בית הדין הורה למשרד הפנים לשקול להתיר את כניסתה של אל-קאסם לישראל, בהתחשב בשהייתה הקודמת בישראל ובכך שהנתונים בדבר פעילותה ב-SJP היו ניתנים לבירור טרם מתן אשרת השהייה בישראל. כן התבקש משרד הפנים להתייחס למכתבו של רקטור האוניברסיטה העברית, בדבר הנזק העלול להיגרם לתדמיתה האקדמית של ישראל כתוצאה ממניעת כניסתה של הסטודנטית. משרד הפנים הודיע שהחליט להותיר על כנה את החלטתו למנוע את כניסת אל-קאסם לישראל, לאחר שבדיקתו העלתה שה-SJP הוא חלק מתנועת NSJP, לנוכח קריאות להטלת חרם על ישראל שמקורן ב-SJP עצמו, ולנוכח זה שהמערערת מחקה את חשבונותיה ברשתות החברתיות טרם הגעתה לישראל.
בית הדין מצא שהחלטת משרד הפנים לא חרגה ממתחם הסבירות ולכן דחה את הערר. על פי הראיות המנהליות שהוצגו לבית הדין נקבע שאל-קאסם כיהנה בתפקידים בכירים ב-SJP, שבתקופת כהונתה קרא להטלת חרם על ישראל, וש-SJP הוא חלק מתנועת ה-NSJP. בית הדין סבר שאין בהצהרת המערערת, לפיה חדלה מלפעול במסגרת SJP ותימנע מכל פעילות שכזו, כדי לחייב את משרד הפנים לשנות את החלטתו.
בית המשפט המחוזי בתל אביב.
אל-קאסם ערערה על החלטת בית הדין לעררים בפני בית המשפט המחוזי בתל אביב בשבתו כבית משפט לעניינים מנהליים. האוניברסיטה העברית, שהצטרפה כצד לדיון, פרסמה קריאה לאפשר את כניסתה של אל-קאסם לישראל, על מנת שתתחיל בלימודיה לתואר שני באוניברסיטה.
ערעורה של אל-קאסם נדחה על ידי השופט ארז יקואל. בית המשפט קבע שישנו חשש שהמבקשת תנצל את שהותה בישראל לצורך קידום הטלת חרם עליה, ועל כן, "יש בשיקול דעתו של השר, כפי שהופעל, כדי להלום את המטרות שביסוד הוראת סעיף 2(ד) לחוק הכניסה לישראל". בסיום פסק הדין נאמר:
בית המשפט העליון.
אל-קאסם הגישה בקשת רשות ערעור ובקשה לסעד זמני לבית המשפט העליון, וזה הוציא צו ארעי האוסר על הרחקתה של אל-קאסם עד להחלטה אחרת בעניינה. בערעורה דנו השופטים ניל הנדל, עוזי פוגלמן וענת ברון. ב-18 באוקטובר קיבל בית המשפט העליון את ערעורה של אל-קאסם, ביטל את החלטת בית המשפט המחוזי ואת החלטת משרד הפנים בעניינה, וקבע כי "אשרת הכניסה והרישיון לישיבה ארעית שהוענקו למבקשת בקונסוליה הישראלית במיאמי, יעמדו אפוא בתוקפם".
בפתח הדיון ציין השופט הנדל כי בקשת רשות הערעור מעוררת שאלות עקרוניות הנוגעות לתוכן והיקף סמכותו של שר הפנים למנוע את כניסתו לישראל של אדם שהוא, הארגון או הגוף שהוא פועל עבורם, פרסמו ביודעין קריאה פומבית להטלת חרם על מדינת ישראל. בין השאר עלתה השאלה האם סמכותו של שר הפנים מוגבלת לבני אדם הפועלים בהווה למען הטלת חרם על מדינת ישראל, או שגם חטאי עבר עשויים להביא לסגירת שערי המדינה. התשובה שניתנה לכך היא כי "הסדר זה נושא אופי מניעתי ולא עונשי. משמע, הוא מבקש לצייד את מדינת ישראל בכלי אפקטיבי למאבק בתנועת החרם, אך אינו מתיימר לבוא חשבון עם פעילי התנועה, ולהענישם בשל מעשיהם."
על תכליתו של סעיף 2(ד) לחוק הכניסה לישראל נאמר: .
