העיר ההונגרית סומבטהי, שבה על פי הספר נולד רודולף ויראג, אביו הבדיוני של בלום, חוגגת אף היא מדי שנה את בלומסדיי.
בלום בתרבות.
לאופולד בלום נבחר למקום הרביעי ברשימת "100 הדמויות הבדיוניות הטובות ביותר" במשאל שנערך על ידי המגזין "Book" בשנת 2002.
כמו כן זכה בלום להנצחות רבות בספרות ובתרבות הפופולרית:
על שמו של בלום נקראו פאבים איריים ברחבי העולם, בכלל זאת בישראל.
פירמידות במצרים
חומר רדיואקטיבי
חמור (פירושונים)
מילוול (קבוצת כדורגל)
תיארוך רדיואקטיבי
מענק פרישה
בפקודת מס הכנסה, מענק פרישה הוא מכלול התשלומים הניתנים לעובד עקב הפסקת עבודתו. מרכיב עיקרי במענק הפרישה הוא פיצויי הפיטורים, ואליו נוספים לעיתים, בהתאם להסכמי העבודה:
פדיון חופשה נכלל אף הוא בתשלומים הניתנים עם הפרישה, אך לצורכי מס הוא נחשב כחלק מהשכר הרגיל ואינו חלק ממענק הפרישה, משום שאינו פיצוי על הפרישה אלא מימוש של זכות שנצברה במהלך העבודה.
מיסוי מענק הפרישה.
בהתאם לפסיקה של בית המשפט העליון, פיצויי פיטורים אינם בגדר הכנסת עבודה. רשות המסים בישראל מחילה פרשנות זו על כל מרכיביו של מענק הפרישה. בהתאם לכך, מענק הפרישה פטור מדמי ביטוח לאומי ומדמי ביטוח בריאות.
לפקודת מס הכנסה מעניק פטור ממס הכנסה למענק פרישה. פטור זה מוגבל לתקרה בגובה משכורת חודש (אך לא יותר מ-12,230 ש"ח בשנת 2018) לכל שנת עבודה. כאשר מענק הפרישה משולם עקב מות העובד, מוכפל הסכום הפטור.
קיימות דרכים נוספות להקטנת מס ההכנסה על מענק הפרישה באמצעות רצף קצבה או רצף פיצויים. לצורך בחירה באפשרות הרצויה על העובד למלא טופס 161א ולהעבירו לידי פקיד השומה.
בהתאם ל לפקודת מס הכנסה, ניצול הפטור ממס למענק הפרישה עלול לפגוע בזכות לפטור ממס על פנסיה בגיל פרישה.
כאשר בית הדין לעבודה פוסק פיצויי פיטורים לפרילנסר שדיווח למס הכנסה כעצמאי, וקובע שלמפרע היו בין הצדדים יחסי עובד ומעביד, ככלל יוכר מענק הפרישה כפטור ממס, אולם הדבר נתון לבחינה של נציבות מס הכנסה.
מיכאל פולק
מיכאל פולק (Michael Polak; מרץ 1864 - 21 במרץ 1954) היה איש עסקים, יזם ותעשיין בתקופת היישוב, מייסד מפעל המלט נשר ומראשי החברה להתיישבות יהודית בארץ־ישראל (פיק"א).
קורות חיים.
פולק נולד בעיר סלוצק שברוסיה הלבנה (בשנות האלפיים, "בלארוס"). למד מתמטיקה באוניברסיטת סנקט פטרבורג. הוא עסק בחיפושי נפט ובהובלתו בדרום רוסיה, וצבר הון רב כשמכר את החזקותיו בחברת הנפט לתאגיד האנרגיה האמריקני "של". בעקבות המהפכה הבולשביקית ברח לארץ ישראל עם משפחתו.
פולק היה ידיד אישי של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד ואיש אמונו. הוא נבחר בשנת 1923 כחבר מועצת המנהלים של פיק"א. לראשונה ביקר בארץ ישראל בשנת 1908 כחבר בקבוצה הרוסית "צאריצין" שהורכבה מבעלי הון יהודים ציוניים רוסים. אז הוא רכש קרקעות בחיפה.
