תקלה גיורגיס השני היה קיסר אתיופיה בשנים 1868-1872. שמו לפני ההכתרה היה וגשום (שליט מחוז וג) גובזה גברה מדהין. נפטר בשנת 1873.
טיעונו של גובזה לכתר הקיסרות התבסס על כך שהוא צאצא של שושלות קיסריות דרך שני הוריו. דרך אביו ווגשום גברה מדהין, שהיה משושלת זגווה, ודרך אימו שהייתה צאצאית לשושלת הסולומונית. גובזה נישא לדינקינש מירצ'ה, אחותו של דג'אזמאץ' קאסה.
לאחר התאבדותו של תוודרוס השני יריביו לכתר הקיסרות היו מנליק השני (בזמנו מלך שוואה) וגיסו של גובזה, דג'אזמאץ' קאסה (בעתיד קיסר אתיופיה יוהנס הרביעי). בשנת 1868 ווגשום גובזה הכריז על עצמו קיסר אתיופיה תחת השם תקלה גיורגיס השני בסקוטה שבמחוז ווג. מכיוון שאבונה סלאמה, ראש הכנסייה האתיופית מת זמן קצר לפני כן, לא היה מי שיכתירו כראוי. יריביו לכתר, קאסה ומנליק לא הכירו בו בתור קיסר, ולכן בשנת 1871 יצא בראש צבאו לתיגראי להכניע את גיסו קאסה בכוח אולם הוא הובס. הוא וילדיו נפלו בשבי. זמן קצר אחר כך קאסה הכריז על עצמו קיסר אתיופיה תחת שם המלכות יוהנס הרביעי.
תקלה גיורגיס מת בשבי בשנת 1872. בגלל השפעתו המינימלית בהיסטוריה האתיופית לפעמים הוא מושמט מרשימת קיסרי אתיופיה.
יששכר בן מרדכי אבן סוסאן
רבי יששכר בן מרדכי אבן סוסאן היה מחכמי ארץ ישראל במאה ה-16 ומנהיג קהילת המגרבים בצפת.
רבי יששכר אבן סוסאן נולד בפאס שבמרוקו ברבע הראשון של המאה הט"ז. בצעירותו עלה לצפת ולאחר מכן עלה לירושלים בה היה מתלמידיו של רבי לוי בן חביב.
בשנת 1538 שב לצפת בה ישב כמה עשרות שנים ועמד בראש הנהגת קהילת המערבים בה, וכן שימש כנראה גם כראש ישיבת הקהל הנ"ל.
בשנת 1564 יצא חיבורו "תיקון יששכר" העוסק בענייני הלוח העברי ובמנהגי הקהילות השונות בצפת. זהו אחד המקורות הראשונים בכתב המזכירים את מנהג אכילת הפירות בט"ו בשבט.
בשנים 1571-1574 עסק בתרגום המקרא לערבית מאחר שע"פ הבנתו התרגום הנוכחי שחובר לפני מאות שנים על ידי רבי סעדיה גאון לא התאים עוד לבני זמנו. התרגום מכונה "שרח אל סוסאני".
היינריך נויהאוס
היינריך נויהאוס (בגרמנית: Heinrich Gustavovich Neuhaus; ברוסית: Генрих Густавович Нейгауз; 12 באפריל 1888 - 10 באוקטובר 1964) היה פסנתרן ומורה רוסי-סובייטי ממוצא גרמני.
חייו.
נויהאוס נולד בקירובוגרד (אז יליזבתגרד), באוקראינה להורים ממוצא גרמני. אף כי שני הוריו היו מורים לפסנתר הוא למד בעיקר בכוחות עצמו. ההשפעות העיקריות על התפתחותו האמנותית המוקדמת באו מדודנו קרול שימנובסקי ובייחוד מדודו פליקס בלומנפלד בביקוריו בבית אחיותיו. ב-1902 ניגן ברסיטל ביליזבתגרד עם הכנר מישה אלמן בן ה-11 ובשנת 1904 הופיע בקונצרטים בדורטמונד, בבון, בקלן ובברלין. בהמשך למד אצל ליאופולד גודובסקי בברלין ומשנת 1909 עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה בכיתות האמן שלו באקדמיה למוזיקה של וינה. ב-1914 התחיל ללמד בקירובוגרד ואחר בטביליסי ובקייב. בתקופה זו עצר את קריירת הקונצרטים שלו ושם דגש על פעילויות פדגוגיות. ב-1922 החל ללמד בקונסרבטוריון של מוסקבה, שאותו גם ניהל בין 1935 ל-1937. עם תלמידיו נמנו אמיל גיללס, ראדו לופו, סביאטוסלב ריכטר ויעקב זאק. בשנת 1956 זכה לתואר "אמן העם של ברית המועצות".
