עצם העָצֶה או הסקרום (TA: Os sacrum) היא עצם משולשת בבסיס עמוד השדרה. העצה מהווה גם את הגבול העליון והאחורי (פוסטריורי) של אגן הירכיים. העצה קשורה לעצמות הכסל משני צידיה במפרקים הידועים בשם מפרקי העצה והכסל. הכסל היא אחת משלוש עצמות המרכיבות כל חצי אגן. חלקה העליון של העצה קשור לחוליה המותנית החמישית. בין השניים יש מפרק המורכב גם מדיסק בין-חולייתי. זהו אתר המועד לפורענות לפריצת דיסק. החלק התחתון של העצה מכונה חוד (Apex ossis sacri; Apex ossis sacralis) והוא קשור לעצם העוקץ ("עצם הזנב"). אצל האדם, מנח העצה בעמידה אינו ישר אלא אלכסוני. החלק העליון של העצה הוא הקדמי ביותר.
העצבים.
ההוראות של המוח עבור כל אזור האגן עוברות דרך מקלעת העצה ששורשיה הם שורשי העצבים המותניים הרביעי והחמישי.
בתוך מקלעת העצה העצבים מחליפים ביניהם סיבים שלאחר מכן הופכים שוב לעצבים ראשיים. הללו כוללים את עצב העכוז העליון והתחתון, את עצב השת המעצבב את שרירי הגפיים התחתונות; את העצבים הספינליים (s1,s2,s3) אשר מסייעים בוויסות עשיית הצרכים (צואה ושתן) על ידי שליטה בסוגרים הפנימיים של המעי הגס ושל השופכה, ומעורבים במהלך הזקיפה של הפין אצל גברים ושל הדגדגן אצל נשים.
גונג פו (מושג)
קונג פו או גוֹנג פוּ (מסינית מפושטת: 功夫, פין-יין: "gōngfu)" הוא מושג סיני המתאר מומחיות בדיסציפלינה. במערב המושג משמש כשם כללי לאמנויות לחימה סיניות, שגיאה שהפכה לנפוצה בעקבות סרטיו של ברוס לי וסרטים אחרים שהופקו בהונג קונג וכונו במערב "סרטי קונג פו". בסין נהוג להשתמש במושג כדי לכנות מיומנות ברמה גבוהה בכל תחום, במיוחד בהקשר של אמנויות סיניות קלאסיות, כמו קליגרפיה, קדרות ועוד (לדוגמה טקס התה הסיני הנקרא גונג-פו צ'ה). המונח הסיני המשמש לתיאור אמנויות לחימה שמקורן בסין הוא וו-שו (סינית: 武術, פין-יין: "wǔshù").
התו הסיני "גונג" (功) משמעו "שליטה", "מצוינות" או "מאמץ" והתו "פו" (夫) משמעו "אדם".
עיבוי בוז איינשטיין
דייגו ולסקז
אשכול נבו
אשכול נבוֹ (נולד ב-28 בפברואר 1971, תשל"א בירושלים) הוא סופר ישראלי.
ביוגרפיה.
נבו הוא נכדו של ראש הממשלה השלישי של מדינת ישראל לוי אשכול, וקרוי על שמו, בנם של פרופ' עפרה נבו-אשכול ופרופ' ברוך נבו, נשיא מכללת צפת.
בילדותו שהה עם משפחתו בדטרויט, ארצות הברית. למד בבית הספר הריאלי בחיפה והיה חניך בתנועת הנוער המחנות העולים. שירת בצה"ל כקצין בחיל המודיעין. לאחר מכן למד פסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב וכתיבה יוצרת באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. מנחה סדנאות כתיבה עם המשוררת אורית גידלי ומרצה ב"בצלאל".
נבו הוא אמן נבחר של הקרן למצוינות בתרבות לשנת 2008.
בשנת 2011 כתב שני שירים לאלבום האולפן החמישי של להקת סינרגיה, "חתום באש". "אחכה לך", אחד השירים שכתב לאלבום, יצא כסינגל לתחנות הרדיו בפברואר אותה שנה.
ספרו הרביעי, "משאלה אחת ימינה", הומחז על ידי דפנה אנגל-מחרז והוצג ב-2012 על ידי תיאטרון בית ליסין. גם הסיפור "הקומה השלישית" מתוך ספרו "שלוש קומות" הומחז על ידיה והוצג ב-2017 על ידי תיאטרון בית ליסין. באוקטובר 2017 הועלה בתיאטרון הבימה המחזה "ספינינג" שנכתב על ידי אשכול נבו, עירית הורביץ לוז ואמנון וולף בהשראת "הקומה הראשונה" מהספר "שלוש קומות".
