אבי המשפחה היה אפרים יעקב הלוי קוקיאשווילי (კოკიაშვილი) הספרדי, נצר למגורשי ספרד שגלו לגאורגיה שעלה לארץ ישראל בשנת 1870 מן העיר אחלציחה והתיישב ברובע היהודי. אפרים קוקיאשווילי שינה את שמו לקוקיא, רכש קרקעות ליד בית הכנסת האיסטנבולי וייסד בית כנסת וישיבה. ב-1877 הדפיס בדפוס ניסן ב"ק בירושלים חיבור על התורה ועל חמש מגילות בשם "ילקוט אפרים".
בני המשפחה היו חברים בכולל הספרדים ואת שירותי הדת שלהם קיבלו ממוסדות העדה, עד שעברו בשל סכסוך כספי לכולל האשכנזים. לאחר מספר שנים בהן היו שייכים למוסדות הדת האשכנזיים הקימו את כולל הגורג'ים (יוצאי גאורגיה) ואת החברה קדישא לבני עדת הגורג'ים.
דוד, פנחס ועזרא קוקיא.
לאפרים היו שני בנים, דוד ויוסף. בעוד יוסף הרחיב את רכישת הבתים בעיר העתיקה, רכש דוד מגרשים רחבי ידיים בשדות הבור שמצפון לדרך הכרכרות מירושלים ליפו. השקעתו נחשבה לבזבוז כספי המשפחה משום שהקרקעות היו רחוקות מכל מקום ישוב. עם התפתחות העיר הפכו הקרקעות ליקרות ערך כיוון שנמצאו במרכזה. על קרקע זו הוקמה בין השאר ב-1932 התחנה המרכזית המודרנית הראשונה של ירושלים, כשיתוף פעולה של דוד עם קואופרטיב "המהיר" שאוטובוסיו נסעו לתל אביב ובאר שבע. לצד התחנה הוקם "בניין העמודים" (רחוב יפו 48-50) בשנת 1947, שסוחריו שכרו את חנויותיהם ממשפחת קוקיא. תוכנית הבניין כללה חמש קומות, קומת קרקע לחנויות ומעל ארבע קומות של משרדים, בפועל נבנתה רק קומת החנויות. בבעלות המשפחה גם בניין טרבלוס הסמוך (הקרוי על שם מסעדת טרבלוס שפעלה במבנה) ברחוב יפו 52 פינת רחוב שטראוס.
דוד קוקיא היה סוחר ובנקאי ואת עסקיו הוריש לשני בניו עזרא ופנחס. בנוסף לעסקי רכש קרקעות פנו עזרא ופנחס גם לעסקי המלונאות ויזמו את הקמת "מלון תל אביב" בכיכר ציון ברחוב יפו 44 (לאחר מכן נקרא מלון רון) ומלון "פלטין" במבוא שכונת אבן ישראל (ברחוב יפו 57).
יוסף, שנפטר בשנת 1915, היה ידוע כנדבן ובין השאר תרם להקמת אחד הבתים בכפר התימנים בשילוח.
ברחוב יפו 105 שכן ביתם של עזרא קוקיא ואשתו רבקה. הבית נבנה בתחילת המאה ה-20, בהמשך נהרס הבית ובמקומו הוקם מגרש חנייה לבאי שוק מחנה יהודה. בשנת 2018, הושלמה על שטח המגרש (יחד עם שטח רחוב יפו 103) בנייתו של פרויקט J-TOWER, מגדל מגורים בן 24 קומות.
בשנים 1944-45 רכש פנחס קוקיא קרקעות בחיפה, הקרקעות הופקעו על ידי עיריית חיפה בשנת 1971 לצורכי ציבור, לשם הקמת מבנים שישמשו בעיקר לצורכי ספורט, תיירות ונופש. בהמשך ייעוד הקרקע שונה לצרכים מסחריים והקרקע נמכרה ליזמים שונים. בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוקם על הקרקעות פרויקט הגלובוסיטי (מרכז בידור שכלל בתי קפה, מסעדות ובתי קולנוע) ומרכז קונגרסים בינלאומי חיפה. בני המשפחה תבעו את עיריית חיפה וההליך המשפטי שהגיעה לדיון עד בית המשפט העליון הסתיים בהסכם פשרה, שבמסגרתו הסכימה העירייה לשלם למשפחה פיצויים.
רוזה קוקיה ובנותיה.
רוזה, בתו של הרב נסים אלישר ונכדתו של הרב יעקב שאול אלישר נישאה לבנימין קוקיא, סוחר ובעל חנויות וקרקעות, בנו של יוסף קוקיא. בנימין היה נדבן שתרם למטרות שונות. בין השאר תרם מגרש להקמת בית עולים לתימנים בשנת 1923.
