הקלות הבלתי נסבלת של הקיום (באנגלית: The Unbearable Lightness of Being) הוא סרט מ-1988 בבימויו של פיליפ קאופמן, שנוצר על פי רומן בעל אותו שם מאת מילן קונדרה. כמו בספר, העלילה מתרחשת בפראג בשנת 1968 ומתארת את חייהם של אמנים ואינטלקטואלים בצ'כוסלובקיה בעת האביב של פראג ואת חייהם המשתנים כתוצאה מפלישתה של ברית המועצות לצ'כוסלובקיה.
הפקה.
הסרט הופק בארצות הברית ובוים על ידי פיליפ קאופמן האמריקאי, אך צוות השחקנים כלל ברובו שחקנים אירופיים, ובהם דניאל דיי-לואיס (אנגליה), ז'ולייט בינוש (צרפת), לנה אולין (שוודיה) ודרק דה לינט (דנמרק). הסרט צולם בצרפת ולא בצ'כוסלובקיה. בסצנות המתארות את הפלישה הסובייטית, שולבו קטעי ארכיון עם צילומים מהעיר ליון. הסרט זכה להצלחה בינונית באמריקה הצפונית ולהצלחה רבה יותר באירופה.
עלילה.
הסרט מתחיל בהצגתו של תומאס, מנתח מוח צ'כי, אשר חי חיי רווק חסר דאגות. המאהבת שלו, סבינה, היא אמנית אשר גם היא חיה ללא מחויבויות. יום אחד עוזב תומאס את פראג, על מנת לבצע ניתוח מוח בעיירת ספא. שם הוא פוגש בתרזה, מלצרית החולמת לעזוב את חייה הקודרים בעיירת הספא. היא עוקבת אחריו לפראג ועוברת לגור אתו. דבר זה מקשה על ההרפתקאות המיניות של תומאס עם הנשים האחרות.
תומאס מבקש מסבינה, לעזור לתרזה, למצוא עבודה כצלמת. תרזה חווה רגשות מעורבים של סקרנות וקנאה כאשר היא מבינה שבין תומאס וסבינה קיים קשר מיני. מצוקתה של תרזה מופרעת על ידי הטנקים הסובייטיים הפולשים לצ'כוסלובקיה. במהלך המהומה, תרזה מצלמת תמונות של הפלישה הסובייטית ונותנת את הפילמים לזרים, כדי שיבריחו אותם למערב. לאחר מכן בורחים השלושה מצ'כוסלובקיה.
בשווייץ פוגשת סבינה את פרנץ, פרופסור נשוי, והם מתחילים ברומן. לאחר זמן מה, מודיע פרנץ לסבינה כי הוא עזב את אשתו ומשפחתו. לאחר הצהרתו, עוזבת אותו סבינה, מכיוון שהיא מרגישה שהקשר שלהם לא יוכל להחזיק בעולם המציאותי. תרזה ותומאס מנסים להסתגל לחייהם בשווייץ, אך תרזה מגלה כי תומאס ממשיך בקשריו המיניים עם נשים אחרות. היא עוזבת אותו וחוזרת לצ'כוסלובקיה. תומאס מגלה כי הוא מוטרד מעזיבתה של אשתו, ומחליט לבוא בעקבותיה לצ'כוסלובקיה, למרות שדרכונו מוחרם בכניסה. הגעתו של תומאס אחריה, מרוממת את רוחה של תרזה.
תומאס מנסה להשיג את משרתו הקודמת כמנתח מוח, אך נענה בשלילה בעקבות ההנהלה החדשה, הנתמכת על ידי הסובייטים, מכיוון שלפני הפלישה הסובייטית פרסם מאמר המשווה את הסובייטים לאדיפוס המלך. תומאס כתב במאמרו כי אדיפוס דקר את עיניו כאשר גילה מהו חטאו, אך הסובייטים לעומתו אינם מכירים בחטאיהם. ההנהלה החדשה דרשה מתומאס לכתוב מכתב החוזר בו מהנאמר במאמר, אך תומאס מסרב. כתוצאה מסרובו, לא יכול תומאס לעבוד כרופא, והוא מוצא עבודה כמנקה חלונות. עבודה זו מביאה עמה הזדמנויות נוספות למפגשים עם נשים אחרות.
תרזה עובדת כמלצרית ופוגשת מהנדס. מכיוון ששוב היא מוצאת עדויות לחוסר הנאמנות של תומאס, היא מחליטה לנהל רומן עם המהנדס. מיד לאחריו, היא פוחדת שהמהנדס עובד עם המשטר החדש, ושהוא עלול לסחוט אותה ואת ותומאס בעקבות הרומנים. ביאושה היא מנסה להתאבד, אבל תומאס מונע זאת ממנה.
