לדעת רבי משה סופר: "אמנם הרוב יכולים לחזור, אף על גב שהם עצמם מינו אותם לכתחלה על כל דבר הקהל, מ"מ יכולים עתה לחזור בהם, וגם על זה שייך מה לי קבלה מתחלה מה לי חזרה בסוף, שהם אמרו למנותם והם אמרו לחזור בהם", אך האברבנאל בפירושו לתורה כתב כי מלך שמונה אי אפשר להסירו ממלכותו, וכתב שלשה טעמים בדבר. א: קבלת העם למלך מוחלטת, ואינה מותנת במעשיו או בחזרתם מהסכמתם. ב: מלכותא דארעא כלפי עם הארץ כעין מלכות שמים, ואין ראוי שהעם ישלחו ידם לבטל כח מלכותם. ג: המלכות נקבעת על ידי ההשגחה האלוקית, ואין ראוי לעם להתערב ולבטל מעשה שמים, אולי שלשת הטעמים אינם שייכים אלא במלך, ולא בשאר אופני שלטון.
בהלכה.
הכלל דינא דמלכותא דינא נקבע להלכה על ידי כל הראשונים, שנחלקו לגבי היקפו.
דינא דמלכותא בארץ ישראל.
לדעת הרמב"ם שהכח של דינא דמלכותא מצד קבלת העם למלכות המלך, או לדעת הרשב"ם שכח דינא דמלכותא מצד קבלת העם לחוקי המלכות, אין מקום לחלק בין ארץ ישראל וחוץ לארץ, וכן כתב רבינו תם לדינא. אולם תלמיד רבינו תם רבי אליעזר ממיץ, הרשב"א והר"ן סברו שכח דינא דמלכותא מצד הבעלות של המלך בקרקע ארצו, ולכן כתבו שדין זה לא נאמר בארץ ישראל שניתנה בירושה לעם ישראל ולא אל המלך, אך אין חילוק בדינא דמלכותא בין מלך גוי למלך ישראל, ומקור הסמכות של מלך ישראל בארץ ישראל מצד פרשת המלוכה שנאמרה בישראל, וראה לקמן.
לדינא כתבו כמה פוסקים שמחלוקת זו לא הוכרעה, אולם בספר דינא דמלכותא דייק בדרכי משה שהמחלוקת האם יש דינא דמלכותא בארץ ישראל תלויה במקור הסמכות של המלך, שלשיטות שהדבר מכוח הבעלות של המלך בקרקע הארץ אין דינא דמלכותא במטלטלים אלא רק בקרקעות שהם שלו, ואין דינא דמלכותא בארץ ישראל לפי שקרקע ארץ ישראל שייכת לעם ישראל, וכיון שבדרכי משה וברמ"א הכריע שיש דינא דמלכותא במטלטלים, מוכרח שיש דינא דמלכותא גם בארץ ישראל. התלות של שני מחלוקת אלו זו בזו מבוארת גם בביאור הגר"א. גם בדעת השולחן ערוך שנקט את לשון הרמב"ם במקור הכוח של דינא דמלכותא מונח שיש דינא דמלכותא גם בארץ ישראל.
יוצא מכאן כי בכל מקרה לעניינים שאינם עניינים כספיים לא ניתן לומר כיום בארץ ישראל דינא דמלכותא. גם בעניינים כספיים הנ"ל תלוי במחלוקת ראשונים ואין הוכחה לכאן או לכאן.
שיטת החתם סופר בארץ ישראל.
גם לשיטות שלא הוכרעה המחלוקת האם יש דינא דמלכותא בארץ ישראל, כתבו הפוסקים שבחוקים שנחקקים מפני צורך מובהק של תקנה לבני המדינה חל דינא דמלכותא גם בארץ ישראל, דבריהם נאמרו על פי החתם סופר שכתב שכל מחלוקת הראשונים האם יש דינא דמלכותא בארץ ישראל הוא דווקא במה שנוגע לזכות של המלך לגבות מיסים לצורכו האישי, שכיון שאין ארץ ישראל שלו אינו זכאי לגבות מיסים כתמורה למגורים בארצו, אך דינא דמלכותא דינא הנאמר בחוקי תקנה שהמלך מחוקק לבני המדינה יש תוקף גם בארץ ישראל, שהרי בזה הטעם לפי שכל בני המדינה מקבלים עליהם את חוקי המלכות, וזה שייך גם בארץ ישראל.
