לאחר מתן העצמאות לטורקמניסטן בשנת 1991 החלה תנופת בנייה מונומנטלית בעיר שמטרתה לחזק את הגאווה הלאומית, ולהאדיר את השלטון במדינה. מבנים מפוארים, מזרקות ושדרות רחבות הוקמו בחלקים שונים של עיר הבירה.
כלכלה.
אשגבאט היא עיר ממשל ושירותים ראשית בטורקמניסטן. התעשיות העיקריות של העיר הן כותנה, תעשיית הטקסטיל ותעשיות מתכת. העיר היא תחנה ראשית ברכבת הטרנס-כספית, ומדי יום ראשון שוק טולקוצ'קה בפרברי העיר מוכר מגוון עצום של סחורות לעוברים ושבים.
תחבורה.
את הנכנסים והיוצאים לעיר באמצעות תחבורה אווירית משרת נמל התעופה הבינלאומי אשגבאט. משרדי טורקמניסטן איירלינס שוכנים בעיר.
חברת הרכבות העירונית מפעילה גם רכבות חשמליות.
המנון אוזבקיסטן
ההמנון הלאומי של אוזבקיסטן (באוזבקית: Oʻzbekiston Respublikasining Madhiyasi) נוצר כאשר אוזבקיסטן הייתה רפובליקה של ברית המועצות. עם קבלת העצמאות בשנת 1991, עקב חוסר היסטורי של המנונים לאומיים, אומץ ההמנון הישן של הרפובליקה הסובייטית שנכתב על ידי אבדול אריפוב והולחן על ידי מוטל בוחנוב.
תשמיש קדושה ותשמיש מצווה
תשמיש מצווה הוא חפץ המשמש ביהדות לשם קיום מצווה. תשמיש קדושה הוא תשמיש מצווה המכיל את השם המפורש ולכן טעון גניזה, הוא וכל אביזריו. לעיתים קרובות נעשה שימוש בשם "תשמיש קדושה" כדי לתאר את שני הסוגים.
בין תשמישי הקדושה ישנם כאלה שנועדו לשימוש אישי (כגון תפילין, שהאדם מניח אותן), וישנם שמשמשים את הציבור (כגון ספר תורה ותשמישי קדושה הנלווים לו).
תשמיש קדושה או מצווה.
המושגים "תשמיש מצווה" ו"תשמיש קדושה" מופיעים לראשונה בתלמוד בבלי, שם מצוטטת ברייתא העוסקת בהבחנה בין השניים:
ההלכה מחייבת לגנוז כל חפץ שהתבלה ויצא מכלל שימוש שרשום בו השם המפורש, ומשום כך נעשית ההבחנה בין תשמישי קדושה, שבהם מופיע השם המפורש, לבין תשמישי מצווה, שלא מופיע בהם השם המפורש ולפיכך אינם מצריכים גניזה. ההבדל בין השניים הוא שתשמישי מצווה הם הדברים המשמשים את האדם לקיום המצוות. בלעדיהם הוא אינו יכול לקיים את המצווה, ובכל זאת, לדברים אלה אין חשיבות מיוחדת מצד עצמם, ולכן אפשר לזורקם לאחר השימוש. לעומתם, תשמישי קדושה הם דברים שקדושתם באה מצד עצמם, ולא בשל שימוש האדם בהם, ולכן קדושתם אינה פגה ויש לגונזם.
ישנו חילוק נוסף בין תשמיש קדושה לתשמיש מצווה, בכך שאסור לייעד תשמיש קדושה לשימוש פחות קדוש, ובלשון חז"ל: "מעלין בקודש ואין מורידין", כלל זה אינו חל בתשמיש מצווה.
דברים הנחשבים לתשמישי קדושה.
נחלקו הראשונים בעניין קדושת בית הכנסת האם הוא נקרא תשמיש קדושה או תשמיש מצווה, לדעת הר"ן בית הכנסת נחשב תשמיש קדושה, ואילו לדעת הרמב"ן תשמיש מצווה.
בגדי המלך אף הם נחשבים לתשמיש קדושה, משום שהמלך נמשח בשמן המשחה שהוא קודש.
חלות הקדושה.
תשמישי קדושה ותשמישי מצווה לא חלה עליהם קדושה אף אם הזמין וייחדם לשם כך בפה, כל עוד לא נעשה בהם מעשה המצווה עצמו, ובלשון חז"ל: "הזמנה לאו מילתא היא". לדוגמה קדושת בית הכנסת לא חלה גם כשהבנייה הושלמה, אלא עד שיתפללו בו הציבור.
חשיבות בחוק הישראלי.
מפאת חיוניותם לאדם המשתמש בהם, קובע שתשמישי קדושה אינם ניתנים לעיקול.
