בשעה 19:08 הכריז קמרון על מצב חירום והחל בהנמכה. פיקוח הטיסה העניק למטוס קדימות לנחיתת חירום בנמל התעופה הבינלאומי סינסינטי/צפון קנטקי. בגלל הכשל החשמלי של מערכות במטוס נאלצו הפקחים לתת לטייסים הוראות כיוון באמצעות צפייה בתמונת המכ"ם של המטוס. כעת כבר מילא העשן את תא הנוסעים וחדר גם לתא הטייסים. החום בתא הנוסעים התגבר. מערכת הכריזה במטוס פסקה לפעול והכבידה על הדיילים את הקשר עם הנוסעים. בכל זאת הם העבירו את כל הנוסעים לישיבה במושבים שעד שורה 13 והדריכו את הנוסעים שישבו ליד דלתות החירום כיצד לפתוח אותן - פרקטיקה שלא הייתה מקובלת בטיסות מסחריות באותו זמן.
הנחיתה ולאחריה.
בשעה 19:20 הנחיתו הטייסים בקושי רב את המטוס בנמל התעופה סינסינטי/צפון קנטקי. ארבעה צמיגים התפוצצו במהלך הנחיתה. לאחר שהמטוס עצר נפתחו הדלתות הקדמיות של המטוס וכן דלתות החירום שעל הכנפיים ומגלשות חירום נפרשו. הנוסעים והצוות החלו לנטוש את המטוס. הטייסים לא היו מסוגלים לצאת מתאם בגלל העשן והחום בתא הנוסעים. וימט יצא מהמטוס דרך חלון החירום של טייס המשנה וקפץ אל המסלול. קמרון נותר במושבו כשהוא המום מהמאמץ להנחית את המטוס. כבאים בכבאיות שמיהרו אל עבר המטוס ריססו את פניו וגופו של קמרון בקצף כיבוי דרך חלונו של וימט, ועקב כך הוא התעורר והצליח לנטוש את תאו דרך חלון החירום. הוא נחת על המסלול ונגרר משם על ידי וימט.
קמרון היה האדם האחרון שהצליח לצאת בחיים מהמטוס. פחות מ-90 שניות לאחר הנחיתה התפשטה האש בבת אחת לכל אורכו של תא הנוסעים, כנראה לאחר שאוויר צח מילא אותו בעקבות פתיחת הדלתות והזין את האש בחמצן. 23 נוסעים שלא הספיקו לנטוש את המטוס נספו בתוכו מכוויות ומשאיפת עשן. מבין 23 הניצולים נפצעו שלושה נוסעים פצעים קשים ו-13 נפצעו קל. שני נוסעים וחמשת אנשי הצוות לא נפגעו כלל. האש במטוס כובתה אך הוא ניזוק ללא תקנה.
באסון נספו 21 אזרחים קנדים ושני אזרחים אמריקאים. חלק מהקרבנות נשרפו מעבר ליכולת לזהות אותם. רוב הקרבנות נמצאו בתא הנוסעים בחלקו שבין קדמת המטוס וכנפיו. שניים נמצאו באחורי המטוס, לאחר שהחמיצו את יציאות החירום ותעו הלאה עד שמתו. בדגימות דם שנלקחו מהגופות נמצאו עקב השרפה רמות גבוהות של ציאניד, פלואוריד ופחמן חד-חמצני.
בין הנספים היה גם זמר הפולק הקנדי סטן רוג'רס .
החקירה.
מאחר שהתאונה התרחשה בארצות הברית היא נחקרה על ידי המועצה הלאומית לבטיחות בתחבורה האמריקאית.
למרות ההרס שגרמה האש למטוס לא ניזוקו הקופסאות השחורות שלו והחוקרים היו מסוגלים לפענח את תוכנן. כמה חוטי חשמל באזור תא השירותים האחורי נמצאו ללא בידוד, אך החוקרים לא הצליחו לקבוע אם זה היה מצבם לפני השרפה או בעקבותיה. עיון ביומני התחזוקה של המטוס העלה שבספטמבר 1979 נגרם לו נזק רב כתוצאה מירידת לחץ בהתפוצצות (Explosive Decompression) במחיצה האחורית שלו. בעקבותיה נאלצה אייר קנדה לשקם את חלקו האחורי של המטוס לרבות החיווט החשמלי והצנרת ההידראולית שם. חוקרי התאונה לא הצליחו לקבוע אם התרחש קצר באחד מן החוטים שטופלו במסגרת שיקום המטוס.
