על פי רישומי רשם בית המשפט העות'מאני של ירושלים, לכנסייה ניתן רישיון בנייה בחודש מרץ 1901, וזאת לבקשת השגריר הגרמני, שישב באיסטנבול. אישור הבנייה כלל הקמת מבנה שמידותיו 60X60X38 מטרים, וכן מגדל פעמונים בגובה 47 מטר. ניתן גם היתר לבניית מבנה נוסף בצמוד למבנה זה, שנועד לשמש כבית הארחה למבקרים ולנזירים השוהים במקום. גודלו של מבנה זה היה 100X93X12 מטר. באישור הבניה נקבע כתנאי, כי בין הכנסייה העתידה לקום על השטח ובין מבנה קבר דוד, תפריד דרך שרוחבה שלושה מטרים ואורכה 55 מטרים.
אבן הפינה לכנסייה הונחה בטקס חגיגי ב-7 באוקטובר 1900. תכנון המבנה ובנייתו הופקדו בידי היינריך רנרד (Heinrich Renard), אדריכל בעל שם מארכידוכסות קלן, שתכנן כבר בניינים בחבל הריין. בתכנון הוא נעזר באדריכל הטמפלרי, תושב ירושלים, תיאודור זנדל. במהלך עבודות הבניה נתגלו באתר שרידים של כנסייה ביזנטית שזוהתה ככנסיית 'ציון הקדושה' (Hagia Sion). כנסייה זו נהרסה ב-1099 במהלך המצור הצלבני על ירושלים.
בתכנון הכנסייה השתמש רנרד בתצלומים מרחוק ובתצלומי פנורמה, על מנת להבטיח יחסים מתאימים בין המבנה העתידי של הכנסייה, חומת העיר העתיקה ומגדל המבנה המיוחס לקבר דוד המלך. רנרד שילב בתכנון הכנסייה מאפיינים של 'אר נובו', כמו הגג המדורג, וכן מאפיינים של בנייה מקומית, כפי שניתן לראות בכיפת האבן המקומית שסגנונה מקומי-מסורתי. הוא עשה זאת מתוך הערכה לתכונות הדקורטיביות של האבן ירושלמית, המשמשת באופן מסורתי לבניין ברחבי ירושלים.
הנזירים הראשונים הגיעו מגרמניה ב-1906, וב-10 באפריל 1910 הושלמה סופית מלאכת הבניה באופן רשמי, בטקס חנוכת בית שנחגג ברוב פאר, כש-700 עולי רגל ונכבדים גרמנים קתולים ופרוטסטנטים הגיעו לארץ הקודש לכבוד החגיגות. בין החוגגים היו נסיכים קתולים מממלכת בוואריה ונסיך ונסיכה פרוסיים שהיו נציגים רשמיים של הממלכה הגרמנית המאוחדת. גם נכבדים מקומיים נכחו בטקס, בהם הפטריארך הלטיני של העיר ירושלים, בישופים, ראשי מנזרים בארץ הקודש ואורחים רמי מעלה אחרים. מן החגיגה שלחו ראשי 'איחוד הגרמנים בארץ הקודש' מברק תודה וברכה לקיסר וילהלם השני.
מלחמת העצמאות.
במהלך מלחמת העצמאות הפך אזור הר ציון לשדה קרב בין חיילי צה"ל וחיילים ירדניים שהתבצרו על החומה. כתוצאה מהקרבות נגרם נזק לכנסייה. מגדל הפעמונים נתפס על ידי צה"ל ושימש כעמדת תצפית עד לכיבוש העיר העתיקה במלחמת ששת הימים.
תחת שלטון מדינת ישראל.
הכנסייה משולבת בחיי העיר ירושלים, מגדל הפעמונים ואולם התפילה הם חלק מהנוף של העיר העתיקה אליה הם צמודים ובכנסייה מתקיימים אירועי תרבות הפתוחים לקהל הרחב. סמינר אקומני תאולוגי שנתי המיועד לסטודנטים דוברי גרמנית מתנהל בכנסייה מאז שנת 1972. בכנסייה נערכים לפרקים קונצרטים של מוזיקה עתיקה ושל מוזיקת בארוק. הנזירים במקום מעניקים אחת לשנתיים פרס לפועלים למען אחווה ושלום בין העמים.
פעולות תג מחיר.
בעשור השני של המאה ה-21 החלה הכנסייה לסבול באופן קבוע מפעולות תג מחיר:
מבנה הכנסייה.
