במהלך הרנסאנס, מאמצע המאה ה-15 ואילך, חלה התקדמות מרובה בתחום הרפואה. ג'ירולמו פרקסטורו האיטלקי, 1478-1553, היה הראשון להציע כי מגפות עשויות להיגרם על ידי עצמים חוץ גופיים, הניתנים להעברה באמצעות מגע ישיר או בלתי ישיר. עוד גילה טיפולים חדישים למחלות כדוגמת עגבת.
בשנת 1543 חיבר המלומד הפלמי אנדריאס וסאליוס את ספר הלימוד השלם הראשון בנושא האנטומיה האנושית: "De Humani Corporis Fabrica", משמע: על מבנה גוף האדם. כעבור זמן רב, בשנת 1628, הסביר ויליאם הרווי את מחזור הדם. לפני כן רווחה האמונה, כי הדם הוא תוצר מזון ונספג על ידי רקמת שריר.
במהלך המאה ה-16 גילה פאראצלסוס, בדומה לג'ירולמו, כי מחלות נגרמות על ידי סוכנים חוץ גופיים כדוגמת חיידקים, לא על ידי חוסר איזון פנימי.
ללאונרדו דה וינצ'י נזקפת השפעה רחבה על קידום הרפואה ברנסאנס. דה וינצ'י, אשר נולד ב-15 באפריל 1452, דגל בגישה מדעית אשר בבסיסה תצפיות פרטניות. הוא נטל חלק במספר נתיחות לאחר המוות וכן הוציא תחת ידיו שרטוטים אנטומיים מפורטים מרובים, בתכננו עבודה רחבת היקף בנושא אנטומיה אנושית השוואתית.
הרופא הצבאי הצרפתי אמברואז פרה, שנולד בשנת 1510, הקים לתחייה את שיטת קשירת כלי הדם היוונית העתיקה. לאחר כריתת איבר נהוג היה לצרוב את קצה האיבר הפתוח להפסקת הדימום. הדבר בוצע באמצעות חימום שמן, מים או מתכת ויצירת מגע בין החומר ובין הפצע לסתימת כלי הדם. עוד האמין פרה בחבישת פצעים בתחבושות נקיות ובשימוש במשחות, ובכלל זה במשחה אשר הרכיב עצמו המכילה ביצים, שמן ורדים וטרפנטין. הוא היה הראשון לעצב ידיים ואיברים מלאכותיים עבור חולים בהם בוצעה כריתה. באחת הידיים המלאכותיות, ניתן היה להניע את שני זוגות האצבעות לביצוע מטלות אחיזה ושחרור פשוטות, ומראה היד היה טבעי לחלוטין תחת כפפה.
אסונות רפואיים רווחו ברנסאנס בהשוואה לעת העכשווית. במהלך הרנסאנס היוו נתיבי סחר אמצעי מושלם להעברת מחלות. שמונה מאות שנים לאחר מגפת יוסטיניאנוס, שבה מגפת הדבר לאירופה. המוות השחור פרץ באסיה, פשט למזרח התיכון ולאירופה בשנת 1348 (ייתכן כי הועבר באמצעות סוחרים איטלקיים אשר נסו מקרבות חצי האי קרים) וגבה בה 25 מיליון קרבנות, כשליש מכלל האוכלוסייה ועד שני שלישים באזורים העירוניים בהם הכתה המגפה ביתר שאת. טרם עזוב המונגולים את קאפה הנצורה אשר בחצי העיר קרים, גופותיהם המתות והנוטות למות של החיילים הנגועים נערמו על גבי קטפולטות, ושוגרו מעבר לחומות קאפה על מנת להדביק את יושביה. תקרית זו הייתה בין הדוגמאות המתועדות המוקדמות ביותר ללוחמה ביולוגית, ונחשבת כמקור התפשטות המוות השחור לאירופה.
המגפה שבה לרדוף את אירופה ואת המזרח התיכון פעם אחר פעם בין המאה ה-14 ובין המאה ה-17. התפרצויות מאוחרות יותר הראויות לציון: המגפה האיטלקית של 1629–1631, המגפה הגדולה של סביליה (1647-1652), המגפה הגדולה של לונדון (1665-1666), המגפה הגדולה של וינה (1679), המגפה הגדולה של מרסיי (1720-1722) ומגפת 1771 במוסקבה.
