בפברואר 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, יצאה תקנת חירום "למען הגנת העם הגרמני" שהסמיכה את שר הפנים לאסור אסיפות ופרסומים העלולים לפגוע בביטחון המדינה. ב-28 בפברואר צורף לתקנה חוק לשעת חירום "להגנת האומה מפני האלימות המסוכנת של הקומוניסטים", בטענה שהקומוניסטים הם שהציתו את בניין הרייכסטאג יום קודם לכן. החוק ביטל את חירויות היסוד האזרחיות והוביל להפיכת גרמניה למדינת משטרה, שבה אין לפרט הגנה.
אימתם של בני הזוג גרונדיג מפני הגסטפו גברה עם מאסרו של הצייר ג'וני פרידלנדר, שכנם וידידם שהיה אף הוא קומוניסט וחבר ב-Asso. הייתה תקופה שבה יצאו השניים מביתם רק כשהם מחופשים; האנס הרכיב משקפי שמש, חבש מגבעת אמנים גדולה ולבש מכנסי שק, ולאה, כך תיאר זאת, "נראתה כאילו שייכת לארגון כנסייתי". מעתה היה עליהם לנקוט משנה זהירות, מאחר שכל אדם ברחוב עשוי היה להיות מלשין שחיכה להזדמנות להסגיר אנשים לגסטפו. "נזהרנו ובדאגה התבוננו שמא מישהו עוקב אחרינו ברחוב. רק בשעות מסוימות נפגשנו עם חברים, כאשר האוויר נראה נקי", כך כתב האנס באוטוביוגרפיה שלו. גם ביתם לא היה מוגן מחיפושי הגסטפו; בדיעבד, לא זכרו את מספר הביקורים. לאה והאנס סרקו ללא הרף את תכולת הסטודיו לוודא שאין בו חומר מרשיע, ונאלצו להחביא יצירות רבות.
ב-1936 נאסרו בני הזוג עם שובם מביקור בשווייץ, אך שוחררו לאחר מספר ימים. במאי 1938, עקב האשמת הזוג בסיוע לחבר מחתרת להסתתר, שולח האנס למחנה הריכוז זקסנהאוזן ולאה למחנה ראוונסבריק, משם שוחררה בדצמבר 1939 וגורשה לברטיסלאבה (בירת סלובקיה) עם איסור רשמי לשוב אי פעם לגרמניה.
עלייה ושהות בארץ ישראל.
באוקטובר 1940 עלתה לאה גרונדיג על אוניית המעפילים "פאסיפיק" שהפליגה לארץ ישראל מנמל טולצ'אה שברומניה במסגרת ההעפלה שאורגנה על ידי המוסד לעלייה ב'. בסוף נובמבר 1940 הגיעה האונייה לנמל חיפה, לאחר שנתפסה על ידי הבריטים בלב ים. הכוונה לגרש את המעפילים לאי מאוריציוס, שונתה בגלל אסון הפאטריה, וגרונדיג הועברה למחנה המעצר בעתלית, שם שהתה עד ששוחררה באוקטובר 1941. לאה גרונדיג הביאה ארצה את כל עבודותיה ומספר עבודות של הנס בעלה. בתקופת שהותה בעתלית סייעה לרופא המחנה, ד"ר אַווֶרְבָּך (Auerbach), שטיפל בחולי המחנה, רבים מהם חולי שחפת. לאה גרונדיג תיעדה את עבודתו בציוריה, ונרקמה ביניהם ידידות אמיצה שנמשכה עד פטירתו.
לאחר שחרורה עברה לגור בתל אביב. שם חודש הקשר בינה לבין נחום איתין (איתן), מומחה לגלופות דפוס מֶצֶנָט אמנות ואמנים ובנם של רבקה ואהרון איתין מ-66 המשפחות מייסדות תל אביב והם חיו יחד בדירתו כבני זוג. איתן הכיר את גרונדיג עוד בתקופת לימודיו בבית הספר לתעשיית הגלופות בגרמניה, אחרי סיום לימודיו באקדמיה לאמנות של פריז. עם עלייתה של גרונדיג לארץ הוא "סידר" לה סרטיפיקט אצל הבריטים. ב-1946, כשנודע לה שבעלה האנס שרד את המחנות ושב לדרזדן, החליטה לאה גרונדיג לחזור אליו. גרונדיג השאירה אצל איתן את כל ציוריה. מ-1946 עד 1948, שהתה גרונדיג בקיבוץ גבעת חיים (בארכיון קיבוץ גבעת חיים איחוד נותרה סדרת רישומים פרי מכחולה המציגים דימויים מהקיבוץ).
השיבה לגרמניה.
