ב-250 ניזוק בית הכנסת קשות במהלך פלישת הגותים לאזור. בית הכנסת שוקם ונבנה מחדש. לאחר מותו של הקיסר תאודוסיוס הראשון, השליט האחרון של האימפריה הרומית המאוחדת אשר גילה מדיניות סובלנית כלפי יהודי האימפריה, חלה הרעה משמעותית במדיניות כלפיהם. בתקופת בנו ארקדיוס, קיסר האימפריה הביזנטית ובהמשך תאודוסיוס השני נרדפו יהודי האימפריה. בתקופה זו חרב בית הכנסת. היסטוריונים חלוקים לגבי סיבת חורבנו של המבנה ומועדו המדויק, בין פעולה יזומה של השלטונות הביזנטיים בשלהי המאה ה-4, או ראשית המאה ה-5 לבין חורבן המקום בעקבות פלישת ההונים לאזור והחרבת פיליפופוליס ב-447. על חורבות המפלס התחתון של המבנה הוקם בית הכנסת מחדש ושב לפעילות. הפעילות נמשכה עד לשלהי המאה ה-6 מועד בו ננטש המבנה ובהמשך הוחרב, ייתכן בשל פלישות האווארים לאזור, או בשל רדיפות הביזנטים.
המבנה.
המבנה היה דמוי בזיליקה וככל הנראה שימש גם כמרכז כלכלי וארגוני לקהילה. בצמוד אליו הייתה חצר גדולה המוקפת בחומת אבן. המבנה היה דו מפלסי. המפלס התחתון היה קדום יותר ועל חורבותיו הוקם מפלס חדש. אורכו 13.5 מטרים, בעל אולם תווך ברוחב 9 מטרים ומעברים (סיטראות) ברוחב של 2.6 מטרים כל אחד. בית התפילה פנה לכיוון דרום מזרח (ירושלים) והחצר הצמודה למבנה פנתה לכיוון צפון.
רצפת שני המפלסים עשויה פסיפס ובה מוטיבים גאומטריים לצד בעלי חיים כגון ציפורים, אריות ונמרים.
במפלס הקדום יותר שולבו מוטיבים יהודיים כגון מנורת שבעת הקנים ולולב, וכן כתובות ביוונית ביזנטית ובלטינית ובהן בין השאר הקדשה לתורמים לבניית המבנה "יצחק" ו"יוסף". במפלס המאוחר יותר מהמאה ה-5 לא שולבו מוטיבים יהודיים. מקטע מרצפת הפסיפס מוצג במוזיאון הארכאולוגי בפלובדיב.
השרידים ממוקמים בשדרות מריה לואיזה בפלובדיב, סמוך לבזיליקה הגדולה שאף היא ננטשה בשלהי המאה ה-6, ומתחת למבנה מגורים.
בית הכנסת העתיק בפיליפופוליס
הכנסייה הסורית אורתודוקסית
תומאס נקונו
תומאס "תומי" נקונו (באנגלית: Thomas N'Kono; נולד ב-20 ביולי 1956 בדיזאנגה שבקמרון) הוא כדורגלן עבר קמרוני ששיחק בעמדת השוער בעיקר באספניול ובנבחרת קמרון.
קריירת מועדונים.
נקונו שיחק במועדונים הקמרונים קאנון יאונדה, עמו זכה במספר תארים, וטונר יאונדה לפני שעבר בשנת 1982 לאספניול מליגת העל הספרדית, זאת לאחר מספר הופעות מצוינות עם נבחרת קמרון במונדיאל 1982. הוא זכה באותה שנה בתואר כדורגלן השנה באפריקה, תואר בו זכה גם בשנת 1979.
במדי הקטלאנים פספס נקונו משחקים מעטים, וערך למעלה מ-300 הופעות בכל המסגרות. עם זאת, בעונת 1989/1990 לא הצליח נקונו למנוע את ירידתה של אספניול לליגה הספרדית השנייה, וכאשר היא חזרה לליגה הראשונה לאחר עונה אחת, הוא היה שוער מחליף לויסנטה ביורון הצעיר.
לאחר שעזב את אספניול המשיך נקונו לשחק בספרד במשך שלוש שנים, בהן שיחק בסבאדל מהליגה הספרדית השנייה ובל'הוספיטלט מהליגה הספרדית השלישית. נקונו פרש זמן קצר לאחר שהגיע לגיל 40, לאחר ששיחק בקלוב בוליבר מליגת העל הבוליביאנית.
קריירה בינלאומית.