בשנת 2014 הקים נבו, יחד עם המשוררת אורית גידלי את בית הספר לכתיבה "סדנאות הבית" ביפו, אשר תלמידיו הוציאו כבר יותר מארבעים ספרים בעידודו ובתמיכתו של נבו. בין היוצרים הבולטים שעברו בשורות בית הספר: ענת לב-אדלר, זוכת פרס ספיר לספרי ביכורים איילת גונדר-גושן, רוני ברודצקי, שרי שביט, עידן גרינברג ועוד. בבית הספר מלמדים מורים מן השורה הראשונה של הכותבים בישראל, ובהם רענן שקד, עומר ברק, רוני גלבפיש, דנה ברגר ועוד רבים.
נבו נשוי לענת, ואב לשלוש בנות. מתגורר ברעננה.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
על כתביו:
עוצבת כפיר
הרנן קורטז
סקיתים
סקיתים (מיוונית עתיקה: ביחיד: Σκύθης, ברבים: Σκύθαι) הם קבוצת עמים ממוצא הודו-אירופי שהתיישבו בין המאה ה-8 לפנה"ס למאה הראשונה לפנה"ס בערבות אוקראינה הדרומית לחופיו של הים השחור. אזור ההשפעה הסקיתי השתנה לאורך השנים, ובשיא התפשטותם הגיעו הסקיתים עד אזור אלטאי, הגובל בקצה הצפון מערבי של סין. הסקיתים היו הכוח הדומיננטי באזור הים השחור בתקופה המקבילה, פחות או יותר, לימיה של יוון הקלאסית, ששגשגה באירופה המערבית. הסקיתים היו בין הראשונים שהשתמשו במלחמותיהם בקשתים רכובים. לשון הסקיתים משתייכת למשפחת השפות האיראניות המזרחיות.
רוב השבטים הסקיתיים המוזכרים בטקסטים יוונים עתיקים שכנו בערבות הנרחבות שבין נהרות הדון והדנייפר. שבטים סקיתיים נוספים שישבו בשולי הערבות דיברו בשפות אחרות שאינם ממוצא פרסי, כך שייתכן שמקורם של שבטים אלה שונה. הסקיתים לא השאירו אחריהם עדויות כתובות, וכל המידע אודותם הגיע באמצעות ממצאי חפירות ארכאולוגיות או מכתבים יווניים.
האשורים קראו לסקיתים אישגוזה (Ishguza) ובמקרא אשכנז. על פי יוסף בן מתתיהו הסקיתים היו נקראים גם מגוגים ובאו מזרע מגוג.
החברה הסקיתית.
הסקיתים נשלטו על ידי שכבה אריסטוקרטית דקה והיו בעיקרם שבטים נודדים של פרשים, המטילים את חיתתם על פני הערבות. יצא להם מוניטין של קשתים רכובים מעולים, ורבים מהם מצאו את פרנסתם בתור שכירי חרב בצבאות העולם העתיק. האריסטוקרטים נקברו ב"קורגאנים" - מעין תלים קטנים, יחד עם מנחות לאלים וחפצים שהיו אמורים לשמש אותם לאחר המוות. ייתכן שהלוחמות הסקיתיות שימשו השראה לסיפורי האמזונות במיתולוגיה היוונית. הסקיתים, שהיו עם הודו-אירופי, היו בין ראשוני עמי אירופה שהשתמשו במריחואנה לצורכי פנאי, וכמו כן היו ידועים בשימושם הנרחב בכתובות קעקע.
כמו כן, הסקיתים, בדומה לעמי הערבה האירו-אסיאתית (Eurasian Steppe) האחרים, היו ידועים באכילת בשר סוס (כמו ההונים, ההונגרים והמונגולים) ובשתיית משקה אלכוהולי העשוי מחלב סוסה (קומיס).
היסטוריה.
אין עדויות חד משמעיות למקורם של הסקיתים, אך רוב החוקרים סבורים שהם היגרו לאזור מחייתם מאסיה המרכזית בין 800 ל־600 לפנה"ס. לפי הרודוטוס, אכלסו הקימרים את חבל הארץ שהפך עם הזמן לסקיתיה, והפלישה הסקיתית דחפה את הקימרים החוצה. הקימרים אחראיים לפשיטות שעשו שמות בפריגיה, באסיה הקטנה ובמקומות אחרים. הסקיתים הגיעו עד לנהר הדנובה ואף מעבר לו, והשפיעו על תראקיה ודאקיה.
