פרופ' רמאני דורבאסולה מתארת את הגָסְלַייטִינג כדינמיקה המאפיינת בעלי הפרעת אישיות אנטיסוציאלית והפרעת אישיות נרקיסיסטית, המשתמשים בה כדי להתעלל בקורבנותיהם ולערער את ביטחונם. המושג התעללות נרקיסיסטית, הכולל בין השאר גם את הדינמיקה של הגָסְלַייטִינג, שופך מעט אור על המקורות הפסיכולוגיים של התופעה, המיוחסים לצורך של הנרקיסיסט לשלוט בדימוי שלו בעיני אחרים, שבתורו מונע מהצורך להימנע בכל מחיר מחוויית הבושה, עליה מפרט בהרחבה היינץ קוהוט. מושג זה מהווה גלגול מודרני של המושג נרקיסיזם ממאיר, אם כי בגָסְלַייטִינג, ההתעללות היא סמויה, בעוד שבנרקיסיזם הממאיר היא גלויה לעין כל. הפסיכיאטרית, מארי־פראנס היריגוין, מתארת בספרה, "הטרדה נפשית: אלימות נפשית בחיי היומיום, בעבודה ובמשפחה" (2002 [1998]), את החוויה הנפשית של קורבן להתעללות נרקיסיסטית ולגָסְלַייטִינג."אחד הפרקים המעניינים ביותר בספר מתאר את התפתחותם הפסיכולוגית של תוקף (הפרוורט הנרקיסי המשחזר את טראומת הילדות שלו בכך שהוא הופך את הקורבן לחסר אונים ולאובייקט של התעללותו) ושל קורבן. הקורבן הוא קורבן כי לשם כך בחר בו הפרוורט הנרקיסי. הוא אינו אשם ובכל זאת כולם (כולל אנשי מקצוע שאליהם הוא פונה בבקשת עזרה) חושדים בו, גם מי שהיו עדים להתקפות עליו. הכל נוהגים כאילו לא ייתכן שיהיה קורבן חף מפשע, וסבורים כי הקורבן הסכים בשתיקה להתקפות או שהיה שותף להן במודע או שלא במודע' (עמ' 143)". (איילה מלאך-פיינס, הארץ, 17 בנובמבר 2002).״אל לנו לשכוח כי מדובר כאן בהתקפות פרוורטיות, שמחוללות תהליך לא מודע של הרס נפשי באמצעות פעולות עוינות, סמויות או גלויות. אדם אחד עושה אותן, או כמה בני אדם, כלפי מי שנבחר להיות למרמס, פשוטו כמשמעו. באמצעות מילים בלתי מזיקות לכאורה, חצאי אמירות, רמזים, הטיות דעת, בכוחם לערער את יציבותו של אדם ולהורסו כליל, בלי שהסביבה תתערב בנעשה. כך יכולים התוקף או התוקפים לרומם את עצמם משהשפילו את האחר, והם אף יפטרו את עצמם מכל התלבטות או נקיפות מצפון משיטילו את האחריות למצב על האחר: ״זה לא אני, זה הוא שאחראי לבעיה!״ ללא תחושות אשם, ללא ייסורי נפש. זוהי פרוורטיות מוסרית ונפשית.״ (עמ' 9, פרופ׳ יולנדה גמפל, הקדמה למהדורה העברית).
פסיכיאטריה.
בתחום הפסיכיאטריה התפרסם דיווח בשנת 1977 על גזלייטינג בין הצוותים הרפואיים והפרא-רפואיים בבית חולים פסיכיאטרי לבין מטופלת בגיל 80 שאושפזה בו, ככל הנראה, משום שלא הסתדרה עם בעלת הבית בו התגוררה, כאשר לבית החולים היה אינטרס כלכלי ברור להאריך את האשפוז שלה. בספר משנת 1996 טען דורפט כי "גזלייטינג ושיטות אחרות לשליטה בין אישית משמשות באופן נרחב בקרב אנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש, כמו גם בקרב אנשים אחרים" מכיוון שהן שיטות יעילות לעיצוב התנהגות של אנשים. הוא ציין כי שיטות סמויות לשליטה בין-אישית כמו גזלייטינג משמשות פסיכותרפיסטים ורופאים בעלי עמדות סמכות, והמליץ על שימוש בשיטות שוויוניות יותר שאינן כרוכות במניפולציות סמויות מצד הפסיכותרפיסטים והרופאים על מנת "להתייחס למטופלים כשותפים שווים וכמשתפי פעולה אקטיביים".
גזלייטינג במערכות יחסים.
