את הרעיון הגה פיליפ קרלסון מחברת לוקהיד (נרשם כפטנט בשנת 1975), והוא פותח ונחקר בטכניון החל מ-1989 על ידי פרופסור דן זסלבסקי, שהתמנה מאוחר יותר לנציב המים (1992-1993), בין היתר במסגרת כ-20 עבודות דוקטורט שונות והושקעו בו כ-150 שנות אדם של עובדי מחקר. מאזן האנרגיה של המגדל אמור להיות 55% להפקת האנרגיה ו-45% להפקת חשמל. על פי פרסומי הטכניון, "ארובת השרב" אחת תהיה מסוגלת לייצר כ-12% מהצריכה של מדינת ישראל בנתוני 2004. בנוסף לכך היא תתפיל כמוצר-לוואי בשיטת האוסמוזה הפוכה כ-200 מיליון קוב מים בשנה בעלות של כ-25 סנט לממ"ק. עלות ייצור החשמל על פי זסלבסקי תהיה בין 1–4 סנטים לקוט"ש.
עלות הקמתו של מתקן כזה מוערכת ב-0.85 - 1.2 מיליארד דולר וכושר ייצור החשמל שלו הוא בין 200 ל-600 מגה ואט. ב-2004 החל הטכניון במשא ומתן לבניין ארובת שרב בהודו.
החסרונות העיקריים של ארובת שרב הם מחיר ההקמה הגבוה (שכן מתקן שכזה ישתלם כלכלית רק בקנה מידה עצום), חוסר המודולריות שלה, זיהום הסביבה בטיפות ים מלוחות, וחוסר ההתנסות בפועל עם מבנים בסדר גודל דומה.
אחד היתרונות של "ארובות השרב" על פני טכנולוגיות סולריות אחרות לייצור חשמל היא היכולת לספק חשמל לאורך כל שעות היממה שכן המגדל אינו דורש קרינת שמש ישירה, אלא להיות ממוקם בסביבה חמה ויבשה מאד.
ארובה סולארית.
כמו ב"ארובות השרב", רעיון ה"ארובה הסולארית" נועד להפיק אנרגיית רוח מלאכותית בתוך מבנה סגור, תוך ניצול העיקרון הפיזיקלי הקובע שאוויר חם נע למעלה. מפתחי המגדל הם מהנדסי החברה הגרמנית "שלייך ברגרמן ושות'", שכבר הקימו מגדל הדגמה מוקטן בגובה 200 מטר, בשיתוף ממשלת ספרד ב-1982.
חברת EnviroMission יוזמת הקמה של מגדל סולארי בגובה של קילומטר באוסטרליה. למגדל יהיה סמוך לקרקע בסיס זכוכית ברוחב של 7 קילומטרים. בסיס זה יקלוט את חום השמש, והאוויר שבו יחומם כתוצאה מכך ל-70 מעלות ויזרום ב-32 טורבינות לראש המגדל, שבו הטמפרטורה תעמוד רק על 20 מעלות. מגדל זה יוכל לספק תפוקת חשמל של 200,000 משקי בית. מגדל זה מזכיר את ארובות השרב, שבו האוויר זורם בכיוון הפוך.
בדומה ל"ארובות השרב" אחד היתרונות של ה"ארובה הסולרית" על פני טכנולוגיות סולריות אחרות לייצור חשמל היא היכולת לספק חשמל לאורך כל שעות היממה וזאת על ידי אגירת חום בשעות היום באמצעות צינורות מלאים במים המונחים על האדמה, מתחת לקולט. צינורות אלו סופגים חום במהלך שעות היום ומשחררים אותו במהלך הלילה.
חוזה טריאנון
חוזה טריאנון היה חוזה אשר הסדיר את מעמדה ושטחה של הונגריה אשר הייתה חלק מן האימפריה האוסטרו הונגרית לאחר מלחמת העולם הראשונה. חוזה זה נחתם ב-4 ביוני 1920, בארמון הטריאנון הגדול שבגנים של ארמון ורסאי, בסמוך לפריז.
היסטוריה.
