עוד השתתפו: שלי גורל, גלית שלו, ויקטור קוטיק, שגית שמיר, סלבה אוליניק, אתי ונטורה, יעל הלפרין, דבורה קליפר, ענת גבע (יוסף), רינת מאירי, סיגל אשל, טובית יניר, נעמי אקרמן, טובה להב, יוסי מאיר, אלינוער מואב, עדן חכם, אבינועם שמחי, יוסי זבצקי, חיים פנירי, מור דרעי, גיא שרפי, אייל שלו, קני ג'נדי סטרנקו, עדי שועה, דני שוורץ, ריצ'רד אורבך.
בתיאטרון הקאמרי.
ב-10 במאי 2008, לרגל חגיגות ה-60 למדינת ישראל, העלה התיאטרון "הקאמרי" את המחזמר בבימויו של משה קפטן, עם נתן דטנר בתפקיד טוביה החולב. להפקה זו ריענן אלמגור את התרגום.
הפקה זו זכתה בשלוש קטגוריות בפרס התיאטרון הישראלי: מחזמר השנה, פרס לשחקן בתפקיד ראשי עבור נתן דטנר ופרס עיצוב התנועה עבור הכריאוגרף האמריקני דניס קורטני.
הפקה זו עלתה כ-500 פעמים עד ירידתה מהבמות ב-27 בינואר 2016.
יוצרים: נוסח עברי - דן אלמגור, בימוי - משה קפטן, כוריאוגרפיה - דניס קורטני, ניהול מוזיקלי וניצוח - יוסי בן נון, תפאורה - רוני תורן, תאורה - פליס רוס, תלבושות - אורנה סמורגונסקי, הדרכה קולית - דוקי עצמון, מעצב סאונד - ליאור טבת, עיבודים ותזמורים לסמפלרים - עמית פוזננסקי, מפיק - חיים סלע
עוד השתתפו לאורך השנים: יעקב תמרי, ניסו שליו, אנטון לפידוס, דמיטרי ברחוב, יניב הדד/גיא אלון/עומר זימרי, רועי קקון, מתן רכליס, ערן חגי, ענת סלונים/אסנת בן יהודה, חרות אשכנזי/רוני שיינדורף, יעל בדש, לירן ספורטה, שמרית לוי ששון, שרון ענבר, מיכל פוליצר, ציון חורי, דימיטרי ברכוב, יגאל משינסקי, דורון ישינסקי ודקלה הדר.
בתיאטרון העברי.
ביוני 2022, העלה התיאטרון העברי את המחזמר בבימויו של נתן דטנר, שמשחק גם בתפקיד טוביה החולב.
יוצרים:
נוסח עברי: דן אלמגור, בימוי: נתן דטנר, כוריאוגרפיה: אביחי חכם, ניהול מוזיקלי וניצוח: יוסי בן נון, תפאורה: לילי בן נחשון, תלבושות: שירה וויז, ניהול אומנותי: גדי צדקה, תאורה: איב יונה בואנו (במבי), הדרכה קולית: קארין שיפרין, קורפיטיטור: גיא פרטי, ע. במאי: יניב הדד, ע. כוריאוגרף: תמר אילנאי, עיצוב קמפיין: שיין הורביץ, מפיק בפועל: יגאל הר-טל
שחקנים:
עוד משתתפים:
ספיר באומוול, יעל שטולמן, עדן אזר, ערן שראל / שמעון כהן, רועי ויינברג, עמנואל דמידוב, יובל לבני, ארז וייס, אסף שגב, גבריאלה שטרנפלד, מאור לוי, אשוט גספריאן, ניר שיבר, מירית פרג'ון, נירית אהרוני, שגיא אקושטי, עומרי סמסון, רוני אנוך, תום שיניצקי, טל רוגצ'וב, עומר קרמר, אורי זילברשטיין, פיני יעקוב ואילה קרפל.
ברחבי העולם.
במהלך השנים, הועלתה ההפקה פעמים רבות ברחבי העולם.
ב-1966 התקבל חיים טופול לתפקיד הראשי - טוביה - בתיאטרון הוד מלכותה, וגבר על ריצ'רד ברטון ופיטר או'טול. הבכורה הלונדונית של "כנר על הגג" התקיימה בפברואר 1967 עם חיים טופול בתפקיד טביה, והמחזמר עלה בתיאטרון כ-2,030 הופעות. לאחר מכן שיחק טופול בהפקה הבריטית ובעקבותיה כיכב גם בסרט הוליוודי שיצא לאקרנים ב-1971 וזכה להצלחה רבה. עד לשנת 2012, חיים טופול שיחק בהפקות שונות ברחבי העולם בתפקיד "טוביה החולב" כ-3,500 פעמים. בשנת 2009 פרש טופול מההפקה, והוחלף על ידי הארווי פירסטיין.
