הארגון הארמני העצמאי הראשון שעסק בביטחון המדינה היה המינהל הממלכתי לביטחון לאומי של ארמניה שנוסד ב-4 בדצמבר 1991 כיורש האגף הארמני של הקג"ב. ב-1995 הארגון שינה את שמו והפך למשרד לביטחון לאומי. ב-8 בנובמבר 1996 המשרד אוגד אל תוך משרד הפנים ונקרא המשרד לביטחון לאומי וענייני פנים.
ב-17 בדצמבר 2002 הארגון נקרא שירות הביטחון הלאומי של ממשלת ארמניה.
ארנסט רמאק
אֶרְנְסְט יוליוס רֶמַאק (בגרמנית: Ernst Julius Remak; 26 במאי 1849 – 24 במאי 1911) היה נוירולוג יהודי-גרמני, בנו של הרופא, הזואולוג, הפיזיולוג והנוירולוג רוברט רמאק ואביו של המתמטיקאי רוברט רמאק.
חייו.
רמאק, יליד ברלין, למד משנת 1867 באוניברסיטאות ברסלאו, ברלין, וירצבורג, שטרסבורג והיידלברג – שבהּ היה תלמידו של הנוירולוג וילהלם היינריך אֵרְבּ (Erb). ב-1870–1871 נטל חלק במלחמה הצרפתית-פרוסית. רמאק קיבל תואר דוקטור לרפואה, ועבד כאסיסטנט במחלקה למחלות עצבים בבית החולים שָׁרִיטֵה (Charité) בברלין מ-1873 עד 1875. רמאק ביסס את מעמדו כנוירופתולוג בבירת הקיסרות המתהווה; ב-1877 התמנה שם לפריבטדוצנט (privatdocent), וב-1893 לפרופסור.
יחד עם הנוירולוג היהודי-פולני אדווארד פלטאו (Flatau) פרסם רמאק מחקר חשוב על נויריטיס ופולינויריטיס, אשר נבחר על ידי קארל נותנאגל (Nothnagel) להיכלל ב"המדריך לפתולוגיה ותרפיה מיוחדות" ("Handbuch der speziellen Pathologie und Therapie"). על שמו נקרא "רפלקס רמאק" – כפיפה כפית של שלוש הבהונות הראשונות, ולעיתים של כף הרגל, עם פשיטה של הברך, הנגרמת כתוצאה מליטוף השטח הקדמי העליון של הירך; רפלקס זה הוא סימן לפגיעה בחוט השדרה.
רמאק נפטר ב-1911 בויסבאדן.
פרסומיו.
בנוסף, תרם רמאק יותר מ-50 מאמרים לכתבי עת מדעיים.
ארנסט רמק
פליקס באטו
ארנסט יוליוס רימק
ארנסט יוליוס רמק
יון אגרביצ'אנו
יון אגרביצ'אנו (ברומנית: Ion Agârbiceanu; 12 בספטמבר 1882 צ'נאדה, אלבה - 28 במאי 1963 קלוז') היה סופר ועיתונאי רומני, וכן כומר יווני-קתולי. היה חסיד זרם ה"סמנטוריזם" (נגזר משמו של כתב העת "סמנטורול" "Semănătorul" ("הזורע") שקידש את האידיאלים של חיי הכפר ושל מעמד האיכרים). היה חבר באקדמיה הרומנית. היה חבר בפרלמנט ובסנאט של רומניה מטעם המפלגה הלאומית הרומנית מטרנסילבניה.
יצירותיו של אגרביצ'אנו, המתאפיינות בדמיון אפי, ריאליזם וחוש פסיכולוגי חד, מתארות גלריה של דמויות מחיי הכפר הרומני בטרנסילבניה ובעיות מוסריות איתן הן מתמודדות.
"יש אצל יון אגרביצ'אנו חוש הסתכלות, כשרון לקדש אפילו נושאים מן העלובים ביותר, יש בו רצינות מאופקת של חרט בנחושת, כישורים המעלים אותו עד ליצירה הרואית והמנקרים בתוך נפש הקורא כמו מים קשים" (פרפסיצ'וס, 1924).
ילדותו.
אגרביצ'אנו נולד בכפר צ'נאדה, במחוז אלבה, בטרנסילבניה, אז תחת השלטון ההונגרי במסגרת האוסטרו-הונגריה, כבן השני מבין שמונת ילדיהם של היערן ניקולאיֶה אגרביצ'אנו ושל אשתו, אנה, בת לבית אולארו. סבו מצד אביו, וסילה בואריו, יערן גם הוא, היה יליד הכפר "אגרביצ'ו" במחוז קלוז' ועל כן קיבל את הכינוי "אגרביצ'אנו", כלומר "איש אגרביצ'ו", שהפך בסופו של דבר לשם המשפחה של צאצאיו. האם הורישה לבנה, יון, את כשרונה לספר סיפורים. האב, על אף היותו אדם פשוט, אהב לקרוא והיה מנוי לכתבי העת שהיו נפוצים באותה תקופה בקרב האוכלוסייה הרומנית בטרנסילבניה.
