במהלך מערכת הבחירות הוחדר החומר הכימי טטרכלורו-דיבנזו-דיאוקסין, ממשפחת תרכובות הדיאוקסין, למזון של יושצ'נקו. הרעל גרם לו לכאבים עזים בפניו והם הושחתו. הוא יצא לניתוחים באוסטריה. החוקרים מצאו כי מדובר בהרעלה מכוונת, והאשם העיקרי נפל על יריבו של יושצ'נקו, ינוקוביץ'.
יושצ'נקו עלה לסיבוב השני בבחירות לנשיאות יחד עם יריבו העיקרי ינוקוביץ', תוך שהוא גובר עליו בהפרש מינימלי בסיבוב הראשון (39.87% ליושצ'נקו מול 39.23% לינוקוביץ'). בסיבוב השני נטען תחילה כי ינוקוביץ' ניצח, אך משקיפים מארצות שונות טענו לזיופים המוניים לטובת ינוקוביץ', אשר מנגד טען לזיופים לטובת יושצ'נקו דווקא. הטענות לזיופים נבעו בין השאר מההפרש הגדול בין המדגמים (אשר נתנו ליושצ'נקו ניצחון בהפרש של 11%) לבין התוצאות הרשמיות (שנתנו את הניצחון לינוקוביץ' בהפרש של 3%).
יושצ'נקו ותומכיו סירבו לקבל את תוצאות הבחירות הרשמיות ופתחו בפעולות מחאה המוניות, אשר נודעו כ"מהפכה הכתומה". לאחר 13 יום בית המשפט העליון של אוקראינה הכריז על הסיבוב השני של הבחירות מבוטל והורה לקיים סיבוב שני נוסף. בסיבוב נוסף זה גבר יושצ'נקו על ינוקוביץ' עם 52 אחוז תמיכה לעומת 44 אחוז לינוקוביץ'. הפעם היו אלה אנשיו של ינוקוביץ' אשר ערערו על התוצאות בפני בית המשפט העליון, אך הלה פסק ב-20 בינואר 2005 שהבחירות תקפות בהיעדר ראיות להפך.
ב-23 בינואר 2005 הושבע יושצ'נקו לנשיאות אוקראינה.
נשיא.
"100 הימים" הראשונים לכהונתו של יושצ'נקו עברו בסימן פיטורין ומינויים רחבי היקף בכל רמות הרשות המבצעת. בין השאר, יושצ'נקו מינה את בעלת בריתו הנאמנה יוליה טימושנקו לראש הממשלה. כמו כן, יושצ'נקו הרבה לבקר בחו"ל. בין היעדים החשובים שבביקוריו: במוסקבה, בשטרסבורג ובארצות הברית.
עם הזמן החלו להתגלות קשיים בפעולתה של הממשלה של טימושנקו, בין השאר בשל היות הממשלה מורכבת ממספר רב של גורמים אשר לא יכלו להגיע להחלטה. לכך נוספו גם האשמות של אנשים שונים בשחיתות, ולכן ב-8 בספטמבר 2005 יושצ'נקו חולל גל פיטורים שני ופיטר את ראש הממשלה טימושנקו עם כל הממשלה, את מזכיר מועצת הביטחון וההגנה פיוטר פורושנקו, את ראש רשות המכס ועוד מספר בכירים. יושצ'נקו עצמו אמר על פיטוריו ההמוניים ש"הסיבה לפיטורי הממשלה היא אי-הבנת האינטרס של המדינה - לעבוד לטובת האזרח והמדינה בלבד כעדיפות הראשונה של כל עובד ציבור. לחבריי ניתנו סמכויות רחבות-היקף, אך הם לא עמדו בציפיות" - על פי העיתון האינטרנטי lenta.ru, אשר השווה אותו לרובספייר, מנהיגה של המהפכה הצרפתית. לממלא מקום ראש הממשלה מונה יורי יחאנורוב, אשר תואר בעיתונות כ"טכנוקראט" שאינו יכול להתחרות בנשיא מבחינה פוליטית.
ב-22 בספטמבר הביע הפרלמנט האוקראיני אמון בממשלה החדשה ברשות יורי יחאנורוב לאחר שיומיים קודם לכן היו חסרים לו רק שלושה קולות. האישור למינויו של יחאנורוב לראש הממשלה ניתן בזכות סיעתו של ראש הממשלה לשעבר ינוקוביץ', אשר כרת ברית עם יושצ'נקו.
בשנת 2010 סיים את תפקידו.
משפחה וחיים פרטיים.
