הטנק שנוצר נחשב בעת הצגתו למהפכני בכל קנה מידה ולאחד הטנקים המתקדמים בעולם, שכן, הטנק כלל פתרונות מקוריים וחידושים רבים:
המיגון השכבתי המרוכב והתותח החדש לא היוו חלק מתוכנית הפיתוח המקורית, ושולבו באבות-טיפוס מאוחרים בעקבות הופעתם של הטנקים המערביים צנטוריון ו-M60 פטון החמושים בתותחי 105 מ"מ ומיגון משופר. למעשה, גרסאות הבסיס של ה-T-64 כללו תותח בקוטר 115 מ"מ שהושאל מה-T-62.
ניידות.
בניגוד לרובם המכריע של הטנקים הסובייטים אשר קדמו לו, ה-T-64 לא בוסס על מזקו"ם "כריסטי" אלא על מזקו"ם "ויקרס" חדש ומתוחכם. בנוסף, שדרוג המנוע למנוע חדשני עם 2 גלי ארכובה איפשר לטנק מהירות דרך של 75 קמ"ש. עם זאת, המנוע סבל מבעיות אמינות קשות אשר היוו את אחת הסיבות לפיתוח טנק ה-T-72. בהתאם לדוקטרינה הסובייטית, צויד הטנק לצליחת נהרות. גרסאות מאוחרות של הטנק כוללות מנוע .
מיגון.
המיגון השכבתי המרוכב של טנק T-64 כאמור, לא היווה חלק מתוכנית הפיתוח המקורית. גרסאותיו המתקדמות של הטנק כוללות שיפורי מיגון רבים כגון מדוכות עשן, ומיגון ריאקטיבי.
כמו טנקים סובייטים רבים שפותחו בשלבי המלחמה הקרה טנק ה-T-64 מוגן מפני קרינה, נשק כימי ונשק אחר להשמדה המונית, זאת בזכות כיסוי פנים הטנק בחומר מיוחד המונע מהקרינה לחדור לפנים הטנק, כל האמצעים לראיית לילה ומערכות התצפית נסגרות אוטומטית, בזכות חיישן מזהה קרינה ומערכת לסינון אוויר מפני גורמים זיהומיים מאפשרת לצוות לנשום לרווחה.
חימוש.
כאמור, החל מגרסת T-64A, מצויד הטנק בתותח טנק חלק-קדח בקוטר 125 מ"מ מדגם 2A46 (אורך L48) היורה תחמושת חצי אחודה. החל מגרסת T-64B נוספה לטנק יכולת שיגור טילי נ"ט מהקנה. הטילים שנורו מהתותח הם מסוג AT-8 ומונחים על ידי מערכת לייזר שהותקנה על הצריח. הטילים איפשרו חדירה של 600 מילימטר שריון בטווח של 4,000 מטר, יכולת מהפכנית בתקופה זו (ומרשימה גם היום). בנוסף לכך יש לטילים יכולת מסוימת נגד מסוקים. בטנק הותקנה מערכת בקרת אש חדישה עם מד טווח לייזר ומחשב בליסטי. שיפור נוסף וחשוב הוא הגדלת טווח הנמכת התותח, שאיפשר ירי מרמפות (אם כי עדיין טווח הנמכת התותח נמוך מהמקובל בטנקים מערביים).
הטען האוטומטי.
התחמושת מוצבת כך שההודף נמצא במצב שוכב והפגז במצב עומד. טען זה מבוסס על יד רובוטית, הוא מסוגל לטעון תחמושת חצי אחודה ב-4 עד 5.5 שניות, תלוי במיקום הקרוסלה. אופן סידור הפגזים מתחת לצריח מקנה לצוות יותר מרחב והופך את התנאים בטנק לנוחים יותר. במקרה של כשל בטען האוטומטי הטיפול בו יותר מסובך מהטיפול בטען של ה-T-72, אך למפקד יש אפשרות לטעון את התותח ידנית.
שירות.
למרות כל החידושים, לקה ה-T-64 בפרמטר האמינות ובנוסף מחירו היה גבוה. עובדה זו הביאה לייצור מוגבל של הטנק תוך ייצור המוני של גרסתו המקבילה והמפושטת – ה-T-72. במשך שנים רבות נשמרה עובדת קיומו של הטנק בסוד (בעיקר עקב המיגון המתקדם), והטנק מעולם לא יוצא אל מחוץ לגבולות ברית המועצות.