בתחילת שנות ה-70, לאחר כ-200 הצגות בהם גילם שמואל רודנסקי את טוביה בתיאטרון גיורא גודיק בישראל, הוא הוזמן לגלם את התפקיד גם בגרמניה המערבית, והמחזמר הועלה שם בשם "אנטבקה" בהצלחה רבה.
ב-1969 בתיאטרון מריני בצרפת, שיחקו איוון רברוף בתפקיד טוביה ומריה מוראנו בתפקיד גולדה.
בדרום-אפריקה שיחקו שמעון ישראלי בתפקיד טוביה וליה דוליצקיה בתפקיד גולדה בהצלחה רבה.
יוסי ידין וליה דוליצקיה ביצעו את התפקיד בהפקה בווינה.
תיאודור ביקל (שחקן תיאטרון הקאמרי לשעבר) ומייק בורשטיין שיחקו אותו פעמים רבות בארצות הברית.
המחזה הצליח מאוד גם ביפן, והוא הוצג בטוקיו במשך שנים. המחזה נחשב שם כ"מחזה יפני" טיפוסי: אב לבנות, שבנותיו מעזות לבחור את בחיר-ליבן בניגוד לדעתו.
גלאזגו
גלאזגו (באנגלית: Glasgow, בסקוטית: Glesga, בגאלית סקוטית: Glaschu) היא העיר המאוכלסת ביותר בסקוטלנד והעיר הרביעית המאוכלסת ביותר בבריטניה, אחרי לונדון, ברמינגהאם ולידס.
אוכלוסייתה הנוכחית של גלאזגו קטנה פי שניים מאוכלוסייתה בשנות ה-60 עקב שינויים בהגדרת גבולות העיר ונדידה של אוכלוסייה לפרברים. בעשורים האחרונים חלה התחדשות ופריחה בגלאזגו, וכיום היא נחשבת לעיר דינמית שהשילה מעליה את רוב תדמיתה האפורה. העיר נבחרה כבירת התרבות של אירופה לשנת 1990.
ספורט.
בתחום הכדורגל, העיר מוכרת בעיקר בזכות שתי קבוצות ליגת העל הסקוטית: גלאזגו ריינג'רס, המשחקת את משחקייה הביתיים באצטדיון אייברוקס ומזוהה עם הפרוטסטנטים, וסלטיק, המשחקת את משחקיה הביתיים באצטדיון סלטיק פארק ומזוהה עם הקתולים. הדרבי של גלאזגו, בין הריינג'רס וסלטיק, נחשב לאחד ממשחקי הדרבי המפורסמים והטעונים בעולם. בעיר נמצא גם אצטדיון האמפדן פארק, שהוא מגרשה הביתי של נבחרת סקוטלנד בכדורגל ושל קבוצת קווינס פארק מהליגה השלישית.
בשנת 2014 אירחה העיר את משחקי חבר העמים הבריטי, וב-2015 אירחה העיר את אליפות העולם בהתעמלות מכשירים.
קתדרלות.
בגלאזגו 4 קתדרלות, לזרמים השונים. הקתדרלות הן קתדרלת מנגו הקדוש של הכנסייה הסקוטית, קתדרלת אנדרו הקדוש של הכנסייה הרומית-קתולית, קתדרלת מריה הקדושה של הכנסייה הסקוטית האפסיקופלית וקתדרלת לוקאס הקדוש של הכנסייה האורתודוקסית היוונית.
יהדות גלאזגו.
הקהילה היהודית בגלאזגו מונה כמה אלפי יהודים, והם מחזיקים כמה בתי כנסת, כולל שתי חנויות מכולת כשרות, מסעדה וכן סניפים של שלוש תנועות נוער יהודיות.
ערים תאומות.
לעיר גלאזגו 8 ערים תאומות:
אנרי שרייר
אנרי שרייר (בצרפתית: Henri Charrière; 16 בנובמבר 1906 – 29 ביולי 1973) היה אסיר צרפתי שנשפט למאסר עולם עם עבודת פרך במושבת העונשין בגיאנה הצרפתית. הוא ידוע בעיקר בשל ספרו האוטוביוגרפי פרפר שכתב ב-1968 ועוסק בקורותיו בין 1931, השנה בה נשפט, ועד 1944, אז יצא לחופשי. קורות חייו כמתואר בספרו הם מסכת מתמשכת של התמודדות עם תנאי הכליאה הקשים במושבת העונשין מוכת המלריה ומחלות אחרות, תוך הפגנת כושר עמידה יוצא דופן, יכולת הישרדות, תעוזה, אלתור וניסיונות בריחה בלתי פוסקים.
