נולד בירושלים למנחם, יליד סלוניקי, ולאסתר לבית משפחת פרנס, דור 18 בירושלים. תחילת דרכו המוזיקלית החלה בעודו צעיר כשהתחבר למוזיקה יוונית וטורקית, ונכנס ללמוד בקונסרבטוריון ירושלים. בהמשך שימש כנגן חצוצרה בתזמורת המשטרה הבריטית, וכשסיים את שירותו החל לנגן בכינור, ואף בנה מספר כלי פריטה מאולתרים בהם ניגן בתחילת דרכו. בהמשך ניגן גם על עוד ומנדולינה, ולמד בכוחות עצמו את תווי הנגינה.
בשנת 1919 נישא למרים לבית מיזאן, ועבד לפרנסתו כנגן בהרכבים מוזיקליים שונים שאת חלקם הקים בעצמו. בשנת 1950 החל לשדר פינה קבועה ברדיו קול ישראל מדי בוקר לפני החדשות, שם ניגן נעימות כינור, לצד נגן העוד והמלחין עזרא אהרון, ואף שימש ככנר הראשי של תזמורת קול ישראל בערבית.
סגנונו המוזיקלי הורכב ממוזיקה יהודית-ספרדית, טורקית, יוונית וערבית, והיה חלק משני תתי-הסגנונות העיקריים המרכיבים את הסגנון הספרדי-ירושלמי. עם זאת, הורגש סגנונו הייחודי ביצירותיו. בשנים שלאחר הקמת המדינה, שילב ביצירותיו אלמנטים מודרניים שהושפעו מהמוזיקה הישראלית של אותם ימים, כשמטרתו הייתה לחשוף ולהביא את סגנון המוזיקה המזרחי בכלל, וסגנונו בפרט, לקהל רחב יותר, ואף להתאימו לריקודי שמחות.
תקופת השיא שלו כמוזיקאי הייתה בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20, ולמרות הפופולריות וההצלחה לה זכה, המשיך להתפרנס מעבודתו ככנר בהרכבים שונים באירועים משפחתיים וציבוריים, עד לפטירתו.
במשך השנים הלחין כ-300 שירים, רבים מהם של המשורר אשר מזרחי, ושיתף פעולה עם מוזיקאים יהודים שונים שעלו לישראל. אוסף לחניו ויצירותיו נמצא כיום במכון רננות, וניתן למצוא בו יצירות רבות הכוללות מערכות תפילה שלמות במקאמים שונים.
את רוב לחניו קיבץ לספר ״נגינות רחמים״, שם נמנים בין היתר לחניו המפורסמים חביבי יה חביבי, נגילה הללויה, אנא בחסדך, יה הצל יונה ועוד.
אחד מהתחומים שעמר תרם לו רבות היה ייסוד מקהלות בבתי הכנסת הספרדיים, כשהקים בשנות ה-40 את מקהלת "נעים זמירות ישראל" לנערים, וקבע בה סטנדרטים חדשים בתחום. היא פעלה בין השאר בבית הכנסת "זכור לאברהם" שבשכונת מחנה יהודה. בהמשך הקים וניהל עוד מספר מקהלות שנחשבו כטובות ביותר בתחומן בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. האחרונה והידועה שבהן הייתה "צעירי ציון". רבים מתלמידיו במקהלות אלו נמנים עם טובי החזנים והמוזיקאים, בהם דוד ריאחי, יחיאל נהרי, איציק קלה, חנוך אלבלק, מאיר לוי ועזרא ברנע.
הלך לעולמו בנובמבר 1975 (ז' בכסלו ה'תשל"ו) ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
כספית כלורית
כספית כלורית (באנגלית: Mercury (II) chloride) היא תרכובת אי-אורגנית לבנה, מוצקה וחסרת ריח.
כספית כלורית היא חומר רעיל ביותר (רעיל במגע, נשימה ובליעה).
מבנה.
מבחינה כימית, כספית כלורית איננה חומר יוני. היא אינה מצויה בצורה של יונים אלא התרכובת בנויה מאטום כספית אליו מחוברים בצורה קווית שני אטומי כלור מכל צד. זו אחת הסיבות שמסבירה את תכונותיה הפיזיקליות ואת העובדה שהחומר נוטה לעבור ישירות למצב צבירה גזי בעת חימום.
ייצור.
