ב-22 ביוני 2006, פורסמו תמונות של זוקורה יחד עם אוהד של טוטנהאם הוטספר ודגל הקבוצה. האוהד שהצטלם עמו טען שהוא פגש בזוקורה, במהלך פגישה שלו עם סוכנו האישי ודמיאן קומולי נציגה של טוטנהאם, וסוכנו טען בסוף הפגישה שהשחקן קרוב לחתימה במדי טוטנהאם. באותו היום, ערוץ יורוספורט הצרפתי דיווח ידיעה שסנט אטיין הסכימה להצעה של טוטנהאם עבור הקשר, תמורת 8 מיליון פאונד. ב-30 ביוני 2006, הוא השלים רשמית את מעברו לטוטנהאם.
זוקורה הפך במרוצת הזמן אהוד ביותר על חבורות האוהדים של טוטנהאם, הרבה תודות לעובדה שבזמן מעברו לטוטנהאם הוא דחה הצעה מכובדת שהוצעה לו מהיריבה העירונית ארסנל, שכבר רכשה באותו הזמן קשר מחוף השנהב נוסף, אבו דיאבי. במהלך 100 המשחקים בהם שיחק עבור טוטנהאם, עדיין לא הצליח זוקורה לכבוש שער לקבוצתו.
דידייה קיבל את סרט הקפטן בטוטנהאם לראשונה בשלב הבתים של גביע אופ"א נגד חטאפה, בעיקר עקב פציעותיהם של עמיתיו לדלי קינג ופול רובינסון, ובעקבות ספלולו של קפטן המשנה רובי קין.
בקיץ 2009 זוקורה חתם במועדון הספרדי סביליה תמורת 9 מיליון יורו. הוא ערך את הופעתו הראשון בסביליה ב-30 באוגוסט 2009 במחזור הראשון של הליגה הספרדית במשחק חוץ נגד ולנסיה.
בשנת 2011 עבר לטרבזונספור מליגת העל הטורקית. ב-24 באפריל 2014 הוא עזב את הקבוצה.
טרנר
טרנר (Turner) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו עובד עם מחרטה.
ליה קניג
ניסוי שטרן גרלך
האיגרת השנייה אל התסלוניקים
האיגרת השנייה אל התסלוניקים היא איגרת מבין האיגרות שנכתבו על ידי השליח פאולוס (שאול התרסי). איגרת זו מהווה אחת מספרי הברית החדשה - כתבי הקודש של הנצרות.
מחבר האיגרת.
בפתיחת האיגרת מצוין שמו של פאולוס כמחבר האיגרת אולם שאלת היותו המחבר שנויה במחלוקת. התומכים בטענה שפאולוס הוא מחבר האיגרת מפנים אל הפסוקים האחרונים באיגרת בהם נאמר "אני, פאולוס, כותב ברכה זו במו ידי".
מאידך, החל משנת 1798 פורסמו מחקרים המפקפקים בהיות פאולוס כותב האיגרת וטוענים כי מדובר באיגרת פסדואפיגרפית שנכתבה על ידי אחד מתלמידיו לאחר מותו.
תוכן האיגרת.
האיגרת מופנית אל הקהילה הנוצרית בסלוניקי, ונכתבה ככל הנראה בהיותו של פאולוס בקורינתוס (בהנחה שהוא כתב את האיגרת). ככל הנראה האיגרת נכתבה בתגובה לאי הבנות שהתעוררו בסוגיה בדבר הביאה השנייה של ישו - אי הבנות שנבעו מאי הבנת האיגרת הראשונה.
משה ליפץ
וילהלם שנמן
וילהלם שנמן (בגרמנית: Wilhelm Schönmann; 1889–1970) היה שחמטאי גרמני.
שנמן חלק מקום 8-9 בתחרות המבורג 1910, חלק מקום שני בתחרות המבורג 1913 (ניצח: פאול קריגר), ניצח את עמנואל לסקר במשחק סימולטני בשנת 1914 והגיע למקום ה-15 בתחרות מנהיים באותה שנה (ניצח: הלגואה)
לאחר מלחמת העולם הראשונה הגיע שנמן למקום השני בתחרות ברלין 1920, למקום הרביעי בתחרות קיל בשנת 1920 (ניצח: היינריך וגנר ), חלק מקום ראשון בתחרות וינה 1926 (דרג ב'), חלק מקום 6-7 בתחרות ברמן 1927 (ניצח: יפים בוגוליובוב), חלק מקום 10-11 בתחרות מגדבורג בשנת 1927 (ניצח: רודולף שפילמן) , ניצח בתחרות לובק בשנת 1928, חלק מקום ראשון בתחרות המבורג 1930, הגיע למקום השני, אחרי הרברט הייניקה בתחרות המבורג 1932 והגיע למקום השמיני בתחרות אאכן 1935 (האליפות השלישית של גרמניה, ניצח: קורט ריכטר).
