מבקריו של לוכטר טוענים שכל ניסיון לטעון שלא ניתן היה לבצע המתות בגז בתאים הסמוכים לקרמטוריום על סמך הטענה שלא נמצאה בהם חשיפה לציאניד. זאת, משום משום שהתגלתה בהם נוכחות שרידי ציאניד ברמה שאינה ניתנת לערעור. המבקרים כותבים עוד שלמעשה בכל תאי הגזים הייתה עדות לחשיפה לציאניד ברמה גבוהה לעומת חלקים אחרים של המחנה, שבהם לא נמצאו כלל שרידים של חומר זה. בנוסף, בדיקות שנערכו במחנה אושוויץ בשנת 1945 חשפו נוכחות של ציאניד בפתחי האוורור של הריסות המשרפה השנייה. (בדיקות אלה הראו גם כי כי מחקרו של לוכטר לא היה המחקר הראשון מסוגו שנערך במחנות, בניגוד לטענתו). ההיסטוריון ריצ'רד ג'. אוונס טוען שבורותו של לוכטר באשר להבדל בכמות הציאניד הנדרשת לחיסול מזיקים לעומת הכמות הנדרשת להמתת בני אדם, והכמות הקטנה של ציאניד שנמצאה בהם, מחזקת את הקביעה כי תאי הגזים שימשו להרג, בניגוד לטענתו של לוכטר.
ביקורות נוספות.
המשרפות ותאי הגזים בבירקנאו נהרסו על ידי אנשי האס אס, בהוראתו של היינריך הימלר, בסוף 1944, עם התקרבותו של הצבא האדום, כדי להשמיד את הראיות לרצח העם שהתבצע בהם. לאחר ההרס ניתן לראות במקום רק את בסיסי משרפות IV ו-V, הבנויים מלבנים על יסודות בטון, ואת הריסות משרפות II ו-III. ההיסטוריון ההולנדי, פרופסור רוברט יאן ואן דר פלט, מגדיר את הערתו של לוכטר כי המתקנים בבירקנאו לא השתנו כלל מאז 1942 כ"שטויות".
ציקלון B.
טענה נוספת של לוכטר היא שציקלון בה הוא נפיץ ולכן לא סביר שהשתמשו בו בקרבה גדולה כל כך למשרפות. הטענה שציקלון בה נפיץ היא נכונה, אך בעוד מנה קטלנית של ציאניד היא 300 חלקיקים למיליון, ציאניד הופך לחומר נפיץ רק מרמת ריכוז של 56,000 חלקיקים למיליון ומעלה, פי 186 מהרמה שבה השתמשו בתאי הגזים. מבקרין אחרים מעריכים שהקורבנות שנרצחו בתאי הגזים נחשפו לריכוז של בין 450 ל-1,810 חלקיקים למיליון, שוב שיעור נמוך בהרבה מהרמה הנפיצה.
אוורור תאי הגזים.
לוכטר הסיק בטעות שלתאי הגז לא היו מערכות אוורור, מערכת הכרחית כדי לפנות את הגז לאחר ההשמדה ולאפשר את פינוי התא. העדר מערכת כזו, לדעתו של לוכטר, הצביעה על כך שהמבנה אל נועד לשמש כתא גזים. למעשה, תאי הגז במרתפי משרפות II ו-III אווררו מכנית באמצעות מנועים שהיו על גג מבנה המשרפה הראשי, שהייתה להם היכולת לשאוב את הגז הנותר וחדש את מלאי האוויר כל שלוש או ארבע דקות. במשרפות IV ו-V לא הותקנו בתחילה מערכות אוורור (אם כי במאי 1944 הותקנה מערכת כזו במשרפה V) ובהן היו אנשי הזונדרקומנדו חובשים מסכות גז כאשר היו נכנסים לפנות את הגופות. במהלך המשפט הוצג בפני לוכטר מסמך מאת אס אס שטורמבנפירר קארל בישוף, שהיה האדריכל הראשי של אושוויץ. לוכטר טעה בהבנת המסמך, וטען שהמדובר במערכת המפוחים למשרפות, בעוד התרגום הנכון מתייחס למערכות אוורור. מערכות אלה מופיעות בתרשימי המשרפות, וניתן לראות את שרידיהן בקיר המזרחי של משרפה III.
השמדת הגופות.
