בתום לימודיו בבית הספר התיכון, זכה יוז במלגת לימודים במכללת פמברוק באוניברסיטת קיימברידג', אבל בחר קודם לעשות שירות לאומי. בין השנים 1951-1949, שירת כמכונאי אלחוט קרקעי בחיל האוויר המלכותי. הוא הוצב במחנה קטן במזרח יורקשייר שהיה מאויש בשלושה אנשים בלבד. לא הייתה לו במקום תעסוקה רבה והוא ניצל את זמנו הפנוי, כך אמר, כדי "לקרוא שוב ושוב את שייקספיר ולצפות בדשא הצומח". כמו כן העמיק בעת ההיא בשירתו של ייטס.
לימודיו בקיימברידג'.
בשנת 1951 החל יוז ללמוד ספרות אנגלית במכללת פמברוק בקיימברידג' תחת הנחייתו של הודהרט (Hodhart), שהיה אוטוריטה בסוגת הבלדות. כסטודנט בתחילת דרכו, גילה בקיאות רבה בעבודותיהם של רוב המשוררים הרומנטיים. יוז קיווה כי לימודיו בחוג לספרות יסייעו להתפתחותו ככותב, אך המציאות הייתה שונה. בשנתיים הראשונות לשהותו במקום, חש מבודד: "הייתי מעין אאוטסיידר...חשתי כאילו אני נמצא בארץ אויב...הייתי חסר ביטחון מבחינה חברתית...וחשתי חנוק ממסורת הלימוד של האקדמיה הספרותית". המשורר ברייאן קוקס (Brian Cox) שלמד אף הוא במקום, כתב בזיכרונותיו כי "השנים הדומיננטיות במכללת פמברוק, לא היו מאירות פנים לעבודתם המוקדמת של משוררים צעירים".
כתוצאה מכך חדל יוז לכתוב באותה עת ובהגיעו לשנת הלימודים השלישית נטש את לימודי הספרות האנגלית לטובת לימודי אנתרופולוגיה וארכאולוגיה. במשך שנים נהג יוז לספר על חלום שחלם, שדרבן אותו לבצע החלטה זו. לאחר מאבק לילי מייגע לסיים מאמר ספרותי שכתב, חלם כי שועל הופיע בחדרו בקיימברידג' והניח כף מדממת על הדף הריק במחברתו. השועל הותיר טביעת דם על דף הנייר ואמר "עצור, אתה הורס אותנו". שנתיים מאוחר יותר, כתב יוז בעקבות ליל השימורים שחווה אז, את הפואמה "שועל המחשבה".
"השועל הוא השיר והשיר הוא השועל" כתב טד יוז, "וזמן רב לאחר לכתי מן העולם, כל עוד יהיה בנמצא עותק של השיר, בכל פעם שמישהו יקרא אותו, יופיע השועל מאיזשהו מקום מתוך האפלה וילך לקראתו".
המעבר ללימודי האנתרופולוגיה והארכאולוגיה, השתלב היטב עם סיפורי האגדות שקרא בילדותו ועם דמיונו הפורה שניצת בעת שיטוטיו במרחבי הטבע ובמפגשיו עם חיות הבר. הלימודים העניקו לו הזדמנות להרחיב את ידיעותיו במיתולוגיות הקדומות. הוא התעמק בשמאניזם, באסטרולוגיה, בתורת הנסתר ובכישוף. כל אלה העשירו את עולמו הפנימי ומצאו ביטוי רב עוצמה בשיריו ובסיפוריו. הוא החל לפרסם פואמות שכתב במגזינים הספרותיים של קיימברידג', כולל במגזין הספרותי היוקרתי "גרנטה" ולעיתים השתמש בפסאודונים דניאל הירינג (Daniel Hearing).
חייו עם סילביה פלאת'.
הכרות ונישואין.
בשנת 1954 סיים יוּז את לימודיו ועבר להתגורר בלונדון, שם עסק לפרנסתו במגוון עבודות מזדמנות: גנן, שומר לילה ושוטף כלים בגן החיות המקומי. כמו כן קרא ותמצת תסריטים וכתבי יד עבור חברת סרטים בריטית. שנתיים לאחר שסיים את לימודיו, הקים יוז עם קבוצת חברים מתקופת לימודיו בקיימברידג' את כתב העת "בוטולפס ריוויו" (Botolph’s Review), שבגיליונו הראשון הודפסו ארבעה שירים שכתב.