באוגוסט 1984 פרסמה המועצה את דו"ח החקירה שלה. נקבע כי התאונה אירעה עקב אש שפרצה במקור לא ידוע. הדו"ח ביקר את התנהלות צוות הטיסה ובמיוחד זו של הקברניט קמרון לאחר פרוץ האש, קרי ההמעטה בחומרת האירוע והעיכוב בקבלת החלטה להכריז על מצב חירום ולערוך נחיתת חירום. לאחר פרסום הדו"ח פנו מספר טייסים מסחריים למועצה וטענו כי יש לתקן את הדו"ח. טייס המשנה וימט הגיש למועצה מסמך שבו הגן על פעולות צוות האוויר. בין השאר הוא הגן על ההחלטה לנחות בנמל התעופה סינסינטי/צפון קנטקי ולא בנמל התעופה לואיוויל, שהיה קרוב יותר לאתר התאונה, ונימק זאת בכך שהמטוס נמצא בגובה רב מדי מכדי שיוכל להנמיך בבטחה לנחיתה בלואיוויל, ושאפילו יכולת הנחיתה בסינסינטי הייתה מוטלת בספק לאור הקשיים להפעיל את המטוס הפגוע. בעקבות הטענות שהוגשו לה החליטה המועצה לתקן את הדו"ח, ובינואר 1986 פרסמה נוסח שלו שבו רוככה הביקורת שהופנתה כלפי צוות הטיסה.
ארגוני תעופה אחדים בקנדה חלקו כבוד לטייסים קמרון וווימט בשל פעולתם שהביאה לנחיתת המטוס בסינסינטי, אשר כתוצאה ממנה ניצלו חיי מחצית מיושבי המטוס. הטייס קמרון מת ב-3 בדצמבר 2016 בגיל 84 מסיבוכים של מחלת פרקינסון.
בעקבות האסון.
בעקבות התאונה ובעקבות תאונות אחרות שבהן פרצה אש על סיפון מטוסים במהלך טיסה העבירה המועצה הלאומית לבטיחות בתחבורה לרשות התעופה הפדרלית של ארצות הברית מספר המלצות:
מרבית ההמלצות הפכו לסטנדרט הנוהג בתעשיית התעופה בעולם. כמו כן, יצרני מטוסי נוסעים חויבו להוכיח כי המטוסים שלהן ניתנים לפינוי מכל יושביהם בתוך פרק זמן של 90 שניות.
פרק בסדרה התיעודית תעופה בחקירה ששודר לראשונה ב-2007 הוקדש לתאונה בטיסה 797.
יחסי ארצות הברית-קוריאה הדרומית
הקו הזהוב של הרכבת הקלה בירושלים
הקו הזהוב של הרכבת הקלה בירושלים הוא קו רכבת קלה עתידי, שיחבר בין קריית המוזיאונים ובין שער האשפות ליד הכותל המערבי.
היסטוריה.
ההחלטה על הקמת הקו התקבלה בשנת 2013, על ידי משרד האוצר, משרד התחבורה ועיריית ירושלים כחלק מתוכנית כוללת להקמת חמישה קווי רכבת קלה נוספים בירושלים. ביוני 2019, אישרה הוועדה מקומית לתכנון ולבנייה בירושלים את תוכנית המקטע המערבי של הקו.
באוגוסט 2019, אישרה להפקדה הוועדה מחוזית לתכנון ולבנייה את תוכנית הקו. בינואר 2020, הגישו התנגדויות לתוכנית משרד ראש הממשלה ומשרד החוץ, בטענה כי תוואי הקו פוגע בביטחון המשרדים ולא תואם כראוי מולם. גם מוזיאון ישראל הגיש התנגדות לתחנה הסופית המתוכננת בסמוך לכניסה של המוזיאון, בטענה כי תיצור "חיץ מפריד, זר ומכוער, בין המוזיאון לעמק המצלבה". בדצמבר 2020 דחתה הוועדה מחוזית את כל ההתנגדויות לתוכנית.
על הקו.
הקו הזהוב מתבסס ברובו על תוואי הקו האדום בין כיכר צה"ל לבין שדרות הרצל, ובתוספת שלוחות בצדו המערבי והמזרחי. קו זה תוכנן כ"קו תיירותי" שיחבר בין אתרים מתויירים רבים ברחבי העיר וצירי תחבורה ראשיים כגון מוזיאון ישראל וקריית המוזיאונים שלצידו, קריית הלאום, בנייני האומה, תחנת הרכבת לתל אביב והתחנה המרכזית שבכניסה לעיר, רחוב יפו על שלל האטרקציות שלצידו (כגון שוק מחנה יהודה, המדרחוב וכיכר ציון, כיכר ספרא ומגרש הרוסים) מתחם ממילא וחלק משערי העיר העתיקה. מסלול הקו נועד להשיק בדרכו גם לקווים נוספים כגון הקו הירוק לצד בנייני האומה, הקו האדום וקו הקמפוסים הכתום במסלולם המשותף ברחוב יפו, הקו הכחול שיחצה את רחוב יפו בהצטלבות הרחובות עם שטראוס-קינג ג'ורג', והרכבל לכותל שיחלוף ליד הר ציון ושער האשפות.
