כמעט שאין פרשנות ממוקדת בספר דברי הימים, בפני עצמו ולא בסוגיות הדורשות השוואה לספרים אחרים. הפרשנים הקלאסיים שפירשו את מרבית ספרי התנ"ך ככל הנראה לא כתבו פירוש לספר דברי הימים. אפילו פירוש רש"י על דברי הימים לא נמצא בימינו. בפירוש שמקובל ליחס אותו לרש"י כיום, מופיעות לעיתים הפניות ל"רבינו שלמה", מה ששולל את ייחוס הפירוש לרש"י. בעיה זו מעלה כבר החיד"א שכותב שאת "פירוש רש"י" לדברי הימים לא כתב רש"י עצמו. בנוסף ישנו פירוש המיוחס לרבי יוסף קרא ופירוש אנונימי מאת אחד מתלמידי רס"ג.
רד"ק הוא הפרשן הראשון שידוע בוודאות כי כתב פירוש לספר דברי הימים. בהקדמתו, הוא מלין על כך שלא עסקו לפניו בפרשנות הספר. רד"ק מעיד על כך שמצא בנרבונא מספר פירושים על הספר אך הוא אינו יודע את שמות מחבריהם. הפירוש המיוחס לרש"י מביא לעיתים פרשנות מדברי חכם מחכמי נרבונא. אברבנאל בהקדמתו לספר שמואל מתייחס אף הוא לכך שאין מי שפירש את ספר דברי הימים, והוא מזכיר את הרד"ק כמפרש יחידי ומצומצם מדי על דברי הימים; אך אף אברבנאל עצמו לא כתב פירוש על דברי הימים, אלא רק בהתייחסות לשינויים מספרי שמואל ומלכים אותם פירש, ובהקדמתו זו הוא מעיד שעד שהגיע לכתיבת הפירוש לא קרא בספר זה.
יפת בן עלי הלוי
הרב יפת בן עלי הלוי (מכונה גם בשם סעיד) היה חכם קראי, פייטן, מדקדק, ופרשן מקרא בן המאה ה-10. הוא ידוע גם בשם הערבי "אבו עלי חסן בן עלי אלבצרי". הוא מפורסם בעיקר בפרשנותו לכל התנ"ך, ביאור הדקדוק העברי ופולמוסו עם היהדות הרבנית, הנצרות והאסלאם.
נחשב לגדול פרשני המקרא הקראיים עד זמנו ובני זמנו, שימש כראש בית המדרש הקראי בירושלים. לדעתו נחמיה אלוני בבסיס פירושו של יפת מונחת התשתית הבלשנית של תורת הבלשנות הטברנית.
חייו ומשפחתו.
יפת בן עלי נולד לעלי הלוי בן אלחסן בבצרה שבעיראק של ימינו. באמצע המאה ה-10 בקירוב, בצעירותו הוא עלה לירושלים והצטרף לאבלי ציון הקראים בעיר. בשנת 1005 עוד היה חי בירושלים.
גם בנו לוי בן יפת הלוי פעל בירושלים וכתב מספר חיבורים בערבית יהודית. החשוב והמפורסם שבהם הוא פירוש לספר המצוות שכתב אביו.
אברהם בר גוטלובר מציין כמה מקומות בהם מוזכר בן לרבי יפת בשם אבו השאם אשר כונה בפי הערבים בשם שיך בן סעיד, ברם הוא מביא את דעת שמחה פינסקר הטוען שבן זה לא היה ולא נברא אלא הוא שיבוש כאשר התכוונו בעצם ל-ר' יפת שכונה בשם סעיד.
פירושו ותרגומיו לתנ"ך.
גישתו של יפת הייתה לבאר את המקרא כפשוטו והתנגד לכל פירוש דרשני. יש הטוענים שכתביו השפיעו גם על חכמים רבניים כמו רד"ק ואבן עזרא שהרבו להשתמש בפירושיו והעריכו אותם; א"ע ציטט את יפת ארבעים ושתיים פעמים בפירושו לתרי עשר.
ישנה טענה שנפוצה בקרב כמה חוגים קראיים לפיה אבן-עזרא, הידוע בעוינותו לקראי בן זוטא, היה תלמידו של יפת בן עלי, וראייה לכך שאבן-עזרא מביא פעמים סתם את דעתו על המקרא מבלי לטעון כנגדו ואף הביא פעמים פירוש יפת, למרות שחז"ל כבר פירשו כך לפניו. החכם הקראי אליהו בשייצי שחי באזור המאה ה-15 כתב בספרו "אדרת אליהו" (סוף פרק ששי): "מה שקיבלנו מאבותינו שהחכם רבינו יפת היה רבו של אבן עזרא". אולם, הרב כשר טען בספרו "תורה שלמה" שדברי יפת המובאים בפירוש אבן עזרא הם תוספות קראיות וזיופים, כיוון שאבן-עזרא יצא בהקדמתו כנגד דרך הקראים.
