למרות ההתנגדות הגוברת לג'ונסון בעקבות מדיניותו בווייטנאם, נראה היה שאף מועמד דמוקרטי בכיר לא היה מוכן לרוץ נגד נשיא מכהן מהמפלגה שלו. רבים גם חשבו, בתחילת השנה, שהישגיו הגדולים של ג'ונסון בתחומי הפנים יגברו על ההתנגדות למלחמת וייטנאם ושיוכל לחזק את מעמדו במסע הבחירות. אפילו הסנאטור רוברט קנדי, אחד ממבקריו הגדולים של ג'ונסון עם תמיכה חזקה במפלגה, סירב בתחילה לרוץ נגד ג'ונסון. סקרים רבים גם חשפו שאמריקנים רבים שהתנגדו למלחמה ראו בעליית תנועת ילדי הפרחים כתופעה מדאיגה. עם זאת, ב-30 בינואר, טענות ג'ונסון על ניצחון קרוב בזכות הוספת החיילים חוסלו לאחר מתקפת טט. הצבא האמריקני ניצח, וגם גרם לאבדות רבות בקרב הקומוניסטים, אולם יכולתם של כוחות הצפון לפעול בצורה נרחבת כל כך החלישה את התמיכה בגיוס נוסף ובהמשך המלחמה.
רק הסנאטור יוג'ין מקארתי ממינסוטה הסכים לאתגר את ג'ונסון בפתיחות. כשהוא רץ בתור מועמד אנטי מלחמתי בפריימריז בניו המפשייר, קיווה מקארתי ללחוץ על הדמוקרטים להצביע באופן ציבורי נגד המלחמה. מכיוון שבניו המפשייר התרחשו הבחירות המקדימות הראשונות ב-1968, ניצל מקארתי את רוב תקציבו המוגבל במדינה הזאת. הוא קיבל חיזוק מאלפי סטודנטים שתמכו בו, וגילחו את זקנם ושיערותיהם עבורו. הסטודנטים ארגנו פעילות ענפה ועבדו קשה עבור קידומו של מקארתי. ב-12 במרץ, זכה מקארתי ב-42% מהקולות, לעומת 49% בלבד לג'ונסון, תוצאה טובה במיוחד מול נשיא מכהן. זאת ועוד: מכיוון שלג'ונסון היו יותר מעשרים וארבעה תומכים שהתמודדו במירוץ על תפקיד הצירים בוועידה, הארגון של מטהו של מקארתי גרם לו לזכות בעשרים מתוך עשרים וארבעה הצירים של המדינה. דבר זה העניק למסע הבחירות של מקארתי לגיטימיות ומומנטום.
לאחר שהבין שג'ונסון היה פגיע, הכריז הסנאטור רוברט קנדי על מועמדותו רק ארבעה ימים לאחר הפריימריז. מקארתי וקנדי נאבקו בכמה מערכות בחירות מקדימות. ברוב המערכות ניצח קנדי.
פרישתו של ג'ונסון.
ב-31 במרץ, לאחר הפריימריז בניו המפשייר וכניסתו של קנדי, הכריז הנשיא לאומה בנאום מצולם שהוא מפסיק את כל ההפצצות בצפון וייטנאם לטובת שיחות שלום. בסוף הנאום, לאחר שאמר שהמדינה צריכה להתמודד עם אתגרים עצומים, הכריז ג'ונסון כי לא ינסה להיבחר ולא יקבל את מועמדות מפלגתו לעוד כהונה כנשיא. עובדה נסתרת באותה תקופה הייתה שג'ונסון אולי לא היה יכול לשרוד כהונה נוספת - מצבו הבריאותי היה קשה, והוא מת ב-22 בינואר 1973 - רק יומיים לאחר שכהונת הנשיא החדש הסתיימה. גם סקרים הראו שג'ונסון נמצא בפיגור בבחירות המקדימות, בעיקר בוויסקונסין, שהייתה הבאה בתור לערוך מערכת בחירות.
רבים טענו שג'ונסון רצה לעזוב את תפקידו בגלל המצב הקשה. אחרים טענו שהוא לא הבין את עוצמת ההתנגדות כלפיו במפלגתו, וזלזל בכוחם של מתנגדיו. אחרים אמרו שג'ונסון הבין שהיה צורך בעזיבתו כדי לתת למדינה להחלים. בנוסף, הוא השיג את רוב מטרותיו בתחומי הפנים, ובריאותו הייתה במצב רע. אשתו לחצה על פרישתו.