תרזה משכנעת את תומאס לעזוב את פראג והם עוברים לכפר, אשר בו מקבל את פניהם מטופל ותיק של תומאס. שם הם חיים באידיליה כחקלאים, רחוק מהאינטריגות הפוליטיות של פראג. בניגוד אליהם, מגיעה סבינה לאמריקה, שם היא ממשיכה באורח חייה כרווקה בוהמיינית. באמריקה, סבינה נדהמת כאשר היא מקבלת מכתב, המספר לה כי תרזה ותומאס נהרגו בתאונת דרכים, כאשר נהגו בחזרה לביתם במשאית, לאחר שחגגו בעיר אחרת עם חברים.
הסרט מסתיים בסצנה בה רואים את תומאס ותרזה, במצב רוח מרומם וככל הנראה מאושרים מאוד, כאשר הם נוסעים חזרה לכפרם, זמן קצר לפני מותם.
קישורים חיצוניים.
ביקורות
טייבה (פירושונים)
טייבה (בערבית: الطيّبة, תעתיק מדויק: "אלטיּבה"), משמעותו בעברית "הטובה", משמש כשם למספר יישובים.
Disturbed
חרבת גבארה
קונטרה רפורמציה
קונטרהרפורמציה
יוסי סיאס
יוסי סיאס (נולד ב-24 באוקטובר 1960) הוא קריין, מגיש תוכניות רדיו ומנחה טלוויזיה.
ביוגרפיה.
יוסי סיאס נולד ב-24 באוקטובר 1960. בהיותו בגיל שנה התגרשו הוריו, והוא עבר לבית סבתו ברמלה. את שירותו הצבאי עשה בצוות הווי ובידור של צה"ל.
קריירה.
ישראל.
לאחר שחרורו עבר קורס קריינים והתקבל לעבודה בקול ישראל. בשנות ה-80 החל לעבוד ברשת ג', והגיש תוכניות מוזיקליות.
ב-1988 החל להגיש מדי יום לפני הצהריים את התוכנית "אהבה יומיומית" שבה נוגנו שירים, וביניהם קרא מכתבים, לרוב מכתבי אהבה שכתבו מאזינים. המתכונת של תוכניתו הורחבה, הוא עבר לרשת ב' והגיש פעמיים בשבוע את התוכנית "מצב הרוח" שהחלה בחצות הלילה ונמשכה עד 5 בבוקר.
במקביל לעבודתו ברדיו, הגיש בערוץ 2 תוכנית ארוח שעסקה בזוגיות, "יוסי סיאס", ובערוץ 3 בכבלים תוכנית בשם "סיפור אהבה עם יוסי סיאס" (1997-1998). כמו כן הוציא לאור ספר ובו קיבץ מבחר סיפורים אישיים על רקע עבודתו.
סיאס נשוי ליעל, כלכלנית, ושניהם הורים ל-10 ילדים.
מיאמי.
בספטמבר 2003, עזב את עבודתו ברשות השידור.
בחודש מאי 2004 עזב עם בני משפחתו למיאמי שבארצות הברית.
ב-2005 הוחתם על חוזה עבודה עם רדיו ללא הפסקה בה שידר עד סוף 2014, ומאז הוא הגיש ממיאמי את התוכנית "שיחות לילה".
רשם החברות
רשם החברות היא יחידה ארגונית ברשות התאגידים העוסקת בהליכי הרישום של חברה בערבון מוגבל ושותפויות (ש"ר), ובאיסוף המידע שעליהן למסור בהתאם לחוק.
רשם החברות פועל מכח חוק החברות, התשנ"ט 1999, (פרק שלישי), פקודת רישום העסק ופקודת השותפויות.
עם הקמתו, פעל רשם החברות כאגף במשרד המשפטים. בשנת 2006, רשם החברות ורשמים נוספים במשרד המשפטים, אוגדו תחת רשות התאגידים הפועלת כגוף מפקח מטעם משרד המשפטים.
סמכויות.
פעולותיו של רשם החברות נועדו לאפשר לציבור לממש את חופש ההתאגדות, ובין תפקידיו:
תפקיד האגף, והעומד בראשו, הוא בעיקר אדמיניסטרטיבי – לקבוע אם נתמלאו הדרישות הקבועות בחוק לרישומי החברה. אך בכוחו מספר סמכויות אותן הוא יכול להפעיל ויכולות להשפיע על החברה. כגון: מתן שם לחברה – אם ראה הרשם כי השם מטעה או דומה לשם קיים אחר. כמו כן יכול הרשם לדרוש מחברה להעביר לידיו מסמכים הקשורים לפעולותיו. בסמכותו להפעיל סנקציות כמו קנס, במקרה והפרה חובות המוטלות עליה – כמו החובה להגיש דו"ח שנתי, ועוד.
