השלב בורנר 2 ששימש בתור-בורנר היה שלב-המשגר הראשון שהונע בדלק מוצק שהיו לו מערכות שליטה והנחיה מלאות. שיגור הבורנר 2 הראשון בוצע ב-15 בספטמבר 1966.
זאב ברלינסקי
זאב ברלינסקי (30 בנובמבר 1911 – 28 בינואר 1990) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ומסעדן ישראלי. ממייסדי התיאטרון הקאמרי ותיאטרון סמבטיון.
ביוגרפיה.
ברלינסקי נולד בלודז' שבפולין ועלה לארץ ישראל בשנת 1924.
בארץ למד משחק אצל צבי רפאל ואצל הבמאי יצחק משה דניאל. בשנת 1925 נסע לברלין, שם למד משחק בבית הספר הדרמטי הממשלתי אצל פרופסור ליאופולד ייסנר.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933 שב לארץ ישראל. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי. ב-1941 כחייל בצבא הבריטי בחיל החפרים נפל בשבי הגרמני ביוון יחד עם יצחק בן אהרון ויוסף אלמוגי. הם ישבו במחנה שבויים בגרמניה כחמש שנים עד תום המלחמה. הוא נמנה עם מקימי תיאטרון הקאמרי והיה בין שחקניו בתחילת שנות ה-50. בין ההצגות בהן השתתף: "קזבלן", "אהבתה של יובל אור", "משרתם של שני אדונים" ועוד.
בשנת 1957, הקים יחד עם השחקן מרדכי בן-זאב, את התיאטרון הסאטירי סמבטיון שפעל בתל אביב מספר שנים. במקביל פעל ברלינסקי גם בתחום חיי הלילה בתל אביב והיה בעליהם של בית הקפה "אלדין" ביפו ושל המועדון "עומר כיאם", אותו פתח ב-1958 עם שלמה צפריר.
ברלינסקי השתתף במספר סרטי קולנוע ישראליים: "הם היו עשרה", "איי לייק מייק", "חור בלבנה", "מבצע קהיר", "חצי חצי", "יהיה טוב סלומוניקו", "קוני למל בתל אביב", "סרט וארוחת בוקר", "ספר נשים" ו"קומפוט נעליים". כמו כן, השתתף בתחילת שנות ה-60 במספר סרטים גרמניים וב-1974 שיחק במערבון האמריקאי שצולם בישראל, "בילי שני כובעים".
חיים אישיים.
בתחילת שנות ה-50 נשא לאישה את זהבה לבית רבין (1927–2011), מושא שירו של אברהם חלפי "עטור מצחך", כאשר בשיר ישנם מספר רמזים לאופייה ולדמותה של זהבה. ב־7 בספטמבר 2011, למחרת הלווייתה של זהבה בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא, חשף ברוך אסקרוב, איש רשת א', את המידע בתוכניתה היומית של ענת דולב ברשת ב' ולאחר מכן בחדשות ערוץ 10. על מצבתה של זהבה חרותות מילות השיר.
ברלינסקי נפטר ב-28 בינואר 1990 בגיל 78. נטמן בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
תור-דלתא
התור-דלתא (באנגלית: Thor-Delta) שידוע גם כ Delta DM-19 או רק דלתא היה משגר אמריקאי ששימש ל-12 שיגורים בתחילת שנות ה-60. המשגר היה נגזרת של התור-אייבל ולכן חלק מסדרת טילי התור וגם הטיל הראשון בסדרת טילי הדלתא.
השלב הראשון של המשגר היה טיל תור בתצורת DM-19. השלב השני היה שלב דלתא שפותח משלב האייבל המוקדם יותר. לשלב שלישי שימש שלב אלטאיר.
התור-דלתא היה המשגר הראשון שנבנה בתצורת משגר תור ושלב דלתא, תצורה ששימשה משגרים רבים לאחר מכן, כולל את הדלתא 2 שעדיין נמצא בשימוש ב-2011.
התור-דלתא שיגר מספר מטענים מיוחדים ביניהם לוויין התקשורת הראשון Echo 1A, הלוויין הבריטי הראשון Ariel 1 ולוויין תקשורת הטלוויזיה הראשון Telstar 1.
כל 12 השיגורים בוצעו ב-LC-17 מנמל החלל קייפ קנוורל. השיגור הראשון הוא היחיד שנכשל בגלל בעיה בשלב השני.
