קוריאל וקבוצת רומא פעלו לקידום פתרון לא אלים לסכסוך הערבי ישראלי כבר בשנות החמישים. הוא היה בקשר עם המפלגה הקומוניסטית הישראלית וארגן מפגשים בין ישראלים, מצרים וקומונסטים ממדינות ערב נוספות ועודד תמיכה ישראלית בחזית הלאומית לשחרור אלג'יריה. בשנת 1976 יזם מפגשים בין קומוניסטים ישראלים לבין קומוניסטים פלסטינים, אשר נודעו כ"שיחות פריז". נציגי אש"ף כללו את עיסאם סרטאווי, ובצד הישראלי היו חברי "אנשי המועצה לשלום ישראל-פלסטין" בהם אורי אבנרי, דניאל עמית ומתי פלד.
תוכנית החלוקה.
בספר 'על מזבח השלום' קוריאל טען שמ.ד.ל.נ. קיבלה את תוכנית החלוקה במלואה למרות התנגדותן של רוב המפלגות במצרים. "המ.ד.ל.נ. הסבירה שאין להיגרר אחר המנהיגים הערביים הריאקציוניים אשר דרשו יחד עם הפשיסט הנודע המופתי הירושלמי להשליך את היהודים לים". מאחורי התגייסות מדינות ערב לסיכול הקמת שתי המדינות עמד האימפריאליזם הבריטי שקיווה להנציח את שלטונו בעזרת שיסוי הצדדים זה בזה תוך סיכול התביעות הלאומיות המצריות ובניגוד לאינטרסים של הערבים הפלסטינים. מנהיגי המדינות הערביות, ביקשו להסיט את ההמונים מבעיותיהם, הם הנושאים באחריות לפי קוריאל להיווצרותה של בעיית הפליטים הפלסטינים.
אחרי מלחמת סיני, היה כמעט בלתי אפשרי לטעון במצרים כי אפשר להגיע לשלום עם מדינת ישראל. התנועה הקומוניסטית תמכה עתה בלאומית פאן-ערביות אנטי-אימפריאליסטית. כתוצאה מכך גורשו קוריאל וקבוצת רומא מכל הקבוצות הקומוניסטיות המצריות.
קבוצת רומא הסיטה את מאמציה לתמיכה בקבוצות אנטי-קולוניאליסטיות ברחבי העולם השלישי, בהם תנועת "החזית לשחרור לאומי" באלג'יריה הקונגרס הלאומי האפריקני בדרום אפריקה, זימבבואה ואנגולה. בנוסף, קוריאל וקבוצת רומא תמכו במשפחות אסירים קומוניסטים מצרים שנכלאו בתקופת שמשטר נאצר בין השנים 1959 ל-1964. הוא היה חלק מרשת ז'אנסון, שסייע בצרפת לחזית השחרור הלאומית. באוקטובר 1960 קוריאל נעצר על ידי משטרת צרפת ונכלא ל-18 חודשים והיה מועמד לגירוש מצרפת. בזמן שהיה אמור להיות מגורש, נחתם הסכם השלום בין צרפת והחזית הלאומית לשחרור אלג'יריה והוא לא גורש מצרפת.
בעת שהותו בכלא הקים קוריאל את תנועת סולדריות (Solidarité) שמטרתה לסייע לקבוצות פוליטית מילנטנטיות, קומיניסטית או אנטי פשיסטיות ברחבי העולם. ביוני 1976 פורסמה כתבה במגזין השמרני הצרפתי Le Point שהאשימה את קוריאל ותנועת סולידריות בקשר, סיוע ותמיכה כלכלית בקבוצות טרור ברחבי העולם. לטענת העיתון, סולדריות אימנה פעילים מכל רחבי העולם בזיוף מסמכים, שימוש בחומרי נפץ, ניווט, הסוואה ועוד. קוריאל עצמו לא היה מעורב בשום פעילות טרור. בעקבות החשיפה קוריאל הואשם שהיה בקשר עם הק.ג.ב. והושם במעצר בית, הוא שוחרר כאשר החשדות נגדו הוסרו.
מותו.
