גלסנר חשב באותה תקופה שברצונו להיות סופר ולכן קרא סופרים מימי ראשית הספרות העברית המודרנית, בהתחלה את ביאליק ובמהרה נמשך לברנר, בגלל חוויות והשפעות דומות. כמו כן נמשך לספרות הרוסית הקלאסית. בשנת 2009 פרסם סיפור קצר בכתב העת "מסמרים" שמבוסס על חוויית היציאה בשאלה שלו, לו קרא: "איבוד בתולין או: חזרה בשאלה".
בשנת 2004 ראה אור הרומן הראשון פרי עטו, "ובזמן הזה", שעוסק בחוויות של צעיר יוצא בשאלה בעולם החילוני ובעיקר בחוויות של מיניות. ב-2004 יצר יחד עם צח ניסנבוים את הסרט "מעבר להרי החושך" העוסק במשפחת מתנחלים. הסרט שודר בערוץ 8, ובמסגרת פסטיבל דוקאביב.
בשנים 1996–1997 השלים חצי מהחובות לתואר הראשון בהיסטוריה כללית באוניברסיטה הפתוחה, ובשנים 1997-2001 למד בתוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים של אוניברסיטת תל אביב על שם עדי לאוטמן. בשנים 2003-2001 שימש כעמית מחקר במרכז שלם, שבמסגרתו כתב מאמרים בנושאי ישראל והציונות. בשנים 2004-1999 עשה תואר שני בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב, עבודת התזה עסקה בניתוח יונגיאני של יצירת יוסף חיים ברנר ונכתבה בהדרכת פרופסור דן לאור. בשנים 2007–2011 כתב גלסנר עבודת דוקטורט על ביקורת הספרות בישראל בעשורים האחרונים, במימון "מלגת נשיא" בחוג לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן, בהדרכת ד"ר רחל אלבק-גדרון. העבודה נחלקת לשני חלקים: חלקה האחד עוסק בביקורת הספרות בעיתונים בישראל בעשורים האחרונים; חלקה השני עוסק בשנים המעצבות של הדיון הפוסט-מודרניסטי, דיון שהתפתח בביקורת הספרות האמריקאית בשנות ה-60 של המאה ה-20 ועסק בעיקר במעמד השפה בתרבות.
בשנת 2017 ראה אור הרומן השני פרי עטו, "מדוע אינני כותב", רומן בצורת ממואר על שאפתנות ספרותית, גבריות ובגרות, מיניות ואהבה.
ביקורת הספרות.
בסמוך ליציאת ספרו החל גלסנר לכתוב ביקורת ספרות. בתחילה כתב ב"מקור ראשון", במוסף "הארץ" ובמוסף "תרבות וספרות" של "הארץ". בין מרץ 2005 למרץ 2011 שימש כמבקר ספרות המקור של העיתון "מעריב", ובמסגרת זו פרסם מדי שבוע במשך שש שנים טור ביקורת אודות ספרות ישראלית העכשווית. בשנים 2004–2007 והחל ממרץ 2011 הוא בעל טור שבועי של ביקורת תרבות בעיתון "מקור ראשון". בשנים 2009–2010 היה פנליסט בענייני ספרות בתוכנית "דיבור חדיש" ששודרה בערוץ 8 והחל מיולי 2011 הוא בעל טור שבועי לביקורת ספרות במוסף הספרותי של "ידיעות אחרונות". פרסם מאות רבות של ביקורות ספרות ותרבות ישראלית וכללית בעיתונים: "מעריב", "הארץ", "מקור ראשון", "Time Out תל אביב", "ynet" ו"ידיעות אחרונות". כמו כן פרסם מאמרים בכתבי העת: "ארץ אחרת", "אודיסאה", "עמדה" ו"תכלת". פרסם הקדמה (יחד עם ד"ר עירן דורפמן) לספר העיון של ג'ון אליס "נגד הדקונסטרוקציה" בהוצאת שלם. ופרסם מאמר על חנוך לוין בתוך הספר "אדוני התרבות" שיצא לאור בהוצאת עם עובד ב-2003.
