אבל באותה תקופה חלה הטבה ביחסים של לאיוטה ובין המלך ההונגרי, על רקע הסכם השלום שין הונגריה ובין פולין בשנת 1474. בעוד עקב מקרוב אחרי התנהגותו של לאיוטה, המלך מתיאש לא הדיח אותו בינתיים, אך שחרר את ולאד המשפד מן הכלא. באיגרת אל העיר בראשוב ב-10 בינואר 1476 דרש המלך מנכבדיה לעזור לשליט לשעבר, אבל בו זמנית לשמור על יחסים טובים גם עם השליט בתפקיד, בסאראב לאיוטה.
ההחלטה לאפשר לוולאד צפש החזקת חיל מצב משלו בדרום טרנסילבניה הכעיסה את לאיוטה, שכתב להנהגת הסקסונים בסיביו (22 בפברואר 1476) שלא יוכל להיות ידידם אם הם תומכים באויבו.
מחאה דומה שלח לאיוטה גם למנהיגי בראשוב כשהוא טוען שהוא מגן עליהם מפני פלישות טורקיות. אחת התלונות העיקריות שלו הייתה לגבי הענקת מקלט בבראשוב לסקלרים שנהגו להסתנן ולצאת לפשיטות לוולאכיה משטח מולדובה. הוא פנה גם לשליט טרנסילבניה עם בקשה שיעניש את אותם הסקלרים.
נכבדי בראשוב, בתמיכתם של שטפאן הגדול ושל המלך מתיאש, סירבו להיענות לבקשותיו של לאיוטה. בקיץ 1476 השליט הוולאכי, שהשתכנע כי קיימת קנוניה נגדו בין הסקסונים הטרנסילבנים ובין שטפאן הגדול, עבר ללא סייג למחנה העות'מאני, כפי שהצביעו נכבדי סיביו בדו"ח מ-25 ביוני.
משערים כי הידוק הקשרים בין לאיוטה בסאראב ובין הסולטאן מהמט השני היה חלק מההכנות למתקפת הענק של הסולטאן בקיץ 1476 נגד מולדובה, שנועדה לספח נסיכות זו לאימפריה העו'תמנית. לאיוטה הצטרף למסע הצבאי של הסולטאן במולדובה עם 12,000 לוחמים.
מהמט השני נחל ב-26 ביולי ניצחון על שטפאן הגדול בקרב ואליה אלבה או פראול אלב ("העמק הלבן" או "הנחל הלבן"), שייוודע בעתיד כ"קרב רזבויין" Războieni, אבל למרות חודשיים של שוד והרס ברחבי מולדובה, לא הצליח הסולטאן לכבוש אף אחד מהמבצרים החשובים המולדביים, כולל סוצ'אבה, שבה התבצר שטפאן הגדול.
הטורקים סבלו מחוסר מזון ומגפת דבר ונפוצו שמועות כי ההונגרים השכנים עושים הכנות למלחמה. בנסיבות אלה הורה הסולטאן על נסיגה מהירה, בלי להשיג את היעדים שקבע לעצמו.
הסיום הפתאומי של המסע של מהמט השני במולדובה בקיץ 1476 והישארותו בשלטון של שטפאן הגדול בישרה רעות ללאיוטה בסאראב.
בסוף יולי 1476 נפגשו במדיאש ולאד צפש, בסאראב הצעיר צפלוש ושליט טרנסילבניה, אישטוואן באטורי אצ'די, כדי לתכנן מתקפה על ולאכיה במטרת הדחתו של לאיוטה.
המתקפה המשולבת של צבא מולדובה (שטפאן הגדול בראש 15,000 חיילים) יחד עם כוחותיו של אישטוואן בטאורי אצ'די ולאד צפש, התחילה בהתחלת נובמבר.
בראש צבא של 18,000 חיילים, לאיוטה ניסה להתנגד על יד טרגובישטה, אבל הובס על ידי הצבא ההונגרי בקרב עקוב מדם. עם שארית כוחותיו נמלט לאיוטה למצודת בוקרשט. ב-8 בנובמבר 1476 הכריז ולאד צפש בשמחה בעיר הבירה טרגובישטה (במכתב אל נכבדי בראשוב):
"הדחנו את אויבנו לאיוטה". גם אישטוואן באטורי הודיע תוך כדי המצור על בוקרשט (ב-11 בנובמבר) כי ולאכיה נכבשה כמעט כולה ושכבר הוכתר השליט החדש (ולאד המשפד). ואכן ב-16 בנובמבר 1476 נפלה בוקרשט אחרי מצור של 15 יום.
