ב-1950 זכה בתחרות כתיבה שערך השבועון "העולם הזה", ובעקבות היכרות עם עורך "העולם הזה", אורי קיסרי, החל לכתוב ב"חרות", ביטאון תנועת החרות. בשנת 1953 עבר לכתוב בעיתון "הדור" של מפא"י. ב-1955 עבר לעיתון "דבר" ושימש בו כתב צבאי ופוליטי. הוא פרסם בעיתון טור בשם "בערבון מוגבל", ובו מקבץ של ידיעות קצרות, שכדברי מרקוס אין הקורא צריך לראותן כידיעות רשמיות ובדוקות, אלא לקבלן "בערבון מוגבל". בהמשך פרסם טור פובליציסטי בשם "דברים בגו". ב-1964 נשלח מטעם העיתון לצרפת, ב-1965 עבר לעיתון "הארץ" ועד 1968 שימש שליח "הארץ" במערב אירופה. הוא שב לישראל, ובשנים 1977–1980 היה שליח העיתון לארצות הברית. המשיך לכתוב חדשות ופובליציסטיקה בעיתון "הארץ", ונמנה עם חברי הנהלת המערכת.
ידיעות ומאמרים בולטים.
שלושה שבועות לפני פרוץ מלחמת לבנון הראשונה פרסם מאמר בשם "פוקר הדמים", שבו הזהיר מפני המלחמה העומדת לפרוץ.
סקופ חשוב של מרקוס היה הידיעה שפרסם בספטמבר 1983 על הסתגרותו של ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין בביתו ופרישתו מהחיים הציבוריים. סקופ נוסף שלו פורסם כאשר גילה לו ראש הממשלה אריאל שרון בפברואר 2004 את כוונתו לפנות התנחלויות מרצועת עזה ומהשומרון במסגרת תוכנית ההתנתקות.
ב-2016 פרש מכתיבת מאמרי דעה ב"הארץ".
חיים אישיים.
מרקוס היה נשוי ללאה עד למותה ב-2012. נפטר ב-23 בפברואר 2022 בגיל 90.
מפלי העיר ניו יורק
מפלי העיר ניו יורק או מפלי ניו יורק (באנגלית: New York City Waterfalls) היא יצירת אמנות פיסולית מעשה ידי הפסל אולאפור אליאסון. היצירה כוללת ארבעה מפלי מים הממוקמים לאורך גדות איסט ריבר בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית. היצירה הוקמה בעלות של 15.5 מיליון דולרים ונחנכה ב-26 ביוני 2008.
תיאור היצירה.
המפלים הוקמו בארבעה אתרים: רציף 35 לחוף האי מנהטן; מתחת לגשר ברוקלין; בין רציפים 4 ו-5 בברוקלין; בגברנרז איילנד.
עבודות הקמת התמוכות החלו במרץ 2008, כאשר בגברנרז איילנד נקדחו היסודות לעומק, אולם ביתר האתרים הוצמד המבנה למבנים קיימים (הוחלט שלא לקדוח במקומות בהם הוקמו המפלים יסודות בשל קווי הרכבת התחתית של ניו יורק העוברים בסמוך). משקל המבנים של המפלים הגיע ל-270 טונות. מבני המפלים נבנו בצורה בה ישתלבו בסביבתם אולם לא נעשה ניסיון להסתיר את המבנה מאחר שמדובר באמנות ולא במפל מים טבעי, והאמן רצה שהדבר יהיה ברור לצופים ביצירה.
עלות הפרויקט בגובה של למעלה מ-15.5 מיליון דולר נאספה באמצעות תרומות. חברת בלומברג בבעלותו של ראש עיריית ניו יורק מייקל בלומברג תרמה 13.5 מיליון דולר. איגוד הפיתוח של מנהטן תחתית תרם שני מיליון דולר.
המפלים מזרימים מי ים מלוחים הזורמים לתוך איסט ריבר. בשל הרוחות העזות באזור נגרמו נזקים לעצים באזור טיילת ברוקלין, אשר נפגעו מנתזי המים המלוחים. בשל פגיעה זו צומצמו שעות הפעילות של המפלים ל-50 שעות בשבוע במקום 101 השעות המתוכננות.
מארסיאס (פסל)
מארסיאס (באנגלית: Marsyas) היא שמה של יצירה פיסולית מעשה ידי הפסל אניש קאפור שהוצגה באולם הטורבינה של מוזיאון טייט מודרן בלונדון כיצירה השלישית ב"סדרת יוניליוור", במימון חברת יוניליוור.