נויהאוס נודע במגנטיות הפואטית של נגינתו ובעידונו האמנותי. ספרו הפדגוגי, "אמנות הנגינה בפסנתר" (1958) נחשב לאחד המוסמכים ביותר והנפוצים ביותר בשימוש בנושא זה.
נינו של נויהאוס הוא הפסנתרן הישראלי עדי נויהאוס, יליד 1996.
מחמוד אחמדי-נג'אד
משה קאשטרו
ר' משה (בן צדיק) קאשטרו מחכמי ארץ ישראל וממנהיגי הקהילה היהודית בירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-16.
ביוגרפיה.
אביו אברהם קאשטרו היה ממונה על המטבעה במצרים, נמלט ב-1524 ממצרים בשל אי-הסכמתו לשתף פעולה בעת המרד של אחמד פאשא בסולטן סולימאן הראשון, ואחרי דיכוי המרד חזר לתפקידו ולמעמד בכיר של גובה מיסים מביירות ועד מצרים. עבר עם משפחתו לארץ ישראל והם התיישבו בירושלים. שם היה מעורב בפרויקטים של בנייה ויש הסוברים שבכללם גם מעורבות במפעל בניית חומות ירושלים.
בגניזה הקהירית נמצאה איגרת ששלח ר' משה לאחד מפרנסי קהילת מצרים, אברהם אבן שאנג'י לטובת גיוס כספים לקהילת ירושלים. באגרת זו הוא מציין שהחכם המקובל ר' אברהם בן אליעזר הלוי שימש לו כאב חורג בצעירותו. אברהם דוד משער שהוא גדל אצלו עוד לפני גירוש ספרד ושייתכן שאף הצטרף אל נדודיו במסעו לארץ ישראל.
בין רבותיו של ר' משה קאשטרו נמנו הרלב"ח, ר' דוד ן' שושן, ,ר' יעקב בירב ורבי יצחק הכהן שולאל. בוויכוח המפורסם בנושא חידוש הסמיכה בשנת רצ"ח, עמד לצידו של הרלב"ח אף על פי שגם ר' יעקב בירב היה מרבותיו המובהקים. בעניין זה קיימת איגרת שבה הוא נותן תשובה מפורטת של עמדתו ומחלוקתו על רבו הרב יעקב בירב, ואשר בעקבות כך ביקר אותו רבו בחריפות. בקונטרס הסמיכה שכתב הרלב"ח מופיעה התייחסות ארוכה בשמו ובשם הרב בירב לתשובתו זו.
הרלב"ח מזכיר מעלותיו בכמה מקומות כגון: .
בזמנו התרחש חלק משמעותי מגלי עליות מגורשי ספרד ופורטוגל, דבר אשר השפיע על אופי היישוב היהודי בארץ ישראל.
המשיך להנהיג את הקהילה היהודית בירושלים גם לאחר מות רבו וראש הקהל הרלב"ח.
בשנת 1546 פקדה את הארץ ובכלל זה את ירושלים רעידת אדמה חזקה שגרמה להרס רב.
נפטר בירושלים בשנת ה'ש"ז (1547). בשנים שלאחר פטירתו התמעטה הקהילה היהודית בירושלים עד שהיו נצרכים לפנות בכל עניין אל מנהיגי הקהל בצפת.
מבניו מפורסם רבי יעקב קאשטרו, המכונה מהריק"ש, שהיה מרבניה הנודעים של יהדות מצרים ויש דעות שרבי יעקב היה אחיו של רבי משה. כמו כן היה לו בן נוסף בשם רפאל שנהרג בצעירותו בדרכו למצרים.
שדה דב
יוסף באבד
מנחת חינוך (ספר)
מנחת חינוך הוא ספר שנכתב בידי רבי יוסף באב"ד (תקס"א, 1801–תרל"ד, 1874), ומציע פירוש למדני לספר החינוך. הספר דן בתרי"ג המצוות שמונה ספר החינוך ובמקורות העוסקים בהן בתלמוד ובראשונים.
על אף שמגמתו המוצהרת של המחבר הייתה עיונית - חקירה תאורטית ופלפולים בהבנת יסודות המצוות, זכה ספרו בהכרה כסמכות הלכתית בפני עצמה, הכרעותיו נחשבות כבעלות תוקף, והבנות מחודשות שהעלה להבנת התלמוד והראשונים משמשות כתקדימים עליהם סומכים פוסקי הלכה.
