שיטת ה-ECMO פותחה לראשונה על מנת לסייע בטיפול בתינוקות ופגים הסובלים מכשל ריאתי או לבבי חמור עקב מגוון של מצבים רפואיים (בהם דלקת ריאות, שאיפת מקוניום ומומי לב מולדים). הטיפול איננו אפשרי בפגים שמשקלם נמוך מכשני קילוגרם, שכן כלי הדם שלהם קטנים וצרים מכדי לאפשר זרימת דם מספקת לצורך הטיפול.
עם הזמן התברר שגם מטופלים מבוגרים במצב של כשל ריאתי עשויים להפיק תועלת מטיפול זה. בין השאר התברר כי הוא מסוגל לשפר את ההישרדות של מטופלים הסובלים מכשל נשימתי חריף בעקבות מחלת שפעת החזירים, מחלת נגיף קורונה 2019, מחלת הריאות של משתמשי מכשירי אידוי (סיגריה אלקטרונית) ומחלות דומות.
נכון לאוקטובר 2020, בישראל מצויות יחידות לטיפול ב-ECMO ב-13 בתי חולים, בהם המרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי, מרכז רפואי העמק, שניידר, שיבא, סורוקה, רמב"ם, וולפסון, הדסה עין כרם, שערי צדק ושמיר (אסף הרופא). בסך הכל היו בישראל באפריל 2020 36 מכשירי ECMO, בספטמבר 2020 היו 62 מכשירים, באוקטובר 2020 היו 67 מכשירים, בינואר 2021 היו 76 מכשירים ובאוגוסט 2021 היו 82 מכשירים.
חימצון חוץ-גופי באמצעות ממברנה
צ'ינמה פרדיזו
רוג'ר מאיירסון
מבחן טובה
מהומות לוס אנג'לס
משפט רודני קינג
מצד קדרון
מצד קדרון (בערבית: חרבת מזין) הוא אתר ארכאולוגי השוכן מדרום לשמורת עינות צוקים, סמוך ליישוב אבנת. באתר יש שילוב של מצודת מגדל, מבדוק ומעגן סירות, במבנה אחד. קירות המבנה שהשתמרו לגובה של 5 מטר נראים מכביש 90.
האתר תוארך לתקופתו של אלכסנדר ינאי על בסיס מטמון של 2,500 מטבעות שהתגלו בשנת 2002 על החוף סמוך לאתר. כל המטבעות הם מברונזה מסוג 'העוגן והכוכב'. המגדל באתר הוא בצורת מלבן שאורכו 18 מטרים ורוחבו 9 מטרים. בתוך המגדל היה בור מים כפול שהכיל קרוב ל-30 קוב מים. לצד הבור נבנו שני חדרי אחסון עמוקים. מעליהם בכל אחת משלוש קומות המגדל המשוערות היו כ-6 חדרים. המספנה הייתה באורך של 30 מטר ורוחב 11 מטר. במספנה הותקן כבש שבו הועלו הספינות מהמים לצורך טיפול ותחזוקה שכללה את שטיפת המלחים במים מתוקים.
סמוך לכבש היה גם מזח ואורכו 15 מטר, המזח שימש לעגינת סירות שפרקו והעמיסו את מטענן. הארכאולוג יזהר הירשפלד סבר שמדובר במעגן מלכותי ששימש את אלכסנדר ינאי. ממעגן זה יצאו ספינות פאר לשוט לעין גדי, מצדה או מכוור. המגדל שימש למגורים של העובדים והאורחים המלכותיים. הספינות שיצאו מהמעגן משו גם את גושי האספלט שצפו על פני המים, והם נסחרו עם הארצות מסביב, דבר שהעשיר את קופת המדינה החשמונאית. מעגן נוסף שידוע מאותה תקופה בים המלח הוא מעגנית המלח.
רדולפוס גלאבר
רדולפוס (ראול) גלאבר (Raoul Glaber או Rodulfus Glaber 985–1047) היה נזיר במסדר קלוני וכרוניקן שתיעד את מפנה המילניום הראשון ואחד מהמקורות ההיסטוריים החשובים של ההיסטוריה של צרפת בימי הביניים (כמו גם של ההיסטוריה של מדינות אחרות באירופה, אותן הזכיר בכתביו).
