בתחרויות השחייה של המכביה ה-13 שנערכו בבריכה השחייה של אוניברסיטת תל אביב ביולי 1989 זכה שטיגמן בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא ישראלי חדש של 3:53.93 דקות, ביחד עם ערן גרומי, אמיר שטרנפלד ויואב ברוק. שגיא שחה במשחה שליחים לאחר שאחיו אייל הושעה מנבחרת ישראל. ההשעיה באה לאחר שהפר את הוראות ראשי הנבחרת הישראלית כשהופיע לבוש בציוד ספורט של חברה מתחרה לזו שנתנה חסות לנבחרת. נוסף לכך, הוא חילק על דוכן המנצחים חולצות של החברה אותה הוא ייצג. מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:26.17 דקות, אחרי סידני אפלבוים מבלגיה שקבע שיא מכביה חדש של 2:22.01 דקות וסמואל שוורץ מארצות הברית (2:24.39 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.48 דקות.
בתחרות השחייה "שמונה האומות" שנערכה באוסלו, נורווגיה באפריל 1990 סיים שטיגמן במקום שביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:31.91 דקות, במקום שמיני במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.28 שניות ובמקום שביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:37.85 דקות.
חייו האישיים.
נשוי ואב לשני ילדים. מתגורר יחד עם משפחתו בתל אביב ועובד כמנהל מכירות בחברה שהקים.
גארי שטיינגרט
גארי שטיינגרט (אנגלית: Gary Shteyngart; נולד ב-1 בינואר 1972) סופר אמריקאי ממוצא יהודי-רוסי.
ביוגרפיה.
גארי שטיינגרט נולד ב-1972 למשפחה יהודית מברית המועצות. הוא נולד בעיר לנינגרד. אביו היה מהנדס מצלמות ואמו הייתה מוזיקאית ומורה לפסנתר. יותר מאוחר בחייו, גארי כינה את עיר הולדתו בשמה הציני "סנט לנינגרד" או "סנט לנינבורג". סבתו של גארי עבדה כעיתונאית באחד העיתונים של העיר והיא עודדה אותו להתחיל לכתוב בגיל צעיר מאוד, לפי זיכרונותיו בכל פעם שהיה כותב סיפור היא הייתה מפנקת אותו במשהו טעים.
בשנת 1979 משפחתו עזבה את ברית המועצות והגרה לארצות הברית. בזכרונותיו גארי מתאר שההתחלה בארצות הברית הייתה קשה מאוד, במיוחד מבחינה חברתית. בבית שבו התגררו לא הייתה טלוויזיה והשפה שבה דיברו בבית הייתה רוסית, וכך היה גם שנים רבות לאחר מכן. גארי מתאר שבנעוריו התקשה להתחבר לאנשים בני גילו בגלל מוצאו, השפה שבה דיבר והיחס של האמריקאים ליוצאי ברית המועצות בגלל המצב שבו היו שרויות שתי המדינות (מלחמה קרה).
בארצות הברית למד גארי בבית ספר יהודי, לאחר שסיים את לימודיו הוא התקבל למכללת אוברלין שם למד וסיים תואר ראשון בפוליטיקה. בשנה הראשונה שלו בלימודים הוא טייל וחי בפראג, משם נשארו לו זיכרונות טובים והוא מתאר את השנה ההיא כאחת השנים היותר יפות בחייו. בהיותו בעיר פראג הוא התחיל לכתוב את הספר הראשון שלו "המדריך לרוסי מתחיל" שהוא סאטירה פוליטית. יותר מאוחר גארי סיים תואר בכתיבה יצירתית במכללת הנטר (האוניברסיטה העירונית של ניו-יורק).
נכון להיום גארי גר במנהטן בעיר ניו יורק. הוא מרצה לכתיבה באוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת פרינסטון. בשנת 2010 יצא ספרו השלישי "סיפור אהבה אמיתי עצוב במיוחד" שהוא סאטירה קומית וביקורתית לעתיד הקרוב של ארצות הברית.
אמיליאנו זפאטה
פלוקסוס
הפלוקסוס (בלטינית: Fluxus) הוא זרם אמנותי שפעל בשנות ה-60. שמו של הזרם נגזר מ-"Flow" - מילה בלטינית שמשמעותה "זרימה".
היסטוריה.
