ב-2016, "אגודת העסקים ניו זילנד סקנדינביה" קידמה קשרים מסחריים בין שתי המדינות. הארגון המשותף לממשלה השוודית ולמגזר הפרטי במדינה, "שוודיה עסקית", מכסה גם את ניו זילנד במשרדיו בסידני, אוסטרליה.
מופז
אימפריה (יצרנית רכב)
אימפריה (Imperia Automobiles) היא חברה בלגית לייצור כלי רכב. החברה נוסדה ב-1906 ופעלה עד 1948.
בשנת 2009 שב המותג של מכונית ספורט היברידית.
היסטוריה.
המכוניות הראשונות אשר ייצרה החברה היו של 3,000 סמ"ק, 4,900 סמ"ק ו-9,900 סמ"ק. הדגמים הראשונים של החברה עוצבו על ידי מעצב הרכב הגרמני פול הנזה (Paul Henze).
ב-1910 התמזגה חברת "אימפריה" עם חברת Springuel (יצרני כלי רכב בלגיים משנת 1907–1912).
ב-1921 נבנו מכוניות עם מנוע של 5,600 סמ"ק אשר הוחלפו במנועי 4 צילינדרים 3,000 סמ"ק, 32 שסתומים. בשנת 1937 נבנו מנועי 6 צילינדרים, 1,624 סמ"ק.
במשך 4 שנים השתלטה חברת אימפריה על שלושה יצרני רכב בלגיים: בשנת 1927 השתלטה על חברת "Métallurgique" (חברה לייצור כלי רכב בלגיים (1898 - 1928), בשנת 1929 השתלטה על חברת "Compagnie Nationale Excelsior" (חברה לייצור מכוניות בלגיות אשר נוסדה בשנת 1904), ובשנת 1931 השתלטה על חברת "Fabrique d'armes Émile et Léon Nagant" (נוסדה בשנת 1859).
ב-1934 התמזגה חברת אימפריה עם חברת מינרבה, אבל בשנת 1939 החברות התפצלו.
ב-1948 נסגר המפעל.
מימן-1
איה גורדון נוי
איה גורדון-נוי (נולדה ב-14 במרץ 1972) היא מאיירת ישראלית, המתמחה בעיקר באיור ספרי ילדים, בשיטת קולאז' ייחודית המשלבת איורים, טקסט וטקסטורה, וכן מוצגים חומריים, המשתלבים עם האיור באמצעות צילום ועיבוד ממוחשב של התמונה. זכתה בפרס יוסי שטרן לאיור ובציון לשבח במסגרת פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים ע"ש בן-יצחק, על איור שירה המפורסם של נעמי שמר "אלף-בית".
ביוגרפיה.
איה גורדון-נוי נולדה וגדלה בחיפה. בשנת 1992, מיד אחרי שירותה בצה"ל, למדה ב"בצלאל" במחלקה לעיצוב גרפי. את התואר סיימה בהצטינות בשנת 1996, ובשנה זו זכתה בפרס יוסי שטרן לאיור.
עד 2006 עבדה כמעצבת גרפית במשרדי עיצוב שונים וכעצמאית, בשנת 2000 פתחה עסק עצמאי, אך מתחילת שנת 2006 החלה לעסוק באיור בלבד.
איירה כ-15 ספרי ילדים שתורגמו לשפות רבות בעולם, בין השאר לאנגלית, ליוונית, לסינית, לקוריאנית, להונגרית ועוד. עולם ספרי הילדים הוא המרחב המזוהה ביותר עם סגנון יצירתה ונטיותיה האמנותיות.
בין השנים 2000–2010 הייתה מרצה לאיור במכללת הדסה בירושלים, במחלקה לדפוס וגרפיקה שנסגרה ב-2011.