מאחר שטרם ביאת הספרדים לאמריקה ולמקסיקו לא נודעו חיידקי האבעבועות השחורות החצבת והשפעת הקטלניים, לא היו הילידים האמריקאיים חסינים אליהם, ומגפות קטלניות התפשטו במהירות. אוכלוסיית האי היספניולה שבאיים הקריביים מנתה באותה העת 250,000 ילידים אמריקאיים, ועשרים שנים לאחר מכן צנחה האוכלוסייה ל-6,000 נפשות. באותה העת, התפשטה המגפה גם למקסיקו, ועד שנת 1650 נמחתה מרבית אוכלוסייתה הילידית.
רכס מרכז-אוקייני
רכס מרכז-אוקייני הוא אזור הררי תת-ימי, שבמרכזו מצוי בקע ממנו עולה מאגמה ויוצרת קרום אוקייני חדש. "קרום אוקייני" הוא כינויו של קרום כדור הארץ הנמצא מתחת לאוקיינוסים. התופעה מכונה גם התפשטות קרקעית הים.
המאגמה עולה מהמעטפת התחתונה באמצעות זרמי הערבול, עוברת דרך אזורי חולשה בקרום ופורצת אל פני השטח, שם היא מתקררת ויוצרת קרקעית ים חדשה. באזור כזה, המכונה "אזור פתיחה", מתרחשת התרחקות בין שני לוחות טקטוניים.
לכן, רכס מרכז-אוקייני מהווה סמן גבול בין לוחות טקטוניים הנקרא "גבול אזור פתיחה".
קיימים הבדלים משמעותיים בין הקרום הימי (אוקייני) לבין הקרום היבשתי (קונטיננטלי). הבדל זה מתבטא בעומק הממוצע של הקרום (5-6 ק"מ לקרום אוקייני לעומת 25-70 ק"מ לקרום היבשתי), ברמת צפיפות החומר, ובהרכבם של שני סוגי הקרומים.
תהליך ההיווצרות.
שני תהליכים עיקריים אחראיים לפתיחה הנראית ברכס מרכז-אוקייני:
לא ידוע עדיין איזה מן התהליכים דומיננטי יותר. עם זאת, מחקרים שנערכו מראים שהמעטפת העליונה - האסתנוספירה - מתנהגת בצורה פלסטית מכדי לייצר מספיק חיכוך על מנת למשוך את הלוח האוקייני לעומק. בנוסף, עליית מאגמה מהמעטפת - שהיא הגורם האחראי לפריצת לבה ברכס - מתרחשת כנראה רק בעומק שעולה על 400 ק"מ (מסקנה שהוסקה כתוצאה מתחום אי רציפות בעומק זה ומטומוגרפיה סייסמית). עליית מאגמה מעומק נמוך יותר נוגעת למאמצי המשיכה של הלוח הנוחת. מצד שני, חלק מהלוחות הטקטונים הגדולים בעולם מצויים בתנועה מתמדת אך אינם מופחתים בשום מקום בעולם.
תכונות.
הרכסים המרכז-אוקייניים בעולם מחוברים ויוצרים מערכת מרכז-אוקיינית גלובלית, שהיא גם שרשרת ההרים הארוכה בעולם - 80,000 ק"מ. הרכסים המרכז-אוקייניים פעילים תמידית - לבה חדשה פורצת כל הזמן לאורך ציר הרכס, מתקררת ויוצרת קרום אוקייני שהרכבו בזלתי וגברו אידי. הקרום הצעיר ביותר ימצא תמיד בצמוד לבקע במרכז הרכס, וככל שנתרחק מהרכס גיל הסלעים בקרקעית ילך ויגדל. מאחר שהקרום מצוי במצב תמידי של התחדשות, גילו של הקרום האוקייני צעיר בהרבה מגילו של הקרום היבשתי ורובו נוצר לפני פחות מ-200 מיליון שנה. משני צדי הרכס, עלייה במרחק גורמת לעלייה בעומק הקרקעית. רכס מרכז-אוקייני ימצא תמיד בעומק רב, ועל כן, למעט הרכס המרכז-אטלנטי, לא נודע קיומם של הרכסים המרכז-אוקייניים עד שנות החמישים של המאה ה-20, אז נעשה מיפוי מקיף של קרקעית הים על ידי ספינות מחקר.
קצב יצירת חומרים חדשים ברכס נקרא "קצב פתיחה" ונמדד ביחידות של מילימטרים לשנה. תת-החלוקה הנפוצה היא:
קצב הפתיחה של הרכס הצפון אטלנטי הוא בערך 25 מ"מ לשנה, לעומת קצב הפתיחה באוקיינוס השקט הנע בין 80 ל-120 מ"מ לשנה. דוגמה לרכס בעל קצב פתיחה איטי ביותר ניתן למצוא בים הארקטי וברכס הדרום מערבי של הודו.
