במסע הצלב הראשון של גוטפריד מבויון, כבשו כוחותיו בשנת 1099 את יבנה (היא העיירה יִבְּנא (يبنى), דרומית מזרחית ליבנה המודרנית), ושנה לאחר מכן נכבשה ללא קרב העיר יפו, אז מבצר חרב ונמל לא פעיל. מבצר יפו נבנה שוב, ובגלל חשיבותו האסטרטגית נותרו הערים בגדר נחלה של מלך ירושלים עד לשנת 1110, אז ניתנה הרוזנות להוגו הראשון מפואיסה, רוזן יפו. בנו, הוגו השני מפואיסה, שהיה אחיינה של המלכה מליסנדה, הוביל בשנת 1134 התנגדות למול המלך פולק מאנז'ו, בעלה של מליסנדה התככנית, שנישל את האצילים הוותיקים מעמדותיהם הבכירות בממלכה; המלך החליט לסלק את הוגו, האשימו בניאוף עם מליסנדה והורה להגלותו. הוגו התבצר ביפו, איחד את כוחותיו עם הצבא המצרי-ערבי באשקלון והביס את הצבא ששלח המלך כדי לעצרו, אך בסופו של דבר לא הצליח להמשיך ולהחזיק מעמד מול המלך, והוגלה מממלכת ירושלים. המלך ציווה להעניק את הרוזנות לבנו השני, אמלריך, שהוכרז כרוזן יפו עם הגיעו לגיל הבגרות; וכן תיגמל את הקונטאבל של יפו, באריסאן דה איבלין, שנטה לטובתו והעניק לו כפיאודום את האחוזה הווסאלית של יבנה, היא איבלין. ב-1141 הוקמה ביבנה מצודה רבועה בשם "מיראבל" (Mirabel - יפה נוף), על שם הנוף היפה הנשקף משם; ויליאם מצור מספר עליה: "הם בנו בצורה חזקה מאוד מבצר ובו ארבעה מגדלים, על הגבעה - לאחר שהניחו את היסודות לעומק". מצודה זו, לימים מצודת איבלין, הייתה חלק משרשרת המבצרים שבנה פולק כדי לשמור על אשקלון הפטימית-מצרית לבל יצאו ממנה גדודי פשיטה מוסלמיים אל עומק השטח הצלבני. והיא ניתנה יחד עם רמלה הסמוכה כנחלה לבית איבלין, כאשר יבנה משמשת, תחת השם איבלין, כבירת רוזנות יפו ואשקלון כולה. רוזנות יפו הייתה פטרוניתן של הסניוריות של רמלה, יבנה ומיראבל, שהיו מאוחדות שלושתן בשליטת האיבלינים. באריסאן ד'איבלין נישא להאלביס, יורשת רמלה, ממנה נולדו לו הוגו, בלדווין, באריסאן (שכונה באליאן), אֶרמֶנגַארד וסטפאני.
המשפחה זכתה לעלייה ניכרת במעמדה בתוך שני דורות בלבד, אך באותן נסיבות ששררו בממלכה הצלבנית הצעירה, בה הקרבות והתנאים הקיומיים הפילו חללים רבים לפחות כמו המריבות הכלליות והפרטיות, היו דרושים תחליפים רבים למשרות שהתפנו, והעלייה במעמד שם הייתה קלה בהרבה מאשר באירופה.
בתקופת שלטונו של אמלריך הראשון.
בשנת 1153 כבש בנו הראשון של פולק, בלדווין השלישי מלך ירושלים, את העיר אשקלון מידי המצרים, והוסיף אותה לנחלתו של אחיו אמלריך, מחזק בכך את מעמדה של הרוזנות כאחת מהישויות הפיאודליות החשובות והחזקות בממלכה. בשנת 1162 הוכתר אמלריך למלך. קודם הכתרתו נתגלתה בעיה, כאשר אשתו, אגנס דה קורטניי - שהייתה נשואה בעבר לרנו ממארש, וסאל של רוזנות אדסה (ממנו התאלמנה עם מותו בקרב אינב, בו הובס צבא נסיכות אנטיוכיה בידי נור א-דין) ואז אורסה להוגו לבית איבלין, בנו של באריסאן, כשלא ידוע האם נישאה לו, ולאחר מכן נישאה לאמלריך וילדה לו את סיבילה ובלדווין הרביעי - הייתה דודניתו מדרגה רביעית של אמלריך, ועם ההכתרה כפו הפטריארך הלטיני והמועצה הפיאודלית על המלך לגרשה; לכן שבה אגנס לארוסה לשעבר, הוגו מאיבלין, ונישאה לו בשנת 1163. על אף ביטול הנישואים הוכרזו ילדיהם של אמלריך ואגנס כצאצאים חוקיים וכך הוסר החשש כי לא יוכלו לרשת את המלך בשעת הצורך. דרך ילדיה המשיכה אגנס להחזיק בהשפעה רבה על החצר בירושלים, וזאת למשך שנים רבות. הוגו מאיבלין נפטר בשנת 1169 בעת מסע צליינות אל סנטיאגו דה קומפוסטלה, ובשנת 1170 התחתנה אגנס עם הרוזן רג'ינלד מצידון, נכדו של אסטאש גרנייה. כעת הייתה רוזנות יפו ואשקלון, שליטת הסניוריה של איבלין, בשליטה ישירה של בני משפחת המלוכה, ושטחיה העבירו תשלומים ומס לממלכה.
