בין 27 בפברואר ל-3 במרץ הטריד כוח גדעון את המבצרים האיטלקיים בבורה, השתמש ברמקולים לצורכי תעמולה והונאה וגרם למגינים להאמין שהם ניצבים בפני כוח משמעותי, במקום מול 450 איש, מה שהוביל לעריקות נרחבות. ב-4 במרץ, מחשש שהדרך לדברה מרקוס נמצאת תחת איום, נסוג מפקד הכוח האיטלקי, קולונל נטאלה, לדמבאצ'ה, שעל הכביש לדברה מרקוס. כשגדוד הגבול בעקבותיהם, נתקלו האיטלקים הנסוגים בגדוד האתיופי ה-2 ממערב לדמבאצ'ה. בקרב איבדו האיטלקים 400 נפגעים, 2,000 שבויים, ארבעה תותחים, מספר כלי רכב ואספקה. הגדוד האתיופי איבד כ-100 איש ומספר גדול של בהמות משא, וכוחו ירד לזה של פלוגה. הקצה המערבי של הכביש לגוג'ם שוחרר, וסלאסי נכנס לבורה ב-14 במרץ. המבצרים בהם החזיקו האיטלקים בדברה מרקוס הפכו למאחז האיטלי המערבי ביותר, ווינגייט הטיל עליהם מצור באמצעות גדוד הגבול, כאשר היחידות האחרות של כוח גדעון נשלחו לעבר הנילוס הכחול.
ראס האילו הופיע עם כמה אלפי תומכים והצטרף לאיטלקים בדברה מרקוס, כאשר באותו הזמן הבין נאסי כי הדיווחים באשר לגודלו של כוח גדעון היו מוגזמים. קולונל נטאלה הודח והוחלף בקולונל מראבנטאנו. נאסי הכריז כי בורה תיכבש מחדש תוך זמן קצר, כבש את מבצר עמנואל ותקף את הכוח הבריטי בבארדר גיאורגיס. בפני וינגייט עמדו הברירות של נסיגה לעבר בורה או של התקפה מול כוח איטלקי עדיף, והוא החליט לתקוף. התקפות גרילה בוצעו לאחר רדת החשיכה לאחר הכנה קפדנית ותוך הפגנת תעוזה ומשמעת מצד החיילים הסודאנים. באמצע הלילה זחלו חבורות קטנות של כ-50 איש כל אחת והגיעו סמוך מאוד לעמדות האיטלקיות, ואז תקפו אותן באמצעות כידונים ורימוני יד. בתחילת אפריל נסוגו המגינים האיטלקיים אל רצועת ההגנה הפנימית של דברה מרקוס. דוכס אאוסטה, המפקד האיטלקי במזרח אפריקה, הורה על נסיגה ב-4 באפריל, וכ-12,000 איש (כולל כ-4,000 נשים) החלו במסע של כ-320 ק"מ לעבר ספרטאק ומשם לדסי (Dessie). ההתקפה על בארדר גיאורגיס, בפיקודו של קולונל אדריאנו טורלי, עם חמישה גדודים שנעזרו בארטילריה, נכשלה גם היא. סלאסי נכנס לדברה מרקוס ב-6 באפריל, ביום בו נכבשה אדיס אבבה מדרום. ההצלחה הבריטית בקרבות באריתריאה, סומליה האיטלקית ודרום אתיופיה שינתה לחלוטין את המצב האסטרטגי, והמדיניות הבריטית העדכנית הייתה להמליך מחדש את סלאסי כקיסר אתיופיה, ולגייס את הפוטנציאל הצבאי האתיופי לסיוע בחיסול חילות המצב האיטלקיים ששרדו.
וינגייט הורה לכוחות הלא-סדירים של בילאי זלקה, בסיוע מחלקה מהגדוד האתיופי בפיקודם של מייג'ור וילפרד ד'סיגר (Wilfred Thesiger) וקפטן פולי, לחסום את דרך הנסיגה מדברה מרקוס ולמנוע מהאיטקים לחצות את הגשר שמעל הנילוס הכחול. ככל הנראה היה זלקה בקשר עם האילו, הורה לכוחותיו שלא לפעול והאיטלקים הצליחו לחצות את הנהר לכיוון אדיס דרה. שלוש מחלקות מגדוד הגבול ואחת מהגדוד האתיופי המשיכו במרדף, זאת על אף שהתחמושת והאספקה שלהם כמעט אזלה. בסוף אפריל הגיעו שני מרכזי מבצעים כדי להדריך ולכוון את פעולותיהם של הפטריוטים, והפיקוד עליהם הועבר למייג'ור נוט מכוח 101. האוכלוסייה המקומית נותרה חסרת רצון להשתתף, אך באמצעות שימוש בערמה ובהונאה הצליחו הכוחות הבריטיים הרודפים למנוע מהאיטלקים להתארגן כראוי, ותפסו את המתלול שלפני אדיס דרה.
