הגליאון הונעה על ידי הרוח בלבד, באמצעות מפרשים שנישאו על שלושה או ארבעה תרנים. התורן האחורי נשא בדרך כלל מפרש . מפרשים אלה הוחלפו במפרשים רבועים באוניות המפרש של המאות הבאות. כאמור, בגליאון נעשה שימוש מלחמתי ומסחרי; הגליאונים הגדולים ביותר היו הספינות שהובילו זהב ואוצרות ממרכז אמריקה ומהפיליפינים לספרד. הגליאונים היוו כלי מרכזי בהשתלטות הפורטוגלים והספרדים על העולם החדש, בשל יכולתן לשאת מספר רב של חיילים וכמות גדולה של אספקה אל הארצות החדשות שמעבר לאוקיינוס, וסחורות רבות בדרך חזרה. ספינות גליאון רבות עברו הסבות מייעוד מלחמתי לייעוד מסחרי וחוזר חלילה, לעיתים כמה פעמים במהלך שירותן. אוניות המלחמה העיקריות שלחמו עם הארמדה הספרדית ונגדה ב-1588 היו גליאונים: הגליאונים של הצי הספרדי הוכיחו את עמידותן ושרידותן, ואילו הגליאונים של הצי הבריטי נבנו במיוחד כדי שתהיינה מהירות וזריזות.
הגליאונים היו חוליה חשובה בתהליך התפתחותן של אוניות המפרש, ולמעשה היוו את אב הטיפוס של כל האוניות שהתפתחו אחריהן במאתיים וחמישים השנים הבאות. הגליאונים הוסיפו לשמש כאוניות מלחמה וסוחר עד להופעתם של סוגי אוניות חדשים שלהן חִבֵּל מתוחכם יותר, ובהן אוניות הקו, שהחליפו את הגליאונים כאוניות המלחמה עיקריות במהלך המאה ה-18.
מבנה ואפיונים.
שדרית הגליאונים נבנתה מעץ אלון, התרנים מאורן, והגוף מעצים אחרים כמו מילה. אף על פי שהגליאון הייתה זולה מהקאראק, עדיין נדרשו משאבים ניכרים כדי לבנותה. גליאונים לשימוש מסחרי נבנו בדרך כלל על ידי התאגדות של אנשי עסקים שהשקיעו יחד במיזם. מאפייניה הבולטים של הגליאון היו הזרבובית שהתמשכה בראש החרטום, המפרש הלטיני על התרנים האחוריים ו הרבוע. בגליאונים גדולים נוסף מאחור תורן רביעי, שנשא גם הוא מפרש לטיני.
תנאי החיים הקשים בהפלגות ארוכות בים הביאו לתמותה רבה בקרב הצוות, עקב מחלות, תאונות ופעולות מלחמתיות. בשל כך נבנתה מערכת ה כך שניתן יהיה להשיט את האונייה על ידי צוות מצומצם בלבד, במקרי חירום.
אזץ'
בג'רונד
דוד בלייכר
איתמר זורמן
איתמר זוֹרְמן (נולד ב-1985) הוא כנר ישראלי, זוכה תחרות צ'ייקובסקי לכינור 2011, בנם של המלחין משה זורמן והפסנתרנית אסתרית בלצן.
ביוגרפיה.
זורמן נולד בתל אביב. מוריו הראשונים לכינור היו סאלי בוקל, דוד חן ונאוה מילוא. הופעתו הפומבית הראשונה הייתה בגיל תשע, בנגינה בכינור ובשירה בתוכניות טלוויזיה עם יוני רכטר ועם רבקה מיכאלי. בגיל 12, הופיע בשירת סולו עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ב"מזמורי צ'יצ'סטר" של ליאונרד ברנשטיין, ב"בראשית" של נעם שריף וב"קולות ילדים מן העבר" של ג'ורג' קראם. במשך השנים ניגן ככנר וכוויולן ביחידת הנגנים הצעירים של מרכז המוזיקה משכנות שאננים בירושלים, השתתף בכיתות אמן עם יצחק פרלמן, שלמה מינץ, אידה הנדל ועברי גיטליס ובסמינר קשת אילון בקיבוץ אילון שבגליל המערבי.
זורמן עשה את שירותו הצבאי כמוזיקאי מצטיין בחיל חינוך וברביעיית צה"ל.
