לאחר סיום המרד והשלטת הסדר באיוניה, ניסו הפרסים (492 לפנה"ס) לבצע מסע צבאי כנגד הערים ביוון, אולם זה נכשל בשל פגיעת סערה בצי הפרסי. אחרי כישלון זה החליט דריווש לתקוף את ארטריה ואתונה. באופן יוצא דופן הצי הפרסי הפליג בין האיים ולא בסמוך לחוף, והגיע מוקדם משהיוונים ציפו. בשנת 490 לפנה"ס הוחרבה ארטריה על ידי הצבא הפרסי ותושביה נהרגו או נמכרו לעבדות. מארטריה יצא הצי הפרסי לכיוון אטיקה, שם נחת במפרץ מרתון.
מהלך הקרב.
המקור העיקרי לידיעותינו על הקרב הם כתביו של הרודוטוס היווני, שטרם נולד כשהאירועים אותם הוא מתאר התרחשו. מכאן נובעים ספקות בנכונות הפרטים.
יחסי הכוחות.
לפי הרודוטוס, מנה הצבא הפרסי כמאה אלף איש, אולם ההערכות המקובלות על ידי חוקרים בני ימינו נעות בין 15,000 ל-30,000.
הצבא הפרסי הורכב מגרעין של יחידות פרסיות ומדיות הנחשבות לאיכותיות, וממגויסים מקרב העמים השונים שהיו תחת שלטון האימפריה הפרסית. ציודו של הצבא הפרסי לא היה אחיד, ולרוב לא כלל שריון גוף.
הצבא האתונאי כלל 10,000 אתונאים אליהם נוספו 1,000 לוחמים מפלטאיה שבביאוטיה. חיילים אלו היו הופליטים המאומנים להילחם בטקטיקת הפלנקס. על הכוח היווני פיקדו עשרה מפקדי גדודים ("סטראטגים") שהתחלפו בפיקוד מדי יום, ובראשם קאלימאכוס - המפקד העליון ("פולימארכוס").
ההתנגשות.
במשך מספר ימים ניצבו הצבאות זה מול זה על החוף מבלי לבצע פעולות התקפיות. לא ידוע מדוע נמנע הצבא הפרסי מלתקוף, אולם הרודוטוס מוסר כי בפיקוד היווני היו חילוקי דעות באשר לצעד שעליהם לנקוט.
לבסוף, הפרסים החליטו לפלוש לאתונה דרך הים ולא דרך היבשה והחלו לשלוח סירות להקיף את חצי האי אטיקה כדי להגיע לאתונה, היוונים שהבינו את כוונת הפרסים נערכו לתקיפה טרם הפרסים יעלו על ספינותיהם ויפליגו לאתונה, בפיקודו של מילטיאדס באותו היום, במערך הפלנקס הסטנדרטי כאשר עומק השורות הסטנדרטי צומצם כדי להאריך את חזית צבאם, אך האגפים עובו. במצב זה הסתערו היוונים לעבר הצבא הפרסי.
במרכז המערך הפרסי ניצבו חיילים פרסים וסאקים (עם נוודים ממרכז אסיה). ההסתערות היוונית על חיילים אלו נהדפה והם אף הבקיעו את המערך היווני, אך האגפים היווניים הביסו את אלה של הצבא הפרסי, השלימו תנועת מלקחיים ושבו על עקבותיהם כדי לסגור מאחור על הלוחמים הפרסים שנותרו ולהביסם.
על פי הרודוטוס, נהרגו בקרב זה 192 לוחמים יוונים וכ-6,400 פרסים. בין ההרוגים היוונים היה גם מפקד הצבא, קאלימאכוס. על פי המסורת היוונית, בסיום הקרב רץ השליח היווני פידיפידס משדה הקרב במרתון לאתונה להודיע על הניצחון. הוא הצליח להגיע לאתונה, קרא בקול "ניצחנו", צנח ומת. לזכר אותה ריצה, חודשה בעת החדשה "ריצת המרתון".
תוצאות הקרב.
לניצחון היווני בשדה הקרב וכישלונו של שארית הצי הפרסי לעלות על אתונה בטרם יספיק הצבא לשוב היו מספר תוצאות:
המוזיאון הבריטי
המוזיאון הבריטי (באנגלית: British Museum) הוא אחד מהמוזיאונים הגדולים והמפורסמים בעולם. המוזיאון מציג בעיקר עתיקות, ונמצא בשכונת בלומסברי ברובע קמדן שבלונדון. הוא נוסד בשנת 1753 על ידי סר האנס סלואן, מדען ופיזיקאי, ונפתח לראשונה לציבור ב-15 בינואר 1759. במוזיאון יותר משישה מיליון מוצגים.
