בשנת 402, בהיותו כבן תשעים, נסע לקונסטנטינופול כדי להילחם בכפירה מדומה דומה של יוחנן כריסוסטומוס, שהואשם על–ידו גם כן בנטייה אחר אוריגנס. סוזומנוס מספר כי אפיפניוס נהג מספר פעמים זלזול וגסות בכריסוסטומוס וחסידיו שם, כשהוא מבצע הסמכות לכהונה בכנסיותיהם ומסרב לפגוש, להתפלל או לדבר עם כריסוסטומוס. אמוניוס, מאנשי כריסוסטומוס, פנה אליו בהרשאת הקיסרית ושאל אותו האם קרא את ספרי אוריגנס או אלו של מי מחסידיו. אפיפנויוס השיב כי לא קרא כלל את הכתבים שאת כותביהם וחסידיהם רדף במשך עשרות שנים כ"כפירה" ולמד את כל שידע עליהם מ"סיפורים ששמע בנושא".
אפיפניוס מת בספינה בדרכו חזרה לקפריסין מקונסטנטינופול.
עבודתו המוכרת ביותר של אפיפניוס היא תיבת התרופות , ספר לעזרה להתמודדות עם כפירות, המונה שמונים תורות כפירה שחלקן אינן מתוארות באף אחד מהמסמכים ששרדו מאותה תקופה. בין השאר משמר אפיפניוס כאן פרטים ואף מתעתק כתבים ומכתבים שאבדו מאז, והשתמרו לפיכך בזכות ציטוטו אותם. עבודה אחרת שלו, על מידות ומשקלות, כוללת למרות כותרתה המטעה מעין מבוא לתנ"ך ותיעוד של מקורותיו.
כתביו.
תיבת התרופות - פנריון.
את הספר פנריון (תיבה) שכתב בין השנים 374-377, בעת שכיהן כבישוף קפריסין, מתאר אפיפניוס כתיבת תרופות כנגד הרעל המופץ על ידי כל סוגי המינות.
אפיפניוס סקר כשמונים תנועות שהיו קיימות עד ימיו, שהוכרזו כמינות, ככפירה או ספק מינות וכפירה. עם חלקן התווכח בספרו ונתן לקורא תשובות כנגד הרעיונות של אותן כתות.
ספר זה מהווה מקור בלעדי לחלק מהכתות וכן מהווה מקור בלעדי לסיפורו של יוסף הקומס. בין השאר, מבקר אפיפניוס את הגנוסטים, המבצעים טקסים קניבליים של אכילת בשר אדם. זאת, כחלק מגישתו השלילית של הגנוסיס כנגד הגוף והחומריות. כך מספר אפיפניוס, שאם במהלך קיום יחסי המין "מישהו מהם מקדים את פליטת זרעו הטבעית, והאישה מתעברת [...] הם מוציאים את העובר ברגע שזה אפשרי, לוקחים את הוולד הנפול, כותשים אותו באמצעות עלי אל תוך מכתשה, מערבבים זאת עם דבש, פלפל שמנים מתוקים ותבלינים אחרים כדי לא להבחיל את עצמם, וכך מתאספת לה כל החבורה ההוללת הזאת [...], וכל אחד לוקח לו למאכל באצבעו מן הילד הכתוש". דווקא בגלל שטקסים כגון אלה מתיישבים עם החזון הגנוסטי השולל את החיים בעולם הזה כתוצאה של בריאה שבוצעה בידי אל רע, אין סיבה מהותית לפקפק באמינות תיאורו של אפיפניוס.
אנסל אדאמס
אנרי השני
שאול עמור
שאול עמור (כ"א בכסלו ה'תש"א, 21 בדצמבר 1940 – 2 באוקטובר 2004, י"ז בתשרי ה'תשס"ה) היה חבר הכנסת מטעם הליכוד, שר בממשלת ישראל, שגריר ישראל בבלגיה וראש העיר מגדל העמק.
ביוגרפיה.
עמור נולד בעיר בוז'עד שבמרוקו. בשנת 1956 עלתה משפחתו של עמור למדינת ישראל. עמור למד עבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה והיה עובד סוציאלי במשך מספר שנים. בגיל 28 החל את הקריירה הפוליטית שלו כשכיהן כסגן ראש מועצת כרמיאל.
בשנת 1971, לקה עמור בסרקומה ע"ש קפושי, מחלת עור נדירה הגורמת לגידולים ולנמקים. מאז, הוא נאבק במחלה כל חייו הבוגרים.