מימוזה ביישנית
המימוזה הביישנית (שם מדעי: "Mimosa pudica"), המכונה גם "הצמח הרגיש" או "אל תיגע בי", היא צמח מטפס בעל תכונה ייחודית של רגישות למגע: ברגע שנוגעים באחד מעלעליו של עלה מורכב של הצמח הוא מתחיל להתקפל פנימה ולהיסגר.
הצמח תואר לראשונה על ידי הטקסונום קרל לינאוס בספרו מיני הצמחים ("Species Planatarum").
מקור השם הוא במילה הלטינית "pudica", שמשמעותה "התכווצות" או "ביישנות".
תיאור הצמח.
הצמח הוא צמח מטפס קוצני העשוי להגיע לאורך של עד 1.5 מטר. עליו בנויים מ־10–26 זוגות עלעלים משני צידי צירו. לצמח תפרחת כדורית או אובלית (שצורתה מעוגלת ומאורכת, סגלגלה) ורודה ואדומה, בקוטר של 8–10 מ״מ (ללא האבקנים).
הפרי מכיל 2–8 תרמילי זרעים באורך 1–2 ס״מ. הם מחולקים ל־2–5 חלקים המכילים זרעים חומים־בהירים באורך 2.5 מ״מ ובעלי קליפה קשה, המעכבת נביטה מוקדמת.
תנועת הצמח.
התכונה הבולטת של הצמח היא תופעה הקרויה תנועת צמח מהירה. לצמח יש מה שמכונה "תנועת שינה" או תנועה ניקטינסטית (תופעה שכיחה בפרחים המתקפלים בלילה ונפתחים באור יום) הקיימת במספר מיני צמחים, ועליו נסגרים בלילה ונפתחים עם אור יום.
תופעה נוספת הנדירה בעולם הצומח היא של תנועה סייסמונסטית, המאופיינת על ידי סגירה מהירה של העלים בתגובה למגע, חום, יובש, נשיפה או הרעדה. ברגע שנוגעים בעלה המורכב של הצמח העלה נסגר במהירות ונפתח שוב במלואו רק לאחר כ־30 דקות. טלטול נוסף של העלה הסגור יגרום לגבעולו לצנוח. מנגנון זה אינו ברור די צורכו, אך מחקרים עדכניים מצביעים על עלייה בחדירות הממברנה בתאי הפלבינוס ליוני אשלגן ונתרן, הגורמת לשינויים דיפרנציאליים בלחץ הטורגור בפלבינוס (בו תאים בעלי דופן תא גמיש במיוחד). כתוצאה מכך חלקו התחתון של גליל הפלבינוס מתכווץ וחלקו העליון מתנפח, ואז הפלבינוס מכופף את העלעל וגורם לסגירת העלה. הגירוי מתפשט במורד העלה המורכב ככל הנראה כתוצאה מהשינוי בפוטנציאל החשמלי הקשור לתנועת היונים.
ההסבר האבולוציוני לתופעה אינו ידוע. משערים כי מדובר במנגנון הגנה בפני מזיקים: תנועת הצמח מרתיעה חרקים מסוימים ומבריחה אותם, ואילו מזיקים אחרים פשוט נופלים מהצמח בשל תנועתו ויעדיפו לאכול צמח שעליו זקופים ופתוחים לרווחה.
תפוצה.
המימוזה הביישנית גדלה בדרום ובמרכז אמריקה, אך מגודלת בארצות רבות הן כצמח נוי והן כמספוא לבהמות. במספר מדינות היא הפכה למין פולש המפר את האיזון האקולוגי ופוגע בחקלאות של גידולים טרופיים שונים.
תרבות.
הצמח גדל כצמח נוי בבית או בגינה והריבוי נעשה בדרך כלל באמצעות זרעים.
שימושים רפואיים.
לצמח פוטנציאל רפואי רב. מיצוי של הצמח גורם לשיתוק של זחל נמטודה פרזיטית מסוג Strongyloides stercoralis בתוך פחות משעה. הצמח נחקר למציאת חומרים כימותרפיים ונמצא כי הוא מכיל אלקלואיד בשם מימוזין, לו תכונות אפופטוטיות (ההורסות תאים סרטניים), והוא מונע התחלקות של תאים סרטניים.
מיצוי של שורשי הצמח הוכח כבעל יעילות רבה בהפחתת התמותה מארס הנחש קוברה מונוקל. ככל הנראה הוא משמש כאינהיביטור (מעכב) של פעילות האנזים הקטלני בארס הנחש.
