ויזואלית (כנגזרת לסגנון כתיבתו) בוחר הופמן להשתמש בכלים מיוחדים, שחלקם שאולים מנורמות של ספרי תפילה ועיון ישנים, בהם: שורות קצרות, רווחים גדולים, ניקוד, פרקים זעירים ממוספרים, תרגומי מילים זרות בשוליים ובמקרים אחדים – הטרמה בתחתית כל עמוד של תחילת הטקסט בעמוד הבא. בנוסף, מרבית ספריו מודפסים רק בצדו האחד של הדף וכוללים לעיתים ציורים או תצלומים מלווים.
אחד המאפיינים הייחודיים של הופמן הוא שימוש נרחב בסוגריים. ניתן לומר שהשימוש הרווח של הופמן בסוגריים וכן גישתו הארס-פואטית (כלומר גישה שבה הכותב מפסיק את רצף העלילה כדי לומר דבר מה על עצמו, על הקורא, על הגיבורים או אף על תהליך הכתיבה) מאתגרים מאוד את ההבחנה הרווחת במערב בין עיקר לטפל. קריאה קשובה בטקסטים של הופמן מאתגרת את ההבחנה הזאת ואת עצם נחיצותה.
סגנון הכתיבה יוצא הדופן של הופמן והעלילות שאינן ניתנות לאחיזה מקשים על ספריו להגיע לקהל קוראים רחב. עם זאת, כתיבתו נהנית מהערכת הביקורת הישראלית והעולמית והוא נחשב לאחד הקולות הייחודיים והעצמאיים בשפה העברית. ספריו תורגמו לאנגלית, לאיטלקית, לגרמנית ולצרפתית.
הופמן ויפן.
את תאריו האקדמיים קיבל הופמן באוניברסיטת תל אביב. עבודת הדוקטורט שלו, בהדרכת פרופ' בן-עמי שרפשטיין, עסקה בניתוח ההבדלים שבתפישת ה"אני" במערב ובמזרח, ונושאת את השם The idea of the ’real’ – East and West: a comparison of central concepts in Theravada Buddhism and the philosophy of David Hume. לאחר מכן היה מרצה רב-תחומי באוניברסיטת חיפה.
יחד עם פרופ' יעקב רז וד״ר איתן בולוקן נמנה עם המתרגמים של שירת הייקו לעברית. ושני קבצים של שירי הייקו בתרגומו עוררו עניין רב.
ספרים.
יואל הופמן חיבר ספרים גם באנגלית. להלן רשימת ספריו בעברית:
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
על כתביו:
חולתה
חוּלָתָה (לפנים גם חולתא) הוא קיבוץ באזור עמק החולה השייך למועצה אזורית הגליל העליון. היישוב קרוי על שם אגם החולה.
היסטוריה.
הקיבוץ הוקם על ידי חברי הנוער העובד, המחנות העולים והנוער העולה מגרמניה שקבלו הכשרה בתל חי.
בקיץ 1936 הגיעו מספר מועט מחברי הקבוצה ליסוד המעלה לעבוד אצל איכרי המושבה.
במרץ 1937 ניתן להם להקים משק קטן על שטח של 6 דונם של הכשרת היישוב.
שטח זה היה שייך ל"זיכיון (קונצסיה) החולה", וכונה "חצר הזיכיון", ובו שכנו גם משרדי הזיכיון, בשני בתים הקיימים עד היום. שטח החצר נמצא היום בין רחוב המזח לבין החלק הדרומי של רחוב האגם ביסוד המעלה.
בעקבות ההתיישבות בחצר גדלה הקבוצה והגיעה ל-55 חברים, כ-30 ביסוד המעלה והשאר עבדו במקומות מרוחקים, כמו המפעל בסדום ובבניית גדר הצפון.
החברים ביסוד המעלה קנו 2 פרות, 100 צאן ותרנגולות בסיוע קרן אדי קנטור שליד הסוכנות היהודית, גדלו שלושה דונם ירקות ותירס, עסקו במרעה גם עבור איכרי המושבה והפעילו סירת דיג. מספר חברים עבדו במפעל מי מרום.
המצב הביטחוני בימי המרד הערבי הגדול היה רעוע ונרשמו מספר התקפות על חברי הקבוצה.
