בבחירות 5 ביוני 2011 כבר התוצאות הראשונות הצביעו על כך שמפלגתו של פאסוש קואליו זכתה ב-40% מהקולות. ב-15 ביוני 2011 התמנה ראש ממשלה על ידי הנשיא אניבל קבאקו סילבה והרכיב מיד ממשלת קואליציה יחד עם המרכז הדמוקרטי וסוציאלי – המפלגה העממית CDS-PP. ממשלתו מונה רק 11 שרים, מתוכם 4 עצמאיים – כולל שר המדינה ושר החוץ פאולו פורטאש ושר האוצר.
לממשלתו הייתה רוב מוחלט של 132 מתוך 230 חברי הפרלמנט הפורטוגלי. בכניסתו לתפקיד העדיף פאסוש קואליו שלא לעבור לגור במשכן הרשמי של ראש ממשלת פורטוגל, אלא להישאר לגור בביתו.
ב-3 במרץ 2012 פאסוש קואליו נבחר שוב, כמועמד יחיד, ליושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בכניסתו לתפקיד הודיע פאסוש רואליו על צעדי צנע על מנת להוציא את פורטוגל מן המשבר הכלכלי.
על מנת ליישם את תוכנית ההצלה שהומלצה על ידי האיחוד האירופי וקרן המטבע הבינלאומית ביצעה ממשלתו קיצוצים בתקציב הבריאות, החינוך והרווחה. נערכה רפורמת המנהל המקומי. בוטלו 18 מועצות ברחבי המדינה ומספר גדול של פרגזיות (מספרן הופחת מ-4,261 ל-3,091). בוצעו פיטורים של עובדים בשירות הציבורי וקיצוצים בשכרם. הופרטו מוסדות, חברות וקרנות ממשלתיים. הועלה מס הערך המוסף.
שונו תאריכיהם של כמה חגים ציבוריים שהועברו לימי שני או ליום שישי כדי להימנע מהארכת ימי השבתון של הבנקים בסופי השבוע. הופחתו תקופות תשלומי דמי האבטלה ושונו כללי תשלומם.
קוצצו פריבילגיות של חברת פורטוגל טלקום. הוקם הבנק הפורטוגזי לפיתוח והופרטה חברת התעופה TAP. הונהגו אגרות חדשות לכבישים מהירים והושהתה התוכנית לבניית קו הרכבת המהירה ליסבון-מדריד.
נערכה רפורמה של רשויות הרגולציה שהפכו לעצמאיות, כשתהליך מינוי ראשיהן נעשה בהשתתפות הממשלה, הפרלמנט והנשיא.
נערכו רפורמות בתקשורת – בסוכנות החדשות, רשות השידור וערוצי הטלוויזיה.
בשנת 2013 התקיימו במדינה הפגנות המוניות נגד תוכניות הצנע של הממשלה.
הקואליציה בראשותו איבדה את הרוב בפרלמנט בבחירות בשנת 2015 ופאסוש קואליו נאלץ להרכיב ממשלת מיעוט. עם זאת כעבור חודש הופל על ידי האופוזיציה בהצבעת אי אמון נגד תוכנית הממשלה.
לפיכך הוא סיים את תפקידו ב-26 בנובמבר 2015.
פעילותו האקדמית.
אחרי סוף כהונתו כראש הממשלה הוא מלמד במכון הגבוה למדעי חברה ומדינה של אוניברסיטת ליסבון ובאוניברסיטת לוזיאדה.
חיים פרטיים.
פאסוש קואליו גר במסאמה, יישוב קהילתי במחוז סינטרה בליסבון רבתי. היה נשוי לפטימה פדיניה (שהייתה זמרת בהרכב הבנות "דוסה") ולהם שתי בנות. מנישואיו השניים עם לאורה פריירה, פיזיותרפיסטית בת למסטיסים מביסאו, נולדה לו בת נוספת. אשתו השנייה נפטרה מסרטן בשנת 2020 אחרי ארבע שנות מאבק במחלה.
פאסוש קואליו יודע גם צרפתית ואנגלית.
הוא למד פיתוח קול וכבריטון שר אריות מאופרות.
רשיד א-דין המדאני
רשיד א-דין פזלאללה המדאני (בפרסית: رشیدالدین فضل‌الله همدانی; 1247–1318) הידוע בכינויו רשיד א-דין טביב (رشیدالدین طبیب) היה רופא, מדינאי והיסטוריון פרסי ששירת את השושלת האילח'אנית המונגולית. המדאני נולד וחי כיהודי עד שהמיר את דתו לאסלאם בסביבות גיל שלושים. הוא נחשב לאחד מגדולי ההיסטוריונים והמדינאים הפרסים בימי הביניים.