ב-26 בפברואר 1956, נסע מלונדון לקיימברידג' כדי להשתתף במסיבת ההשקה של כתב העת, שלימים נודע יותר בשל אירוע הפתיחה שלו מאשר בתוחלת החיים שלו. במסיבה זו פגש לראשונה במשוררת האמריקאית סילביה פלאת' שהייתה סטודנטית בקיימברידג' במסגרת תוכנית פולברייט. באותה עת הספיקה פלאת' לפרסם חלק מכתבי היד שלה ואף זכתה במספר פרסים. העניין שגילו זה בזה היה הדדי, אך רק חודש מאוחר יותר, נוצר ביניהם קשר משמעותי, כאשר פלאת' ביקרה אותו בלונדון בעת חזרתה מביקור בפריז. פלאת' תיארה את מפגשה הראשון עם יוז במילים הבאות: "פגשתי את האיש החזק בעולם, בוגר קיימברידג', משורר מבריק שאת עבודתו כבר אהבתי בטרם היכרתיו, גדול וגמלוני, איש בריא, חצי צרפתי, חצי אירי שקולו נשמע כמו רעם האלוהים – משורר, מספר סיפורים, אריה, נווד שלעולם לא יעצור".
יוז חזר לקיימברידג' כדי להיות בקרבתה של פלאת'. באותה עת, טרם ידע כי שנתיים קודם ניסתה פלאת' לשים קץ לחייה לאחר שנודע לה כי בקשתה להתקבל לקורס הקיץ לכתיבת סיפורים קצרים שהתקיים בהרווארד, נדחתה.
ארבעה חודשים לאחר שנפגשו לראשונה, ב-16 ביוני 1956, נישאו השניים בכנסייה האנגליקנית סנט ג'ורג' הולבורן המרטיר. יוז ופלאת' בחרו להינשא ביום זה, כיוון שהיה זה יום החג המכונה בלומסדיי, הנחגג מדי שנה לזכרו של הסופר ג'יימס ג'ויס. החתונה נערכה בחשאי ורק אמה של פלאת' נכחה בה. הסיבה לחשאיות הייתה, כי פלאת' חששה שמא תילקח ממנה מלגת הלימודים בגין נישואיה. חשש זה התברר מאוחר יותר כמופרך. הזוג חגג את ירח הדבש עם אמה של פלאת' בעיירת דיג שלווה בספרד.
בשובם לקיימברידג', שכרו דירה בקומת קרקע בשדרות אלטיסלי מס' 55. בשנה זו פורסמו כמה משיריהם בכתבי עת אמריקאיים יוקרתיים. פלאת' השקיעה חלק ניכר מזמנה בקידום אוסף שיריו של יוז "נץ בגשם" (Hawk In The Rain), שבו באה לידי ביטוי שימושו בהברות מוטעמות ובאליטרציה תכופה, המאפיינים את מקצבי החריזה האנגלו-סקסונית. היא הקלידה 40 שירים ושלחה אותם לתחרות שירה שנערכה מטעם מרכז המוזיקה של המרכז היהודי הקהילתי בניו יורק. קובץ השירים זכה בפרס הראשון ויצא לאור בספטמבר 1957 על ידי הוצאת הרפר (Harper). אגודת הסופרים הבריטית העניקה ליוז את פרס סומרסט מוהם (Somerset Maugham Award), המוענק מדי שנה לסופרים הטובים ביותר מתחת לגיל 35 שספריהם יצאו לאור בשנה הקודמת להענקת הפרס.
מאוחר יותר יצא הספר לאור בהוצאת "פייבר &amp; פייבר" (Faber &amp; Faber) – הוצאת ספרי השירה היוקרתית ביותר בבריטניה. בעקבות פרסום הספר, נחשב יוז לאחד מהמשוררים האנגלים החשובים ביותר שקמו לבריטניה מאז מלחמת העולם השנייה. השירים שהופיעו בספר ביססו את מעמדו של יוז כ"משורר שהצליח לחדש את הקשר בין שירה והתגלות". עשרות שנים לאחר שהספר יצא לאור הוא עדיין נחשב לאחד מהאוספים החשובים שהיוו את הטון ביצירתו של טד יוז.
שהותם בארצות הברית.