נקונו יצג את נבחרת קמרון במשך כמעט שני עשורים, ושיחק בשלושה טורנירי גביע העולם: 1982, 1990 ו-1994. בשני הטורנירים הוא היה השוער הראשון והבלתי מעורער של הנבחרת, ובשלישי, כשהוא בן 39, לא לקח חלק. בסך הכל ערך נקונו 112 הופעות במדי הנבחרת.
קריירת אימון.
מאז פרישתו ממשחק משמש נקונו כמאמן השוערים של אספניול, ותחתיו גדל השוער בן-ארצו קרלוס קאמני.
בעבר שימש גם כמאמן השוערים של נבחרת קמרון. לאחר פרישתו של אוטו פפיסטר מאימון הנבחרת, שימש נקונו כמאמן הזמני שלה. חודש לאחר מכן החליף אותו פול לה גן, והוא חזר לתפקידו כמאמן שוערים.
חיים אישיים.
ג'אנלואיג'י בופון הצהיר כי החליט לשחק בעמדת השוער לאחר שראה את ביצועיו של נקונו במונדיאל 1990. בנו הבכור של בופון קרוי לואיס תומאס, כמחווה לנקונו.
אלפרד א. קנופף
אלפרד אברהם קְנוֹפּף האב (באנגלית וגרמנית: Alfred Abraham Knopf, 12 בספטמבר 1892 ניו יורק - 11 באוגוסט 1984) היה מוציא לאור יהודי אמריקאי, מייסד ההוצאה לאור "אלפרד א. קנופף". נודע כמו"ל שהקפיד בספרים שפרסם על איכות התוכן וגם על העיצוב מבחינת הדפוס, הכריכה והאיור.
בית ההוצאה לאור קנופף היה אחת החברות האחרונות מן התעשייה הישנה של ההוצאה לאור בארצות הברית, שכללה גם בתי הוצאה לאור כמו חברת הנרי הולט, ג'.פ. פטנאם'ס סאנס, טיקנור אנד פילדס.
קורות חיים.
ילדות וצעירות.
קנופף נולד במשפחה יהודית בסנטרל פארק וסט בניו יורק. אביו, סמואל קנופף, היה יועץ פיננסי וניהולי בתחום הפרסום. אמו, אידה לבית יפה, נפטרה כשבנה היה בן 4. אחיו, אדווין ה. קנופף היה לימים במאי ומפיק סרטי קולנוע.
הנער שהיה שוחר ספרים מילדותו החל משנת 1908 ללמוד היסטוריה וספרות במכללת קולומביה במסגרת מכינה לקראת לימודי משפטים. בזמן לימודיו היה פעיל ב"חברה הפיתולוגית" ("Peithologian Society",מועדון הספרותי ולדיונים) ובמועדון השירה "Boar's Head Society" ("הראש של חזיר הבר"). במשך הזמן הפך למנהל מחלקת הפרסום של מגזין ללומדים לתואר ראשון. נפוצה הטענה כי משיכתו לתחום ההוצאה לאור התעוררה אחרי התכתבות בינו לסופר הבריטי ג'ון גולסוורתי במסגרת הכנותיו לעבודה על הסופר במסגרת הלימודים. אחרי ביקור אצל גולסוורתי באנגליה ובעידוד המורה שלו לספרות השוואתית, ג'ואל ספינגרן, עזב קנופף את הקריירה המשפטית והתחיל את דרכו בתחום המו"לות. גולסוורתי המליץ לו לקרוא את ספרי ויליאם הנרי הדסון וג'וזף קונרד שתפסו בהמשך מקום חשוב בתוכניותיו כמו"ל.
פעילותו כמו"ל.
אחרי שבשנת 1912 סיים תואר ראשון BA, עבד בשנים 1913-1912 כמנהל חשבונות בהוצאה לאור דאבלדיי, אחר כך ב-1914 כעוזר של המו"ל מיצ'ל קנלריי . ב-1915, בעזרה כספית של אביו (שהעניק לו מקדמה של 5000 דולר) ושל ארוסתו, בלאנש לבית וולף, הקים קנופף את ההוצאה לפועל של עצמו. חברה זו פרסמה תחילה בעיקר ספרות מתורגמת אירופית, בעיקר רוסית (למשל "טאראס בולבה מאת גוגול, "אידיאלים ומציאות בספרות הרוסית" מאת פיוטר קרופוטקין). משום כך נבחר הבורזוי כקולופון שלה.
באותן השנים המו"לים בארצות הברית הזניחו במידה רבה את הסופרים האירופים.
קנופף פרסם מחברים כמו סימון דה בובואר, אלבר קאמי ("הזר", 1946), ג'וזף קונרד, א.מ. פורסטר, זיגמונד פרויד, אנדרה ז'יד, פרנץ קפקא, ד.ה. לורנס, תומאס מאן, סומרסט מוהם, ת.פ. פוויס, וינדהם לוויס וז'אן-פול סארטר.
