בספרו "אילי מלחמה: האגודות הסיניות החדשות - המאפיה החדשה" משנת 1988 תיאר פוזנר את כוחן העצום של כנופיות צעירים ממוצא סיני השולטות מ"משולש הזהב", משולש הגבולות שבין בורמה, לאוס ותאילנד, על המסחר העולמי בסם הרואין ועל כוחן הגובר בארצות הברית מחוף לחוף.
לוחמה ביולוגית.
ספרו "רוצחים-ביולוגיים" משנת 1989, איננו ספר תיעודי כי אם רומן מתח עתידני. בספר מתואר כיצד אנשי הקה גה בה פושטים על תחנה של ה-CIA בלונדון ומשתלטים על אמצעי לוחמה ביולוגית שהיו בה, ומתכוונים להפעילם כנגד ארצות הברית.
המתמודד העצמאי.
בספרו "האזרח פרו: חייו ותקופתו" משנת 1996, כתב פוזנר מחקר מקיף על חייו האישים, העסקיים והפוליטיים של רוס פרו, המיליארדר שניסה לחרוג מן השיטה הדו-מפלגתית האמריקאית והתמודד על משרת נשיא ארצות הברית, פעמיים כמועמד עצמאי, במערכות הבחירות של 1992 ו-1996.
רצח גזעני.
בספרו "הריגת החלום: ג'יימס ארל ריי ורצח מרטין לותר קינג" משנת 1998 הפריך פוזנר תאוריית קונספירציה שפרחה בארצות הברית מאז רצח המנהיג השחור מרטין לותר קינג ב-4 באפריל 1968, כי מאחורי הרוצח שנתפס והורשע, ג'יימס ארל ריי, עמדו שולחים אלמונים. בעקבות מחקר מפורט של מקורות וראיות טען פוזנר בספרו כי ריי פעל לבדו ולא היה "פתי" תמים שהופלל, וכי מאחורי הרצח לא עמדה שום קונספירציה. עד למותו בשנת 1998 טען ריי כי הוא פעל על פי פקודות של אדם מסתורי ששמו "ראול". פוזנר צייר תמונה אחרת, בהראותו כי ריי היה פושע ושקרן כרוני כל ימיו. העובדות שחשף פוזנר בספרו הפריכו את שקריו של ריי והשמיטו את הבסיס מתאוריות הקונספירציה.
פיגועי 11 בספטמבר 2001.
בספרו "בעת שאמריקה נמה את שנתה", שראה אור בשנת 2003 דן פוזנר בקשר של ארגון אל-קאעידה לבצע את התקפות הטרור הגדולות על ארצות הברית. בספר טען פוזנר כי לאיש משפחת המלוכה הסעודית, הנסיך אחמד בן סלמאן בן עבדול עזיז אל סעוד, היו קשרים עם אל-קאעידה והיה לו מידע מוקדם על פיגועי 11 בספטמבר. משפחת המלוכה הכחישה את טענותיו של פוזנר ביחס לנסיך.
תעשיית המוזיקה האמריקאית.
בספרו "מוטאון": מוזיקה, כסף, מין וכוח" משנת 2003, חקר פוזנר לראשונה נושא שאיננו היסטורי או מדיני, אלא נושא חברתי, המוזיקה, מן ההיבט הכלכלי והאישי של היוצרים. "מוטאון" (Motown) היא חברת תקליטים אמריקאית. בספר מתאר פוזנר כיצד נוסדה החברה בשנת 1959 על ידי יזם בן 29, ברי גורדי. במרוצת השנים הקליטה החברה אמנים ידועים כדיאנה רוס, מייקל ג'קסון וסטיבי וונדר. לפי פוזנר הדרך לתהילה הייתה כרוכה במאבקי כוח, יחסי מין, ושימוש בסמים. כל זאת בהנהגתו הרודנית והנצלנית של גורדי.
קשרי ארצות הברית עם ערב הסעודית.
בספרו "סודות הממלכה - הסיפור הפנימי על הקשר הסודי הסעודי-אמריקאי" משנת 2005 חשף פוזנר את הקשרים העסקיים והקשרים האישיים שבין הממשל האמריקאי לבין בית המלוכה הסעודי. פוזנר חשף בספר לראשונה מערכת סודית, שאותה הוא כינה "יום הדין", שהתקינו הסעודים כדי להגן על שדות הנפט שלהם. בעקבות הספר אסרו הסעודים על ג'רלד פוזנר ועל אשתו טרישה להיכנס לסעודיה.