בשנת 1957 עבר הזוג להתגורר בארצות הברית. פלאת' נענתה להצעה ללמד במכללת סמית' בנורת'האמפטון מסצ'וסטס, כיוון שחפצה ליהנות בין השאר מהיוקרה האקדמית הנלווית למשרת הוראה באוניברסיטה. הזוג עבר להתגורר ברחוב אלם 337 המשקיף על מכללת סמית'. יוז מצא אף הוא משרת הוראה באוניברסיטת מסצ'וסטס. בעת ההיא התוודעו לליאונרד בסקין. הוא לימד פיסול והדפס במכללת סמית' ובאוניברסיטת מסצ'וסטס ולימים אייר רבים מספריו של טד יוז. לא חלף זמן רב ושניהם הגיעו להכרה כי עבודת ההוראה שואבת מהם אנרגיות רבות. ממכתבים שכתב יוז לאחותו באותה עת עולה כי "מטלות ההוראה באות על חשבון כתיבתו היצירתית". מסיבה זו, התפטרו מעבודתם בסוף השנה האקדמית ועברו להתגורר בבוסטון ברחוב וילו (Willow) מס' 9. פלאת' עבדה במשרה חלקית בבית חולים, אך רוב הזמן התרכזו שניהם בכתיבה. פלאת' סבלה ממצבי רוח הפכפכים שהקשו על חייהם המשותפים. שירו של יוז הנושא את שם הרחוב ומספר הבית שבו גרו, שהופיע בקובץ השירים "מכתבי יום הולדת", מבטא היטב את התקופה העגומה שחיו בבוסטון.
בשנת 1959 החליטו יוז ופלאת' לשוב לאנגליה, אך תכננו להתגורר בתקופת הסתיו במושבת האמנים יאדו (Yaddo) בסרטוגה ספרינגס, ניו יורק. במקום זה חשו כי חדוות היצירה שוב פוקדת אותם. פלאת' כתבה באותה עת כשליש משיריה שהושלמו מאוחר יותר לכדי אוסף מגובש, ואילו יוז כתב באותה עת טקסטים ליצירות קוליות. עבודה זו מעולם לא הושלמה, אך השפעתה ניכרה מאוחר יותר במספר יצירות שכתב.
שובם לאנגליה.
עם שובם לאנגליה, שכרו דירה קטנה בלונדון שהייתה שייכת לזוג חברים שפגשו בבוסטון. הצפיפות בדירה אילצה את יוז לכתוב על שולחן קטן שהוצב לצורך כך במסדרון. למרות התנאים הקשים, הצליח יוז להביא לידי סיום את קובץ שיריו השני "לופרקל" (Lupercal), שבו שוכללו התמות המקצביות שלו, כפי שהופיעו באוסף השירים "נץ בגשם". בחודש מרץ 1960 יצא הספר לאור וזכה לביקורת מחמיאה מאל אלוורז (Al Alvarez), שהיה באותה עת עורך ומבקר השירה בעיתון אובזרבר ואחד מהדמויות המשפיעות ביותר בסצנה הספרותית באנגליה. שנה מאוחר יותר, זכה הספר בפרס הת'ורנדן.
יוז כתב גם סקירות על ספרים עבור הבי בי סי ובמקביל ניהל עם אשתו חיי חברה שלוו במפגשים עם המשוררים טי אס אליוט, סטיבן ספנדר ואחרים. ב-1 באפריל 1960 נולדה בתם הבכורה פרידה רבקה, והדירה שבה גרו הייתה צרה מלהכיל את המשפחה המורחבת. יוז ופלאת' המשיכו לכתוב בעודם מטפלים בתינוקת במשמרות, ותרים אחר בית למגורים מחוץ ללונדון. בחודש אוקטובר 1960 סיימה פלאת' לכתוב את אוסף שיריה הראשון "הקולוסוס" (The Colossus) ובאוגוסט 1961 סיימה לכתוב את הרומן "פעמון הזכוכית". היא שוב הרתה והמשפחה עברה להתגורר בבית רחב ידיים שרכשה לא מכבר בדבון בכפר נורת' תאוטון.
הבית שגבל בכנסיית הכפר, נבנה על שטח אדמה גדול שהיה מוקף בחלקו בבוסתן תפוחים. את הדירה שבה גרו בלונדון העבירו בשכירות משנה למשורר הקנדי דייוויד ווביל (David Wevill) ולאשתו אסיה גוטמן (Assia Gutmann) בת ה-34. גוטמן, שאלו היו נישואיה השלישיים, הייתה ילידת ברלין שחיה בנעוריה בתל אביב ועקרה לאנגליה לאחר נישואיה ב-1946 לסמל בריטי. שני הזוגות התיידדו זה עם זה. התפנית הדרמטית בחייהם של יוז ופלאת' החלה, כאשר אסיה ובעלה הוזמנו ללון בביתם של יוז ופלאת'. עם בוקר סיפרה אסיה ליוז על חלום שחלמה שהצית את אהבתו כלפיה. בקובץ שיריו "מכתבי יום הולדת", הופיע השיר "חולמים", שבו באו לידי ביטוי סערת רגשותיו ברגעי הבוקר הללו:
"We didn’t find her - she found us.