החברה עורכת חיפושי נפט וגז בדרום ארצות הברית, במפרץ מקסיקו, בארגנטינה, באקוודור, בניקרגואה, בגינאה המשוונית, בקמרון, במזרח הים התיכון, בים הצפוני ובסין.
ב-2020 נרכשה החברה על ידי חברת שברון.
היסטוריה.
החברה הוקמה, תחת השם Samedan Oil Corporation, על ידי לויד נובל בשנת 1932, ועסקה בחיפושי נפט וגז באוקלהומה. בשנות ה-70 הפכה החברה לחברת החזקות בשם Noble Affiliates Inc, שלה שלוש חברות בנות: חברת Samedan Oil Corporation שעסקה בחיפושי נפט וגז, חברת Noble Drilling Corporation שעסקה בקידוחי נפט וגז, וחברת B. F. Walker שעסקה בתובלה. בשנת 1972 הפכה החברה לחברה ציבורית, ובשנת 1980 נרשמו ניירות הערך שלה למסחר בבורסה לניירות ערך בניו יורק. בשנת 1984 מכרה החברה את חברת הבת B. F. Walker, ובשנת 1985 העבירה את חברת Noble Drilling Corporation לבעלות ישירה של בעלי המניות שלה.
בשנת 1998 נכנסה לפעילות בישראל כאשר הקימה את שותפות ים תטיס יחד עם אבנר חיפושי נפט ועם דלק קידוחים (אז תחת השם "סמידן").
בשנת 2000 מונה צ'ארלס דייוידסון לנשיא ומנכ"ל של החברה. באפריל 2002 שינתה החברה את שמה לשם הנוכחי, נובל אנרג'י.
בסוף 2014 העסיקה החברה 2,735 עובדים.
ברבעון הרביעי של 2015 הפסידה החברה 2 מיליארד דולר על רקע צניחת מחירי הנפט והגז בעולם.
בעקבות קשיים כלכליים שאליהם נקלעה החברה בשנת 2020 עקב ירידת מחירי הנפט, היא נרכשה על ידי חברת שברון בעסקת חילופי מניות.
פעילות החברה במזרח התיכון.
במסגרת פעילותה במזרח הים התיכון החברה שותפה עם חברות ישראליות בקידוחים אחדים במים הכלכליים של ישראל:
בנובמבר 2012 הכריז הממונה על ההגבלים העסקיים על השותפות בתמר ובהן נובל אנרג'י, כעל מונופול בתחום אספקת גז טבעי בישראל.
לחברה גם זיכיון מטעם ממשלת קפריסין לחיפוש והפקה של נפט וגז בשטח הקרוי "בלוק 12". גם בפעילות זו שותפות חברות ישראליות.
דבתרה (ביתא ישראל)
בית בורומאו
בית בורומאו (באיטלקית: La famiglia Borromeo) היא משפחת אצולה איטלקית רבת השפעה בעיקר באזור מילאנו, רוזני ארונה מן המאה ה-15. בין בניה הידועים בני הדודים הקרדינלים הקדוש קארלו בורומאו ופדריקו בורומיאו מייסדה של הספרייה האמברוזיאנית, שניהם כיהנו כארכיבישופי מילאנו. בשלט האצולה של המשפחה מופיעות שלוש טבעות שלובות שנתנו את השם לקשר הידוע כ"טבעות בורומאיות".
היסטוריה.
האדם הראשון הנזכר בהיסטוריה והנושא את שם המשפחה הוא פיליפו שהיה ראש המורדים הגיבלינים של סן מיניאטו ונלחם בשנת 1367 בשירותו של קארל החמישי כנגד הגואלפים של פירנצה. הוא נלכד והוצא להורג בפירנצה ב-1370. חמשת בניו מצאו מקלט במילאנו.
ויטליאנו היה הראשון מבני בורומאו שקיבל אזרחות של מילאנו ב-1406 מאת דוכס מילאנו פיליפו מריה ויסקונטי. הוא שירת בחצרו כשר אוצר וכיועץ. ב-1445 קיבל פייף (שטחי אדמה ותואר העובר בירושה) רוזן ארונה. ב-1447 מינה אותו הסנאט של הרפובליקה האמברוזית לאחד משנים-עשר ה"שופטים" (המנהיגים, למעשה). הוא נפטר שנתיים לאחר מכן. בנו, פיליפו, פיתח עסקי בנקאות ופתח סניפים בברצלונה ולונדון וצבר עושר רב. הוא התחתן עם פרנצ'סקה ויסקונטי שמשפחתה הייתה קשורה בקשרי נישואין גם עם משפחת ספורצה. ב-1450 העניק לו דוכס מילאנו, פרנצ'סקו ספורצה, תואר אביר זהב לאות תודה על סיוע משפחת בורומאו בהגנה על העיר.