אמני הפלוקסוס הושפעו מתנועת הדאדא ונתפסו לעיתים כממשיכיה. הם עבדו במגוון רחב של מדיה וניסו ליצור עבודות בין תחומיות – בתחומי האמנות הפלסטית, ההלחנה, הכתיבה, העיצוב, הארכיטקטורה, הוידאו ארט והמיצג.
ג'ורג' מצ'ונס (Maciunas) היה המקים הרשמי של תנועת הפלוקסוס. הוא ארגן אותה ואסף אמנים מרחבי העולם. כאשר פגש אותם מצ'ונס הם כבר היו אמנים עובדים. הקשר בין אומני הפלוקסוס היה קשר של מורים וסטודנטים באוניברסיטאות שונות. אמנים מסוימים העבירו קורסים לאמנים אחרים ועם הזמן זרם הפלוקסוס משך אליו מספר רב יותר ויותר של אנשים. בימיו הראשונים הופיע הפלוקסוס בעיקר באירופה, אך גם ביפן ובארצות הברית. האמנים הגיעו מתחומים רבים כמו מוזיקה, ספרות ואומנות פלסטית.
הפלוקסוס תמכו ב"עשה זאת בעצמך" והעדיפו פשטות על תחכום. בדומה לתנועת הדאדא, האמנים עסקו באנטי-התמסחרות וזלזלו בשוק האומנות המיינסטרימי שהיה קיים עד לתקופתם. ההבדל בינם לבין תנועת הדאדא הוא ההתייחסות החיובית שלהם לנפש האמן ולשאיפות האישיות שלו.
חברי הפלוקסוס העדיפו להתעסק בכל חומר גלם שיש ברשותם ולא להתמקד בחומרים ספציפיים. הם נלחמו במסחור ונמנעו ממנו – את היצירות שלהם הם הפיצו במחירים שלא נועדו להשתכרות אלא להפצה הוגנת.
ההיבט האמנותי.
שני הדברים המזוהים ביותר עם אומנות הפלוקסוס הם הקופסאות והמיצגים. קופסאת הפולקסוס, הנקראת גם "fluxboxes", היא קופסה בה אוגד האומן רעיונות, רישומים, תמונות, משחקים, כתבים ועוד. את הרעיון של הקופסאות המציא אבי הפלוקסוס ג'ורג' מצ'ונס. מיצגי הפלוקסוס, היו רעיון שהתחיל הנרי קוול, שהיה מורה של מספר אמני פלוקסוס נוספים כמו ג'ון קייג' ודיק היגינס. המיצגים היו קשורים במוזיקה והרעיון מאחוריהם היה להראות שכל אדם יכול להציג מיצג מוזיקלי אם הוא רק יעשה את זה בעצמו.
מיצגי פלוקסוס הם מיצגים שעוסקים במוזיקה אבל נוגעים בה ממקום אחר. הם מציגים משהו שנוגד את ההתייחסות למוזיקה שהייתה מקובלת עד אותה התקופה, ומשחקים על הגבול בין העבודה לבין החיים. מיצגי הפלוקסוס הם פשוטים בדרך כלל ולא מנסים להשתייך לאומנות גבוהה. לדוגמה, במיצג "מוזיקת הטפטוף" של ג'ורג' בכט, האמן או האמנים עולים על הבמה בלבוש פורמלי של נגנים, אבל במהלך המיצג הם מטפטפים מים מתוך שפכטל אל מיכל בהפרשי גבהים שונים. בכט ניסה להציג את המוזיקה שהוא מוצא ליפה, הוא ניסה ליצור מוזיקה חדשה שלדעתו לגיטימית כמו כל מוזיקה אחרת.
אמני פלוקסוס רבים ניסו שילוב של כמו סוגי מדיות, חדשות וישנות, בשביל להעביר את רעיונותיהם. הם שילבו בין מיצגים, וידאו-ארט, שירה ועוד. הם הציגו בהפנינגים שארגנו עבודות של הקראת טקסטים, פוליטיים וספרותיים, יחד עם מדיות נוספות. הם הושוו מדי פעם לפופ ארט ולדאדא אבל בשונה מזרמים אלו, הפלוקסוס שמו דגש על כוונות האומן. חבריה של קבוצת "פלוקסוס" דגלו בהתנסות אמנותית ובטכניקות חדשות בשילוב אקטביזפ פוליטי, החברים היו מפוזרים בכמה מדינות והתקשורת ביניהם נעשתה באמצעות הדואר, כך התפתחה אצלם מה שהם כינו "אמנות הדואר" ׁMAIL ART. הם יצרו בולים ומכונות ביול, הפיצו את האמנות בשליחת הדואר כשהם בוחרים את הקהל ומכינים עבורם קיטים בכוונה לעודד "עשה זאת בעצמך" וברצון להעביר ערכים של פשטות והתנגדות למסחור מערבי.
