ישנן עדויות לקיומה של קהילה יהודית בטריפולי כבר במאה ה-7. הקהילה חוזרת ונזכרת בזמן שלטונו של הח'ליף הפאטימי אל-חאכם באמר אללה אשר גזר גזירות שמד על היהודים בארצות שלטונו. בין היתר הורה להפוך את בית הכנסת של קהילת טריפולי למסגד. לאחר כיבוש העיר על ידי הצלבנים המשיכה הקהילה היהודית בעיר להתקיים. בשנת 1175 לערך ביקר בעיר בנימין מטודילה ומספר על רעידת אדמה שפגעה ברבים מתושבי העיר.
הקהילה המשיכה להתקיים גם לאחר הכיבוש הממלוכי של העיר, עת עברה טריפולי ובתוכה הקהילה היהודית אל העיר החדשה שהוקמה בהר שממזרח לנמל. בתקופת שלטון הממלוכים, ביקר בעיר רבי אשתורי הפרחי, שתיאר אותה כ'עיר גדולה'. באותה עת, היו בטריפולי יהודים רבניים, קראים ואף שומרונים.
רבי עובדיה מברטנורא סיפר על מאה משפחות שהתגוררו בעיר בשנת 1489, אך יש שפקפקו בדיוק שבנתון מספרי זה וחשבוהו למוגזם. לאחר גירוש ספרד, באו לעיר יהודים ממגורשי ספרד והקהילה גדלה.
בשנת 1522 ביקר בעיר רבי משה באסולה שגם הוא תיאר קהילה יהודית של מאה משפחות בעיר. לדבריו, הקהילה מורכבת משלוש קבוצות: יהודים יוצאי האי סיציליה, מגורשי ספרד וצאצאיהם ומוסתערבים (יהודים אשר שפתם ערבית). עוד סיפר רבי משה באסולה, על מס גולגולת שנתי שהוטל על כל תושב יהודי בטריפולי, תופעה רווחת בארצות האסלאם.
בתחילת המאה ה-17 הצטמצמה הקהילה, עקב הגזירות שגזר מושל העיר יוסף סיף אוגלו פאשא. קהילה יהודית המשיכה להתקיים בעיר גם במאות ה-18, ה-19 וראשית המאה ה-20. אך ערב מלחמת העולם השנייה נותרו בעיר ארבע משפחות יהודיות בלבד.
טמפל בר
טמפל בר (דבלין)
טמפל בר (באירית: Barra an Teampaill, באנגלית: Temple Bar), הוא שמו של אזור בגדה הדרומית של נהר הליפי במרכז העיר דבלין, בירת אירלנד. האזור מהווה את המרכז התרבותי של דבלין, וכן רובע חיי הלילה הדבלינאים, ומוקד תיירותי.
טמפל בר, בניגוד לחלקי העיר הסובבים אותו, שמר על תבנית הרחובות מתקופת ימי הביניים והוא מתאפיין ברחובות צרים המרוצפים באבני רחוב.
היסטוריה.
בחלקו הצפוני של האזור עובר נהר הליפי, בחלקו הדרומי רחוב דיים, בחלקו המזרחי רחוב ווסטמורלנד ובחלקו המערבי רחוב פישהמבל.
מקור השם טמפל בר כנראה בא משמה של משפחה בעלת מעמד ששכנה באזור במהלך המאה ה-17, משפחת טמפל. אבי המשפחה, סר ויליאם טמפל, שהיה אחד ממנהלי טריניטי קולג', היה בעליהם של בית וגנים באזור. הסבר נוסף לשם יכול לבוא מהשפעה של אזור טמפל בר שבלונדון. התיעוד ההיסטורי המוקדם ביותר של האזור כ"טמפל בר", הוא במפה משנת 1673.
במהלך המאה ה-19, האזור איבד פופולריות, ובמאה ה-20 סבל מהזנחה, עם בניינים רבים נטושים. ייתכן ומצב זה הציל את האזור מהרס שעבר בשנות ה-60 על דבלין.
בשנות ה-80, חברת התחבורה הציבורית תכננה את רכישת האזור ובניית תחנה מרכזית לאוטובוסים. התוכנית בוטלה לאחר סירוב דיירי האזור ובעלי גלריות וחנויות אומנים.,
בשנת 1991 ממשלת אירלנד החליטה להקים חברה ללא מטרות רווח בשם "נכסי טמפל בר" אשר תפתח ותתחזק את האזור כרובע תרבותי של דבלין.
האזור כיום.