בהליך זה לא הועלו טענות כלפי חוקתיות סמכותו של שר הפנים למנוע מתן אשרות לפעילי החרם (סוגיה התלויה ועומדת בבג"ץ 3965/17), ולכן הנחת המוצא היא שחוק הכניסה לישראל והתבחינים שנקבעו מכוחו שרירים וקיימים, כך שהדיון התמקד בשאלה האם די בתשתית הראייתית שניצבה בפני השר כדי להכשיר את החלטתו. פסק הדין נתן תשובה שלילית לשאלה זו.
השופט הנדל קבע שהתנהלותה של אל-קאסם, שבאה ללמוד באוניברסיטה העברית,
באשר לפעילותה של אל-קאסם בתנועת חרם נאמר בפסק הדין:
בהתאם לכך פסק השופט הנדל שאשרת הכניסה והרישיון לישיבה ארעית שניתנו לאל-קאסם בקונסוליה הישראלית במיאמי יעמדו בתוקפם, וציין שאם אל-קאסם תשוב לסורה ותנצל את שהותה בישראל לקידום פעילות חרם, יהיה בידי שר הפנים לבטל לאלתר את רישיונה ולהרחיקה מגבולות המדינה.
שני שופטי ההרכב הנוספים, ברון ופוגלמן, הצטרפו למסקנה שאליה הגיע השופט הנדל, תוך שהם מוסיפים נימוקים משלהם.
בעקבות פסק הדין שוחררה אל-קאסם והורשתה להיכנס לישראל.
הדיון הציבורי.
מניעת כניסתה של אל-קאסם לישראל עוררה דיון ציבורי בישראל ומחוצה לה.
במהלך הדיון המשפטי בעניינה.
בעיתון הבריטי גארדיאן פורסמה עצומה, שעליה חתומים יותר מ-300 חברי סגל אקדמי באוניברסיטאות בעולם, הקוראת לבטל את האיסור על כניסתה של אל-קאסם לישראל.
חבר הכנסת לשעבר אריה אלדד יצא בהתקפה על סנאט האוניברסיטה העברית על תמיכתו באל-קאסם, וייחס את שורשיה של תמיכה זו לתנועת "ברית שלום", שהותירה באוניברסיטה "גרעין שליטה של שמאל רדיקלי". הוא שלל את טענתה של אל-קאסם שעצם העובדה שהיא מבקשת ללמוד בישראל מוכיחה שאינה תומכת בחרם על ישראל.
פרופ' אייל גרוס מתח ביקורת על פסק דינו של השופט יקואל, וטען שפסק דין זה הוא "הוא חלק ממהפכה אנטי-חוקתית", משום שבפסק הדין "דחה למעשה השופט היסטוריה ארוכה של פסיקה, שהחלה כבר בשנת 1953 בפסק דין 'קול העם' הידוע, לפיה אין די ב'חשש' אלא נדרשת ודאות קרובה שתהיה פגיעה ממשית בסדר הציבורי כדי לפגוע בזכויות, וכי על בית המשפט לפסול החלטות של הרשות המבצעת שפוגעות בזכויות בלי תשתית כזו. ברגע שבו די ב"חשש" כדי להטיל הגבלות, הרי שאנו מתרחקים מדמוקרטיה אל עבר משטר של עריצות".
חגית משה, יו"ר מפלגת הבית היהודי בירושלים, פנתה לשר החינוך נפתלי בנט בדרישה לעכב העברת תקציב לאוניברסיטה העברית עקב התייצבותה לצד אל-קאסם.
תגובות לפסק הדין של בית המשפט העליון.
פסק הדין של בית המשפט העליון עורר גל של תגובות, מהן המברכות על פסק הדין ומהן המבקרות אותו.
האוניברסיטה העברית ברכה על פסק הדין בהודעתה: "האוניברסיטה העברית שמחה שלארה אל-קאסם תצטרף לאלפי הסטודנטים ותחל את לימודיה בתוכנית לתואר שני בינלאומי בזכויות אדם וצדק מעברי בפקולטה למשפטים".
בעקבות פסק הדין של בית המשפט העליון צייץ שר הפנים, אריה דרעי בטוויטר: "ההחלטה להשאיר בארץ את הסטודנטית שפועלת בגלוי נגד מדינת ישראל, היא חרפה. היכן הכבוד הלאומי שלנו? גם בארה״ב היא הייתה מעזה לפעול נגד המדינה ולדרוש להישאר וללמוד בה? אבדוק כיצד למנוע הישנות מקרה כזה."