היסטוריה.
המוזיאון הבריטי מציג כיום בעיקר עתיקות, אולם בעת הקמתו נועד המוזיאון להיות "מוזיאון כללי". אופי זה אפיין את האוסף הראשון שנתרם למוזיאון על ידי סר האנס סלואן, חדר הפלאות שלו, שכלל 40,000 ספרים, טקסטים, פוחלצים, מאובנים, 7,000 תחריטים של אלברכט דירר, וכן עתיקות ממצרים, יוון, רומא, המזרח התיכון, המזרח הרחוק והאמריקות.
חוק ייסוד המוזיאון עבר ב-7 ביוני 1753, ובעקבותיו נוספו מספר ספריות לאוסף סלואן. בשנת 1753 נקבע כי לאוצרות המוזיאון יתווספו ספרי הספרייה הקוטוניאנית (The Cottonian Library), הכוללת אוסף ספרים של סר רוברט קוטון (חלקם ספרים מהתקופה האליזבתנית) ואוסף הספרים של הספרייה ההרליאנית (the Harleian library) - אוספי הרוזנים מאוקספורד. בשנת 1757 התווספה גם "הספרייה המלכותית הישנה" - אוצר כתבי יד שנאספו על ידי שליטיה של בריטניה. אוספים אלה הם הבסיס לספרייה הבריטית של ימינו וכוללים את כתבי הקודש של לינדיספארן ואת העותק היחיד הקיים של ביאוולף.
חבר המנהלים של המוזיאון (שעד 1963 עמדו בראשו הארכיבישוף מקנטרברי, הלורד צ'נסלור (שר המשפטים ויו"ר בית הלורדים) ויו"ר בית הנבחרים הבריטי) בחר בשנת 1753 את בית מונטגיו בבלומסברי כמיקום נאות למוזיאון. הבית נקנה ממשפחת מונטגיו עבור 20,000 לירות שטרלינג. אחד הבניינים שהוצעו לחבר הנאמנים היה בית בקינגהאם, המהווה כיום חלק מארמון בקינגהאם, אך זה לא נבחר בשל עלותו ומרחקו ממרכז העיר.
המוזיאון קיבל לאחר הקמתו מספר מתנות, בהן ספריית תומאסון וספרייתו של דייוויד גאריק. סר ויליאם המילטון, שגריר בריטניה לנאפולי, תרם את אוסף העתיקות היווני והרומי של המוזיאון בשנת 1782.
לאחר מפלת צרפת בקרב הנילוס בשנת 1801 רכש המוזיאון פסלים מצריים רבים ובהם אבן רוזטה. בשנת 1805 קיבל המוזיאון את אוסף טאונלי ובשנת 1816 את שיש אלגין הידוע.
בשנת 1822 תרם המלך ג'ורג' השלישי למוזיאון את ספרייתו ובה 65,000 ספרים, 19,000 עיתונים, מפות ותרשימים. מאחר שהמקום במוזיאון צר מלהכיל את כל המוצגים, בשנת 1845 נהרס המבנה ונבנה באותו אתר מבנה חדש, בסגנון נאו קלאסי, שתוכנן על ידי האדריכל סר רוברט סמירק.
תחת ניהולו של הספרן האיטלקי אנטוניו פאניצי ריבעה ספריית המוזיאון את גודלה והפכה לספרייה הלאומית של בריטניה. לבקשתו נבנה במרכז המבנה חדר קריאה מעגלי, על פי תכנונו של האדריכל סידני סמירק, בנו של רוברט סמירק.
עד שנת 1887 היו אוספי הטבע (פוחלצים, צמחים ומאובנים) מרכיב עיקרי במוצגי המוזיאון. מוצגים אלה הועברו למוזיאון להיסטוריה של הטבע באותה שנה.
האוספים האתנוגרפיים הועברו ל"מוזיאון האנושות" בפיקדילי, אך הושבו למוזיאון למחלקה האתנוגרפית החדשה שלו, בשנת 2000.
מבנה המוזיאון נפגע במהלך מלחמת העולם השנייה. ההפצצה ארעה ב-10 במאי 1941.
בשנת 1972 נערכה במוזיאון תערוכה זמנית בשם "אוצרותיו של תות ענח' אמון", שבה צפו 1,694,117 מבקרים. באותה שנה העביר הפרלמנט את חוק הספרייה הבריטית המפריד את אוסף כתבי העת מאוספי המוזיאון. החוק המליץ להעביר את הספרים לאתר נפרד באזור סנט פנקראס - מעבר שאירע לבסוף רק בשנת 1997.
