במרץ 1951 התקיימה אספה של אגודת הרבנים בארצות הברית בה הוקם ביוזמת פועלי אגודת ישראל "קרן השמיטה" לסיוע לכל הקיבוצים החרדיים השומרים שמיטה, שפעלה במקביל ל"קרן השביעית". בין השותפים בארצות הברית היו הרבנים אהרן קוטלר, יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק ואליעזר סילבר. בערב גיוס כספים בארצות הברית הוסבר שמטרת הקרן לממן ציוד חקלאי שתאפשר פרנסה בשמיטה באופן מותר, כולל מחלבות, לולים, טרקטורים, מכונות וחמרי בניין. במקביל, לקראת שנת השמיטה תשי"ב אסף קרן השביעית כסף עבור חקלאים חרדים ומוצרי מזון לחרדים שלא רצו לאכול מתוצרת היתר המכירה.
בשמיטה של תשכ"ו (1966) פרסמה הקרן שהיא תומכת ב-18 קיבוצים ומוסדות של פועלי אגודת ישראל, שכוללים את היישובים: צוריאל, גמזו, שעלבים, זנוח, יסודות, בית חלקיה, בני ראם, חפץ חיים, זבדיאל, תפרח, מבוא מודיעים, יד בנימין ובני עי"ש והמוסדות "שערי אברהם", "כפר אליהו", "בית אברהם", "בית בירנבוים" ו"בית אשר".
לקראת שמיטת תשל"ג (1973) פרסמה קרן השמיטה קול קורא לאיסוף כספים למען 19 היישובים של פועלי אגודת ישראל.
בשנת 1986 אוגדו קרנות הסיוע לחקלאים שומרי שביעית תחת עמותה אחת הקרויה "קרן השביעית", ובצורה זו פועלת הקרן עד היום.
פעילות הקרן כיום.
"קרן השביעית" פעילה כיום כגוף מאוחד, כאשר בנשיאות העמותה עומדים רבנים מכל העדות והחוגים במגזר החרדי: הרב חיים קניבסקי, הרב גרשון אדלשטיין, האדמו"ר מויז'ניץ, האדמו"ר מצאנז, הרב שלום כהן והרב שמעון בעדני.
נשיא קרן השביעית הוא הרב ישראל יצחק מנדלזון (בנו של הרב בנימין מנדלזון המכונה "אב"ד קוממיות ירושלים").יו"ר הקרן הרב בן ציון קוגלר חברי ההנהלה הם: הרב אברהם רובינשטיין, הרב יוסי דייטש, והגאון הרב משה מנדלזון. המנכ"ל הוא: הרב בנימין כהן. הקרן מפרסמת בשנת השמיטה קול קורא עליו חתומים עשרות רבנים הקוראים לציבור לתרום לקרן במטרה לסייע לחקלאים בשנת השמיטה. הקרן פונה בפרסום רחב לתורמים פוטנציאליים בארץ ובעולם ואף מקיימת ערבי התרמה בריכוזים החרדיים בארצות הברית ובאירופה.
מקורות תמיכה נוספים בחקלאים.
בשנת ה'תשע"ד, הקים משרד החקלאות - בראשות השר אורי אריאל - תוכנית חיסכון לחקלאים. המטרה הייתה לעודד חקלאים להפריש חלק מהכנסתם במשך שש השנים לתוכנית החיסכון, שגם המדינה תפריש לתוכה כספים, כך שהחקלאים יוכלו להתפרנס מהקרן בשנה השביעית. קרן השביעית התנגדה לתוכנית זו ממספר טעמים:
משה יוסטמאן
בעל יאוש
איצ'לה
ב. יאושזאהן
בגיסו
קרלו זיגיסמונדו קפצ'ה
סביי
סביני
אנסטסיוס השני (אפיפיור)
אנסטסיוס השני (בלטינית: Anastasius II; מת ב-19 בנובמבר 498) כיהן כאפיפיור מה-24 בנובמבר 496 ועד מותו.
אנסטסיוס השני היה בנו של כומר, וכיום הוא קבור בבזיליקת פטרוס הקדוש.
הוא כיהן במהלך השבר בין הכנסייה המערבית למזרחית. ניסיונו לאחות את הקרע בין הכנסיות, הביא לעלייתו של לאורנטיוס לאחר מותו. בשל כך ספג ביקורת על ידי ראשי הכנסייה באותה עת, ולימים מעשיו זכו לביקורת ב"ליבר פונטיפיקליס". בשל ביקורת זו מיקם אותו דנטה אליגיירי במעגל השישי בתיאור הגיהנום המופיע בספרו "הקומדיה האלוהית", המעגל השמור לכופרים. אולם, חוקרי דנטה מודרניים טוענים שמדובר בטעות, וכי האדם שדנטה התכוון אליו הוא אנסטסיוס הראשון, שהיה באותה תקופה קיסר האימפריה הביזנטית.