ביחסים בינאישיים, המתעלל "צריך להיות צודק" על מנת "לשמר את תחושת העצמי שלו ואת התחושה שיש לו כוח בעולם"; והקורבן מאפשר למתעלל "להגדיר את תחושת המציאות שלו, במידה בה הוא הופך אותו לדמות אידיאלית ומבקש את אישורו". זוהי סוג של התעללות רגשית עם נימה של שמירה על השליטה.
המניפולציה הפסיכולוגית עלולה לגרום לקורבן להטיל ספק בזיכרונו, בתפיסתו ובשפיותו. המתעלל עלול להכחיש את חוויות הקורבן באמצעות שפה מבטלת: "אתה משוגע. אל תהיה כל כך רגיש. אל תהיה פרנואידי. פשוט התלוצצתי! ... אני מודאג; אני חושב שלא טוב לך".
הפסיכולוגיות ג'יל רוג'רס ודיאן פולינגסטאד טענו כי הכחשות כאלה עלולות להזיק לבריאות הנפשית של האדם. הם תיארו התעללות פסיכולוגית כ"מגוון התנהגויות מרתיעות שנועדו לפגוע באדם באמצעות כפייה, שליטה, התעללות מילולית, פיקוח מתמיד, בידוד, איום, קנאה, השפלה, מניפולציה, התייחסות אל האדם כנחות, יצירת סביבה עוינת, פגיעה באדם בכל הנוגע למיניותו או נאמנותו, נסיגה רגשית או פיזית מיחסים עם בן/בת הזוג".
תופעת הגזלייטינג נצפתה במקרים מסוימים של בגידה זוגית: "תרפיסטים עלולים לתרום למצוקת הקורבן באמצעות תיוג שגוי של תגובות הקורבן. [...] התנהגויות גזלייטינג של בן הזוג מספקות מתכון למה שמכונה 'התמוטטות עצבים'. עבור כמה מהקורבנות, ואפילו התאבדות בכמה מהמצבים הקשים ביותר".
במאמר "גזלייטינג: תסמונת" (Gaslighting: A Syndrome, 1988), הפסיכולוגים ויליאם ניקולס וגרטרוד זמון-גאס חקרו רומנים של גברים מחוץ לנישואין וההשלכות שלהם על נשותיהם. הם תיארו כיצד גבר עלול לנסות לשכנע את אשתו שהיא מדמיינת דברים במקום להודות ברומן: "אישה מרימה טלפון בביתה שלה ובטעות שומעת על בעלה וחברתו מתכננים פגישה בזמן שהוא נמצא טיול בענייני עסקים". הכחשתו מערערת על התפיסות החושיות שלה: "לא הייתי בטלפון עם אף חברה. בטח חלמת".
רוג'רס ופולינגסטאד בחנו את חוויות של התעללות פסיכולוגית בקרב נשים כמנבאות תסמינים ורמות קליניות של דיכאון, חרדה וסומטיזציה, כמו גם מחשבות אובדניות ופגיעה בתפקוד היומיומי. הן הגיעו למסקנה שהתעללות פסיכולוגית משפיעה על בריאות הנפש של אותם הנשים, אך השינויים השליליים הנתפסים בתכונות שלהן, בסכמות היחסים הבעייתיות שלהן ובסגנונות התגובה היו אינדיקטורים חזקים יותר להשפעה על בריאות הנפש מאשר מאפייני ההתעללות בפועל.
הפסיכותרפיסטית סטפני מולטון סרקיס הסבירה כי נדרשת "מידה מסוימת של דיסוננס קוגניטיבי כדי להאמין לגזלייטינג" וכי "הדרך הבריאה ביותר לפתור דיסוננס קוגניטיבי" במצבים כאלה היא "פרידה מהמתעלל או התרחקות ממנו".
סימנים לגזלייטינג.
לפי פטרישיה אוונס, ישנם שבעה "סימני אזהרה" לגזלייטינג:
אוונס טוענת שהכרחי להבין את סימני האזהרה כדי להתחיל בתהליך הריפוי מההתעללות.
שיטות של גזלייטינג.
הפסיכולוגית אלינור גרינברג תיארה שלוש שיטות נפוצות של גזלייטינג:
מטרתו הסופית של המתעלל, כפי שתוארה על ידי מאמנת הליכי גירושין, לינדזי אליסון, היא לגרום לקורבן לפקפק בבחירות החופשיות שלו ולהטיל ספק בשפיותו, כאשר בכך הוא הופך את הקורבן לתלוי יותר במתעלל. אחת מהטקטיקות המשמשות לפגיעה בהערכה העצמית של הקורבן היא כאשר המתעלל נע בין התעלמות מהקורבן לבין טיפול בו, כך שהקורבן יוריד את ציפייתו ביחס למה שמהווה חיבה עבורו, ויתפוש את עצמו כפחות ראוי לחיבה.
