לאחר המלחמה נשאר פירסט ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1931 הועלה פירסט לדרגת מיור, וב-1 באפריל 1934 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-21. ב-1 ביולי אותה שנה הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1936 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 במאי 1937 מונה פירסט למפקד רגימנט הרגלים ה-103, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד רגימנט רובאי הפרשים ה-6.
מלחמת העולם השנייה.
ב-14 בספטמבר 1939 מונה פירסט למפקד חטיבת הרובאים ה-6, וב-27 באוקטובר אותה שנה הוא מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-7 בדיוויזיית הפאנצר ה-7. פירסט לחם עם חטיבתו במהלך המערכה על צרפת, וב-1 באוקטובר 1940 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-6 באוקטובר 1940 מונה פירסט למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-14, ואף לחם עמה במהלך מבצע ברברוסה כחלק מהקורפוס הממונע ה-39 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, אך בשל מחלה, הוא נאלץ לוותר על תפקידו ב-9 באוגוסט 1941. לאחר החלמתו מונה פירסט ב-18 באוקטובר 1941 למפקד הדיוויזיה ה-34, וב-20 בספטמבר 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-171. ב-1 באוקטובר 1942 הפכה הדיוויזיה שבפיקודו לדיוויזיית המילואים ה-171, והוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-5 בינואר 1944 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-442, ובין ה-9 ל-26 באוגוסט 1944 הוא כיהן כראש המטה של הדיוויזיה מורביה. ב-30 בספטמבר 1944 מונה פירסט כמפקד פיקוד הכוחות המזוינים ה-, וב-10 באוקטובר 1944 מונה לסגן מפקד הדיוויזיה ה-180. ב-21 בדצמבר 1944 מונה פירסט למפקד המחוז הצבאי ה-11, ובתום המלחמה הוא נלקח בשבי.
לאחר המלחמה.
ב-27 בנובמבר 1947 שוחרר פירסט מהשבי, ולאחר שחרורו התגורר ברוהפולדינג עד למותו ב-10 באפריל 1956.
ג'ילדה
מרים אלחנדרה ביאנצ'י (בספרדית: Miriam Alejandra Bianchi; 11 באוקטובר 1961 – 7 בספטמבר 1996), הידועה בשם הבמה שלה, כג'ילדה (Gilda), הייתה זמרת קומביה ארגנטינאית וכותבת שירים ידועה שזכתה למעמד של אלילה בארצה.
ביוגרפיה.
קריירה.
שם הבמה שלה נבחר בהשראת דמות הפאם פאטאל בגילומה של ריטה הייוורת' בסרט גילדה, כאפונים של הסרט. ג'ילדה התחילה להיות מעורבת במוזיקה בארגון פסטיבלים בבי"ס קתולי. לאחר שפגשה את האמרגן חואן קרלוס "טוטי" חימנס (Giménez), ג'ילדה הפכה לזמרת והצטרפה ללהקה שנקראה "לה בארה" ("La Barra") ולאחר מכן בלהקות בשם "קרמה" ו"אמריקנה". ב-1993, חימנס שכנע אותה להתחיל קריירת סולו והיא הקלטה את שירה "מלב אל לב". שנה לאחר מכן הוציאה את אלבומה "La única" ("היחידה") הכולל את הלהיט "לב שבור" ו-"La puerta" ("הדלת").
ב-1995, שוחרר אלבומה "Pasito. pasito" ("צעד אחר צעד"), כולל הלהיט (ואחד השירים הפופולריים שלה) "no me arrepiento de este amor" ("אני לא מתחרטת על האהבה הזאת").
מותה.
ב-7 בספטמבר 1996 ג'ילדה מתה בתאונת דרכים, בעת סיבוב הופעות בקידום האלבום "corazon valiente" ("לב אמיץ"). ג'ילדה, יחד עם אמא שלה, הבת שלה בת ה-12, שלושה מוזיקאים ונהג האוטובוס מתו כאשר משאית חצתה הכביש הראשי והתנגשה באוטובוס במהירות של 129 קמ"ש בכביש לאומי מספר 12 שבמחוז אנטרה ריוס, ארגנטינה.