הגימנסיה העברית
גלגמש
גליל
תורת הגלים
אייזנהאואר
מלקולם ליטל
מלקולם X
ג'מאיקה
נאקה
רבן גמליאל
חטא העגל
חֵטְא הָעֵגֶל הוא חטא מקראי המסופר בפרשת כי תשא, בחומש השני, ספר שמות.
על פי המסופר במקרא, בני ישראל יצרו פסל זהב (לפי חלק מהפרשנים: עץ מצופה זהב) בדמות עגל. הדבר אירע במדבר סיני בתאריך שבעה עשר בתמוז, ארבעים יום לאחר מתן תורה וכשלושה חודשים לאחר יציאת מצרים.
בימינו הביטוי "עגל הזהב" משמש כמטפורה ומוזכר בהקשרים של סגידה לחומר ורדיפה אחר עושר וממון.
מעשה חטא העגל.
סיפור החטא.
כחמישים יום לאחר יציאת מצרים הגיעו בני ישראל להר סיני. בהר סיני קיבלו את עשרת הדיברות במעמד הר סיני, לאחר מכן עלה משה רבנו להר בז' בסיוון, למשך ארבעים יום, כדי לקבל מה' את התורה, ואת לוחות העדות.
לפי רש"י הסיבה לחטא העגל היא טעות בחשבונם של בני ישראל, שכן הם ספרו ארבעים יום מהבטחתו של משה לשוב מן ההר כולל יום עלייתו, ומשה התכוון לארבעים יום שלמים, מלבד היום שבו עלה להר. בני ישראל, חשבו כי משה מת, (חז"ל מספרים כי השטן הראה להם את דמותו של משה בענן כשהוא שוכב כמת) פנו אל אהרן ובקשו ממנו לעשות להם אלוהים אחרים אשר ילכו לפניהם.
כדי לעכב את העם ממעשי עבודה זרה עד לשובו של משה, ביקש מהם אהרן להביא את נזמי נשיהם בניהם ובנותיהם, בתקוה שאלו תסרבנה לוותר על התכשיטים; אך הנשים הביאו בשמחה את תכשיטיהן, ובעל כרחו זרק אהרן את התכשיטים לאש, מחשש שהעם ירצח אותו אם לא ימלא את רצונם. מיכה (מיוצאי מצרים) זרק לאש טס זהב שהיה חרוט עליו "עלה שור" (בטס זה השתמש משה רבינו להעלאת ארונו של יוסף ממימי היאור בו היה מונח). ומכל זאת נוצר "עגל הזהב". אהרן הכריז כי "חג לה' מחר" במטרה לדחותם עד לשובו של משה, אך למחרת העם השכים קום ועבד את העגל.
מעשה העגל מפורט ב:
פרשנים רבים ניסו לעמוד על הסיבה ליצירתו של עגל הזהב, מעבר לעיכובו של משה. פרשנות מקובלת היא שבני ישראל כמהו לסמל מוחשי אותו יוכלו לעבוד, מפני שלא הורגלו לרעיון החדשני (יחסית לעמים אחרים באותו הזמן, ובייחוד מצרים) של אל בלתי נתפש שאינו בעל ממשות באופן פיזי.
על פי שמות רבה, הגורמים המרכזיים לחטא העגל היו הערב רב שנספחו לבני ישראל כאשר יצאו ממצרים, ונתקבלו על דעתו של משה. ההוכחה לכך היא בדברי החוטאים, שאמרו: "אלה אלהיך ישראל אשר העלוך מארץ מצרים", ולא "אלה אלהינו ישראל".
לפי הכוזרי לא היה החטא חטא של עבודה זרה, אלא של ניסיון לעבוד את הקב"ה דרך צורה חומרית לעובדו ולהתחבר אליו דרכה, וחטאו בכך שלא שעו לאזהרתו להתרחק מן הצורות והפסלים ולא להשתמש בהם אף לא במשמעות ומטרה כגון זו. . ראיה חזקה לדברי הכוזרי ישנה בפסוקים בהם רואים הקבלה בין יחסם של בני ישראל למשה לבין יחסם לעגל- "קום עשה לנו אלהים אשר ילכו לפנינו כי זה משה האיש אשר העלנו מארץ מצרים לא ידענו מה היה לו... ויעשהו עגל מסכה ויאמרו אלה אלהיך ישראל אשר העלוך מארץ מצרים". מפסוקים אלה נראה כי העם ראה במשה כמתווך בינם לבין האל וכמנהיג בשם האל, וכאשר הוא לא ירד מההר, הם ביקשו ליצור מתווך ומנהיג חלופי, באופן שבו היה נהוג באותם ימים של עבודת אלילים, בניית פסל שמייצג את האל.
