ב-27 ביוני קיבל יוזף פילסודסקי לידיו את הפיקוד על הכוחות הפולנים, ולמחרת ב-28 ביוני פתח במתקפה חדשה, תוך שהוא נעזר ב-2 דיוויזיות טריות. בעקבות המחסור בתחמושת ובאספקה, נהדפו האוקראינים עד אמצע יולי 1919 בחזרה לקו הנהר זברוץ'. למרות המחסור האוקראיני בתחמושת ובסיוע ארטילרי, נסוגו הכוחות האוקראיניים בצורה מסודרת. כ-100,000 פליטים אזרחים ו-60,000 חיילים, 20,000 מתוכם היו מוכנים ללחימה, הצליחו לברוח מעבר לנהר זברוץ' לעבר מזרח אוקראינה.
החזית הדיפלומטית.
הכוחות הפולנים והאוקראינים נאבקו במהלך המלחמה ולאחריה אף במישור הדיפלומטי. האוקראינים קיוו כי מדינות ההסכמה המערביות יתמכו במאבקם, הואיל וחוזה ורסאי התבסס על עיקרון הגדרה עצמית לאומית. בהתאם לכך, הדיפלומטים של הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה קיוו שהמערב יכריח את פולין לסגת משטחים עם רוב דמוגרפי אוקראיני.
הדעות בין בעלות הברית היו חלוקות. בריטניה תחת הנהגתו של ראש הממשלה דייוויד לויד ג'ורג', ובמידה פחותה אף איטליה, התנגדו להרחבת המדינה הפולנית. נציגיהם טענו כי מתן שטחה של הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה לפולין יפר את עקרון ההגדרה העצמית הלאומית וכי מיעוטים לאומיים עוינים יערערו את המדינה הפולנית. אולם במציאות, המדיניות הבריטית הוכתבה על ידי רצון לפגוע באינטרסים הרוסיים באזור ולמנוע בעתיד איחוד אפשרי של גליציה המזרחית עם רוסיה, ובנוסף, בריטניה התעניינה בשדות הנפט במערב אוקראינה. לעומת זאת צ'כוסלובקיה, שהייתה מעורבת בסכסוך עם פולין, הייתה ידידותית כלפי ממשלת אוקראינה ומכרה לאוקראינים נשק תמורת נפט. מאידך, צרפת שחששה מגרמניה תמכה לחלוטין בפולין, עקב תקוותם כי מדינה פולנית גדולה, תהווה משקל נגד לגרמניה, ותבודד את גרמניה מרוסיה הסובייטית. דיפלומטים צרפתים תמכו בעקביות בתביעות הפולניות, בשטחים שנתבעו גם על ידי גרמניה, ליטא ואוקראינה. צרפת ספקה לפולנים כמויות גדולות של נשק ותחמושת, וקצינים צרפתים, בעיקר הכוחות של הגנרל האלר, סייעו לכוחות פולנים נגד הצבא האוקראיני המערבי, למרבה זעמם של לויד ג'ורג' והנשיא וודרו וילסון.
ההגנה המוצלחת של הצבא האוקראיני במרבית שטחה של הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה בחורף 1918–1919, עוררה מתקפה דיפלומטית על ידי הפולנים שבקשו להציג את הכוחות האוקראיניים כבולשביקים פרו-גרמניים, ובנוסף טענו כי האוקראינים שאינם יודעים קרוא וכתוב, אינם מסוגלים לנהל מדינה משלהם.
בניסיון לסיים את המלחמה, נשלחה בינואר 1919 ועדה של בעלות הברית בראשות גנרל צרפתי, לנהל משא ומתן על הסכם שלום בין שני הצדדים, והביאה להפסקת אש לבינתיים. בפברואר המליצה הוועדה כי הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה תמסור שליש משטחה, כולל העיר לבוב ושדות הנפט בדרוהוביץ', אולם האוקראינים סירבו להצעה. באמצע מרץ 1919, המרשל הצרפתי פרדיננד פוש, שרצה להשתמש בפולין כבסיס מבצעי למתקפה נגד הצבא האדום, הביא את גורל המלחמה בין פולין לאוקראינה לפני המועצה העליונה, ובקש סיוע למבצע צבאי שיתנהל על ידי כוח פולני-רומני עם תמיכה של בעלות הברית, כדי לשחרר את לבוב מהמצור האוקראיני.
