במלחמת העולם השנייה.
אנה, אסתר והוריהם התגוררו באזור שהפך בהמשך לגטו ורשה. הם התגוררו ברחוב מילא, לא רחוק ממילא 18 - מטה הארגון היהודי הלוחם, בהנהגת מרדכי אנילביץ'. סבינה הצליחה להימלט מן השואה יחד עם מורה לשעבר ובעלה לעתיד. הם נסעו לברית-המועצות והתיישבו בשוודיה.
אנה הייתה חלק מתנועת הנוער "השומר הצעיר". עם פרוץ מרד גטו ורשה היא לא הייתה בטוחה אם להילחם או להישאר עם הוריה; בסופו של דבר היא בחרה להישאר עם הוריה. אנה, אסתר והוריהם היו בין המגורשים האחרונים מגטו ורשה, כאשר נלקחו למחנה ההשמדה מיידאנק במאי 1943. הוריה של אנה נרצחו מיד כשהגיעו למיידאנק. אסתר ואנה נשלחו לאושוויץ בספטמבר 1943.
התנגדות במהלך המלחמה.
ביחד עם אחותה אסתר וייסבלום (אסטושיה), ונשים אחרות הבריחה היילמן אבק שרפה ממפעל חימוש שבו עבדו והעבירו אותו לאנשי הזונדרקומנדו. הנשים שהיו מעורבות בשרשרת ההברחות של אבק השריפה כללו את רוז'ה רובוטה (שהייתה בקשר ישיר עם אנשי הזונדרקומנדו), אלה גרטנר, רגינה ספירשטיין, רוז גרונאפפל, הדסה זלוטניצקה, מרתה בינדיגר, גניה פישר, אינגה פרנק ואילזה ואנטיצ'קה. בזיכרונותיה כתבה אנה: ’’מתוך ידידות זו התפתחו רעיונות ההתנגדות. אני לא יכולה להגיד לך מי יזם את זה ... הרעיון היה: מה נוכל לעשות, כל אחד מאיתנו, כדי להתנגד? חשבתי, אני עובדת בפולברראום, אולי אקח אבק שריפה? התחלנו לדבר על הרעיון. אבק השרפה היה בהישג ידנו. חשבנו, 'אנחנו יכולות להשתמש בו!' מישהי בקבוצה ידעה שהזונדרקומנדו מכינים מרד. אמרנו 'בואו ניתן להם את אבק השריפה!'".
הן מצאו דרכים רבות להבריח אבקת שריפה החוצה. למען המשימה השתמשו הנשים בכיסים בחלק הפנימי של שמלותיהם, קשרים בצעיפים, ולפעמים אפילו אבקה מתחת לציפורניהם. החיילים הגרמנים ערכו חיפושים שוטפים והיילמן סיפרה שכשראו מרחוק שהחיפוש מתקרב, הם הניחו את האבקה על הקרקע, וערבבו אותה באדמה כדי שאבק השריפה לא ייראה.
לטענת היילמן, אחותה אסתר, נבגדה כאשר אלה גרטנר סיפרה לקצין אס-אס שהתיידדה איתו על הדבר. היא, רוזה רובוטה, רגינה ספירשטיין ואלה גרטנר נלקחו ל"בונקר" בתוך המחנה הראשי ועונו במשך חודשים. אבל במשך כל הזמן הזה, הן מעולם לא סיפרו על מעורבותה של אנה. אלא רק נתנו שמות של אנשי זונדרקומנדו שכבר לא היו בין החיים.
ב-5 בינואר 1945 נתלו אסתר, רגינה, אלה ורוזה. כל מחנה הנשים נאלץ לצפות בהוצאות להורג. בפקודות ישירות מברלין הוצאו הנשים להורג כלוחמות התנגדות. כעבור שבועיים, ב-18 בינואר 1945, החל הפינוי הגרמני ממחנה אושוויץ באמצעות צעדות המוות כאשר הצבא הסובייטי התקדם לכיוון גרמניה. אנה השתתפה באחת מצעדות המוות לראוונסבריק ושהתה שם בפברואר 1945 ואז עברה למחנה וישטט-גלווה (Neustadt-Glewe) שם הייתה אסירה עד שחרור המחנה על ידי הצבא האדום ב-2 במאי 1945.
חייה לאחר המלחמה.
לאחר שהות קצרה בבלגיה, עלתה אנה במאי 1946 לארץ ישראל המנדטורית. אנה התאחדה עם אחותה סבינה, פגשה את משפחתה המורחבת והשלימה את לימודיה בתיכון. היא נישאה ליהושע היילמן ב-7 במרץ 1947. יהושע עלה מפולין לארץ ישראל שבוע אחד לפני תחילת מלחמת העולם השנייה. כל משפחתו נרצחה במהלך המלחמה מלבד אחותו הקטנה, רוז. גם היא שהתה באושוויץ ושרדה את המלחמה.