התקפת נגד איטלקית נהדפה, ופשיטת נגד שביצעו הבריטים עודדה את האוכלוסייה המקומית לסייע ולתרום מזון. ב-15 במאי הגיע וינגייט מאדיס אבבה, כשבאותו הלילה החלו האיטלקים לסגת לעבר אגיבר וכביש דברה טבור-גונדר. וינגייט התעלם מהוראות שניתנו לו לעצור ושלח חלק מכוחו כדי לנתק את נתיב נסיגתם של האיטלקים, בשעה שהכוח העיקרי, בסיוע 300 פטריוטים, המשיך במרדף. ב-19 במאי דרש וינגייט את כניעתו של קולונל מראבנטאנו, אשר סירב בתחילה, וביקש להיוועץ באלחוט עם המפקדה הראשית. מתקפת נגד איטלקית נכשלה, ווינגייט טען שכוחותיו עודדים לעזוב ובשטח ישארו רק הכוחות הפטריוטיים. ההונאה פעלה ומראבנטאנו נכנע עם 1,100 חיילים איטלקיים וכ-7,000 חיילים אתיופיים.
כוח גדעון קיבל פקודות חדשות לנתק דרכים על פני שטח נרחב במטרה למנוע מהאיטלקים באמבה אלגי, גונדר, דסי וג'ימה לאחד את כוחותיהם. שני מרכזי מבצעים נשלחו אל בגמדיר (Begemdir), מזרחית לאגם טאנה, כדי לנתק את הכביש הראשי שעבר דרך דברה טאבור. המרכזים הצליחו לארגן מספר מארבים, גייסו פטריוטים רבים וריתקו את האיטלקים בתוך ביצוריהם. בסוף אפריל הדפה פלוגה שהשתייכה לגדוד הגבול מתקפה על בארדר גיאורגיס, ותוך זמן קצר נסוגו האיטלקים לאורך צידו המזרחי של אגם טאנה. חלק מגדוד הגבול נותר במקום כדי להשגיח על ראס האילו ואז הצטרף לסילאסי בדרכו לאדיס אבבה, שם הצטרף לחטיבה הדרום-אפריקאית ה-1 במסעה לאסמרה. מה שנותר מהגדוד נע צפונה מדברה מרקוס אל אגם טאנה (במהלכו חצו החיילים, שהיו מצוידים במדי קיץ, מעבר הרים בגובה 4,000 מטרים במהלך סופת שלג), הגיעו למוטה ותוך הסתייעות בהונאה גרמו לגדוד האיטלקי האחרון בגוג'ם להיכנע. ב-5 במאי העביר פלאט את הפיקוד על כוח גדעון ופעולות הפטריוטים שמעבר לעיקול הנילוס הכחול לידי אנדרו קנינגהם, מפקד החזית הדרומית שפלשה לאתיופיה מכיוון סומלילנד האיטלקית.
תוצאות.
סיכום.
בשיאו, שירתו בכוח גדעון 50 קצינים ו-20 מש"קים בריטים, 800 חיילים סודנים מאומנים ו-800 חיילים אתיופים מאומנים חלקית, מעט מרגמות, אך ללא ארטילריה או סיוע אווירי, למעט גיחות הפצצה אקראיות. הכוח פעל בשטח קשה, בקציהו של קו אספקה ארוך ושברירי, בו מתו כ-15,000 גמלים אשר שימשו לתובלה. בעזרת הפטריוטים האתיופים הצליח כוח גדעון לעקור בתוך שישה שבועות את הכוחות האיטלקיים בפיקודו של נאסי ממחוז גוג'ם, לקחת בשבי 1,100 חיילים איטלקיים ו-14,500 חיילים אתיופיים שבשירותם, וללכוד תריסר תותחים ומספר גדול של מקלעים, רובים ותחמושת, ויותר מ-250 בהמות משא.
פירוק.
כוח גדעון פורק ב-1 ביוני 1941, וינגייט הורד בחזרה לדרגת מייג'ור ושב למצריים, ועמו חיילים רבים שהשתייכו ליחידה והצטרפו מאוחר יותר לקבוצת המדבר ארוכת הטווח של המחנה השמיני. בקשותיו של וינגייט להעניק עיטורים לאנשיו זכו להתעלמות מצד הפיקוד, כמו גם נסיונותיו להשיג להם תשלום פיגורים. וינגייט כתב דו"ח ב-18 ביוני, אותו שלח לוויוול, ובו תיאר את הישגי המערכה ואת השקפותיו לגבי פעולות עתידיות במתכונת דומה.
