בשנת 1874 ייבא סוחר החיות הגרמני קרל הג'נבק לאפים ופולינזים ומכר אותם לגני חיות ברחבי אירופה. בשנת 1876 הוא התחיל לייבא נובים מסוחרים ערבים בסודאן. בשנת 1880 מכר אינואיטים לגן החיות בהאמבורג. בשנת 1896 הוקמה "תערוכת ילידים" במסגרת תערוכת קולוניאליזם בברלין, תערוכה דומה הוצגה בקיץ 1928 בשטוטגרט. בשנת 1915 בחגיגות ה-100 של ממלכת נורווגיה הוצגו באוסלו 80 ילידים סנגלים.
צפון אמריקה.
גם בארצות הברית ובמקסיקו הוצגו תערוכות נודדות של ילידים וכן כלובים של בני אדם בגני חיות. הסיפור המוכר ביותר הוא סיפורו של אוטה בנגה . אוטה בנגה הוא יליד קונגו, שיובא לארצות הברית על ידי סמואל פיליפס ורנר, להיות "מוצג" בתערוכת הקיץ בלואיזיאנה. המבקרים בתערוכה טענו כי שיניו החדות של בנגה הן עדות לכך שהגיע משבט קניבלי. השמועה פרשה כנפיים והגיע לתקשורת וכך הפך בנגה ללהיט של התערוכה. לאחר התערוכה הוא חזר לקונגו אך לא הצליח להשתלב בשבטו. הוא נדד באפריקה יחד עם ורנר, עד שהלה הציע שיחזור לעבוד בגני חיות בארצות הברית. בנגה הוצג בגן החיות ברונקס בכלוב של האורנגאוטן. לאחר מחאה של פעילי זכויות אדם הוחלט להפסיק את "העסקתו" בגן החיות. הוא עבר לבית יתומים בו למד קרוא וכתוב. עם השנים, התפכח והבין את גורלו, נכנס לדיכאון והתאבד בגיל 32. סיפורו זכה לתהודה רבה וברבות השנים נכתבו עליו מחזות, שירים וספרים.
גני חיות אנושיים בני זמננו.
בין מלחמות העולם ובמיוחד לאחר מלחמת העולם השנייה נשמעה ביקורת רבה על קולוניאליזם וגזענות. גני חיות אנושיים נסגרו ברחבי העולם ותערוכות ניידות של בני אדם התמעטו. עם זאת גם כיום נערכות מדי פעם תצוגות של "כפרים אפריקאים" וילידים. למשל, בעיר אאוגסבורג שבגרמניה הוצג "כפר אפריקאי" ביולי 2005, ובשנת 2008 נפתח בתאילנד גן חיות אנושי המציג בנות קארן הידועות בצווארן הארוך. בשני המקרים הובעה ביקורת ציבורית חריפה.
דארוויניזם חברתי
עדינה מור-חיים
עדינה מור-חיים (נולדה ב-1944) היא משוררת, מבקרת שירה, עורכת לשונית, מביאה לדפוס ומורה.
ביוגרפיה.
עדינה (סניורה-אוז'ני) מור-חיים נולדה בבורסה, טורקיה והגיעה מאיסטנבול לישראל באוניית משא. עלתה עם הוריה לישראל ב-1948. כצאצאי מגורשי פורטוגל שמרו הוריה על מורשת שפת הלאדינו ותרבות יהדות ספרד.
בוגרת בית הספר התיכון לאזור רמלה-לוד.
ב-1968 שיחקה בהצגה "רימון בין לבבות" מאת משה עמיאל.
ב-1970 שיחקה בהצגה "פרנהיים" מאת ש"י עגנון, בעיבודו ובבימויו של יורם פאלק בתיאטרון המרתף.
היא בעלת תואר ראשון בספרות עברית ותיאטרון מאוניברסיטת תל אביב. מאמריה ושיריה פורסמו ב"מאזנים", "מעריב" ו"דבר". ערכה ספרי סיפורת, מחקר, וחינוך ב"ספרית פועלים" וב"פפירוס", הוצאת הספרים ליד אוניברסיטת תל אביב. במהלך השנים עבדה כמורה בכירה בהוראת כישורי שפה, כתיבה יוצרת ודרמה. בשנים 2008 -2011 עסקה בהעלאת חומרים לאתר של "איגוד כללי של סופרים בישראל". בנוסף לכך לקחה חלק בהוצאתן לאור של חוברות "גג" וספרים שיצאו בהוצאה שלו, הוצאת "ספרא", בתקופה זו בעריכה, הגהה וניקוד.
