החלק הראשון מורכב מאוסף של פרגמנטים הכולל שיחות שערכה המספרת עם בן-יצחק ומזיכרונות הנוגעים לדמותו. המספרת ״משרטטת״ דיוקן ייחודי של המשורר, בתקווה ״למסור מקצת מדמותו הרוחנית״. המשורר מתגלה כדמות חידתית ורבת-עוצמה החומקת מכל הגדרה. כך למשל מתארת גולדברג ביראה את חשיבותו של בן-יצחק עבורה בפרק הראשון בממואר: ״בשבילי היה, בראש ובראשונה, המשורר הגדול, לא בלבד בזכות שיריו אשר אהבתי, אלא גם בכל הדברים שאמר, בראייתו את העולם בכללותו ובפרטיו, אף באותה זיקה שבין כל דבר למציאות, שהִרבה להדגישה תמיד״.
במונוגרפיה שכתב המשורר וחוקר הספרות טוביה ריבנר על לאה גולדברג, הוא מתאר את האיכות החד-פעמית של הדיוקן הנלכד על ידי גולדברג בממואר: ״מתוך דפי הספר עולה דמותו של אדם שהוא משכמו ומעלה, שבין אם תסכים לכל דעותיו ובין אם לא תסכים, עליך להודות, כי אתה עומד מול עוצמה רוחנית ונפשית בלתי מצויה ומול טוהר-מידות רוחני ונפשי נדיר לא פחות״. ריבנר מתאר את ייחודיות ה״אישיות״ הניבטת מהדיוקן הפיוטי שיצרה גולדברג לדמותו של בן יצחק: ״בקוראנו ספר זה אנו נוטים לחזור ולהרהר במה שכמעט נשכח מלבנו ושמו אישיות. באותו מיכלול מסוים וחד פעמי של מידות נפשיות ורוחניות, אינטלקטואליות, רגשיות ומוסריות שמעורר גם בנו את כוחותנו הנפשיים והרוחניים ומפעיל, מהיענות לו, את מידותינו האינטלקטואליות, הרגשיות והמוסריות״.
בממואר מזהה גולדברג בבן-יצחק גילום של ״תקופה״: ״היה כאילו לא שנים צרו את צורת האדם הזאת, אלא דורות. ונדמה לי כי אדייק אם אומר, שכל ישותו הביעה לא גיל, אלא תקופה.״ כפי שמציינת החוקרת ענת ויסמן במאמרה, "הממואר כפולמוס", בן-יצחק היה עבור גולדברג המשורר בה"א הידיעה. שרטוט הקווים לדמותו נועד ללכוד את האישיות החד-פעמית כמגלמת השקפת עולם, ראיית עולם או הרגשת עולם, על ערכיה ודקויותיה הסגוליים והטיפוסיים ביותר.
החלק השני של הספר, ״על שירתו״, הוא מסה שגולדברג דנה בה בכמה מאפיינים בולטים של שירת בן-יצחק באמצעות עיון בכמה משיריו. הטיפול הפרשני בשירתו של בן-יצחק מתואר על ידי גולדברג בתור משימה מאתגרת המלווה ביראה רבה: ״לא נקל לדבר על השירה הזאת ולנתחה. הכול ציינו את העובדה שבשעתה הייתה היא כפלא: הוא היה המשורר העברי הראשון אשר מחוג השעון שלו הורה לא את הזמן היהודי הספציפי בלבד, אלא את הזמן שהיה אותה שעה לספרות העולמית״.
בעיונה בשיר ׳הלילה יעבור סער׳ לבן-יצחק, מזהה גולדברג שורת שיר אחת אשר לוכדת לדידה באופן מזוקק את הווייתו החד-פעמית של המשורר: ״גְּלוּי-עֵינַיִם וּתְפוּשׂ-לַיְלָה״. להלן שורותיו של בן-יצחק בליווי הבחנותיה של גולדברג:
והרי 'גלוי-עיניים ותפוש-לילה' היא כמעט כל תמצית שירתו של אברהם בן-יצחק. כמעט כל ראיית עולמו" (שם, עמ׳ 78).