ספריו.
Publisher: Cooper Square Press
Publisher: New York : McGraw-Hill
Publisher: McGraw-Hill
Publisher: Random House
Publisher: Anchor
Publisher: Random House
Publisher: Harvest Books
Publisher: Ballantine Books
Publisher: Random House
Publisher: Random House
מרקוס ויפסניוס אגריפס
בשית
בשית או בשיט (בערבית بشّيت) היה כפר ערבי במישור חוף יהודה בין גדרה לקיבוץ יבנה, בגובה 66 מטר מעל פני הים.
היסטוריה.
מקור השם הוא בקבר עתיק, אשר לפי המסורת הערבית, הוא קברו של נבי שית (שת, בנו של אדם הראשון).
בדורות קודמים נקרא הכפר בית-שית ואחר כך אוחדו המילים ל-בשית. המקום מוזכר לראשונה בכתביו של הגאוגרף הערבי יאקות אל-חמאווי, שחי במאה ה-13.
בשנת 1863, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר, וכתב: .
בתקופת המנדט הבריטי הכפר היה שייך לנפת רמלה במחוז לוד. במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט, בבשית הייתה אוכלוסייה של 936 נפש, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 333 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 1,125 תושבים, כולם מוסלמים.
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל שטחי קרקעותיו היו 18,553 דונם ובשנת 1945 מנה 1620 נפשות. במלחמת העצמאות במהלך מבצע ברק ב-11 במאי 1948 הכפר נכבש ותושביו ברחו או גורשו.
ב-1938 במהלך המרד הערבי הגדול תקפו חלק מתושבי הכפר בסיוע תושבי כפרים נוספים בסביבה את עובדי חברת החשמל הארצישראלית ונוטרים יהודיים במה שנודע כקרב צומת מסמיה.
בתחילת מלחמת העצמאות שהו בבשית לוחמים עיראקים שאימנו את צעירי הכפר וארגנו את השמירה בו. ערביי בשית תקפו את התחבורה היהודית באזור.
חטיבת גבעתי שפעלה באזור, תכננה מבצע צבאי שכונה מבצע השמד. מטרתו של מבצע זה הייתה לפגוע בתחבורה הערבית בכביש יבנה-איסדוד ולהשמיד את התגבורות הערביות שיבואו מכפרי הסביבה. חלק מהכוחות מוקמו על גבעות ממערב לבשית למנוע התערבות של תגבורות מכפר זה. הכוחות יצאו מקיבוץ יבנה בליל ה-30 במרץ 1948. המבצע לא עלה יפה. המארב נתגלה על ידי הערבים שהפסיקו מיד את התחבורה בכביש. לשמע היריות הוחשה תיגבורת של 150 לוחמים מבשית להתקיף את כוחות גבעתי. כוח אחד כמעט כותר אך הצליח לסגת לקיבוץ יבנה לאחר שנפלו שלושה לוחמים חברי קיבוץ גבעת ברנר. שני הרוגים נשארו בשטח והוחזרו למחרת על ידי המשטרה הבריטית. גופה אחת הייתה ערופת ראש וניכרו עליה סימני התעללות של ערביי בשית. במבצע נהרגו כ-30 ערבים מקומיים, אך לא מתנדבים מ"צבא ההצלה" אשר בהם התכוונה הפעולה לפגוע.
במסגרת מבצע ברק, שאחת ממטרותיו הייתה לגרום לגירוש תושבי הכפרים מהאזור, הותקפה בשית ב-11 במאי 1948 על ידי כוחות מגדוד 52 ו-54 של חטיבת גבעתי. לאחר קרב קשה הכפר נכבש ובתיו פוצצו. בקרב נפלו ארבעה מלוחמי גבעתי.
על אדמות בשית הוקמו יישובי "מועצה אזורית גדרות": עשרת, כפר מרדכי, שדמה, משגב דב, כפר הנוער כנות, גן הדרום, כפר אביב, ומישר. 1200 דונם בקרבת גדרה חולקו על ידי הקרן הקיימת בין תושבי גדרה. במרכז המושב עשרת נותר מסגד הכפר. בשולי גבעת המסגד נמצא "גן דוד", אתר הנצחה לנופלים במערכות ישראל מישובי גדרות. הגן על שם דוד מרכוס.
לקריאה נוספת.
חטיבת גבעתי במלחמת הקוממיות:הוצאת "מערכות", 1959.
