לעומת זאת האגף השמאלי של עזרובעל היה מוגן היטב על ידי גבעות מימין וגיא עמוק בחזיתו. חייליו הטובים ביותר של עזרובעל היו האיברים, שהיו חמושים במגינים וחרבות. האיברים היו ממוקמים באגף הימני יחד עם חיילים אפריקאים (קרתגים או אחרים) שככל הנראה היו חמושים בחניתות. המרכז אויש על ידי חיילים ליגורים שהיו מאומנים פחות מהחיילים באגף הימני. ובאגף שמאל מוקמו החיילים הגאלים, שעזרובעל קיווה שיהיו מוגנים היטב על ידי הגיא בחזיתם. בנוסף לכך היו לעזרובעל 10 פילי-מלחמה שמוקמו באגף הימני.
מרקוס ליוויוס פרס את צבאו אל מול הכוח הקרתגי. האגף הימני היה תחת פיקודו של ליוויוס, האגף השמאלי תחת פיקודו של נרו והמרכז בפיקודו של פורקיוס. חיל הפרשים הרומאי מוקם באגף השמאלי אל מול הפרשים הקרתגים.
מהלך הקרב.
הקרב החל כאשר האגף השמאלי הרומאי תוקף את האגף הימני הקרתגי, אליו מצטרף בהמשך המרכז הרומאי, חיל הפרשים הקרתגי הקטן ניגף בפני הפרשים הרומאים. עם זאת בשלב זה האגף הימני הקרתגי והמרכז מחזיקים מעמד ופילי המלחמה מצליחים לפרוץ את קווי הרומאים ולזרוע בהלה. בשלב זה המערכה נוטה לטובתו של עזרובעל.
נרו, באגף הרומאי הימני מתקשה להתגבר על תוואי השטח התלול שחוסם את המעבר אל הגאלים באגף השמאלי של עזרובעל. לאחר שהוא נוכח בחוסר התוחלת של הניסיון להגיע אל הגאלים הוא מחליט לתקוף את האגף הימני הקרתגי משמאל. האגף הימני הקרתגי מתקשה לעמוד בפני ההתקפה המשולבת של ליוויוס מהחזית ושל נרו מהאגף, שיוצרים אנדרלמוסיה וחוסר סדר בשורותיו. תוך זמן קצר האגף הימני קורס לעבר המרכז כשהלוחמים הקרתגים נטבחים או מנסים להימלט על נפשם.
המרכז הקרתגי השרוי באי סדר עומד עתה בפני התקפה משולבת של פורקיוס מהחזית, מרקוס ליוויוס מהאגף הימני ונרו מאחור. בשלב זה הפרשים הרומאים מביסים כליל את הפרשים הקרתגים, הכוח הקרתגי מתפורר כאשר הפרשים הרומאים דולקים אחרי הנמלטים וגורמים להם אבדות כבדות. למעשה מרבית האבדות של הקרתגים נגרמות בזמן מנוסתם המבוהלת. הכוח הגאלי נשאר ככל הנראה בעמדותיו ואינו חש לעזרתו של עזרובעל. עזרובעל שככל הנראה מבין שהקרב אבוד מסתער הסתערות נואשת אל עבר הרומאים ונהרג.
השלכות הקרב.
הרומאים המנצחים אינם מגלים כבוד כלפי אויבם הקרתגי בניגוד לחניבעל שדאג תמיד לקבורה נאותה של המצביאים הרומאיים שנהרגו בקרב. במקום זאת קלאודיוס נרו עורף את ראשו של עזרובעל, שנלקח לדרום איטליה ומושלח שם לעבר מחנהו של חניבעל.
קרב מטאורוס הוא בעל משמעות היסטורית מרחיקת לכת. לולא התרחש, ואילו עזרובעל היה מצליח לחבור אל כוחותיו של חניבעל ולצרף אליהם בעלי ברית נוספים ייתכן שהצבא המאוחד היה מסתער על הבירה רומא ואולי אף מצליח להכניעה. גם אם הצבא המאוחד לא היה עולה על רומא ייתכן והרומאים שספגו תבוסות קשות ומשפילות מצד חניבעל היו חוששים במקרה זה לעצם קיומה של רומא ומסכימים לחתום על הסכם שלום עם חניבעל – שהיה מוכתב לפי תנאיו.
