אווה קופאץ' (נולדה בשם אווה ליס) נולדה בעיר סקרישב ב-3 בדצמבר 1956. היא בתם של מייצ'יסלב וקריסטינה ליס. אביה היה מכונאי ואמה עבדה כחייטת. היא גדלה והתחנכה בעיר ראדום, שם היא סיימה את לימודיה בבית הספר תיכון. בשנת 1981 היא סיימה את לימודיה הגבוהים ברפואה באוניברסיטה הרפואית של לובלין. היא התמחתה ברפואת משפחה בדגש על רפואת ילדים. עד שנת 2001 עמדה בראש מתקן הבריאות המקומי בשידלובייץ.
בשנת 1980, הצטרפה קופאץ' למפלגת האזרחים המאוחדת. היא נכנסה לפוליטיקה של פולין כפעילה לאחר שבעלה המנוח, מארק קפאץ', תובע במקצועו שניסה להיבחר לסיים ללא הצלחה. בבחירות מקומיות שנערכו בשנת 1998 במזוביה, היא הייתה לחברת המועצה האזורית.
בשנת 2001, קופאץ' עזבה את תפקידה כחברת המועצה האזורית במזוביה והצטרפה למפלגת המצע האזרחי. לאחר מכן היא נבחרה לסיים בשנת 2005, שם היא כיהנה כראש ועדת הבריאות.
שרת הבריאות.
קופאץ' כיהנה כשרת הבריאות של פולין בקבינט של ראש ממשלת פולין דונלד טוסק בין השנים 2011-2007.
בשנת 2009 קופאץ' צברה שם בינלאומי לאחר שתבעה במספר חברות תרופות להציג את יתרונות החיסונים נגד שפעת החזירים ודרשה מהן לקחת אחריות מלאה על תופעות הלוואי. לאחר מכן, בנובמבר אותה שנה הודיעה קופאץ' שהיא לא תרכוש את החיסון לשפעת החזירים לעם הפולני, משום שלא נערכו לו בדיקות בטיחות מתאימות.
ראש ממשלת פולין.
בשנת 2014 נבחר דונלד טוסק לנשיאות המועצה האירופית, וקופאץ' נבחרה על ידי הפרלמנט להחליפו בתפקיד. קופאץ' היא האשה השנייה המכהנת בתפקיד זה, אחרי חנה סוחוצ'קה. היא הרכיבה בהצלחה את הקבינט של פולין והושבעה לתפקיד ב-22 בספטמבר 2014.
באוקטובר 2014 ביקר בפולין נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין. במהלך הביקור הוא נועד עם קופאץ', שאמרה כי "הידידות בין ישראל ופולין תמשיך ותעמיק על בסיס שותפות האינטרסים והעניין הכלכלי-ביטחוני המתפתח בין המדינות".
בספטמבר 2015, בעקבות משבר ההגירה באירופה, אמרה קופאץ' כי פולין תקלוט מספר מצומם של פליטים, על אף הבטחותיה של פולין לקליטת 2,000 פליטים. עוד אמרה קופאץ' בנוגע לפליטים: "ברגע שאקבל סימן כלשהו לאיום על ביטחון הגבולות, פולין תתחיל להגביר את האבטחה. אנו נקבל רק את כמות הפליטים שאנו יכולים, לא יותר ולא פחות".
בבחירות הכלליות שנערכו בפולין ב-2015 זכתה המפלגה הלאומנית חוק וצדק ברוב בסיים ובנשיאות פולין. ביאטה שידלו החליפה אותה בתפקיד.
סגנית נשיא הפרלמנט האירופי.
בשנת 2019 התמודדה בבחירות לפרלמנט האירופי. מאז שנכנסה כחברת הפרלמנט האירופי היא משמשת כאחד מסגנינשיא הפרלמנט האירופי. בתפקיד זה היא מהווה חלק מהנהגת הפרלמנט בראשות הנשיא דוד ססולי. היא פעילה במסגרת קבוצת מפלגת העם האירופית המרכזית-ימנית (EPP), והיא חלק מצוות ההנהגה של היו"ר מנפרד וובר. בשנת 2020 הצטרפה גם לוועדה המיוחדת של הפרלמנט האירופי למאבק בסרטן.
חיים אישיים.
הייתה נשואה למארק קופאץ' עד 2008 ויש לו בת מנישואיה אלו.
