ההסדר שהתפתח נשען על סעיף טכני במהותו בחוק שירות ביטחון, המעניק לשר הממונה את הסמכות לפטור או לדחות את השירות הצבאי מטעמים שונים. התביעה החרדית לעגן בחוק מפורש את הפטור לבחורי ישיבות, נדחתה. לעומת זאת הוסכם, שגיוסם רק נדחה משנה לשנה - כל עוד תורתם אומנותם - הסדר שלמעשה פוטר את רובם המכריע משירות צבאי בפועל. נראה כי כאן באים לידי ביטוי מרבי דפוסי הדמוקרטיה ההסדרית, ויש בסיס לטעון שהם הגיעו לידי ביטוי פרדוקסלי החורג אף מהמקובל והסביר בדגם זה. השירות הצבאי אינו עוד אחת מהחובות האזרחיות הרגילות. סוגיית הביטחון הלאומי בישראל בולטת בחשיבותה על רקע האיום הקיומי, שהיה מודגש במיוחד בשנותיה הראשונות. השירות הצבאי בשנים אלו היה משום כרטיס כניסה לקולקטיב הישראלי, כפי שהוא נתפס בעיני הרוב היהודי. את גישת הממלכתיות של דוד בן-גוריון ביחס לצה"ל הוא הפעיל בנחישות רבה, בהתנגדותו לקיומן של פלוגות דתיות הומוגניות, בפירוק הפלמ"ח ובהפעלת כוח מול מה שנתפס בעיניו כביטויי עצמאות צבאית של אצ"ל ולח"י. בתחום זה יכול היה הרוב שאינו דתי לטעון, ובצדק, שאין מדובר באיסור הלכתי, שכן ידועה עמדתם של רבנים אחרים ושל הציונות הדתית המחייבת את השירות הצבאי. על רקע זה בולטים דפוסי הדמוקרטיה ההסדרית. גם אם מובנות הנסיבות המיוחדות של תקופת המעבר עצמה, הרי הן דועכות במידה רבה לאחריה: מעמדה של ירושלים כבירה וריבונותה של ישראל נקבעו באופן מעשי, גם אם לא הוכרו בקהילה הבינלאומית; תיאורם של בני הישיבות כשארית הפליטה הלך ואיבד מתקפותו ככל שהתקדם תהליך שיקומם של מרכזי התורה, במיוחד בארצות-הברית, ובעיקר ככל שמספרם גדל לעומת גודל האוכלוסייה. למרות הנסיבות המיוחדות שעשויות להסביר את ראשית היווצרותו של ההסדר, הרי המשכיותו על רקע תנאים שונים לחלוטין מעוגנת בדפוסי הדמוקרטיה ההסדרית. ההסדר אינו מעוגן במפורש בחוק הכתוב. כל ניסיון כזה נתקל בסירוב מוחלט מצדו של הרוב הגדול, הכולל גם את המחנה הציוני-דתי. ההתבססות על סעיף טכני מבטאת את פתרונה של המחלוקת במישור הביורוקרטי. סביר להניח, שכל ניסיון לעגן את ההסדר בחוק מפורש היה מביא לפולמוס ציבורי פומבי ונרחב במיוחד, לאור חשיבותו המעשית והעקרונית. מורת הרוח הציבורית מצאה את ביטויה ברבות השנים במספר רב של מחאות ובניסיונות עתירה לא מוצלחים לבג"ץ, שהותיר בידי המנהיגות הפוליטית את הסמכות בנושא. הרוב הגדול, באמצעות נציגיו הפוליטיים, המשיך בעקביות להפעיל את כל דפוסי הדמוקרטיה ההסדרית. דפוסים אלו ניכרים גם בהסכמה שהושגה לגבי ישיבות ההסדר בסוף שנות החמישים. הציונות הדתית התלבטה תדיר בין רצונה לשמר את בני הדור הצעיר מפני ההשפעות הבלתי-רצויות של הסביבה לבין שאיפתה ליטול חלק בחיי המדינה ובחובות הלאומיות. תלמידי ישיבות ההסדר מתגייסים על-פי מתכונת הגיוס לנח"ל, אלא שכאן השילוב הוא בין שירות צבאי ללימודים בישיבה. בהסדר זה נשמרת האוטונומיה של המחנה בתחום החינוכי-לימודי, תוך כדי מילוי חובת השירות הצבאי, ואילו הרוב לא מנסה לאכוף שירות צבאי רגיל, מתוך התחשבות בצרכיו של מחנה זה.
