מערכת יחסיהם של דה בובואר וסארטר לא הייתה מחייבת. הם מעולם לא נישאו, ויתרה מזאת: אף ניהלו פרשיות אהבה ממושכות עם בני ובנות זוג אחרים. משפחתה של דה בובואר לא ראתה בעין יפה את טיב יחסיה עם סארטר ואביה דרש מסארטר להתחתן עם בתו. הוא הבטיח לעשות כן, אך הם מעולם לא נישאו ואף לא גרו ביחד תחת אותה קורת גג בקביעות. הבחירה של דה בובואר לנהל מערכת יחסים פומבית עם גבר ללא נישואים הייתה מאוד לא מקובלת בין מלחמות העולם. מערכת היחסים עם סארטר הייתה המשמעותית ביותר בחייה של דה בובואר.
למרות היחס החיובי מצד הציבור והתקשורת בו זכתה הזוגיות הבלתי שגרתית של בובואר וסארטר, לאחר שנחשפו עובדות רבות אודות היחסים ביניהם, ניתן לציין כי נבגדה בובואר על ידי סארטר: למרות ההסכם ביניהם אודות "שקיפות" במערכות היחסים שלהם, הסתיר סארטר מבובואר את האמת על יחסיו הרציניים עם דולורס ואנטי ארנרייך האמריקנית; את השנים האחרונות של חייו בילה בקרבה אינטלקטואלית משמעותית יותר עם חברו הטוב בני לוי; ואת ירושתו הספרותית השאיר לארלט אלקיים, יהודיה ממוצא אלג'יראי שאותה אימץ לבת.
בין השנים 1931–1943 לימדה דה בובואר פילוסופיה במוסדות חינוך שונים ברחבי צרפת, לרבות בתי ספר תיכוניים. בשנת 1943 פרסמה דה בובואר את הרומן הראשון שלה, "האורחת" ("L'Invitée"). שנים אלו היו חשובות באופן מכריע לעיצוב דמותה הפילוסופית. תוך התבססות על פילוסופיה קלאסית, היא החלה קוראת דרור לדעותיה ולמחשבותיה, שהתמקדו בעיקר בפמיניזם ובאקזיסטנציאליזם.
ב-1 בספטמבר 1939 פלשו הגרמנים לפולין ובצרפת הוכרז על גיוס כללי של הגברים, ביניהם גויס סארטר. עם הצטרפות בריטניה וצרפת למלחמה במהלך השנה, רבים ברחו מפריז וכך גם סימון דה בובואר. היא חזרה לפריז לפני נפילת העיר בידי הנאצים. על מנת שתוכל להמשיך לעבוד כמורה תחת משטר וישי היא חתמה על תצהיר בשבועה שאינה יהודיה. במרץ 1941 שוחרר סארטר ממחנה שבויים נאצי וחזר לפריז והם הקימו יחד עם אינטלקטואלים אחרים את קבוצת "סוציאליזם וחירות". מטרת הקבוצה הייתה לפרסם עלונים לציבור הצרפתי על המצב בצרפת הכבושה ולחשוב על "היום שאחרי". ניסיונותיהם של דה בובואר וסארטר לחבור לקבוצות התנגדות אחרות לא עלה יפה בעיקר משום שהקומוניסטים לא בטחו בסארטר.
פרסום ספרה "האורחת" ב-1943 הוביל לחשיפה ציבורית של הקשר בין סארטר לדה בובואר. הזוג נעשה מוכר בציבור ובעקבות כך פוטרה דה בובואר ממשרת ההוראה. דה בובואר וסארטר היו אחד מהזוגות הנודעים של המאה ה-20. מערכת היחסים ביניהם, על רגעי הגאות והשפל שבהם, נמשכה באינטנסיביות רבה, מרגע פגישתם ועד למותו של סארטר ב-1980.
לאחר פיטוריה, סארטר סייע לה למצוא עבודה כמפיקה ברדיו. דה בובואר המשיכה בעיסוקיה, כמעט ללא הפרעה מצד שלטונות הכיבוש. לאחר המלחמה, בשנת 1945, פרסמה דה בובואר את הנובלה "דמם של אחרים" (Le Sang Des Autres), שהתמודדה עם השאלות שהעלה כיבושה של צרפת.
פעילות ציבורית ואינטלקטואלית.
