דרו נולד באוהיו. אמו, אמילי, הייתה סופרג'יסטית (לוחמת למען זכות הצבעה לנשים). ב-1878 סיים את בית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן באן ארבור והתקבל ללשכת עורכי הדין של אוהיו. ב-1880 נשא לאשה את ג'סי אוהל (Jessie Ohl) וב-1887 עברו השניים לשיקגו, שם עבד בשירות משרד המושל. דרו היה פעיל במפלגה הדמוקרטית, נאם וארגן פעילויות מפלגתיות שונות.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 היה לעורך הדין של תאגיד הרכבות. אולם בעקבות שביתת פולמן שארגן ב-1894 מנהיג פועלי הרכבת, יוג'ין דבס והסימפתיה שחש דרו למאבק הפועלים, החליף צד וייצג את דבס במספר משפטים, זאת תוך סיכון שמו ומעמדו הכלכלי.
באותה שנה ייצג את רוצחו של ראש עיריית שיקגו קרטר הריסון, פטריק יוג'ין פנדרגסט. דרו טען לאי שפיות, בניסיון להציל את פנדרגסט מעונש המוות, אולם המושבעים שהיו כולם אזרחי שיקגו שהתאבלו על ראש עירם האהוד החליטו פה אחד על עונש מוות. דרו קרא לאיש עליו הגן "רפה שכל מטורף ואומלל".
ב-1896 סייע בהקמת המפלגה הפופוליסטית באילינוי ורץ לבית הנבחרים כנציג המפלגה הדמוקרטית, אך הפסיד (במסגרת זו תמך במועמדותו לנשיאות של ויליאם ג'נינגס ברייאן, מי שיעמוד מולו כתובע ב"משפט הקופים"). ב-1897 הסתיימו נישואיו בגירושין.
ייחסו לפשע ולעונש המוות.
במהלך שנותיו כעורך דין פלילי גיבש דרו תפיסה מוצקה לפיה גורמים שונים, סביבתיים, פסיכולוגיים ואחרים, הם לעיתים בעלי השפעה כה גדולה על הפרט, עד שהוא נדחף בעל-כורחו ובלי שום יכולת התנגדות לנתיב הפשיעה. מתוך כך נבעה גם התנגדותו החריפה לעונש המוות. במהלך למעלה ממאה משפטי רצח בשיקגו רק באחד (פטריק יוג'ין פנדרגסט) נשלח לקוחו לגרדום. הדבר נזקף לשכנועו העצמי העמוק וליכולותיו כנואם משובח.
קלרנס דארו
בית הכנסת בית אל ישראל הצעיר
בית הכנסת "ישראל הצעיר בית אל" (באנגלית: Temple Young Israel Beth El of Borough Park) הוא מבנה המשמש קהילה אורתודוקסית המשתייכת לתנועת ישראל הצעיר, וממוקם בשכונת בורו פארק ברובע ברוקלין בניו יורק.
בית הכנסת הוקם בשנת 1902, לשמש מבנה ל"קהילת בית אל", שחבריה היו מהגרים יוצאי מזרח אירופה. בית הכנסת ממוקם בשדרה ה-15 פינת רחוב 48, בשכונת בורו פארק בברוקלין. בבית הכנסת כיהן הרב ד"ר ישראל שור במשך 62 שנים. כיום מכהן בתפקיד הרב משה סנואו.
בית הכנסת התפרסם בזכות החזנים המפורסמים שכיהנו בו, ובכך היווה מוקד משיכה לחובבי החזנות בניו יורק. ברשימת החזנים המכובדת נמנים מרדכי הרשמן, ברהלה חגי, משה קוסביצקי, משה שטרן ובן ציון מילר, המכהן בתפקיד עד היום.
בית הכנסת ישראל הצעיר בית אל
הנערים בחבורה (סרט, 1970)
הנערים בחבורה (באנגלית: The Boys in the Band) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1970 בבימויו של ויליאם פרידקין. התסריט בכתיבתו של מארט קראולי מבוסס על מחזה אוף ברודוויי שכתב תחת אותו השם והוצג לראשונה בשנת 1968. צוות שחקני האנסמבל הם אלה ששיחקו בהפקת התיאטרון שקדמה לסרט והוצגה בניו יורק.
הסרט נחשב לאחד מסרטי הקולנוע האמריקאי הראשונים בהיסטוריה שהעלילה שלהם נסובה סביב דמויות של הומואים, והוא לרוב מוזכר כאבן דרך בהתפתחות הקולנוע הקווירי. על משחקו בסרט היה מועמד קנת נלסון לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן החדש של שנה. כמו כן גילדת המפיקים של אמריקה העניקה פרס הוקרה ללאונרד פריי ולקליף גורמן על משחקם לראשונה.
