המקדש שוכן ברחוב סול דו מרקדו דה סאו דומינגוש (Rua Sul do Mercado de S. Domingos - מילולית "דרומית לשוק סאו דומינגוש") ושימש בעבר כמקום המפגש של האגודה שייצגה את העסקים של הסוחרים הסיניים ברחובות דוש מרקדורש (Rua dos Mercadores - רחוב הסוחרים), דאש אשטלאגנש (Rua das Estalagens - רחוב האכסניות) ודוש ארווריוש (Rua dos Ervários) שהיוו את מרכז המסחרי של מקאו בעבר. תחרות בין הסוחרים הסיניים, שהגיעו לשוק המשגשג של מקאו מרחבי סין, הביאה למלחמת מחירים שאיימה על פרנסתם וגרמה לסוחרים להתאגד במטרה לפקח על מחירי המוצרים. האגודה קיבלה את השם " סם קאי וואי קון" שפירושו "אגודת שכונת שלושת הרחובות" (על שם הרחובות של המרכז המסחרי). תאריך ההקמה של האגודה אינו ידוע אך ברור שהתרחש לפני 1792. מטרות האגודה התרחבו עם השנים. הממשל הפורטוגזי הכיר באגודה כמייצגת את התושבים הסיניים והם הוזמנו לדיונים פומביים על ניהול העיר שהתנהלו בכיכר סנאדו. ממשל שושלת צ'ינג השתמש באגודה להעברת הודעות מטעמו לציבור במקאו. על פי המסורת הסינית קיים המנהג לסגוד לאלים ולשליטים מיתולוגיים במקומות מפגש ציבוריים. משום כך הוצבו פסליהם של גְווָאנְדִי, המייצג את רוח האחדות והמסחר ההגון, ואל העושר, המייצג את מטרת המסחר, במבנה שבו נהגה האגודה להיפגש. בהדרגה נוסף למבנה ייעוד נוסף, מקדש סיני לתושבים בסביבה.
כאמור, המבנה, שתאריך הקמתו אינו ידוע, שופץ ב-1792, שיפוץ נוסף בוצע ב-1804 ובשיפוץ שבוצע ב-1835 קיבל המבנה את צורתו הנוכחית. מקאו גדלה והמסחר, שקודם התנהל בשלושת הרחובות, התפשט בהדרגה למקומות נוספים. ב-1912 החליפה לשכת המסחר של מקאו, שייצגה את כלל הסוחרים בעיר, את האגודה. המבנה הפסיק לשמש כמקום המפגש של האגודה, אבל ייעודו כאתר לפולחן דתי נמשך עד ימינו. מול המבנה נהוג לבצע אופרות קנטונזיות בימי ההולדת של גְווָאנְדִי ואל העושר, והן מהוות חלק מהמרקם התרבותי העשיר של המיזוג בין תרבות המערב לתרבות הסינית בעיר.
המקדש הוא מבנה פשוט הבנוי בסגנון סיני אופייני מלבנים אפורות. הגג מקורה ברעפים ירוקים מזוגגים וצלעותיו (מפגש פאות הגג) מסתיימות בעיקול כלפי מעלה כמקובל במבנים סיניים. האפריז שמתחת לגג הבולט מקושט באלמנטים פיסוליים ומעוטר בציורים המתארים אירועים מסיפורי אגדה.
בית החמלה הקדוש.
בית החמלה הקדוש (פורטוגזית: Santa Casa da Misericórdia ) - מבנה נאו-קלאסי השוכן בצדה המזרחי של כיכר סנאדו. תחילתו של המבנה הנוכחי ב-1569 בהנחיה של בלשיור קרניירו לייטאו (Belchior Carneiro Leitão), אב ישועי שהיה אז מנהלן אפוסטולי (Administrator Apostolicus) של האפיפיור לסין ויפן, לבנות מבנה שישכן את הסניף המקומי של ארגון הצדקה הקתולי בית החמלה הקדוש, ארגון שייעודו היה לספק מזון לרעבים ובגדים לעניים, ולטפל בחולים שאינם מסוגלים לממן את הטיפול בעצמם. במקאו היה הארגון אחראי להקמת בית חולים למצורעים, שהיה בית החולים המערבי הראשון באסיה. אחד התפקידים החשובים ביותר של המוסד היה לתמוך באלמנות ויתומים של מלחים שמתו בים, תפקיד שנגזר מהיותה של מקאו צומת מסחר ימי חשובה. הארגון פעיל גם בימינו. על פי מסמכים בארכיונים ואיורים, המבנה כלל במקור קפלה ומגדל פעמונים, אבל עבר כמה שיפוצים משמעותיים במאה ה-18 וחזיתו אף שונתה במאה ה-19 והותאמה לסגנון הנאו-קלאסי.
