במפות שונות מופיע השם בצורות כתיבה שונות: Matacombe, Matacumbe, Mateconbe, Mattecumbe, ו- Maticombe, ומדובר באחד השמות הראשונים שניתנו על ידי מגלים אירופאים לאיים, ככל הנראה על שם האינדיאנים האלימים שחיו בהם. צורת הכתיב "Matacombe" מקורה בתיאור מתקפה של אינדיאנים בה נהרגו תשעה חיילים ספרדיים בשנת 1571. ככל הנראה מקור השם בביטוי "להרוג אנשים" - "matar hombre" בספרדית, ומדובר בתיאור המקרה, אולם ישנם מלומדים הסברים שמדובר בעיוות של שם אינדיאני "גורגונבה". מלומדים אחרים סבורים שהשם האינדיאני הוא למעשה עיוות של השם הספרדי.
המתיישבים הראשונים באי היו בני משפחת פארקר, שהתיישב באי בעשור האחרון של המאה ה-19, וכן בני המשפחות ראסי ופינדר. בשל משפחתו הגדולה של פארקר (היו לו 12 ילדים שהתגוררו עם משפחותיהם באי) נודע האי בשם "פארקרוויל" (Parkerville).
הקמת הרכבת מעל הים ביוזמת הנרי פלאלגר שינתה את אופיו של האי, ובתים רבים נבנו בו בין השנים 1905 ו-1935.
מהנדס הרכבות ויליאם ק. קרום מיפה את האי בין השנים 1902- 1904 ובשנת 1907 רכש את האדמה וחלק אותה לחלקות עליהן נבנו הבתים הראשונים שלימים יהפכו חלק מהעיירה איילמורדה.
בשנת 1908, עם הגידול באוכלוסייה, נפתח באי סניף הדואר הראשון, וכן נבנתה באי תחנת רכבת ותחנת טלגרף. עיקר כלכלת האי התבססה על התיירות. באי פעלו מספר מועדונים, בהם מועדון דיג ומועדון שכונה "המושבה הקריבית" (Caribbee Colony) שנבנה על ידי ג'ורג' מריק. מועדנים אלה כללו מסעדות וחדרי אירוח, והמושבה הקריבית כללה גם אולם ריקודים עבור התיירים.
במפקד האוכלוסין שנערך בשנת 1928 התגוררו באי 180 תושבים.
הוריקן יום העבודה בשנת 1935 והוריקן דונה בשנת 1960 גרמו נזק רב לבתי האי.
עם בניית הכביש המהיר מעל הים, וחיבור האי לפלורידה בשנת 1928 החלה תנופה בתיירות האי ונבנו אתרי נופש ומלונות נוספים באי.
באי ממוקמת אנדרטה לחללי מלחמת העולם הראשונה ואנדרטה נוספת לאזרחים שנהרגו בהוריקן של שנת 1935.
אינדיאן קי
אינדיאן קי (באנגלית: Indian Key; "הקי האינדיאני") הוא אי בשרשרת איי הפלורידה קיז במדינת פלורידה שבארצות הברית. האי מהווה פארק היסטורי מדינתי, והוא ממוקם בסמוך לדרך US1 ("הכביש המהיר שמעל הים"). כיום האי אינו מיושב.
היסטוריה.
מחקרים ארכאולוגים שנערכו באי גילו כי האי היה מיושב על ידי אינדיאנים אלפי שנים קודם לגלוי האיים על ידי הספרדים, במאה ה-16.
בשנת 1733 נחתו בחופי האי ניצולי הספינות הטרופות של צי האוצר הספרדי שנטרף בסופת הוריקן עזה. הניצולים היו המתיישבים האירופאים הראשונים שהגיע אל האי.
בראשית המאה ה-18 שימש האי כבסיס לדיגים מקובה ואיי הבהאמס. צוותי הדייגים התגוררו באי מספר חודשים בצריפים מדי שנה ושנה אולם לא הוקם יישוב קבע באי. בשנת 1824, כשנתיים לאחר שהשליטה בפלורידה בכלל ובאיים בפרט הועברה מספרד לארצות הברית, התיישבו באי שני גברים מקי וסט (ג'שואה אפלבי, ועובדו, אדם בשם סניידר) שהקימו באי חנות עבור תושבי איי הקיז העליונים. ההתיישבות גדלה, ובשנת 1829 מנתה כעשרים מתיישבים, בהם 12 נשים. מרבית תושבי האי התפרנסו מהנצלת סחורות של ספינות שטבעו בסערות הרבות.
