אנשיו של עזיז ביי חשפו מרגלים רבים בהם את רשת הריגול של ניל"י, מרגלים שהופעלו על ידי המודיעין הבריטי בפיקודו של לורנס איש ערב ומרגלים מרונים שריגלו למען צרפת.
עם עזיבתו של ג'מאל פאשה את הלבנט בסוף 1917 והמפלות הרבות בשדה הקרב עזב גם עזיז ביי את הלבנט וחזר לאיסטנבול, שם מונה לראש שרות מודיעין הפנים של האימפריה העות'מאנית. בין פעולותיו בתפקיד זה נסיעה לברן שבשווייץ למטרת דיון חילופי שבויים. בשנת 1918 מונה עזיז ביי למזכיר הוועד לאיחוד וקידמה (אתחאד ותרקי)- הפלג העיקרי בממשל הטורקי. עם תבוסת האימפריה העות'מאנית, וזמן קצר לפני כיבוש איסטנבול על ידי הבריטים, נמלט עזיז ביי מן הבירה ואיתו כספים וארכיון האגודה. בק הגיע לשווייץ ושם קיבל מקלט מדיני. בשנת 1922 נפגש עזיז ביי עם ג'אמל פאשה בברלין, ג'אמל הציע לעזיז ביי להצטרף אליו להמשך המלחמה בבריטים באפגניסטן, לשם גלה ג'אמל, אך עזיז ביי סרב. בק חזר לטורקיה בסוף 1922 במטרה להשתלב במשטר החדש בראשותו של אתאתורכ אך עברו כנאמן פלג "אגודת האיחוד והקידמה" החשידו אותו בעיני המשטר החדש שביקש להרחיק אותו ממוקדי הכוח. עם חזרתו נשלח עזיז ביי לתימן כנציג דיפלומטי, ולאחר חזרתו במאי 1923 מונה כואלי איזמיר. בינואר 1924, בעקבות ביקור של אתאתורק במחוז, התפטר עזיז ביי מתפקידו. בשנת 1927 נבחר בק לפרלמנט הטורקי כנציג מחוז ארזורום.
זיכרונותיו של עזיז ביי.
עזיז ביי הוציא לאור את זיכרונותיו במספר שלבים; בשנת 1932 פרסם עזיז ביי את זיכרונותיו בעיתון הלבנוני "אלאחראר" בתרגומו לערבית של פואד מידאני. הפרסום כלל זיכרונות ממהפכת-הנגד הכושלת של 1909 ועד לעזיבתו את הלבנט בסוף 1917. הזיכרונות קובצו לספר בשנת 1933 בשם "סוריה ולבנון במלחמת העולם- מודיעין וריגול באימפריה העות'מאנית". הזיכרונות זכו לתגובות רבות מקהל הקוראים שתיקן והוסיף פרטים על הגרסה המקורית. בשנת 1936 פרסם עזיז ביי את זיכרונותיו מחדש בעיתון "צות אלאחראר", שוב בתרגומו של פואד מידאני ובשנת 1937 פרסם את סיפרו המתוקן "מודיעין וריגול בלבנון סוריה ופלסטין במלחמת העולם". ספר זה מספר על פעולת המודיעין העות'מאני ממעקב אחרי התנועה הסורית הלאומית ועד תום מלחמת העולם הראשונה. בניגוד לספר הראשון, הספר השני אינו אישי ואינו מתרכז במחבר, בנוסף הוא בנוי הן על ציר הזמן והן על סוג רשת הריגול (מבחין בין מרגלים יהודים לערבים) ולא כאסופה של טורי עיתון.
ספריו של עזיז ביי הם במקרים רבים המקור היחידי למידע היסטורי רב-ערך על פרשיות ריגול בשנות מלחמת העולם הראשונה. אמינות זיכרונותיו של עזיז ביי אינה תמיד מושלמת, ניתן לייחס אמינות גבוהה למידע בקשר לפעילות אנשי המודיעין במשטרה, בצבא ובז'נדרמריה, אך לעיתים המידע שהיה בידי עזיז ביי בקשר לפעולות המרגלים עצמם אינו מתיישב עם דיווחים ממקורות אחרים.
סיפרו השני של עזיז ביי "מודיעין וריגול בלבנון סוריה וארץ ישראל" תורגם לעברית ופורש על ידי פרופסור אליעזר טאובר בשנת 1991.
