ביצי העופות מצויות בשלל גוונים וצורות חיצוניים, אך המבנה הפנימי שלהן זהה בדרך כלל ומכיל חלמון צהוב, המשמש מקור מזון לעובר, וסביבו שכבה של חלבון. החלמון מוחזק בקצותיו באמצעות קורים חלבוניים המאפשרים לו לנוע על צירו, כך שהעובר נותר תמיד כשראשו כלפי מעלה. את החלבון עוטה הקליפה, העשויה בעיקר סידן פחמתי ומכילה נקבוביות אוויר רבות - בזו של תרנגולת, לדוגמה, יש למעלה מ־7,000. שני הקרומים המרפדים את הקליפה מופרדים זה מזה בחלקה הרחב של הביצה, ויוצרים שק אוויר, המאפשר לגוזל לנשום את נשימתו הראשונה, עם בקיעת הביצה. שק האוויר גם מאפשר את שינוי נפח תוכן הביצה ללא פגיעה בקליפה הקשיחה. בתעשיית המזון, גודלו של שק האוויר משמש מדד לטריות הביצה.
ביצי זוחלים.
לרוב ביצי הזוחלים קליפה חזקה דמוית קלף, אך לחלקן קליפות קשיחות או רכות במיוחד. ביצי הלטאות, לדוגמה, רכות קליפה. רוב הזוחלים אינם דוגרים על הביצים, אלא מטילים אותן במקומות חמים כגון מחילות או בורות בחול. סוגים מסוימים של נחשים נוהגים לחמם את הביצים באמצעות היכרכות סביבן.
ביצי דגים, חרקים ודו-חיים.
שתי תכונות עיקריות מאפיינות ביצי דגים וחרקים - גודלן המזערי ומספרן העצום. נקבת דג השיבוטה לדוגמה, מטילה למעלה מ־6 מיליון ביצים בשנה, ונקבת דג הלינג - כ־30 מיליון. רובן המכריע של ביצים אלו אינן מגיעות לשלב הפיכתן לצאצא, עקב אכילתן על ידי חרקים או דגים אחרים.
דו-חיים מטילים ביצים העטופות בקריש חלקלק המגן עליהן ומאפשר להן לצוף על פני המים. זכר האלוטס (מין של צפרדע) נושא את הביצים שהטילה הנקבה על רגליו האחוריות, ובכך מגן עליהן מפני טורפים.
שימוש בביצים בתעשיית המזון.
ביצי עופות, ובעיקר ביצי תרנגולות, משמשות את האדם לאכילה. ניתן לאכול את הביצה כחלק ממגוון של מוצרים אחרים כמו עוגות, ממתקים, מרקים, סלטים, מיונז, ועוד.
הביצה נתפסת כמזינה ובריאה, למרות הכמות הגבוהה של כולסטרול שהיא מכילה.
תעשיית הביצים מותקפת מצד ארגונים להגנת בעלי־חיים בשל תנאי החזקה של תרנגולות מטילות, ובפרט, בשל הגידול בכלובי סוללה, הנפוץ בחקלאות התעשייתית, אשר אינו מותיר לתרנגולות כמעט כל מרחב תנועה או גירוי סביבתי. נשמעת ביקורת גם כלפי נֹהַגים נוספים המקובלים בתעשיית הביצים, בהם השימוש בהשרה כפויה, השמדת האפרוחים הזכרים (שאינם מטילים ביצים), וקיטום מקורי המטילות.
בלם (מכשיר)
בֶּלֶם (בעגה: בְּרֵקְס מאנגלית: brakes) הוא מכשיר הנועד להאט או לעצור תנועה של מכונה כלשהי, ולמנוע ממנה לזוז. האנרגיה הקינטית המתבזבזת כתוצאה מכך מתורגמת לרוב לאנרגיית חום באמצעות חיכוך. בלמים מותקנים על רוב כלי הרכב בעלי גלגלים, לרבות מכוניות, אופניים, רכבות ואופנועים.
בלמים
בלם
תאו ואן גוך (במאי)
תאו ואן גוך (בהולנדית: Theo van Gogh, ; 23 ביולי 1957 – 2 בנובמבר 2004) היה במאי קולנוע, מפיק קולנוע, שחקן ופובליציסט הולנדי. נינו של תאו ואן גוך, שהיה אחיו של הצייר וינסנט ואן גוך והיה סוחר אמנות. נרצח בידי מוסלמי על רקע דעותיו נגד קבלת מהגרים.
קריירה.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים למד ואך גוך משפטים באוניברסיטת אמסטרדם, אך נשר בתוך זמן קצר. הוא עבד כמפיק מופעים, וחלם להיות במאי קולנוע. בשנת 1981 ראה אור הסרט הראשון שהפיק.