ב-4 במאי 1978 נרצח קוריאל בפריז. מספר ארגונים נחשדו ברצח, אולם לא נמצאו אשמים. חבריו של קוריאל האמינו כי, ייתכן, והמאמר במגזין בלה פוינט ופרסומים אחרים שבאו אחריו בעיתונות הצרפתית הובילו להתנקשותו. על מנת לְהָזֵם את המשמעות הם העבירו לסופר הצרפתי, ז'יל פרוט, מידע על קוריאל על מנת שיכתוב עליו ספר. וב-1984 פורסם הספר "A Man Apart: the Life of Henri Curiel" (איש החוץ: חייו של אנרי קוריאל)
הוא הובא למנוחות בבית הקברות פר לשז.
בנו הוא העיתונאי הצרפתי אלן גרש.
לזכרו הוקמה "Henri Curiel Society" העוסקת בהנצחתו וקידום מורשתו.
בשנת 1982 יצא בעברית, בהוצאת מפרש ספר על משנתו ופועלו של קוריאל, "על מזבח השלום". בספר ביוגרפיה, תיאור הרקע ההיסטורי לפועלו ודברים לזכרו.
הרולד שימל
הרולד שִׁימֶל (באנגלית: Harold Schimmel, נולד ב-1935) הוא משורר ומתרגם עברי. זכה בפרס שר התרבות והספורט לאמנים ותיקים ע"ש אריק איינשטיין לשנת 2021.
ביוגרפיה.
הרולד שימל נולד ב-1935 בניו ג'רזי, ארצות הברית. בשנת 1962 עלה לישראל ומאז הוא מתגורר בירושלים. הוא לימד אנגלית וספרות אמריקאית באוניברסיטה העברית ירושלים, אוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת קליפורניה באירוויין.
את שיריו הראשונים כתב שימל באנגלית וב-1967 פורסם שירו הראשון בעברית, אז פרסם מספר ספרי שירה בעברית ובאנגלית. נודע כמתרגם לאנגלית של שירה עברית, בין היתר תרגם קובצי שירה מאת אורי צבי גרינברג, אבות ישורון, אסתר ראב ויהודה עמיחי.
בשנות השבעים והשמונים היו בין משתתפיו הקבועים של כתב-העת 'סימן קריאה'.
גיליון 107 של כתב העת "הליקון", שערך דרור בורשטיין, הוקדש כולו לשירתו של שימל, והכיל מבחר מיצירותיו. בעקבות הגיליון, פרסם מבקר השירה של "הארץ ספרים" - דוד (ניאו) בוחבוט, רשימת ביקורת ששיבחה את פועלו ואיכויותיו של שימל המשורר. על פי בוחבוט:
יוסף מלובני
יוסף מלובני (באנגלית: Joseph Malovany נולד ב-1941 בתל אביב) הוא חזן וזמר טנור אמריקאי-ישראלי. הוא מכהן החל משנת 1973 כחזן בית הכנסת של השדרה החמישית בניו יורק ומשנת 1997 כפרופסור ללימודים מתקדמים במוזיקה דתית יהודית בבית הספר למוזיקה יהודית ע"ש פיליפ ושרה בלז ב"ישיבה יוניברסיטי" בניו יורק, בקתדרה שהוקמה לכבודו.
קולו בגוון טנור ספינטו והטכניקה שלו, ה"חזקה והנועזת" זכו, בין השאר, לשבחי המבקר המוזיקלי של העיתון "גארדיאן" והזמר כונה בזמנו על ידי העיתון השוודי "גטבורגס פוסטן" "יוסי ביירלינג" של היהדות. התמנה כדקאן של האקדמיה למוזיקה יהודית במוסקבה שלהקמתה עזר בשנת 1989 בסיועו של הארגון ג'וינט.
אף על פי שליאונרד ברנשטיין ובני סמכא אחרים מקרב מעריציו הביעו רצונם לראותו שר יותר מחוץ לכותלי בתי הכנסת, מלובני העדיף להימנע לחלוטין מלהשתתף בהצגות אופרה. ברסיטלים ברחבי העולם שבחלקם שר ללא תמורה (למשל במזרח אירופה) ביקש להכיר לקהלים רבים, יהודים ושל בני תרבויות אחרות, את יפי המוזיקה היהודית.
גישתו כחזן מקפידה על שמירת הנוסחים המסורתיים.
קורות חייו.
מלובני נולד בתל אביב לאביו, חייט, בן למשפחת מלובני (Malování), שרבים ממנה נספו בשואה, יליד פולטוסק, פולין.