אגרביצ'אנו למד שלוש כתות בבית-הספר היסודי של הכפר ואחר כך, בין השנים 1891–1900 עשה לימודי גימנסיה ותיכון בעיר בלאז', אחד ממרכזיה העירוניים העיקריים של התנועה הלאומית הרומנית בטרנסילבניה.
בשנותיו בבלאז' זכה ללמוד אצל גבריל פרקופ, מורה אהוב לספרות הרומנית וללטינית והתענג על קריאת ספרים מהקלאסיקה הרומנית - במיוחד מהסיפורים של קוסטקה נגרוצי, יון קריאנגה, יון לוקה קאראג'אלה, שירי וסילה אלכסנדרי ומשלי גריגורה אלכסנדרסקו וכן
משירי העם הרומניים שבקובץ של ג. דם תאודורסקו.
שירים בוסריים משלו פורסמו לראשונה בעיתון "אוניריה" בבלאז', שם הופיע בשנת 1900 גם רשימה שלו תחת הכותרת "בצום הפסחא" În postul Paştelui.
אחרי בחינות הבגרות נסע אגרביצ'אנו ללמוד תאולוגיה באוניברסיטת בודפשט בין השנים 1900–1904.
אחרי שהוסמך ככומר, בחזרתו לטרנסילבניה היה סגן מנהל בפנימיה לבנים בבלאז' בין השנים 1904–1905.
בספטמבר 1905 קיבל מלגה וחזר לבירת הונגריה על מנת להירשם לקורסים בפקולטה לספרות של אוניברסיטת בודפשט, החוג ללימודים קלאסיים, השפה הרומנית והיסטוריה. בו זמנית השתתף בקורסים של החברה התרבותית הרומנית "פטרו מאיור" שפעלה בבודפשט.
קריירה.
החליט לוותר על המשך הלימודים בבודפשט ולעומת זאת בשנת 1906 נסע דרומה מעבר להרים וביקר לראשונה בבוקרשט, בירת רומניה העצמאית. בהזדמנות זאת הכיר בני האליטה הרומנית הטרנסילבנית שפעלה שם - למשל את ג'ורג'ה קושבוק, כמו כן את ההיסטוריון ניקולאיה יורגה ואת הסופר אמיל גרליאנו. באותה תקופה אגרביצ'אנו התחתן עם מריה אורליה ראדו.
בין השנים 1906–1910 כיהן ככומר הכפר ("פארוך") ביישוב בוצ'ום-סאסא בהרי הקרפטים המערביים - Munţii Apuseni במחוז אלבה, לא רחוק מהעיר אברוד.
אחר כך, בין 1910–1916 בכפר אורלאט במחוז סיביו. בשנים האלה קרא ספרים רבים ממיטב הסיפורת הרוסית והצרפתית, סופרים כמו פלובר, מופסאן, זולה, גוגול, גורקי, לב טולסטוי, דוסטויבסקי, לאוניד אנדרייב, שהשפיעו על אמנותו. אחרי פריצת הקרבות בין רומניה ובין אוסטרו-הונגריה, נסוג עם הצבא הרומני לשטח רומניה אל העיר רמניקו ולצ'ה בחבל מונטניה, אחר כך למולדובה, משם פונה לרוסיה. שם שימש בין השנים 1917–1918 ככומר צבאי ביחידה מורכבת משבויים רומנים טרנסילבנים שהתנדבו להילחם בעד רומניה.
בתום המלחמה, אחרי איחוד טרנסילבניה עם ממלכת רומניה, התיישב בקלוז' והיה למנהל העיתון "פאטריה" שם (1919–1927) ולאחר מכן מנהל העיתון "טריבונה" - משנת 1938 ועד 1940 כשהעיר קלוז' סופחה עקב תכתיב וינה בחזרה להונגריה.
אגרביצ'אנו התגייס גם לפעילות פוליטית באווירת ההתלהבות שלאחר איחוד טרנסילבניה עם שאר רומניה.
בתוקף חברותו במפלגה הלאומית הרומנית Partidul Naţional Român נבחר בשנת 1919 כחבר בפרלמנט של רומניה המאוחדת ושוב ב-1922–1926, מאוחר יותר היה חבר בסנאט וסגן יושב ראש הסנאט.