בשנת 1922 פנתה לפולק קבוצה המחפשת אפיקי השקעה, בראשות המהנדס בוריס גולדברג, מציוני ליטא, אחיו של יצחק לייב גולדברג, אשר זכה לכינוי "הנדיב הלא ידוע", ושותפו למפעל הסיליקט בתל אביב. קבוצה זו תכננה להקים בית חרושת למלט בארץ ישראל עוד לפני מלחמת העולם הראשונה. פולק נכנס במקום גולדברג (שנפטר בשנת 1922 בעקבות פציעתו במאורעות 1921) לשותפות שנקראה "חברת המלט צמנט פורטלנד, נשר בע"מ" (כיום נשר מפעלי מלט ישראלים בע"מ). בסוף שנת 1923 הגיע פולק לארץ כדי להקים את המפעל, והנהלת החברה התמקמה בחיפה. היוזמה להקמת מפעל מלט בארץ ישראל הייתה נועזת, ונחשבה כיוצאת דופן בהיקפה ובחזון שעמד מאחוריה. למפעל ניתן השם "נשר" והיה הגדול מסוגו בארץ. החל לייצר מלט בשנת 1925 שאיכותו נחשבה למעולה. שכונת נשר (לימים העיר נשר) נבנתה לעובדים בקרבת המפעל בתמיכתו של פולק.
לצורך שיווק מלט בהוצאה נמוכה, רכש פולק בשנת 1927 אונייה באנגליה וקרא לה "נשר". בהגיעה ארצה שינה את שמה ל"גוזל" וזו נחשבה לאונייה ראשונה ביישוב בבעלות עברית פרטית. הגוזל עבדה בשרות מפעלי המלט עד שנת 1932, ובעקבות משבר בביקוש נמכרה.
פולק ניהל את מפעל נשר במשך שנים רבות, עד זקנתו. במרץ 1945 נקלע המפעל למשבר, כאשר העובדים שדרשו שיפור בתנאיהם הסוציאליים פתחו בשביתה שנמשכה 70 יום. בתום משא ומתן ממושך בתיווכו של דוד הורוביץ נאלץ פולק להיכנע לדרישות העובדים. היות שלא העמיד דור המשך, העמיד פולק את המפעל למכירה, ובנובמבר 1945 רכשה אותו סולל בונה. פולק נפטר ערירי שנים אחדות לאחר מכן, בגיל 90.
נקבר בבית הקברות חוף הכרמל בחיפה על מצבתו ניצבת מצבת שיש פשוטה עליה כתוב .
הוקרה והנצחה.
קיבוץ מעגן מיכאל קרוי על שמו, כמו כן הרחוב המוביל לבית החרושת בעיר נשר קרוי על שמו.
בשנת 1932 העניקה לו ממשלת צרפת את אות לגיון הכבוד על חלקו בהקמת ביתן ארץ ישראל בתערוכת המושבות.
בית טאסל
בית טאסל (הולנדית: Hotel Tassel, צרפתית: Hôtel Tassel) הוא בית עירוני שנבנה על ידי האדריכל ויקטור הורטה בין 1893 ל-1894, עבור המדען והפרופסור הבלגי אמיל טאסל. הבית שוכן ברחוב רו פול-אמיל ז'נסונסטר מספר 6 בבריסל.
היסטוריה.
הבית העירוני הראשון שנבנה על ידי הורטה היה בית אוטריק. בית זה היה חדשני כיוון שנעשה בו שימוש בקישוטי אר נובו ללא התייחסות לסגנונות עיצוב היסטוריים אחרים. אולם, תוכנית קומת הקרקע והעיצוב המרחבי של בית אוטריק היו מסורתיים בבסיסם. בתוכנית המצומצמת של הבניין החדרים סודרו לפי העיצוב המסורתי שהיה נהוג בבלגיה באותה תקופה. החדרים היו בצורת סוויטה בצד השמאלי של הבניין, ומאוגפים על ידי היכל כניסה צר עם מדרגות ומסדרון המוביל לגן נוי קטן בצד האחורי של הבית. רק בחדר הראשון ובחדר האחרון היו חלונות, כך שהחדר האמצעי (שבמקרים רבים שימש כחדר אוכל) היה אפלולי.
הורטה לא עבד לפי מסורת זו כאשר בנה את בית טאסל. למעשה, הוא בנה בית שהורכב משלושה חלקים שונים: שני בתים רגילים מלבנים ואבן - אחד מהצד של הרחוב ואחד מהצד של הגן - המחוברים ביניהם על ידי מבנה פלדה המכוסה בזכוכית. מבנה זה שימש כחלק המקשר בעיצוב המרחבי של הבית, והכיל מדרגות ומשטחים שחיברו את החדרים והקומות השונים. באמצעות גג הזכוכית המבנה שימש כפיר עבור אור שהאיר את מרכז הבית. בחלק זה של הבית, שניתן היה להשתמש בו לצורך קבלת אורחים, הורטה השתמש בכל כישוריו כמעצב. הוא עיצב בעצמו כל אחד ואחד מן הפרטים: ידיות של דלתות, עבודות עץ, אריחים פינתיים וחלונות ויטראז', רצפת פסיפס, מדרגות, וכן ציורי קיר והריהוט. הורטה הצליח לשלב בין הקישוטים הנרחבים ללא הסתרה של המבנה האדריכלי הכללי. תוכנית הבניין היא סימטרית ביחד לציר המרכזי המתחיל בכניסה, עובר דרך גרם המדרגות הראשי וחדר האורחים, ומסתיים בחלון של חדר האוכל הפונה אל הגן.