תיאור היצירה.
היצירה הותאמה לממדיו הנרחבים של אולם הטורבינה, וכיצירות אחרות של קאפור גם יצירה זו מנסה לבחון את הקשר בין הקיום להיעדרות, ובין המוצק לבלתי מוחשי. היצירה מורכבת משלושה מעגלי פלדה המקושרים זה לזה בממברנה של PVC. שנים מהמעגלים ממוקמים בשני קצותיו של האולם, והשלישי מבין המעגלים תלוי מעל הגשר שבמרכז האולם.
קאפור החל לעבוד על הפרויקט בינואר 2002. מטרתו של קאפור הייתה למלא את החלל הרחב של האולם ולכן היצירה משתרעת לכל אורכו. קאפור התייחס אל האולם כאל תיבה אותה יש למלא, תוך שעליו לעקוף את המכשול (הגשר) המצוי במרכזה. המהנדס ססיל בלמונד סייע לקאפור כיועץ הנדסי של הפרויקט.
צבעה של הממברנה נותן הרגשה שמדובר ב"עור שקולף מאדם" כדברי קאפור.
שמה של היצירה - "מארסיאס" מתייחס לשמו של סאטיר במיתולוגיה היוונית שהכעיס את האל אפולו עד שאפולו קילף את עורו מעליו בעודו בחיים.
בעוד שהצבע של היצירה "שייך לארצי, לגופני" כדברי קאפור, המיקום שלה - מרחף בחלל האולם שייך ל"רוחני". קאפור אמר כי היצירה נועדה "להפוך את הגופני לשמיימי".
Rotavirus
Rotavirus (נגיף רוטה, מהמילה הלטינית "rota" שמובנה: "גלגל") הוא סוג של נגיף בעל RNA דו גדילי השייך למשפחת Reoviridae. נגיף זה הוא הגורם העיקרי לשלשולים חריפים בקרב פעוטות וילדים. כמעט כל אדם בעולם נחשף לנגיף עד גיל 5 לפחות פעם אחת. עם זאת בעקבות כל הידבקות מתפתחת התחסנות בגוף, כך שהידבקויות נוספות הן פחות חמורות, ומבוגרים נתקפים במחלה רק לעיתים נדירות. ל-"Rotavirus" שבעה מינים, המסומנים כ-A, B, C, D, E, F ו-G. מין A הוא הנפוץ ביותר ואחראי ללמעלה מ-90% מההידבקויות בבני אדם.
ההדבקה בנגיף היא תוצאה של הדבקה צואתית-פומית (פקו-אוראלית). הנגיף פוגע בתאים במעי הדק וגורם להם ליצור אנטרוטוקסין, המביא לדלקת במערכת העיכול ולשלשולים חריפים, שלעיתים אף גורמים למוות כתוצאה מהתייבשות. אף על פי שהנגיף זוהה עוד ב-1973, ואחראי לכ-50% מן האשפוזים בעקבות שלשולים חריפים בקרב פעוטות וילדים, חשיבותו עדיין אינה מוכרת היטב בקהילת בריאות הציבור ובפרט במדינות מתפתחות. בנוסף לפגיעה בבריאות אדם, פוגע הנגיף גם בבעלי חיים.
מדי שנה מתים בעולם יותר מחצי מיליון ילדים מתחת לגיל חמש כתוצאה מהנגיף, וכמעט שני מיליון נוספים סובלים ממחלה חריפה. בארצות הברית גורם "Rotavirus" לכ-2.7 מיליון מקרים של דלקות חריפות במערכת העיכול בקרב ילדים, לכמעט 60,000 אשפוזים ולכ-37 פטירות בשנה. פעילות בריאות הציבור למאבק בנגיף מתרכזת בהספקת טיפול של תמיסה נגד התייבשות הניתנת דרך הפה עבור ילדים שנדבקו בנגיף ובחיסון למניעת המחלה.
בישראל, לפני תחילת החיסון כנגד הנגיף, הוא גרם לכ-4,400 אשפוזים של ילדים מדי שנה.
היסטוריה.
ב-1943 הוכיחו ג'ייקוב לייט (Jacob Light) והוראס הודס (Horace Hodes) שגורם שבודד מצואה של ילדים הסובלים משלשול מידבק יכול לגרום לשלשול בבקר. שלושה עשורים לאחר מכן התגלה כי גורם זה הוא נגיף "Rotavirus". מחקר שהתפרסם ב-1971 גילה כי נגיף המצוי בעכברים קשור לנגיף הגורם שלשול בבקר. ב-1973 תיארה החוקרת האוסטרלית רות בישוף נגיפים דומים שנמצאו בילדים עם גסטרואנטריטיס.
