בעקבות תקיפת האוהד, השעתה הנהלת הליגה את קוב. כמחאה על השעייתו של כוכב הקבוצה ועל חוסר ההגנה של שחקנים מפני אוהדים, החליטו שחקני הטייגרס לשבות מהמשחק מול פילדלפיה. במהלך משחק זה, הפסידו הטייגרס 4-2 לאחר שהחליפו את ההרכב הפותח בשחקני מכללות ובשני מאמנים. השביתה הסתיימה כאשר קוב הפציר בחבריו לקבוצה לחזור לשחק. לדבריו, אירוע זה הוביל להיווצרות של "איגוד שחקני הבייסבול", גרסה מוקדמת של מה שמכונה היום ארגון שחקני המייג'ור ליג בייסבול.
קוב, במהלך הקריירה שלו, היה מעורב בתקריות אלימות רבות, הן על המגרש והן מחוצה לו. פעם אחת הוא רב עם השופט בילי אוונס, והשניים הפסיקו להרביץ רק אחרי שקהל הצופים הפריד אותם זה מזה. פעם סטר לנער מעלית שחור בבית המלון בו התאכסן על היותו "שחצן". כשאחד השומרים, גם הוא שחור, התערב, שלף קוב סכין ודקר אותו בבטנו. העניין יושב אחר כך מחוץ לכותלי בית המשפט.
1915-1921.
בעונת 1915 קבע קוב את שיא גנבות הבסיס לשחקן בעונה אחת - 96 גנבות. השיא החזיק מעמד כמעט חמישים שנה ונשבר רק בשנת 1962 על ידי מורי ווילס. רצף חמש הזכיות של קוב בתואר אלוף החבטות של הליגה הסתיים בשנה שלאחר מכן, כאשר קוב חבט לממוצע של 371. ואילו טריס ספיקר חבט לממוצע של 386.
ב-1917 קבע קוב רצף של 35 משחקים עם לפחות חבטה אחת מוצלחת, ובכך היה לשחקן היחיד בהיסטוריה שקבע שני רצפים של לפחות 35 משחקים עם חבטה אחת. במהלך הקריירה שלו, הוא קבע שישה רצפים של לפחות עשרים משחקים עם חבטה אחת - נתון שמציב אותו במקום השני אי פעם (שני רק לפיט רוז, שקבע שבעה רצפים).
באוקטובר 1918 התגייס לצבא ארצות הברית, ונשלח למפקדת חיל המשלוח בשומון, צרפת. קוב שירת 67 ימים מעבר לים, כשאחריהם הוא זכה ל"שחרור של כבוד" וחזר לארצות הברית. במהלך שירותו קיבל קוב דרגת קפטן, ושירת תחת פיקודו של נשיא קבוצת סנט לואיס קרדינלס, מייג'ור בראנץ' ריקי. תחת חיל זה שירתו גם כוכבי בייסבול אחרים, דוגמת כריסטי מת'יוסון וג'ורג' סיסלר. רובם הוצבו בחטיבות האש והגז של החיל הכימי, שם הוכשרו החיילים להגנה ממתקפות כימיות על ידי חשיפתם לתאי גז בתנאים מבוקרים. לאחר מספר שנים, התברר שהחשיפה לגז היא זו שגרמה להתפרצות השחפת אצל כריסטי מת'יוסון, ובסופו של דבר למותו בערב הוורלד סיריס 1925.
ב-19 באוגוסט 1921, במהלך המשחק השני של ה-double header נגד בוסטון רד סוקס, חבט קוב את החבטה ה-3,000 שלו. הוא עשה זאת בגיל 34, ועד היום הוא השחקן הצעיר ביותר שהגיע להישג זה. בנוסף, הוא השחקן שעשה זאת במספר ניסיונות החבטה (at-bats) הקטן ביותר - 8,093.
בשנת 1920, מיד עם מעברו לניו יורק יאנקיז, החל בייב רות' לבסס את עצמו כחובט חזק ועוצמתי - תכונה שקוב לא ניחן בה. כאשר הטייגרס הגיעו לראשונה לניו יורק על מנת לשחק מול היאנקיז, העיתונים הציגו את המפגש כעימות בין שני הכוכבים שכל אחד מהם ייצג סגנון משחק שונה. בסופו של המפגש, ידו של רות' הייתה על העליונה לאחר שחבט שלושה הום ראנס וטריפל אחד (חבטה לבסיס שלישי), ואילו קוב חבט רק סינגל אחד (חבטה לבסיס ראשון).