כיום האזור משמש כמרכז למוסדות תרבות אירים רבים, כולל את מרכז הצילום האירי (מאגד את המכון לצילום של דבלין, ארכיון הצילום הלאומי והגלריה לצילום), מרכז התרבות ילדי ארק, מכון הסרטים האירי (מאגד את ארכיון הסרטים האירי) מרכז המוזיקה טמפל בר, מרכז מולטימדיה ארטהאוס, סטודיו וגלריית טמפל בר, מרכז פרויקטי האומנות, בית הספר למשחק גייטי וכן גם את הבורסה לניירות ערך של אירלנד והבנק המרכזי של אירלנד.
כשיורד הלילה, האזור הופך למרכז של חיי לילה, עם מועדוני לילה רבים, מסעדות וברים. הפאבים המפורסמים באזור הם "פורטרהאוס ברורי קומפני", "אוליבר סט. ג'ון גוגרטי", "טורק'ס הד", וכמובן ה-"טמפל בר".
שני רבעים שוחזרו בשנים האחרונות – "רובע מיטינגהאוס" ו"רובע טמפל בר". שוק הספרים של הטמפל בר פועל בשבתות וימי ראשון ברובע הטמפל בר.
רובע מיטינגהאוס, משמש לצילומי חוץ בחודשי הקיץ. מאז קיץ 2004, רובע מיטינגהאוס מהווה בית לפרויקט "רובע הנואמים" הדומה לפינת הנואמים בלונדון ולשוק המזון של טמפל בר כל יום ראשון.
פוליגמיה
פּוֹלִיגַמְיָה (בעברית נִשּׂוּאֵי כֶּפֶל או רב-זוגיות) היא ריבוי בני זוג. מקור המילה ביוונית ומשמעותה המילולית היא נישואים רבים.
באנתרופולוגיה, פוליגמיה מתייחסת לנישואין עם בני זוג רבים והיא ההפך ממונוגמיה (בן זוג אחד בלבד). רוב סוגי הפוליגמיה הנפוצים הם של פוליגיניה - גבר אשר לו מספר בנות זוג. פוליאנדריה - אישה בעלת מספר בני זוג - היא תופעה נדירה בהרבה בתרבות ובהיסטוריה האנושית, אך גם היא קיימת. לעיתים המונח פוליגמיה מציין ריבוי בני זוג בפועל, ללא קשר לשאלה האם בני הזוג מוכרים כנשואים על ידי המדינה.
בביולוגיה, פוליגמיה מציינת כל סוג של ריבוי בני זוג. במובן צר יותר, פוליגמיה מציינת אצל זואולוגים קשר עם בן זוג מבני המין השני, ייתכן זמני.
סוגי פוליגמיה.
פוליגמיה מתחלקת לכמה סוגים:
פוליגמיה ברחבי העולם.
לפי האטלס האתנוגרפי של ג'ורג' מרדוק, בבדיקה של 1,231 תרבויות בין השנים 1960–1980 נמצאו 186 תרבויות מונוגמיות, 453 תרבויות עם אחוז קטן של פוליגיניה, 588 תרבויות עם שכיחות גבוהה של פוליגיניה ו-4 תרבויות עם פוליאנדריה.
ברוב התרבויות המאפשרות פוליגיניה, מספר הגברים אשר להם יותר מאישה אחת הוא מצומצם, מכיוון שהדבר דורש מהם משאבים חומריים רבים אשר אינם בנמצא לרוב האוכלוסייה. כך המצב כנראה בחברות איסלמיות ובסין. עם זאת, ריבוי נשים הופך בחברות מסוימות לסמל סטטוס. גם בחברות מונוגמיות, אחזקת פילגש מעבר לאישה החוקית או החלפת בנות זוג בתדירות גבוהה, יכולה להעלות את קרנו של אדם בעיני החברה.
ישנם חוקרים המוצאים שכיחות יחסית גבוהה לפוליגמיה באזורים מוכי מחלות (במיוחד אזורים טרופיים). החוקרים משערים שגנים לנטייה פוליגמית שורדים יותר טוב באזורים אלו. לעומת זאת, באזורים אחרים בהם טיפול אינטנסיבי בתינוקות הוא יותר חשוב, יש העדפה גנטית לאנשים עם נטיות מונוגמיות.
פוליגמיה בדתות.
בהינדואיזם.
ההינדואיזם אדישה לפוליגמיה. פוליגיניה ופוליאנדריה התקיימו שתיהן בחברות הינדיות שונות. אף על פי כן, בשנת 1955 הוציא הפרלמנט ההודי חוק האוסר את הפוליגמיה על הינדים (ועל בעלי דתות דהרמיות אחרות). הינדים החיים במדינות מוסלמיות, כגון בנגלדש, עדיין יכולים לשאת יותר מאישה אחת. ברהמינים תמיד חויבו לשאת רק אישה אחת.