בקשתה של גרונדיג לשוב לדרזדן, שעתה הייתה בתחומי גרמניה המזרחית, נתקלה תחילה בסירוב השלטונות הקומוניסטיים בגלל האיסור לחזור אי-פעם לגרמניה שהטילו עליה הנאצים בעת גירושה ב-1939.
מסתיו 1948 המתינה בפראג ובאביב 1949 בוטל האיסור וגרונדיג חזרה לדרזדן והתאחדה עם האנס, שכיהן כרקטור באקדמיה לאמנות בדרזדן.
לאחר שובה לגרמניה מונתה גרונדיג לפרופסורית והועמדה בראש קתדרה בבית הספר הגבוה החדש לאמנות יוצרת בדרזדן. בין תלמידיה היה האׂמן הערבי-ישראלי עבד עאבדי, שהתמחה שם בין השנים 1964–1971. גרונדיג הייתה פעילה גם באגודת האמנים החזותיים, וב-1964 נבחרה לנשיאת האגודה.
שני דודנים שלה, מקס (סופר) ויוזף צימרינג (פוליטיקאי), שרדו את השואה וחיו במזרח גרמניה.
לאה גרונדיג נפטרה באוקטובר 1977, בעת הפלגה בים התיכון, בגיל 71. נטמנה בבית העלמין " היידה" (Heidefriedhof) בדרזדן.
שמה של לאה גרונדיג הונצח ברחוב בברלין הקרוי על שמה.
יצירתה.
עבודתה בשיתוף עם הנס גרונדיג.
1929–1933 (עד עליית הנאצים לשלטון).
מפגשה של לאה גרונדיג עם פועלים, מחוסרי עבודה וחבריהם בתקופת המשבר הכלכלי העולמי (1929) שימשו לה נושא לציור פורטרטים שהוכנו בגיר שחור ובפחם. כמו כן תיארה בעבודותיה את חיי העוני של נשות הפועלים באותה תקופה. בעבודותיה ניכרת השפעתה של אׂמנית ההדפסים הגרמנייה קתה קולוויץ.
1933–1938.
בשנת 1933 הביא הנס לביתו את טכניקת התחריט. השניים רכשו מכונת דפוס קטנה והחלו להדפיס בעצמם את תחריטיהם. לעיתים התמקדו בנושאים משותפים וכל אחד מהם מימש אותם בדרכו הוא. תחריטיהם הראשונים מציגים סצנות רחוב. בהמשך יצרה לאה גרונדיג את מחזורי הרישומים "חיי נשים", "חזית הָרצבוּרג" , "היהודי אשם!", "תחת צלב הקרס", ו"המלחמה בפתח!".
מאמצע שנות ה-30 נאסר על לאה גרונדיג להציג את יצירותיה. את הפחד מהגסטפו שאסר רבים ממכריה ביטאה בתחריטים ששמותיהם מעידים על אימת התקופה: "גסטפו בבית", "לא חוקי", "אזניים לכותל", "הבריחה מתחילה", "הניצוד", "בבונקר", "מסיכת שטירמר" ו"חקירה". "אחרי 1933 הכל השתנה" כתבה. "הצגת המצוקה, המחסור והסבל של הפועלים לא היו עוד מספקים. צריך היה לתאר את השיגעון, הבורות והסנוור ולהפיצם, היה צורך לתאר את השנאה שלה הטיפו, וההשמדה ההמונית הזוועתית שהוכנה וגם את הכוח (לעמוד מולם) שלמרות מאמצי הגסטפו המשיך להתקיים". מקצת מיצירותיה הוברחו על ידי הסופרת אגוסטה לאזר לדנמרק, משם הועברו לידי הלנה וייגל וברטולט ברכט. "רציתי לתאר את אלף הפחדים", סיפרה על היצירות. "את המודעות לזוועה והעדר החופש של הנרדפים והמצותתים. רציתי גם להציג את גזל האנושיות ומאבקם של הטובים בהם. רציתי להתריע בפני המלחמה המתקרבת".
עבודתה בארץ ישראל.
בתקופת מעצרה בעתלית ביטאה לאה גרונדיג ברישומי דיו ובצבעי מים את תלאות המסע ארצה והווי החיים במחנה המעצר עם דגש על אימהות וילדיהן. בין עבודותיה באותה תקופה סדרת "תיק המכשפות" (Die Hexenmappe) שכלל כעשרים רישומי קשישות, "פנטזיות על מחלת השחפת" ועוד. בניגוד לקדרות שהביעו רישומים אלה תיארה גרונדיג את שמחת האימהות בילדיהן ברישומים אותם ציירה בסגנון עליז וצבעוני.