ב-1974 תומאס הנרי פלווט (Flewett) הציע לקרוא לנגיף "Rotavirus" לאחר שהבחין כי כאשר הנגיף נצפה באמצעות מיקרוסקופ אלקטרוני גופיף ה-"Rotavirus" נראה כגלגל (rota בלטינית); שם זה הוכר באופן רשמי על ידי הוועדה הבינלאומית לטקסונומיה של נגיפים ארבע שנים אחרי כן. ב-1976 תוארו נגיפים דומים גם בבעלי חיים. הנגיפים, שכולם גורמי גסטרואנטריטיס חמור, זוהו כפתוגנים הפוגעים בבני אדם ובבעלי חיים ברחבי העולם. סרוטיפים של "Rotavirus" תוארו לראשונה ב-1980, ובשנה שלאחר מכן גודלו לראשונה נגיפי "Rotavirus" מתאי אדם בתרביות תאים של כליות של קופים, באמצעות הוספה של טריפסין (אנזים המצוי בתריסריון של יונקים, והידוע כיום כחיוני לגידולו של הנגיף) למדיום הגידול. היכולת לגדל "Rotavirus" בתרבית תאים תרמה להאצת קצב המחקר, ובאמצע שנות השמונים כבר נבחנו חיסונים ראשונים לנגיף.
ב-1998 הותר לשימוש חיסון נגד "Rotavirus" בארצות הברית. ניסויים קליניים בארצות הברית, פינלנד וונצואלה הראו כי החיסון יעיל ב-80% עד 100% במניעת שלשול חריף הנגרם על ידי הנגיף "Rotavirus A". היצרן הסיר את התרופה מהמדפים ב-1999 לאחר שהתגלה כי החיסון עשוי לגרום לסיכון מוגבר להתפשלות של המעי (סוג של חסימת מעיים), באחד מתוך 12,000 פעוטות שחוסנו. ניסיון זה עורר ויכוח עז באשר לסיכונים היחסיים ביחס לתועלת הגלומה בחיסון. ב-2006 שני חיסונים חדשים נגד הנגיף הוכחו כבטוחים וכיעילים בילדים. שני החיסונים, ROTARIX ו-ROTATEQ, הותרו לשימוש בישראל ב-2007.
תסמינים.
גסטרואנטריטיס הנגרמת מ-"Rotavirus" היא מחלה קלה עד חריפה המתאפיינת בהקאות, שלשולים וחום נמוך. מרגע שנדבק ילד בנגיף, ישנה תקופת דגירה הנמשכת כיומיים לפני הופעתם של תסמינים. התסמינים הראשונים הם לרוב הקאות, ולאחריהם ארבעה עד שמונה ימים של שלשולים. התייבשות שמקורה מהידבקות בנגיף נפוצה יותר מאשר מהתייבשות שמקורה מפתוגנים חיידקיים, והיא הגורם העיקרי למוות כתוצאה מזיהום של "Rotavirus".
הידבקות ב-"Rotavirus A" עשויה להתרחש לכל אורך החיים: ההידבקויות הראשונות גורמות בדרך כלל להופעת תסמינים, אך הידבקויות מאוחרות יותר הן לרוב ללא הופעה של תסמינים, בעקבות הגנה של מערכת החיסון. שיעור ההידבקויות שמלוות בהופעת תסמינים הן לפיכך הגבוהות ביותר בקרב פעוטות מתחת לגיל שנתיים, והשיעור יורד בהדרגה עד גיל 45. הידבקויות בקרב תינוקות זמן קצר לאחר הלידה, על אף שהן נפוצות, הן לרוב קשורות למחלה קלה או ללא הופעת תסמינים; הופעת תסמינים חמורים מתרחשת לרוב בקרב פעוטות מגיל שישה חודשים עד שנתיים, בקרב קשישים ובקרב אנשים בעלי כשל חיסוני. הודות לחסינות הנרכשת בילדות, מרבית המבוגרים אינם רגישים ל-"Rotavirus"; גסטרואנטריטיס במבוגרים נגרמת לרוב מגורם אחר מ-"Rotavirus", אולם הידבקויות של מבוגרים בנגיף, גם ללא הופעת סימפטומים, עלולות להעביר את הנגיף לאנשים אחרים. עיקר ההידבקויות החוזרות בנגיף שבהן מופיעות סימפטומים הן עקב סרוטיפים שונים של נגיף "Rotavirus A".
העברה של הנגיף.