לימודי המזרחנות באקדמיה הפכו לשיטתיים במהלך הרנסאנס, כשהתחומים הבלשניים והדתיים ממשיכים להיות הדומיננטיים בהתחלה. היה גם מימד פוליטי ללימודי המזרחנות לצורך תרגומים למטרות דיפלומטיות, אפילו לפני שהמערב נעשה מעורב במזרח שמעבר לאימפריה העות'מאנית. ציון דרך בנושא התרגומים היה פרסום התנ"ך הרב-לשוני בספרד ב-1514, שהכיל את כל הטקסט בעברית, ארמית יוונית ולטינית. באוניברסיטת קיימברידג' יש משרת פרופסור קבועה מאז 1540, ומשרת פרופסור קבועה בערבית נוסדה ב-1643. מלומדים מכובדים כמו אדמונד קסל, שכתב מילון רחב היקף של לשפות המזרח התיכון והקרוב. מלומד נוסף היה אדוארד פוקוק שנסע למזרח וכתב על ההיסטוריה המודרנית ועל החברה של האזור. אוניברסיטאות אירופאיות אחרות גם כן פתחו פקולטות ללימודי המזרח. מחקר אודות המזרח הרחוק החל להתפתח ביוזמת מיסיונרים, אישים כמו מטאו ריצ'י ואחרים במיסיון של סין, מניעים מיסיונריים נשארו דומיננטיים במחקר המזרח הרחוק גם בשנים לאחר מכן.
במהלך המאה ה-18 חוקרים מערביים הגיעו להבנה סבירה של הגאוגרפיה וההיסטוריה של האזור, עם זאת הידע אודות אזורים פחות נגישים לנוסעים מערביים כמו יפן וטיבט נשאר מוגבל. הוגי הנאורות אפיינו היבטים מסוימים במזרח הפגאני כעליונים על המערב הנוצרי, למשל אצל מונטסקייה "מכתבי פרסנס", או ביצירה האירונית של וולטייר על הזוראסטריאניזם. אחרים כמו אדוארד גיבון שיבחו את הסובלנות היחסית של המזרח האסלאמי למול חוסר הסובלנות של המערב הנוצרי, וכן רבים, ובהם דידרו וולטייר, שיבחו את המעמד החברתי הגבוה שהיה למלומדים בסין המנדרינית.
סוף המאה הייתה עדה לתחילת תהליך של התגברות העניין המחקרי בארכאולוגיה של האזור שהייתה לאחד ההיבטים החשובים ביותר במחקר של האזור במהלך המאה הבאה. האגיפטולוגיה סללה את הדרך, וכמו שקורה בהרבה תרבויות עתיקות, הארכאולוגיה נתנה לבלשנים חומר חדש לפענוח ולמחקר.
המאה ה-19.
עם התעצמות המחקר והידע המערבי אודות אסיה, העמקת המעורבות הפוליטית והכלכלית האירופית באזור, ובמיוחד ההכרה בקיומה של קרבה בין השפות ההודיות והאירופאיות, הלכו והתבררו קשרים אינטלקטואלים מורכבים בין התרבות המזרחית והמערבית. חלק מההתפתחויות האלה נוצרו על רקע היריבות הבריטית-צרפתית על השליטה בהודו.
כלכלנים ליברלים, כמו ג'יימס מיל, השמיצו את הציוויליזציות המזרחיות בכך שראו בהם ישויות סטטיות ומושחתות. קרל מרקס אפיין את אופן הייצור האסיאתי כבלתי מוכשר להתפתחות, בגלל רמת השכלול הנמוכה שאליה מגיעה הכלכלה הכפרית המקומית ותפקיד המדינה בייצור. אירופה החשיבה את "העריצות מזרחית" כמרכיב מרכזי בכישלון היחסי של תהליך הקדמה בחברות המזרחיות.
חקר האסלאם היה נושא מרכזי בתחום מאחר שרוב האנשים הגרים באזור 'המזרח' הם מוסלמים. העניין בהבנת האסלאם הגיע בין היתר מנסיבות כלכליות של גידול המסחר במרחב בים תיכוני והרוח החדשה שנשבה בתרבות ובעולם האינטלקטואלי של התקופה.
במהלך המאה ה-19 המחקר הארכאולוגי התפשט בכל רחבי המזרח התיכון ואסיה והגיע לתוצאות מדהימות. המוזיאונים הלאומיים החדשים סיפקו בסיס לאחסון ותצוגה של הממצאים, שרובם נשלחו לאירופה ושמו את המזרחנים באור הזרקורים באופן חסר תקדים.
