עצם העוקץ (TA: Os coccygis; Coccyx), המוכרת גם כעצם הזנב, היא חלקו התחתון ביותר של עמוד השדרה של האדם. העצם מורכבת מכארבע חוליות ששלוש התחתונות מהן התאחו לעצם אחת והיא מופרקת בחלקה העליון עם עצם העצה דרך מפרק סחוסי בעל תנועה מעטה. עצם העוקץ היא שריד לזנב הקיים בחלק מבעלי חוליות ובעוברים אנושיים בשבועות הראשונים לקיומם.
בעצם העוקץ נאחזים מספר שרירים, ביניהם שריר העכוז הגדול ושרירי העוקץ. לאחרונים תפקיד בהפרשת צואה.
מבנה אנטומי.
לרוב בנויה עצם העוקץ מארבע חוליות, לעיתים קיימות חמש חוליות או רק שלוש. בשלושת החלקים העליונים של העצם נמצאים שרידים לזיזים רוחביים ולזיזים מפרקיים, ולמבנה של גוף חוליה. החלק התחתון הוא פיסת עצם שאינה מזכירה בצורתה חוליה. בכל החלקים נעדרים מבנים אופייניים לחוליות כגון רגליות, לוחות וזיז קוצי.
חוליית העוקץ הראשונה (Vertebrae coccygeae I) היא הגדולה ביותר ולה מבנה הדומה לחוליית העצה התחתונה, לעיתים היא לא מתאחה עם יתר חלקי עצם העוקץ.
פני העצם.
הפן הקדמי של העצם קעור ונושא שלושה חריצים רוחביים המסמנים את אזורי האיחוי של החוליות. העצם פחות קעורה בנשים מאשר בגברים שכן עצם העוקץ היא חלק מפתח האגן התחתון ועל הוולד לעבור דרכו בזמן לידה. בפן הקדמי נאחזים הרצועה הקדמית של העצה והעוקץ והשריר מרים פי הטבעת. הפן הקדמי תומך גם בחלק מהחלחולת.
הפן האחורי של העצם קמור וגם עליו חריצים רוחביים דומים לאלו שבפן הקדמי. לאורך שני צדדיו גבשושיות שהן שרידים לזיזים המפרקיים. הזוג העליון מהגבשושיות גדול במיוחד ומכונה קרני העוקץ (Cornu coccygeum). קרני העוקץ מופרקות עם קרני העצה בדרך המותירה מעבר לשורשי העצב התחתונים של העצה.
גבולות.
לאורך הגבולות הצידיים של עצם העוקץ נמצאות בליטות קטנות, שרידי הזיזים הרוחביים של החוליות. הזוג העליון של הבליטות מכיל את הבליטות הגדולות מכולן, יתר הבליטות קטנות יותר ולעיתים חסרות. לאורך הגבולות נאחזים רצועת העצה והגבשוש, רצועת העצה והקוץ, שריר העוקץ לפני הרצועות ושריר העכוז הגדול מאחוריהן.
החלק התחתון של עצם העוקץ מכונה חוד העוקץ. צורתו מעוגלת ולפעמים חצויה. בחוד נאחז גיד השריר סוגר הטבעת החיצון.
כאבים באזור עצם העוקץ (coccygodynia).
אנשים הסובלים מכאבים באזור עצם העוקץ מהווים כאחוז מתוך אוכלוסיית הסובלים מהפרעות שריר-שלד. הכאב מקושר לעיתים קרובות עם טראומה, צניחת העצם, רכיבה אינטנסיבית על אופניים או לידה (אצל נשים). הסיבה לכאב יכולה להיות הגורמים המתוארים לעיל, אך קיימת גם תופעה של כאבים בעצם העוקץ שמקורם אינו מזוהה, שגורמת לקשיים טיפוליים אצל מומחים משדות מקצוע רבים.
פאג
פאג הוא כלב בעל פרצוף פחוס וגוף קטן. הפאג מוגדר ככלב לוויה. המילה "פאג" מגיעה כנראה מן המילה האנגלית Pugg, במובן של חיבה, שפירושה "קופיף" או "שדון קטן" (פוק). שמות נוספים לכלב הפאג הם מופס, פוגו, קארלי, בולדוג הולנדי ומיני-מסטיף.
