בתקופת מלחמת העולם השנייה ברח עם אביו לוורשה ולבסוף הגיעו לארץ ישראל. נישא לעטיל בת הרב יצחק ויינשטיין ונכדת הרב יהושע צימבליסט. בהוראת אביו הוא החל למסור שיעורים בביתו. לאחר פטירת אביו פתח ישיבה בביתו של אביו ובה למדו תלמידים מישראל ומחוצה לה.
מסר גם שיעורי חומש, בהם עסק גם בענייני השקפה. כאביו התנגד לציונות, אך לא התנגד לאגודת ישראל. לאחר המהפך ב-1977 יצא באופן תקיף נגד הרב שך, בשל הכרעתו בעד כניסה לקואליציה. בתקופה זו החל נתק בין הרב שך לבית בריסק.
נפטר ביום שישי ב' באדר א' ה'תשמ"א, 6 בפברואר 1981, ונקבר בהר המנוחות. ממלא את מקומו בראשות הישיבה בנו הרב אברהם יהושע סולובייצ'יק. בן נוסף, הרב משה ("מוישל") מכהן כר"מ בישיבה.
הרב סולובייצ'יק לא הדפיס את חידושי תורתו, וגם בניו לא הוציאו את חידושיו אחרי פטירתו, שיעורי בנו הרב אברהם יהושע מבוססים על חידושיו. תורתו מובאת רבות בספרי תלמידו, כגון בספרי מנחת אברהם של הרב אברהם נח גרבוז. החל משנת תשס"ב החלו לצאת משיעוריו על מסכתות זבחים, מנחות ותמורה. חידושים נוספים מתורתו נדפסו בסוף ספר חידושי הגרי"ז על מסכת סוטה, ובכמה מכרכי המאסף התורני "ישורון".
טרטוף
תדיאוש פנקייביץ'
תדאוש קושצ'ושקו
צארית
אולם נחמני
אולם נחמני הידוע גם בשמו המקורי "בית הפועל" הוא אולם לאמנויות הבמה שנמצא ברחוב נחמני 4 בתל אביב. באולם, ששטחו 1,285 מטר רבוע, היו במקור 600 מקומות ישיבה, כולל יציע. האולם נסגר ביוני 2016, לאחר שמצב המבנה התדרדר ועיריית תל אביב החליטה לא להקצות תקציב לשיפוצו.
היסטוריה.
ראשיתו של המתחם במגרש הספורט של הפועל תל אביב עליו הוקם "בית הפועל" שאותו החליף "אולם נחמני" בראשית שנות ה-40 של המאה ה-20. האולם היה לבית קולנוע בשנים 1942 עד סוף 1944 שנקרא "קולנוע אורה".
ב-24 באוקטובר 1944 האולם נחנך בהופעתו הראשונה של התיאטרון הקאמרי, הצגה בשם "מאז ועד היום" שכללה ארבעה מערכונים בבימויו של יוסף מילוא: "טרגדיה פלורנטינית" מאת אוסקר ויילד, "בוקר בגן העיר" מאת סרפין וג'ואקין קוינטרו, "המאהב" מאת מרטין סירה ו"שלום-בית" מאת ג'ורג' קורמלין.
בשנים 1936–1948 שימש המקום לפעילות ההגנה במסווה של מועצת הספורט של הפועל תל אביב. שלט שמוצב במקום מספר על כך.
בהמשך עבר התיאטרון הקאמרי לאולם שבמרתף בניין קולנוע מוגרבי שברחוב אלנבי אך בשנת 1953 רכש התיאטרון הקאמרי את בניין הפועל וביצע במקום שיפוץ מקיף. ב-16 בפברואר 1955 חזר הקאמרי להופיע באולם נחמני, במקביל לפעילות בקולנוע מוגרבי. באותה תקופה נחשב אולם נחמני למבנה התיאטרון המשוכלל בישראל בשל מערכות החשמל והתאורה המודרניות בו צויד. עלות השיפוץ גרמה לקאמרי לקשיים כלכליים, מאחר שנדרש באופן לא צפוי גם חיזוק יסודות המבנה. אולם בדצמבר 1961 עבר הקאמרי למבנה החדש שנבנה עבורו בפסאז' הוד. לצורך כיסוי הוצאת המעבר למבנה החדש מכר הקאמרי את המבנה לעיריית תל אביב-יפו ול. לצורך ניהול המבנה הוקמה חברת "אולם נחמני 4 בע"מ" בבעלות משותפת של שני הגופים. האולם הושכר במשך השנים למפיקים פרטיים שהעלו בו מופעים שונים. בין השאר תיאטרון העונות העלה בו את הצגת הבכורה שלו, ב-19 בפברואר 1963, המחזה "הנסיכה האמריקאית" של נסים אלוני. ובשנת 1965 עלה בו המחזה "יחפים בפארק", בהפקתו של גיורא גודיק ובבימויה של נולה צ'לטון.
