חברות מסחריות נוהגות לעיתים לאמץ מונוגרמה, המורכבת מראשי תיבות שמה של החברה, כלוגו של החברה. הדבר נהוג באופן מיוחד בין חברות אופנה וקוסמטיקה, כך למשל לוגו חברת לואי ויטון המורכב משילוב האותיות "L" ו"V", פנדי, וחברת הלנה רובינשטיין.
משלבת
המרכז לספרי יידיש
המרכז לספרי יידיש (שפעם נקרא המרכז הלאומי לספרי יידיש - באנגלית: Yiddish Book Center) באמהרסט שבמסצ'וסטס, בארצות הברית, הוא מוסד תרבותי המוקדש לשימור של ספרים ופריטי מולטימדיה ביידיש. המרכז, המהווה חלק מאיגוד המוזיאונים "Museums10", הוא ארגון ללא כוונת רווח הפועל בתוך הקמפוס של קולג' המפשייר, ופעילויותיו ממומנות על ידי מנויים ומענקים.
ההקמה.
המרכז הוקם בשנת 1980 על ידי אהרון לנסקי. לנסקי היה סטודנט בן 23 כאשר הוא לקח חופשה מלימודיו באוניברסיטת מקגיל ופרסם מודעה שבה קרא לציבור לשלוח אליו ספרים ביידיש שבעליהם מתכוונים לזרוק או שאינם מעוניינים בהם. באותו זמן העריכו חוקרים כי קיימים כ-70,000 ספרים ביידיש הניתנים לאיסוף ושימור. מאז אסף המרכז כמיליון ספרי יידיש, כאשר מאות ספרים נוספים ממשיכים להגיע מדי שבוע.
עם תחילת הפעילות נתקל לנסקי בסירוב מצד ארגונים יהודיים מרכזיים לסייע לו במימון, בטענה כי היידיש היא שפה מתה. בשנת 1997 פתח המרכז מטה קבוע ומרכז למבקרים בסמוך לקמפוס של קולג' המפשייר במסצ'וסטס, שבו מוצגות תערוכות על ההיסטוריה של הספרות ותרבות היידיש, חנות ספרים, תיאטרון, גינת סופרי יידיש, ו'ערמות' פתוחות של ספרי יידיש. המרכז מציע תוכנית התמחות קיץ ולימוד שפת היידיש לסטודנטים במכללה.
האוסף.
בספריית המרכז אצורים למעלה ממיליון ספרים שתרמו יחידים מהאוספים הפרטיים שלהם ברחבי העולם. עם זאת, רוב הספרים הם עותקים כפולים, ומספר הכותרים הבודדים פחות בהרבה (כ-15,000-20,000). לכן בעוד שהמרכז מגדיר את עצמו כמוסד המחזיק באוסף הגדול ביותר בעולם של ספרי יידיש, ספריית המרכז כוללת פחות כותרים בודדים מאוספי ספרות יידיש בולטים כמו הספרייה הלאומית של ישראל או ספריית וויידנר באוניברסיטת הרווארד.
עותקים של ספרי המרכז שימשו לחיזוק אוספי ספרות יידית בלמעלה מ-450 ספריות, בהן הספריות של אוניברסיטאות הרווארד וייל, ספריית הקונגרס, הספרייה הבריטית, האוניברסיטה העברית בירושלים ואחרים. עותקים כפולים של המרכז מוצעים למכירה לפי דרישה עבור 48$ לספר.
מיזם הדיגיטציה.
בשנת 1998 השיק המרכז את פרויקט "הספרייה הדיגיטלית של סטיבן ספילברג" לשם סריקה של יצירות רבות באוסף, לאחר שקיבל מענק של 5 מיליון דולר מטעם קרן חסידי אומות העולם. במסגרת מיזם זה נסרקו עד כה (2022) כ-12,300 כותרים, הזמינים להורדה בחינם מארכיון האינטרנט. מאגר הסריקות כולל כתבים המוגנים בזכויות יוצרים, ככל הנראה בהסכמת המו"לים. פרויקט הסריקה כולל גם את אוסף שטיינר, שבו כ-700 ספרי "יזכור", ספרי זיכרון שנכתבו על ידי ניצולים על אודות הקהילות היהודיות במזרח אירופה שנחרבו בשואה – ספרים שזמינותם הייתה מאוד מוגבלת קודם לכן. במסגרת שיתוף פעולה בין הספרייה הלאומית והמרכז יש בקיטלוגי הספרייה קישורים לספרים הסרוקים, כך שניתן להגיע לסריקות ישירות מהקטלוג.