התפתחות דומה בסוגיה זו ניתן לזהות בנושא השירות לאומי לבנות. בהתחלה היה ניסיון לחייב בנות לשרת בשירות צבאי מלא, שעורר התנגדות גם בקרב התנועה הציונית הדתית ברובה הגדול. בשל ההתנגדות הגדולה, נקבע בחוק סעיף הפוטר בנות משירות צבאי מטעמים דתיים. בשלב שני נעשה ניסיון לקבוע לבנות חלופה של שירות לאומי במסגרת חוק שירות ביטחון. הרבנות הראשית התנגדה נמרצות, תוך כדי תמיכה בעמדה החרדית, ואף התפתח עימות חסר תקדים בינה לבין נציגי הקיבוץ הדתי וסיעת "למפנה" ב"הפועל המזרחי", שתמכו בחוק. לבסוף התקבל חוק שירות לאומי במסגרת האזרחית של משרד העבודה והרווחה, והפעם בתמיכת נציגי הציונות הדתית. המחנה החרדי הבהיר, שמבחינתו מדובר באיסור הלכתי חמור הנמצא תחת ההגדרה של "ייהרג ובל יעבור", וביטוי לכך ניתן בהפגנה סוערת במיוחד של בנות חרדיות מול הכנסת ובגילויים של הבעת מחאה גם בחוץ-לארץ. על רקע זה פרשה "אגודת ישראל" מהקואליציה בסוף 1952. והנה, אף-על-פי שהחוק עבר את כל שלבי החקיקה ואף זכה לגושפנקה מצדה של הציונות הדתית, נמנע הרוב מלאכוף אותו, תוך שימוש בטכניקה ביורוקרטית: השרה הממונה, גולדה מאיר, לא התקינה תקנות לביצועו. גם במקרה זה הופעלו דפוסי הדמוקרטיה ההסדרית באופן ברור. בתקופה מאוחרת החל המחנה הציוני-הדתי ליישם את החוק באמצעות אגודות התנדבותיות, למרות היעדרה של מחויבות חוקית. בהסכמתו של הרוב להסדרים אלו ניכרת ההיענות לצרכיו המיוחדים של המיעוט הדתי על כל גווניו - צעד האופייני לדמוקרטיה הסדרית.
הימנעות מהפעלת עיקרון הרוב לצורך הכרעה.
המחנה הדתי ומפלגותיו היו בעמדת מיעוט פוליטית וחברתית בתקופת הדור הראשון למדינה. בתקופת הדומיננטיות של מפא"י שהייתה בין השנים 1948–1963 היה המחנה הדתי רחוק ממעמד של לשון מאזניים פוליטית, כנובע מחסרונה של תחרות ממשית לשלטונה של מפא"י. אם נוסיף לכך את כוחן של המפלגות בעלות האידאולוגיה החילונית המודגשת דוגמת מפ"ם, בענייני המחלוקות הדתיות-חילוניות הייתה הכרעה ברורה לכיוון החילוני. אולם הרוב נמנע מכך באופן עקבי, גם במקרים מסוימים בהם דומה היה שהמערכת הולכת לקראת הכרעה היא בחרה לבסוף בהסתגלות הדדית, בוויתורים ובפשרות.
קואליציות רחבות.
למרות הדומיננטיות של מפא"י, היא נטתה להרכיב קואליציות רחבות. בתקופת הדור הראשון למדינה פרישתה של מפלגה קטנה מהקואליציה לא היוותה איום ממשי על שלטונה של מפא"י. בתקופת הדומיננטיות היה ברור שגם אם תופל הממשלה תחזור מפא"י ותזכה בשלטון מחוסר חלופה אחרת. הזמנתה של המפד"ל להצטרף לקואליציה הייתה תופעה קבועה, שלא נבעה מהצורך להשיג את הרוב הנדרש.
העדפת פתרונן של שאלות שנויות במחלוקת במישור המקומי והמנהלי.
בשנת 1952 נחקק חוק שירות לאומי לבנות, אך הסערה שפרצה בעקבותיו הביאה להחלטה שלא להתקין תקנות לביצועו. ההחלטה להימנע מקיומו של הליך ברמה המנהלית הביא לביטול החקיקה שהתקבלה ברמה הכלל-לאומית. גם ההסדר הדוחה גיוס תלמידי ישיבה לצה"ל ההופך למעשה לפטור מגיוס, נשען על סעיף טכני במהותו, ולא על חוק מפורש. בנוסף לכך ישנם נושאים כגון פתיחת מקומות בילוי בשבת, מוסדרים ברמת הרשויות המקומיות. כך מתפתח אופיו הציבורי של כל יישוב בהתאם ליחסי הכוחות החברתיים פוליטיים ללא צורך בהכרעה כלל-לאומית גורפת.