כנסיית הדורמיציון נבנתה בסגנון הכנסיות הרומנסקיות של מחוז הריין בגרמניה. מתכנן הכנסייה שאף למזג את הסגנון האירופי עם האדריכלות המקומית. הכנסייה ניכרת במבנה רוטונדה עיקרי ומרשים, בקוטר של כ-15 מטר. חלקו הפנימי של המבנה מתנשא לגובה 34 מטר ומשרה על המבקר הרגשה של מרחב. ברוטונדה קבועות מספר קפלות ובהן מוצבים מזבחים. במבנה יש גם בית מקהלה ושני גרמי מדרגות ספירליים המובילים לקריפטה. מהגלריה בה נמצא עוגב הכנסייה ניתן לטפס לשניים מארבעת המגדלים הצמודים למבנה המרכזי ומהם נפתח יציע פתוח, המקיף את המבנה העיקרי וממנו נפרש נוף פנורמי של העיר.
מגדל הפעמונים.
מגדל הפעמונים של הכנסייה הוקם בנפרד מהמבנה המרכזי וזאת על מנת למנוע מהמגדל להטיל צל על בית התפילה המוסלמי שבחדר הסעודה האחרונה. במרומי המגדל ניצב תרנגול עשוי נחושת, זכר לקריאת התרנגול המוזכרת בברית החדשה בספר הבשורה על-פי לוקאס:
בספרו 'ירושלים' מספר זאב וילנאי כי עם השלמת בניית המגדל לא נמצא בירושלים בעל מקצוע שהסכים להכין דמות של תרנגול. רק לאחר קבלת אישור מהרב שמואל סלנט (הרב האשכנזי הראשי של ירושלים), הסכים רב אומן יהודי להכין את התרנגול, ובתנאי שישמש קישוט חיצוני ולא כאיקונין באולם התפילה. נראה כי לסיפור זה אין שחר, שכן הנוצרים יכלו בקלות למצוא אמן בן דתם ליצירת התרנגול.
אולם התפילה.
צורתו של אולם התפילה מעוגלת ובקירותיו קבועים פסיפסים המתארים אירועים מחיי קדושים. באפסיס שמול המבואה מוצב מזבח, ומעליו פסיפס של המדונה והילד. בפסיפס נראה ישו אוחז ספר ועליו רשום "אני הוא אור העולם". מתחתיו נראות דמויות של נביאי ישראל: מיכה, ישעיהו, ירמיהו, דניאל, חגי, זכריה ומלאכי. מעל ראשיהם מופיע בלטינית ציטוט מדברי הנביא ישעיהו: "הנה העלמה הרה ויולדת בן, וקראת שמו עמנואל" (ישעיהו ז' יד).
סביב אולם התפילה מספר קפלות וגם הן מקושטות בעבודות פסיפס. באחת מהן נראית דמותו של בנדיקט הקדוש מייסד המסדר. קפלה סמוכה מוקדשת למדינת בוואריה, זו שלידה מוקדשת לעיר קלן ותמונת הקתדרלה המפורסמת של העיר מופיעה בפסיפס. על הרצפה פסיפס ובמרכזו שלושה עיגולים משולבים - סמל השילוש הקדוש הנוצרי, סימני גלגל המזלות וכתובת מספר משלי.
הקריפטה.
גרמי מדרגות מובילים אל הקריפטה ובה פסלה של מרים הרדומה. בתקרה מעליה ישנו פסיפס ובו דמויות של נשים מהתנ"ך: חוה, אסתר, רות, מרים הנביאה אחות משה רבנו ועוד. במרכז הפסיפס דמותו של ישו וסביבה ציטטה מספר שיר השירים "קומי לך רעייתי יפתי ולכי לך" (שיר השירים ב,י; ב,יג). בקפלות שסביב הקריפטה מוצבים מזבחות שהוקדשו על ידי ארצות שונות, לכבוד ביקור האפיפיור פאולוס השישי בישראל, בשנת 1964: אוסטריה, הונגריה, חוף השנהב, ארצות הברית, ברזיל וונצואלה. בחלקה הקדמי של הקריפטה נמצאת "קפלת רוח הקודש" ובה תמונה של מרים ושנים-עשר השליחים. שמה של הקפלה מזכיר את ירידת רוח הקודש על הסועדים בחדר הסעודה האחרונה.
נדין גורדימר
נדין גורדימר (באנגלית: Nadine Gordimer; 20 בנובמבר 1923 - 13 ביולי 2014) הייתה סופרת ופעילה פוליטית יהודייה דרום אפריקנית. זוכת פרס נובל לספרות לשנת 1991.
קורות חיים.