יושצ'נקו נשוי לקטרינה יושצ'נקו-צ'וּמצ'נקוֹ. עובדת היותה של אשתו אזרחית ארצות הברית (ממוצא אוקראיני) שעבדה במשרד החוץ האמריקאי, הביאה לביקורת חריפה נגדו מצד אויביו הפוליטיים שהאשימו אותו בהיותו מרגל אמריקאי שמנסה להכניע את אוקראינה לתכתיבים מארצות הברית ומנאט"ו. הוא אב ל-5 ילדים וסב ל-2 נכדים.
מאדאם דה פומפדור
ז'אן-אנטואנט פואסון, מרקיזת פומפדור (29 בדצמבר 1721 – 15 באפריל 1764), הידועה גם בתור מאדאם דה פומפדור (בצרפתית: Madame de Pompadour) הייתה פילגשו המפורסמת של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
ביוגרפיה.
מאדאם דה פומפדור נולדה בשנת 1721 בפריז בשם ז'אן-אנטואנט פואסון. משערים כי אביה הביולוגי היה הבנקאי העשיר לה נורמאן דה טורנהם, אשר הפך לאפוטרופוס שלה בשנת 1725 לאחר שאביה הרשמי, פרנסואה פואסון, נאלץ לברוח מצרפת בשל שערורייה למשך שמונה שנים.
ז'אן-אנטואנט נחשבה לבחורה אינטליגנטית, משכילה ונאה ביותר, והייתה מוכשרת בריקוד, גילוף ונגינה על קלאוויקורד.
בשנת 1741, בגיל 19, התחתנה עם שארל-גיום לה נורמנט ד'אטיול (אחיינו של אפוטרופוסה, וככל הנראה בן דודה). לזוג נולדו שני ילדים, בן ובת, שמתו בילדותם. הם התגוררו בטירה בפריז אותה העניק להם אביה של ז'אן-אנטואנט, שם הפכה למרכזם של מעגלי החברה הנחשבים בעיר, ובני דורה העידו עליה כעל אישה יפה ביותר ובעלת שמחת חיים.
פילגש המלך.
בשנת 1745 הוזמנה ז'אן-אנטואנט לנשף מסכות מלכותי על ידי חבורת חצרנים, ביניהם חמיה, ששאפו להתקרב למלך לואי החמישה עשר דרך אישה יפה. המלך, שהיה עדיין שרוי באבל על מותה של פילגשו הקודמת, דוכסית שאטורו, הבחין במהלך הנשף בז'אן-אנטואנט, שהייתה מחופשת לאלה דיאנה. היא הפכה במהרה למבקרת קבועה בארמון ורסאי ואף קיבלה דירה פרטית, שהייתה ממוקמת בדיוק מעל לזו של המלך. ביולי של אותה השנה הוא העניק לה במתנה את אחוזת פומפדור שבחבל לימוזן ובנוסף העניק לה תואר מרקיזה. מיד לאחר מכן היא נפרדה רשמית מבעלה. ב-14 בספטמבר, כשהיא בת 23, היא הוצגה רשמית בחצר המלוכה, ובמהרה החלה לספוג את חיציהם של האריסטוקרטים בחצר, שלא אהבו את העובדה שהפילגש החדשה של המלך הייתה בורגנית ולא מהאצולה.
בשנת 1749 רכשה המרקיזה את שאטו דה לה סל, ארמון הממוקם קרוב לוורסאי, שם אירחה לעיתים קרובות את המלך. המלכה, מריה לשצ'ינסקה, ויורש העצר הצרפתי, לעתיד לואי השישה עשר, התחננו בפני המלך לסיים את הרומן הראוותני, אולם ללא הצלחה. לאחר שנת 1752 הפכו היחסים בין המלך למאדאם דה פומפדור לאפלטוניים, אולם הם נותרו ידידים קרובים ביותר. היא הצליחה לשמור על מעמדה גם על ידי כך שהשיגה למלך בחורות נאות וצעירות, וגם על ידי שמירה על יחסים טובים עם המלכה ועם שריו של המלך. בשנת 1753 רכש עבורה לואי את "אוטל אברו", הידוע כיום בתור ארמון האליזה, משכנו של נשיא צרפת.
השפעתה הפוליטית.
בניגוד לדעה הרווחת, לא הייתה למאדאם דה פומפדור השפעה פוליטית ישירה רבה על המלך, אלא בעקיפין על ידי תמיכה באנשי חצר מסוימים ולא באחרים. היא תמכה בעמדתו של אטיין פרנסואה, הדוכס דה שואזל, אשר עודד את המדיניות של התרחקות מפרוסיה וכריתת ברית עם אוסטריה ההבסבורגית - מהלך מדיני שהוביל לתחילתה של מלחמת שבע השנים על תוצאותיה הרות האסון לצרפת: אובדן מושבותיה בצפון אמריקה - צרפת החדשה.
