רעש אש הנ"מ משך למקום את מטוסי הבופורט האחרים. בבלבול שנוצר בשל מסך העשן שיצרו הספינות האיטלקיות, טענו אנשי הטייסת למספר פגיעות אך למעשה אף ספינה נוספת לא נפגעה. בופורט אחד נפגע ונחת נחיתת-ריסוק בלואה. הטרנטו טבעה מאוחר יותר לאחר שספגה שני טורפדו נוספים מצוללת.
ביולי 1942 הגיעה גם טייסת מס' 86 למלטה ובמהרה אוחדה עם טייסת מס' 39, בזמן שטייסת מס' 217 הועברה לציילון. מרבית המטוסים היו מצוידים במנועי טווין-ואספ שעברו התאמה למזג אוויר מדברי באמצעות הוספת רשתות נגד חול על פתחי היניקה של הקרבורטורים, דבר שיצר גרר גדול יותר, שהאט את הבופורט וקיצר את טווח הפעולה שלו.
במהלך 11 החודשים הבאים שימשה טייסת הבופורט, שכעת נהנתה מליווי של מטוסי בופייטר, כלי חשוב בשיבוש שיירות האספקה שהיו חיוניות עבור קורפוס אפריקה של רומל. בלילות, היה גם למטוסי הויקרס ולינגטון של טייסת מס' 38 חלק חשוב בתקיפת שיירות. ספינות חשובות שהושמדו או ניזוקו קשות היו:
ביוני 1943 צוידה מחדש הטייסת המבצעית האחרונה שהפעילה מטוסי בופורט, טייסת מס' 39, במטוסי בופייטר.
האוקיינוס השקט.
בזמן המערכה באוקיינוס השקט, היה לבופורט תפקיד חשוב בשירות חיל האוויר המלכותי האוסטרלי, מכיוון שארצות הברית לא הייתה יכולה לספק מטוסים רבים לאוסטרליה, היווה הבופורט DAP חלק גדול מסדר כוחות האוויר האוסטרליים בין 1941 ל-1944.
ששת הבופורט הראשונים שהורכבו באוסטרליה הגיעו לסינגפור לאחר הפלישה היפנית למלאיה בדצמבר 1941. עד מהרה התברר שהמטוסים אינם מותאמים עדיין לפעילות מבצעית. חמישה הוחזרו לאוסטרליה והשישי נשמר למשימות של צילום אווירי. קצב הייצור המשיך לגדול והגיע לרמה של כמעט מטוס ביום ב-1943. הבופורט הרכיב 9 טייסות ומילא תפקיד חשוב בדרום מערב האוקיינוס השקט כמטוס סיור ימי וכמטוס תקיפה והפצצה. הבופורט טיבע מספר מרשים של ספינות סוחר וצי יפניות ולדברי היסטוריון התעופה ויליאם גרין (William Green): "תרומתו של הבופורט לתבוסת היפנים בדרום מערב האוקיינוס השקט הייתה מכרעת יותר מכל מטוס אחר בזירה זו".
שירות.
הבופורט היה בשירות המדינות הבאות:
מצודת איף
מצודת איף (בצרפתית: Château d’If) היא מצודה הממוקמת על גבי אי בים התיכון, כ-1.5 קילומטר מחוף העיר מרסיי שבצרפת. המצודה נבנתה במאה ה-16 ושימשה את המשטר הצרפתי מאז ועד שלהי המאה ה-19 ככלא, שבו נכלאו בעיקר אסירים פוליטיים.
המצודה זכתה לפרסום מיוחד בעקבות פרסום ספרו של אלכסנדר דיומא האב "הרוזן ממונטה כריסטו", אשר חלק מעלילתו מתרחש בה.
המצודה.
המצודה נבנתה על האי איף, הקטן ביותר בקבוצת איי פריאול (Frioul archipelago), השוכן מול חופה של מרסיי. קרקע האי היא אבן גיר, ושטחו הוא 30 דונם.
מבנה המצודה ממוקם ליד פאתו המערבית של האי. זהו מבנה מרובע בעל שלושה מפלסים וחצר פנימית, שאורך צלעותיו הוא 28 מטר. בשלוש מפינותיו צמודים אליו צריחים מעוגלים הצופים אל הים סביב. יש בהם חרכי ירי רחבים, שאיפשרו ירי תותחים אל הים. המגדל הצפון-מערבי, שגובהו 22 מטר, הוא הגדול והגבוה מכולם.
האי מבוצר בחומה היקפית ובה חרכי ירי, המתמשכת לאורך ראשי הצוקים שלו.