המבנה בן שתי הקומות צבוע לבן, למעט בסיס העמודים של הקשתות שבחזית הבניין העשוי גרניט. מעל לקשתות שבקומת הקרקע יש מרפסת מקבילה בקומה הראשונה. רוחב החזית 22 מטרים וגובהה 16 מטרים והיא מקושטת בפילסטרים מרובעים ועגולים. מרכז החזית בולט במקצת והוא מסתיים בגמלון משולש.
הקתדרלה.
הקתדרלה (פורטוגזית: "Igreja da Sé" או Igreja da Natividade de Nossa Senhora מילולית "כנסיית גבירתנו של הולדת ישו" ) - מבנה כנסייה בכיכר הקתדרלה (Largo da Sé), כיכר קטנה בסגנון בארוק, סמוך לכיכר הסנאדו. הקתדרלה החלה כקפלה קטנה מעץ. ב-1622 נבנה המבנה הראשון מאדמה נגוחה ששימש כמרכז הדיוקסיה של מקאו (קודם לכן שימשה כנסיית סאו לאזארו למטרה זו). הכנסייה שופצה ב-1743, ושוב ב-1780 (ואז שימשה הקפלה בבית החמלה הקדוש כתחליף זמני). ב-1836 נפגעה הקתדרלה קשה בטייפון ועבודות השיפוץ והשיקום נמשכו בהדרגה עד 1850 על פי תוכניות שהתווה האדריכל תומאש ד'אקווינו. הקתדרלה נפגעה שוב בטייפון הגדול של ספטמבר 1874. ב-1937 נבנתה הקתדרלה מחדש. בנוסף לתפקידה הדתי ככנסייה וכמקום מושבו של הבישוף היה לקתדרלה גם תפקיד סמלי בהפגנת שליטתה של פורטוגל במקום. כל מושל חדש שהגיע למקאו נהג לבקר בקתדרלה בתחילת תפקידו ולהניח את שרביטו, סמל סמכותו, בסמוך לפסל מרים שבקתדרלה.
חזית הקתדרלה בנויה מגרניט, מחולקת על ידי פילסטרים לשלושה חלקים ומסתיימת בגמלון משולש. בחזית חקוקה הכתובת "S.S.M.V. Mariae Nascenti" (לטינית "מוקדש להולדת הבתולה מרים"). משני צדי הבניין מגדלי פעמונים מרובעים. קרניז מחבר בין החלק המרכזי למגדלים. האלמנט הקישוטי הבולט בתוך הקתדרלה הוא הויטראז'ים ובהם סיפור הולדת הבתולה מרים ודמויותיהם של שנים עשר השליחים ושל קדושים אחרים. דוכני המטיפים והמזבחות עשויים שיש. מתחת למזבח הראשי כמה קברים ובהם קברי בישופים.
בית לוֹאוּ קָאוֹ.
בית לוֹאוּ קָאוֹ (סינית: 盧家大屋 פורטוגזית: "Casa de Lou Kau" ) - בית אחוזה ברחוב טראווסה דה סה (Travessa da Sé) מספר 7, סמטה המסתעפת מכיכר סנאדו. הבית נבנה ב-1889 עבור לוֹאוּ קָאוֹ, סוחר סיני עשיר שעשה את הונו מהימורים ובנקאות. לוֹאוּ קָאוֹ ידוע בתולדות מקאו כנדבן שתמך בארגוני צדקה, סייע בהקמת בתי ספר ובתי חולים, בשיפוץ מקדשים, ובטיפול בקרבנות של אסונות טבע בסין. מעשיו זיכו אותו במדליות מטעם מלך פורטוגל ב-1890 וב-1894. כהכרה על מעשיו זכה שיקרא רחוב (רחוב לוֹאוּ קָאוֹ) על שמו. גם בנו, לוֹאוּ לים איוק, נודע הן בשל פעילותו הפוליטית (הוא תמך בסון יאט-סן שביקר בביתו ב-1912), ובפעילותו הנדבנית, שבעטייה זכה לעיטורים מטעם ממשלת סין ב-1913 וממשלת פורטוגל ב-1925. הגן, שהקימה המשפחה בסמוך לבית מגורים נוסף שרכש לוֹאוּ קָאוֹ, הקרוי "גן לוֹאוּ לים איוק" נרכש על ידי הממשל ונפתח לציבור ב-1974 והוא אחד מהאתרים הפופולריים במקאו. בית לוֹאוּ קָאוֹ שימש ביתם של משפחת לוֹאוּ קָאוֹ עד 1910. עם השנים הלך מצבו והתדרדר. הוא החליף ידיים, וחולק לדירות משנה, כשבשנות ה-70 של המאה ה-20 התגוררו בו 20 משפחות. ב-2002 רכש ממשל מקאו את הבית, שיפץ אותו ומ-2005 הוא פתוח לציבור.
