בינואר 2019 פורסם כי מתגבש הסכם שלום בין ארצות הברית לבין הטליבאן שיביא לנסיגת הכוחות הצבאיים של ארצות הברית מאפגניסטן בתמורה להסכמת הטליבאן למנוע מארגוני טרור לפעול באפגניסטן.
שלטון הטליבאן השני.
באמצע שנת 2021, בעקבות נסיגת כוחות ארצות הברית מאפגניסטן החל הטליבאן להשתלט בחזרה על אפגניסטן.
ב-12 במאי 2021 השתלט הטליבאן על נפת נרך (480 קמ"ר) במחוז מיידאן ורדכ במטרה להגיע אל קאבול בירת אפגניסטן. יום קודם, הטליבאן כבש את בניין ממשל הנפה ושרף אותו, לאחר כמה ימים של מצור עליו. חיילי ארצות הברית התחילו לסגת מאפגניסטן במטרה לצאת משם סופית ב-31 באוגוסט. במקביל החלו מדינות רבות בעולם כבר לפנות את השגרירויות שלהן מקאבול.
ב-15 באוגוסט 2021 השתלט הטליבאן על שטח קאבול הבירה וקיבל את השלטון הרשמי באפגניסטן לאחר שהנשיא אשרף גאני אחמדזאי עזב את המדינה וויתר על השלטון.
במהלך חציו השני של חודש אוגוסט 2021, בעקבות השתלטות הטליבאן באפגניסטן דווחו על תושבים רבים שנמלטו מבתיהם. רבים מן האזרחים והחיילים האמריקנים והאירופים במקום עזבו את המדינה בטיסות מיוחדות. ב-26 באוגוסט 2021 בשעות אחר הצהריים, מחבל מתאבד השייך למחוז ח'וראסאן של המדינה האסלאמית פוצץ את עצמו בלב הבירה קאבול בקרבת שדה התעופה. בפיגוע נפגעו יותר ממאתיים אנשים, ומעל 170 אנשים נהרגו, בהם 13 חיילים אמריקנים. טליבאן הוציא הודעת גינוי לפיגוע.
בעקבות החשש של שלטון הטליבאן מחזרתם של סנקציות בינלאומיות על שלטונו, פרסם שלטון הטליבאן מסרים מרוככים לגבי זכויות אדם תחת שלטונו החדש, ובין היתר התבטאו שיאפשרו גישה של נשים לחינוך ותעסוקה בניגוד לפעם הקודמת. לצד זאת, דיווחים מהשטח של ארגונים פמיניסטיים מקומיים מציגים תמונה שונה, לפיה בפועל חזרו הנשים לסבול מדיכוי קיצוני תחת שלטון הטליבאן, ובין היתר נטען שהפגנות פמיניסטיות פוזרו באמצעים אלימים.
במאמר שפורסם בחודש ספטמבר 2021 מצטט הטלגרף את דובר הטליבאן זביהולא מוג'היד שהצהיר כי סין היא "שותפה ראשית" של הטליבאן בקהילה הבינלאומית.
פרנקלין פירס
פרנקלין פירס (באנגלית: Franklin Pierce; 23 בנובמבר 1804 – 8 באוקטובר 1869) היה הנשיא ה-14 של ארצות הברית. הוא כיהן מ-1853 עד 1857. פירס היה דמוקרט מהצפון, שטען שהתנועה לביטול העבדות היא סכנה לאיחוד המדינות. פעולותיו, שמצד אחד כללו חתימה על חוק קנזס נברסקה ומצד שני אכיפה של חוק העבד הנמלט, לא הצליחו לפתור את המתיחות בין הצפון לדרום, והכינו את הקרקע לפרישת הדרום מהאיחוד, ולמלחמת האזרחים האמריקנית. היסטוריונים ופרשנים פוליטיים מחשיבים את פירס לאחד הנשיאים הגרועים בתולדות ארצות הברית.
פירס נולד בניו המפשייר, וכיהן בבית הנבחרים ובסנאט עד שהתפטר ב-1842. הוא כיהן כתובע הכללי מטעם מדינתו ב-1845, והשתתף במלחמת ארצות הברית–מקסיקו כבריגדיר גנרל. הדמוקרטים ראו בו מועמד פשרה שיוכל לאחד את הצפון ואת הדרום, והוא נבחר להיות המועמד ב-1852. בבחירות באותה השנה, ניצחו בקלות פירס ושותפו למירוץ, ויליאם רופוס קינג, את וינפילד סקוט, המועמד הוויגי.
