בראשית שנת 1978 החל לכהן כשר בלי תיק בממשלת בגין, ועם התפטרותו של שמואל תמיר החל נסים לכהן ב-13 באוגוסט 1980 כשר המשפטים. הוא כיהן בתפקיד קרוב לשש שנים תחת שלושה ראשי ממשלה: מנחם בגין, יצחק שמיר וכן בממשלת האחדות הלאומית תחת שמעון פרס. בהיותו שר לא נסע לחוץ לארץ בניגוד לשרים אחרים שהרבו לטוס.
ב-16 באפריל 1986, בעקבות פיטוריו של יצחק מודעי ממשרת שר האוצר בממשלת האחדות הלאומית בראשותו של פרס, מונה נסים לתפקיד זה. הוא קיבל לידיו משק וכלכלה, שניצלו מקריסה בעקבות תוכנית החירום הכלכלית שהכין פרופ' מיכאל ברונו, והדבר הבולט ביישומה היה הורדת האינפלציה בישראל מקצב שנתי של כ-450% לקצב שנתי של כ-20%.
נסים היה נטול השכלה כלכלית ונטול עניין מיוחד בתחום. הוא המשיך במימוש תוכנית הייצוב הכלכלית של פרס ומודעי והגיש תוכנית לייצוב המשק ותוכנית המשך לצמיחת המשק. בתקופתו יושמו רפורמות יסודיות במס הכנסה ובשוק ההון הונהגה מדיניות תקציבית מרוסנת. לפי עקרונות תוכנית הייצוב ירד מס הכנסה השולי המרבי ליחידים מתחת ל-50% (48%) בסיסמה: "רוב עמלו של אדם בידו" ומס ההכנסה לחברות ירד בשיעור ניכר, מ-61% ל-43%. כמו כן ביטל נסים את מס המעסיקים ועוד כעשרה מיסים אחרים שהוטלו שנים אחדות קודם לכן כדי להגדיל את הכנסת המדינה ולממן את התקציב הגרעוני.
בתקופתו לא זו בלבד ששוב לא היה גירעון בתקציב שהגיע לעיתים ל-17% אלא התקציב אף הסתיים ביתרות. עקב כך בתקופתו הגיעה צמיחת המשק לכ-6% וצמיחת הסקטור העסקי לשיא של כל הזמנים שעמד על 9.6%. כמו כן נסים הצליח לבצע גם מהפכה זוטא, בהמירו חלק גדול מההלוואות היקרות של ממשלת ישראל מממשלת ארצות הברית בהלוואות בריבית נוחה יותר והביא לחסכון של מילארד וחצי דולר, ובהקטנה, בפעם הראשונה מזה עשרות שנים, של מצבת חובות החוץ של ישראל. הוא כיהן בתפקיד גם תחת יצחק שמיר עד סוף שנת 1988. בשל המדיניות המרסנת שהנהיג החל המשק להתייעל ושוב הממשלה לא הפכה מקור למימון הפסדי החברות. החברות נאלצו להתייעל.
עם זאת, התקציב לשנת 1987 לא כלל את הקיצוצים שהתחייבו מתוכנית הייצוב הכלכלי (תוכנית החירום הלאומית). הריבית במשק גדלה כדי למנוע גידול בהיקף האשראי וב-1988 החלה לפוג השפעת תוכנית הייצוב של 1985. האבטלה החלה לטפס לשיעור שלא היה כמוהו מאז מיתון 1966 בישראל. החיסכון הפרטי וההשקעות במשק הצטמצמו והצמיחה שהואצה בשנים 1986–1987 הואטה. ההאטה הזו, יחד עם התנגדות המעסיקים, עמדו ברקע התנגדותו העזה של נסים לחוק שכר המינימום. החוק נחקק בסופו של דבר בשל הלחץ הציבורי והסכמה רחבה בכנסת, אבל נסים הצליח לרככו ולהקטין את גובהו.
בסוף שנת 1988 מונה כשר בלי תיק בממשלת האחדות החדשה בראשות יצחק שמיר, ובשנת 1990, לאחר התפטרות אריאל שרון מן הממשלה, מונה לתפקיד שר התעשייה והמסחר וסגן ראש הממשלה.
שימש כציר לקונגרס הציוני מטעם האיגוד העולמי של הציונים הכלליים, יו"ר הנהלת המפלגה הליברלית וחבר נשיאות המפלגה ויו"ר הנהלת הליכוד. הוצב במקום ה-120 ברשימת הליכוד בבחירות לכנסת ה-22.
