דיוויזיית הצנחנים השנייה (בגרמנית: 2. Fallschirm-Jäger-Division) הייתה דיוויזיית פאלשירמייגר של הלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה, שלחמה בקרבות החזית האיטלקית ובמהלך המערכה בנורמנדי.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה ב-13 בפברואר 1943 מאלמנטים של דיוויזיית הצנחנים ה-1, והועמדה תחת פיקוד הרמן-ברנהרד ראמקה. לאחר פלישת בעלות הברית לאיטליה נשלחה הדיוויזיה לאיטליה, והשתתפה בכיבוש רומא, וכוח שלה אף השתתף בחילוץ מוסוליני מכלאו. באוקטובר 1943 נשלחה הדיוויזיה לחזית המזרחית, והשתתפה בקרב קייב (1943) ובקרב דנייפר, ובדצמבר אותה שנה הוחזרה הדיוויזיה לגרמניה. לאחר הפלישה לנורמנדי נשלחה הדיוויזיה לצרפת, שם השתתפה במערכה בנורמנדי. לאחר שכוחות בעלות הברית הצליחו לפרוץ החוצה מחצי האי נורמנדי, במסגרת מבצע קוברה, מונה ראמקה למפקד נמל ברסט, שבחבל ברטאן, כשתחת פיקודו כ-35,000 חיילים, וקיבל פקודה מהיטלר להפוך אותה למבצר ולהגן עליה עד הסוף (כמו ערי נמל נוספות בצפון צרפת, שנותרו מאחורי הקווים של בעלות הברית), אולם ב-19 בספטמבר 1944 נכנע ראמקה בראש כוחותיו לצבא האמריקני.
לאחר מכן הוקמה הדיוויזיה מחדש, והועמדה בפיקוד הנס קרוה. הדיוויזיה לחמה בקרבות בגרמניה, ובאפריל 1945 נכנעו שרידי הדיוויזיה לאחר שנלכדו בכיס הרוהר.
אפרים נוה
אסון המסוק בחנקאלה
התנועה האילירית
התנועה האילירית או איליריזם (בקרואטית: Ilirski pokret (אילירסקי פוקרט) או ilirizam= илиризам, בסלובנית: Ilirsko gibanje, אילירסקו גיבאניה או ilirizem) הייתה תנועה תרבותית ופוליטית פאן-דרום-סלאבית ששורשיה בתקופה המודרנית ושהתארגנה במיוחד במחצית הראשונה של המאה ה-19 בסביבות השנים 1835–1849, ביוזמתם של קומץ אנשי רוח קרואטים- ליודביט גאי, יאנקו דרשקוביץ' ואחרים. התנועה שאפה להשיג אוטונומיה פוליטית ותרבותית קרואטית יותר רחבה במסגרת האימפריה האוסטרית באמצעות טיפוח האחדות הלשונית והאתנית, ועל ידי כך להשיג את איחודם של כל הסלאבים הדרומיים תחת מטריית האתנונים הקדום "אילירים".
אותם ההיבטים של התנועה הנוגעים לטיפוח התרבות הקרואטית נחשבים בהיסטוריוגרפיה הקרואטית לחלק מתנועת התחייה הלאומית הקרואטית (Hrvatski narodni preporod).
השם.
במאה ה-19 בחרו חסידי התנועה בשם "אילירי" על סמך תאוריה שלפיה הסלאבים הדרומיים הם צאצאי האילירים הקדומים.
מתוך חשש מפני הגזמת הפטריוטיזם המקומי או הפרטיקולריזם האזורי, סברו האיליריסטים שהשם "אילירי" עשוי לאחד יותר בנקל את הסלאבים הדרומיים או לפחות את אלו ממערב לבולגריה מבחינה ספרותית-לשונית.
ההקשר ההיסטורי.
במאה ה-19 באירופה הליברליזם והמאבק הלאומי היו האידאולוגיות שתפסו את קדמת הזירה של התרבות הפוליטית
במרכז אירופה, שבה לאורך מאות שנים שלטה האימפריה ההבסבורגית ובתוכה גם הממלכה ההונגרית על מגוון רחב של קבוצות אתניות, דתיות ותרבותיות, קמו תנועות לאומיות רבות. בתחילת המאה ה-19 עמים קטנים יחסית ברחבי האימפריה, רובם דוברים שפות סלאביות - צ'כים, סלובקים, סלובנים, קרואטים, סרבים ואוקראינים כולל רוסינים -החלו להיזכר ביתר שאת במסורותיהם ההיסטוריות, לטפח את שפותיהם כשפות ספרותיות, ולדבוק במנהגיהם ובפולקלור שלהם, בקיצור ביססו את קיומם כלאומים. תחייה זו של המורשת הלאומית כללה גם את התנועה אילירית או האיליריסטית בקרואטיה.
