לזמבזי יובלים רבים, שמקצתם נהרות בפני עצמם, ושטח הניקוז שלו כ-1.4 מיליון קמ"ר. חלקו העלי של הנהר זורם ברמה המקבלת את מימיה מגשמי קו המשווה, שיורדים מאוקטובר עד מרץ. מרמה זו יורד הזמבזי לשטח נמוך יותר וצונח יותר מ-100 מטר במפלי ויקטוריה. שני סכרים ענקיים נבנו על חלקו האמצעי של האפיק: סכר קריבה בגבול זימבבואה-זמביה, שנחנך ב-1958 וגובהו 125 מטרים, וסכר קבורה-בסה בצפון-מערב מוזמביק, שנחנך באמצע שנות ה-80. מאחורי שני הסכרים האלה נקוו מאגרי מים מלאכותיים מהגדולים בעולם. שני הסכרים מספקים כמויות חשמל גדולות לזימבבואה, לזמביה ולמוזמביק. אוניות קיטור שטות מן הים במעלה הזמבזי לאורך 650 ק"מ. בנהר וביובליו כ-6,400 ק"מ טובים לשיט. לבני אירופה נודע על הזמבזי מפי הערבים, וגם כשהגיעו אליו לבסוף, שטו רק באפיקו התחתון.
האירופי הראשון ששט גם בחלקו העלי היה דייוויד ליווינגסטון, בשנים 1853–1855. בשנת 1855 סייר באזור על מנת לגלות תושבים מקומיים שהאמונה הנוצרית טרם נגלתה אליהם. הוא שט במורד הזמבזי הגועש בסירת קאנו פרימיטיבית ובקושי נחלץ. למפלים העצומים שראה קרא ליווינגסטון על שמה של מלכתו, ויקטוריה.
כיום מהווים הזמבזי ומפלי ויקטוריה מוקד משיכה לאלפי תיירים בשנה. רוב חברות הרפטינג המקומיות יוצאות מהעיירות ויקטוריה פולס שבזימבבואה או מליווינגסטון שבזמביה. בסביבות החלק התחתון של הנהר, או בחלקו העליון, מאות רבות של אנשים נעזרים בשירותיהן של עשרות חברות הרפטינג הפועלות דרך קבע על הזמבזי ומציעות מסלולי שיט מגוונים בין מפליו השונים של הזמבזי. הזמבזי מארח את אליפות העולם ברפטינג ובכך זוכה להכרה בינלאומית בכל הקשור להיותו בין הנהרות המשובחים בעולם לרפטינג.
אינגושטיה
הרפובליקה האינגושטית (ברוסית: Респу́блика Ингуше́тия - רפובליקה אינגושטיה; באינגושית: ГIалгIай Мохк) היא רפובליקה של רוסיה השוכנת בדרום הפדרציה הרוסית.
היסטוריה.
אינגושטיה הפכה לראשונה לחלק מהאימפריה הרוסית בשנת 1810. בין השנים 1921 ו־1924 היא הייתה חלק מהרפובליקה הסובייטית ההררית עם קברדינו-בלקריה, קאראצ'אי-צ'רקסיה, צ'צ'ניה וצפון אוסטיה - אלניה. בין השנים 1934 ל-1992 היא הייתה חלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאלית האוטונומית צ'צ'נו-אינגוש למעט תקופת מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה חשד סטלין בכך שתושבי אינגושטיה עוזרים לצבא הנאצי ולכן הגלה את כל האוכלוסייה למרכז אסיה. בשנות החמישים החלה חזרה של תושבי אינגושטיה המקוריים לארצם שכבר קלטה תושבים מצפון אוסטיה. עם נפילת ברית המועצות הוכרז חבל זה כרפובליקה עצמאית שבירתו הייתה נזראן. בשנת 2002 הועברה הבירה מנזראן למגאס שהיא עיר הבירה הנוכחית.
גאוגרפיה.
אינגושטיה נמצאת בדרום רוסיה באזור הקווקז. רפובליקת אינגושטיה גובלת בתחום רוסיה ברפובליקת צפון אוסטיה - אלניה וברפובליקת צ'צ'ניה. וכן היא גובלת בגאורגיה. בשטח אינגושטיה ישנן נקודות רבות להפקת נפט וגז טבעי אשר אינגושטיה עשירה בהם.
דמוגרפיה.