בסוף שנת 1945 התפרסם לראשונה כתב העת "זמנים מודרניים" ("Les Temps modernes") על שם סרטו של צ'ארלי צ'פלין "זמנים מודרניים". העורך הראשי היה סארטר, וסימון דה בובואר, רמון ארון, מיכאל לאיריס, ז'אן פולאן, מוריס מרלו-פונטי ואחרים היו חברי מערכת. מטרת כתב העת הייתה לנקוט עמדה ביחס לזמנים המודרניים והוא היווה שופר לחברי המערכת שכתבו בו מאמרים רבים בספרות, פילוסופיה ופוליטיקה. ב-1966 ביקרו דה בובואר וסארטר במצרים ובישראל, לכבוד צאתו לאור של גיליון מיוחד של "זמנים מודרניים", בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי. הסכסוך היה אחד הנושאים הבודדים שדה בובואר וסארטר היו במחלוקת גדולה לגביו. שניהם האמינו שהיהודים זכאים למדינה משלהם ושלפלסטינים יש זכות על פלסטין, אך הם לא הסכימו על מדיניות ישראל כלפי הפלסטינים בייחוד לאחר מלחמת 1967. דה בובואר הזדהתה יותר עם העמדה הישראלית של אותה תקופה ואילו סארטר עם העמדה הפלסטינית.
בתחילת 1947 נסעה דה בובאר לראשונה לארצות הברית. היא הרצתה באוניברסיטאות ובפורמים שונים בכל רחבי המדינה, פגשה מכרים וטיילה. באותה תקופה, היא החלה לאסוף חומרים לכתיבת מאמר על נשים. כשזה נכתב לבסוף, הוא היה לחיבור המרכזי שלה - "המין השני". במהלך ביקורה בארצות הברית היא פגשה את הסופר האמריקאי נלסון אלגרן ("האיש עם יד הזהב"). ולתקופה קצרה, הם הפכו לזוג. יחסיהם היו סוערים והסתיימו במפח נפש של אלגרן. למרות זאת ביקשה דה בובואר להיקבר כשהיא עונדת את טבעתו של אלגרן. במהלך שנת 1947 נסעה דה בובאר מספר פעמים לארצות הברית וכתבה בעקבות נסיעותיה את ספרה "אמריקה יום אחרי יום". הספר כתוב בצורה של יומן, אבל אינו שכתוב של מחברות שהיא כתבה במהלך נסיעתה. היא עיצבה את הספר כיומן, משום שהמסע היה כמו מהלך של חשיפה תודעתית.
המודעות הפוליטית של דה בובואר התחדדה רק שהחלה לפגוש "אנשים מדוכאים", כהגדרתה. בנובמבר 1948 נפגשו - היא, סארטר ו Rousset - עם נציגים מהודו-סין הצרפתית לדון בבעיות של הקולוניאליזם הצרפתי והשפעתו על האוכלוסייה המקומית. פגישה זו היוותה נקודת מפנה בחייה והיא הפכה למחויבת לסיוע לפליטים פוליטיים מהעולם השלישי. ב־1955, שנה לאחר מלחמת העצמאות של אלג'יריה, הכריזו דה בובואר וסארטר ב"זמנים מודרניים" שהם תומכים בעצמאותה של אלג'יריה, עמדה שלא הייתה אז מקובלת בצרפת. בעקבות ההכרזה הם כונו "אנטי צרפתים".
בשנת 1971, הובילה דה בובואר עם אחותה, הלן דה בובואר, את המאבק בצרפת בנושא זכויות רבייה. היא לקחה חלק בניסוח הצהרה שכונתה "מניפסט ה-343". לא ידוע כמה מן הנשים שחתמו על המניפסט עברו הפלה, אך החתימה על ההצהרה לעמידה משותפת מול האיסור לנשים לעבור הפלה מלאכותית בצרפת, חשפה אותן לאפשרות שיועמדו לדין פלילי. המניפסט הופיע במגזין הצרפתי לה נובל אובזרווטר ב-5 אפריל 1971. מבין החותמות היו אמניות, שחקניות, סופרות משפטניות ואחרות. החל משנת 1974, הפלה מלאכותית הייתה לחוקית בצרפת.
ב-1977 חתמה דה בובואר על עצומה שניסח מישל פוקו בנוגע לדה-קרימינליזציה של יחסי מין בהסכמה עם קטינים (מתחת לגיל 15 - גיל ההסכמה בצרפת).
דה בובואר הייתה כותבת פורייה ובמהלך חייה כתבה 26 יצירות שכללו פרוזה, מחזות, הגות ואוטוביוגרפיה.
סימון דה בובואר נפטרה בפריז עקב דלקת ריאות ב-14 באפריל 1986 בגיל 78 ונקברה לצדו של ז'אן-פול סארטר בבית הקברות מונפרנאס שבפריז.
