כאשר יוצא פורסט מן האולפן לאחר הראיון הוא נתקל בסגן דן קטוע הרגליים. סגן דן נמצא במצב דיכאוני ומבלה את זמנו בצריכת אלכוהול. הוא עדיין נוטר לפורסט טינה על כך שהציל אותו ולא נתן לו למות בכבוד. פורסט מסתדר עם סגן דן ונשאר איתו זמן מה ובערב השנה החדשה מעלה בפניו את הרעיון שלו על קניית סירת דיג חסילונים ופתיחת עסק למכירת חסילונים, כמו שהבטיח לבאבה, סגן דן צוחק עליו ואומר לו שביום שבו פורסט יהיה רב-חובל של סירת דיג חסילונים הוא (סגן דן) יהיה הקצין הראשון שלו.
עם שובו הביתה לאחר שיחרור מהצבא פורסט משתמש בכסף שקיבל מהפרסומת כדי לקנות סירת חסילונים (שלה הוא קורא ג'ני), בעקבות ההבטחה שנתן לבאבה טרם מותו. סגן דן, שאמר לפורסט בצחוק שהוא יהיה הקצין הראשון שלו, מקיים אף הוא את הבטחתו, ובא לעזור לפורסט. בכך נראה כי מתחיל שיקומו של דן, שחייו נראו כהרוסים לגמרי לאחר סיום המלחמה, כאשר נאלץ להתמודד עם החיים בעיר הגדולה במצבו הקשה כנכה. תחילה העסק שלהם לא הצליח, אולם אז הגיעה סופת הוריקן שחיסלה את כל הספינות האחרות באזור. הסירה היחידה ששרדה היא ה"ג'ני", וכך משיגים פורסט ודן מונופול בשוק החסילונים, מתעשרים, ומקימים את החברה "באבה-גאמפ" (שלאחר הסרט הוקמה בניו יורק עקב השפעתו). בעקבות האירוע, דן, שעד עתה גילה עמדה אתיאיסטית מתריסה ולעג לאמונתו התמימה של פורסט, "התפייס מעט עם אלוהים" (כלשונו של פורסט). בנוסף, משקיע סגן דן במניות חברת אפל (מה שפורסט מכנה בשל הלוגו שלה - תפוח נגוס - "איזושהי חברת פירות"), מה שעוזר לשניים להתעשר עוד יותר. פורסט נותן חלק מהרווחים לאימו של באבה, אף-על-פי שסגן דן חושב שמדובר ברעיון משוגע. חלק אחר הוא תורם לכנסייה שבה הוא מתפלל - כנסייה שבה הוא היה האדם הלבן היחיד, אך הדבר כלל לא מפריע לו - וכן לבית חולים מקומי.
כאשר הוא שומע כי אימו גוססת, חוזר פורסט לבית ילדותו ומטפל בה עד מותה, ולאחר מכן מחליט כי לא יחזור אל דן והסירה. יום אחד ג'ני מגיעה וגרה איתו למשך זמן, עד שפורסט מציע לה נישואים. ג'ני מסרבת, אבל באותו הערב היא באה אליו לחדר, הם שוכבים ולמחרת היא עוזבת. לאחר עזיבתה, בניסיון להתגבר על תחושת הריקנות, פורסט חוזר לתחביב הריצה שלו, ומתחיל לרוץ לאורכה ולרוחבה של ארצות הברית. במשך יותר משלוש שנים של ריצה, עשרות אנשים מצטרפים אליו בטענה שהוא "נותן להם השראה". באותו זמן פורסט המציא כביכול את סמל הסמיילי הידוע, כאשר תוך כדי ריצה התלכלכו פניו בבוץ ואדם שרץ לצידו מציע לו לנגב את הלכלוך עם חולצה צהובה, לאחר שפורסט מנגב את פניו רואה האיש שיש על החולצה הצהובה סימן של פנים, ומכאן, כביכול, הגיע הרעיון של הסמיילי. בנוסף לחולצה, פורסט דורך על גללים של כלבים במהלך הריצה ואיש שרץ לידו אמר לו שדרך על גללים ופורסט מגיב: "חרא קורה..." וכך הומצא הביטוי: "Shit Happens". לבסוף, באמצע המדבר, הוא מרגיש כי לא מתחשק לו לרוץ יותר וחוזר הביתה, בעוד הקבוצה שעקבה אחריו נותרת מבולבלת ללא מנהיג וללא יעוד.