לרשות האגף עומד מאגר מידע הפתוח בחלקו בחינם לציבור הרחב ובחלקו תמורת אגרה, וזאת בהתאם למימוש עקרון הפומביות. כך יכול כל אדם המעוניין לקבל במשרדי הרשם, פרטים מסוימים על כל חברה – מי הם בעלי מניותיה, מנהליה, כתובתם ועיסוקם, מהו ההון העצמי של החברה, שנת הקמתה, הליכי פירוק, מועד הגשת מאזניה, והאם יש לחברה שעבודי נכסים או מחויבויות רשמיות אחרות.
מימון.
מימון פעולות האגף נעשה על ידי תשלום אגרה שנתית הנגבית מכל חברה.
רשמים.
רשם החברות ממונה על ידי שר המשפטים, והוא אדם אשר כשיר לשמש כשופט בית משפט השלום.
בת גלים (אנייה)
פרשת הספינה בת גלים הייתה ניסיון של ממשלת ישראל להעביר, בחודש ספטמבר 1954, ספינה המניפה דגל ישראל בתעלת סואץ. ניסיון זה בא לאחר שמצרים מנעה מספינות ישראליות וספינות מטען זרות, השטות לנמלי ישראל, מלחצות בתעלת סואץ וזאת בניגוד לתנאי אמנת קושטא.
רקע.
הוראות אמנת קושטא משנת 1888 קבעו כי תעלת סואץ תשמש תמיד למעבר ימי חופשי, בעיתות שלום ובעיתות מלחמה, והצדדים מתחייבים שלא להתערב בשימוש החופשי בתעלה. על פי האמנה, לעולם לא תקום הזכות לחסום את השיט החופשי במי התעלה. על אף הוראות האמנה, מיד לאחר קום מדינת ישראל, החלה מצרים למנוע מעבר ספינות, הנושאות מטענים לנמלי ישראל או ממנה, בתעלת סואץ. לעיתים אף הוחרמו מטענים שהיו מיועדים לישראל וספינות שביקרו בנמלי ישראל נכללו ב"רשימה שחורה". בתחילת שנות ה-50 התלוננה ממשלת ישראל בפני מועצת הביטחון במספר הזדמנויות, על הסגר הימי שהטילה עליה ממשלת מצרים. אף שהחלטה 95 של מועצת הביטחון של האו"ם (1951) שבה ואישרה את זכות המעבר החופשי בתעלה וקבעה כי פעולותיה של מצרים מפרות זכות זו אלא אם כן הן נעשות לצורכי בטיחות, לא השתנתה המדיניות המצרית. לטענת מצרים מעבר ספינות ישראליות ונושאות מטען ישראלי היוו סיכון ביטחוני לאור יחסי האיבה בין המדינות.
ב-27 ביולי 1954 הסכימו מצרים ובריטניה כי האחרונה תסיג את כוחותיה ותפנה את בסיסיה ממצרים עד ל-18 ביוני 1956. הסכם זה, הידוע בשם "הסכם בסיס התעלה", נחתם בקהיר ב-19 באוקטובר 1954. עם פרסום ההסכם הביע ראש ממשלת ישראל, משה שרת, דאגה מהסכמתה של בריטניה להעביר את תעלת סואץ לשליטה מצרית מלאה, מבלי שדרשה ערובות כלשהן לחופש השיט בתעלה. מעת שההסכם החל מתרקם, נידונו בישראל דרכים לעיכוב ביצועו, או לשינוי תוכנו, כך שיכלול ערובות להסרת הסגר הימי שהוטל על ספינות ישראליות.
ההחלטה לניסיון מעבר בתעלה.
כבר בחודשים מאי-יוני 1954, עם החששות הגואים בישראל לנוכח ההסכם המתגבש בין מצרים לבריטניה לפינוי כוחותיה של האחרונה מאזור התעלה, הגה ראש אגף המודיעין בצה"ל בנימין גיבלי תוכנית לעיכוב יישום ההסכם על ידי ניסיון להעברת ספינה ישראלית בתעלת סואץ. ב-1 באוגוסט 1954 החלו התייעצויות בין אנשי אגף המודיעין לבין משרד החוץ לנוכח פרסום תוכן "הסכם בסיס התעלה". באותו דיון, אשר נערך במשרד החוץ, אמר הממונה על המזרח התיכון והאו"ם במשרד החוץ, גדעון רפאל:
הכנות.