בהמשך למד באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים אצל חגי שחם. אחרי סיום לימודיו יצא להמשך לימודים לתואר מאסטר ולתעודת אמן בארצות הברית, שם למד אצל רוברט מאן וסילביה רוזנברג בבית הספר ג'וליארד בניו יורק. לאחר זכייתו בתחרות הקונצ'רטו של בית הספר ג'וליארד ב-2011 בנגינת הקונצ'רטו לכינור של אלבן ברג, המשיך לזכייה בתחרות צ'ייקובסקי. לאחרונה סיים לימודי-המשך באקדמית קרונברג בגרמניה, עם הכנר כריסטיאן טצלאף.
איתמר זורמן הופיע עם כל התזמורות בישראל, כולל התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה, תזמורת סאנט פטרסבורג בניצוחו של ואלרי גרגייב, תזמורת העולם החדש בניצוחו של מייקל תילסון תומאס, ותזמורת קאמרטה באלטיקה בניצוחו של גדעון קרמר ויורי באשמט, תזמורת אייריס בניצוחו של מייקל שטרן ועוד.
זורמן משתתף בקביעות בפסטיבלי מוזיקה יוקרתיים כמו וורבייה, שווייץ ומרלבורו, וורמונט. הוא נגן מייסד ומוביל בפרויקט הקאמרי הישראלי (פרס שרת התרבות ע"ש בנימיני למבצעי מוזיקה 2011) ובשלישיית הפסנתר "ליסנדר", Lysander Piano Trio, עטורת פרסי המוזיקה הקאמרית בארצות הברית (פרס פישוף 2010, פרס קולמן 2011, פרס אריאגה 2011, פרס אמני ניו יורק 2012). ב-5 בנובמבר
2015 יצא דיסק הסולו הראשון שלו, ורסיטל בכורה באולם הקרנגי הול, ניו יורק. ב-2016 ערך סיור באיטליה יחד עם המנצח דניאל אורן, וסייר בדרום אמריקה עם הסימפונית ירושלים רשות השידור ב-2018.
אלבום השבוע - דיסק יצירות פאול בן חיים.
ב-2017 הקליט דיסק ייחודי עם כל יצירותיו התזמורתיות של פאול בן-חיים, עם תזמורת ה-BBC של וולס. הדיסק יצא לאור ב־2019 והוכתר כ"אלבום השבוע" בבלוג של מבקר המוזיקה הלונדוני נורמן לברכט, 28.4.2019.
כלי הנגינה - הכינור.
איתמר זורמן מנגן בכינור גוארנרי מ-1745 שקיבל בהשאלה מיהודה זיסאפל.
קטעי הדרן.
זורמן נוהג לנגן קטעי הדרן שנכתבו על ידי אביו משה זורמן, למוזיקה מסרטי צ'רלי צ'פלין, וקטעי הדרן שכתב בעצמו.
חיים אישיים.
זורמן נשוי לפסנתרנית, ליזה סטפנובה, להם שני ילדים אלה ו-לב, והמשפחה מתגוררת באתנס שבג'ורג'יה, ארצות הברית
צלה של הרוח
צלה של הרוח (בספרדית: La sombra del viento) הוא רומן פרי עטו של הסופר הספרדי קרלוס רואיס סאפון. הספר, שיצא לאור בשנת 2001, הפך לרב-מכר בינלאומי.
הספר תורגם לעברית על ידי ליה נירגד, ויצא לאור בעברית בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר בשנת 2006. על-פי הערכות נמכר הספר בכ-15 מיליון עותקים, מה שהופך אותו לאחד הספרים הנמכרים ביותר בעולם.
תקציר העלילה.
העלילה נפתחת בשנת 1945 בברצלונה, בימים שלאחר מלחמת האזרחים בספרד, ובמרכזה עומד נער צעיר בשם דניאל סמפרה. מיד עם סיום המלחמה, אביו של דניאל לוקח אותו לבית הקברות לספרים נשכחים, ספרייה סודית שמכילה אלפי ספרים ישנם וזנוחים שאיש אינו קורא עוד. על-פי המסורת כל מי שנכנס בסודו של בית הקברות יכול לבחור ספר אחד ולקחת אותו עמו, ובתמורה הוא מתחייב להגן על הספר למשך כל ימי חייו. דניאל בוחר ברומן מתח אפל ומסתורי בשם "צלה של הרוח" שכתב הסופר האנונימי חוליאן קאראך.
עוד באותו לילה דניאל לוקח את הספר לביתו וקורא אותו בשלמותו בשקיקה. נסיונותיו של דניאל לאתר ספרים נוספים של מחבר הספר לא צולחים, אך במהלך חיפושיו הוא מגלה כי גבר זר המכנה עצמו לַאִין קוּבֶּרְט, כשמו של השטן בספר שזה עתה קרא, שרף את כל ספריו של חוליאן קאראך, והספר "צלה של הרוח" שהוא אוחז בידו הוא העותק האחרון שטרם נשרף.