חיבורו הידוע ביותר הוא ספרו הגדול "ג'אמע א-תוואריח'" (جامع ‌التواریخ; "קובץ הכרוניקות"), העוסק בתולדות העולם ועמיו השונים ומהווה מקור היסטורי ראשון במעלה לתולדות השושלות המונגוליות בימי הביניים.
קורות חיים.
רשיד נולד בסביבות שנת 1247 למשפחה יהודית בעיר המדאן. לא רבות ידוע על ילדותו ונעוריו. אביו היה רוקח והוא עצמו קיבל השכלה ברפואה. באחד מתפקידיו הראשונים הוא שירת כרופא בחצרו של השליט אבקא ח'אן ששלט בשנים 1265-1282.
בסביבות גיל 30, מסיבות שהיו כנראה הן אישיות והן מקצועיות, רשיד המיר את דתו לאסלאם. כתוצאה מכך בכתבים אילח'אניים התחלף כינויו מ"רשיד א-דוולה" (א-דוולה - "המדינה") ל"רשיד א-דין" (א-דין - "האמונה") וכך קיבל את השם בו הוא מוכר עד היום. יריביו המשיכו להשתמש במוצאו היהודי בשביל לתקוף אותו אף לאחר שהמיר את דתו, וכך נשמר המידע על מוצאו היהודי בטקסטים מהתקופה.
בשנת 1292 התמנה רשיד א-דין לסגן הווזיר הגדול תחת השליט האילח'אני מחמוד ע'אזאן . לאחר נפילתו של הווזיר הגדול שתחתיו עבד, הוא עבר להיות מזוהה עם וזיר אחר בחצר האילח'אנית. למרות שהוא מעולם לא נשא משרת וזיר לבדו, הוא היה דמות רבת-עוצמה בחצר האילח'אנית תחת השליטים האילח'אניים השונים והצליח לשרוד מאבקי כוח פנימיים רבים. הוא נחשב לאחראי הראשי לרפורמות שהונהגו תחת השליט מחמוד גאזאן. בעזרת ההון הרב שלו הוא בנה רבעים חדשים בערים תבריז וסולטאנייה, והיה האחראי לבנייתם של מדרסות, מבני דת צופיים ותחנות דרך לשיירות סוחרים.
בשנת 1318 הצליחו יריביו של רשיד א-דין לטפול עליו את אשמת ההתנקשות בשליט מוחמד ח'דאבנדה אלג'איתו (محمد خدابنده الجایتو) . בעקבות זאת הוא הוצא להורג באותה שנה ביחד עם בניו.
הגינוי כלפי רשיד א-דין בגין מוצאו היהודי המשיך גם לאחר מותו. כמאה שנה לאחר הוצאתו להורג, המושל המוסלמי של תבריז החליט להוציא את שרידי גופתו של רשיד א-דין מהמאוזוליאום שנבנה עבורו בחייו, והורה להעביר את שרידי גופתו לקבורה בבית קברות יהודי.
כתביו.
בדומה למלומדים גדולים אחרים בני זמנו, רשיד א-דין עסק במהלך חייו בתחומים רבים של הידע האנושי, ובהם רפואה, היסטוריה, תאולוגיה, בוטניקה וזואולוגיה. הוא כתב מאמרים וספרים בנושאים שונים, ועשה מאמץ מיוחד לשמר אותם על ידי יצירת העתקים מהם הן בפרסית והן בערבית.
ספרו החשוב ביותר הוא "ג'אמע א-תוואריח'" (جامع‌التواریخ; "קובץ הכרוניקות") , העוסק בתולדות העולם ועמיו השונים מבריאת העולם ועד ימיו. חשיבותו הגדולה של הספר, שחלקים גדולים ממנו השתמרו עד ימינו, היא כמקור היסטורי לתולדות השושלות המונגוליות בימי הביניים ובמיוחד השושלת האילח'אנית, אותה הכיר רשיד א-דין היטב.