בהיותו בן 12 לערך, הצליח דודו, שהיה נזיר, להכניס אותו כחניך למנזר סן-לז'ר-דה-שאמפו כשלושים ק"מ מן העיר דיז'ון, אבל הוא סולק משם בשל התנהגות לא נאותה. באחד מספריו הוא טוען כי הסיבה הייתה שלא ציית להוראות של הממונים עליו והתווכח עם חבריו הנזירים. ב־1010 הצטרף למנזר סן-ז'אן-דה ראום, סמוך לדיז'ון, שם פגש את וילהלם מדיז'ון (גיום מוולפיאנו). משם עבר למנזר קלוני וב־1039 עבר למנזר סן-ז'רמן בעיר אוקסר (Auxerre), שם נשאר עד מותו.
עבודתו כוללת הגיוגרפיה של וילהלם מוולפיאנו (גיום מדיז'ון) וכן כתבים היסטוריים "היסטוריה בחמישה כרכים מ-900 ל-1044" (entitled the Historiarum libri quinque ab anno incarnationis DCCCC usque ad annum MXLIV) שבגללם התפרסם.
גלאבר הוא אחד המקורות החשובים לאווירת הפחד ששררה באירופה במפנה המילניום הראשון, חשש מפני סוף העולם. כמו כן הוא מקור לתנועות ההתחדשות הדתית, בהן פאקס דאי ושביתת הנשק של אלוהים.
הוא כיסה את המאורעות שקרו במרכז צרפת ושילב אותם במעשיות ובהזיות בעלות אופי של התרוממות הנפש. אם כי דבריו מלאים אמונות תפלות הם מהווים עדות ברורה על אודות המאורעות שקרו במחצית הראשונה של המאה האחת עשרה, ומאפשרים לנו לקבל מושג על המנטליות של התקופה.
הוא כתב כי ב-1033 הייתה בצורת קשה בדוכסות בורגונדיה, שגרמה לרעב המוני ואף כתב על קצב בטורנה שהואשם כי הגיש ילדים. שיפור היבול והקציר בסוף השנה סיימו את הבצורת והרעב. באותה שנה השיגה לדבריו הכנסייה הקתולית הישג במניעת אלימות, כאשר במסגרת שביתת הנשק של אלוהים הגבילה את הימים בהם מותר לנקוט באלימות כלפי מי שאינו נושא נשק.
רדולפוס גלבר
ראול רדולפוס גלאבר
ראול גלאבר
מסדר קלוני
רודולפוס גלאבר
דייוויד סיידלר
דייוויד סיידלר (אנגלית: David Seidler; נולד ב-1937 בלונדון) הוא תסריטאי ומחזאי בריטי-אמריקני ממוצא יהודי. סיידלר כתב מאמצע שנות השמונים למעלה מתריסר תסריטים להפקות טלוויזיה, בעיקר דרמות, וזכה למוניטין בשנת 2010 בעקבות התסריט זוכה פרס האוסקר שכתב לסרט "נאום המלך".
ביוגרפיה.
סיידלר נולד בלונדון כבן יחיד לסוחר הפרוות ברנרד סיידלר, שהוריו נספו מאוחר יותר בשואה. הוריו השתייכו למעמד הבינוני בבריטניה, והוא גדל רוב הזמן אצל אומנת. בתחילת מלחמת העולם השנייה עברה משפחתו לעיירה הקטנה לינגפילד, מחשש להתקפות הבליץ על לונדון, ולאחר מכן הפליגו בספינה לניו יורק, שם המשיך אביו במסחר הפרוות במשרד שפתח. במהלך הנסיעה באוקיינוס האטלנטי הותקפה ספינתם על ידי צוללת גרמנית, ודייוויד החל לסבול מאז מגמגום. במטרה לשקם את בנם, נהגו הוריו לעקוב ולהשמיע לו נאומים ברדיו של מלך בריטניה ג'ורג' השישי, שסבל בעצמו מגמגום כבד. במקביל השלים דייוויד בביתו סדרת טיפולי ריפוי בדיבור בשנות ה-40'. לאחר מספר כישלונות, הצליח בגיל 16 להשתלט על הגימגום, בין היתר גם בסיוע של שימוש בקללות.
סיידלר למד בבית הספר בניו יורק יחד עם הבמאי לעתיד פרנסיס פורד קופולה, ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת קורנל, שם התיידד עם הסופר תומאס פינצ'ון, והחליט לעסוק בכתיבה. הוא החל לעבוד בתרגום הדיבוב האנגלי של סרטי אימה יפניים, ולאחר מכן כתסריטאי עבור הסדרה "הרפתקאותיהם של הסיספריי", שצולמה בפיג'י בדרום האוקיינוס השקט. סיידלר התיישב בפיג'י ושימש כיועץ פוליטי לראש הממשלה במדינה.
