ב-2016 הפיק את "שותפים" בכיכובו של חן מזרחי. באותה שנה הפיק את "הסטנדאפיסטים" עם רשף לוי, ושנה לאחר מכן הפיק את "הכלום הגדול", סיטקום מדע בדיוני לילדים. באותה שנה הפיק גם את "להיות אבא" עם טל פרידמן. מנובמבר 2017 הפיק את "הערב יהיו כאן" תוכנית אירוח בהנחייתו של ירון ברובינסקי. באותה שנה הפיק את "צפוף". החל מינואר 2018 מפיק את "כפולה" בכיכובה של נועה קירל.
במרץ 2019 עלתה הסדרה "פאנץ" בהפקתו.
ב-2020 עלתה הסדרה "מנאייכ" בהפקתו, בתאגיד השידור הישראלי. ב-2022 עלתה העונה השנייה.
ב-2021 עלו הסדרות "שקופים" ו"בני אור" בהפקתו.
גרוס נשוי ואב לשלושה.
מילטון מרגאי
סר מילטון אוגוסטוס סטרייבי מרגאי (באנגלית: Sir Milton Augustus Strieby Margai; 7 בדצמבר 1895 - 28 באפריל 1964) היה רופא ומדינאי. כיהן כראש ממשלת סיירה לאון מ-1954 ועד מותו. בין 1954 לעצמאות המדינה ב-1961 כיהן כראש השרים ("פרימייר") של המושבה סיירה לאון הבריטית.
תולדות חייו.
נולד בדרום-מערב המושבה, למשפחה מבני המנדה (אחת משתי הקבוצות האתניות בסיירה לאון). למד בבית ספר אנגליקני ולאחר מכן בקולג' לרפואה באוניברסיטת ניוקסל באנגליה והשתלם ברפואה טרופית בליברפול. ב-1926 היה הרופא הראשון והדוקטור הראשון יליד סיירה לאון. ב-1928 שב לרצו והחל לפעול למען שיפור תנאי ההיגיינה והמצב הרפואי בחברה. הוא נדד במחוזות המושבה וביקש לשלב שיטות מודרניות במסורות הריפוי והמיילדות המסורתיות. בפרט עסק בהכשרת מיילדות מסורתיות לשיטות רפואיות היגייניות.
בשנות ה-30 נכנס כחבר המוצעה המחוקקת של המושבה. ב-1950 ייסד את מפלגת העם של סיירה לאון (Sierra Leone People's Party - SLPP) לאחר הבחירות שהתקיימו ב-1951 כיהן כשר בריאות, חקלאות וייעור. ב-1954 נבחר מרגאי השמרן הפרו-בריטי לראש השרים. אחיו, אלברט מרגאי, הנהיג את האופוזיציה, מפלגת העם הלאומית (People's National Party), שהשתתפה בקואליציה עם מפלגת העם החל מ-1960. ב-1958 הציג מרגאי חוקה עתידית למדינה העצמאית, שהדגישה את המשטר הפרלמנטרי ואת זיקת המדינה לחבר העמים הבריטי. ב-1960 ניהל מרגאי את השיחות בין מדינתו לבין מזכיר המושבות, איאן מקלאוד וב-27 באפריל 1961 הכריז על עצמאותה של סיירה לאון. הכינוי לו זכה בפי העם היה "Pa" (אבא).
שנה לאחר מכן זכה לניצחון נוסף בבחירות הראשונות במדינה העצמאית והיה לראש הממשלה הנבחר הראשון שלה. גישתו הייתה ליצור ממשלה רחבה ולשתף בשלטון שרים בני קבוצות אתניות רבות ככל האפשר. הוא ביקש ליצור תנופה של מודרניזציה בחינוך, בבריאות ובחקלאות ופיתח תוכניות הסברה לאוכלוסייה, שהייתה רובה ככולה אנלפביתית. עם זאת, גורמים במפלגתו ובקבוצה האתנית שלו, המדנה, מתחו ביקורת על החיבוק הרחב מדי, לטענתם, שהעניק לקבוצות אופוזיציוניות ולשבטים אחרים.
ב-1950 קיבל תואר סר חבר המועצה המלכותית.
אפרו-קולומביאנים
אפרו-קולומביאנים הם אזרחי קולומביה ממוצא אפריקאי. בקולומביה נמצאת אוכלוסיית האפריקאים הרביעית בגודלה בחצי הכדור המערבי, אחרי ברזיל, האיטי וארצות הברית.
היסטוריה.
