עותקים מקוריים של הסרט שמורים במוזיאון לאמנות מודרנית במנהטן, ניו יורק ובארכיב מכון הסרטים הבריטי.
עלילה.
אישה מטפלת בתינוק רך בחדר. המשרתת מיימי עוזבת מבלי להודיע, ומשאירה רק פתק שבו היא מסבירה שאיננה רוצה להמשיך לעבוד בבית כה מבודד. היא יוצאת דרך דלת המטבח ומשאירה את המפתח מתחת לשטיח בכניסה. בעלה של האישה מתקשר בטלפון ומודיע שהוא יתעכב במשרד עד שעה מאוחרת. האישה מוצאת את הפתק של מיימי אך מחליטה לא להתקשר שוב לבעלה. יציאת העוזרת מהבית הסבה את תשומת ליבו של נווד העובר בדרך, והוא הולך לעבר הבית. האישה לא מבחינה שהנווד צופה בה דרך החלון, מגפה את החלון, נועלת את דלת הכניסה הראשית ועולה עם התינוק לקומה השנייה.
הנווד ניגש אל כניסת המטבח. האישה שומעת את הרחשים, רואה את הנווד מחלון הקומה השנייה, מבטה נתקל במבטו והיא מתקשרת בבהלה לבעלה. בזמן שהיא מתארת באוזני הבעל את המתרחש, הנווד חותך את כבל הטלפון, מוצא את המפתח ונכנס לבית דרך המטבח. הבעל החרד יוצא מהמשרד, גונב מכונית מתחת לאפו של בעליה ונוסע הביתה. בעל המכונית מזעיק שוטר, ומתנהל מרדף בין ניידת משטרה לבין הבעל. במהלך המרדף הבעל פוגע באדם העומד בדרך לעשן סיגריה, מתעכב לוודא ששלום לאיש, ומממשיך בדרכו כאשר הניידת מצמצמת את המרחק, אחד השוטרים מנסה לקפוץ לתוך המכונית, אך נופל.
בינתיים בבית, האישה נועלת את דלת החדר וחוסמת אותה בעזרת שידה. הנווד שומע את הרעש, עולה לקומה השנייה כשסכין מטבח בידו, שובר את הדלת, מזיז את השידה ונכנס לחדר בעוד האישה מגוננת על התינוק מאחורי מיטה. הבעל עוצר על הדרך ורץ לעבר הבית כשהשוטרים דולקים בעקבותיו תוך כדי יריות אקדח. הנווד הפורץ שומע את היריות ומנסה לברוח, אך השוטרים והבעל נכנסים ותופסים אותו. הבעל ניגש לוודא ששלום לאישה ולתינוק, בעלי המכונית מחמיא לבעל על נחישותו, והוא והשוטרים עוזבים את הבית.
"Suspense" בהיסטוריה של הקולנוע האמריקאי.
"Suspense" נחשב לאחד הסרטים הטובים ביותר שביימו ובר וסמולי, והוא בין מעט הסרטים ששרדו מתקופתו וזמין לצפיית הציבור. מבין סרטיה של ובר, זהו אחד המדוברים ביותר לאור טכניקות צילום ועריכה יצירתיות, פעלולים מרשימים והצגת פחדים רלוונטיים לימינו. כך, בסרט שולבו צילומי קלוז-אפ, זוויות צילום לא שגרתיות, מסך מפוצל, השתקפות במראה, צילום מנקודת מבט , קומפוזיציות נועזות, ועוד.
זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה של תעשיית הסרטים שבה נעשה שימוש במסך מפוצל, טכניקה שהשתרשה בתעשיית הסרטים מאז. טום גאנינג, תאורטיקן של הקולנוע, אמר שבין הסרטים שנעשו בתקופת מלחמת העולם הראשונה, לא היה עוד סרט שהופגנה בו שליטה כה חזקה בסגנון קולנועי. המסך פוצל לשלושה שלישים שבהם מוסגרו שלוש פעולות נפרדות בפריים אחד: האישה בטלפון, הבעל בטלפון והפורץ המנסה לחדור לבית. על אף שבאפקט מסך מפוצל נעשה שימוש בעיקר לצורך הצגת שיחות טלפון בסרטים קומיים, זו הייתה הפעם הראשונה שנעשה שימוש באפקט זה לצורך יצירת מתח. טכניקה מבריקה נוספת הייתה בצילום מרדף המכוניות, כאשר המכונית הרודפת השתקפה במראת הצד של המכונית הנהוגה בידי הבעל. כך, הצופים יכולים לראות בו-זמנית שתי זוויות מבט שונות: האחת, של הבעל המביט לאחור תוך כדי נהיגה, והשנייה, של הרודפים המתקרבים אליו. בנוסף, בסרט נעשה שימוש בעריכה צולבת, תוך מעבר בין מרדף המכוניות למתרחש בבית, מה שהגביר את המתח והעצים את ההתרחשות.
