הקיסר (בגעז: ንጉሠ ነገሥት; מבוטא: נגוסה נגסת; מילולית: מלך המלכים) היה השליט היחיד של אתיופיה מהקמתה ועד למהפכה האתיופית בשנת 1974. בידי הקיסר היו כל סמכויות החקיקה, הביצוע והשיפוט.
מקור.
התואר מלך המלכים השווה לתואר קיסר מקורו עוד בארם נהריים ובתרבויות השמיות של המזרח התיכון הקדום, הפעם הראשונה שתואר זה שימש את שליטי אתיופיה היה במאה השנייה לספירה על ידי המלך האקסומי סאמבראוטאס. התואר "מלך" (געז: ንጉሥ, תעתיק: "נגוס") בקיסרות אקסום החל ללבוש צורה מקומית ובכל מחוז היה מלך מקומי ששלט עליה והמחוז שלו נקראה "ממלכה" כך שמעל מלך זה היה מלך נוסף מעין "המלך של המלכים". דבר נוסף שהיה בהיסטוריה המודרנית של אתיופיה היה כאשר מונתה קיסרית והתואר שלה בגעז שונה ל"מלכת המלכים" ("נגסתה נגסת").
ירושה.
על מנת לרשת את כתר הקיסרות היה האדם צריך להיות קרוב משפחה של הקיסר המנוח. באתיופיה היה גם מקובל להכתיר קיסרים שהיו קרובים למנוח גם מצד אמו ואפילו להכתיר אישה לקיסרית. מנהג זה תרם למאבקי הכוחות על הכתר, בעיה שנפתרה באמצעות כליאת היורשים האפשריים במבצר הררי מבודד, כדי להקטין את הסיכון להפיכה.
מנהג כליאת היורשים יושם לראשונה בתקופת האימפריה החבשית ובא לקצו המר במהלך מרד יהודית המלכה, כשכמעט כל בני משפחת המלוכה החבשית הושמדו במתקפה מרוכזת על מנזר דברה דמו. הקיסר האגאווי ימהרנה קריסטוס חידש את המסורת כשכלא את שארי בשרו באמב גשן, אם כי חלק מההיסטוריונים מתארכים זאת לתקופתו של הקיסר וואדאם ערד שהחל זאת לאחר מלחמת הירושה בין בניו של יאגבה ציון. בזכות מנהג זה הצליח אחמד גראן לחסל את רוב הטוענים לכתר במתקפה מוצלחת על הכלא באמב גשן. הקיסר פאסיל חידש את המנהג בשלישית, כשכלא את קרובי משפחתו בווחני. המנהג החזיק מעמד למעלה ממאתיים שנים עד דעיכת השושלת הגונדרית ועליית תוודרוס השני. לאחר המהפכה האתיופית רבים מבני בית המלוכה האתיופי גלו לבירות אירופה.
היסטוריה.
שושלת קיסרי אתיופיה לפי הספירה המסורתית החלה בשנת 1978 לפנה"ס כאשר הוקמה ממלכת שבא (ראו גם: סבא, נקראת בכתבים האתיופים בשם "ממלכת יקטן") המלך השבאי הראשון היה "סבא" והוא זה שהקים את השושלת האגעזית מלך זה על פי המסורת האתיופית מזוהה עם "עבד שמס" מהמסורת הערבית שהיה בנו של ירח ונכדו של יקטן, השושלת האגעזית מנתה כ-52 שליטים והאחרונה שבהם הייתה מלכת שבא ("מקדה").
לאחר השושלת האגעזית הומלך בנה של מלכת שבא ושלמה המלך, מנליק הראשון ועל פי הכברה נגסט הוא ייסד את קיסרות אקסום ואת שושלת מנליק. לאחר מכן במאה ה-2 המלך האקסומי סאמבראוטאס שינה את התואר ממלך לקיסר וכך אקסום הפכה לקיסרות. בשנת 858 התרחש מרד יהודית המלכה שבמרד זה כמעט הושמדה שושלת הקיסרים האקסומיים, השושלת מצאה מקלט בשאווה והיהודים שלטו על אתיופיה, בשנת 933 השתלטה על אתיופיה שושלת חדשה שושלת זאגווה שהייתה אגאווית במוצאה ולא חבשית שושלת זו שלטה על אתיופיה עד 1270.
