תופעת שנאת היהודים בגלגולה המוקדם, הקמאי במידה רבה, תופשת מקום נכבד בשתי היצירות, וכמו משני צידיה; שרגא אונגר, האחוז ביחסי שנאה-אהבה לרוסיה ולעם הרוסי, ואף נושא עמו חוויות כיהודי יליד רוסיה שלפני המהפכה, צולל אל תוך הנפש הרוסית ואל מקורותיה של האנטישמיות ה"ססגונית על פי דרכה... ובמובן ידוע - גם נוגעת עד הלב" הטבועה בה (עמ' 51). על סמך תיאור זה של הנפש הרוסית, ובשילוב החתרנות והעוצמה חסרת הגבולות שהוא מייחס למנגנון הקומוניסטי, מנסה אונגר לשכנע את שומעיו כי סכנה גדולה אורבת ליהדות רוסיה ואף למדינה היהודית. תוך התרפקות על האתוס הביטחוני ועל כוחה הצבאי של המדינה הזעירה, חולם אונגר על מימוש בפועל של העלילות המיוחסות ליהודים - הרעלת הבארות, שתילת סוכנים חשאיים והשתלטות על מוקדי הכח, תוך שגדודי טנקים עבריים שוטפים בעצמה אל תוך מרחבי רוסיה, פולין ואוקראינה. אנטישמיות חמה, מיסטית, שוררת גם ביקום בו מתנהלת השיירה בדרכה לירושלים. די-טורון אחוז חרדה מתמדת מפני ניסיונות הסתננות של יהודי שוחר רע ורב עצמה אל שורותיו, ומיני תקלות וכשלונות מוסברים על ידי הצליינים כמעשה ידי יהודי המחזיק ביכולות על טבעיות. אנשי השיירה מחוללים מעשי זוועה קיצוניים ביהודים הנקרים בדרכם, החל בהרג שרירותי וכלה בעינוי שיטתי, ממושך, לכאורה על רקע דתי.
גבריאל מוקד מתייחס לאנטישמיות משני צדי המתרס, שמופיעה בשני הסיפורים, ואומר על ההשוואה שבין שני הסיפורים: "אין עמוס עוז מנסה לתאר אלא דמות אנושית אחת; זו הנרדפת על ידי ה'שדים' של תחושת ההרס העצמי והאימה. הוא מבקש לעצב את 'המעמקים' האפלים של הנפש, את המחוות העצבניות של הרוח".
יעל פלדמן מתייחסת לטכניקת ההיפוך שבה נוקט עוז בסיפור "עד מוות". הנובלה מסופרת מזווית הראייה של הצלבנים, שלפיה 'היהודים הארורים' הם המושא לבוז שלהם ולכוונותיהם הרצחניות. לדעתה, הסיפור קשה לעיכול עקב אסוציאציות קשות של השואה.
מוטיב חשוב ומרכזי ביצירתו של עוז המופיע בנובלה "אהבה מאוחרת" הוא חוויית 'החלום ושברו' - התמודדותם של החלוצים, אנשי תנועת העבודה ובמיוחד אנשי העלייה השנייה, עם מציאות שאינה עולה בקנה אחד עם חזונם, חזון כינון חברה מתוקנת בעלת ערכים סוציאליסטים אשר תאפשר מעין תיקון ליהודי הגלותי, המנוון והנרדף, "מתולעת יעקב לצבי ישראל". שרגא, בבואו להרצות בקיבוץ, מבין כי אין לו שפה משותפת עם הדור הצעיר, אותו הוא מכנה 'מוז'יק יהודי', ואינו מנסה למצוא קהל בקרב דור זה, "הנוער החדש, יודע אני, זורם על פי ריתמוס אחר" (עמוד 46).
נתן גרדי
נתן נטע גרדי (גורודזייסקי) (י' בתמוז תרס"א, 1901, מיר, רוסיה הלבנה - ט"ז באייר תש"מ, מאי 1980, פתח תקווה, ישראל) היה פעיל ציבור ציוני ואיש הפועל המזרחי וההתיישבות הדתית. במשך תקופה קצרה ב-1948 עמד בראש המחלקה לענייני דת בצה"ל ("השירות הדתי"), עד שזו נטמעה ברבנות הצבאית הראשית.
ביוגרפיה.