פרופסור טאובר גם כתב מאמר על תולדות חייו המלאים של עזיז ביי: “From Young Turks to Modern Turkey: The Story of Hüseyin Aziz Akyürek (Aziz Bey), the Last Director of the Ottoman General Security Service,” Middle Eastern Studies, 55 (2019), pp. 33-43.
מאיר פיצ'חדזה
מאיר פיצ'חדזה (16 באוגוסט 1955 - 4 בפברואר 2010) היה צייר ישראלי, יליד גאורגיה, עלה לישראל בשנות ה-70 של המאה ה-20, אחד הציירים המוכרים והבולטים באמנות הישראלית. החל לגבש סגנון ציור ייחודי בסוף שנות ה-70 ונחשב לעוף מוזר על רקע הנוף היצירתי הישראלי.
ביוגרפיה.
השנים המוקדמות.
פיצ'חדזה נולד בכותאיסי שבגאורגיה, אחיהן הצעיר של ג'ולייטה ומקוואלה (). הוא החל לצייר בבית העם המקומי בעקבות אחותו הבכורה מקוואלה הגדולה ממנו בחמש שנים, למורת רוחו של אביו. במקביל עבד בבניה יחד עם אביו שהיה רצף. הוא למד אמנות עם אחותו אצל רֵזו רמישווילי שזיהה את כישרונו והזמין אותו ללמוד ציור בסטודיו שלו. בתקופה זו צייר פיצ'חדזה איכרים גאורגים "מתוך הזדהות עם אנשי האדמה", ויצר ריקועי נחושת של דימויים עממיים מסורתיים. כשהגיע לגיל 16, הוא נטש את הציור לטובת חבורות רחוב. בשנת 1973, בהיותו בן שמונה עשרה, הוא עלה לישראל יחד עם הוריו ואחותו מקוואלה והתגורר עם משפחתו באור יהודה.
ג'ולייטה אחותו השנייה נישאה בגאורגיה ועלתה ארצה לאחר מכן. עם הגיעם ארצה דאג האב למצוא עבודה למאיר ולאחותו: מקוואלה עבדה בהלחמת חוטים במפעל אלקטרוניקה, ומאיר ליטש אותיות פליז למצבות. בדרך זו למד מאיר את האלף-בית העברי, שכן הוא לא למד עברית באולפן. לאחר שנתיים חזר מאיר לציור. הוא החל להתפרנס מליטוש יהלומים, עבודה מכניסה שהשאירה לו מספיק זמן לציור, פיצ'חדזה התחתן בגיל 22 עם תמי, וממנה נולדו לו שני ילדיו: הבת לורי והבן רובי.
ראשית הקריירה: שנות השבעים.
"האמנות הייתה בשבילו מפלט לעולם אחר. אביו לא האמין בציור, רק בעבודה קשה", מספרת ננה שרייר שהייתה בת זוגו למשך מספר שנים. בד בבד עם עבודותיו המזדמנות, פיצ'חדזה הצעיר חרש את רחוב גורדון בסיבובי גלריות, מנסה למכור ציורים של דמויות קלאסיות. "אני לא מאמין כמה אומץ היה לי אז פשוט ללכת ולדפוק על דלתות של גלריות", תיאר בדיעבד באוזני חבריו, "הייתי עקשן. ידעתי שאני חייב להצליח".
גדעון עפרת כתב כי ציוריו של מאיר (תחילה היה חותם "מאיר פיאדה" או "מאיר") בתקופה זו נראו כסוריאליזם ממטבחו של סלבדור דאלי, עם נשים דקיקות וארוכות המתפתלות בגלי אַר-נובו על רקע נופי אינסוף הנגועים בריאליזם פנטסטי, ומושפעים מאוד מהדמויות הכחולות, הדקות והגבוהות, שציירה אחותו מקוואלה באותה עת. בשיחה עימו אמר פיצ'חדזה: "כאשר התחלתי לצייר בארץ נהגתי לשים על הבד את אשר ראיתי ברוסיה, ובעיקר מדונות רנסאנסיות, בדומה לאיקונות הנוצריות... הציורים האלה הם מה שלמדתי וכל מה שידעתי עד גיל 26". הצלחתו הראשונה הייתה דווקא מכירה של ציורי אחותו מקוואלה לגלריות בגורדון. בהמשך ארגן תערוכה בבית סוקולוב, ובה נמכרו רובם. ב-1975 כבר הציג עם אחותו תערוכה בצוותא, ולאחר מכן בבית-סוקולוב בתל אביב. שם התגלה כישרונו בידי עיתונאים, והם כתבו באהדה עליו ועל אחותו.