בשנת 2016 זכתה בציון לשבח במסגרת פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים ע"ש בן-יצחק על איוריה לספר "אלף בית" לפי השיר של נעמי שמר. ספר זה היה למעשה הספר היחיד שעליו עבדה כיוצרת יחידה, ושהפכה אותו משיר של משוררת לספר ילדים בפני עצמו.
בעשור השני של המאה ה-21 הפיקה גורדון-נוי תוצרים עבור חברת האופנה קוֹם אִיל פוֹ, שכללו מוצרי נייר כמחברות ופנקסים, עם עיצובים על בסיס חומרי גלם שסיפקה החברה למאיירת. איורים אלה הפכו למעין מיתוג מוכר של חברה זו. איוריה של גורדון-נוי אף נכנסו לשימוש בתחום עיצוב הבית והמרחב.
גורדון-נוי מתגוררת בעין-הוד עם בן-זוגה וארבעת ילדיה, ועובדת בסטודיו פרטי במקום.
אופי יצירתה.
יצירותיה של גורדון-נוי מתבססות על שילובים ייחודיים של איורים, חפצים ממשיים, טקסטורות וטקסט, המתקבעים לכלל יצירה אחת באמצעות צילום, שעובר לאחר מכן עיבוד גרפי ממוחשב, כאשר במקרים רבים על גבי הצילום נוספים אלמנטים מאוירים נוספים. השילוב בין מרכיבי דו-ממד ותלת-ממד זה לצד זה באיור הסופי, יוצר ממד מיוחד משלו, שמתקיים במרחב זה בלבד.
שילוב החפצים בתמונה, במקרים רבים חפצים פשוטים ויומיומיים, מעניק ליצירה ממד סוריאליסטי וריאליסטי כאחד, המוסיף ליצירה משמעויות נסתרות, מעין סאבטקסט ליצירה. במקרים רבים השילוב מקורי במיוחד, ואף חריג; כמו למשל ילד שגופו הוא למעשה תמונת קומקום, ושערותיו הן גזרי עיתונים; שילוב היוצר דמות ייחודית ומסקרנת.
יצירות מסוג זה עשויות להפוך לסמל, כפי שקרה למשל לגיבורת ספר הילדים "נונה קוראת המחשבות", שהפכה לסמל בזכות עצמה - ככל הנראה גם בעקבות שילוב הדמות המאוירת עם המכשיר היומיומי להפרחת בועות סבון, בהקשר שהפך שימוש זה לסמלי.
בין מקורות השראה ליצירתה של גורדון-נוי נמנה הסוריאליזם, כאשר שינוי קני המידה ויעדי החפצים מעניק משמעות שונה לחפץ ולאיור כולו; וכן זרם הדאדא, כאשר השילוב של החפצים יוצר במקרים רבים את שפת הקולאז' המזוהה עם המאיירת. מקורות ההשראה ליצירה הם מגוונים, ומגיעים בעיקר מחיי היומיום. כך למשל בספר "תומאס ואני" משולבת תמונת חביתה וסלט מארוחת הערב, כחלק מאיור הספר. גורדון-נוי נוטה לאיור ראשוני ואינטואיטיבי, שמבטא במקרים רבים את ההסתכלות ה'ילדית' והתמימה של הילד גיבור הסיפור.
השימוש בטקסט באיור.
באיוריה של גורדון-נוי נעשה שימוש רב בטקסט. שימוש זה יוצר חיבור בין האיור לטקסט בספרי ילדים, והופך אותם למעין מקשה אחת, היוצרת קריאה זורמת, עליזה והומוריסטית בספר. יצירתה אף עשויה להיחשב לקומיקס, כפי שמעיד תיאור התערוכה "איורים מפטפטים" שהציגה את איוריה ב-2016 במוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בחולון: "באיוריה נוכחוֹת תמיד אותיות ומילים – כמרקם, כצלילי רקע או כצורה גרפית. נדמה שהעבודות, המופיעות ברובן לצד טקסטים ספרותיים, מבקשות לספר סיפור החורג מהטקסט שהן מלוות. הן עושות זאת באמצעות כלים חזותיים וטכניקה וירטואוזית, אך באופן מפתיע בוחרות גם לפטפט עם הקוראים בשפה טקסטואלית לכל דבר".
