מטרת ההסדר היא להימנע מניגוד עניינים, שעלול להיווצר בין בעל התיק לתפקידו הציבורי. למשל ראש עירייה או ראש רשות מקומית עשוי להיות מצוי בניגוד עניינים, אם חברה לייזום נדל"ן ,שבה הוא מושקע, תבקש לאשר לה הגדלת שטחי בנייה בעיר שעליה הוא מופקד.
הסכם נאמנות עיוורת יכול להתבצע גם מרצון. אדם יכול להפקיד תיק ניירות ערך בידי נאמן, ולהורות לו לנהל את התיק בהתאם לשיקול דעתו.
בישראל.
בישראל מחויבים שרים וסגני שרים למסור את תיקי השקעות שלהם ושל בני משפחתם לניהול בנאמנות עיוורת. חברת הנאמנות שמנהלת את התיק אינה יכולה למסור לשר באילו ניירות ערך היא משקיעה עבורו. מותר לה רק למסור מהו שווי התיק כולו, מהם הרווחים שהוא צבר ומהו המס ששולם בגין הרווחים האלה.
הסמינר לבנות בבית ג'אלה
הסמינר להכשרת מורות בבית ג'אלה הוא מוסד חינוכי שנוסד על ידי החברה האורתודוקסית הקיסרית בשנת 1890 בכפר הערבי-נוצרי בית ג'אלא (כיום בתחום הרשות הפלסטינית). הסמינר הכשיר מורות לבתי ספר יסודיים של החברה הרוסית הקיסרית בארץ ישראל ובסוריה. בוגרי סמינר לימדו דת, ערבית, חשבון, גאוגרפיה, היסטוריה ומלאכה, וכן רוסית.
היסטוריה.
בשנת 1866 ראש המשלחת הכנסייתית הרוסית, הארכימנדריט אנטונין (קפוסטין) בשם דרגומן יעקוב חאלב קנה שני מגרשים בכפר הערבי בית ג'אלה. באתר דאכרה (1.32 דונם) על חשבון הקיסרית מריה אלכסנדרובנה נבנה בניין בית ספר בן שתי קומות לבנות. בית הספר הרוסי הראשון לילדים ערבים, שהוקם בשנת 1858 על ידי המורה י. בודרובאיה, הקמתו עוררה חוסר שביעות רצון אצל הפטריארכיה היוונית. מאוחר יותר, בית הספר הפך לגימנסיה הראשונה לבנות במזרח התיכון. מרפאת חוץ הוקמה בסמוך לבית הספר בכספיו של א. פוטיאטינה, בתו של האדמירל והדיפלומט א. פוטיטין. בשנת 1880 נסגר בית הספר על ידי האב אנטונין בשל מחסור בכספים.
בשנת 1886 נתרם האתר, יחד עם בית הספר, לידי החברה הארצישראלית הקיסרית הרוסית. בשנת 1890 החברה פתחה שם סמינר למורות, על פי דגם בית המדרש לגננות, שפעל בעיר נצרת מאז 1886. הסמינר הכשיר מורות לבתי ספר יסודיים, שעד 1900 מספרם עמד על בערך 70 (כעשרת אלפים תלמידים). בשנת 1896 הועבר האתר לידי ממשלת רוסיה.
מלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הומלץ לראש הסמינר מ.נ. טרפזניקובה לסגור את בית המדרש ובית הספר. אך עד מהרה היא חזרה לבית ג'אלה, למרות הסכנה שאיימה עליה. יחד איתה חזרה האחות א. וורונינסקיה, ומאוחר יותר, המורה מ. סילינה. עם זאת, בקיץ 1915 נכנסו כוחות טורקיים לבית ג'אלה וכל הבניינים - בית הספר, הסמינר ותחנת האמבולנסים - הוחרמו והוסבו לצריף חיילים ומרפאה.
מאז 1917 נוהל האתר על ידי הכנסייה. בשנת 1978, נמכר לרשויות העירייה בבית לחם. בנייני הסמינר ובית ספר לא השתמרו. המרפא הפכה לבית מוזיאון בית ג'אלה של המאות ה-19 עד ה-20.
הוראה.
תלמידי הסמינר למדו טורקית, אנגלית וצרפתית, יסודות מדעי הרוח והטכנולוגיה. ההוראה נערכה רק ברוסית. עד שנת 1914, קצת יותר ממאה מורות ומורים קיבלו תעודות (יחד עם בוגרי בית הספר למורים בנצרת). תוכניות לבתי ספר וסמינרים חוברו, כמו גם נבחנו, על ידי ערבים רוסים, כמו א. קרצ'קובסקי נ. מדניקוב, מ. אטאיה, ד. סמיונוב ואחרים.
