באוקטובר 1923, הכריז מייקל קילרוי, מפקד אסירי ה-IRA בכלא מאונטג'וי, על שביתת רעב של 300 האסירים תחת פיקודו. החדשות התפשטו, ותוך מספר ימים יותר מ-7000 אסירים בבתי הכלא האירים השתתפו בשביתה. לא הייתה זו שביתת הרעב הראשונה נגד מדינת אירלנד החופשית: בפברואר של אותה השנה, מספר חברות כלואות מארגון הנשים המהפכני קומן נה מאן הכריזו על שביתת רעב נגד מאסרים בלתי חוקיים כליאה ללא משפט, אשר נמשכה 34 יום. תוצאת השביתה הייתה שחרור האסירות. אך אל מול המספרים הגדולים של השובתים, המדינה החופשית סירבה לשאת ולתת עם האסירים, והעבירה חוק נגד שחרור אסירים בגין שביתת רעב. כששלחה הממשלה משלחת לפגוש מנהיגים מן ה-IRA, חשבו אלה שיוכלו להגיע להסכמים, אך במקום זאת קיבלו את המסר: "לא נאכיל אתכם בכפייה, אך אם תמותו, לא נבזבז עליכם ארונות קבורה. נשים אתכם בארגזי תפוזים ונקבור אתכם באדמה לא-מקודשת". כאשר דבריהם הוכחו, ומותם של שני אסירים לא הביאו לוויתורים מצד הממשלה, מפקדת ה-IRA הוציאה פקודה להפסיק את השביתה ב-23 בנובמבר. בעוד השביתה לא הביאה לשחרור השובתים, כן החלה תוכנית שחרור בשלבים של אסירים רפובליקנים.
שביתות אחרות.
שביתות רעב הפכו למעין מסורת אירית. ב-1981, נערכה שביתה גדולה של כ-500 אסירים רפובליקנים בצפון אירלנד, שהזכירה ימים עברו, והייתה הסיום של 5 שנים של מחאות לאחר שבריטניה שוב ביטלה את סטטוס האסירים הפארה-צבאיים שכלאה. אחד האסירים, בובי סנדס, נבחר לפרלמנט הבריטי בעודו כלוא, והפך לסמל המאבק, שהצטייר בתקשורת העולמית כקרב יחידים בינו לבין מרגרט תאצ'ר. כשהוא ועוד כעשרה אסירים מתו כתוצאה מהצום, הדבר הוביל לרדיקליזציה של הפוליטיקה האירית. במאונטג'וי ובתי כלא אחרים ברפובליקה האירית, כבר לא היה סכסוך רפובליקני, אך גם שם נערכו שביתות רעב נוספות.
ב-2002, פתחה בשביתת רעב קבוצה של מבקשי מקלט אשר בקשתם נדחתה, ונעצרו עד לגירושם המתוכנן. הם התנגדו להתייחסות אליהם כאל פושעים, בפעולה הראשונה מסוג זה על ידי מבקשי מקלט. ב-2018, אסיר מואשם ברצח פתח בשביתת רעב כשתוכנן להבירו ממאונטג'וי לכלא אחר, שם טען שחייו בסכנה. באופן אירוני, כעבור חודש, הוא נדקר, וסבל מפציעות, כעבור חודש - במאונטג'וי. ב-2015, נערכו מחאות בדבלין נגד החלטת הדאל להטיל על תושבים תשלומי מים כחלק ממדיניות צנע. כשמספר מפגינים נעצרו, הם פתחו בשביתת רעב. בתמיכה בשובתים, אלפי תושבים יצאו לרחובות. המחאות היו תחילה של תנועה כלל-ארצית נגד הפרטת המים, ולמען הכרה בבעלות העם על משאב בסיסי זה. חלק מההפגנות כללו עשרות אלפי מפגינים. ב-2017, הצביע הדאל לבטל את הדרישה לתשלום על המים.
בריחות מהכלא.
ב-1921, אייתני קויל, לינדה קרנס, איילין קיאו, ומיי ברק - פעילות רפובליקניות שנכלאו על ידי הבריטים/בלאק אנד טאנס במהלך מלחמת העצמאות האירית - תכננו את בריחתן מהכלא. כשאחת הסוהרות השאירה את מפתחותיה על השולחן (על פי קרנס, הסוהרת הייתה סימפתית אליהן ועשתה זאת בכוונה), הן הצליחו לקחת טביעות של המפתחות בשעווה, ועותקים של המפתחות הוברחו לתוך הכלא ביום אחר. בינתיים גם ארגנו הנשים שחבריהן, לוחמי IRA, יחכו להן במכוניות מחוץ לחומות הכלא. ב-31 באוקטובר 1921, האסירות ניצלו את ההמולה שנוצרה במהלך משחק כדורגל בחצר בית הכלא, וטיפסו מעל החומה. לינדה קרנס מצאה מחסה למשך שארית המלחמה במחנה אימונים של ה-IRA בקארלו. קויל המשיכה את פעילותה בתמיכה במלחמה נגד הבריטים, ואחר כך, נגד אחיה האירים שבחרו לתמוך באמנה האנגלו-אירית, אז נעצרה פעמים רבות, אך שוחררה ללא שיוגשו נגדה האשמות.