ענף הדיג של הקיבוץ התפתח ובאוקטובר 1939 הקיבוץ היה אחראי ליותר ממחצית שלל הדיג העברי בארץ ישראל. במאי 1941 ארעה דליקה ביישוב ששרפה את מחסן הבגדים, המזכירות והספרייה. באוגוסט 1942 חכרה הקבוצה את אדמות דרדרה שממזרח לימת החולה מידי הקרן הקיימת לישראל ופלוגה של 25–30 מחברי הקבוצה התיישבה במקום שהגישה אליו הייתה בסירות בלבד. ביולי 1947 הועברה הנקודה בדרדרה לידי קיבוץ איל.
המעבר למקום הקבע. הוצעו 2 הצעות למקום קבע עבור חולתה, אפשרות אחת הייתה להעביר את כל הקיבוץ לדרדרה שממזרח לאגם החולה, והאפשרות השנייה הייתה להתיישב על אדמות תלל שנרכשו על ידי פיק"א. בהצבעה בין החברים שנערכה באוגוסט 1943, הוחלט ברוב קולות לבחור באדמות תלל, הסמוכות מאוד למקום הזמני. בסוף 1945 החלה בניית יישוב הקבע, וב-1946 עבר הקיבוץ למקום.
בדצמבר 1958 חוברה חולתה לרשת החשמל הארצית.
מאז ייבוש החולה ב-1958 עבר הקיבוץ לפרנסה מחקלאות ומתעשייה, ובשנים האחרונות גם מאירוח ומיזמויות עסקיות שונות.
כלכלת הקיבוץ.
קיבוץ חולתה הוא קיבוץ משתנה (מופרט) שחבריו מקבלים שכר דיפרנציאלי (לא שוויוני) ומשלמים עבור חלק מהשירותים שמספק הקיבוץ לחבריו.
קונסולט
הרדוף (קיבוץ)
הַרְדּוּף הוא יישוב שהוקם כקיבוץ בגליל התחתון, דרומית לעיר שפרעם, בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל. הוא נקרא על שם הצמח הרדוף הנחלים הגדל בצדי נחלים ונפוץ באזור.
היסטוריה.
הקיבוץ הוקם בשנת 1982 על ידי חסידי תורת האנתרופוסופיה על פי משנתו של רודולף שטיינר, ובראשם ד"ר ישעיהו בן-אהרן (שעזב את המקום בסוף העשור הראשון של המאה ה-21). הם רואים את היישוב כמרכז תרבותי, חינוכי וחברתי ופיתחו מערכות ייחודיות בתחומי חיים שונים.
החינוך בהרדוף הוא על פי שיטת ולדורף, אותה פיתח רודולף שטיינר. בית הספר המקומי, שהחל כבית-ספר יסודי לכיתות א-ח', התפתח בהמשך ופתח את בית-הספר התיכון הראשון בארץ בשיטת ולדורף. זהו בית-ספר על-אזורי לכיתות א' עד י"ב ובו כ-650 תלמידים. בית הספר נחשב איכותי ותורם לתלמידיו, ובשנת 2018 נכנס לרשימת 13 בתי הספר התיכוניים הטובים בארץ. כמו כן פועלים בקיבוץ שלושה גני ילדים.
עם השנים התפתחה בהרדוף פעילות ענפה בתחומי השיקום, הרפואה, האמנויות, החקלאות ומזון אורגני.
החקלאות בהרדוף, ובמרכזה רפת החלב, היא חקלאות אורגנית, כחלק מתפיסה כוללת של אחריות לסביבה והגנה עליה. צוות רפת וחקלאות הרדוף זכה ב"אות קנט" לחקלאות פורצת דרך לשנת 2012. משנת 2021 משווק החלב האורגני של הרדוף ברשת השיווק שופרסל תחת המותג "גרין".
"שער לאדם" הוא מרכז חינוכי קהילתי הפועל בהרדוף ומקיים קורסים וימי עיון לטיפוח הקשר הבין תרבותי (יהודי-ערבי) ולקידום המודעות האקולוגית-סביבתית.
הרדוף הוא קיבוץ מופרט, שבו כל חבר אחראי לפרנסתו.
בהרדוף חיים היום 480 נפש מתוכם כ-120 אנשים וילדים בעלי צרכים מיוחדים הנמצאים בארבע מסגרות שיקום המתקיימות בקיבוץ.
אנשי הרדוף מקיימים קשרים מיוחדים עם אוכלוסיית האזור – יהודים וערבים. בין היתר מתקיימת בהרדוף פעילות יהודית ערבית משותפת בעיקר בתחומי החינוך, השיקום והתיאטרון.
עמותת קמ"ה.