בשנת 1978 נבחר עמור לכהונת ראש המועצה המקומית מגדל העמק מטעם מפלגת הליכוד. עמור כיהן כראש העיר מגדל העמק במשך כ-20 שנה, שבמהלכן תרם רבות לפיתוחה. הוא היה פעיל מרכזי בתנועת הליכוד ונבחר לכהן כחבר הכנסת ברשימתה לכנסת ה-12 בשנת 1988. עמור כיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד בכנסת ה-13 ובכנסת ה-14, אז הוקדשה רוב עבודתו הפרלמנטרית לעניינים חברתיים. במהלך כהונתו כחבר הכנסת התמודד עמור עם החמרה במחלתו שאילצה אותו לעבור ניתוח שבו נכרתה רגלו.
בשנת 1998 התחרה עמור על משרת נשיא מדינת ישראל נגד הנשיא המכהן דאז, עזר ויצמן, אך הפסיד בהתמודדות. בשנת 1999 מונה עמור לשר בלי תיק בממשלת בנימין נתניהו. מאוחר יותר בשנה זו מונה לתפקיד שגריר ישראל בבלגיה. עמור כיהן כמשרה זו בתקופה בעייתית ביחסי ישראל-בלגיה, כשברקע עמדה סכנת העמדתו לדין של אריאל שרון בבית המשפט בהאג. כהונתו של עמור כשגריר הייתה משרתו האחרונה בשירות הציבורי.
לאחר חזרתו לארץ הוחמר מצבו הרפואי. שאול עמור נפטר בחול המועד סוכות ה'תשס"ה, 2004. הוא הותיר אחריו את אשתו סוזן ושלושה ילדים. לזכרו, עיריית מגדל העמק קראה לשדרה בעיר על שמו.
חיים אישיים.
סוזן, אשתו של שאול עמור, הייתה דמות מוכרת במגדל העמק. היא פעלה כל השנים לתמיכה בבעלה ומשלא נבחר זה לתפקיד יושב-ראש הכנסת, האשימה בכך את בנימין נתניהו, ראש הממשלה דאז, באומרה "הוא תקע לנו סכין חלודה בלב וסובב אותה". עם מות בעלה המשיכה בפעילותה הציבורית-פוליטית, התמודדה על תפקיד ראש עיריית מגדל העמק, אך הפסידה בבחירות בסיבוב שני, והתכוונה להתמודד על מקום ברשימת הליכוד לכנסת. היא נפטרה ב-2 ביוני 2008, בגיל 65, כ-4 שנים לאחר מות בעלה.
נוער הגבעות
נוער הגבעות הוא כינוי לצעירים יהודים, דתיים לרוב, המתגוררים במאחזים או במבנים בודדים מאולתרים ביהודה ושומרון, לעיתים מתוך אידאולוגיה של אקטיביזם ימני רדיקלי או כמרד נעורים אנטי-ממסדי. בציבור הדתי-לאומי קיימת מחלוקת בדבר היחס הרצוי כלפי נוער הגבעות.
"נערי הגבעות" מתאפיינים לרוב בגידול פאות רחבות וארוכות וזקנים, ובכיפות סרוגות גדולות. לעיתים קרובות הם חיים במסגרת קומונה ותחת הנהגתן של דמויות סמכותיות כגון אברי רן ומאיר אטינגר. רבים מהם רואים את עצמם כממשיכי דרכם של החלוצים ועוסקים ברעיית צאן או בעבודת אדמה. על פי הערכות משנת 2021 ישנם כ-400 נערי גבעות, שפרושים בכ-50 מאחזים וכ-30 חוות בכל רחבי יהודה ושומרון.
חלק מנערי הגבעות מעורבים במקרי אלימות כלפי פלסטינים. בשנת 2021 נערי גבעות היו מעורבים ב-308 מקרים כאלה, אשר שמונה מתוכם הוגדרו על ידי השב"כ כפיגועים.
מקור השם.
השם "נוער הגבעות" מתייחס לגבעות ביהודה ושומרון שאליהן התייחס אריאל שרון בהכרזה שנשא במרכז הליכוד ב -16 בנובמבר 1998: "רוצו ותפסו גבעות. תפסו גבעה ועוד גבעה. תפסו את ראש הגבעות. כל מי שנמצא שם צריך לזוז, צריך לרוץ, צריך לתפוס כמה שיותר גבעות, להרחיב את השטח. כל מה שנתפוס יהיה בידיים שלנו. כל מה שלא נתפוס יהיה בידיים שלהם." ההכרזה נועדה לסכל את שיחות השלום, ובמיוחד לחבל בהסכם ואי שנחתם באותה עת בין בנימין נתניהו לבין הרשות הפלסטינית.
