ניסוח העיקרון מיוחס לניקולאוס סטנו, מלומד דני בן המאה ה-17. סטנו למד רפואה ואנטומיה בקופנהגן והמשיך בלימודיו בליידן ואמסטרדם. ב-1665 עקר סטנו לפירנצה ושימש כרופאו האישי של פרדיננדו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה. באוקטובר 1666 לכדו שני דייגים כריש ענק סמוך לעיר הנמל האיטלקית ליבורנו, ופרדיננדו השני הורה לשלוח את ראשו לסטנו. סטנו ניתח את ראש הכריש ופרסם את ממצאיו ב-1667. בחינה של שיני הכריש הראתה דמיון מפתיע לעצמים מסוימים עשויים מאבן שנמצאו בסלעים, שהמלומדים בני-זמנו כינו "גלוסופטראה" (glossopetrae), כלומר: "לשונות אבן". בניגוד למקורות קדומים ששיערו כי אבנים אלה נפלו מהשמיים או מהירח או כי המאובנים גדלו באופן טבעי בתוך הסלעים, טען סטנו גופים אלה נראים כשיני כריש מפני ש"היו פעם שיני כריש". הוא סבר כי השיניים הגיעו מפיותיהם של כרישים קדומים, ובמשך הזמן נקברו בבוץ או בחול שעכשיו הוא יבשה. סטנו טען כי תוך כדי תהליך הפיכת השיניים למאובנים השתנה הרכבם הכימי אבל צורתם נשמרה.
מחקרו זה של סטנו הוביל אותו לשאלה כיצד קורה שגוף מוצק אחד מצוי בשלמותו בתוך גוף מוצק אחר: סלע או שכבת סלעים. המחקר – שפורסם ב-1669 בשם " De solido intra solidum naturaliter contento dissertationis prodromus" – הביא לייחוס כמה מעקרונות היסוד בגאולוגיה הנוגעים לסטרטיגרפיה, בהם עיקרון האופקיות המקורית.
תצפיותיו בשכבות סלע הובילו את סטנו להסיק כי כדור הארץ לא היה סטטי וכי כוחות עצומים פעלו עליו לאורך תקופות ארוכות – מסקנות שהובילו במאה ה-20 לפיתוח מדע הטקטוניקה ולהבנה כי תנועת הלוחות והתנגשותם גורמים לשבירה, קימוט והטיית השכבות.
עיקרון האופקיות המקורית לא התקבל מיד, אולם הפך למקובל בקרב גאולוגים כמאה שנים לאחר ניסוחו.
יוצאים מן הכלל.
כאמור, העיקרון מהווה קירוב כללי אך מדויק מספיק. סטנו יצא מתוך הנחה כי כל המשקעים מורבדים תמיד אופקית, אולם ידוע כי שכבות עשויות לשקוע בנטייה, למשל: משקעי נחלים וחוליות היוצרים שיכוב צולב אינם שוקעים אופקית אלא בזווית השיפוע הטבעי של אותם חומרים – הזווית המרבית לשיפוע יציב של החומר ברמת לחותו הטבעית. זווית זו נקבעת על-פי מידת החיכוך בין הגרגירים, צורתם ומידת ההידבקות ביניהם.
גם משקעים השוקעים מעל שטח נטוי – למשל בדלתה של נהרות גדולים או סביב שונית – ישקעו בנטייה, הנקראת "נטייה התחלתית".
סימן
פוליפוזיס משפחתית
פוליפוזיס משפחתית (באנגלית: Familial Adenomatous Polyposis, ובראשי תיבות: FAP) היא מצב גנטי מורש בו נוצרים פוליפים רבים לאורך מערכת העיכול ובעיקר באפיתל המעי הגס. הפוליפים מתחילים כשפירים אך ללא טיפול עלולים לעבור התמרה ממאירה ולהפוך לסרטן המעי הגס.
שכיחות המוטציה הגנטית הגורמת למצב זה היא בין 1:10,000 ל-1:15,000 לידות. עד גיל 35 95% מן האנשים עם המוטציה יגדלו פוליפים. ללא כריתת המעי הגס, סרטן הוא כמעט בלתי נמנע. הגיל הממוצע להופעת סרטן המעי הגס אצל אנשים לא מטופלים הוא 39.