ביהדות.
התורה אוסרת את הפוליאנדריה באיסור אשת איש, אך מתירה את הפוליגיניה וקובעת במקומות שונים חוקים המסדירים אותה. כך למשל, בספר דברים () נקבע כי גבר אשר לו שתי נשים, אהובה ושנואה, אינו רשאי לבכר, לעניין ירושה, את בן האהובה על פני בן השנואה הבכור. ב נכתב איסור מיוחד על נשיאת שתי אחיות: בעקבות לשון 'צרור' שבפסוק, נשותיו של אדם נקראות "צרות" זו לזו. דווקא על המלך נאסר להרבות נשים: . במשנה ובתלמוד יש דיונים רבים הנוגעים למקרי פוליגמיה, במיוחד במסכת יבמות. הצרות נחשבות בין חמש קרובות המשפחה אשר מוחזקות לשנוא זו את זו וחשודות בכך שהן רוצות להזיק האחת לשנייה.
חז"ל הטילו תנאי שלא להתחתן עם כמה נשים רק אם יש לו יכולת לפרנס את כולן וכן המליצו שלא להתחתן עם יותר מארבע נשים כדי שיוכל לקיים מצוות עונה לכל אחת פעם בחודש
אף על פי שהפוליגמיה מותרת ביהדות, לא ברור מה היה היקפה של התופעה. התנ"ך מעיד על מקרים של פוליגמיה בעיקר אצל מלכים כדוד שנשא נשים אחדות ושלמה שהיו לו שבע מאות נשים ושלוש מאות פילגשים, ושופטים כגדעון שנאמר עליו שהיו לו נשים רבות.
מקרים אחרים של פוליגמיה בתנ"ך נובעים מעקרות של אשתו העיקרית של הגבר, כמו אצל שרה אשתו של אברהם שנשא גם את הגר. ככל הנראה, זהו הרקע גם לשתי נשותיו של אלקנה, חנה - אמו של שמואל - ופנינה, שהרי חנה הייתה עקרה.
יעקב אבינו מתואר כנושא שתי נשים כיוון שלבן רימה אותו. על למך מסופר שנשא שתי נשים ובעקבות כך ביקרו חז"ל את בני דורו שנהגו לשאת שתי נשים, אחת ליופי ואחת לבנים.
לא ידוע על תנאים או על אמוראים שהיו נשואים לשתי נשים יחד. על פי זה, הסיק הרב ראובן מרגליות שריבוי נשים, גם אם הוא מותר - איננו מומלץ, ואף מגונה.
פוליגמיה נאסרה בקרב יהדות אשכנז בחרם דרבנו גרשום - מאור הגולה, בסביבות שנת 1000 לספירה. בהמשך התפשט חרם זה בקרב בני עדות המזרח וכיום והיא אסורה גם בדין הרבני והאזרחי בישראל. גם ביהדות אתיופיה לא הייתה נהוגה פוליגמיה, עוד בטרם נודע בה על חרם דרבנו גרשום.
יחד עם זאת תופעת הפוליגמיה קיימת עדיין בקרב היהודים בישראל, בעיקר אצל יוצאי תימן מבוגרים שנישאו לשתי נשים לפני שעלו לארץ. ישנם גם יהודים מעטים הנשואים פורמלית לשתי נשים, אף על פי שהם מקיימים שגרת חיים רק עם השנייה, במקרים בהם בית דין רבני מתיר לגבר עגון לשאת אישה נוספת בהיתר מאה רבנים.
בנצרות.
למרות שלילת הפוליגמיה על ידי הנצרות, יש מדי פעם תנועות של חזרה לתנ"ך, ובכללן חזרה לפוליגיניה המתוארת בתנ"ך.
ב־14 בפברואר 1650, הפרלמנט בנירנברג קבע שבגלל מותם של גברים רבים במלחמת שלושים השנים, הכנסיות לא תקבלנה לשורותיהם גברים מתחת לגיל 60 למשך 10 שנים. כמו כן, כמרים שלא היו שייכים למנזר הורשו להתחתן. בנוסף לכך, נקבע שכל גבר רשאי להתחתן עם עד 10 נשים. הגברים הוזהרו להתנהג בצורה מכובדת, לדאוג לנשותיהם ולמנוע עוינות ביניהן.
האופנה המודרנית של ריבוי נישואין וגירושין מכונה לעיתים על ידי נוצרים שמרנים - פוליגמיה סדרתית.
בכנסייה המורמונית.