תקופת סנגוֹקוּ (ביפנית: 戦国時代 ; סנגוֹקוּ ג'ידאי) או תקופת "המדינות הלוחמות" הייתה תקופה ארוכה שאופיינה בריבוי של מלחמות פנימיות, מאבקי שליטה ואי יציבות שלטונית בהיסטוריה של יפן שנמשכה מאמצע המאה ה-15 עד תחילת המאה ה-17. היא החלה בסוף תקופת מורומאצ'י בשנת 1467 במלחמת אונין ("אונין נו ראן", 1467–1477), ונמשכה לאורך תקופת אזוצ'י-מומויאמה, עד שעלתה שוגונות טוקוגאווה ואיחדה את יפן תחת שוגון אחד והחלה תקופת אדו.
מאז תחילת מלחמת אונין ובמהלכה, השלטון המרכזי של שוגונות אשיקאגה בבירה קיוטו נחרב, מה שהוביל להרס הסדר החברתי ביפן. מחוץ לבירה הדאימיו ושופטי השלום שהיו תלויים בשוגונות כמקור לסמכות וכוח, מצאו את עצמם מבודדים ופגיעים לכוחות חיצוניים ופנימיים.
מבצע יואב
מבצע יואב, אשר נערך בין ה-15 ל-22 באוקטובר 1948, היה מבצע של צבא הגנה לישראל במלחמת העצמאות. מטרת המבצע הייתה פריצת הדרך אל הנגב המנותק, ודחיקת הצבא המצרי ממנו. מבצע זה, שהיה אחד הגדולים באותה מלחמה, החל במהלומה של חיל האוויר. למרות שבסוף המבצע, לצבא המצרי נותרה דריסת רגל בארץ והוא אף שמר על כושר לחימה ניכר, נחל המבצע הצלחה: הדרך לנגב נפרצה, השטח שתפס הצבא המצרי הצטמצם במידה ניכרת, וכוח מצרי גדול כותר בכיס פאלוג'ה. לקראת סוף המבצע כבש צה"ל את באר שבע.
רקע.
הצבא המצרי פלש לישראל, ביום הראשון לעצמאותה, בשתי זרועות. האחת, במקביל לחוף הים התיכון, נעצרה מעט מצפון לאיסדוד. השנייה, ובה בעיקר כוחות קלים של מתנדבים, עשתה דרכה צפונה מזרחה דרך פאלוג'ה (בימינו קריית גת), להר חברון. אגב כך, ניתקה זרוע זו את כל היישובים היהודיים בנגב שמדרומה. פריצת הדרך לנגב הפכה, עקב ניתוק זה, לאחת הבעיות האסטרטגיות העיקריות של ישראל בהמשך המלחמה. לעת עתה, הועברה אספקה לנגב במטוסים (מבצע אבק) ובהסתננות, אך בכל זאת היווה הניתוק גורם מגביל ביותר באשר להמשך שליטת ישראל באזור. עם זאת, למערך המצרי, אשר חסם את הדרך לנגב, היו נקודות חולשה, ודבר זה עורר את התקווה, כי ניתן יהיה לפרוץ דרכו. כפי שניסח זאת יגאל אלון:
בעת ההפוגה השנייה העלה המתווך מטעם האו"ם פולקה ברנדוט, טרם נרצח, תוכנית להסדר, ולפיה יוצא כל הנגב מתחומי מדינת ישראל. רצח ברנדוט הפך את תוכניתו למעין 'צוואה', ובאופן פרדוקסאלי, העלה את ההסתברות לקבלתה. כך גבר הצורך בישראל לקבוע 'עובדות בשטח', שישימו לאל יישום עתידי של תוכנית זו. בכל מקרה, המשך ההפוגה לזמן רב, הטיל עומס כבד על הכלכלה והחברה הישראליים, ומצבה של ישראל בכמה מן החזיתות, ובייחוד בנגב המנותק, דרש שיפורים בטרם תסתיים המלחמה. כך, שאפה ישראל לחדש את הקרבות פן המערכת הבינלאומית 'תקפיא' את החזיתות במצבן הנוכחי.
בהקשר זה, הכיר האו"ם בזכותה של ישראל לשלוח שיירות אספקה לנגב, והדבר נתן לצה"ל עילה לתקוף, אם וכאשר יעלה הצורך.
בסוף ספטמבר, לאחר תקרית חמורה, דחתה ממשלת ישראל הצעה לחדש את הקרבות בחזית המרכז, ומכאן ואילך מרכז הכובד האסטרטגי הישראלי עבר לנגב.
