לדעת אידל לכתביו של רבי נחמיה בן שמואל (טרושטלין), שנקרא גם "הנביא מארפוּרט", אף הוא בן דורו של רבי אלעזר מוורמייזא - שכאמור פעל סביבות השנה ד'תתק"ס (1200), הייתה השפעה על מחברו של ספר הפליאה המאוחר ממנו. לדעה זו הגיע בעיקר על פי אזכורו של המלאך "יהוא"ל", וקישורו של מלאך זה לחטיבת המלאכים האחרים והדמויות הנידונות בספר, בצורה האופיינית לכתבי רבי נחמיה בן שמואל.
עגונות
עגונות הוא סיפור קצר מאת ש"י עגנון, הראשון מסיפוריו שפורסם בארץ ישראל. שמו של הסיפור מהווה בסיס לתימת העגינות שעליה כתב עגנון רבות, תימה שממנה שאב את שם משפחתו (שקודם לבואו לארץ ישראל היה "טשאטשקעס"), ובו השתמש לראשונה, כשם עט, בפרסום סיפור זה בכתב העת "העומר", באוקטובר 1908.
תקציר העלילה.
לאחר פתיחה בסגנון מדרשי, המציבה את הסיפור כמשל על יחסי הקב"ה ועם ישראל בגלות, מוצגות הדמויות הראשיות. הקצין ר' אחיעזר עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים כדי לתקן "תיקונים", וכשרצה לחתן את בתו היחידה דינה ("זיו פניה כבת מלכים, צדקת ישרה כאחת מהאמהות, קול דיבורה כנור דוד וכל הליכותיה בכבוד ובצניעות"), שלח לחפש לה חתן מחו"ל. בזמן שהתכוננו לבוא החתן, שהיה תלמיד חכם גדול ("כלי מפואר, יפה פרי תואר, תורתו בתוך מעיו, עולה על כל רעיו..."), בנה אחיעזר ישיבה ובה גם בית כנסת, ומינה אמן בשם בן-אורי כדי לעצב למענו ארון קודש.
בזמן שבן-אורי עבד על עיצוב הארון, והשקיע בכך את כל מאודו, נמשכה דינה לזמירות שזימר בזמן העבודה. לאחר שנסתיימה בניית הארון, בן אורי הרגיש ריקנות, ויצא לשוח בגן. דינה חשה כאילו נלקח ממנה בן אורי, ניגשה אל החדר בו הכין את הארון, ודחפה את הארון מבעד לחלון. כשהגיעו בני העיר להכניס את הארון לבית הכנסת, גילוהו שוכב על הקרקע. אמרו: "ריקא זה ודאי רשע הוא ואינו כדאי שתהא מלאכת הקודש נעשית על ידו ועכשיו שנעשתה מן השמים דחפוהו". אף על פי שהארון לא נפגם בהוראת הרב שלחוהו להיגנז, ובבית הכנסת שם ר' אחיעזר ארון קודש אחר ש"נראה כזכר לחורבן". בן-אורי נעלם, והחתן ר' יחזקאל הגיע.
ביום חתונתה התוודתה דינה בפני הרב כיצד נשמט הארון. ניחם הרב את דינה, ואמר לה שביום חתונתה נמחל עוונה. "לאחר שיצאה הכלה מבית הרב שלח הרב לר' אחיעזר שיכניס את ארונו של בן אורי לבית הכנסת. הלכו להביאו ולא מצאוהו. נגנב או נגנז או נתעלה למרום, מי יגיד ומי יאמר?"
היחסים בין החתן לבין דינה לא היו מוצלחים מלכתחילה ("סמוכים הם זה לזה ולבותיהם רחוקים זה מזה"), משום שדינה התגעגעה לבן-אורי, ויחזקאל התגעגע לאהובתו פרדלי שנשארה בגלות. לאחר זמן מה התגרש הזוג. ר' אחיעזר ודינה יצאו מירושלים, והישיבה נתרוקנה.
בשלב זה עובר הסיפור לתאר אירועים מיסטיים: הרב שהחליט לגנוז את הארון חלם על בן אורי, ובעקבות החלום יצא לגולה לחפש אחר בן-אורי ולהשיבו לארץ. עם יציאתו אמר לאשתו: "בתי אל תבקשיני, חובת גלות נתחייבתי לתקן עגונות". הרב נעלם בגולה, "בקשוהו ולא מצאוהו". שד"ר זקן סיפר שלילה אחד, בזמן שנתנמנם בבית המדרש, "ראה שאותו רב עומד על גבי בחור אחד ומושכו. נתחלחל השד"ר וצעק, רבי אתה כאן? מיד נתעלם הרב".