במקביל לעבודותיו פרסם ואן גוך מאמרים פובליציסטיים בעיתוני הולנד, לרוב בעלי תוכן פרובוקטיבי. בשנת 1991 פרסם מאמר הכולל לגלוג על השמדת יהודים בתאי הגזים. הוא נשפט בגין אנטישמיות וקיבל קנס כספי. גם לאחר מכן פרסם במספר מקרים דברי לעג בעלי אופי אנטישמי, שהופנו כלפי אישים יהודים בהולנד.
תאו ואן גוך זכה בפרס הקולנוע ההולנדי "עגל הזהב" עבור סרטו "למען המדינה" (1997). הסרט האחרון שהפיק היה "כניעה", ותסריטו נכתב על ידי אייאן חירסי עלי, חברת פרלמנט הולנדי ממוצא סומלי-מוסלמי. הסרט דן באלימות כלפי נשים בקרב האוכלוסייה המוסלמית בהולנד. על גופן של נשים בסרט נכתבו טקסטים מהקוראן בגנות הנשים.
סמוך למותו סיים ואן גוך את הסרטתו של סרט על רציחתו של פים פורטאון, פוליטיקאי הולנדי מן הימין הלאומני, שנרצח שנתיים לפני שנרצח ואן גוך, על ידי פעיל שמאל הולנדי, ככל הנראה על רקע התנגדותו להגירת זרים להולנד.
בשנים האחרונות לחייו פרסם מאמרים, ספרים וסרטים המותחים ביקורת על החברה האסלאמית ועל מדיניות קבלת ההגירה באיחוד האירופי. בעקבות זאת ובעקבות סרטו האמור קיבל איומים על חייו. ואן גוך נרצח בידי מוסלמי ב-2004.
רציחתו.
לאחר שנים של הסתה נגד תאו ואן גוך, הוא נרצח בבוקר ה־2 בנובמבר 2004, ברחוב במזרח אמסטרדם. הוא נדקר פעמיים ונורה שבע פעמים, ומת במקום. לגופה הודק בסכין טקסט מהקוראן. הרוצח, מוחמד בויֵארי, צעיר כבן 26 בעל דרכון הולנדי ומרוקאי, שהיה לבוש בגלביה מרוקאית, נעצר על ידי המשטרה לאחר שנורה ברגלו.
בעקבות הרצח הועלתה ב-2012 בתיאטרון הפיזי DV8 הצגה בשם "?Can We Talk About This", שזכתה במספר פרסים.
דוד פרנקפורטר
דוד פרנקפורטר (9 ביולי 1909 - 19 ביולי 1982) היה סטודנט יהודי צעיר שהתנקש בחייו של מייסד סניף התנועה הנאצית בשווייץ.
קורות חייו.
דוד פרנקפורטר נולד ב-1909 בעיירה דארובאר בקרואטיה של היום, אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית למשה, שכיהן כרב ראשי בקהילת ולרבקה. בגיל 22 דוד החל ללמוד רפואת שיניים בלייפציג; ב-1931 המשיך את לימודיו בפרנקפורט בגרמניה. משם ברח לברן, לאחר שמקומו במעבדה סומן במגן דוד והוא הרגיש שהטבעת מתהדקת סביב צווארו.
ההתנקשות.
ב-4 בפברואר 1936 הגיע לביתו של וילהלם גוסטלוף, מייסד התנועה הנאצית בשווייץ, בעיירת הקייט דאבוס וירה בו 5 יריות מאקדחו שגרמו למותו. גוסטלוף, אזרח שווייצרי, שמונה לתפקיד המנהיג הארצי - "גאולייטר", לאחר שהצליח להשביע מעל 5,000 אזרחים שווייצריים כנאמני הרייך השלישי, עשה נפשות לרעיון שעל שווייץ לחבור לגרמניה והיה אחראי להפיכת דאבוס למרכז הנאציזם בשווייץ.
