המתחם היה למוקד משיכה לחובבי קולנוע. במקום פועלים שלושה מתחמי קולנוע ובהם 30 אולמות, כולל קולנוע IMAX וקולנוע המציג סרטים באנגלית, וכן אקדמיה לקולנוע ומוזיאון קולנוע. בכיכר פוטסדאם אף "התיאטרון בכיכר פוטסדאם" (Theater am Potsdamer Platz) ובו 1,800 מושבים, אשר בו אף מקרינים סרטים ובו מתקיים מדי שנה פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין. בקומה תת-קרקעית מתחת לתיאטרון שוכן מועדון ריקודים פופולרי בשם Adagio Nightlife.
ב-1 במרץ 1992, לאחר שיפוץ כולל נפתחה מחדש בכיכר פוטסדאם תחנת הרכבת הפרברית (S-Bahn), וב-13 בנובמבר 1993 נפתחה מחדש תחנת הרכבת התחתית. מתחת לכיכר נבנתה תחנת רכבת תחתית נוספת, אולם לא הוחלט עדיין על השלמת הקו שיעבור בה והיא משמשת בינתיים כגלריה לאומנות. בשנת 2006 נפתחה במקום אף תחנת רכבת אזורית (Regionalbahnhof). קיימות תוכניות לחדש אף את תנועת הקרוניות החשמליות לכיכר פוטסדאם. קווי אוטובוס רבים משרתים את אזור הכיכר ובמקום נבנו כ-4,000 מקומות חניה, 2,500 מתוכם תת-קרקעיים.
מרתון ברלין המתקיים מדי שנה בסוף השבוע האחרון של חודש ספטמבר, עובר מאז 2001 בכיכר פוטסדאם. מובילי המרוץ חולפים בדרך כלל בכיכר כ-10 דקות לפני הגיעם לקו הגמר.
דסק&quot;ש
תפילת המחרוזת
תפילת המחרוזת (בלטינית Rosarium באנגלית "Rosary") היא תפילה קתולית מסורתית, שמה מתאר את מחרוזת התפילה אשר משמשת למנות את התפילות המרכיבות אותה. התפילה הזאת היא אחת מן התפילות הבסיסיות ביותר בנצרות הקתולית, במיוחד תחת הערצת מרים. המחרוזת מורכבת בעיקר מהתפילות האווה מריה (בעברית ״שמחי מרים״), אבינו שבשמים, תפילת פאטימה והתהילה תהיה ("Gloria Patri"). במחרוזת תפילת שמחי מרים נאמרת מאה וחמישים פעמים, בהקבלה למאה וחמישים התהילים של דוד המלך. אי לכך, נקראת המחרוזת גם התהילים של מרים.
התפילה מתחילה בסימן הצלב ותפילת אני מאמין (נוסח השליחים), לאחר מכן בשלושה שמחי מרים. שאר התפילה מורכבת מחמישה עשר עשורים (decades) שלפני כל אחד נאמרת תפילת התהילה תהיה (ותפילת פאטימה), מוכרז הרז ולאחר מכן נאמרת תפילת אבינו שבשמים ועשר פעמים שמחי מרים, תוך כדי מדיטציה או התבוננות על הרז, בסוף נאמרת תפילת שמחי מלכה קדושה (salve regina).
רזי המחרוזת.
חמישה עשר רזי המחרוזת המסורתיים הם רזי השמחה, רזי המכאובות ורזי הכבוד. בנוסף להם, נוספו מאוחר יותר תחת האפיפיור יוחנן פאולוס השני רזי האור. הרזים הם של חייו, יסורו ותחייתו של המשיח הנוצרי וחייה של אימו, המאמין, בזאת, נקרא להתבנון ברזים אלו ולאמץ ולחקות בחייו האישיים את הסגולות שהם מלמדים:
היסטוריה ופרשנויות.
התהילים היו מאז ומתמיד, הן ביהדות והן בנצרות, מקור ראשי לתפילה. בקרב נוצרים תפילת התהילים הייתה שכיחה ביותר: להודיה, על מנת להלל את האל, בזמן אבל, בתפילות קהילתיות, בתפילות אישיות וכן, כפרשנות או כנבואה למשיח המתקרב שהתגלם בדמותו של ישוע הנוצרי. נזירים ונזירות ואנשי דת במיוחד נהגו להתפלל יחדו את תפילת השעות, שכוללת ברובה את התהילים, אך רוב המאמינים שלא ידעו קרוא וכתוב נהגו לומר במקום זאת מאה וחמישים ״אבינו בשמים״ או מאה וחמישים ״שמחי מרים״, בחיקוי מאה וחמישים התהילים. בעקבות זאת, על מנת להקל על ספירת התפילות המחרוזת התפתחה בשלהי המליניום הראשון.