גרדי נולד בשנת 1901 בעיירה מיר שברוסיה הלבנה, בנם של גרשון וגיטל גורודזייסקי. בנערותו למד בישיבת מיר ובשנת 1919 החל בפעילות ציבורית כחלוץ הדתי היחיד בתנועת החלוץ שהקים יוסף טרומפלדור, ובאמצעות התנועה עלה לארץ ישראל. בישראל נמנה עם מקימי איגוד הפועל המזרחי בשנים 1921-22, ולאחר מכן שימש כחבר במרכז ובוועד הפועל של התנועה. בשנת 1923 היה שותף בהקמת היישוב כפר חיטים, עד שהישוב ננטש בעקבות מאורעות תרפ"ט. לאחר מכן היה שותף בהקמת כפר אברהם וכן שימש כיושב ראש ועד המושב. בנוסף היה חבר מזכירות איגוד המושבים של הפועל המזרחי ורכז תרבות וכן ערך את הביטאון "מענית". במהלך שנים אלה דחף לעלייה והתיישבות בישראל, והיה פעיל בהנהלת הארגון העולמי "תורה ועבודה". גרדי ייחס חשיבות רבה לחקלאות וכתב: . בתקופת השפל הגדול בסוף שנות ה-30 פעל לעידוד תעסוקה ועזרה לנזקקים, וראה בזה יסוד מרכזי בבניית החברה הישראלית:
במהלך תקופת מלחמת העולם השנייה ניהל את "לשכת הקשר" עם החיילים הדתיים שבצבא הבריטי, שבין השאר פרסמה את ה"איגרת לחייל הדתי". עם קום מדינת ישראל הוא הקים וניהל את המחלקה לענייני דת בצה"ל. לאחר מכן מונה לראש "השירות הדתי", שמטרותיו הראשיות היו סיפוק צורכי דת ושמירת שבת וכשרות, אך הוא לא היווה גוף רבני. בראשית דרכו סבל השירות מבעיות תקציביות משמעותיות, וגרדי מימן בחלק מהזמן את המשכורות מכיסו הפרטי. בשלב מסוים גרדי התפטר בעקבות חוסר התחשבות בשירות מצד רשויות הצבא, אך חזר בו לאחר שהיחס שופר. אופיו של השירות כגוף שאינו רבני עורר התנגדויות. מחד אמנם הפיקוד העליון של צה"ל לא היה מעוניין ברבנות צבאית, אולם בעקבות לחצים של הרבנות הראשית לישראל מונה הרב שלמה גורן לרב הצבאי הראשי, כשבמקביל המשיך לפעול השירות הדתי. דיי מהר אי ההסכמות ששררו בין גורן וגרדי לא אפשרו את קיום שני הגופים, גרדי התפטר והשירות הדתי התמזג לתוך הרבנות הצבאית הראשית.
גרדי סבר שיש להעניק פטור משירות צבאי לתלמידי ישיבות, וכתב על-כך:
גרדי כתב ספר זיכרונות בשם "פרקי חיים של חלוץ דתי" (שני כרכים, 1973–1979), המשמש כמקור היסטורי לתנועת החלוצים הדתיים. כרך א' של הספר זיכה אותו ב-1973 בפרס שפירא.
הוא עסק בניהול עבודות בנייה בחברת "הבונה".
גרדי נישא ב-1927 לאידה לבית לבקובסקי (שהייתה מראשונות החברות ב"החלוץ המזרחי" בפולין). היה אב לארבע בנות.
בתו דינה נישאה לידעיה הכהן (הוריהם של האלוף גרשון הכהן והרב רא"ם הכהן), בתו שלומית נישאה לרב ישראל רוזן.
עם פטירתו הועבר הארכיון שלו לרשות אוניברסיטת בר-אילן.
גילי א. דנון
דסיקטור
דסיקטור (באנגלית: Desiccator) הוא מיכל העשוי מזכוכית, פלסטיק או מתכת, אשר משמש במעבדות לאחסון וייבוש סופי של חומרים מוצקים, במטרה לבודדם מלחות חיצונית ולייבשם לחלוטין ממולקולות המים הנמצאות בחומר.
בתחתית הדסיקטור מציבים חומר "מייבש" (חומר הסופח לחות כגון סידן כלורי אלמימי או סיליקה ג'ל). כדי לאטום את הכלי, נוהגים למרוח בפתחו של הכלי מעט גריז.
קיימים דסיקטורים בהם מותקן שסתום המאפשר יצירת ואקום בתוך המיכל.