לאחר פרישתו של ג'ונסון, התפלגה המפלגה הדמוקרטית לארבעה פלגים, כשכל אחד מהם מתעב את שלושת האחרים:
מכיוון שמלחמת וייטנאם פיצלה את המפלגה, וג'ונסון סימל בעיני דמוקרטים ליברלים רבים את המלחמה, הוא הגיע למסקנה שלא יוכל לזכות במועמדות ללא מאבק קשה, ושייתכן ויפסיד לרפובליקנים בבחירות. אך בפרישתו הוא יוכל להימנע מתבוסה, ולשלוט במפלגה כשייתן את המועמדות להאמפרי, סגנו הנאמן. ג'ונסון גם האמין שיוכל לסיים את המלחמה לפני הבחירות, וכך האמפרי יוכל לנצח. רבים טענו שג'ונסון רצה שניקסון ינצח, כיוון שג'ונסון עצמו הסכים עם דעותיו של ניקסון, ולא של האמפרי, בנוגע למלחמה, על הצורך להגן על דרום וייטנאם. ג'ונסון האמין שניקסון מחבל בכוונה בשיחות השלום עם דרום וייטנאם, ואף הציע להאמפרי להשתמש בנושא במערכת הבחירות. ניקסון הכחיש זאת בפני ג'ונסון. האמפרי עצמו היה מזוהה כל כך עם מדיניות ג'ונסון, ורבים טענו שגם הסכם לא היה מציל אותו.
תחרות.
לאחר פרישתו של ג'ונסון, הכריז סגן הנשיא יוברט האמפרי על מועמדותו. קנדי הצליח בארבע מדינות עד אז (אינדיאנה, נברסקה, דקוטה הדרומית וקליפורניה) ומקארתי בשש (ויסקונסין, פנסילבניה, מסצ'וסטס, אורגון, ניו ג'רזי ואילינוי). אולם בבחירות שבהן התמודדו אחד נגד השני, קנדי זכה בשלוש (אינדיאנה, נברסקה וקליפורניה) ומקארתי רק באחת (אורגון). האמפרי לא התמודד בבחירות המקדימות, אלא השאיר את העבודה הזאת לתומכיו המקומיים- ג'ורג' סמת'רס בפלורידה, סטפן יאנג באוהיו ורוג'ר ברניגין באינדיאנה. האמפרי התרכז בצירים ממדינות שלא היו בהן פריימריז, שבהן מנהיגי המפלגה שלטו בצירים. קנדי ניצח את ברניגין ומקארתי באינדיאנה, ואז ניצח את מקארתי בנברסקה. מקארתי ניצח את קנדי ניצחון מפתיע באורגון.
לאחר תבוסתו של קנדי באורגון נראו הבחירות בקליפורניה הכרחיות לקנדי ולמקארתי. מקארתי סייר באוניברסיטאות ובמכללות של המדינה, שם התקבל כגיבור בשל היותו המועמד הראשון שיצא נגד המלחמה. קנדי סייר בשכונות מיעוטים וקיבל תמיכה נלהבת. בעימות ששודר כמה ימים לפני הבחירות, היה תיקו בין מקארתי וקנדי. ב-4 ביוני, ניצח קנדי את מקארתי בקליפורניה בהפרש קטן - 46% לעומת 42%. אולם מקארתי סירב לפרוש מהמירוץ, והיה ברור שהוא יתמודד מול קנדי בבחירות בניו יורק, בה הייתה למקארתי תמיכה מצד מתנגדי המלחמה. הבחירות נהפכו ללא רלוונטיות כשקנדי נרצח בבוקר ה-5 ביוני, קצת לאחר חצות. הוא מת עשרים ושש שעות לאחר מכן. קנדי נאם את נאום הניצחון שלו בבחירות של קליפורניה במלון אמבסדור בלוס אנג'לס. הוא ופמלייתו יצאו מהאולם ונכנסו למטבח המלון. קנדי וחמישה אחרים נורו בידי סירחאן סירחאן, מתנקש פלסטיני-נוצרי ואזרח ירדני, שהתנגד לקנדי בעקבות תמיכתו במדינת ישראל. חמשת האחרים שנורו לא נפצעו פצעים קטלניים, אולם קנדי נורה בראשו ומת. סירחאן נשלח לכלא בשל כך.
היסטוריונים מתווכחים בנוגע לסיכוייו של קנדי לזכות במועמדות. יש כמה שאמרו שייחוסו של קנדי, והכריזמה שלו, יכלו לשכנע את מנהיגי המפלגה לתת לו את המועמדות. הוא אף דיבר עם ראש עיריית שיקגו בלילה בו נרצח, ואותו ראש עירייה הבטיח לתמוך בו בוועידה. אחרים טוענים שהאמפרי הוביל במספר הצירים במדינות ללא הפריימריז, ובגלל סירובו של מקארתי לפרוש מהמירוץ, לא היה מצליח קנדי לזכות לרוב בוועידה.