קריירה פרטית.
לקראת תום כהונת הכנסת ה-13, בשנת 1996, החליט משה נסים לפרוש מהפוליטיקה והחל לעסוק במקצועו כעורך דין.
בשנת 1999 הקים משרד עורכי דין יחד עם עורכי הדין מוטי רינקוב ואבי סנדרוביץ תחת הפירמה: משה נסים, רינקוב, סנדרוביץ. המשרד עוסק בשלל תחומים, ובהם ליטיגציה מסחרית, משפט מנהלי וגביית חובות של רשויות מקומיות וחובות אחרים. המשרד מיצג בין השאר את רשות שדות התעופה, נתיבי ישראל - החברה הלאומית לתשתיות תחבורה, משרד ראש הממשלה, אוניברסיטת תל אביב, עמידר, רשות מקרקעי ישראל, עיריית תל אביב-יפו, עיריית רמת-גן, עיריית הרצליה, עיריית רעננה, עיריית טבריה, עיריית לוד, ואת רשות השידור. המשרד מונה כ-70 עובדים, מתוכם כ-20 עורכי דין, ומקום מושבו בבית איילון ביטוח.
בשנת 2010 מונה נסים כחבר בוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה.
בשנת 2017 מונה נסים על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו לעמוד בראשות ועדה שתגבש המלצות בסוגיית הגיור בישראל.
חיים אישיים.
נסים נשוי לרות, בתו של ח"כ לשעבר וסגן שר האוצר מטעם המערך יצחק קורן, שהיא גם אחותו של ח"כ לשעבר דני קורן. אחיו של נסים היה פרופ' מאיר בניהו.
לזוג נסים חמישה ילדים.
Aloe Barbadensis
כריסטופר בויס ואנדריו דאולטון לי
ספרות תורנית
ספרות תורנית היא מכלול הספרים העוסקים בכל היבטיה השונים של תורת ישראל. ספרי היסוד של הספרות התורנית הם כתבי הקודש היהודיים, הקרויים גם תורה שבכתב וידועים בראשי התיבות תנ"ך.
לתורה שבכתב התווספו ספרי יסוד שהעלו על הכתב את התורה שבעל-פה - המשנה, התלמוד, ועליהם התחברו פירושים שונים מאת חכמים במשך הדורות כמו רש"י, רשב"ם, רמב"ן ועוד, ובנוסף גם חוברו קבצים הלכתיים המסדרים את הדברים לפי סדר מסוים כמו המשנה תורה לרמב"ם והשולחן ערוך. ספרים תורניים רבים מספור נכתבו לאורך הדורות, וכולם נלמדים עד היום ומהווים חלק מרכזי בעולמו התרבותי של הציבור היהודי הדתי.
הספרות התורנית היא מרכיב עיקרי של ארון הספרים היהודי, הכולל גם ספרות בעלת זיקה הדוקה ליהדות שאיננה בגדר ספרות תורנית.
תורה שבכתב.
המקרא או התנ"ך, המכונה במסורת היהודית "תורה שבכתב", הוא קובץ הספרים המהווים את כתבי הקודש היסודיים של היהדות. ספרי התנ"ך חוברו בתקופות שונות ועל ידי מחברים שונים. תהליך הקאנוניזציה של התנ"ך התרחש בתחילת תקופת בית שני על ידי אנשי כנסת הגדולה, ולפי המחקר המדעי זה הושלם רק בתחילת המאה הרביעית לספירה.
חלקי התנ"ך:
ספרות חז"ל.
כתיבת התורה שבעל פה.
בתחילה, ההתפתחות לכדי "ספרות תורנית" (מעבר לספרי התנ"ך הכלולים בתורה שבכתב) הייתה בלתי אפשרית משום האיסור ההלכתי לכתוב את התורה שבעל פה. אף על פי כן, בזמן הלימוד היו התלמידים מסכמים לעצמם ראשי פרקים על מנת לזכור לימודם. סיכומים אלו נקראו מגילת סתרים. עם זאת, על מנת להימנע מכתיבת תורה שבעל פה אחר הלימוד, נגנזו מגילות הסתרים כך שבשלב זה כללה הספרות התורנית רק את ספר התנ"ך.
