תאובלד בהם עסק בין היתר גם בייצור חלילים. הוא הכיר את בעיותיו של החליל, והחל לפעול על מנת לשפר אותו. ראשית כל הוא עסק בשכלול מנגנון האיצבוע. בהם טען שלא ייתכן שמיקומם של החורים וגודלם ייקבעו על פי יכולותיו הפיזיולוגיות הטבעיות של הנגן. הוא טען שיש למקם את החורים אך ורק במיקום האקוסטי הנכון ביותר, ולחשוב על פתרונות על מנת שתהיה אפשרות לכסות את כולם, בכל שילוב אפשרי.
בהם חישב את הגודל המדויק והאולטימטיבי של כל חור, ואת המרחק שלו מן החורים האחרים, על מנת ליצור סולם מכוונן ככל הניתן. לחורים הללו הוא התאים שסתומים עם טבעות (קלפות) שהיו גדולים מספיק (עד אז החורים היו קטנים מאוד, והתאימו לכיסוי ע”י האצבעות). לאחר מכן הוא חשב על כמה וכמה דרכים ופתרונות על מנת ליצור את מערכת האיצבוע האולטימטיבית, ויצירת מנגנון שבעזרתו ניתן יהיה ליצור כל קומבינציה אפשרית בין השסתומים ב-9 אצבעות בלבד, ובהפחתה משמעותית של מספר המנופים והשסתומים. מנגנון זה נקרא מנגנון-בהם, והוא משמש באופן חלקי גם באבוב וגם בקלרינט המודרניים.
המהפכה הראשונה הגיעה בשנת 1832, בה הוצג לראשונה חליל זה, ונרשם עליו פטנט שהיה פופולרי בארצות מסוימות באירופה. בשנים שלאחר מכן הלך בהם ללמוד אקוסטיקה באוניברסיטת מינכן (שם הוא חי). מסקנותיו מלימודים אלו הובילו לעיצובו של החליל המודרני שמוכר לנו היום.
אחד ההבדלים הראשונים ששמים לב אליהם הוא שהחלילים עד בהם היו עשויים מעץ, והחלילים אחרי בהם הם ממתכת. דבר זה אינו מדויק כלל. כבר בראשית המאה ה-19 נעשו ניסיונות ליצירת חלילים ממתכת, אך מאחר שהחלילים עצמם לא היו מוצלחים, הרעיון של יצירת חליל ממתכת לא תפס. ידוע שעוד לפני החליל של 1832 עסק בהם בניסיונות של חלילי מתכת, מאחר שהוא היה צורף בזהב ובכסף. לבהם עצמו לא הייתה העדפה מכרעת בנוגע לשאלת העץ או המתכת. החליל המודרני יוצר גם בגרסת המתכת וגם בגרסת העץ, ובשניהם השתמש בהם (הוא אישית העדיף רוב הזמן לנגן על חליל שעשוי מעץ).
המודל של 1847.
בהם שינה כמה דברים מהותיים במבנהו של החליל ובפרופורציות שלו. קודם כל הוא תמה על כך שמאמצע המאה ה-17 ועד המאה ה-19 אף אחד לא חשב להחליף את צורת הקונוס של החליל. החליל בצורתו המוקדמת הוא עבה בקצה העליון (של הפיה), והולך ומיצר לקראת הקצה הפתוח (הרגל). בהם שינה צורה זו. הוא קבע כי גוף החליל יהיה גליל מושלם – כלומר, החלק שהחל מאמצע הראש, ועד לקצה הפתוח יהיה בעל קוטר זהה. עוד הוא קבע כי החלק העליון, החל מן הקצה הסגור (הפקק) ועד לאמצע הראש יהיה בצורת קונוס מתרחב, כלומר ההפך מצורת החליל הישן. עוד הוא קבע, כי קוטרו של החלק הצילנדרי הוא צר מדי, ועליו להיות רחב יותר. את הקוטר האידיאלי הוא קבע על 1.7 ס”מ. בהם המשיך לשנות את הגודל של החורים, עד להגיע למצב האידיאלי. הוא קבע כי החליל מצלצל במיטבו כאשר החורים הולכים ומתרחבים ככל שמתקרבים לקצה הפתוח של החליל. עלויות הייצור של חליל כזה הן גבוהות מאוד, ולכן בהם קבע סטנדרט של 3 גדלים של חורים: שלושת החורים העליונים יהיו קטנים, שאר החורים שעל גוף החליל יהיו גדולים, והחורים שעל הרגל יהיו גדולים מאוד. בהם גם שיפר את החור שאליו נושפים, ויצר פייה מוגבהת ומעוצבת בצורה נוחה יותר לשפתיים. כמו כן הוא שינה את צורת חור הנשיפה מחור עגול-אלפטי לחור שהוא ישר בשתי הדפנות הארוכות, והולך ומתעגל בדפנות הקצרות והצדיות (חשוב לציין כי מידת האלפטיות היא עדיין לא קבועה כיום, וכי לכל חלילן יש ההעדפות שלו). בהם עיצב עוד פרופורציות רבות וערך שינויים קטנים בכוונון. כך, בשנת 1847, לאחר עבודה רבה ומאומצת, הצליח בהם, לגמרי לבדו, ליצור את החליל המודרני יש מאין. החליל הוצג באופן רשמי בלונדון בשנת 1851, ומאז ועד היום החליל הוא כמעט אותו חליל, למעט שדרוגים קטנים שהוסיפו חברות ייצור החלילים לאורך השנים.
