כמו כן עבד באגף לתרבות תורנית במשרד החינוך. במסגרת עבודתו באגף הוציא ספרים המיועדים למדריכי נוער - "שבת בשבתו", ובו שיחות על פרשת השבוע, ו"פרקי אבות" על פרקי אבות, שיצא במקור בחוברות נפרדות ורק בהמשך אוגד לספר. בשני הספרים הללו יש רעיונות לדיונים המשלבים את המקורות היהודיים עם תרבויות העולם. השכלתו הרחבה ושליטתו בשפות רבות, איפשרה לו להביא חומר מגוון וייחודי.
מסוף שנות ה-60 ועד פרישתו לגמלאות ב-1995 עבד בבית הספר לעובדי הוראה בכירים של משרד החינוך, שבו נערכו השתלמויות למנהלים ומפקחים.
במקביל, מתחילת שנות השבעים עד 1994, כיהן כמרצה בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית, ובמשך רוב שנות עבודתו שם שימש כראש המגמה לדידקטיקה.
בין השנים 1979 עד 1988, ניהל את המכון להדרכה בשדה של החברה להגנת הטבע, ששכן בהר גילה, ובו עסק בהכשרה דידקטית של המדריכים, כולל הכרה של מקורות היהדות, ובניית ספרייה בנושאי הדרכה.
בשירות המילואים שירת בענף השכלה של קצין חינוך ראשי, ועבד עם מורות חיילות שעבדו בהקניית הלשון העברית והשכלת יסוד לחיילים הזקוקים לכך.
בהשפעת עבודתו במושבי עולים מעדות המזרח בפרוזדור ירושלים ובחבל לכיש, החל כבר בשנות השישים להיאבק על שילוב התרבות של עדות המזרח במערכת החינוך. בשנת 1976 יזם את הקמת המרכז לשילוב מורשת יהדות המזרח במשרד החינוך. בשנים 1974–1978 שימש כיועץ בתוכנית הטלוויזיה החינוכית "הילדים משכונת חיים" – התוכנית הראשונה שיוחדה לתלמידים טעוני טיפוח, ושבלטה בה השתתפות ילדים בני עדות המזרח. במשך כל השנים האלה הוציא פרסומים הן בנושא של עדות ישראל והן בתחום של תלמידים טעוני טיפוח והאינטגרציה בחינוך. בשנת 1996 קיבל את פרס החינוך בבית הנשיא על מפעל חיים על עבודתו החלוצית בתחום שילוב מורשת יהדות המזרח בחינוך.
שטאל שלט בשפות רבות, ובשנותיו האחרונות התחיל לכתוב ספרים בתחום הלשון. הוא הספיק להוציא שני ספרים בתחום זה: "מילון דביר דו-לשוני אטימולוגי לערבית מדוברת ולעברית", וכן ספר בשם "מוצא המילים", העוסק במקורן של מילים נפוצות בעברית, מרבדים שונים שלה.
חמש שנים לאחר פטירתו יצא ספרו "מוצא השמות", ספר שסיים לכתוב ימים ספורים לפני מותו.
עיזבון של מאות ביטויים שאסף היו לעזר בכתיבת המילון של רוביק רוזנטל, "מילון ביטויים של העברית החדשה". ב"מילון הצירופים" של רוזנטל, שיצא לאור ב-2009, נעשה שוב שימוש רב בעזבונו של שטאל.
אברהם שטאל נפטר באביב 2000 ממחלה ממארת, בגיל 67.
פרסם עשרות רבות של מאמרים וספרים בתחומי חינוך ודרכי הוראה, מורשת עדות ישראל, יהדות, לשון, חומרי עזר להדרכה וספרי לימוד. בשנותיו האחרונות כתב ביבליוגרפיה של פרסומיו, שכללה למעלה משלוש מאות פריטים.
הערות שוליים.
רוברט פוריסון
זכריה בראשי
חכם זכריה בראשי (נטען כי נולד בשנת ה'תר"ס, אפריל 1900, ללא סימוכין רשמיים - 6 במרץ 2017, ח' באדר ה'תשע"ז) היה דרשן ירושלמי, בעל אות "יקיר ירושלים" (1980). נודע בעיקר בשל גילו המבוגר.
ביוגרפיה.
נולד בכפר בראשי שבכורדיסטן העיראקית לשמחה ולאליהו. נטען כי נולד בשנת 1900 (ה'תר"ס) (טענה שלפיה היה האדם המבוגר ביותר בישראל עד לתאריך מותו), אך טענה זו לא הוכחה באמצעות מסמכים רשמיים. אביו עסק בין היתר באריגת שטיחים והוא למד ממנו מלאכה זו והתפרנס ממנה.