במהלך תשע שנות שהייתה בארץ ישראל כללו עבודותיה של לאה גרונדיג תחריטים, רישומים ואקווארלים אותם הציגה בשש תערוכות. הראשונה הוצגה ב־1941 בעתלית. תערוכות נוספות הציגה בפברואר-מרץ 1942 ובמאי 1944 בגלריה לאמנות כ"ץ, ובדצמבר 1944. ב-1946 הציג ד"ר קארל שוורץ, אוצר ומנהל מוזיאון תל אביב לאמנות, תערוכה מרישומיה ותחריטיה. בתחילת 1947 הציגה גרונדיג בגלריה "יונס" בירושלים תערוכה שחולקה לשני חדרים: באחד הוצגו רישומיה מהשואה, ובשני הוצגו רישומי נוף ארצישראליים בצבעים המביעים אופטימיות, ביניהם רישומי סדרת "מחיי הקיבוץ", שאותם ציירה בעת ששהתה בקיבוץ גבעת-חיים.
את עיקר פרנסתה מצאה לאה גרונדיג בתקופה זו באיור ספרי ילדים, בהם "המפוזר מכפר אז"ר" מאת לאה גולדברג (במהדורה הראשונה שיצאה לאור בשנת 1943 בהוצאת הקיבוץ המאוחד), "ילדים מוּצלים" מאת ברכה חבס, "שמש גנובה" מאת קורניי צ'וקובסקי, "אותיות מספרות" מאת רוזה ווּל ו"יותם הקַסָּם" מאת יאנוש קורצ'אק בתרגום יוסף ליכטנבום. כמו כן פרסמה את ספרי הרישומים פרי עטה: "בגיא ההרֵגה" ו-"עצים מדברים" (לפי שיר מאת אנדה עמיר-פינקרפלד).
יחס ממסד האמנות כלפיה.
בארץ ישראל המנדטורית.
לאה גרונדיג לא מצאה את מקומה בקרב חוגי האמנות בארץ ישראל. בין הסיבות לכך היו הסתייגות רוב הציבור מדעותיה הקומוניסטיות שהתבטאו בעבודותיה. על אף הכישרון והביטוי העז שהשתקפו בעבודותיה לא הוזמנה גרונדיג לשמש מורה מרכזית במחלקת הגרפיקה בבית הספר בצלאל החדש לאָמנות ולאוּמנות.
מבקריה של גרונדיג לא אהדו את סגנונה הריאליסטי והתעלמו מהעצמה האמנותית של עבודותיה. בביקורת על תערוכתה במוזיאון תל אביב ב-1946 בעיתון "דבר" השווה מבקר אמנות בחתימת "אריאל" את סדרת התמונות שהוצגו בתערוכה לריאליזם הסוציאליסטי "שעם כל יעילותו כנשק פסיכולוגי לא היה בו בדרך כלל משום הישג אמנותי". בביקורת אחרת, של ד"ר פאול לנדאו ב-"על המשמר", נכתב: "לאה גרונדיג אינה מסוגלת לחרוג ממסגרת של רפורטאז'ה. [...] בריאליזם בלבד אין משקפים טרגדיות [...]. לשם כך זקוקים לכוח דמיון – סגולה שלאה גרונדיג לא בורכה בה."
מאידך, עבודותיה זכו להכרה והוקרה מצד מוסדות תרבות. באוקטובר 1946 פורסמה בשבועון "דבר השבוע" סדרת רישומי דיו קלילים ואנקדוטיים מעשה ידיה תחת הכותרת "מה ראיתי בנגב?". ב-1948 הוציאה הקרן הקיימת לישראל לאור דפדפת של שמונה רישומים שציירה.
בשנת 1945 איירה את ספרה של ברכה חבס, "ילדים מוצלים" שיצא בהוצאת עם עובד.
בישראל בימינו.
על פי אמדן, מתוך למעלה מ-3000 ציורים, תחריטים, רישומים ואיורים שיצרה לאה גרונדיג בימיה, כ-900 מהם יצרה בתקופה שחיה בישראל. המקומות העיקריים בהם נמצאות כיום עבודותיה בישראל הם:
בספטמבר 2014 נפתחה תערוכה מיצירותיה של לאה גרונדיג בשם "מדרזדן לתל אביב . 1933 - 1948" במוזיאון הפרטי יגאל פרסלר בתל אביב. התערוכה נתמכה על ידי שלושה גופים:
מוזיאון יגאל פרסלר, עמותת רוזה לוקסמבורג ומוזיאון לוחמי הגטאות.
התערוכה זכתה לעניין ציבורי רב ולביקורים רבים של קבוצות ופרטיים מהארץ ומחו"ל. הדי התערוכה הגיעו גם לעיתונות. שלכאורה "גילתה אותה מחדש" ואולי סוף-סוף זכתה אמנית חשובה זו להכרה הראויה לה.