פירס היה פופולרי מאוד, אולם חייו הפרטיים היו במשבר. אשתו ג'יין סבלה מדיכאון כל חייה, וכל ילדיהם מתו בגיל צעיר. האחרון שבהם נהרג בתאונת רכבת מעט לפני כניסתו של פירס לתפקיד. כנשיא, ניסה פירס לקדם נייטרליות בבחירת מועמדים לשירות הציבורי, וגם לרצות את הדמוקרטים בעזרת מינויים פוליטיים. הוא נכשל ורוב מפלגתו פנתה נגדו. הוא תמך בהתרחבות ארצות הברית מערבה, וחתם על רכישת גדסדן, שרכשה ממקסיקו אדמות רבות. הוא גם ניסה לרכוש את קובה מספרד. הוא חתם על הסכמי סחר עם בריטניה ויפן, והקבינט שלו ארגן מחדש את המשרדים. אולם כל הצלחותיו נשכחו בגלל המשברים הפוליטיים.
האהדה כלפיו במדינות הצפון צנחה לאחר שתמך בחוק קנזס נברסקה, שביטל את פשרת מיזורי. הלבנים בדרום המשיכו לתמוך בו. העברת החוק הובילה לוויכוח מר לגבי העבדות במערב האמריקני, ששיאו היה ב"קנזס המדממת". ממשל פירס נפגע עוד יותר כשכמה דיפלומטים בתוכו דרשו את סיפוח קובה בצורה שנויה במחלוקת. פירס ציפה לקבל את מועמדות מפלגתו בשנית במהלך הבחירות של 1856, אולם מפלגתו סירבה לתמוך בו. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, היה פירס מתנגד גדול לנשיא אברהם לינקולן. הוא היה שתיין כל חייו, ומת משחמת הכבד ב-1869.
ראשית חייו ומשפחתו.
ילדותו ולימודיו.
פרנקלין פירס נולד ב-23 בנובמבר 1804, בבקתת עץ באזור ניו המפשייר. הוא היה צאצא מדור שישי של תומאס פירס, שעבר למושבה במסצ'וסטס מאנגליה ב-1634. אביו בנג'מין פירס, שהיה לוטננט במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית, עבר ממסצ'וסטס לניו המפשייר לאחר המלחמה, ורכש חמישים אייקרים. פירס היה הילד החמישי מתוך שמונה שנולדו לבנג'מין ולאשתו השנייה, אנה קנדריק (אשתו הראשונה אליזבת' אנדרוז מתה בלידה של בת). בנג'מין היה מחוקק מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. בילדותו של פירס, אביו היה מעורב בפוליטיקה המקומית, ושני אחיו הגדולים נלחמו במלחמת 1812. הנושאים הציבוריים והצבאיים היו בעלי השפעה גדולה עליו בראשית חייו.
אביו של פירס, שרצה להבטיח את חינוכם של בניו, רשם אותו לבית ספר במרכז העיר בילדותו ושלח אותו לבית הספר העירוני בגיל שתים עשרה. פירס לא אהב את לימודיו, וביום ראשון אחד הלך תשעה עשר קילומטרים אל ביתו. אביו נתן לו ארוחת ערב והסיע אותו אל בית הספר לפני שהוציא אותו מהכרכרה באמצע הדרך וציווה עליו ללכת את שאר המרחק בסופת רעמים. פירס טען שהרגע היה נקודת המפנה בחייו. הוא הועבר אל אקדמיה כדי להתכונן ללימודיו במכללה.
בסתיו 1820, החל פירס ללמוד במכללה. הוא התחבר עם נתניאל הות'ורן. לקראת אמצע לימודיו היה התלמיד הגרוע בכיתתו, אולם ב-1824 הצליח להפוך לתלמיד החמישי הטוב בכיתתו, מתוך ארבעה עשר תלמידים. בשנתו האחרונה כתלמיד, לימד בבית ספר במיין, שם הרוויח את משכורתו הראשונה.
לאחר לימודי משפטים קצרים, למד סמסטר אחד בבית ספר למשפטים. הוא הוסמך לעריכת דין בסוף 1827 והחל לעסוק בעריכת דין. בתיק הראשון שלו הוא הפסיד, אולם הוא החל לבלוט כעורך דין מוצלח. קולו העמוק, קסמו האישי ומכריו הרבים עזרו לו.
פוליטיקה מקומית.