כיום הטנק משרת בצבאות רוסיה, אוקראינה ואוזבקיסטן. ממשיך דרכו הוא ה-T-80 על שלל גרסאותיו.
פאנצר סימן 3
פאנצר סימן 3 (בגרמנית: Panzerkampfwagen III, בתרגום חופשי: רכב קרבי משוריין) היה טנק בינוני בשירות הצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה. פיתוחו של הטנק החל בשנות ה-30 של המאה ה-20; דגם זה היה אחד מהעיקריים בין דגמי הטנקים הגרמניים בשנים 1940–1942. בעת המערכה בפולין היו רק מעט טנקים מדגם זה בשימוש, אך יצורו ההמוני החל עם תחילת מלחמת העולם השנייה, ועם תחילת הפלישה לברית המועצות היה זה הטנק החשוב ביותר, מבחינה מספרית, בצבא הגרמני. ייצור הטנק אמנם הופסק ב-1943, אבל מרכבו המשיך לשמש לפיתוחים שונים עד סוף המלחמה, הנפוץ בהם הוא תותח הסער שטוג 3.
רקע.
הנסיבות שנכפו על גרמניה בשנות ה-20, כתוצאה מחוזה ורסאי שנחתם בתום מלחמת העולם הראשונה ואסר עליה להחזיק ולייצר טנקים, הוליכו לשיתוף פעולה חשאי בין ממשלות גרמניה וברית המועצות בתחום הצבאי. ב-1928, הוקם ליד קאזאן על גדות הוולגה מרכז אימון סודי משותף, אשר יועד לאמן קצינים משני הצבאות במבצעי טנקים ולנסות דגמי טנקים שונים. מספר דגמי אב-טיפוס של טנקים גרמנים הובאו לשם מפורקים והורכבו מחדש. אמנם, אף אחד מהטנקים שנוסו בקאזאן לא היו מוצלחים דיים ולא עברו לשלב הייצור, אך הם סייעו רבות לתכנון הטכני והטקטי לשנים הבאות.
ב-1933 התוו אוסוולד לוץ, המפקח על גיסות התובלה, וראש מטהו היינץ גודריאן, ממקימי חיל השריון בצבא הגרמני בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, את הדרישות לציודן של עוצבות הפאנצר (שריון) הגרמניות לשנים הבאות. בהתבססם במידה מסוימת על המחקר שנערך במתחם הניסוי בקאזאן, החליטו שכוחות השריון זקוקים לשני סוגי טנקים עיקריים, תחת השמות המוסווים "ZW" ו-"BW". ה-ZW, או Zugführerwagen (מגרמנית: רכב מפקד מחלקה) אמור היה להיות טנק קל חמוש בתותח בקוטר 37 מ"מ ושני מקלעים, ויועד להיות הטנק העיקרי של דיוויזיות הפאנצר. ה-BW, או BattalionFührerwagen (רכב מפקד גדוד) היה אמור להיות טנק סיוע בינוני לצד ה-ZW, חמוש בתותח בעל קליבר גדול ומותאם לירי פגזים נפיצים על כוחות חי"ר ונ"ט ועמדות מבוצרות של האויב. גודריאן תכנן ששני סוגי הטנקים יכללו חמישה אנשי צוות: תותחן, טען ומפקד בצריח הטנק (המפקד ימוקם מעל התותחן ולו יהיה צריחון בעל שדה ראייה היקפי), ונהג וקשר בתובה. כל טנק יצויד במערכת קשר פנימית המאפשרת תקשורת בין חברי הצוות, ומערכת קשר חיצונית שתאפשר למפקד כוח השריון לתקשר עם הטנקים שבפיקודו.
פיתוח.
כפי שנקבע בדיוני הוועדה שנערכו ב-11 בינואר 1934 במשרד החימוש הגרמני בנוגע להקצאת כלי רכב משוריינים ליחידות הפאנצר במסגרת הרייכסווהר, שתוכנן להתרחב ולכלול 63 דיוויזיות, כל גדוד פאנצר יורכב מארבע פלוגות; שלוש מתוכן מצוידות בטנקי ה-ZW (שייכנס לייצור בתור הפאנצר סימן 3) החמושים בתותח 37 מילימטר, ואילו הרביעית תפעל כפלוגה מסייעת המצוידת בטנקי ה-BW (שייכנס לייצור בתור הפאנצר סימן 4). עוד הוסכם בוועדה על מפרט סופי ל-ZW, לפיו נדרש טנק שמשקלו המקסימלי 15 טון ומהירותו המקסימלית 40 קמ"ש. ה-ZW נועד להיות הטנק העיקרי של דיוויזיות השריון הגרמניות, בעל יכולת להשמיד טנקי אויב.
