הגורמים להגירה המשמעותית מוסברים בשיפור הניכר שחל במצב הבריאותי באזור עם ייבוש הביצות שהסתיים באמצע שנות ה־20, והוביל לירידה ניכרת בשכיחות המלריה. ייבוש הביצות גם הצריך כוח אדם גדול בלתי מקצועי לצורך העבודות, ואף איפשר את הרחבת השטחים החקלאיים באזור ואת הגדלת המושבות היהודיות, דבר שצריך פועלים רבים לתעסוקה ביבוש הביצות, בבניה ובחקלאות, ועודד גם הוא הגירה ערבית לאזור. להרחבת החקלאות באזור תרם גם גילוי מי התהום באזור, דבר שהפך באחת את האזור (שרובו אדמה חמרה) משטח חקלאי ירוד (בהיעדר מים זמינים) לשטח חקלאי מבוקש.
בד בבד עברה החקלאות הערבית המסורתית סדרת משברים באמצע שנות ה־20, שהובילה למעבר מעיסוק בחקלאות מסורתית זעירה שהייתה מקובלת באוכלוסייה הערבית לתעסוקה כפועלים במשק החקלאי המודרני היהודי שהיה זקוק לכח עבודה זול וזמני. הרחבת היישוב היהודי בשנות ה־30 וה־40 על רקע גלי עלייה משמעותיים ושגשוג המושבות הובילה לביקוש רב עוד יותר של כח עבודה זול, ולהמשך הגידול בהתיישבות הערבית באזור, על רקע המשך ההגירה הערבית לאזור בעקבות אפשרויות התעסוקה החדשות. שטחי הפרדסנות היהודית והערבית באזור גדלו מכ־121,000 דונם ב־1931, לכ־263,000 דונם ב־1946.
ההגירה הייתה בעיקרה של שבטים בדווים (במלואם או בחלקם) שהגיעו מהנגב, מחצי האי סיני ומעבר הירדן המזרחי, והתיישבו בסמוך למוקדי התעסוקה החדשים סביב המושבות היהודיות החדשות. להתיישבות הבדווים הצטרפה גם אוכלוסיית פועלים ערבים מהחורן, שעלות העסקתה הייתה זולה יותר מעלות ההעסקה של ערבים תושבי הארץ. עד 1934 הגיעו לארץ כ־30,000 פועלים מהחורן, ולצידם גם קבוצות קטנות יותר מעיראק ומתימן. השלטון הבריטי נאבק בהגירה הבלתי חוקית לארץ, אך הצלחתו במניעתה הייתה נמוכה. קבוצת מהגרים נוספת הגיעה מאזור השומרון עקב חוסר בקרקעות לחקלאות ביישובי המוצא או עקב סיבות אחרות, וייסדו יישובים חקלאיים קטנים באזור השרון ככפרי בת של יישובים בשומרון.
גורם נוסף שתרם להגירה היה השתקעות לוחמים ערבים בלתי סדירים שהגיעו לאזור בתקופת המרד הערבי הגדול, ונשארו באזור גם לאחר סיום המרד. פרוץ מלחמת העולם השנייה פגע בענף הפרדסנות עקב המלחמה הימית שהתנהלה בים התיכון, אך מנגד
בסיסי הצבא החדשים שהוקמו בארץ דרשו ידיים עובדות רבות לבניה, וידיים עובדות רבות נדרשו גם לענף החקלאות שהתרחב במידה ניכרת על מנת לספק את צורכיהם של החיילים ששהו בארץ. ביקוש זה עודד את הגירתם של ערבים ממצרים ומסוריה לאזור, באופן חוקי ובלתי חוקי.
יצחק בנימיני
יצחק בנימיני (נולד ב-12 באפריל 1968) הוא דוקטור לפילוסופיה עורך הוצאת רסלינג, מלמד ב"בצלאל".
ביוגרפיה.
יצחק בנימיני נולד בבשכונת קריית שלום בתל אביב, לזיוה ויוסף בנימיני, עולים מאיראן, בכור מבין ארבעה ילדים.
