רוברט נהפך לקומוניסט. שנים לאחר עליית רות ומשפחתה לארץ, בסביבות 1948, הוא פוגש את אנשוקה (שהיא כבר בת 19) שהפכה אף היא לקומוניסטית כמרד נעורים נגד הבורגנות של הוריה, כאשר הוא אינו יודע שהיא בתה של רות. אנושקה נכנסת להיריון מרוברט.
לפי הוראות הבמה במחזה, בפינת הבמה כל ההצגה יושבת נעמי. הקהל אינו מבין את מהותה, אך לבסוף אנו מבינים שהיא הבת של אנושקה ורוברט, ובסוף המחזה הם מתאחדים, לאחר שרוברט ישב בבית כלא בשל היותו קומוניסט 4 שנים ללא ידיעתה. סוף זה שונה לחלוטין מהסוף בספר.
המחזה.
המחזה עלה בפעם הראשונה בשנת 1996 בבימויו של עמרי ניצן. את התפאורה והתלבושות יצרה רות דר. בהצגה שיחק בין השאר שולי רנד. מזי"א סיפרה בראיון כי משחקו של רנד בהצגה גרם לה לרצות לפתח את המחזה לספר: "כשכתבתי את המחזה היה לי בראש שולי רנד לתפקיד של רוברט. כשפנינו אליו כבר התחילו לו המחשבות על חזרה בתשובה, אני זוכרת שהוא אמר לי שהוא רוצה להיות או רב גדול או שחקן גדול. בסופו של דבר הוא שיחק את התפקיד. בהצגה היו קטעים שהוא צריך ללטף לרות, הגיבורה, את הרגל, אבל על הבמה הוא רק העביר את היד שלו מעל הברך של השחקנית. אז הבנתי שההליכה של שולי לדת היא כמו ההליכה של רוברט לקומוניזם, והבנתי שאני צריכה לפתח את הרעיון הזה. הריק בנפש של שולי נראה לי כזה חד וברור, חוסר הסיפוק, החיפוש אחר משהו ערטילאי. אבל בניגוד לסמים, לאהבה ולאידאולוגיה - מהדת, בדרך כלל, לא חוזרים".
בשנת 2013 עלה המחזה בשנית בתיאטרון הקאמרי, ע"פ הספר רומן משפחתי, בבימויה של מזי"א עצמה.
זמירות לשבת
רמב&quot;י
רשימת מאמרים במדעי היהדות (רמב"י) היא אינדקס מאמרים ממוין ומקוטלג (או ביבליוגרפיה) של אלפי מאמרים אקדמיים ואחרים בקשת רחבה של תחומים במדעי היהדות, חקר ארץ ישראל ומדינת ישראל, והיא המאגר הגדול והמקיף מסוגו בעולם. המידע הכלול ברמב"י נאסף מתוך מאות ואלפי כתבי עת מדעיים, כתבי עת ספרותיים או מתעדים, מאספים וקובצי מאמרים חד-פעמיים לנושא מוגדר, בעברית, אנגלית, צרפתית, גרמנית ושפות נוספות ובלשונות היהודים: יידיש, ערבית, לאדינו ואחרות; שרובם נמצאים באוסף של הספרייה הלאומית.
הקריטריונים להכללה ברמב"י הם שהפרסום יהיה בבמה אקדמית או במה מוכרת ומכובדת אחרת, או שיהיה שימושי לצורכי מחקר אקדמי. ראשיתו של המיזם הביבליוגרפי בשנת 1966 על ידי ד"ר יששכר יואל, אך כלולים בו גם מאמרים שקדמו למועד זה, במטרה להציע כיסוי מקיף ככל הניתן של המחקר האקדמי בתחומי היהדות.
בשנת 1985 החל המעבר לקיטלוג באמצעים אלקטרוניים (בבסיסי נתונים ממוחשבים). החל משנת 2000 זמין מאגר רמב"י גם ברשת האינטרנט. בשנת 2001 יצא לאור הכרך החמישים של המאגר, ואתו הופסק פרסומו בדפוס. מאז מתעדכן המאגר באופן שוטף רק באינטרנט, והוא משמש חוקרים וסטודנטים מכל העולם. עד סוף שנת 2013 נרשמו במאגר כ-350,000 רשומות מתוך כ-21,000 מקורות שונים.
רשומה ביבליוגרפית טיפוסית במאגר רמב"י מכילה את שם המחבר או המחברים, את כותרת המאמר, את כתב העת או קובץ המאמרים שבו ראה אור, את פרטי הגיליון, מספרי העמודים וכיוצא בזה, מיון נושאי לפי עץ נושאים - מיון רחב (לדוגמה, "יהדות התפוצות") וכן מיון מפורט יותר (לדוגמה, "רמב"ם: מורה נבוכים"), מקום הפרסום, שנת הפרסום ושפת המאמר. מאמרים הזמינים ברשת האינטרנט - בחינם או בתשלום - מכילים גם קישור אל המאמר.
