המסגרת הנושאית – עיסוק במאקרו, הצגה כללית ומופשטת של נושאים חברתיים. ההתמקדות היא ברקע, נתונים, פרשנויות, הצעות לפתרונות. זה מסגור שפחות נפוץ בטלוויזיה ויותר נפוץ בעיתונות, קשה להפיק אותו בצורה הוויזואלית. לדוגמה, במקרה של העוני העיסוק יהיה סביב התופעה, נתונים כללים ויבשים, מומחים שונים ופרשנויות.
במסורת זו יש השפעה לתפיסה של השפעה חזקה של המסגרת, אבל אופי ההשפעה נתפס אחרת. הנמען אומנם פעיל וסלקטיבי, אבל הוא מושפע מסביבת התקשורת.
קיימים שלושה מרכיבים עיקריים המאפשרים להתנגד למסגור:
בדרך כלל, רוב העיתונאים מודעים לכך שהם ממסגרים אירועים וליכולת לכוח שנתון בידיהם. לפי תפיסה זו, המסגור אינו נובע ממניעים מניפולטיביים, מכוונת זדון להניע את הנמען, אלא העיתונאי חייב לבחור בתבנית ובמסגרת מסוימת, העיתונאי חייב להסביר את הסיפור בצורה מסוימת ומעניינת.
לוגל-זגה-סי
עלייה לקבר
עלייה לקבר היא מנהג המשמר את זכרו של המת. אדם נוהג לעלות לקבריהם של קרובי משפחתו. יש העולים לקבר של אדם הנערץ עליהם. פולחן קברי קדושים מקובל בדתות אחדות.
ביהדות.
ביהדות נהוג לעלות לקברו של קרוב שנפטר ולקיים אזכרה ביום סיום השבעה, ביום ה"שלושים", ומדי שנה ביום השנה. שומרי מצוות מקיימים באזכרה טקס לפי כללים קבועים, אך עלייה לקבר ואזכרה נהוגים גם אצל חילונים. כן יש הנוהגים לעלות לקבר בערב ראש השנה ובערב יום הכיפורים (מנהג זה הוזכר על ידי הרמ"א וקודם לכן על ידי המהרי"ל). יש הנוהגים לבקר בקבר לעיתים קרובות יותר, כחלק מאבלותם.
יש הנוהגים להניח אבן על גבי המצבה טרם עזיבתם את הקבר. למנהג ישנם כמה טעמים.
קברי צדיקים זוכים לביקורים של קהל רב של מאמינים, במיוחד בימים מיוחדים לעלייה לקבר המסוים, אך גם בכל שאר ימות השנה. עלייה לקברי צדיקים מוזכרת כבר בתלמוד הבבלי, שם מסופר שבעת שליחותם של שנים עשר המרגלים הלך כלב בן יפונה לחברון כדי לבקר בקברי האבות במערת המכפלה ולהתפלל שם.
עלייה לקבר אישים נערצים.
קברים של אחדים ממנהיגי מדינת ישראל ומנהיגי הציונות זוכים לביקורים מאורגנים של תלמידים וקבוצות אחרות, כחלק משימור זכרם ומורשתם. עם קברים אלה נמנים קברם של דוד בן-גוריון ורעייתו פולה במדרשת בן-גוריון, קבר הרצל בהר הרצל ועוד.
קבריהם של כוכבי פופ אחדים זוכים אף הם לביקורי מעריצים. עם אלה נמנים קבריהם של הזמרת אדית פיאף והזמר ג'ים מוריסון בבית הקברות פר לשז בפריז וקברו של הזמר אלביס פרסלי ב"אחוזת גרייסלנד".
הדרך לגן העדן
הדרך לגן העדן (באנגלית: Highway to Heaven) הייתה סדרת טלוויזיה ששודרה ברשת NBC במשך חמש עונות בין השנים 1984–1989, וכללה 111 פרקים.
הסדרה יצרה תת-סוגה חדשה - דרמה פנטסטית דתית. מייקל לנדון הפיק את הסדרה, שיחק בתפקיד הראשי, ביים את רוב הפרקים, וכתב חלק מהם.
הדמויות המרכזיות בסדרה הן המלאך ג'ונתן סמית' (מייקל לנדון), הנמצא על פני האדמה בתקופת מבחן, וחברו האנושי מרק גורדון (ויקטור פרנץ'). "הבוס" (אלוהים) מטיל עליהם משימות בהן הם נדרשים לעזור לנשמות סובלות להתגבר על בעיות שונות.
משימות אופייניות היו סיוע בהתמודדות עם מחלות, עידוד עשירים קמצנים להשתמש בכספם למטרות טובות, ומאבק נגד אפליה ודעות קדומות.
