כיתת הפלמ"ח של גרעין ו', שהייתה מסופחת לפלוגת הפלמ"ח בהר כנען, השתתפה בכיבוש המשלט החולש על הדרך בין ביריה לבין עין זיתים.
לפי הידוע ביריה הייתה המקום היחידי בארץ שהיו בו יותר כלי נשק מאשר לוחמים. בסליקים היו 50 כלי נשק ועוד 17 רובים שהבריטים השאירו בתחנת הנוטרים שבמקום. מפקדת ההגנה השאירה את הנשק כדי לצייד תגבורת שאמורה הייתה להגיע בכל יום. בחודש פברואר 1948, הגיעה תגבורת של עשרה חברים שהיו בישיבת בני עקיבא בכפר הרוא"ה.
המצודה לא הותקפה ישירות, ככל הנראה בשל שמועות שביריה מוגנת היטב, משום שמצויים בה בית חרושת ומחסני נשק תת-קרקעיים. מסופר כי קאוקאג'י השקיף מג'יש (גוש חלב) ואמר לקציניו, לא נסתכן בכיבוש ביריה, לאחר שנכבוש את צפת, עין זיתים והר כנען, נצור על ביריה עד שתפול לידינו כפרי בשל. ליד הגדר החיצונית של ביריה היו בלילות סיורים רבים של חיילי האויב. הטקטיקה הייתה לא לירות לעברם כדי לא לגלות את "עוצמת האש" של המגינים. במקום היו שבע עמדות שבכל אחת מהן היה שומר אחד שהתחלף פעמיים באותו לילה. באותם לילות חורף גליליים השמירה בעמדות שלא היו מוגנות מגשם ורוחות הייתה קשה מאוד. שיפור רב חל במצב העמדות כשהתקבל קומפרסור, שבאמצעותו נחצבו בסלע ההררי תעלות קשר ועמדות.
מחוץ למבצר הלוחמים הותקפו, בתחילה בעבודה בשדה ואחר כך בסיורים, בזמן העברת אספקה ובשעת ליווי שיירות. בהתקפה על הטנדר שהביא אספקה וציוד לביריה הצליחו הערבים לפגוע בשניים מהלוחמים. כאשר התחזק המצור התקבלה אספקה חיונית ממטוסי "פייפר". במקביל, לוחמים מהר כנען ומביריה הביאו מראש פינה להר כנען ומשם לביריה את הדוידקה והפגזים על גב חמור באחת משיירות האספקה הרגליות.
הדוידקה, הנשק הסודי והכבד של ההגנה באותם ימים, השתתפה בקרב לכיבוש עין זיתים בשביעי של פסח, וע"י כך נפתח הפרוזדור לצפת. אותה דוידקה השתתפה כעבור ימים ספורים בקרבות לשחרור צפת.
ב-1 במאי 1948 במסגרת מבצע יפתח שוחרר המקום. בשל עמידתה במלחמה העניק משרד הביטחון את נס הקוממיות לנציגי היישוב.
בתקופת המדינה.
אחרי המצור הצטרפו עוד חברים של גרעין ו' מסניפי בני עקיבא בארץ, ומספר המתיישבים הגיע ל-55. במקביל לבואם הסתיימה נטיעת היער שנקרא על שם היישוב ביריה. נמשכה הכשרת הקרקע שהייתה ברשות היישוב והוגברה הפעילות המשקית. לאחר שחרור הגליל העליון קיוו אנשי ביריה לקבל שטחים חקלאיים שהיו בסביבה. אולם המוסדות המיישבים – המחלקה להתיישבות של הסוכנות, המרכז החקלאי ומזכירות הקיבוץ הדתי – הצהירו שביריה אינה מתאימה להתיישבות חקלאית, כמו כן לא הייתה לה עוד משמעות מדינית-ביטחונית.
כפיצוי אפשרו לחברי ביריה לבחור כל מקום בגליל שיחפצו בו. הצעת החברים להרחיב ביריה, במקום להעבירם למקום אחר בגליל לא התקבלה, על אף שהיו קשורים מאוד למקום. אז הועלתה הצעה לאיחוד עם עין צורים, החברים העדיפו את הצעת האיחוד על שאר ההצעות וכך, בשלהי שנת 1950, בוצע האיחוד עם קבוצת עין צורים.
לאחר עזיבת אנשי בני עקיבא פעל במקום לתקופת מה מחנה עולים ואחר כך ננטש היישוב. מושב ביריה שהוקם בשנת 1971 הוקם במרחק של מספר קילומטרים מהמצודה.