המפנה באמנות של פיצ'חדזה: התאבדותה של אחותו.
בינתיים אחותו מקוואלה שקעה בדיכאון בגלל קשיי הסתגלות בארץ והתאבדה בתלייה. בעקבות אירוע זה, כתב פיצ'חדזה: "אחרי ההתאבדות של אחותי (הלכתי גם ללמוד שנה בקלישר) העבודות שלי הפכו יותר גדולות, וסגנון הציור נהיה יותר מערבי ומודרני. גם התכנים השתנו. בשלוש-ארבע השנים שאחרי התאבדותה עשיתי הכל בשביל לא לחזור למקום בו הייתי קודם. עשיתי אמנות על אמנות: עבודות אוטוביוגרפיות בשילוב שפות אמנותיות שונות, ציטטות מתולדות האמנות."
בגיל 28 התחיל ללמוד אמנות בבית-הספר הגבוה לציור (לימים קלישר) בתל אביב, לימודים שנמשכו כשנה וחצי, וכאן החל עיצובו האמנותי מחדש: "התחלתי להטיל ספק בתרבות שהבאתי מגאורגיה ובמה שעשיתי עד אז, ציור קלאסי שהיום אני יודע שהוא היה מיושן. עשיתי הכול בשביל לנטוש את סוג הציור הזה." הוא למד אמנות כצייר כמעט מקצועי (הוא התקבל הישר לשנה השנייה), ולפיכך אף תבע לעצמו חירות גמורה בשיעורים ובוויכוחים מתמשכים עם המורים. הוא נשאב לעולם האמנות התל אביבי והִרבה לבקר בתערוכות. עם זאת, פיצ'חדזה לא זנח את אהבותיו הישנות הגדולות: רמברנדט ומארק רותקו, שני ציירים של אור קורן מאפלה ושל אור שהוא זיו מיסטי – מאפיין מרכזי ביצירותיו שלו עצמו.
שנות התשעים: ניו-יורק ישראל.
באמצע שנות התשעים נסע פיצ'חדזה לניו-יורק. במזוודה לקח איתו תצלומי משפחה ישנים, ובמהלך שהותו שם הוא יצר את ציוריו על בסיס התצלומים ודרכם חזר אל זכרונות ילדותו. בעקבות מחלה קשה של בתו חזר ארצה ב-1996, תרם לה כליה, וחילק את זמנו בין ניו-יורק לתל אביב. "בעבודות משנות התשעים ועד היום נראות הדמויות של פיצ'חדזה כמו 'מודבקות' על נוף אניגמטי בדוי בצבעי ירוק/כחול כהים, נוף המהווה רקע לרבים מציוריו. בחלקו העליון מופיעה זריחה או שקיעה (הגדרה של פיצ'חדזה) בצבעים בוהקים של צהוב וכתום. צבעים חמים אלו המנוגדים לצבעוניות הקודרת של הנוף מתוכו הם בוקעים."
מבקר האמנות גדעון עפרת הסביר כי בשלב זה פיצ'חדזה "החל משכלל את אמנות ההתחזות, שהיא אמנות ההסתתרות מאחורי עוד ועוד מסכות ומאחורי יכולת טכנית בלתי שגרתית [...] העתקת דימויים, הסתמכות על חומרים משועתקים, אקלקטיות מוצהרת – מאיר פיצ'חדזה נולד מחדש כאמן פוסט-מודרני. הוא, שמעולם לא חרש בשדות המודרנה, מצא את עצמו בשנות ה-80 המוקדמות שותף למרידה שאינה מרידתו. כאילו הכשירוהו חייו לגל החדש, וללא שום זיקה לדיאלקטיקה האינטלקטואלית שהולידה גל זה'.
ניתן לזהות בציוריו השפעות רבות מהצייר הגאורגי "הנאיבי" ניקו פירוסמני.  מרבית ציוריו בתחילת שנות ה-80 נטו לריאליזם פיגורטיבי, אך בהמשך דרכו הושפע מאמנים פוסט-מודרניים, כדוגמת דוד סלה () . כתוצאה מכך עבודותיו המתקדמות יותר מאופיינות בטשטוש בין תחומים, כאשר בציור נתון ניתן להבחין באלמנטים מופשטים ופיגורטיביים כאחד.
נושאי יצירתו של פיצ'חדזה והערכת יצירתו.