תחנת הרכבת נחל שורק
תחנת הרכבת נחל שורק הוקמה ב-1915 בשם "תחנת הרכבת ואדי צראר" כתחנת צומת על המסילה המזרחית העות'מאנית בסמוך לפרוץ המערכה על סיני וארץ ישראל והייתה לאבן הראשה של הרכבת בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. סביב "תחנת הצומת" התפתח מרחב בעל חשיבות לוגיסטית ואסטרטגית, שכלל מנחתי תעופה, הן עבור הברית העות'מאנית/גרמנית, ולאחר כיבושו ב-1917, עבור חיל המשלוח המצרי בפיקוד בריטי. עם תום המלחמה נותר המרחב צומת רכבות ומרכז לוגיסטי צבאי בריטי עד סיום תקופת המנדט. לאחר קום המדינה ועד לשנת 1998 המשיכה התחנה לשרת נוסעים על קו מסילת הרכבת יפו–ירושלים ומאז היא משמשת כתחנה תפעולית בלבד.
מיקום וחשיבות.
לתחנת הצומת היו כמה מרחבי משנה שהשתרעו על פני כחמישה קמ"ר בין מה שמזוהה בימינו כמורדות מושב יסודות בצפון-מערב למורדות מושב טל שחר.
המרחב העות'מאני.
תחנת ואדי צראר הייתה לעות'מאנים מרכז הספקה חיוני שדרכו הוזרמו אמצעי קיום ולחימה אל דרום הארץ וירושלים, ומכלול השירותים הטכניים למערכות הרכבת הצבאית.
דרומה לתחנה בתחנת הרכבת א-תינה התפצלו שתי שלוחות: האחת נסללה ב-1915 - השלוחה המצרית לכיוון תעלת סואץ כחלק מהניסיון השני של הצבא העות'מאני לשלול מן הבריטים את חופש השיט בתעלה והשנייה מסילת הרכבת מואדי צראר לעזה, נסללה באביב 1917 לתמיכה בקו ההגנה העות'מאני/גרמני עזה-באר שבע. מזרחה התפצלה המסילה לירושלים מקטע ממסילת הרכבת יפו–ירושלים.
המרחב הבריטי.
הצבא הבריטי השתלט על תחנת הרכבת, "תחנת הצומת" בפי הבריטים, ב-14 בנובמבר 1917, אחרי הקרב על גבעות מע'אר.
המבנה.
בניין התחנה הוקם ב-1915 על ידי השלטונות העות'מאנים כבניין תקני. בניינים דומים הוקמו בתחנות הרכבת במסעודיה, טולכרם, באר שבע ועוד. במקור נבנה גג מעל התחנה אך הוא הוחלף לגג בטון שטוח בתקופת המנדט. הבריטים חידשו ב-1931 את השם הערבי של התחנה. ב-4 באוקטובר 1938, בתקופת המרד הערבי הגדול, נפגעה התחנה וכן הגשר על נחל שורק שלידה.
התחנה פעלה עד 1998 אז נסגרה כשהקו הישן לירושלים נסגר. במקום הקו הישן נפתח קו חדש, כפול, במרחק של כ-10 מטר מהקו הישן ובקרבת התחנה הישנה הוקמה תחנת רכבת תפעולית. המקום משתמש למפגש רכבות בקו תל אביב-ירושלים.
בניין התחנה הישן עמד בשממונו מאז סגירתו. ב-2010 זכתה רשות הניקוז "שורק-לכיש" במכרז לשיקום התחנה והפיכתה לאתר תיירות אולם מעבר להקפת המבנה בגדר לא נעשה דבר והוא ממשיך בהתפוררותו.
בקרבת התחנה נמצא קרון עץ (כנראה מתקופת המנדט) וכן קטר ומספר קרונות (מתקופות מאוחרות יותר) שהונחו על גבי פסים חדשים.
מצבת מלחמת העולם הראשונה.
כ-500 מטרים דרומית-מזרחית לתחנת הרכבת נמצאת מצבה בצורת אובליסק המנציחה פועלים מצרים וחיילים הודים ועות'מאנים אשר נהרגו במהלך מלחמת העולם הראשונה בקרבת מקום ונטמנו סמוך לאובליסק. המצבה הוקמה על ידי הוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה (נקראת כיום ועדת חבר העמים לקברי מלחמה, CWGC), ארגון אשר הוקם ב-1917 במטרה לדאוג לקבורה ראויה, תיעוד והנצחת זכר הנופלים.