בשנת 1830 הגיע אל האי ג'ייקוס האוסמן, שהתפרנס מהנצלת סחורות מספינות שניטרפו. האוסמן רכש את מרבית שטח האי והחל לבנות במקום מבנים עבור מתיישבים. עם גידולו של היישוב באי, הוקם באי בשנת 1832 בית מכס ובשנת 1840 סניף דואר. גידולו המהיר של היישוב, והסכסוכים עם תושבי קי וסט (אשר התפרנסו אף הם מהנצלת סחורות ונפגעו מהתחרות), הביאו את האוסמן, בשנת 1836 לשכנע את בית המחוקקים של טריטוריית פלורידה להפריד את איי הקיז העליונים ממחוז מיאמי-דייד ולהפוך אותם למחוז נפרד (מחוז דייד) שבירתו ממוקמת על האי.
בשל מלחמת הסמינולים השנייה בשנת 1835 ובשל טבח ניו ריוור בשנת 1836 נמלטו תושבי הקיז הלבנים מכל האיים למעט מקי וסט ואינדיאן קי. תושבי האי החזיקו על האי שישה תותחים וכלי נשק רבים, ולכן החליטו להישאר ולהתגונן.
ב-7 באוגוסט 1840 תקפו כ-100 לוחמים אינדיאנים במפתיע את האי. מרבית התושבים הצליחו להימלט ברגע האחרון, למעט 13 ממגיני האי שנהרגו, ובהם ד"ר הנרי פריין שכיהן כקונסול ארצות הברית במקסיקו. חיילי צי ארצות הברית ניסו לתקוף את האינדיאנים שעל האי מבסיס הצי הסמוך בטי טייבל קי, אולם האינדיאנים התגוננו באמצעות תותחי המתיישבים שעל האי, והמלחים נאלצו לסגת.
האינדיאנים בזזו את מבני המתיישבים, ושרפו אותם, ולאחר מכן עזבו את האי.
עם תום המלחמה שבו מספר מתיישבים אל האי (כפי שניתן ללמוד ממפקד האוכלוסין משנת 1850) ובמהלך מלחמת הסמינולים השלישית הוצבו חיילי הצי להגן על שתי המשפחות שנותרו בו. האי ננטש בשנית במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, אולם יושב בתום המלחמה. תושבי האי התפרנסו בעיקר מגידול פירות טרופיים ובננות, ובאי הוקם מגדלור.
בראשית המאה ה-20 ננטש האי והוריקן יום העבודה של שנת 1935 הרס את שרידי המבנים שעליו.
בשנת 1971 נרכש האי על ידי מדינת פלורידה שהפכה אותו לפארק היסטורי מדינתי.
גריגורי לבנפיש
גריגורי לֶבֶנפִיש (ברוסית: Григорий Яковлевич Левенфиш; 9 במרץ 1889 - 9 בפברואר 1961) היה שחמטאי יהודי-רוסי בדרגת רב אמן, אחד משחקני השחמט הטובים ביותר ברוסיה בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים. היה פעמיים אלוף ברית המועצות לשחמט (בשנים 1934 ו-1937) וסיים בתיקו דו-קרב עם אלוף העולם לעתיד מיכאל בוטביניק. סופר שחמט מוערך.
ביוגרפיה.
לבנפיש נולד ב-1889 בפולין הרוסית. מרבית שנותיו הראשונות בילה בבירת רוסיה, סנקט פטרבורג, שם למד באוניברסיטה הנדסה כימית. לראשונה הוכר כשחמטאי מוביל כאשר ניצח באליפות השחמט של סנקט פטרבורג בשנת 1909, ולאחר מכן שיחק בתחרות החזקה בקרלסבד (כיום קרלובי וארי) בשנת 1911 (ניצח: ריצ'רד טייכמן). רמת משחקו בעת ההיא הוערכה כשקולה לאמן מיכאל צ'יגורין. בעשור של שנות העשרים המשיך לבנפיש להצליח היטב בתחרות מקומיות ובפרט זכה באליפות לנינגרד בשנים 1922, 1924 ו-1925.
ברמה הארצית היו לו תוצאות מצוינות באליפות השחמט הסובייטית: מקום שלישי בשנת 1920, שני ב-1923, חלק מקום ראשון בשנת 1934 עם איליה רבינוביץ ומקום ראשון באליפות 1937 עם 12.5/19.
