחרים של ילידים אפריקנים. ידוע למשל שצבא קונגו הכיל כמות גדולה של קשתים וסגל קטן יותר של חיל רגלים בעל חימוש כבד, האחרונים נשאו עמם גם חרבות ומגנים. כמו כן ישנה עדות קלושה לכך שהחיילים בצבא קונגו קיבלו תשלום עבור משימות. בעוד חלק נכבד מכוחות הצבא (כנראה עשרים אלף) התרכזו בבירה ובסביבותיה כוחות התגבורת התרכזו בעיקר במחוזות הגדולים תחת פיקודם של המושלים.
החל מהמחצית הראשונה של המאה ה-17, מ-1600 ואילך, מלחמות אזרחים פנימיות החליפו את העימותים הבין מדינתיים באזור. מסיבה זו הוציאה ממשלת קונגו צווים הקוראים לכל האוכלוסייה להתגייס ללא הבדל גילאים. אולם בפועל רק מספר קטן של אזרחים התגייס. לעומת זאת בין אילו שכן התגייסו רבים לא אחזו בנשק אלא בהספקה בשביל הלוחמים. חשוב לציין שבין האוכלוסייה ששירתה בצבא היו גם קרוב לכמה אלפי נשים, על אף זאת, לצבא קונגו הייתה בעיה בתכנון וביצוע שבסופו של דבר הגבילו את גודלו ופגמו ביכולתו לנהל מלחמה למשך תקופות ארוכות.
ידוע שצבא קונגו עשה "בדק בית" פעם בשנה בחג שנקרא יום ג'יימס הקדוש.
לאחר הגעת הפורטוגזים נוספו לצבא קונגו כלי נשק חדשים כגון רובי המוסקט שלא כל-כך הרשימו את תושבי קונגו ובמיוחד את המאניקונגו אפונסו שהתלונן בפני הפורטוגזים על חוסר יעילותם של הרובים. למרות זאת עד שנת 1580 יחידות רובאים בצבא קונגו (שרובם היו בני תערובת של פורטוגזים ובני קונגו) היו דבר שבשגרה, בעיקר בבירה. ככל שתפקידם של הרובאים הפך לחשוב יותר כך גם גדל המוניטין שלהם, ובקרב על מבווילה שירתו 360 רובאים שהפנו את נשקם של הפורטוגזים כנגדם.
נורית ירדן
נורית ירדן (נולדה ב-1959) היא אמנית ישראלית, בוגרת המחלקה לצילום בבצלאל בירושלים. מנחה ומרצה לצילום.
ביוגרפיה.
ירדן נולדה בתל אביב, ובילדותה חיה שבע שנים בפריז עם משפחתה. לאחר שובה לישראל התגוררה בתל אביב שם סיימה את בית הספר התיכון "אליאנס" בשכונת רמת אביב. את שירותה הצבאי עשתה בלהק מודיעין בחיל האוויר.
לאחר שחרורה למדה צילום ב"קמרה אובסקורה" והמשיכה את לימודיה במחלקה לצילום בבצלאל. היא סיימה את לימודיה ב-1986.
ירדן מרצה ומנחה בתחום הצילום. יוצגה כעשר שנים על ידי "גלריה שלוש לאמנות עכשווית" בתל אביב, וכיום עובדת באופן עצמאי. בשנים הראשונות לאחר סיום לימודיה בבצלאל היא חקרה את אלבום המשפחה וכיום היא בוחנת בעבודותיה את המרחב הציבורי הישראלי מנקודת מבט פוליטית וחברתית. זהו יומן סביבה המבוסס על שיטוט. עבודותיה משלבות בין דימוי וטקסט, ובין צילום ישיר לצילום מבוים, והן מורכבות בדרך כלל מסדרות על פי נושאים. היא הציגה מספר רב של תערוכות יחיד בחללים מובילים כגון מוזיאון הרצליה (2019); בית האמנים, תל אביב (2014); גלריה קונטמפוררי, תל אביב (2013); וגלריה שלוש לאמנות עכשווית, תל אביב (2010, 2007, 2005, 2002, 2000). כמו כן, הציגה בתערוכות קבוצתיות שונות בישראל ומחוצה לה בין השאר בגלריה Circle1, ברלין (2018); מוזיאון בת ים, (2011); המוזיאון היהודי, מינכן (2010); גלריה ארטנוילנד, ברלין (2008); מוזיאון תל אביב (2003, 2002); מוזיאון ישראל אגף הנוער, ירושלים (2014, 2005, 2002); ארטפורום ברלין (2002); גלריה מרגוליס, יוסטון (2000); ומוזיאון ישראל (1998).