המחקר האירופי הראשוני של הבודהיזם וההינדואיזם נעשו על ידי החוקרים איגן ברנוף ומקס מולר. באותו זמן המחקר האקדמי של האסלאם גם כן פותח, ובאמצע המאה ה-19, לימודי המזרח היו תחומי דעת מבוססים היטב ברוב הארצות האירופיות, ובמיוחד באותם שהיו להם אינטרסים אימפריאליים באזור. אך, במקביל להתפתחותו של המחקר המזרחני, התפתחו גם גישות ומיתוגים גזעניים של הילידים המזרחיים כמסתוריים וערמומיים וכדומה. המחקר לעיתים קרובות שילב דעות קדומות גזעניות והנחות דתיות, מגמות אלה הסתייעו לעיתים קרובות בתאוריות מהמחקר הביולוגי החדש.
המאה ה-20.
ההשתתפות במחקר האקדמי של חוקרים מהמדינות החדשות שנוצרו באזור במהלך המאה ה-20, יצרה שינוי מהותי בטבע המחקר, והביאה לקידומם של תאוריות ביקורתיות כמו הפוסט קולוניאליזם ותאוריית המוכפפות. השיח ה"אוריינטלי" (במשמעות שבה השתמש אדוארד סעיד בספרו הנושא את אותו שם) אודות המזרח התיכון חזר למרכז הבמה לאחר סיומה של המלחמה הקרה. יש הטוענים שזאת תגובה לוואקום שנפער בפוליטיקת הזהויות במסגרת היחסים הבינלאומיים בכלל, ובמערב בפרט, שנוצר בעקבות היעלמותו של הקומוניזם הסובייטי כאויב הגלובלי. העידן המחקרי שאחרי המלחמה הקרה מתייחד בדיונים אודות תפיסות עולמם של טרוריסטים איסלמיסטים, ועל המידה שבה תרבות המזרח התיכון והאסלאם, מהוות איום על תרבות המערב ואמונותיו. ביסוד השיח הזה עומדת הנחה מוקדמת שהתאוריה הביקורתית האוריינטליסטית יצאה כנגדה – ה'אוריינט' מוגדר על ידי האסלאם. השקפות אוריינטליות מעין אלה מופיעות בהקשר רחב יותר בדרך שבה מלומדים מערביים רבים מגיבים לפוליטיקה הבינלאומית בעולם שלאחר המלחמה הקרה; מגמה זו התגברה ללא כל ספק לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
סוג זה של תגובה מערבית לפוליטיקה הבינלאומית שלאחר המלחמה הקרה, מתבטא בפופולריות הרבה של תאוריית התנגשות הציביליזציות. רעיון מסוים זה של סכסוך יסודי בין המזרח למערב קודם לראשונה על ידי המזרחן ברנרד לואיס במאמר שכותרתו "שורשי הזעם המוסלמי", שנכתב ב-1990. מאמר זה נתפס כדרך לשרטוט צורות וקווי חלוקה חדשים בעולם שלאחר המלחמה הקרה. הגישה של 'התנגשות הציביליזציות' משלבת עוד מאפיין של חשיבה אוריינטלית, הנטייה לראות את האזור כישות אחת, כ'ציוויליזציה הומוגנית', ולא לראות את מגוון התרבויות והניגודים שהאזור מורכב מהם. הרעיון הזה נקשר במיוחד לשמו של סמואל הנטינגטון במאמרו מ-1993 בכתב העת פוריין אפיירס, הנקרא "התנגשות הציביליזציות?".
כהרחבה לסיווג האנושות לציויליזציות, פרסם בראשית המאה ה-21 המזרחן מדרכי קידר את תוכנית האמירויות כהתמודדות מבוססת שוני תרבותי לפתרון הסכסוך הישראלי פלסטיני, וכמודל לבסיס ליציבות אפשרית בכלל המזרח התיכון.
מזרחן
צדוק צרפתי
חריט קלירקופר
חֶריט קלֵירֶקופר (בהולנדית: Gerrit Kleerekoper; 15 בפברואר 1897 - 2 ביולי 1943) היה מאמן התעמלות יהודי-הולנדי, שהוביל את נבחרת התעמלות הנשים של הולנד לזכייה במדליית הזהב באולימפיאדת אמסטרדם ואת נבחרת הגברים למקום שמיני באותה אולימפיאדה. הוא נרצח בשואה כמו כל המתעמלים היהודים שאימן באולימפיאדה זו, פרט לאחת.