לאורך השנים, רבים טענו שהשחקן המגלם את ההלך המעשן סיגריה הוא לון צ'ייני , שזכה לכינוי "בעל אלף הפרצופים", באחד מתפקידיו הראשונים, ללא קרדיט. כך גם נכתב באתר IMDb. אולם החוקר מייקל בלייק ביטל את הסברה הזו בספרו משנת 1995 "A Thousand Faces: Lon Chaney's Unique Artistry in Motion Pictures". לדברי בלייק, לאחר שבחן את הסצנה פריים אחר פריים, הוא השתכנע שלא מדובר בצ'ייני. כך גם ג'ון מירסאליס, שהקים את אתר האינטרנט המקיף על צ'ייני ובעבר סבר שזה אכן אותו שחקן, טען שאחרי שהתאפשר לו לבדוק עותק דיגיטלי של הסרט באיכות גבוהה, הוא די בטוח שהאיש אינו צ'ייני.
"Suspense" נחשב לאב טיפוס של סרטי פלישה לבית כסרט שבישר סוגה קולנועית זו, ובעקבותיו יצר אלפרד היצ'קוק את "אליבי" (1954) ו"בודדה באפלה" (1967). מבקרת הקולנוע והעיתונאית אלכסנדרה הלר-ניקולאס סבורה שקיימת התעלמות רבת שנים מחשיבותו של הסרט להיסטוריה של סרטי האימה. הסרט כולל כמה מוטיבים המאפיינים את סוגת האימה, ובמרכזם הפחד של הגיבורה ממשהו שעוקב אחריה והיא לא יכולה למנוע את האלימות כלפיה, ההצצה מהחלון וההיתקלות במבט של אותו "משהו" המביט חזרה, כמו גם הסכין המעוררת בדמיונם של הצופים את האימה מהתרחשות צפויה.
בשנת 2019 ניתח ג'ון בנגסטון, היסטוריון של הקולנוע, את מרדף המכוניות באמצעות גרסת הבלו-ריי, ומיקם את המרדף בהוליווד ובוורלי הילס של ראשית תעשיית הסרטים: משדרות סאנסט דרך רחוב גוֹואֶר , עבור בשדרות קַהוּוֶנְגַה ופינת שדרות הוליווד, דרך דוהיני , רחוב ויין ושדרת סלמה.
ההיסטוריונית הספרדיה נוריה בו הצביעה על דמות האישה שמגלמת ובר, כמייצגת את הנשים המשוחררות של ראשית המאה ה-20. חזותה החיצונית של האישה היא בסגנון ויקטוריאני ועם זאת, היא מפגינה ביטחון נחרץ ואף סיפוק בהחלטה לא להתקשר לבעלה. לטענת בו, ובר מציגה פסיכולוגיה נשית חדשה המשקפת את הקושי להפוך לאישה בעידן המודרני, על ידי המחשת הסתירה בין אישה שקיבלה חינוך ויקטוריאני, לבין האידיאל הפמיניסטי של "האישה החדשה" .
דידייה קלו
איתן ורטהיימר
איתן ורטהיימר (2 באוגוסט 1951 – 4 באפריל 2022) היה תעשיין, איש עסקים ומיליארדר ישראלי.
ניהל במשך שנים את החברות "ישקר" ו"טכנולוגיית להבים" שבבעלות משפחתו, וייסד עם אביו, סטף ורטהיימר, את קבוצת IMC, שנמכרה לברקשייר האת'וויי של וורן באפט תמורת כ-6 מיליארד דולר. בכך הפכה משפחת ורטהיימר למשפחה העשירה בישראל עם הון של כ-6.2 מיליארד דולר.
ורטהיימר נודע בפעילותו הנדבנית ובאוסף בן מאות כלי הרכב שברשותו.
ראשית חייו.
איתן ורטהיימר נולד כילד השני מתוך ארבעה (שני בנים ושתי בנות) וגדל בנהריה, בנם של מרים (לבית ולך) וסטף ורטהיימר שעלה מגרמניה. בגיל חמש החל לעבוד בנגרייה. כילד לקה בשיתוק ילדים ואיבד את עינו. למד בבית הספר בסמ"ת בחיפה.
שירת בצה"ל ביחידת פיתוח בחיל החימוש.
פעילות עסקית.
