הכוחות המזוינים של ירדן לוקחים חלק פעיל בכוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות. ירדן מדורגת גבוה בהשוואה למדינות אחרות, בחלקה במשימות לשמירה על השלום. ההשתתפות הירדנית באזורים השונים של כוחות האו"ם במשימות לשמירת השלום, בתי חולים ומשקיפים בינלאומיים, מוערך ב-61,611 קצינים וחיילים, החל מ-1989 באנגולה. ירדן תרמה את כמות החיילים מהגדולות ביותר, אחרי בריטניה וצרפת, לכוחות האו"ם ביוגוסלביה ושלחה בין השנים 1993-1996 שלושה גדודים המהווים כ-3,000 חיילים.
סוד הקסם הבורגני
סוד הקסם הבורגני (בצרפתית "Le charme discret de la bourgeoisie") הוא סרט קולנוע סוריאליסטי מ-1972, שבוים על ידי לואיס בוניואל על פי תסריט של בוניואל ושל ז'אן-קלוד קרייר. הסרט צולם בצרפת ובחלקו הגדול הוא דובר צרפתית, עם מספר דיאלוגים בספרדית.
הסרט, שהוא רצף של אפיזודות, קומיות בחלקן וללא מבנה עלילתי ברור, עוסק בחבורת אנשים מהמעמד הגבוה, המנסים לסעוד ביחד בהזדמנויות שונות ובכל פעם ניסיונם זה מופרע על ידי התרחשויות בלתי צפויות. הסרט זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ב-1972 והיה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית התסריט המקורי הטוב ביותר.
עלילה.
הסרט מכיל מספר סצינות הקשורות זו לזו בצורה נושאית. חמש התכנסויות של חבורת חברים ממעמד הבורגנות וארבעה חלומות שחולמים כמה מהם. החלק הראשון של הסרט מתמקד במפגשים בעוד שבחלק השני מרובים יותר החלומות. ישנן סצינות בהן מעורבות גם דמויות אחרות כמו דמות הכומר ודמות הטרוריסטית העוקבת אחר אחד מהגיבורים. פעמים רבות ההתרחשויות בסרט אינן הגיוניות אך הגיבורים מקבלים אותן כטבעיות.
הסרט מתחיל בהגעתם של רפאל אקוסטה, שגריר המדינה הדרום-אמריקאית הדמיונית "מירנדה", הזוג תבנו ואחותה של גברת תבנו, אל ביתם הכפרי של הזוג סנשאל. אליס סנשאל המארחת מופתעת מהגעתם וטוענת כי חלה אי הבנה וכי הארוחה תוכננה ליום שלמחרת ועל כן בעלה עדיין לא הגיע וגם האוכל לא מוכן. האורחים מזמינים אותה למסעדה סמוכה ושם, לאחר שריקנות המסעדה, מחיריה הזולים וחוסר סועדים מוחלט גורם לחבורה לחשוש מהמצפה להם, הם מגלים כי בחדר צדדי נמצאת גופת בעל המסעדה שנפטר לא מזמן והם נוטשים את המקום במהירות.
בסצנה הבאה מתברר כי רפאל מבריח קוקאין באמצעות הדואר הדיפלומטי של "מירנדה" ושני הגברים האחרים, תבנו וסנשאל, הם שותפיו. מתברר גם כי חבורה של אנשי "מירנדה" עוקבים אחר רפאל, כנראה במטרה לחוטפו או להורגו. יומיים לאחר הארוחה שלא התקיימה מוזמנים שוב הארבעה לבית הזוג סנשאל. בדיוק בהגיעם נעורה התשוקה בזוג סנשאל, הנמצא בקומה השנייה של הבית, הבעל מסרב לתנות אהבים עם אשתו בבית בטענה שהיא קולנית מדי ועל כן, השניים משתלשלים מהחלון וממהרים אל הגן כדי להשביע את יצריהם. האורחים הממתינים בקומה התחתונה שואלים לבסוף את המשרתת היכן המארחים והיא מספרת להם כי ברחו דרך החלון. הידיעה מעוררת פחד באוזני הגברים הסבורים כי המשטרה בעקבותיהם וכל האורחים נמלטים מהבית. לא עוברות מספר דקות ואל ביתם של הזוג סנשאל מגיע כומר המבקש לעבוד כגנן בגן הבית. תחילה חושדים בו בני הזוג ששבו מהתעלסותם כמתחזה, אך לבסוף הם נעתרים לבקשתו ומאפשרים לו לקבל את המשרה. הוא מספר להם כי הוריו נרצחו לפני שנים בהרעלה וכי הרוצח לא נתפס. בסצנה מאוחרת יותר בסרט, הכומר מוזעק לתת מחילה לחולה על ערש דווי. החולה מתוודה בפניו כי רצח את מעסיקיו לפני שנים רבות כי לא יכול היה לסבול יותר את התעמרותם בו. הכומר נותן לו מחילה ואז לוקח רובה ציד המצוי בסמוך, ויורה והורג את רוצח הוריו.