במהלך המלחמה הקים חיל המשלוח המצרי (שמו של הצבא הרב-לאומי בפיקוד בריטי אשר פעל בחזית סיני, ארץ-ישראל וסוריה) שורה של בתי חולים צבאיים ברמות שונות, בעיקר לאורך דרכים ראשיות ומסילות הברזל. אלו שנפטרו במהלך האשפוז נקברו בחלקות קבורה בסמוך לבתי החולים. חלק מחלקות קבורה אלו מטופלות ומתוחזקות באופן שוטף על ידי ה-CWGC, אולם חלקן הוזנחו במהלך השנים. גם במתחם וואדי צראר הוקמו בתי-חולים צבאיים ואלו שנפטרו שם נקברו בחלקה עליה הוקמה מאוחר יותר המצבה. מרבית הקבורים במקום השתייכו לקורפוס העבודה המצרי, יחידות של עובדים מצריים אשר עסקו בסלילת דרכים, הנחת מסילות ברזל, פריקה והעמסה ועוד.
המצבה דומה בצורתה ובניסוח הכתובת עליה למצבות דומות נוספת בארץ ישראל, כמו למשל בתחנת הרכבת דיר סניד. על האובליסק הוצבו שלושה פנלים מאבן. שני פנלים בולטים נקבעו בחזית האובליסק, בערבית ובאנגלית. הכתובת בערבית כוללת את השהאדה: , ובטבלת האבן באנגלית הכתובת הבאה:
"שבעה חיילים של הצבא ההודי קבורים כאן. מאה ושנים עשר אנשים מגדודי העבודה המצרים קבורים ליד נקודה זו".
פנל אבן קטן נוסף בצדו האחורי של האובליסק מתייחס לשלושה חיילים טורקים אשר נטמנו אף הם במקום.
הכתובות הושחתו על ידי אלמונים ונותרו בלתי קריאות במשך שנים. העמותה למורשת מלחמת העולם הראשונה בארץ ישראל פנתה אל ה-CWGC ביוזמה לשיקום האתר וחידוש הפנלים באתר זה ובאתרים נוספים. בסוף 2017 ביצע ה-CWGC עבודות שיקום באתר הכוללות ניקוי האובליסק בקיטור, הסדרת הגישה לחלקה וחידוש הפנלים. בנוסף, התגלה כי אחד החללים המצרים השתייך ליחידה מצרית אחרת, קורפוס תובלת הגמלים, ולכן שונתה הכתובת המתייחסת לחיילים המצרים:
פנאתנייקוס (כדורגל)
אולימפיק דה מארסיי
רוזנבורג (מועדון כדורגל)
כלקידיקי
כלקידיקי (ביוונית: Χαλκιδική, ביוונית עתיקה נהגה כַלקִידִיקֵה; בלטינית: Chalcidice) הוא חצי אי בצפון יוון המשתרע על שטח של 2,918 קמ"ר מזרחית לסלוניקי השוכנת בחלקה בתחומו. מבחינה מנהלית שייך רובו של חצי האי ליחידה האזורית כלקידיקי של מחוז מרכז מקדוניה, ואילו חלקו הדרום מזרחי שייך למדינה האוטונומית הנזירית של הר אתוס, ששטחה 335.63 קמ"ר.
אריסטו נולד בכלקידיקי בשנת 384 לפנה"ס.
גאוגרפיה.
כלקידיקי נפרד ממקדוניה במצר יבשה שבו שני אגמים קטנים, והוא בולט אל תוך חלקו הצפון־מערבי של הים האגאי. בצידו המזרחי גובל חצי האי במפרץ סטרימונאס (Στρυμονικός κόλπος) ובצידו המערבי במפרץ התרמאי (Θερμαϊκός Κόλπος). לכלקידיקי צורה אופיינית הנראית כאגרוף המהווה את חלקו המרכזי ואשר לו שלושה חצאי איים משניים הנראים כאצבעות השלוחות לכיוון דרום־מזרח אל תוך הים האגאי. שלושת חצאי האיים המשניים הם אתוס (Άθως) במזרח, סיתוניה (Σιθωνία) בתווך וקסנדרה (Κασσάνδρα) במערב. אחרים הישוו את צורתו לקילשונו של פוסידון או לכף רגל.
בין סיתוניה לקסנדרה שוכן המפרץ הטורוני (Τορωναίος Κόλπος; או מפרץ קסנדרה), ואילו בין סיתוניה לחצי האי אתוס – מפרץ סינגיטיקוֹס (Σιγγιτικός κόλπος; או מפרץ אַיוֹן אורוס, דהיינו מפרץ ההר הקדוש).
חלקו המרכזי של חצי האי הוא הררי ומישור נרחב יחסית משתרע בצידו המערבי ומשמש לחקלאות. במרכזו של אזור זה מתנשא הר חולומונטס לגובה של 1,165 מטר, והוא ההר השני בגובהו בחצי האי כולו.