החידושים שנעשו בבית טאסל סימלו את הסגנון והגישה של רוב הבתים העירוניים שנבנו לאחר מכן על ידי הורטה, כולל שלושת הבניינים שהוכרזו על ידי אונסק"ו. עלותם של הבתים הייתה גבוהה מאוד כך שרק העשירים יכלו להרשות לעצמם לקנות אותם. כתוצאה מכך החידושים האדריכליים לא היו בשימוש נרחב אצל אדריכלים חרים. רוב בתי האר נובו בבלגיה ובמדינות אירופה האחרות הושפעו מסגנון הקישוט החד של הורטה, המיושם בעיקר לבניינים מסורתיים. בית טאסל השפיע על אדריכל האר נובו הצרפתי הקטור גימאר, שבתקופה מאוחרת יותר פיתח פרשנות אישית לסגנונו של הורטה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הבית פוצל לדירות קטנות שהסתירו את רוב הקישוטים המקוריים. האדריכל ז'אן דלאהי רכש את הבית ב-1976, שיפץ את חזיתו הפונה אל הרחוב ואת הדלתות הראשיות, ושינה את הבניין כך שהוא יוכל לשמש כבית משרדים יוקרתי.
אתר מורשת.
בית זה נחשב כמבנה האר נובו הראשון, כיוון שעיצובו היה חדשני ובבנייתו השתמשו בחומרים ובקישוטים חדשים. לאחר סיום הבנייה בית טאסל זכה לתגובות מעורבות, אך בתוך זמן קצר הוא נחשב לבניין מפתח בהתפתחות האדריכלות המודרנית. בית טאסל הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000, ביחד עם בית סולווה, בית ון אטוולדה ובית הורטה שהיה שייך לאדריכל עצמו. בנימוקי הוועדה מטעם אונסק"ו נאמר:
בית סולווה
בית סולווה (הולנדית: Hotel Solvay, צרפתית: Hôtel Solvay) הוא בית עירוני בסגנון האר נובו שנבנה על ידי ויקטור הורטה בשדרת לואיז שבבריסל. בניית הבית הוזמנה על ידי ארמנד סולווה, שהיה בנו של הכימאי והתעשיין הבלגי העשיר ארנסט סולווה. בניית הבית החלה ב-1895 והסתיימה ב-1898, כאשר ריהוט הבית הסתיים רק ב-1903. האורוות של הבית תוכננו על ידי ס. בוסמן וה. ונדרוולד, והיא החלה ב-1899.
המבנה.
בזכות עושרו של סולווה הורטה היה יכול להקדיש סכום כסף גדול על מנת לבנות את הבית בצורה מפוארת. הורטה עיצב את כל הפרטים בבית: ריהוט, שטיחים, תאורה, כלי השולחן ואפילו פעמון הדלת. הורטה השתמש בחומרים יקרים כגון שיש, שוהם, ברונזה, עצים טרופיים וכדומה. לצורך קישוט המדרגות הורטה שיתף פעולה עם הצייר הבלגי הפוינטיליסטפ תאו ון רייזלברג.
חזית הבית בנויה מאבן, ואילו הצד הפונה אל הגן בנוי מלבנים. בבניין יש מרתף, קומת ראשית, קומה עבור ההורים, קומה עבור הילדים וקומה למגורי הצוות. שטחו של הבית גדול בהשוואה לזה של בית טאסל, ובקומות הגבוהות יש שלושה חדרים בצד הפונה אל הרחוב וחלונות קשתיים בצד הפונה אל הגן. בקומה הראשית יש סלון שבצידו הפונה אל הרחוב מצויה מרפסת, ואילו בצד הפונה אל הגן נמצא חדר האוכל. מעבר הכניסה, השוכן בצד השמאלי של חזית הבית, מתחיל ברחוב ומסתיים בגן, באמצע המעבר יש מעבר נוסף הנפתח לאזור שנקרא הול ד'הונור, שממנו ניתן להגיע אל גרם המדרגות הראשי של הבית.