גשר מפעלים חינוכיים
גשר מפעלים חינוכיים, המוכרת בשם המקוצר "גשר", היא עמותה ישראלית העוסקת בקידום ההבנה בין חלקיו השונים של עם ישראל, חרדים, דתיים וחילונים וקבוצות נוספות בחברה הישראלית, ובהעמקת הקשר והזיקה לזהות היהודית-ישראלית. "גשר" דוגלת בחזון היהודי-דמוקרטי, ורואה חשיבות בפתיחות למגוון גישות בכל נושא, ולהתייחסות השואבת ממקורות יהודיים וכלליים.
בחג סוכות תש"ל (1969), בכפר עציון, ביוזמת מייסד הארגון והנשיא הרב ד"ר דניאל טרופר, הרב חנן פורת והרב אלי סדן פתחה "גשר" את הסמינר הראשון של מפגש בין תלמידים מבתי ספר דתיים וחילוניים. מאז ועד היום השתתפו מאות אלפי תלמידים בפעילויות של "גשר", ולמדו על פי חומרי הלימוד שהופקו על ידה. פעילות זו מבטאת את המשימה הכפולה של "גשר" - החותרת מצד אחד לגשר על הפער ההולך וגדל בין דתיים לחילוניים, ומצד שני פועלת לעצב חברה המושתתת על ערכים יהודיים משותפים. בתקופת כהונתו של דניאל גולדמן כיו"ר גשר, הארגון שם דגש על פעילות בתחום הידברות עם הציבור החרדי ותעסוקת חרדים.
בין היתר גשר עורכת סקרים אקטואליים בשיתוף ynet, במטרה לעורר שיח ועניין על נושאי זהות וחברה.
פיתוח מנהיגות.
"גשר" גם מפתח ומכשיר מנהיגים בחברה הישראלית ליצירת מרקם חיים משותף בין חרדים, דתיים וחילונים במדינת ישראל. הארגון מגייס בכירים בתחומי התקשורת, חינוך, כלכלה ועסקים, ביטחון, אקדמיה, קהילה וחברה, המשתתפים בקורס שבו הם לוקחים חלק במפגשים, הרצאות, עיסוק בסוגיות חברתיות, שיח זהויות, ומשלחות לקהילות יהודיות בחו"ל.
ובהם:
הארגון גם יזם ומחלק מדי שנה את פרס ירושלים לאחדות ישראל וגם מציין ביום הזיכרון לרצח שלושת הנערים את "יום האחדות", שמטרתו להעלות על נס את חשיבות האחדות בעם ובחברה הישראלית. יום האחדות מצוין גם בקהילות יהודיות ברחבי העולם.
גשר לתפוצות.
ארגון גשר דוגל ביצירת אחדות לא רק בתוך החברה היהודית בישראל אלא גם עם יהודי התפוצות. לארגון סניפים בלונדון ובניו יורק הפועלים לחיזוק ההיכרות והקשרים בין היהודים במדינת ישראל לבין יהודי התפוצות. הארגון אף מוציא משלחות מנהיגות לקהילות יהודיות בתפוצות מתוך תפיסה שההנהגה בישראל חייבת להכיר ולקיים דו-שיח עם הנהגת הקהילות היהודיות בתפוצות.
סוויטה תזמורתית מס' 2 (באך)
הייבנקו
אביה בן ירבעם
במקרא, אֲבִיָּה בֶן יָרָבְעָם היה בנו של ירבעם בן נבט מלך ישראל.
אביה בן ירבעם במקרא.
בתרגום השבעים למלכים א, פרק יב, פסוק כד, ישנה תוספת המציגה מסורת מיוחדת על תקופת גלותו של ירבעם במצרים, המקבילה לסיפור הדד האדומי. מן הלשון היוונית ברור כי מקורה בטקסט עברי: "ושישק נתן לירבעם את אנו אחות תחפניס הגבירה אשתו לו לאשה. והיא גדלה בתוך בנות המלך ותלד לירבעם את אביה בנו". לפי תוספת זו, אביה נולד עוד בזמן גלותו של ירבעם במצרים.
לאחר תיאור חטאיו של ירבעם בן נבט, מתוארת במקרא מחלתו של בנו, אביה. ירבעם שולח את אשתו אל הנביא אחיה השילוני, אשר היה זה שבישר לו שימלוך, לבקש להתפלל על בנו החולה. הוא מצווה עליה להתחפש בבואה אל הנביא, כדי שלא תזוהה כאשת ירבעם.
