בעקבות המגיעים למכירת החברה למשקיעים הסינים, החל מאבק ציבורי נגד המהלך, כולל דיון בוועדת הכספים של הכנסת בו שורה של חברי כנסת טענו שיש למנוע מכירת חברה המנהלת מיליארדי שקלים של הציבור לגורמים זרים. המשא ומתן התנהל מול שלוש קבוצות סיניות שונות, שמתווכים שונים ניסו לקדם, אולם לאחר בדיקת נאותות, סלינגר הודיעה שהם לא יקבלו אישור לרכישת החברה, ודרשה מקבוצת "אי די בי" להתחיל הליך של מימוש החזקותיה דרך הבורסה או בעסקאות מחוצה לה, שאינן אסטרטגיות ואינן כוללות פרמיית שליטה. "אי די בי" פנתה לבית המשפט במטרה למנוע את המהלך, אך תביעתה נדחתה. בשנים 2016–2018 מכרה בהדרגה קבוצת "אי די בי" את כל המניות שהחזיקה.
ב-31 באוקטובר 2019 הודיעה החברה על הפסקת שיווק ביטוח סיעוד לפרט, על רקע הודעתה של מבטחת המשנה הגדולה בתחום זה בשוק הישראלי, חברת "סקור", על יציאתה מישראל בעסקים שאינם ביטוח כללי.
בתחילת 2020 קיבל אלפרד אקירוב היתר מהמפקח על הביטוח ברשות שוק ההון ביטוח וחיסכון, להגדיל החזקותיו בחברה לכדי 15% מהמניות, לאחר שחברת אלרוב שבשליטתו כבר החזיקה ב-4.9% מהמניות. ב-5 בדצמבר 2021 הגיש בקשה לקבלת היתר שליטה בחברה, לאחר שביקש לרכוש 15% נוספים מהמניות, כך שהחזקתו תהיה 30% והוא יוגדר "בעל שליטה". קבוצה של פעילי התנועה לאיכות השלטון הפגינו מול משרד המפקח על הביטוח בירושלים, בקריאה לא לאפשר לו לקבל את היתר השליטה, בטענה שמתן אישור שליטה לאקירוב יפגע קשות במאבק ב וייצור כשל שוק משמעותי.
הפשיטה באוקיינוס ההודי (1944)
הפשיטה באוקיינוס ההודי הייתה פעולה של שייטת יפנית כנגד כלי שיט של בעלות הברית באוקיינוס ההודי, שנערכה בין ה-1 לבין ה-16 במרץ 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה. במהלך הפשיטה, תקפו כוחות הצי הקיסרי היפני את אוניית הקיטור הבריטית "בֶּהַאר," והטביעו אותה. לאחר התקיפה, אספו כלי השיט היפנים את הניצולים מן האונייה הבריטית, אולם מספר ימים לאחר מכן הוצאו רבים מהם להורג.
רקע.
בפברואר 1944, נסוג הצי היפני המשולב מבסיסו בטרוק, וכליו נשלחו לפלאו ולסינגפור. הופעתו של צי יפני חזק בסינגפור הפתיעה את בעלות הברית, שחששו כי הדבר יאפשר ליפנים לצאת לפשיטה באוקיינוס ההודי ואף לתקוף את מערב אוסטרליה. בתגובה, חיזקו בעלות הברית את כוחות הצי באזור זה, על ידי שליחת שתי סיירות קלות בריטיות ומספר אוניות מלחמה אמריקאיות, בנוסף לחיזוק יחידות האוויר בציילון ובמפרץ בנגל. מפקד הצי הבריטי במזרח הרחוק, אדמירל ג'יימס סומרוויל, חשש כי היפנים עלולים לחזור על הפשיטה שערכו במרץ 1942, ועל כן ביקש רשות להסיג את ציו מטרינקומלי, ציילון, הרחק מהישג ידו של הצי היפני. האדמירליות טענה כי נסיגה כזו עשויה לפגוע במורל החיילים, ואף גרוע מכך - ביוקרת האימפריה הבריטית, ועל כן אסרו על נסיגת הכוחות. אולם, הצדדים הגיעו להסכמה לפיה אין על הצי בטרינקומלי להתעמת עם כוח יפני חזק, ועליו לסגת במקרה כזה, על פי שיקול דעתו של סומרוויל.