הגרסה האחרונה והעכשווית של המחרוזת צברה אהדה בקרב המאמינים במאה ה-13 לאחר שדומיניקוס הקדוש קיבל אותה ממרים, לפי המסורת הנוצרית, על מנת להטיפה לנוצרים, ככלי להילחם בכפירות שהיו נפוצות בזמנו. אף על פי כן, יש שטענו שהמחרוזת ניתנה לראשונה לידי דומיניקוס והתפילה לא הייתה קיימת טרם לכן כלל. עם זאת, יש המחזיקים שהדבר היה פרי דמיונם של נזיר בעלי רגשות חיבה חזקים כלפי המחרוזת. אומנם לא קיימת תמימות דעים לגבי הנושא.
אדיקות למחרוזת גברה לאחר הניצחון של הצי הנוצרי בקרב לפנטו הימי נגד הכוחות הטורקיים. במאה ה-16 אירופה הנוצרית, ניצבה בסכנה ממשית - האימפריה העות׳מאנית המשיכה להתרחב, הטורקים הכחידו את הנצרות בצפון אפריקה ובניסיון להשתלט על אירופה הם התחילו בפלישה ימית פתאומית במטרה להגיע ללפנטו ומשם לחלק את העולם הנוצרי ולכבושו. המאמינים שנשלחו להילחם בטורקים, חלקם ללא ידע צבאי כלל, בטוחים בהפסדם המתקרב התפללו את המחרוזת.
איתם גם האפיפיור פיוס החמישי הקדוש התפלל ברומא, בוותיקן לניצחונם יחד עם קהל רב של מאמינים ואף הורה להשאיר את הכנסיות פתוחות ברחבי רומא לאורך כל היממה על מנת לתת לעודד את המאמינים להתפלל גם בלילות. הצי הנוצרי זכה בניצחון גורף בקרב, במספר אבדות קטן בהרבה מאשר לעות׳מאנים והאיום על הנצרות באירופה פסק. לאחר שפיוס החמישי שמע על כך הוא הוסיף מיד ללוח השנה הליטורגי את חג ״גברתנו של המחרוזת״. מאז גם דעך הכוח העות׳מאני בצפון אפריקה עד שהוא הודחק למזרח התיכון.
בתרבות ובאומנות.
המחרוזת מחזיקה מקום חשוב בליבם של קתולים. מאמינים רבים מבקשים להיקבר בעודם אוחזים במחרוזת. באומנות, קדושים רבים נוטים להחזיק את המחרוזת בידם, נזרים לובשים את המחרוזת על מותניהם בעיקר במסדר הפרנציסקיני, דומינקאני ועוד במסדרים רבים אחרים. המחרוזת מהווה בתרבות הקתולית ואף העולמית סמל לאדיקות, למסירות ולאמונה.
אפילפסיה בבעלי חיים
גם לבעלי חיים אחרים מלבד בני אדם יכולה להיות אפילפסיה. היא מאופיינת בהתקפים אפילפטיים חוזרים. אפילפסיה אצל כלבים היא בדרך כלל גנטית. אפילפסיה אצל חתולים ובחיות מחמד אחרות היא נדירה יותר, כנראה משום שאין מרכיב תורשתי של אפילפסיה בחיות אלה.
אפילפסיה אצל כלבים.
אצל כלבים האפילפסיה היא תורשתית, לעיתים קרובות. שיעור האפילפסיה/התקפים באוכלוסיית הכלבים הכללית מוערך בין 0.5% ל-5.7%. בזנים מסוימים כמו רועה בלגי האחוז יכול להיות הרבה יותר גבוה.
אבחון.
יש שלושה סוגים של אפילפסיה אצל כלבים: תגובתית, משנית וראשונית. התקפי אפילפסיה תגובתית נגרמים על ידי נושאים מטבוליים כמו רמת סוכר נמוכה בדם או אי-ספיקת כליות או כבד. אפילפסיה שנגרמת על ידי בעיות כמו גידול במוח, שבץ או טראומה אחרת ידועה כאפילפסיה משנית או סימפטומטית.
