צריבה היא אחת השיטות לצילוק. היא דומה למיתוג בעלי חיים. פיסת מתכת מחוממת הנלחצת לתוך העור לשם הצריבה. מבחינה היסטורית, בשיטה זו קבעו בעלות על עבד או לשם הענשת פושעים אבל, כאומנות גוף, השיטה אינה נפוצה במיוחד בשל היותה לא מדויקת ונטיית הצלקות להתפשט בתהליך ההחלמה. כמו כן, היא לא מומלצת לאזורים עגלגלים של הגוף. שיטה מתקדמת יותר היא צריבה על ידי ריבוי צריבות קטנות. בשיטה זו, הצריבה נעשית באזור אחרי אזור של הצריבה ולא בפעם אחת ומאפשר דיוק ושליטה בתהליך.
שרפה.
משתמשים בכלי ליצירת כוויות על מנת ליצור את הצילוק. השרפה בהליך זה דומה במקצת לשריפת יבלות או נגעים אחרים בעור. קצה של תייל מחומם יוצר את הכוויה. שיטת צילוק זו פחות פופולרית.
לייזר.
מונח שהוטבע על ידי סטיב הוורט ( Steve Haworth) אשר היה חלוץ בשימוש בטכניקה בתחום של אמנות גוף. המונח הטכני הוא צריבה ניתוחית חשמלית או באנגלית "electrosurgical branding". למרות שמבחינה טכנית ניתן להשתמש בלייזר רפואי לשם הצילוק, לרוב לא מדובר בקרן לייזר אמיתית אלא במכשיר שחותך וצורב את העור בדומה להליך של הלחמה. ניצוצות חשמליים פורצים מהמכשיר שמוחזק ביד ונוגעים בעור לשם יצירת הצלקת על ידי האידוי שלה. הליך זה של צילוק מדויק יותר כיוון שניתן לווסת את העומק וטבע הנזק שנעשה לעור. בשעה שבצריבה רגילה, חום מועבר לרקמות שמסביב לצריבה והן גם נשרפות וניזוקות. צריבה מסוג זה מאדה את העור בדיוק רב ובמהירות כך שמקטין את הנזק נוצר לעור שמסביב. הדבר גורם לכך שהכאב וזמן הליך הריפוי הוא הרבה יותר קל וקצר בהשוואה לשיטות אחרות.
צריבה קרה.
דומה לטיבוע רק בהבדל עיקרי אחד. המתכת מקוררת לטמפרטורה נמוכה במיוחד (כגון טמפרטורה של חנקן נוזלי) ואז מוצמדת לעור. בשיטה זו, גורמת לשיער על הצריבה לגדול מחדש לבן ולא יוצרת שום קלואיד. שיטה זו משמשת גם סימול חיות משק. שיטה צריבה זו לא נפוצה.
חיתוך.
חיתוך העור לצורך קישוטו. אל לבלבל את המושג הזה עם פגיעה עצמית.
תחיבה.
חומר אדיש כגון חימר או אפר נתחב לתוך פצע, צלקת היפרטרופית נוצרת תוך כדי תהליך ההבראה.
סכנות.
צילוק גורם נזק וטראומה לעור. אינפקציה היא תוצאה נפוצה כשכלי הצילוק לא מעוקרים כיאות. נוסף על סכנה זו, צילוק מקושר בין השאר להתפשטות של אידס ושל הפטיטיס C כשכלי הצילוק עוברים בין אנשים שונים.
DB2 היא תוכנה לניהול בסיסי נתונים במודל טבלאי (RDBMS), שפותחה על ידי IBM. התוכנה פותחה בשנות ה-80 של המאה העשרים למחשבי מיינפריים. לאחר מכן פותחו גרסאות עבור מערכות הפעלה אחרות:
Linux, UNIX ו Windows.
DB2 הוא אחד מבסיסי הנתונים הנפוצים בעולם. עבור מחשבי מיינפריים הוא בעל פלח השוק הגדול ביותר, גם בישראל. בסביבות מיינפריים הוא פועל תחת מערכות ההפעלה z/VM ,Z/OS ו z/VSE.
היסטוריה.