אנסטסיוס היה האפיפיור השני במהלך 500 השנים הראשונות של הכנסייה, אשר לא הוכר כקדוש נוצרי (הראשון היה האפיפיור ליבריוס).
אידר
4 הליחות
קאטס
סימפליכיוס
Hitman (סדרת אלבומי מוזיקת הדאנס)
Les biches
"Les Biches" (צרפתית: האיילות) הוא סרט צרפתי משנת 1968 בבימויו של קלוד שברול. הסרט, שהוא מלודרמת מתח, מתאר משולש רומנטי בין גבר ושתי נשים המקיימות גם יחסים לסביים. בישראל הופץ הסרט ב-1968 תחת השם "אהבת נשים". עם יציאתו לאור נחשב הסרט לנועז בעקבות היותו בין הסרטים הראשונים שהתייחסו לנושא הלסביות. המבקר האמריקאי, וינסנט קנבי, תיאר את הסרט כאחד משורת סרטיו של שברול שהם "תרגילים שנונים ופרוורטיים, סוחפים ביופיים, העוסקים באהבה, רצח, אשמה ופיצוי".
תקציר העלילה.
פרדריק (סטפאן אודראן), אישה בעלת אמצעים, פוגשת על גשר בפריז צעירה חידתית בשם Why (ז'קלין ססאר) בעת שזו מציירת על המדרכה. היא מפתה אותה בעת שזו רוחצת באמבטיה בדירתה של פרדריק ומאוחר יותר משכנעת את הצעירה לנסוע איתה לאחוזתה בריביירה ולהישאר עמה שם. באחוזה נמצאים גם המבשלת ושני ברנשים צבעוניים (כנראה הומוסקסואלים) שמסייעים בעבודות הבית ומבדרים את הנשים. אל תוך האידיליה הזו נכנס האדריכל פול (ז'אן-לואי טרנטיניאן) המפתה את Why ובהמשך קושר רומן גם עם פרדריק אכולת הקנאה. המתח בין הדמויות הולך ועולה עד לסיום הטרגי.
ביקורת.
רוב המבקרים שיבחו את הבמאי על יצירת סרט מהוקצע ואלגנטי היוצר אווירה קרירה ודקדנטית. המבקר אורי קליין מזהה סרט זה כראשון בסדרת יצירות קולנועיות מעולות שביים שברול בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70. לעומתו, הגדיר זאב רב-נוף את הסרט בעת הקרנתו בישראל (1968) כ"לא חשוב" ועל אף שכתב בביקורתו: "שאברול מביים בקרירות אלגנטית, ביופי צבעוני מלוטש וחסר תאווה, עם מנות של הומור מחושבות היטב.", הוא תוקף את הבמאי על התסריט הבלתי אפשרי, כיוון שלטענתו, כל המשברים שבחלקו השני של הסרט אינם סבירים והגיוניים מבחינת אפיונן המוקדם של הדמויות הראשיות. ביקורת אחרת רואה את הסרט כדרמה פסיכולוגית ולא כסרט מתח, שבו יותר מכל, נחשפות דמויות שכבת הבורגנות הצרפתית כחסרות נשמה וכריקניות, דבר שאינו הופך אותן למעניינות יותר. עזריה רפפורט מזהה ככוונתו המרכזית של הבמאי את הוקעת אורח החיים הנהנתני והריקני של הבוהמה הבורגנית.
שברול עצמו ראה בסרט חלק מתהליך בקריירה שלו בו עבר מסרטים הממוקדים בדמויות הגבריות אותם ביים בתחילת הקריירה שלו כבמאי, לסרטים המתמקדים בדמויות הנשיות.
הביקורת שיבחה במיוחד את משחקה של סטפאן אודראן (אשתו של שברול באותה עת ששיחקה בכמה מסרטיו). היא זכתה על משחקה בסרט בפרס "דוב הכסף" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-1968.
אורן קפריסאי
אורן קפריסאי (שם מדעי: Pinus brutia) הוא מין עץ מחטני ממשפחת האורניים, הקרוב למינים אורן ירושלים ואורן קנרי.
תפוצה.
העץ גדל בגבהים נמוכים של עד 600 מטר אם כי בדרום תפוצתו ניתן למצוא אותו בגבהים של עד 1,200 מטר.