במהלך חייה בישראל, אנה השלימה תואר בעבודה סוציאלית וילדה שתי בנות עם בעלה יהושע. המשפחה היגרה לארצות הברית, כשבתחילה יהושע עבר לארצות הברית ושימש כמורה לעברית ובהמשך, ב-1958, היגרו גם אנה והבנות והצטרפו אליו בעיר בוסטון. ב-1960 היגרה המשפחה לעיר אוטווה שבקנדה בגלל הזדמנות לעבוד שם כמנהל בית ספר עברי. אנה עבדה עם עמותת הסיוע לילדים באוטווה כעובדת סוציאלית דו לשונית (אנגלית-צרפתית). היא הפכה למפקחת של מחלקת האנגלית-עברית ויצאה לגמלאות בשנת 1990, יהושע היילמן נפטר באוקטובר 2005 ואנה נפטרה ב-1 במאי 2011.
הדרך לכתיבת ספר זכרונותיה הייתה דרך ארוכה. בשנת 1991 לאחר טקס ביד ושם להנצחת אחותה והנספות הנוספות, רג'ינה, אלה, ורוזה, אנה אמרה לבעלה של אחת מבנותיה, שלדון שוורץ, שהיא כתבה יומן בפולנית באושוויץ, ושהיומן נתפס, הוחרם והושמד בזמן מסוים לאחר חיפוש בחפציה על ידי הנאצים. ושהיא שחזרה את כולו מתוך זכרונה בזמן שהותה במחנה עקורים ב-1945, שלדון שכנע אותה לתרגם את יומנה לאנגלית וביחד, השניים עבדו במשך עשר שנים; היא כתבה והוא ערך. ספר זכרונותיה "Never Far Away :The Auschwitz Chronicles of Anna Heilman", פורסם בשנת 2001. הספר זכה בשנת 2002 בתחרות פרסי אוטווה לספרות.
אנה היילמן היא אחת מן הדמויות בסרט התיעודי "Unlikely Heroes" שיצא לאור ב-2003 בבימויו של ריצ'רד טראנק. הסרט מספר על תנועת ההתנגדות היהודית במהלך מלחמת העולם השנייה.
מנדל גרוסמן
מנדל גרוסמן (בפולנית: Mendel Grossman; 27 ביוני 1913 בעיירה גוז'קוביצה שבפולין - 30 באפריל 1945) היה צלם גרפי אמנותי, שעבד במחלקה הסטטיסטית של גטו לודז'. במהלך מלחמת העולם השנייה, צילם גרוסמן את החיים בגטו לודז'. מנדל גרוסמן נורה למוות ב-30 באפריל 1945 על ידי חייל נאצי במהלך צעדות המוות.
ביוגרפיה.
גרוסמן נולד למשפחה יהודית חסידית, בנם של שמואל וחנה גרוסמן. לאחר מלחמת העולם הראשונה התיישבה משפחתו בלודז'. בילדותו צייר גרוסמן דיוקנאות וצילם תמונות וסצנות של אנשים ואירועים בקהילות היהודיות בסביבתו. הוא היה חובב ספרות, תיאטרון, ציור וצילום בעיקר. הוא עבד כצלם מקצועי. את התמונת שצילם צבע (בזמנו התמונות היו בשחור לבן) בצבעי אנילין (חומר מוצא לצבעים רבים- צבעי זפת, פחם). במהלך חייו צילם בעיקר פרחים, טבע דומם, נופים, סצינות רחוב ודיוקנאות. הוא עבר להתרכז בנושא אחד - אדם בתנועה. המעבר מצילום נופים לצילום בני אדם בא בבת אחת, ובמקרה.
פרויקט הצילום המקצועי הראשון שלו היה בשנת 1938, כשתיעד הצגות של תיאטרון הבימה שהופיע בלודז'. בעידן שבו היה נהוג לצלם הצגות מצדי הבמה, הוא פיתח שיטת צילום חדשנית: גרוסמן רצה להיות קרוב לשחקנים, להפיק תצלום מתוככי שדה הראייה שלהם. לכן עמד בשולי הבמה, מאחורי הקלעים, ומשם צילם.