אזור יער ביריה, שבו מצויה המצודה, ניזוק קשות מקטיושות במהלך מלחמת לבנון השנייה. ההרס והשריפה הגיעו עד סמוך למצודה, אך היא עצמה לא ניזוקה. בסמוך למצודה מצפור ממנו ניתן לצפות בנוף היער ובהתקדמות עבודות השיקום, ובו מצוינים שמות התורמים לשיקום היער.
הנצחה.
ספינת המעפילים Akbel II, שהגיעה לנמל חיפה ב-1 ביולי 1946 נקראה בשם ביריה.
המצודה נחרבה. סייעו לזה הגשמים והרוחות, עקירת הדלתות והחלונות על ידי אנשי הסביבה ואחר כך אימוני צה"ל שהגיעו לשיאם באימוני חבלה. המגדל הופל, החומות נפרצו, גגות נפלו, בחדרים צמחה עשבייה וחיות בר שוטטו שם. לחברים היה קשה לראות את ביריה בעיזבונה.
יוסף פרדס, לוחם בעליה ג' לביריה ומנהלה הכללי של המצודה לשעבר, ביקר בביריה לעיתים מזומנות. לאחר שראה את תהליך החרבת המבצר הוא קיים שיחות עם חברים מביריה, כדי לעצור את התהליך ולטפל בשיקומו. לבסוף החברים הגיעו למסקנה כי רק גורם ממלכתי יוכל לבצע תוכנית זו. לכן יוסף פרדס פנה יחד עם דוד זאבי, חבר קרוב אשר ניהל יחד איתו את המצודה בתור המזכיר הכללי, אל שר הסעד מיכאל חזני (שבזמנו היה יושב ראש המרכז החקלאי של הפועל המזרחי). בסיועו, בשנת 1971 שוחזר המקום, והפך למוזיאון בו מוצגת ההיסטוריה של המקום. בחצר המוזיאון מוצגת מרגמת הדוידקה ששימשה בעת שחרור צפת. כן מוצגים אירועים הקשורים בעלייה לביריה ובהיסטוריה של ביריה, שהיא יישוב יהודי עתיק המוזכר במשנה ובתלמוד.
מהמצודה יוצא שביל הקרוי "בעקבות לוחמים", המוביל במסלול של שבעה קילומטרים דרך עין זיתים אל מצודת צפת, ובו מספר נקודות ציון בהן ניתן לחוות וללמוד את אירועי העלייה לביריה ואירועי מלחמת העצמאות באזור.
פליטת גוף שחור
מויש פרלמן
חלולים
חלולים הוא שם אלבומו השביעי של הזמר אביב גפן.
האלבום יצא במרץ 1998 והוא מכיל 12 שירים, רובם פוליטיים ומחאתיים. אופי האלבום שונה ממרבית אלבומיו של גפן, והוא כמעט אינו מכיל בלדות.
את האלבום הפיק גפן יחד עם משה לוי בייעוצו האומנותי של ברי סחרוף, שגם ניגן באלבום.
יציאת האלבום לוותה בשלטי חוצות ענקיים שעליהם המשפט "בוקר טוב איראן", כשם אחד השירים באלבום. בשל האופי הקיצוני והשונה של גפן ב"חלולים", התקבל האלבום בביקורות מעורבות ונחשב לכישלון מסחרי "מכוון" באופן יחסי לאלבומיו הקודמים. בין שירי האלבום בלטו, שיר הנושא, "סופרסטאר", אשר צולם לו קליפ פרובקטיבי בהשתתפותה של השחקנית אורלי ויינרמן אשר מעביר ביקורת חריפה על תעשיית המוזיקה בישראל ומחוצה לה ועל ניהולה, ו"בום בום".
עטיפת האלבום היא צילום רנטגן של גפן ואשתו באותה העת אילנה ברקוביץ'.
הסכם אוטרכט
הסכם אוטרכט הוא הסכם שלום שנחתם בחודשים מרץ-אפריל 1713 בעיר ההולנדית אוטרכט ובכך סיים את מלחמת הירושה הספרדית באירופה ואת מלחמת המלכה אן בצפון אמריקה. על ההסכם חתומות ממלכת צרפת בראשותו של לואי הארבעה עשר וממלכת ספרד בראשות פליפה החמישי דוכס אנז'וּ, מצד אחד, ובריטניה בראשות המלכה אן, דוכסות סבויה, והרפובליקה ההולנדית מצד שני.
דיונים ראשוניים.
