היהודים אשר היו במעמד הבינוני חיו במרכז ורמת המחיה שלהם הייתה טובה, הם יכלו אף להעסיק עוזרת בית. הם התעניינו רבות בתרבות הספרות הקלאסית, הגרמנית וההונגרית. לרוב הנשים והצעירים ביקרו בקולנוע המקומי ובהופעות מזדמנות של תיאטרון הנודד. בכל בית היה רדיו ומנוי של עיתון יומי. ההורים השתדלו לאפשר לילדיהם לימודים בתיכון או לימודים אקדמיים.
בעיירה חיו גם יהודים בעלי מעמד כלכלי גבוה במיוחד: הסיטונאים (מוכרי סחורה), בעל טחנה אחד, משקיע, מנהל בנק, עצמאים אמידים וכעשרים רופאים ועורכי דין. ליהודים אלה היו דירות יוקרה, הם טסו ובילו במקומות נופש יוקרתיים. רוב אלו היו בוגרי אוניברסיטה ולכן רכשו לעצמם ספרייה פרטית וגם פסנתר לא היה חסר בבתים רבים, ילדיהם סיימו תיכון ושאפו לקבלת תואר מהאוניברסיטה.
גם בני מעמד הפועלים השכירים היו ברובם היהודים, הם התפרנסו מעבודות מזדמנות וחלקם היו רוכלים או מובטלים, אלו נאבקו על אוכל וחיו בדאגה, מגורים רעועים ומצב בריאותי נמוך מאוד. בני מעמד זה סיימו את שש הכיתות של בית הספר היסודי ומשם הרוב הלכו ישר לעבוד באחת החנויות המקומיות. בקהילה זו פעלה אגודת נשים שעזרה רבות סוציאלית לשכבות הנחלשות והמתקשות.
השואה בעיירה.
החל משנת 1938 נשללו רישיונות מסחר מידי יהודים ורבים איבדו את פרנסתם. אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה חויבו יהודי הונגריה להתגייס לעבודות כפייה. בשנת 1941 גויסו במזקבשד היהודים בעלי החנויות ונשלחו לחזית אוקראינה שם לחמו ההונגרים לצד הגרמנים והיהודים הועסקו בדרך כלל בפינוי מוקשים. כמו כן באותה שנה נשלחו חסרי האזרחות ההונגרית לקמניץ-פודולסקי, שם נטבחו ב-27 וב-28 באוגוסט ביחד עם אלפי יהודים אחרים.
זמן קצר אחרי כניסת הצבא הגרמני להונגריה ב-19 במרץ 1944, נכלאו מנהיגי הקהילה במחנה הסגר. ב-17 במאי הורו השלטונות לרכז את כלל יהודי האזור בגטו במזקבשד שבראשו יודנראט. ב-19 במאי הוטל על היהודים ממזקבשד להתפנות אל הגטו עד השעה התשע בערב של ה-21 במאי, ושאר אוכלוסיית היהודים בתשע בערב של 22 במרץ. היהודים מחויבים להישאר בתחומי הגטו ולא לעזוב מבלי אישור הרשויות, פרט למועצה היהודית. אל הגטו רק נציגי השירות רשאים להיכנס. אחראי סגני מושל במחוז מינה שוטרים וז'אנדרמים מקומיים לפקח על הפקודות בתוך שטחי הגטו בצורה קפדנית. משפחות אשר גרו בשטחי הגטו הורשו לעבור לגור בביתם של היהודים שהוברחו. היהודים חויבו להעביר 50,000 פנגו לסניף במזקבשד על הוצאתם של הנוצרים עד ל-22 במאי.
המועצה היהודית מחויבת להעביר סכום נוסף באותו התאריך לפיקדון עבור הנזקים שיכולים לקרות לנוצרים בביתם (1,000 פנגו) לכל דירה. המועצה היהודית צריכה לדאוג לבודד את החולים במחלות מידבקות ולדרוש להקמת משרד שישמש את צרכיה ובנוסף לקבוע לוח מודעות בשביל להפיץ פקודות. עד ל-31.5 המועצה היהודית הייתה צריכה לערוך רשימה שמית של תושבי הגטו לפי האלפבית ולהביא בארבעה עותקים אל האחראי.
היהודים היו רשאים להביא אך ורק מיטה ומצעים, כלי רחצה וניקיון, סכו"ם, מעיל, לבנים ונעליים, 50 ק"ד עצי הסקה, אוכל לזמן רב, רק 3,000 פנגו במזומן למשפחה ואת השאר מחויבים להפקיד.