כאשר המאגמה, המורכבת מתחמוצות ברזל, מצויה במצב נוזלי, הסיגנל המגנטי שלה מושפע מהשדה המגנטי של כדור הארץ ומסתדר בהתאם למיקומה. לאחר שינוי טמפרטורה לנקודת קירי (שבה המגמה מתגבשת והופכת למוצקה), כיוון הסיגנל המגנטי אינו בר שינוי. דבר זה מאפשר לחוקרים לעקוב אחרי שינויים בשדה המגנטי של כדור הארץ ולתארך את גיל קרקעית הים.
היסטוריה.
בסוף המאה ה-19 התגלו עדויות לקיומו של הרכס המרכז-אטלנטי. בתחילת המאה ה-20, בקרב קהילת הגאולוגים היו קיימות תאוריות שונות כגון גשרים יבשתיים שנעלמו ותאוריית התפשטות הפלנטה (Expanding earth). בשנת 1912, לאור הימצאות מאובני זוחלים דומים באפריקה ודרום אמריקה, הציע אלפרד וגנר את תאוריית נדידת היבשות, אך זו לא אומצה עקב חוסר יכולת למצוא מנגנון שיסביר מה גורם ליבשות לנוע.
בשנות ה-50, לאחר ביצוע מיפוי מפורט ומקיף של קרקעית הים, נתגלה כי הרכס המרכז-אטלנטי הוא חלק ממערכת עולמית של רכסים תת-ימיים, דבר שהציב בפני החוקרים משימה חדשה - להסביר כיצד מבנה גאולוגי בקנה מידה עצום שכזה יכול היה להיווצר. בשנות השישים נתגלה תהליך התפשטות קרקעית הים. תאוריית טקטוניקת הלוחות התאימה לתצפיות אלו וקבלתה על ידי רוב הגאולוגים הביאה למהפכה משמעותית בחשיבה הגאולוגית.
קיימות הערכות שכ-20 הרי געש מתפרצים מדי שנה לאורך הרכס ושכ-2.5 ק"מ רבועים של קרקעית חדשה נוצרת כתוצאה מהתפרצויות אלה. בנוסף, הקרום מתעבה בין ק"מ ל-2 ק"מ בכל שנה. בסך הכל נוצרים כ-4 קילומטרים רבועים של קרום אוקייני חדש מדי שנה. אורך כלל הרכס האוקייני הוא כ- 80,000 ק"מ.
תסמונת מעבר דם בין עוברים
תסמונת מעבר דם בין עוברים (Twin-to-twin transfusion syndrome, בר"ת: TTTS) היא תסמונת היריונית בה מתקיימת העברת דם בין תאומים זהים בהיותם ברחם.
כתוצאה מהעברת דם זו בין העוברים, עלול עובר אחד לסבול מאנמיה והשני מבצקת. TTTS מוגדרת בארבע רמות חומרה; TTTS ברמה 4, אשר מאובחן לפני השבוע ה-26 של ההיריון, מסתיים בדרך כלל במות העוברים (בסבירות של 60-100 אחוזים).
שכיחות.
אין מחקרים מדויקים על התסמונת, אך מאמינים כי שכיחותה היא כ-20 אחוזים מכלל הריונות התאומים הזהים. מכיוון ששכיחות היריון של תאומים זהים היא 3:1,000, הרי ששכיחות ה-TTTS היא כ 3:5,000.
גורמים.
לא ידועים הגורמים ל-TTTS. עם זאת, על מנת שהתסמונת תתרחש, חייבים להיות לפחות זוג תאומים, אשר חולקים את אותה שליה. בדרך כלל כל תאום נמצא בשק היריון נפרד (מצב שמוגדר מונוכוריאלים, ביאמניוטים). בהיריון תקין, העובר מחובר עם כלי דם, העוברים בחבל הטבור, לשליה של האם. במקרה של TTTS, מכיוון שכלי הדם של שני העוברים חולקים את אותה שליה, נוצר מעבר של דם מעובר אחד, המכונה "תורם", לעובר השני, המכונה "מקבל". חומרת התסמונת היא נגזרת של מהות וצורת החיבור.
תסמונות.
בהתאם לרמת החומרה וסוג החיבור של כלי הדם, עלולות להיווצר תסמונות שונות, המאפיינות TTTS.
טיפול.