החל משנת 1930 עבד ככומר בכיר - פרוטופופ - בקלוז' והחל משנת 1931 כ"קאנוניק" של הבישופות היוונית-קתולית (כלומר של "הכנסייה הרומנית המאוחדת עם רומא") של קלוז'-גרלה.
בשנות הכיבוש ההונגרי בצפון-טרנסילבניה וימי מלחמת העולם השנייה 1940–1944 אגרביצ'אנו התגורר בסיביו לשם הועתקו גם האוניברסיטה הרומנית ורוב המוסדות הרומניים מקלוז'.
דרכו הספרותית.
החל משנת 1912 אגרביצ'אנו נעשה מוכר בחוגי החברה הרומנית לתרבות בטרנסילבניה "אָסטרָה". התקבל בה כחבר מלא בשנת 1925. בהמשך, בין השנים 1925–1940, היה מזכיר כללי של המחלקות לספרות ומדע של חברת "אסטרה" והיה לפרק זמן עורך הביטאון שלה, "טרנסילבניה".
תחת שמות עט פרסם שונים שירים בכתבי עת לספרות בשפה הרומנית - "טריבונה" בסיביו, "גאזטה טרנסילבניי" בבראשוב, "פמיליה" באוראדיה, "דראפלול" בלוגוז'.
החל משנת 1903 עבד עם כתב העת "סמנטורול", שבו פרסם בהתחלה את ה"אגדה בחרוזים" "Legendă în versuri".
את הקובץ הראשון לרשימות וסיפורים - "מהכפר" De la ţară הוציא לאור בשנת 1906 בעזרת כתב העת הרומני בבודפשט, "לוצ'אפרול".
בהמשך פרסם הסופר מדי שנה ושנה אחד או יותר ספרי סיפורת על חיי האנשים בכפר - על האיכרים והכורים, ועל ממעמד המשכילים - מורים, כמרים וכו'.
הסיפור המזוהה הכי הרבה עם שמו הוא 'פפליאגה" Fefeleaga המופיע בכל המקראות וספרי הלימוד ברומניה והמתאר חייה העגומים של אלמנה ששכלה את כל ילדיה ואשר על מנת לקבור את ילדה האחרון נאלצה למכור את סוסה היחיד.
סיפור עצוב אחר הוא "לומיניצה" Luminiţa - על מותה של איכרה קשישה.
עם הנובלות הארוכות יותר נמנות: "פופה מאן" Popa Man (הכומר מאן), הז'נדארם "Jandarmul", הפרעונים Faraonii". הרומן המפורסם ביותר של הסופר הוא "הארכאנגלים" (Arhanghelii) מ-1914 המתאר את חיי כורי הזהב מטרנסילבניה. שם הרומן לקוח משם מכרה הקרוי "ארכאנגלים" (שם סוג של מלאכי-על).
אגרביצ'אנו כתב סיפורים רבים לילדים שנקבצו בספר, "דפים מספר הטבע" File din cartea naturii. עם הסיפורים האהובים ביותר מתוכם נמנים: "נכדתו של דוד מיטרוץ" Nepoata lui Moş Mitruţ, "הסבתא" Bunica, "הנכד" Nepotul, "במזחלות" "La săniuş", "העפרוני" "Ciocârlia" וכו'.
בשנת 1919 נבחר לחבר בהתכתבות של האקדמיה הרומנית, ובימי השלטון הקומוניסטי, בשנת 1955 נבחר לחבר של האקדמיה (אז "אקדמיית הרפובליקה העממית הרומנית").
פעל בהנהגת חברת הסופרים הרומנים ומשנת 1921 עמד בראש האיגוד המקצועי - הסינדיקט - של העיתונות הרומנית בטרנסילבניה ובאנאט.
נפטר בשנת 1963 ,בגיל 81, בבית חולים בקלוז', עקב אוטם שריר הלב, בטקס לזכרו בקלוז' ב-31 במאי נאמו בין השאר הסופרים זכריה סטאנקו ומיכאי בניוק והבלשן יורגו יורדאן.
חיים פרטיים.
לאגרביצ'אנו נולדו 4 ילדים: 3 בנים - יון אגרביצ'אנו (1971-1907), פיזיקאי רומני חשוב, ניקולאיה, פסל, טודור, ובת - מריה מגדלנה.
יצירותיו.
אגרביצ'אנו פרסם כ-80 ספרים.
בוקרשט
קראיובה
קישורים חיצוניים ומקורות.
Ion Agârbiceanu "Fefeleaga", Biblioteca Şcolarului, Editura "Litera" Chişinău, 2001
editori:Anatol şi Dan Vidraşcu, biografie şi tabel cronologic
לקריאה נוספת.