ביירות (להקה)
ביירות (באנגלית: Beirut) היא להקת אינדי אמריקאית שהוקמה בסנטה פה, ניו מקסיקו על ידי זאק קונדון בשנת 2006. סגנונה המוזיקלי של ביירות היא פולק-רוק עם השפעות בלקניות ומזרח-אירופאיות.
קונדון, מייסד הלהקה, יליד 1986 הוא נגן חצוצרה, פלוגלהורן ויוקללי. לאחר טיול ממושך באירופה נחשף למוזיקה הבלקאנית של גוראן ברגוביץ' ובובאן מרקוביץ', ועם חזרתו לארצות הברית נסה לשלב אותה במוזיקה אותה הכיר: ג'אז, פופ אמריקאי, פולק ורוק.
האלבום הראשון של קונדון, "Gulag Orkestar", הוקלט בחדר השינה שלו ועבר תיקונים קלים באולפן הקלטות עם ג'רמי בארנס והת'ר טראסט, מי שיהיו לחברים הראשונים בלהקה, אך אינם נמנים עוד על הרכבה הנוכחי. יחד עם חברים נוספים הופיע לראשונה קונדון בניו יורק תחת השם "ביירות" בשנת 2006.
האלבום השני, The Flying Club Cup אשר יצא בשנת 2007, מוגדר כאלבום המושפע מענקי השאנסון: ז'אק ברל, איב מונטאן וסרג' גינסבורג.
חברי הלהקה הנוכחיים כוללים מלבד קונדון את פרין קוטייה (אקורדיון, צ'לו), ניק פטרי (כלי הקשה), פול קולינס (בס), קלי פראט (חצוצרה, קרן צרפתית, גלוקנשפיל), בן לאנז (טרומבון וטובה), ג'ארד ואן-פליט (פסנתר).
Beirutando na Praça: "מתביירתים" בכיכר.
הופעת הלהקה במסגרת מיני-סדרה בברזיל העלתה את הפופולריות שלה במדינה. הובילה להיווצרותו של פרויקט ב-30 באוגוסט 2009 בו 7 להקות הופיעו עם גרסאות כיסוי של שירי הלהקה ברחובות ערים בברזיל (ריו דה ז'ניירו, קוריטיבה, סאו פאולו ועוד) תחת השם Beirutando na Praça הרעיון מאחורי הפרויקט התהווה ברשת חברתית מקומית על ידי שתי ברזילאיות, שניסו לגבש להקות אינדי בברזיל שיתחילו עם מכנה משותף מסוים: המוזיקה של הלהקה. ההיענות לפרויקט הייתה רבה.
ריי פרנק
רייצ'ל "ריי" פרנק (10 באפריל 1861, 1864 או 1866 סן פרנסיסקו - 10 באוקטובר 1948) הייתה כתבת ודרשנית יהודית במערב ארצות הברית, בעשור האחרון של המאה התשע עשרה. דרשותיה ופעילותה עוררו את הקהילות היהודיות במערב המדינה והביאו רבים להכריז עליה כ"רבנית היהודית הראשונה".
ביוגרפיה.
פרנק הייתה בתם של שני מהגרים פולנים, ברנרד ולאה פרנק. פרנק תיארה מאוחר יותר את הוריה כ"יהודים אורתודוקסים ברוח ליברלית". אביה היה רוכל שסחר עם האינדיאנים, וייחס עצמו צאצא לגאון מווילנה, בן המאה ה-18. בנעוריה התגוררה במקומות שונים בקליפורניה ובנבדה, ובזכות השכלתה (העצמית, בעיקרה) הפכה מורה לכורים כאשר התגוררה עם משפחתה בעיירת הכורים רובי היל בנבדה.
אחרי שסיימה קורסים בפילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, לימדה פרנק, שעיקר הכשרתה ביהדות הייתה עצמית, תנ"ך והיסטוריה יהודית בתלמוד תורה של בית הכנסת טמפל סיני באוקלנד. שם גם נגלה כישרונה כדרשנית, ושמה התפרסם בין הקהילות היהודיות בקליפורניה. במקביל, עבדה פרנק ככתבת עבור עיתונים אחדים בסן פרנסיסקו ובאוקלנד, וכתבה לעיתים קרובות בפרסומים יהודיים בארצות הברית.