טימן
פוקאס, קיסר האימפריה הביזנטית
פוקאס (ביוונית: Φωκάς; בלטינית: Flavius Phocas Augustus, פלביוס פוקאס אוגוסטוס, 547 - 5 באוקטובר 610) היה קיסר האימפריה הביזנטית בין השנים 602–610. פוקאס היה איש צבא ועלה לשלטון לאחר שהנהיג הפיכה צבאית במסגרתה נרצח קודמו, מאוריקיוס, הייתה זו עליה אלימה ראשונה לשלטון מאז ימי קונסטנטינוס. הוא-עצמו נרצח על ידי יורשו, הרקליוס. במשך רוב שנות שלטונו התמודד עם פריצת גבולות האימפריה על ידי האווארים והסלאבים בבלקן והפרסים במזרח ועם התקוממויות ומלחמות אזרחים בסוריה, ארץ ישראל ומצרים. בשנת 607 חתם על צו השולל את קיומה של היהדות כ"דת נסבלת" באימפריה וכפה אף הטבלה באונס של יהודים, דבר שהיווה זרז למרד יהודי באנטיוכיה ולמרד הרקליוס. פוקאס היה הראשון מבין הקיסרים הנוצרים שגידל זקן, דבר שאפיין מאז ואילך את קיסרי ביזנטיון.
תולדות חייו.
לא ידוע דבר על ימי בחרותו, פרט לשם אמו (שהיה גם שם בתו), דומנציה, ולעובדה ששירת כקצין בצבא הבלקן. לראשונה מוזכר פוקאס כראש משלחת צבאית שנשלחה אל הקיסר בתביעה לפדות 12,000 חיילים ביזנטים שנפלו בשבי האווארים ליד הדנובה ב-598. הקיסר סירב, השבויים הוצאו להורג ופוקאס הושפל.
ב-602 ציווה הקיסר על גייסות הבלקן לחנות בחורף מצפון לדנובה, מחוץ ללימס, באזור מועד לפשיטות האווארים, במקום לחזור לבירה כנהוג. פקודה זו, שלוותה בצמצום תקציב הצבא, הביאה עד מהרה לפרוץ מרד ולצעדה מזורזת של הגייסות אל הבירה קונסטנטינופול. פוקאס ניצב בראש המרד וכשהגיע לבירה זכה לאהדת מפלגת "הירוקים". שלטונו של הקיסר מאוריקיוס התערער, הוא נמלט מהעיר לכלקדון ופוקאס הוכתר לקיסר תחתיו. לאחר זמן קצר נרצח מאוריקיוס במקום מפלטו יחד עם חמשת בניו. ראשיהם הוצגו לראווה בבירה לפני שנקברו.
בראשית שלטונו זכה פוקאס לאהדה ציבורית שהושגה באמצעים פופוליסטיים כהורדת מסים ורפורמה בחלוקת קרקעות חקלאיות שזכתה לברכת האפיפיור גרגוריוס הראשון. פוקאס המשיך לרצות את האפיפיור שליט רומא גם לאחר מכן. כשעלה בוניפקיוס הרביעי לכס הקדוש ב-608 העניק לו פוקאס במתנה את הפנתאון על מנת שיקדיש את המקדש ככנסייה, כאות על נאמנות זו הוצב עמוד פוקאס בלב הפורום רומאנום ועליו פסל מוזהב של פוקאס.
אולם עד מהרה נאלץ פוקאס להתמודד עם מצב גאו-פוליטי וצבאי קשה. ח'וסרו השני, מלך פרס, ראה ברצח בן בריתו, הקיסר הביזנטי הקודם, מאוריקיוס, מעשה המחייב נקמה. הוא השתמש בתירוץ הנקמה על מנת לתקוף ולבזוז את ביזנטיון הנחלשת ולהשפילה. במקביל, התקשה צבא הבלקן לבלום גלי תקיפות חוזרים ונשנים מצד האווארים והסלאבים בחזיתות הדנובה והקווקז. בשנת 605 נסוג צבא הבלקן לשם מתן סיוע לשמירת הגבול המזרחי של האימפריה, דבר שהוביל להתמוטטות חזית זו. נפילת הבלקן אילצה את פוקאס לשלם לאווארים מס גבוה שדילדל את אוצרות האימפריה שלו. ב-607, לאחר ארבע שנות קרבות, הצליח צבא פרס לפרוץ את קו הגבול בנהר פרת ולהתקדם לעבר סוריה, אנטיוכיה וארץ ישראל.