בראשית המאה ה-16 החלו בני המשפחה לרכוש את האיים הבורומאים, קבוצת איים באגם מאג'ורה שבעמק הפו. על אחד מהאיים הקימו ארמון מפואר.
ב-2004 נישאה צאצאית המשפחה, הנסיכה לויניה בורומאו לתעשיין ג'ון אלקן, נשיא פיאט.
סמל האצולה.
סמל האצולה, כמו סמלים הרלדיים רבים מסוגו, התפתח עם השנים. בראש הסמל מופיעה המלה הלטינית "humilitas" (ענוה) באותיות גותיות.
ה-"capo dell'impero": מציין את מקור המשפחה כתומכי המפלגה הגיבלינית. החדקרן המתבונן אל סמל בית ויסקונטי (נחש זולל נער) נוסף לשלט עם הפיכת ויטליאנו לרוזן ב-1445. הטבעות הבורומאיות המשתלבות הוענקו לפיליפו בורומאו על ידי דוכס מילאנו פרנצ'סקו ספורצה והן מציינות את הקשר בין שלוש המשפחות החזקות במילאנו ויסקונטי, ספורצה ובורומאו, ה"איחוד הבלתי נפרד" (unione inscindibile). אחד הסמלים הבלתי שגרתיים בשלט הוא גמל היושב בתוך סל נצרים. זה היה הסמל שאימץ ויטליאנו כאשר היה עני וחסר כל וביקש שדודו העשיר ג'ובאני יפרוס עליו את חסותו.
השלט מוצג על מספר בנייני מרכזיים במילאנו, על הספרייה האמברוזיאנית (שהוקמה על ידי פדריקו בורומאו) על בניינים בכיכר בורומאו, בקתדרלת מילאנו (שקארלו בורומאו היה בין מכונניה), על כרכוב הגג של ארמון Borromeo d'Adda מן המאה ה-18 ברחוב מנצוני נמצא סמל הטבעות הבורומאיות ובמקומות נוספים.
ביקור אייכמן בארץ ישראל (1937)
ב-2 באוקטובר 1937 הגיע אדולף אייכמן, באותה עת איש המחלקה היהודית באס דה, לביקור בארץ ישראל, יחד עם מפקדו הרברט האגן. השניים עזבו למחרת, משום שלא קיבלו אישור שהייה. בביקורו, שנערך קודם לגיבוש הפתרון הסופי, התכוונו אייכמן והאגן לבדוק הגירת יהודי גרמניה לארץ ישראל, כדרך לסילוקם מגרמניה.
הרקע לביקור.
ההשמדה הכוללת של היהודים לא תוכננה על ידי הנאצים עם עלייתם לשלטון בשנת 1933, אלא הלכה והתגבשה במהלך השנים (ביחד עם החמרת הרדיפות והנוֹגְשׂוֹת) עד שלקראת ובמהלך פלישת הנאצים לברית המועצות החל להתבצע הפתרון הסופי של ההשמדה הכוללת. השלב הראשון, החל ממועד עלייתם של הנאצים לשלטון ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, היה שלב עידוד הגירתם של היהודים מגרמניה. בשלב זה ראו הנאצים את ההגירה לארץ ישראל כאחד הצעדים הראויים להשגת מטרתם לסילוק היהודים מגרמניה. ההיסטוריון שלמה אהרונסון כתב על כך:
ליאופולד פון מילדנשטיין, שעמד בראש המחלקה היהודית (Judenreferent) שהוקמה באס דה, שירות הביטחון של המפלגה הנאצית והאס אס, צידד ברעיון זה ואף ביקר, לפני מינויו כראש המחלקה, בארץ ישראל. בתקופה בה שירת כמנהל המחלקה היהודית הנהיג מילדנשטיין מדיניות של עידוד הגירת היהודים לארץ ישראל, ופיתח קשרים חיוביים עם הארגונים הציוניים. אנשי האס אס הונחו גם הם לעודד את פעילותם של הציונים בתוך הקהילה היהודית, כמועדפים בעיניהם על פני המתבוללים, ובעיקר על פני הסוציאליסטים, בהם ראו הנאצים סכנה אמיתית. גם לאחר שסעיף 4 (1) בחוקי נירנברג, אסר על היהודים להניף את הדגל הגרמני, בא סעיף 4 (2) שהתיר להם להניף דגל ב"צבעים היהודיים", משמע - הדגל הציוני.
