טלסקופ 60 אינץ' הוא טלסקופ מחזיר אור שנבנה עבור תצורות טלסקופ ניוטוני, קסגרייני ו-coudé. כיום מופעל בתצורת טלסקופ קסגרייני. הוא הפך לאחד הטלסקופים הפוריים והמצליחים ביותר בהיסטוריה האסטרונומית. הודות לתכנונו התאפשרה עבודת ניתוח ספקטרוסקופית חלוצית, מדידות פרלקסה, צילומי ערפיליות וצילום פוטומטרי . אף על פי שגודלו קטן משל טלסקופ הוקר שהוקם תשע שנים לאחר מכן, הטלסקופ 60 האינץ' נשאר אחד הגדולים בשימוש במשך עשורים.
כיום, הטלסקופ משמש את הקהל הרחב. זהו הטלסקופ השני בגודלו בעולם המיועד לציבור הרחב. קבוצות יכולות להזמין את הטלסקופ לערב של תצפית.
טלסקופ הוקר.
במצפה הר וילסון נמצא גם טלסקופ הוקר שהוא טלסקופ 2.5 מטר (100 אינץ'), שהושלם בשנת 1917, והוא היה הטלסקופ הגדול ביותר בעולם בין השנים 1917–1949. זהו אחד הטלסקופים המפורסמים ביותר באסטרונומיה תצפיתית במאה ה-20. אדווין האבל השתמש בו כדי לערוך תצפיות שהובילו לתוצאות ששינו את ההשקפה המדעית על היקום. באמצעות תצפיות שעשה ב־1922–1923, הצליח האבל להוכיח כי היקום נמצא גם מעבר לגלקסיה של שביל החלב, ולהצביע על ערפיליות שנמצאות מיליוני שנות אור מכדור הארץ. לאחר מכן הוא הראה כי היקום היה מתרחב.
בנייה.
בעיצומו של הפרויקט לבניית טלסקופ של שישים אינץ', חשב הייל על הקמת טלסקופ גדול יותר. ג'ון ד' הוקר סיפק סכום של $45,000 לרכישה ושחיקה של מראה לטלסקופ, בעוד אנדרו קרנגי מימן את השלמת הטלסקופ והכיפה. בית-החרושת של סן-גובין נבחר שוב לקחת חלק בפרויקט ב-1906, והוא הושלם ב-1908. לאחר בעיות רבות בציוד, הושלם הטלסקופ של הוקר וראה "אור ראשון" ב -2 בנובמבר 1917.
בשנת 1919 צויד טלסקופ הוקר בתוספת מיוחדת, אינטרפרומטר אסטרונומי אופטי של 6 מטרים שפותח על ידי אלברט מייקלסון. מייקלסון השתמש בציוד כדי לקבוע את הקוטר המדויק של כוכבים, כגון ביטלג'וז, וכך התאפשר לראשונה למדוד גודל של כוכב. על בסיס תצפיותיו, פיתח הנרי נוריס ראסל מערכת סיווג כוכבים.
בשנת 1935 ציפוי הכסף ששימש מאז 1917 על המראה של הוקר הוחלף בציפוי אלומיניום מודרני יותר ששיקף 50% יותר אור מאשר ציפוי הכסף הישן יותר. השיטה החדשה יותר של ציפוי עבור מראות טלסקופ נבדקה לראשונה על מראה 1.5 מטר ישנה יותר.
רבים מהחישובים החשובים של אדווין האבל התבססו על עבודה עם טלסקופ הוקר. בשנת 1923, גילה האבל את המשתנה הקפאידי הראשון בערפילית הספירלית של אנדרומדה תוך שימוש בטלסקופ 2.5 מטר. תגלית זו אפשרה לו לחשב את המרחק לערפילית הספירלית של אנדרומדה ולהראות כי למעשה הייתה זו גלקסיה מחוץ לגלקסיית שביל החלב. האבל, בסיועו של מילטון ל. הומסון, הבחין בעוצמת ההיסט לאדום בגלקסיות רבות ופרסם מאמר ב-1929 שהראה כי היקום מתרחב.
במשך שלושה עשורים היה הוקר הטלסקופ הגדול ביותר, עד שב-1948 השלים קונסורציום קאלטק-קרנגי את טלסקופ הייל שגודלו במצפה פלומר, 144 ק"מ דרומה, במחוז סן דייגו, קליפורניה.