ירדן פרסמה את הספר "מולדת" שליווה את תערוכת היחיד שלה במוזיאון הרצליה (2019); הוציאה קטלוג לתערוכה "במרחק הליכה" בגלריה קונטמפוררי, תל אביב (2013);
ואת ספר האמן ארוחה משפחתית בהוצאת חרגול/עם עובד (2007). עבודותיה פורסמו גם:
ירדן זכתה בפרס "עידוד היצירה" של משרד התרבות הישראלי (2002) ובמלגת "קרן שרת" - קרן תרבות אמריקה ישראל (1985). עבודותיה נמצאות באוספים של מוזיאון ישראל, מוזיאון בת ים, מוזיאון הרצליה, קום איל פו, .O.R.S ובאוספים פרטיים רבים.
ירדן חיה ויוצרת בתל אביב.
עבודותיה בקטלוגים, כתבי עת וספרים.
עבודותיה של ירדן שולבו בפרסומים שונים ובהם:
אוספים.
עבודותיה של ירדן נמצאות באוספים שונים ובהם:
אסתר דומיניסיני
אסתר דוֹמיניסיני (נולדה ב-1950) היא מנהלת ישראלית אשר כיהנה בתפקידים בולטים במגזר הציבורי והעסקי. הייתה מנכ"לית המוסד לביטוח לאומי (2008-2012). קודם לכן כיהנה כמנכ"לית שירות התעסוקה (2003-2007), ראש אגף משאבי אנוש (1996-2001) וראש אגף קהילה ומשמר אזרחי (2001-2003) במשטרת ישראל בדרגת ניצב, ויו"ר מועצת המנהלים של המרכז הרפואי הדסה (2011-2013). ב-2014 מונתה למנכ"לית הראשונה של רשות בתי החולים הממשלתיים, תפקיד ממנו התפטרה במאי 2015 עם מינויו של יעקב ליצמן לתפקיד סגן שר הבריאות והחלטתו לבטל את החלטת קודמתו, השרה יעל גרמן, על הקמת רשות בתי חולים עצמאית. בהמשך כיהנה ומכהנת במועצות מנהלים של חברות מובילות במשק.
ביוגרפיה.
דומיניסיני נולדה בפולין ועלתה לישראל בעליית גומולקה בגיל 7 עם הוריה ושני אחיה. למדה בתיכון עירוני ה' בתל אביב. ב-1968 התגייסה לצה"ל ושירתה במדור תשלומים. למדה באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר ראשון בחינוך ופסיכולוגיה ובאוניברסיטת תל אביב לתואר ראשון נוסף בסוציולוגיה ועבודה סוציאלית. לאחר מכן המשיכה ללימודי תואר שני בקרימינולוגיה ומשפט פלילי באוניברסיטת תל אביב.
היא נשואה לאדריכל מאוריציו דומיניסיני, ולזוג בן אחד.
שירות במשטרת ישראל.
ב-1973 התגייסה למשטרת ישראל כקצינה ובתפקידה הראשון שירתה כחוקרת נוער. לאחר שנתיים מונתה לראש יחידת עבריינות נוער במחוז תל אביב.
