בעת הקבורה הזמנית בכפר עציון זוהו כל הגופות, אך לאחר נפילת הגוש אבדו פרטי הקבורה ולא היה ידוע מי קבור והיכן. בשל כך, כאשר הובאו הגופות לקבורה קבועה בהר הרצל היה צורך בזיהוי מחודש שלהן, אך רק עשרים ושלוש מתוכן זוהו. הלוחמים נקברו באותו סדר שבו נטמנו בכפר עציון, ועל שתים עשרה מצבות לא צוין שם. המשפחות שבניהן לא זוהו פנו אל רבה של ירושלים, הרב צבי פסח פרנק, וזה הציע להם לפנות אל הרב אריה לוין ולבקש ממנו שיערוך טקס קבלי הנקרא "גורל הגר"א" ובאמצעותו יזוהו הגופות. ואכן, הרב אריה לוין, יחד עם בנו הרב רפאל בנימין לוין וחתנו הרב אהרן יעקובוביץ, ערך את הגורל. נכחו במקום גם ראובן מס (אביו של דני מס) ויצחק פרסיץ, אביו של .
הגורל נעשה בעזרת ספר תנ"ך עתיק שהודפס באמסטרדם בשנת 1700. על ידי דפדוף מיוחד בספר נרמזו זהותם של 12 הגופות. בעת עריכת הגורל, לאחר שהופיעו מספר פסוקים כלליים כמו , ו שרומז על הל"ה, החלו להופיע אחד עשר פסוקים הרומזים לסדר הקבורים. לדוגמה, כאשר נפתח הספר במילים "ולזבולון אמר" () היה בכך רמז ל וכאשר נפתח ב היה הרמז לחלל , וכן כרומז לחלל , וכיוצא בזה. וכך נקבעה זהות 12 הגופות הנותרות.
על פי ירח פארן, הזיהוי לא התקבל על ידי המשפחות והלוחמים נטמנו בקבר אחים, ואולם על פי יוחנן בן יעקב ההורים השכולים קיבלו את הזיהוי, שאושר גם על ידי המחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון. בפועל, ב-2017 אין קבר אחים בחלקת הל"ה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל אלא 35 קברים אישיים.
גם מאוחר יותר לא נעשה ניסיון לזהות את 12 החללים בשיטות מתקדמות יותר כגון בדיקת סמני DNA או אמצעי זיהוי אחרים והם נותרו קבורים על פי הזיהוי של "גורל הגר"א".
סביב הפרשה.
התעלומה.
במשך שנים רבות אפפה תעלומה את גורל הל"ה. לא היה ידוע כיצד התגלו, היכן התחולל הקרב, ומה אירע בו. רק במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20, ובמיוחד לאחר מלחמת ששת הימים, כאשר אזור גוש עציון שב לשליטת ישראל, נעשה מחקר יסודי לבירור שאלות אלה.
לאחר מלחמת ששת הימים החלו אנשי כפר עציון המתחדשת, ובמיוחד אנשי בית ספר שדה כפר עציון בהובלת יהושע כהן, איש שדה בוקר וממייסדי בי"ס שדה כפר עציון, במחקר מחודש של הפרשה. עם זאת, מחקרים הראו שכבר כמה ימים לאחר הקרב היו בידי הפיקוד העליון של ה"הגנה" ידיעות ברורות על מיקומה של גבעת הקרב, וכן פרטים שונים על יומם האחרון של הלוחמים.
המיתוס.
נפילת המחלקה כולה הייתה אסון כבד. במונחי 1948 מחלקה הייתה כוח גדול, למעשה הכוח המעשי הגדול ביותר שיכול היה לפעול בשטח. אובדנה של מחלקה שלמה היה מכה קשה ליישוב, כמעט לא נתפס. מכיוון שאיש מאנשי המחלקה לא נותר בחיים כדי לספר את סיפורה, היו התיאורים בעיתונות של אותם ימים מורכבים מהשערות וממידע חלקי. ואולם, בתוך ימים ספורים החל תהליך הפיכתם של הל"ה למיתוס לאומי, אולי המיתוס הידוע ביותר והמשפיע ביותר במלחמת העצמאות.
המיתוס של מלחמת העצמאות.