בזמן שהפופולריות של רות' עלתה, קוב החל לסבול מעוינות רבה מצד אנשי הבייסבול. הוא ראה ברות' לא רק איום על סגנון המשחק שלו, אלא גם לסגנון החיים שלו. בעוד קוב הטיף לסגפנות, רות' זלל נקניקיות, בירה ונשים. אך מה שהכעיס אותו ביותר על רות' הוא שלמרות ההתעלמות המוחלטת של רות' למצבו הפיזי ולבייסבול המסורתי, הוא עדיין היווה הצלחה מדהימה ומשך אוהדים למגרשי הבייסבול במספרי שיא.
במשך מספר שנים, ראה קוב איך כל ההילה שהייתה סביבו נגזלת על ידי הכוכב החדש - רות'. הוא החליט לשנות את סגנון המשחק, ולהתחיל לחבוט הום ראנס אל מעבר לגדר. ב-5 במאי 1925, בשעה שישב על ספסל הטייגרס, סיפר קוב לכתבים כי הוא הולך לחבוט בפעם הראשונה בקריירה שלו מחוץ לגבולות המגרש. באותו יום, הוא חבט שש חבטות משישה ניסיונות - שני סינגלים, דאבל אחד ושלושה הום ראנס. סך 16 הבסיסים שאליהם חבט באותו משחק, היוו שיא באמריקן ליג עד שנת 2012. בשני המשחקים הבאים חבט קוב לחמישה הום ראנס, והשווה את שיא הליגה משנת 1884. לאחר סיום סדרות המשחקים הללו, חזר קוב לסגנון המשחק הישן, שכלל המון חבטות הקרבה ומהלכי "הכה ורוץ". בתגובה למשחקו של קוב, הגיב רות': "יכולתי לסיים עם ממוצע קריירה של 600., אבל הם היו רק סינגלים. האנשים משלמים כדי לראות אותי חובט הום ראנס". למרות היריבות, כנשאל ב-1930 מיהו החובט הטוב ביותר שהוא ראה, ענה קוב: "אי אפשר לנצח את בייב. התזמון שלו היה מושלם. לאף אחד לא היה השילוב של הכוח והעין כמו לרות'".
כמאמן-שחקן.
בעונת 1921, החליט בעלי הטייגרס - פרנק נאבין, למנות את קוב למנג'ר הקבוצה. ההחלטה הפתיעה את עולם הבייסבול, כי למרות שקוב היה שחקן מצוין, הוא לא היה אהוב בקרב אנשי קהילת המשחק ואפילו לא בקרב חבריו לקבוצה. בנוסף, הוא הציב רף כל כך גבוה, שרוב השחקנים שלו לא יכלו לעמוד בו.
ב-1922, השווה קוב את שיאו של ווילי קילר, בכך שהשיג ארבעה משחקים בעונה כשבכל אחד מהם הוא חבט לפחות חמש חבטות. מאז השיא הושווה על ידי שלושה שחקנים נוספים. ב-10 במאי 1924, נערך טקס לכבודו של קוב על 21 שנים בבייסבול המקצועני. באירוע נכחו למעלה ממאה מכובדים ואנשי בייסבול, ובו הוענקו לקוב 21 ספרים - אחד על כל שנה בענף.
באותה עונה, הגיע קוב הכי קרוב לזכייה באליפות האמריקן ליג, אך הטייגרס סיימו במקום השלישי. הם פיגרו בשישה ניצחונות אחרי הזוכה - וושינגטון סנטורס. שנתיים לפני כן, הם גם סיימו במקום השלישי, אך במרחק של 16 ניצחונות מהיאנקיז. את האחריות לכשלונו כמאמן, הטיל קוב על נאבין, בטענה שהאחרון חוסך בכסף שיכול היה למשוך שחקנים איכותיים לקבוצה.
בסוף עונת 1925, שוב התחרה קוב על תואר אלוף החבטות של הליגה, הפעם עם חברו לקבוצה - הארי היילמן. במשחק האחרון של העונה, נגד סנט לואיס, חבט היילמן שש חבטות מוצלחת וסיים את העונה עם ממוצע של 393. קוב לעומתו, סיים עם ממוצע נמוך במקצת (389.), והפסיד את התואר. באותו משחק הגישו קוב ומנג'ר סנט לואיס, ג'ורג' סיסלר, את האינינגים האחרונים, כאשר קוב מצליח לקבוע אינינג מושלם (אינינג בו אף חובט אינו מצליח להגיע לבסיס).
