הסילאן אינו ריבה אלא מיץ תמרים או חרובים מרוכז, שמופק על ידי בישול התמרים וסחיטתם, או השרית החרובים וסינון ובישול המשרה. מרקמו נוזלי, דומה לזה של דבש דבורים, אולם טעמו שונה.
מוצאו של הסילאן בארצות המזרח התיכון. בעיראק, שם נהגו היהודים להכין מהסילאן חרוסת לפסח – היו פועלים בעלי מסחטות ניידות גדולות, שהוכשרו במיוחד לחג, עוברים בין הבתים וסוחטים תמרים להכנתו. מהערבית העיראקית גם מקור השם סילאן.
בשווקים ניתן למצוא שני סוגי סילאן: סילאן טבעי המכיל 100% תמרים, וסילאן זול יותר המכיל כ-50% תמרים בתוספת סוכר וחומרים נוספים.
תזונה.
תכולת הסוכר בסילאן גבוהה (מעל 70%) ותלויה ביצרן, בתהליך ההפקה ובזן התמרים.
סילאן מכיל את אותם הערכים התזונתיים שיש בתמרים: סידן, ברזל, ויטמין B ויטמין C. הוא עשיר בסיבים תזונתיים, הוא טוב לעיכול ועשיר במגנזיום.
"דבס" לעומת דבש.
לכאורה המונח דבס מקביל למילה "דבש" בשפה העברית, הארמית ועוד. בספרות הערבית מתכוונים ב"דבס" למיץ הניגר או הנדרך מפירות, כמו משמעות המילה "דבש" בעברית. המילה "דבס" מתייחסת בעיקר לדבש המופק מן התמרים מהזן הלח, הנקרא "רטב". אך עם זאת, ל"דבס" אין קשר לדבש המיוצר על ידי דבורת הדבש, הנקרא בשפה הערבית "עסל" (וחלת הדבש: "שהד").
חז"ל סבורים כי הדבש הנזכר בתורה הוא דבש תמרים ולא דבש דבורים. בתלמוד ירושלמי מסכת בכורים נאמר: "ודבש אלו התמרים. יכול דבש ממש, רבי תנחומא בשם רבי יצחק ב"ר לעזר: כתיב (כתוב) (דברי הימים ב לא) וכפרוץ הדבר הרבו בני ישראל ראשית דגן תירוש ויצהר ודבש. ודבש חייב במעשרות. אלא אלו התמרים שהן חייבין במעשרות (פרק א', הלכה ג'). הבלשן היהודי, יהודה אבן קריש, בן המאה ה-12 מפרש את הדבש, הנמנה עם שבעת המינים שבהם השתבחה ארץ ישראל (ספר דברים פרק ח', ח') עם דבש הפירות באופן כללי ועם דבש התמרים בפרט.
המונח דבס לא היה מקובל לתירוש ענבים בימי הביניים. כך למשל מצאנו כי הרמב"ם כותב בספרו "פרקי משה ברפואה": "מי בוכתג (זהו שם פרסי לתירוש מרוכז, אשר שימש לרפואה) - הוא תירוש ענבים שנתבשל בישול רב מאוד".
הגאוגרף המוסלמי "אלמוקדסי" מזכיר את הדבס המיוצר בעיר צוער בדרום ים המלח הידועה בתמרים שגדלו בה.
המונח "דבס" יוחס בעבר לדבש התמרים. מקורה הוא בשימוש הרחב בתמרים לצורכי יצירת המאכל ממותק. במקביל, תוצרת הגפן שימשה לייצור היין. החל משלטון השושלת האיובית במאה ה-12, יש עדות לצימצום בהיקף מטעי התמרים, למשל באזור בית שאן. כאשר מטעי התמרים כמעט נעלמו מהנוף החקלאי, הפסיקו לייצר דבש התמרים.
רבי עובדיה מברטנורא כתב במאה ה-15: "אך דבש תמרים לא מצאתי פה, ולא ראיתי גם לא תמרים עצמם, ואצל יריחו עיר התמרים הגיד לי איש נאמן שהיה בה, כי אינה רחוקה מירושלים, כי אם מהלך חצי יום, כי אין בכל יריחו כי אם שלושת אילני תמרים רעים ואינם עושים פרי". הוא מוסיף עוד: "ושלושה מיני דבש נמכרים פה - דבש דבורים, דבש ענבים ודבש חרובים". כמות הדבש מדבורת הדבש לא הייתה רבה, שכן גידולם לא היה נפוץ, החרוב, היה נפוץ, כמו בימינו, רק בטבע, ולכן המקור העיקרי נשאר דבש הענבים.