קרב אמבבו
קרב אמבבו הוא קרב שהתחולל באתיופיה ב-6 ביוני 1882, בין הצבא השוואני תחת המלך סהלה מריאם והצבא הגוג'מי תחת המלך תקלה היימנות. הכוחות נלחמו על השליטה בשטחי האורומו שמדרום לנהר גיב. הכוחות הגוג'מים הובסו. קרב זה הוא אחד משלושת הקרבות (יחד עם צ'לנקו ועדווה) אשר על פי דונלד דונהאם הובילו לעליונות השוואנית באתיופיה.
אלימות כלפי נשים
בועז יכין
בועז יָכִין (באנגלית: Boaz Yakin; נולד ב-20 ביוני 1966) הוא במאי ותסריטאי יהודי-אמריקאי ממוצא ישראלי.
ביוגרפיה.
יכין נולד בניו יורק שבארצות הברית, לזוג הורים ילידי-ישראל, שהכירו בפריז בעת שלמדו אצל מרסל מרסו את אמנות הפנטומימה. אביו ממשפחה יהודית-ספרדית, ואמו ממשפחה יהודית-אשכנזית. הוא למד בישיבה, על אף שהוריו היו חילוניים, ולאחר מכן עבר לבית ספר למדעים ברובע הברונקס. דודיו הם עזרא יכין לוחם לח"י לשעבר, דוד יכין לוחם אצ"ל לשעבר והצייר אברהם יכין.
יכין למד קולנוע בסיטי קולג' של האוניברסיטה העירונית (CUNY) בניו יורק, ולאחר מכן עבר ללימודים באוניברסיטת ניו יורק (NYU). את התסריט הראשון פרי עטו כתב בגיל 19.
קריירה.
בתום לימודיו החל לעבוד בתעשיית הקולנוע, ונטל חלק בכמה פרויקטים של חברות הפקה שונות. הסרט הראשון שכתב אשר יצא לאקרנים בארצות הברית היה "המעניש" בכיכובו של דולף לונדגרן. סרטו הבא כתסריטאי שיצא לאקרנים היה "שיעור באש" (1990) בכיכובם של קלינט איסטווד וצ'ארלי שין. בסרטו הבא החליט לעסוק בנושאים אישיים יותר, וכתב את "פרש", המבוסס על חוויותיו ברחובות ניו יורק בה גדל. יכין אף ביים את הסרט, והוא זכה עבורו בפרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל סאנדנס 1994.
בסרטו הבא שוב שאב השראה מחוויותיו האישיות, בעת לימודיו בישיבה ומהזמן שבילה בקרב הקהילה החרדית בניו יורק; סרטו "אשת חיל מי ימצא" (1998) בכיכובה של רנה זלווגר, שכתב וביים, עסק באישה יהודייה צעירה המתקשה להשלים עם עולמה החרדי. ב-2000 ביים לראשונה סרט שלא הוא כתב, "לזכור את הטיטאנים" (2000), שהיווה הצלחה קופתית גדולה, ונחשב סרטו הראשון שחדר למיינסטרים.
בינואר 2008 הוקרן לראשונה סרטו "מוות באהבה". יכין שימש כבמאי וכתסריטאי, ואשתו דאז, עלמה הראל, שימשה כמפיקה. זוהי דרמה על השואה, שעוסקת בסוכן דוגמניות שמתמודד עם ייסורי המצפון שלו ועם סיוטיה של אמו שעברה את השואה. במקביל הוא מנהל מערכת יחסים עם צעירה אסיאתית. יכין אמר על הסרט "מבחינתי זה לא סרט שואה. זה פרויקט שמתמקד בדור השני, והשואה היא רק מטאפורה. אני מנסה לבדוק מה ההשלכות שלה על אנשים, ואילו דפוסים היא יוצרת אצל מי שעוד לא נולד. מבחינתי זו יכולה להיות כל טרגדיה אחרת". הסרט הוצג בפסטיבל הקולנוע ירושלים ב-2008. הסרט הופץ להקרנה במידה מוגבלת בארצות הברית החל מיולי 2009.
בפסטיבל סאנדנס 2009 היה חבר בצוות השופטים שהכריע בהתמודדויות סרטי הדרמה (US Dramatic Competition).
בשנים 2010-2013 ביים/כתב/הפיק מספר שוברי קופות: "" (2010), "קוד שמור" (2012) ו"האשליה" (2013).
ב-2015 יצא לאקרנים סרטו "מקס" על כלב שמסייע לכוחות המארינס באפגניסטן, וסובל מפוסט-טראומה משירותו לאחר חזרתו לארצות הברית.