שנמן ייצג את גרמניה באולימפיאדת השחמט 1926, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית השנייה שהתקיימה בבודפשט. , ובאולימפיאדת השחמט 1928, אולימפיאדת השחמט השנייה שאורגנה על ידי פיד"ה. .
בין היתר ניצח את יאן שולץ ואת יאנוש בלוג וסיים בתיקו עם גזה נאגי.
לאחר מלחמת העולם השנייה שיחק במספר תחרויות בינלאומיות בשחמט בהתכתבות.
האיגרת אל טיטוס
האיגרת אל טיטוס היא אחת מאיגרות הרועה שנכתבו על ידי השליח פאולוס. איגרת זו נשלחה על ידי פאולוס לעוזרו טיטוס ומהווה חלק מספרי הברית החדשה - ספרי הקודש של הנצרות.
האיגרת מתארת את דרישות התפקיד והחובות של ראשי הקהילה הנוצרית והבישופים כלפי קהילתם.
חיבור האיגרת ותיארוכה.
מרבית החוקרים סבורים כי איגרות הרועה נכתבו כולן על ידי אותו מחבר, אולם ככל הנראה אין מדובר בפאולוס, ומדובר באגרות פסאודואפיגרפיות. אין ספק, בשל הדמיון הלשוני הרב, כי האיגרת אל טיטוס, והאיגרת הראשונה אל טימותיוס נכתבו על ידי אותו מחבר.
האיגרת עצמה קובעת בראשיתה כי היא נכתבה על ידי "פאולוס, משרת האלוהים ושליחו של ישו המשיח". החוקרים הסבורים כי האיגרת נכתבה על ידי פאולוס מתארכים אותה לאחר ביקורו של פאולוס בכרתים (על פי האמור בטיטוס א' 5). אין מדובר באותו ביקור המוזכר במעשי השליחים כ"ז 7 - שבעקבותיו הגיע פאולוס לרומא ונכלא בה. לאחר שיחרורו של פאולוס מכלאו הוא הפליג לאסיה, ועבר בדרכו בכרתים, בהמשך הגיע לאפסוס שם הוא עזב את טיטוס. פאולוס המשיך למקדוניה וכתב בה את האיגרת הראשונה אל טימותיוס, והמשיך לניקופוליס, בה הוא כתב את האיגרת אל טיטוס, בשנת 66 או 67 לערך.
החוקרים הסבורים כי איגרות הרועים הן פסאודואפיגרפיות, סבורים כי הן נכתבו לאחר מותו של פאולוס. החוקרים מתבססים על אזכור דוקטרינות כנסייתיות אשר פותחו רק לאחר מותו של פאולוס. חוקרים אלה מתארכים את האיגרת בין שנות ה-80 של המאה הראשונה ועד שלהי המאה השנייה.
פרדוקס אפימנידס.
האיגרת כוללת טקסט הידוע בשם פרדוקס אפימנידס (המכונה גם "פרדוקס השקרן") בו מזהיר פאולוס את טיטוס שנסע לכרתים כי אפימנידס אחד מאנשי כרתים אמר "כל אנשי כרתים שקרנים" וכי עדות זו היא אמת. פרדוקס זה הוא פרדוקס של התייחסות עצמית היוצר כשל לוגי - מאחר שאם דבריו של האיש אמת, והוא מכרתים, הרי שאמרתו שקרית, ואילו אם דבריו שקר, הרי שגם אז אמרתו שקרית.
תוכן האיגרת.
בראשית האיגרת מופיעה פסקת פתיחה בה מוצהר כי האיגרת נשלחה מפאולוס אל טיטוס.
בהמשך מתוארות התכונות של משרת האל (איש הדת) - אשר עליו להיות מבלי פגמים, מיושב בדעתו, לא נתון לשכרות, לא נתון למצבי רוח זועמים, ולא נתון לריב ומדון. עוד נדרש מאיש הדת להיות "אוהב אירוח" (υιλοξενον - אוהב זרים, אף שישנה גרסה בה מצוין υιλοπτεσον - אוהב עניים).
שתי תכונות נוספות שנדרשות הן "להיות שליט של עצמו" (σωυπων - עצמאי) ו"שליטה עצמית" (εγκπατηρ) - רעיונות שמקורם בגישה של האסכולה הסטואית היוונית ולא ביהדות.
