החל את עבודתו בשנת 1969, כרופא מתמחה ברפואה פנימית בבית החולים בנהריה. בהמשך, התמחה בנפרולוגיה והקים את היחידה למחלות כליה בבית החולים.
בשנת 1987, מונה למנהל בית החולים לגליל המערבי - נהריה, תפקיד בו שימש עד לשנת 2006. בין היתר, קידם שאשא הקמת בית חולים תת-קרקעי, בו נעשה שימוש לראשונה במלחמת לבנון השנייה, וכך ניצלו חיים כאשר טילים פגעו בבית החולים עצמו.
מחקריו.
שאשא עסק בחקר התחלואה והרפואה בתקופת השואה, והיה ממקימי המרכז לחקר הרפואה בתקופה השואה, בפקולטה לרפואה בטכניון.
בשנת 2001 ייסד כנסים שנתיים בנושא רפואה ושואה, ועמד בראשם עד שנים אחדות אחרי צאתו לגמלאות.
תפקידים ציבוריים.
שאשא היה חבר במועדון רוטרי בנהריה ושימש מזכיר ונשיא המועדון.
חיים אישיים.
שאשא היה נשוי לדפנה, אב לארבעה וסב ל-11 נכדים. במשפחתו רופאים שני אחיו אורי ומשה, ובתו ד"ר הדס לבסקי - שאשא.
נפטר ב-12 בנובמבר 2021, נטמן בבית העלמין החדש של נהריה.
אילן מלכא
אילן מלכא (נולד ב-21 בדצמבר 1967 בגני תקווה) הוא תת-אלוף במילואים, המשמש ראש אגף המטה בשירות בתי הסוהר בדרגת גונדר. בעברו שימש ראש מטה פיקוד המרכז ומפקד חטיבת גבעתי בתקופת מבצע עופרת יצוקה.
קורות חייו.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1986 בחר לשרת בחטיבת גבעתי. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה כמפקד מחלקה בגדוד רותם. ב-1990 מונה למפקד פלוגת מסלול ולאחר מכן כמפקד פלוגת החוד בגדוד. בשנת 1993 מונה למפקד האימון המתקדם בבסיס האימונים החטיבתי וב-1994 לסגן מפקד גדוד רותם.
בשנים 1995 עד 1997 למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה והשלים תואר ראשון במדע המדינה ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר הלימודים מונה לקצין אג"ם של גבעתי וב-1998 לקצין אג"ם של אוגדת עזה. בשנת 2000 מונה למפקד גדוד רותם, תפקיד בו שירת עם פרוץ האינתיפאדה השנייה. בשנים 2002–2004 שירת כמפקד בסיס האימונים החטיבתי. בספטמבר 2004 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד עוצבת שועלי מרום, חטיבת צנחנים במילואים, שירת בתפקיד עד יולי 2006 ובמקביל כיהן כמפקד המרכז לאימונים טקטיים במרכז הלאומי לאימונים ביבשה. יצא ללימודי תואר שני באסטרטגיה וביטחון לאומי באוניברסיטה לביטחון לאומי שבוושינגטון.
ביולי 2007 מונה למפקד חטיבת גבעתי. הוא הוביל את החטיבה במהלך מבצע חורף חם בו נכנסו כוחות גבעתי, שריון והנדסה לרצועת עזה. במהלך הלחימה נהרגו שני חיילים מהחטיבה ושמונה נוספים נפצעו. בתחילת 2009 השתתפה החטיבה בפיקודו במבצע עופרת יצוקה, עם תחילת המבצע השתלטה החטיבה על שכונת זייתון בדרום מזרח העיר עזה וניהלה לוחמה בשטח בנוי. לאחר המלחמה הועמד מלכא לדין משמעתי בפני האלוף יואב גלנט וקיבל הערה פיקודית, בעקבות ממצאי צוות חקירה מטכ"לי, שהעלו כי באירועים שהתרחשו ב-15 בינואר בגזרת הלחימה בשכונת תל אל-הווא, "חרג מסמכותו באופן שסיכן חיי אחרים". זאת כיוון שאישר ירי ארטילרי בסמוך למתחם מיושב. יחד עמו הועמד לדין גם מפקד אוגדת עזה, תת-אלוף איל איזנברג. בתדרוך לעיתונאים שערך בתום הלחימה טען כי לא הייתה הגזמה בהפעלת אש. באוקטובר 2010 נחקר במצ"ח בהוראת הפרקליט הצבאי הראשי, בעקבות אישור שנתן במהלך המבצע, להפציץ מבנה, בתקרית שבה נהרגו 21 פלסטינים. ב-2012, בתום הבדיקה של הפרקליטות הופרכו החשדות נגדו ונקבע שלא נהג ברשלנות בנסיבות העניין. למרות סגירת התיק קבע הרמטכ"ל בני גנץ שאין לקדם את מלכא לתפקיד פיקודי.