מערכת רמב"י משתייכת מבחינה ארגונית לספרייה הלאומית, ושוכנת בבניין הראשי שלו בגבעת רם בירושלים.
רשימת מאמרים במדעי היהדות
אנדרו קים טאה-גון
אנדרו קים טאה-גון (הנגול: 김대건 안드레아; 21 באוגוסט 1821 – 16 בספטמבר 1846) היה קדוש נוצרי קתולי קוריאני, שהיה הכומר הקתולי הראשון בקוריאה. טאה-גון נולד למשפחה ממעמד היאנגבאן, הפקידות הבכירה הקוריאנית. הוריו המירו דתם לנצרות (והוצאו להורג בשל כך). נצרות הייתה אסורה על פי חוק בקוריאה של שושלת ג'וסון, בה שלט הקונפוציאניזם כדת מדינה. אנדרו למד בסמינר לכמרים במקאו והוסמך ככומר בשאנגחאי. הוא חזר לקוריאה, וניסה לעשות שם לדתו, שהייתה אסורה באותה תקופה. ב-1864, כשהיה בן 25, הוא עונה וראשו נערף.
סנטה קלרה (קובה)
סנטה קלרה (בספרדית: Santa Clara) היא עיר במרכז קובה, המשמשת כבירתו של מחוז ויה קלרה. היא שוכנת כמעט בדיוק במרכז קובה, באמצע הדרך בין הוואנה לקמגואיי, צפונית לטרינידד וצפונית מזרחית לסיינפואגוס, בגובה של 112 מ' מעל פני הים. בשנת 2011 התגוררו בה כ-219,660 תושבים.
העיר שינתה את שמה מספר פעמים. בתחילה נקראה קאיוֹ נוּאֶבוֹ, אחר כך דוֹס קאיוֹס, וִיָה נוּאֶבָה דה סנטה קלרה, פּוּאֶבְּלוֹ נוּאֶבוֹ דה אנטון דיאָס, וִיָה קלרה, ולבסוף סנטה קלרה.
היסטוריה.
ב-15 ביולי 1689 הקימו את סנטה קלרה קבוצה של 175 מתיישבים, 138 מהם בני שתי משפחות שבבעלותן קרקעות באזור. יתר המתיישבים הגיעו מסן חואן דה לוס רמדיוס, אותה נטשו בשל התקפות חוזרות ונשנות של שודדי ים. גל נוסף של מתיישבים הגיע מעיר זו ב-1692, בעקבות דליקה שפקדה אותה.
זמן קצר לאחר שנוסדה, החלו לבנות בה מבני ציבור - כנסייה, תיאטרון, ספריות ציבוריות, ועוד. מיקומה המרכזי סייע בהתפתחותה, ועד המאה ה-19 הייתה לעיר הגדולה באזור, אף יותר מסן חואן דה לוס רמדיוס, ממנה התפתחה. ב-1867 הפכה העיר לבירת מחוז ויה קלרה, וזכתה לתנופה נוספת עם הנחת מסילת הברזל מהוואנה ב-1873.
בשלהי מאה ה-19 החלה ילידת העיר מרתה אָבְּרֶאוּ לתרום לפיתוח העיר. היא הקימה את תיאטרון "לה קארידאד" ("הצדקה"), את תחנת הרכבת, בתי ספר, תחנת כיבוי אש, ואפילו בית חולים פסיכיאטרי. גם את ביתה הגדול תרמה אבראו לעיר. בתחילה שימש הבית את ממשלת המחוז, וכיום שוכנת בו ספרייה ציבורית.
בסוף 1958 נערך בסנטה קלרה הקרב שהכריע את המערכה במהפכה הקובנית. ב-29 בדצמבר, הצליחו שתי קבוצות גרילה קטנות בהנהגתם של צ'ה גווארה וקמילו סיינפואגוס להכניע את חייליו של פולחנסיו בטיסטה ולהשתלט, בתוך שעה וחצי, על רכבת עמוסה ב-408 חיילים, בתחמושת ובאספקה. ב-31 בדצמבר, תקפו הכוחות המהפכנים את העיר. חייליו של בטיסטה, שהמוראל שלהם היה ירוד בעקבות תוצאות הקרבות הקודמים, נכנעו בקלות, במספר מקומות אף בלא שנורתה ולו ירייה אחת, ועד אחר הצהריים הייתה העיר בידי המורדים. בתוך 12 שעות עזב בטיסטה את קובה, מה שסלל את הדרך להשתלטותו של פידל קסטרו על המדינה.
