בספר זה פורש פונקנשטיין את הדיון התאולוגי והפילוסופי של ימי הביניים ומראה כיצד צמחו מתוך דיון זה במאה ה-17, המדע המודרני, התודעה ההיסטורית, והכתיבה ההיסטורית במשמעותה המודרנית. הספר בוחן את מכלול היבטיה של המחשבה במאה ה-17, על בסיס ניתוח שיטתי של המחשבה הפרה-מודרנית, תוך שהוא מבהיר גם את אופיו של המפנה וגם את הרקע התאולוגי של הפעילות המדעית. בכך תרם פונקנשטיין תרומה ייחודית לגישה שעוצבה במחקר עוד קודם לכן, אשר דחתה את התיאור ההיסטורי הפוזיטיביסטי, שהיה מבוסס על אבחנה בין מדע, כביטוי של ידע רציונלי, ובין דת, כסמל של דוגמטיות ודעות קדומות. פונקנשטיין דוחה את ההנגדה המקובלת בין דת למדע. הוא ראה מחד את הטענות המדעיות שעמדו בבסיס הדיון התאולוגי ומאידך את המרכיבים התאולוגיים במדע המודרני.
"Perceptions of Jewish History".
בספרו זה טוען פונקנשטיין כי ביסוד היהדות נטועה תודעה היסטורית עמוקה, שהלכה והעמיקה במהלך ימי הביניים, עת התעצם הפולמוס של היהדות למול הנצרות והאסלאם. הוא סובר שאף־על־פי שליהודים היה ביטחון בעתידם, בשל האמונה בכוח עליון המשגיח עליהם, הרי שהיו צריכים תמיד להצדיק את עברם. פונקנשטיין סובר כי עד המאה ה-19 חיפשו היהודים להצדיק את קיומם בגיבוש חשיבה היסטורית על עברם והם נשענו על המבדיל בינם לבין הגויים. התמונה התהפכה מקבלת האמנציפציה במאה ה-19, שאז חיפשו היהודים את המשותף להם ולעמי העולם. קובץ מאמרים זה התגבש סביב עמדותיו של פונקנשטיין כפי שהן באו לידי ביטוי במחלוקתו עם ההיסטוריון יוסף חיים ירושלמי בעניין היחסים שבין היסטוריה לזיכרון בתולדות ישראל, כאשר מול העמדה המפרידה בה נקט ירושלמי הציע פונקנשטיין את המושג "תודעה היסטורית" כדי להציב עמדת ביניים בין היסטוריוגרפיה מקצועית לזיכרון קולקטיבי, מושג התקף בין בישראל ובין בעמים, ותואם את הבנת ההיסטוריה בתקופה הטרום-מודרנית.
"תולדות ישראל בין החוחים: ההיסטוריה למול דיסציפלינות אחרות".
במאמר זה, שפורסם בכתב העת "ציון" ב-1995, הוא בוחן את התמורות בסיפור ההיסטורי כמגבש זהות לאומית. במאמר טוען פונקנשטיין כי בדור ההיסטוריונים הקודם של תולדות עם ישראל כמו יצחק בער, בן-ציון דינור, חיים הלל בן-ששון, היה להיסטוריון תפקיד לאומי ברור, שעליו גיבשו נראטיב-על המבסס את הזהות הלאומית. לעומת זאת בדורנו אבדה ההגמוניה של נראטיב העל הלאומי, ההיסטוריונים בני ימינו פירקו אותו ויש כתיבה של מגוון נראטיבים מתחרים ומנוגדים.
קישורים חיצוניים.
עוד מפרי עטו:
אדרית
אדרית או אִדְרִיָּה (שם מדעי: "Somateria") היא סוג של ברווז. אדרית מתרבה בקווי הרוחב הגבוהים של חצי הכדור הצפוני.
מיון.
ישנם 3 מינים בסוג אדרית:
אשוח
אשוח (שם מדעי: "Abies") הוא סוג של עץ מחטני ירוק עד. קיימים כ-50 מיני אשוח, כולם עצים המתנשאים לגובה (החל מ-10 מטרים ועד 80 מטרים).
גזרון.
