Physical Review Letters היוצא לאור החל משנת 1958, והכולל מאמרים קצרים (עד 4 עמודים) המדווחים על מחקרים חשובים בעלי עניין רחב. כתב עת זה נחשב ליוקרתי ביותר בתחום הפיזיקה.
למרות המקור האמריקאי של כתבי העת, מפורסמים בהם מאמרים של פיזיקאים מכל רחבי העולם. כיום מפורסמים בסדרת כתבי העת כ-18,000 מאמרים בשנה, מהם כ-4,000 ב-Phys. Rev. Letters ורוב השאר ב-Phys. Rev. A,B,C,D,E. אחוז המאמרים המוגשים המאושרים לפרסום לאחר ביקורת עמיתים עומד על כ-40% ל-Phys. Rev. Letters וכ-60% ל-Phys. Rev. A,B,C,D,E.
כל המאמרים שפורסמו בכתבי העת ניתנים לקריאה ברשת האינטרנט (לרוב בתשלום) באתר כתב העת או ב-
Physical Review OnLine Archive (PROLA)
טוטפות
כותי
מוזיקפראיין
מוזיקפראיין (בגרמנית: Musikverein) הוא אולם קונצרטים נודע, שנפתח בווינה, אוסטריה ב-6 בינואר 1870 והתפרסם באקוסטיקה המעולה שלו. הוא נחשב לאחד משלושת אולמות הקונצרטים המשובחים בעולם, יחד עם אולם "סימפוני הול" בבוסטון והקונצרטחבאו באמסטרדם. המוזיקפראיין הוא משכנה הקבוע של הפילהרמונית של וינה.
את הבניין הקימה אגודת ידידי המוזיקה של וינה ה-Gesellschaft der Musikfreunde על-פי תוכניות מאת תאופיל הנסן הארכיטקט המוביל באותה עת. הבניין כולל מספר אולמות שהגדול והמפורסם שבהם הוא האולם המוזהב (Goldener Saal) ולצידו ממוקם אולם ברהמס ובו 600 מקומות ישיבה. בניין המוזיקפראיין הוא אחד ממבני הציבור החדשים שנבנו לאורך שדרת ״הרינגשטראסה״, הפרויקט להרחבת העיר עליו הכריז הקיסר פרנץ יוזף. עד מהרה נודע הבניין פשוט כ"מוזיקפראיין" ("אגודת המוזיקה"). מאז 2001 עבר הבניין שיפוצים ובשנת 2014 נוספו לו ארבעה אולמות חדשים לחזרות וקונצרטים.
האולם המוזהב.
האולם המוזהב, הנקרא גם האולם הגדול, הוא האולם המרכזי בבניין המוזיקפראיין. אורכו 48 מטרים, רוחבו תשעה-עשר מטר וגובהו שמונה-עשר מטר. האולם מציע מעל 1,700 מושבים ועוד 300 מקומות עמידה. הוא צבוע בעיקר בצבע זהב ותקרתו עמוסה בציורי קיר אלגוריים. שתי שורות של פסלי קריאטידות מוזהבות ניצבות משני צדי האולם ומעניקות לו את מראהו הייחודי. בשנת 2011 התקינה חברת העוגבים האוסטרית ריגר עוגב חדש באולם הגדול.
הקונצרט החגיגי של ראש השנה החדשה בווינה מתקיים באולם זה בכל שנה ב-1 בינואר ומועבר בשידור ישיר לעשרות מיליוני צופים בכל רחבי העולם.
העמותה הישראלית להגנה בפני טילים
העמותה הישראלית להגנה בפני טילים (עי"ט) היא עמותה ישראלית הפועלת להגברת המודעות הציבורית לנושא איום הרקטות והטילים על ישראל והצורך בפיתוח מערכות הגנה מפני טילים, כתגובה לאיום. העמותה הוקמה רשמית בחודש מאי 2007, כתגובה לירי הרקטות על ישראל בעת מלחמת לבנון השנייה, על פי עמדתם של מייסדיה כי מלחמה זו אמורה לשנות את התפיסה האסטרטגית של מדינת ישראל ואת האופן שבו אויביה של מדינת ישראל מסתכלים עליה.
העמותה קמה על פי הדגם של ארגון אמריקני דומה בשם MDAA - Missile Defense Advocacy Alliance והיא הארגון הישראלי הראשון של מומחים בנושא ביטחוני המנסים לקדם פעילות בתחום הביטחון הלאומי של המדינה, דרך דיון ציבורי.