לכלבי הפאג מבנה גוף קטן יחסית, עיניים גדולות ובולטות וזנבם מסולסל. פרוותו קצרה וצבעה שחור או חום בהיר עם פנים שחורות. רבים מהם סובלים מבעיות נשימה בגלל המבנה הפחוס של פניהם, בעיות עור בשל הקפלים בעורם ובפרוותם ומנשירה במהלך כל עונות השנה. הפאג הוא כלב ידידותי ומלא שמחה ואופיו נוח וידידותי למבוגרים ולילדים כאחד.
היסטוריה.
מקורו של הגזע בסין, שם פותח לפני מאות שנים, ככלב שעשועים לקיסרים משושלת צ'אנג, והוכר כגזע בשנת 400 לפני הספירה. לאחר מכן הגיע לאירופה בערך במאה ה-15 והפופולריות שלו רק עלתה. רבים מבני האצולה ואף אנשים ידועים כמו מארי אנטואנט, וז'וזפין דה בוארנה, אשתו של נפוליאון, גידלו להנאתם פאג.
טיפול בפאג.
פרוותו של הפאג קצרה ועורו מלא בקמטים וקפלים ולכן יש לנקות פעם בשבוע את הקפלים בעזרת צמר גפן. ללא טיפול זה, הפאג יסבול מבעיות עור ובעיות עיניים. לפאג יש עיניים בולטות, מה שגורם לדלקות ומחלות עיניים שונות.
הטיולים עם הפאג צריכים להיות קצרים במיוחד בימים חמים ויש לשים לב לקצב הנשימה של הפאג. אם הפאג מתנשם במהירות יש להאט את קצב ההליכה. הפאג מתקשה להוציא את הלשון החוצה ולנשום מהר, ולכן חייב מקום מוצל וקריר בימים חמים.
הפאג אף ידוע בנטייתו לעודף משקל ולהשמנה. על מנת לשמור על בריאות הפאג יש להקציב לו מנת אוכל קבועה ולא לחרוג ממנה על מנת לשמור על בריאותו ולמנוע מחלות.
מרכז חינוך ליאו בק
סמואל פולר
סמואל פולר (אנגלית: Samuel Fuller; 12 באוגוסט 1912 - 30 באוקטובר 1997) היה במאי ומפיק קולנוע אמריקאי יהודי, מהמשפיעים ביותר על הקולנוע המודרני.
קורות חיים.
פולר נולד בווסטר, מסצ'וסטס. בנם של יעקב רבינוביץ', מהגר יהודי מרוסיה, ורבקה לבית באום מפולין. בגיל 12, החל פולר לעסוק בעיתונאות. הוא היה כתב הפלילים הצעיר ביותר בארצות הברית, בהיותו בן 14. בגיל 17, הוא הפך לכתב פלילי בניו יורק, ועבד ב"New York Evening Graphic". לאחר מכן פרסם שורה של ספרים מסוגת "ספרות זולה". עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא ארצות הברית. לחם בהצטיינות וזכה בעיטורים. המלחמה השפיעה רבות על אופיו ומוצאת ביטויה ברבים מסרטיו.
פולר, הכותב בעצמו את כל סרטיו, היה מהראשונים שהראו את הדרך לעבוד מחוץ לתעשייה ולאולפנים הגדולים. הוא עבד תמיד בתקציבים קטנים, עם צילומי חוץ רבים וללא "כוכבים" ידועים. בכך הִתווה נתיב והשפיע - לא רק בדרך עשייתו - על דורות חדשים של קולנוענים צעירים ברחבי העולם.
סרטיו היו קשוחים וחריפים - הוא הואשם בתוקפנות ובדעות פוליטיות קיצוניות - אבל גם מסחררים ורבי-השראה.
שנים רבות, כמעט עד לשיבתו, פעל במעין חצי-אלמוניות, כטיפוס שוליים שהזרם-המרכזי בקושי מכיר בו, ואז, בזכות גלי הערצה מאירופה, הוכר כאחד מחשובי הבמאים. בראשית שנות השמונים ביקר בישראל והסריט בה כמה סצנות מסרטו המלחמתי הגדול - "האדומה הגדולה ה-1" (1980).
בין סרטיו האחרים : "מסדרון ההלם", "40 רובים", "מחטף ברחוב 56", "הנשיקה העירומה", "כלב לבן, "מבצע בורמה", "שער סין" ועוד.
פולר, עליו נכתבו מאות מאמרים וכמה ספרים, הופיע גם כשחקן בסרטיהם של במאים/מעריצים כמו ז'אן לוק גודאר, וים ונדרס, גיתאי ועוד.