בתחילת המאה ה-16 החלה הקולוניה הספרדית לייבא את העבדים האפריקאים הראשונים. בשנות העשרים של המאה 16, החלו לשלוח לקולומביה באופן קבוע אפריקאים ממערב אפריקה, ממקומות כמו קונגו, אנגולה, גמביה, ניגריה, קמרון, ליבריה, גאנה, חוף השנהב, גינאה, סיירה לאון, סנגל ומאלי, כתחליף לאוכלוסייה המתדלדלת של הילידים המקומיים אשר שימשו כעבדים.
העבדים אפריקאים נאלצו לעבוד במכרות זהב, מטעי קנה סוכר, חוות בקר ובאחוזות גדולות. כוח העבודה האפריקאי היה חיוני בכל אזורי קולומביה. עבדים אפריקאים היו חלוצים בחילוץ זהב מסחף ובגידול קנה סוכר באזורים הידועים כיום כצ'וקו (Chocó), אנטיוקיה (Antioquia), כאוקה (Cauca), ואלה דל כאוקה (Valle del Cauca) ונירינו (Nariño) במערב קולומביה. במזרח קולומביה, בסמוך לערים וולז (Vélez), קוקוטה (Cúcuta), סוקורו (Socorro) וטונחה (Tunja), אפריקאים ייצרו טקסטיל בתחנות מסחריות. כמו כן, מכרות ברקת (אזמרגד), אשר נמצאו מחוץ לבוגוטה, היו תלויות לחלוטין בעבדים האפריקאים. מעבר לכך, תחומים נוספים כמו טבק, כותנה ועבודות בית נתפסו כבלתי אפשריים ללא עבודתם של העבדים האפריקאים.
בתקופה שקדמה לביטול העבדות בחברה הקולומביאנית, שבויים אפרו-קולומביאנים רבים נלחמו בספרדיים ובכוחות הקולוניאליים שלהם על חירותם ברגע שהגיעו לקולומביה. עד שנת 1851 חייהם של הקולומביאנים האפריקאים היו קשים מאוד. הם נאלצו לברוח ולחיות באזורי ג'ונגל על מנת לשרוד. שם, הם למדו לנהל יחסים הרמוניים עם הסביבה הטבעית אליה נחשפו ולחלוק את הטריטוריה עם הילידים הקולומביאנים. וכך הם בנו לעצמם עיירות חופשיות חזקות אשר נקראו פלנקס (palenques), בהם יכלו לחיות כקימרונים (cimarrones), כלומר, אלו שברחו ממדכאיהם. מעבר לכך, האנשים אפריקאים מילאו תפקידי מפתח במאבק לעצמאות נגד ספרד. היסטוריונים מסבירים ששלושה מתוך כל חמישה חיילים היו אפריקאים בצבאו של סימון בוליבר אשר פעל למען עצמאותן של ארצות באמריקה הדרומית.
בשנת 1851 בוטלה העבדות, אך גם לאחר הביטול חייהם של האפרו-קולומביאנים המשיכו להיות קשים ומתוך מחשבה על הגנה עצמית הם בחרו להישאר לחיות את חייהם בג'ונגלים.
משנת 1851, החלה ממשלת קולומביה לנקוט באידאולוגיה של מסטיזאז' (mestizaje). אידאולוגיה שמטרה למזער את העקבות של תרבויות אפריקאיות. כתוצאה מכך, רבים מהאפרו-קולומביאנים בחרו לברוח עמוק יותר אל תוך הג'ונגלים המבודדים על מנת שיצליחו לשמר את התרבות והמסורת שלהם.
בשנת 1945 אל צ'וקו (El Chocó) הפך לאזור הפוליטי הראשון שנוהל על ידי רוב אפריקאי. אל צ'וקו אפשרה בניית זהות טריטוריאלית אפריקאית אוטונומית.
דמוגרפיה.
בקולומביה מרוכזת האוכלוסייה האפריקאית השנייה בגודלה באמריקה הלטינית. האוכלוסייה האפרו-קולומביאנית מרוכזת בעיקרה על אדמות חופי האוקיינוס השקט, אזור לא מפותח העוסק רובו בכרייה. ריכוזים גבוהים של אפרו-קולומביאניים ישנם גם ברצועת החוף הקאריבית ולאורך גדותיהם של נהרות מרכזיים, כמו מגדלנה (Magdalena), קאוקה (Cauca) ונהרות הסינו הנמוכים (Lower Sinu). גדותיהם של הנהרות הם אזורים שטוחים בהם עוסקים בעיקר בחקלאות וברעיית צאן. אפרו-קולומביאנים מצויים גם בחלקו העליון של עמק הקאוקה, בייחוד האזור הצפון-מזרחי של מחוז קאוקה והדרום-מערבי של מחוז ואלי דל-קאוקה (Valle Del Cauca).