הסקיתים מוזכרים בשירתו של הומרוס בתור "חולבי הסוסות", בשל המשקה שלהם הידוע בשם "קומיס" שעדיין נמצא כיום בשימוש נפוץ באזור זה. הרודוטוס תיאר אותם בפירוט רב יותר - לדבריו הם לבשו מכנסי עור מרופדים וטוניקות פתוחות.
בתחילה, היו היחסים בין הסקיתים לאשורים מתוחים ומעשי האיבה לא אחרו לבוא. המלך אסרחדון הצליח לקנות בכסף יחסי שלום עם הסקיתים ואף הסכים לנישואי בתו עם המלך הסקיתי פרטאטואה. היחסים נותרו מתוחים, ובמהלך המאה ה־7 לפנה"ס, לבקשתו של אשורבניפל מלך אשור, התערבו הסקיתים בפוליטיקה במסופוטמיה, ופלשו למדי במחצית אותה מאה. הפלישה הסקיתית הייתה מוצלחת עד כדי כך שהם הצליחו לשלוט במדי במשך כמעט 30 שנה. כשהמזל החל להאיר פנים למדיים, שינו הסקיתים את נאמנותם וחברו למדי ולבבל במלחמתם נגד האשורים. הסקיתים השתתפו בביזת בירתם נינווה בשנת 612 לפנה"ס ובפשיטות לתוך אסיה, אך אחרי התנקשות בצמרת הסקיתית, חזר צבא הנוודים לערבות המוצא שלהם בסוף המאה השביעית.
על פי הרודוטוס, לאחר ביזת נינווה פלשו הסקיתים לסוריה וארץ ישראל והגיעו עד מצרים. אין למסורת זו אישור ממקורות מהתקופה ולא בטוח שאכן קיים קשר ישיר בין שמה היווני של בית-שאן, סקיתופוליס, לבין הסקיתים. (ראה הערה בהמשך על שימוש הביזנטים בכינוי "סקיתים").
בספרו, טען הרודוטוס, כי דריווש הראשון מלך פרס ניסה לנצח את הסקיתים בארצם אך לא הצליח. הסקיתים לא התעמתו חזיתית עם צבאו הגדול של דריווש אלא נקטו בשיטה של נסיגה קדימה מהלך יום אחד לפני הצבא הפרסי, במשך כל הזמן שהצבא התקדם לקראתם, תוך כדי השמדת כל המזון ושטחי המרעה בשטח שנטשו וסתימת מקורות המים. הסקיתים גם ביצעו גיחות התקפה קטנות על מחנה הצבא הפרסי. הסקיתים הובילו כך את הצבא הפרסי על פני כל ארצם וארצות שכניהם בצורה כזאת שהפרסים לא הצליחו להגיע אתם לעימות ישיר. בסופו של דבר דריווש התייאש והורה לצבאו המותש להימלט מפני הסקיתים חזרה לאסיה דרך הגשר שהקימו האיונים על נהר האיסטרוס (הדנובה) (ספר ד' פרקים 120-142).
בפלישה למסופוטמיה התוודעו הסקיתים לשריון הגוף ופיתחו מערכת מיגון מורכבת, אשר נועדה לגונן על הפרש מבלי לפגוע ביכולתו ההתקפית או שליטתו בסוס. משימה זאת הייתה קשה לביצוע בימים שבהם עדיין לא הומצאו האוכף והארכופים.
הסקיתים שגשגו בין המאה החמישית לשלישית לפנה"ס. כשהרודוטוס כתב את ספרו "היסטוריה" במהלך המאה ה־5 לפנה"ס, הבחינו היוונים בין "סקיתיה הגדולה" אשר השתרעה בין הדון והדנייפר ל"סקיתיה הקטנה" ששכנה דרומית לאגן נהר הדון. באותה תקופה הדון היה עורק תחבורה ומסחר חשוב וככל הנראה הסקיתים השיגו את עושרם מסחר והובלה בנהר, במיוחד מסחר העבדים עם היוונים.
אף על פי שהסקיתים נעלמו במאה הראשונה לפנה"ס, המשיכו הביזנטים להשתמש בשם זה לתיאור שבטי הברברים הנודדים.
הצבא הסקיתי.