התפקיד של מגדר בגזלייטינג.
הסוציולוגית פייג' סוויט, כותבת בהקשר של אי-השוויון החברתי, היחסים האינטימיים ויחסי הכוחות הלא-שוויוניים הכרוכים באלימות במשפחה, שחקר טקטיקות גזלייטינג מראה שהן "מיגדריות בכך שהן מסתמכות על אסוציאציה של נשיות לאי-רציונליות"."למרות הפופולריות של המונח גזלייטינג, סוציולוגים התעלמו ממנו והניחו את פיתוח התיאוריה לפסיכולוגים. עם זאת, מאמר זה טוען כי גזלייטינג היא בעיקר תופעה סוציולוגית ולא פסיכולוגית. יש להבין את תופעת הגזלייטינג כמושרשת באי-השוויון החברתי, במיוחד בכל הנוגע למגדר, כאשר הגזלייטינג מתרחש בעיקר במערכות יחסים אינטימיות בין שני צדדים שאינם שווי-כוחות. התיאוריה שפותחה כאן טוענת כי גזלייטינג היא תוצאה של גיוס סטריאוטיפים מבוססי-מגדר ואי-שוויון מבני ומוסדי כנגד הקורבנות כדי לתמרן את תפיסת המציאות שלהם. המאמר מתבסס על שימוש במקרה אסטרטגי של אלימות במשפחה על מנת לזהות ולאפיין את המנגנונים באמצעותם הגזלייטינג משפיע על הקורבן. במאמר זה, אני חושפת כיצד מתעללים מגייסים סטריאוטיפים מגדריים; סטריאוטיפים הקשורות לגזע, לאום ומיניות; כמו גם, אי שוויון מוסדי כנגד הקורבנות כדי לעמעם את תפיסת המציאות שלהם. אלה טקטיקות מגדריות משום שהן נשענות על האסוציאציה של נשיות עם חוסר רציונליות. גזלייטינג מהווה הזדמנות לסוציולוגים לתאר צורות כוח מגדריות שאינן מוכרות, והאופן שבו מגייסים אותם ביחסים בין אישיים".על פי ד"ר קייט אברמסון, מניפולציית הגזלייטינג אינה קשורה באופן ספציפי לסקסיסטים, אם כי לעיתים קרובות נשים נופלות קורבן לגזלייטינג, בהשוואה לגברים שלעיתים קרובות עוסקים בגזלייטינג. אברמסון הסבירה שתופעה זו מתרחשת כתוצאה מהתניה חברתית, וכתבה כי "זה חלק ממבנה הסקסיזם שנשים אמורות להיות פחות בטוחות בעצמן, לפקפק בדעות שלהן, באמונות שלהן, בתגובות שלהן ובתפיסות שלהן, יותר מגברים. וגזלייטינג מערער את השקפותיו, אמונותיו, תגובותיו ותפישותיו של הקורבן. הנורמה המינית של ספק עצמי, על כל צורותיה, מכינה אותנו בדיוק לכך". אברמסון טוענת כי "השלב" האחרון של הגזלייטינג הוא דיכאון מז'ורי קשה. בהתייחס באופן ספציפי לנשים, ד"ר הילדה לינדמן טענה כי במקרים כאלה יכולתו של הקורבן להתנגד למניפולציה תלויה ב"יכולת לסמוך על השיפוט שלו", כאשר יצירת "נרטיב חלופי" עשויה לסייע לקורבן להשיג מחדש "רמות רגילות של סוכנות חופשית".
הפסיכותרפיסטית סטפני מולטון סרקיס, טוענת שגזלייטינג נוכח בדינמיקה שבין 30-40% מהזוגות בהם היא מטפלת, וכותבת כי "גזלייטינג עלול להיעשות על ידי נשים כמו על ידי גברים" וכי "ככל שידוע לנו, המינים מיוצגים במידה שווה". היא מסבירה שאנחנו נוטים לחשוב שגברים משתמשים בגזלייטינג יותר מאשר נשים מכיוון ש"גברים לרוב נרתעים יותר (אולי נבוכים) לדבר עם מישהו על בן/בת זוג שמתעלל רגשית". אחת ההשפעות של הגזלייטינג היא לא להיות מסוגל להרגיש זכאי לרגשות שלך, בשל האשמה שהאדם השני משליך עליך.