לאחר סיום שירותו בצה"ל החל ללמוד לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב, וקיבל לבסוף תואר ראשון בהיסטוריה כללית וב"א כללי במדעי הרוח. המשיך את לימודיו לתואר שני במדעי הדתות. עבודת הגמר שלו "הריטואל הפאוליני וכינון קהילת הבנים - קריאה פסיכואנליטית - לאקאניאנית במכתבי פאולוס" נעשתה בהנחיית ד"ר מיכאל מאך ופרופ' אורי הדר.
יחד עם עידן צבעוני החל להוציא לאור את כתב העת "רסלינג", ממנו התפרסמו 8 גיליונות. לאחר מכן השניים הקימו בעקבות כתב העת את הוצאת הספרים "רסלינג", אותה הם מנהלים במשותף.
את עבודת הדוקטורט שלו כתב בבית הספר לפילוסופיה ובמכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב, בנושא "ז'אק לאקאן והשיח היהודי-נוצרי", בהנחיית פרופ' רבקה פלדחי וד"ר מיכאל מאך. לימד באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וכיום הוא מלמד באוניברסיטת בר-אילן ובאקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, .
תחומי מחקר עיקריים שלו:
בנוסף לתפקידו כמנהל הוצאת "רסלינג" הוא עורך בה את הסדרות "ליבידו" - סדרה לתרגום ו"פֶטיש" - סדרה לביקורת התרבות, והוא העורך המדעי של סדרת כתבי זיגמונד פרויד בהוצאה.
היה בין מקימי הסמינר לפילוסופיה קונטיננטלית של המכון לתרבות צרפת, ומשתתף בו כמרצה.
נשוי לתמר ולזוג שני בנים.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
על כתביו:
התנועה האיסלמית בישראל
מאמר הדור
מאמר הדור הוא מאמר מאת הרב אברהם יצחק הכהן קוק, העוסק בשאלת היחס המתבקש של היישוב הישן לציונות החילונית, ולעמדת היהדות המסורתית כלפי הדור החדש של החלוצים שפרק מעליו את עול התורה.
המאמר.
הגדרת מהות הדור.
המאמר עוסק בקונפליקט הניצב בפני יהודי מאמין ושומר תורה, לנוכח הדור החדש שקם בארץ, שחלקים גדולים ממנו הם "פורקי עול". וכיצד יש לתפוס את העובדה שהציונות מונהגת ברובה על ידי יהודים שאינם שומרי תורה ומצוות, שחלקם אף הכריזו בקונגרס הציוני ש"לציונות אין דבר עם הדת". במאמר מתייחס הרב קוק לחלוצים העבריים באהדה רבה, ואף משבח את מידותיהם המוסריות. המאמר נדפס בתוך ספרו "עקבי הצאן" שפורסם לראשונה בשנת תרס"ו (1906). בימינו, מצורף הספר עקבי הצאן לספר 'אדר היקר' (ומאמר הדור מודפס בו בעמ' קז).
טענתו המרכזית של הרב קוק במאמר היא כי חלק ניכר מהחילוניות אינו נובע מקלקול מוסרי וירידה רוחנית, כטענת החרדים, הוא כופר בהנחה לפיה ייתכן בכלל שדור המוסר נפשו ו"יוצא להורג בשביל מטרות שהן נשגבות" הוא דור שפל. לדבריו, הדבר נובע דווקא מאידיאליזם של הדור הצעיר "שרוצה להיכנס לירושלים של מעלה לפני שנכנס לירושלים של מטה". כשלכך מצטרפת היא הזנחת לימודי הרגש וההגות היהודית בישיבות. הזנחה זו גרמה לכך שלא נוצר עולם הגותי מושך ומלא רגש עבור הדור הצעיר בעל השאיפות המוסריות הגדולות.