נדין גורדימר נולדה בספרינגס, ליד יוהנסבורג, חבל טרנסוואל שבדרום אפריקה. בת למשפחת מהגרים יהודים: אביה, איזידור גורדימר, שען במקצועו, הגיע מריגה, לטביה ואימה, חנה "נאן" לבית מאיירס, הייתה בת למשפחה יהודית מתבוללת מהמעמד הבינוני באנגליה. למדה בבתי ספר פרטיים, ובאוניברסיטת ויטווטרסראנד. נישאה לראשונה ב-1949, לג'רלד גברון, התגרשה ונישאה בשנית ב-1954 לריינהולד קסירר, לו הייתה נשואה 47 שנים, עד מותו ב-2001. היו לה שני ילדים, אחד מכל נישואין.
גורדימר התחילה לכתוב בגיל צעיר, וכבר כשהייתה בת 14 פרסמה את ספורה הראשון. ב-1953 פרסמה את הרומן הראשון שלה "The Lying Days", אך לא זכתה לתשומת לב מרובה. בשנות השישים והשבעים היא לימדה בכמה אוניברסיטאות בארצות הברית.
פריצת הדרך הספרותית שלה הייתה ב-1974 בעקבות פרסום הרומן "The Conservationist", שזיכה אותה בפרס בוקר. הסיפורים שלה, שכונסו בשישה כרכים, זיכו אותה בפרס הצרפתי היוקרתי נשר הזהב הגדול. על ספרה אורח כבוד הוענק לה פרס ג'יימס טייט בלק. היא זכתה להכרה והערכה וב-1991 קיבלה את פרס נובל לספרות. נדין גורדימר גם פעילה מרכזית בעולם הספרות הדרום אפריקאי, על ספרו של אחמת דנגור- קללת קפקא, כתבה: "הפרוזה של דנגור
היא הישג נדיר: כעוצמת האנרגיה הלירית שלו, כן עוצמת הרעננות, זוהי דרום אפריקה שטרם נתקלתם בה בספרות, הנאה עצומה."
בספריה עסקה בהשפעות האפרטהייד בדרום אפריקה, וביחסים בין הלבנים והשחורים. היא כתבה נגד גזענות, ובעד סובלנות והגנה על חופש הביטוי. עמדתה זו זכתה לשבחים בעולם, וספריה זכו בפרסים רבים, לעומת זאת בדרום אפריקה התקבלו ספריה בביקורת, וחלקם אף הוחרמו על ידי משטר האפרטהייד.
בנוסף לרומנים, כתבה גורדימר גם קובצי סיפורים, מסות ותסריטים, ועסקה בעשיית סרטים דוקומנטריים. במהלך חייה פרסמה יותר מ-30 ספרים, אשר כמה מהם ראו אור בעברית ובהם: "המציאה", "הנוטר", "המשפחה של יולי", "תעלול של הטבע", ו"בתו של בורגר".
גורדימר נודעה גם בפעילותה העיקשת במאבק במחלת האיידס.
נבחרה לחברת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1980.
ב-2008, למרות לחצים פוליטיים שהופעלו עליה שלא לבקר בישראל, היא ביקרה בירושלים והשתתפה בפסטיבל הסופרים במשכנות שאננים.
הלכה לעולמה ב-13 ביולי 2014.
מצוות עשה שהזמן גרמא
השבת אבדה
הֲשָׁבַת אֲבֵדָה היא מצוות עשה שבין אדם לחברו המחייבת להחזיר אבדה לבעליה. במצווה זו מחויב המוצא כל זמן שהאבדה אצלו גם אם הבעלים התייאש מהאבדה (לאחר שמצאה), וכל זמן שלא רוצה להשיב את האבדה מבטל מצוות עשה.
מלבד מצוות ה"עשה", ישנה מצוות לא תעשה - "לא תוכל להתעלם", האוסרת על המוצא להתעלם מהאבדה שמצא. וגם מי שלקח שלא על דעת להחזיר עבר באיסור זה.
על פי ההלכה, חובת השבת אבדה כוללת הוראות אילו מאמצים מוטל על המוצא לנקוט כדי להחזיר את האבדה לבעליה, ובאילו מקרים עוברת האבדה לבעלות המוצא.
מקור המצווה.
כאמור מצווה זו כוללת מצוות עשה ולא תעשה, הנלמדים מפסוקי התורה. מקור ה'מצוות עשה' מוזכרת בפרשת משפטים:
מצוות ה'לא תעשה' נכתבה בפרשת כי תצא:
לדעת הרמב"ם, במעמד מצוות הקהל היו קוראים חלק גדול מספר דברים ובתוכו גם את הפסוקים המלמדים על מצוות השבת אבדה.
תוכן המצווה.