לאחר התפרקות ברית המועצות היה מגומדוב לאחד המנהיגים הסובייטים הבכירים היחידים ששמרו על עמדתם גם במבנה המדיני החדש. הוא הצליח לתמרן במבנים הפוליטיים החדשים שנוצרו במהלך פירוק ברית המועצות, ולהשיג לעצמו כוח פוליטי, שהבטיח את המשך שליטתו. מגומדוב טען כי על דאגסטן להישאר חלק מן הפדרציה הרוסית ודיבר כנגד גופים בדלנים שדרשו את פרישתה של דאגסטן, בדומה לצ'צ'ניה השכנה.
בשנת 1994 קיבלה דאגסטן חוקה, ולפיה היה לראש הרשות המבצעת גוף קולקטיבי בן 14 חברים, המורכב מנציגי העמים השונים המאכלסים את דאגסטן, שכונה "מועצת המדינה". בראש המועצה הועמד מגומדוב. מגומדוב הנהיג את דאגסטן בשנות העצמאות הראשונות, דרך משברים כמלחמת צ'צ'ניה הראשונה ומלחמת צ'צ'ניה השנייה. על אף שלא שימש בתפקיד "נשיא", ולכאורה היה חלק מגוף קולקטיבי, היה מגומדוב האיש החזק בדאגסטן. אחת מדרישות הקיצונים הצ'צ'נים שפלשו לדאגסטן בשנת 1999 באירוע שהצית את מלחמת צ'צ'ניה השנייה הייתה סילוקו של מגומדוב, שנחשב ל"פרו רוסי". במהלך השנים שמר מגומדוב על יחסים תקינים עם רוסיה, ועם נשיאיה בוריס ילצין וולדימיר פוטין.
על אף שחוקת דאגסטן מנעה ממנו לכהן יותר משתי תקופות כהונה רצופות בתפקיד יושב ראש מועצת המדינה, ועל אף שחלק מההסדר שהביא לבחירתו של מגומדוב, הדרגיני, לתפקיד הרם במדינה, היה ההבנה כי יפרוש מן התפקיד לאחר תקופה קצובה, ויעבירו לאווארי מוחו אלייב, דאג מגומדוב בשנת 1998 לבצע שינוי בחוקה שאיפשר בחירתו לקדנציה נוספת. שינוי נוסף ברוח זאת התקבל בשנת 2001 לקראת תום תקופת כהונתו השנייה, על מנת לאפשר לו לכהן בתפקיד ארבע שנים נוספות. במהלך תקופות כהונה אלו ניסה מגומדוב לשנות את חוקת דאגסטן כך שתכלול תפקיד של נשיא, אך שלושה משאלי עם בשאלה זו קבעו כנגד דעתו.
בשנת 2003 קיבלה דאגסטן חוקה חדשה, שקבעה כי את מועצת המדינה יחליף נשיא, כראש הרשות המבצעת, אך חילופים אלו ייעשו בשנת 2006 לאחר תום תקופת כהונת מועצת המדינה. עם זאת, לאחר תום תקופת כהונה זו, פרש מגומדוב בן ה-76 מן הפוליטיקה, ואת משרת הנשיא קיבל מוחו אלייב, יושב ראש הפרלמנט הדאגסטני, שהיה מועמדו של ולדימיר פוטין לתפקיד.
מגומדוב נשוי, ולו שישה ילדים. בנו הבכור, מגומדסלאם מגומדוב, החליף את אלייב בתפקיד יושב ראש הפרלמנט הדאגסטני, לאחר פרישתו של מגומדוב והחלפתו בידי אלייב. מגומדוב הבן שימש בתפקיד כשנה.
מפני שיבה תקום
קימת כבוד
קימת כבוד היא המנהג לקום לכבודו של אדם חשוב עם הופעתו. חלק מנוהגי הנימוס גורסים שעל גבר לקום לקראת אשה וכן צעיר למבוגר, נמוך במעמד לגבוה ממנו. ישנם אירועים ונסיבות בהם כל הקהל קם לכבוד האדם המכובד.
ביהדות.
ביהדות קימת כבוד מקורה בתורה, כחלק מפרטי המצווה לכבד ולהדר פני החכמים והזקנים, שנאמר: "מפני שיבה תקום והדרת פני זקן" (). בהתאם לפסוק זה קובעת ההלכה שמצווה לעמוד בפני הזקן או החכם כשיגיע לכדי ארבע אמות ממקום מושבו. ואם היה רבו המובהק, עומד מרגע שיראהו.
בברייתא המופיעה במסכת הוריות מצוינות מדרגות אחדות של קימת כבוד, בהתאם למעמדו של האדם שלכבודו קמים: . לאחר ציטוט הברייתא מפרטת הגמרא את האופן שבו התפתחו מדרגות אלה.