ההימנעות מכינונה של חוקה כתובה.
חוקה רשמית וכתובה, במשמעותה המערבית הליברלית, נועדה להגביל את כוח השלטון ולהגן על זכויות המיעוט מפני עריצותו האפשרית של הרוב. קיומה של חוקה כתובה הנהנית ממעמד משפטי עדיף על-פני חוקים רגילים ומוגנת מפני שינויים תכופים, על-פי ליפהרט החוקה מזוהה לרוב דווקא כמאפיין של דמוקרטיות הסדריות או דומות להן במדינות דמוקרטיות מערביות. אחד ממרכיביה המרכזיים הוא הבטחת זכויות וחירויות הפרט, וזה חשוב בעיקר להגנת זכויותיו של המיעוט, שאין בכוחו הפוליטי לממש את שאיפותיו. החוקה מבטיחה את זכויותיו של המיעוט כנגד פגיעתו האפשרית של הרוב. מעבר לכך, החוקה מהווה את תעודת הזהות של המדינה, את ה"אני מאמין" המשותף והמוסכם על כלל אזרחיה. נושאים אלו - זהותה של המדינה בכלל וחירויות וזכויות הפרט והאזרח - הם העומדים בלב לבה של המחלוקת בסוגיית דת ומדינה. במונחי הדמוקרטיה ההסדרית מבטיחה החוקה את ההימנעות מהפעלת עקרון הרוב, תוך עיגונו של העיקרון במישור החוקתי המחייב. אולם בהקשר המוגדר של סוגיית דת ומדינה בישראל ניתן לראות בהימנעות מכינונה של חוקה לאחר הקמת המדינה ביטוי ייחודי התואם דווקא דמוקרטיה הסדרית. המחנות הדתיים בישראל אינם מסתפקים בתביעות שתכליתן להבטיח את אפשרויות קיומם של הקהילה ואורח החיים הדתיים. לסוג זה של דרישות היו מוכנים להיענות גם בעלי גישות חילוניות מובהקות בישראל, והם אף היו מסכימים לתקצובם על ידי המדינה. אולם מוקדי המחלוקת בתחום מרוכזים לרוב באותן תביעות דתיות שתכליתן להשפיע על עיצוב זהותה של הציבוריות הישראלית בכללותה. ניתן לראות זאת בהחלת הדין הדתי בענייני נישואין וגירושין על כלל היהודים, במניעת תחבורה ציבורית ובאיסור פתיחת בתי-עסק בשבתות וחגים ובמגוון נושאים אחרים. על רקע זה ברור, שכל ניסיון לכונן חוקה יעורר מיד את המחלוקת במלוא חריפותה, מה שאכן קרה בכנסת הראשונה, אשר למעשה נבחרה מלכתחילה כאספה מכוננת שתכליתה לכונן חוקה.
"ישנו מגוון רחב של טיעונים בעד ונגד כינונה של חוקה הועלו בוויכוח נוקב זה, שנמשך חודשים רבים עוד לפני הבחירות לאספה המכוננת, ב-1949, אך עיקרו התנהל בכנסת הראשונה, במהלך שנת 1950. במימד הרעיוני של הדברים נידונו שאלות, כגון האם בכלל יש צורך בחוקה, ואם יש צורך - האם זהו העיתוי הנכון לכינונה. מעבר לכך לא חסרו גם שיקולים פרגמטיים וכוחניים. אולם רבים הרגישו, כי הסוגיה הדתית היא למעשה מוקד הוויכוח. אכן, נציגי כל הפלגים הדתיים בחזית הדתית הביעו, בדרך זו או אחרת, התנגדות לכינונה של חוקה בעלת אופי ליברלי, מערבי ודמוקרטי. זרח ורהפטיג פתח את אחד מנאומיו בהבעת החשש, "שחוקה כזו לא תחזק את הקשר עם העבר העשיר שלנו", ובסופם של דברים עמד על נקודה מהותית להבהרת התפיסה הדתית: "חוקה אין כותבים... חוקה מקבלים, חוקה ניתנת מפי הגבורה". נחרץ יותר וחד-משמעי היה מאיר דוד לוינשטיין, נציג "אגודת ישראל": לאחר תיאור התורה "כתוכנית הגדולה לישראל" קבע, כי "כל חוקה שהיא יציר כפיו של אדם אין מקומה בישראל. אם היא סותרת את תורת ישראל היא מתמרדת, ואם היא מזדהת עם תורת ישראל היא מיותרת".