בראשית שנות ה-70 מועצת העיר של קאולון לחצה להקמת מרכז תרבות באותה איכות של מרכז התרבות באזור סנטרל שבאי הונג קונג. הוחלט על הקמת מרכז התרבות בשנת 1974, ונקבע מיקומו. עבודות הבנייה היו אמורות להתחיל בשנת 1975, אולם בשל אילוצים תקציביים נעצרו העבודות. בשנת 1978 הוחלט להמשיך בתוכנית, אבל העלות המשוערת של הבנייה עלתה מ-190 מיליון דולרים ל-474 מיליון דולרים; בשל הבעיות התקציביות, ובשל מחלוקת ציבורית שהתעוררה סביב הריסת מבנה התחנה ההיסטורי באתר, התעכבו העבודות, והמבנה הושלם בשנת 1989. העוגב (בשווי 10 מיליון דולרים) הותקן בין אוגוסט לנובמבר 1989.
המתחם נפתח רשמית בטקס שנערך ב-8 בנובמבר 1989 בנוכחות הנסיך צ'ארלס והנסיכה דיאנה.
המרכז נפתח בתוכנית הופעות מיוחדת שנערכה בין ה-5 בנובמבר ל-6 בדצמבר 1989, והשתתפו בה, בין היתר, מוזיקאים הונג קונגים, מוזיקה קנטונזית, אופרה סינית, בית האופרה של קלן, רביעיית אלבן ברג, והגיטריסט ג'ון וויליאמס.
תיאור המבנה.
המבנה כולל מספר אולמות מופעים ומתקנים:
גסטוניה (דינוזאור)
גסטוניה (שם מדעי: Gastonia) הוא סוג של אנקילוזאור ממשפחת הנודוזאוריים שחי באמריקה הצפונית בקרטיקון התחתון לפני 126 מיליון שנה. הדינוזאור קרוי על שם הפלאונטולוג רוב גסטון.
דינוזאור זה נמצא בהרי יוטה ב-1998 וקיבל את שמו בידי החוקר ג'יימס קירקלאד. הדינוזאור היה אחד מהנפוצים שנמצאו בחפירות הרי סידר. לצידו נמצאו מאובנים של כמה אורניתופודים ושל יוטרפטור. השלדים שנמצאו היו חלקיים ולאורך השנים הושלמו והורכבו מחדש מספר שלדים.
הגסטוניה היה בינוני ביחס למשפחתו והגיע לאורך 5–6 מטר ולמשקל 1.5 טון. גובה הירך הגיע ל-112 סנטימטר. במראהו הוא דמה לפולקנתוס והיה מכוסה בשריון גבשושי עם ראש קטן בעל מקור קרני, שיניים קטנות וזיזים לצד הלחיים, זנב ארוך מאוד וזיזי קוצים מעל עמוד השדרה ששימשו להגנה. הבטן הייתה חסרת הגנה אך הרגליים הקצרות הגנו עליה ממתקפה. מצידי הגוף בלטו זיזים נוספים. אזור הגב היה בעל קשקשים רגילים.
ממצאי הגסטוניה מעלים שכנראה הם חיו יחדיו בעדרים, אף שמבנה רגליהם הקצרות נראה כלא מתאים לכך. הם היו צמחוניים שחיו ביערות של יוטה והשתמשו בשריונם וזיזיהם להתגונן מטורפים כמו היוטרפטור. ייתכן שהם השתמשו בזיזים גם כדי להילחם בינם לבין עצמם.
ז'וזפין, מלכת שוודיה
לזר לוברסקי
לזר לוברסקי (נולד ב-1926) הוא לשעבר פעיל ציוני בברית המועצות, ואסיר ציון.
ביוגרפיה.
נולד ב-1926 בבלץ כבן שני למשה ושפרה לבית שוורצמן (שם אחותו הגדולה רחל). לזר היה תלמיד הגימנסיה העברית וחניך תנועת הנוער גורדוניה בבלץ.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עם פלישת הגרמנים והרומנים לשטחי ברית המועצות ברחה המשפחה מזרחה לברית המועצות והגיעו לקזחסטן. בני משפחתו המורחבת שברחו אף הם מזרחה התעכבו אצל מכרים באחד הכפרים באזור בלץ, נפלו בידי הכובשים והובלו לבסוף לגטו ברשד בטרנסניסטריה, ומשם נשלחו למחנות המוות, כולם. בברשד חלתה סוניה בשנית (סקרלטינה) והובלה לצריף הבידוד. בעת שהייתה בצריף גורשו רוב בני משפחתה מברשד ונרצחו, למעט דודה אחת. גם הוריו ואחותו של לוברסקי שרדו בשטחי ברית המועצות.