לפני מותו של קנדי, מספר הצירים היה:
הוועידה הדמוקרטית ומחאה נגד המלחמה.
מותו של קנדי שינה את המירוץ. למרות שהאמפרי נראה כמועמד המוביל בזכות התמיכה שזכה לה מצד מנהיגי המפלגה, הוא זוהה עם ממשל ג'ונסון, ולא היה פופולרי בקרב מתנגדי המלחמה. אך ציריו של קנדי לא התרכזו מאחורי מועמד אחד בשביל למנוע מהאמפרי לזכות. חלקם תמכו במקארתי, אולם רובם זכרו את המלחמה בפריימריז עם מקארתי וסירבו לתמוך בו. במקום, הם תמכו בג'ורג' מקגוורן מדקוטה הדרומית, שתמך בקנדי בעצמו. פילוג מתנגדי המלחמה הקל על האמפרי להשיג את הצירים.
הוועידה הדמוקרטית התקיימה בשיקגו בין ה-26 ל-29 באוגוסט, ולוותה באלימות בתוך אולם הוועידה, ומחוצה לו. כ-15,000 מפגינים זרמו לעיר ומולם הרשויות גייסו את 12,000 שוטרי משטרת העיר, 6000 חיילי משטרה צבאית שמומחים בפיזור הפגנות, 6000 חיילי המשמר הלאומי ועוד 1000 סוכני מודיעין מקרב ה-FBI ו-CIA.
כשהוועידה נפתחה, התרכזו רבבות פעילים בעיר כדי למחות נגד המלחמה. שיא האירועים היה ב-28 באוגוסט, בהתנגשות ששודרה בטלוויזיה לסירוגין עם ההצבעה באולם הוועידה. האמריקאים נדהמו לראות את משטרת שיקגו מכה באלימות מפגינים ברחובות, ומשתמשת נגדם באלות ובגז מדמיע בעוד הם קוראים: "The whole world is watching" ("כל העולם צופה"). הגז המדמיע חדר לחדרי המלון, באחד מהם אף ישב האמפרי. המשטרה הצדיקה את הפעולות בטענה שהמפגינים יידו אבנים, בקבוקים וזכוכיות כלפי שוטרים. המפגינים, מצדם, כינו את המשטרה "חזירים". המהומות פילגו את המפלגה עוד יותר- חלקם תמכו במפגינים וחשבו שהמשטרה נקטה יד קשה מדי, ואילו אחרים גינו את אלימות המפגינים ותמכו בשוטרים. בינתיים, בוועידה שלט ראש עיריית שיקגו, ריצ'רד דיילי, שהתנגד לביקורת כלפי השוטרים שלו. בתוך אולם הוועידה, האמפרי ניצח בסיבוב הראשון עם 1759.25 קולות, לעומת 601 למקארתי, 146.5 למקגוורן ו-100.5 לשאר המועמדים.
לאחר שהצירים בחרו בהאמפרי, פנתה הוועידה לבחור את סגן הנשיא. המועמדים המובילים היו הסנאטורים טד קנדי ממסצ'וסטס, אדמונד מאסקי ממיין ופרד האריס מאוקלהומה; המושלים ריצ'רד יוז מניו ג'רזי וטרי סנפורד מקרוליינה הצפונית; ראש העיר ג'וזף אליוטו מסן פרנסיסקו, קליפורניה; מזכיר ההגנה של ארצות הברית לשעבר סיירוס ואנס ממערב וירג'יניה; והשגריר סרג'נט שרייבר ממרילנד. עוד רעיון היה לגייס את מושל ניו יורק הרפובליקני והליברלי נלסון רוקפלר. לאחר שקנדי סירב להצעתו של האמפרי, בבחירה בין מאסקי והאריס, בחר האמפרי במאסקי, מתון ופעיל איכות הסביבה ממיין, בתור המועמד. הוועידה בחרה בו.
מסע הבחירות של האמפרי נפגע קשות מהאלימות בשיקגו, ורבים זוקפים לה את הפסדו מול ניקסון. הייתה זאת הפעם האחרונה בה שיקגו, שאירחה בדרך כלל את הוועידות המפלגתיות, אירחה וועידה פוליטית, עד לוועידה הדמוקרטית של 1996. רבים האמינו שהיה זה בגלל האלימות ב-1968.
מועמדים מהמפלגה הרפובליקנית.
בחירות מקדימות.