ביולי 2009 מונה לקצין אג"ם של פיקוד המרכז עד שנת 2012. באוגוסט 2013 הועלה לדרגת תא"ל ונכנס לתפקידו כראש מטה פיקוד המרכז, בתפקידו שימש עד יולי 2016. ב-22 בספטמבר 2016 הועלה לדרגת גונדר ומונה לסגן נציב בתי הסוהר.
מלכא נשוי ואב לשני בנים ובת.
חווה דיבון
אריה בן נאים
אריה בן נאים (נולד ב-11 ביולי 1934) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לכימיה פיזיקלית באוניברסיטה העברית בירושלים, מבכירי החוקרים בנושא מבנה המים ותרכובות נוזליות.
ביוגרפיה.
בן נאים נולד וגדל בשכונת מקור ברוך בירושלים. אמו עלתה מטורקיה ואביו ממשפחה ירושלמית ותיקה. בין השנים 1953 ל-1956 שירת בחיל האוויר כטייס תובלה.
לתחום הכימיה הפיזיקלית הגיע בזכות אבנר טריינין, שהיה המורה שלו בתיכון ובאוניברסיטה. בשנת 1957 החל ללמוד כימיה באוניברסיטה העברית, בשנת 1961 סיים תואר שני ובשנת 1964 סיים את הדוקטורט בכימיה, תחת הנחייתם של פרופ גבריאל שטיין ושלום בר.
הוא עוסק בשימוש בתורת האינפורמציה על מנת לקדם את ההבנה של פיזיקה סטטיסטית ותרמודינמיקה.
הוא נשוי בשנית לרובי באטאק, אזרחית פיליפינית אשר התגיירה. סיפור נשואיהם והקשיים שנתקלה בקבלת אזרחות היוו בסיס לכתבת תחקיר במוסף הארץ.
הברון קארל גוסטף אמיל מנרהיים
צבי נדב
צבי נדב (נולד בשם צבי הלפרין, לתקופה שינה את שמו בשל רדיפות הטורקים לאיתן ברגמן; דצמבר 1891 – 7 במרץ 1959) היה איש העלייה השנייה, חבר השומר, חבר מרכזי בגדוד העבודה וממנהיגי ראשית התעופה העברית בארץ ישראל.
חייו ומפעליו.
צבי נדב נולד לשמואל הלפרין ולמרים נדב במושבה הקטנה עין זיתים שבגליל העליון. אביו ואמו הגיעו לארץ ישראל כחברי התנועה הציונית "אגודת האלף" אשר התארגנה במזרח אירופה. לאחר תקופה קצרה בארץ שבו ההורים לרוסיה, שם הצטרף צבי הצעיר לתנועת "פועלי ציון". הוא חזר ארצה ב-1906 ועבד כפועל חקלאי באום ג'וני שהפכה לדגניה אשר בעמק הירדן. עם הקמת ארגון השומר התגייס נדב לשורותיו. תפקידיו בארגון הביאו אותו אל אתרים רבים ברחבי הארץ. ב-1911 היה לצידו של השומר יחזקאל ניסנוב כאשר זה נפצע אנושות, בדרכם מן מרחביה ליבנאל.
לנדב הייתה באותם ימים משנה סדורה לגבי תפקידו החלוצי של ארגון השומר, לא רק בהגנה ובלוחמה, אלא גם בחיי היום יום. נדב היה מהשומרים ששאפו להקמת מושב שומרים שיתופי בקווי הגבול של הארץ, באזור הסְפַר: , ולשם כך פנו חברי השומר, ונדב בתוכם, לחברת יק"א שתקצה להם מקרקעותיה בגליל העליון.