לעיתים הטקסט נבחר בהקשר לנושא היצירה, וכמשלים לה: הוא מעניק משמעויות נוספות לאיור, ויוצר דיאלוג פנימי בין חלקי היצירה. אך לעיתים נראה כי הטקסט נבחר באופן אקראי, ובמקרה זה הצורה של המילים הופכת לחלק בלתי נפרד מההיבט האיורי שבה, באותה הצורה שלמעשה ילדים קטנים מתבוננים בסימני האותיות שאינם מובנים להם - כצורות מעניינות ומורכבות, ותו לא. שימוש עיצובי זה באותיות ובמילים עשוי לשדרג הן את חוויית ההתבוננות של הילד הצעיר בספר, והן את שיפור מוכנותו של הילד להיכרות עם האותיות ולקריאה.
תהליך היצירה.
תהליך היצירה מלווה בחיפוש אחר מקורות השראה וחומרים לשילוב ביצירה, חומרים אשר משפיעים על אופי היצירה ועל סגנונה. שלב חשוב ביצירה הוא הצילום, שמקבע את כלל המרכיבים לכלל יצירה אחת. הגימור הסופי נעשה באמצעות עיבוד ממוחשב לתצלום והוספת איוריים נוספים על גביו.
ביצירה המשלבת מוצגים חומריים ואיורים, שלב מכריע בהתפתחות כיוון היצירה הוא מציאת החפץ המתאים לשילוב בה. תהליך היצירה של הדמות נונה מהספרים "נונה קוראת המחשבות" (2012) ו"נונה ומחק האויר" (2015) מדגים תהליך זה.
האח הגדול ברזיל
סימי לינטון
סימי לינטון (Simi Linton) היא כותבת יהודיה אמריקאית, יועצת ומרצה שעבודתה מתמקדת בחקר נושא לימודי מוגבלויות.
ביוגרפיה.
לינטון נולדה בשנת 1947 וגדלה בעיר ניו יורק, בת לאדוארד צ'איקן ואוגוסטה לונגוויל צ'איקן. אביה נפטר כשהייתה בת 8. נשרה מלימודים בקולג' לאחר כמה חודשים ועבדה בעבודות מזדמנות. נישאה לג'ון קלי כשהייתה בת 19. בתחילת שנות ה-70 עברה הכשרה כיועצת גיוס והחלה לעבוד עם צעירים שניסו להימנע מגיוס, סביב מלחמת וייטנאם. באפריל 1971 נסעה ביחד עם בן זוגה וחברתה בטרמפים להפגנת מחאה כנגד המלחמה בוושינגטון ובדרכם נפגעו בתאונת דרכים. בעלה וחברתה נהרגו והיא נפצעה קשה ונעשתה משותקת בפלג גופה התחתון. שהתה בבית חולים שיקומי כשנה ואז החליטה ללמוד.
למדה תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת קולומביה, ניו-יורק אותו סיימה ב-1977 המשיכה ללימודי דוקטורט בייעוץ פסיכולוגי באוניברסיטת ניו יורק. שם פגשה את דייוויד לינטון ונישאה לו. לאחר מכן עבדה בפקולטה במשך ארבע עשרה שנה. לימדה חינוך וייעוץ בהנטר קולג' עד 1998. כאישה צעירה בכיסא גלגלים חייה בניו יורק היו מאתגרים בשל העדר נגישות ומודעות. רק כשהייתה בחוף המערבי הצטרפה לתנועה הולכת וגדלה של פעילות בנושא זכויות מוגבלים והשתלבה בה לינטון מוכרת כמומחית בתחומה ועוסקת בשיפור והגברת האופן בו מיוצגות מוגבלויות.
תרומותיה.