ניסיון הסעודה השלישי הוא של שלוש הנשים בבית קפה. הן מזמינות קפה אך נענות כי הוא אזל וזוהי גם התשובה לגבי הזמנותיהן הבאות: תה, תה צמחים, קוניאק וחלב. חייל צעיר ונאה הסועד בשולחן הסמוך מצטרף אליהן ומספר להם בנימוס מופלג, את סיפור ילדותו. הסצנה עוברת להצגת מפגשו של החייל עם רוחה המתה של אמו המספרת לו כי אביו הוא רוצחו של אביו הביולוגי. החייל נוקם את נקמת אביו הביולוגי ומרעיל את אביו. מבית הקפה יוצאת גברת תבנו אל ביתו של מאהבה, רפאל הדיפלומט בן החבורה. אלא שמר תבנו מגיע למקום במקרה, בטרם אירע דבר ולוקח איתו את אשתו. אל דירתו של רפאל עולה אז הצעירה מחבורת "מירנדה" שעקבה אחריו מוקדם יותר. היא חמושה באקדח וכוונתה לרוצחו, אולם רפאל משתלט עליה ומאפשר לאנשי השירות החשאי של מדינתו לתפוס אותה.
סעודה נוספת, אותה מנסה החבורה לערוך בבית הכפרי של הזוג סנשאל, עומדת כבר להתחיל, אלא שאז פורצת אל החדר קבוצת קצינים וחיילים. מתברר כי היחידה נמצאת באזור לרגל תמרונים וכי הוזמנו לביקור על ידי בני הזוג סנשאל, אם כי ללא מועד שנקבע מראש. החיילים מוזמנים לחלוק עם החבורה את האוכל, אלא שאז מגיע רץ ומוסר למפקד ידיעה כי התמרון החל והחיילים יוצאים את הבית במהירות. אחרי זמן קצר חוזר המפקד ומזמין את החבורה לסעוד בביתו לכשיסתיימו התמרונים.
החבורה אמנם מגיעה לביתו של המפקד במטרה לסעוד אך האוכל המוגש להם אינו אמיתי ולפתע נפתח מסך והם מוצאים את עצמם כשחקנים על במת התיאטרון מול קהל המצפה להצגה. בני החבורה נוטשים את הבמה לקול שריקות הבוז של הקהל ומתברר כי הסצנה היא חלומו של מר סנשאל. מיד עובר הסרט לסעודה ה"אמיתית" בבית המפקד הצבאי, שם פונה המפקד אל רפאל ובאדיבות מופלגת מונה את כל חוליי משטרה המושחת של "מירנדה". רפאל שולף אקדח ויורה במפקד הצבאי, אלא שאז מתברר כי היה זה חלומו של מר תבנו.
הסעודה החמישית מתקיימת שוב בביתם של הזוג סנשאל. עתה מתפרצת המשטרה אל הבית ועוצרת את כל החבורה המושלכת אל תא המעצר. רק התערבותו של שר הפנים (מישל פיקולי בתפקיד זעיר) מביאה לשחרור החבורה המכובדת. החבורה מתכנסת באותו מקום לאחר שחרורה ומצליחה סוף סוף לאכול, אלא שאז פורצים טרוריסטים חמושים מ"מירנדה" ורוצחים את כל בני החבורה. רק רפאל שמצא מסתור מתחת למפת שולחן האוכל ניצל. אולם הוא אינו עומד בפיתוי ושולח את ידו לאחוז בנתח בשר הנמצא על השולחן. הרוצחים יורים בו ואז מתברר כי המדובר הוא בחלומו של רפאל.