ועידת השלום בפריז ב-1919 שהביאה לחתימת הסכם ורסאי, לא הביאה לחתימת הסכם עם הונגריה בשל האירועים הפנימיים בהונגריה - ממשלתו הכושלת של הרוזן מיהאי קארואי, ולאחר מכן השלטון הקומוניסטי בראשות בלה קון, אשר הביא למלחמת אזרחים. על אף שנחתמו הסכמים עם שאר המעצמות המנוצחות - גרמניה, אוסטריה, בולגריה (למעט טורקיה, אשר חתמה על הסכם סוור רק כעבור חודשים מספר, שכן בנוגע לשטחי הקיסרות המתפוררת נחתמו הסכמים שונים הסותרים זה את זה), הרי שהיה על ההונגרים להמתין להסדרת עניינם עד ליוני 1920.
הצדדים העיקריים לחוזה שנחתם, היו המעצמות המנצחות (ארצות הברית, בריטניה, צרפת ואיטליה), בנות בריתן (ממלכת רומניה, יוגוסלביה (שאז נקראה "ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים") וצ'כוסלובקיה) מצד אחד וממלכת הונגריה מן הצד השני. לרומנים, לעמים היוגוסלבים ולרפובליקה הצ'כו-סלובקית היו דרישות טריטוריאליות מרחיקות לכת מן ההונגרים, ששלטו עד אז על עמים רבים.
גבולותיה של הונגריה.
בהשוואה לממלכה ההונגרית שתחת שלטון בית הבסבורג - הונגריה הצטמצמה ב-2/3 הן בשטחה והן באוכלוסייתה. הונגריה הפסידה את השטחים הבאים:
על פי הוראות החוזה איבדה הונגריה את המוצא לים, אשר היה בשליטתה באזור קרואטיה משנת 1102. כן איבדה את בוסניה שבה שלטה משנת 1878.
תוצאות ההסכם.
מטרתה העיקרית של מדיניות החוץ ההונגרית בשנים שבין מלחמות העולם, ואף במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה השבת השטחים האבודים לגבולותיה. בריתו של מיקלוש הורטי, העוצר ההונגרי, עם אדולף היטלר, הצליחה להביא להשבת חלק מן השטחים, אך לאחר המלחמה, בהסכם פריז משנת 1947 שבו גבולותיה של הונגריה לקווים שסומנו בחוזה טריאנון.
בשנת 1910 הייתה האוכלוסייה המדיארית (הונגרית אתנית) בהונגריה כ-45% מאוכלוסייתה. השטחים שנקרעו מהונגריה בטריאנון היו מיושבים ברובם בבני עמים אחרים, אך גם במדיארים רבים, וכך נוצרה במדינות החדשות, וברומניה, "בעיית מיעוט מדיארי", אשר מבחינתו טרם באה אל פתרונה.
מבחינה כלכלית איבדה הונגריה 61.4% מהשטחים החקלאיים, 88% מן העצים הראויים לעיבוד, 62.2% ממסילות הרכבת, 64.5% מהדרכים הסלולות, 83.1% מתוצרת הברזל שלה, 55.7% ממפעליה התעשייתיים, ו-67% ממוסדותיה הפיננסיים.
התנאים הצבאיים שהושתו על הונגריה היו דומים לאלו שהוטלו על גרמניה בחוזה ורסאי. הצבא ההונגרי הוגבל ל-35,000 חיילים, ונאסר גיוס החובה. כן הוטל התנאי כי לא תיסלל בהונגריה מסילת ברזל בעלת יותר מפס אחד. הונגריה ויתרה על כל הטריטוריות בעולם שהיו שייכות למונרכיה האוסטרו-הונגרית.
זיכרון והנצחה.
אובדן השטחים בעקבות חוזה טריאנון נחשב בהונגריה להשפלה לאומית צורבת שהפכה לטראומה קולקטיבית. בשנים שבין מלחמת העולם, המשטר הלאומני של האדמירל מקילוש הורטי טיפח תרבות הנצחה של אירדנטה והדרישה ההונגרית להשבת שטחים זכתה לתמיכה מצד איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית בשני הסדרי הבוררות של וינה (1938, 1940). לאחר תבוסת הונגריה לצד מדינות הציר במלחמת העולם השנייה, הונגריה אולצה להחזיר את השטחים שקיבלה בחסות הנאצים והנצחת האבל על חוזה טריאנון נאסרה לתקופה ארוכה בידי השלטונות הקומוניסטים. בשנים האחרונות של השלטון הקומוניסטי ועוד יותר מאז נפילת הקומוניזם זיכרון טריאנון חזר לעמוד על סדר היום הציבורי ותחת ממשלתו השנייה של ויקטור אורבן, הוכרז על יום זיכרון לאומי, שמצוין מדי שנה ב-4 ביוני בטקסי הנצחה ברחבי הונגריה.