בשנות השמונים של המאה ה-20, ההתמקדות המחקר האסטרונומי עבר לתצפיות בחלל העמוק, שדרשה שמים חשוכים יותר ממה שניתן היה למצוא באזור לוס אנג'לס, בשל הבעיה ההולכת ומתגברת של זיהום אור. בשנת 1989, מכון קרנגי, אשר ניהל את מצפה הכוכבים, מסר אותו למכון הר וילסון. הפעילות בטלסקופ של 2.5 מטר הופסקה, אך הוא הופעל מחדש ב-1992 וב-1995 הוא צויד במערכת אופטית חדשה, ומאוחר יותר ב-1997, הוא שימש UnISIS, מערכת אופטית מכוונת לייזר.
עם הירידה בשימוש בטלסקופ לעבודה מדעית הוחלט להמיר אותו לשימוש לתצפיות חזותיות. בגלל המיקום הגבוה של המוקד הקסגרייני מעל רצפת התצפית, פותחה מערכת של מראות ועדשות כדי לאפשר צפייה מעמדה בתחתית צינור הטלסקופ. עם השלמתה בשנת 2014, החל טלסקופ ה-2.5 מטר לשמש כטלסקופ הציבורי הגדול בעולם. החל מ-2015 נעשות בו תצפיות מתוכננות.
אינטרפרומטריה.
בהר וילסון נעשתה לאורך השנים עבודה רבה בתחום האינטרפרומטריה האסטרונומית. לא פחות מ-7 אינטרפרומטרים הופעלו בהר. הסיבה לכך היא האוויר היציב על הר וילסון שמתאים מאוד לאינטרפרומטריה. השימוש במספר נקודות צפייה מאפשר להגדיל את הרזולוציה מספיק כדי לאפשר מדידה ישירה של פרטים כגון קוטר של כוכבים.
האינטרפרומטר הכוכבי של 20 רגל.
האינטרפרומטר הראשון בהר אינטרפרומטר של 20 רגל. בשנת 1919 היה טלסקופ הוקר של 100 אינץ' צויד באינטרפרומטר אסטרונומי אופטי של 20 רגל שפותח על ידי אלברט א' מייקלסון ופרנסיס ג' פיז. הוא חובר לקצה הטלסקופ של 100 אינץ' והשתמש בטלסקופ כפלטפורמה מנחה כדי לשמור על כיוון עם הכוכבים הנחקרים. בדצמבר 1920 הצליחו מייקלסון ופיז להשתמש בציוד כדי לקבוע את קוטרו המדויק של כוכב, הענק האדום ביטלג'וז, והייתה זו הפעם הראשונה שבה נמדד הגודל הזוויתי של כוכב. בשנה הבאה, מייקלסון ופיז מדדו את הקוטר של 6 ענקים אדומים נוספים לפני שהגיעו לגבול הרזולוציה.
אינטרפרומטר כוכבי של 50 רגל.
כדי להרחיב על העבודה של אינטרפרומטר 20 רגל, פיז, מייקלסון וג'ורג' א' הייל תכננו אינטרפרומטר 50 רגל אשר הותקן במצפה הר וילסון בשנת 1929. בעזרתו נמדדה בהצלחה קוטרו של ביטלג'וז, אבל, מלבד בטא אנדרומדה, האינטרפרומטר לא יכול היה למדוד כוכבים שלא נמדדו כבר על ידי זה של ה-20 רגל.
אינטרפרומטריה אופטית הגיעה לקצה גבול יכולתה הטכנולוגית, ורק לאחר כשלושים שנה עם מחשוב מהיר, גלאים אלקטרוניים ולייזרים איפשרו להרחיב את יכולותיהם אינטרפרומטרים גדולים.
אינטרפרומטר תת-אדום.
האינטרפרומטר התת-אדום (Infrared Spatial Interferometer; ISI), מופעל על ידי זרוע של אוניברסיטת קליפורניה, ברקלי. האינטרפרומטר הוא מערך של שלושה טלסקופים של 1.65 מטר. הטלסקופים הם ניידים לחלוטין והמיקום הנוכחי שלהם על הר וילסון מאפשר מיקומם עד 70 מטרים זה מזה, וכך להנות מטלסקופ של קוטר זה. האותות מומרים לתדרי רדיו באמצעות מעגלי הטרודין (heterodyne) ולאחר מכן ממוזגים אלקטרונית באמצעות שיטות שהועתקו רדיו אסטרונומיה.
מערך CHARA.
מערך CHARA (ובשם המערך Center for High Angular Resolution Astronomy), שנבנה ומופעל על ידי אוניברסיטת המדינה של ג'ורג'יה, הוא אינטרפרומטר שנוצר משישה טלסקופים של מטר אחד, המסודרים לאורך שלושה צירים עם הפרדה מרבית של 330 מטר. אלומות האור עוברות בצינורות ואקום, מתעכבות ומשולבות אופטית, ולכך נדרש מתקן של 100 מטר עם מראות ניידות על עגלות כדי לשמור על האור. השימוש המדעי ב-CHARA החל בשנת 2002. שישה טלסקופים נמצאים בשימוש קבוע עבור תצפיות מדעיות.