בסוף פברואר, הורה מפקד הצי הדרום-מערבי, תת-אדמירל שירו טקאסו, לסיירות הכבדות "אָאוֹבָּה," "טוֹנֶה" ו"צ'יקוּמה" לפשוט על נתיבי המסחר של בעלות הברית בין עדן לפרמנטל, אוסטרליה. מפקד השייטת, תת-אדמירל נאומסה סקונג'ו, קיבל פקודה מטקאסו, לפיה במקרה שתתפוס השייטת אנשי ים המשתייכים לבעלות הברית, על החיילים להוציא את כולם להורג, מלבד מפעילי קשר. הסיירות היפניות עזבו את הנמל כשעליהן צוותי הצלה, מתוך תקווה ללכוד אוניות סוחר ותכולותיהן על מנת להקל במקצת על המחסור אליו נקלעה יפן בשלב זה של הלחימה.
הפשיטה.
השייטת היפנית עזבה את ארכיפלג לינגה שבאינדונזיה ב-27 בפברואר, בליווי הסיירות הקלות "קינו" ו"אוי" וחמש משחתות, אשר ליוו את השייטת עד המעבר של מצר סונדה, ב-1 במרץ. השייטת קיבלה חיפוי אווירי מעשרה מפציצים ושלושה או ארבעה מטוסים ימיים, מבסיסים בסומטרה ובמערב ג'אווה, אשר ערכו סיורים לכיוון ציילון. כמו כן, שלוש או ארבע צוללות מהשייטת השמינית סיירו לאורך נתיבי המסחר בקרבת ציילון, האיים המלדיביים וארכיפלג צ'אגוס. בעלות הברית לא היו מודעות ליציאת השייטת היפנית, אולם לאחר שצוללת אמריקאית איתרה את קינו ואוי ב-6 במרץ, נשלחה תגבורת למערב אוסטרליה. לאחר איתור האוניות, עלה החשש בקרב בעלות הברית כי הן שם למטרת פשיטה באוקיינוס ההודי.
לאחר שחצתה את מצר סונדה, המשיכה השייטת היפנית בהפלגתה לכיוון דרום מזרח, לנתיב עדן-פרמנטל. האוניות הפליגו בטווח של 50 ק"מ ביום ו-20 ק"מ בלילה, תוך הקפדה על דממת אלחוט. בבוקר ה-9 במרץ, נתקלו האוניות היפניות באונייה הבריטית בהאר, בערך באמצע הדרך בין קולומבו ופרמנטל. האונייה הייתה במהלך מסע מניוקאסל (אוסטרליה) לבריטניה, כשעל סיפונה מטען של אבץ. כאשר זיהתה האונייה הבריטית את האוניות היפניות היא פנתה בחדות, אך נפגעה מפגז שנורה מטונה. הסיירת היפנית פגעה בחרטומה ובירכתיה של בהאר, וגרמה למותם של שלושה אנשי צוות. כחמש דקות לאחר שזוהתה, נטשו אנשי הצוות והנוסעים את האונייה הבריטית הטובעת, וכל 104 הניצולים נאספו על ידי טונה.
מכיוון שבמהלך התקיפה הצליח איש הקשר של בהאר לשדר שידור מצוקה, החליט סקונג'ו כי מסוכן מדי להמשיך להפליג באזור לאחר שמיקומם נחשף, והורה לשייטת לשוב לאיי הודו המזרחית.
תוצאות הפשיטה.
ב-16 במרץ, עגנה טונה בטנג'ונג פריוק שבג'קרטה, שם הורדו לחוף חמישה עשר ניצולים, בהם קפטן האונייה ושתי נשים. לאחר מכן, המשיכו שלוש הסיירות בדרכן לסינגפור. בליל ה-18 במרץ, הוצאו להורג 89 הניצולים האחרים מבהאר על סיפון טונה. האוניות הגיעו לסינגפור ב-25 במרץ. בהאר הייתה אוניית הסוחר האחרונה של בעלות הברית אשר טובעה על ידי כוחות שטח פושטים של מדינות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה, עמדו למשפט הקצינים שהיו אחראים לרצח על סיפון טונה. תת-אדמירל טקאסו נפטר כתוצאה ממחלה בספטמבר 1944, אך סקונג'ו הועמד לדין בידי הבריטים בהונג קונג, נמצא אשם והוצא להורג ב-1948. מפקד האונייה טונה, הארוּאוֹ מָיַאזומי, הועמד לדין גם כן על חלקו ברצח, ונשפט לשבע שנות מאסר.