דמוקרטיה תעשייתית
דמוקרטיה תעשייתית היא הסדר המערב עובדים בקבלת החלטות, חלוקת אחריות וסמכויות במקום העבודה. בעוד שישנם מודלים שונים המעודדים קשב לעובדים בתהליכי קבלת החלטות, דמוקרטיה תעשייתית מניחה שיש להם חלק גם בעיצוב המילה האחרונה בסוגיות ארגוניות ואף במינויים לתפקידים בכירים. בדרך כלל הכוונה היא למינוי נציגי עובדים בדירקטוריון החברה. לעיתים כוללת הדמוקרטיה התעשייתית גם שילוב עובדים בבעלות על מקום עבודתם.
היגיון.
יש הטוענים כי דמוקרטיה תעשייתית משפרת את הפריון ואת איכות השירות כתוצאה מכך שהעובדים חשים מזוהים יותר עם הארגון בו הם עובדים. כמו כן במקומות עבודה בהם יש מנגנון דמוקרטיה תעשייתית צפויים להיות פחות סכסוכי עבודה לאור התקשורת הגבוהה יותר בין העובדים וההנהלה. הנחה נוספת היא כי שיתוף העובדים בקבלת ההחלטות במקום העבודה מאפשרת ראייה כולית וכוללת יותר שלו. יש הרואים בדמוקרטיה התעשייתית נגזרת מזכויות האזרח.
היסטוריה.
את המונח הגה הפילוסוף האנרכיסט הצרפתי פייר ז'וזף פרודון בשנות ה-50 של המאה ה-17, כדי לתאר את החזון שלו כיצד צריכים להיראות מקומות העבודה. "ההנהלה צריכה להיבחר מבין הפועלים, על ידי הפועלים עצמם, וחייבת להיות מתאימה", כתב בספרו "רכוש מהו, או מחקר על עקרונות החוק והממשל". לרעיון זה חזר גם בחיבורים מאוחרים יותר כגון "הרעיונות הכלליים של המהפכה".
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, דמוקרטיה תעשייתית לצד רעיונות סינדיקל-אנרכיסטיים שיחקה תפקיד חשוב ברעיונות תנועת העבודה העולמית והסוציאליזם המהפכני. המושג שימש את בני הזוג סידני וביאטריס ווב בספרם מ-1897 "דמוקרטיה תעשייתית", בו התכוונו בעיקר לתהליך המיקוח הקולקטיבי, ויחסי העבודה הקיבוציים הנובעים מהתאגדות עובדים. על אף שהרעיון דעך לאחר תבוסת האנרכיסטים במלחמת האזרחים בספרד, ישנם איגודים שלא זנחו אותו עד היום.
במדינות רבות באירופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, נחקקו חוקים שנועדו להבטיח את ייצוגם של העובדים במבנה התאגידי של החברות. דוגמה בולטת לכך היא בגרמניה בה בכל מפעל בעל למעלה מ-2000 עובדים (1000 בתעשיית המתכת והפחם), נבחרים מחצית מחברי הדירקטוריון על ידי בעלי המניות, ואילו המחצית השנייה בידי העובדים. דמוקרטיה תעשייתית כוללת גם מבני קבלת החלטות המערבות מועצות-ייצור, ומערכות בוררות שונות בין ההנהלה וועדי העובדים.
במאי 2016, בעקבות המשבר הכלכלי שנגרם כתוצאה ממגפת הקורונה נתפרסם מניפסט עליו חתמו למעלה מ-3000 אנשי אקדמיה מכל העולם, הקורא ל'דמוקרטיזציה של מקומות העבודה' ולהתניית חילוצן של חברות על ידי המדינות במעבר למשטר תאגידי המעניק סמכויות שוות לנציגי משקיעי ההון בדירקטוריון - ולעובדים המשקיעים בחברות את כוח עבודתם. על פי כותבי המניפסט, שילובם של העובדים בתהליכי קבלת ההחלטות יאפשר הצבת שיקולים נוספים במערך שיקולי החברות מלבד שיקול הרווח למשקיעים - דבר הנחוץ לשם יצירת כלכלה ירוקה ומקיימת, נוכח החששות מפני משבר סביבתי.
דמוקרטיה תעשייתית בישראל.