בעקבות הקטנת השימוש ביין החל דבש הענבים לתפוס את מקומו של דבש התמרים והחליפו. דבש הענבים קיבל את השם "דבס" שהיה בעבר זהה עם דבש התמרים.
שולה מוקשים
ספר אורית
מסילת מנשה
מסילת מנשה היא מסילת רכבת עתידית של רכבת ישראל, אשר תחבר את בין המסילה המזרחית החדשה לבין מסילת העמק. המסילה תתפצל מהמסילה המזרחית באזור עמק חפר, ותתחבר למסילת העמק בין תחנת מגדל העמק – כפר ברוך לבין תחנת יקנעם – כפר יהושע. המסילה תאפשר לתושבי עמק יזרעאל להגיע למרכז הארץ ישירות ללא מעבר בחיפה באמצעות מסילת העמק, ותאפשר גם מעבר רכבות משא ממסוף המטענים בבית שאן לדרום ללא מעבר במסילת החוף.
מסילה זו תיצור חיבור ישיר ומהיר בין העמק למרכז ישראל שבעתיד תוכל לשמש את כל הגליל לכשתקום מסילת עפולה-טבריה.
תיאור המסילה.
המסילה תתפצל ממסילת העמק באזור רמת דוד ומשם תמשיך במנהור דרך רמות מנשה ועד אזור מחלף עירון. משם היא תמשיך לאזור עמק חפר, דרך תחנת רכבת בחריש ותחנת רכבת בבאקה אל גרבייה-ג'ת ותתחבר למסילה המזרחית.
המסילה מתוכננת על ידי חברת נתיבי ישראל שכבר החלה לבצע הרחבות והקמת גשרים חקלאיים בשטחה העתידי של המסילה.
נכון לתחילת שנת 2022 המסילה נמצאת בשלבי תכנון.
חלופת מסילת עירון.
מסילת עירון הייתה חלופה למסילת מנשה, אשר תוכננה להסתעף מצומת רמז לכיוון צפון-מזרח ולהתחבר למסילת העמק בקרבת תחנת הרכבת עפולה. במסגרתה תוכננה תחנה אפשרית ליד העיר חריש. לפני אום אל-פחם המסילה נועדה להיכנס למנהרה שתחצה את העיר ותמשיך עד לאזור מגידו ומשם לאורך כביש הסרגל ותתחבר למסילת העמק ממערב לתחנת עפולה. במסגרת תוכנית זו המסילה תוכננה להיות רחוקה יותר ממסילת החוף ולכן הייתה מאפשרת שירות לנוסעים הנמצאים באזורים חדשים, לעומת מסילת מנשה אשר מהווה ציר "עוקף חיפה".
תוכנית זו בוטלה בפברואר 2019 עקב הצורך במינהור ארוך מאוד ויקר דרך ואדי עארה.
ספר האורית
ראש הגשר הרומני
ראש הגשר הרומני (בפולנית: Przedmoście rumuńskie) הוא ראש גשר פולני (היום האזור נמצא באוקראינה) על גבול רומניה, שם רוכז הצבא הפולני הנסוג מפני המתקפה של צבא גרמניה הנאצית.
בשעה שגרמניה הנאצית תקפה את פולין (המתקפה החלה ב-1 בספטמבר 1939), הייתה האחרונה בברית הגנה הדדית עם רומניה, אולם פולין העדיפה לא לבקש מרומניה את עזרתה הצבאית, אלא להשתמש בשטח רומניה כעורף אסטרטגי, דרכו תוזרם אספקה לצבא הפולני. את האספקה היו אמורות להביא לנמלי הים השחור של רומניה ספינות ציי אנגליה וצרפת, אך הם התמהמהו.
ב-14 בספטמבר הורה המפקד הפולני העליון, מרשל אדוארד רידז שמיגלי, לכוחות הפולניים שממזרח ל-ויסלה, להתרכז באזור הגבול עם רומניה, אזור שכונה "ראש הגשר הרומני". ההוראה ניתנה לכ-20 דיוויזיות. מטרת הפיקוד העליון הפולני הייתה לרכז את הצבא באזור הסמוך לגבול הרומני, אזור משופע במכשולים טבעיים (ביצות ונהרות), לשמר בו את הכוח הצבאי הפולני ולארגן את המגננה נגד הגרמנים עד שבני הברית המערביים יפתחו בחורף במתקפה המובטחת במערב גרמניה. הפולנים סמכו על כך שדרך הגבול הרומני יקבלו הספקה שוטפת ויחס ידידותי. התוכנית הפולנית הוכנה מראש למקרה בו הצבא הפולני לא יצליח להתמודד עם הצבא הגרמני הפולש. כניסת הצבא האדום לפולין, ב-17 בספטמבר, חיסלה למעשה את התוכנית הפולנית, אך בראש הגשר הרומני כבר התרכז כוח צבאי גדול.