ב-1943 התגייס לוברסקי לצבא האדום והוכשר כקשר רדיו במטוסים ולחם בחזית. ב-1948 השתחרר מהשרות הצבאי בדרגת סרן ולמד הנדסת תקשורת באוניברסיטה באודסה. הוא התגורר באורל שם נישא לגלינה לבית יעקב, לזוג נולדו שתי בנות. בהמשך עבר לרוסטוב, שם עבד כמהנדס ראשי ברשת החשמל. בשנות ה-60 התגורר בשכנות למפקד המרד בסוביבור, אלכסנדר פצ'רסקי. לוברסקי ראיין את פצ'רסקי בסדרה של שיחות אותן ערך לספר, מטרה להנציח את תולדות המרד מעדות ראשונה. לראיון זה ערך ייחודי שכן פצ'רסקי מעולם לא קיבל הכרה רשמית בימי ברית המועצות. ברוסטוב נהיה לוברסקי לפעיל ציוני, ואף התיידד עם דוד חבקין ורות אלכסנדרוביץ' שמאוחר יותר נשפטה במשפטי ריגה. בין יתר פעילויותיו התחבר ליהודים ההרריים, קישר ביניהם לבין יתר הפעילים הציוניים ואף סייע להם בניסוח מכתב מחאה פומבי שנחתם על ידי 280 יהודים.
ב-1969 הגיש לזר לוברסקי בקשה לקבל היתר עלייה לישראל, ובקשתו סורבה על ידי השלטונות, בין היתר בטענה שנחשף לחומרים סודיים במסגרת עבודתו ברשת החשמל. דרגתו הצבאית נשללה בעקבות כך והוא גורש מחברות במפלגה הקומוניסטית. הוא נעצר מספר פעמים, נערכו חיפושים בביתו, הוחרמו ממנו ספרים, ונעשו ניסיונות לקשור את שמו למבצע חתונה ולפרשת ריגה. בתקופה זו נישא בשנית לגאלינה פבזנר, ונולדה לו בת נוספת.
בעקבות כך החל לוברסקי לנקוט פעולות מחאה לצד 'סרובניקים' אחרים, בין היתר בקיום שביתות רעב וחתימה על עצומות. ב-1972 הועמד לדין בגין ביזוי ברית המועצות וניסיון להעביר מידע לגורמים זרים ונגזרו עליו ארבע שנות מאסר במחנה עבודה. חלק מעדי ההגנה לא הורשו להופיע בפני בית הדין ו-17 יהודים פתחו בשביתת רעב במחאה על גזר הדין. רבים פעלו למען שחרורו וביניהם אד קוץ', לימים ראש עיריית ניו יורק.
ב-1976 קיבל לוברסקי היתר עלייה בעקבות הלחץ הציבורי, עלה עם בני משפחתו לישראל והתיישב בתל אביב. לאחר שלמד עברית השתלב כעובד במשרד התקשורת. עם יציאתו לגמלאות החל לוברסקי לכתוב מאמרים ביידיש וברוסית העוסקים בדמויות יהודיות ביצירותיהם של סופרים שאינם יהודים. מאמרים פרי עטו מתפרסמים בכתבי עת ועיתונים ביידיש וברוסית בישראל ומחוצה לה.
12 כללים לחיים
12 כללים לחיים: נוגדן לכאוס (באנגלית: ) הוא רב-מכר מאת ג'ורדן פיטרסון שיצא בשנת 2018. הספר שחיבר פיטרסון, פסיכולוג קליני ומרצה לפסיכולוגיה קנדי, מספק עצות מעשיות לחיים על בסיס עקרונות אתיים מופשטים המוצגים בתחומים שונים כמו פסיכולוגיה, מיתולוגיות, דתות וספרות.
הספר טיפס לראש רשימות רבי המכר בקנדה, בארצות הברית ובבריטניה, ונמכר בלמעלה משלושה מיליון עותקים. פיטרסון יצא למסע הופעות עולמי כדי לקדם את הספר, עם ריאיון בתוכנית חדשות בריטית שקיבל תשומת לב רבה, ריאיון שאף תורגם לעברית. המבקרים שיבחו את עצות הספר לאנשים ואת סגנונו הלא טיפוסי.
בשנים האחרונות עמל פיטרסון על כתיבת ספר המשך, מעבר לסדר: 12 כללים נוספים לחיים (באנגלית: Beyond Order: 12 More Rules for Life), שיצא לאור בתחילת מרץ 2021.