למד בתלמוד תורה בכורדיסטן ונהג לדרוש בפני הציבור. בשנת 1934 (ה'תרצ"ד) ניסה להשיג אישור עלייה לארץ ישראל, ובשנת ה'תרצ"ו (1936) הצליח לעלות.
לאחר עלותו התחיל לעבוד בעבודות בניין והמשיך לדרוש בבתי כנסת. הוא נמנה בין מקימי הארגון של יהודי כורדיסטן בישראל וכן עם המוציאים לאור של כתב העת של יהודי כורדיסטן הנקרא "התחדשות" שהופיע במספר כרכים.
משנת 1950 (ה'תש"י) עבד בעיריית ירושלים במחלקת החינוך. שנים מאוחר יותר הכשיר עולים לעבוד כפועלים מטעם העירייה. בשנת ה'תש"ל (1970) היה בין חברי מועצת הפועלים בירושלים, חבר מרכז העובד הדתי ופעיל במסגרת ארגון הגמלאים. בשנת 1980 (ה'תש"ם) נבחר להיות אחד מ"יקירי ירושלים" עקב פועלו למען העיר ירושלים ולמען העדה הכורדית. הוא קיבל את האות מידי נשיא המדינה, יצחק נבון ומראש עיריית ירושלים, טדי קולק.
"תעודת אזרח ותיק של כבוד" ניתנה לו מטעם סגנית השר לאזרחים ותיקים, לאה נס בשנת 2012.
אשתו ושלושה משמונת ילדיו נפטרו בחייו.
הלך לעולמו ב-6 במרץ 2017 (ח' באדר ה'תשע"ז), ונקבר בהר המנוחות.
סטשוב
סטשוב (או סטאשוב; בפולנית: Staszów), היא עיירה בפולין, לשעבר עיירה יהודית (שטעטל), אשר תחת הכיבוש הנאצי בוצע בה רצח המוני.
העיירה ממוקמת בפרובינציית שְביינטוקשיסקיֵיה, כ-54 ק"מ דרום-מזרח מהעיר קיילצה, ומשמשת, למעשה, כבירה של מחוז סטשוב.
היסטוריה של העיירה.
האזכור הראשון של העיירה היה ב-1241, כאשר במהלך הפלישה המונגולית לאירופה הכפר סטשוב נשרף יחד עם הכנסייה הקהילתית שלו שהייתה עשויה מעץ. בשנת 1345 נבנתה כנסיית אבן חדשה ע"ש סנט ברתולומאוס , ובשנות הארבעים של המאה ה-14 הוזכר הכפר סטשוב ב-"Liber Beneficiorum Dioecesis Cracoviensis" של יאן דלוגוש. בתחילת המאה ה-16 הייתה לסטאשוב כיכר שוק עם בית עירייה, מוקפת בתי מגורים. ראשוני היהודים התיישבו בסטשוב עם הכרזתה לעיר ב-1526, וכעבור זמן קצר קמה במקום קהילה מאורגנת. בשנת 1580 הייתה העיירה לאחד המרכזים של הרפורמציה הפרוטסטנטית בפולין קטן, עם "האחים הפולנים" (Bracia Polscy) שפעלו שם. העיירה השתייכה לכמה משפחות אצולה, כולל אופלינסקי וטנצ'ינסקי (Tęczyński). ב-1610 העלילו על היהודים עלילת דם בתואנה לרצח פולחני. נערך משפט נגדם, שלאחריו גורשו מן העיר. גם לאחר הגירוש, נותרו כמה יהודים, שגם כן סבלו מעלילות דם.