באפריל 1970 שכר הקאמרי את האולם עבור העלאת המחזה "מלכת האמבטיה" של חנוך לוין. המחזה עורר סערת ציבורית והנהלת האולם סירבה להמשיך לתת לו לרוץ, לאחר הפרעות רבות במהלך ההצגה.
בשנת 1993 קיבלה "ועדת השרים לענייני הפרטה" החלטה על הפרטת חברת "אולם נחמני 4 בע"מ". באותה עת הייתה הפעילות באולם מעטה והחברה פעלה בהפסד. בספטמבר 1997 שינתה העירייה את ייעוד החלקה עליה הוקם האולם מאזור מגורים למגרש לבניין ציבורי מיוחד והציעה לקנות מהמדינה את חלקה בחברה או ליזום פרויקט משותף לבנייה במגרש אך נתקלה בחסמים בירוקרטיים. האולם נסגר בהוראת מכבי אש ומשטרת ישראל, בשל בעיות בטיחותיות. והוא שימש לחזרות ומחסן תפאורות של תיאטרון גשר ללא תמורה.
משנת 2002 שימש האולם את אנסמבל עיתים, קבוצת תיאטרון שוליים ששינתה את המבנה הפנימי שלו. האולם הוקטן ל-90 מקומות ישיבה, בשאר השטח הוקמו חדרי חזרות ומחסן תפאורת.
באוגוסט 2015, התלונן מבקר התיאטרון מיכאל הנדלזלץ על קשיי הנגישות לאולם לבעלי מוגבלויות (לצורך הכניסה לאולם יש לעלות במדרגות). מיד אחר כך הותקן מעלון לשימוש בעלי מוגבלויות, אך הוא לא אושר על ידי רשויות הכיבוי ובאולם נמצאו ליקויים במערכת כיבוי האש. אנסמבל עיתים פנה למימון המונים לכיסוי עלות התיקונים הדרושים. אך ביוני 2016 עיריית תל אביב החליטה על סגירת האולם, מאחר שהוא היה צריך שיפוץ מקיף בעלות של כ-30 מיליון שקלים. לאחר שהושקעו כספים רבים בשיפוץ אולם תיאטרון הבימה, הסינמטק, היכל התרבות וחידוש בניין תיאטרון בית ליסין (פסאז' הוד), החליטה העירייה לא להקצות כספים למבנה תיאטרון נוסף בעיר.
בעקבות סגירת האולם "אנסמבל עיתים" נאלץ למכור את רוב הציוד שאכסן במבנה, והוא עבר לפעול במקלט ציבורי.
ביולי 2019 רכשה עיריית תל אביב את חלקה של הממשלה בחברת "אולם נחמני 4 בע"מ".
יריב אזרחי
יריב אזרחי (תרס"ד; 1904 - כ"ח באדר תשס"ב; 12 במרץ 2002) היה כנר, מוזיקאי, מבקר מוזיקה, מלחין ומורה למוזיקה, מנהל קונסרבטוריון רון שולמית. יקיר תל אביב.
קורות חיים.
נולד בירושלים בשם אסא יריב משה קרישבסקי לבתיה ולמרדכי אזרחי-קרישבסקי. בגיל צעיר עברה המשפחה לתל אביב הקטנה, ובה גדל. בילדותו למד כינור בקונסרבטוריון שולמית ביפו, תחת ניהולו של משה הופנקו, לימים גיסו. ככנר מצטיין הופיע כסולן באירועים חשובים, ובשנת 1927 יצא לשלוש שנות השתלמות בווינה.
בשנת 1930 הופיע אזרחי כסולן עם תזמורת הקונסרבטוריון בקונצרט שנערך לכבודו של פרופסור אלברט איינשטיין, בהשתתפות הנציב העליון סר הרברט סמואל. כמו כן השתתף בקונצרטים הראשונים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של ארתורו טוסקניני.
בשנות השלושים, עם גלי עליית היהודים מגרמניה, הוקמו באזור תל אביב, לצד קונסרבטוריון "שולמית", עוד שמונה קונסרבטוריונים ללימודי מוזיקה. אחד מהם היה קונסרבטוריון "רון", בהנהלת אזרחי, שהוקם בשנת 1936. רבים מילדי תל אביב והסביבה למדו אצל אזרחי, שהיה המורה הבכיר לכינור בתל אביב. הוא הקים תזמורת כלי מיתר והשתתפו בה כמה מתלמידיו, ובהם נתיבה בן-יהודה.