ישנם חוקרים שגוזרים את שמו של האשוח מן התיבה המצרית שתעתיקה (ꜥš), בהגיית "אָשׁ" בהוראה כללית: "עץ". דעה נוספת גורסת שמדובר בעץ ממשפחת האורניים ששרפו שימש לפולחן המצרי. בכתובת מן השושלת הפרעונית הראשונה מתחילת האלף השלישי לפנה"ס מופיעה התיבה "אָשׁ" (ꜥš) על כד אלבסטר של המלך אצ'יב (adj-ib). מעט מאוחר יותר, במלוך השושלת השנייה, מופיעה באסטלת הלוואן (helwan) התיבה "אָשׁ" (ꜥš) בהקשר של שרף העץ שהוקדש למנחה לאל
מאפיינים.
ניתן להבדיל בין אשוחים לסוגי אורניים אחרים על ידי עליהם האופייניים, הדומים למחטים עבות ומחוברות בבסיסן.
לאשוח אצטרובל ייחודי בצורתו, בקוטר הנע בין 5 ל-25 סנטימטרים, המכיל את זרעיו. הזרעים קלים ומנוצים, על מנת לאפשר פיזור עם הרוח ותנועת אדמה.
האשוח מהווה מזון טבעי למספר זחלי פרפרים ועשים, אשר מתקיימים עליו עד לגלגולם.
מבחינה גנטית, האשוח קרוב יותר לארז מאשר לאורן.
אשוח דאגלס, על אף שמו, אינו אשוח אמיתי, ומשויך טקסונומית לסוג נפרד הקרוי צוגנית ("Pseudotsuga"), הכולל חמישה מינים.
תפוצה.
אשוחים נפוצים באירופה, אסיה וחלקים מצפון אמריקה וצפון אפריקה. הם אינם סוג מצוי בישראל. האשוח צומח לרוב באדמה גבוהה, על גבעות וצלע הר.
המין הגדל באגן מזרח הים התיכון נקרא אשוח קיליקי ("Abies cilicica"), המצוי בהרים של דרום טורקיה ולבנון. המין ככל הנראה גדל בחרמון בעבר יחד עם ערער ברושי, אך נכחד עקב כריתה. ישנן עדויות שגדל בתקופות קדומות בהרי ארץ ישראל.
שימושים נפוצים.
מרבית מיני האשוח אינם מתאימים כעץ לנגרות, אך לעיתים עיסת תאית מקליפת האשוח משמשת בעץ לבוד.
רוב השימוש לעץ הוא כקישוט לגנים (במיוחד המין אשוח קוריאני) וכעצי חג מולד. ענפיהם הרבים ופקעות המחטים שלהם מאפשרות תליית קישוטים רבים בקלות, והיותם לא נשירים מפחיתה את הלכלוך בהכנסתם לבית.
מינים.
שמות המינים המנויים מטה הם תרגומים מקורבים של השמות האנגליים. היות שהאשוח אינו סוג עץ הנפוץ בישראל, לא לכל המינים שם עברי רשמי.
לא כל המינים מובאים מטה, אלא רק מספר מהקבוצות הנפוצות באמריקה ובאירופה. לרשימה המלאה, ראו את הערך ב.
Alopochen aegyptiacus
סיטי ג'ורנל
סיטי ג'ורנל (באנגלית: City Journal) הוא כתב עת רבעוני המוצא לאור בעיר ניו יורק על ידי מכון מנהטן לחקר מדיניות- קבוצת חשיבה (think tank) שמרנית שבסיסה בניו יורק, כתב העת מאופיין בקו ניאו שמרני.
מאמרי בכתב העת כוללים ניתוח סוגיות עירוניות (אורבניות) בעיקר מן העיר ניו יורק אך גם במטרופולינים אחרים בארצות הברית. מאמרים רבים בכתב העת תוקפים באופן עקבי את מדיניות הרווחה הליבראלית הנהוגה בערים הגדולות ומאשימים אותם ביצירת שכבה חברתית פרזיטית הגורמת לעליית הפשע והרחבת מעגל העוני. בנוסף כתב העת תוקף בהקשר האורבני את המיסוי הגבוה, השחיתות והבזבוז במנהל המוניציפלי וליקויים באכיפת החוק, בייחוד אכיפת החוק בעברות אלימות ופגיעה בסדר הציבורי. בתקופה בה שימש רודולף ג'וליאני כראש עיריית ניו יורק היה כתב העת למשענתו האידאולוגית ברבות מן ההחלטות שקיבל ג'וליאני בתחום אכיפת החוק, מדיניות הרווחה, חינוך וייעול כללי של המערכת המוניציפלית.