השר לביטחון הפנים, גלעד ארדן צייץ: "בית המשפט העליון העניק הערב ניצחון גדול ל-BDS ורוקן מתוכן את החוק למניעת כניסת פעילי חרם לישראל. צר לי צער עמוק על החלטת בית המשפט העליון, שמעידה על חוסר הבנה מוחלט של שיטת הפעולה של ארגוני ה-BDS, ופגע ביכולת של מדינת ישראל להילחם בפעילי החרם שפוגעים בכולנו."
אברהם פוקסמן, ראש המרכז לחקר אנטישמיות במוזיאון המורשת היהודית שבמנהטן, צייץ: .(תרגום: תודה לך בית המשפט העליון לישראל על שהגנת על הדמוקרטיה הישראלית).
אלן דרשוביץ הביע תמיכה עזה בהחלטה של בית המשפט העליון וציין שלדעתו ישראל כלל לא הייתה צריכה לעצור את אל-קאסם.
יהודה יפרח מתח ביקורת על פסק הדין שלעמדתו סותר את כוונתו הברורה של המחוקק.
לארה אלקאסם
לארה אל קאסם
ניסוי הקפה של גוסטב השלישי מלך שוודיה
ניסוי הקפה של גוסטב השלישי מלך שוודיה היה מחקר תאומים שנערך בהוראת גוסטב השלישי, מלך שוודיה במטרה לחקור את ההשפעות הבריאותיות של קפה. אף שקיים ספק לגבי המהימנות של האירוע, הניסוי שנערך במחצית השנייה של המאה ה-18, לא הצליח להוכיח שקפה הוא משקה מסוכן.
רקע.
קפה הגיע לראשונה לשוודיה סביב 1674, אבל כמעט שלא השתמשו בו עד תחילת המאה ה-18, שאז הפך לאופנתי בקרב העשירים. ב-1746 הוצא צו מלכותי כנגד קפה ותה בשל "השימוש לרעה וההפרזה של שתיית תה וקפה". על צריכת משקאות אלה הוטל מס כבד, והתחמקות מתשלום המס על החומרים גררה קנסות והחרמה של הכוסות והצלחות. מאוחר יותר נאסרה שתיית קפה לחלוטין. למרות האיסור צריכת הקפה נמשכה.
גוסטב השלישי, שראה בצריכת הקפה סכנה לבריאות הציבור, והיה נחוש להוכיח את ההשפעות הבריאותיות השליליות של המשקה, הורה לערוך ניסוי מדעי.
הניסוי.
המלך הורה לערוך את הניסוי תוך שימוש בשני תאומים זהים. שני התאומים נשפטו בגין פשעים שביצעו ונגזר עליהם עונש מוות. גזר הדין שלהם הומתק למאסר עולם בתנאי שכל יום אחד מהתאומים ישתה שלושה קנקני קפה, והשני ישתה כמות זהה של תה, למשך שארית חייהם.
שני רופאים מונו לפקח על הניסוי ולדווח על תוצאותיו למלך. לרוע המזל, שני הרופאים נפטרו, ככל הנראה מסיבות טבעיות, לפני שהניסוי הושלם. גוסטב השלישי, שנרצח ב-1792, מת גם הוא לפני שראה את התוצאות הסופיות. הראשון משני התאומים שמת היה שותה התה שנפטר בגיל 83. תאריך מותו של התאום שותה הקפה ששרד אינו ידוע.
לאחר מעשה.
ב-1794 ניסתה הממשלה שוב להטיל איסור על שתיית קפה. האיסור, שחודש מספר פעמים עד שנות ה-20 של המאה ה-19, מעולם לא הצליח להפסיק את שתיית הקפה. מהרגע שהאיסור על שתיית הקפה בוטל, הפך הקפה למשקה הדומיננטי בשוודיה, שמאז היא אחת מהמדינות שבהן צריכת הקפה לנפש היא בין הגבוהות בעולם.
הניסוי היה קרוי בהלצה "הניסוי הקליני הראשון של שוודיה".
שנות ה-30 של המאה ה-2
שנות ה-30 של המאה ה-2 היו העשור הרביעי של המאה ה-2, החלו ב-1 בינואר 130 והסתיימו ב-31 בדצמבר 139.
130–139
Shallow