הקונספט בו פורסט מספר לאנשים את סיפורו בתחנת האוטובוס מסתיים כאשר מספר כי יום אחד מגיע אליו מכתב מג'ני, המזמינה אותו לבוא לבקר אותה, וזו הסיבה שהוא מחכה לאוטובוס. האישה האחרונה שמקשיבה לסיפורו מכוונת אותו לביתה. כאשר הוא מגיע לבית, הוא מגלה לתדהמתו כי יש להם ילד שג'ני קראה לו פורסט - על שם אביו. ג'ני גם מספרת כי היא חולה במחלה שהרופאים לא הצליחו לזהות (כנראה הפטיטיס C או איידס), ופורסט מציע לה שהיא ובנם יעברו לגור איתו. ג'ני מציעה לפורסט נישואים, והשניים מתחתנים בחצר ביתו. להפתעתו של פורסט, מגיעים לטקס החתונה סגן דן וארוסתו. דן שיקם את חייו, והוא הולך עם רגליים תותבות מטיטניום.
זמן קצר לאחר החתונה ג'ני מתה מהמחלה, ופורסט נשאר לגדל לבד את בנם. הוא גם דואג שיהרסו את בית ילדותה של ג'ני, שהזכיר לה את ההתעללויות של אביה. בסיום מתחבט פורסט בסוגיה מי צדק - האם סגן דן, אשר אמר לו שהחיים הם מקריים לחלוטין, או שמא אמו, שלדעתה כל אדם יועד למטרה מסוימת. פורסט מחליט כי החיים הם שילוב של שתי הגישות. בסיום הסרט רואים את גאמפ ובנו מחכים להסעת בית הספר. בנו של פורסט עולה לאוטובוס ובו נוהגת אותה נהגת הסעות שנהגה בתחילת הסרט כאשר פורסט עצמו עלה על ההסעה בעודו ילד קטן. הסרט מסתיים, כפי שהתחיל, בתמונת נוצה מתעופפת ברוח.
ניתוח ופרשנות.
הספר והסרט מתארים את חייו של אדם מוגבל שכלית, שלמרות מוגבלותו חייו שזורים בהיסטוריה האמריקאית. בספר ובסרט משולבים סמלי תרבות פופולרית ידועים - כאלביס פרסלי, ג'ון לנון, ריצ'רד ניקסון, חברת אפל ועוד - בהם פוגש גאמפ כבדרך אגב. פורסט גאמפ זוכה להגשים את חלומותיו של כל אמריקאי; הוא פוגש בנשיאים אמריקאים ומשתתף במאורעות היסטוריים כגון מלחמת וייטנאם - אך לרוב אינו מודע לחשיבות הדברים, בשל מנת המשכל הנמוכה שלו. הוא הופך לספורטאי מצטיין, חייל מעוטר, הוא מתעשר, מצליח ומתחתן עם אישה יפה.
הסרט התייחס בעיקר לדור ה"בייבי-בומרס" של ארצות הברית - דור האנשים אשר נולדו בגל הלידות שלאחר מלחמת העולם השנייה ושנות החמישים, שהתבגרו במהלך שנות השישים והיו לחלק מתופעת "ילדי הפרחים", או שלחלופין לחמו במלחמת וייטנאם, השתתפו בתופעת הדיסקו של שנות השבעים והתמסדו והקימו משפחות בשנות השמונים. פסקול הסרט, שזכה לפופולריות רבה, ייצג את השירים הנוסטלגיים של תקופות אלו; מאלביס פרסלי, דרך הרוק הקלאסי של שנות ה-60 ועד ללהיטי הדיסקו השונים.
"פורסט גאמפ" הפך לסרט-פולחן אמריקאי, וסרטים רבים מושווים אליו. כך גם אורי קליין בביקורתו על הסרט הסיפור המופלא של בנג'מין באטן (שגם אותו כתב התסריטאי אריק רות'):
הצלחת הסרט.
לאור הצלחת הסרט בארצות הברית, תופק גרסה הודית לסרט, בבימוי של אדוויט צ'אנדן ובכיכובם של אמיר חאן, קארינה קאפור, מונה סינג ועוד.
פרסים.
הסרט היה מועמד, ל-13 פרסי אוסקר, וזכה מתוכם בשישה:
יד שרה
יד שרה היא מעמותות ההתנדבות (מלכ"ר) הגדולות בישראל. היא מעניקה מגוון שירותים לאנשים עם לקויות ומחלות במטרה לצמצם את השפעת לקויותיהם ומחלותיהם על תפקודם ועצמאותם. יד שרה פועלת כדי לאפשר לכל אדם להמשיך באורח החיים שהוא בחר בו, בביתו עם משפחתו וקהילתו ולא להיאלץ לעבור למוסד סיעודי, כי היא משוכנעת שהשארתו של החולה והאדם בעל הלקות בסביבתו הטבעית חשובה לשיפור התפקוד ולהחלמה פיזית ונפשית לפרט עצמו וחשובה גם מבחינה תרבותית וכלכלית לחברה ולמדינה.