בפועל כוחו המוחלש של חניבעל וחוסר הצלחתו לגייס כוחות מקרב בעלי בריתו מקרב הערים האיטלקיות (הלא רומאיות), גרם לסטגנציה של מצבו באיטליה ולחוסר יכולת להגיע להכרעה מול הרומאים שהחליטו זמן קצר לאחר מכן להעביר את שדה המערכה לאפריקה ולאלץ את חניבעל לחזור על מנת להגן על מולדתו. בקרב זאמה שהתחולל לאחר מכן על אדמת אפריקה הובס לראשונה המצביא המנוסה שנאלץ זמן לא רב לאחר מכן לצאת לגלות.
המלחמה הפונית השנייה הסתיימה בניצחון מוחץ של הרומאים ובתנאים קשים במיוחד שנכפו על קרתגו בהסכם השלום עמה. למעשה בישרו תוצאות המלחמה את ביסוס מעמדה של רומא כמעצמת העל של העולם העתיק ואת ראשית דעיכתה של קרתגו עד לחורבנה המוחלט במלחמה הפונית השלישית מול הרומאים.
בספרות.
אחד מהפרקים בספרו של אדוארד שפארד קריסי 15 הקרבות המכריעים של העולם, עוסק בקרב מטאורוס.
תהלוכת הארבות המלכותיות של תאילנד
תהלוכת הארבות המלכותיות של תאילנד (בתאית: กระบวนพยุหยาตราชลมารค) היא טקס דתי ומלכותי, הנערך מזה 700 שנים בקירוב. הארבות המלכותיות המעוטרות להפליא הן שילוב של אומנות ואמנות תאילנדית. המשט נערך לעיתים רחוקות, על פי רוב רק במסגרת אירועים תרבותיים ודתיים חשובים ביותר. בתקופת שלטונו של המלך פומיפון אדוניאדט, שהשתרעה על פני למעלה משבעים שנים, התהלוכה התקיימה 16 פעמים בלבד.
בתהלוכה משתתפות בימינו 52 ארבות, המאוישות על ידי 2,082 חותרים. 51 מתוכן הן ארבות היסטוריות והנוספת היא הארבה המלכותית "נאראי סונג סובאן המלך ראמה התשיעי", שהושקה ב-1994 והיחידה שנבנתה במהלך שלטונו של פומיפון. התהלוכה מתנהלת במורד הנהר צ'או פראיה, יוצאת מאתר ההחפה המלכותי וסקורי בדוסיט, בנגקוק, עוברת דרך מקדש אמרלד בודהה, הארמון הגדול, ו-ואט פהו ומסתיימת בואט ארון, "מקדש השחר".
כלא עופר
כלא מגידו
ברוטיים
הבּרוּטִיים (ביוונית: Βρέττιοι, בּרֶטִיאוֹי; בלטינית: Bruttii; באיטלקית: Bruzi) היו עם קדום, שישב בקצה הדרומי של איטליה, מגבולות לוקאניה ועד מצרי מסינה וכף לאוקופטרה, בשטח החופף בערך את קלבריה של ימינו.
כלא אופק
נווה תרצה
כלא קציעות
גברה מסקל לליבלה, קיסר אתיופיה
צו עיון מחדש
צו עיון מחדש (באנגלית: Writ of Certiorari) הוא סוג של צו אשר בית משפט יכול לפרסם על מנת להביא לפניו תיק שנדון בבית משפט אחר, בדרך כלל בערכאה נמוכה יותר. בזמנים ובמקומות שונים, היה הדבר ידוע גם כ-"Writ of Review".
היסטוריה.
במאה ה-21, צו זה ידוע בעיקר בהקשר של בית המשפט העליון של ארצות הברית, אשר משתמש בו כמכניזם כמעט-בלבדי להתחלת דיון בתיקים. הדבר נובע מאופן קבלת התיקים בבית המשפט העליון, שהוא בית משפט לערעורים: התיקים מתקבלים על בסיס וולונטרי (discretionary review) ולא על בסיס מחייב (mandatory review). לפיכך, שופטי בית המשפט העליון עצמם הם אלו שקובעים אילו תיקים יגיעו לדיון לפניהם (מתוך כ-7,500 בקשות לערעור על החלטותיהם של בתי משפט נמוכים יותר, המגיעות, בממוצע, מדי שנה לביהמ"ש העליון). מתוך תשעת שופטי ביהמ"ש האמריקאי, מספיקה הסכמתם של ארבעה שופטים (מה שמכונה "Rule of Four") כדי להגיע להחלטה כזו. במקרה זה, מוציא בית המשפט צו עיון מחדש עבור אותו תיק.