מקצת מכתביו בפרשנות לתנ"ך תורגמו גם לעברית. בהם ישנם גם דברי פולמוס עם רס"ג, עם האסלאם ועם הנצרות.
על חשיבות מפעלו הפרשני ותרגומיו של ר' יפת ניתן למצוא גם בדבריהם של מאירה פוליאק ואליעזר שלוסברג:
פסקיו.
מלבד פירוש לתנ"ך חיבר יפת גם ספר מצוות. הוא הכשיר נשים להיות עדות לפי שהפסוק "על פי שניים עדים" אמנם נכתב בלשון זכר אך כל מצוות התורה ניתנו בלשון זכר ולשון זה כולל אף נקבות. הוא אסר תשמיש המיטה בשבת, וראה חשיבות בהקפדה על המצוות, במיוחד בירושלים. לטענתו, אב שאינו מלמד את בנו תורה - אין הבן חייב לכבדו.
כתביו.
בין כתביו נמנים -
ידוע על ספרים נוספים שכתב שטרם נתגלו בהם ספר ויכוחים עם רס"ג, וסידור תפילה קראי
מיתולוגיות
מיתולוגיות (בצרפתית: Mythologies) הוא ספר שנכתב על ידי רולאן בארת אשר יצא לאור ב-1957.
תוכן.
בספר זה מגדיר בארת את השפה הסמיוטית כמערכת מיתולוגית ומבקש להראות כיצד הופכים הסימנים למיתוסים. וכיצד החברה משתמשת בסימנים, ומציגה את משמעותם כטבעית לחלוטין, על מנת להצדיק מערכות אידאולוגיות, כגון זו של קהל אוהדים.
בארת' מסתמך על החלוקה הבסיסית של דה-סוסייר ל"מסמן" ו"מסומן", אך מוסיף מערכת נוספת של מתן משמעות, על מנת להסביר כיצד מקבלים הסימנים את משמעותם המיתולוגית ה"טבעית".
המיתוסים, לפי בארת, מתייחסים לדברים שאכן קרו במציאות, ואשר החברה העניקה להם משמעויות נלוות. לכן, המיתוסים הם בעצם עיוות של המציאות. המשמעות החברתית-תרבותית שהסימן מעורר בנו מכונה "קונוטציה". לפירוק הקונוטציות והסבר היווצרותן, משתמש בארת, במערכת הסמיולוגית של דה-סוסייר. המערכת הסמיולוגית הראשונה, ה"דנוטציה", מהווה את הקשר השרירותי ב"לאנג", המשמעות המילונית של הסימן. בעוד שהמערכת הסמיולוגית השנייה ה"קונוטציה" מהווה את קשר ההסכמה החברתית-תרבותית של השימוש בסימן (הפארול).
ניתן לפשט את ההסבר ולהלבישו על דוגמה ספציפית. אוהדי מכבי תל אביב בכדורגל או בכדורסל משתמשים בסיסמה: "מי שלא קופץ אדום". לצבע האדום יש משמעות אידאולוגית בקרב אוהדי מכבי. במערכת הסימיולוגית הראשונה, הדנוטציה, מקשר האוהד את המילה אדום עם הצבע האדום. אמירת המילה אדום פירושה הצבע האדום. לאחר מכן במערכת הסימיולוגית השנייה, הקונוטציה, מקשר האוהד את הצבע האדום עם קבוצת הפועל תל אביב בכדורגל או בכדורסל, היריבה המושבעת. ההקשר הוא למעשה זו שהופך את המילה אדום לשנואה כל כך בקרב אוהדי מכבי. אדום הוא תועבה, מילה נרדפת ליריב שיש לשנוא ולנצח בכל מחיר.
לינדון ב. ג'ונסון
אדוארד הראשון, מלך אנגליה
אדוארד הראשון לבית פלנטג'נט (באנגלית: Edward I; 17 ביוני 1239 – 7 ביולי 1307), היה מלך אנגליה בשנים 1272–1307. קידם את מוסדות השלטון באנגליה והרחיב את שטחה. אדוארד כבש את ויילס וסיפח אותה לממלכה, וחיזק את שלטון אנגליה בסקוטלנד. אדוארד ידוע גם כמי שבתקופת שלטונו גורשו היהודים משטחי בריטניה.
נסיך ויורש עצר.