יושב ראש העמותה הוא מפקד חיל האוויר לשעבר אלוף במילואים הרצל בודינגר. בעמותה חברים יוצאי צבא בכירים, דוגמת תא"ל במילואים וראש מפא"ת לשעבר עוזי עילם, ראש מנהלת חומה לשעבר עוזי רובין, מפקדי חיל האוויר לשעבר האלופים במילואים דוד עברי ואיתן בן-אליהו ואקדמאים המתמחים בבקרת חימוש, מניעת תפוצה טילית ואסטרטגיה. ביניהם יצחק בן ישראל, ישעיהו נבנצל, יאיר רמתי ואפי איתם.
עו"ד אריאל פרייברג משמש כיועץ המשפטי של העמותה משנת 2012.
פעילויות העמותה.
באתר הרשמי של הארגון מדווח על מגוון פעילויות ביניהן:
ביקורת על העמותה.
ביקורת חריפה על העמותה פורסמה בעיתון הארץ על ידי ראובן פדהצור שטען כי העמותה היא לובי מוסווה של התעשיות הביטחוניות
כמו כן טען כי העמותה מוטית לטובת מערכות הגנה
ענק גז
P-3 (קוד דיווח נאט"ו: "דמבו"; "Dumbo") הוא מכ"ם גילוי אווירי לטווח בינוני, אשר יוצר בברית המועצות בסוף מלחמת העולם השנייה.
זהו המכ"ם התלת ממדי הראשון שיוצר בברית המועצות (מספק מלבד קואורדינטות גם נתון גובה משוער של המטרה). סימן ההיכר העיקרי החיצוני של המכ"ם הוא שתי אנטנות מסוג יאגי.
זמן סיבוב המכ"ם היה אטי ובוצע ידנית. יכולת האבחנה באזימוט המטרה נמוכה (כ-4 מעלות).
אנטנת יאגי
אנטנת יאגי-אודה (או בקיצור: אנטנת יאגי) היא אנטנה כיוונית לשידור ולקליטה של גלים אלקטרומגנטיים. סוג זה של אנטנות משמש לשידור וקליטה של מכשירי קשר, עורקי תקשורת, קליטת שידורי טלוויזיה, רדיו FM, ובעבר גם במערכות מכ"ם גילוי אווירי לטווח בינוני וארוך. רוב האנטנות החיצוניות לקליטת שידורי טלוויזיה שהותקנו בארץ הם מסוג יאגי. אנטנות יאגי משמשות היום לשליטה במערך הצופרים של פיקוד העורף ברחבי הארץ.
האנטנה כוללת את הרכיבים הבאים (מספור בהתאם לתמונה):
באנטנות מסוג יאגי משתמשים בתחומי התדרים HF (גלים קצרים), VHF (תג"ם) ו- UHF (תא"ג). האנטנה פותחה בשנה 1926 על ידי שינטרו אודה והיטצוגו יאגי מיפן ונקראת על שמם.
קרב ים ברנץ
קרב ים ברנץ הוא קרב ימי שהתרחש במלחמת העולם השנייה, ב-31 בדצמבר 1942, מצפון לנורווגיה, בים ברנץ, בין אוניות ליווי בריטיות שליוו את השיירה שמספרה JW 51B מסקוטלנד אל חצי האי קולה שבברית המועצות ובין אוניות השטח של הצי הגרמני. הקרב התקיים בתנאים קשים, בשיאו של החורף הארקטי. כתוצאה מכישלון הצי הגרמני בקרב זה (ובקרבות שקדמו לו) הדיח היטלר את מפקד הצי אריך רדר ומינה תחתיו את קרל דניץ.
רקע.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941, הפכו הנמלים בחצי האי קולה, שבצפון ברית המועצות, למוצא הימי היחידי של ברית המועצות דרכו יכולה הייתה לקבל אספקה אזרחית וצבאית. החל מאוגוסט 1941 החלו לפעול שהובילו אספקה, נשק ותחמושת מארצות הברית ומבריטניה אל ברית המועצות. הצי הגרמני שבסיסיו היו ממוקמים לאורך החוף הנורווגי, פעל בים הנורווגי ובים ברנץ כדי לפגוע בשיירות ולשבש את האספקה החיונית לברית המועצות.
