יעקב מנצור, (כ"ז בכסלו תרפ"ה, 24 בדצמבר 1924 - כ"ג בטבת תש"ף, 20 בינואר 2020) היה פרופסור בחוג ללשון עברית באוניברסיטת חיפה. עסק בחקר הלשון העברית ובחקר הערבית היהודית ופרסם ספרים ומאמרים בתחומים אלה.
חייו.
מנצור נולד בבגדאד, עיראק לצאלח מנצור, מדפיס ומו"ל. בשנת 1929 עלה עם הוריו ארצה, לירושלים. מנצור למד בבית הספר העממי "דורש ציון" ובבית המדרש למורים "מזרחי". באוניברסיטה העברית בירושלים למד בחוגים: לשון עברית, מקרא, שפה וספרות ערבית, ובשנת 1949 קיבל תואר מוסמך במדעי הרוח. בשנת 1965 קיבל את התואר "דוקטור לפילוסופיה". בתקופת לימודיו באוניברסיטה לתואר מוסמך שימש כמורה בבתי ספר יסודיים.
מנצור היה חבר בארגון ההגנה, ובתחילת מלחמת העצמאות התגייס לצה"ל ושירת בגדוד מוריה.
לאחר שחרורו מצה"ל המשיך לעבוד בהוראה. בשנים 1952–1953 עבד בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי והיה ממונה על אולם הקריאה בטרה-סנטה, משכנה הארעי של האוניברסיטה באותם הימים. לאחר מכן מונה לאסיסטנט ולימד הבעה עברית באוניברסיטה העברית בירושלים ובשלוחותיה בתל אביב ובחיפה.
מנצור היה עוזרו של פרופ' טור-סיני בעריכת הכרכים האחרונים של מילון בן יהודה, שעדיין לא יצאו לאור.
בשנים 1958 -1957 לימד במחלקה ללשונות שמיות באוניברסיטת לידס, באנגליה.
בשנים 1959 עד 1961 שימש כמזכיר מדעי באקדמיה ללשון העברית.
בשנת 1964 החל לעבוד באוניברסיטת בר-אילן. היה בין מקימי המחלקה לערבית ועמד בראשה, והמשיך לעבוד בה במשרה חלקית עד 1979.
בשנים 1967 עד 1993 עבד באוניברסיטת חיפה, הקים בה את החוג ללשון עברית ועמד בראשו בשנים 1973–1975, 1979. מנצור שימש באוניברסיטה בתפקידים שונים ובהם: יו"ר ועדת המחקר הראשונה שהקים באוניברסיטה, יו"ר ארגון הסגל האקדמי, ודיקן הפקולטה למדעי הרוח. בשנת 1994 פרש לגמלאות.
מנצור מילא תפקידים ופעילויות במוסדות שונים ובכללם בין היתר: חבר יועץ באקדמיה ללשון העברית, חבר הקורטוריון של מוסד ביאליק, יו"ר המועצה האקדמית של המכון לחקר יהדות בבל במרכז מורשת יהדות בבל, יו"ר הוועדה להכנת תוכנית לימודים להוראת הלשון העברית בבתי ספר ערביים.
בנוסף לאלה שימש חבר סגל אורח במוסדות להשכלה גבוהה בחו"ל. השתתף והרצה בכנסים מדעיים בישראל ומחוצה לה.
מנצור היה נשוי לאביבה, מורה בתיכון, והתאלמן ממנה ב-2018.
נפטר ב-20 בינואר 2020. הותיר אחריו בן ובת: ישי, פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב, וטלי דגן, אדריכלית.
מחקריו.
תחומי המחקר המדעיים העיקריים שלו היו בלשנות עברית ובלשנות ערבית-יהודית.
נושא הדוקטורט שלו היה 'הפסוק הפעלי ב"תמול שלשום" - פרק בחקר התחביר של ש"י עגנון'. העבודה נעשתה באוניברסיטה העברית בירושלים בהנחייתו של פרופ' חיים רבין. מנצור המשיך לחקור את סגנונו של עגנון ואת השינויים שחלו בלשונו במהדורות השונות של כתביו. כן עסק בחקר הלשון העברית של ימינו ובבעיותיה, לשון תקנית ותת-תקנית, משלבים וכיוצא בזה. את מחקריו בנושאים אלה פרסם בספרים ובמאמרים בכתבי עת מדעיים.
בתחום הערבית-היהודית עסק מנצור בלהג הערבית המדוברת של יהודי בגדאד. הוא תיאר את הלהג בנושאים שונים: תורת ההגה, תורת הצורות, אוצר המילים וכדומה, תוך השוואה לערבית הספרותית וללהגי בגדאד האחרים. העבודה נעשתה על סמך הקלטות שהקליט בישראל מפיהם של ישישים שחיו רוב ימיהם בבגדאד. חלק ניכר מהקלטות אלה שפרסם מנצור בספריו, הוכנסו לאתר שהקימה אוניברסיטת היידלברג שבגרמניה. האתר כולל הקלטות של להגים שונים העומדים בפני כליה במטרה לשמרם.
על סמך מחקריו שהתפרסמו בספרים ובמאמרים רבים בכתבי עת מדעיים נחשב מנצור בקרב הקהילה המדעית בישראל ומחוצה לה למומחה בחקר הערבית המדוברת של יהודי בגדאד.
כשהוצאת בריל תכננה להוציא לאור אנציקלופדיה ללשון הערבית בחמישה כרכים, פנו אל מנצור לכתוב בה ערך על הלהג של יהודי בגדאד. הערך שכתב "Baghdad Arabic, Jewish"' התפרסם בכרך א' של האנציקלופדיה.
חסידות רוזבדוב
חסידות רוזבדוב (יידיש: ראזוואדאוו) הייתה חסידות גליציאנית, ענף מחסידות דז'יקוב שמגזע רופשיץ. הראשון בחסידות היה רבי משה הורוביץ.
תולדות החסידות.
רבי משה נולד בסביבות שנת תקפ"ד לחיה ולרבי אליעזר הורוביץ מדז'יקוב. נישא לבתו של רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים מסיגט. כיהן ברבנות רוזבדוב לאחר פטירת אביו החל לכהן באדמו"רות רוזבדוב. היה אהוד על בני עירו ואף היו מכנים את עצמם "בני רבי משה הורוביץ". נפטר בי' בסיוון תרנ"ד. בניו היו רבי צבי, רבי אברהם חיים מפלאנטש ורבי יצחק אבי חסידות סטוטשין. חתניו היו רבי צבי אלימלך מבלאז'וב, רבי שלום דוד מדז'בנה, רבי אריה לייביש מגריבוב ורבי אלימלך אהרן שניאור זלמן טברסקי מקרוסנה.
בנו הגדול רבי צבי הירש מילא את מקומו ברבנות ואדמו"רות. נולד בערך בשנת תר"ט. נישא לבתו של רבי יחיאל וגשל מפריסטיק ובזיווג שני לבתו של רבי משה זילברפרב חתנו של רבי חנוך מאלעסק. בזמן מלחמת העולם הראשונה עבר לווינה ואחרי המלחמה חזר לגליציה והתיישב בריישא בה נפטר בי' בחשוון תרע"ט. נקבר ברוזבדוב. חתניו היו רבי יעקב עפשטיין (בן רבי לייבוש מאוז'רוב), רבי חיים מאנטניא, רבי אלימלך הורוביץ ממעליץ ורבי יעקב יצחק מבארנוב.
רבי אפרים, בנו של רבי צבי מילא את מקומו ברבנות ואדמו"רות. נולד בערך בשנת תר"ל. היה חתנו של דודו רבי אברהם חיים מפלאנטש. נמלט עם אביו בזמן מלחמת העולם הראשונה. נסע למערב אירופה לאסוף כסף ובשנת תר"צ חזר לרוזבדוב. נפטר בשנת תרצ"ב. חתניו היו בן דודו רבי אליעזר מריבטיטש ורבי מנחם מנדל השני מזידיטשוב.
בניו רבי נפתלי ורבי משה מילאו את מקומו ברבנות ואדמו"רות. רבי נפתלי נולד בערך בשנת תר"נ. נרצח בשואה בלבוב. רבי משה נולד בערך בשנת תר"ס. היה חתן קרובו רבי אליעזר הורביץ מגרודז'יסק. בזמן המלחמה ברח מזרחה והגיע ללודמיר שם נתפס על ידי הנאצים ונשרף חי בעודו לבוש בטלית ותפילין.
בנים נוספים של רבי צבי היו רבי מנשה רבי שלמה ורבי שמחה:
פלאנטש.
רבי אברהם חיים נולד לרבי משה מרוזבדוב בשנת תר"י. כבר בצעירותו היה נחשב לתלמיד חכם גדול. נישא בגיל 13 לבתו של הרב בצלאל וויינבערגער. כיהן ברבנות פלאנטש ולאחר פטירת אביו גם באדמו"רות. לאחר זמן גירשה ממשלת פולין את האזרחים הזרים ורבי אברהם חיים התיישב ברדומישלא. בשנת תרע"א התיישב בריישא. בזמן מלחמת העולם הראשונה נמלט להונגריה ואחרי המלחמה חזר לריישא. התפרסם כבעל דבקות, התפלל בהתלהבות ולא ישן על מיטתו במשך 40 שנה. היה בעל מנגן גדול. בין שיריו מפורסם השיר ביידיש "שבת איז טייער", המתאר את סדר יום השבת. נפטר בכ"ט בתשרי תרע"ט. בניו רבי אליעזר ורבי דוד כיהנו אחריו. שאר ילדיו היו רבי שלמה (חתן רבי יחיאל מפאקשנוויץ) שנפטר בצעירותו וחתניו רבי אלימלך מיאסלה, רבי יואל טייטלבוים מסאטמר ואחיינו רבי אפרים מרוזבדוב.