בשנת 1973 הופק סרט הקולנוע הפרפר על-פי הספר, בכיכובם של דסטין הופמן וסטיב מקווין.
רימייק לסרט, גם בשם הפרפר יצא לאור ב-2017 בכיכובם של צ'ארלי האנם וראמי מאלק.
קורות חייו.
כל המידע אודות חייו של שרייר נלקח מספרו האוטוביוגרפי, ואף על פי שהפרטים העיקריים בספרו נתמכים בעדויות נוספות, הרי שהסופר עצמו מודה שייתכן שפרטים מסוימים בסיפורו אינם מדויקים בשל הזמן הרב שחלף עד שהעלה אותם על הכתב.
שרייר נשפט בשנת 1931 למאסר עולם עם עבודת פרך על רצח של סרסור צרפתי, רצח שאותו לטענתו לא ביצע. הוא נשלח למחנה מעצר בקאן, ולאחר תקופה קצרה נשלח משם לגיאנה הצרפתית, שם התחזה לחולה ונכנס לבית החולים. שרייר ושלושה מחבריו הצליחו לברוח מבית החולים, ולאחר תקופה קצרה של נדודים הגיעו שלושה מהם לקולומביה, שם נתפסו בידי המשטרה המקומית ונאסרו. שרייר ואסיר נוסף הצליחו לברוח גם מכלא זה, ושרייר הגיע לגואחירה שם התקבל כחבר בקהילה אינדיאנית מקומית והקים משפחה עם שתי מקומיות.
לאחר שבעה חודשים עזב שרייר את האינדיאנים במטרה לחזור לצרפת ולנקום את נקמתו בתובע ובמושבעים שחרצו את דינו, אך הוא נתפס שוב בידי השלטונות הקולומביאנים ונכלא. לאחר חמישה ניסיונות בריחה כושלים, ביניהם אחד בו פוצץ את קיר בית הכלא, הוסגר לידי השלטונות הצרפתיים, ונידון בידיהם לשנתיים בידוד באי סן ז'וזף אשר באיי הישועה בעבור ניסיון הבריחה.
לאחר סיום תקופת הבידוד הועבר שרייר לאי המלכותי, והתחיל לתכנן שם את בריחתו. בעקבות הלשנה סוכלה הבריחה, ושרייר חיסל את המלשין. על ניסיון הבריחה והרצח הוא קיבל עונש של שמונה שנים בבידוד בסן ז'וזף, עונש שהסיכויים לחזור ממנו בחיים קלושים. לאחר 19 חודשים שוחרר שרייר בשל "נסיבות רפואיות" כפרס על כך שחודש לפני כן ניסה להציל משיני הכרישים את בתו של מפקד האי שנפלה למים. הוא הוחזר לאי המלכותי, ועם פתיחת מלחמת העולם השנייה הוחזר לסן ז'וזף (אך לא בבידוד). שם התחזה למשוגע, הועבר לבית החולים למשוגעים בעל השמירה הרופפת, וניסה לברוח מהאי. בריחתו נכשלה והוא כמעט נהרג כאשר הרפסודה המאולתרת שבנה התרסקה על הסלעים, אך ניסיון הבריחה לא התגלה.
שרייר הועבר לבקשתו לאי השדים ויחד עם חבר ניסה בריחה נוספת. הבריחה הצליחה והוא הגיע ליבשה, לגיאנה הצרפתית, ללא חברו ששקע בביצה בדרך. מגיאנה הצרפתית הוא ברח עם שני סינים לג'ורג'טאון שבגיאנה הבריטית (כיום גיאנה) וחי שם תקופה קצרה כאיש חופשי, אולם החליט לשוב לוונצואלה שם נעצר באל דוראדו ונכלא עד יום שחרורו באוגוסט 1944.
שרייר קיבל אזרחות של ונצואלה ונישא. ב-1967 החל לכתוב את ספרו האוטוביוגרפי "פרפר" (בצרפתית: Papillon) בו גולל את מסכת מאסריו ובריחותיו, וסיים אותו בתחילת 1968. בספר מכונה שרייר "פרפר", על שם קעקוע בצורה זו על חזהו. בעברית יצא ספרו לראשונה בשם "פרפר" בתרגום לנה קנטי ובהוצאת בוסתן בשנת 1972. לאחר מכן הוציא שרייר את ספר ההמשך לספרו הקודם - "באנקו".
הספר פרפר בעברית יצא שנית ב-2016 בתרגומו של רפי קינן, ובהוצאת ספרי עליית הגג.
שרייר מת ב-29 ביולי 1973 במדריד מסרטן הגרון.
אנאקין סקיווקר
כימים אחדים