לאחר סכסוך עם ראש האס דה, ריינהרד היידריך, בשנת 1936, פוטר מילדנשטיין מתפקידו באס דה. סיבת הפיטורים הייתה דעת הממונים עליו שהגירת היהודים לא התקדמה בקצב מהיר דיו. במקומו נתמנה לעמוד בראש המחלקה היהודית הרברט האגן. עם עזיבתו חל שינוי במדיניות המחלקה, שהתאפיין בפרסום מנשר המזהיר מפני הסכנות הכרוכות בהקמת מדינה יהודית חזקה במזרח התיכון, שנכתב על ידי מומחה אחר לעניינים יהודיים שהצטרף למחלקה – אדולף אייכמן, שעתיד למלא תפקיד מכריע בפתרון הסופי.
באפריל 1936 החל המרד הערבי הגדול, שלדעת הרברט האגן יכולה הייתה להיות לו השפעה על אפשרות היותה של ארץ ישראל יעד להגירה המונית של יהודים מגרמניה. בפברואר 1937 נפגשו האגן ופקודו אייכמן עם יהודי מארץ ישראל בשם פייבל פולקס, במסעדת יינות בשם "Traube" ("פרי הגפן") בגן החיות בברלין. הקשר עם פולקס נוצר באמצעות ד"ר פרנץ רייכרט (Franz Reichert), נציג סוכנות הידיעות הגרמנית בארץ ישראל, ששימש כסוכן של האס דה למידע על הנעשה ביישוב היהודי בארץ. ד"ר רייכרט התרשם שפולקס ממלא תפקיד חשוב בארגון "ההגנה", תיאר אותו בפני הנאצים כבכיר בפיקוד ההגנה והציע להאגן ואייכמן להפגש עמו כדי לעמוד על מצב הדברים בארץ ולשמוע מפיו על עסקה שבה ישולם להם נתח מכספי הסכם ההעברה, והם מצדם יגבירו את זרם העולים לארץ לכדי 50,000 עולים בשנה ויתירו לכל עולה להוציא מגרמניה 1,000 לירות שטרלינג, כדי להשביע את רצון שלטונות המנדט שהעולים יהיו בעלי הון. פולקס הגיע לפגישה בלווית הברון אוטו פון בודלשווינג (Otto von Bodelschwingh), שהיה בעל עסק לחומרי בנין בחיפה אך שימש כסוכן של האס דה למידע על הנעשה בקרב ערביי ארץ ישראל. פולקס שלט היטב בשפה הגרמנית אך העדיף לדבר באנגלית כדי להרוויח זמן למתן תשובות. המתורגמן היה פון בודלשווינג. לאחר שפולקס פירט באוזני שני הנאצים את הצעתו ואמר שההגנה מבקשת להגיע במהירות לרוב יהודי בארץ ישראל, והצהיר, לפי מה שאייכמן יספר בעתיד בחקירתו במשטרת ישראל ובעדותו במשפטו, על נכונות "ההגנה" לפעול למען הביון הגרמני כשם שהיא פועלת עבור הבריטים והצרפתים. בסיום הפגישה נתן להם פולקס רשימה של יהודים שהגרמנים סירבו לאשר את הגירתם, והשניים הודיעו לו כי ישקלו את הצעתו ודרישותיו. בזה תמה הפגישה. בעקבות הפגישה החליטו האגן ואייכמן להגיע אישית לארץ ישראל כדי לעמוד על מצב הדברים בה מכלי ראשון וכן להפגש שנית עם פולקס ולנסות להפגש עם המופתי חאג' אמין אל-חוסייני, מנהיג המרד הערבי. ראש האס דה ריינהרד היידריך נתן את אישורו לביקור.
הביקור שנקטע.
ב-2 באוקטובר 1937 הגיע אדולף אייכמן, יחד עם מפקדו הרברט האגן, בספינה הרומנית "רומניה" שהפליגה מנמל קונסטנצה, לנמל חיפה. הכיסוי לביקור היה שאייכמן הוא עיתונאי מהעיתון ברלינר טאגבלאט (יומון ברלין) והאגן, שהיה אז בן 24, הוא סטודנט.