DB2 במערכות הפעלה מבוזרות.
DB2 במערכות הפעלה מבוזרות זמין החל משנת 1989. עד שנת 1994 תמכו המהדורות רק במערכות הפעלה של IBM: בהתחלה ב OS/2 והחל מ 1993 גם ב UNIX של IBM. בשנת 1995 נתמכו גם מערכות ההפעלה Windows NT ו־UNIX של HP. בשנת 1996 התווספה תמיכה למערכת ההפעלה Sun Solaris.
DB2 UDB5 הייתה מהדורה עם שינויים משמעותיים. העיקרי שבהם הוא אחידות בתפיסה ובסוגי הנתונים בכל הפלטפורמות.
במהדורה 6 התווספה תמיכה בעבודה במערכת ההפעלה Linux ובמהדורה 7 תמיכה במחסן נתונים ובסוגי נתונים נוספים.
מהדורה 8 כונתה "Stinger". במהדורה התווספה תמיכה ב .NET של חברת מיקרוסופט. התווספו גם הרחבות פונקציונליות עבור Java ושיפורים בזמינות, במדרגיות ובביצועים.
ההרחבה העיקרית במהדורה 9 הייתה תמיכה ב־XML וב־SOA.
מרטין פיביג
מרטין פיביג (בגרמנית: Martin Fiebig; 7 במאי 1891 - 23 באוקטובר 1947), היה גנרל של הלופטוואפה ששירת במהלך מלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן הוצא להורג בבלגרד על פשעים נגד האנושות.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
פיביג נולד ב-7 במאי 1891 ברשניץ, שהייתה חלק מהקיסרות הגרמנית. בשנת 1910 התגייס פיביג לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-18 (פוזן ה-1 - פון גרולמן). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פיביג לרץ גדודי, ובשנת 1915 עבר לשירות האוויר הגרמני, שם שירת כטייס ומפקד טייסת עד סוף המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
בשנת 1919 פרש פיביג מהצבא, והחל לעבוד כמנהל טיסה בחברת לופטהנזה. בשנת 1934 הצטרף פיביג ללופטוואפה בדרגת מיור, ובשנת 1936 מונה למפקד בית הספר ללחימה אווירית בפסברג, ובמהלך כהונתו הועלה לדרגת אוברסט. ביולי 1938 מונה פיביג למפקד טייסת הקרב ה-253, אשר הפכה בספטמבר 1939 לטייסת הקרב ה-4.
מלחמת העולם השנייה.
באביב 1940 הוביל פיביג את הטייסת במהלך המערכה בנורווגיה, וב-8 במאי קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-10 במאי 1940 הופל פיביג עם מטוסו במהלך הקרב על הולנד, וישב בשבי ההולנדי עד תום המערכה.
לאחר מכן הוא הועבר למשרד התעופה של הרייך, ב-1 באוגוסט 1940 הוא מונה לראש המשרד, וב-1 באפריל 1941 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 ביוני 1941 מונה פיביג למפקד יחידות הסיוע של קורפוס האוויר הרביעי, ופיקד עליהם במהלך מבצע ברברוסה. ב-15 בנובמבר 1941 מונה פיביג למפקד יחידת הסיוע ה-2 של קורפוס האוויר השביעי, וב-1 באפריל 1942 הועלה לדרגת גנרל לויטננט ומונה למפקד דיוויזיית האוויר ה-1. ב-11 במאי אותה שנה קיבל פיביג על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 ביולי אותה שנה מונה למפקד קורפוס האוויר השמיני. פיביג פיקד על הקורפוס במהלך קרב סטלינגרד, ועל פעולותיו בקרב קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-22 במאי 1943 מונה פיביג למפקד קורפוס האוויר העשירי, ובנוסף מונה למפקד הפיקוד האווירי הדרום-מזרחי בבלקן. ב-1 בפברואר 1945 מונה פיביג למפקד קורפוס האוויר השני, שהפך ב-12 באפריל לפיקוד האווירי הצפון-מזרחי, וב-8 במאי נפל בשבי הצבא הבריטי.