בשנת 1813 בישוף זאגרב, מקסימיליאן ורחובץ קרא ללקט את אוצרות הלאום ("Poziv na sve duhovne pastire svoje biskupije", "קול קורא לכל הרועים הרוחניים בדיוקסיה שלנו") ובישר את הקמת תנועת התחייה הלאומית הקרואטית. בהשפעת אביו יוסיפ, שכיהן כראש עיר ראשון בקרלובץ תחת הכיבוש הצרפתי הנפוליאוני והיה אחד ממייסדי תנועת הבונים החופשיים באזור, ניסה יוראי שפורר (Juraj Šporer) לפרסם עיתון ראשון בשפת האם (domorodnom) "האילירית", בכתב לטיני. היתון נקרא "Oglasnik ilirski" ("המודיע האילירי") . השלטון האוסטרי ראה בחיוב יוזמה כזאת שנראתה לו אמצעי להפחית את ההשפעתם של רוסיה ושל הספרות בכתב קירילי על התרבות הקרואטית. אולם המיזם של שפורר נכשל בגלל העניין הירוד שעורר עיתון כזה בקרב הקהל
בדומה לקרואטים, גם אצל ההונגרים והגרמנים האוסטרים קמו תנועות לאומיות. הקרואטים התקשו לעכל את השלכות הלאומנות ההונגרית ששאפה לנגוס באוטונומיה הקרואטית ולהגביר את ההתבוללות בשם ההונגריזציה או המגיאריזציה. על מנת להגן על האוטונומיה שלהם, שאפו הקרואטים להעמיק את תרבותם ולהחיות את מורשתם.
בתחילת שנות ה-1830 קבוצת סופרים קרואטים צעירים ובראשותם ליודביט גאי שהתכנסו בזאגרב הקימו תנועה לתחייה לאומית ולאחדות של כל הסלאבים הדרומיים שבשטחי האימפריה ההבסבורגית. העיר זאגרב הפכה למרכז חשוב של פעילות פוליטית, כלכלית ותרבותית וכן למרכז התנועה הזאת. הרוזן ינקו דרשקוביץ' (1856-1770) פרסם בשנת 1832 את הפמפלט "דיזרטציה" שהפך מאוחר יותר למצע הפוליטי, הכלכלי, החברתי והתרבותי של התנועה האילירית. הוא העלה בו את הצורך לראות בשפת הילידים שפה רשמית, לדרוש אוטונומיה נרחבת יותר כלפי הממשלה המרכזית ולדרוש יותר חינוך והפצת השכלה בקרב דלת העם. 8-9 השנים הראשונות שימש ליודביט גאי למנהיג התנועה כולה. בהמשך עברה ההנהגה שלה לידיים אחרות.
הסוגיה החשובה ביותר בעיני ה"איליריסטים" הייתה קביעת שפת סטנדרט כמשקל-נגד לכפיית השפה ההונגרית וכן קידום הספרות הכתובה והתרבות הרשמית הקרואטית. האיליריסטים ראו בכתב ובשפה הספרותית הייחודית אמצעי לאיחוד תרבותי ולאומי, שעשוי לסלול את הדרך לתחייה הלאומית.
השפה "האילירית" במרכז.
בשנת 1830 פרסם ליודוביט גאי את "Kratka osnova horvatsko-slavenskoga pravopisanja" (קיצור היסודות של אורתוגרפיה הקרואטית-סלבונית) שהייתה העבודה הלשונית הראשונה שפורסמה בימי פריחת "התנועה האילירית". גאי הציג בה את הצעתו לרפורמה של האלפבית "האילירי", שכללה הנהגת סימנים דיאקריטיים. הרעיון נשאב מניסיון האלפביתים של העמים הסלאביים האחרים שאימצו את האותיות הלטיניות (הצ'כים, הסלובקים והפולנים) וכן על פרקטיקות מוקדמות מבית כמו האלפבית ששימש את פאבאו ריטר ויטזוביץ'.
לפי האותיות l̃ and ñ הנהוגים על ידי ויטזוביץ' הנהיג גאי טילדה כסימן דיאקריטי מעל האותיות c, z, s, l, n, d, g. כדלקמן:c̃, z̃, s̃, l̃, ñ, d̃ ו- g̃.