מתנחלים צעירים רבים נענו להכרזתו של שרון והקימו מאחזים על הגבעות בשיטת "יצירת עובדות בשטח".
מאפיינים.
המינוח "נוער הגבעות" מתייחס לקבוצות רבות של צעירים, חלקם בני נוער אך רובם בגיל 20 ומעלה, שחלקן שונות זו מזו במידה רבה.
חלק מהצעירים הם בני הדור השני בהתנחלויות הוותיקות שהולכים בדרכי הוריהם, כלומר מיישבים שטחים נוספים ביהודה ושומרון. אחרים הם צעירים דתיים, מהערים הגדולות. חלק מן הנערים משתייך למסגרות לימוד רשמיות, רשמיות למחצה או אלטרנטיביות, בתוך זרם החינוך הממלכתי דתי. לעיתים מסגרות אלו הן בעלות אופי שיקומי בלבד ולעיתים מיישמות גם תוכן חקלאי-התיישבותי.
נערי גבעות רבים קרובים לתופעת החסידות החדשה. ההתיישבות שלהם במקומות נידחים נובעת מרצונם לחיות באופן טבעי תוך גידול ואכילת מזון אורגני, רעיית צאן וכדומה. הם רואים את עצמם כחלוצים וכממשיכי דרכם של היהודים מתקופת המקרא שהתגוררו בממלכת ישראל.
נוער הגבעות מורכב ממספר תתי-זרמים. לאחר ההתנתקות מגוש קטיף התאגדו רוב נוער הגבעות סביב תנועת "נוער למען ארץ ישראל". בהמשך הקבוצה התפלגה למספר זרמים: תנועת נחלה בראשות דניאלה וייס והרב משה לוינגר ותנועת "גרעיני הערים העבריות" בראשות מאיר ברטלר. עם השנים חדלה הפעילות של שתי התנועות בבניית הגבעות, ותנועת נחלה הסבה את פעילותה בעיקר לארגוני מחאה ציבוריים. במקביל, התחברו נערי הגבעות לתנועות אחרות, כגון תנועת אר"י ישאג בראשות הרב אברהם סגרון ותנועת דרך חיים בראשות הרב יצחק גינזבורג.
רבים מהם אימצו לעצמם מראה הכולל כיפות צמר גדולות, לבישת הציצית מעל הבגד, פאות עבותות ומסולסלות (גוזמבות) ונעילת סנדלי שורש או בלנדסטון אך גם הולכים יחפים. חלקם מתלבשים באופן השואב השראה מתיאורי הלבוש של ימי התנ"ך או תקופת בית שני. רבים מנערי הגבעות דוגלים בערכים ירוקים וסביבתיים הכוללים גידול ירקות אורגניים, המעטה בצריכת מותגים או מזון מהיר.
בדיון של וועדת החינוך של הכנסת בשנת 2016, טען נציג משרד החינוך כי רוב נערי הגבעות הם נוער בסיכון, אשר האידאולוגיה היא בשבילם כיסוי וטריגר להוצאת כעסים. לפי ד"ר סער הראל, מנהל אגף חינוך ונוער במשרד החינוך, נערי הגבעות מגיעים מכל הארץ ולא רק מיהודה ושומרון, רובם מהחינוך הממלכתי-דתי, כ-20% מהחינוך החרדי ומיעוטם מהחינוך הממלכתי.
מחקר משנת 2018 מחלק את נוער הגבעות לשתי קבוצות עיקריות: "אידיאליסטים", שהגיעו עם השקפה אידאולוגית מוצקה, כהגשמה של האידיאלים שעליהם חונכו, ובדרך כלל מקיימים קשרים טובים יותר עם הוריהם; ו"אינדיבידואליסטים", שהתגלגלו לגבעות מסיבות אישיות. בקרב הסוג השני יש מי שבעקבות החיים בגבעה מצאו משמעות והתקדמו בגיבוש זהותם, ויש מי שנמצאים במשבר אישי ולא מצאו את מקומם גם בגבעה.
בעקבות מותו של אהוביה סנדק התייחס הרב יעקב מדן לנוער הגבעות ואמר: "רוב גדול מאוד של נערי הגבעות הם נערים ובחורים ישרים, העושים ציונות אמיתית בחוות חקלאיות יהודיות השומרות על קרקעות יהודיות בשטחי C נגד הפעילות האירופית הנדיבה להשליט את הערבים בצורה בלתי חוקית בשטחים אלו, נוכחות שתסכן את היישובים היהודיים. ... אך ישנם עשרות מעטות של נערי גבעות המדברים גם בשפה של הרס וחורבן, בשפה הגובלת יום יום בדיני נפשות."