קמפור
קמפור (אנגלית: Camphor) הוא תרכובת אורגנית, דמוית שעווה, דליקה, מוצקה בטמפרטורת החדר, בצבע לבן או שקוף, ובעלת ריח חזק. התרכובת היא טרפנית בעלת הנוסחה הכימית C10H16O. היא מצויה בעץ הקמפור ("Cinnamomum camphora") השייך למשפחת העראים, שהוא עץ גדול ירוק עד הגדל באסיה (בעיקר בסומטרה, בורנאו, וטאיוואן), וגם בעץ דריובלאנופס ארומטיקה ("Dryobalanops aromatica") שהוא מענקי עצי היער בבורנאו. התרכובת מופיעה גם בעצים אחרים ממשפחת ה"עראים", וגם בצמחים אחרים, אם כי במידה פחותה. עלי רוזמרין מיובשים, מכילים בין 0.05 עד לחצי אחוז קמפור. ניתן גם לייצר קמפור באופן סינתטי, משמן טרפנטין. הקמפור משמש כמבשם בגלל ריחו הטוב, כמרכיב בבישול (בעיקר בהודו), כנוזל חניטה ושימור, לשימושים רפואיים, וטקסים דתיים. מקור נוסף עיקרי לקמפור באסיה, הוא הצמח "ריחן קמפור" הידוע גם בשמו ריחן אפריקני כחול ("Ocimum kilimandscharicum").
קאמפור
אקריליט
אקריפלסט
בית הכנסת בדורא אירופוס
דורא אירופוס
בנימין מורמלשטיין
בנימין מורמלשטיין (9 ביוני 1905, למברג - 27 באוקטובר 1989, רומא) היה פעיל יהודי וראש היודנראט בטרזיינשטט. לפי סרטו של קלוד לנצמן, "אחרון הלא-צדיקים" (2013), מורמלשטיין הוא ראש היודנראט היחיד בכל מזרח אירופה ששרד את מלחמת העולם השנייה והשואה ולכן לזיכרונותיו משמעות מיוחדת.
חייו.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 מורמלשטיין היה רב אזורי בווינה וממנהיגי הקהילה היהודית. ב-1938, לאחר האנשלוס, נאלץ לעזור לאדולף אייכמן באיסוף מידע על יהדות העולם לצורך הקמת הלשכה המרכזית להגירת יהודים. בשל תפקידו היה בעל קשרים ענפים עם אייכמן, שהיה הממונה על נושא הגירת היהודים. לפי עדותו של מורמלשטיין בסרט, הוא היה אחד משני היהודים היחידים שהורשו לשבת בנוכחותו של אייכמן. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלח מורמלשטיין עם קבוצה של יהודים להיות בין הראשונים שיכינו את הקרקע לתוכנית ניסקו-לובלין. מורמלשטיין נכח, לפי עדותו, בנאום של אייכמן בו איים במוות על קבוצת היסוד אם לא תבצע את עבודתה כראוי. בשל כך ביקר את העובדה שבמשפט אייכמן התייחסו בביטול לאירוע זה. המשימה ארכה מספר שבועות ולאחריה חזר מורמלשטיין לווינה.
בהמשך נשלח מורמלשטיין לטרזיינשטט, שם מונה לחבר ביודנראט. בין השאר היה אחראי על תברואה ובינוי בגטו. ראש היודנראט הראשון, יעקב אדלשטיין, נשלח לאושוויץ ב-1943 ואת מקומו תפס פאול אפשטיין. לאחר שהגרמנים הוציאו להורג את אפשטיין בספטמבר 1944, מונה מורמלשטיין לתפקיד ראש היודנראט, תפקיד אותו מילא עד לשחרור הגטו במאי 1945. לאחר השחרור נשפט מורמלשטיין על שיתוף הפעולה שלו עם הגרמנים בבית משפט צ'כי ונמצא זכאי. הוא שקל לעלות לארץ ישראל אך לבסוף השתקע באיטליה, ברומא עם משפחתו. לתקופה קצרה שירת כרב של העיר טריאסטה, אך שב עם המשפחה והתיישב באופן קבוע ברומא שם חי עד מותו בשלהי 1989. מורמלשטיין פרסם ספר זיכרונות באיטלקית על גטו טרזיינשטט ועל אייכמן בשנת 1961 ורוב זמנו התפרנס ממכירת רהיטים. מורמלשטיין היה עד 1989 חבר פעיל (גם בפן המדעי) במכון האפיפיורי למקרא ברומא.
אחרון הלא-צדיקים.