בגטו ארגנו היהודים מטבח ציבורי ומרפאה. בתחילת יוני הועברו רוב יהודי מזקבשד לגטו מישקולץ ומקצתם לגטו דיושג'ר. ב-7 ביוני 1944 או כשבוע לאחר מכן שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר השואה.
לאחר השואה חלקם המועט של הניצולים נשאר במזקבשד, חלקם פנו למקומות אחרים והגיעו עד לאוסטרליה ודרום אמריקה ורבים מהם עלו לארץ ישראל. בישראל הם לקחו חלק בבניית הארץ ובהגנתה ושני בני מזקבשד אף נפלו בקרבות: יעקוב שוק וצבי שוק.
אלו שעלו לישראל הרגישו את ביתם ולא הרגישו יותר תלויים באחרים. הייתה קבוצה קטנה של אנשים שלמרות הכל התעקשה להישאר ולהתחיל מחדש את חייהם במזקבשד, הם השתלבו בחיי החברה והפוליטיקה והשתקמו, אך לא עבר זמן רב למרד ההונגרי בשנת 1956, הפאשיזם קם והפאשיסטים החלו לתקוף את היהודים; מהפכה זו כמעט שמה קץ לנוכחות יהודית במזקבשד. אחרי המלחמה חזרו לעיר רק יהודים מעטים מבני הקהילה, הם מצאו את בניין בית הכנסת שרוף ואת המצבות בבית העלמין הרוסות. בגלל יחס השלטונות ועוינות התושבים עזבו את העיר תוך זמן קצר.
כל שהשמים מרשים
כל שהשמים מרשים (באנגלית: All That Heaven Allows) הוא סרט דרמה רומנטית אמריקאי משנת 1955 בבימויו של דאגלס סירק עם ג'יין ויימן ורוק הדסון שהופיעו שנה לפני כן בסרט השיגעון הנפלא, גם הוא בבימויו של סירק שהתמחה בבימוי סרטי מלודרמה.
התסריט מבוסס על ספר בשם זה מאת עדנה והארי לי.
העלילה היא על סיפור אהבה בין אלמנה אמידה ומבוגרת לבין גנן צעיר ממנה. ג'יין ויימן הייתה אז בת 38 ורוק הדסון בן 30.
בשנת 1995 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בספריית הקונגרס על היותו בעל חשיבות תרבותית, היסטורית ואסתטית.
תקציר העלילה.
קארי סקוט (ג'יין ויימן) היא אלמנה אמידה המתגוררת בעיירה קטנה בניו אנגלנד. יש לה שני ילדים בוגרים: נד (ויליאם ריינולדס) וקייט (גלוריה תאלבוט). היא מסתגרת רוב הזמן בביתה וחברתה הקרובה שרה (אגנס מורהד) מנסה להוציא אותה בכוח לאירועים בקאנטרי קלאב המקומי. ידיד המשפחה המבוגר הארווי (קונרד נייג'ל) מחזר אחריה ומציע לה נישואים אבל היא מסרבת.
בגינתה עובד רון קירבי (רוק הדסון), רווק צעיר ויפה תואר. הוא מתאהב בה ולוקח אותה לביקור במשתלה שלו ומכיר לה את חבריו מיק (צ'ארלס דרייק) ואלידה (וירג'יניה גריי). קארי מתרשמת מהאנשים הפשוטים בכפר ומתאהבת ברון למרות הבדלי הגילים והמעמדות ביניהם.
רון מציע לקארי נישואים והיא מסכימה. בעיירה מתחילים לרכל עליהם כאילו רון מנסה להשתלט על נכסיה של קארי. גם ילדיה סובלים מכך וכאשר היא מבשרת להם על החלטתה הם מתנגדים לכך בתוקף.
קארי לא עומדת בלחץ הנפשי ומודיעה לרון כי החליטה לבטל את אירוסיהם. רון מקבל זאת בצער וקארי ממשיכה לגור לבד בביתה לאחר שילדיה עזבו את הבית כל אחד לעיסוקיו.
קארי נשארת לבדה בביתה, לא יכולה לעמוד בכך ונוסעת ביום שלג לביתו של רון אבל לאחר שהיא מגיעה למקום היא מתחרטת נכנסת לרכבה ויוצאת מהמשתלה. רון מבחין בה, רץ לעברה אבל נופל מגובה רב, מקבל זעזוע מוח ומאבד את הכרתו. אלידה מודיעה זאת לקארי שממהרת למקום ומוצאת את רון בביתו חסר הכרה. היא מתקרבת אליו ואז הוא פותח את עיניו, מזהה אותה והיא מתקרבת אליו ומודיעה לו שחזרה הביתה.