כיום ניצבים על גבי האי מספר מבנים נוספים, ובקצהו המזרחי ניצב מגדלור. סירות המבקרים באי עוגנות בצד מזח הממוקם לרגלי החומה הצפונית של האי.
תולדות המצודה.
מצודת איף נבנתה בפקודת המלך פרנסואה הראשון, במטרה לסייע בהגנת מרסיי מפני התקפות מן הים. בניית המצודה החלה בשנת 1524, וחיל מצב נכנס אליה לראשונה בשנת 1531.
מיקומו המבודד של האי וזרמי הים המסוכנים בינו לבין החוף, שהפכו את הבריחה ממנו לקשה ביותר, הביאו להפיכת המצודה לכלא. ככזו היא הייתה לאחד מבתי הכלא המפחידים והידועים ביותר לשמצה בצרפת.
בתאים במפלס התחתון של מבנה המצודה שררו תנאי היגיינה גרועים ורבים מן האסירים שנכלאו בהם מתו. לאסירים בעלי אמצעים הייתה אפשרות להיכלא – כנגד תשלום - בתא מרווח ומאוורר יותר באחת מן הקומות העליונות של המבנה.
אסירים נכלאו במצודה החל משנת 1540. היו אלו פושעים פליליים אך גם אסירים פוליטיים ומתנגדי משטר רבים. נאסרו בה כ-3,500 הוגנוטים. אסירים נכלאו במצודה גם לאחר מהפכת 1848 ולאחר מרידת הקומונה הפריזאית ב-1871.
במצודה הוחזקה במשך 18 שנה גופתו החנוטה של הגנרל ז'אן-בטיסט קלבר, מפקד הכוחות הצרפתיים במצרים, אשר נרצח בשנת 1800. על החזקת גופתו במצודה הורה נפוליאון בונפרטה, שחשש שאם ייקבר יהפוך קברו למקום עלייה לרגל למתנגדיו. קלבר נקבר לבסוף בשטרסבורג לאחר שהמלך לואי השמונה עשר הסכים לכך.
המצודה זכתה לפרסום בינלאומי בעקבות פרסום ספרו של אלכסנדר דיומא האב "הרוזן ממונטה כריסטו" ב-1844. על פי עלילתו הדמיונית של הספר נאסר במצודה גיבורו, אדמונד דאנטס, על לא עוול בכפו, ולאחר 14 שנות כליאה ברח ממנה בבריחה נועזת.
הסופר מארק טוויין ביקר במצודה בשנת 1867 וכתב על הביקור בספרו The Innocents Abroad.
השימוש במצודה ככלא פסק בשלהי המאה ה-19. האתר חדל לשמש בסיס צבאי ונפתח לציבור הרחב בשנת 1890. בשנת 1926 הוכרז אתר המצודה כאתר היסטורי של צרפת.
כיום ניתן להגיע אל המצודה בשיט מן הנמל העתיק של מרסיי. הפרסום שזכתה לו בעקבות ספרו של דיומא עשה אותה לאתר תיירות מבוקש. כ-90 אלף איש מבקרים בה מדי שנה.
חשב הכללי
משרד האוצר הישראלי
התובע הכללי הרוסי
רדיקל בראון-מקוי
בתורת החוגים, רדיקל בראון-מקוי הוא רדיקל המוגדר כחיתוך הגרעינים של כל ההומומורפיזמים לחוגים פשוטים עם יחידה. אם החוג מכיל אבר יחידה, אז רדיקל בראון-מקוי שלו שווה לחיתוך האידיאלים המקסימליים. בהתאם, אומרים כי חוג הוא בראון-מקוי (או שווה לרדיקל בראון-מקוי של עצמו) אם אין לו תמונה הומומורפית המכילה אבר יחידה. באנליזה פונקציונלית הוא נקרא גם הרדיקל החזק.
רדיקל בראון-מקוי מכיל את רדיקל ג'ייקובסון של החוג; בחוגים קומוטטיביים שני הרדיקלים שווים.
גם בחוגים המקיימים זהויות פולינומיות הרדיקלים משתווים, בגלל משפט של קפלנסקי הקבוע כי חוג פרימיטיבי עם זהויות הוא פשוט ובעל אבר יחידה (וסוף ממדי מעל המרכז).
אם formula_1 חוג נילי אז formula_2 הוא בראון-מקוי (וגם חוג הפולינומים במשתנים לא קומוטטיביים הוא כזה).
לפי תוצאה של אגטה סמוקטונוביץ' ואדמונד פוצ'ילובסקי חוג הפולינומים formula_3 הוא בראון-מקוי אם ורק אם ל-formula_1 אין תמונה הומומורפית ראשונית בעלת מרכז החותך באופן לא-טריוויאלי כל אידיאל שונה מאפס.