מקורה של מדיניות ה-discretionary review וצווי העיון מחדש, בצורתה הנוכחית, הוא בחוק שעבר בקונגרס בשנת 1925. באותה תקופה, היה נדמה כאילו עומס התיקים על השופטים העליונים הופך לבלתי נסבל, והייתה דרושה דרך להקטין את העומס ולאפשר לבית המשפט לדון רק בתיקים בעלי חשיבות חוקתית עליונה. הפתרון שנמצא היה השימוש בצווי העיון מחדש. על מדיניות זו נמתחה ביקורת. למשל, על כך שבמהלך שנת המשפט של 2007 העניקו שופטי בית המשפט העליון 72 צווי עיון מחדש בלבד, אחד המספרים הנמוכים בהיסטוריה.
צו בירור
קהילת רוסאפה
אלגברה יסודית
הווארד זין
הווארד זִין (באנגלית: Howard Zinn; 24 באוגוסט 1922, ברוקלין, ניו יורק – 27 בינואר 2010, סנטה מוניקה, קליפורניה) היה היסטוריון יהודי-אמריקאי, פרופסור להיסטוריה ולמדע המדינה, אקטיביסט ומחזאי. הוא ידוע בעיקר כמחבר של רב המכר "היסטוריה עממית של ארצות הברית" (1980). זין היה פעיל בתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית ובתנועה האנטי-מלחמתית בארצות הברית.
זין כתב כ-20 ספרים, וכיהן כפרופסור מן המניין ופרופסור אמריטוס בפקולטה למדע המדינה באוניברסיטת בוסטון. הוא התגורר במסצ'וסטס עם אשתו, האמנית רוזלין זין. לזוג שני ילדים. אשתו שימשה כעורכת של ספרים ומאמרים רבים של זין.
התנועה לזכויות האזרח.
בשנת 1956, זין מונה ליושב ראש המחלקה להיסטוריה ומדעי החברה במכללת ספלמן, שם לקח חלק בתנועה לזכויות האזרח. אחד ממאבקיו היה נגד המנהג של ארגוני היסטוריה מדרום ארצות הברית לערוך מפגשים בבתי מלון בהם מתקיימת הפרדה גזעית. הוא שימש גם כיועץ לארגון "הועדה הסטודנטיאלית המתאמת הלא-אלימה", ולאחר מכן כתב ספר על הארגון.
אף על פי שלזין הייתה קביעות במכללה, הוא פוטר ביוני, 1963, לאחר שעמד לצד סטודנטים שנאבקו בגזענות. זין תיאר את שנותיו במכללת ספלמן כמשמעותיות ביותר עבורו.
בעת שהותו בספלמן צפה זין – וכתב על – כ-30 הפרות של התיקון הראשון והתיקון ה-14 של חוקת ארצות הברית בעיר אולבני שבמדינת ג'ורג'יה. מבין ההפרות אפשר למנות את הפרת הזכות לחופש הביטוי, חופש ההתארגנות והגנה שווה על ידי החוקים. במאמר שכתב על התנועה לזכויות האזרח באולבני, זין מתאר את האנשים שהשתתפו בנסיעות לחירות למען ביטול ההפרדה הגזעית, ועל ההימנעות של הנשיא, ג'ון פיצג'רלד קנדי מאכיפת החוק. זין ציין גם שמשרד המשפטים בראשות רוברט קנדי, וה-FBI בראשות ג'יי אדגר הובר לא מנעו מתומכי ההפרדה הגזעית לנהוג באלימות כלפי המתנגדים אליה. בשנת 1979 ביחד עם פרנסס פוקס פיבן הו אתמך בשביטת עובדי אוניברסיטת בוסטון בה עבד.
זין כתב לעיתים קרובות על המאבק למען זכויות האזרח, הן כמשתתף, והן כהיסטוריון, ובתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הוא לקח חופש מהוראה וכתב שני ספרים בנושא. בספריו, זין מתאר כיצד ההתבצרויות כנגד ההפרדה הגזעית היו ביוזמת הסטודנטים, ובמובן זה היו עצמאיות ונבדלות מההתארגנויות הוותיקות הממוסדות יותר למען זכויות האזרח.
הוא חזר למכללת ספלמן בשנת 2005 על מנת לשאת את הנאום לסטודנטים שסיימו את לימודיהם. נאומו "נגד הרתעה" (Against Discouragement) זמין באינטרנט.
בשנת 2008, הצטרף לקמפיין תמיכה בסרבני המצפון לשרות בצה"ל. במכתב התמיכה כתב:
ספרו שתורגם לעברית.