שוגונת טוקוגוואה מתקופת אדו השתלטה על הממשלה ב-1603 ונשאה איתה תקווה להבאת שלום ויציבות כלכלית ופוליטית למדינה; במידה רבה הצליחה בכך. מוסד השוגון שרד עד ל-1867, כאשר נפל בשל הלחץ המערבי לפתוח את יפן לסחר חיצוני. את תקופת אדו עיצבה המדיניות המדכאת של השוגון. המדינה נסגרה לזרים ולתרבותם, והטלת חוקים קשוחים בכל תחומי החיים: פריטי הלבוש המותרים, הדברים שמותר ואסור לעשות, בני הזוג שאיתם מותר לבוא בקשר נישואים ועוד. בשנים הראשונות של תקופת אדו עדיין לא הורגשה השפעת הנהלים המחמירים של ממשל טוקוגאווה. בתקופה זו נוצרו כמה מהיצירות הטובות ביותר של באדריכלות ובציור היפני: ארמון קצורה בקיוטו וציוריו של סוטאצו, חלוץ אסכולת הרימפה.
אדריכלות.
ארמון הנפרד קצורה, שנבנה כחיקוי לארמון הנסיך גנג'י האגדי, כולל אוסף של מבני שויין שמשלבים אלמנטים של אדריכלות יפנית קלאסית עם חידושים מסוימים. הקומפלקס כולו מוקף בגן יפהפה עם שבילי הליכה. העיר אדו נהרסה פעמים רבות בשריפות. כדי להקל על בנייה מחדש הקפידו על אדריכלות פשוטה. קרשים נאספו ואוחסנו בעיירות קרובות לעיר לפני החורף, אז הקל מזג האוויר היבש על השריפות להתפשט. לאחר ששריפה התפרצה וכובתה, נשלחו הקרשים נשלחו ובתים חדשים נבנו במהירות. נבנו בתים רחבים וגנים לטיול, להנאת העשירים ואורחיהם. קרקואן הוא פארק מאותה התקופה שעדיין קיים ופתוח לציבור.
בתקופה זו נבנתה גם טירת מצואה ששרדה עד היום ומהווה דוגמה לטירת עץ יפנית עתיקה.
ציור.
סוטאצו פיתח סגנון עיטורי מרהיב שהציג נושאים מהספרות הקלאסית. דמויות צבעוניות ומוטיבים מהעולם הטבעי הוצבו בו כנגד רקע של עלה-זהב. אחת מהיצירות הטובות ביותר שלו היא זוג מסכים, "הגלים במצושימה", שנמצאים בגלריה פריר בוושינגטון. מאה שנים אחריו שכלל קורין את סגנונו ויצר יצירות מדהימות ומיוחדות משלו. יפים ביותר הם הציורים של פריחת השזיף הלבנה והאדומה.
הדפסי עץ ובונג'יגה.
אסכולת האמנות הידועה ביותר במערב היא של ציורי האוקיו-אה והדפסי העץ של הדמימונד, מעולם תיאטרון הקאבוקי ואזור האורות האדומים. הדפסי אוקיו-אה החלו להופיע בסוף המאה ה-17, אך באמצע המאה ה-18 הופיעו הדפסים הראשון בכמה צבעים. מעצבי הדפסים מהדור הבא, כמו טוריאי קיונאגה וקיטגאווה אוטאמרו, שירטטו תיאורים אלגנטיים ושנונים של נשות הליווי היפניות.
במאה ה-19 היה האמן הדומיננטי הירושיגה, שייצר הדפסים של נופים. לזוויות המוזרות שדרכן ראה הירושיגה את הנוף, וליצירותיהם של האמנים קיונאגה ואוטאמרו, שאופיינו בהדגשים על מישורים שטוחים ובקווים חזקים לתיאור מתארי הצורות, הייתה השפעה עמוקה על אמנים אירופים כמו אדגר דגה ווינסנט ואן גוך. אסכולת ציור אחרת בת זמנו של האוקיו-אה הייתה הבונג'ינ-גה, סגנון שהתבסס על ציורי אמנים סיניים. כפי שאמני האוקיו-אה בחרו בנושאים המצויים מחוץ להגבלות של שוגונת טוקוגוואה, כך אמני הבונג'ין פנו לתרבות הסינית. בין מובילי סגנון זה נמנו איקה טאייגה, יוסה בוסון, טאנומורה צ'יקודן, ויאמאמוטו בייצו.
האמנות מאז 1867.