סופו של ולאד צפש. מלוכתו החמישית של בסאראב הזקן 1476-1477.
בסאראב לאיוטה נמלט אל השטחים העות'מאנים מעבר לדנובה תוך ציפייה לזמנים מיטיבים יותר, מבחינתו, כפי שהתבטא מלך הונגריה במכתב אל דוכס סקסוניה. אותם הזמנים אכן הגיעו מיד אחרי נסיגת הצבאות שתמכו בוולאד צפש.
בדצמבר 1476 התקדם לאיוטה בראש יחידה עות'מאנית אל עבר בוקרשט. בינתיים, אי-שם, בין ג'ורג'ו ובין בוקרשט הפתיע את ולאד צפש מלווה ביחידה צבאית קטנה או. ולאד צפש נהרג יחד עם רוב החיילים המולדבים של משמרו האישי. מתוך 200 אנשים ניצלו עשרה.
גם לאיוטה לא החזיק זמן רב מדי על כס המלכות, מפני שבנובמבר 1477 פלש שטפאן הגדול פעם נוספת לוולאכיה והביס אותו בקרב. כתר המלכות נמסר לבסאראב הצעיר צפלוש. לאיוטה נמלט לטרנסילבניה. ב-28 בינואר 1478 ביקש שליט טרנסילבניה לנכבדי בראשוב לקבל את פמלייתו של השליט הוולאכי המודח.
ב-13 באוקטובר 1479 מוצאים אותו לצידם של אישטוואן באטורי, פאל קיניז'י ווק ברנקוביץ' בקרב "שדה הלחם" בדרום טרנסילבניה, נגד הטורקים ובני בריתם החדש, השליט בסאראב הצעיר צפלוש. הקרב הסתיים בתבוסתם של הטורקים ושל צפלוש.
בחורף 1480 ניסה שוב את מזלו וארגן לאיוטה פשיטה לוולאכיה. הצליח לחטוף את בני משפחתו של השליט צפלוש ואת אוצרו אך לא צלח להדיח את השליט עצמו. נפטר באותה שנה במקום גלותו בטרנסילבניה. מקום קבורתו אינו ידוע.
מורשתו.
בסאראב הזקן לאיוטה היה השליט הוולאכי האחרון שהטביע מטבעות עצמיים. הדוקטים של לאיוטה בסאראב, בדומה לאלו של ראדו היפה, הפכו בימינו לנדירים ביותר בשוק הנומיסמטי.
מימי מלוכתו נשאר אחד התיעודים הראשונים על העיר קראיובה (1475).
נשותיו וצאצאיו.
בסאראב לאיוטה היה נשוי ואב לפחות לבת אחת.
קישורים חיצוניים.
(קונסטנטין ק. ג'ורסקו ודינו ק. ג'ורסקו - "תולדות הרומנים", כרך ב', 1352 - 1606)
(אלכסנדרו סימון - מבעי צלב בין הים האדריאטי ובין הים השחור:הונגריה, ונציה והאימפריה העות'מאנית אחרי נפילת נגרופומטה, ב"מאמרים" המכון להיסטוריה קרואטית, כרך 42, 2002
מחשוב קוונטי
אברהם קורצוייל
הרב אברהם אריה קוּרצוַייל (נולד ב-7 בפברואר 1946) הוא מראשי ישיבת ההסדר קרני שומרון.
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1946 באנגליה, בנם של המחנך פרופ' צבי (אריך) ופועה (פאולה) קורצוייל. בשנת 1950 עלתה משפחתו לישראל. למד במדרשית נעם בפרדס חנה ואחר כך בישיבת חברון בירושלים. כמו כן שימש כראש הכולל בישיבת שעלבים.
שירת בצה"ל בגדוד 50 של הנח"ל המוצנח בפלוגת מ"כים ובחטיבת החרמון. (במהלך שירותו לחם, במרדפים בבקעה, במלחמת יום הכיפורים ובמבצע שלום הגליל).
בשנת ה'תש"ם (1980) הקים עם חבר ילדותו, הרב שמואל הבר, את ישיבת ההסדר קרני שומרון.
לרב קורצוייל משפחה ענפה, ובניו מלמדים בישיבות הסדר וישיבות תיכוניות ברחבי הארץ.
משנתו החינוכית.