הדרן
הדרן הוא קטע מוזיקלי נוסף בסופו של קונצרט או רסיטל (הן של מוזיקה קלאסית, ג'אז ומופעי רוק), שלא נכלל בתוכנית. הדרן מבוצע כתגובה לתשואות הקהל בסוף המופע. הקהל מגיב במחיאות כפיים סוערות וממושכות ולעיתים קימה על הרגלים . בגרמניה נהוגות גם רקיעות ברגליים. בכמה מדינות מקובל לצעוק "הדרן" ("!bis" או "!encore") לאחר הופעה מוצלחת במיוחד. האמן מבצע הדרן על מנת להודות לקהל על הערכתו.
לרוב, ההדרן מתוכנן מראש, אולם אם התשואות סוערות במיוחד, האמן עשוי להוסיף עוד קטע שלא תוכנן. במקרה זה נראית בדרך כלל התייעצות בין חברי צוות המופע איזה קטע לנגן. לעיתים אף מדובר בקטע שכבר נוגן קודם לכן בהופעה, ובהדרן מבצעים אותו בגרסה מעט אחרת.
תחילתה של מסורת ההדרן באולמות האופרה במאה ה-17.
פעמים רבות מבצעים כהדרן להיטים של הלהקה או את יצירותיו המפורסמות ביותר של המלחין. דוגמה מפורסמת לכך היא המסורת של הפילהרמונית של וינה, המבצעת כל שנה באופן מסורתי בקונצרט השנה החדשה את "הדנובה הכחולה" ואת "מארש רדצקי" כהדרנים, אם כי יצירות אלו אינן נכללות בתוכניית הקונצרט.
בהופעות של להקות רוק ופופ הפך ביצוע ההדרן לשגרתי, בייחוד כאשר המופע מתקיים במתחמים גדולים כגון אצטדיונים. יש אף אמנים המקיימים באופן קבוע מופע בן שני חלקים, שבהם החלק השני הוא ההדרן. בוב מארלי ולהקתו נהגו כך בשני סיבובי ההופעות האחרונים שלהם.
אטימולוגיה.
על פי מילון אבן שושן, המילה "הדְרן" מקורה במילה הארמית בבלית "הֲדַרַן" שמשמעותה "חזרנו". ניצנים לשימושה בתור קריאה לתוספת נמצאים במאה ה-10, בה מתאר רב האי גאון את מנהגם של תלמידי חכמים לאחל עם סיום לימוד מסכת "נהדר מר עלה - הדרנא עלך": "יחזור אדוני עליה, והדרהּ יהא פרוש עליך". ברבות השנים השתנתה המילה הנהגית בסיום מסכת ל"הדרן", ומכאן התגלגלה לאולמי הקונצרטים. כיום מקובלת הקריאה "הדרן עֲלָך מסכת..." בעת סיום לימוד המסכת. על פי המילון האטימולוגי לשפה העברית של ארנסט קליין, גרסה זו מקובלת אך שגויה, ואת המילה "הדרן" יש לתרגם כ"ההדר שלנו"; הקריאה השלמה היא "הדרן עלך, מסכת ..., והדרך עלן", שתרגומה הנכון הוא אפוא "הדרנו בָּך, מסכת ..., והדרֵך בנו".
מבצר כריסטיאנסבורג
קוט&quot;ש
קבורת שמיים
קבורת שמיים, או דיסקציה טקסית, הייתה בעבר מנהג מקובל בטיבט, ועדיין קיימת כיום. על פי מנהג זה, גופה אנושית מפורקת לחלקים קטנים ומושארת על הר, שם היא נאכלת על ידי חיות, ובעיקר על ידי עופות דורסים, לרוב נשרים. בטיבטית שמו של המנהג הוא བྱ་གཏོར་ "ג'האטור", מילה שפירושה המילולי הוא "נתינת צדקה לעופות".
רוב הטיבטים הם בודהיסטים, המאמינים בגלגול נשמות. על פי אמונתם, אין צורך לשמר את הגוף לאחר המוות, שכן הוא רק כלי ריק. עופות יכולים לאכול אותו, או ניתן להניח לו להתפרק בדרך טבעית. המטרה של קבורת השמים היא להיפטר מן הגופה. בחלקים רבים של טיבט האדמה קשה מאוד ואינה מאפשרת לכרות קבר, חלק מהשנה האדמה מכוסה שכבת שלג עבה וגם עצים וחומר בעירה הם נדירים ויקרים בטיבט, ולכן קבורת שמים היא פרקטית יותר משריפת הגופה.
מקורות.