ב-14 במאי 1921, יחידת IRA במנהיגותם של פאדי דיילי ואמט דלטון ניסו להצל את שון מקיואין, אחד המנהיגים המהפכנים הכלואים, מכלא מאונטג'וי. הם פרצו לשטח הכלא במכונית משוריינת שלכדו מהבריטים, אך התגלו בטרם הצליחו להגיע למקיואין, ונאלצו להימלט תוך חילופי יריות עם שומרי הכלא.
ב-31 באוקטובר 1973, שלושה פעילי IRA ברחו מכלא מאונטג'וי בעזרת מסוק אלואט II חטוף, אשר נחת לרגע בחצר הכלא. הבריחה הייתה בכותרות ברחבי העולם, והייתה למבוכה עבור ממשלת הקואליציה באירלנד, בראשותו של ליאם קוסגרייב, ממפלגת פינה גייל, אשר גם ספג ביקורת ממפלגת האופוזיציה, פיאנה פול. נערך מצוד אחר האסירים שכלל מעל ל-20,000 חיילים ושוטרים אירים. אחד האסירים, שיימס טומי, נלכד רק בדצמבר 1977. להקת The Wolfe Tones כתבה על כך שיר, "The Helicopter Song", אשר העפיל לראש מצעדי הפזמונים האיריים.
אסירים מפורסמים.
בין האסירים המפורסמים שהוחזקו בכלא מאונטג'וי כלולים:
הוצאות להורג.
46 אסירים (כולל אישה אחת, אנני ולש) הוצאו להורג בין חומות הכלא, לפני שבוטל עונש המוות באירלנד. ההוצאות להורג נעשו על ידי תלייה, שאחריה נלקחו גופות המתים מן הגרדום ונקברו בשטח הכלא בקברים לא מסומנים. רשימת האסירים אשר הוצאו שם להורג כוללת:
מבנה המתקן.
הכלא המרכזי.
כלא מאונטג'וי בנוי על פי עיצוב רדיאלי, עם ארבעה אגפים מרכזיים, א 'עד ד', שלכל אחד מהם יש שלוש קומות, פלוס קומת מרתף. האגפים מחוברים למעגל מרכזי, הידוע בפשטות בשם "המעגל'. המתקן נבנה במקור בשנת 1850 עם 500 תאים שכל אחד נועד להחזיק אסיר יחיד. מאז, חלקים רבים של המבנה המקורי שופצו או נהרסו. בביקורת רשמית שנערכה בשנת 2009, היו 371 תאים ביחידה הראשית של הכלא. אלו הם התאים המקוריים מ-1850, וגודלם נע מ־3.91 מ' על 2.06 מ', עד 3.43 מ' על 2.06 מ'. במקור התאים כללו מתקני רחצה, אך אלו הוסרו ב-1939, כשנקבע כי "האסירים משתמשים ביותר מדי מים". אך בשיפוץ שנעשה בין 2010 ל-2015 הותקנו מחדש מתקנים עבור האסירים, כולל אסלה, כיור, טלוויזיה, וקומקום.
מתקנים נוספים בכלא כוללים חדרי ספורט, כיתות מחשב, נגריות, אתרים ללימוד בנייה ועוד מגוון רחב של פעילויות לימודיות כגון מוזיקה, דרמה, ובישול. אסירים יכולים לבצע כדי להשלים בחינות אקדמיות (כמו בגרויות) ואף להשתתף בקורסים של האוניברסיטה הפתוחה. בנוסף, קיימים באתר מטבח ומאפייה שם אסירים שרוכשים את אמון ההנהלה זוכים לתעסוקה, תחת פיקוח.
הכלא סובל מצפיפות יתר, דבר שעל פי הסוהרים מוביל לאלימות מוגברת, וכך גם המחסור בפעילויות עבור האסירים מוביל לשימוש מוגבר בסמים, שגם מוביל לאלימות. ההחלטה לפתוח מחדש את אגף ד' עוררה מחלוקת, שכן הוא נסגר מלכתחילה בשל תנאיו הקשים.