רוזה כתבה את שם המשפחה בה', וכך נהגו צאצאיה. בתה הבכורה, אסתרינה, נישאה לבנקאי נסים ולירו (בנו של חיים ולירו ואביו של פרופסור
אהרון ולירו) ובתה השנייה, רחל, נישאה למנשה אלישר. שתי המשפחות התגוררו זו בסמוך לזו: בשלהי המאה ה-19, ברחוב יפו 68, ביתו של הגביר חיים אהרון ולירו וברחוב הרב אג"ן 10 ביתם של רוזה ואפרים קוקיה ואחר כך בשכונת רחביה, בבית ולירו ובית אלישר, שהוקמו בסוף שנות ה-20.
צאצאים נוספים.
יוסף קוקיה, בן לרוזה ובנימין, היה מנכ"ל משרד המשפטים בין 1952 ל-1968.
פרופ' אהוד קוקיה, נין למשה קוקיה, אחיו של אפרים קוקיא מחבר "ילקוט ספרים", שימש בין 2011 ל-2013 כמנכ"ל המרכז הרפואי הדסה.
הכדורסלן אורי קוקיה, בנו של אהוד קוקיה.
ואיל רונים
משפחת קוקיה
חלוקה ב-0
המרד ברומאים
תמר גולן
תמר גולן (18 בדצמבר 1933, חיפה – 30 במרץ 2011, חיפה) הייתה עיתונאית, דיפלומטית ואשת אקדמיה ישראלית, חוקרת מדינות אפריקה. כיהנה כשגרירת ישראל באנגולה בשנים 1994–2001, ככתבת ב"מעריב" ובכלי תקשורת נוספים וכמרצה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בעקבות המעורבות החשאית שלה בפעילויות מדיניות מחוץ לישראל, יש שסברו כי היא סוכנת מוסד, אך בראיון איתה גולן הכחישה זאת.
ביוגרפיה.
נולדה וגדלה בחיפה. כנערה הייתה פעילה בקן "השומר הצעיר" בעיר ולמדה בבית הספר "חוגים". שירתה בצה"ל בגרעין נח"ל, ובשנת 1953 עברה לגור בקיבוץ להב, שם פגשה את אביהו גולן ונישאה לו. בני הזוג גולן יצאו לאתיופיה בשנת 1961, בשליחות של משרד החוץ, כדי ללמד שם במכללה. בזמן שהותם שם נהרג אביהו גולן בתאונת דרכים.
גולן יצאה לניו יורק בשליחות הסוכנות היהודית. שם סיימה לימודי דוקטורט במשפט וממשל באוניברסיטת קולומביה היוקרתית, עם התמחות באפריקה.
בתום מלחמת ששת הימים מונתה לשליחת העיתון "מעריב" באפריקה, ולתקופה קצרה גם כשליחת "על המשמר". באותה תקופה גם שידרה בעבור גלי צה"ל, וכן שימשה כשליחת הבי-בי-סי והשבועון הלונדוני "האובזרבר". בשנות ה-70 עברה לפריז ושם שימשה ככתבת "מעריב". בפריז הייתה מקושרת לפעילים פוליטיים ולפעילי זכויות אדם מכל העולם. באחת משליחויותיה העיתונאיות נסעה לסוריה.
במקביל לעבודתה העיתונאית, סייעה למערכת הביטחון והעבירה מידע על מדינות אפריקה, בין היתר מידע שאספה במהלך פגישותיה כעיתונאית עם מנהיגי היבשת. בתקופה בה התגוררה בפריז סייעה במאמצים להשיג מידע על גורלו של רון ארד, ואף קיבלה על כך עיטור באופן רשמי.
בשנת 1994 מונתה לשגרירה הראשונה של ישראל באנגולה ושימשה בתפקיד כשבע שנים. בסיום כהונתה כשגרירה חזרה לאנגולה, לבקשת נשיא הרפובליקה, כדי לסייע בכינון הוועדה הלאומית ללוחמה במוקשים, וזאת כמומחית מטעם האו"ם.
כשסיימה את שליחותה חזרה להתגורר בקיבוץ להב והייתה פעילה בולטת של ארגון מחסום ווטש. היא הייתה מיוזמי הקמת התוכנית לימודי אפריקה במחלקה לפוליטיקה וממשל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנת 2009 ייסדה את מרכז אפריקה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מרכז רב תחומי העוסק בקידום מחקר, הוראה, שיתופי פעולה אקדמיים, כנסים ואירועי תרבות ופרויקטים חברתיים והתנדבותיים ביבשת. המרכז כיום נקרא ע"ש תמר.