היסטוריה.
יד שרה החלה את דרכה בתחילת שנות ה-70, כאשר מיכל ואורי לופוליאנסקי קנו מספר משאפים, במטרה להשאילם לחולים בשכונתם עזרת תורה בירושלים. בעקבות יוזמתם החלו תושבי השכונה להביא להם מכשירים, עזרים רפואיים ופריטי ציוד טכנולוגיה מסייעת שונים, שלהם לא נזקקו עוד. תוך זמן קצר התמלאה דירתם הקטנה בהליכונים, קביים, כיסאות גלגלים ואביזרים רבים נוספים.
בבעלות הגמ"ח הביתי היה ציוד רפואי שענה על צורכיהם של תושבי השכונה והשכונות שבסמוך לה. לופוליאנסקי ראה שהצורך בהשאלת ציוד רפואי היה גדול יותר, והחליט להרחיב את מרכז ההשאלה. אביו של לופוליאנסקי, יעקב לופוליאנסקי, שמכר את חנות הנעליים שהייתה לו ויצא לגמלאות, תרם את הכסף שקיבל עבור החנות להרחבת הגמ"ח. מבנה מתאים למרכז נמצא במקום שהיה פעם אכסניית בנימין של הכנסייה הרוסית ברחוב הנביאים, סמוך לבית החולים ביקור חולים, וכך התאפשר להרחיב את מאגר הציוד.
בשנת 1976 נוסד המרכז החדש כמלכ"ר, ונקרא בשם "יד שרה", לזכרה של שרה לופוליאנסקי, סבתו של לופוליאנסקי שנספתה בשואה. תוך זמן קצר נמצאו מספיק מתנדבים לתפעולו השוטף של המרכז, ועל הציוד המושכר התבקשו הנזקקים להשאיר .
בשנת 1977 נפתח בחיפה הסניף הראשון של יד שרה מחוץ לירושלים. ב-1983 תרמה רכבת ישראל ליד שרה קרון רכבת שקיבלה, ולא התאים לרוחב המסילה בארץ. הקרון עמד זמן רב במרכז ירושלים והפך למעין סמל של הארגון. בשנת 2005 הוכרה יד שרה כארגון מייעץ למועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות, המעמד הגבוה ביותר אליו יכול להגיע ארגון לא ממשלתי ברמה העולמית. זו הייתה הפעם הראשונה בה גוף ישראלי או יהודי כל שהוא מקבל מעמד שכזה.
אופן ותחומי פעילות.
ביד שרה פועלים יותר מ-7,000 מתנדבים, מבוגרים וצעירים, מכל מגזרי החברה, ביותר מ 108 סניפים ברחבי הארץ ומעניקים סיוע לכ-1,500,000 אנשים מרחבי הארץ.
עיקרי השירות:
תקציב.
כל שירותי יד שרה ניתנים ללא תמורה, במתן פיקדון או בהשתתפות חלקית לכיסוי חלקי של ההוצאות.
לעמותה יש תורמים רבים, החל מאנשים פשוטים התורמים או שמוותרים על הפיקדון כשהם מחזירים ציוד מושאל וכלה בקרנות, גופים כלכליים גדולים. תקציבה השנתי של יד שרה לשנת 2015 היה כ-110 מיליון שקלים. מתוכם תרומות והקצבות כיסו 41 מיליון שקל. הוצאות הנהלה וכלליות היו 2.1 מיליון שקל שהם 1.9% מהמחזור. על פי פרסומי העמותה, בסכום זה חוסכת יד שרה לקופת המדינה יותר מ-350 מיליון דולר בשנה - במניעת ימי אשפוז והוצאות רפואיות. עם זאת, התמיכה הממשלתית ביד שרה מהווה כ-1%-2% מתקציבה.
במשפט פרשת הולילנד הורשע לופוליאנסקי בקבלת שוחד בסכום של יותר משני מיליון ש"ח, בדמות כספים שנתרמו ל"יד שרה".
פרסים.
יד שרה זכתה למספר פרסים על פעילותה, בהם:
ויליאם המילטון
וויליאם רואן המילטון
מזל קשת