התפתחות לאחר 1978.
לאחר מותו של ג'ורג' מצ'ונס נוצר פער בין נקודת המבט של האוצרים ובין נקודת המבט של האמנים על זרם הפלוקסוס. האוצרים ראו בפלוקסוס זרם שאפשר לתחום במסגרת של זמן, משנת 1962 עד שנת 1978, ואילו האמנים ראו בפלוקסוס זרם רעיוני שממשיך עם האמן המשתייך אליו לאורך כל חייו. בימים אלה השאלה נעשית עוד יותר מסובכת כאשר רב האמנים שהשתייכו לקבוצת הפלוקסוס כבר אינם בין החיים.
האוצר ג'ון הנדריקס טוען שאמני פלוקסוס שפעלו לפני 1978 ולאחר מכן יכולים עדיין להיקרא אמני פלוקסוס, אך אמנים שהחלו לפעול אחרי 1978 אינם יכולים לשייך את עצמם לזרם זה. למרות טענה זו, שבה מחזיק גם המוזיאון הבינלאומי לאמנות מודרנית, אמנות הפלוקסוס משפיעה עד היום על אמנים צעירים העוסקים במופעי אמנות דיגיטלית.
אחרים טוענים שגם אחרי מותו של מצ'ונס בשנת 1978 היו אמנים רבים, ביניהם גם שאר מייסדי הפלוקסוס, שנשארו נאמנים לזרם. אמנם אין קהילה מרכזית של זרם הפלוקסוס הנמצאת במקום אחד, אך בעקבות התפתחות האינטרנט הצליחו אנשי הפלוקסוס הוותיקים ליצור קשר עם אומני פלוקסוס חדשים. האומנים הוותיקים תומכים באומנים הצעירים להמשיך וליצור בדרך הפלוקסוס ולהיפגש גם מעבר לרשת האינטרנט.
פילוסופיה אמנותית.
רעיונותיהם של חברי הפלוקסוס היו דומים מאוד לרעיונותיהם של חברי תנועת הדאדא שקדמו להם. הפלוקסוס ניסו להתנגד לאומנות המודרנית השמרנית ויצרו אנטי-אומנות. הם השתדלו לשמור על מינימליזם והשתמשו הרבה ברדי מייד, חומרים שהיו מוכנים מראש, כמו עבודותיו של מרסל דושן. במיצגיהם, אומני הפלוקסוס הציגו דברים הקיימים במציאות כבר מראש בצורה אחרת והציגו את הכיוון החדש. השילוב של הקהל במיצגי הפלוקסוס הביא לידי ביטוי את הרעיון שהעלה דושן – הקהל כחלק משמעותי ביצירה.
אפשר לחלק את השקפותיהם של אומני הפלוקסוס לארבעה גורמים:
האמנים.
למרות שכל אומני הפלוקסוס התאפיינו ברוח מסוימת, לא הייתה להם זהות מאוחדת של קהילת אמנים. הקבוצה כללה מגוון רחב של אמנים ואי אפשר לשים את האצבע על איזשהו מאפיין ספציפי שמאחד בין כולם. הפלוקסוס הייתה התנועה האומנותית עם מספר האומניות הנשיות הרב ביותר, פרט חשוב מכיוון שעד לאותה התקופה האומנות הייתה גברית כמעט לחלוטין. עם זאת, למרות הגיוון הרב באומני הפלוקסוס, מקים התנועה מצ'ונס ניסה ליצור אחדות מסוימת בין האומנים, ולכן הוא הואשם במספר הוצאות של אומנים מן הזרם מהסיבה שהם לא התאימו לתבנית אותה ביקש.
מודל שלוש שכבות
מודל שלוש השכבות
נ. אבי-רענן
נ. קדי
רמי לוי שיווק השקמה