עד שנות ה-60 של המאה ה-20 המודל של בהם לא שונה כמעט כלל. אלברט קופר וקבוצת חלילנים אנגליים עמדו על כמה בעיות באינטונציה של החליל, והחלו להתאים אותו לסטנדרט של A=440hz (בעוד שהחלילים עד אז היו מכווננים על פי A=435). כיום מרבית החלילים מיוצרים על פי הסטנדרט של קופר.
פיסול רומנסקי
פיסול רומנסקי (באנגלית: Romanesque; בצרפתית: Romane) הוא שמו של סגנון פיסול שהתקיים באירופה החל מן המאה ה-11 למאה ה-13 לספירה. סגנון פיסול זה היה קשור באופן הדוק אל האדריכלות הרומנסקית, בהיותו מקור העיטור המרכזי של מבני הציבור ובייחוד מבני הכנסיות.
ראשית הפיסול הרומנסקי.
עד המאה ה-11 שלט ברחבי אירופה סגנון הפיסול הביזנטי. למרות שהאמנות הביזנטית שאבה את השראתה מן הפיסול הקלאסי, ובייחוד מן הפיסול הרומי, עד לתחילת האלף השני הטשטשו השפעות אלו לטובת יצירה בסכימות תיאור קבועות שנוסחו על ידי הממסד הכנסייתי ובסגנון תיאור שטוח וסמלי. בנוסף, החלו לחלחל לתרבות הנוצרית השפעות שנבעו מן הגידול באוכלוסייה והתפשטותה למקומות במזרח ובמערבה של אירופה. בין המרכזים העיקריים שהתקיימו בתקופה זו יש לציין את ספרד של תקופת הרקונקיסטה ואזורים בצרפת תחת שלטון השושלת הקאפטינגית. אתרי פולחן נוצריים רבים החלו לקום סביב "דרך סנטיאגו", שמה של דרכי העלייה לרגל הרבים המובילים אל קבר השליח יעקב בן זַבדַי בעיר סנטיאגו דה קומפוסטלה שבמחוז גליסיה בצפון-מערב ספרד, שעל פי האמונה העממית ארונו הופיע במקום לאחר שעלה מתך הים.
דוגמה להשפעות חוץ ממסדיות אלו ניתן ניתן למצוא בפסל פואה הקדושה (Ste. Foy) שנמצא בקונוק (Conques). הפסל משמש כתיבת שרידים של מרטירית נוצרייה שנהרגה כילדה חושף את השפעתן של אמונות עממיות. ראשו של הפסל מאזכר פיסול רומי-ביזנטי ואילו הגוף, המתואר יושב על כס, מעוטר בתכשיטים ובאבנים יקרות המסמלים את אהבתה של הקדושה לתכשיטים. דוגמה נוספת לפיסול רומנסקי מוקדם ניתן למצוא בפסל ישו הצלוב המכונה "צלב גרו" ("Gerokreuz") הניצב בקתדרלת קלן ומתוארך לתקופה שבין השנים 970–976. בתקופת הבארוק הותקן הפסל על גבי צלב והילה (Aureola), העשויים אף הם מעץ. דמותו של ישו, שפוסלה בגודל טבעי, מציגה חדשנות בעיצוב בתנוחת הגוף המאופיין בהרכנה של הראש, בפיתול של הגוף ובגבהים השונים של ידיו הצלובות.