הסמינר לבנים בנצרת
הסמינר להכשרת מורים בנצרת הוא מוסד חינוכי שנוסד על ידי החברה הארצישראלית הקיסרית הרוסית בנצרת ב-3 בספטמבר 1886.
היסטוריה.
הסמינר למורים בנצרת הוקם כחלק מהתפתחותה של החברה הארצישראלית האורתודוקסית הקיסרית משנת 1882 עד 1914 בסוריה וארץ ישראל, שימש כבית הארחה גברי ותוכנן עבור 35 תלמידים.
לסמינר הנצרת לא היה בניין קבע, החברה נאלצה לשכור מבנה נפרד בן שתי קומות ברובע המוסלמי בנצרת (כיום בית סיף א-דין זועבי). ראש הסמינר במשך זמן רב היה יליד דמשק, אלכסנדר גברילוביץ' קזמה (1860–1935). על פי הדיווח מנסיעתו של ד. איסטומין משנת 1895 או 1896, קזמה היה מפקח מוסדות החינוך של החברה בגליל.
בקומה התחתונה של הבניין היה: חדר אוכל משותף, חדרי שינה, משרד של ראש הסמינר, מטבח ומזווה, בקומה השנייה: שיעורים, חדר מורים, משרד פיקוח וחדר מיוחד, בו היו כלים ללימודי פיזיקה, אנטומיה ואוסף בוטני קטן.
הסמינרים לימדו: ערבית, טורקית, יוונית ורוסית, וכן דת, חשבון, גאומטריה, היסטוריה, גאוגרפיה, רוסית ופדגוגיה. בנוסף, לימדו הסמינרים שירי כנסייה ושירי עם רוסיים וערבים. לאחר מותו של מזכיר החברה הארצישראלית האורתודוקסית הקיסרית, ו. חיטרובו, הסמינר נקרא על שמו - "הסמינר למורים בנצרת על שם וסילי ניקולאייביץ' חיטרובו".
בית הספר הפסיק להתקיים עקב לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, ואז עם המהפכה ברוסיה בשנת 1917, כאשר המימון לפעילות בית הספר של החברה נפסק לחלוטין.
המצב הנוכחי.
הבניין נמצא בבעלות פרטית של משפחה מנצרת - סיף א-דין זועבי.
בית ספר תיכון עירוני מקיף ע&quot;ש יצחק רבין, אילת
בית ספר תיכון עירוני מקיף ע"ש יצחק רבין, אילת (קרוי גם: תיכון רבין אילת, בית הספר ע"ש יצחק רבין) הוא בית ספר תיכון מקיף (ממלכתי על יסודי), שש שנתי (כיתות ז'-י"ב) באילת.
בית הספר קרוי ע"ש יצחק רבין.
תיכון רבין.
"תיכון רבין", תיכון שש שנתי: חטיבת ביניים וחטיבה עליונה, קיים במבנהו החדש משנת 2004.
"בית ספר תיכון עירוני מקיף ע"ש יצחק רבין, אילת" הוא אחד משלושת התיכוניים באילת, בנוסף ל"בית ספר תיכון ע"ש מנחם בגין, אילת" ו-"בית ספר תיכון עירוני מקיף גולדווטר". לצידם, קיים גם בית הספר העל-יסודי "אורים" לחינוך מיוחד, ובית הספר ברנקו וייס.
בין השנים 2004–2009 היה תיכון עירוני רבין מוגדר כ-"מצטיין פריפריה"
ב-1 בספטמבר שנת 2004 ביום הראשון ללימודים, פתח לראשונה בית הספר רבין את שעריו ל-1000 תלמידים, וזאת לאחר שמונה שנים של תכנון ובנייה.
בית הספר עבר מהמבנה הישן שנקרא "תיכון אלון" אל מקומו הנוכחי בכתובת: דרך יותם 51. את בית הספר ניהלה שמחה הראל.
לקראת שנת הלימודים ה'תש"ף (2019/2020) רינת לובלינר, מחנכת ומורה לספרות ותנ"ך בבית הספר "גולדווטר", שהומלצה על ידי תלמידיה לתואר "המורה של המדינה", מונתה למנהלת בית הספר רבין.
בשכבת י' "כיתת אומץ" הנהנית מתקציבים וממשאבים ייחודיים.
כמו כן קיימות כיתות חינוך מיוחד שלהם תוכנית ייחודית על פי צורכיהם.
לבית הספר מספר תחומים ייחודיים: "פרויקט עקבה – אילת" וקשרים ענפים עם קהילות נוער בעולם, בעיקר גרמניה.