המלך אמלריך הראשון נשא בינתיים (בשנת 1167) נסיכה ביזנטית בשם מריה קומננה, וממנה נולדה לו בת שלישית, איזבל, שזכויותיה לכתר היו זהות לזכויות אחיה למחצה סיביל ובלדווין. כשנפטר אמלריך בשנת 1174 הוריש למריה את שכם, ולכס המלכות עלה בלדווין הרביעי "המצורע", בנה של אגנס. ההיסטוריון הבריטי כריסטופר טיירמן מציין כי בלדווין הרביעי היה בעיקר שליט בובה, בעוד ענייני ממלכת ירושלים נקבעים על ידי אמו, תומכיה והעוצרים שמונו על ידיהם: תחילה הרוזן מילון דה פלאנסי, יועצו של אמלריך, ולאחר מכן הרוזן רמון השלישי מטריפולי. אגנס מקורטניי חזרה לחצר המלוכה כאימו של המלך, נטלה תפקיד מרכזי בניהול הממלכה, ושימשה כאחד מעמודי התווך של מפלגת החצר, בעוד צרתה מריה קומננה נדחקת לשולי הזירה הפוליטית, בשכם.
מפלגות חצר המלך בלדווין הרביעי.
בתקופה זו, בשנות מלכותו של בלדווין הרביעי, היו בכירי משפחת איבלין האחים בלדווין ובאליאן דה איבלין, שנולדו במחצית הראשונה של המאה השתים עשרה. בשנת 1169 קיבל באליאן את האחוזה המשפחתית ביבנה לידיו בעוד הסניורה של רמלה עברה לידי אחיו בלדווין. מאוחר יותר, בעת קרב גזר, נלחמו האחים שכם אל שכם בחוד החנית של ההתקפה הצלבנית שניפצה את שורות הצבא המצרי בפיקודו של צלאח א-דין.
בשנת 1174 הגיעו זוג אצילים צרפתיים בשם אמלריך וגי דה ליזיניאן לחופי ממלכת ירושלים, ורקמו קשרי ידידות אמיצה עם אגנס ובתה סיבילה. עקב קשרים אלו זכה אמלריך בשנת 1179 בתפקיד הקונטאבל של ממלכת ירושלים. במהלך שנת 1174 נישא אמלריך דה ליזיניאן לאשיבה דה איבלין (צרפתית: Eschive d'Ibelin), בתו של בלדווין דה איבלין, ונולדו להם שישה ילדים: בורגון, הוגו (לימים הוגו הראשון מלך ממלכת קפריסין), אלואיז (שכונתה האלביס), אליס, ז'אן וגי השני דה ליזיניאן.
מסיבה זו היו אז בתי איבלין וליזיניאן מקושרים, שכן בני איבלין, שאיבדו את הקשר בינם לבין אגנס מקורטניי עם מותו של אחיהם הוגו ונישואיה של אגנס לרוזן צידון, קיוו שאשיבה תשיב להם את הקשר עם תומכי המלכה; אך בשנת 1177 נישא באליאן למלכה האלמנה מריה קומננה, אשתו של המלך המנוח אמלריך הראשון, וכנדוניה קיבל את השליטה בעיר שכם; וכשנפל באליאן בשבי המוסלמי במהלך קרב בנות יעקב, בשנת 1179, שוחרר שנה לאחר מכן בתמורה לתשלום דמי כופר שניתן על ידי מנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, שהיה קרוב רחוק של מריה קומננה. מריה ילדה לבאליאן ארבעה ילדים: האלביס, ז'אן, מרגרט ופיליפ ד'איבלין. אם קודם לכן היו בני איבלין מעוניינים בשלטונה של אגנס בחצר המלוכה, בשל קשריהם עמה, הרי שכעת השתנתה תמונת המצב, ועתה רצו האיבלינים לקדם את מריה קומננה לעמדת שליטה בירושלים, כדי לדחוק את אגנס ולשלוט בממלכה בעצמם דרך מריה ובתה איזבל, בתו החורגת של באליאן.
הכל ידעו כי בלדווין הרביעי החולה, חשוך הילדים, לא היה אמור לחיות עוד זמן רב, ושתי יורשותיו הפוטנציאליות היו אחיותיו, איזבל וסיביל. באותה העת התגבשו בחצר ממלכת ירושלים שתי מפלגות עיקריות: מפלגת הברונים, או האבירים, בראשותם של ריימון השלישי רוזן טריפולי, בוהמון השלישי נסיך אנטיוכיה, רג'ינאלד מצידון ומשפחת איבלין החזקה בראשות האחים באליאן ובלדווין, שתמכו כמובן באיזבל ובעלה אונפרוא הרביעי מטורון; ומפלגת החצר, בראשות האחים דה ליזיניאן, רנו משאטיון רוזן מונראל, ואגנס (אשתו של רג'ינאלד) ואחיה ז'וסלין דה קורטניי, שהיה רוזן אדסה וסינישאל ממלכת ירושלים, שתמכו בסיבילה הרווקה עדיין, על מנת להרחיק את האצילים ובראשם בני איבלין מהשליטה בממלכה.
המאבק על זהות היורש.
בשנת 1180 הגיע המתח הפנימי בחצר הצלבנית למשבר. נסיכי הצפון, ריימון מטריפולי ובוהמון מאנטיוכיה, הגיעו לירושלים במטרה להכריח את המלך להשיא את אחותו סיבילה לבלדווין דה איבלין. במהלך בזק ובמטרה לסתור את המהלך של אצילי הממלכה השיא בלדווין הרביעי את סיבילה לגי דה ליזיניאן, ובלדווין מאיבלין הורחק מחצר המלוכה. צעד זה סיכל את התוכניות של נסיכי הצפון והאצולה המקומית. כעת היה גי דה ליזיניאן רוזן יפו ואשקלון, כלומר הסניור של בית איבלין; נוסף לכך, מונה גי לעוצר, וריימון השלישי איבד גם הוא את כוחו הפוליטי.