המעבר לפילדלפיה.
בנובמבר 1926, לאחר 22 שנים בליגה, הודיע קוב על פרישה ממשחק פעיל. זמן קצר לאחר מכן גם טריס ספיקר, המאמן-שחקן של קליבלנד אינדיאנס, הודיע על פרישתו. הפרישה של שניים מגדולי השחקנים בליגה עוררה סקרנות רבה, והתברר שהשניים אולצו לפרוש עקב טענות על מכירת משחק מצדו של דאץ' ליאונרד - מגיש ששיחק תחת קוב.
ליאונרד טען שקוב וספיקר הימרו על המשחק של קבוצותיהם (הטייגרס והאינדיאנס) ב-25 בספטמבר 1919. ליאונרד ניסה להוכיח את האשמה באמצעות מכתבים שהם כתבו לו, ובו סיפרו על המקרה. קוב וספיקר הוזמנו לפגישה חשאית עם קומישינר הליגה, כאשר בפגישה השנייה שלהם - עם מנהלי הליגה, השניים אולצו לפרוש. עם זאת, השמועות החלו להתפשט ובעקבותיהן נערכה פגישה שלישית, בה סירב ליאונרד להשתתף. לאחריה, הודה קוב בכתיבת המכתבים אך סיפר שהיה מדובר בהימורי סוסים ולא במשחקי הליגה. בנוסף, הוא טען שליאונרד פרסם את המכתבים משום שרצה לנקום בו, לאחר ששיחרר אותו מהקבוצה. ספיקר, לעומת זאת, הכחיש כל קשר לפרשה.
ב-27 בינואר 1927, זיכה הקומישינר את קוב וספיקר מכל אשמה, בעיקר משום שליאונרד סירב להופיע בדיונים. השניים הורשו לחזור לקבוצותיהם הקודמות, אך יכלו גם ללכת לקבוצות אחרות. ספיקר בוושינגטון סנטורס, ואילו קוב בחר ללכת לפילדלפיה אתלטיקס. שנה מאוחר יותר, הצטרף ספיקר אליו לקבוצה. קוב טען שהוא יחזור לליגה אך ורק משום שהוא רוצה לפרוש בתנאים שלו.
קוב החל לשחק באופן קבוע בקבוצה הצעירה של פילדלפיה, כאשר באותה עונה היא סיימה במקום השני בליגה, אחרי אחת הקבוצות הטובות אי פעם - ניו יורק יאנקיז, שסיימה במאזן של 44-110. ב-11 במאי הוא התקבל במחיאות כפיים סוערות אצל דטרויט טייגרס - קבוצתו הקודמת, וב-18 ביולי הפך לשחקן הראשון אי פעם שמגיע ל-4,000 חבטות.
קוב חזר לעונת 1928, אך שיחק בתדירות נמוכה, בשל גילו המבוגר והיכולת הטובה של החובטים הצעירים, שהיו שוב במירוץ לאליפות עם היאנקיז. ב-3 בספטמבר חבט את חבטו האחרונה בקריירה ושבוע לאחר מכן, ב-11 בספטמבר שיחק את משחקו האחרון. בסוף העונה הוא הודיע על פרישה סופית. במשך 23 עונות רצופות (למעט עונת הרוקי שלו), השיג קוב ממוצע חבטות של לפחות 300. - שיא מייג'ור ליג שאינו נראה שביר.
לאחר הפרישה.
קוב פרש ממשחק כשהוא אדם עשיר ומצליח מאוד. בתחילה טייל עם משפחתו באירופה, לאחר מכן השתקע קצת בסקוטלנד ולבסוף חזר לחוותו בג'ורג'יה. את הזמן היא העביר בציד, גולף, פולו ודיג. בילוי אחר שלו היה סחר באגרות ומניות חוב - דבר שעזר לו להגדיל את הונו האישי.
בחורף 1930, עבר קוב לאחוזה ספרדית ששכנה בקהילת המיליונרים מחוץ לסן פרנסיסקו, קליפורניה. במקביל, הגישה אשתו צ'ארלי את תביעת הגירושין הראשונה שלה, שלבסוף ירדה מהפרק. ב-1947 התגרש הזוג סופית, לאחר 39 שנות נישואים. לזוג היו שלושה בנים ושתי בנות. שנתיים לאחר מכן, כשהוא בן 62, התחתן קוב בשנית. ב-1956, גם נישואים אלה הסתיימו בגירושין.