ב-1996 עברה להתגורר בעמק הסיליקון בארצות הברית עם בעלהּ, שהפך לאיש עסקים. יחד עם אחיו, ניר ברקת, היו שני האחים מהמשקיעים הראשונים בחברת ההיי-טק צ'ק פוינט, והקימו את קרנות ההון סיכון BRM ו-IVN. בשמונה השנים שבהן התגוררה המשפחה בארצות הברית, החלה ברקת בפעילות בתחום הפילנתרופיה.
בין היתר, הפכה לחברת הנהלה בקרן IVN, שמימנה גם מיזמים חברתיים, והייתה פעילה בארגון איפא"ק ובפדרציה היהודית של סן פרנסיסקו.
הפועל באר שבע.
ב-2004 שבה עם משפחתה לישראל. קשריה עם איש העסקים לוני הרציקוביץ', אז הבעלים של קבוצת הכדורגל מכבי תל אביב, הביאו אותה לשקול להיכנס עמו לשותפות במכבי תל אביב.
ברקת הייתה שותפה להקמת מכון מחקר באוניברסיטת תל אביב ביחד עם קרן רש"י, שם הכירה את אלי אלאלוף, מנכ"ל הקרן באותה תקופה ודמות ידועה בבאר שבע. אלאלוף שכנע אותה לרכוש את קבוצת הכדורגל של הפועל באר שבע, ששיחקה באותה עת בליגה השנייה בטיבה בארץ (הליגה הלאומית).
בקיץ 2007, שבועות ספורים לפני פתיחת העונה, הושלמה עסקת רכישת הקבוצה מידי הבעלים הקודם, אלי זינו, וברקת הפכה לאישה הראשונה בישראל שמשמשת כבעלים של קבוצת כדורגל. בניהול הקבוצה שמה ברקת דגש מיוחד על מחלקת הנוער, על הפעילות החינוכית ועל החיבור לקהילה. במרץ 2010 הודיעה על עזיבת הקבוצה בתום העונה, לאחר שמספר אוהדים של הקבוצה ניסו לתקוף את מאמן הקבוצה, גיא עזורי. כחודשיים לאחר מכן הודיעה כי חזרה בה, וכי היא נשארת בקבוצה, לאחר שראתה בקרב האוהדים שינוי מן הקצה אל הקצה.
במאי 2016 הגשימה את שאיפתה להוביל את קבוצתה לזכייה באליפות ליגת העל והחלה דרכה בליגה האירופית שם קבוצתה העפילה לשלב 32 הגדולות. באפריל 2017 הובילה את הקבוצה לזכייה באליפות שנייה ברציפות ובמאי 2018 לאליפות שלישית ברציפות.
בשנת 2017 הייתה לאחת מהזוכים בתואר יקיר באר שבע, שהוענק לה על-די ראש העיר.
בשנת 2018 זכתה בתואר הבעלים של העונה, מטעם אתר ONE ואיגוד השחקנים. לאחר שלוש שנים רצופות בהן זכתה באליפות, נקלעה הקבוצה למשבר וירדה למעמד קבוצת צמרת בליגת העל. בעונת 2019–2020 גרם המשבר ביכולת להחלפת מאמנים: ברק בכר, שהוביל את הקבוצה לזכייה בתוארי האליפות, סיים את תפקידו בחלון העברות של חודש ינואר 2020, ובמקומו מונה יוסי אבוקסיס לתפקיד המאמן.
חברת הנהלת הוועד האולימפי בישראל.
בפוליטיקה הישראלית.
ב-2005 הצטרפה לתנועת "שובי", תנועת נשים לעידוד יציאת צה"ל מעזה, הייתה שותפה לקבלת ההחלטות ואף תרמה אלפי שקלים לקידום המהלך.
ב-7 בפברואר 2019 הצטרפה למפלגת הימין החדש לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת ושובצה במקום השלישי ברשימה אך לא נבחרה לכנסת לאחר שמפלגתה לא עברה את אחוז החסימה.
חיים אישיים.
מתגוררת עם בעלה אלי ברקת, ושלושת ילדיהם, בשכונת צהלה בתל אביב. גיסהּ (אחיו של בעלהּ) הוא חבר הכנסת וראש עיריית ירושלים לשעבר, ניר ברקת.
על פי דירוג פורבס, ב-2019 הונה של ברקת מוערך בשווי של כ-460 מיליון שקל.
בית הספר הרבני המרכזי
סמינר ישראלי של צרפת
קליבר (מכשיר מדידה)
קליבר, או בשמו העברי מד-זחיח, הוא מכשיר מדידה למדידות אורך חיצוניות ופנימיות מדויקות. השימוש בו נפוץ בתעשייה.