ב-1270 עלתה לשלטון השושלת הסולומונית שטענה שמוצאה מקיסרי אקסום שנמלטו לשאווה הקיסר הראשון שהעמידה היה יקונו אמלק שושלת זו שלטה על אתיופיה עד לשנת 1974 שבה התחולל המהפכה האתיופית, הקיסרים המשמעותיים שהשושלת העמידה היו עמדה ציון הראשון, זרע יעקב בימי הביניים ובעת החדשה היא העמידה את תוודרוס השני, יוהנס הרביעי, מנליק השני והיילה סלאסי ארבעת קיסרים אלו חיזקו את אתיופיה והפכו אותה למה שאנו מכירים היום.
במהלך השלטון האיטלקי באתיופיה (1936–1941) גלתה השושלת מאתיופיה לארץ ישראל ומשם לבריטניה. תחת השלטון האיטלקי קיבל המלך ויטוריו אמנואלה השלישי את התואר "קיסר אתיופיה" ("Imperatore d' Etiopia") בו החזיק עד 1943. במהלך 1941, כאשר שוחררה אתיופיה, חזר אליה הקיסר היילה סלאסי וב-1955 יזם חוקה חדשה שתבטיח את רציפות הקיסרים מזרעו שלו בלבד, מהלך שהכעיס את האריסטוקרטים השונים שהשתייכו לשושלת. ב-12 בספטמבר 1974 הודח היילה סלאסי ובמקומו הוצהר שבנו אמחה סלאסי הוא הקיסר, לאחר מאבקים בין תומכי המלוכה ומתנגדיו המלוכה בוטלה רשמית ב-מרץ 1975. השושלת האתיופית גלתה מארצה וכיום היא מנסה להחזיר את כוחה ולהפוך את אתיופיה למונרכיה חוקתית. החוקה האתיופית החדשה של 1994 לא מכירה בשום קיסר, והשושלת הגולה הקימה את מועצת הכתר האתיופית, מועצה שמשמרת את רציפות הקיסרים.
הסימפוניה השישית (הבוקר) של היידן
סימפונית "הבוקר" ברה מז'ור (הובוקן 6\I) היא מן הסימפוניות המוקדמות שכתב יוזף היידן. היא נכתבה יחד עם הסימפוניות מס' 7 ("הצהריים") ומס' 8 ("הערב") זמן קצר לאחר שהיידן נשכר כעוזר קאפלמייסטר בחצר אסטרהאזי. שלוש הסימפוניות הללו ידועות באופי הסולני והווירטואוזי שלהן.
חיבור היצירה ואופיהּ.
היצירה חוברה באביב של שנת 1761 (בקירוב), זמן קצר לאחר הגעתו של היידן לחצרו של הנסיך אסטרהאזי. כחלק מעבודתו שם, נדרש היידן על ידי הנסיך אסטרהאזי בעצמו לכתוב מוזיקה לתזמורת הקטנה שעמדה שם לרשותו. סימפוניה זו היא ככל הנראה הסימפוניה הראשונה שכתב היידן לאותה תזמורת. זו אינה הסימפוניה השישית שכתב היידן עד אז. קדמו לה לפחות 10 סימפוניות, ומספורה אינו ערובה לסדר כתיבתן. הסימפוניה הזו, וכמו כן גם שתי הסימפוניות הבאות, מתאפיינות בקטעי סולו רבים לכל קבוצות התזמורת; לכלי הנשיפה מעץ, הקרנות, הקשתנים המובילים ואף לקונטרבס, כך שהסימפוניה הזו דומה באופיה לקונצ'רטו גרוסו. הכתיבה הייחודית הזו איננה מקרית; הנגנים בתזמורת החצר קיבלו "בונוסים" למשכורתם על הפגנת וירטואוזיות בנגינתם והיידן רצה, ככל הנראה, להתחבב על הנגנים שאיתם רק התחיל לעבוד; אכן היידן הצליח לכונן מערכת יחסים חמה עם נגניו, שמאוחר יותר כינו אותו בחיבה "פאפא היידן". יצירה זו ושתי הסימפוניות שאחריה התקבלו באחוזה בהתלהבות רבה.
הרכב ומבנה.