לוכטר הסכים לשמש כעד מומחה בנושא השימוש במשרפות, אף על פי שבחקירה נגדית הודה שאינו מומחה לנושא. לוכטר העריך שניתן היה לשרוף בקרמטריום באושוויץ עד 156 גופות ביום. בחקירתו הנגדית הוצג לפני מכתב שנכתב ב-28 ביוני 1943 על ידי משרד התכנון הראשי של אושוויץ (Auschwitz Zentralbauleitung) אל אס אס בריגדפיהרר האנס קאמלר, שהיה קצין אס אס בכיר והיה אחראי, בין השאר, על תכנון מחנות ההשמדה. במכתב מצהיר ראש משרד התכנון שלחמש המשרפות באושוויץ קיבולת יומית של 4,756 גופות. לוכטר הודה שלא הכיר מסמך זה ושהנתונים שונים מן הנתונים שלו.
מסמכי בקשת פטנט שהוגשו במהלך המלחמה על ידי יצרני התנורים ושתי עדויות נפרדות אישרו את הנתונים בדבר קיבולת המשרפות. הנתון, על פי ניתן היה לשרוף בכל יום 4,756 גופות, מעיד על קיבולת המחנה כולו: נתון זה מצביע על היכולת להשמיד 140,000 גופות בחודש. מחנה בירקנאו יכול היה להכיל כ-125,000 בני אדם, כלומר משרפות המחנה היו בעלות יכולת להשמיד את גופותיהן של כל האסירים במחנה בכל חודש. נתונים אלה מחזקים את הטענה, ההפוכה מזו של לוכטר, שמטרתו האמיתית של מחנה אושוויץ-בירקנאו הייתה השמדה, ואושוויץ לא היה מחנה ריכוז פשוט.
מעבר לנתונים על קיבולת המשרפות, בזמנים מסוימים היה צורך בשריפת חלק מהגופות בבורות שרפה באוויר הפתוח. מכאן שקיבולת המשרפות לא הייתה גורם מגביל במספר הנרצחים ביום, ובעזרת בורות השרפה ניתן היה להשמיד מסר בלתי מוגבל של בני אדם.
דיוויזיית האס אס ה-38
דיוויזיית אס אס ה-38 "ניבלונגן" (בגרמנית: 38. SS-Grenadier-Division „Nibelungen“) הייתה דיוויזיה של הוואפן אס אס אשר לחמה במלחמת העולם השנייה. זו הדיוויזיה האחרונה אשר הוקמה בידי האס אס.
היסטוריה.
הדיוויזיה הוקמה ב-27 במרץ 1945 וכמפקדה הראשון מונה הנס קמפין. חרף העובדה שנקראה דיוויזיה, בפועל בשיא גודלה היא כללה רק 6,000 חיילים, כגודלה של חטיבה מוגברת. מרבית חיילי הדיוויזיה היו צוערים או אנשי צוות של בית הספר "Junkerschule" של האס אס בבאד טלץ, ובשל כך תוכנן בתחילה לקרוא לדיוויזיה על שם בית הספר. עם זאת, בסופו של דבר נבחר הכינוי "ניבלונגן". הניבלונגים הם עם מהמיתולוגיה הגרמאנית, אשר התפרסם בעיקר בשל האפוס "שירת הניבלונגים"; בעקבות המיתוס נוצר הביטוי "ניבלונגנטרויה", המציין נאמנות מוחלטת וללא תנאי, גם במחיר של מוות ודאי, ערך אותו אימץ האס אס כערך מרכזי. כמו כן, ריכרד וגנר - המלחין האהוב על היטלר, חיבר על בסיס האפוס את מחזור האופרות "טבעת הניבלונג".
הדיוויזיה קיבלה תגבור באמצעות גדודים שנלקחו מדיוויזיות אחרות ומההיטלריוגנד. ב-24 באפריל הדיוויזיה נכללה במסגרת קורפוס האס אס ה-13, ונשלחה לחזית המערבית. הדיוויזיה השתתפה בקרבות כנגד הכוחות של צבא ארצות הברית על הדנובה, אולם החזית שבה נפרשה הייתה רחבה מדי עבור גדולה המצומצם. ב-29 באפריל נסוגה הדיוויזיה אל מעבר לנהר האיסר, והתמקמה מדרום ללנדשוט. ב-1 במאי היא נסוגה 20 ק"מ נוספים לכיוון ויסבורג אם אין, תוך שהיא סופגת מכות קשות מדיווזיית השריון ה-20 האמריקנית. ב-4 במאי התלכדה הדיוויזיה מחדש, והמשיכה להילחם בעקשנות עד סיום המלחמה כעבור ארבעה ימים.
פורד אסקורט
פורד אסקורט (באנגלית: Ford Escort) היא מכונית משפחתית קטנה אשר יוצרה על ידי חברת "פורד אירופה AG" (חברת בת של חברת פורד) בין השנים 1968–2004. בצפון אמריקה יוצרה הפורד אסקורט בין השנים 1981–2003.