עם זאת מסיבות טקטיות סימון זה לא יושם בעקביות. אף על פי שרפורמת האלפבית נועדה במקור לדוברי הניב הקייקבי, בעבודתו קידם גאי את רעיון האלפבית הלטיני המשותף לכל הסלאבים הדרומיים שיהווה את יסודה של שפה ספרותית משותפת.
בשנת 1835 גאי התחיל לפרסם את העיתונים הקרואטים Novine Horvatzke ("נובינה חרבאצ'קה") ו-Danicza Horvatzka, Slavonzka i Dalmatinzka (דניצה חרבאצקה, סלבונצ'קה אי דלמטינצקה - כוכב היום הקרואטי, הסלבוני והדלמטי), תוך שימוש באלפבית הקייקבי הישן. אולם מלכתחילה כללו המגזינים של גאי גם קטעים מן הספרות הקדומה השטוקבית, דהיינו מדוברובניק (רגוזה), על מנת לסלול את הדרך לשפה ספרותית משותפת המבוססת דווקא על הניב השטוקבי. הגיליון העשירי של "דניצה" כבר השתמש בחלק ממאמריו באלפבית החדש ובניב השטוקבי והחל מן הגיליון ה-29 האלפבית החדש הפך לשולט.
ב-5 בדצמבר 1835 פרסם גאי כרוז שבישר את הפרסום העיתונים שלו תחת השמות החדשים "Ilirske narodne novine' (העיתון העממי האילירי) ו"דניצה אילירסקה"
(Danica ilirska) (כוכב היום האילירי) שעזבו את האלפבית הקייקבי הישן לטובת האלפבית החדש המבוסס על הניב השטוקבי. מפנה המושגים מ"קרואטי" ל"אילירי" קלעו יותר מדויק למטרות האידאולוגיות של התנועה האילירית, ושיקף את הבחירה בשימוש בניב השטוקבי שהיה באותה תקופה הניב הנפוץ ביותר. מטרת ה"איליריסטים" הייתה להפוך אותו לקליט יותר בלדוברי הניב קייקבי ולדוברי הניב הצ'קבי.
ברוח זו הכרוז של גאי הכריז:
מעבר למושג האתני של "אילירים"- "סלאבים דרומיים" - כצאצאי האילירים הקדומים, הייתה באזור גם מודעות לצביון לאומי מיוחד. ב-1839 כתב גאי ב"דניצה":
על מנת להתגבר על הפילוג האזורי ולהשיג איחוד, חסידי התנועה קידמו את השם "אילירי", תוך כדי התפשרות בנושאים של שפה וכתיב. על בסיס המסורות הספרותיות הקיימות בשלושת הניבים השונים ומתוך ניסיון להקל על המיזוג הלשוני והתרבותי
דגלו האיליריסטים בשימוש בצורות דקדוקיות ארכאיות מסוימות ובשימוש במילים קיקביות וצ'קביות מסוימות. הם סברו ששינויים כאלה יהיו קבילים על כל אחד המשתמש בשפה ה"אילירית"
כתיב ואלפבית.
מתוך כוונה ליצור שפה ספרותית וכתיב משותפים לכל הסלאבים הדרומיים, הודיע גאי במאמרו "Pravopisz" על נטישתו את האלפבית הראשוני שלו. מבין האותיות עם סימנים דיאקריטיים הוא שמר רק את "č" "ž" "š" "ě.
בגלל קשיי דפוס השתמשו בסימן "האצ'ק" או "קרון" במקום הטילדות. דיגרפים כמו 'lj́", "nj́", "dj́" "dž הונהגו במקום "l̃", "ñ", "d&amp;#771"g̃". מה שידוע כיום כאות ć נכתב או "ć" או 'tj́". האות "j́" הוחלפה ב"j".דיגרפים עם "j" נודעו עוד מהאלפבית הסלבוני, שהיה האלפבית הנפוץ ביותר בתקופה הטרום-איליריסטית. שיטת האלפבית הנהוגה על ידי גאי התחילה להיות בשימוש בסוף המאה ה-19, כשג'ורו דניצ'יץ' הנהיג גם את האות "đ" במקום dj והכליל את השימוש ב "ć". כך נוצר האלפבית הקרואטי המודרני.
מתוך רצון לכבד שורה של מסורות אורתוגרפיות, דגלו האיליריסטית בכתיב ה"אטימולוגי" או "מורפונולוגי",לפיו מבטאים את המלים בהתאם למורפולוגיה ולאטימולוגיה שלהן.
עקרון זה מנוגד לזה של הכתיב הפונולוגי העכשווי:
שנתמך על ידי ווק קרג'יץ' ועל ידי חסידיו דוברי קרואטית ווקובית.