בשנת 1985 זכתה בפרס ירושלים לחירות האדם.
הגותה.
רעיונותיה הראשונים של סימון דה בובואר מופיעים בסיפורת ובמאמרים שכתבה. ספרי הפרוזה הראשונים שלה עוסקים בנושאים קיומיים, המדגישים את מחויבותה כסופרת לזמנים בהם פעלה.
האורחת ().
"האורחת" (1943) מתאר את ההרס האיטי של מערכת היחסים של בני זוג בעקבות ביקור ממושך של נערה צעירה בביתם. הספר עוסק בשאלה הפילוסופית ביחסים בין המצפון לבין "האחר". מצפונו של האחד פוגע משנהו. נראה שהסיפור מתבסס על היחסים המורכבים שהיו לדה בובואר וסארטר עם תלמידתה של דה בובואר אולגה קוזקייביץ'.
אתיקה אקזיסטנציאליסטית.
בשנת 1944 דה בובואר פרסמה את החיבור הפילוסופי הראשון שלה, "פירוס ובתי הקולנוע" (Pyrrhus et Cinéas). החיבור הוא דיון על אֶקְזִיסְטֶנְצְיָאלִיזְם. בחלק הראשון הוא עוסק במחשבה האקסטניאליסטית של סארטר, והחלק השני הוא פרשנות של דה בובואר על אי אפשרות הפירוק של חופש (Indivisibility of Freedom) כלומר הרעיון שחופש מלא יכול להתקיים כאשר פרט מכיר ומקבל את החופש מאחרים ומעצמו. הספר בנוי כדיאלוג בין פירוס ל-Cineas (שר תסליה).
ב-1947 פרסמה דה בובואר את "האתיקה של העמימות" (The Ethics of Ambiguity). האתיקה של העמימות מתחילה בהנחה האקזיסטנציאליסטית המרכזית ש'קיום קודם למהות'. עיקרון זה מסביר שאנחנו, בני האדם, יוצרים את המהות שלנו באמצעות הבחירות והפעולות שלנו. על פי דה בובואר, עמימות העבר של האדם כעובדה נתונה, משפיעה על עיצוב אופי של ההווה והעתיד העומדים להיווצר באופן חופשי. בהתחשב בכך שלא ניתן לחזות את ההשפעות העתידיות של הבחירות הנוכחיות שלנו, אנחנו מרגישים את המשקל המוסרי של כל החלטה שאנחנו מקבלים. זהו רק פן אחד של העמימות איתו דה בובואר מציעה לאנשים להתמודד.
בני אדם גם חווים עמימות בנוגע לטבע הכפול שלנו: גוף ותודעה. על פי דה בובואר, תודעה אנושית תלויה בהיבטים הגופניים אך הם אינם זהים. בני אדם יכול להתעלות מהגופניות שלהם במחשבה, אבל הם אף פעם לא יכולים לברוח ממנה. היכולת שלנו להתעלות מעל הפיזיות שלנו באמצעות מחשבה היא מה שמעורר גם חופש וגם חובה מוסרית. עם זאת, כמו הוגות פמיניסטיות אחרות, דה בובואר רואה את הבעייתיות המוטבעת במסורת הפילוסופית המערבית המתעדפת את הצד השכלי של הדואליזם. דה בובואר טוענת שהנטייה לתפוס את העולם בצורה דואליות הוא "קדמוני כתודעה עצמה."; פן נוסף של העמימות של הקיום האנושי הוא שילוב של הקטבים הללו, הכוללים יחסי גומלין בין האני ואחר. כאשר אי-הבהירויות שלנו נבחנות, מתברר כי אף על פי שתפיסה אנושית מבקשת הדואליזם, אין תעדוף של כל אחד על פני האחר. ביקורת זו מהווה חלק מהבסיס לתאוריה הפמיניסטית של דה בובואר, כמו גם לתפיסת האתיקה שלה.
זמנים מודרניים (Les Temps modernes).
בסוף מלחמת העולם השנייה ערכו בובואר וסארטר את זמנים מודרניים (), כתב עת פוליטי שהקים סארטר יחד עם מוריס מרלו-פונטי ואחרים. בובואר השתמשה ב-Les Temps Modernes כדי לקדם את עבודותיה ולחקור את רעיונותיה בקנה מידה קטן לפני שפרסמה מאמרים וספרים. בובואר נותרה עורכת עד יום מותה.
מיניות, פמיניזם אקזיסטנציאליסטי והמין השני.