בשנים שלאחר 1867, זמן שלטונו של הקיסר מוצוהיטו (מייג'י), הוצפה יפן שוב בהשפעות תרבותיות חדשות וזרות. בתחילת המאה ה-20 הייתה האמנות המערבית לצורותיה השונות כבר מוכרת היטב ביפן. שילובה באמנות היפנית המסורתית ניכר בבניינים ידועים כמו תחנת הרכבת של טוקיו ובניין הדיאט הלאומי שעדיין קיימים היום. מנגד, היה לציור המאנגה, שתחילתו בתקופת מייג'י השפעה רבה על העיתנות האנגלית והצרפתית. לאחר מלחמת העולם השנייה היה לאמנות אמריקנית ולאדריכלות אמריקאית תפקיד ניכר בעיצוב פניה של יפן, אם כי פחד מרעידות אדמה הגביל מאוד את בניית גורדי השחקים. מאוחר יותר אפשרו התקדמויות טכנולוגיות בניית בניינים גדולים וגבוהים יותר שהשתקפו בהם רעיונות אמנותיים חדשניים. קומיקס שיובא מארצות הברית, גרפיקת משחקי מחשב והתקדמויות טכנולוגיות אחרות גם הם הביאו לפיתוח סגנונות אמנותיים חדשים בתכלית.
המשיכה להיתפתח טכניקה להדפסי עץ תוך יצירת סגנון חדש - Shin-hanga. בין הציירים בסגנון זה ניתן לציין את הירושי יושידה.
ציור.
התגובה היפנית הראשונית לציור המערבי הייתה קבלתו הגמורה. ב-1876 נפתח בית הספר לאמנות טכנולוגית, ומרצים איטלקיים לימדו בו את הסגנון המערבי. מגמה מאוחרת יותר שהונהגה בידי אוקאקורה קאקוזו והאמריקני ארנסט פנולוסה, הייתה הפוכה. היא עודדה את האמנים היפנים לשמור על הנושאים ועל הטכניקות המסורתיים, גם כשהם יוצרים ברוח המודרניזם. משני קטבים אלה של תאוריה אמנותית התפתח היוגה (ציור בסגנון מערבי) וניהונגה (בסגנון יפני), שני סגנונות שלא איבדו מחשיבותם גם כיום.
אדריכלות.
ההכרח לקומם את יפן מחורבותיה לאחר מלחמת העולם השנייה היווה תמריץ לאדריכלות היפנית. בניינים יפנים בני ימינו הם מהטובים ביותר בעולם מבחינת טכנולוגיה וקונספציה פורמלית. האדריכל היפני הידוע ביותר הוא קנזו טנגה, שהגימנסיון הלאומי שלו למשחקים האולימפיים בטוקיו (1964) הדגיש את המבדיל בין העמודים לקירות ואת המאחד. בגגות רחבים שמזכירים את הטומו-אה (סמל עתיק דמוי-מערבולת) עשה שימוש כדי להציג ביטוי דרמטי לצורה ולתנועה.
תולדות האמנות ביפן
אפולוניה
אַפּוֹלוֹנְיָה-אַרְסוּף (גם תֵּל אַרְשָׁף) היא מצודה עתיקה ועיר ששרידיה נמצאים במישור החוף על מצוקי הכורכר בשרון הדרומי, ממערב לשכונת נוף ים בהרצליה, בקרבת סידנא עלי של ימינו. המקום הוכשר לביקורי מטיילים והוקם במקום גן לאומי.
תולדות העיר.
העיר ארסוף הוקמה בראשית התקופה הפרסית (המאה ה-6 עד המאה ה-4 לפנה"ס) על ידי הפיניקים, ונקראה ארשוף על שם רשף, אל הסער והמלחמה הפיניקי. המקום נכלל בתחומי השפעתה של העיר צידון, שקיבלה את אזור השרון לניהולה מידי השלטון הפרסי כפי שמוזכר בכתובת אשמונעזר. היישוב הפיניקי שהתקיים במקום בתקופה זו עסק ביצור צבע הארגמן וקיים קשרי מסחר עם האזור הים האגאי ויוון.
בתקופה ההלניסטית המשיך היישוב במקום להתפתח. בתקופה זו נכללה העיר בתחומי השליטה של הממלכה הסלאוקית, והעיר שימשה כנמל ומעגן עבור ספינות ששטו בין יפו לדור, הנמלים המוגנים היחידים באזור. האוכלוסייה הנוכרית בעלת הנטיות ההלניות שהרכיבה את המארג הדמוגרפי המקומי הביאה לשינוי שם האתר מ"אַרְסוּף" (שם שמי) ל"אַפּוֹלוֹנְיָה" (שם יווני). שני האלים רשף ואפולו היו מזוהים זה עם זה.