לימוד ספר החינוך יחד עם המנחת חינוך נפוץ בישיבות רבות ובעבר היה נפוץ גם בקרב בעלי בתים.
חיבור הספר.
הספר נכתב על ידי רבי יוסף באב"ד, אב בית דין בטרנופול, ויצא לאור בשנת ה'תרכ"ט (1869). שם הספר שאול משמו של הקורבן שהיה מקריב כל כהן בבית המקדש עם כניסתו לעבודה.
לאחר מצווה ל"ב, כלל המחבר בספר, קונטרס בשם "מוסך השבת" העוסק בל"ט אבות מלאכה האסורות בשבת, ובסוף הספר - הערות על ל"ב המצוות שהוסיף הרמב"ן על מנינם של הרמב"ם ובעל החינוך.
סגנון הספר.
המחבר מזכיר בדרך כלל את כל ענייניה המרכזיים של המצווה בה הוא דן, מבלי לחזור על דיני ההלכה לפרטיהם, היות שידע כי כל תלמיד חכם יוכל להגיע אל הדינים דרך כתבי הרמב"ם, השולחן ערוך ומפרשיהם. הספר נכתב בצורה של דיונים קצרים, שבמכוון מגביל אותם המחבר מלהתרחב לפלפולים ארוכים, כך הוא דן בקצרה בנושאים רבים בענייני כל מצווה. כאשר הוא דן במצווה, סיכם לרוב את העקרונות ההלכתיים, אחר כך הזכיר דברי הפוסקים והדריך כיצד לפתור בעזרת הראשונים והאחרונים, ולבסוף עורר שאלות שעדיין לא נדונו.
ניתן לומר שאין הוא נצמד בדווקא לדברי ספר החינוך, על אף שהחיבור אמור להיות פירוש לדבריו, וברוב הפעמים הוא משמש בעיקר כנקודת פתיחה לדיוניו המתרחבים של בעל מנחת חינוך. כך גם אין הוא מתמקד בחלק האגדה והדרוש, לו מקדיש בעל החינוך תשומת לב רבה ב"שורש המצווה", שבו הוא מסביר על כל מצווה טעם הגיוני בסגנון מוסרי. אף בתוך המצוות מרבה הוא לעסוק בעיקר במצוות המעשיות ובפרטי הלכותיהן, ופחות במצוות שבמחשבה ובלב, הנחשבות בדרך כלל כתחום עיסוקם של חכמי המוסר. אופיינית היא, למשל, הערתו הקצרה במצווה תי"ח, מצות אהבת ה': "מבואר בר"מ פרק ב' מיסודי התורה, ובן נח אינו מצווה על זה, והרבה האריכו בזה בספרי מוסר, ואשרי הזוכה לקיים מצווה זו." (המצווה היחידה שלא כתב עליה כלל, גם לא מראי מקומות - היא מצווה כ"ה, מצות האמנה במציאות ה'.) עם זאת, ברבות מן המצוות הוא דן מה צריך לעשות חוטא שעבר על אותה מצווה ועתה חפץ לחזור בתשובה, דבר שבדרך כלל עסקו בו יותר ספרי המוסר.
המחבר מרבה לעסוק בחישוב אפשרויות של מקרים שונים ("היכי תימצי"), ובירורים כיצד תנהג המצווה במקרה כזה. כך לדוגמה הוא דן ברוב המצוות על סוגים שונים של אישים (כגון גוי, גר, אשה, עבד, קטן וכדומה) האם הם מחויבים באותה מצווה, ובאלו חלקים ממנה. פעמים שנטייה זו מגיעה לכדי מידה הנראית אולי מוזרה מעט בעיני הקורא, כאשר המחבר דן באפשרויות רחוקות ובלתי שכיחות, אולם כוונתו של המחבר הייתה כנראה להגיע לכדי מיצוי של ההגדרה ההלכתית מתוך דיונים תאורטיים. כך למשל מעלה המחבר את המקרה הנזכר בתלמוד של חצי עבד חצי בן חורין, (עבד של שני שותפים שאחד מבעליו שחרר את החלק שבבעלותו בעבד זה) ודן בו במצוות רבות, האם עבד זה חייב באותה מצווה, והאם הוא יכול להוציא אחרים ידי חובתם. לעיתים, הדיון במקרי הקצה מגיע עד לכדי אפשרויות חריגות ומשונות כגון "חצי כהן וחצי ישראל" או "אשת אליהו".