בפרק השני מתאר פאולוס את הרועה (כהן הדת) כמלמד דוקטרינה שהיא תואמת את דוקטרינת הנצרות, וכי זקני העדה צריכים להיות פיכחים (לא שיכורים), רציניים, מאופקים ומיושבים באמונתם. כמו כן נשים מבוגרות צריכות להתנהג בהתאם - לא לשתות יין ולהתנהג כנשים קדושות, על מנת שתוכלנה ללמד את הנשים הצעירות את דרכי הכנסייה. נשים צעירות צריכות להיות פיכחות מיין, לאהוב את ילדיהן ואת בעליהן, להיות דסקרטיות, צנועות, לשמור על הבית ולציית לבעליהם. בהמשך מציין פאולוס כי גברים צעירים צריכים להיות פיכחים מיין.
בפסוק 9 מציין פאולוס כי עבדים צריכים לציית לבעליהם בכל דבר, ולמלא כל משאלות אדוניהם, ולא לגנוב.
בפסוק זה נעשה לימים שימוש בוויכוחים בארצות הברית מצד מצדדי העבדות, קודם למלחמת האזרחים האמריקנית.
הפרק השלישי באיגרת דן בציות לשלטונות ולרשויות, קורא לקהילה לעבוד עבודה טובה, להימנע מלדבר רעה באנשים, להיות אוהבי שלום ולהראות צניעות לכל. פאולוס מציין כי שנאה היא כמו גיהנום (ומשתמש במונח Στςξ - סטיקס).
פאולוס קורא להימנע משאלות טפשיות ולא לקבל את דוקטרינת הכנסייה כמו שהיא מבלי לשאול שאלות - בכך הוא יוצא למעשה נגד השקלא וטריא של היהדות וכנגד הדיון התלמודי.
מרזיביט
מרזיביט הוא סגנון של מוזיקת ביט שנוצר והתפתח בקרב הלהקות שהופיעו בצפון-מערב אנגליה, בעיקר בליברפול. הסגנון קרוי על שם נהר מרזי, אחד ממייצגי נופיה של ליברפול. סגנון זה החל להתגבש בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. שלוש הלהקות שהיו הכי מזוהות עם המרזיביט הן: ג'רי והפייסמייקרס, בילי ג'יי קריימר והדקוטות והביטלס. להקות נוספות המזוהות עם סגנון זה הן: המחפשים, מתבודדי הרמן פיטר וגורדון פרדי והחולמים, סווינגינג בלו ג'ינס והזמרת . סגנון המרזיביט הפשוט והקליל לא יכול היה להתמודד עם התפתחות הרוק מסוף 1965 והלאה, ומאז דעך ושקע ולא ענה על ביקוש המאזינים שהחלו להיות מושפעים מהרוק המורכב יותר.
מוסר (הלכה)
מוֹסֵר (במקור: מסור) הוא מונח הלכתי המתייחס למי שגורם לאדם מישראל או לממונו להימסר בידי גורם בעל כוח, בעיקר שאינו יהודי. דין זה תוקן כדי להילחם בתופעת המלשינות, כדי שיהודי שהיה לו סכסוך עם יהודי אחר, לא ישתמש בשלטון או בגורם אחר בעל כוח כדי לנקום בו. על פי ההלכה ניתן להרוג את המוסר גם בלי דין. דין זה אינו משמש ככלי ענישה, אלא ככלי מניעה, והוא רלוונטי כל עוד נשקפת סכנה מהמוסר, בדומה לדין רודף.
מקור.
מקורו הדין הוא בתלמוד, כנראה על רקע של חיי יהודים בין גויים, תחת שלטון האימפריה הרומית או הפרסית, כפי שמתועד בתלמוד הבבלי על מעשה התנכלות לראש הגלות שם.
דיני מוסר נדונו ב, ברמב"ם בהלכות חובל ומזיק ובשולחן ערוך (חו"מ שפח).
גדרו של מוסר.
הרמב"ם קובע כי "אסור למסור ישראל ביד גויים, בין בממונו בין בגופו, ואפילו רשע ובעל עבירות, ואפילו היה מיצר לו ומצערו". הרמב"ם יוצר אבחנה בין שני סוגי מוסרים, "שנים הם המוסרין: המוסר חבירו ביד עכו"ם להורגו או להכותו, והמוסר ממון חבירו ביד עכו"ם או ביד אנס שהוא כעכו"ם, ושניהם אין להם חלק לעוה"ב".
הוא מביא שם כדוגמה למוסר, פלוני, שבעקבות גזירת מלך להביא לו יין או תבן, מספר על רכוש זה שנמצא אצל אדם מסוים, וגורם בכך שרכוש זה נלקח בידי אנשי המלך.