תוכן הספר.
הספר צמח מתוך תחביב של פיטרסון לענות על שאלות שפורסמו באתר קוורה, אחת מהשאלות הייתה "מה הם הדברים בעלי הערך הרב ביותר שכל אחד צריך לדעת?". התשובה המקורית שלו כללה 40 כללים. פיטרסון ציין שזה "לא נכתב רק עבור אנשים אחרים. זו אזהרה בשבילי". הספר כתוב בסגנון נגיש יותר מאשר ספרו האקדמי הקודם מפות של משמעות: הארכיטקטורה של האמונה (2009).
הספר מחולק לפרקים, וכל כותרת מייצגת כלל ספציפי לחיים המוסבר במסה. רעיון היסוד של הספר הוא "הסבל בנוי בתוך מבנה הקיום", אבל למרות שהוא יכול להיות סבל איום, קיימת בחירה האם לסגת, שהיא לדברי פיטרסון "מחווה אובדנית", או להתייצב מול הסבל ולגבור עליו. עם זאת, בחיים בעולם לא מושלם, לכל אדם יש "אפלה" שיכולה "להפוך אותו למפלצת שהוא עלול להיות" כדי לספק את הדחפים האפלים במצבים הנכונים. ניסויים מדעיים כמו הגורילה הבלתי נראית מראים שהתפיסה מותאמת לפי המטרה ועדיף לחפש משמעות במקום אושר. פיטרסון ציין כי "תמיד נחמד לחשוב שמשמעות החיים היא אושר, אבל אז מה קורה כשאתה עצוב? האושר הוא אפקט צד נהדר. כשהוא מגיע, קבל אותו בברכה. אבל הוא זמני ולא צפוי. זה לא משהו שיש לשאוף אליו, מכיוון שזו לא מטרה. ואם אושר הוא מטרת החיים, מה קורה כשאתה עצוב? אתה כישלון".
הספר מקדם את הרעיון שאנשים נולדים עם חוש מוסרי וחתירה למשמעות, וצריכים לקחת אחריות לחפש אחר משמעות מעל האינטרסים האישיים שלהם (פרק שמיני, כלל שבע, "רדוף את המשמעותי, לא את מה שרצוי כרגע"). חשיבה כזו באה לידי ביטוי בסיפורים מודרניים כגון "פינוקיו", "מלך האריות" ו"הארי פוטר", וכן בסיפורים עתיקים מהתנ"ך. המשמעות של "עמוד ישר עם כתפיך לאחור" (הכותרת של הפרק הראשון) היא "לקבל את האחריות הנוראה של החיים", ליצור הקרבה עצמית, מכיוון שהפרט חייב להתעלות על תחושת הקורבן, ולנהוג בחייו או בחייה בדרך שדורשת דחיית סיפוקים מידיים, טבעיים ומעוותים כאחד. בפרק הראשון, עורך פיטרסון השוואה למבנים נוירולוגיים והתנהגות של לובסטרים, התנהגות המשמשת כדוגמה טבעית להיווצרותן של היררכיות חברתיות. החלקים האחרים בספר סוקרים ומבקרים את מצבם של הצעירים, את החינוך המתעלם מהבדלי מין בין בנים לבנות (ביקורת על הגנת יתר והמודל של טאבולה ראסה ממדעי החברה), יחסים בין אישיים של זכר-נקבה, אירועי ירי בבתי-ספר, דת, ניהיליזם מוסרי, רלטיביזם, וחוסר כבוד לערכי היסוד של החברה המערבית. בפרק האחרון, פיטרסון מתאר דרכים בהן אדם יכול להתמודד עם האירועים הטרגיים ביותר בחייו, אירועים שלעיתים קרובות נמצאים מחוץ לשליטתו של הפרט. בנוסף, הוא מתאר בו מאבק אישי שלו, כשהתגלה שלבתו מיכאלה הייתה מחלת עצם נדירה. הפרק הוא מדיטציה על איך לשמור על עין פקוחה ולהוקיר את הדברים הקטנים הזמינים (למשל, "כשאתם פוגשים חתול ברחוב - לטפו אותו"). הוא גם מתווה דרך מעשית כדי להתמודד עם המצוקה: לקצר לאדם את היקף זמן האחריות (למשל, להתמקד בדקה הבאה במקום בשלושת החודשים הבאים).
קווי המתאר של הספר:
בסיכום סקירת הספר נאמר:
הוצאה לאור.