בגיל 24, לאחר סיום שירותו בצה"ל, ניסה להשתלב כעובד ייצור במפעל "ישקר" שהקים אביו, אך פרש יחד עם עוד שני עובדים לצורך הקמת יוזמה עצמאית בתחום כלי עבודה לעיבוד שבבי. לאחד מכן שהה כתשעה חודשים בארצות הברית ועבד בחברת המוליכים-למחצה אדמס. כשחזר לישראל ב-1977, קנה, שיקם ומכר מספר חברות, וכך עשה את הונו הראשוני.
ב-1982 שב והצטרף לעסקי אביו,ניהל תוכנית הבראה ב"ישקר" והצטרף לניהול החברה לאחר שאביו נפצע קשה בתאונת דרכים. תחת ניהולו, שנמשך עד 1995, צמחה רווחיות החברה ביותר מפי 20.
בשנת 1996 רכש, יחד עם איש העסקים מוטי זיסר, כ-13% ממניות חברת אפריקה ישראל להשקעות. השנים מכרו את מניותיהם ברווח גדול תוך מספר חודשים.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 פרש ורטהיימר מניהול שוטף של החברות המשפחתיות, והיה מעורב בהן מאז כנשיא.
בשנת 2006 הוביל את מכירת קבוצת IMC לחברת ברקשייר האת'וויי, בבעלותו של וורן באפט, שרכשה 80% ממניות החברה תמורת 4 מיליארד דולר. חמש שנים לאחר מכן מימשה את האופציה לרכישת האחוזים הנותרים תמורת 2.05 מיליארד דולרים. בשנים האחרונות לחייו הוביל תהליך מכירה של חברות ונכסים שהיו בידי המשפחה ביניהם חברת "להבים", מתחמי נדל"ן ופארקי תעשייה.
הון ונכסים.
נכון ל-2022, הונה של משפחת ורטהיימר נאמד ב-6.2 מיליארד דולר.
בשנת 2005 כללו נכסיו של איתן ורטהיימר:
פעילות למען הקהילה.
ורטהיימר הקדיש מזמנו לפעילות נדבנית, בין היתר כיועץ אסטרטגי בהתנדבות לחברות וגופים שונים.
בשנת 2000 היה שותף יחד עם שאול מופז להקמת תוכנית עתידים, שמטרתה לשלב צעירים מצטיינים מהפריפריה הגאוגרפית והחברתית של ישראל במוסדות להשכלה גבוהה בישראל. והיה יו"ר הדירקטוריון של המיזם. בני הפריפריה, שעד שנת 2000 היוו כ-10% מהיקף האקדמאים של צה"ל, מהווים, נכון לשנת 2011, 40% בעקבות פעילותה של התוכנית. על פעילותו זו זכה ב-2011 לתואר דוקטור לשם כבוד של הטכניון.
ורטהיימר ייסד בשותפות עם הסוכנות היהודית את "קרן דרומה צפונה", שמטרתה לחולל שינוי בכלכלה האזורית ולהעלות את רמת החיים בגליל ובנגב. ורטהיימר שימש כיו"ר הקרן והוא התורם המרכזי לפעילותה.
נכון ל-2016, שימש ורטהיימר כיו"ר חבר הנאמנים של רמב"ם - הקריה הרפואית לבריאות האדם.
בשנת 2021 הביא ורטהיימר לסגירה של המוזיאון הפתוח תפן ושל המוזיאונים הנוספים שהקים אביו, ופרק את האוספים השונים שהיו בהם.
חיים אישיים.
לאיתן ורטהיימר חמישה ילדים. היה נשוי לאמנית והנדבנית אריאלה ורטהיימר (אמה, מנישואין קודמים, של המוזיקאית סיון טלמור). בתו היא השחקנית מאיה ורטהיימר, הנשואה לקונסול הכללי של ישראל בניו-יורק ולשעבר שר התיירות אסף זמיר.
חתן נוסף שלו הוא יזם הנדל"ן עודד מרגלית, שרכש יחד איתו את מתחם השוק היווני וכיכר השעון ביפו.
ורטהיימר התגורר בראשית שנות ה-90 בכפר ורדים, ולאחר מכן בקיסריה ובתל אביב.
ב-2019 התגלה במוחו גידול ממאיר. ב-4 באפריל 2022 נפטר ורטהיימר לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן.
קרחון זבלסורד
קרחון זבלסורד או קרחון זבלסורט (באנגלית: Zbelsurd Glacier; בבולגרית: ледник Збелсурд) הוא קרחון בצד המערבי של הרי ברוגמן באי לייז' בארכיפלג פאלמר, שבאנטארקטיקה.