ייצור של כספית כלורית מבוסס על תגובה ישירה של כלור (Cl2) עם כספית (Hg):
Hg + Cl2 → HgCl2
או עם תגובה של מלח כספית חנקתית (HgNO3) עם חומצת מימן כלורי (HCl), לקבלת כספית כלורית (HgCl2), מים וגז חנקן דו-חמצני (NO2).
HgNO3 + 2 HCl → HgCl2 + H2O + NO2
שימושים.
לכספית כלורית שימושים בתעשיית הצילום, חומרי החיטוי (כקוטל פטריות וצמחים) ובתעשיית שימור העץ, וכן בתעשייה הכימית כמגיב וכזרז לתגובות. כיום יורד השימוש בחומר לאור רעילותו הרבה ולאור כניסתם של תחליפים טובים יותר.
השימוש העיקרי של כספית כלורית הוא בייצור של ויניל כלוריד מאצטילן וחומצת מימן כלורי.
C2H2 + HCl → CH2=CHCl
שימוש נוסף של החומר הוא כתוסף המונע קיטוב באלקטרוליטים של סוללות.
כספית כלורית משמשת כמגיב בסינתזות אורגנית, שם היא נוטה ליצור סגסוגות נוזליות (אמלגם) עם מתכות כדוגמת מגנזיום ואלומיניום. בעשותן זו, היא מונעת היווצרות של אידוש (שכבת פסיבציה) ובכך מכשירה את המתכת לבצע את הפעולה בתמיסה. כלומר היא משמשת כיזם לתגובה.
כספית כלורית משמשת גם להסרה של קבוצות גופרית בטבעות ציקליות.
בטיחות.
כל תרכובות הכספית רעילות ביותר, והן מסוכנת לבריאות האדם.
חשיפה לכספית או לתרכובות כספית תגרום נזק ברמה כזו או אחרת למערכת העצבים (בדגש על המוח, שם היא נוטה להצטבר), מערכת השתן, מערכת העיכול, מערכת הנשימה.
כספית משבשת את הפעילות התקינה של מוליכים עצביים ביניהם סרוטונין, דופמין ואצטילכולין.
הרעלת כספית משפיעה על הפן הנפשי והפיזי של האדם ומסוגלת ליצירת תסמינים נפשיים של דיכאון, חרדה, חוסר שקט, הפרעת קשב וריכוז, שינוי דרמטי במצבי רוח, ותסמינים פיזיים כמו: רעד בלתי נשלט בשרירים, נמלול, קשיי שמיעה וראייה, פגיעה בזיכרון, כאבי ראש, שינויים בלחץ דם, הופעת מחלות אוטואימוניות והפרעה בתפקוד בלוטת התריס.
ג'ון הארדינג
אלן פרנסיס "ג'ון" הארדינג, ברון הארדינג הראשון מפיטרטון (; 10 בפברואר 1896 - 20 בינואר 1989) היה פילדמרשל בצבא בריטניה אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ושימש כראש המטה הכללי הקיסרי בין 1952-1955.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו.
הארדינג נולד ב-10 בפברואר 1896 במחוז סאמרסט שבבריטניה, כבנם של פרנסיס ואליזבת הארדינג. ב-15 במאי 1914 הוא התגייס לצבא בריטניה כלוטננט משנה, והוצב בגדוד ה-11 (רובאי פינסבורי) של רגימנט לונדון. ב-1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, צורף לקורפוס המקלעים, ובאוגוסט של אותה שנה לחם במערכת גליפולי. במרץ 1917 הועלה לדרגת לוטננט והועבר לרגימנט סאמרסט. הוא לחם בקרבות במזרח התיכון, והשתתף בין היתר בקרב עזה השלישי בנובמבר של אותה שנה, ועל חלקו בקרב קיבל את הצלב הצבאי.
