הפשע המאורגן ברוסיה היה קיים כבר ברוסיה הצארית ובאימפריה הרוסית בצורת כנופיות מאוגדות שעסקו בזנות, גנבה ופורנוגרפיה. בתקופה הסובייטית, בזמן מלחמת העולם השנייה, חלה תפנית בתולדות הפשע המאורגן הרוסי, כאשר נכנס לשימוש המונח "גנב בחוק" (ווֹר וְ זאקונֶה), קבוצת אסירים פליליים שקיבלו אישור מרשויות הכלא הסובייטיות לפעול ככל העולה על רוחם, זאת מתוך מטרה להשתלט על בתי הכלא בכלל ועל האסירים הפוליטיים בפרט. בשנות ה-60 ובתקופת ברז'נייב הגנבים בחוק השתלטו על השוק השחור וייבאו למדינה באופן לא חוקי ציוד אלקטרוני, אוכל ולמעשה כל מה שרק היה אפשר. בערך מאותה תקופה, הקג"ב החל להיות מעורב בפשע מאורגן והוא גייס ואימן פושעים שהפכו לזרוע חשאית של הקג"ב. החל מ-1986 התרחשה נדידה בין אנשי הקג"ב שעברו מהמינהל הראשי הראשון (הביון הסובייטי) אל המחלקה הכלכלית והחלו לנסות לעסוק בבנקאות - במהלך תקופת הפרסטרויקה הקג"ב הקים מאות חברות פרטיות והוקמו עסקים רבים, שהיו כיסוי לפעילות קרימינלית. ב-1988 חוק העסקים הפרטיים נכנס לתוקף ברוסיה והשיב את הקפיטליזם למדינה אחרי היעדרות של למעלה מ-75 שנה. החברות הפרטיות עסקו בהלבנת הון. על פי הערכות שונות - אך לא מדויקות - סוכנים לשעבר בקג"ב עסקו בפשע במהלך שנות ה-90, ואבטחו אוליגרכים וראשי פשע מאורגן ברוסיה.
התפרקות ברית המועצות נחשבת לאירוע המכונן של המאפיה הרוסית, בתקופה זו ילצין וממשלתו קידמו את מדיניות ההפרטה ומכרו את כל חברות התעשייה הגדולות, והללו נרכשו בידי ארגוני פשיעה ונציגיהם - שליטת ארגוני הפשיעה בכלכלה הרוסית הייתה כמעט מוחלטת ורק בשנות שלטונו הראשונות של ולדימיר פוטין (2000-2004), אחיזתם בחברות הופחתה, אך לא ירדה לגמרי - הפשע המאורגן ברוסיה, אף שכוחו פחת מכפי שהיה בתקופת שנות ה-90, עדיין מחופר היטב ברוסיה וישנם חבלים שלמים ברוסיה תחת שליטה מאפיוזית (המאפיה הצ'צ'נית שולטת כמעט באופן מוחלט ברפובליקה הצ'צ'נית, כמו כן כנופיית הפשע של דאגסטן). המאפיה בדרום רוסיה, קשורה בקשר הדוק לראשי השלטון המקומי באזור ומשרד הפנים הרוסי ניצב כמעט חסר אונים אל מול ארגוני פשיעה אלה.
המלחמה בפשע המאורגן הרוסי.
ברוסיה עצמה את המלחמה בפשע המאורגן מנהלת המינהל הראשי למלחמה בקיצוניות של משרד הפנים הרוסי.
בארצות אחרות הוקמו אגפים מיוחדים כמו יחידת אלפא למלחמה בפשע המאורגן הרוסי של משטרת צ'כיה, היאחב"ל (היחידה הארצית למלחמה בפשיעה בינלאומית) של משטרת ישראל ואגף הפשע הרוסי בימ"ר תל אביב. כמו כן, אגף C-24 של ה-FBI הוקם כדי להיאבק בפשיעה הרוסית בארצות הברית. כיום שמו שונה והוא עוסק במאבק בפשיעה אירו-אסייתית.
אישים.
