החללית נבנתה בצורת קובייה באורך, גובה ורוחב של כ-1.5 מטרים. בשיגור היא שקלה 1,380 ק"ג כאשר מתוכם 523 ק"ג הם החללית עצמה ו-152 ק"ג ה-MIP. הכוח החשמלי הופק על לוח סולארי בגודל 2.15 על 1.8 מטרים שסיפק עד 750 ואט. כמו כן נשאה עליה החללית בטריה נטענת ששימשה את החללית בזמן שהייתה מוסתרת מהשמש על ידי הירח. מערכת ההנעה כללה מנוע אחד בעל דחף של 440 ניוטון ו-8 מנועים בעלי דחף של 22 ניוטון. הדלק אוחסן בשני מיכלי 390 ליטר. החללית ניווטה ויוצבה בעזרת שני גלאי כוכבים, גירוסקופ, ו-4 גלגלי תגובה. התקשורת בוצעה באמצעות אנטנה פרבולית בקוטר 70 ס"מ.
הציוד המדעי שנשאה החללית כלל מכשירי חישה מרחוק בתחום האור הנראה, האינפרה-אדום הקרוב, וקרני X רכות וקשות. המשימה נשאה עימה 11 כלים מדעיים: חמישה מתוכם פותחו על ידי הודו וששת האחרים הם מתנת סוכנויות חלל אחרות: נאס"א, סוכנות החלל האירופית וסוכנות החלל והתעופה הבולגרית, שהועלו על החללית ללא תשלום.
עקד
עֵקֶד (גם "עקד לשירה", "עקד ספרים" ,בעבר "עקד-פסיפס" וכיום "בית עקד") היא הוצאת ספרים ישראלית, מבין הוצאות הספרים הראשונות והותיקות בישראל. בראשית דרכה הייתה מיועדת בעיקר לשירה אך כיום ההוצאה פעילה במגוון רחב של תחומים: סיפורת, שירה, עיון וילדים. מקור השם "בית עקד ספרים", כינוי קדום לספרייה.
ספרי ההוצאה ופעילותה.
ההוצאה נוסדה בתל אביב בשנת 1958 על ידי איתמר יעוז-קסט, ששימש כעורך הראשי, ואחותו מריצה רוסמן. ההוצאה קמה כמסגרת עבור משוררים ומתרגמי שירה. בהמשך הושם דגש בעיקר על יצירה הקשורה בשואה ובנושאים יהודיים. בהוצאה יצאו למעלה מ-2,000 כותרים, רובם ספרי שירה ומיעוטם ספרים העוסקים ביהדות ובשואה ומחקרים, בהם התמחתה רעייתו פרופסור חנה יעוז-קסט. כיום ההוצאה פורשת חסותה על סופרים ומשוררים בישראל ומחוצה לה במגוון תחומי הספרות. ספרים רבים שראו אור בהוצאת 'עקד' זכו להכרה נרחבת וחלקם נכללים במסגרת תוכניות הלימודים לספרות בבתי הספר ובמוסדות אקדמיים בארץ ובעולם. ההוצאה מנוהלת בידי בתו של יעוז-קסט, ד"ר שילהב קסט.
כתבי עת ופעילויות נוספות.
בשנת 1960 החל לצאת הרבעון "עקד לשירה" בעריכתו של איתמר יעוז-קסט. היה זה כתב העת הראשון בעברית שיוחד לשירה בלבד. כתב העת יצא עד 1973 ובמהלך שנות ה-70 יצא בתבנית של שנתון (כל שנתון נקרא "ספר עקד").
החל משנת 1989 החל לצאת בעקד כתב העת "פסיפס".
ברוב שנות קיום ההוצאה התקיימו במרתף בית ההוצאה ברחוב בר-כוכבא 29 בתל אביב ערבי קריאת שירה ודיונים על ספרות ("מרתף עקד") במקום התקיימה גם גלריה לאמנות.
ההוצאה הוציאה ספרים גם בשם "מרתף 29" (למשל ספרו הראשון של אילן שיינפלד) ו"טרקלין".
פיצול ההוצאה.
בשנת 1996 פרשה מריצה רוסמן מהוצאת עקד המקורית והקימה את הוצאת "טרקלין" אשר מוציאה ספרים גם תחת השמות "חלונות" ו"גוונים".