רבוע קסם
אגריפה
שרה מלכין
שרה מַלְכין (1885 - 22 בפברואר 1949) הייתה מחלוצות העלייה השנייה, ממייסדות תנועת הפועלות ואחת מראשיה.
עבדה בפתח תקווה וברחובות כפועלת חקלאית. התפרסמה במאבקה על זכותה לעבוד בעבודה חקלאית. הייתה בין הפועלות בחוות כנרת ונמנתה על מייסדי קבוצת דגניה. הייתה ממייסדות תנועת הפועלות ומראשיה. הקימה וניהלה את משק הפועלות בעפולה.
ביוגרפיה.
נולדה בדווינסק, אז חלק מן האימפריה הרוסית. הייתה פעילה בארגון הנוער הציוני "פרחי ציון" ונמנתה על מארגני ועידת מינסק ב-1902.
בפתח תקווה.
מלכין הגיעה ליפו במסגרת העלייה השנייה בשנת 1905 והצטרפה לחברותיה, בנות עירה, בפתח תקווה. כאשר נסעה בדיליז'נס למושבה הראו לה את עצי האקליפטוס בדרך. העגלון אמר שזה סימן שמדובר באדמת יהודים. כאשר ראתה את העצים היא החליטה כי במושבה פתח תקווה היא תממש בארץ את רעיונה: לעבוד את האדמה.
מלכין החלה לעבוד בפתח תקווה בעבודות המיועדות לנשים: גיהוץ, אומנת ובכביסה. אשר לעבודת אדמה, כאן הייתה לה תחרות עם הפועלים הערבים, הפועלות הערביות והפועלים היהודים. אחת המשפחות עזרה לה והיא החלה לעבוד בפרדס. יחד עם ערביות היא תלשה כרשינה. לאחר שילד במושבה נפטר הוחלט לגרש את הפועלות מרוסיה מהמושבה - אלו האפיקורסות. מלכין התקבלה לעבודה בפרדס אחר, סדרה ביעילות את התפוזים בארגזים, והֵספקַה לא נפל מזה של הפועלת הערביה. היא הצליחה בעבודה ועברה לפרדס אחר, שם קבלה תוספת שכר בשל עבודתה הטובה. בפרדס השלישי, אליו הגיעה כבר עבדה בעבודה הקשה של הקטיף. מסירות הפועלות העבריות הפכה לשם דבר והן נטלו חלק פעיל בכיבוש העבודה.
ברחובות.
שנה לאחר מכן, גברה העלייה הרוסית ורוב הצעירים הלכו למושבה רחובות. במושבה החדשה הנוער חש קרבה לפועלים. השפעת המורים העבריים על האווירה במושבה הייתה רבה יותר. הפועלים קבלו צריף, אשר שימש להם מטבח, חדר אוכל ומועדון. מאחר שהיא לא הצליחה להשיג עבודה בחקלאות השתתפה בהכנת להוצאה לאור של עיתון הפועלים הפועל הצעיר.
הגלילה.
מנהל חוות הפועלים בסג'רה, אליהו קראוזה, לימים מנהל מקוה ישראל, הזמין פועלות לעבודה בחווה: בגידול עופות וברפת הפרות. העבודה עם חברים קרובים נתנה תקוה לפועלות וכך עברו לגליל. בדרך לסג'רה הם חנו בקבוצת דגניה שזה עתה עלתה על הקרקע. את חג השבועות הפועלים והפועלות חגגו ביבנאל אז "יֶמָה". הם החליטו להישאר ב"דליקה" היא כנרת. היה ברור לשרה מלכין כי בגליל נפתחה תקופה חדשה בחייה.
חוות כנרת.
הבנות החליטו כי יישארו בחוות כנרת. החווה הוקמה על ידי חנה מייזל על אדמות דלייקה ואום-ג'וני, שנרכשו בשנת 1905, במטרה ללמד את הפועלים חקלאות. ב-1908 התיישבה במקום קבוצת פועלים מ'רומני' שברוסיה הלבנה. הבנות שהגיעו מהמושבות ביהודה, קבלו חדר ב"חורבה", בלי חלונות, בלי תקרה ובלי רצפה. החדרים היו למגורים אך גם האוכל לפרדות, כלי העבודה וכלי הכביסה היו בו. הן ארגנו את עבודות הבית. בערבים שוחחו כמשפחה אחת גדולה. המנהל של חוות "כנרת", האגרונום משה ברמן, הביע תקוה כי יצליח להקים חווה למופת והפועלים והפועלות יוכלו להקים יישוב בארץ ישראל.