עמותת קמ"ה (קהילה מרפאת בהרדוף) מציגה מודל ייחודי לשילוב מלא של אנשים בעלי צרכים מיוחדים בתוך קהילה כפרית. העמותה כוללת את "בית טוביה" - פנימייה טיפולית לילדים ובני נוער בסיכון שהוכרו כנזקקים לטיפול חוץ ביתי מכל הארץ, ו"בית אלישע" למבוגרים בעלי צרכים מיוחדים. מודל בית אלישע מיושם גם במירב ("בית בגלבוע") לנשים דתיות בעלות צרכים מיוחדים ו"בית אחיה" בקיבוץ עין הנצי"ב לבחורים דתיים על רצף האוטיזם.
ב"מרכז קמ"ה" בהרדוף מועסקים נערים בעלי צרכים מיוחדים המפעילים במקום מסעדה עם תבשילים ודברי מאפה מעשה ידיהם ומוכרים את תוצרת כלי הקרמיקה שיצרו.
תיאטרון המילה.
התיאטרון הוקם על ידי יעקב ומרים ארנן ובו מתקיימת פעילות ענפה. התיאטרון מעלה הצגות לילדים בגילאים שונים ולמבוגרים. ההצגות הן תמיד בעלות מסר חינוכי אנתרופוסופי. יעקב ומרים רעייתו מנהלים את התיאטרון יחד עם רועי בירן ואיתן קלמנוביץ. הם גם משחקים, כותבים ומביימים בו. בתיאטרון משתתפים חברי קיבוץ הרדוף ואחרים, אשר השתלמו בסמינרים הניתנים בהרדוף. חלקם למדו במשך שנים אצל ארנן ואחרים במקומות שונים בעולם, בהם ניתנים קורסים אנתרופוסופיים גם בתחום התיאטרון, כמו במרכזי שטיינר באנגליה ובעיר בזל בשווייץ. במסגרת זו הוקם בית ספר לדיבור ודרמה. התיאטרון משלב תלמידים מבית הספר בשפרעם ובית הספר המקומי. פעילות זו מהווה קרקע נוחה לקיום יחסי שכנות טובים בין שני היישובים, ולפיתוח כישרונות צעירים בתחומי האמנויות המשיקים לתיאטרון. תיאטרון המילה מבוסס רובו ככולו על תפיסת העולם של רודולף שטיינר ועל תורתו האמנותית שהתפתחה בהרדוף ואיננו מאפשר לאנשים מבחוץ, שלא עברו קורסים כאלה, להשתלב בעבודתו.
המשנה לראש הממשלה
אסון צאלים
יצחק גינזבורג
הרב יצחק פייוויש גינזבורג (מכונה בפי חסידיו: המלאך; נולד בכ"ח בחשוון ה'תש"ה, 14 בנובמבר 1944) הוא חסיד חב"ד, נשיא ישיבות עוד יוסף חי ביצהר ותום ודעת בירושלים, ראש ארגון "גל עיני" וראש תנועת "דרך חיים".
ביוגרפיה.
נולד בסנט לואיס וגדל בקליבלנד להורים קונסרבטיבים. אביו ניהל בתי ספר יהודיים. כשהיה בן 14 התגוררה משפחתו שנה בישראל והוא החל להתעניין ביהדות. סיים תואר בפילוסופיה באוניברסיטת שיקגו בגיל 19 ותואר שני בישיבה יוניברסיטי. במקביל המשיך בתהליך חזרה בתשובה ושמע שיעורים של הרב סולובייצ'יק. בהמשך התקרב לחסידות, תחילה לסאטמר ולאחר מכן לרב מאיר איזקסון, האדמו"ר מנדבורנא רומאן. בשנת ה'תשכ"ה (1965) עלה לישראל, למד בישיבת קמניץ בירושלים ולאחר מכן למד בבית המדרש של חסידות סלונים בטבריה. מורו באותה עת היה הרב אשר פריינד והוא השתתף בפעילות יד עזרה - מפעלו של הרב פריינד. לאחר מלחמת ששת הימים חזר לירושלים ויחד עם חותנו לעתיד, הרב משה צבי סגל, היה בין הראשונים שעברו להתגורר ברובע היהודי. באותה תקופה התוודע באופן מעמיק לכתבי חסידות חב"ד. ביקר אצל האדמו"ר רבי מנחם מנדל שניאורסון בניו יורק ושהה אצלו מספר חודשים. כשחזר לישראל התחתן והחל ללמד גמרא, שולחן ערוך וחסידות לקבוצת תלמידים בירושלים. מאז ה'תש"ל מתגורר עם משפחתו בכפר חב"ד.