בתקופה שבין מלחמות העולם, הוא אימץ לעצמו את השם "ג'ון", אשר הפך לפופולרי בקרב חבריו. ב-1921 הוא נשלח להודו. ב-11 באוקטובר 1923 הועלה לדרגת קפטן. לאחר מכן למד במכללה לפיקוד ומטה, וב-1930 הוצב במטה פיקוד הדרום. ב-1933 הועבר למטה הבריגדה ה-13, וב-1 ביולי 1935 הועלה לדרגת מייג'ור ומונה למפקד פלוגה בגדוד ה-2. הוא שרת תקופה מסוימת באגף המבצעים של משרד המלחמה, לפני שב-1 בינואר 1938 הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, מונה הארדינג למפקד הגדוד ה-1 שברגימנט סאמרסט. הגדוד שלו השתתף בדיכוי מרידות מקומיות בווזיריסטן, והוענקה לו דרגה זמנית של בריגדיר. בספטמבר 1940 הוא הוצב במטה פיקוד המזרח התיכון, ובדצמבר של אותה שנה מונה לראש מטה חיל המדבר המערבי, והשתתף בקרבות הפלישה האיטלקית למצרים. במקביל הוענקה לו דרגת מפקד במסדר האימפריה הבריטית. ב-6 באפריל 1941, נפלו ריצ'רד אוקונור מפקד חיל המדבר המערבי ופיליפ נים בשבי קורפוס אפריקה הגרמני, והועברו לשבי באיטליה. בשל כך, תפס הארדינג את הפיקוד באופן זמני על חיל המדבר המערבי. ב-9 באוגוסט של אותה שנה הוענקה לו דרגת קבע של קולונל, וכן אות השירות המצוין. בספטמבר 1941, אורגן חיל המדבר המערבי מחדש, והפך להיות הקורפוס ה-13. הארדינג מונה לראש מטה הקורפוס. ב-14 בספטמבר 1942 הוענקה לו דרגה זמנית של מייג'ור גנרל, והוא מונה למפקד דיוויזיית השריון ה-7 ("עכברי המדבר"), אשר הייתה חלק מהקורפוס ה-13 שהיה חלק מהארמייה השמינית. במהלך קרב אל-עלמיין השלישי, הוא הוביל בעצמו את כוחות הדיוויזיה לקרב, ונפצע מפגיעת רסיס פגז.
בנובמבר 1943 הוחזר לבריטניה, מונה למפקד הקורפוס ה-8, והכין אותו לקראת פלישת בעלות הברית לאיטליה. לאחר מכן מונה לראש מטה קבוצת הארמיות ה-15, תחת פיקודו של הרולד אלכסנדר. קבוצת הארמיות לחמה בזירה האיטלקית, כשתחת פיקודה פועלות הארמייה האמריקנית החמישית והארמייה הבריטית השמינית. ביולי1944 כבשה קבוצת הארמיות את רומא, ובדצמבר 1944 החליף הגנרל האמריקני מארק קלארק את אלכסנדר בפיקוד על קבוצת הארמיות, אולם הארדינג נותר ראש מטהו. במרץ 1945 החליף הארדינג את סידני קירקמן בפיקוד על הקורפוס ה-13, ולחם עמו במתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה כשתחת פיקודו פועלת הדיוויזיה ההודית ה-10 לצד קבוצת קרב איטלקית. הקורפוס שלו כבש את טריאסטה, ונעצר עם כניעת הכוחות הגרמניים באיטליה ב-2 במאי. על חלקו במהלך המלחמה הוענקה לו דרגת אביר מפקד במסדר האמבט, ודרגת מפקד בלגיון ההצטיינות מנשיא ארצות הברית הארי טרומן.
לאחר המלחמה.
ב-19 באוגוסט 1946 הועלה לדרגת לוטננט גנרל ובנובמבר של אותה שנה מונה למפקד כוחות היבשה הבריטיים באגן הים התיכון. ביולי 1947 הוא מונה למפקד פיקוד הדרום. במקביל, החל מ-28 ביולי 1949 פיקד על כוחות היבשה הבריטיים במזרח הרחוק במהלך השלבים הראשונים של המעורבות הבריטית במלאיה כנגד הכוחות הקומוניסטיים במדינה. ב-9 בדצמבר 1949 הועלה לדרגת גנרל מלא, וב-21 באוקטובר 1950 מונה ליועצו הצבאי של ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת. ביום הולדתו של המלך ב-1951, העלה אותו המלך לדרגת אביר הלב הגדול במסדר האמבט. ב-30 באוגוסט של אותה שנה הוא מונה למפקד ארמיית הריין אשר הוצבה בגרמניה. ב-1 בנובמבר 1952 החליף את ויליאם סלים בתפקיד ראש המטה הכללי הקיסרי, ושימש בתפקיד בעת דיכוי מרד המאו מאו בקניה. ב-21 ביולי 1953 הוא הועלה לדרגת פילדמרשל. ב-29 בספטמבר 1955 הוא פרש מהצבא.