בהמשך שירותה במשטרה מילאה שורה של תפקידים בכירים, בהם ראש מדור רווחה וגמלאות, ראש מחלקת פרט וסגן ראש אגף משאבי אנוש. דומיניסיני הייתה האישה השנייה במשטרת ישראל שנשאה בדרגת ניצב (קדמה לה ניצב חנה הירש, היועצת המשפטית של משטרת ישראל), אך הראשונה שכיהנה בתפקיד בתקן ניצב (להירש הוענקה דרגה אישית), כששירתה כראש אגף משאבי אנוש בשנים 1996–2000. היא יזמה תיקונים בפקודת המשטרה אשר הכפילו את תקופת הניסיון למתגייסים למשטרה משנה אחת לשנתיים וכן הגבילו את תקופת חידוש השירות לאנשי משטרה, הובילה שני פרויקטים לבניית דיור לשוטרים בערים יבנה ומודיעין וחתמה על שורת הסכמים בולטים בתחומי הבריאות והרווחה לציבור השוטרים והגמלאים. ב-2001 מונתה לראש אגף קהילה ומשמר אזרחי. בתפקידה הטמיעה את השיטור הקהילתי והייתה שותפה להקמתם של מרכזי שיטור קהילתי רבים. תקופת כהונתה הייתה בימי האינתיפאדה השנייה וההתנדבות למשמר האזרחי הגיעה לשיאה. האגף בראשותה ארגן הורים שהתנדבו לאבטח בתי ספר.
שירות התעסוקה והמוסד לביטוח לאומי.
מאוקטובר 2003, לאחר פרישתה מהמשטרה, שימשה כמנכ"לית שירות התעסוקה ועמדה בראש השירות עד ל-29 בנובמבר 2007. בעת כהונתה בראש שירות התעסוקה יזמה שינויים משמעותיים במבנה הארגוני של השירות: בין היתר צומצם מספר המחוזות מ-16 ל-5, ולחלק מן הלשכות הוכנסו מכונות לזיהוי ביומטרי של דורשי העבודה, דבר שייתר את התייצבותם בפני פקידי הלשכה. מהלכי ייעול שיטות העבודה בשירות התעסוקה הביאו לפיטוריהם של כ-180 עובדים מן השירות. בעת פרישתה משירות התעסוקה היה מספר דורשי העבודה הרשומים בשירות הנמוך ביותר זה חמש שנים.
ב־1 בינואר 2008 מונתה על ידי שר הרווחה יצחק הרצוג למנכ"לית המוסד לביטוח לאומי, והיא נכנסה לתפקידה ב־1 בפברואר 2008. במספר ראיונות והתבטאויות שלה שנחשפו בתקשורת, ביטאה את סלידתה ממערך הקצבאות הנרחב. לטענתה, יש לעודד אנשים לצאת לעבוד במקום לקבל קצבאות. כמו כן התבטאה נגד איכות השירות שנותן המוסד לביטוח הלאומי, ופעלה לייעול השירות הניתן לאזרח ולשיפור אכיפת ואיתור הונאות. ב-2009 מונתה לחברה ב"וועדת גורן" לבחינת הזכאות לסיוע מאגף השיקום ובוועדה לייעול עשיית עסקים בישראל. באוגוסט 2011 מונתה לחברה בוועדת טרכטנברג שקמה בעקבות מחאת האוהלים, במטרה לבחון ולהציע פתרונות למצוקת יוקר המחיה במדינת ישראל. עוד ב-2011 מונתה לחברה בוועדה לבחינת גיל הפרישה לנשים. התניעה והובילה מספר פרויקטים אסטרטגיים ובכלל זה פרויקט "תבל" להחלפת מערכות מחשוב הליבה של הארגון, בחינה ראשונה של האיתנות הפיננסית של המוסד בראיה אקטוארית (עמדה בראש הוועדה לאיתנות פיננסית של המוסד לביטוח לאומי), שידוד מערך הוועדות הרפואיות ובמרכזו עדכון ראשון זה עשרות שנים של ספר המבחנים הרפואיים (לנכות כללית ולנפגעי עבודה, "ספר הליקויים") והקמת המרכזי הראשון של "יד מכוונת" בחיפה שסיפק שירותי ייעוץ והכנה לוועדות הרפואיות בחינם. נבחרה על ידי עיתון "דה-מרקר" כאחת מ-100 המשפיעים לשנת 2011. סיימה את תפקידה בביטוח הלאומי באפריל 2012.
רשות בתי החולים הממשלתיים.