רשמית בוטל האיסור על ישיבת יהודים בסטשוב רק 80 שנה לאחר גירוש היהודים, ב-1690. מספר היהודים אז גדל במהרה והקהילה היהודית חידשה את פעילותה. בשנת 1709, כמה שנים לאחר פרוץ המגפה השחורה, סטאשוב נכבשה והושמדה על ידי השוודים (ראה: המלחמה הצפונית הגדולה). ב-2 במאי 1718, מי שהייתה אז הבעלים של סטשוב, אלזבייטה שיניאוסקה, שיחקה תפקיד חשוב בהתפתחותו של היישוב היהודי בסטשוב, כשאר העניקה ליהודים כתב זכויות, שכלל היתר לבנות בית כנסת ולהקים בית קברות. ב-1731 סטשוב הייתה שייכת למשפחת האצולה צ'רטוריסקי, ומיד לאחר מכן אוגוסט צ'רטוריסקי בנה בניין עירייה חדש עם מגדל שעון. בשנת 1795 סטשוב סופחה בידי אוסטריה למחוז מערב גליציה, ולאחר מכן, במהלך המלחמות הנפוליאוניות, הייתה לחלק מדוכסות ורשה, שמאוחר יותר נשלט על ידי הרוסים כפולין הקונגרסאית. בשנת 1815, בפעם הראשונה אי פעם סטשוב הפכה למושב המחוז. תושביה השתתפו גם ב"מרד נובמבר" וגם ב"מרד ינואר", ולכן ממשלת רוסיה החליטה כי חיל המצב הרוסי הקיסרי של 800 חיילים יוצב שם. ב-1900 סטשוב הייתה למרכז סחר מקומי, עם מבשלת בירה, כמה טחנות ומפעלים אחרים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, סטשוב הייתה אזור לחימה כבד בין הרוסים לבין האוסטרו-הונגרים. העיירה החליפה ידיים מספר פעמים, עד שבנובמבר 1918 הייתה חופשייה. זמן קצר לאחר מכן, היא הפכה לחלק ממחוז של סנדומייז' בפרובינציית קיילצה, וב-1930, האוכלוסייה שלה מנתה 10,000 איש, כשמחצית מהם היה יהודים. סטשוב הייתה מרכז חשוב של התנגדות אנטי-גרמנית, שבה פעלה תנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה, ה-Jędrusie והארמייה קריובה. הגרמנים נסוגו בינואר 1945, לאחר הלחימה וההפצצה האווירית על העיר, 80% ממנה נהרס.
השואה בסטשוב, "יום ראשון השחור".
סטשוב הייתה מבין המקומות אשר נכבשו על ידי גרמניה הנאצית והיהודים בה נרצחו בהמוניהם. לעיירה זו הועברו גם יהודי אושייק. "ספר סטשוב" הידוע, מכיל דו"ח מפורט של עדי ראייה על החיים בגטו וההשמדה ההמונית ב"יום ראשון השחור" (8 בנובמבר 1942).
על פי עדות "ספר סטשוב", בלילה שלפני "יום ראשון השחור", אובארסטורמפורהר שילד הורה לשוטרים היהודים להנחות את כל היהודים בעיירה להיות נוכחים בשמונה בבוקר בכיכר השוק. כל מי שלא יציית להוראה זו יירו בו. בשעה שמונה בבוקר, כ-5,000 יהודים, צעירים ומבוגרים, התכנסו בכיכר העיר במטרה להתחיל בצעדת המוות שלהם. בשעה עשר, שילד נתן את ההוראה: "צעדו!", אז האנשים החלו בצעדה וברגע שהגיעו לרחוב קרקובסקה, הרוצחים ירו לעבר המוני האנשים, כשהם ממלאים את כל הרחוב בקורבנות חפים מפשע. הדם זרם מרחוב קרקובסקה לעבר הנהר. הצעדה של יהודי סטשוב גררה אותם משצ'וצ'ין וסטופניצה לעבר מחנה ההשמדה בלז'ץ. למעלה מ-1,000 יהודים הגיעו לסטופניצה. בכפר ניז'ני, 9 ק"מ מסטשוב, נחפר קבר המונים ל-740 קורבנות.
אלו שלא הגיעו בשמונה בבוקר לכיכר השוק, נרצחו בבתיהם. כל אלה שנהרגו בסטשוב עצמה, ביום של הטבח, הובאו לקבורה בקבר המונים אחד בבית הקברות היהודי. מספר רב יותר של יהודים, שהוחזקו לעבודה קשה או הוחבאו בבונקרים, נהרגו כתוצאה מכך או הובלו במשלוחים למחנות ריכוז.
בית הקברות היהודי המקורי.
בית הקברות היהודי הוא בן למעלה מ-175 אך לא נשמר ובנקודת זמן מסוימת הוא אף הוחלף, ללא השארת עקבות, במגרש משחקים. בית הקברות היהודי החדש, כשני שלישים מייל ממרכז סטשוב, היה מגרש ריק. מצבות הקברים הובלו החוצה בעגלות הנאצים, כדי להשתמש בהם לריצוף אבנים בדרכי בוץ ונמכרו לחברת בנייה מטעם רשויות מוניציפליות, לאחר המלחמה, כאשר שום יהודי לא שב כדי לטעון עליהם בעלות.