יסוד שירי נוסף עליו מצביעה גולדברג בשירתו של בן-יצחק הוא ״תכלית דיוקה של הראיה״, אותה היא מזהה בהתייחסותה הייחודית לשורה משירו ״חורף בהיר״:
"רציפות זו של שלושה שמות תואר לא זו בלבד שהיא פוקחת את עיני הקורא לראות את היום המתואר, היא גם נותנת לו תחושה שלמה של הדבר. שלוש המילים באות בהדרגה, תחילה ההרגשה הכללית של העולם הזה: טהור, הרגשת הצלילות, הגבישיות, הניקיון של יום החורף, ומייד, כמאשרת את הרגשת הגביש, המילה: קשה, היא מוסיפה על ה'טהור' וסוגרת אותו, אין הוא יכול עוד להתפורר: ואחריה הראיה, העין הקובעת את הצבע: 'לבן', ולפי שבין 'טהור' ו'לבן' עומדת המילה 'קשה', הכל נעשה ברור: אין עוד לחשוב אפילו רגע אחד על יום חורף רך, על רוך השלגים, שהרגל שוקעת בהם. זהו יום של גביש."
הערכת הספר ומעמדו בתרבות.
במונוגרפיה שכתב טוביה ריבנר על לאה גולדברג הוא מהלל איכות הפרוזה בממואר באופן הבא: ״קסמו [של הספר] באותו משהו החומק מכל הגדרה והוא בלב לבה של כל יצירת אמנות אמיתית, וכן ביפי-רוחו, פשוטו כמשמעו. בדפים אלה אנו נפגשים עם התרבות במיטבה ובלא מחיצות, לכאורה״.
הסופר חיים באר תיאר את הממואר כ״ישות יהלומית מינימליסטית״: ״גולדברג ניסתה לשמר את רגעי הליבה מחייו של סונה, והתוצאה היא ספר שאין בו קטעי חיבור, אלא הוא כולו ישות יהלומית מינימליסטית. אולי משום כך, ההרגשה בעת הקריאה בו היא שהמעשה האמנותי נעדר ממנו כביכול. גם עטיפתו, שרק ענף אורן מופיע עליה, מרמזת על המינימליזם הזה. השפעתו של הספר הזה עלי ככותב הייתה כל כך רבה, עד שהייתי רוצה להחיל את המבנה שלו על אחד מהספרים שאכתוב בעתיד, רק שאינני יודע כיצד לעשות זאת״ (הארץ, 21.06.2016).
במאמרה "הממואר כפולמוס", טוענת ענת ויסמן כי על אף שנדמה ברובד הגלוי של הטקסט כי גולדברג ״מבטלת את עצמה״ נוכח הערצתה חסרת ההסתייגות לבן יצחק, הרי שמבני ההתכוונות הסמויים של היצירה מגלים דינמיקה מתוחכמת יותר. לשיטתה של ויסמן, בממואר מתקיים "פולמוס מובלע" של גולדברג עם דמותו של בן-יצחק ועם הערכים שהוא מייצג. העימות בין דמותו הרוחנית של בן יצחק לבין דיוקנה הרוחני של המספרת בא לידי ביטוי באמצעות סוגי המבע השונים והמתחלפים בממואר: המבדה, המסה והשירה. המעברים בין סוגי המבע מסמנים לשיטתה של ויסמן את חילופי העמדות של המספרת בדיאלוג שהיא עורכת עם המשורר.
והמשורר אלי אליהו כתב כי הממואר אינו דיוקן של בן-יצחק גרידא, אלא גם דיוקנה העצמי ה״מפוכח״ של גולדברג: .
טימותי אטובה
איקדיפטיס
איקדיפטיס (שם מדעי: Icadyptes) הוא סוג של פינגווין ענקי בעל מין אחד אשר חי באמריקה הדרומית בסוף תקופת האאוקן, לפני 37.2-33.9 מיליון שנה. משמעות שמו הוא: "הצוללן של איקה". איקה הוא מחוז גדול בדרום פרו, שם נתגלו מאובני הפינגווין, לצד מאובני פינגווין מהסוג "Perudyptes".
האיקדיפטיס היה הגבוה שבפינגווינים והגיע לגובה 1.5 מטרים, גדול בהרבה מהפינגווין הקיסרי, הגדול בפינגווינים המודרניים שמגיע לגובה של 130 ס"מ. עם זאת, הוא לא היה הכבד ביותר במשפחתו. הוא היה בעל מקור ארוך כשל אנפה שהזדקר מעלה. כמה חוקרים סוברים שכך נראו מקורי אבות הפינגווינים ורק בהמשך איבדו צורה זו.
פינגווין זה חי באקלים טרופי וחמים, בניגוד למזג האוויר הפרואני הקר המודרני. ראשוני הפינגווינים חיו באזורים טרופיים של אנטארקטיקה וניו זילנד שהחלו להתקרר לאט לאט ופיתחו שכבת שומן ומעטה נוצות מבודד וכיום רק מינים מעטים כמו פינגווין שחור רגל ופינגווין גלאפגוס חיים באקלים חמים כזה. הוא ניזון עם מקורו הארוך מדגים ודיונונים שהוא תפס במים.