הרמב"ם מרחיב בפרטי המצווה, ובין השאר קובע: "אין ראוי לחכם שיטריח על העם, ויכוון עצמו להן כדי שיעמדו מפניו, אלא ילך בדרך קצרה ומתכוון שלא יראה אותו אחד, כדי שלא יטריחו לעמוד. והחכמים היו מקיפין, והולכין בדרך החיצונה שאין מכיריהן מצוין שם, כדי שלא יטריחו" ().
חובת קימה קיימת בהלכה גם בדיני כיבוד אב ואם.
בכנסת.
תקנון הכנסת מונה מספר מקרים שבהם על חברי הכנסת לכבד אישים שונים בקימה. לפי סעיף 41(ז)(2) לתקנון, "בישיבת הכנסת שבה נוכח נשיא המדינה, יכריז מזכיר הכנסת, לפני היכנס הנשיא לתאו באולם המליאה, לפני עלותו לדוכן ולפני צאתו: "כבוד הנשיא", וחברי הכנסת יקומו ויעמדו." סעיף 24 לתקנון מסדיר את ציון זכרם של נפטרים - נשיאי המדינה, שרים וחברי הכנסת, מכהנים או לשעבר, וקובע כי הכנסת תכבד את זכרם בקימה.
מנגד, אוסר התקנון על קימת כבוד במקרים אחרים, אלא באישור היושב ראש (סעיף 41(ז)(1) לתקנון).
בצה"ל.
פקודת מטכ"ל 33.0913 - משמעת הצדעה, עוסקת גם בקימת כבוד, ובין השאר מציינת שבעת טקס: "בהתקרב האישיות המרכזית, המשתתפת במסדר, תושמע תרועת 'הקשב'. לתרועת 'הקשב' יקומו כל החיילים". כאשר הטקס נערך באולם סגור, מפרטת הפקודה:
לזכרו של אדם.
כאשר מועלה זכרו של אדם שנפטר, באירוע המתרחש זמן קצר לאחר פטירתו, מתבקשים לעיתים הנוכחים לקום לדקת דומייה לזכרו. בהקשר נרחב יותר, בימי זיכרון ממלכתיים, כגון יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ויום הזיכרון לשואה ולגבורה, מושמעות ברחבי מדינת ישראל צפירות זיכרון בנות דקה או שתיים, במהלכן נהוג לעמוד ולהפסיק ממלאכת היום. טקסי הזיכרון הנערכים בימים אלה מתקיימים בשעת השמעת הצפירה, ומשתתפי הטקס מתבקשים לקום ממקומותיהם ולעמוד בעת הצפירה, ולאחריה בעת הורדת הדגל לחצי התורן ובעת קריאת תפילת יזכור ותפילת אל מלא רחמים.
בבית המשפט.
קימת כבוד נהוגה בבית המשפט במערכות משפט שונות. לרוב המדובר במערכות של נימוסים והליכות שאינן מעוגנות בחוק אלא במנהג. בישראל אין קימת הכבוד מעוגנת בחוק במפורש. עורך דין מחויב ביחס של כבוד לבית המשפט, מכוח סעיף 32 לכללי האתיקה של לשכת עורכי הדין, אך הסעיף אינו קובע במפורש כי יחס זה כולל קימת כבוד. באשר למי שאינו עורך דין, סעיף 72 לחוק בתי המשפט קובע נורמת התנהגות בבית המשפט, לפיה ניתן להרחיק מי שמקים רעש, מפריע, מאיים או מתנהג שלא כהלכה. אך על אף שאין חיקוק המורה על קימת כבוד, הדבר נהוג במערכת השיפוטית בישראל, הן בבתי המשפט והן בבתי הדין, בדומה למנהגים נוספים באשר להתנהגות בבית המשפט, כגון פנייה אל בית המשפט בגוף שלישי, שאינה מקובלת לרוב בשפת הדיבור, או סדר הישיבה באולם.
המנהג בישראל הוא כי עם כניסתו של השופט לאולם קמים כל הנוכחים באולם, ואינם יושבים עד שהשופט מבקש מהם לשבת (או עד שיושב בעצמו.). עם קומו של השופט לצאת קמים כל הנוכחים באולם, ואינם יושבים עד שהשופט יצא מן האולם. כן נהוג כי הפונה לבית המשפט - עורך דין, בעל דין. - עושה זאת בעמידה. בבית המשפט העליון נהוג כי בעל דין או עורך דין היוצאים מן האולם כאשר ההרכב נותר באולם, מחווים קידה קלה בטרם יצאו.
בחינוך.