הסכם ראשוני בין צרפת ובריטניה נחתם כבר ב-1711 בלונדון, וכלל הסכמה שבשתיקה בדבר חלוקת נכסיה של ספרד באירופה. בינואר 1712 נפתחה ועידה באוטרכט בהשתתפות הצדדים, למעט ספרד, שפליפה עדיין לא הומלך עליה, וכן נציג מפורטוגל.
הסיבה למלחמת הירושה הספרדית הייתה היותו של פליפה נכדו של לואי ה-14, כך שהכתרתו הייתה עלולה להיות צעד בדרך לאיחודן של ספרד וצרפת, איחוד שעלול היה לאיים על מדינות אחרות באירופה. לכן, הדיונים הראשונים נסבו סביב מחויבותן של ספרד וצרפת להימנע מאיחוד ממלכותיהן, ונמשכו עד יולי 1712, עת ספרד חתמה על הסכמתה לעניין זה.
ברגע שניתנה ההסכמה הספרדית, חודשו הדיונים, וב-11 באפריל 1713 נחתם ההסכם.
תוצאות ההסכם.
פליפה החמישי הוכר כמלך ספרד, אך נכפה עליו לוותר על מקומו בירושה הצרפתית, על מנת למנוע איחוד עתידי בין שתי המדינות.
בכך נפתרה סוגיית איחוד צרפת וספרד. ההסכם שמר על הקיסרות הספרדית, אך מסר את ארצות השפלה הדרומיות, נאפולי, חלק מדוכסות מילאנו וסרדיניה לקיסרות האוסטרית. סיציליה וחלק מדוכסות מילאנו נמסרו לבית סבוי. גיברלטר והאי מנורקה נמסרו לבריטניה. כך, אחיזתה של ספרד באירופה עצמה נחלשה, והאיום הפוטנציאלי על בריטניה ופורטוגל פחת.
צרפת עצמה לא נפגעה, אך נאלצה להכיר בלגיטימיות של מלכי בריטניה. כן מסרה לשכנתה הצפונית שטחים בצפון אמריקה: את שליטתה במפרץ הדסון, בניו פאונדלנד, ובאקדיה (נובה סקוטיה של ימינו), אך זכתה מחדש בשני איים, Île-Saint-Jean (כיום אי הנסיך אדוארד) ו- Île Royale (האי קייפ ברטון), עליו הוקמה מצודת לואיסבורג.
לאחר שנחתם ההסכם הוסיפה צרפת להתעמת עם אוסטריה והקיסרות הרומית הקדושה בראשות קרל השישי עד לחתימת הסכם ראשטט ב-1714. ספרד המשיכה במלחמה עם פורטוגל עד 1715, ועם אוסטריה עד 1720.
במהלך הדיונים להשגת ההסכם אוזכר המונח מאזן כוחות, והוא משתקף ברוח ההסכם, קרי, אין להתיר לשום מדינה להיות בעלת כוח צבאי כזה שיפר את האיזון בין מדינות אירופה.
פלנינג (שיט)
גן העיר (תל אביב)
גן העיר, או בשמו הקודם "גן הדסה", הוא מתחם הנמצא בין הרחובות אבן גבירול, הדסה ושדרות בן-גוריון בתל אביב, מצפון לכיכר רבין. המתחם כולל מרכז קניות, מגדל מגורים וגן ציבורי. בעבר שכן בשטח זה גן החיות של תל אביב והייתה תוכנית להקים בו את בית החולים העירוני הדסה.
היסטוריה.
בשנת 1925 קנתה העירייה מאיברהים שוקי אפנדי, תושב הכפר הערבי סומייל, את שטח פרדס פורטליס בן ה-50 דונמים תמורת 3000 לירות. הפרדס התפרס על כל השטח שבו נמצא גן העיר וכיכר רבין וקנייתו הייתה במטרה להקים בו בית חולים עירוני מרכזי, אשר עתיד יהיה לשרת את העיר המתפתחת צפונה. התוכנית לבניית בית החולים לא יצאה אל הפועל והעירייה ניסתה ליהנות מרווחיו החקלאיים של הפרדס שהיה בבעלותה. רווחי העירייה היו דלים, כ-300 לירות בשנת 1926, ובשנת 1930 הקימה ועדה, שנועדה לבחון את כדאיות המשך ההשקעה בפרדס. לבסוף החליטה העירייה להמשיך ולעבד את הפרדס במקביל למשא ומתן עם הממשלה לאישור שטח הפרדס לבית חולים עירוני. בשנת 1936 היה הפרדס עדיין שטח ספר מסוכן אשר ממנו אף היו פורעים ערבים יורים על בתי העיר הסמוכים במהלך מאורעות המרד הערבי הגדול.