החל מ-2020 נוספה אפשרות חיפוש זיהוי תווים אופטי (OCR) בתוך תוכן הספרים, ונכון ל-2022 ישנה אפשרות לחפש בצורה זו בכ-12,300 ספרים.
בנוסף לספרים, בשנת 2012 החל המרכז להעלות לאתר ארכיון האינטרנט פריטי מולטימדיה מ"ספריית האודיו המקוונת של פרנסיס ברנדט" שהוקמה בשיתוף פעולה עם הספרייה הציבורית היהודית במונטריאול. במסגרת זו הועלו עד כה (2012) לאתר כ-200 מתוך 1,000 הקלטות של הרצאות וראיונות ביידיש, כולל ספרי שמע שהוקלטו בספרייה היהודית במונטריאול בין השנים 1953–2005 על ידי אישים וסופרים מפורסמים כגון חיים גראדה, קדיה מולודובסקי, סול בלו, לאונרד כהן, אלן גינסברג, יוסף קערלער, איציק מאנגר, חוה רוזנפרב, יצחק בשביס-זינגר ואברהם סוצקבר.
פורד קראון ויקטוריה
פורד קראון ויקטוריה (באנגלית: Ford Crown Victoria) היא דגם של מכונית סלון בעלת הנעה אחורית ובתצורת "סדאן" מתוצרת חברת פורד, אשר התפרסמה בעיקר בשל השימוש הנרחב שנעשה בה על ידי חברת המוניות של העיר ניו יורק (מונית צהובה).
היסטוריה.
הדגם הראשון של קראון ויקטוריה הוצג באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20. הייתה זו מכונית בת שישה מושבים ושתי דלתות בתצורת "קופה", (פורד פירלן קראון ויקטוריה סקילינר) אשר קיבלה את שמה בזכות העיטור בצורת כתר סביב קו הגג שלה. הדגם לא השאיר אחריו חותם עיצובי מיוחד ובמשך ארבעת העשורים הבאים לא זכה לתמיכה שיווקית מצד חברת פורד. דגמים שונים של חברת שברולט ופורד השתמשו במותג קראון ויקטוריה מדי פעם בעת החלפת סגנונות עיצוביים של כלי רכב שלא זכו להצלחה בשוק.
העיצוב מחדש.
בשנת 1992 הציגה פורד את הגרסה החדשה של קראון ויקטוריה אשר זכתה לעיצוב חדש לחלוטין. העיצוב החדש התאפיין בצורה מעוגלת ובה שמונה חלונות. יחידת הכוח הוחלפה, ובמקום המנועים בני 5,000 ו-5,800 סמ"ק הישנים, הותקן המנוע המודולרי החדש של פורד בנפח 4,600 סמ"ק, בתצורת V-8 בעל גל זיזים עליון. בנוסף לכך צוידה המכונית במערכת למניעת נעילת הגלגלים בעת בלימת חירום (ABS) וכריות אוויר להגנת הנהג והנוסע בעת תאונה. רוכשי הדגם יכלו להתקין אביזרים שונים בתוספת תשלום כגון מערכת פליטה משודרגת בעלת שני אגזוזים אשר העלתה את הספק המנוע, צמיגים רחבים, ומערכת מיתלים משופרת.
בשנים הבאות המשיכה פורד להציג גרסאות חדשות של קראון ויקטוריה אשר כללו בעיקר שינויים עיצוביים של המראה החיצוני בחזית הרכב, מערכות התאורה, תפעול במפתח אחד, מערכת שמע מקורית נסתרת ועוד. בתחום שיפור הבטיחות הוצעה מערכת של בקרת משיכה (TCS) בנוסף למערכת למניעת נעילת הגלגלים.
הדור החדש.
בשנת 1998 ביצעה שוב חברת פורד מהלך לשדרוג הדגם. מערכת המתלים ובולמי הזעזועים האחורית, ומערכת ההצתה הוחלפו. השינוי במערכת המיתלים שיפרה את יציבות הרכב ואת אחיזת הכביש בעת נסיעה ושידרגה את רכות ונוחות הנסיעה. השינוי במערכת ההצתה העלה את הספק המנוע וביצועיו. בנוסף לכך הוגדלו הצמיגים וגם מערכת הבלמים הוגדלה וחוזקה. מדי שנה המשיכה פורד לבצע שדרוגים מינוריים של הדגם. הוספו מערכות אופציונליות שונות והורחב מגוון הצבעים לבחירה. בשנת 2003 עבר דגם קראון ויקטוריה מספר שינויים מכניים משמעותיים אשר כללו שדרוג כללי של מערכת המתלים ובולמי הזעזועים, שינוי מבני של מערכת ההיגוי ושדרוג של מערכת ניהול המנוע אשר תרמה להגדלת ההספק שלו.
