בזמן חניכת היישוב הגיע למקום אברהם הרצפלד שכיהן כראש המחלקה להתיישבות של הסוכנות, שאליו נלוו אישים מהסוכנות היהודית במטרה לקבוע תמידית את הקמת היישוב החדש. אליהם נוספו עוד חברים מיישובי הפועל המזרחי כדוגמת שדה יעקב וטירת צבי אשר התגייסו לעזרה. הם הביאו עימם שני צריפים, וכך וההתיישבות הדתית בגליל העליון הייתה לעובדה מוגמרת. כעבור זמן מה, הגיעה לנחלים משלחת מכפר גלעדי שדרשה כי הארגון ירד מהקרקע. התגובה לאמור נעשתה על ידי גיוס מחודש של מתנדבים מרחבי הארץ, אשר חלק מהם נשארו בסופו של דבר בנחלים. ברם, היחסים עם הקיבוצים השכנים נשארו מתוחים וחוסר שיתוף הפעולה הדהד. כך למשל, על מנת לחרוש את השדות היה צריך להרחיק עד דגניה על מנת להשיג מחרשה.
אחרי שנתיים לערך נבנה מספר מצומצם של בתים זמניים מבלוקים פשוטים. כל משפחה קיבלה חדר קטן ומטבח מפח. חיים כהנא מוכתר נחלים סיפר:
הילדים למדו במסגרת חינוכית אחת: מורה אחת לימדה שתי כתות של בני הגילים הנמוכים, אחת - לבנים והשנייה - לבנות. זאת בנוסף לגן ילדים שהוקם במקום.
בתחום אחד לא חל שיפור, וזאת בעניין היחס המתנכר של בני הקיבוצים השכנים לבני הארגון. דבר זה בא לידי ביטוי במיוחד בפתחה של מלחמת העצמאות, בה בעת שהחלו היישובים להתבצר והורגש פחד אזורי שבהתאם לכך החליט יו"ר הסוכנות, דוד בן-גוריון, לבצע סיור בכל אזור נחלים, בו בזמן שהיה בכל היישובים, אך ביישוב נחלים לא דרך. היה בכל היישובים מלבד נחלים. ניכר היה שקיימת מגמה סביבתית להתעלם מקיומו של המושב. כמו כן, המאפייה בקיבוץ דפנה עדיין לא הסכימה למכור להם לחם. עם זאת ביום 28 במאי 1947 עוזר המושל המחוזי, בנפת צפת זיכה את היישוב להכרה רשמית.
מלחמת העצמאות.
על מצב היישוב בזמן מלחמת העצמאות סיפר מר שלום נוי נוטר היישוב, כי בערב המלחמה מנה הגרעין 22 משפחות בחמישה בתים. על ההחלטה להקמת מדינה יהודית ב-29 בנובמבר 1947 נודע לחברי הגרעין רק במוצאי שבת כאשר טלפנו לדפנה. לדבריו הוא מספר: "יצאתי החוצה, סיפרתי לשומרים, הערנו את האנשים, כולם שמחו, רקדו עד הבוקר. למחרת בבוקר התברר שכך היה בכל היישובים".
ימים אחדים לאחר מכן, הערבים החליטו על שלושה ימי שביתה כללית. וכך, לאחר תום השביתה החלו אירועי אלימות. הערבים החלו להתקהל ולנוע לכיוון המושב. פעמון האזעקה הופעל והאנשים שהיו בשדות חזרו. הנשק הוצא מהסליק, והיישוב היה מוכן להגנה. הוחל נוהל ביצור המחנה של היישוב על ידי סולל בונה. לנחלים הגיע מכשיר קשר עם סוללות, אבל כדי לטעון אותן היה צריך ללכת לקיבוץ דפנה. שיירה של משאיות הביאה ליישוב חומרי בנין, תיל ופחים. נבנתה סוללת עפר מסביב ליישוב, חומת עפר בלתי חדירה לכדורים. היו עמדות בחוץ, מחוברות ביניהם בתעלות קשר. היו גם שני בונקרים. הם היו מוכנים כבר לפני 15 במאי 1948 – המועד הצפוי להכרזת המדינה.