קנופף פרסם גם מחברים אמריקאים רבים, לרבות קונרד אייקן, ג'יימס בולדווין, ג'יימס מ. קיין, תאודור דרייזר, שירלי אן גראו, דשיל האמט, לנגסטון יוז, וייצ'ל לינזי, ה.ל. מנקן, ג'ורג' ג'ין נתן, ג'ון אפדייק והסופרת האהובה על קנופף, וילה קאתר. בשנים 1934-1924 הוציא לאור קנופף האב את המגזין המפורסם לספרות "The American Mercury" מיסודם של מנקן ונתן. קנופף נקשר לסופריו בקשרי ידידות. העניין שגילה בתחומי ההיסטוריה, הסוציולוגיה והמדעים הביא אותו ליצירת קשרי חברות עם היסטוריונים כמו ריצ'רד הופסטאטר, ארתור שלזינגר הבן וסמואל אליוט מוריסון. כחבר נכבד במפלגה הרפובליקנית עד לפרשת ווטרגייט התכתב למשך תקופה ארוכה עם נציגי המפלגה הקונגרס. הספר "הנביא" מאת ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן שפורסם על ידו בשנת 1923 הפך לרב מכר, וקנופף הרגיש מבוכה מכך.
קנופף הלין לא פעם על השינויים בתעשיית ההוצאה לאור בתקופתו. לטעמו התחילו להתפרסם יותר מדי ספרים ובמחיר מופקע, סיפר פעם למגזין האמריקאי Saturday Review.
קוממה אותו במיוחד "עליית חשיבותו של העורך"."בימים עברו, הדברים היו פשוטים למדי. הגיעו ספרים, פרסמנו אותם כפי שנכתבו...המו"ל וכן הסופר נחשבו לבעלי מקצוע. עבודת הסופר הייתה לכתוב ספר ולמסור לך אותו." "בימינו, העיר קנופ, בפני שנקר, "המחברים מעבירים את כתבי היד והעורכים כותבים את הספרים". "העורך מועסק עכשיו כדי לרכוש ספרים ואם אינו מצליח להשיג ספרים טובים, הוא נאלץ להסתפק בספרים לא טובים. אז הוא הורג את עצמו בנסותו ליצור ארנק משי מאוזן של חזיר".
קנופף לא התלהב מהספרות העכשווית, אם כי העריץ את ג'ון הרסי, ג'ון אפדייק, ז'ורז' אמאדו וז'ילברטו פריירה ועוד כמה סופרים בני תקופתו. בספרו "Publishing Then and Now" כתב:
הוא סבר שהסופרים האמריקאים העכשוויים אינם מסוגלים לכתוב באנגלית פשוטה ונכונה ונזקקים לעזרת עורכים כישרוניים במיוחד. בשנת 1964 טען שכתבי המחברים האמריקאים "לא יישארו". ו"באירופה" גם כן, "אין הענקים". אף על פי שתריסר מהסופרים שאת ספריהם הוציא לאור קיבלו פרס נובל, קנופף סבר ש"ספרים של כמה מהם אינם טובים", למשל הרומן "דוקטור ז'יבאגו" הוא לדידו "משעמם עד מאוד","אם חרושצ'וב היה אוסר על פרסומו בגלל השעמום ולא מסיבות פוליטיות, היה יותר מובן". לעומת זאת חשש מתחיית הצנזורה וראה במסעות הציבוריים נגד הפורנוגרפיה מבשר אפשרי לסכנה כזאת.
עם השנים נעשה קנופף יותר נרגן כלפי הספרות המודרנית, שהייתה לדבריו "חסרת טעם באופן משווע", אך גישתו הביקורתית מצאה ביטוי יותר ויותר גם בקבילותיו התכופות לגבי השירות בבתי מלון, מסעדות, חנויות, שלא עמדו בסטנדרטים הגבוהים שלו ואף מאבקו העיקש למשך שש שנים נגד חברת איסטמן קודאק בנוגע לסרט צילום שהלך לאיבוד.
עם הסופרים שיצירותיהם נדחו על ידי קנופף נמנו סילביה פלאת', ויליאם גולדינג ("בעל זבוב"), ג'ק קרואק, ג'ורג' אורוול, חורחה לואיס בורחס, ולדימיר נבוקוב ("לוליטה"), יצחק בשביס-זינגר ואנאיס נין. הוא דחה אף את יומנה של אנה פרנק. הוא דחה גם רומן מוקדם של אורסולה לה גווין אולם עודדה אותה להמשיך לכתוב.