מרבית תפוצתו של האורן היא בטורקיה, אם כי ניתן למצוא אותו גם באיים האגאיים המזרחיים, בקפריסין, בחצי האי קרים, באיראן, בגאורגיה ובאזורים במערב סוריה, לבנון ובישראל. שמו העברי הוא אורן קפריסאי, אף כי השם המקובל בשפות רבות בעולם הוא אורן טורקי.
מאפיינים.
זהו עץ בינוני בגובהו המגיע לגובה של 20–35 מ', והיקף גזעו אינו עולה על מטר אחד.
העלים המחטניים מופיעים בזוגות, אורכם 10–16 סנטימטר וצבעם ירוק בהיר. האצטרובלים כבדים וקשים, אורכם 6–11 סנטימטר ורוחבם 4–5 סנטימטר כאשר האצטרובל סגור. זמן ההבשלה של האצטרובל הוא 24 חודשים, והוא נפתח בהדרגה במשך כשנה-שנתיים. הזרעים מופצים על ידי הרוח.
שימושים.
האורן משמש כעץ לבנייה ונגרות הן באזור הגידול הטבעי והן באזורים החורגים מאזור תפוצתו הטבעי, כגון פקיסטן. כמו כן, הוא משמש כצמח נוי במיוחד באזורים בעלי אקלים יבש כגון קליפורניה ואריזונה.
בישראל מגדלים אותו כעץ נוי בגנים ובמיוחד בחורשות הקרן הקיימת, מאז התגלה כי הוא עמיד יותר מאורן ירושלים לפגעי טוואי התהלוכה.
צעדת הנגב
צעדת הנגב היא צעדה ספורטיבית עממית שהתקיימה החל משנות ה-60 של המאה ה-20 בנגב. היא יצאה ממקומות יישוב שונים לכיוון באר שבע, ולאחר מכן גם למקומות נוספים בנגב.
היסטוריה.
הצעדה נוסדה ביוזמתו של המהנדס מאיר כץ ואורגנה על ידי "הפועל" כאחת מפעילויות הספורט העממיות שלו, יחד עם צליחת הכנרת ומרוץ הקפת התבור. הצעדה התקיימה לראשונה בשנת 1962. החל מהשנה השנייה התקיימה הצעדה בשני מסלולים, מסלול ארוך של בין 30–40 קילומטר למבוגרים, ומסלול קצר של כ-15 קילומטר לנוער. ברוב השנים התקיים המסלול הארוך למבוגרים בלילה והמסלול הקצר התקיים ביום. הצעדה הוזנקה מדימונה (1962, 1967), ערד (1963), משאבי שדה (1964), ירוחם (1965), אופקים (1969, 1973, 1977), שדרות (1966) ובית קמה (1970).
במרץ 1968, לאחר מלחמת ששת הימים, יצאה הצעדה מחברון. ראש עירית באר שבע, אליהו נאוי אמר שהצעדה נועדה להדק את הקשר בין חברון לבאר שבע והדרך תישאר פתוחה לתמיד.
בצעדת הנוער השתתפו לרוב 1,000-800 בני נוער ובצעדת הבוגרים השתתפו לרוב 2,500-1,500 צועדים, אולם בשנת 1965 נרשמו לצעדה 3,500 צועדים. בשנה זו גם הגיע דוד בן-גוריון לנקודת הזינוק בירוחם לברך את הצועדים. בשנת 1967 הגיעו לצעדה מעל 10,000 צועדים, חלקם ברכבת מיוחדת מתל אביב לדימונה. בשנת 1971 הצעדה התקיימה משדה בוקר למצפה רמון ובפעם הראשונה לא הסתיימה בבאר שבע. בשנת 1972 שוב התקיימה הצעדה מחוץ לבאר שבע, הפעם מערד למצדה.
הצעדה בשנת 1967 הופרעה כאשר ב-2:30 לפנות בוקר, שעה וחצי לאחר הזינוק, החל גשם זלעפות שנמשך עד הבוקר. כך גם הצעדה של 1970 התקיימה במזג אוויר סוער. בשנת 1972 מת נער במהלך הצעדה, ככל הנראה ממאמץ יתר.
בשלוש השנים הראשונות התקיימה צעדת הנגב בליל שבת, אולם לבקשת גורמים דתיים הוחלט להעביר את הצעדה לימי חול ובשנה הרביעית היא התקיימה בליל פורים. בשנת 1967 התקיימה הצעדה במוצאי שבת ובשנת 1969 היא התקיימה בחול המועד פסח. בשנים 1970–1973 התקיימה הצעדה ביום פורים.