ההנחה הייתה כי הלגיון הערבי לא יתערב כל עוד הוא לא יותקף. באופן דומה, ההנהגה הישראלית הניחה כי גם יתר הצבאות הערביים: הסורי, העיראקי והלבנוני, יישארו פסיביים. בכל זאת, הותיר צה"ל בצפון ובמרכז כוחות גדולים יחסית, למקרה שההנחה תכזיב.
ב-15 באוקטובר 1948 הודיעה ישראל למטה האו"ם, כי שיירה יצאה לנגב, דבר שעליו הוסכם בתנאי ההפוגה השנייה. ההנחה הייתה שכוחות חיל המשלוח המצרי יפתחו באש על השיירה. המצרים אכן פתחו באש דלילה. אנשי השיירה "הגבירו את הרושם" באמצעות הבערת מכל של דלק שגרם לפיצוצים, באחת המכוניות, והיתר חזרו על עקבותיהן. כך החל מבצע יואב. שם המבצע היה בתחילה עשר המכות, אך שמו הוחלף על ידי מפקד המבצע, יגאל אלון, ל'יואב', על שם כינויו של יצחק דובנו, קצין ההדרכה הראשי של הפלמ"ח, שנהרג בעת שפיקד על הגנת קיבוץ נגבה.
תוכנית המבצע.
מטרת המבצע הייתה "מיגור הכוח המצרי במרחב חזית ד'" (פיקוד דרום במושגי ימינו). במסגרת מטרה זו נדרשו הכוחות גם לפרוץ את הדרך אל הנגב, שהיה מנותק על ידי המערך המצרי בקו אל-מג'דל-בית ג'וברין. כן תוכנן מבצע כנגד הכוחות הקלים המצריים שבחלקו הדרומי של פרוזדור ירושלים. תוכניות אלה הפכו למבצע יקב ומבצע ההר, אשר נערכו במקביל למבצע יואב.
על פי התוכנית, נועדו הכוחות השונים לנעוץ מספר טריזים במערך המצרי. האחד, נועד לנתק את הטור המצרי העיקרי, זה אשר התקדם במקביל לחוף הים התיכון. הטריז, שנועד להינעץ באזור בית חאנון, נועד לאיים על דרך האספקה שלו. כן נועד להינעץ טריז דרומה, בין גת לרוחמה, באזור פאלוג'ה ועיראק אל מנשייה (אשר היווה מערך מוגן אחד). טריז אחר נועד להפריד בין הכוח המצרי שבנגב, לבין זה שבהר חברון, ונועד להינעץ מזרחה לפאלוג'ה, באזור ח'רבת אלראי (כיום דרומה מזרחה למפגש כביש 35 וכביש 6 דרום). טריזים אלה, הן כל אחד לבדו, הן במצטבר, נועדו לערער את עמידותו של המערך המצרי, על ידי יצירת חיץ בין חלקיו השונים. הטריז שנועד להינעץ בין גת לרוחמה, נועד גם להוות מסדרון המוביל אל הנגב המנותק. אמנם הכביש הראשי לנגב (כביש 232 בימינו) עבר מערבה משם, אולם מסיבה זו עצמה היה המערך המצרי חזק יותר באזור הכביש, וכלל, בין היתר, את משלטי הצומת שליד נגבה (צומת גבעתי של ימינו) ומשלטי חוליקאת (חלץ), כמה ק"מ דרומה משם.
המשך התוכנית, האם לפנות לבאר שבע או לעזה, היה גמיש, כיוון שאלון היה מודע לכך שהתערבות בינלאומית עשויה לעצור את הקרבות בשלב כלשהו, אם כי אליבא דאלון, התקפה על עזה תתרום יותר למטרת המבצע: מיגור הצבא המצרי. יתרה מזו, לכל שלב ולכל מרכיב במבצע היה ערך אסטרטגי בפני עצמו, אפילו לא יהיה לו המשך, ותלוי רק באופן רופף בחלקים המקבילים במקומות אחרים בזירה. כלומר, הייתה זו תוכנית 'מודולארית', הן בזמן, הן במרחב.
הכוחות המשתתפים.