מר בלופר
מר בלופר (באנגלית: Mr. Bogus) היא סדרת אנימציה אמריקאית המשלבת אנימציה דו-ממדית, יחד עם אנימציית פלסטלינה, ששודרה בין השנים 1996–1997 ובשידורים חוזרים בין השנים 2001–2007 בערוץ הילדים. בארצות הברית שודרה הסדרה במקור בשנים 1991–1993 בשנות ה-90.
כל פרק נמשך חצי שעה, וכולל שלושה סרטוני אנימציה שנמשכים כשבע דקות. בסוף כל סרטון יש סרטון אנימציה מהסדרה הצרפתית המקורית מפלסטלינה של "בלופר" שנמשך חצי דקה.
עלילת הסדרה.
פרקי הנפשה.
מר בלופר הוא שדון צהוב קטן שדומה לגרמלין המתגורר בקירות של משפחתו של טומי. רוב הזמן בלופר משתעשע בביתו של טומי, וגורם צרות רבות אשר לבסוף הוא פותר אותן. לפעמים בלופר מבקר בעולמו המוזר הקרוי בשם "בלופר-לנד", שם הוא פוגש את חברו "בלומפר". בלומפר, אוהב ליהנות מהחיים ולהשתעשע הרבה (אף על פי שהוא לא מודע לצרות). בסדרה ניתן למצוא גם דמויות נוספות כדודה בוגונדה הזועמת, ובוגטה. מר בלופר מסוגל לאכול בכמות בלתי-מוגבלת ולא לסבול מכאבים בבטנו כאשר המאכל האהוב עליו ביותר הוא פיצה. לעיתים הוא מוסיף את האותיות מ' י' ו-מ' סופית למילים בגוף רבים (כגון "ציורימים" ו"אנשים רעימים").
הסדרה המקורית בפלסטלינה.
הסדרה המקורית בהנפשת פלסטלינה היא סדרה של סרטונים צרפתית / בלגית משנת 1987 אשר נקראה "בלופר" ("Bogus") ונעשו במקור להפסקת פרסומות. הסרטונים נוצרו על ידי מייקל דוריקס וגיסלאין הונורה. הסדרה שודרה לראשונה ב-30 באוקטובר 1987 ובשידורים חוזרים מ-2 באוקטובר 1988 עד פברואר 1990. 300 פרקים נוצרו אך 42 מהם עובדו לגרסה ההנפשה המסורתית האמריקאית.
בעלילת הסדרה מ-1987, בעל הבית מתעורר עם השעון המעורר שלו, שותה קפה, לוקח את המפתחות ונוסע לעבודתו. אולם כאשר הבית נטוש, מתגורר בו יצור צהוב ומצחיק בשם "בלופר", אשר מתחבא במקום נסתר ומחפש הרפתקאות עם החפצים שנמצאים בבית סביבו. השלומיאליות שלו חוקרת את העולם בחדרים שונים בבית (כמו חדר האמבטיה ועליית הגג) ותמיד מקבל צחוק מקהל הצופים.
בשנת גרסה האמריקאית של 1991, קולו של בלופר השתנה לקם קלארק, המדבב שלו בסדרה, ומוזיקת הרקע השתנתה למוזיקת הרקע של פתיח הסדרה.
פורשה
פּוֹרְשֶׁה AG (בגרמנית: Dr. Ing. h.c. F. Porsche AG,) היא חברה גרמנית לייצור מכוניות.
החברה נוסדה על ידי פרופ' פרדיננד פורשה בשנת 1931 בעיר שטוטגרט, כחברה לתכנון וייעוץ הנדסי. מטה החברה הראשי של פורשה שוכן בעיר צופנהאוזן, עיר בפרברי שטוטגרט בבאדן-וירטמברג, שם גם נמצא מתקן הייצור המקורי, בנוסף למתקן הייצור החדש של החברה בעיר לייפציג.
היסטוריה.
השנים הראשונות.