מרתף 29
חוק הגנה על עובדים (חשיפת עבירות ופגיעה בטוהר המידות או במינהל התקין)
חוק הגנה על עובדים (חשיפת עבירות ופגיעה בטוהר המידות או במינהל התקין), התשנ"ז-1997 מיועד להגנה על עובדים המתלוננים על שחיתות במקום עבודתם. על פי ההגדרות שבחוק, הכוונה להגנה על חושף שחיתות שהתלונן על הפרת חוק או תקנות במקום העבודה או בקשר למקום העבודה, ולגבי גופים ציבוריים, גם על פגיעה בטוהר המידות או במינהל התקין.
החוק אוסר על מעביד לפטר עובד, או לפגוע בעבודתו, על שום שהגיש תלונה נגד מעבידו או נגד עובד אחר של אותו מעביד, או שסייע לעובד אחר בקשר להגשת תלונה. במקרה של הפרת החוק, החוק מסמיך את בית הדין לעבודה ליתן צו מניעה נגד פיטורים או פגיעה בתנאי העבודה, וכן לפסוק לעובד פיצויים. בנוסף, האיסור לפגוע בחושפי שחיתות הוא גם פלילי, והעובר עליו צפוי לעונש מאסר של עד שלוש שנים.
מלון ניו-המפשייר
מלון ניו המפשייר הוא הרומן החמישי של הסופר האמריקאי ג'ון אירווינג. הספר יצא לאור בשנת 1981, והוא אחד מספריו המצליחים של אירווינג. הספר תורגם לעברית בשנת 1984 על ידי חיים גליקשטיין ויצא לאור בהוצאת זמורה ביתן.
הדמויות והתמה.
הרומן הוא רומן התבגרות, המתאר את קורותיה של משפחה אמריקאית מנקודת מבטו של הבן ג'ון, יליד 1942 (כאירווינג עצמו וכדמויות אחרות בספריו). אב המשפחה, אדם בעל חלומות, מקים בית מלון כושל בעיירת מולדתו דארי שבניו המפשייר, מדינה דלילת אוכלוסין בצפון מזרח ארצות הברית. חלומותיו של האב מובילים אותו ואת משפחתו לניהול מלון נוסף בווינה, ולבסוף מלון אחרון במדינת מיין שבארצות הברית. כל המלונות נקראים מלון ניו המפשייר וכולם כושלים מבחינה כלכלית, ירודים באיכותם - או שניהם גם יחד.
תפאורה זו הפכה את התבגרותם של חמשת ילדי משפחת ברי לבלתי שגרתית. דמויות אקצנטריות ובלתי שגרתיות כמו דובים (אמיתיים ומזויפים), זונות, טרוריסטים מהפכנים, עיוורים, ננסים, הומוסקסואלים, ולסביות מלווים את התבגרותם של הילדים. אירועים נוספים המוכרים מספריו של אירווינג מצויים גם כאן, ובשפע: אונס, מוות של בני משפחה קרובים, גילוי עריות, הצלחה ספרותית. אישיותם יוצאת הדופן של כל אחד מהאחים, יחד עם התמורות הדרמטיות של חייהם יוצרים הווי משפחתי מיוחד ובלתי נשכח.
הסיפר (נרטיב) העיקרי של הרומן הוא חלומות והתמודדות עם התנפצותם. נושא בולט נוסף המלווה את הסיפור הוא מעשה האונס ונסיונותיהם של קורבנותיו להמשיך בחייהם לאחריו.
בשנת 1984 עובד הרומן לסרט קולנוע בבימויו של טוני ריצ'רדסון, בכיכובם של ג'ודי פוסטר, ורוב לאו.
דמ&quot;צ
עיטור הכוכב האדום
ג'י. איי. ג'ו כוח המחץ
ג'י. איי. ג'ו כוח המחץ (באנגלית: G.I. Joe: Rise of Cobra; ג'י. איי. ג'ו: עליית הקוברה) הוא סרט קולנוע אמריקני אשר מבוסס על הזיכיון "ג'י. איי. ג'ו" אשר כולל בתוכו חוברות קומיקס, סדרות טלוויזיה מצוירות, צעצועים ומוצרים נלווים אחרים. הסרט בוים על ידי סטיבן סומרס, הופק על ידי לורנזו די בונאבנטורה ונכתב על ידי סטיורט בייטי, על בסיס תסריט משנת 1998 שנכתב על ידי ג'ון פול קיי. בעת יציאתו לקולנוע בארצות הברית, הסרט קיבל תגובות מעורבות מצד המבקרים, אך זכה להכנסות גבוהות ביום פתיחתו.
תקציר העלילה.