אמו פרידה לבית שטיין, יוצאת סיגט, טרנסילבניה הייתה אחותו של הרב שמואל בארי שיצא בשנות החמישים בשליחות הנשיא יצחק בן-צבי לאתיופיה כדי להקים בית ספר עברי לביתא ישראל (בתו היא פסיה זלמנוביץ', אשתו של הרב אפרים זלמנוביץ', רבה של מזכרת בתיה), ולאחר מכן שימש כרבה של פינלנד והולנד.
את הקריירה שלו כזמר התחיל כחבר במקהלת הנערים של בית הכנסת "ביל"ו" בתל אביב. את סודות מלאכת הזמרה היהודית למד בבית הספר לחזנות שליד בית הכנסת. בגיל 12 כבר ניצח על המקהלה ובגיל 16 שרת כשליח ציבור בחגים. מאוחר יותר השתלם אצל החזן שלמה רביץ (1871-1980). בשנות נעוריו היה מקורב למלחין החסידי הנודע יענקל'ה תלמוד ואף עיבד את הדיסק הראשון של חסידות גור לאחר השואה ניגוני מלווה מלכה בביצועו של דוד ורדיגר (אביו של הזמר החסידי הנודע מרדכי בן דוד) בהמשך למד פיתוח קול באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב ואחר כך באקדמיה המלכותית למוזיקה בבריטניה. שרת בצה"ל ובשנים -1960–1963 כיהן בו כחזן צבאי. לאחר מכן שרת כחזן בבתי כנסת ביוהנסבורג בדרום אפריקה ובלונדון.
מלובני הוא "עמית של סגל הטריניטי קולג' למוזיקה" בלונדון.
בשנת תשל"ג (1973) עבר לניו יורק לשמש כחזן בבית הכנסת בשדרה החמישית במנהטן.
מלובני הוא יושב ראש לאות כבוד של מועצת החזנים של אמריקה ומילא בעבר את תפקיד היושב ראש של הנהלת החברה האמריקאית למוזיקה יהודית. במסגרת פעילותו הציבורית, יוסף מלובני הוא גם חבר בהנהלת הקונגרס היהודי העולמי ושל וועידת הנשיאים של הארגונים היהודים בארצות הברית.
מלובני נשוי לבטריס ולהם שני בנים, אחד מילדיו ילד אוטיסט.
מלובני החלים אחרי ניתוח של סרטן המעי הגס עם גרורה בכבד וחזר בשלום לפעילותו המוזיקלית.
מפעילותו הקונצרטית.
מלובני ערך סיורי הופעות רבים בעולם ושר בליווי תזמורות חשובות בתחום המוזיקה הקלאסית כמו התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית הממלכתית של רוסיה, תזמורת רשות השידור הבלגית, התזמורת הסימפונית של מקסיקו, התזמורת הקלאסית של לונדון, התזמורת הסימפונית של ניו יורק, תזמורת האופרה של בוקרשט, תזמורת רשות השידור הרומנית, התזמורת הסימפונית הלאומית של ליטא, התזמורת הסימפונית הממלכתית של הונגריה ואחרות.
הוא שר הרסיטלים בבית האופרה המלכותית של אמסטרדם, בלונדון באולמי רויאל פסטיבל וקווין אליזבת וברביקן סנטר, באולמי אוורי פישר ואליס טולי בלינקולן סנטר בניו יורק, ב"קור סטייט סנטר" בפילדלפיה ובהיכל האומנויות בבריסל. הופיע תכופות בתיאטרון לתרבות אמנותית בסאו פאולו, באמפיתיאטרון בהרודיון, בטולדו ובבית האופרה של סנטנדר בספרד.
מבין הופעותיו הזכורות במיוחד אפשר לציין את הבכורה באמסטרדם של הסימפוניה "מחיה המתים" מאת נעם שריף שבה שר כסולן טנור יחד העם התזמורות הפילהרמונית הישראלית.
בינואר 1998 ביצוע של סימפוניה זו בהשתתפותו ושל הרכב מיוחד שאיחד את הפילהרמונית הישראלית ואת תזמורת פילדלפיה תחת ניצוחו של זובין מהטה פתח את חגיגות 50 שנות מדינת ישראל בארצות הברית.
במאי 1998 מלובני שר גם בקונצרט שנערך יחד עם הפילהרמונית הישראלית ביד ושם בירושלים בככר "גטו ורשה".
משרטט
עושה שתי בתי נירין
עושה שני בתי נירין
גוזז
מערכת מוטסת לכיבוי שריפות
משרת חוזי