מורשתה.
זמן קצר לאחר מותה, ג'ילדה הפכה לקדושה עממית ומעריצים רבים ייחסו לה מעשי נסים.. מדי שנה ביום ההולדת שלה, מעריציה מגיעים אל אתר המקדש שהוקם לזכרה באתר התאונה ומשאירים נרות כחולים, פרחים ומתנות.
ממש לפני מותה, ג'ילדה עבדה על אלבום חדש, אך הצליחה להקליט רק חמישה שירים, אשר נכללו ב-1997 באלבום שנקרא בספרדית "no es mi despedida".
דמותה במדיות אחרות.
ב-2015 יצא המחזה "ג'ילדה" בבואנוס איירס עם פלורנסיה ברטולד בתפקיד הראשי ובבימויו של איבן אספצ'ה.
בספטמבר 2016 יצא "ג'ילדה", סרט קולנוע ביוגרפי על חייה ועל הקריירה, שיצא לאקרנים ב-15 בספטמבר 2016, לציון יום השנה ה-20 למותה. בכיכובה של נטליה אוריירו כג'ילדה, כמו גם כמה מוזיקאים מהלהקה המקורית שגילמו את עצמם.
דה נאנג
דה נאנג (בוייטנאמית: Đà Nẵng) היא העיר החמישית בגודלה בווייטנאם (אחרי הו צ'י מין סיטי, האנוי, הייפונג וקאנטחו), ואחת מערי הנמל החשובות בה. דה נאנג שוכנת לצידי ים סין הדרומי, ומהווה את העיר המרכזית במרכז וייטנאם. העיר ממוקמת בקרבת מספר אתרי מורשת עולמית, כגון העיר העתיקה הוי אן, ומקדש מי סון. בעבר הייתה שייכת העיר לדרום וייטנאם, ושכן בה בסיס אחד מבסיסי חיל האוויר הגדולים בווייטנאם, אשר שימש הן את הדרום וייטנאמים והן את האמריקאים בזמן מלחמת וייטנאם. הבסיס היווה נמל תעופה אשר בוצעו בו 2,595 המראות ונחיתות ביום בממוצע, עובדה שהפכה אותו לשדה התעופה העמוס ביותר בעולם באותה התקופה. הבסיס הפך לאחר המלחמה לנמל התעופה הבינלאומי דה נאנג.
דננג
חילוניות יהודית
חִילוֹניוּת יהודית היא התייחסות חילונית עקרונית למורשת, לזהות, ולמוצא היהודי והגדרתם במנותק מאמונה דתית כלשהי. חילוניות יהודית נבדלת מחילוניות סתם, כלומר השקפה הדוגלת בהפרדת הדת מחיי הציבור, בקרב יהודים; וגם מהשפעת החילון על היהודים. היא כרוכה על פי רוב בראיית היהדות כתרבות, לאומיות וכדומה. מהותה היא לא רק קבלת תהליכי החילון העולמיים, שהשפעתם על כל ההשקפות היהודיות המודרניות מכרעת, אלא גם ניסיון לפעול בתוך היהדות ואף להגדירה-מחדש במושגי העולם שיצרו אלה. תפישות עולם חילוניות-יהודיות התעצבו בשלהי המאה ה-19 והיו בעלות מעמד דומיננטי בקרב יהדות העולם לאורך מרבית המאה ה-20, אם כי שיא השפעתן חלף סביב מלחמת העולם השנייה.
הקהילה היהודית והחילון.