הוא ראה במוזיקה ובהוראתה את ייעוד חייו. ביתו ברחוב אבן גבירול בתל אביב שימש בית לקונסרבטוריון ובחדריו התנהלו לימודי המוזיקה של התלמידים הצעירים. בנו ירון אזרחי כתב עליו: "למרות שבמלחמת הקוממיות הוא היה מבוגר מכדי להתגייס, היה משהו מן המאבק, מן האחיזה בחיים, בדרך שבה התעקש לנגן, לקיים קונצרטים וללמד מוזיקה בעת שמלחמה עקובה מדם התחוללה מסביב".
בשנת 1961 התאחדו "רון" ו"שולמית" לקונסרבטוריון אחד, תחת השם "קונסרבטוריון רון שולמית", שנוהל על ידי אזרחי עד שנת 1991. בין תלמידיו: יצחק פרלמן ושלמה מינץ. בשנותיו המאוחרות, עם גלי העלייה מברית המועצות, סייע למוזיקאים עולים וטיפח את הכישרונות הצעירים שבהם.
זכה בתואר "יקיר תל אביב" על תרומתו לחיי המוזיקה בעיר.
מלחין.
מלבד פעילותו המוזיקלית בתחום ההוראה והנגינה הקלאסית, היה יריב אזרחי מלחין של שירים ופזמונים מן התקופה שלפני קום המדינה, ונחשב המלחין הראשון יליד הארץ. אחד מלחניו הידועים הוא לשירו של המשורר דוד שמעוני, "ואף על פי כן" ("ואף על פי כן ולמרות הכול ארץ, ארץ, ארץ ישראל") שנכתב בעקבות מאורעות תרפ"ט. השיר זכה לארבעה לחנים, ולחנו של אזרחי היה הראשון, ואף הושר במסיבות "עונג שבת" באוהל שם בתל אביב, בהשתתפות חיים נחמן ביאליק. לחן אחר חובר על ידו לאחד משירי עין חרוד הידועים, "טיילתי בעמק", למילותיו של אהרון בן ישי.
מבקר מוזיקה.
במקביל לפעילותו המוזיקלית שימש אזרחי מבקר מוזיקה בעיתונות הארץ-ישראלית והישראלית. בשנות השלושים כתב ביקורת מוזיקלית בהארץ. בעקבות זאת הוא הוזמן על ידי אברהם שלונסקי לכתוב ביקורת מוזיקלית בשבועון "כתובים".
במשך כחמישים שנה היה מבקר מוזיקלי בעיתונים שונים, ובהם ידיעות אחרונות והבוקר, ובין השורות היה משלב מזיכרונו אנקדוטות מהעבר המוזיקלי של ארץ ישראל בתקופת היישוב.
משפחתו.
אזרחי נישא לחנה דיזנהויז (1981-1906), שעלתה מפולין לארץ ישראל בהיותה בת 17, למדה כימיה וספרנות והייתה מנהלת הספרייה, מרצה ואוצרת במוזיאון תל אביב. אחותו, הפסנתרנית לינה (רחל לאה) הופנקו, הייתה נשואה לכנר והמוזיקאי משה הופנקו, שניהל את קונסרבטוריון שולמית. ילדיו הם: ירון אזרחי, שהיה פרופסור למדע המדינה, והמוזיקאית עופרה ברושי (הנשואה לארכאולוג מגן ברושי), שהקימה את הסניף של "רון שולמית" בירושלים.
בת דודו היא יהודית ויצמן, אמו של עזר ויצמן.
קולנוע אורה
אהרן טברסקי
רבי אהרן טברסקי (תקמ"ז 1784 - ח' בכסלו תרל"ב 1871) היה האדמו"ר השלישי מצ'רנוביל.
תולדות חייו.
נולד לרבי מרדכי מצ'רנוביל וחיה שרה בתו של רבי אהרן הגדול מקרלין שעל שמו הוא קרוי.
היה חתנו של רבי גדליה מליניץ בעל תשואות חן, ובזיווגו השני היה חתנו של בן דודו רבי צבי מקריסצ'וב, בן רבי אברהם מקריסצ'וב ולגרסה אחרת נישא בשנית לבתו של רבי אהרן מטיטיוב.
בצעירותו הכריחו אביו לכהן באדמו"רות, ומאז הרבה בנסיעות לערי הסביבה. עם פטירת אביו מילא את מקומו בהנהגת עדתו ובמגידות צ'רנוביל ושאר הקהילות. היה נשיא של קופת הצדקה רבי מאיר בעל הנס של כולל ווהלין, ופעל רבות לחיזוק ישוב ארץ ישראל. השפעתו במרחב הרוסי הייתה גדולה.