הפרנס דוד יהושוע אופנהיים הוסיף בו בשנת 1624 את האגף האחרון, שנועד לשמש כבית מדרש, ושזכה לכינוי 'בית המדרש של רש"י' (אף על פי שנבנה כ-500 שנים לאחר מותו). ניתן למצוא בו כיום את כיסא האבן בו, לפי המסורת, למד ולימד רש"י, אך מסורת זו אינה מדויקת היסטורית. באמצע המאה ה-19 עבר בית הכנסת שיפוץ נרחב במהלכו אוחדו אגפי הגברים והנשים ובית הכנסת צויד בעוגב עליו ניגנו נכרים בשבתות וחגים. ממול למבנה הוקם בית כנסת אורתודוקסי, שנהרס ולא שוקם לאחר המלחמה.
בית הכנסת ובית המדרש הצמוד אליו הוצת וניזוק במהלך ליל הבדולח, ובהפצצות בסוף המלחמה הוא נהרס לחלוטין. בשנת 1949 יזם ארכיבאי העיר ד"ר אילרט, את הקמתו מחדש של שער הכניסה לבית-הכנסת העתיק, וב-1958 הוחל בשחזור בית-הכנסת במתכונתו העתיקה, בעלות של כחצי מיליון מארק גרמני במימונה של ממשלת גרמניה. בדצמבר 1961 הוא נחנך בטקס מרשים, בהשתתפותו של ראש הממשלה אדנאואר ואישים מרכזיים בקהילה לשעבר. דגם מוקטן של בית הכנסת, בנוסף לדגם מדויק של בית המדרש, נמצא בבית התפוצות.
המקווה במרתף הבניין שרד את ההרס ונותר על תילו. כיום משמש בית הכנסת לתפילה לקומץ יהודי וורמס בעיקר בחגים. בשנת 2010 הוצת בית הכנסת על ידי אלמונים שפיזרו במקום עלונים עם הכיתוב "אם לא תעזבו את פלסטין בשקט, אנחנו לא נעזוב אתכם בשקט". הלהבות כובו במהירות על ידי תחנת הכיבוי המקומית.
בית העלמין העתיק.
בית העלמין בוורמס (מכונה בגרמנית "החולות הקדושים" - Heiliger Sand) שהוקם בסוף המאה ה-11 בקירוב, הוא ככל הנראה העתיק ביותר באירופה שעדיין עומד על תילו, ומהווה עדות אילמת לקהילה היהודית המפוארת. טמונים בו לפחות אלפיים יהודים, כשהמצבה העתיקה ביותר ששרדה, זו של יעקב הבחור, היא משנת 1076, והאחרונה היא מ-1930. (בית עלמין חדש הוקם בשנת 1911). חלק מהקברים והמצבות נהרסו בתקופת שלטון הנאצים כדי לסלול "דרך קיצור" בתוך בית העלמין, אך פרידריך אילרט מארכיון העיר הזהיר מהריסה מוחלטת בתואנה שהימלר התרשם מהערך ההיסטורי בעת ביקורו במקום. לאחר תום המלחמה, ובמהלך שיקום המקום, הוצמדו שרידים של מצבות שבורות לחומת בית העלמין.
בשנת 2010 החלו חוקרים מאוניברסיטת היידלברג לפענח את הכתובת העתיקות והקשות לקריאה שעל המצבות, בעזרת טכנולוגיית סריקה חדשנית בתלת-ממד, אך רבות מהכתובות מופיעות עדיין בבירור ובעברית מדוברת:
מסיבה לא ידועה, המצבות אינן פונות כנהוג לכיוון ירושלים, אלא לכיוון דרום. במקום ניצבים קברים של רבנים, ביניהם המהר"ם מרוטנבורג (1293) ופודה עצמותיו אלכסנדר וימפפן (1307); רבי יעקב בן משה מולין המכונה מהרי"ל (1427), שלפי צוואתו המפורשת מצבתו היא היחידה שפונה לירושלים; רבי אליהו לואנץ, המכונה "בעל שם" (1636); רבי יאיר חיים בכרך, המכונה על שם ספרו חוות יאיר; ועוד קברים רבים אליהם נוהגים להגיע מתפללים מכל העולם על מנת להניח אבנים ופתקים עם משאלות ובקשות. מצבה נוספת במקום היא זו שהוקמה לכבוד שנים עשר פרנסי הקהילה, שלפי האגדה ביקשו במהלך מסע הצלב של 1096 הגנה ממועצת העיר, ולאחר שסורבו, רצחו את חברי המועצה, ואז התאבדו יחד בבית הקברות.