בסיום רואים את בני החבורה צועדים על כביש אספלט העובר בשדה דגן. הרוח נושבת והאופק פתוח בפניהם והם צועדים בביטחון קדימה. סצנה זו מופיעה גם באמצע הסרט והיא חוזרת על עצמה בסיום.
ביקורת.
המבקר האמריקאי, רוג'ר איברט, רואה בסרט כהמשך לסרטיו הקודמים של בוניואל; גם כאן אין הסבר להתרחשויות בסרט, הדמויות מחליקות פנימה והחוצה מהפנטזיות של הדמויות האחרות, תוך שהן לכודות במנהגיהן ובעולמן, חוזרות שוב ושוב לאותם מצבים ובכך מדגישות את הסתכלותו הצינית והשקפתו הפסימית של הבמאי. איברט רואה בסרט זה את היפוכו המבריק של סרטו המוקדם של בוניואל, "המלאך המשמיד", בו הסועדים אינם מסוגלים לעזוב את המקום בו סעדו. במאמר מאוחר שלו משנת 2000, רואה איברט בסרט גם התקפה על המעמד הבורגני דרך המוסד החשוב ביותר שלו, הסעודה. הסעודה אמורה להראות את עושרו של המארח ואת נימוסיהם הטובים של הסועדים, אולם אצל בוניואל מבצבצים ועולים מאחורי החזית שמציגה הסעודה החגיגית גם סכלות, בגידות, סחר בסמים, רמייה ועוד רעות חולות המדגימות את התנוונותה של השכבה האירופאית העשירה.
מבקרו של הוילג' ווייס, ג'ים הוברמן, רואה בכך שבוניואל מטריד את גיבוריו הבורגניים בעימותים עם לוחמי חופש טרוריסטיים, כהתייחסות למציאות באירופה באותה עת, דבר שבוניואל נמנע ממנו בדרך כלל.
נבחרת רוסיה בהוקי קרח
נבחרת רוסיה בהוקי קרח (ברוסית: Сборная России по хоккею с шайбой) מייצגת את רוסיה בהוקי קרח מאז 1992. היא הוקמה לראשונה ב-1909 ופורקה עם פרוץ מהפכת אוקטובר. נבחרת ברית המועצות בהוקי קרח החליפה אותה משנת 1951 עד 1991. שנה לאחר חידוש פעילותה של הנבחרת הרוסית, היא זכתה באליפות העולם בהוקי קרח. כבר מיום שהוקמה הפכה הנבחרת לאחת החזקות בעולם, כתוצאה מהיותה יורשת הנבחרת הסובייטית.
נבחרת רוסיה - אם להכליל גם את הישגיה כהיותה חלק מנבחרת ברית המועצות - זכתה ב-27 אליפויות עולם. הנבחרת גם מחזיקה בשיא משחקי הניצחון הרצופים: 27 משחקים ברציפות הנבחרת הרוסית לא הפסידה, מ-2007 ועד 2010, כשהשיא הקודם שייך לנבחרת הסובייטית, עם 24 משחקי ניצחון רצופים.
היא האלופה האולימפית הנוכחית (בשם "ספורטאים אולימפיים מרוסיה") לאחר שזכתה במדליית הזהב באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018).
היסטוריה.
איגוד ההוקי הכל-רוסי שהוקם לראשונה בשנת 1911 צורף כבר באותה שנה ל-IIHF., אך כבר באותה שנה האיגוד הוסר מההתאחדות הבינלאומית ובפועל השחקנים הרוסיים לא נטלו חלק בשום טורניר בינלאומי, עד להקמת הנבחרת הסובייטית. הנבחרת הסובייטית הפכה לאחת החזקות בעולם וזכתה לכינוי "המכונה האדומה" (Красная машина), היא זכתה ב-21 אליפויות עולם, 26 אליפויות אירופה ושבעה מדליות זהב בטורנירי ההוקי קרח של האולימפיאדה.
לאחר התפרקות ברית המועצות, הנבחרת הוקמה כיורשת נבחרת ברית המועצות בהוקי קרח ב-1992 וכבר שנה לאחר מכן זכתה בטורניר הבינלאומי הראשון שלה. באליפות העולם בהוקי קרח שנערכה ב-1993 בגרמניה, הנבחרת הרוסית זכתה באליפות אחרי ניצחון בגמר על קנדה והייתה זו לאליפות ה-23 במספר של ההוקי המקומי והאליפות הרוסית הראשונה.