חצי האי אתוס הוא הזרוע המזרחית מבין השלוש ומהווה ברובו מדינה נזירית אוטונומית. אורכו 60 ק"מ, רוחבו בין 7 ל־12 ק"מ ושטחו כ־390 קמ"ר. הר אתוס עצמו מתנשא לגובה של 2,033 מטר בקצהו הדרומי של חצי האי והוא ההר הגבוה בכלקידיקי. מורדותיו של ההר יורדים בתלילות אל הים האגאי משלושת כיווניו. בצידו הצפוני משתפל ההר באופן הדרגתי יחסית לאורכו של חצי האי אתוס. בקצהו הדרומי של חצי האי שני כפים – כף פינס המערבי וכף טימיו פרודרוס המזרחי, והים סביבם עלול להיות מסוכן לשיט. חלקו הצפון־מערבי של חצי האי שמשתרע על שטח של כ־55 ק"מ אינו חלק מהמדינה הנזירית אלא מהיחידה האזורית של כלקידיקי.
חצי האי סיתוניה גובהי עד הררי, חופיו תלולים ופסגתו בהר דגרודליס (או איתמוס) מגיעה לגובה של 800 מטר.
קסנדרה הוא השטוח מבין שלושת חצאי האיים המשניים, וגבעי רק בחלקו הדרומי. גבעות אלה מגיעות לגבהים של כ־400 מטר בלבד.
אוכלוסייה.
אוכלוסייתה של יחידת המשנה בלבד מנתה 109,587 נפשות בשנת 2005 ובהר אתוס התגוררו אותה עת פחות מ־2,500 איש. מבחינה גאוגרפית שוכנים גם חלקים ממחוז המשנה של סלוניקי בתחומי חצי האי כלקידיקי, כולל חלק מהעיר סלוניקי עצמה, וברי שאם לוקחים עובדה זו בחשבון אוכלוסיית כלקידיקי גדולה בהרבה.
גלי הסירה של קלוין
יערות גשם
פרשנות העולמות המרובים
סוכר חום
סוכר חום הוא סוכר (סוכרוז) שלא זוקקה ממנו הדבשה, או סוכר לבן שהוספה לו מולאסה.
הסוכר החום הוא בעל ערך קלורי מעט נמוך יותר מסוכר לבן (373 קלוריות למאה גרם, לעומת 396 בסוכר לבן). זאת בשל נוכחות המים שבו, שגם הופכת אותו ליותר לח ומעט פחות מתוק. הוא מכיל בין 3.5% דבשה (בסוכר חום בהיר) ל-6.5% דבשה (בסוכר חום כהה), מבחינת נפחו הכולל.
בעבר הסוכר החום נתפס כבריא יותר מסוכר לבן, אך נראה כי ההבדל הבריאותי בין הסוגים זניח.
הסוכר החום לרוב יקר יותר מהסוכר הלבן, כיוון שההיצע שקיים לו בשוק נמוך ביחס לסוכר הלבן, וכן בשל התגברות הביקוש אליו בזכות תדמיתו כבריא יותר.
יצחק בוכבזה
אליהו מצא
אליהו מצא (4 בינואר 1935 – 29 באוקטובר 2021) היה שופט בית המשפט העליון (2005–1991) והמשנה לנשיאו (2005–2004).
ביוגרפיה.
מצא נולד בתל אביב לגבריאל מצא ויפה (ג'מילה) לבית מטלון. השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר גאולה שבתל אביב. ב-1958 החל ללמוד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה שבתל אביב (ב-1959 הפך בית הספר לשלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית) וב-1962 השלים את תואר הבוגר במשפטים, כבוגר מחזור א' של השלוחה התל אביבית. הוסמך כעורך דין בשנת 1963. הוא התמחה אצל אחיו, יהודה מצא, ועבד תשע שנים כעורך דין אזרחי פרטי. בשנת 1974 קיבל את התואר מוסמך במשפטים מטעם אוניברסיטת תל אביב. עוד קודם לכן, בפברואר 1972 מצא התגייס לצבא ומונה לשופט בבית דין צבאי. בהמשך היה לנשיא בית הדין הצבאי במחוז מרכז. מצא נחשב לשופט קשוח, אימת עורכי הדין והנאשמים, שהקפיד על הופעה, התנהגות ועמידה בזמנים. שני חיילי חימוש שנתקעו באחד המעוזים במלחמת יום הכיפורים והועמדו לדין לאחר חזרתם מהשבי על שהסתתרו בבונקר וסירבו לסייע ללוחמים בהגנת המוצב, נדונו על ידו לשבע שנות מאסר.