אלוהים מודיע לאחיה, שבאותו זמן כבר התעוור מרוב זקנה, שבקרוב תבוא אליו אשת ירבעם, ועל כן כבר בשומעו את קול צעדיה הוא מזהה אותה. אחיה מנבא לאשת ירבעם נבואה קשה על איבוד המלוכה של בית ירבעם והשמדת זרעו, ושגם אביה ימות בבואה העירה. הוא מציין שבעוד מתיו של בית ירבעם ייאכלו על ידי הכלבים ולא יובאו לקבורה, היחיד שיבוא לקבורה הוא דווקא אביה, שגם ייספד על ידי כל ישראל, "יַעַן נִמְצָא בוֹ דָּבָר טוֹב אֶל ה' אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל בְּבֵית יָרָבְעָם". ואכן, מיד כשאשת ירבעם חוזרת לביתה, בנה מת, כאשר ניבא לה הנביא, וכל ישראל סופדים לו.
שמו של אביה.
משמעות שמו של אביה: אבי הוא יה (קיצור של יהוה). יש הלמדים מן העובדה שירבעם קרא לבנו האחר (שמלך תחתיו) בשם נדב שירבעם ביקש להידמות לאהרן הכהן, ששני בניו הגדולים הגדולים נקראו נדב ואביהוא. בחקר המקרא מקובל דווקא הכיוון ההפוך, ולפיו מנסחי הסיפור בתורה על נדב ואביהוא, עשו זאת בהשראת בניו של ירבעם, וכן סיפור חטא העגל כולו הוא סיפור יהודאי שמטרתו לדרוש לגנאי את העגלים שהציב ירבעם בבית אל ובדן.
בספרות חז"ל.
חז"ל מתקשים בשאלה מהו אותו "דבר טוב" שנמצא באביה. התלמוד הבבלי אומר בהקשר זה:
מקום קבורתו.
על פי המסורת, נקבר ברומי הקטנה, שבבקעת בית נטופה.
ברוך קרוא
ברוך קָרוּא (קרוּפניק) (כ"ו באדר ב' תרמ"ט, 29 במרץ 1889 – ד' באייר תשל"ב, 18 באפריל 1972) היה סופר עברי, עיתונאי, עורך, מבקר ומתרגם בתקופת היישוב והמדינה. חתן פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת פעמיים (1952 ו-1959).
קורות חייו.
ברוך קרופניק נולד בשנת 1889 בעיירה טשרנבצי (ברוסית: Черневцы; באוקראינית: ) שבפלך פודוליה, בדרום-מערב האימפריה הרוסית, בתחום המושב היהודי (כיום במחוז ויניצה באוקראינה), בנם של הינדה ויעקב יוסף הלוי קרופניק, עסקן "המזרחי" באודסה, במשפחה בת שני בנים וארבע בנות.
למד ב"חדר" ובישיבות. בגיל 12 פרסם לראשונה מפרי עטו בכתב העת "השילוח". בגיל 14 הגיע לעיר ורשה, והחל לעבוד בצוותא עם המילונאי יעקב רמברג. קרוא נדד ברחבי אירופה בשנות מלחמת העולם הראשונה. בראשית שנות העשרים התפרסם בברלין ספרו הראשון: "גרי צדק - שתי אגדות עם", וכן היה פעיל בעיר זו, בחברת "רִמון" שהוציאה לאור בעברית כתב-עת בשם זה וספרים על אמנות וספרות. בשנת 1932 עלה קרוא לארץ ישראל בעקבות הוריו ומשפחתו, והתיישב בתל אביב. הוא עבד במערכת עיתון "הארץ" משנת 1932 עד 1942, אז עבר לעבוד במערכת עיתון "הבוקר" עד 1962.
היה ממייסדי ופעילי אגודת העיתונאים בתל אביב וחבר אגודת הסופרים העבריים.
במשך שנים רבות עסק קרוא במילונאות עברית וארמית ענפה ובמחקר ובכתיבה של היסטוריה וספרות עברית. בשנת 1927 הוציא לאור יחד עם א"מ זילברמן את ספרו: "מילון שימושי לתלמוד, למדרש ולתרגום". באותה שנה גם החל לעבוד במערכת האנציקלופדיה "אשכול" בברלין. מאז חיבר וערך מחקרים רבים; "מילון שימושי לתלמוד" המשיך לצאת לאור בכמה מהדורות, האחרונה ב-1996; כמו כן, כתב קרוא מילון ארמי, מילון אנגלי ולקסיקונים, וערך אנציקלופדיה לספרות ישראלית וכללית.