לאחר חשיפתה של רשת ניל"י נאסר יחד עם רבים מחבריו והוגלה מן הארץ. על מנת להימלט מחקירה בקושטא העמיד פני משוגע וב-1917 נמלט ממחנה עבודות כפייה בו נאסר לאודסה. באודסה חבר לצעירים סוציאליסטים מתנועת פועלי ציון ועקב ניסיונו הצבאי אימן אותם בנשק בעת מלחמת האזרחים ברוסיה, לאחר תפיסת העיר על ידי הצבא הלבן נמלט ממנה ושב לארץ ישראל דרך בולגריה בספטמבר 1919. כמו רבים מחבריו לארגון השומר הצטרף לגדוד העבודה בראשיתו, כאשר הוקם בקיץ תר"ף 1920. רבה הייתה השפעתו ותרומתו בעת הקמת יישובי גדוד העבודה בעמק יזרעאל, עין חרוד ותל יוסף בשנים תרפ"א–תרפ"ב (1921–1922). נדב פיקד על הגנת היישוב היהודי ב-1920 במאורעות הדמים בירושלים, וב-1921 במאורעות תרפ"א, בפתח תקווה וביפו. לאחר מכן עבר להתגורר בכפר גלעדי. בשנת 1922 הוא יצא עם חיים שטורמן ויהודה אלמוג לסיור נרחב של בדיקת היתכנות התיישבות בקרקעות הברון רוטשילד בחורן. ב-1924 נשלח בהוראת יצחק בן-צבי יחד עם יוסף ברסלבסקי ומרדכי יגאל לתור את עבר הירדן. השלושה נעצרו ושוחררו רק לאחר התערבות פרדריק קיש, מנהל המחלקה המדינית של ההנהלה הציונית בירושלים.
הוא היה חבר בארגון החשאי של אנשי השומר: "הקיבוץ", ובעטיה של חברות זו נעצר ב-1923 בחשד למעורבות בשוד מכונית של חלפנים יהודים שנשאה אלפי מטבעות זהב מביירות לירושלים. השוד נערך על ידי אנשי השומר לצורך רכישת נשק. נדב וחבריו שוחררו לאחר חקירתם. במאורעות תרפ"ט (1929) השתתף בהגנה על עמדות בחיפה, גשר ונהריים.
ב-1930 נסע נדב לפריז ללמוד מכונאות, חשמל ואווירונאוטיקה. במהלך לימודיו התקבל לקלוב לתעופה לסטודנטים והחל לעסוק בדאייה. באביב 1932 שב ארצה. ביוזמתו של נדב ובגיבויו של ישראל שוחט, הוקם ב-1932 "ועד יוזם לוועדון תעופתי", וב-1933 השתתף נדב בייסוד מועדון התעופה "הגמל המעופף" בתל אביב. בדצמבר 1935, בתמיכתה של הסוכנות היהודית ותחת אפה של ממשלת המנדט הבריטי, הוקם "הקלוב הארצישראלי לתעופה", שנדב הופקד בו על הקניית הטכנולוגיה ושוחט שימש יושב ראש. לימים הפך גוף זה לקלוב התעופה לישראל.
בשנות הארבעים עבד נדב כמהנדס בסוכנות היהודית, ולאחר הקמת מדינת ישראל במשרד המסחר והתעשייה. נדב היה גם חבר ב"ליגה לידידות ישראל - ברית המועצות". בשנות החמישים כתב את זיכרונותיו והוציאם לאור בשני ספרים.
צבי נדב נישא בנישואין ראשונים לפנינה גלזר ולזוג נולדה בת (איילה). בנישואין שניים נישא לרחל גבעוני ולזוג נולדו בן (אליהו) ובת (מאיה). צבי נדב נפטר ב-1959 והובא למנוחות בחלקת אנשי "השומר" בבית הקברות בכפר גלעדי. אשתו רחל (1900–1998) נקברה אף היא באותו בית קברות.
הנצחתו.
ב-1960, במלאת שנה למותו, ניטעה על שמו שדירה ביער הצבא הסובייטי.
חיל הטילים האסטרטגיים של רוסיה
חיל הטילים האסטרטגיים של רוסיה (ברוסית: Ракетные войска стратегического назначения России) הוא זרוע בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית שהוקמה ב-17 בדצמבר 1959 כחיל הטילים האסטרטגיים של ברית המועצות. החיל מחזיק בכל הטילים הבין-יבשתיים והטילים הבליסטיים של רוסיה, כולל ראשי קרב גרעיניים. החיל נחשב לחלק מכוחות היבשה, אך הוא חיל עצמאי כמעט הנמצא תמיד במוכנות קרב, בשל רגישות תפקידו: אחזקת הטילים הגרעיניים של רוסיה.
המטה הכללי של החיל נמצא בעיירה ולאסיחה במחוז מוסקבה, ידוע גם בשם אודינוצובו-10 ונושא את השם הרשמי העיר הצבאית הסגורה מס' 22/1.