ב-6 בפברואר 1946 הוסגר פיביג ליוגוסלביה, שם הועמד למשפט על פשעי מלחמה, וב-23 באוקטובר 1947 הוצא להורג בבלגרד.
קידום
וולפגנג פיקרט
וולפגנג פיקרט (בגרמנית: Wolfgang Pickert; 3 בפברואר 1897 - 19 ביולי 1984), היה גנרל מעוטר של ארטילריית הפלאק (נ"מ) של הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
פיקרט נולד ב-3 בפברואר 1897 בפוזן, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא האימפריה הגרמנית, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-73 (מזוריה ה-1), עמו לחם במהלך המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פיקרט לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בינואר 1936 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1937 מונה למפקד הסוללה ה-1 ברגימנט הנ"מ ה-49 במנהיים. ב-1 ביולי 1938 הוא מונה לראש מטה הלופטגאו ה-13 בנירנברג, וב-1 בדצמבר 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
מלחמת העולם השנייה.
ב-25 באוקטובר 1939 הוא מונה לקצין אג"ם של פיקוד ההגנה האווירית ה-4, והיה אחראי על הארטילריה של אזור הרוהר כולו. במאי 1940 הוא מונה לראש מטה קורפוס הנ"מ ה-1, וב-1 ביוני 1940 הוא הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באוקטובר 1940 הוא מונה לראש מטה פיקוד הלופטוואפה מרכז, אשר היה אחראי להגנה האווירית של ברלין. ב-25 ביוני 1942 הוא מונה למפקד דיוויזיית הנ"מ ה-9, וב-1 באוקטובר 1942 הועלה לדרגת גנרל מיור. פיקרט השתתף עם הדיוויזיה שלו בקרב סטלינגרד, וב-7 בדצמבר 1942 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-11 בינואר 1943 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-12 בינואר 1943 הוא הוטס מתוך הכיתור בסטלינגרד, על מנת לדווח על המתרחש לאריך פון מנשטיין, ולאחר מכן נאסר עליו לחזור לכיס סטלינגרד. בתחילת פברואר 1943 הקים פיקרט את הדיוויזיה מחדש בחצי האי קרים, ולאחר מכן פיקד עליה במהלך הקרבות בראש הגשר בקובאן. ב-1 בנובמבר 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-5 ביוני 1944 הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. בסוף מאי 1944 הוא מונה למפקד קורפוס הנ"מ השלישי, ופיקד עליו במהלך המערכה בנורמנדי. ב-1 במרץ 1945 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הנ"מ, ובסוף המלחמה הוא נפל בשבי בעלות הברית.
לאחר המלחמה.
פיקרט שוחרר מהשבי בתחילת 1948, ולאחר שחרורו התגורר בווינהיים, עד למותו ב-19 ביולי 1984.
יוסף נבו (היסטוריון)
יוסף נבו (7 בספטמבר 1942 - 19 בפברואר 2016) היה היסטוריון ומזרחן מישראל, פרופסור אמריטוס במחלקה לתולדות המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה. פעילותו האקדמית עסקה בהיסטוריה של ממלכת ירדן מתקופת עבדאללה הראשון עד ימינו, היסטוריה של ערב הסעודית בעת החדשה, החברה הערבית הפלסטינית בארץ ישראל לפני 1948, הסכסוך הישראלי-ערבי ובהיסטוריוגרפיה פלסטינית.
ביוגרפיה.
יוסף נבו נולד ב-7 בספטמבר 1942 בהרצליה. בשנת 1963 החל ללמוד באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1967 סיים לימודים לתואר ראשון במחלקה להיסטוריה כללית ובמחלקה לתולדות המזרח התיכון. בשנת 1971 סיים לימודים לתואר שני באוניברסיטה העברית. נושא עבודת המאסטר של נבו, בהנחייתו של פרופסור גבריאל בר עסק ביחסו של המלך עבדאללה לאוכלוסייה הערבית בארץ ישראל המנדטורית. בשנת 1978 סיים לימודי דוקטורט בבית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב בהנחייתו של פרופסור אוריאל דן. נושא עבודת הדוקטורט עסק בהתפתחותה של התנועה הלאומית הפלסטינית בשנים 1939-1945.