ציי רכב.
בשנת 2002 הציגה פורד דגם של קראון ויקטוריה בעל בסיס גלגלים ארוך, אשר הוצע כאפשרות רכישה בצפון אמריקה לציי רכב בלבד. הדגם זכה להצלחה ייחודית כדגם מועדף של מונית, ובעיקר בעיר ניו יורק אשר צי המוניות הצהובות שלה עומד על כ-13,000 כלי רכב ומהווה את אחד מסמליה הבולטים של העיר. גרסה נוספת של הדגם הארוך עבור ציי רכב בצפון אמריקה, נבחר לשמש כרכב השירות העיקרי של יחידות המשטרה, הן של משטרות התנועה הבין עירוניות כרכב למרדפים והן כניידת עירונית.
פורד קראון ויקטוריה הפכה לרכב מועדף עבור ציי הרכב בעיקר בשל האמינות הגבוהה שלה ביחד עם הוצאות אחזקה נמוכות. קראון ויקטוריה שומרת על ערכה גם כרכב משומש והדגם נחשב על ידי עיתונות הצרכנות האמריקנית כ"רכב המשומש הטוב ביותר".
החל משנת הדגם 2008 הפסיקה פורד להציע את דגם קראון ויקטוריה לרכישה ללקוחות הפרטיים בצפון אמריקה והוא מוצע לציי רכב בלבד. למרות זאת, הדגם הארוך ניתן לרכישה ללקוחות פרטיים בחו"ל והוא פופולרי בעיקר במדינות המזרח התיכון.
סיום השירות.
בשנת 2007 השיקה עיריית ניו יורק תחרות לבחירת דגם העתיד של מוניות העיר. הכוונה הייתה כי עד שנת 2012 יוחלף כל צי המוניות העירוני ברכב בעל הנעה היברידית אך הדגם המנצח (ניסאן NV200) אינו היברידי אלא מסחרי. בעוד צריכת הדלק של קראון ויקטוריה עומדת על כ-5.95 ק"מ לליטר בנזין הרי שדגם המונית החדש נדרש לצריכת דלק של כ-10.63 ק"מ לליטר. בפועל, ועל פי נתוני היצרן, צריכת הדלק של ה-NV עמדת על כ-6 ליטרים למאה ק"מ שהם כ-16.66 ק"מ לליטר.
בתחילת שנת 2011 הודיעה חברת פורד כי לאור תוצאות התחרות והחלפת צי המוניות העירוני המתוכנן לשנת 2013, תפסיק לחלוטין את יצור הדגם בקיץ 2011.
הלנה רובינשטיין
הלנה רובינשטיין (בפולנית: Helena Rubinstein; 25 בדצמבר 1872 - 1 באפריל 1965) הייתה תעשיינית קוסמטיקה אמריקאית בת למשפחה יהודיה-פולנית, מייסדת ואפונים של חברת הלנה רובינשטיין, מפעל שבזכותו הייתה לאחת הנשים העשירות בתבל.
ילדותה.
נולדה בשם חיה רובינשטיין (Chaja Rubinstein) בעיר קרקוב שבפולין האוסטרית, כבת בכורה במשפחה יהודית בת שמונה ילדים, של אוגוסטה גיטה שיינדל זילברפלד רובינשטיין ונפתלי הרץ הורס רובינשטיין. אביה היה חנווני בעיר קרקוב. הלנה למדה רפואה תקופה קצרה בשווייץ.
הגירתה לאוסטרליה.
בשנת 1896 היגרה רובינשטיין לאוסטרליה, לעיר קולריין שם היה דודה חנווני. היא הגיעה ללא אמצעים כלכליים ועם ידיעה מועטת באנגלית. אולם, סגנון לבושה האלגנטי ומרקם עור פניה זכה לתשומת לב נשות העיר, ועד מהרה מצאה קונים לצנצנות הקרמים שהביאה במזוודותיה. משזיהתה כי קיימת דרישה למוצרים, היא החלה ליצרם בעצמה. המרכיב המרכזי בקרמים היה לנולין, שהיה מצוי בשפע לאחר שהופק כמוצר לוואי במהלך עיבוד צמר כבשים. רובינשטיין ביצעה ניסויים שונים כדי להסוות את ריח הכבשים האופייני שנלווה לחומר, ובין השאר השתמשה בלבנדר, קליפות אורן, ופרחי נופריים.