בישראל הורכבה הפורד אסקורט על ידי חברת אוטוקרס ותעשיות רכב נצרת עילית החל מינואר 1968 ועד 1981 (דור ראשון ודור שני).
בתחרות מכונית השנה באירופה זכתה הפורד אסקורט במקום הראשון בשנת 1981.
הגרסה הראשונה של פורד אסקורט הייתה "פורד אסקורט 100E" שיוצרה בין השנים 1955–1961, והייתה הגרסה המופחתת של "פורד סקוויר".
כלי הרכב שהתחרו בבריטניה באסקורט החל מסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 היו: אוסטין 1100וווקסהול ויוה.
דגם המרקורי לינקס שייצרה חברת פורד בין השנים 1980–1987 התבסס על דגם ה"פורד אסקורט" אשר יוצר בדרום אמריקה.
דגם הפורד בנטם (דגמי דור ראשון, בתצורות טנדר ומסחרית אשר יוצר בין השנים 1983–1990), בדרום אפריקה, התבסס על דגם "פורד אסקורט" דור שלישי.
דורות.
דור ראשון.
פורד אסקורט הוצגה בינואר 1968 בתערוכת המכוניות ב-בריסל. האסקורט הורכבה באנגליה, גרמניה (בגרמניה הורכבו כ־150,000 יחידות בשנה, עד 1974. באותה שנה הורכבו 78,604 יחידות), אירלנד, ישראל (הורכבו 14,905 יחידות), אוסטרליה (הורכבו 67,146 יחידות), ניו זילנד, טאיוואן ובלגיה.
הרכבה בישראל.
במדינת ישראל הורכבו 27,500 יחידות של פורד אסקורט (מהדור הראשון והדור השני). "פורד אסקורט" דור ראשון, בין השנים 1968–1975 הורכבו 14,400 יחידות, "פורד אסקורט" ("ברנדה", דור שני) בין השנים 1975–1982 הורכבו 13,100 יחידות ההרכבה בוצעה על ידי חברת אוטוקרס בראשות יצחק שובינסקי, במפעל החברה בנצרת עילית. ההרכבה החלה בינואר 1968 ונמשכה עד 1981.
מהדור הראשון של הפורד אסקורט הורכבו רכבים בעלי מנועי 1,100 סמ"ק, בתצורת 2 דלתות, ותמסורת ידנית. מחיר היחידה בשנת 1970 היה במדינת ישראל 14,575 ל"י. מהדור הראשון הורכבו 14,905 יחידות, כולל 400 טנדרים.
מהדור השני של הפורד אסקורט הורכבו רכבים בעלי מנוע 1,100 סמ"ק ו-1,300 סמ"ק. רוב המכוניות יוצרו בתצורת 4 דלתות ורק 150 יחידות בתצורת 2 דלתות. סך הכל הורכבו 12,700 יחידות. בשנת 1976 - הורכבו 3,801 יחידות. באפריל 1981 יצאה מהמפעל בנצרת עילית הפורד אסקורט האחרונה שהורכבה בארץ.
במשטרת ישראל.
"פורד אסקורט" שימשה כרכב מבצעי במערך הסיור, התנועה, הבילוש והחקירות וכרכב מפקדים, משנת 1972 ועד 1978. דגמי האסקורט נרכשו במקביל לפורד קורטינה, וסימלו את מעבר המשטרה למכוניות מתוצרת פורד, לאחר הלארק והקונטסה. הן הורכבו החל בסוף שנות ה-60 במפעלי תעשיות רכב בנצרת עילית, ממכלולים שנרכשו בגרמניה או אנגליה ועם מנועי 1.1 ליטר או 1.3. במקביל לתפעולה כניידת מבצעית, שמשה האסקורט 1.1 גם כרכב שירות למפקדים בדרגות ניצב-משנה וסגן-ניצב. מכוניות המפקדים נרכשו בצבע לבן או כחול כהה, ואילו ניידות מבצעיות נצבעו בצבעי המשטרה.
מכונית השנה באירופה.
בשנת 1981 זכתה הפורד אסקורט במקום הראשון בתחרות מכונית השנה באירופה עם 326 נקודות.
פיאט פנדה זכתה במקום השני עם 308 נקודות, ואוסטין מטרו זכתה במקום השלישי עם 255 נקודות.
ניצחונות בראלי.
דגם פורד אסקורט RS1800, אשר השתתף במרוצי ראלי בין השנים 1975–1981, הגיע ב-20 תחרויות למקום הראשון.