ניגוני רוזבדוב.
השירה ברוזבדוב הייתה מבוססת על ניגוני רופשיץ ודז'יקוב אך האדמו"רים הלחינו ניגונים רבים אחרים. ניגוני רוזבדוב בדרך כלל מורכבים מבית אחד או שנים, של השתפכות של "בכי" או שמחה, להבדיל מניגוני דז'יקוב (מהתקופות המאוחרות) שהיו ארוכים ומורכבים וחלקם "ממלכתיים" בסגנון מרש. ברוזבדוב היו מספר ניגונים לכל אחד מזמירות השבת וחלוקת השירה הייתה לפי שבתות רגילות ושבתות חגיגיות כמו שבת שחלה ביום טוב או שבת חנוכה. לחלק מהזמירות הייתה חלוקה לפי תקופות השנה ואף לפי חודשי השנה.
ירמיה דמן הוציא ארבעה דיסקים בשם "עתיקא קדישא" (ליל שבת, סעודת שבת בבוקר, סעודה שלישית וימים נוראים) של ניגוני בית אביו, יצחק דמן (איטש'ע), שנולד ברוזבדוב והיה חסיד רוזבדוב. רוב הניגונים מקורם ברוזבדוב-רופשיץ. הדיסקים גם כוללים את נוסחאות רוזבדוב לקטעים הנאמרים בסעודות השבת כ"רבונו של עולם" לפני קידוש ליל שבת או קטע הזוהר בסעודת שבת בבוקר.
אוניברסיטת פוטסדאם
אוניברסיטת פוטסדאם (בגרמנית: Universität Potsdam) היא אוניברסיטה בעיר פוטסדאם במדינת המחוז ברנדנבורג, גרמניה. האוניברסיטה משתרעת על פני 4 קמפוסים כולל הארמון החדש בארמון סנסוסי ופארק בלבסברג.
אוניברסיטת פוטסדם היא האוניברסיטה הגדולה ביותר של ברנדנבורג, ויש לה מוסדות חיצוניים רבים.
האוניברסיטה נוסדה בשנת 1991 כמיזוג של המכללה לחינוך של קרל ליבקנכט ומכללת ברנדנבורג, יחד עם מספר מוסדות קטנים אחרים. לאור העובדה שבסיסה של האוניברסיטה היא המכללה לחינוך, הרי שכיום עדיין מושם הדגש על הכשרת מורים.
רייפמן
משבר החובות באירופה
דיבורית
דיבורית היא התקן המאפשר לדבר בטלפון סלולרי בלי שיהיה צמוד לפניו של הדובר. לדיבורית שתי וריאציות:
דיבורית במכונית.
דיבורית במכונית מורכבת ממיקרופון הנמצא לא רחוק מראשו של הנהג, מרמקול שדרכו נשמעת שיחת הטלפון, מעריסה שבה מונח הטלפון ומחיווט ומנגנון אלקטרוני המחברים בין הטלפון ובין המיקרופון והרמקול. בדור הראשון של הדיבוריות היה החיבור בין הטלפון לדיבורית חיבור פיזי, באמצעות שקע מתאים בטלפון. כיוון שכל יצרן עיצב שקע זה בדרכו (ולעיתים בדרכים אחדות), ללא תקן מחייב, התאימה כל דיבורית רק לדגם מסוים של טלפון. בדור השני של הדיבוריות, שהתפתח בעשור הראשון של המאה ה-21 הוחלף הקשר הפיזי בקשר אלחוטי בטכנולוגיית בלוטות'. שינוי זה מאפשר לכל טלפון התומך בטכנולוגיה זו להתחבר לכל דיבורית מסוג זה.
במכשיר טלפון המצויד ביכולת של חיוג קולי, נעשה גם החיוג, ליעדים המוכרים לטלפון, ללא שימוש בידיו של הנהג. בחלק מהדיבוריות משמש מקלט הרדיו שבמכונית כתחליף לרמקול של הדיבורית, כולל מעבר אוטומטי משידור רדיו להשמעת הטלפון, כאשר נכנסת שיחה או יוצאת.