משחקי קובייה
בית-הדין
יהודיה (יישוב עתיק בגולן)
ורה קרוז
בוניפציוס
בוניפקיוס הקדוש
הומוסקסואליות בתרבות ההלניסטית
אברהם וינברג
סעיף 28 לחוק הממשל המקומי 1988
סעיף 28 לחוק הממשל המקומי 1988 (באנגלית: Section 28 of the Local Government Act 1988 ידוע בקצרה כ-Section 28) היה סעיף תיקון לחוק הממשל המקומי 1986 (Local Government Act) בבריטניה שנחקק ב-24 במאי 1988 ובוטל ב-21 ביוני 2000 בסקוטלנד וב-21 ביוני 2003 בשאר בריטניה. הסעיף בוטל על ידי סעיף 22 לחוק הממשל המקומי 2003. הסעיף קבע כי הרשויות המקומיות של אזורי אנגליה לא "יקדמו במחשבה תחילה הומוסקסואליות או יפרסמו מידע ובו כוונה לקדם הומוסקסואליות" או "יקדמו קבלה של הומוסקסואליות בבתי ספר ממשלתיים כהעמדת פנים של יחסי משפחה". החוק הביא לפגיעה בקבוצות וארגונים רבים שנאלצו להפסיק את פעילותם או להגביל אותה לצד צנזורה עצמית. כך למשל נסגרו קבוצות תמיכה והתארגנויות חברתיות של סטודנטים באוניברסיטאות ושל תלמידים במכללות, מחשש שפעילותן תהווה הפרה של החוק.
בזמן שנדון בפרלמנט של בריטניה במעמד של הצעת חוק, ניתנו לסעיף שמות שונים עד שלבסוף הוא נקרא "סעיף 28". בגלל שינויים פרוצדוריאלים שונים שנעשו בפרלמנט, שם רשמי נוסף של החוק הוא 2A.
תמיכה.
בסעיף 28 תמכו קבוצות דתיות כמו המכון הנוצרי (Christian Institute), המועצה המוסלמית של בריטניה (Muslim Council of Britain) התאחדות האפריקאים האוונגליסטים, וקבוצות בכנסייה האנגליקנית ובכנסייה הקתולית. בגלל המחלוקות הפנימיות בנושא בקרב המפלגה השמרנית הבריטית, התירה זו הצבעה חופשית לחבריה. עיתונים שתמכו בצורה ניכרת בסעיף היו הדיילי טלגרף, הסאן והדיילי מייל.
הטיעון המרכזי של התומכים בסעיף 28 היה שיש להגן על ילדים מפני "טורפים הומוסקסואלים" ומפני תומכים בהומוסקסואליות המבקשים "לשדל" להומוסקסואליות ילדים פגיעים. טיעונים מרכזיים נוספים:
התנגדות.
אמנים רבים, פוליטיקאים, פעילים למען זכויות להט"ב וארגוני להט"ב בריטים (כמו סטונוול, !OutRage והעיתונים Pink Paper וגיי טיימס) התנגדו לסעיף 28 והובילו קמפיין נרחב נגד הוצאתו לפועל, ובהמשך לביטולו. עיתונים שיצאו נגד הסעיף היו הדיילי מירור, הגארדיאן והאינדפנדנט. בין אלו שהתבטאו בציבור נגד הסעיף היו אנשי העסקים איון מאסו ומייקל גרייד, השחקנים איאן מקלן, מייקל קשמן, סיימון קאלו, אנט קרוסבי, הלן מירן, ג'יין הורוקס ואחרים. בין המתנגדים הבולטים היה גם אמן הקומיקס אלן מור, שיזם יחד עם ניל גיימן, ארט ספיגלמן, רוברט קראמב ופרנק מילר הוצאה של אנתולוגיית קומיקס בשם AARGH (קיצור של "אמנים נגד הומופוביה ממשלתית תוקפנית) באמצעותה גויסו כ-17,000 דולר למען המאבק בהחלתו של סעיף 28. הזמר בוי ג'ורג' כתב שיר מחאה נגד הסעיף, תחת השם "No Clause 28", ושירים דומים נכתבו והופקו על ידי מספר להקות.
המפלגות שהתנגדו לסעיף היו מפלגת הלייבור הבריטית, המפלגה הליברל-דמוקרטית והמפלגה הירוקה. את ההתנגדות בבית הלורדים הוביל איש התקשורת והפוליטיקאי המוסלמי ואהיד עלי (Waheed Alli). מעשה ההתנגדות הזכור ביותר מהדיונים בחוק היה זה של חבר הפרלמנט השמרן שון וודוורד (Shaun Woodward) שלו אחות טרנסג'נדרית. וודוורד עזב בעקבות הדיונים את המפלגה השמרנית והצטרף למפלגת הלייבור ולהתנגדותה לסעיף 28.