ביום 14 במאי 1948 הודיעו ב"קול ישראל" כי "היום בשעה 16.00 תהיה הודעה חשובה". ואכן המדינה הוכרזה. בנחלים הוחלט להניף את הדגל ועשו זאת בעזרת סדין לבן ובד כחול. בלילה ישנו המתיישבים בנעליים, ציפו לפלישת צבאות ערב. שכן, ארצות ערב איימו להתחיל במלחמה למחרת היום והיישוב היה קרוב לגבול עם סוריה.
נסיגת הערבים.
לאחר ימים אחדים, ראו תושבי נחלים כי שיירות של ערבים נעות ליד היישוב, עם חמורים וגמלים. הערבים מהכפרים קטייה ולזזה החליטו לנטוש את מקומם. יהודה, איש הביטחון, שהיה איש הקשר עם השכנים הערביים, פנה אליהם ושאל לסיבת המנוסה הפתאומית. תחילה השיבו לו הערבים "לתת לבהמות לרעות". לשאלה, מה פתאום היום. הם פחדו לומר את האמת שבה הם הלכו כדי להתקיף את היהודים מאוחר יותר. אך ליהודה הם אמרו זאת מפורש: "הולכת להיות מלחמה, כדאי עכשיו לעזוב. כשנכבוש נחזור". יהודה מסכם: "אף אחד לא גרש אותם. ברחו עד האחרון שבהם". לעומת כל יישוב יהודי היו חמישה כפרים ערבים נטושים: קטייה, לזזה, מנסורה חסאס ועוד. "כולם ברחו, האזור היה ריק, נשארו בתים ריקים עם בוסתנים. כל האזור היה ללא נפש חיה".
חקלאי שקצר בשדה באותם הימים מתאר:
תחנה שלישית - בית ספר בחיפה.
תוך כדי המלחמה פינו את הנשים ואת הילדים של תושבי הגליל העליון. בני הקיבוצים עברו לקיבוצים אחרים במקומות בטוחים ובני המושבים הועברו לבתי ספר בחיפה. וכך בני נחלים הגיעו לבית ספר נצח ישראל בחיפה. שם השתכנו המשפחות באולמי הכיתות של בית הספר.
ביישובים נשארו רק הגברים. בתום המלחמה היה ניסיון לחזק את ההתיישבות בנחלים אשר בגליל. סוכם כי יינסו לגייס קבוצת חלוצים חדשה. הייתה קבוצה כזאת שחיכתה להתיישבות. היא הייתה בביריה. אבל הפועל המזרחי החליט כי אין ברירה ומוכרחים הם לעזוב את הגליל העליון, כך נוצר מצב שבו אלה שנשארו ביישוב לא הייתה פרנסה, למשפחות בחיפה היה קשה וחברי הארגון הגיעו למצב שלא היה כסף לקנות מצרכים לחג הפסח הקרב. אחד החברים הוותיקים נסע לכפר הרוא"ה ומשם להנהלת מגבית כופר היישוב, אשר ממנה קבלו היישובים תקציבים למימון ההגנה שלהם: לבניית מקלטים, עמדות ותקציב הגנה. וכך הושג מימון לקיום היישוב נחלים אך רק לזמן קצר.
אחרי המלחמה הנשים לא הסכימו לחזור לאצבע הגליל. אי לכך סיכם מיכאל חזני עם המרכז החקלאי על החלפת מקום ההתיישבות. בתחילה תכננו לעבור למושבה הגרמנית הנטושה בגליל התחתון ולדהיים (כיום אלוני אבא), אך בינתיים אוכלס המקום על ידי אחרים, ומשום כך סוכם על העברה לאזור שפלת יהודה לכפר הטמפלרי וילהלמה שליד יהוד.
תחנה רביעית - וילהלמה.
הכפר הטמפלרי וילהלמה, ליד יהוד נכבשה על ידי כח צה"ל. המרכז החקלאי שהוא המוסד המרכזי של מחלקת ההתיישבות, הודיע לאנשי הארגון כי יעברו לכפר אשר בו היו בתי מגורים ומבני משק נטושים. התושבים שהיו בחיפה הגיעו למקום החדש עם משאיות יחד עם הציוד החקלאי שנותר. לאחר פירוק הציוד הסתבר כי תושבים שפונו מעטרות, נווה יעקב ובארות יצחק כבר נמצאים במקום. בסופו של דבר התחלקו במבנים: כל בית אכלס בין שניים לארבע משפחות. אך בינתיים גברו חילוקי הדעות בין התושבים. תושבי עטרות נשארו והשאר עזבו את המקום, ביניהם חברי הארגון ירושלים.