רוחבו של המסדרון שבין נורווגיה ובין האזור הקפוא של האוקיינוס הארקטי שבו היה ניתן להפליג היה כ-500 קילומטר בקיץ וכ-250 קילומטר בחורף. בקיץ הסכנה העיקרית לשיירות הייתה פעולת הצוללות הגרמניות ובחורף היו אלו מטוסי הלופטוואפה שבסיסיהם היו בנורווגיה. בסוף 1942 עמד הקרב על סטלינגרד בעיצומו ורוב מטוסי חיל האוויר הנאצי הוסטו למשימות בחזית המזרחית וכך עברה משימת יירוט השיירות לאוניות השטח.
היטלר ייחס חשיבות רבה הן לשליטתו בנורווגיה שסבר כי היא המטרה המועדפת לפלישה על ידי בעלות הברית והן לפעולות הימיות שנועדו לפגוע בסיוע לברית המועצות. הוא נתן פקודה מפורשת למפקד הפיקוד הצפוני של הצי: "מאחר שלכוח הימי יש עתה את האחריות העיקרית לשמר את יכולתה של גרמניה בסיכול ניסיונן של בעלות הברית לחמש מחדש את ברית המועצות, עליו לפעול להשגת יעד זה בנחרצות". אולם, באותה עת, המשיכה הפקודה, "יש לנהוג בזהירות מרבית, אפילו כנגד כוחות אויב שכוחם שקול לכוח הגרמני, כיוון שלא רצוי לחשוף את ספינות הדגל של הצי הגרמני לסיכונים גדולים". מומחים צבאיים טענו לאחר המלחמה כי פקודה כזו, המשתמעת לשתי פנים, היא בעייתית מאוד וייתכן כי תרמה לכישלון הכוח הגרמני. בנוסף, ביקש היטלר, לקבל עדכון מיידי על כל המבצעים הימיים המתקיימים בזירה מאחר שכדבריו: "איני מסוגל לעצום עין בעת שהספינות פועלות". יחסו של היטלר אל הצי היה דו צדדי. מצד אחד ייחס לצי תפקיד מרכזי ושאף להתחרות בצי הבריטי בעל המוניטין ומצד שני לא העריך את מפקדי הצי וראה בחלק מהם כחדלי אישים וכגורמים בעלי פוטנציאל חתרני.
הרכב הכוחות.
השיירה הבריטית JW 51B, בפיקודו של רוברט סנט וינסנט שרברוק, כללה:
הכוח הגרמני הימי, בפיקודו של תת-אדמירל אוסקר קומץ, כלל:
בסיס הכוח הגרמני היה בפיורד אלטה שבצפון מערב נורווגיה.
מסע השיירה.
שיירת אוניות הסוחר הפליגה צפונה מלוך יו (Loch Ewe) שבצפון מערב סקוטלנד ב-22 בדצמבר 1942 ופגשה ב-25 בדצמבר את כוח הליווי שלה שהגיע מאיסלנד. השיירה פנתה והפליגה לצפון מזרח והתמודדה עם מזג אוויר סוער שכלל רוחות עזות וגלים גבוהים. הסערה, שהגיעה לשיאה ב-28 וב-29 בדצמבר, גרמה לשיירה לסטות מנתיבה. כשהשתפר מזג האוויר, התברר כי חמש ספינות איבדו קשר פיזי עם השיירה. ספינה אחת נשלחה לחפשן ולמחרת הצטרפו שלוש מהספינות האובדות אל השיירה. שתי הספינות הנותרות עשו את דרכן באופן עצמאי אל חצי האי קולה.
ב-30 בדצמבר אותרה השיירה על ידי הצוללת הגרמנית U-354. כשהגיעה הידיעה למטה הצי הגרמני, נצטווה קומץ להפליג מיידית אל עבר השיירה. קומץ חילק את הכוח הימי שלו לשני כוחות משנה שהונהגו על ידי אונייתו, ה"אדמירל היפר" ועל ידי אוניית המערכה הזוטא, ה"ליצו". תוכניתם של הגרמנים כונתה בשם קוד "קשת בענן" והייתה נוהל שפותח אצלם לתקיפת השיירות הארקטיות באותה עת. הכוח הראשון (שלוש משחתות בפיקוד "האדמירל היפר") היה אמור לתקוף עם בוקר את השיירה מצפון. אוניות הליווי של השיירה אמורות היו להגיב ולהתעמת עם הכוח התוקף בעוד ששיירת אוניות הסוחר אמורה הייתה לשנות את מסלולה לדרום מזרח. שם, 25 קילומטר דרומית ל"היפר", חיכו לשיירה ה"ליצו" ושלוש משחתות נוספות שאמורות היו לגרום את הנזק הכבד.
הקרב.