"מכאן ואילך התחילו הרבה מספרים שאותו רב סובב הולך בעולם התוהו רחמנא ליצלן". השד"ר ר' נסים סיפר שראה אותו מפליג בים הגדול ותינוק בחיקו.
הסיפור מסתיים במילים: "כעת יאמר שהוא סובב הולך בארץ הקדושה. הגדולים מפקפקים בדבר ויש מהם שמלגלגים.. אבל תינוקות של בית רבן אומרים שפעמים בערבין מזדמן להם זקן אחד, מתקרב להם ומציץ לתוך עיניהם והולך לו. ומי שיודע אותו המעשה סיפרנו לעיל אומר שזקן זה אינו אלא אותו הרב. ולאלקים פתרונים."
תולדות הסיפור.
עגונות פורסם בארבעה נוסחים: הנוסח הראשון פורסם בכתב העת "העומר" בשנת 1908 ביפו. הנוסח השני פורסם בספרון בסוד הישרים, ברלין 1921, ביחד עם סיפורים נוספים של עגנון. הנוסח השלישי ראה אור בברלין, במהדורת 1931 של כל כתבי עגנון. הנוסח הרביעי, שההבדלים בינו לבין הנוסח השלישי מעטים מאוד, יצא לאור בהוצאת שוקן 1953, במהדורה המורחבת של כל סיפורי ש"י עגנון, בכרך אלו ואלו, והוא פותח את המקבץ הקרוי "סיפורים נאים של ארץ ישראל". כשכינס עגנון את סיפוריו, היה "עגונות" הסיפור המוקדם ביותר שנכלל באוסף כל כתביו. עגנון שלח למרטין בובר תרגום לגרמנית של "עגונות", ובובר פרסמו בשנת 1910 בשבועון הציוני "די ולט".
לפי חוקרי ספרות, בנוסח הראשון של הסיפור נקשרים ר' נסים והקצין ר' אחיעזר לכולל הו"ד. ר' נסים הוא הרב אליהו נסים המכונה מיוחס, שהיה שד"ר ירושלים. אליעזר ברגמן עלה לירושלים כבעל אמצעים, כדי לפרנס את בני ירושלים, אבל עסקיו נכשלו - ושמו בסיפור, אחיעזר, קשור גם לרצון לעזור שנכשל. מדובר בניסיון חרדי קדם-ציוני, אבל ההקשר ההיסטורי המדויק הושמט מגרסאות הסיפור הבאות, והרקע הורחב לשיבת ציון בכללה.
מלבד ביטול הספסיפיקציה ההיסטורית, בנוסחים הבאים הופך הסיפור לפחות פסיכולוגי ואישי, והרובד האלגורי שבו מובלט יותר. עם זאת, הרובד האלגורי היה טמון בסיפור מראשיתו, ומעיד על כך המבוא המדרשי, המופיע כבר בנוסח הראשון.
מושגי תשתית.
עגינות.
עגונה היא אישה הקשורה לבעלה בקשר נישואין אך אינה חיה איתו בפועל. היא מצויה בין נישואין לבין גירושין או בין נישואין לאלמנות. זהו מצב ביניים שיש להתירו. בעגונות מובאים מצבי עגינות שונים, שכולם מכוונים למצב העגינות הבסיסי המוצג במבוא המדרשי לסיפור: העגינות שבין עם ישראל הגולה לבין השכינה. זוגות מנותקים נוספים, המדגימים מימושים שונים של הבסיס, הם: דינה ובן-אורי, בן-אורי והארון, ר' יחזקאל ופריידל.
בין הזוגות העגונים ישנם מתווכים, האמורים להביא לאיחוד: עם ישראל מקושר לשכינה באמצעות ארץ ישראל, דינה ובן-אורי מתווכים באמצעות הארון, וכו'. מערכות של אנלוגיות מבלבלות את היוצרות, כך שמתווך נעשה עגון, ודמויות עגונות שונות מושוות זו לזו. הערבול בדגמי העגינות השונים מונע אפשרות של פרשנות מוחלטת ולקח יחיד לסיפור.
האמנות.