היצירה כתובה לתזמורת הכוללת:
חליל,
שני אבובים,
בסון,
שתי קרנות יער ברה,
כינורות,
ויולות,
צ'לי,
וקונטרבסים.
לעיתים מנוגנת היצירה גם עם צ'מבלו.
הסימפוניה כתובה במבנה הטיפוסי לסימפוניה הקלאסית, ופרקי היצירה הם:
מקור הכינוי.
הכינוי של הסימפוניה (במקור Le matin) איננו מאת היידן, אך ניתן לה זמן קצר לאחר השמעתה, כנראה על ידי הנסיך אסטרהאזי, שביקש מהיידן לכתוב יצירות שמתארות את מחזור היום: בוקר, צהריים וערב. עוד סיבה לשם הזה היא במבוא: הפתיחה האיטית של הסימפוניה, שכנראה הזכירה למאזיניה הראשונים את זריחת החמה, ומכאן - את הבוקר.
מבדד חשמלי
מטען אלמנטרי
הונאת פונזי
הונאת פּוֹנזי (באנגלית: Ponzi Scheme) היא סוג של הונאת ממון שבה מובטח למשקיעים החזר השקעה גבוה במיוחד בפרק זמן קצר, אך למעשה, הרווחים המוצגים להם הם "על הנייר". החזרי ההשקעה, אם יש כאלה, משולמים מכספם של משקיעים אחרים (מקורם בקרן ההשקעה, ולא מתוך רווחים עליה כמובטח), בעוד שיוזם ההונאה נהנה מכסף זמין עד שההונאה נחשפת והמשקיעים מגלים כי לא יקבלו את הכספים שלכאורה היו בחשבונם.
הונאה זו נקראה על שם צ'ארלס פונזי, איטלקי שהיגר לארצות הברית בתחילת המאה ה-20 והיה הראשון שנתפס מרוויח באמצעותה סכומי כסף גדולים.
דוגמה להונאת פונזי.
יוזם ההונאה מפרסם מודעה על השקעה בעלת החזר גבוה בפרק זמן קצר, לדוגמה, רווח של 25% בפרק זמן של 30 יום. כדי לגרום למשקיעים להפקיד את כספם בידיו הוא טוען שמדובר בהשקעות שונות, כגון במטבע חוץ, בקרנות גידור, בהשקעות חוץ או בהשקעות אחרות המוכרות כחוקיות. בפועל, כספים שמתקבלים ממשקיע אחד משמשים כדי לשלם את הבטחת ההחזר של משקיעים קודמים ולמעשה לא מתבצעת השקעה כלשהי באפיקי ההשקעה שהובטחו מלכתחילה ושמהם צפוי היה לנבוע הרווח שהובטח למשקיעים.
מספר מקרים עשויים להוביל לסיום ההונאה, לדוגמה:
הונאות פונזי ידועות.
פרשת סטביסקי.
בסוף 1933 התגלתה בצרפת הונאת פונזי גדולה (מאתיים מיליון פרנקים צרפתים) שנודעה בשם פרשת סטביסקי. היא גרמה למשבר כלכלי ופוליטי בשנת 1934 שאיים על יציבות הרפובליקה הצרפתית השלישית.
פרשת מיידוף.
הונאת פונזי בעלת ההיקף הגדול ביותר אי־פעם נחשפה בדצמבר 2008, עם מעצרו של ברנרד מיידוף, לשעבר יו"ר נאסד"ק. לאחר שלושה חודשי מעצר, הודה מיידוף בביצוע הונאת הפונזי בתחום ההשקעות בהיקף של כ-50 מיליארד דולר ובמשפט שנערך נגזר עליו עונש מאסר של מאה וחמישים שנה. סכום ההפסדים המוערך "על הנייר" של קורבנות הונאת מיידוף עומד על סך של 64.8 מיליארד דולר וההפסדים הממשיים מוערכים בכ-18 מיליארד דולר. רשימת קורבנותיו כוללת בנוסף לאלפי משקיעים פרטיים גם רבים מבני משפחתו המורחבת, קרנות גידור, ארגוני סעד, קרנות למתן מלגות ללימודים אקדמיים ועוד. להונאת מיידוף קיימות השלכות גם על מוסדות ציבור רבים בישראל (בתי חולים, אוניברסיטאות, מכוני מחקר ועוד).
פרשת סטנפורד.