אדוארד נולד בארמון וסטמינסטר ב-1239 להנרי השלישי, ולאלינור מפרובאנס. נודע גם כ"אדוארד ארך-הגפיים" (Edward Longshanks) וכ"פטיש הסקוטים" (Hammer of the Scots). אביו קרא לו אדוארד על שם המלך האנגלו-סקסוני האחרון, והקדוש האהוב עליו, המלך אדוארד המודה.
הוריו של הנסיך תמכו באופן נרחב באומנויות, ולכן קיבל אדוארד חינוך נרחב, כולל לימוד אנגלית, לטינית, מדע, מוזיקה, ואמנויות.
בשנת 1254 נסע אדוארד לספרד כדי להינשא ללאונור מקסטיליה, רוזנת פונתייה, בנישואים מאורגנים. אדוארד היה בן 15 ואשתו בת 13, ולימים נולדו להם 16 ילדים. כמתנת נישואים העניק לו אביו שטחי ארץ נרחבים בוויילס, אירלנד, ואת גסקוניה, חבל ארץ בצרפת שהיה אחד האחרונים שנותרו בשליטת מלכי אנגליה. אדוארד בילה שנה בגסקוניה, כדי ללמוד את ניהול האזור.
כנער, חזה אדוארד בתבוסות ובהשפלות של אביו, כולל הכניעה שנאלץ להיכנע ללחץ הברונים, ובפרט לאויבו הגדול של הנרי, גיסו סימון החמישי דה מונפור.
בשנת 1261 מרד המלך בשלטון הברונים, וביקש את תמיכתו של מלך צרפת לואי התשיעי, שנודע אחר כך בכינוי לואי הקדוש. אדוארד נטה תחילה לתמוך בברונים, אולם לאחר שלואי הצטרף לאביו, תמך אדוארד במלך ועמד לצידו במלחמת האזרחים שפרצה ב-1263.
ב-1264 ניצח דה מונפור את צבא המלך בקרב לואס (Lewes) , ואדוארד הוחזק במחנהו כבן ערובה כדי לוודא שהמלך המנוצח עומד בתנאי חוזה השלום שהושתו עליו. אדוארד נמלט מהשבי, והביס את הברונים בקרב אוושם , בו נהרג סימון דה מונפור. אדוארד רדף את בניו של דה מונפור שהיו בני דודו, אולם עסק גם בשיקום המדינה ובפיוס בין המלך לברונים, פיוס שנסתיים בטוב ב-1267.
אדוארד במסעי הצלב.
ב-1270 יצא אדוארד בראש צבא גדול למסע הצלב השמיני, לאחר שהפרלמנט הבריטי הטיל מס ללא תקדים בשיעור חמישה אחוז על כספם ורכושם של כל אנשי הממלכה, כדי לממן מסע צלב להצלת ארץ הקודש. מסע צלב זה אורגן על ידי מלך צרפת לואי התשיעי, כדי להילחם בסולטאן הממלוכי ביברס, שכבש חלקים נרחבים משרידי ממלכת ירושלים, שכבר מזמן לא שלטה בעיר הקודש. לואי שוכנע לנסות לכבוש תחילה את תוניסיה כדי שתשמש קרש קפיצה לכיבוש מצרים. ביולי 1270 הפליג לואי התשיעי מסיציליה לתוניס, אולם כוחותיו לא עמדו בחום הגדול ורבים מהם מתו משתיית מים מזוהמים, ביניהם המלך לואי עצמו. אדוארד החליט להמשיך במסע הצלב, שינה את מסלולו והפליג לעכו בה נחת במאי 1271, בראש כוח בן 100 אבירים. מסע צלב זה נודע כמסע הצלב התשיעי. אדוארד ניצח במספר קרבות קטנים אך בשל כוחותיו הלא מספקים וחילוקי דעות בכוח הפלישה הבינלאומי, חתם על הסכם הפסקת אש עם ביברס. ביוני 1272 ניסה מתנקש מכת החשישיון השיעית לרצוח את אדוארד, אך נכשל, והנסיך הפליג לסיציליה.
על כס המלכות.
בינתיים, מת בנובמבר 1272 המלך הנרי. עקב שמו הטוב, יכולותיו הצבאיות, והשמועות המופרזות שהגיעו ממסעי הצלב, הוכרז אדוארד כמלך ללא מתנגדים והברונים נשבעו לו שבועת אמונים. אדוארד חזר לאנגליה רק ב-1274 והוכתר למלך בכנסיית וסטמינסטר. אף על פי שלפניו מלכו שלושה מלכים בשם "אדוארד" הוא נקרא בשם "אדוארד הראשון" מכיוון שמאז הכיבוש הנורמני "התאפסה" ספירת המלכים האנגלית.
הכנעת הוולשים.