בתקופה הרומית גדלה העיר והתפתחה. היישוב הפך למרכז עירוני לאזור כולו, והעיר הייתה נקודת היישוב הגדולה בין יפו לקיסריה על דרך החוף.
בשנת 113/4 נפגעה העיר ברעידת אדמה, אך שוקמה במהירות. בתקופה זו הוקם במקום נמל, והעיר עסקה במסחר ימי עם איטליה וצפון אפריקה.
בתקופה הביזנטית המשיכה העיר לגדול ושמה שונה לסוזוסה (שם שפירושו עירו של הפודה). במאה החמישית והשישית הייתה העיר היישוב הגדול בשרון, אחרי קיסריה. בעיר הייתה כנסייה גדולה והתגוררו בה נוצרים רבים, לצד אוכלוסייה שומרונית גדולה (ייתכן שאחת המסורות השומרוניות שזיהתה במקום את קבר עלי הכהן מקורה בתקופה הביזנטית). בעיר התפתחה תעשיית זכוכית, ושטחה בתקופה זו הגיעה ל-280 דונם. בתקופה זו הייתה העיר עיר פרזות (כלומר לא מוקפת חומה).
ב-640 נכבשה העיר בידי המוסלמים. העיר בוצרה והוקפה חומה בעקבות התקפות חוזרות ונשנות בידי הציים הביזנטיים מן הים כפי שהדבר מתבטא בתיאורו של מוקדסי (ראה סידנא עלי). שטח העיר הצטצמם ל-90 דונם וכך גם גודל הנמל. בתקופה זו הוקמו שווקים גדולים ותעשיית קדרות מפותחת. ב-809, בעקבות מותו של הח'ליף הארון א-רשיד, נערכו פרעות בקהילה השומרונית המקומית ונהרס בית הכנסת שלה.
ב-1099 לאחר כיבוש ירושלים צרו הצלבנים על ארסוף, אך נכשלו. ב-1101 נכבשה ארסוף על ידי הצלבנים בראשות בלדווין הראשון שנעזר בצי אוניות מג'נובה. במאה ה-12 הפכה ארסוף לאחוזה פאודלית בשם "אַרְסוּר" (Arsur), ושליטה היה ז'אן הראשון מארסור (Jean I, seigneur d'Arsur; 1168–1198). בעקבות המפלה הצלבנית בקרב קרני חיטין בשנת 1187 הייתה ארסוף תחת שליטה מוסלמית במשך ארבע שנים, וביצוריה נהרסו. ב-7 בספטמבר 1191 נערך בסמוך ליער ארסוף (יער האלונים שהיה באזור) קרב גדול בין ריצ'רד לב הארי לצלאח א-דין. הקרב הסתיים בניצחון צלבני, שקיים את הממלכה במשך העשורים הבאים.
החל מ-1207 החליפה ארסוף אדונים צלבניים רבים. ב-1241 בוצרה העיר, נבנתה מצודתה הגדולה והוקם בה נמל חדש. ב-1261 עברה העיר ומבצרה לרשות מסדר ההוספיטלרים. במרץ 1265 עלה הסולטאן הממלוכי ביברס בראש צבאותיו על העיר, ולאחר 40 ימי מצור היא נפלה. ביברס הרס את חומותיה ואת מבצרה, והיא נותרה מאז שוממה.
הכומר אבגניוס רוג'ה ביקר באפולוניה במחצית הראשונה של המאה ה-17 ודיווח כי זהו כפר גדול המאוכלס מוסלמים, יהודים ויוונים. זוהי העדות היחידה ליישוב יהודי באפולוניה.
בכפר שמריהו נתגלו ב-1962 מאות מערות קבורה, שמאמינים כי שימשו את תושבי אפולוניה.
ארכאולוגיה.
הגן הלאומי.
בשנות השבעים והתשעים נערכו בתחומי האתר חפירות ארכאולוגיות שנוהלו על ידי פרופ' ישראל רול ואיתן אילון; מאז מנוהלות החפירות על ידי פרופ' אורן טל מאוניברסיטת תל אביב.
במסגרת החפירות נחשפו חלקים נרחבים מהעיר, והאתר הוכשר לביקורי מטיילים והוכרז כגן לאומי ושביל ישראל עובר למרגלותיו. הסיור בגן הלאומי מתבצע לאורך שני שבילים קצרים – אחד העובר לאורך קו מצוק הכורכר, והשני (למתקשים בהליכה) עובר דרך מרכז הגן.
שרידים תת-ימיים.