לאחר שבריאותה התדרדרה, שמה קץ לחייה ב-30 במרץ 2011 בחדר בית מלון בחיפה והובאה למנוחות בבית העלמין שדה יהושע בחיפה. במכתב אותו השאירה כתבה כי היא עייפה מלהרגיש כמו דון קישוט לנוכח , ולנוכח המצב בחוף השנהב ובאנגולה.
חיים אישיים.
תמר גולן הייתה נשואה לאביהו גולן, אותו הכירה בקיבוץ להב בעת שהתגוררה שם. אביהו גולן נהרג לנגד עיניה מפגיעה של משאית צבאית באתיופיה. מאז לא נישאה, אולם נטען שניהלה קשרים רומנטיים אחדים. אחד מהם, שגולן אישרה את קיומו בספר שכתבה, היה עם שגריר ניגריה בקונגו, בנו של אמיר מוסלמי, בשם כבירו. היא נאלצה לעזוב את קונגו ולהיפרד ממנו, לאחר שחלתה כתוצאה מניסיון הרעלה שנועד לחבל בקשר, והצליח. כמו כן ניהלה גולן רומן סודי עם מי שהיה המפקד הכללי של צבא מצרים, הגנרל מוחמד עבד אל-ע'ני אל-גמאסי, לאחר שהודח מתפקידו כשר המלחמה בידי הנשיא אנואר סאדאת. אנשי המודיעין הישראלי והמודיעין המצרי ידעו על הקשר האינטימי עם הגנרל המודח, אך לא התערבו בכך.
דמותה הייחודית.
תמר גולן הייתה עיתונאית יוצאת דופן במידה רבה, ופעילותה העיתונאית חרגה פעמים רבות מהמקובל במקצוע. היא בלטה גם בהופעתה החיצונית, במסעותיה באפריקה כשהיא לבושה תמיד בלבן, מאז שבן-זוגה הראשון נהרג.
בנוסף לתואר הדוקטור שרכשה, היא העמיקה מאוד את ידיעותיה על ארצות אפריקה במהלך עבודה העיתונאית, ואף שימשה מומחית מטעם האו"ם. היא השתמשה בכישוריה האישיים כדי לבנות קשרים עם בעלי תפקידים רמי דרג, ולעיתים עשתה זאת תוך מעורבות אינטימית. עם זאת, לא ידוע על קשר קרוב שיצרה רק כדי להשיג ידיעה או לקדם אינטרס מדיני, ונראה שקשריה האינטימיים נבעו ממניעים רומנטיים אמיתיים.
בנוסף להיותה עיתונאית מדווחת, עסקה בפעילות מדינית, דיפלומטית, מודיעינית, הומניטרית ובפעולות ייעוץ לממשלות של מדינות היבשת; על פי עדותה, ניסתה ככל יכולתה להפריד בין התחומים, אך הודתה, שלא תמיד הצליחה בכך. פעילותה הייחודית כעיתונאית המעורבת רגשית במושא הדיווח עוררה שאלות אתיות באשר למידת ההשפעה של העיתונאי של המאורעות. לדוגמה, בשנת 2009 סיפרה שבזכות ידידותה עם חסן תוהאמי החלו להתקיים מפגשים חשאיים בין מנהיגים ישראלים למצריים, ואלו היו בין הגורמים שהביאו לביקורו ההיסטורי של נשיא מצרים אנואר סאדאת, ולהסכם השלום. מיד אחרי הביקור, הייתה בין העיתונאים הראשונים שביקרו ודיווחו מקהיר.
גולן ראתה עצמה כמחויבת בראש ובראשונה לרווחתם של בני אדם, וטענה שלשם כך ויתרה פעמים רבות על סיפורים עיתונאיים חשובים, במקרים שבהם פרסום הסיפור עלול היה לפגוע בפעילותה ההומניטרית. למשל: עיסוקה למען פירוק שדות מוקשים, שגרמו לנפגעים רבים, בעיקר ילדים. ובנוסף לכל אלה, שימשה כשגרירה במשך תקופה ארוכה מהמקובל; ולאחר שסיימה את תפקידה הדיפלומטי, המשיכה לפעול באותה מדינה בתחום הומניטרי, וללא קשר למדינת ישראל.
הרשות להגנת הפרטיות
הרשות להגנת הפרטיות (לשעבר "רמו"ט - הרשות למשפט, טכנולוגיה ומידע") היא יחידה במשרד המשפטים האמונה על הסדרת, פיקוח ואכיפת החוק להגנת הפרטיות.