הרב קוק מפנה את תשומת הלב לנקודה מעניינת ומרכזית בשינויים בין הדורות, לפיו - בדורות הקדומים אמנם היו אנשים בעלי שיעור קומה גבוה ביותר בדרגתם הרוחנית והאינטלקטואלית, אך ההמון היה נבער ולא מוסרי, ולעומת זאת בדורות האחרונים, מחד - התמעטו ביותר האנשים הגדולים והמופלגים, אך מאידך - הדור כולו התעלה ורוב האנשים הם משכילים ומוסריים במידה מסוימת. מכח ההבדל הזה נובע הבדל נוסף אשר מהווה את הנקודה המשמעותית ביחס אל הדור הזה - בעוד בדורות הקודמים פחדו ההמון מהמנהיגים ו"הפחדותיהם" כביכול, אל הדור הנוכחי אין משמעות לדברים כאלו, דווקא בשל דרגתו הגבוהה כשלעצמו, הוא מחפש מהות ומשמעות אמיתית ועמוקה, ואילו פחדים ו"איומים" אינם משפיעים עליו.
דרך החינוך המתאימה.
מתוך כך, מאבחן הרב קוק שצעירי ישראל מוכשרים לשוב לתורה ולאמונה מתוך אהבה ויראת הרוממות ולא מתוך פחד, וריחוקם מהדת נגרם בגלל תפיסת היהדות כאנכרוניסטית וחסרת חיים. הרב קוק קורא לפתור את הבעיה על ידי קרבת נפש לבני הנוער, יחס אוהב, ופיתוח הגות יהודית שמדברת על כל הנשגב שביהדות בשפה ברורה ופשוטה, באופן שידבר אל לבו של בן הדור האידיאליסט הנוהר אחרי אידיאלים ולא מעוניין בדת שהוא אינו מוצא בה לחלוחית מאלו. בלשונו: "נתהלך לפניהם בעמוד אש של תורה ודעת קדושים כבירי כח לב".
את הדברים מפנה הרב קוק גם אל כל אדם ביחס לעצמו, בקוראו ליהודי באשר הוא להעמיד ולבסס את עבודת ה' שלו ודרכו הרוחנית, לא מתוך פחד וחרדות, או עיסוק מרובה בכשלונות העבר. כי אם מתוך האידיאל והשאיפה הכבירה, ותחושת הסיפוק שבהצלחותיו הרוחניות.
בדורינו.
בין ממשיכי דרכו של הרב קוק חלוקות הדעות בנוגע לרלוונטיות של מאמר הדור לדורות שלאחר כתיבתו (בעיית "מאמר הדור - לדורו או לדורות?"). האם ניתן להשוות בין החברה בה חזה הרב קוק בתקופת ראשית העלייה השנייה, בה שלטו הלכי הרוח סוציאליסטיים ומודרניסטיים, לבין החברה האינדיבידואליסטית של היום, בה שולטים הלכי רוח פוסט מודרניים, המביאים רבים לתחושה של אובדן ערכים קולקטיבי. יש המסבירים כי אובדן ערכים זה נובע דווקא מחקירה והתפתחות של הדור אשר, בניגוד לדור הקודם, אינו מקבל את הערכים כמובנים מאליהם, אלא חוקר ובוחן את סולם ערכיו.
בקרב חוגי ישיבת מרכז הרב והזרם שלה מתייחסים למאמר כרלוונטי ואקטואלי אף בדורינו. ולעומתם - בקרב תלמידי ישיבת הר המור, ומנגד בקצה השני - בחלקים המודרניים והיותר ליברליים שבציונות הדתית, מתייחסים בהסתייגות לשייכות תובנותיו של הרב קוק לדורות הבאים.
אהרן צבי פרופס
אהרן צבי פְּרוֹפֶּס ("גרישה") (בכתיב יידי: פּראָפּעס; י"א בסיוון תרס"ד, 25 במאי 1904 - כ"ה בטבת תשל"ח, 4 בינואר 1978), הידוע גם כ"הבית"רי הראשון", היה איש תנועת בית"ר ומייסד מפעלי מוזיקה בישראל.
קורות חיים.
חייו ופעילותו הלאומית.
אהרן צבי פרופס נולד בשנת 1904 בעיר מיטבה שבפלך קורלנד, בצפון-מערב האימפריה הרוסית (כיום ילגבה, בלטביה), בן לפייגה לבית קרופמן ולמשה יוחנן, חובב ציון, בן למשפחת המדפיסים פרופס מאמסטרדם.
בצעירותו למד בגימנסיה עברית בריגה, וסיים את לימודיו בסמינר למורים שם. לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת פראג שבצ'כוסלובקיה.