מחקרים התנהגותיים בתחום הדיסוננס הקוגניטיבי מספקים ראיות לשינוי הערכה הנובעת כתוצאה מקבלת ההחלטה. אולם, מחקרים אלו אינם יכולים לחשוף באופן מלא את המנגנונים המניעים את שינוי ההערכה, שכן נמדדות רק העמדות לפני ואחרי קבלת ההחלטה אך לא תהליך השינוי עצמו. במחקר FMRI ראשון מסוגו אשר בחן את שלב קבלת ההחלטה, נמצאה עדות למנגנון המוחי המעורב בתהליך הפחתת הדיסוננס לאחר קבלת ההחלטה. מתוצאות המחקר עולה כי בתהליך קבלת ההחלטה עשויים להיכלל תהליכי וויסות רגשיים הגורמים להערכה מחודשת – שינוי הערכה לאחר קבלת ההחלטה.
מבצע אריזונה
האמנה הצפון-אטלנטית
האמנה הצפון-אטלנטית (באנגלית: North Atlantic Treaty), המכונה גם אמנת וושינגטון (Washington Treaty), היא האמנה המהווה את הבסיס המשפטי של ארגון האמנה הצפון-אטלנטית (נאט"ו, באנגלית NATO). ההסכם נחתם בוושינגטון די. סי. ב-4 באפריל 1949.
רקע כללי.
האמנה נחתמה בוושינגטון די. סי. ב-4 באפריל 1949 על ידי ועדה בראשות הדיפלומט האמריקני תיאודור אכילס. שיחות חשאיות קודמות נערכו בפנטגון בין ה-22 במרץ ל-1 באפריל 1948.
לפי אכילס, מחבר חשוב נוסף של האמנה היה ג'ון היקרסון, אז עוזר מזכיר המדינה.
כמרכיב בסיסי של נאט"ו, האמנה הצפון-אטלנטית היא תוצר של רצונה של ארצות הברית להימנע ממתח עולמי בסוף מלחמת העולם השנייה. זה חלק מהסדר ההגנה הקולקטיבי של ארצות הברית עם מעצמות מערב אירופה, לאחר תהליך ארוך שכלל דיונים רבים. האמנה נוצרה מתוך מחשבה על מתקפה מזוינת של ברית המועצות נגד מערב אירופה, אך סעיף ההגנה העצמית ההדדית מעולם לא הופעל במהלך המלחמה הקרה. במקום זאת, הוא הופעל בפעם הראשונה והיחידה בשנת 2001 במהלך מבצע איגל אסיסט בתגובה לפיגועי 11 בספטמבר.
הצדדים שחתמו על האמנה הצהירו שהם "נחושים לשמור על החירות, המורשת המשותפת והציוויליזציה של העמים, המושתתת על עקרונות הדמוקרטיה, חירות הפרט ושלטון החוק".
חברות.
חברות מייסדות.
12 המדינות הבאות חתמו על האמנה ובכך הפכו לחברות המייסדות של נאט"ו. המנהיגים הבאים חתמו על ההסכם כבעלי סמכות של מדינותיהם בוושינגטון ב-4 באפריל 1949:
חברות לא מייסדות שהצטרפו לפני פירוק ברית המועצות.
ארבע המדינות הבאות חתמו על האמנה אחרי 12 המדינות המייסדות, אך לפני פירוק ברית המועצות:
חברות שהצטרפו לאחר פירוק ברית המועצות.
14 המדינות הבאות הצטרפו לאמנה לאחר פירוק ברית המועצות:
ביטול חברות.
אף מדינה לא ביטלה את חברותה באמנה, אך כמה שטחים תלויים שהיו שייכים למדינות נאט"ו לא הצטרפו לאמנה לאחר שקיבלו עצמאות:
סעיפים.
סעיף 1.
סעיף 1 לאמנה קובע כי הצדדים החתומים על האמנה "יישבו כל סכסוך בינלאומי שבו הם עלולים להיות מעורבים באמצעי שלום, באופן שלא יסכן את השלום והביטחון הבינלאומי והצדק, ולהימנע ביחסיהם הבין-לאומיים מהאיום או שימוש בכוח בכל דרך שאינה עולה בקנה אחד עם מטרות האומות המאוחדות".
החברים שואפים לקדם יציבות ורווחה באזור צפון האוקיינוס האטלנטי באמצעות שימור השלום והביטחון בהתאם למגילת האומות המאוחדות.
סעיף 2.