הרב קורצוייל מחנך ל"אסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא"- הסקת השמועה לפי ההלכה, כשלימוד התלמוד מכוון להכרעת ההלכה ובירורה מתוך עיון מעמיק. הגישה ההלכתית מעשית באה לידי ביטוי גם בהדרכתו המוסרית, הרואה בהתנהגות שבן אדם לחברו תוצאה הכרחית של עבודת השם.
אברהם אריה קורצוייל
תורין צנת-אלון
שילינג המלכה
בנימין וואלף עהרענקראנץ זבאראזער
בנימין וואלף עהרענקראנץ
וואלף עהרענקראנץ
וואלף עהרענקראנץ זבאראזער
Bescherelle
Brainsway
יהודה סימון מונארו
מרים מארקל-מוזסזון
מרים מארקֶל-מוזסזון (בכתיב יידי: מארקעל-מאזעסזאהן; Miriam Markel-Mosessohn; 1841, וילקובישק, ליטא - 1920, גרייבו, פולין) הייתה סופרת, מתרגמת ועיתונאית יהודיה ילידת רוסיה. מוזסזון תרגמה וכתבה בשפה העברית, ונחשבת לאחת הסופרות העבריות הראשונות ולראשונה שפרסמה פרוזה עברית.
ביוגרפיה.
מוזסזון נולדה כמרים ויֶיז'בולובסקה (Wierzbolowska) בשנת 1841 בווילקובישק שבליטא (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), ובגיל שלוש עשרה עברה עם הוריה, שמעון וחיה, לסובאלק. היו לה שני אחים (יוסף ושמואל) ואחות (דבורה). אביה היה סוחר מכובד ואיש משכיל שעודד את לימודיה בעברית ולקח לה מורה סופר שלימד אותה לשון וספרות בעברית, גרמנית וצרפתית. היא תרגמה רומנים מגרמנית לעברית; ניסיונה הראשון היה בתרגום הרומן "Der Flüchtling aus Jerusalem" ("הפליט מירושלים") מאת אויגן ריספרט (שם העט של יצחק אשר פרנקולם).
בשנת 1863 נישאה לאנשל מארקל-מוזסזון, ובני הזוג עברו להתגורר בעיר קובנה. בעלה, שהיה אף הוא משכיל, תמך בלימודיה וכתיבתה, אולם בעיות משפחתיות וכספיות אילצו אותם לעזוב לווינה, שם נשארו עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. כל אלה מנעו ממנה מלהתמסר לחלוטין לעבודת התרגום, על אף שהצליחה לפרסם ספר נוסף: "היהודים באנגליה, או: היהודים ונוסעי הצלב במלוך ריצ'רד לב הארי" (ורשה 1869), שהוא תרגום בעברית רהוטה לספרו של פרנקולם "Die Juden und die Kreuzfahrer" ("היהודים והצליינים").
מוזסזון הייתה מעורה היטב בחוגי המשכילים של זמנה. עם יהודה לייב גורדון הייתה לה ידידות אמיצה ונאמנה. הוא אף הקדיש לה את שירו הנודע "קוצו של יוד" ונהג לכנותה בלשון חיבה "ידידתנו מרים". על אף שנפגשו רק פעם אחת היה ביניהם קשר אינטלקטואלי חזק.
מוזסזון התכתבה עם גדולי המשכילים, בהם אברהם מאפו ושלום עליכם. במכתביה היא חושפת את רגשותיה בעברית מקראית משובצת במטבעות לשון, תוך התייחסות להיותה אישה בעולם ספרותי הנשלט על ידי גברים.
מוזסזון תרגמה את "הפעמון השמאלי" ("Die linke Glocke") מאת בנימין זאב תאודור הרצל בשנת 1903, אולם התרגום לא פורסם בימי חיה, וראה אור לראשונה ב-2018, בכתב העת 'דחק'.
אחיינה היה המשורר והמתרגם הציוני עמנואל אולסבנגר.
בשנת 2004 יצא ספר העוסק באיגרות שנשלחו בין מוזסזון ליהודה לייב גורדון. לגרסה נוספו הערותיו של הפרופסור לספרות וחתן פרס ישראל, שמואל ורסס, שכשנשאל בראיון על חשיבותה של מוזסזון השיב:
ארכיונה מופקד בספרייה הלאומית בירושלים.
אבן שקדים
הדרה
לידה (פירושונים)
לירון בן-שלוש
לירון בן-שלוש (נולדה ב-21 בספטמבר 1983) היא שחקנית ותסריטאית ישראלית. הייתה מועמדת לשלושה פרסי אופיר. זוכת פרס אופיר לשנת 2019 לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
קורות חייה.