המיתוס של מלחמת העצמאות באופן כללי, סובב סביב כמה אמונות בסיסיות. על פי הראשונה שבהן, במלחמה לחמו בעיקר צברים, שגם אם לא נולדו בהכרח בארץ, הרי שגדלו וחונכו בה בשנות ה-30 ובשנות ה-40 של המאה ה-20 וספגו את האתוס הציוני. עמנואל סיון מוצא שאמונה זו נכונה, ושעל פי הגדרה רחבה זו אכן היו רוב הנופלים במלחמה צברים. עוז אלמוג חולק על הנחה זו וטוען שלמרות מעמדם המיתולוגי והאליטיסטי של הצברים, חלקם מבין לוחמי ונופלי מלחמת העצמאות קטן מכלל הלוחמים. הסברו של אלמוג הוא שהצברים המשכילים השאירו אחריהם במקרים רבים יומנים. מה שאפשר יותר את הנצחתם מאשר של עולים חודשים ללא משפחה בארץ וללא שליטה בעברית. מיתוס תש"ח מדגיש גם את גילם הצעיר של הנופלים; סיון מוצא במחקרו שגם אמונה זו נכונה.
מרכיב משמעותי נוסף במיתוס שנוצר סביב הל"ה קשור במיתוס כולל יותר של מלחמת העצמאות, שעל פיו נפגעו במלחמה במיוחד בני האליטות של היישוב: מרכיב זה מכונה "קטל האליטות", והכוונה לאליטות האינטלקטואליות באקדמיה, בעולם הרוח, וגם באליטה הצבאית. סיון מראה כי במלחמה נפלו קרוב ל-9% מן הסטודנטים, אחוז גבוה יחסית לממוצע אחוז הנופלים בקבוצת הגיל הרלוונטית. על פי סיון, מיתוס קטל האליטות נכון ביסודו, אך קשה להעריך אותו במלואו. עם זאת, גם אם המיתוס אינו ניתן להערכה אובייקטיבית, האמונה בכך שהנופלים היו הטובים שבחבורה הייתה חלק מרכזי במיתוס תש"ח.
התגלמות המיתוס של מלחמת העצמאות בסיפור מחלקת הל"ה.
סיפור הל"ה כולל בתוכו ומעצים במיוחד את המיתוסים הללו.
התגלמות מיתוס הצבר בסיפור מחלקת הל"ה.
מעבר למרכיבים אלה, עוז אלמוג מדגיש כי במיתוס הל"ה נמצאים כל מרכיבי דמותו האידיאלית והמיתית של הצבר, בן דור תש"ח:
לדעת מוטי זעירא חלק חשוב במיתוס הל"ה היא התפיסה שבנפילתם קידשו הל"ה את האדמה שעליה לחמו, ובכך המשיכו לקדש את הקשר המתחדש בין העם ובין אדמתו.
דגש חשוב בהבנת המיתוס הוא דווקא בכך שאין המדובר בניצחון אלא בכישלון (שתרם לאחר מכן, גם אם לא באורח ישיר, לכישלון גדול יותר בנפילת גוש עציון). המיתוס נשען על הערכים שהובלטו בקרב, והדגיש את עליונותו המוסרית של הלוחם העברי מול אויביו. ההיסטוריון מאיר פעיל סובר כי "הל"ה הוא סיפור של כישלון שכמו במקרים רבים בהיסטוריה הצבאית, העם או הציבור שזה קורה לו, הופך אותו למיתוס, בכך שהוא מדגיש את הגבורה. כלומר, הגבורה מחפה על הכישלון. זו דרך נורמלית להתמודד נפשית עם אסון".
התהוות המיתוס.
המיתוס התהווה בתוך ימים ספורים. חמישה ימים לאחר הקרב, ביום רביעי 21 בינואר, הזכיר דוד בן-גוריון בנאום שנשא כמה מן המרכיבים האלה. בדבריו אמר:
בדברים אלה הדגיש בן-גוריון שניים ממרכיבי המיתוס: קידוש האדמה בדם הנופלים, והעובדה שהמדובר בלוחמים מן האליטה הרוחנית, התרבותית והצבאית, כאמור לעיל. בהמשך נאומו הדגיש בן-גוריון את סיפור הפגישה עם הרועה הזקן, עליו ריחמו הל"ה (מידע שהגיע לבן-גוריון, כאמור, מאיש הש"י, עזרא דנין), ובכך הדגיש מרכיב שלישי – את ההומניות והמוסריות של הלוחמים, לעומת חוסר ההומניות של הצד השני. מרכיב נוסף של המיתוס שהזכיר בן-גוריון בנאומו היה תיאור אחרון הלוחמים, שהשליך אבן על התוקפים לאחר שתחמושתו אזלה.