העם האינגושי קרוב מאוד לעם הצ'צ'ני והם אף דוברים שפות דומות (אינגושית וצ'צ'נית) השייכות לאותה משפחת שפות. כ-94 אחוזים מאוכלוסיית אינגושטיה הם אינגושים, כ-4.6 אחוזים צ'צ'נים, כאחוז הם בני העם הרוסי, כחמישית אחוז טורקים. סה"כ ישנן 78 קבוצות אתניות כיום באינגושטיה.
רוב תושבי רפובליקת אינגושטיה הם מוסלמים סונים.
הנילוס הכחול
הנילוס הכחול (מערבית: النيل الأزرق, אַ-נִיל אַל-אָזְרַק; באמהרית: ጥቁር አባይ, טְקוּר אֶבַּיי; באורומו: Biluu Naayil) הוא נהר באפריקה המהווה את המקור העיקרי למימי הנילוס.
באמהרית נקרא הנילוס הכחול "נהר עבאי", שפירושו הוא ״נהר האב״. שם זה ניתן לו בגלל מראהו הכהה, הנובע מהאדמה הנסחפת על ידי הנהר בזרימתו מהרמות הגבוהות בו נמצא אגם טאנה.
גאוגרפיה.
הנילוס הכחול זורם מאגם טאנה באתיופיה אל נקודת המפגש שלו עם נילוס הלבן בסביבות ח'רטום, שם מתחיל הנילוס. אורך מסלול הנילוס הכחול הוא כ-1,460 קילומטרים. בתחילה זורם הנילוס הכחול דרום מזרחה, לאחר מכן דרומה, עד שהוא פונה מערבה. ליד הגבול עם סודאן הנילוס הכחול פונה צפונה עד לסיומו בנקודת ההמפגש עם הנילוס הלבן.
המסורת האתיופית רואה בנהר "עבָאי הקטן" המתחיל את זרימתו בגובה של 2,744 מטר בסביבת העיר גש עבי ונשפך לאגם טאנה, חלק מהנילוס הכחול, וממילא מזהה את התחלת עבאי הקטן כתחילת הנילוס הכחול.
הנילוס הכחול מספק 70% מכמות המים לנילוס וכ-80% מהמים בעונה הגשומה בהרי אתיופיה המשתרעת בין יוני לספטמבר. בעונה הגשומה הנילוס הכחול מתמלא במים הנשפך לנילוס ומעלה את מפלסו.
היסטוריה.
בהיות הנילוס הכחול מקור עיקרי למימי הנילוס, ביקשה בריטניה במשך השנים לקבל שליטה על השטח של הנילוס הכחול כדי שתוכל לשלוט במים הזורמים בנילוס ובכך להחזיק מנוף לחץ כלפי מצרים. בשנת 1927 בקשה בריטניה, ששלטה בסודאן, להביא את דרישתה לפני חבר הלאומים. לאחר כיבוש אתיופיה על ידי איטליה, הדגישו דוברים איטלקים כי לבריטים הבטחו רק זכויות במים ולא זכויות טריטוריאליות על אזור הנילוס הכחול.
בשנת 1958 התפתחה מתיחות בין מצרים וסודאן על חלוקת מימי הנילוס הכחול. בהמשך נחתם הסכם בין המדינות על חלוקת מי הנהר.
סכרים.
בשנת 1899 מינתה ממשלת בריטניה, שכבשה את סודאן, משלחת בראשות ויליאם גארסטין לחקור את הנילוס הכחול. בשנת 1904 הציעה המשלחת להקים סכר על הנילוס הכחול כדי להסדיר את הזרימה ובכך למנוע נזקי שיטפונות ואיבוד מים. בינתיים, בשנת 1902, נחתם בין בריטניה וממשלת אתיופיה הסכם על פיו לא ייבנה סכר על הנילוס הכחול מבלי רשות מבריטניה או סודאן. בדצמבר 1925 חתמו איטליה ובריטניה על הסכם שחלק את אתיופיה לאזורי השפעה והותיר את הקמת הסכר במעלה הנילוס הכחול בידי בריטניה. ביוני 1926 נודע לממשלת אתיופיה על ההסכם והיא מחתה שההסכם נעשה מאחורי גבם. בריטניה הגיבה בטענה שלא תעשה דבר ללא הסכמת אתיופיה והסכר יועיל לכל המדינות באזור. לקראת סוף 1927 החלה חברה אמריקנית לחקור את אפשרות הקמת הסכר על הנילוס הכחול, אולם עלויות ההקמה היו גדולות והקמת הסכר נדחה. ביוני 1935 התקיים משא ומתן בין מצרים וסודאן על חלוקת המים שיגיעו בעקבות הקמת הסכר. היו שפקפקו ביעילות של הקמת סכר ליד מקור הנילוס הכחול וטענו שרוב מימיו מצטרפים אליו בהמשך ולכן לסכר תהיה השפעה מועטה. תוכניות להקמת הסכר ליד מקור הנילוס הכחול עלו מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-20 הקימו הבריטים את סכר סנאר על הנילוס הכחול כ-200 קילומטר דרומית לח'רטום על מנת לאגור מים לגידול כותנה. הסכר נפתח בינואר 1926 ושימש לגידול כותנה בהיקף נרחב.