מרטין בובר תיאר בשנת 1933 את הליכתו בבית הקברות היהודי העזוב והדומם, תוך מבט על ההרמוניה החזותית של צריחי קתדרלת וורמס המשקיפה מעל:
מחזור ורמייזא.
מחזור ורמייזא הוא מחזור תפילות ופיוטים בן 750 שנה, ששימש את הקהילה היהודית עד מלחמת העולם השנייה. המחזור מכיל שני כרכים, שנכתבו בשנות 80–1272 בידי שני סופרים נפרדים. היקפו המרשים, עושר תכניו, והצורה האמנותית המרהיבה שלו, מעמידים אותו כמסמך בעל ערך רב שמאיר היבטים רבים בחיי הקהילות היהודיות באותם ימים. במשך דורות היה כתב היד שמור בבית־הכנסת הגדול של וורמס.
בזמן ליל הבדולח נשדד בית הכנסת כולל המחזור. חמש שנים אחר כך חיפשה מפקדת הגסטפו בעיר דרמשטאדט הסמוכה מומחה לפענוח כתבי-יד עתיקים ופנתה לד"ר אילרט, ארכיבאי העיר וורמס. הוא הוזמן לארמון הנסיך בדרמשטאדט, והורד לאחד ממרתפי הטירה, שהוטמנו בו כתבי־יד רבים שהנאצים שדדו, והתבקש לעמוד על טיבם. עיון קל בחומר העלה שבין האוצרות מצויים גם שני כרכי מחזור וורמס המפורסם. הד"ר אילרט אמר למפקד הגסטאפו כי התנאים במרתף אינם מאפשרים לפענח את החומר, ולבקשתו הועברו כתבי היד, ובהם גם הארכיון היהודי של קהילת וורמס, לארכיון העירוני. עם כיבוש העיר בידי בעלות־הברית, במרץ 1945, הודיע אילרט למפקד הצבא בעיר שמחזור וורמס שמור במגדל הקתדרלה של וורמס. מספר ימים אחר כך התייצבו במשרדו של אילרט שני קצינים מצבא ארצות הברית ובידם צו מן המפקד הצבאי של העיר, המסמיך אותם לקבל לידיהם את המחזור, על־מנת להעבירו למוזיאון היהודי של ניו יורק, אך אילרט סירב להוציאם מן הקתדרלה.
ב-18 בדצמבר 1946 דרשו שלטונות הכיבוש הצרפתיים, שבתחום שליטתם נמצאה העיר וורמס, דין וחשבון מפורט מהעירייה לגבי הבניינים היהודיים והרכוש היהודי שנמצאו בעיר. ועלתה הדרישה להוציא את המחזור היקר מרשות עיריית וורמס ולהעבירו לבעלות יהודית. הקהילה היהודית במיינץ, פנתה לבית־המשפט, בראותה עצמה יורשת האוצרות היהודיים ששרדו בחבל הריין (בוורמס לא נשארו יהודים באותה עת), ותבעה להעביר לרשותה את הארכיון היהודי של וורמס ואת שני כרכי המחזור. הדיונים המשפטיים נמשכו למעלה משנה ובסופם הסכימו נציגי קהילת מיינץ להשאיר את רוב התעודות וכתבי־היד למשמרת בוורמס, ובלבד שיחיו באחריות הקהילה.
הספרייה הלאומית בירושלים גם החלה להתעניין בתעודות הארכיון היהודי של העיר, ובייחוד בשני כרכי המחזור, על מנת ולהעבירם לישראל. אילרט, שהציל את המחזורים בזמן המלחמה (לטענתו תוך סיכון חייו), התנגד בתוקף להוצאת הספרים מן העיר, ואולם ב-18 בנובמבר 1954 פסק בית־המשפט בגרמניה כי ארגון ועידת התביעות זכאי לקבל לידיו את רכוש הקהילה היהודית שחרבה. במקביל התנהלו בירושלים דיונים, במטרה לכלול את שני כרכי המחזור בהסכם השילומים עם גרמניה המערבית, שעמד להיחתם אז. לבסוף ב-2 באוקטובר1956 נחתם הסכם בין ממשלת ישראל, ממשלת הרפובליקה המערב־גרמנית, ממשלת מדינת ריינלנד-פפאלץ ועיריית וורמס, שלפיו מתחייבת עיריית וורמס לשמור במוזאון או בארכיון העירוני אותן תעודות שיישארו ברשותה, לשקם את בית־הכנסת העתיק ולהעביר את שני כרכי המחזור לארכיון בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים. ב-14 במרץ 1957 נמסרו המחזורים לידי נציג ממשלת ישראל והועברו לירושלים. שם שני הכרכים שמורים וזמינים לעיון גם באתר האינטרנט של הספרייה הלאומית.
במחזור וורמס מופיע המשפט המתוארך הראשון ביידיש:
גוּט טַק
אִים בְּטַגְֿא
שְ וַיר
דִּיש מַחֲזֹור
אִין בֵּיתֿ הַכְּנֶסֶתֿ
טְרַגְֿא
בעברית: יום טוב יזומן (או יואר) למי שיישא מחזור זה לבית הכנסת.
בשנת 1981, נשלח המחזור לשיקום בספרייה הלאומית של אוסטריה, אספן העתיקות, חיים אלעזר רבינוביץ, ביקש אישור לנצל את ההזדמנות ולהכין העתקי פקסימיליה שלהם. הוא קיבל אישור והכין 300 עותקים שנמכרו תמורת 2,800 דולר כל אחד, לאספנים וספריות ברחבי העולם.
מזכר הביטחון הלאומי המחקרי 200
מזכר הביטחון הלאומי המחקרי 200: השלכותיו של גידול האוכלוסייה העולמי לאינטרסים ולביטחון הלאומי של ארצות הברית (באנגלית: National Security Study Memorandum 200: Implications of Worldwide Population Growth for U.S. Security and Overseas Interests) הוא מסמך אשר הושלם ב-10 בדצמבר 1974 על ידי המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית בהנחייתו של מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר ואומץ בתור המדיניות הרשמית של ארצות הברית על ידי הנשיא ג'רלד פורד בנובמבר 1975. במקור המסמך היה מסווג, אך בסופו של דבר הוסר סיווגו והוא הועמד לרשות חוקרים בשנות ה-90.
התזה הבסיסית של המסמך הייתה כי גידול אוכלוסין במדינות המתפתחות מהווה סכנה ביטחונית לארצות הברית, משום שהוא יוביל לחוסר יציבות פוליטית ואזרחית בייחוד בארצות המתפתחות שבהן יש פוטנציאל לצמיחה כלכלית.
שלוש עשרה מדינות מופיעות בדו"ח כבעייתיות במיוחד עבור ארצות הברית במובן של האינטרסים הביטחוניים: הודו, בנגלדש, פקיסטן, אינדונזיה, הפיליפינים, תאילנד, טורקיה, ניגריה, מצרים, אתיופיה, מקסיקו, קולומביה וברזיל. בדו"ח מוצגות אלה כמדינות שיתרמו ל-47% מהגידול באוכלוסייה העולמית.
הדו"ח תומך בקידום ההשכלה ואמצעי המניעה ואמצעים נוספים של שליטה בגידול האוכלוסין. הדו"ח מעלה את השאלה שמא על ארצות הברית לשקול הקצאה מועדפת של עודפי מזון למדינות המטיבות יותר לשלוט בגידול אוכלוסייתן.
טרנסצנדנטליזם
מבקר אומנות
מרגרט פולר
שרה מרגרט פולר אוסולי (באנגלית: Sarah Margaret Fuller Ossoli, ידועה כמרגרט פולר; 23 במאי 1810 – 19 ביולי 1850) הייתה עיתונאית, מורה ומבקרת אמריקאית. פולר ידועה בשל פעילותה למען זכויות האישה והשתייכותה לתנועת הטרנסצנדנטליזם האמריקאית. היא הייתה האישה הראשונה בהיסטוריה שמילאה תפקיד של מבקרת ספרות בעיתונות האמריקאית. ספרהּ "נשים במאה ה-19" , אשר יצא בשנת 1845, נחשב ליצירה הפמיניסטית המשמעותית הראשונה בארצות הברית.