נפילת המחלקה הייתה עלולה להוות נקודת שבר ביישוב, ועלולה הייתה להביא לביקורת פוליטית על ההנהגה, לקריאה לפינוי יישובים בודדים ולרוח נכאים; הדגשת גבורתם ועוז רוחם של הל"ה על ידי בן-גוריון הפכה את האסון לסמל מעורר השראה, שיוביל להמשך המאבק ולהתלכדות מחדש. בפקודת יום של הפלמ"ח שהתפרסמה למחרת נאומו של בן-גוריון, ב-22 בינואר, הודגשו ערכי היסוד של הלחימה, שעל פיהם חונכו אנשי החטיבה: – אומץ לב ודבקות במשימה, ולצידם גם ערכי הרֵעות והאחווה, והלחימה הלא מתפשרת מול כוחות עדיפים בהרבה, בלי להיכנע.
גם יצחק שדה, מפקדו הראשון של הפלמ"ח, הדגיש פן דומה של ערכי הפלמ"ח, בדברים שכתב לזכר הל"ה באותו שבוע בביטאון "במחנה" (אז ביטאון ההגנה) אמר: שדה הדגיש את המוסריות שבלחימת הפלמ"ח, את ערכי טוהר נשק עליהם התחנכו הלוחמים ואת אנושיותם. כל אלו באו לידי ביטוי במיוחד במפגש עם הרועה הערבי עליו חסו.
בגיליון 23 בינואר, שבוע לאחר הקרב, הדגיש העיתון דבר במוסף דבר השבוע מרכיב חשוב נוסף של המיתוס: . זעירא רואה בדברים אלו את מוטיב הקשר עם האדמה הנקנית בדם, מוטיב שהודגש כבר במיתוסים אחרים של הציונות, ובעיקר מיתוס תל חי. הוא מזהה את הקשר לא רק במוטיב אלא גם במילים הטעונות החוזרות על עצמן: "גאולה", "קדושה", "גבורה", והצירוף "אדמתו השדודה", שלדעת זעירא לקוח ישירות מנוסח ה"יזכור" שאותו חיבר ברל כצנלסון לזכר הרוגי תל חי. החיבור למיתוס המוכר, שהיה אחד המרכזיים בתולדות היישוב עד אז, הקנה לסיפור הל"ה מקום מרכזי משלו באתוס הנבנה, וחיבר את נפילת הל"ה לערכים המרכזיים של תל חי: מסירות עילאית ונכונות להקרבת היקר מכול; קניית הארץ בלחימה ובמחיר כבד; לוחמים המשלבים ערכי מוסר, עבודה והגנה; מנהיג נערץ המשלב באישיותו את כל הערכים האלה. וכשם שתל חי הפכה למוקד עלייה לרגל, כך גם המאמר בעיתון "דבר" מנבא שקברי הל"ה הספדים דומים נוספים שנכתבו באותם ימים ספוגים אף הם בסמליות רבה, באידיאלים וברגש עז, וכל זאת בתוך שבוע מיום הקרב: תוך ימים ספורים הפכה מחלקת הל"ה לחלק מהותי במיתוס הציוני.
חלק נוסף של המיתוס שהתפתח בשבועות שלאחר מכן נוגע לתפקודם של ההורים, בכך שקיבלו את הידיעה המרה מתוך איפוק, השלמה והקרבה. היו גם מי שהשוו את התנהגותם של הורים אלה לעקדת יצחק, ובכך הפכו את סיפור הל"ה לחלק מרצף ההיסטוריה היהודית מימי קדם עד ימינו, ובעיקר למטען המיתי שבו.
המסתורין שאפף את הקרב תרם אף הוא למיתוס. איש מאנשי המחלקה לא שרד כדי לספר על הקרב, ונסיבות הקרב לא נודעו. על פי השמועות גם מקום הקרב לא היה ברור (אם כי הפיקוד ידע את הפרטים בתוך כמה ימים לאחר הקרב, כאמור לעיל).
הנה מוטלות גופותינו.
גורם משמעותי מאוד ביצירת המיתוס היה שירו של חיים גורי, "הנה מוטלות גופותינו". דני מס היה חברו של גורי בקורס מ"מים שעברו יחד בג'וערה, וכמה מן הנופלים היו חניכיו. גורי היה בשליחות "ההגנה" מחוץ לישראל בזמן הקרב. כאשר הגיעה אליו השמועה על הקרב, כתב את השיר בתוך שעות אחדות. השיר מוקדש "לדני ולחבריו" ונאמר כולו כביכול מפיהם של אנשי הל"ה לאחר מותם, מוטיב ידוע בשירה האירופית אך כמעט ולא מוכר בשירה העברית. גורי תיאר את הקרב באופן מדויק, אף על פי שלא ידע דבר על פרטיו: