בן-עמוס החל בפעילותו התיאטרונית בהיותו סטודנט באוניברסיטה העברית. הוא הקים ביחד עם הדס עפרת תיאטרון בובות למבוגרים בשם "תיאטרון הקופסה". במסגרתו הציגו שני מחזות: "דון פרלימפלין ואהבתו לבליסה בגן ביתו" מאת פדריקו גארסיה לורקה ו"שרה אשה עיקשת" מאת אבנר בן-עמוס. שני המחזות הועלו בתיאטרון החאן ב-1978. בן-עמוס עיבד את מחזהו לשחקנים והציג אותו בפסטיבל עכו ב-1986, בבימויו של מיכאל בודנשטיין.
בן-עמוס עיבד ביחד עם רות קנר את ספרה של תמר ברגר "דיוניסוס בסנטר". ההצגה, שבוימה על יד רות קנר, הוצגה תחילה כפרויקט גמר של החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן הועלתה בפסטיבל עכו ובמרכז סוזן דלל בשנת 2004.
בן-עמוס עיבד ביחד עם מור פרנק את המחזה והספר "הוא הלך בשדות" מאת משה שמיר. העיבוד הוצג על ידי קבוצת תיאטרון רות קנר ב-2013 במוזיאון תל אביב, בבימויה של מור פרנק. שיחקו בהצגה רונן בבלוקי, שירלי גל-שגב, אסף דגני ועדי מאירוביץ'.
בן-עמוס עיבד ביחד עם הבמאי מיכה לבינסון והשחקן דרור קרן את הרומן של דוד גרוסמן "סוס אחד נכנס לבר". המחזה הוצג על ידי תיאטרון הקאמרי בשנים 2017 – 2019. זכה יחד עם מיכה לבינסון ודרור קרן בפרס מחזאי השנה 2017.
בן-עמוס עיבד את הפרוטוקולים של ממשלת ישראל ממלחמת ששת הימים ואת מכתבי הילדים לעיתון "הארץ שלנו" מהחודשים יולי-אוגוסט 1967 למחזה "קיץ 1967 – Read their lips". המחזה, בבימויו של סיני פתר, הוצג תחילה בתיאטרון יפו ולאחר מכן במוזיאון תל אביב בשנים 2018-2017.
פעילות חברתית.
אבנר בן-עמוס היה בין מקימי עמותת פורום דו-קיום בנגב לשוויון אזרחי ב-1997. העמותה מורכבת מבדואים תושבי הנגב ואזרחים יהודים מבאר שבע, עומר וקיבוצי הסביבה. מטרתה לקדם את זכויות הבדואים בנגב, בייחוד תושבי הכפרים הלא-מוכרים. בן-עמוס חבר במזכירות הפורום ומיוזמי "מולתקא-מפגש" - בית תרבות ערבי-יהודי בבאר שבע.
בתחילת שנות האלפיים הצטרף לאמנסטי ישראל וב-2010 נהיה חבר הוועד המנהל של אמנסטי ישראל. בשנת 2014 הצטרף להנהלת הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל.
ספרים שכתב.
בתרגום לצרפתית:
Trans. by Rachel Bouyssou, Paris, Éditions de l'EHESS, 2013.
משה גוטמן (סופר)
משה (חיים משה צבי) גוטמן (נולד ב-כ"ו בתשרי ה'תשל"ד, 22 באוקטובר 1973) הוא עיתונאי וסופר ישראלי, משמש ככתב לענייני משפט וכפובליציסט בעיתון "המודיע". מרצה בקורסים לכתיבה יוצרת במכון אחיה להוראה ובבית הספר תורת החיים.
ביוגרפיה.
גוטמן גדל במושב קוממיות ולמד בישיבות גור בבני ברק ובאשדוד. הוא למד גרפולוגיה אצל הגרפולוגים אלון בן יוסף ויצחק ניר, ועבד כשוחט.
בהמשך דרכו פנה ללימודי משפטים וכיום הוא בעל תואר ראשון של הקמפוס החרדי באור יהודה ותואר שני של הקריה האקדמית אונו. חבר ללימודי המשפטים, שהיה סמנכ"ל עיתון "משפחה", צירף אותו לעיתון. כך החל את דרכו בעיתונאות ובספרות. בהמשך עזב את עיתון "משפחה" ועבר לכתוב בעיתון "המודיע", בו הוא משמש ככתב משפטי, כפובליציסט, בעל הטור השבועי "הרהור חוזר" וכתב במוספי השבת של העיתון.
במוספי הסיפורים היוצאים בעיתונות החרדית לקראת חגי פסח וסוכות מופיעים סיפוריו של משה גוטמן מלבד ב"המודיע" גם בעיתונים "משפחה", "יתד נאמן", "מרוה לצמא", ועוד.
גוטמן כותב גם סיפורים קצרים. סיפורו "הטלפון האחרון" זכה במקום הראשון בפרס אלמוג לשנת 2016.
גוטמן כותב גם תחת השמות: משה מורג, אלחנן בינדר, מישאל שרשום.
נשוי ואב לשבעה ילדים. מתגורר בקריית גת.
אבנר בן עמוס
פינגווין לבן-פנים
פינגווין לבן-פנים (שם מדעי: "Eudyptes schlegeli") הוא מין של פינגווין מהסוג פינגווין מצוייץ, שמצוי מחוץ לעונת הרבייה בים בין אוסטרליה לאנטארקטיקה; הוא מקנן אך ורק באי מקווארי. זהו המין הגדול ביותר מסוגו: אורכו כ-65 עד 76 ס"מ, ומשקלו כ-3 עד 8 ק"ג, בעוד הזכרים גדולים מהנקבות. הזכר והנקבה דומים במראם: הבטן והפנים לבנים, הגב שחור, המקור כתום ומעליו יש מעין "ציצת" נוצות זהובה. מין זה דומה מאוד לפינגווין הסלעים, אבל פניהם של פינגוויני הסלעים שחורות, בשונה מפניהם הלבנות של הפינגווינים ממין זה.
הפינגווינים ניזונים בעיקר מקריל ודגים, אך גם מדיונונים. מעט פרטים יחסית ידועים על התנהגות הפינגווינים ממין זה, ובפרט על דפוסי הנדידה של מין זה.
רבייה.
הקן הוא מעין חור בחול או בדשא, ובתוכו הפינגווינים שמים אבנים וצמחים. הוא ממוקם בדרך כלל כמה מאות מטרים מהים, על מנת לאפשר להורים גישה נוחה לאזור האכילה שלהם. שיטת הרבייה היא מונוגמיה. עונת הרבייה נמשכת בין ספטמבר למרץ, והטלת הביצים מתרחשת בדרך כלל באוקטובר.
בתחילת עונת הרבייה הזכרים יוצאים מהים בהמוניהם ובונים את הקן, והנקבות באות שבועות ספורים לאחר מכן. הפינגווינים ממין זה מתקבצים ללהקות, שעשויות לכלול עד כ-500,000 פרטים. לפני ההזדווגות, הזכר מבצע תנועה בראשו ומשמיע קריאה מיוחדת. הנקבה מטילה 2 ביצים, אך רק אחת מהן נדגרת על ידי ההורים, והיא היחידה שתשרוד בדרך כלל. שני ההורים דוגרים על הביצה לסירוגין במשך כ-35 ימים, ב"משמרות" של כ-12 ימים. לאחר הבקיעה, הזכר שומר על הגוזל במשך כשלושה שבועות בעוד הנקבה מביאה מזון לשניהם. לאחר מכן, הזכר והנקבה מביאים לגוזל את המזון, והוא מצטרף לקבוצה של גוזלים ממין זה. בגיל כ-70 יום, הגוזל עוזב את הקן.
פרטים ממין זה מגיעים לבגרות מינית בגיל שנה.
איגנטובקה (מחוז רובנו)
איגנטובקה (באוקראינית: Гнатівка; בפולנית: Ignatowka) הוא כפר קטן במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, בסמוך לעיירה מלינוב שבין הערים לוצק ודובנו.
הכפר הוקם בשנת 1928 בצמוד למושבה יהודית וותיקה לוז'ישט כאשר השטח היה בשליטת פולין. בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב האזור סופח לברית המועצות.
לפ&quot;ג
שמחה פיטרושקה
שמחה פטרושקה
דוריט הקטנה (פירושונים)
שמחה בונם אוסוביצקי
הרב שמחה בונם אוסוביצקי (ה'תקפ"ד, 1824 – כ"ג בשבט ה'תרנ"ט, 3 בפברואר 1899) היה רב רוסי-חסידי, רבן של המושבות עקרון וזכרון יעקב.