מיקום המבנה בלב האזור הנוצרי, ובסמוך לקתדרלה ולסנאט, מפגין את ההשתלבות של הסינים בחברה המערבית. בדומה, הבית עצמו הוא שילוב בין אדריכלות סינית מסורתית לאלמנטים אדריכליים שנלקחו מהתרבות האירופית. הבית בגובה שתי קומות בנוי מלבנים אפורות בסגנון שִׂיגְווָאן. כמקובל באדריכלות הסינית, הכניסה לבניין שקועה, ומובילה אל הפרוזדור המרכזי בקומת הקרקע המחבר בין שלושה אולמות - אולם הכניסה, אולם התה, ואולם הבכיר - המופרדים על ידי שתי חצרות. עבור המשרתים הוכנו פרוזדורים בשני קצות הבניין, המאפשרים גישה מהחוץ אל המטבח מבלי לעבור באזורים המיועדים לבעלי הבית ואורחיהם. הבית משלב אלמנטים קישוטיים מקובלים מאזור גואנגדונג, כדוגמת משקופי חלונות מאם הפנינה, ומתרבות המערב, כדוגמת תקרות השבכה (בדומה לתקרות המצויות בכנסיות במקאו), קשתות גבס מעל הכניסה ומעקות מברזל יצוק.
כנסיית סאו דומינגוש.
כנסיית סאו דומינגוש (פורטוגזית: "Igreja de São Domingos" ) - הכנסייה, שלה רקע היסטורי עשיר, קרויה על שם דומיניקוס הקדוש, ושוכנת בכיכר הקרויה על שמה, כיכר סאו דומינגוש (Largo de São Domingos), המרוצפת בריצוף פורטוגזי אופייני של שיבוץ באבנים כהות ובהירות בדגם גלי. תחילתה של הכנסייה בספטמבר 1587, במבנה מעמודים ולוחות עץ שהקימו שלושה נזירים דומיניקנים ספרדים שהגיע למקאו מאקפולקו שבמקסיקו, שמטרתו הייתה לשמש ככנסייה וכמנזר המוקדשים ל"גבירתנו של תפילת המחרוזת הקדושה" (Nuestra Señora del Rosario). חצי שנה אחר כך הורה המשנה למלך פורטוגל, שישב בגואה, על גירוש הנזירים הספרדים ממקאו והכנסייה והמנזר עברו לרשות נזירים דומיניקנים פורטוגזיים. עם זאת, הדומיניקנים של מקאו המשיכו לנסות לקדם את האינטרסים של ספרד באזור. כך למשל, הלינו הנזירים מיסיונרים ספרדים בדרכם לסין, למרות איסור של השלטונות הסיניים. בתקופת המחלוקת על הטקסים הסיניים היו הדומיניקנים המתנגדים העיקריים לדרכם של הישועים - לשלב מסורות מקומיות סיניות (כדוגמת קונפוציוניזם ופולחן האבות) בפולחן הקתולי. אף שהאפיפיור, קלמנס האחד עשר תמך בהם, הייתה עמדה זו במיעוט במקאו. האפיפיור שלח משלחת לקיסר סין קאנגשי על מנת לבשר לו על האיסור על קיום הטקסים הסיניים אצל הנוצרים. המשלחת בראשות שארל-תומא מאיאר דה טורנון (Charles-Thomas Maillard De Tournon) מילאה את משימתה ודיווחה לקיסר על האיסור בינואר 1707 – ובתגובה גורשה בחזרה למקאו. למרות היותו שליח הוותיקן, נאסר טורנון על פי דרישת הסינים וגורמים מקומיים, ומת בכלא במקאו. עקב היותם יוזמי המחלוקת, היו הדומיניקנים בעין הסערה וכנסיית סאו דומינגוש נסגרה על פי צו ונפתחה מחדש ב-1709. ב-1822 היו הדומיניקנים אחראים להדפסת העיתון הפורטוגזי הראשון בסין המכונה "הדבורה של סין" (A Abelha da China).