בשל העברת הספרייה הוחלט להרוס את כל המבנים בחצר ולבנות מעליה תקרת זכוכית על פי תכנונו של סר נורמן פוסטר - תוכנית שהסתיימה בשנת 2000.
מבנה המוזיאון.
החצר הגדולה על שם המלכה אליזבת השנייה תוכננה על ידי משרד האדריכלים פוסטר ושות', ונפתחה לראשונה לציבור בשנת 2000. החצר היא החצר המכוסה הגדולה ביותר באירופה. תקרת החצר מורכבת מ-1656 לוחות זכוכית שצורתם עוצבה במיוחד. במרכז החצר נמצא חדר הקריאה של המוזיאון, שהיה בעבר חדר הקריאה של הספרייה הבריטית.
ביקורת על המוזיאון.
רבים מאוצרות המוזיאון נלקחו מארצות אחרות במאות ה-18 וה-19, והם מעוררים ויכוחים ציבוריים ברחבי העולם. שיש אלגין וברונזת בנין הם האוספים הידועים ביותר במוזיאון, המעוררים סערות רבות. חדשות לבקרים עולות קריאות להשבת אוספים אלה ליוון ולניגריה, בהתאמה.
המוזיאון סירב לכל קריאות אלה, בטענה שהדבר ירוקן את המוזיאון הבריטי מאוספיו (וכך גם את שאר המוזיאונים הגדולים בעולם).
המוזיאון טען כי חוק המוזיאון הבריטי משנת 1963 אוסר על המוזיאון למכור את מוצגיו, אפילו את המוצגים הרבים שאינם בתצוגה. תשובה זו של המוזיאון גררה ביקורת על עצם זכותו של המוזיאון להחזיק במוצגים אשר אינם מוצגים לציבור. תומכי המוזיאון טוענים כנגד הביקורת, כי המוזיאון שומר על המוצגים לדורות הבאים, ואלמלא שמירה זו יהרסו המוצגים או יאבדו. כמו כן טוענים תומכי המוזיאון כי במרבית הארצות שמהן נלקחו המוצגים אין המומחיות והיכולות לשמור ולשמר על המוצגים.
טענה נוספת לשימור המוצגים במוזיאון מסתמכת על היתרון ההשוואתי של הצגת מוצגים ממקומות שונים בעולם זה לצד זה.
מיקום המוזיאון.
המוזיאון נמצא בלונדון, בקרבת כיכר ראסל, וניתן להגיע אליו באמצעות הרכבת התחתית בתחנות "כיכר ראסל" או "דרך טוטנהם קורט".
ניו דלהי
ניו דלהי (בהינדי: नई दिल्ली ), או המועצה המוניציפלית ניו דלהי (באנגלית: New Delhi Municipal Council) היא עיר הבירה של הודו, ומהווה ישות מוניציפלית נבדלת, אחת מתוך שלוש בטריטוריית הבירה הלאומית דלהי. בעיר ממוקמים מוסדות ממשלת הודו - מושב ומשרדי הממשלה המרכזית, משרד ראש הממשלה ומגוריהם של כל אנשי הממשל והצבא. בניו דלהי אוכלוסיית קבע של כ-20 מיליון תושבים אך האוכלוסייה הדינמית - המתחלפת תדירות בקומפלקסים הממשלתיים המשמשים כאכסניות לעובדי מדינה מבקרים - מוערכת בפי שלושה מכך בכל זמן נתון.
ברחבי המטרופולין של ניו דלהי התגוררו ב-2016 כ-26 מיליון תושבים, שהפכו אותו לאחד מעשרת הריכוזים העירוניים הגדולים בעולם.
היסטוריה.
סביבותיה של דלהי ההיסטורית שימשו בעבר ערי בירה של ממלכות שונות בתת-היבשת ההודית. ירידתה מגדולה של האחרונה שבהן, האימפריה המוגולית, לאחר מות השליט אורנגזב, כיבושה וביזת הבירה, "שאה-ג'אהנבד", ב-1739 בידי השליט האפגני נאדיר שאה, נפילת העיר שוב, בידי האימפריה המראטהית ולבסוף הכיבוש ושילטון הראג' הבריטי - כל אלו לא הפחיתו (וייתכן שאף חיזקו) את מעמדה של דלהי כעיר בעלת חשיבות פוליטית.