סיידלר הגיע להוליווד בסוף שנות השבעים, והחל בכתיבת תסריט ל"טאקר: האיש וחלומותיו", אודות חייו של פרסטון טאקר (1903-1956 ,Tucker), יצרן ומעצב מכוניות אמריקאי חלוצי. הסרט שיצא לאקרנים רק בשנת 1988 היה מועמד לשלשה פרסי אוסקר אך לא זכה להצלחה מסחרית. סיידלר אף נקלע לסכסוך עם הבמאי של טאקר, קופולה, לגבי הקרדיט על חלקו בכתיבת התסריט. בעשורים הבאים עסק סיידלר יחד עם אשתו השנייה ז'קלין פדר בכתיבת סרטי טלוויזיה ומיני סדרות, בעיקר סרטי ביוגרפיה כמו "מליסה בארץ הפלאות" ו"אונאסיס: האיש עשיר ביותר בעולם".
נאום המלך.
הצלחתו הגדולה כתסריטאי קולנוע באה עם התסריט שכתב לדרמה ההיסטורית "נאום המלך", אודות המלך ג'ורג' השישי שהתגבר על הגמגום ממנו סבל בעזרתו של ליונל לוג (בגילומו של ג'פרי ראש, ששובץ לתפקיד על ידי סיידלר עצמו). סיידלר החל בתחקיר על הסרט עשרות שנים לפני מימושו. הוא יצר קשר בתחילת שנות השמונים עם בנו של ליונל, ולנטיין לוג שהחזיק ביומנים שאביו השאיר, והבטיח לו לסייע בפיתוח התסריט, בתנאי שהמלכה האם אליזבת תיתן את הסכמתה. סיידלר פנה לאלמנתו של ג'ורג' השישי, אך היא ביקשה ממנו לא לפרסם את הסיפור כל עוד היא בחיים, כי הזכרונות כואבים מדי עבורה. התסריטאי כיבד את הבקשה ושב לעבוד על הסרט רק בסוף שנת 2005, שלוש שנים לאחר מות המלכה בגיל 101. באותה שנה אובחן סיידלר כחולה בסרטן הגרון, ממנו החלים לבסוף. דודו של סיידלר שסבל אף הוא מגמגום, נשלח על ידי אביו (סבו של סיידלר) לפגוש את קלינאי התקשורת ליונל לוג.
אורט העולמי
דאר א-סאלאם
תולדות התיאטרון
רחל קורן
רחל הֵרינג קוֹרְן (בכתיב יידי: רחל ה. קאָרן; באנגלית: Rachel (Rokhl) Häring Korn; 15 בינואר 1898, גליציה – 9 בספטמבר 1982, מונטריאול, קנדה) הייתה משוררת וסופרת מן הבולטות והחשובות בספרות יידיש.
קורות חיים.
קורן נולדה באחוזה החקלאית "סוחה גוּרַה", בקרבת הכפר פּוֹדְלִיסְקי שבגליציה (כיום פידליסקי (Підліски), באוקראינה) כבת הבכורה מבין שלושה ילדים והבת היחידה במשפחה הכפרית היהודית; אזור מולדתה היה חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, ובשנת 1919 עבר לידי המדינה הפולנית החדשה (וכיום הוא בשטח אוקראינה).
שני הוריה היו צאצאים של אנשים שעסקו בחקלאות במשך כמה דורות. בגיל 12 התייתמה מאביה. בגדלה בחווה מבודדת באחת ממשקי הבית היהודים הבודדים בסביבה החלה בגיל די מוקדם לתאר בשירים את ההוויה הכפרית – בתחילה בפולנית, שהייתה שפת האם שלה. בתקופת מלחמת העולם הראשונה ברחה משפחתה לווינה. ב-1918 היא חזרה לגליציה המזרחית, שם נישאה להירש קורן בפשמישל (Przemyśl) וחייתה שם עד 1941. מסע מתוכנן של המשפחה לארצות הברית נמנע על ידי הכיבוש הסובייטי של מזרח פולין בשנת 1939. כשהגרמנים פלשו ביוני 1941 למזרח גליציה הייתה קורן בביקור אצל בתה בלבוב. היא נמלטה עם בתה לשטח הסובייטי ועברה את שנות המלחמה במחנה פליטים בטשקנט, אוזבקיסטן. בסופו של דבר הגיעה למוסקבה. בעלה, אחיה ואמה נשארו בפשמישל ולא ניצלו.