9 שנים מאוחר יותר, דניאל סמפרה בן ה-18, בשקיקתו לגלות על אודות חיבוריו האחרים של קאראך ועברו הנסתר, נשאב בעל כורחו אל תוך עולמו ועברו של הסופר. בעודו מתאהב בביאטריס, אחותו של חברו הטוב טומאס, הוא חובר לפרמין רומרו דה טורס, אסיר לשעבר בטירת מונטז'ואיק אשר נכלא ועונה בגין מעורבותו בריגול אחר האנרכיסטים במלחמה. במהלך חיטוטם בעברם המפוקפק של אנשים - חיים או מתים- מעוררים השניים את כוחותיו האפלים של מפקח המשטרה האכזר, פומרו.
ספרי המשך.
ב-2009 יצא לאור ספר ההמשך "משחקו של המלאך" המהווה פריקוול לספר זה והמספר על אודות סופר צעיר המתבקש לכתוב ספר עבור דמות מסתורית תמורת סכום עתק. הספר תורגם לעברית על ידי מרינה גרוסלרנר ויצא לאור באותה ההוצאה. ספר המשך ל'צלה של הרוח' הוא 'אסיר השמים' שראה אור ב-2012, ואשר מתאר את המשך קורות גיבורי הספרים הקודמים לו.
לינה שטרן
לינה סולומונובה שטרן (ברוסית: Лина Соломоновна Штерн; 26 באוגוסט 1878 – 7 במרץ 1968) הייתה ביוכימאית, נוירופיזיולוגית והומניסטית סובייטית-יהודייה ידועה, אשר גילוייה הרפואיים הצילו אלפים בחזית מלחמת העולם השנייה. שטרן היא היחידה מבין חברי הוועד היהודי האנטי-פשיסטי בברית המועצות ששרדה את מסע הרדיפות של סטלין אחרי ראשי הארגון.
שטרן נולדה בלייפאיה שבאימפריה הרוסית (כיום בלטביה) בשנת 1878 למשפחה יהודית, והתחנכה בז'נבה שבשווייץ, שם פיתחה קריירה אקדמית מרשימה בתחומי הביוכימיה ומדעי העצב. בתקופה זו החלה את מחקריה על הנשימה התאית (1910) ועל מחסום דם-מוח (1921). בשנת 1918 הייתה לאישה הראשונה שקיבלה דרגת פרופסור באוניברסיטת ז'נבה.
בשנת 1925 היגרה לינה שטרן לברית המועצות מתוך מניעים אידאולוגיים. בין השנים 1925–1948 הייתה פרופסורית באוניברסיטה הרוסית הלאומית לרפואה ע"ש פירוגוב. בשנת 1929 הקימה את המכון לפיזיולוגיה באקדמיה הרוסית למדעים, ועמדה בראשו עד שנת 1948, עת נסגר. בשנים אלו המשיכה לחקור את מחסום דם-מוח וערכה מחקרים גם בתחומי אריכות הימים והשינה. תוצאות חלק ממחקריה זכו ליישום רפואי ונטען כי הצילו חיי אלפים בעת מלחמת העולם השנייה. בשנת 1939 הייתה לאישה הראשונה שהתמנתה כחברה מלאה באקדמיה הרוסית למדעים. בשנת 1943 זכתה בפרס סטלין.
שטרן הייתה חברה בוועד הנשים האנטי-פשיסטי וכן בוועד היהודי האנטי-פשיסטי. מבין 15 האנשים שנעצרו כאשר הוועד נרדף בינואר 1949, הייתה שטרן היחידה שנותרה בחיים. חברי הוועד האחרים שנעצרו הוצאו להורג ביריה, וידועים כהרוגי המלכות בברית המועצות. כשאר חבריה נידונה בתחילה למוות, אולם אחר כך הומר גזר דינה לשלוש וחצי שנות מאסר וחמש שנות גלות. שטרן, שהייתה אז בת 74, נישלחה לגלות בג'מבול (כיום טראז) שבקזחסטן ולאחר מותו של סטלין בשנת 1953, הורשתה לחזור למוסקבה. עם זאת, שמה טוהר רשמית רק בפברואר 1958, וחברותה באקדמיה הרוסית למדעים הוחזרה לה רטרואקטיבית משנת 1953. מ-1954 ועד למותה כיהנה כראש המחלקה לפיזיולוגיה במכון לביופיזיקה של האקדמיה הרוסית למדעים.
שטרן נפטרה בשנת 1968.
סמל היצירה
מנדייטה