בשנת 2007 לראשונה בוצע מדידה ישירה של כוכב לכת חוץ-שמשי. בשנת 2013 בעזרת CHARA לראשונה הובחנו כתמים על כוכב (בדומה לכתמי שמש). בשנת 2017 פורסמו תוצאות מחקר מעמיק של צוות בינלאומי שהוקדש ל-3 כוכבי תת-ענק (HD 197989, HD 189276, HD 161976)
טלסקופים אחרים.
טלסקופ של 61 ס"מ עם גלאי תת-אדום שימש את אריק בקלין ב-1966 כדי לקבוע את מרכז שביל החלב בפעם הראשונה.
בשנת 1968 נערך סקר שמיים ראשון מסוגו על ידי ג'רי ניוגבאור ורוברט ב לייטון.
פאול לוי
ד"ר פאול לוי (1891 - 9 ביוני 1970) היה מראשוני הבובנאים בארץ ישראל.
ביוגרפיה.
פאול לוי נולד וגדל בעיר אגר (כיום קב שבצ'כיה) בעל תואר שלישי במשפטים. במלחמת העולם הראשונה שימש כקצין תותחנים.
עם נישואיו עבר לעיר המרחצאות קרלסבאד ושם עבד כמשפטן. את שעותיו הפנויות הקדיש לאהבותיו הגדולות: אמנות ותיאטרון בובות.
בשנת 1935 הקים להקה מקצועית יחד עם אשתו אלזה והזוג אריך ואירנה קינצל. הלהקה הופיעה בגרמנית ובצ'כית.
הוא הקפיד על במה מעוצבת, עם תפאורות אקספרסיביות, שימוש בתאורה ובמוזיקה חיה ומוקלטת. בשנת 1938 נבחרה להקת העץ לייצג את צ'כוסלובקיה יחד עם התזמורת הפילהרמונית של פראג ביריד העולמי בניו יורק. בחודש מרץ הלהקה הייתה ארוזה ומוכנה לצאת לדרך. אלא שאז התגברה האנטישמיות, בקארלסבאד נופצו חלונות של יהודים. פאול לוי ומשפחתו עברו לפראג. הם הצליחו להשיג אשרות מעבר לפלשתינה כאמנים אורחים.
ביום בו פלשו הכוחות הגרמנים לצ'כוסלובקיה, עזבו ד"ר לוי, אשתו, בתו ועוד שלושה מחברי הלהקה לפולין ברכבת של 11 בבוקר, זו הייתה הרכבת האחרונה מפראג ברכבת פטרלו כבר חיילים גרמנים. אחרי מסעות ותלאות, המשפחה הגיעה לטריאסט, שם חיכו לה יותר ממאה בובות ארוזות ומשם עלו לפלשתינה. הם הגיעו לנמל חיפה ב-23 במרץ 1939.
לוי החליט שבארץ החדשה הוא לא יעסוק יותר במשפטים אלא באהבתו הגדולה: המריונטות איתן הופיע ברחבי הארץ בשם "להקת העץ".
מי שדיבב את הבובות היה צעיר צ'כי בשם יוסף פסובסקי – 'פפו', שלימים נודע כיוסף מילוא.
הלהקה הופיעה בהפסקות עד שנת 1950. בשנות הארבעים והחמישים יצר ד"ר לוי עשרות תלבושות ותפאורות עבור הצגות בתיאטרון הקאמרי בהאוהל, בהבימה ועבור האופרה הישראלית.
ד"ר לוי והצלם הידוע הלמר לרסקי צילמו את קטע הבובות בסרט "קללה לברכה" שהפיקה קרן היסוד שם הוא מופיע גם בתפקיד עצמו.
הוא לימד במדרשה למורים לציור. הוא לימד גם בבית הספר לבמה שליד התיאטרון הקאמרי. בין תלמידיו היה הפסל והצייר דני קרוון (לימים, זוכה פרס ישראל). הוא כתב מאמרים שעסקו בפילוסופיה ובאמנות.
במשך השנים נעלמו רוב בובות העץ שלו. מתוך למעלה מ-300 בובות נותרו כ-20 ואלה עברו שיפוץ ושימור במוזאון לאמנות תיאטרון הבובות בחולון והוצגו שם בתערוכה לזכרו בשנת 2012.
Jinbei F50
Jinbei F50 הוא מיניוואן מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Jinbei (בסינית: 華頌) אשר מיוצר משנת 2017 ועד היום בסין.