פרט למאמרים בנושאים אורבניים מפורסמים בכתב העת מאמרים בנושאים לאומיים ובינלאומיים כגון יחסי ארצות הברית והעולם האסלאמי, דת ומדינה בארצות הברית, פמיניזם, ורפורמות ברפואה הציבורית. במאמרים אלו שומר כתב העת על הקו הניאו שמרני- גינוי אויבי ארצות הברית בעולם האסלאמי תוך כדי תמיכה בישראל, תמיכה במשפחה המסורתית על חשבון המשפחה החד הורית, תמיכה בשוק החופשי והתנגדות למיסוי יתר וסבסוד.
כתב העת נערך על ידי בראיין אנדרסון, לאחר שנערך מיסודו בשנת 1994 ועד שנת 2006 על ידי מיירון מגנט.
ולווט ריבולבר
ולווט ריבולבר (אנגלית: Velvet Revolver) הייתה סופרגרופ הארד רוק אמריקאית שקמה ב-2002 ופעלה עד 2008. שלושה מחברי הלהקה, הגיטריסט סלאש, הבסיסט דאף מק'אגן והמתופף מאט סורום, היו חברי להקת Guns N' Roses לשעבר. סולנה סקוט וילנד הוא סולן להקת הגראנג' סטון טמפל פיילוטס והגיטריסט דייב קושנר, שהיה חבר בלהקת וויסטד יות'.
הלהקה אחראית לכמה להיטים גדולים כמו "Fall To Pieces ", "Set Me Free" ו - " Dirty Little Thing"
כל הלהיטים האלו הם מאלבומם הראשון contraband שיצא בשנת 2004 וזכה להצלחה רבה.
בסוף חודש מרץ ותחילת חודש אפריל 2008, לאחר ריב מתוקשר של הסולן, סקוט וילנד, עם שאר חברי הלהקה, הוחלט על כך שווילנד יעזוב את הלהקה, והוא הצטרף מחדש ללהקה המקורית שלו סטון טמפל פיילוטס. עוד במהלך חודש אפריל זה, העלו חברי הלהקה אתר אינטרנט בו הם מציעים לסולנים מקצועיים וחובבנים כאחד לעבור אודישן לתפקיד סולן הלהקה.
לאחר שהתפרקה הלהקה סופית, אחרי מופע צדקה ב-2012 בה התאחדה עם וילנד, סלאש ומק'אגן הצטרפו חזרה ללהקת המוצא המקורית שלהם Guns N' Roses.
מיכאל גבריאל פרדרסדורף
מיכאל גבריאל פרדרסדורף (בגרמנית: Michael Gabriel Fredersdorf,
1708, גארץ, ברנדנבורג - 12 בינואר 1758, פוטסדם, אז בפרוסיה, כיום בברנדנבורג, גרמניה). התפרסם כחדרן ובן הלוויה, שעבד בשירותו של פרידריך השני מפרוסיה במשך הזמן הרב ביותר. השניים נפגשו כשפרידריך השני היה עדיין במאסר על ניסיון להימלט עם בן הלוויה הקודם שלו, האנס הרמן פון קאטה. פרדרסדורף היה מבוגר בארבע שנים מיורש העצר.
הן בני זמנם והן היסטוריונים מעריכים, שבין פרדרסדורף לפרידריך השני היה קשר הומוסקסואלי, אך אין ראיה חותכת לדבר. לאחר זמן יתאר וולטר את מערכת היחסים בספר הזכרונות שלו במילים אלה, "החייל הזה, יפה תואר, בנוי היטב, שגם ניגן בחליל, שימש לבדר את האסיר ביותר ממובן אחד." פרדריך מינה את פרדרסדורף לחדרנו, אחר למנהל התיאטרון המלכותי ולבסוף לקנצלר של פרוסיה. הצעד האחרון הזה הכה בהלם את הסנובים הפרוסים, כיון שפרדרסדורף היה יורש לאיכר אריס ותואר הקאנצלר היה כרוך בהקצאת נחלה.
פרדרסדורף ביקש להינשא, בסופו של דבר, מהלך ששם קץ לקסם שהילך על המלך. פרידריך כתב לו, "ערוך את טקס נישואיך היום ולא מחר, אם זה יתרום לשלומך ולרווחתך; ואם אתה מבקש לשמור ברשותך גם נער חצר קטן ומשרת קטן, אדרבא."
לוך-אנרגיה ולאדיווסטוק
וולווט ריבולבר
ולווט רבולבר
בריגן