המראנוס בספרד – ששימרו מנהגים יהודיים ותודעת זרוּת על אף שרשמית היו קתולים – היוו מבחינה מסוימת גורם חלוצי בתהליכי החילון העולמיים. בתקופה בה האמונה הייתה המגדיר החברתי המכריע, הם טשטשו את ההבדלים החדים בין היהדות והנצרות ונעו ביניהן. תפוצת המראנוס מחוץ לחצי האי האיברי איחדה את מי שנותרו קתולים, מי ששבו ליהדות והצטרפו לקהילות יהודיות, ואף דאיסטים וספקנים שהצטרפו לחוגים של בני השקפתם בכרכי אירופה הגדולים. ברוך שפינוזה, צאצא למראנוס ואבי הפנתאיזם, מילא תפקיד מרכזי בערעור שלטון הדת באירופה, אך המסר שלו היה כלל-אנושי, לא יהודי: ללא התורה שתגדיר אותם, היה משוכנע שהיהודים יחדלו להתקיים כקבוצה, תוצאה שאף ראה כרצויה.
בשלהי המאה ה-18 בוטלה האוטונומיה הקהילתית של היהודים יחד עם יתר הקורפורציות החברתיות בידי המדינה הריכוזית העולה, במקביל להיחלשות האמונה הדתית; הן החשיבות וההכרה שייחסו הנוצרים ליהודים כעם הנבחר-לשעבר, גם אם מושפלים, והן המסד הפנימי של הזהות היהודית עד אותה עת נחלשו אם לא התפוגגו כליל. אז החלה לעלות השאלה היהודית המודרנית לגבי מעמדה, זהותה והגדרתה של הקבוצה בעולם שהשתנה מן היסוד. אינטלקטואלים יהודים החלו לנסות לגבש מענה סדור לבעייתם. אלעזר בן-דוד, שאול אשר ופרץ בר, מהקיצוניים בין אנשי תנועת ההשכלה, הציעו לצמצם את הדת למעט יותר מדאיזם (דוד פרידלנדר הטיף בגלוי לזניחתה המוחלטת ולהתבוללות). אבל גם טיעוניהם שלהם נשענו על הנחת ההתגלות האלוהית, בכפוף לפרשנות שכלתנית ככל שתהיה, ונימוקם היה שציווי הבורא הטהור הושחת וסולף במשך השנים. במרכז ומערב אירופה הביאו תהליכי החילון להגבלת היהדות דווקא לתחום הדת הנפרד. האמונה נותרה כשדה היחיד בו ניתן היה לתת ליהדות ביטוי בעולם המושגים שנגזר מהאמנציפציה, ושדרש הזדהות עם מדינות-הלאום החדשות. היהדות הרפורמית הצעירה הנהיגה שינויים רדיקליים כדי להתאים את המסורת הישנה, בעוד היהדות האורתודוקסית המתגבשת הכירה בו בשתיקה או, במקרה של אסכולת 'תורה עם דרך ארץ', אף נתנה לו ביטוי אידאולוגי שטען לנאמנות לעבר יחד עם קבלת המודרנה.
רבים מחלוצי מדעי היהדות שפוגגו את בלעדיות הפרשנות המסורתית לכתבי הקודש ולתולדות ישראל, כמו יום-טוב ליפמן צונץ ומוריץ שטיינשניידר, רחקו מאמונה אבל עניינם בנושא היה אקדמי טהור. הם סירבו להפנות את תחום עיסוקם להתמודדות עם הבעיות המודרניות ואף בזו לכך, כשהם משוכנעים שהיהדות נידונה לכליה בעידן החדש, ותפקידם לתעד את מורשתה למען חוקרי העתיד. לטענת ידידו גוטהולד וייל, העיר שטיינשניידר פעם: ניכור גמור לדת וקבלת השכלתנות המודרנית במקביל להזדהות כיהודים היו נפוצים אצל רבים בדור הראשון לאמנציפציה, והתלוו לכך חיבוטי נפש עזים, אך לא התלוותה לכך שום הגדרה פוזיטיבית חדשה. ילדיהם של יהודים כאלו התנצרו והתבוללו כמעט תמיד.
החילוניות היהודית האידאולוגית.