דמותו של בן-אורי מעוצבת כדמות האמן המתייסר, ודומה מאוד לתיאורים שתיאר עגנון את עצמו בחיבורים אוטוביוגרפיים. בן-אורי משקיע את כל מאודו ביצירת ארון קודש, ונשמתו נבלעת במעשה היצירה עד שהוא מתרוקן ונעלם.
דמות האמן שאינו יכול ליצור תוך כדי עגינות אלא רק תוך קשר עמוק למושא היצירה תואמת את היותה של היצירה עגונות היצירה הראשונה של עגנון שפורסמה בארץ ישראל, בתום תקופת גלותו וניתוקו מהארץ.
מוטיבים תנ"כיים, מדרשיים, קבליים וחסידיים.
פסוקים רבים משיר השירים שנרמזים בטקסט (כגון: "על משכבה בלילה דינה שוכבת ולבה ער") מרמזים על יחסי הדוד (הקב"ה) והרעיה (עם ישראל), שביניהם ישנה תהום שאינה ניתנת לגישור גם לאחר מעשה האהבה. מוטיב גן העדן מחוזק גם על ידי המוטיבים משיר השירים וגם על ידי מוטיבים מספר בראשית, כאשר חטאה של דינה מעוצב כחטאה של חוה. בן אורי מתקשר לדמותו של בצלאל בן אורי, שעליו הוטלה מלאכת הקמת המשכן ושביצע לבדו את מלאכת ארון הברית. לנושא זה מתקשרים גם מוטיבים של העלאת הארון לבית המקדש בחנוכתו, וגניזת הארון לפני היציאה לגלות.
הדמויות השונות מנסות להביא תיקון, מושג קבלי המבטא את האיחוד מחדש של האלוהים הרוחני עם העולם הגשמי. המצוקות שאותן מנסות הדמויות לתקן הן אסתטיות, פסיכולוגיות-אישיות ותאולוגיות-קיומיות. הפתרון לכל הבעיות הוא אחד, והוא מציאת חתן מתאים לדינה: אלא שהטעות הייתה להביא לה חתן מחו"ל, ובכך לבייש את ארץ ישראל.
הסיפור מתקשר לסיפורים חסידיים כגון מעשה מאבידת בת מלך של רבי נחמן מברסלב, שם מנסה שליח המלך לתקן את העולם בהבאת בת המלך בחזרה למקומה, וסיפורו של רבי יוסף דלה ריינה המנסה לתקן את העולם ולהשמיד את השטן באמצעים מאגיים, ובהיכשלו הוא מאבד את שפיותו ואת נשמתו.
מבנים.
עגנון משתמש בטכניקות של תקבולות כדי לערבב את המסר: במקום לתת דוגמה אחת בעלת מסר אחד, הוא מציג דוגמאות שונות של אותו מבנה בסיסי של עגינות, והמסרים השונים העולים מהמימושים השונים יוצרים מסר מורכב, שאינו ניתן לפענוח יחיד. לתקבולות שימושים אירוניים או אנלוגיים, והן שוברות את הרצף של קו העלילה המרכזי ויוצרות תנועה מקבילה בכיוונים שונים.
לקראת סוף הסיפור מופיעה טכניקה נוספת של עגנון, הנקראת "תזמונים": פגישות מקריות לכאורה בין דמויות, מביאות להדגמות נוספות של המבנה הבסיסי. כך, דמותו של הזקן המנסה להביא את הצייר מבית המדרש שבגולה אל ירושלים, דומה לדמותו של הקצין אחיעזר המחפש חתן לבתו דווקא מחו"ל. הדמיון במקרה הזה הוא הפוך, כיוון שדווקא הבאתו של הצייר, שהוא בעצם בן-אורי שנעלם, בחזרה לארץ, היא זו שיכולה להביא את התיקון.
ביקורות ופרשנויות.
הסיפור עגונות, בהיותו הסיפור הראשון של עגנון שפורסם בארץ ישראל, היווה מוקד מרכזי למחקר על יצירתו של עגנון. רבות מהמגמות של כתיבת עגנון מתבטאות בו, בין אם ברובד התמטי (נושא העגינות) ובין אם ברבדים הלשוניים והעיצוביים.
מחמאות ראשונות לסיפור הופיעו בסקירותיהם של המשורר יעקב פיכמן, שפורסמה בשבועון "העולם" בווילנה, ושל המבקר י"ל ברוך בעיתון "הד הזמן". הסופר יוסף חיים ברנר התלהב מהסיפור מיד עם פרסומו, וכתב:
העלייה השנייה.