בבתי ספר במדינות שונות בעולם נהוג לקום עם הכנסו של המורה לכיתה. בישראל נהוג היה בדרך כלל שהמורה נכנס ומברך, והתלמידים קמים ומשיבם על ברכתו אך כיום המנהג נמוג במרבית מוסדות הלימוד.
לבנא דנגל
גלודיוס
סאסרי
דגם רכבת
עמידת כבוד
דז' (ברומנית: Dej, בהונגרית: Dés, בגרמנית: Desch, Burglos, ביידיש: דעזש או דעש) היא עיר בצפון-מערב רומניה, 60 קילומטרים צפונית לקלוז'-נאפוקה, במחוז קלוז' שבטרנסילבניה.
היא שוכנת במקום שבו נהר הסומש הקטן מתחבר אל נהר הסומש הגדול. מיקומה של העיר מרכזי מכיוון שהיא מעין צומת של מסילות ברזל עיקריות וכבישים רבים והיא מחברת את הנוסעים לערים חשובות באזורה: קלוז'-נאפוקה, באיה מארה, סאטו מארה, דדה, ביסטריצה וואטרה דורניי.
היהודים.
בעיר התקיימה חצר חסידית שמייסדה היה ר' מנחם מנדל פנט, בנו של ר' יחזקאל פנט מקרלסבורג, תלמיד ר' מנחם מנדל מרימנוב וראשון מפיצי החסידות בטרנסילבניה, שהיה רבו של החבל.
באפריל 1944 נמנו בעיר כ-3,600 יהודים אורתודוקסיים. בתקופת הכיבוש הגרמני של הונגריה רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בה, אליו הועברו גם יהודים מהסביבה, ואשר מספר יושביו הגיע לכ-7,800 איש.
במשך 11 יום, מחג השבועות (ו' בסיון) ה'תש"ד ה-28 במאי 1944 ועד 8 ביוני (י"ז בסיון) שולחו כל יהודי הגטו שבעיר למחנה ההשמדה אושוויץ.
קישורים חיצוניים.
[[קטגוריה:רומניה: ערים]]
[[קטגוריה:קהילות יהודיות שהושמדו בשואה]]
אלכסי סלזנייב
אלכסי סלזנייב (באנגלית: Alexey (Alex) Selezniev; 1888, טמבוב, רוסיה - יוני 1967, בורדו) היה שחמטאי רוסי.
חייו.
סלזנייב נולד למשפחת סוחרים עשירה וסיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת מוסקבה. הוא שיחק במספר תחרויות לפני המהפכה במועדון השחמט של מוסקבה. חלק מקום 8-10 בתחרות וילנה בשנת 1912 (ניצח: קארל הרומאדקה). בשנת 1913 חלק מקום 1-2 בתחרות במוסקבה, בתחרות אחרת במוסקבה חלק מקום 4-5.
בחודשים יולי ואוגוסט בשנת 1914 שיחק בתחרות מאנהיים, וחלק מקום 6-10 בתחרות שהופסקה (הוא שיחק בדרג ב') . (בקישור טבלה נכונה לעת הפסקת התחרות ותמונות מעניינות). לאחר הכרזת המלחמה נגד רוסיה, שלמעשה התחילה את מלחמת העולם הראשונה נכלאו בגרמניה סלזנייב ביחד עם עשרה שחקנים רוסים נוספים שהשתתפו בתחרות מנהיים. בחודש ספטמבר 1914 ארבעה מהשחמטאים (אלכסנדר אלכין, פדור בוגאטירצ'וק, סאבורוב וקופלמן) שוחררו והורשו לחזור לביתם. יתר השחקנים (אלכסנדר פלמברג, יפים בוגוליובוב, מליוטין, איליה רבינוביץ, פטר רומנובסקי, אלכסי סלזנייב ווינשטיין) נשארו ביחד כארבע שנים וקיימו שמונה תחרויות שחמט ביניהם. בתחרות הראשונה שהתקיימה בבאדן-באדן ניצח פלמברג. יתר התחרויות התקיימו בטריברג: בחמש מהתחרויות ניצח בוגוליובוב, באחת ניצח רבינוביץ' ובאחרונה חלקו רבינוביץ' וסלזנייב את המקום הראשון.
סלזנייב שיחק במספר דו-קרבות. בשנת 1916 סיים בתיקו עם הנס פארני בעיר טריברג +2 -2 =2 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו), בשנת 1917 הפסיד ליפים בוגוליובוב +2 -3 =3, בשנת 1920 ניצח את קורט פון ברדלבן +2 -0 =4 בדו-קרב שהתקיים בברלין ובשנת 1921 ניצח את ריצ'רד טייכמן +1 -0 =1 .