קורות חיים.
קלירקופר היה לוטש יהלומים ומורה במקצועו. קלירקופר שאימן את נבחרת ההתעמלות ההולנדית לגברים, לקח על עצמו לאמן גם את נבחרת הנשים ההולנדית, באולימפיאדת אמסטרדם. הייתה זו הפעם הראשונה במשחקים האולימפיים שהתעמלות נשים הופיע כמקצוע אולימפי. שלא כנהוג כיום, התבצעו התחרויות במרחב פתוח, ובהתעמלות הנשים לא היו תחרויות אישיות, אלא תחרות קבוצתית אחת בלבד. נבחרת הנשים שכללה 5 נשים יהודיות (אנה דרזדן-פולק, סטלה בליץ-אחסטריבה, הלנה קלוט-נורדהיים, יודיק תמנס-סימונס ואלקה דה לוי), זכתה במדליית הזהב ונבחרת הגברים שמנתה 8 מתעמלים, ביניהם 3 יהודים (אליאס מלקמן, מוזס יעקובס וישראל ויינסחנק) סיימה במקום השמיני.
ב-1943 נרצח חריט קלירקופר ביחד עם אשתו קטיה ובתו אליזבת בסוביבור. בנם הגדול לינדרט נספה כמה ימים לאחר מכן באושוויץ. מבין חמש חברות נבחרת ההתעמלות היהודיות שאימן קלירקופר, ארבע נספו בשואה (דרזדן-פולק, בליץ-אחסטריבה, קלוט-נורדהיים ותמנס-סימונס), ורק אחת, דה לוי, שרדה.
על שמו של קלירקופר נקראת תחרות התעמלות שנתית הנערכת באמסטרדם.
בשנת 1997 הונצחו קלירקופר ובנות הנבחרת ביד לאיש הספורט היהודי, במכון וינגייט.
הפארק הלאומי נואל קמפף מרקאדו
נואל קמפף מרקאדו (ספרדית: Noel Kempff Mercado) הוא פארק לאומי במחוז סנטה קרוס בצפון-מזרח בוליביה, בסמוך לגבולה של המדינה עם ברזיל. הפארק משתרע על פני 15,234 קמ"ר, באזור בעל אקלים טרופי, בגובה שנע בין 200 ל-1,000 מ' מעל פני הים. רוב גבולותיו של הפארק תחומים בנהרות: אִיטֶנֶס, וֶרְדֶה, טָארְווֹ ופָּרָגוּאָה. בפארק מספר מערכות אקולוגיות, ביניהן יער גשם אמזוני, סוואנה וסראדו. בהשוואה לפארקים גדולים אחרים ביבשת, נואל קמפף מרקאדו נחשב לאחד הגדולים, המגוונים והשמורים. הוא אמנם מגוון פחות מהפארק הלאומי מנו שבפרו, אך בניגוד לו, הוא מכיל אזורי סוואנה, סראדו וביצות.
הפארק הוכרז ב-28 ביוני 1979 ונקרא תחילה ואנצ'אקה (Huanchaca), אך בהמשך שונה שמו, והוא נקרא על שם המדען שחקר אותו. בשנת 2000 הכריז אונסק"ו על הפארק כאתר מורשת עולמית.
בניגוד לאזורים דומים בבוליביה, אזור הפארק כמעט לא מיושב - בפארק ובאזורים הסמוכים לו מתגוררים פחות מ-30 תושבים, ולפיכך, אין הוא נפגע מחקלאות. עם זאת, סובל הפארק מדיג ומציד מצדו הברזילאי של הגבול, שבהיעדר פיקוח על הגבולות גולש לעיתים גם לשטחו הוא. פחות מאלף תיירים פוקדים מדי שנה את הפארק, וזאת בשל מיקומו המבודד - נדרשים שני ימי נסיעה מהעיר הגדולה הקרובה, סנטה קרוס. יחד עם זאת, מכיל הפארק תשתית לביקורי תיירים וחוקרים.
פלורה ופאונה.
לפי ההערכות, בשטח הפארק כ-4,000 מיני צמחים, ובהם 110 מיני סחלבים, וכן ברומליות, פסיפלורות, לופיים ודקליים. 2,700 מינים כבר נסקרו ובהם 26 מינים שלא היו ידועים קודם לכן.
הפארק מאכלס כ-130 מיני יונקים, ובהם כלבי נהרות, דולפיני נהרות, טפירים, קופי עכביש, שאגנים, ארמדילים, דובי נמלים, זאבי רעמה ויגוארים.