בבית הספר תיכון עירוני מקיף רבין קיימות מגמות רבות, כשהבולטת בהן היא מגמת שפות, הכוללת לימודי צרפתית, ערבית ואנגלית במתכונת מואצת.
נכון לשנת הלימודים ה'תשע"ו (2015/2016) בבית הספר ע"ש יצחק רבין היו רשומים 1212 תלמידים (23.6 תלמידים בכיתה). אחוז התלמידים הזכאים לבגרות 77.8%.
ל"בית ספר רבין" הוענקה תעודת הוקרה על זכייתו בתגמול דיפרנציאלי על הישגים לימודיים, חברתיים וערכיים לשנת תש"ף.
נכון לשנת הלימודים ה'תש"ף (2019/2020) בבית הספר 22 כיתות של חטיבת הביניים, 19 כיתות של החטיבה העליונה, ו-5 כיתות של החינוך המיוחד. בבית הספר לומדים 1146 תלמידים.
חלוקה לכיתות.
מרחבים מקצועיים.
אזרחות, אמנות, אנגלית, גאוגרפיה גרמנית, היסטוריה, לשון, מדעים, מדעי הטכנולוגיה, מדעי הספורט, מנהל וכלכלה, מתמטיקה, ספרות, עבודת שורשים, ערבית, קיימות, תנ"ך
בית ספר תיכון עירוני מקיף ע&quot;ש יצחק רבין
יהדות טורקמניסטן
יהדות טורקמניסטן היא קהילה יהודית גדולה, שהתקיימה באזור מרכז אסיה בטורקמניסטן של היום.
מספר היהודים בטורקמניסטן היום מוערך באלף. הם מתגוררים בערים אשגבאט, מרי,
דשוגוז (לשעבר תשואז) וטורקמנבאשי (לשעבר קרסנובודסק), בלקנאבט (לשעבר נביט דאג), טורקמנאבט (לשעבר שרדזו) וקרקי.
מוצאם ושמם של בני הקהילה.
רובם המכריע של יהודים ממוצא אשכנזי. צאצאיהם של היהודים האפגנים, שהתגוררו בעבר ביולוטן ובבאיראמאלי עזבו את המדינה. מעט יהודים בוכרים מתגוררים בחלק המזרחי של טורקמניסטן. אין לקונגרס היהודי העולמי שלוחה במדינה זו.
היסטוריה ודמוגרפיה.
רוב יהודי טורקמניסטן הם יהודים אשכנזים שהגיעו לאזור בתקופת השלטון הסובייטי. כ-20% מהם יהודים איראנים עם שורשים עמוקים יותר בטורקמניסטן. הקהילה הגדולה ביותר, המונה 800 איש, נמצאת בבירה אשגבאט. שאר היהודים מתגוררים בטורקמנאבט ובמרי.
חיי דת וקהילה.
לקהילה היהודית אין מעמד רשמי. אין במדינה בתי כנסת פעילים ורבנים, ואין חיים קהילתיים מסוג אחר. הסובייטים דכאו כל ביטוי של תרבות יהודית במדינה, ובניגוד למדינות אחרות של ברית המועצות לשעבר, הקהילה היהודית בטורקמניסטן מעולם לא השתקמה. בית הכנסת באשגבאט, היחיד במדינה, הוסב לגימנסיה על ידי הסובייטים, ולא נותרו בטורקמניסטן קהילות פורמליות. ליהודי המדינה אין מאפיין קהילתי, רובם לא מקיימים פולחן דתי או מסגירים את מוצאם הדתי בשל רדיפה דתית קשה. טורקמניסטן הפכה לאיסלמית יותר מאז שזכתה בעצמאותה, ולא-מוסלמים סובלים מאפליה על בסיס יומי.
הסוכנות היהודית הייתה פעילה בקידום הזהות היהודית ובסיוע ליהודים שבקשו לעלות לישראל.
ישראל.
ישראל וטורקמניסטן מקיימות יחסים דיפלומטיים מלאים. ישראל מיוצגת על ידי השגריר במוסקבה.
מאז 1989 עלו לישראל 1,050 יהודים טורקמנים.
חצר בנימין בירושלים
חצר בנימין בירושלים (אכסניית בנימין) הוא שמו של מתחם היסטורי בנוי ברחוב הנביאים מספר 43 בירושלים. בעבר היה מתחם זה שלוחה של מגרש הרוסים ושימש כאכסניה לצליינים, המתחם נקראה על שם בנימין (וניאמין) לוקיאנוב שרכש אותו ב-16 במרץ 1887. לאחר מכן שימש המתחם למשרדים של עמותת יד שרה עד למעבר העמותה למשרדיה בשדרות הרצל.
היסטוריה.