בסתיו 1890 נשלחה פרנק לראיין כמה צ'יפים אינדיאנים בספוקיין שבמדינת וושינגטון, והוזמנה לשאת דרשה בליל יום הכיפורים בפני יהודי העיר. הדרשה הסוחפת של פרנק בבית האופרה של העיר הותירה רושם עז בקהל, שמנה יהודים ונוצרים כאחד.
כאשה היהודית הראשונה בארצות הברית שמסרה דרשה רשמית ביום כיפור, עוררה פרנק התרגשות ופתחה נתיבים חדשים לעתיד בפני נשים ביהדות. פרנק, שלפני תחילת פעילותה כדרשנית, כאשר הרעיון היה תאורטי בלבד, השתעשעה במחשבה להפוך רבנית, טענה בהתמדה כי אין לה שום עניין להפוך לרב, אך מעשיה עוררו בפעם הראשונה קבוצות ליברליות בקהילה היהודית בארצות הברית לשקול אפשרות סמיכת נשים לרבנות.
במהלך שנת 1890 נסעה פרנק ברחבי החוף המערבי, והעבירה הרצאות בסניפי בני ברית ובפני קבוצות וקהילות נשים, נשאה דרשות בבתי כנסת אורתודוקסיים וליברליים כאחד, והקריאה טקסטים מן המקורות. בדרשותיה העלתה שאלות רבות לגבי תפקידן של הנשים בקהילה היהודית, בהתאם לגישתה שדגלה באימהות כפסגת מאווייה של אישה, בהעמדת המשפחה בלב שאיפותיה ותוך התנגדות לשיווי זכויות לנשים. כמו כן הטיפה פרנק לאחדות בין הפלגים השונים ביהדות.
בשנת 1893 נערך בשיקגו הקונגרס של נשים יהודיות, שאורגן על ידי חנה גרינבאום סלומון (1858–1942). פרנק הייתה למנהיגה הרוחנית של האירוע ונשאה את ברכות הפתיחה והסגירה של הקונגרס.
בשנת 1898 נסעה פרנק לאירופה ובמהלך טיולה פגשה בסיימון ליטמן. השניים נישאו ב-14 באוגוסט 1901 ושבו לקליפורניה ב-1902, וסיימון החל ללמד שיווק באוניברסיטת קליפורניה שבברקלי. נסיעתה לאירופה ונישואיה היו קיצה של הקריירה הציבורית של פרנק, שנעלמה כמעט לחלוטין מאז, לטובת חיי אשת פרופסור. ב-1908 הוצעה לסיימון משרה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, והזוג עקר לשם. פעילותה הציבורית של פרנק מכאן ועד מותה הייתה מזערית.
תרומתה לפמיניזם הדתי.
תפקידן של נשים בחיי הדת היהודית במאה ה-19 בקהילה היהודית בארצות הברית הסתכם בהשתתפות מוגבלת במקהלות מעורבות. פריצת הדרך של פרנק, שניתן להסבירה גם בפיזורן ובארגונן הרופף של הקהילות היהודיות במערב ארצות הברית, עוררה תקווה בלב רבים לראות סמיכת אישה לרבנות.
כאשר למדה פרנק ב-1892 סמסטר אחד בהיברו יוניון קולג', מכללת היהדות הרפורמית בסינסינטי, עוררה נוכחותה התרגשות רבה, ומחשבה שמא ההגזמה העיתונאית על "הרבה היהודית הראשונה" עומדת להתממש. כך, 17 מתוך 26 הנשים שהשתתפו בסימפוזיון על מקום הנשים בבית הכנסת שאורגן בשנת 1897 על ידי הירש, אורתודוקסיות ורפורמיות, אמרו שישקלו בחיוב הסמכת נשים, כשהן שואבות עידוד מהדוגמה של פרנק.
רבנים ומנהיגים אחרים חלקו על דעה זו, וכפי שכתב זאת אחד מהם בעיתון סן פרנסיסקו פרוגרס: אחרים אף הרחיקו לכת בלעגם לעצם הרעיון: .
ההתנגדות לנשים רבנים נותרה איתנה, ופועלה של פרנק התברר, עם הזמן, כבעל חשיבות אפיזודית ופרסומית יותר ממעשית, גם בגלל תקופת פעילותה הקצרה של פרנק, וגם בגלל עמדותיה והתנגדותה לשוויון זכויות לנשים ולתפקיד כלשהו לנשים נשואות מחוץ לביתן.
זכרונות ארץ ישראל (תוכנית רדיו)
זכרונות ארץ ישראל היא תוכנית רדיו שיזם זאב ענר, ושודרה ב"קול ישראל החל משנת 1965, במשך 17 שנים.