אתרים מרכזיים.
אזור פארק וידאל.
פארק וידאל (Parque Vidal) הוא למעשה הכיכר המרכזית של סנטה קלרה, וניצב בו פסל של מרתה אבראו. בשביל המקיף את הכיכר הונהגה בזמן השלטון הספרדי הפרדה גזעית בין שחורים ללבנים. מאז 1902, מופיעה התזמורת העירונית של סנטה קלרה בכיכר מדי שבוע.
מסביב לכיכר שוכנים כמה מבני ציבור חשובים:
אתרים הקשורים במהפכה הקובנית.
אנדרטת ארנסטו צ'ה גווארה (Monumento Ernesto Che Guevara) שכונת בחלקה המערבי של העיר. היא הוקמה ב-1987, לציון 20 שנים למותו של גווארה. פסל גדול ממדים בדמותו של גווארה ניצב בראש בניין המשקיף על רחבה גדולה. בבניין עצמו מוזיאון המוקדש לגווארה ולקרב סנטה קלרה. ב-1997 הוצאו עצמותיהם של גווארה ו-17 מלוחמיו מקבר האחים בו נטמנו בבוליביה, ונקברו מחדש בתחום האנדרטה. בטקס הקבורה, שנערך ב-17 באוקטובר אותה שנה, הדליק פידל קסטרו לפיד הבוער מאז דרך קבע.
אנדרטת ההשתלטות על הרכבת החמושה (Monumento a la Toma del Tren Blindado) שוכנת במקום שבו השתלטו גווארה ואנשיו על הרכבת של צבא בטיסטה ב-1958. האנדרטה בנויה על בסיס 5 קרונות מאותה הרכבת ממש, והבולדוזר ששימש את המורדים. בקרונות תערוכה המתארת את מהלך הקרב.
אתרים נוספים.
המוזיאון המחוזי אבל סנטמריה (Museo Provincial Abel Santamaria),בצפון העיר, מוקדש להיסטוריה של הטבע והאדם במחוז ויה קלרה. המוזיאון הוקם במקום שבו נכנעו כוחותיו של בטיסטה לצ'ה גווארה.
כנסיית נואסטרה סניורה דל כרמן, אף היא בצפון העיר, הוקמה ב-1748, ובשנת 1846 נוסף לה צריח. בחצר הכנסייה אנדרטה לציון היווסדה של סנטה קלרה.
תחבורה.
קווי אוטובוס סדירים מקשרים את סנטה קלרה עם הערים המרכזיות בקובה. מסילת הברזל מקשרת אותה עם הערים שממזרח לה, כגון קמגואיי, במאיו וסנטיאגו דה קובה ועם הערים שממערב לה, כגון הוואנה ומטאנסאס.
חינוך.
אוניברסיטת מרתה אבראו דה לאס ויאס (Universidad Central Marta Abreu de Las Villas) הוקמה ב-1952. ב-12 הפקולטות שלה לומדים כ-4,000 סטודנטים.
מיג 33
מה יגידו השכנים
סנטה קלרה
ניווחיין
ניווחיין (בהולנדית: Nieuwegein, ) היא עיר בת כ-61,000 נפש במרכז הולנד, מחוז אוטרכט. שטחה של העיר הוא 25.68 קמ"ר ושוכנים בה 2,582 אנשים לקמ"ר. העיר מוקפת בנהרות שתוחמים את העיר. נהר לק מדרום, ויאנן מצפון, אייסלסטיין ממערב והאוטן ממזרח.
העיר שוכנת כ-7 ק"מ מאוטרכט, העיר הרביעית בגודלה בהולנד. במקור העיר הייתה מורכבת משני יישובים, ורייסווייק ויוטפאאס, שהתמזגו ונעשו לעיר אחת בשנת 1971. העיר הוקמה כדי לתת מענה לגידול המהיר באוכלוסיית אוטרכט הסמוכה. במעמד הקמת העיר בשנת 1971 בשטחו התגוררו כ-12 אלף אנשים, אך כבר בשנת 1980 אוכלוסייתו הגיע לכ-50 אלף.
העיר מוקפת בשלושה כבישים מהירים המהווים כבישי טבעת סביבה ומאפשרים גישה נוחה ממנה לאוטרכט, מה שהופך את העיר למאוד נוחה למרות היותה ממוקמת בפרברים. כמו כן רכבת קלה מחברת בינה לבין אוטרכט. העיר ממוקמת על אדמה שיובשה בעבר מהים, וגובהה הוא 4-5 מטרים מתחת לפני הים. מצויה בה רשת תעלות המנקזות את המים הרבים המציפים את האזור.
גלן או גלנדה