המקטע המערבי.
המקטע המערבי של הקו הזהוב, שאורכו 1.5 ק"מ ותכנונו אושר ביוני 2019, יתפצל ממסילות הקו האדום הקיימות מדרום לתחנה המרכזית ותחנת הרכבת יצחק נבון (בנקודה זו ישיק למסלול הקו הירוק העתידי), ויעבור בתוואי רחובות יצחק רבין ואליעזר קפלן עד קריית המוזאונים. המקטע יכלול ארבע תחנות להעלאת והורדת נוסעים: הראשונה, בצמוד לבניין הביטוח הלאומי בשדרת שז"ר; התחנה השנייה תמוקם בסמוך לבית המשפט העליון; התחנה השלישית תהיה סמוך למשכן הכנסת; והתחנה הרביעית תמוקם כתחנת קצה במוזיאון ישראל. בתחנת הקצה יוקם חניון תת-קרקעי לאוטובוסים ולרכבים פרטיים, ומעליו תוקם כיכר עירונית, במקום מגרש החנייה הקיים בכניסה למוזיאון.
המקטע המזרחי.
המקטע המזרחי יתפצל מהקו האדום בכיכר צה"ל, יימשך לאורך חומות העיר העתיקה להר ציון ומשם לתחנת הקצה סמוך לשער האשפות. בשל אילוצים מקטע שער האשפות הר ציון יתוכנן כמנהרה תת-קרקעית תחת כביש מעלה השלום. נכון לשנת 2022, הקמת המקטע המזרחי אינה מקודמת, במקומה מתוכנן הרכבל לכותל, שיחבר בין אזור הכותל לתחנת הרכבת ההיסטורית של ירושלים, שם יכלו הנוסעים לעבור לקו הכחול העתידי, אם כי ייתכן ויתוכנן מקטע הקו עד להר ציון שם יוכל להשיק לתחנת האמצע של הרכבל.
יחסי קוריאה הדרומית–ארצות הברית
תהילים ע&quot;ח
תהילים ע"ח הוא המזמור ה-78 בספר תהילים (על פי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים זהו המזמור ה-77 במספר). מזמור זה משתייך לקובץ מזמורי אסף ונפתח בביטוי . המזמור הוא השני באורכו מכלל הפרקים בספר תהילים (רק מזמור קי"ט ארוך ממנו). אופיו של המזמור הוא לאומי והיסטורי. משורר תהילים סוקר אירועים מכוננים בתולדות עם ישראל: מהעבדות במצרים, דרך יציאת מצרים ומסע בני ישראל במדבר, ועד בחירתו של דוד למלך ותיאור ירושלים כמקום המקדש. בעל המזמור מתאר את החסדים שהעניק ה' לעם ישראל, ומנגד את כפיות הטובה של העם.
על פי מנהג הגר"א משמש מזמור זה כשיר של יום ליום השני של פסח (בחוץ לארץ יום טוב שני של גלויות, ובארץ ישראל היום הראשון של חול המועד), בשל התיאור של יציאת מצרים המופיע בו.
זמנו של המזמור.
תולדות עם ישראל מסופרות בקצרה במזמור. תיאור חורבן שילה ובחירת שבט יהודה במקום שבט אפרים למלכות מעיד כי הכוונה לבחירת בית דוד ועל כן ייתכן כי המזמור נכתב בימי שלמה. אולם, ייתכן כי יש עדות להמשכיות ממלכת יהודה לאחר חורבן ממלכת ישראל, ובכך יש להעיד כי זמנו של המזמור הוא לאחר שנת 722 לפנה"ס. המזמור לא מתאר אירועים לאחר חורבן בית המקדש אך תיאור חרון אפו של ה' על בניית הבמות מעיד כי ייתכן וזמנו של המזמור הוא מימי הרפורמה הדתית, שביצעו חזקיהו ויאשיהו.
מבנה המזמור.
יש המחלקים את המזמור לשבעה חלקים:
תוכן המזמור.