בעקבות חטא העגל.
בזמן שמשה היה על ההר וקיבל את לוחות הברית, שלח אותו אלוהים לרדת מן ההר אל העם: . כאשר משה ירד מההר, מצא את העם חוגג ועובד לעגל הזהב. בזעמו והפתעתו שבר משה את לוחות הברית בתחתית ההר, לאחר מכן החל העונש לעובדי העגל, משה שרף את העגל וטחן אותו, פיזר את אפרו על פני המים והשקה את בני ישראל במים אלו. בנוסף הוא אסף אליו את בני לוי, אשר לא עבדו לעגל, והורה להם להרוג את כל אלו שעבדו לעגל. בני לוי הרגו כ־3,000 איש, כאשר בנוסף מתו מספר לא ידוע במגפה, ועל פי דרשת חז"ל גם עקב שתיית המים.
חטא העגל בפרשנות הנוצרית.
חטא העגל נוצל כדי לנגח את ישראל. לפי הפרשנות הנוצרית, חטא העגל מהווה מעשה של בגידה בה' והפרת ברית-סיני. לפי פרשנות נוצרית זו גם המשמעות הסמלית של שבירת הלוחות על ידי משה, שהבין כי משהפר העם את הברית הוא אינו ראוי לה יותר.
מצוות רבות ניתנו לבני ישראל אחרי חטא העגל, ולכאורה הן דווקא מאששות את הברית, אבל הפרשנות הנוצרית מתמודדת עם עובדה זו בצורה יצירתית כדי לאשש את עמדותיה: על פי פרשנות זו, המצוות שניתנו לבני-ישראל הן עונש או אפילו קללה שהוטלה על בני ישראל כדי למרקם מעוונם ולרסן את נטיותיהם השליליות. כך הם מסבירים למה אין יותר צורך בעול-עונש זה עבור מי שקבל את "האמונה האמיתית" (קרי הנוצרית).
הפרשנות היהודית בימי הביניים הרבתה להתמודד עם פרשנות נוצרית זו. יש פרשנים (רש"י, לדוגמה) שהדגישו הן את חומרת החטא, הן את כוחה של תשובה ואת חידוש הברית עם כתיבת הלוחות השניים. ויש פרשנים (רשב"ם, לדוגמה) שסברו שאין החטא מהווה בגידה אלא רק שטעו בני ישראל לחשוב שרוח הקודש ידבר אליהם דרך העגל, כפי שהוא מדבר אליהם דרך הנביאים.
השוואה לפולחני עגל אחרים.
במקרא.
פולחן לעגל זהב מוזכר במקומות נוספים במקרא. המוכר שבהם הוא סיפור ירבעם בן נבט שהציב שני עגלי זהב בבית אל ובדן לאחר פיצול ממלכות ישראל ויהודה, ואף הציגם במשפט זהה לזה של אהרן: "-הִנֵּה אֱלֹהֶיךָ יִשְׂרָאֵל, אֲשֶׁר הֶעֱלוּךָ מֵאֶרֶץ מִצְרָיִם". ()
יש הרואים בהחלטתו של ירבעם להציב את העגלים, תולדה מאוחרת של עגל הזהב מימות משה. יוסף בן מתתיהו שם נאום בפי ירבעם, בו הוא מציג את החלטתו למנות כהנים ולוויים מבני עשרת השבטים, תוך הסתמכות על התקדים של אהרן הכהן הראשון, שאף הוא אפשר לכל אדם להקריב לעגל. בדומה לכך כתב הרמב"ן בפירושו לתורה: "נראה שרצה אונקלוס לפרש, כי העגל אשר עשו יהיה שמץ רעה בדורות ישראל, כי יאמרו לא לחינם עשו אבותינו את העגל ועבדוהו, רק שידעו בו כי הוא אשר העלם מארץ מצרים, [...] כאשר היה הדבר בירבעם". והרלב"ג כתב: "שכבר ראו בימי שלמה שנעשו בירושלים תועבות מתועבות הגוים אשר נתחתן בהם שלמה. [...] וידמה שאמר להם [ירבעם]: טוב, שנעבוד האלהים שעבדו אבותינו שהיה נעשה על ידי אהרן שהיה נביא להיות לישראל, תמורת משה". יהודה קיל הוסיף שירבעם קרא לבניו (אביה ונדב) על שם בני אהרן הגדולים (נדב ואביהוא) שעליהם אמר משה: "בקרבי אקדש ועל פני כל העם אכבד", אלא שהשם 'אביהוא' הוחלף ב'אביה' בשביל לשוות לו סגנון תאופורי.