את התואר השני סיימה מור חיים בהצטיינות יתרה בשנת 2021 במחלקה לספרות עם ישראל של אוניברסיטת בר-אילן. בעבודת המוסמך בהנחיית ד"ר ורד טוהר היא טבעה כלי לקריאת שירה בשם פיזיופואטיקה באמצעות שירתו של רפי וייכרט. המחקר נקרא "פיזיופואטיקה ככלי פרשני: מרחב, זמן וטריטוריה בשירת רפי וייכרט שנכתבה בין השנים 1994–2019".
ספריה.
1. הקו הלבן, שירים (תל אביב : ספרי עתון 77, 2008)
2. הקול הנכון, מאמרים (תל אביב: ספרי עיתון 77, 2012)
3. המצב והרוח, שירים (תל אביב: ספרי עיתון 77, 2014), בסיוע אקו"ם לשירה
4. עד הנשימה הבאה, שירים (תל אביב: 2015 חבר לעט, הוצאה לאור) ציור העטיפה (פחם ואקריליק על בד): סופי יונגרייז
5. בדרך לביתי, (2015) (Camino a Casa) - במתכונת דו לשונית, עברית ספרדית, בהוצאת Verbum הספרדית בשיתוף עם הוצאת ספרא בסיוע שגרירות ישראל ואקו"ם (התרגום לספרדית מאת פלורינדה גולדברג. ציור העטיפה: אתי אסף)
6. חוצה שערים למאה אחרת, קריאה ביצירתו של אשר רייך: שירים ותרגומים (תל אביב: ספרי עיתון 77, 2016)
7. פרדוקס הדופי: עיון ביצירתו של חיים נגיד (הוצאת ספרא ואסף מחקרים אוניברסיטת תל אביב. 2017)
מאמרים על ספריה.
על "הקו הלבן"
על "הקול הנכון"
על "המצב והרוח"
על "עד הנשימה הבאה"
על "בדרך לביתי, (2015) (Camino a Casa)
על "חוצה שערים"
קישורים חיצוניים.
ממאמריה
משיריה
קישורים נבחרים מתוך ערוצים ספרדיים:
קישור באנגלית
לו&quot;ז
ת'ור שטיינר
תור שטיינר (Thor Steinar) היא חברת אופנה גרמנית המתמחה בהלבשה בסגנון ספורטיבי-אלגנטי. החברה מתאפיינת בשימוש הנרחב שהיא עושה בעיטורים סמלים ומוטיבים מן המיתולוגיה הנורדית.
החברה הוקמה ונרשמה בשנת 2002. בשנת 2008 נרכשו המותג וזכויותיו על ידי תאגיד מסחר שמושבו בדובאי. החברה מתמחה בעיצוב ושיווק של הלבשה ספורטיבית אלגנטית לגברים נשים וילדים וכן אביזרי אופנה שונים כגון חגורות תיקים וכדומה. ייצור מוצרי החברה מתבצע בעיקר בטורקיה ובסין.
מחלוקת הסמלים.
כבר מראשית פעילותה עשתה החברה שימוש בלוגו מעורר מחלוקת אשר היה הורכב משילוב של שני סמלים מן הכתב הרוני, טיוואץ (Tiwaz)-המקבילה לאות T, וזיגרון (Siegrune)-המקבילה לאות S. הבעייתיות בשימוש בסימנים הללו נובע בעיקר מן ההקשר המיתולוגי שלהם המיוחס לכח, עוצמה, אלימות, ושליטה. בנוסף לכך הזכיר הלוגו את הסמל של הס"ס מן התקופה הנאצית. החברה עושה שימוש בסמלים צבאיים החביבים במיוחד על ניאו נאצים כגון מטוסי קרב, כלבים חושפים שיניים ונשרים. על אחד מהמעילים תפור ציור של מטוס מדגם Me-262, מטוס הקרב הסילוני הראשון בעולם, שיוצר על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה. בשל כך התחבב השימוש בבגדי מותג החברה על ידי קבוצות ימניות קיצוניות בכינוסים ובהפגנות שערכו.
תור שטיינר מפרסמת את עצמה כחברת "אופנה נורדית". החברה עושה שימוש נרחב בהדפסים על הבגדים הכוללים שמות של מקומות יישוב נורווגיים ובהתאם גם שמותיהן של חלק מן החנויות המוכרות את מוצרי החברה. בחלק מן העיצובים והעיטורים של מוצריה משלבת החברה גם את דגל נורווגיה.
פעילות נגד.