המחשבה על כתיבת ספר הלכות החלה לאחר חורבן בית שני, כאשר החכמים נוכחו לדעת שהמצב הלאומי הקשה מקשה על הלומדים לזכור את לימודם. החל מתקופת רבי עקיבא כבר הועברו קובצי הלכות בין החכמים ותלמידיהם, אך עד ימיו של רבי יהודה הנשיא (רבי) לא נכתבו הלכות כספר כולל ומפורסם. כאשר רבי הבין שהתקופה שעם ישראל ייוותר ללא שלטון עצמי תהיה ארוכה, הוא פסק שמותר לכתוב את התורה שבעל פה על מנת שלא תישכח מעם ישראל, וכתב את המשנה. חיבור זה כלל אמנם רק את יסודות הדברים בתמציות רבה, אך פתח את הדרך לכתיבת שאר ספרי תורה שבעל פה (שאמנם עד להמצאת הדפוס בדרך כלל נוסחו באותה דרך תמציתית).
חיבורי חז"ל.
עם הזמן נוצרו חיבורים מקיפים, בעיקר בהלכה למעשה: התלמוד הירושלמי והתלמוד הבבלי. נוסף ובמקביל לחיבורים הללו התחברו עם הזמן חיבורי אגדה והלכה נוספים כמדרשים, אך הספרים עדיין לא זכו לתפוצה רבה משום שעדיין לא הומצא הדפוס, ויצירת כתבי יד רבים הייתה כרוכה בעבודה רבה. כך אנו מוצאים לדוגמה בדברי רש"י במסכת ברכות שמצטט את התלמוד הירושלמי מספר הלכות גדולות, ומשמע שעדיין לא היו ברשותו כל כרכי התלמוד הירושלמי.
פירוש המקרא.
פרשנות המקרא שלאחר חז"ל נחלקת לשתי תקופות עיקריות - פרשנות ימי הביניים, שראשיתה אצל רס"ג, מנחם ודונש בסוף האלף הראשון לספירת הנוצרים וסופה אצל רלב"ג בתחילת המאה ה-14. מאז, במשך תקופה של כמעט 400 שנה לא נכתבו כמעט ספרי פרשנות, ומה שנכתב היה ברובו פרשנות על רש"י או על הערות המסורה.
יצירת הפרשנות לתנ"ך התחדשה בתחילת המאה ה-17 עם פירוש אור החיים, והתגברה בעקבות תנועת ההשכלה והתגובות השונות לה. מאז הקמת מדינת ישראל התגבר מאוד העיסוק בתנ"ך, יצאו לאור מספר כתבי עת על התנ"ך (למשל, מגדים) ונכתבו פירושים רבים על התנ"ך ועיונים בו ובפרשניו, כדוגמת עיוניה של נחמה ליבוביץ והמפעל הגדול של "דעת מקרא".
רש"י.
רבי שלמה יצחקי (רש"י) כתב במאה ה-11 את הפירוש הנודע ביותר לתורה. דרך פירושו של רש"י פונה במתכוון הן לקהל "עממי" והן לקהל תלמידי חכמים. הערה המבהירה את הקו שהנחה אותו בפירושיו מופיעה בדרך אגב בתחילת ספר בראשית: "יש מדרשי אגדה רבים וכבר סדרום רבותינו על מכונם בבראשית רבה ובשאר מדרשות, ואני לא באתי אלא לפשוטו של מקרא ולאגדה המיישבת דברי המקרא דבר דבור על אופניו." כלומר, אין עניינו של רש"י להביא בפירושו אגדות ומדרשים, אלא ליישב קשיים המתעוררים בפסוקים.
על פירושו הגדול של רש"י לתורה נכתבו למעלה ממאה פירושים, שמחבריהם מכונים לעיתים "מפרשי רש"י".
פירוש התלמוד.
הפירושים המפורסמים והנלמדים ביותר לתלמוד הם פירושו של רש"י, שנכתב במאה ה-11, והתוספות, שנכתבו בין המאה ה-12 למאה ה-14. עיון בפירושים אלה, שנדפסו כמעט בכל מהדורות התלמוד הבבלי, מהווה חלק אינטגרלי מלימוד התלמוד בישיבות גם היום. עיון מעמיק יותר המבוצע בישיבות ובבתי המדרשות כולל פרשנים חשובים נוספים על הסוגיה הנלמדת. כגון רא"ש (רבינו אשר), רי"ף, נימוקי יוסף, ה"מרדכי" וכו'. (בדרך כלל לכל מסכת בש"ס יש את הפרשנים הגדולים שלה)
ספרות הסוד.
ספרות ההיכלות והמרכבה.