S/2000 J 5
מרצדס-בנץ MB100
מרצדס-בנץ MB100 (בגרמנית: Mercedes-Benz MB100) הם סדרות של כלי רכב מסחריים מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית מרצדס-בנץ אשר יוצרה בין השנים 1981–1996 על ידי "Mercedes-Benz España" בעיר ויטוריה בספרד.
על בסיס דגמי ה"מרצדס-בנץ MB100" יוצר בדרום אפריקה (1995-2003) ובסין (2009-2014) הדגם: סאנגיונג איסטנה (קרוי גם: Daewoo Istana), בתצורות: מסחרית ומיניבוס.
מזוקובשד
אלשד
אַלֶשד (ברומנית: Aleșd, בהונגרית: Élesd (אֵלשד); ביידיש: אֵלאשד) היא עיר ברומניה במחוז ביחור (Bihor) שבטרנסילבניה.
יהודי אלשד.
אין פרטים רבים על יהודי העיר מלבד אזכורם במפקד קהילות הונגריה, שם נכתב שבעיר 404 יהודים ובבעלות הקהילה מקווה ובית עלמין ולקהילה רב ושוחט.
יעקב אלפרט
יעקב לבוביץ' אלפרט (באנגלית: Yakov Lvovich Alpert, ברוסית: Яков Львович Альперт; 1 במרץ 1911 - 5 באוקטובר 2010) היה פיזיקאי אמריקאי יהודי יליד ברית המועצות אשר תחום המחקר העיקרי שלו היה פיזיקה של פלזמה בחלל.
קורות חיים.
נולד באיבניץ (Ivnitsy), כפר ליד ז'יטומיר, אוקראינה למשפחה יהודית ענייה. בילדותו למד בחדר. בשנת 1928 הוא קיבל ציון מעולה בבחינת הכניסה של המכון הפוליטכני האוקראיני, אבל בגלל אביו שמקצועו כרוכל נודד לא נתפס כעבודה מכובדת, הוא קיבל סירוב בפנייתו ללמוד במכון; במקום זאת, הוא מצא עבודה כנגר. בשנת 1929 הוא עזב את ז'יטומיר למוסקבה, שם עבד תחילה כפועל בניין, ואחר כך כשרטט לתערוכות אדריכליות. בהמשך, הוא הצליח להשיג עבודה כטכנאי במכון הרדיו של משרד התקשורת ב-1931, ומאז נשאר בתחום זה.
במהלך הקריירה המדעית שלו בברית המועצות עבד אלפרט בין השנים 1931–1934 במכון הרדיו לתקשורת; ולאחר מכן, מ 1935 עד 1951 במכון לבדב לפיזיקה של האקדמיה למדעים; ולבסוף במכון לגנטיקה של רדיו, ויונוספירה (איזמירן) מהאקדמיה למדעים, משנת 1952 ועד עזיבתו את ברית המועצות ב-1987.
בשנת 1973 החליטו הוא ואשתו סבטלנה פיבקובה להגר. הצעד הראשון היה קבלת מכתב מקרוב משפחה בישראל, המזמין אותם להתיישב שם; באותה תקופה, אפילו לא-יהודים שעזבו את ברית-המועצות יכלו להגיע לישראל. הוא ביקש מכתב כזה באקדמיה הישראלית למדעים, ובבוא העת קיבל אותו. דבר רצונו לעזוב הגיע לידיעת השלטונות הסובייטיים, ובהתאם לרוח התקופה הוא נפגע מכך במקום עבודתו. מעמדו כמדען בכיר נפגע וכך גם משכורתו. באותו זמן, גם אשתו פוטרה מעבודתה במכון אחר ולא הצליחה למצוא עבודה. ב -1975 הם הורשו להגיש בקשה לאשרות יציאה, אך הבקשה נדחתה, וכך גם 26 בקשות נוספות שהגישו במהלך 12 השנים שלאחר מכן. במהלך תקופה זו, הוא לקח חלק פעיל בסמינר מדעי כדי לשמור על כישוריהם שלו ושל חבריו "מסורבי העלייה. הסמינר אורגן על ידי ויקטור בריילובסקי, והשתתפו בו גם אלכסנדר לרנר, יורי אורלוב ונתן שרנסקי. אם כי הוא עצמו לא היה מועמד להגירה, גם אנדריי סחרוב השתתף לעיתים קרובות בסמינר ותמך במסורבים עד גלותו לגורקי (ניז'ני נובגורוד) בשנת 1980.
בעקבות מעצרו של בריילובסקי ב-1981, נערכו סמינרים אלו בדירתו של אלפרט.