לצד התמודדותה עם בעיות חברתיות, השתמשה הסדרה גם בהומור, בפרט לתיאור היחסים בין הגיבורים. ג'ונתן היה רגיש יותר ולעיתים תמים, ומרק היה פרגמטי ולעיתים ציני. ג'ונתן, המלאך, היה אמור לצבור מספיק מעשים טובים כדי שיוכל לקבל את כנפיו ולחזור לגן העדן. מרק, שלא רצה לאבד את חברו, ניסה לעיתים למנוע זאת.
עקב רייטינג נמוך החליטה רשת NBC, כבר ביוני 1988, להפסיק את שידור הסדרה בסוף העונה החמישית. הצילומים הסתיימו בסתיו 1988, והפרק האחרון שודר באוגוסט 1989 - אחרי מותו של השחקן ויקטור פרנץ', מסרטן הריאה, ביוני 1989.
קברי קדושים
קורוליוב (עיר)
קורוליוב (ברוסית: Королёв) היא עיר במחוז מוסקבה שהוקמה בדצמבר 1938 על ידי ממשלת ברית המועצות בשם קלינינגרד, שם שנשאה לאורך כל התקופה הסובייטית ועד ה-8 ביולי 1996 עת הוענק לה השם קורוליוב, על שם המהנדס הראשי של תוכנית החלל הסובייטית, סרגיי קורוליוב. העיר מאכלסת את מרכז בקרת הטיסה של רוסקוסמוס ומאז ה-12 באפריל 2001 זוהי עיר סגורה (נאוקוגרד).
גאוגרפיה.
העיר שוכנת מצפון מזרח למוסקבה והיא במרחק 23 קילומטר ממרכז המחוז ובמרחק של 6 עד 7 ק"מ מכביש הטבעת של מוסקבה. את גבולה המערבי של העיר חוצה כביש ירוסלבל, והעיר נושקת מדרום אל הפארק הלאומי "לוסייני אוסטרוב". מצפון ומזרח העיר גובלת עם חורשות ויערות שבהם פזורים בתי קיץ שונים.
היסטוריה.
התיישבות סלאבית הייתה קיימת במקום עוד מן המאה ה-12 ולאורך המאות עברו וחלפו בה משלחות מסחר שונות. במאות ה-18 וה-19 הוקמו מספר מפעלי טקסטיל אולם לא הוקם יישוב קבע.
עד 1928 הכפר שהיה באזור נשא את השם פודליפקי, ובאותה שנה קיבל את השם קאלינינסקוי, ב-1938 הוענק לכפר מעמד של עיר והוא נקרא קלינינגרד. ב-1998 הפכה העיר לקורוליוב, על שם סרגיי קורוליוב, מהנדס החלל הראשי שעמד בראש מפעל הטילים של העיר. השם קלינין הוענק לה של שמו של מיכאיל קלינין, ראש ממשלת ברית המועצות ומדינאי סובייטי שהיה מעורב בשנות ה-20 וה-30 במפעל הארטילרי ששכן במקום.
ערים תאומות.
לקורוליוב ארבע ערים תאומות:
מצודת מולטרי
אנרגיה חופשית (תרמודינמיקה)
חטיפת הנשים הסביניות
חטיפת הנשים הסביניות היא אגדה מיתולוגית הנוגעת לייסוד המלוכה הרומית, המתארת את פעולת הדור הראשון של הגברים הרומאים, שחטפו נשים משכניהם הסבינים .
אטימולוגיה.
האירוע נקרא לעיתים "אונס הנשים הסביניות" עקב תרגום לא מדויק של המילה הלטינית Rapere לאנגלית. למעשה תרגום המילה מלטינית הוא "חטיפה", וזה גם תרגום השם בשפות כמו צרפתית וגרמנית.
סיפור החטיפה.
רומולוס, מייסד רומא, וקבוצת הגברים שהיו עמו, רצו לשאת נשים על מנת להקים משפחות. ערי איטליה האחרות, שהיו במצב מלחמה עם רומא, לא הסכימו לתת להם את בנותיהם.
רומולוס פנה אל טיטוס טאטיוס, מלך הסבינים, שאכלסו את האזור באותה תקופה, וביקש את רשותו לתת לרומאים נשים מבנות העם הסביני. מלך הסבינים סירב לאפשר זאת. ייתכן שחשש מאיבוד תרבותם הייחודית של הסבינים, וייתכן שסבר שמעמד הרומאים נחות ואינו מתאים למעמד בנות העם הסביני.