רשיד אל-דין המדאני
רשיד א-דין
רשיד אלדין טביב
הקרבת קרבנות
הקרבת קורבנות
עשבי מרפא
סולימאן חיים
סולֵימאן חיים (גם: סלימאן חיים; בפרסית: سلیمان حییم; תעתיקים: Soleiman Haïm; Sulayman Hayyim; 1887 – 14 בפברואר 1970) היה מילונאי, מחזאי ומתרגם יהודי-איראני. זכה לכינויים "אסתאד כלאם" ("אדון המילים") ו"אבי המילונאות הדו-לשונית של איראן" עבור סדרת המילונים הדו-לשוניים שלו של השפה הפרסית: מילון פרסי–צרפתי, מילון פרסי–עברי ומילון פרסי–אנגלי, שהוא עד היום המילון הסטנדרטי מסוגו.
קורות חייו.
סולימאן חיים נולד בשנת 1887 בטהראן להורים שהיגרו לשם משיראז. הוא גדל בתנאים כלכליים קשים. בילדותו קיבל חינוך יהודי מסורתי בתלמוד תורה ולאחר מכן בבית ספר נוצרי-מיסיונרי בשם "נור". בשנת 1906 החל ללמוד בקולג' האמריקאי של טהראן (שנוהל אף הוא בידי מיסיונרים פרסביטריאנים) והצטיין במקצועות שפות וספרות. מעט לאחר שהשלים את לימודיו, החל בעצמו ללמד אנגלית בקולג' האמריקאי.
בהשפעת המיסיונרים, נמשך לתקופה קצרה בנעוריו לנצרות, אך בהשפעת רבי חיים מורה (1872–1942) דבק ביהדותו ובהמשך אף הפך להיות מעורב בענייני הקהילה היהודית ופעיל למען הציונות, וכך נותר כל חייו. בשנת 1913 בנה את בית הכנסת חיים במרכז טהראן.
חיים עבד כמתרגם עבור חברת הנפט האנגלו-איראנית עד הלאמתה בידי הממשל האיראני בשנת 1951, אז הפך למנהל ענף הרכש של החברה. לאורך כל אותה תקופה הוא עסק באדיקות בחיבור מילונים פרסיים דו-לשוניים: פרסי–אנגלי, אנגלי–פרסי, פרסי–צרפתי, צרפתי–פרסי ועברי–פרסי. לצורך חיבור המילונים הוא הסתייע באחים יצחק ויהודה ברוכים. מילוניו של סולימאן חיים יצאו מחדש במהדורות רבות, בפרט המילון הפרסי-אנגלי, שהוא הגדול מביניהם, ונותרו מילונים סטנדרטיים ובני-סמכא עד ימינו. המילונים ידועים בשמם הקיבוצי "פרהנג חיים" (فرهنگ حییم; 'מילון חיים'). המילון העברי–פרסי יצא לאור בירושלים בשנת 1966, ושוב במהדורה חדשה בשנת 1980, והיה המילון העברי-פרסי המודרני הראשון. במשך שנת הדפסת המילון (1965-66) גר חיים בישראל על מנת לעסוק בעריכת המילון ובהגהתו. את ההצעה לחיבור המילון העלה לראשונה בפני חיים נשיא מדינת ישראל לשעבר יצחק בן-צבי, והוא נועד בעיקר לעולים חדשים מאיראן. חיים שקד גם על חיבור מילון פרסי–עברי, אך לא הספיק לפרסמו.
מלבד פועלו כמילונאי, הוא חיבר מספר מחזות בפרסית שהוצגו בידי להקות של צעירים יהודים בקרב הקהילות השונות של איראן בשנת 1921 ושוב בשנים 1941–1946. מחזותיו התבססו בעיקר על יצירותיהם של המשוררים היהודים-הפרסים מולאנא שאהין ועמראני, הגדולים שבמשוררי יהודי פרס מימי הביניים המאוחרים, ועסקו בסיפורי התנ"ך. בין מחזותיו: "ארדשיר ואסתר", "רות ונעמי" ו"יוסף וזוליכה". בנוסף, הוא חיבר ספר שקיבץ משלים פרסיים לצד תרגומם לאנגלית. הוא גם חיבר ותרגם ערכים אנציקלופדיים בנושאי יהדות ויהודי איראן עבור האנציקלופדיה הפרסית וחיבר שירה פרסית, שאותה פרסם מעל דפי עיתונים יהודיים-איראניים כגון "הגאולה" (1920–1923), "החיים" (1922–1926), "העולם היהודי" (عالم یهود; 1945–1947) ו"סיני" (1949–1950).
סולימאן חיים נפטר בטהראן בשנת 1970, בגיל 83. הוא היה נשוי ואב לשישה ילדים.
סולימן חיים
מגם
אליפות וימבלדון 1931
אליפות וימבלדון 1931 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-22 ביוני והסתיימה ב-3 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.