אטימולוגיה.
המילה העברית הנפוצה בשימוש "קליבר" בהקשר של כלי מדידה לא קשורה כלל ל"קליבר", שהוא הקוטר הפנימי של צינור או קנה של כלי ירייה (למשל "אקדח בקליבר של 9 מ"מ"), אלא מהווה שיבוש של המילה האנגלית "Caliper". למרות הדמיון הצלילי, באנגלית אלו שתי מילים שונות (Caliber/Caliper), שהתמזגו בעברית למילה אחת בעלת שתי משמעויות שונות.
המונח העברי "מד זחיח", נשען על הפסוק בספר שמות "ולא יזח החושן מעל האפוד", ומורה על מבנה המכשיר שמבוסס על רכיב שניתן להזחה. השם האנגלי "קליפר" משמש לציון מספר מכשירי מדידה, שהראשונים בהם ידועים החל במאה השישית לפני הספירה, ובהם גם מיקרומטר, אך בעברית השם "קליבר" משמש רק לאחד מהם (עם וריאציות) - "קליפר ורנייה", שהומצא במאה ה-19.
שימושים.
בעזרת חלקיו השונים של הקליבר ניתן למדוד אורך, קוטר פנימי, קוטר חיצוני, ועומק. קליבר באיכות טובה מודד בדיוק של עד 0.01 מילימטר (10 מיקרומטר).
מכשיר בעל דיוק גבוה יותר הוא המיקרומטר.
היסטוריה.
מכשיר המבוסס על עיקרון מדידה דומה היה ידוע עוד בתקופה של יוון העתיקה. המכשיר בצורה הנוכחית נבנה לראשונה בארצות הברית ב-1861.
המונח האנגלי "קליפר ורנייה" קרוי על שמו של פייר ורנייה , מתמטיקאי צרפתי שהמציא את סקאלת ורנייה .
סוגים.
קיימים סוגים שונים של קליברים הנבדלים באופן קריאת המדידה במכשיר: דיגיטלי, מחוג או נוניוס כפי שמודגם באיור.
המפתח המרבי של קליברים נפוצים הוא 150 מ"מ, 200 מ"מ ו-300 מ"מ .
קליברים עם מפתח גדול יותר מגיעים עד 2,000 מ"מ (שני מטר).
פאול פוקס
פאול פוקס (בהונגרית: Pal Fux; 23 בנובמבר 1922 - 5 בפברואר 2011) היה צייר, תפאורן ומעצב תלבושות ישראלי.
ביוגרפיה.
פוקס נולד בנגיסלונטה (Nagyszalonta) שבטרנסילבניה וסיים בית ספר יסודי יהודי, לאחריו למד שנתיים בבית הספר הרומני לדקדוק באוראדיה. הוא למד בבית ספר התיכון על שם ד"ר ליפוט קצ'קמטי (Dr. Lipot Kecskemeti). פוקס החל לצייר כבר בגיל צעיר ועבד עם אימרֶה פולדס (Imre Foldes), ראש אמני הגרפיקה של בית ההדפסה זוננפלד (Sonnenfeld) באוראדיה. בין השנים 1943-1940 למד בבודפשט אצל שאנדור בורטניק (Sandor Bortnyik).
בין השנים 1943–1944 היה אסיר במחנה עבודה. כל משפחתו נרצחה בשואה למעט אביו. בשנת 1946 התחתן ונולדו לו שני ילדים. עסק בעיצוב במה ובובות בתיאטרון הבובות של אוראדיה ובמקביל היה גם מנהל הבמה. בשנת 1968 זכה בפרס השני בתערוכת הביאנלה של עיצוב במה בזגרב.
בשנת 1972 עלה לארץ ישראל.. בשנת 1975 זכה בפרס הראשון יחד עם נפתלי בזם בתערוכת "הים" בחיפה וכן בפרס נורדאו לאמנות הציור.
יצירתו.
יצירותיו של פוקס עוסקות בעיקר בנושאים לאומיים, בין יצירותיו תמונות על אסון מעלות והפיגוע בקריית שמונה, אותן הקדיש למועצות המקומיות. לאחר מלחמת יום הכיפורים צייר 49 מיניאטורות שעסקו במלחמה. המיניאטורות הוצגו בתערוכה בניו-יורק שנערכה ב"בית הידידות" ישראל-אמריקה. לאחר מבצע אנטבה צייר ציור בהשפעת החטיפה המתארת את החטופים משוועים לעזרה ואת יונתן נתניהו במרכזה. התמונה נמסרה כשי לצנחנים
בהונגריה, עבודותיו מופיעות במוזיאון Gyor, מוצגות כחלק מעזבון של אימר פאטקו (Imare Patko).