מבין המקומות הבודדים בו נשמרה במסגרת הפיסול הביזנטי זיקה מסוימת למסורת של הפיסול הקלאסי הייתה בפיסול תבליטים על גבי כותרות עמודים. הגורם המרכזי לעניין המחודש בפיסול הקלאסי היה השגשוג שבאדריכלות התקופה. תעשיית הבנייה שצמחה בתקופה זו עוררה את העניין המחודש במודל הפיסול שהציגו שריד האדריכלות והפיסול הקלאסיים. מקורות השפעה נוספים של הפיסול הרומנסקי היו סרקופאגים גאלים-רומיים ומצבות קבורה מתקופת השושלת המרובינגית.
בראשית המאה ה-11 מתחילים להופיע בדרום ובמערבה של צרפת, וכן במקומות מסוימים בספרד ביטויים פיגורטיביים פיסוליים ראשונים, ששולבו על גבי תבליטי כותרות העמודים. דימויים אלו הציגו מגוון של חיות ומפלצות שונות. בנוסף, החלו להופיע גם תיאורי דמויות שלא נועדו לפולחן ולהערצה דתית. הן גם היו חסרות את הקישור לאיקונוגרפיה של הברית הישנה והחדשה. דמויות אלו עוצבו תוך הדגשת האופי החילוני שלהן על ידי תנוחת הגוף (למשל תיאור הגוף בפרופיל) ובסגנון תיאור אקספרסיבי. בכותרת עמוד מכנסיית סן פילברט בטורנוס (Saint-Philibert de Tournus Abbey), המתוארכת לתחילת המאה ה-11, מופיעה דיוקן של דמות גרוטסקית המעוצבת בקווים חופשיים וסכימאטיים. עיצב השיער של הדמות מעיד על השפעה של דיוקנאות מן התקופה הרומית המאוחרת. בכותרת אחרת, מקתדרלת סן בנין בדיז'ון (Cathédrale Saint-Bénigne de Dijon), מופיע דמות אנושית, חסרת סממנים דתיים הנתונה בתוך מסגרת דקורטיבית צמחית. למרות העיצוב הסכימאטי של הדמות, וראשה המוגדל, פניה של הדמות כמעט חסרות הבעה.
חידוש מסורת הבנייה והפיסול.
עד לתחילת הופעתו של סגנון הבנייה הרומנסקי נבנו רוב הכנסיות תוך שימוש בעץ כחומר גלם עיקרי לחיפוי המבנים. אולם, היקף בניית הכנסיות והקתדרלות ברחבי אירופה היוותה זרז ליצירתם של חידושים טכנולוגיים וארגוניים שונים, שבראשם עמד חידוש הבנייה בקמרונות אבן. לצד החידושים הטכנולוגיים מופיעות עדויות שונות המתארות את הירתמותם של עולי הרגל עצמם להעברתם של חומרי בניין עבור הכנסיות. במכתב שכתב האב חיימון משארטר בשנת 1145, מתוארים עולי הרגל המצטיידים באבני גיר בדרכם לכנסייה. בתיאור ספרותי המתייחס לבניית כנסיית וזלה, מתוארות נשות האצולה המעבירות באישון הלילה חומרי גלם לבנייה הכנסייה: "רואה אני מרחוק את הגבירה על סוסה, ומשרתותיה הפרטיות הבתולות, אשר באו מלאות חול וחבילות, עד כדי כך שלא יכלו לעלות ברגל אלה בכאב.
יחד עם זאת, מלאכת הבנייה והגילוף הופקדו בידי קבוצות של בנאים שעברו בין אתרי הבנייה השונים. היו אלה פועלים במעמד חברתי ייחודי. הם אמנם לא היו שייכים אל הממסד הכנסייתי, אולם עיסוקם והיותם קבוצה מאורגנת חיזקו את מעמדם האישי והותירה להם, בתוך מסגרת העיצוב הטיפולוגית, עיצוב ובו שולבו גם האמונות האישיות והעממיות שלהם.
אשפוז כפוי
אשפוז כפוי הוא השימוש באמצעים חוקיים, שהם חלק ממערכת החקיקה בתחום בריאות הנפש, לצורך אשפוזו של אדם במוסד לבריאות הנפש, או במחלקה פסיכיאטרית, בניגוד לרצונו. זאת לשם מתן תרופות וטיפולים למשך זמן מסוים במסגרת בית החולים.