סעיף 2 לאמנה קובע כי "הצדדים יתרמו להמשך פיתוחם של יחסים בינלאומיים שלווים וידידותיים על ידי חיזוק המוסדות החופשיים שלהם, הבנה טובה יותר של העקרונות עליהם מושתתים מוסדות אלה וקידום תנאים של יציבות ורווחה. הם ישאפו לחסל סכסוכים במדיניות הכלכלית הבינלאומית שלהם ויעודדו שיתוף פעולה כלכלי בין כולם או כולם." זה מכונה לפעמים "הסעיף הקנדי" לאחר שנציג קנדה לסטר פירסון לחץ להכללתו באמנה. הוא כלל הצעות למועצה מקצועית, תוכנית תרבות, שיתוף טכנולוגי ותוכנית מידע. מתוכם, רק שני האחרונים הועברו. אף על פי כן, הוא הועלה במהלך סכסוכי סחר בין חברות האמנה.
סעיף 3.
סעיף 3 לאמנה מצהיר כי "על מנת להשיג ביעילות רבה יותר את מטרותיה של אמנה זו, הצדדים, בנפרד וביחד, באמצעות עזרה עצמית מתמשכת ואפקטיבית ועזרה הדדית, ישמרו ויפתחו את יכולתם המדינתית והקולקטיבית להתנגד להתקפה מזוינת".
לאחרונה התפרש הדבר כבסיס ליעד לכלל הוצאה של 2% תוצר, אשר נקבע כהנחיה רופפת בשנת 2006. מדד זה אושר שוב במהלך פסגת ויילס ב-2014.
הסעיף שימש גם כתפיסת ליבה למנדט לחיזוק חוסן החברים: היכולת להתנגד ולהתאושש מאסון גדול, כשלים בתשתית או מתקפה חמושה. התחייבות זו התקבלה לראשונה במהלך פסגת ורשה 2016, וחזרה והובהרה עוד יותר עקב מגפת הקורונה בשנת 2021. לפי מסמכי נאט"ו, ההתחייבות כוללת שבעה תחומים מרכזיים:
סעיף 4.
סעיף 4 נחשב בדרך כלל לנקודת המוצא של פעולות גדולות של נאט"ו, ולכן מיועד למקרי חירום או למצבי חירום. הוא קורא רשמית להתייעץ בעניינים צבאיים כאשר "השלמות הטריטוריאלית, העצמאות המדינית או הביטחון של מי מהצדדים מאוימים". עם הפעלתו, הנושא נדון במועצה הצפון-אטלנטית, ויכול להוביל רשמית להחלטה או פעולה משותפת (לוגיסטית, צבאית או אחרת) מטעם הברית. סעיף זה הופעל שבע פעמים מאז הקמת הברית.
היו גם מקרים שבהם סעיף 4 לא הופעל באופן רשמי, אלא היווה איום בלבד. אחת הכוונות המקוריות של סעיף 4 הייתה אמצעי ברתעה למדינות החברות. לדוגמה, בנובמבר 2021, משרד החוץ הפולני - יחד עם אסטוניה, ליטא ולטביה - שקל לזמן קצר להפעיל את סעיף 4 עקב משבר המהגרים הבלארוסי, אך לא עשה זאת באופן רשמי.
סעיף 5.
הסעיף המרכזי של האמנה הוא סעיף 5, המגדיר את הקאסוס פואדריס (Casus foederis). סעיף זה מחייב כל מדינה חברה להחשיב מתקפה מזוינת נגד מדינה חברה אחת, באירופה או באמריקה הצפונית, כמתקפה מזוינת נגד כולן. בהתקפה כזו, כל מדינה חברה אמורה לסייע על ידי נקיטת "פעולה כזו אשר [המדינה החברה] רואה צורך, לרבות שימוש בכוח מזוין, כדי להחזיר ולשמור על הביטחון של אזור צפון האוקיינוס האטלנטי".
הסעיף הופעל רק פעם אחת בהיסטוריה של נאט"ו: על ידי ארצות הברית לאחר פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001. הקריאה אושרה ב-4 באוקטובר 2001, כאשר נאט"ו קבעה כי ההתקפות אכן כשירות על פי תנאי האמנה הצפון-אטלנטית. שמונה הפעולות הרשמיות שנקטה נאט"ו בתגובה לפיגועי 11 בספטמבר כללו את מבצע עייט מסייע ומבצע המאמץ הפעיל, מבצע ימי בים התיכון שנועד למנוע תנועת מחבלים או כלי נשק להשמדה המונית.