בשנת 1939, הנאצים העבירו את גרוסמן, יחד עם יהודים רבים אחרים, לגטו לודז'. שם התחיל לעבוד כצלם במחלקת הסטטיסטיקה. עבודתו כללה הכנת כרטיסי זיהוי, תיעוד עבודתם של שאר האסירים בגטו ואף צילום המחלוקות על המזון בגטו (אנשים רבו על אוכל ומנדל גרוסמן תיעד זאת). במהלך היום, גרוסמן החביא במעילו מצלמה (לא היה לו אישור מהנאצים לצלם), וצילם יהודים בסתר. כך הראה את חומרת המצב. בכך שעשה זאת, העמיד את חייו בסכנה. לא רק מכיוון שהנאצים חשדו בו, אלא גם מכיוון שהתמונות היו כה קשות (הרעב, העוני והמחלות), עד כי התקשה לצלם אותן.
בין היתר צילם גרוסמן רציחות המוניות ופגיעות במשפחות בודדות. לעיתים נתנו הנאצים לגרוסמן לצלם כדי לזהות את הנרצחים בקבורתם. למשל, אושר לגרוסמן וחברו אריה פרינץ (אריה בן-מנחם) לצלם את הקורבנות שרוכזו בבית הטהרה שבבית הקברות בשביל לזהותם בקבורתם. רוב התצלומים של אירוע זה נמצאים בארכיון יד ושם, ושם כ־571 תצלומים.
בזכות המוניטין שיצאו לו, פנתה אליו ב–1939 הנהלת טא"ז, החברה לשמירת בריאות הילד היהודי, בבקשה שיכין אלבום תמונות בנושא "הילד היהודי", בדגש על ילדי רחוב עניים. התצלומים אבדו במלחמה. פרויקט זה יצא לפועל כדי להראות איך היהודים נראים באותה תקופה.
עם כליאת היהודים בגטאות עבר מנדל מצילום טבע, נופים ודיוקנאות לצילום הטרגדיות ברחובות ובגטו. במהלך השהייה בגטו עם משפחתו תיעד את משפחתו כדי לשמור זיכרונות מהם בעתיד וכך נוצר תיעוד של הידרדרות משפחתו אל המוות.
מותו.
הנאצים העבירו את גרוסמן למחנה עבודה בקניגס ווסטרהאוזן. שם שהה עד 16 באפריל 1945. כשנהיה חולה ותשוש, נורה על ידי הנאצים במהלך צעדת מוות בכפייה, כאשר עדיין אחז במצלמה שלו. צילומיו נשלחו על ידי אחותו לישראל אבל כנראה במלחמת העצמאות אבדו בזמן שנכבש קיבוץ ניצנים על ידי המצרים.
חברו של מנדל מגטו לודז', נחמן זונאבנד, הסתיר צילומים של מנדל בתחתית באר בגטו. צילומים אלה נמצאו אחרי המלחמה ונשלחו לארכיון במוזיאון בקיבוץ לוחמי הגטאות.
נייבילץ
נייבילץ (בפולנית: Niebylec) הוא כפר בפּוֹדְקַרְפָּאטִי שבפולין, שנוסד במאה ה-15.
היסטוריה.
במאות ה-15 וה-16, הכפר, שהיה ידוע באותה תקופה כיאבורניק, השתייך למשפחת האצילים מחובסקי.
נייבילץ קיבלה מעמד של עיר במאה ה-15 (ואיבדה אותו ב-1919), ובאותם הימים הייתה בבעלות פרטית של האצולה. הכנסייה הראשונה במקום נבנתה ב־1460. תושבי נייבילץ עסקו בחקלאות ובמלאכה, ובמרוצת הזמן הוקמו גילדות של בעלי-מלאכה, בין השאר של סנדלרים ואורגים. בנייבילץ התקיים שוק שבועי, ובו בלט בעיקר הסחר בסוסים ובבקר.
הקהילה היהודית.
ראשוני היהודים התיישבו בנייבילץ, כנראה בסוף המאה ה-17. ב־1766 ישבו בנייבילץ ארבע משפחות יהודיות. בתחילה הקהילה הקטנה הייתה חלק מקהילת סטז'יז'וב, אך עם גדילתה התארגנה במקום קהילה עצמאית עם מוסדות משלה (רב, בתי-תפילה, בית-עלמין).
הקהילה צמחה וב-1865 היהודים הפכו לרוב בעיירה, כשהיו בה 259 יהודים ו-238 פולנים; הקהילה הגיעה לשיא בסוף המאה ה-19 כשהעיירה מנתה כ-600 יהודים.
מלבד התושבים הכפריים השתקעו במקום סוחרים, חסידים, ואף בעלי מקצועות חופשיים (ביניהם רופא). ראש-הקהילה היהודית באותה תקופה היה יוסף אשר.