אוכלוסייה אפרו-קולומביאנית בערים מרכזיות.
בשנות ה-70 של המאה העשרים, הייתה זרימה גדולה מאוד של אפרו-קולומביאנים אל תוך אזורים עירוניים בחיפוש אחר הזדמנויות כלכליות וחברתיות גדולות יותר עבור ילדיהם. תופעה זו הובילה לצמיחה של מספר העניים העירוניים בשוליהן של ערים גדולות כמו קאלי, מדלין ובוגוטה. כיום, רוב האפרו-קולומביאניים גרים באזורים עירוניים. רק בסביבות ה-25% או 1.2 מיליון אנשים, מתגוררים באזורים כפריים, ביחס ל-75% או 3.7 מיליון אנשים באזורים עירוניים. החוקה הקולומביאנית של 1991 העניקה להם את הזכות השיתופית על אדמות חוף האוקיינוס השקט והגנה על כמה התפתחויות תרבותיות. בעלי ביקורת טוענים שהכלי המשפטי החשוב הזה אינו מתייחס באופן מספק לצרכיהם החברתיים והתפתחותיים.
אפרו-קולומביאנים מהווים כ-10.6% מהאוכלוסייה, קרוב ל-5 מיליון אנשים, לפי השערה של המחלקה הארצית לסטטיסטיקה (DANE), אשר רובם מרוכזים בחוף הצפון-מערבי של הקריביים ובחוף של האוקיינוס השקט באזורים כמו צ'וקו, אשר עיר הבירה שלה היא קיבדו (Quibdó), והיא 95.3% אפרו-קולומביאנית, לעומת 2.3% מסטיזו או לבנים. ריכוזים גבוהים של אוכלוסייה אפרו- קולומביאנית מצויים גם בקאלי, קרטגנה ובאראנקילה.
השפעת הדמוגרפיה על האוכלוסייה האפרו-קולומביאנית.
משערים שרק כ-4.4 מיליון אפרו-קולומביאנים מכירים במורשם האפריקאית באופן אקטיבי, בעוד שקולומביאנים אפריקאים רבים אחרים אינם מכירים בה כתוצאה מיחסים בין גזעיים עם קולומביאנים לבנים ומקומיים בערים. אפרו-קולומביאנים עשויים להיתקל לעיתים קרובות ברמות מורגשות של אפליה, גזענות ודעות קדומות כאשר ייתכן שאלו הן שאריות חברתיות-תרבותיות מתקופות קולוניאליות.
במהלך ההיסטוריה לא מילאו תפקידים בדרגות ממשלתיות גבוהות. רוב ההתיישבויות הוותיקות באזורי החופים של האוקיינוס השקט נותרו לא מפותחות. בקונפליקט הפנימי המתמשך של קולומביה, אפרו-קולומביאנים הם קורבנות לאלימות ועקירה אך גם חברים בסיעות חמושות (armed factions) כמו ה-FARC וה-AUC. אפרו-קולומביאנים שיחקו תפקיד בתרומה לפיתוח היבטים מסוימים בתרבות הקולומביאנית.
קבוצות שונות של אפרו-קולומביאניים.
על פי המחלקה הארצית לסטטיסטיקה, ישנן ארבע קבוצות שונות של אפרו- קולומביאנים בתוך קולומביה, ולשניים מהן יש שפה ייחודית משלהן. בנדה ("Bande"), המדוברת על ידי אוכלוסיות אפרו-קולומביאניות המתגוררות באיים הארכיפילגיים של סאן אנדרס (the islands of the Archipelago of San Andres), ופאלנקוורו ("Palenquero"), אשר מדוברת על ידי האוכלוסיות בסאן בסיליו ("San Basilio de Palenque"), אשר ידועה מאז 1603 כמושבה החופשית הראשונה באמריקה.
תרבות.
תקופת הקולוניאליזם, אשר היוותה נקודת מפנה תרבותית בהשפעות האפריקאיות על תרבויות דוגמת, התרבות האפרו-קובנית והתרבות אפרו-ברזילאית, הייתה בעלת השפעה פחותה על התרבות האפרו-קולומביאנית.