לטענת "המוסד להגנת החוקה של ברנדנבורג", ארגונים חברתיים שונים וכלי תקשורת רבים, רובם של העיטורים והסמלים המודפסים על בגדי החברה, מאופיינים בהקשרים של הימין הקיצוני והניאו נאצים. לאור זאת, הוטל איסור על לבישת בגדי המותג בתחומי הבונדסטאג, בית הנבחרים של מקלנבורג-מערב פומרניה ושל סאקסוניה ובתחומי אצטדיוני כדורגל רבים.
לאור ההקשרים הבעייתיים, פנתה הממשלה הנורווגית בדרישה לגרמניה כבר בשנת 2006 לפעול להפסקת השימוש בדגל נורווגיה ובשמות מקומות יישוב בנורווגיה, בטענה להפרת זכויות ושימוש לרעה.
אתרי המכירות הפומביות באינטרנט אמזון ואיביי, אוסרים לסחור בפריטים מתוך הקולקציה של החברה באמצעותן.
לאחר צו של בית משפט מחוזי שהוצא בשנת 2009, האוסר שימוש בלוגו ברחבי גרמניה, מחלוקת ציבורית אשר גרמה לירידה במכירות החברה, ולפגיעה בחנויות שמכרו את מוצריה מצד מפגינים אנטי נאצים, ערכה החברה שינוי בלוגו והחליפה אותו בסימן הרוני גיבו (Gebo) המתקשר למשמעות של מתנה או נדיבות.
בשנת 2013 עלה שוב שמה של החברה לכותרות לאחר שפורסם כי עובדי חברת אמזון בגרמניה נדרשים לעבוד בתנאים פיזיים קשים ותחת שמירה קפדנית. בהקשר זה צוין כי מאבטחי חברת השמירה "הס" הם בעלי חזות מאיימת והיו לבושים בבגדי המותג תור שטיינר. נטען כי השילוב של שם חברת האבטחה וההופעה החיצונית של השומרים מטעמה הזכירו לעובדים מאפיינים נאציים.
המטבח הפרסי
המטבח הפרסי (גם: המטבח האיראני; בפרסית: آشپزی ایرانی) הוא המטבח הנהוג באיראן.
הסגנון הקולינרי של המטבח הוא ייחודי לו, אף על פי שהשפיע מבחינה היסטורית והושפע מהאזורים הסמוכים לאיראן בשלבים שונים לאורך ההיסטוריה. המטבח הפרסי מורכב מהשפעות של המטבח ההודי, הטורקי, וממרכז אסיה. בנוסף המטבח הטורקי מאוד מושפע מהפרסי בשל קרבה גאוגרפית, יחסים בין עדות. המטבח הפרסי השפיע מאוד על המטבח האפגני ובעיקר לחלקים הדרומי של הודו בתקופת האימפריה המוגולית. מאכלים מפורסמים רבים הקשורים למזרח התיכון, מוצאם מאיראן. המטבח הפרסי נודע במיזוג של טעמים מנוגדים ומרקמים שונים (כגון עשבי תבלין ופירות, בשר ופירות, חריף ומתוק ועוד) וברבגוניות של צבעים וניחוחות. המטבח מתאפיין בצריכה מעטה של חלב ומוצריו לעומת שימוש רב במיני פירות, ירקות, בשרים ומגוון רחב של קטניות. האורז משמש בו מרכיב מזון בסיסי. כמו כן, הוא מאופיין במאכלים הדורשים בישול ממושך ואיטי והשקעה מרובה של מאמץ וזמן.
המטבח הלאומי.
המטבח הפרסי כולל מגוון רב של מזונות החל מקבב, חורשט (תבשיל שמוגש עם אורז לבן פרסי, אחת הגרסאות המפורסמות היא חורשט סבזי, שנקראת גם "גורמה סבזי"), טורשי, פילאף ומגוון רחב של סלטים, מאפים ומשקאות.
אורז.
לא ידוע מתי האורז (המכונה באיראן ברנג'י) הובא לאיראן מאזור הודו. השימוש בו החל בסוף המאה ה-16 בסניף מרכזי של הבישול הפרסי. ישנם זנים שונים של אורז באיראן. מבחינה מסורתית, האורז הוא המצרך העיקרי הנפוץ ביותר באזור הגידול בצפון איראן, ובבתיהם של העשירים. אצל האחרים, לעומת זאת, הלחם הכפרי היה המצרך העיקרי.
ירקות ופירות.
החקלאות באיראן עשירה בפירות וירקות. קערת הפירות טריים היא הנפוצה ביותר ברוב האזורים הפרסיים, ומנות של ירקות ועשבי תיבול הן תוספות נפוצות במרבית הארוחות.