בתחרות חזקה מאוד שהתקיימה במוסקבה בשנת 1935 חלק לבנפיש מקום 6-7 עם 10.5/19 (ניצחו: מיכאל בוטביניק וסאלו פלור. באליפות סובייטית בעיר לנינגרד בשנת 1936 הגיע למקום השלישי עם 8.5/14. בתחרות ההכנה של לנינגרד-מוסקבה בשנת 1939 חלק לבנפיש מקום 3-6 עם 10/17, אחרי המנצחים סאלו פלור ושמואל רשבסקי. לבנפיש ניצח פעמיים באליפות ברית המועצות בשחמט.
לבנפיש סיים בתיקו דו-קרב עם מיכאל בוטביניק בשנת 1937 6.5:6.5 וניצח את ולדימיר אלאטורצב בשנת 1940.
למרות הצלחותיו התעלמו שלטונות השחמט הסובייטיים מלבנפיש. הם תמכו בעקביות ביריבו הגדול בוטביניק, ולא עודדו מתחרים שלו. לבנפיש היה שייך לדור הישן של האמנים, מבוגר ב-22 שנים מבוטביניק. כתוצאה מהתעלמות זו היו חייו טרגיים במידה מסוימת, שכן היה האמן החזק היחיד שלא קיבל מלגת קיום. משמעות הדבר הייתה בין היתר שהוא גר בחדר קר ברובע גרוע, הממשלה סרבה לתת לו אשרת יציאה שתאפשר לו להתחרות בתחרויות כגון AVRO 1938 הגם שהיה אלוף ברית המועצות באותה עת. סירוב זה ערער את מעמדו עוד יותר והשפיע גם על מצב רוחו, שלא לדבר על האפשרות להתפתח כשחמטאי. שחקנים אחרים שנולדו לפני המהפכה כגון אלכסנדר אלכין, יפים בוגוליובוב, עקיבא רובינשטיין ואהרון נימצוביץ' הורשו כולם לנסוע וכולם גם השתקעו במערב. נטול אפשרויות אלו לבנפיש שיחק אך ורק בתוך גבולות ברית המועצות והשלים את הכנסתו בעבודה כמהנדס בתעשיית הזכוכית. לבסוף נאלץ לפרוש משחמט לחלוטין.
בסבב הראשון של חלוקת תארים בינלאומיים על ידי פיד"ה, בשנת 1950, קיבל לבנפיש תואר רב אמן.
מורשתו.
גנאדי סוסונקו בספרו "צלליות רוסיות" משמיע הד של מחשבותיהם של רבי אמנים שהכירו את לבנפיש. הם דברו על אדם עם יושרה ועצמאות, שמעולם לא התלונן על תנאי חייו הקשים. בוריס ספסקי פגש אותו בתחנת רכבת תחתית במוסקבה, ימים אחדים לפני מותו. לבנפיש נראה גרוע מאוד, החזיק מטפחת צמודה לפיו וסיפר שזה עתה עקרו לו שש שיניים. וסילי סמיסלוב מספר על הביקור של לבנפיש בביתו, כארבע שנים לפני מותו, כאשר הגיע עם ערימה גדולה של ניירות. התברר שזה כתב יד שמפרט מחקר של סיומי צריחים שבו השקיע עשרות שנים. לבנפיש ביקש מסמיסלוב להגיה את הניירות, ולאחר מספר תיקונים מינוריים פורסם הספר "תאוריה של סיומי צריחים" בשנת 1957 עם שמות שני המחברים. סמיסלוב מודה שכל העבודה הקשה נעשתה על ידי לבנפיש.
לבנפיש כתב גם מספר ספרים למתחילים וערך ספרי פתיחות בשחמט בשם "פתיחות מודרניות". לאחר מותו, בשנת 1967, פורסמה אוטוביוגרפיה שלו הכוללת 79 משחקים מנותחים על ידו.
עיון במשחקים הנבחרים ממחיש כי לבנפיש ניצח למעשה את כל גדולי השחמט ברוסיה ובברית המועצות משנות העשרה של המאה העשרים ועד לשנות החמישים המוקדמות, כולל ניצחונות על אלופי העולם אלכסנדר אלכין ועמנואל לסקר. לפאול קרס ולדוד ברונשטיין היה יתרון עליו, אך הם היו צעירים בהרבה והמפגשים נגדו היו כאשר לבנפיש לא היה בשיאו. לבנפיש שיחק בעוצמה את ההגנה הצרפתית ואת ההגנה הסלאבית בשחור, ובדרך כלל שיחק פתיחות קלסיות, למרות שלעיתים שיחק גם את הגנת גרינפלד ההיפרמודרנית ואת ההגנה הנימצו-הודית.