עקב סירובם של הסבינים להתפשר תכננו הרומאים לחטוף את הנשים. רומולוס הזמין את המלך טיטוס טאטיוס ואת משפחות הסבינים החשובות להשתתף בפסטיבל לכבוד האל נפטון. בזמן החגיגה נתן סימן, והרומאים חטפו את הנשים ונאבקו בגברים. על פי הסיפור המיתולוגי לא נעשה שימוש באקט מיני. להפך הרומאים הציעו לנשים הסביניות שהסכימו להנשא להם מבחירה חופשית זכויות אזרח מלאות. רבות מאותן נשים קיבלו את ההצעה ונישאו לרומאים.
כתגובה למעשה חטיפת הנשים הכריז טיטוס טאטיוס על מלחמה ברומא. אולם הנשים הסביניות שנישאו לרומאים שלחו משלחת והתחננו על לבו. שני הצדדים הסכימו להפסיק את המלחמה והוסכם שהסבינים יעברו לרומא, יקבלו אזרחות רומית, והמלוכה תתחלק במשותף בין רומלוס לטאטיוס. טיטוס טאטיוס עצמו מלך על רומא, במשותף עם רומלוס, במשך מספר שנים, עד מותו.
בתרבות.
הסיפור המיתולוגי הונצח ביצירות אמנות רבות, בהן פסלו של ג'אמבולוניה בכיכר הסיניוריה שבפירנצה, וכן בשני ציורי "חטיפת הנשים הסביניות" מאת ניקולא פוסן, הראשון בהם מוצג במוזיאון המטרופוליטן לאמנות שבניו יורק והשני במוזיאון הלובר שבפריז.
הסיפור שימש השראה לסיפור "הנשים הסביניות" של סטפן וינסנט בנט וכן לסרט "שבע כלות לשבעה אחים", ואף מוזכר בו.
אונס הנשים הסאביניות
1905 ברוסיה
1905 ברוסיה הייתה שנה ה-292 מתחילת שליטת שושלת רומנוב במדינה. במהלך השנה הסתיימה מלחמת רוסיה–יפן והגיעו לשיאם אירועי מהפכת 1905.
&quot;דלק&quot; חברת הדלק הישראלית
"דלק" חברת הדלק הישראלית בע"מ, הידועה יותר בשם דלק, היא אחת מארבע חברות הדלק הגדולות בישראל. בבעלותה מאות תחנות דלק ברחבי הארץ, בחלקן יש גם חנויות נוחות תחת המותג "מנטה" ומתחמים קמעונאיים. בבעלות החברה מספר חברות-בנות בתחומי האנרגיה והלוגיסטיקה, המספקות שירותי שינוע והובלה של דלק, מערכות לוגיסטיות, ייצור שמנים וחומרי איטום, ושירותי ניפוק לאוניות בנמלים בישראל ובעולם.
היסטוריה.
הקמת החברה.
עם הקמת מדינת ישראל שתי חברות שיווק הדלק שפעלו במדינה (חברות הבת המקומיות של תאגידי הנפט רויאל דאטש של ו"סוקוני ואקום") היו בבעלות זרה. גם בתי זיקוק לנפט בחיפה נשארו בבעלות זרה, אך פעילות צינור הנפט הגולמי מעיראק הופסקה באפריל 1948. חברות שיווק הדלק המשיכו לפעול עם המלאים שנותרו, אך לאחר מכן הושבתו במשך שנתיים. ייבוא הנפט היה ההוצאה הגדולה ביותר של המדינה במטבע זר, ונשלט כולו על ידי חברות זרות. לפיכך החליטה הממשלה להקים חברה בבעלות ישראלית, ולחסוך מטבע זר, בדמות הרווחים שעברו קודם לקופות החברות הבינלאומיות מהעסקים של יבוא הנפט, זיקוקו ושיווקו. החברה הוקמה על ידי ממשלת ישראל בדצמבר 1951 בשם "חברת הדלק הישראלית בע"מ", בשותפות עם בנק לאומי לישראל, החברה למימון ולהשקעות של בנק דיסקונט, חברת "נוע" של המשביר המרכזי וצים. עם הקמתה בוצעה הזמנה של 120,000 טון נפט גולמי מוונצואלה, שהעברו לזיקוק בבתי הזיקוק. התכנון היה להקים בהדרגה רשת לאחסון והפצת הדלק ברחבי המדינה. בשלב הראשון הועבר הדלק בקרונות רכבת מחיפה למרכז הארץ, ובהמשך הוקמה החברה הממשלתית "שירותי נפט", שהקימה תשתית להולכה ואספקה של סוגי דלק, בעיקר של תזקיקים, באמצעות צנרת תת-קרקעית לכל רחבי הארץ. וחברת "דלק" התמקדה בשיווק קמעונאי.