על פי חוק בכל חברה ממשלתית שבה למעלה ממאה עובדים, זכאים העובדים לייצוג של שני עובדים בדירקטוריון, הנבחרים בבחירות חשאיות על ידי כלל העובדים. חלק מחברות אלו שהופרטו, משמרות בתוכן עדיין את מנגנון ייצוג העובדים (כגון בחברת בזק). בהסתדרות הכללית קיים האגף לדמוקרטיה תעשייתית, האחראי על הכשרת וליווי הדירקטורים מבין העובדים, ולהסדרת מנגנון הבחירות לתפקיד זה. כמו כן מרכז האגף את נושא מועצות הייצור – מנגנון משותף לעובדים ולהנהלה בחברות שונות, באמצעותו קובעים את הנורמות והמדדים בשיטת שכר העידוד, תוך מתן דגש על ניסיונם של העובדים בשטח.
ב-2015 הניחו קבוצת חברי כנסת מהאופוזיציה הצעת חוק למינוי נציגי עובדים לדירקטריונים של חברות ציבוריות וחברות פרטיות שהן חברות איגרות חוב. בינואר 2018 נפלה הצעת חוק זו בוועדת השרים לחקיקה.
במאי 2020, הייתה חברת הסלולר סלקום לחברה המסחרית הראשונה בישראל (שלא הוקמה כחברה ממשלתית או הסתדרותית) שבה מונה דירקטור מטעם לעובדים - אך בניגוד למקובל בחברות הממשלתית, לא מונה עובד לתפקיד כי אם רואה חשבון. זאת במסגרת הסכם שנחתם בסוף שנת 2019 עם ועד העובדים בחברה. בנובמבר 2020 תבע גם ועד עובדי חברת הביטוח כלל מינוי דירקטור נציג עובדים.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:ניהול]]
[[קטגוריה:קבלת החלטות]]
[[קטגוריה:משאבי אנוש]]
[[קטגוריה:יחסי עבודה]]
נסים נחום
הרב נסים נחום (17 בדצמבר 1862 – 19 בינואר 1927) היה מקובל, איש ציבור ונדבן, ממייסדי ישיבות פורת יוסף, שער השמים, "רחובות הנהר", וחברת "כתר תורה".
קורות חיים.
נולד בטריפולי שבלוב ב-17 בדצמבר 1862 (כ"ה בכסלו ה'תרכ"ג) לכלפלא ולרבקה נחום, בן למשפחת גבירים ועסקנים ציבוריים מנכבדי העיר שתמכו בתלמידי חכמים. בילדותו התחנך בבית ספר מקומי והשתלם בספרות ובהשכלה כללית. כשהתייתם מאביו בגיל 20, החל לעסוק במסחר, וניהל את עסקי המסחר של אביו יחד עם אחיו. בתקופה זו ביקר בביתו שד"ר מישראל, שהביא לו קמע לבקשת אמו. לפי המסופר, בזכות קמע זה שינה את תוכניותיו לעתיד, ביטל את לימודיו באוניברסיטה והתמסר ללימוד תורה.
בהיותו כבן 22 נישא למזל (זולא) בת הרב כמוס דיין, ובשנת 1898 (ה'תרנ"ח) עלה לישראל. הוא השתכן ברחוב דוד שבשכונת הבוכרים בירושלים, והחל ללמוד את תורת הקבלה ולפעול כעסקן למען תושבי העיר. בין היתר תרם מכספו לייסוד ישיבת המקובלים "רחובות הנהר", וייסד מכספו יחד עם הרב חיים יהודה לייב אוירבך את ישיבת המקובלים שער השמים.
באמצע מלחמת העולם הראשונה הוכרח לגלות לאלכסנדריה שבמצרים בשנת 1916 (ה'תרע"ו) בעקבות היותו אזרח איטליה. באלכסנדריה עסק בפעילות למען יהודים נוספים שהוגלו, וייסד בה באותה שנה את חברת "כתר תורה", שמטרתה הייתה להפיץ תורה ואת לימוד ספר הזוהר, בעיקר בין סוחרים ופשוטי העם. בשיאה מנתה החברה כתשעה סניפים, בירושלים, אלכסנדריה, בני ברק, צפת, חלב, דמשק, ביירות, טריפולי וניו יורק. כן ייסד בעיר ישיבה גדולה לבחורים שירדו מישראל, ובסיועו של הרב אברהם אביכזיר, גייס כספים רבים עבור הישיבה, ממנה התפרנסו כ-200 רבנים.
בסיום המלחמה חזר לירושלים והמשיך לפעול בה כאיש ציבור. בשנת 1923 (ה'תרפ"ג) נמנה עם מקימי ישיבת פורת יוסף, וסייע לרב בן ציון חזן בהקמתה. עד לפטירתו שימש בה כמנהל הוועד והגבאי.