באפריל 2012, ראש ממשלת טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, שקל להפעיל את סעיף 5 באמנת נאט"ו כדי להגן על הביטחון הלאומי של טורקיה במחלוקת על מלחמת האזרחים בסוריה. נאט"ו הגיבה במהירות ודובר נאט"ו אמר כי הברית "עוקבת מקרוב אחר המצב ותמשיך לעשות זאת" ו"לוקחת ברצינות רבה את ההגנה על חברותיה". ב-17 באפריל, טורקיה הודיעה כי תעלה את הנושא בישיבת השרים הבאה של נאט"ו. ב-25 ביוני, אמר סגן ראש ממשלת טורקיה כי בכוונתו להעלות את סעיף 5 בפגישת נאט"ו שכונסה במיוחד בגלל הפלת מטוס צבאי טורקי חמוש שטס 13 מייל ימי מסוריה מעל מים בינלאומיים במשימה לבדיקת מערכות מכ"ם מקומיות.
סעיף 6.
סעיף 6 קובע כי האמנה מכסה רק את שטחי המדינות החברות באירופה ובצפון אמריקה, טורקיה ואיים בצפון האוקיינוס האטלנטי מצפון לחוג הסרטן, בתוספת אלג'יריה הצרפתית. באוגוסט 1965 הייתה זו דעתם של מחלקת המדינה האמריקאית, משרד ההגנה האמריקאי והמחלקה המשפטית של נאט"ו כי התקפה על מדינת הוואי לא תפעיל את האמנה, אלא רק התקפה על ארבעים ותשע המדינות האחרות. הערים הספרדיות סאוטה ומלייה שנמצאות על החוף הצפון אפריקאי, לפיכך, אינן תחת הגנת נאט"ו למרות טענות מרוקו כלפיהן. מומחים משפטיים פירשו שסעיפים אחרים יכולים לכסות את הערים הספרדיות בצפון אפריקה, אך הגישה הזו לא נבדקה בפועל. זו גם הסיבה שאירועים כמו התקיפות האוויריות בבאילון לא הפעילו את סעיף 5, שכן הכוחות הטורקים שהותקפו היו בסוריה, לא בטורקיה.
ב-16 באפריל 2003, נאט"ו הסכימה לקחת את הפיקוד על כוח הסיוע הביטחוני הבין-לאומי (ISAF) באפגניסטן, הכולל חיילים מ-42 מדינות. ההחלטה התקבלה לבקשת גרמניה והולנד, שתי המדינות שהובילו את ISAF בזמן ההסכם, וכל תשעה עשר שגרירי נאט"ו אישרו אותה פה אחד. זו הייתה הפעם הראשונה בתולדות הברית שהיא קיבלה אחריות על משימה מחוץ לאזור צפון האוקיינוס האטלנטי.
סעיף 10.
סעיף 10 מכתיב את התהליך שבאמצעותו מדינות אחרות יכולות להצטרף לנאט"ו, אשר נעשה בהסכמה פה אחד של חברות נאט"ו הנוכחיות. יתר על כן, חברות נאט"ו חדשות יכולות להיות רק מדינות אירופיות אחרות. סעיף זה הפך למערכת של תוכניות פעולה שמדינה חייבת לעקוב אחריהן כדי להפוך לחברה.
שינויים מאז החתימה.
שלוש הערות שוליים רשמיות פורסמו כדי לעדכן את השינויים שנעשו מאז כתיבת האמנה:
לגבי סעיף 6:
לגבי סעיף 11:
גוונדולין כריסטי
המודל ההיוריסטי-סיסטמטי של שלי צ'ייקן
המודל ההיוריסטי-סיסטמטי של שלי צ'ייקין (Shelly Chaiken) מהווה מודל מרכזי בתחום עיבוד המידע. המודל גורס שהאדם מעבד מידע שהוא מקבל בשני אופנים. אופן העיבוד הראשון הוא היוריסטי, כלומר, האדם נשען על רמזים חיצוניים (כמו שטף דיבורו או מראהו של האדם המספק את המידע) או ניסיון עבר. אופן העיבוד השני הוא סיסטמטי, כלומר, האדם מתייחס לתוכן המידע עצמו. כמו כן, המודל מציין את מוטיבציית האדם כגורם נוסף המשפיע על עיבוד המידע. כאשר מוטיבציה גבוהה תוביל לעיבוד סיסטמטי ומוטיבציה נמוכה תוביל לעיבוד היוריסטי. לפי המודל, לאדם יש נטייה לעבד את המידע באופן היוריסטי מכיוון שהוא מעוניין לחסוך עד כמה שניתן במשאבים העומדים לרשותו, ולכן, הוא משתמש בעיקרון הנקרא עיקרון "הכמות המספקת" הגורס שהפרט מאזן בין שימוש מינימלי במשאביו לבין סיפוק המוטיבציות שלו.
רקע.