ועדה נוספת של בעלות הברית, בראשות הגנרל הדרום אפריקני לואי בותה, הציעה הסדר שבו פולין תקבל את לבוב, ואילו האוקראינים יקבלו את שדות הנפט בדהורוביץ', אולם הפולנים סירבו לכך, בטענה שהצבא האדום פרץ את קווי הפולנים והתקדם אל פודוליה וווהלין, ומשום כך הם צריכים שליטה צבאית על כל בגליציה המזרחית כדי לאבטח את החזית הרוסית בחלקה הדרומי ולחזק אותה על ידי קישור עם רומניה. זמן קצר לאחר מכן פתחו הפולנים במתקפה באמצעות כוח גדול שחומש על ידי צרפת (הצבא הכחול), וכבשו את רוב השטח של הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה. מברקים דחופים מבעלות הברית המערביות לעצירת המתקפה, לא נענו. בסוף יוני 1919 אישרה המועצה העליונה של בעלות הברית החלטה המאפשרת לצבא הפולני להתקדם דרך גליציה המזרחית, עד לנהר זברוץ'.
צ'כוסלובקיה שירשה שבעה בתי זיקוק לנפט מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, ואשר הייתה תלויה בחוזים שלה לנפט עם ממשלת אוקראינה, דרשה מההפולנים לשלוח לצ'כוסלובקיה את הנפט אשר שולם עבורו לממשלה האוקראינית. הפולנים סירבו, וקבעו כי הנפט שולם עבור תחמושת ששימשה נגד החיילים הפולנים.
ב-21 בנובמבר 1919 המועצה העליונה של ועידת השלום בפריז העניקה את מזרח גליציה לפולין לתקופה של 25 שנים, ולאחר מכן יתקיים משאל עם, ובנוסף התחייבה ממשלת פולין ב-22 בדצמבר 1919 למתן אוטונומיה לאזור, אך התחייבות זו מעולם לא יושמה. ב-21 באפריל 1920 חתם יוזף פילסודסקי ברית עם סימון פטליורה, ובו הבטיחה פולין לתת סיוע צבאי לרפובליקה העממית של אוקראינה במקרה שקייב תותקף נגד הצבא האדום, תמורת הסכמתה על הגבול בין פולין לאוקראינה על הנהר זברוץ'.
בעקבות הסכם זה, יצאה ממשלת הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה לגלות בווינה, שם עסקה בפעילות דיפלומטית עם ממשלות צרפת ובריטניה בתקווה לקבל הסדר חיובי בוורסאי. כתוצאה ממאמציה, הכריזה מועצת חבר הלאומים ב-23 בפברואר 1921 כי גליציה המזרחית היא מחוץ לשטח פולין, ולפולין אין את המנדט על האזור, אלא היא רק כוח כובש בגליציה המזרחית, שגורלה ייקבע על ידי מועצת השגרירים של חבר הלאומים. עם זאת, בכנס השגרירים בפריז ב-8 ביולי 1921 הוחלט ש"ממשלת אוקראינה המערבית" אין לה את הזכות לייצג את שטחי גליציה המזרחית. לאחר משא ומתן ארוך, הוחלט ב-14 במרץ 1923 כי גליציה המזרחית תיכלל בפולין, ותינתן לה אוטונומיה מלאה. ממשלת הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה התפרקה לאחר מכן, ואילו פולין חזרה בה מההתחייבות למתן אוטונומיה בגליציה המזרחית.
תוצאות המלחמה.
כ-10,000 פולנים ו-15,000 אוקראינים מתו במהלך המלחמה, ובנוסף אלפי שבויים הוחזקו במחנות שבויים במהלך המלחמה. שדות הנפט בדרוהוביץ' נמסרו על ידי פולין לשליטה צרפתית, בתמורה לסיוע הצרפתי הנדיב שניתן להם במהלך המלחמה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, סופח האזור לברית המועצות וצורף לאוקראינה הסובייטית. על פי החלטות ועידת יאלטה, יושבה האוכלוסייה הפולנית של גליציה המזרחית מחדש בפולין, ואילו האזור עצמו נשאר בתוך אוקראינה הסובייטית לאחר המלחמה, והחל ממפנה המאה ה-21, עם הקמת אוקראינה, הוא מהווה את החלק המערבי ביותר שלה.
ליונל ניומן
ליונל ניומן (אנגלית: Lionel Newman; 4 בינואר 1916 - 3 בפברואר 1989) היה מנצח, פסנתרן ומלחין קולנוע וטלוויזיה יהודי אמריקאי.