ב-1824, ניו המפשייר הייתה מפולגת מבחינה מפלגתית. מתנגדי המפלגה הפדרליסטית והמפלגה הרפובליקנית הלאומית, שהתנגדו לנשיא ג'ון קווינסי אדמס, הקימו את המפלגה הדמוקרטית ותמכו בגנרל אנדרו ג'קסון. במרץ 1827, נבחר בנג'מין פירס, שתמך בג'קסון, להיות מושל ניו המפשייר ללא תחרות. פירס הצעיר רצה להיות עורך דין, אולם נכנס אל הפוליטיקה כשהבחירות של 1828 התקרבו, ובהן התמודדו אדמס וג'קסון. בבחירות המקומיות, הסכסוך עם תומכי אדמס הוביל להדחתו של בנג'מין פירס, אולם פרנקלין נבחר לראשונה לתפקיד מנהל ישיבות העיר, תפקיד אליו ימשיך להיבחר במשך שש שנים רצופות.
פירס פעל לטובת ג'קסון במחוזו, וג'קסון ניצח במחוז ובמדינה ברוב גדול בבחירות, למרות שהפסיד בניו המפשייר. התוצאה חיזקה את המפלגה הדמוקרטית, ופירס הפך למייצגה בבית הנבחרים של ניו המפשייר. אביו נבחר שוב להיות מושל, ופרש לאחר כהונה אחת. פירס הצעיר מונה להיות יושב ראש ועדת החינוך של בית הנבחרים ב-1829, והוועדה לענייני ערים כעבור שנה. ב-1831, הרוב אצל הדמוקרטים אפשר לפירס להיבחר לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים. יושב הראש הצעיר התנגד להרחבת הבנקאות, תמך בהגנה על המיליציה המקומית, ותמך בג'קסון בניסיונו להיבחר מחדש. בגיל עשרים ושבע היה הכוכב החדש במפלגה. למרות הצלחותיו, במכתביו האישיים המשיך להתאבל על רווקותו.
כמו כל הגברים הלבנים בין גילאי שמונה עשרה וארבעים וחמש, היה פירס חבר במיליציה המקומית. הוא נשאר שם עד ל-1847, והגיע לדרגת קולונל לפני שהפך לבריגדיר גנרל בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. פירס התעניין בשדרוג המיליציות, שהידרדרו לאחר סיום מלחמת 1812, ופעל לשיפור האימונים ורמת המוכנות שלהן. פירס היה חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת נורוויץ' בין 1841 ל-1859, וקיבל תואר דוקטור למשפטים לשם כבוד ב-1853.
בסוף 1832, המפלגה הדמוקרטית בחרה בפירס כאחד מחמשת מועמדיה לבית הנבחרים של ארצות הברית. כיוון שהמפלגה הוויגית עדיין לא משכה קהל גדול, והמפלגה הרפובליקנית הלאומית התפרקה, היה ברור שפירס יבחר. ג'קסון גם ניצח בקלות באותה השנה בבחירות הנשיאותיות. ניו המפשייר הפכה למדינה הצפונית ביותר שתמכה בדמוקרטים, וסייעה לקריירה של פירס. כהונתו החלה במרץ 1833, אולם הוא לא הושבע עד לכינוס הקונגרס בדצמבר. בינתיים התארס וקנה את הבית הראשון שלו. פרנקלין ובנג'מין היו בין האזרחים שקיבלו את הנשיא ג'קסון כשזה ביקר במדינה באמצע 1833.
נישואין וילדים.
ב-19 בנובמבר 1834, התחתן פירס עם ג'יין מין אפילטון. משפחת אפליטון הייתה וויגית, בניגוד למשפחת פירס הדמוקרטית. ג'יין הייתה ביישנית, דתית ותומכת באיסור על משקאות חריפים, וניסתה לשכנע את פירס להימנע מאלכוהול. היא חלתה בשחפת. היא תיעבה את הפוליטיקה ואת וושינגטון, והמתח הזה נמשך במשך כל הקריירה של פירס.
ג'יין לא חיבבה את מקום מגוריהם, וב-1838, עברה המשפחה לקונקורד. היו להם שלושה ילדים, וכולם מתו בילדותם. פרנקלין הבן (2–5 בפברואר 1836) מת מספר ימים אחר לידתו, ואילו פרנק רוברט (27 באוגוסט 1839 - 14 בנובמבר 1843) מת בגיל ארבע מטיפוס. בנג'מין (13 באפריל 1841 - 6 בינואר 1853) מת בתאונת רכבת בגיל אחת עשרה.
קריירה בקונגרס.
בית הנבחרים.