ארבע חברות ניגשו למכרז לפיתוח הטנק: דיימלר-בנץ, קרופ, מאן וריינמטאל (Rheinmetall).
דיימלר בנץ ומאן פיתחו את השלדה וחטיבת הכוח, וריינמטל וקרופ את הצריח והחימוש הראשי. בחינת אבות הטיפוס של החברות השונות נמשכה בין השנים 1936–1937, ובאותה שנה נבחרה השלדה של חברת דיימלר-בנץ והצריח של קרופ. הטנק הראשון, פאנצר III מסדרה A ירד מפס הייצור במאי 1937. באותה שנה יוצרו עשרה טנקים כאלה, מתוכם שניים לא חמושים.
כבר בתחילת תכנונו של הטנק, נודעו חילוקי דעות לגבי חימושו הראשי. מפקח הכוחות הממוכנים דרש לצייד את הפאנצר 3 בתותח 50 מ"מ, אך לא הצליח לשכנע את גורמי משרד החימוש של הצבא, האחראים לרכש, שטענו שמאחר ותותח הנגד-טנקים שהופעל באותו זמן על ידי חיל הרגלים היה בקוטר 37 מ"מ, יש להתאימו גם לפאנצר 3 מטעמים של אחידות וסטנדרטיזציה. עם זאת, מלכתחילה תוכננה טבעת הצריח של הטנק להסבה אפשרית בעתיד לתותח 50 מ"מ שאכן בוצעה בהמשך, ואפשרה להאריך את משך חייו המבצעיים של הטנק.
תיאור.
המבנה של הפאנצר 3 תוכנן בצורה הדומה למרבית הטנקים הגרמניים ממלחמת העולם השנייה, ונשאר זהה בכל דגמי הטנק. חטיבת הכוח מוקמה בירכתי הטנק, תא לחימה בצריח שהורכב במרכז הטנק, ותא נהיגה בחזית. בפאנצר 3 חמישה אנשי צוות: שלושה מהם בצריח, כמו ברוב טנקי המערכה המודרניים. אלו הם המפקד, התותחן והטען. המפקד ישב במרכז הצריח, מתחת לכיפת המפקד, כאשר התותחן משמאל לבית הבליעה של התותח הראשי והטען מימין. בחרטום הטנק ישבו הנהג בצד שמאל, ומפעיל הרדיו/מקלען חרטום מימינו. ביניהם הייתה הממסרת.
דגמים A עד H.
סדרת הייצור הראשונה, פאנצר סימן 3 דגם A (Panzer III Ausführung A, סימונו הרשמי של הטנק בידי דיימלר בנץ - "Typ 1/ZW"), יוצרה ב-1937. מזקו"ם הטנק הורכב מחמישה גלגלי מרכוב בינוניים בכל צד, גלגל הינע קדמי ושני גלגלים מחזירים. מערכת המתלים הניסיונית הייתה מסוג קפיצי סליל. מנוע הטנק היה מדגם מייבאך 'HL 108 TR' בעל 12 צילינדרים, מקורר מים שייצר 250 כוחות סוס. מנוע זה איפשר לטנק לנוע במהירות מקסימלית של 35 קמ"ש, ובין 10–12 קמ"ש בתנאי שטח. מלאי הדלק בן 300 הליטר העניק לו טווח תאורטי של 95 עד 165 קילומטרים בהתאם לתנאי השטח.
חימושו העיקרי של דגם A היה תותח 37 מ"מ L/46.5 בעל מהירות לוע של 760 מטרים לשנייה. צמד מקלעי MG34 בקוטר 7.92 מ"מ הותקנו במקביל לתותח הראשי, ומקלע נוסף הותקן בחרטום התובה, בימין חזית הטנק ושימש את מפעיל הרדיו. התחמושת המובלת בטנק היא 120 פגזים,
ו-4,500 קליעים למקלעים. מיגון הטנק עמד בסך הכל על 14.5 מ"מ מכל הצדדים, 10 מ"מ בחלקו העליון ו-5 מ"מ בגחון, זאת כדי לשמור על מגבלת המשקל המתוכננת.