דוגמאות לחוקי תקנה שדנו בהם הפוסקים דינא דמלכותא דינא על פי שיטת החתם סופר:
חוק הגנת הדייר זכויות יוצרים החזר הוצאות משפט בבתי משפט רישום בטבאו חוקי מגן סוציאליים חוקי תנועה הרחקת נזיקין בדיני שכנים.
חוקים שבין אדם לחברו.
מוסכם על כל הראשונים שההלכה של דינא דמלכותא דינא מעניקה למלך זכות לגבות מיסים או שאר חוקים שהם לטובת צרכיו האישים, אך לדעת כמה ראשונים דינא דמלכותא אינו מעניק למלך סמכות לקבוע חוקים שידונו בהם בדין ודברים שבין אדם לחברו, אמנם הסכמת רוב הראשונים שדינא דמלכותא נוהג גם בחוקים שבין אדם לחבירו. בביאור הרמב"ם הלכות מלוה ולוה פרק כ"ז הלכה א' כתבו פרשנים רבים שנקט שדינא דמלכותא נאמר רק לטובת המלך, אולם בהלכות זכייה ומתנה פרק א' הלכה ט"ו מבואר בדבריו שדינא דמלכותא תקף בכל חוק שבענייני הממונות שבין אדם לחברו. גם בשו"ע נמצאו דברים סותרים בשאלה חשובה זו, אולם הרמ"א הכריע שדינא דמלכותא תקף בכל דין שהוא לתקנת בני המדינה.
כאמור לעיל דעת רבי אליעזר ממיץ והרא"ש שדינא דמלכותא תקף דווקא במה שנוגע לקרקעות, כי הם עומדים בבעלות של המלך שכל ארץ המלכות שלו היא, ולא במטלטלים שהם רכושו האישי של האדם והוא זכאי להעבירם לארץ אחרת, אולם דעת רוב הראשונים שאין חילוק בדבר, וכן היא הכרעת הרמ"א.
השיטות שסברו שדינא דמלכותא נאמר גם בדין שבין אדם לחברו, התקשו שאם כן כאשר עם ישראל נמצא תחת מלכות זרים בטלה לגמרי כל דיני הממונות שבתורה, שהרי בכל דין יש לדון כדינא דמלכותא, וכתבו שתי הגבלות יסודיות בהלכה של דינא דמלכותא:
• דווקא בדיני המלכות ולא בדיני המשפט – בעבר הייתה חלוקה מקובלת שעיקר הדינים שבין אדם לחברו נחקקו על ידי חכמי המשפט, דינים אלו לא נקבעו על ידי המלך ובהם אין את הלכה של דינא דמלכותא דינא.
• דווקא בחוק שהמלך מקפיד שגם היהודים יקיימו – גם בעבר בדרך כלל המלכים העניקו אוטונומיה שיפוטית ליהודים לדון בדיני התורה בדין שבין יהודי לחברו, ולכן הפסיקה של בתי הדין של היהודים כלל לא עמדה בניגוד לדינא דמלכותא שנחקקו דווקא למי שבא לדון בבתי המשפט הכללים, אולם חוקים שהמלך חוקק בהקפדה שגם היהודים ינהגו בהם כי יש בהם תקנה לכל בני המדינה - דינא דמלכותא דינא.
כיום רווחת השיטה שכל החוקים נקבעים על ידי בתי המחוקקים, ולפי זה ההגבלה הראשונה אינה שייכת, אולם ההגבלה השנייה שהמלכות אינה מקפידה כיצד דינו היהודים בינם לבני עצמם שייכת ברוב המדינות.
זה לשון הרשב"א:
דינא דגזלנותא.
דינא דמלכותא דינא, אבל דינא דגזלנותא אינו דין, דין זה למדו הראשונים מההלכה שמלך שגובה מיסים לא לפי חוקים קבועים ומסודרים אין חיוב להעלות לו מס.
מיסוד זה הוציאו הראשונים כמה מקרים בהם אין אומרים דינא דמלכותא דינא:
א. תחולה שוויונית של החוק: רבי יוסף אבן מיגאש רבו של הרמב"ם כתב שמלך זכאי לקבוע חוק שיחול על כל בני המדינה בשווה אך כאשר הוא קובע חוק לאדם מסוים או למקרה מסוים, זה התחשבנות אישית וגזלנות ולא חוק מלכות, וכן כתב הרמב"ם.
ולכן מס המוטל רק על בעלי מקצועות מסוימים אסור משום שהוא מפלה. עם זאת, מהרי"ק פוסק שמותר למלך לקבוע מיסים גבוהים יותר ליהודי מאשר לגוי.