אם H הוא מרחב הילברט ספרבילי, אז הרדיקל החזק של אלגברת האופרטורים החסומים formula_5 הוא האידיאל הכולל את כל האופרטורים הקומפקטיים.
אני שמידט
אנה מריה חִירְטְרַאוּדָה שמידט (בהולנדית: Anna Maria Geertruida
Schmidt, 20 במאי 1911 - 21 במאי 1995) הייתה משוררת וסופרת הולנדית פופולרית. יצירתה כוללת שירים, פזמונים, ספרים, מחזות, מחזמרים, תסכיתים ודרמות טלוויזיה.
שמידט התפרסמה בארצה בזכות ספריה לילדים "יִיפּ ויַנֶקֶה" (Jip en Janneke), "פלוק מבית פטפלט" (Pluk van de Petteflet), מעלית הפלא (Abeltje) ועוד, ושיריה לילדים, בהם "דיקרטייה דאפ" (Dikkertje Dap) ו"הדובון פיפלונטייה" (Het Beertje
Pippeloentje). דורות של הולנדים גדלו על שיריה וסיפוריה, ויצירתה נחרתה בזיכרון הקולקטיבי של הולנד שלאחר מלחמת העולם השנייה.
חייה.
אנני שמידט נולדה וגדלה בכפר קַפֶּלֶה (Kapelle) שבמחוז זיילנד
בדרום-מערב הולנד, שם כיהן אביה ככומר. ילדותה כבת-כומר בסביבה קרתנית לא
הייתה פשוטה כלל ועיקר. האם, שכבר איבדה שתי בנות, גוננה עליה בצורה חולנית,
ואילו הקשר עם אביה היה רופף ביותר. היא למדה מאמה קרוא וכתוב בגיל צעיר מאוד,
והתוודעה באמצעותה לעולם הספרות. כשהייתה בת 14 שלחה שירי ביכורים למשורר ומבקר
הספרות וילם קלוס, וזה עודדה להמשיך לכתוב. בכתיבה מצאה לה מפלט של קבע
מהסביבה העוינת, לתחושתה. שמידט חזתה בהשתאות בהופעת החשמל והמכונית
הראשונה בכפר, ובראשיתו של הקולנוע. שנות ה-20 של המאה ה-20 טבעו בה חותם
עמוק עם הופעתה של התנועה הפמיניסטית - "המהפכה המינית האמיתית".
בהשפעת הוריה החלה בשנת 1929 ללמוד משפטים בהאג, ובשנת 1930 נסעה
לזמן מה לגרמניה, שם עבדה כאו-פר ולמדה את השפה הגרמנית.
עם שובה לארצה שימשה כספרנית במידלבורך, ובשנת 1938 פרסמה בעצת אמה שני
שירים בכתב העת הספרותי בעל הזיקה הפרוטסטנטית "נתיבים
לרקיע" (Opwaartsche Wegen). עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עבדה כספרנית
בפליסינגן. שמידט סירבה לתלות את השלט "הכניסה ליהודים אסורה", ולא הסירה
מהמדפים ספרים שנאסרו על ידי הנאצים. כמו כן אסרה להציג עיתונים
נאציונל-סוציאליסטים באולם הקריאה. היא זומנה לשיחה עם ראש העיר מטעם משטר הכיבוש, והלה דחק בה
לעסוק בתעמולה למען הנאצים, תמורת שחרור אחיה הכלוא. שמידט התעלמה מהצעתו.
לאחר המלחמה החלה לעבוד כעורכת ביומון האמסטרדמי "הט פארול" (Het Parool), משרה שהתמידה בה עד שנת
1958. משנת 1950 ניהלה שמידט מערכת יחסים עם הכימאי דיק ון דאון
(Dick van Duyn), אף שכבר היה נשוי ולא נפרד מאשתו. לשניים נולד בן, פְלִיפּ,
העתיד למלא תפקיד פעיל בעבודתה. משנת 1963 התגוררו לסירוגין בריביירה הצרפתית ובבֶּרְקֵל אֶן רוֹדֶנרֵייס (Berkel en Rodenrijs) שבמחוז דרום הולנד. עם זאת נותרה אמסטרדם העיר האהובה עליה. בשנת 1982, שלוש שנים לאחר מותו מרצון של ון דאון, השתקעה שמידט ברחוב פוסיוס (Vossius) באמסטרדם.
בשנת 1991 חדלה לכתוב, לאחר שמחזהּ האחרון "לשנינו יש סוס" (We hebben samen
een paard) התקבל בקרירות. בתוך כך כבר הייתה עיוורת כמעט לחלוטין.