מחברות הקולנוע
מחברות הקולנוע (בצרפתית: Cahiers du Cinéma) הוא מגזין קולנוע צרפתי משפיע, הרואה אור החל מאפריל 1951.
היסטוריה.
המגזין הוקם על ידי אנדרה באזאן, ז'אק דוניו-ולקרוז וג'וזף מארי לו-דוקה. הוא התפתח ממגזין קודם שנקרא "ביקורת הקולנוע" (Revue du Cinéma), אשר ביצירתו היו מעורבים חברים משני מועדוני קולנוע פריזאיים מאותה תקופה – 'אובייקטיב 49' (Objective 49), שעם חבריו נמנו רובר ברסון, ז'אן קוקטו, אלכסנדר אסטרוק ואחרים; וכן חברי "מועדון הקולנוע של הרובע הלטיני" (Ciné-Club du Quartier Latin).
המגזין נערך על ידי אנדרה באזאן מיום הקמתו, ועם כותביו נמנו ז'אק ריווט, ז'אן-לוק גודאר, קלוד שברול ופרנסואה טריפו, אז חובבי קולנוע צעירים ונחושים, ולימים הבמאים המשפיעים והחשובים של זרם "הגל החדש הצרפתי".
המגזין וזרם הגל החדש הצרפתי.
"מחברות הקולנוע" חולל מהפכה בגישה הרווחת לביקורת קולנוע ולעיסוק בתאוריה הקולנועית.
מאמר שכתב טריפו ב-1954 תקף בחריפות את מה שכינה "האיכות הצרפתית", השמרנית והאסתטית. המאמר היווה את הבסיס למניפסט שהוגדר לימים על התאורטיקן אנדרו סאריס כ"תאורית האוטר". הגישה הציעה התבוננות מחדש על הסרטים ההוליוודיים של התקופה, ובעיקר סרטיהם של הבמאים אלפרד היצ'קוק, הווארד הוקס, ניקולאס ריי, פריץ לאנג וג'ון פורד, וכן הבמאים האירופאים רוברטו רוסליני, ז'אן רנואר, מקס אופולס וז'אן קוקטו. התאוריה התייחסה אל טביעת ידו הייחודית של כל אחד מהבמאים בסרטיו, וראתה אותם כדמות המרכזית והמשפיעה ביותר ביצירת הסרט. זאת, בניגוד לגישה שרווחה אז בהוליווד - תעשייה של סרטים ז'אנריאליים הדומים זה לזה.
"מחברות הקולנוע" היווה בסיס תרבותי תאורטי לצמיחתו של זרם "הגל החדש", ורבים מהשמות החשובים של הזרם, דוגמת טריפו וגודאר, החלו את דרכם במגזין ובעיסוק בתאורית האוטר. לימים, זכו דווקא הם, ולא היוצרים בהם עסקו, להיות מזוהים עם הכינוי 'אוטר'.
העורך הראשון, אנדרה באזאן, שימש בתקופת כהונתו מעין מנהיג והיווה מושא הערצה לכותבים הצעירים והמרדנים, עד מותו מלוקמיה ב-1958.
שינויים תוכניים.
העורך הבא, הבמאי אריק רוהמר, ערך את המגזין עד 1963, אז הוחלף על ידי ז'אק ריווט, שכיהן עד 1966. בתקופה זו הושם דגש על כתיבה בנושאים מודרניים ואיתור אוטרים חדשים בעולם, דוגמת מיכלאנג'לו אנטוניוני ולואיס בוניואל. בשנות ה-60 הכתיבה התאפיינה בנימה פוליטית מובהקת, ובניתוח סרטים ביקורתי דרך השקפתם האידאולוגית.
בתחילת שנות ה-70 תמך המגזין בגישתו הפסיכואנליטית של לאקאן ואימץ לחיקו את התנועה הצרפתית הקומוניסטית. למרות העיסוק בכמה אוטרים מהעולם וניתוח מעט סרטים ניסיוניים, המגזין נקט בגישה אנטי-קולנועית. בנוסף לזיקה הקומוניסטית, הציג המגזין בפסטיבל לאמנויות באביניון את התנועה המאואיסטית, שלא הייתה פופולרית בפריז, בניסיון לבסס שלוחה לתנועה בשם "חזית תרבותית מהפכנית". התצוגה הייתה כישלון חרוץ. המגזין איבד קוראים רבים, ומספר החוברות ירד מ-11 לארבע עד חמש חוברות בשנה.