ב-2010 הודיעה הוצאת זמורה ביתן לעיתון "מעריב" שהיא מסרבת לשלוח לעיתון ספרים כי הביקורות של גלסנר שליליות ולטענתה היה בהן משהו אישי נגד ההוצאה. הטענה עוררה באותה עת דיון ציבורי, העיתון גיבה את גלסנר וכתב שהוא ירכוש מכספו את ספרי ההוצאה.
ב-2010 ראה אור מאמר של גלסנר באתר "עין השביעית" שמותח ביקורת על מוספי הספרות של העיתון "הארץ". המאמר טעו שהביקורות אינן חדות דיין, שהיעדר מבקרי ספרות קבועים הופך את הביקורות לאקראיות ותלושות הקשר, שהעיתון אינו נותן מקום מספיק לדיון בספרות ישראלית, במיוחד במוסף "תרבות וספרות" של העיתון, ושהביקורות מוטות פוליטית. בני ציפר, עורך מוסף הספרות של עיתון "הארץ" הגיב במאמר שרובו ביקורת על גלסנר ומיעוטו דחיית חלק מטענותיו.
בנוסף לעבודתו העיתונאית, גלסנר הוא מרצה לפילוסופיה של התרבות בתוכנית לתארים מתקדמים בבצלאל, ועורך את ״פוסט פוסט״ - מגזין מקוון לתרבות של התוכנית לתואר שני במדיניות ותאוריה של האמנויות בבצלאל. הוא מפרסם מאמרים ומחשבות בבלוג האינטרנטי "מבקר חופשי" העוסק בביקורת הספרות ובמהותה.
ב-2018 יצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד אוסף מהמאמרים, המסות והביקורות שפרסם במהלך השנים, בשם "מבקר חופשי".
מליסה ראוך
דאו (מושג בפילוסופיה סינית)
דאו או טאו (בסינית: 道, פין-יין: Dào) היא מילה בשפה הסינית, שמשמעותה המילולית היא 'דרך', 'נתיב' או 'מסלול', אך במובן רחב יותר משמעותה היא 'עיקרון' או 'דוקטרינה'. בנוסף היא גם משמשת כמושג מפתח במספר פילוסופיות סיניות, ביניהן קונפוציאניזם, דאואיזם וצ'אן. הבנת מונח זה קשה מנקודת מבט מערבית:
מחד גיסא זוהי אולי המילה הידועה יותר בשפה הסינית, מאידך גיסא מובנה לוט בערפל כבד יותר מזה של רוב המונחים הדתיים והפילוסופיים בכלל והסיניים בפרט.
ספר הדאו (דאו דה ג'ינג), הספר הדאואיסטי הראשון, נפתח במשפט הבא:
הוויכוח המקורי על אודות דאו לא התנהל על ההגדרה האנציקלופדית של הדאו או על טבעו, אלא על מיקומו ודרכי המפגש איתו. למילה זו פירושים רבים ואף אחד מהם אינו יכול להוות את הפירוש ה'אמיתי' או ה'סופי' שלו באופן עקרוני. דאו הוא מושג מטאפיזי המוכר במיוחד מספר הדאו עליו מתבססת הדת הדאואיסטית, אך ראה שימוש עוד לפני כן בפילוסופיה הקונפוציאנית, אם כי במקור במשמעות אחרת. הרעיון של דאו כפי שניסח אותו לאו דזה אומץ מאוחר יותר על ידי הקונפוציאנים וזרם הזן בבודהיזם (שהחל בסין ושמו שם הוא צ'אן) וגם בצורה חופשית יותר ברחבי מזרח אסיה בכלל הדתות והפילוסופיות. בתוך ההקשרים האלו דאו מסמל את המהות בראשיתית או הטבע הבסיסי של היקום. בטקסט היסוד של הדאואיזם, הדאו דה ג'ינג, לאו דזה מסביר כי דאו איננו 'שם' עבור 'דבר' מסוים, אלא הסדר הטבעי הבסיסי האולטימטיבי של היקום אשר מהותו קשה מאוד לאמוד. דאו אפוא 'אלמוני לנצח' (דאו דה ג'ינג-32. לאו דזה), וצריך להיות מופרד מאינספור דברים המכונים ב'שם' אשר נחשבים צורותיו.