במהלך נפילת פולין וגם זמן מה לאחריה, חיילים פולנים רבים עברו את הגבולות עם רומניה ועם הונגריה בניסיון לעבור דרכן אל אזורים שנשלטו על ידי כוחות בני בריתם. החיילים שהגיעו לרומניה נכלאו, אך בני הברית לשעבר, הרומנים, עצמו עין מבריחות המוניות ואיפשרו למעשה לפולנים להמשיך במסעם. כ-120,000 אנשי צבא פולנים עשו את הדרך הזאת ולצידם גם פליטים אזרחים רבים. גם רכוש הבנק הממלכתי הפולני הוברח בדרך הזאת.
מרבית אנשי הצבא הפולנים הגיעו לצרפת (חלקם לסוריה שהייתה בשלטון צרפתי) ומשם המשיכו את מלחמתם בגרמנים. עם נפילת צרפת, כוחות פולניים רבים עברו לשטחים בריטיים וגם משם המשיכו להילחם. הפולנים, שישבו בסוריה, עברו לארץ ישראל, בתיאום עם השלטון הבריטי, וכאן התארגנו מחדש עד למעבר למצרים יחד עם צבא אנדרס.
תלתן
תִּלְתָּן (שם מדעי: "Trifolium") הוא סוג של עשב במשפחת הקטניות שבו נכללים כ-300 מינים שונים. התלתן הוא סוג של צמח בעל קוסמופוליטיות; הוא נפוץ ביותר בחצי הכדור הצפוני, אך מינים רבים נמצאים גם באמריקה הדרומית ובאפריקה, בייחוד באזורים גבוהים בהרים הטרופיים.
התלתן עשוי להיות צמח חד-שנתי, דו-שנתי או רב-שנתי. עליו מורכבים משלושה עלעלים, ומכאן מקור שמו. הפרח ערוך בשיבולים או בקרקפות צפופות, שבהן כל פרח ניכר בבירור. לפרחים גביע בן 5 שיניים ירוקות ו-5 עלי כותרת בצבעים שונים, וכמו בשאר הפרחים בתת-משפחת הפרפרניים, יש בפרח גם 10 אבקנים ועמוד עלי אחד.
בדומה לקטניות אחרות, גם לצמחי התלתן יש על השורשים פקעיות זעירות, ובהן חיידקים קושרי חנקן. חיידקים סימביוטיים אלו מסוגלים לקשור חנקן מהאוויר ולהפוך אותו לתרכובות חנקניות מסיסות במים וזמינות לצמחים. לכן, נהוג לעיתים לזרוע תלתן בשדות ואחר כך לחרוש אותם. זהו "דישון ירוק", המעשיר את הקרקע במלחי חנקן ובחומר אורגני.
מבנה הצמח.
רוב מיני התלתן מתאפיינים בגדילה נמוכה, אם כי קיימים מינים הפורחים עד 80 ס"מ, עליו מורכבים משלושה עלעלים, הפרחים מורכבים מקבוצת פרחים קטנים צפופים בצורת אשכולות או בצורת קרקפת ופרי הצמח הוא תרמיל קטן המכיל בתוכו זרע אחד.
תלתן ארבע-עלי.
תלתן ארבע עלי (עלה תלתן בעל ארבעה עלעלים) הוא וריאציה נדירה של התלתן הרגיל.
משערים כי היווצרות עלה תלתן בעל ארבעה עלעלים מושפעת מתנאי הסביבה כגון: סוג הקרקע, זיהום האוויר ותנאי הגידול, אך יכולה להופיע אף כמוטציה אקראית.
מספר העלעלים הגדול ביותר שהתגלה בעלה תלתן יחיד היה 18, וקיימות וריאציות של מספר עלעלים בין 2 ל-18.
ההסתברות למצוא תלתן בעל ארבעה עלעלים ויותר היא 1 ל-10,000.
סמליות.
התלתן, ובמיוחד הווריאציה בעלת ארבעת העלים שלו, נחשב לסמל למזל טוב על פי האמונה הטפלה הרווחת בפולקלור המערבי. על פי המסורות האיריות, לכל עלעל יש משמעות סמלית: העלעל הראשון מסמל תקווה, השני מסמל אמונה, השלישי מסמל אהבה והרביעי מסמל מזל.
שימוש סמלי בתלתן:
תלתן במקורות.
השם תלתן מופיע במשניות כמה פעמים (למשל: ערלה ג, ו, מעשרות ד, ו ועוד) אך כיום מזהים את התלתן של המשנה עם הצמח גרגרנית יוונית (חילבה).