באפילפסיה ראשונית או אידיופתית אין שום סיבה ידועה. סוג זה של אפילפסיה מאובחן על ידי שלילה של גורמים אפשריים אחרים להתקפים. כלבים עם אפילפסיה אידיופתית חווים את ההתקף הראשון שלהם בין גיל שנה לשלוש. עם זאת, גיל האבחון הוא רק גורם אחד באבחון אפילפסיה כלבית. מחקר אחד מצא סיבה להתקפים בשליש מן הכלבים בין הגילאים שנה עד שלוש כשהוא מצביע על אפילפסיה משנית או תגובתית ופחות על אפילפסיה ראשונית.
כאשר בעל חיים שסבל מהתקף מובא לווטרינר יבצע הווטרינר בדיקה ראשונית. בדיקה זו יכולה לכלול בדיקה פיזית ונוירולוגית, ספירת דם, בדיקת דם, בדיקת שתן, בדיקות מרה ובדיקת תפקוד בלוטת התריס. בדיקות אלה יעזרו לווטרינר לקבוע האם לבעל החיים יש אכן התקפים אפילפטיים ולסייע בקביעת הסיבה להתקפים, אם יש כזאת. וטרינרים יכולים גם לבקש מבעלי הכלב להכין רישום התקפים המתעד את הזמן, משך, חומרה וההתאוששות מכל התקף וכן גורמים אחרים שיכולים להיות לעזר, כמו שינויים בהרגלי אכילה או שינויים סביבתיים.
אפילפסיה אצל חתולים.
התקפים מוקדיים מורכבים נפוצים יותר אצל חתולים מאשר פרכוסים כלליים. התקפים מוקדיים אלה יכולים להיראות כהתנהגות מוזרה או חוסר תנועה מוחלט, מלווים בטיקים בפנים או הפרשת רוק מוגברת. חתולים יכולים לחוות העלאת קצף סביב הפה או איבוד שליטה בשרירים ובשלפוחית השתן.
משולש חלאיב
משולש חלאיב (בערבית: مُثَلَّث حلايب, תעתיק מדויק: מֻתַ'לַּת' חלאיב) הוא אזור בגבול בין מצרים וסודאן, על חוף ים סוף. הריבונות על האזור נמצאת במחלוקת בין שתי המדינות, מאז עצמאותה של סודאן ב-1956. החל מאמצע שנות התשעים, השליטה בפועל בידי מצרים. שטחו של המשולש 20,580 קמ"ר.
במשולש חלאיב נמצאים הכפרים אבו רמאד, חלאיב וראס חדרבה.
היסטוריה.
עם הקמת סודאן המודרנית בשנת 1899 בכיבוש משותף של מצרים והאימפריה הבריטית נקבע הגבול בין מצרים לסודאן על קו הרוחב 22° צפון ומשולש חלאיב נכלל במצרים. אולם בשנת 1902 שינו הבריטים את הגבול וקבעו קו גבול שונה, המכונה "הגבול האדמיניסטרטיבי", על פיו משולש חלאיב נכלל בסודאן. משולש חלאיב, שהיה שטח המרעה של שבט הבג'ה (beja) הוכלל בתחום סודאן. שני אזורים נוספים נמצאים בין הגבול של 1899 לגבול האדמיניסטרטיבי: שטח קטן יותר, ממערב למשולש חלאיב, בשם ביר טוויל, שהיה שטחו של שבט האבבדה, ורצועה צרה וקצרה לאורך הנילוס מצפון ליישוב ואדי חלפא, שכיום מוצפת ברובה על ידי אגם נאצר.
בעת שסודאן זכתה לעצמאותה בשנת 1956, נכלל משולש חלאיב במפות כחלק משטח סודאן, אולם מצרים טענה שמשולש חלאיב הוא שטח שלה והוא רק מנוהל מנהלית על ידי סודאן. בפברואר 1958 בעת משאל העם במצרים על הקמת הרפובליקה הערבית המאוחדת, שהתקיימו במקביל לבחירות בסודאן, שיגרה מצרים חיילים לאזור לפקח על המשאל וסודאן הגיבה בכניסת חיילים שלה למשולש. מצרים הציבה בפני סודאן אולטימטום לפנות את צבאה מהמשולש וסודאן הגיבה שלא תוותר על השטח העשיר במחצבי ברזל, זהב ומגנזיום. ב-22 בפברואר 1958 דנה מועצת הביטחון בסכסוך, לבקשת סודאן, אך לא נתקבלה החלטה לאחר שמצרים הסכימה לדחות את הטיפול בנושא עד לאחר הבחירות הכלליות בסודאן בסוף פברואר, מתוך תקווה שבבחירות יזכו גורמים פרו-מצריים.