האנשים שנחשבים לבכירים במאפיה הרוסית ובפשע המאורגן ברוסיה הם כדלהלן:
גלסיוס הראשון
גלסיוס הראשון או גלאסיוס הראשון (בלטינית: Gelasius I; מת ב-21 בנובמבר 496) כיהן כאפיפיור החל מה-1 במרץ 492 ועד מותו. גלסיוס היה האפיפיור השלישי והאחרון ממוצא אפריקאי.
בתקופת כהונתו, פעל בצורה אסרטיבית לחיזוק הציות לסמכות האפיפיור, דבר שהביא לעלייה במתחים שבין הכנסייה הקתולית במערב אירופה לבין הזרמים המזרחיים.
גלסיוס נבחר ב-1 במרץ 492 מתוך כוונה שימשיך במאבקו של פליקס השלישי בקיסר האימפריה הרומית המזרחית אנסטסיוס הראשון ועם פטריארך קונסטנטינופול אאופמיוס בשל התנגדותו של קודמו, פליקס, לכהונתו של הפטריארך הקודם אקאקיוס אשר תמך באמונה המונופיזיטית שנחשבה על ידי הכנסייה המערבית כמינות.
בתקופת מחלוקת זו, שכונתה לימים המחלוקת האקאקינית פעל גלסיוס לחזק את מעמדו בראש הכנסייה המערבית, ושאף לבסס את מעמדו בראש הכנסייה הנוצרית כולה - הן במזרח והן במערב.
דואו סונט.
בשנת 494 כתב גלסיוס לאנסטסיוס את המכתב "דואו סונט" ("שתיים הן", כאשר הכוונה היא לשתי חרבות, בעקבות משל המופיע בברית החדשה) על מהות היחסים שבין הכנסייה והמדינה, מכתב אשר התווה את היחסים האלה לאלף השנים שלאחר מכן. במכתב נאמר "שני כוחות בעיקר מחלקים ביניהם את השליטה בעולם, והם, סמכותם המקודשת של הכוהנים וכוח שלטונו של המלך. אחריותם של הכמרים היא הכבדה יותר". הרעיון שעומד מאחרי המכתב הוא שהקיסר אינו מעל לכנסייה אלא הוא חלק ממנה. כמו כל נוצרי אחר הוא זקוק לשרותי הכנסייה ואין הוא יכול להכתיב לאנשי הכנסייה כיצד לפעול במישור הדתי.
ברומא ביטל גלסיוס את הפסטיבל הרומי הדתי - הלופרקאליה. פסטיבל דתי זה הוחלף בחג הקנדלמאס - חג לכבוד מרים, אם ישו, שמציין את טהרתה ונחוג 40 יום לאחר חג המולד - ב-2 בפברואר.
גלסיוס דיכא את כת המניכאים ברומא, וכן קבע כי סקרמנט האויכריסטיה יערך הן עם לחם והן עם יין (וזאת במטרה לתפוס את המניכאים אשר סירבו לשתות יין מאחר שחשבו שהוא בסיס החטא. לאחר תום רדיפת המניכאים הושב הסקרמנט לצורתו הקודמת הכוללת לחם בלבד.
גלסיוס מת ב-21 בנובמבר 496. לימים הוכרז כקדוש נוצרי ויום חגו נקבע ליום מותו.
כתביו.
על אף כהונתו הקצרה היה גלסיוס הפורה מבין האפיפיורים המוקדמים - והותיר אחריו 42 מכתבים אשר שרדו עד ימינו (בהם ה"דואו סונט"), ושרידים של 49 כתבי יד נוספים אשר שרדו בחלקם. בכתבים אלה מציג גלסיוס את עליונות האפיפיורות הרומית על הבישופים של הכנסיות המזרחיות.
כתבים אחרים, מאוחרים יותר, יוחסו לגלסיוס. בין הכתבים הפסאודו-גלסיאניים הידועים שבהם ניתן למנות את ה"de libris recipiendis et non recipiendis" ("ספרים שיש לקבלם וספרים שאין לקבלם") - רשימה הכוללת אילו ספרים יכללו בברית החדשה ואילו יהיו ספרים חיצוניים (אפוקריפים). קביעת הקנון הנוצרי שויכה לגלסיוס אולם ככל הנראה מדובר במסמך מאוחר הרבה יותר. ספר פסאודו-גליסיאני נוסף הוא ה"Liber sacramentorum Romanae ecclesiae - "ספר התפילות הכנסייתי הרומי") אשר נכתב ככל הנראה בתקופה המרובינגית.