הכוחות הישראליים שלקחו חלק במבצע היו בגודל אוגדה לערך, במושגי ימינו. אלה כללו את חטיבת גבעתי, חטיבת יפתח, הגדודים השביעי והתשיעי של חטיבת הנגב, כאשר זה האחרון הסתנן לנגב, על כלי רכבו, בימים שטרם המבצע, כמו גם פלוגה מן הגדוד השמיני באותה חטיבה. כן צורפו גדוד שריון 82, וגדוד 88, אשר כלל נשק מסייע, שהשתייכו לחטיבה 8. לאלה צורפה מחלקת המרגמות של גדוד 89 מאותה חטיבה (הגדוד עצמו נותר כעתודה מטכ"לית). לאחר מספר ימים, נשלחה גם חטיבה 9 לחזית הדרום. כן עמדו לרשות המבצע כוחות חי"ם, ארבעה גדודים, ממחוזות הנגב והשפלה, שני גדודים בכל מחוז.
הכוח הארטילרי הורכב מארבע סוללות 75 מ"מ, ארבע סוללות 65 מ"מ (נפוליאונציקים), שני תותחים נ"ט 6 ליטראות (שלל), שני תותחים נ"ט 17 ליטראות (שלל), וכן שמונה תותחי נ"מ בקוטר 20 מ"מ. היה זה הכוח הארטילרי הגדול ביותר שרוכז עד אז על ידי צה"ל. כן שותפו במהלך המבצע כוחות אוויר וים (ר' להלן). כל אלה הוכפפו למטה חזית ד' (חזית הדרום), בראשו עמד יגאל אלון.
הכוח המצרי בארץ ישראל היה בגודל של כארבע חטיבות, מהן כשתיים בחזיתות הלחימה העתידית השונות.
מהלך המבצע.
המבצע החל בהתקפות אינטנסיביות, במושגי מלחמת העצמאות, של חיל האוויר, על בסיסים של חיל האוויר המצרי, כמו אל עריש, ועל מטרות אחרות, במסגרת מבצע אגרוף.
המהלך היבשתי.
הטריז המזרחי.
בלילה הראשון של המבצע, 16-15 באוקטובר, יצא גדוד 53 של 'גבעתי', וחסם את כביש פאלוג'ה-בית ג'יברין ח'ירבת א-ראעי. הטריז ננעץ אמנם ללא קרב, אך למחרת בבוקר תקפו את כוח 'גבעתי' כוחות בלתי סדירים, המסופחים לצבא המצרי. התקפה זו נהדפה. בכל זאת, ניתוקם של הכוחות המצריים בגזרה זו, בשלב זה, לא היה שלם, שכן הם מצאו דרכים העוקפות את החסימה של 'גבעתי'.
טריז בית חאנון.
הגדוד השלישי של חטיבת יפתח יצא מניר עם בליל ה-15–16 באוקטובר, והחלה לנוע מערבה ולתפוס משלטים בכיוון בית חאנון. המשלטים, אשר המצרים לא החזיקו בהם כוחות, נתפסו ללא קרב. באותו לילה פוצץ הגדוד הראשון של 'יפתח' גשר, עליו עבר כביש, מצפון לבית חאנון, ונכשל בניסיון לפוצץ גשר רכבת. לעומת זאת, הגדוד התשיעי הצליח לחבל, באותו לילה, בקו הרכבת דרומה יותר, בין עזה לרפיח ומדרום לרפיח. עם בוקר החלו לוחמי הגדוד השלישי להטריד באש את התחבורה המצרית בכביש רפיח-איסדוד (כיום כביש 4). המצרים הגיבו באש ארטילרית. בנוסף, בימים הבאים ערכו המצרים התקפות נגד. למרות הפגזות קשות שגרמו לנפגעים רבים, ולמרות התקפות הנגד, נאחזה 'יפתח' במשלטים שתפסה. החל מן ה-17 לחודש, החלו המצרים, אשר הטריז איים על דרכי התחבורה שלהם, להסיג את כוחותיהם שמצפון לו. נסיגה זו נעזרה בהפגזות מצריות עזות, אשר אכן חיפו עליה בהצלחה, על משלטי הטריז הישראליים. משראו כוחות 'יפתח' כי המצרים מצליחים להניע את כוחותיהם למרות האש הישראלית, החלו לתפוס משלטים קרובים יותר ויותר לכביש, עד כ-600 מ' ממנו. ב-19 לחודש, ניסיון של הפלמ"ח לכבוש בכוח של שתי מחלקות את משלט 'העץ', אשר היווה מטרד למשלטי הטריז הצפון מערביים, נכשל תוך ספיגת אבדות. לבסוף, ב-21 באוקטובר 1948, 'יפתח' השיגה אחיזה ממערב לכביש, תוך ניתוקו המוחלט, והגדוד השלישי כבש ללא קרב את בית חאנון.
עיראק אל-מנשייה.