קריירה.
ניומן נולד למשפחת מהגרים יהודית-רוסית בניו הייבן, קונטיקט, וגדל כאחד מעשרה ילדים והבן הצעיר מתוך שבעה. במצב העוני והדלות שבו הייתה המשפחה, אמו לובה תמיד עודדה אותם להישגים.
בגיל 16 היגר ניומן להוליווד, שם החל לעבוד כמנצח אצל האמרגן ארל קרול. אז הוא פגש את אשתו, בוורלי קרול, גם היא נערת מופעים אצל ארל קרול, ואחייניתו. ניומן קיבל הכשרה מקצועית בניו יורק, ולאחר שעבר ללוס אנג'לס המשיך ללמוד עם כמה מהגדולים בתחום.
בשנות ה-30 יצא ניומן במסע הופעות לצד מיי וסט. היא נהגה לגעור בו על כך שהרים את ידיו גבוה מדי בסוף ההופעה כשהיא אומרת "אני המופע פה ניומן, לא אתה" ("I'm the show, Newman, not you").
בגיל 18 השיג עבודה בנגינה על פסנתר על האונייה רוטרדם, כחלק מלהקה שנקראה "התזמורת של אגודת ניומן". למסע הייתה חשיבות רבה עבור ניומן, שרצה תמיד למצוא את בית אמו במסע כזה.
לאחר שעבר חניכות בניצוח על תזמורות ובתזמור, הצטרף ניומן אל חברת פוקס המאה ה-20, כפסנתרן תחת הנחייתו של אחיו הגדול, אלפרד ניומן; בשנת 1956 הוא חיבר את הפסקול לסרטו הראשון של אלביס פרסלי, אהבי אותי ברכות ובשנת 1959 הוא קיבל העלאה בדרגה לבמאי מוזיקלי לסדרות טלוויזיה.
תפקיד זה פתח עבורו דלתות רבות, ובמהרה, לאחר שכתב כמה פסקולים לסדרות טלוויזיה, מונה לתפקיד סגן נשיא של חטיבת המוזיקה בחברת פוקס. הוא כתב מספר פסקולים קלאסיים בשנים אלו, בהם הפסקולים לסדרות "The Many Lives Of Dobie Gillis", ואחרים.
כהונתו של ניומן בחברת פוקס השתרעה על פני 46 שנים, בהן הוא הלחין וניצח על מעל 200 סרטים, כולל "החונק מבוסטון", "How to Marry A Millionaire", "North to Alaska", ו-"Love Me Tender" ("אהבי אותי ברכות") - סרטו הראשון של אלביס פרסלי. הוא היה המפיק המוזיקלי לכל סרטיה של מרילין מונרו בחברת פוקס. ב-1954 הלחין למענה את השיר "נהר ללא חזרה", בסרט "נהר האבדון".
ניומן היה מועמד 11 פעמים לפרס אוסקר, וזכה בו בשנת 1969 עבור הסרט "הלו, דולי!". הוא המשיך להלחין פסקולים רבים, ביניהם לסרט הנוסע השמיני. הוא היה אחראי על הפסקול לכל סאגת מלחמת הכוכבים (4, 5, ו-6). למרות שמעולם לא החשיב את עצמו ככותב שירים או זמר, הוא קיבל תעודת הערכה על כך שמאז שפרסם את שירו משנת 1948 "Again", הוא שודר ברשת מעל מיליון פעמים.
במהלך שנותיה האחרונות של כהונתו בפוקס, ניצח ניומן על תזמורות מרכזיות בארצות הברית, בקנדה, בניו זילנד ובאנגליה.
חוש ההומור החריף של ניומן נודע לשמצה ברחבי הוליווד. בביוגרפיה שלו, מתאר אותו פרנק סינטרה כבן אדם המצחיק ביותר בהוליווד. רשעותו ולשונו החריפה מוזכרים גם הם. ג'רי גולדסמית מזכיר בביוגרפיה שלו שניומן נהג לקרוא לו "יפיוף" ולהתנהג בנשיות מאחורי גבו, על מנת ללעוג לגולדסמית (מתוך קנאה, לדבריו), על הנשים שהיו מכרכרות סביבו. גולדסמית מציין גם את העובדה שניומן כינה את המלחין ג'ון ויליאמס "דימיטרי הקטן", על שם דימיטרי טיומקין.