גלאסיוס הראשון
התנגדות לזכויות להט&quot;ב
התנגדות לזכויות להט"ב מתייחסת לתנועות, גישות ורעיונות שונים אשר מביעים התנגדות להשוואת זכויותיהם של לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) לאלה הניתנות להטרוסקסואלים. התנגדות כזו יכולה לנבוע מאחד או יותר ממניעים שונים, כגון אמונה דתית, אידאולוגיה פוליטית שמרנית, הומופוביה, תפיסה הטרונורמטיבית או הטרוסקסיסטית או מניעים אחרים.
הזכויות העומדות במרכז ההתנגדות הן לרוב זכויות אזרח שונות וכאלה המצריכות התערבות ממשלתית, כגון נישואים חד מיניים, איחוד אזרחי, אימוץ על ידי להט"ב, וחקיקת חוקים המונעים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
התנגדות על רקע אמונה דתית.
יהדות.
ההלכה אוסרת על יחסי מין בין גברים, על נישואים חד מיניים, וכן על יחסי מין בין שתי נשים, אם כי ברמה פחותה. ההלכה אינה עוסקת בנטייה המינית עצמה או בזהות ההומוסקסואלית. איסור משכב זכר האוסר על קיום יחסי מין אנאלים בין גברים מסווג במניין המצוות ביהדות כמצוות לא תעשה. מניינו בתרי"ג המצוות הוא מצווה ר"ט לפי מניין ספר החינוך, והלאו ה-ש"נ למניין הרמב"ם. על פי ההלכה בתורה שבעל פה, העונש לעובר על איסור זה במזיד בפני שני עדים ולאחר שהתרו בו הוא מיתת בית דין בסקילה. משכב זכר נחשב בהלכה כגילוי עריות, שהוא אחד משלושת האיסורים עליהם אדם צריך ליהרג ולא לעבור, והוא חל גם על בני נוח.
מימוש הנטייה המינית הלסבית לא נאסר במפורש בתורה, אולם הוא אסור על פי ההלכה וזאת בהתבסס על דרשת הספרא על הפסוק "כמעשה ארץ מצרים וכמעשה ארץ כנען לא תעשו". במאה ה-12 הגדיר הרמב"ם את מעשה "נשים המסוללות זו בזו" כאיסור לאו, וכך פסקו למעשה פוסקים לאורך הדורות.
החל מהעשור הראשון של המאה ה-21 מתקיים בציבור הדתי שיח ער בנושא להט"ב יהודים דתיים, ונראה כי יש תהליך של הגדרה מחדש של היחס ללהט"ב הן בקרב מנהיגים בציבור הדתי והן בקרב חלק מהקהל הדתי.
ביהדות האורתודוקסית, לא השתנה איסור התורה החל על משכב זכר, האיסורים המיניים הכלולים בציווי "ונשמרת מכל דבר רע", לרבות הרהור עבירה, והאיסורים מדרבנן.
נצרות.
הזרמים השונים בנצרות מחזיקים בדעות מגוונות בנוגע להומוסקסואליות, ואלה נעות מגינוי מוחלט לקבלה מוחלטת. מרבית הזרמים מקבלים הומואים ולסביות, אך מלמדים כי יחסים חד מיניים הם בגדר חטא. בין אלה נכללים התנועה המתודיסטית, הנצרות האורתודוקסית, והנצרות הקתולית, כמו גם תתי-זרמים של הנצרות הפרוטסטנטית.
נוצרים המתנגדים לזכויות להט"ב והתנהגות הומוסקסואלית מבססים את התנגדותם על התנ"ך, ובמיוחד על ספר ויקרא בו יש איסור על יחסים הומוסקסואליים.
מלומדי נצרות אחדים מפרשים גם את ספר בראשית כאינדיקציה לכך שהומוסקסואליות הביאה להרס סדום ועמורה. מקורות תנכיים נוספים המתייחסים להומוסקסואליות הן איגרת יהודה, האיגרת אל הרומאים והאיגרת הראשונה אל הקורינתים.
אסלאם.