לאחר הרצח הסגיר פרנקפורטר עצמו לידי המשטרה המקומית. משפטו נפתח בדצמבר 1936; בציבור ובקרב היהודים הדעות על מעשה הרצח היו חלוקות. חלק מהציבור אהד אותו בשל העובדה שגוסטלוף היה נטע זר וגורם חתרני. רבים, ביניהם גם אביו של דוד, גינו את הרצח כסותר ערכים יהודיים בסיסיים. שלטונות שווייץ, שהיו תחת צל הטרור של הנאצים שנשפו בעורפם, שפטוהו בחומרה וניסו להציג את ההתנקשות כמעשה פלילי גרידא ללא ההקשר הנאצי. התובע ד"ר פרידריך בריגר הסתייע אף בעורך הדין הנאצי גרים (Grimm) - מאנשיו של שר התעמולה הנאצי גבלס - שייצג את אשתו של גוסטלוף. סנגורו של פרנקפורטר היה ד"ר קורטי (Curti) שהסתייע בעו"ד יהודי צעיר בשם ד"ר פייט וילר. בית המשפט הטיל על פרנקפורטר שמונה עשרה שנות מאסר, שלילת זכויות אזרח וגירוש לצמיתות משווייץ לאחר ריצוי עונשו.
הנאצים, שרתחו מזעם, לא הגיבו לרצח בפוגרום, בגלל סמיכות הזמנים למועד פתיחת אולימפיאדת ברלין (1936), והיטלר חשש מכך שתבוטל.
בתום המלחמה, ב-1 ביוני 1945, זכה פרנקפורטר לחנינה ושוחרר מהכלא. הוא עלה לארץ ישראל המנדטורית באוניית מעפילים עם סרטיפיקט של ידידו, ד"ר פייט וילר. בהמשך הוא עבד כפקיד הסוכנות היהודית ואחרי כן במשרד הביטחון.
דוד פרנקפורטר נפטר ב-1982. על שמו קרויים רחוב בעיר פתח תקווה וגן ציבורי ברמת גן.
בעקבות ההתנקשות.
דוד פרנקפורטר הוציא ספר בשם "נקם", שבו הוא מתעד את סיפורו, ומה שהוביל אותו למעשה, ובו כתב בין היתר את הדברים הבאים:
פרופ' מאיר שוורץ, מנהל "בית אשכנז" לחקר השואה בגרמניה, משער כי רצח זה היה בין הגורמים החשובים ששווייץ לא נכבשה על ידי הגרמנים ולא היה "אנשלוס", כמו באוסטריה, וכך ניצלו כנראה, כ-20,000 מיהודי שווייץ מכליה. עוד הוא משער כי ההתנקשות בגוסטלוף וחוסר התגובה שבאה בעקבותיה, היוו מקור השראה להרשל גרינשפן, כמעט שלוש שנים אחרי, לבצע את ההתנקשות שלו, התנקשות שהיוותה עילה לפוגרום ליל הבדולח.
אוניית נוסעים גדולה שנבנתה בגרמניה, נקראה על שמו של וילהלם גוסטלוף. בשלהי מלחמת העולם השנייה ב-1945 טובעה אונייה זו בים הצפוני משלוש פצצות טורפדו מהצוללת הרוסית "S-13", בעת שהיו בה קרוב ל-10000 פליטים אזרחיים גרמניים, כמו גם חיילי וורמאכט על ציודם. אירוע זה נחשב לאסון הימי הגדול ביותר בעת החדשה. בגלל אסון אוניית וילהלם גוסטלוף, הונצח שמו של מנהיג נאצי זה. בספר "בהילוך של סרטן" של הסופר הגרמני גינטר גראס, שב-2006 נחשף כי שירת בואפן אס אס, ההתנקשות בגוסטלוף וטיבוע האונייה שנשאה את שמו מהוות ציר מרכזי. את הדרך בה הוצגו הדברים יש הרואים כמעוותת את האירועים.
הנרי גרטן
הנרי גרטן (באנגלית: Henry Grattan; 3 ביולי 1746 – 6 ביוני 1820) היה מנהיג לאומי אירי. חבר הפרלמנט האירי במאה ה-18 אשר פעל למען השגת חירות חקיקה לפרלמנט האירי, והתנגד לאיחוד הפרלמנט האירי והפרלמנט האנגלי בשנת 1800, ולמעשה ליצירת "הממלכה המאוחדת" המורכבת מאיחוד בריטניה הגדולה, (אנגליה, סקוטלנד וויילס) ואירלנד.
חייו ופועלו.
גרטן נולד באירלנד למשפחה פרוטסטנטית, וגילה בנעוריו תבונה יוצאת מן הרגיל. הוא סיים את לימודיו בהצלחה יוצאת דופן בטריניטי קולג' בדבלין, למד את כתבי הקלאסיקנים וניסה להיות מושפע מן הנואמים הגדולים של העידן העתיק. גרטן השלים את לימודי המשפטים, אך מעולם לא עסק בעריכת דין.
בשנת 1775 התקבל כחבר בפרלמנט האירי, והפך עד מהרה למנהיג המפלגה הלאומית, תוך שהוא מפגין כישרון נאום יוצא דופן.