עלילת הסרט מתרחשת עשר שנים בעתיד, ותתמקד במלחמתה של יחידת כח המחץ, יחידת עילית של לוחמי קומנדו מארצות הברית וברית נאט"ו בארגון טרור בינלאומי בשם "קוברה" אשר יעודו הסופי להשתלט על העולם.
הסרט מציג את האירועים שקדמו להקמת יחידת "כוח המחץ" והקמת ארגון קוברה. עלילת הסרט תתנהל בין השאר באזור הארקטי, פריז, מוסקבה, וושינגטון די. סי., אוסטרליה וסהרה.
סימבלטה
ג'ף לין
ג'פרי לין (באנגלית: Jeffrey Lynne; נולד ב-30 בדצמבר 1947) הוא זמר, פזמונאי, גיטריסט ומפיק מוזיקלי שזכה לפרסום כמנהיג להקת Electric Light Orchestra (בקיצור ELO), וכאחד ממייסדיה של להקת ה-Traveling Wilburys.
לין הפיק תקליטים לאמנים כגון הביטלס וטום פטי. הוא חיבר שירים יחד עם פטי, כמו גם עם ג'ורג' האריסון, שאלבומו Cloud Nine מ-1987 הופק במשותף על ידי לין והאריסון. יצירותיו כוללות את השירים Evil Woman, Telephone Line, Livin' Thing, Mr Blue Sky, Don't Bring Me Down ו-Sweet Talkin' Woman.
תחילת הקריירה.
לין, יליד שארד אנד, בירמינגהאם, הקים ב-1963, יחד עם רוברט רידר ודייוויד וולש להקה בשם The Andicaps. הם התאמנו במרכז הקהילתי של שארד אנד, והופיעו מדי שבוע. ב-1964 עזבו רידר ווולש את הלהקה, ולין הביא במקומם מחליפים. בסוף 1964 לין החליט לעזוב על מנת להחליף את מיק אדקינס בלהקה המקומית The Chads.
ב-1966 לין הצטרף כגיטריסט ללהקה בשם The Nightriders. הלהקה שינתה במהרה את שמה ל-The Idle Race. אף על פי שהקליטו שני אלבומים שזכו להערכת המבקרים, ההצלחה חמקה מהם. ב-1970, נענה לין להצעתו של חבר בשם רוי ווד להצטרף להרכב מצליח יותר בשם The Move.
Electric Light Orchestra (1970 - 1986).
לין תרם שירים לשני האלבומים האחרונים של The Move, בזמן שהוא, רוי ווד ובב ביוון תכננו ביניהם להקה שתחבר רוק ומוזיקה אירופאית קלאסית, פרויקט שלימים יהפוך ללהקה המצליחה מאוד Electric Light Orchestra (ELO). סכסוכים פנימיים הובילו לכך שב-1972, לאחר אלבומם הראשון והמצליח כ-ELO, עזב ווד את הלהקה. עזיבתו הותירה את לין ככוח היצירתי המוביל של ELO. לאחר מכן חל רצף של שינויים בהרכב, אך האלבומים הבאים שהוציאה הלהקה: ELO II, On The Third Day, Eldorado ו-Face the Music הלכו וצברו פופולריות.
עם התקליט A New World Record, לין כבר זנח לחלוטין את שורשיה של הלהקה לטובת סגנון פופ-רוק ייחודי. שליטתו הכמעט מוחלטת של לין כמפיק, כותב שירים, סולן מוביל וגיטריסט יכלה לגרום ל-ELO להראות כמעט כפרויקט סולו. עם זאת, אין ספק כי הצליל של ELO וההתמקדות בכתיבתו של לין עוצבו גם על ידי שותפותו של לואיס קלארק בארגון, תיפופו של בב ביוון, והשילוב של טכנולוגיית הקלידים, שהייתה חדשה בזמנו, לו אחראי ריצ'רד טנדי.
ב-1977 יצא האלבום הכפול Out of the Blue, שרבים סבורים כי הוא מהווה את שיא ההצלחה והפופולריות של ELO. אחריו יצא האלבום Discovery, שמזוהה בעיקר עם שני להיטי הדיסקו שבו (Last Train to London ו-Shine A Little Love). בראיון שנערך עמו באפריל 2008, נזכר לין בחיבה בהסתערותו על מוזיקת הדיסקו:
ב-1980 תרם לין חמישה שירים לפסקול הסרט זנאדו. הפסקול זכה להצלחה רבה, ושיר הנושא מתוכו העפיל לראש מצעד הפזמונים בממלכה המאוחדת. עם זאת, הסרט זכה לכישלון, ולין התנער מתרומתו המצומצמת לפרויקט.