ב. חוקים לא מקובלים: הרמב"ן והרשב"א כתבו שלמלך אין סמכות לחדש דינים שאינם מקובלים באותה המלכות, וטעמם לפי שהמלך שואב את הסמכות שלו מצד קבלת העם, שמקבלים אותו עליהם שינהג כדרכי המלכים, ולכן כאשר המלך חורג מההנהגה המקובלת של המלכים, הוא חורג מתחום סמכותו ודינו נחשב לדין של גזלנות ולא לדין של מלכות. אולם בחוקים מקובלים באותה מלכות אפילו שאינם מוסריים באמת יש תוקף וסמכות למלכות, וכמבואר בגמרא שיש תוקף למלך שבחר לגבות את כל המס של הכפר מאדם אחד, ולהטיל עליו לגבות בעצמו משאר בני הכפר את החלק שלהם בחיוב.
החזון איש מגדיר את 'דינא דגזלנותא': "הותר לו משפט המלך כפי ההסכמה, אבל דבר שמדת הישרים לאחזו לאוון, לא ניתן לו". כלומר שהקובע מה גדר דינא דמלכותא ומה דינא דגזלנותא, הוא לפי מה שנחשב הגון לפי מידת הישרים, שבאותו דור ובאותו המקום, כי רק לזה העם האציל סמכות למלכות.
כיון שהטעם שאין למלך סמכות לקבוע חוקים חדשים שאינם נוהגים באותה הארץ משום שזו חריגה מהסמכות הראשונה שנקבעה לו, נראה שכאשר המציאות השתנתה ויש צורך מובהק בחוק חדש, זה עצמו הסמכות הישנה של המלך לתקן מצבים חדשים המחייבים תיקוני חקיקה.
וכך כתב הריא"ה הרצוג לגבי מציאות השתנתה באופן משמעותי:
דינא דמלכותא בתחום המשפט הפלילי.
הסמכות של המלך בדין הפלילי רחבה מאוד, ואינה יונקת מההלכה של דינא דמלכותא דינא, כי זה תוקפו ותפקיד המלך לירא את בני האדם מלהזיק לחמוס ולרצוח אחד את השני, וכדברי במשנה במסכת אבות: "רַבִּי חֲנִינָא סְגַן הַכֹּהֲנִים אוֹמֵר: הֱוֵי מִתְפַּלֵּל בִּשְׁלוֹמָהּ שֶׁל מַלְכוּת, שֶׁאִלְמָלֵא מוֹרָאָהּ, אִישׁ אֶת רֵעֵהוּ חַיִּים בָּלָעוּ". בספר דינא דמלכותא כתב שלכך ההגבלות שנאמרו על ידי הראשונים בכוח של המלך בהלכה של דינא דמלכותא אינם קיימות בדין הפלילי.
• לכן מלך דן במקום הצורך לירא את הפושעים בענישה מחמירה יותר מהעונש הראוי על עצמם המעשה כדי לירא את שאר התושבים שיירתעו ממעשים כאלו.
• מלך אינו מחויב לדיני הראיות שבתורה, הוא ראשי במקום הצורך לדון על פי אומדן דעתו שאדם זה ביצע עבירה זו, ההיגיון העומד מאחורי הלכה זו – כי לא בכל פשע יש עדים כשרים לפי ההלכה, וכדי לירא את הפושעים יש צורך לדון בדין הפלילי ולהעניש גם שלא בדיני הראיות.
• מותר למסור למלכות פושע בתחום הפלילי במדינה מתוקנת שאין בה חשש לעיון הדין או לענישה מחמירה בלי שום פרופורציה למעשה העבירה, כי זה תפקידה וסמכותה של המלכות. ואיסור 'המסירה' לגוים הידוע - נאמר דווקא כאשר יש חשש נזק ממוני שאינו כדין לאדם הנמסר, וכל שכן בגויים הקדמונים שלנופל בידם היה גם חשש נפשות.
וכן כתב ערוך השולחן שאיסור מוסר חל רק על המשטרים המושחתים בימי קדם ולא על המשטרים הנאורים בני זמנו:
מלך ישראל.
זכויות מלך ישראל התפרשו על ידי הנביא שמואל בבואו להמליך את מלך ישראל הראשון המלך שאול, בגמרא נחלקו האמורים דעת רב שכל האמור בפרשת מלך - מלך אסור בו, ולא נאמרה פרשה זו אלא לירא את ישראל שלא יבקשו להמליך עליהם מלך, אך דעת שמואל שכל האמור בפרשת מלך - מלך מותר בו.