הפרסום העולמי של דאו נובע בעיקר הטקסט הדאואיסטי הקלאסי הדאו דה ג'ינג, אשר, יחד עם הביבליה ובהגאוואד גיטה, הוא אחד הטקסטים המתורגמים ביותר לשפות זרות. דאו מייצג את העיקרון הנצחי של פעולה, או יצירה, האחראית על המקור של אחדות והדואליות, וגם על תחילת העולם והבריאה ('10,000 הדברים'). בדאואיזם, צ'אן בודהיזם וקונפוציאניזם, היעד של פרקטיקה רוחנית הוא 'להפוך להיות אחד עם הדאו' או 'להגיע להרמוניה בין הרצון של האדם לטבע' (ראו: סטואיות), כדי להשיג 'פעולה ללא מאמץ' (Wu wei, 無爲). זה כרוך בפרקטיקות מדיטטיביות ומוסריות. בהקשר חשוב עם הרעיון הדאואיסטי של 'מעלה' (德; De).
במקורות הדאואיסטיים, ה'פעולה ללא מאמץ' המזוהה לעיתים קרובות עם מים ועם הטבע הכנוע שלהם. אף על פי שמים הם רכים וחלשים כביכול, יש להם את היכולת לשחוק מוצקי אבן ולהזיז הרים. מים הם ללא רצון משלהם, אך למרות זאת אינם שבירים כמו חומר מוצק וקשה מהם בהרבה. עקב טבעם ונטייתם, מים יכולים, פוטנציאלית, למלא כל מכל בעל כל צורה. מחזור המים מאפשר להם ללכת ל'כל מקום', הן לתוך גומה הקטנה ביותר והן לתוך אוקיינוס הענק, באופן מטפורי וגם בפועל. טיפות של מים, כאשר יורדים בתור גשם, מתאספים בפרשת המים, זורמים ומגבשים נהרות ואגמים, ולבסוף נשפכים לתוך הים המטפורי: זהו טבעם של מים.
ישנם כמה מושגים הדומים במידה מסוימת למושג דאו במסורת המערבית, כמו למשל מושג ה'דה-סיין' (Dasein) בפילוסופית הגרמנית, מתורגם בדרך כלל כ'היות' או 'קיום', אם כי יהיה מדויק יותר להגדיר את מושג הדאו בתור זה שכולל את ה'יש' ואת ה'אין' או ה'היות' ו'לא להיות'. יש מקום להשוות את דאו עם לוגוס המקורי של פילוסוף יווני הרקליטוס במסורת הודית, באחד הטקסטים המרכזיים – אדוויטה וודנטה, המקבילה של המונח דאו הוא ברהמן, חודר כל, מחלחל לכל. זהו אחד המושגים הבסיסיים שנוסח על ידי שנקרה. הרעיון של דאו שימש, וממשיך לשמש, בהצלחה את הסתגלותם של רעיונות של האסלאם לעולם הסיני; ולהפך - תפיסות סינית של העולם לתוך האידאולוגיה אסלאמית ('הדאו של האסלאם'). באסלאם בכלל ובסופיזם בפרט, ניתן לראות את הרעיון של 'שביל', 'כוח' ו'מילה' שיכולים בקלות להיות תואמים את הפילוסופיה הסינית באמצעות המושג דאו.
פרשנויות דתיות, פילוסופיות ותרבותיות.
פרשנויות דאואיסטית.
בדאואיזם, למונח 'דאו' משמעות אונטולוגית, כאשר פירושו הן שורש בראשיתי של היקום, והן החוק המסתורי וידיעת שלמות של החיים המונחים בבסיסו. מן הדאו נובעת הקוטביות של היין והיאנג, מקוטביות בסיסית זו נוצרים כל שאר הניגודים ואלו מולידים את השינוי, תנועה, חדירה הדדית, כתוצאה מכל אלו נוצר העולם. הופעתו של העולם לא בהכרח מצביע על כך שהייתה תקופה שבה העולם התחיל להתקיים, או תקופה בה העולם לא היה קיים. העולם היה קיים תמיד. לא מדובר בהתחלה של זמן, כמו בתנ"ך, אלא בהבנה מעמיקה של עקרון הקיום. מילים כמו 'הופעה' ו'התחלה' אפוא אינן תואמות את רוח החשיבה על דאו. למעשה, צריך היה להחליף את המילים הללו, אך המשימה קשה עד כדי כך שאנו נאלצים להשתמש במילים אלו בכל זאת כדי לתאר איכשהו את הדאו.