היעד הסופי - מושב נחלים.
בשנת 1952 חברי ארגון ירושלים יחד עם אחרים הקימו את מושב נחלים, ליד פתח תקווה. למושב הוקצבו תשעים נחלות של 25 דונם כל אחת. כנהוג באותו זמן, המושב אורגן בצורת האות חית כאשר החלקה החקלאית של כל מתיישב הייתה מאחורי ביתו. במרכז ה"חית" היו שטחים משותפים, שכללו פרדס הדרים. באמצע הקו העליון של ה"ח", נבנו מבני הציבור, ביניהם בית כנסת, מחסן אספקה, צרכניה, מחלבה לאחסון החלב, מזכירות ושאר מבני הציבור.
מאונטבאטן
מאונטבאטן (Mountbatten) הוא השם שאומץ על ידי הענף הבריטי של משפחת האצולה הגרמנית פון באטנברג, בשל רגשות אנטי-גרמניים שגאו בקרב הציבור הבריטי בעת מלחמת העולם הראשונה. השם "מאונטבאטן" הוא תרגום אנגלי (אינגלוז) של השם הגרמני "באטנברג" (Battenberg) (שמשמעותו "הר באטן").
זה היה שם משפחתו של הנסיך פיליפ, בעלה של אליזבת מלכת בריטניה. שם משפחתם של צאצאיהם שאין להם תואר מלכותי הוא מאונטבאטן-וינדזור (Mountbatten-Windsor). למרות שהשם מאונטבאטן הוא חלק משם המשפחה, שינוי עתידי של שם בית המלוכה, בית וינדזור, כך שיכיל את השם מאונטבאטן אינו אוטומטי ונתון להחלטתו של המלך שיעלה לכס המלוכה.
העומד בראש המשפחה מאז 1970 הוא הלורד ג'ורג' מאונטבאטן (יליד 1961), המרקיז הרביעי ממילפורד-הייבן, שהוא נינו של לודוויג.
רקע.
הנסיך הגרמני לודוויג פון באטנברג התגייס לצי המלכותי הבריטי בשנת 1868, בעקבות הכרותו עם הנסיכה אליס, בתה השלישית של ויקטוריה, מלכת בריטניה.
בשנת 1884 הנסיך נשא לאישה את הנסיכה ויקטוריה, נכדתה של המלכה ויקטוריה ובתם של אליס ושל בעלה לודוויג, בן דודו של פון באטנברג.
לזוג נולדו ארבעה ילדים:
לודוויג פון באטנברג הגיע לדרגה הרמה ביותר בצי המלכותי הבריטי, אך אולץ לפרוש ב-1914 בגלל מוצאו הגרמני, בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
שינוי השם.
ב-1917, בעקבות רגשות אנטי-גרמניים שגאו בציבור הבריטי עקב מלחמת העולם הראשונה, שינה המלך ג'ורג' החמישי, את שמו של בית המלוכה הבריטי מהשם הגרמני בית סקסה-קובורג-גותה לבית וינדזור. חילופי השמות לא פסחו על משפחת פון באטנברג, וב-14 ביולי 1917 שינה גם הנסיך לודוויג, בעידוד המלך, את שם משפחתו למאונטבאטן, ונקרא מאז לורד לואי מאונטבאטן, המרקיז ממילפורד - הייבן. הנסיך בחר בשם זה ולא באפשרות אחרת - באטנהיל. שינוי שם המשפחה היה כרוך בוויתור על התואר "נסיך באטנברג", אך הנסיך פוצה בקבלת התואר מרקיז. וכך כתב בספר האורחים בעת ביקורו אצל בנו ג'ורג':
אחיו של לודוויג, הנסיך היינריך פון באטנברג, נשא לאישה את בתה של המלכה ויקטוריה, הנסיכה ביאטריס. בנם, הנסיך אלכסנדר פון באטנברג, שינה את שמו לאלכסנדר מאונטבאטן, וקיבל את התואר מרקיז קאריסברוק. בן אחר, לאופולד, שינה שמו ללאופולד מאונטבאטן.
אחותם, הנסיכה ויקטוריה פון באטנברג, או בשמה הספרדי ויקטוריה אֵאוּחניה, לא שינתה את שמה, כיוון שכבר הייתה נשואה למלך ספרד, אלפונסו השלושה עשר. חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד הוא נכדהּ.
משפחת המלוכה הבריטית.