יחידה רפואית.
היחידה רפואית היא בעצם מתקן גמילה, במבנה בן שלוש קומות. זה מספק לינה לשישים אסירים בתוך ארבעים ושמונה תאי יחיד, ושלושה תאים עם קיבולת של עד ארבעה אנשים. המתקן מצויד באיבזור רפואי, כיתות לימוד ומטבחים.
היחידה לבקרה התנהגותית.
היחידה לבקרה התנהגותית או "הבלוק", באגף ד', מחזיקה אסירים עם בעיות התנהגות, או אלה שנמצאים בעונש. שהות בבלוק כוללת כליאה בכל שעות היממה, למעט שעה אחת של פעילות גופנית באוויר הפתוח, ואין אינטגרציה עם אסירים אחרים.
יחידת ההפרדה.
בכלא הייתה יחידת ההפרדה בת 35 תאים, שנועדה להחזיק אסירים שדרשו הגנה מיוחדת או שהייתה סיבה אחרת לבודד אותם מאוכלוסיית הכלא הכללית. בשנות ה-1980, נשלחו לשם אסירים שאובחנו עם HIV או איידס. מדיניות זאת הובאה לסיומה ב-1 בינואר 1995. ב-2014, בעקבות ביקורת רשמית ודו"ח על תנאים "מחפירים" וצפיפות יתר, היחידה נסגרה ללא הגבלת זמן.
ביבליוגרפיה.
Carey, Tim : "Mountjoy – The Story of a Prison" :The Collins Press : 2000 :
מעמד הקהל
מיקרופוזאורוס
מיקרופוזאורוס (שם מדעי: Microposaurus; מילולית: "לטאה קטנת עיניים") הוא סוג נכחד של דו-חיים מסדרת הטמנוספונדילים. יצור זה חי בדרום אפריקה ובאוסטרליה של אמצע-סוף הטריאס לפני 247-242 מיליון שנה. נמצאו מסוג זה 2 מינים שהראשון שבהם התגלה בשנת 1925.
דו-חי זה הגיע לאורך 1-2 מטר והיה בעל גולגולת כבדה ושטוחה שהייתה מלאה שיניים חרוטיות קטנות שעזרו לתפיסת טרף שעבר בסביבתה אך הכילה זוג ניבים קדמיים גדולים יותר. יחסית לדו-חיים אחרים הגולגולת הייתה מוארכת יחסית. כפי ששמו מרמז היא הכילה עיניים קטנות בקדמת הגולגולת. ייתכן שאורח חייו הזכיר את סלמנדרת הענק מיפן וסין, אך הוא חי באזורים טרופיים וחמימים בהרבה.
המיקרופוזאורוס יכל לצאת מהמים אך היה חייב לשמור על עור רטוב וכנראה חי מרבית זמנו בתוך מקווי מים מתוקים. הוא היה אוכל בשר של דגים ויצורים קטנים נוספים שהוא לכד במלתעותיו. הוא נכחד לחלוטין בסוף הטריאס.
רולאנדאס וילקונסיאוס
רולאנדאס וילקונסיאוס (בליטאית: Rolandas Vilkončius; נולד בשנת 1976) הוא מנחה טלוויזיה ליטאי.
ביוגרפיה.
נולד בשנת 1976 אוקמרגה. הוא עבד בתחילה בתחנת רדיו בקובנה בעת שהתחיל ללמוד באוניברסיטה הטכנולוגית של קובנה ואחר כך בתחנת הרדיו "Radiocentras" שבוילנה.
הוא החל את דרכו ברשת השידור הציבורית LRT שם הגיש מספר תוכניות, בין היתר הוא לקח חלק בהנחיית התוכנית "Celebrity Duets" בה צמדים של המורכבים כל אחד מהם מזמרים וידוענים מתחום אחר מתחרים ביניהם במוזיקה.
ב-2004, 2005 ו-2008 חשף ההצבעה הליטאית באירוויזיון.
ב-2008 הנחה את התחרות הלאומית לייצוג ליטא בתחרות.
קלרה פייש
קלרה פייש (בהונגרית: Klára Fejős, בסרבו-קרואטית: Клара Фејеш / Klara Feješ ; 29 בינואר 1921, בודפשט - 12 בנובמבר 1943, באצ'קה פאלאנקה), הייתה פרטיזנית יוגוסלבית יהודייה, שהשתתפה במלחמת העולם השנייה במערכה ביוגוסלביה; לפני המלחמה הייתה סטודנטית לרפואה בוויבודינה.
ביוגרפיה.