בסוף 1958 הוחל בעבודות ראשונות להקמת סכר רוזייריס על הנילוס הכחול בגבול שבין אתיופיה וסודאן. בשנת 1961 קיבלה סודאן מלווה מהבנק העולמי לצורך הקמת הסכר. הסכר נועד לאגור 7.6 מיליארד ממ"ק לצורך השקיית 12 מיליון דונם.
נילוטים
הנילוטים הם שבטים שמקורם באזורים הקרובים לנהר הנילוס במזרח אפריקה. חלק מהקבוצות הללו הן לו , סארה , מסאי, קלנג'ין, דינקה, נואר, שילוקים, אטקר ודוברי שפות מאא . כל אחת מן הקבוצות האתניות הללו התפצלה מספר פעמים, וישנם שבטי-בת שלא הוזכרו כאן. ישנן טענות שמספר קבוצות אתניות במערב אפריקה, כמו סרר מסנגל, מגמביה וממאוריטניה הן חלק מהעמים הנילוטיים.
רוב אוכלוסיית דרום סודאן מורכבת מבני שבטים נילוטיים; גם במצרים חיים בני הקבוצה האתנית. כמו כן, זוהי הקבוצה האתנית השנייה בגודלה באזורים שסביב האגמים הגדולים של אפריקה (במדינות בורונדי, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, קניה, רואנדה, טנזניה ואוגנדה), ואנשיה חיים גם בדרום-מערב אתיופיה.
הנילוטים מאמינים בנצרות ובמספר דתות מסורתיות.
רימון (נשק)
קאדי
קאדי (قَاضِي (قَاضٍ), תעתיק מדויק: קאצ'י) הוא שופט מוסלמי הפוסק לפי חוקי השריעה, מקבץ החוקים הדתיים של האסלאם.
ברוב החברות המוסלמיות הקאדי מוסמך לדון בעברות על מצוות האסלאם, במשפט פלילי ובדיני ממונות, אולם במדינת ישראל הוא מוסמך לדון בדיני אישות וירושה בלבד, אף כי שכיחים גם דיונים בענייני הקדש (ואקף). עאלם הממונה לקאדי מחויב לדון על-פי ספרי החוקים של האסכולה המשפטית אליה הוא משתייך (האסכולה החנפית, האסכולה החנבלית וכדומה).
על פי המסורת המוסלמית, מונה הקאדי הראשון על ידי הח'ליפה עומר בן אל-ח'טאב, על מנת להקל על עצמו את נטל השיפוט. בתקופת הח'ליפות היו הקאדים ממונים על ידי הח'ליפה או מושל מטעמו, וחויבו לציית להם.
בישראל מוכר מעמד הקאדי בתוך בית הדין הדתי המוסלמי הנקרא "בית דין שרעי" (מהמילה "א-שריעה" - ההלכה המוסלמית). במדינת ישראל פועלים שמונה בתי דין שרעיים אזוריים בערים באקה אל-גרבייה, עכו, חיפה, נצרת, טייבה, יפו (תל אביב), באר שבע וירושלים. בנוסף להם פועלים בית הדין השרעי לערעורים והנהלת בתי הדין השרעיים, אשר ממוקמים בירושלים.
בית הדין האזורי דן בהרכב של קאדי אחד ובית הדין השרעי לערעורים דן בהרכב של שלושה קאדים. מעמדם, מינויים ועניינים אחרים הנוגעים לקאדים בישראל מוסדרים בחוק הקאדים, התשכ"א-1961.
פסקי הדין של בית משפט בראשות קאדי נקראים סיג'יל (sigill) מהמילה הלטינית סיגילום (Sigillum) שמשמעה חותם.
מערכת המשפט בתקופת בית עבאס.