השפעתה האמנותית.
ז'אן אנטואנט הייתה ידועה בכישוריה האינטלקטואליים, והייתה מיודדת עם וולטר עוד לפני שהגיעה לחצר המלוכה, ואף תמכה בפרויקט "האנציקלופדיה הגדולה" (Encyclopédie) של דני דידרו. היא תכננה מבנים כמו כיכר לואי ה־15 והטריאנון הקטן שתוכנן על ידה ועל ידי אחיה, המרקיז דה מאריניי, ואף הייתה אחראית להקמתו של בית החרושת לפורצלן בסוור (Sèvres), שהפך לאחד מיצרני הפורצלן החשובים באירופה.
מותה.
מאדאם דה פומפדור, שהתלוננה לעיתים קרובות על האוויר הקר שבתוך ארמון ורסאי, נפטרה ממחלת השחפת ב-15 באפריל 1764, בגיל 42.
אחרי מותה, ירשה מאדאם דו בארי את מקומה.
לשון המקרא
בנימין הלוי
בנימין הלוי (6 במאי 1910 – 7 באוגוסט 1996) היה שופט ופוליטיקאי ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם גח"ל, הליכוד וד"ש. כיהן כשופט במשפט אייכמן.
ביוגרפיה.
שנותיו הראשונות.
הלוי נולד בשם אֶרְנְסְט לוי (Ernst Levi) בשנת 1910 בעיר וייסנפלס (Weißenfels) שבגרמניה. את השכלתו רכש באוניברסיטאות פרייבורג, גטינגן וברלין, שבה קיבל בשנת 1933 תואר דוקטור במשפטים, עם דיסרטציה שכותרתה "Die Wirkungen des Widerspruchs gegen die Richtigkeit des Grundbuchs" (ראתה אור במקביל כספר בהוצאת Risse בדרזדן ועוסקת באמינותו של מרשם המקרקעין). באותה שנה, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה לארץ ישראל, והיה בהכשרה בקבוצת דגניה ב' במשך שנתיים. לאחר מכן עבד במשרדו של עורך הדין מרדכי עליאש ובשנת 1938 הוסמך לעריכת דין בארץ ישראל.
תקופת כהונתו כשופט.
בשנת 1938 התמנה הלוי להיות שופט שלום בירושלים. בשנת 1941 הוא הועבר לתל אביב, בעקבות תלונה נגדו, והוא המשיך לכהן בתל אביב עד הקמת מדינת ישראל. עם קום המדינה התמנה להיות שופט מחוזי ונשיא בית המשפט המחוזי בירושלים. בשנת 1953 כיהן לזמן קצר כשופט בבית המשפט העליון כממלא מקום. הוא הגיש את התפטרותו לשר המשפטים בדצמבר 1953, לאחר שלא נכלל בגל המינויים לבית המשפט העליון באותה שנה, אולם חזר בו לאחר כחודש וחצי, לבקשתו של דוד בן-גוריון, לפני שההתפטרות נכנסה לתוקף.
השופט הלוי שפט בכמה מהמשפטים הידועים ביותר בהיסטוריה של מדינת ישראל, בהם המשפט הצבאי של נאשמי מחתרת צריפין (1953) בו ישב בדין בדרגת אלוף-משנה.
בשנים 1954–1955 שפט הלוי במשפט "מדינת ישראל נגד מלכיאל גרינוולד", הידוע יותר כמשפט קסטנר. בפסק-דינו שזיכה את גרינוולד מרוב הסעיפים, כתב כי קסטנר "מכר את נפשו לשטן", משפט שעורר מחלוקת רבה. קסטנר נרצח יותר מאוחר, ובית-המשפט העליון הפך את החלטת השופט הלוי ברוב קולות (שלושה כנגד שניים).
כעבור שנים לאחר המשפט, הביע הלוי חרטה על השימוש במילים "מכר את נפשו לשטן". לדבריו, הייתה זו מליצה מיותרת שלא פורשה נכון.
במשפטם של נאשמי טבח כפר קאסם (1957–1958) הגדיר השופט הלוי (שנשא דרגת אלוף-משנה) את המושג פקודה בלתי חוקית בעליל:
הלוי שפט גם במשפטו של אברי אלעד (1960, "האדם השלישי" בפרשת העסק הביש) ובמשפט אייכמן (1961). בשנת 1962 הוא ניהל משפט על המעילה בקרן היסוד בצרפת.
במאי 1963 התמנה לשופט בבית המשפט העליון, ממנו פרש ב-11 בספטמבר 1969 כדי להתמודד בבחירות לכנסת השביעית.
קריירה פוליטית.