אנטרופורניס
אנטרופורניס (שם מדעי: Anthropornis) הוא סוג של פינגווין ענקי נכחד אשר חי בתקופת האאוקן עד האוליגוקן לפני 33–45 מיליון שנה. מאובניו נמצאו ב-1905 באי סיימור שבארץ גרהאם, בקצה הצפוני של אנטארקטיקה וגם בניו זילנד. בסוג זה התגלו 2 מינים.
האנטרופורניס היה הפינגווין הגבוה ביותר שחי אי-פעם והוא הגיע לגובה 1.8 מטר ולמשקל 90 ק"ג, גבוה בהרבה מהגדול שבפינגווינים המודרניים, פינגווין קיסרי שמגיע לגובה 1.3 מטר ולמשקל 45 ק"ג. בניגוד לפינגווין המודרני הוא היה בעל מפרקי כנף מכופפים, התאמה של אבות הפינגווינים שנועדה לעזור לתעופה. הוא גם היה בעל צוואר ארוך יותר, מקור כפוף ומעט ארוך ורגליים גבוהות.
בדומה לפינגווינים מודרניים הוא היה דייג מוצלח שהשתמש במקורו לתפיסת הדגים. סביבו חיו מיני זוחלים, פרסתנים מסדרת האסטרפותרים ובימים לווייתנים כמו הסקואלודון, שהתאימו לדיג ולסביבה המתקררת לאיטה של אנטארקטיקה הקדומה. ייתכן שפינגווין זה היה רגיש לקור ולתחרות על המזון, מה שגרר את הכחדתו.
פכידיפטיס
פכידיפטיס המכונה גם פינגווין ענק ניו זילנדי (שם מדעי: Pachydyptes) הוא סוג של פינגווין גדול אשר חי בסוף תקופת האאוקן לפני 34–37 מיליון שנה מימינו. מאובניו כללו רק ממצאים בודדים שהתגלו ב-1930 במחוז אוטגו שבאי הדרומי של ניו זילנד. בסוג זה היה מין בודד.
הפכידיפטיס היה הפינגווין הכבד ביותר שהתקיים אי-פעם, אך היה נמוך מעט מהאנטרופורניס. הוא הגיע לגובה 140–160 ס"מ ולמשקל 80–100 קילוגרם. להשוואה הגדול שבפינגווינים החיים - פינגווין קיסרי מגיע רק לגובה 130 ס"מ ולמשקל 45 ק"ג.
הפכידיפטיס היה עוף ימי שחי לאורך חופי ניו זילנד ודג במימיה שהיו חמימים מכיום. ככל הנראה הוא גם חי במושבות על החופים.
פינגווין ענק ניו זילנדי
אלוורו קסוטו
אלוורו קסוטו (בפורטוגזית: Álvaro Cassuto, נולד ב-17 בנובמבר 1938) הוא מנצח ומלחין יהודי פורטוגזי.
קורות חיים.
קסוטו נולד בפורטו שבפורטוגל ולמד בליסבון וברלין, הוא סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת ליסבון, ולאחר שנה סיים תואר שני בקונסרבטוריון של וינה.
כמלחין, הוא קיבל עמלות ממוסדות מוזיקליים בפורטוגל ובארצות הברית. התפוקה שלו היא בעיקר תזמורתית. עם התזמורת הסימפונית של ברוואס (1959–1960) הוא הפך להיות המלחין הפורטוגזי הראשון שאימץ שיטות סריאליזם אינטגרלי . הוא עבד עם קרלהיינץ שטוקהאוזן, ג'רג' ליגטי ואוליבייה מסייאן במהלך הקורסים בשנים 1960 ו-1961. בשנות ה -70 הוא חקר שיטות נאו-טון פוסט-מודרניות. בשנים האחרונות לוח הזמנים שלו מוקדש לניצוח על חשבון הלחנה.
קסוטו היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של רדיו פורטוגל, התזמורת הפילהרמונית הפורטוגזית החדשה, התזמורת הסימפונית הפורטוגזית, תזמורת אלגארבה ותזמורת המטרופוליטן של ליסבון. בחו"ל היה המנצח של RPO ושל תזמורת שווייץ המערבית.
הוא זכה בפרסים רבים, כולל פרס קוסביצקי בטנגלווד. בשנת 2009, נשיא פורטוגל העניק לו את התואר של קצין בכיר של המסדר הצבאי של סיינט ג'יימס של החרב כדי לחגוג את יום השנה ה-50 של הקריירה שלו.