ביוגרפיה.
נולד בקייב שבאימפריה הרוסית בה'תקפ"ד (1824), והיה מחשובי החסידים בקייב. בניו הם יהושע אוסוביצקי, לימים מהבולטים בפקידי הברון רוטשילד בתקופת העלייה הראשונה; ובוריס אוסוביצקי, שהיה לימים יינן ביקב של ראשון לציון, והמייסד והמנצח הראשון של האורקסטרה של ראשון. בתו פרל נישאה לימים לפייבל כהנוב.
ב-13 במרץ 1881 נרצח הצאר אלכסנדר השני. בעקבות רצח זה החלו פרעות ביהודים בדרום-מערב רוסיה (כיום אוקראינה), שנודעו בשם "הסופות בנגב". ב-26 באפריל 1881 נערך פוגרום ביהודי קייב; עשרות נרצחו, ורכוש יהודי נבזז. הרב אוסוביצקי ומשפחתו ברחו לעיר הגבול ברודי (בגליציה), שהייתה בתחום האימפריה האוסטרו-הונגרית ובה התרכזו אלפי פליטים יהודים.
בראשית 1882 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בשלב ראשון ביפו. אוסוביצקי שימש כ"סופר ומזכיר ראשון" של ועד חלוצי יסוד המעלה בעיר יפו, עם פתיחת שנת הלימודים ה'תרמ"ה שימש כמורה ליהדות בראשון לציון, אך כבר בנובמבר 1884 התקבל כרבה של עקרון ובהמשך כרבה של זכרון יעקב.
שודד קברים
ייבלאח
ייבלאח (באזרית: Yevlax) היא עיר באזרבייג'ן.
ייבלאח הוקמה במאה ה-12 על שטח ביצתי.
ב-1 בפברואר 1939 ייבלאח קיבלה מעמד של עיר.
אוכלוסייה.
שינוי אוכלוסייה של ייבלאח לאורך השנים:
בני רא&quot;ם
ז'וזפ סגר
ז'וזפ סגר אי סאנס (בקטלאנית: Josep Seguer i Sans, במקור בספרדית "חוסה", José. נולד ב-6 במאי 1923 בפרטס דל ולס שבספרד, נפטר ב-1 בינואר 2014 בראוס) היה כדורגלן ומאמן. סגר שיחק במשך 14 עונות בשנות ה-40 וה-50 בברצלונה, תחילה כקשר ולאחר מכן כמגן. הוא זכה עם ברצלונה ב-5 אליפויות וב-3 גביעים. כמו כן השתתף סגר ב-4 משחקים במדי נבחרת ספרד ב-1952. לאחר שעזב את ברצלונה, החל סגר לעסוק באימון. תחילה כשחקן-מאמן בריאל בטיס ובמנרסה ולאחר מכן כמאמן בלבד במספר קבוצות בספרד בכלל ובקטלוניה בפרט. בין היתר אימן את קבוצת המשנה של ברצלונה וכן את הקבוצה הבוגרת של המועדון לתקופה קצרה ב-1969.
קריירה כשחקן.
ברצלונה.
סגר, שנולד וגדל בפרטס דל ולס שבקטלוניה, החל לשחק בקבוצת החובבנים של ברצלונה ב-1940. כעבור שנתיים במועדון הושאל למשך עונת 1942/43 לגרנוליירס, קבוצה קטנה ששיחקה אז בליגה האזורית של קטלוניה. לאחר ששב מההשאלה החל סגר לשחק בקבוצה הבוגרת של ברצלונה. הופעת הבכורה של סגר, שהחל את הקריירה שלו כקשר, הייתה ב-3 באוקטובר 1943, בניצחונה של ברצלונה 4-3 על ולנסיה. כבר במשחקו השני במדי ברצלונה, בתיקו 3-3 עם ריאל אוביידו ב-12 בדצמבר, הבקיע את שער הבכורה. עד סוף עונת 1943/44 השתתף סגר בחמישה משחקי ליגה נוספים, בהם הבקיע שער אחד נוסף. בעונת 1944/45, בה זכתה ברצלונה באליפות, שיחק סגר רק במחזור האחרון, בתיקו 0-0 עם סביליה. גם בעונת 1945/46 שיחק רק פעם אחת, בתבוסתה של ברצלונה לאתלטיק בילבאו בתוצאה 6-0 ב-21 באוקטובר 1945.