בשנת 1939 סיימה את לימודי הרפואה באוניברסיטת רוצ'סטר. בשנת 1942 קיבלה תואר שני בלימודי בריאות הציבור מאוניברסיטת קולומביה. שם פגשה את ד"ר פרנק קלדרון, לו נישאה ב-1941.
קלדרון עבדה מספר שנים כרופאת בית-ספר. משנת 1953 שימשה למנהלת הרפואית של הפדרציה להורות מתוכננת באמריקה. בשנת 1958, כנציגה של הפדרציה, היא השתתפה בוועידה האמריקאית הראשונה לכנסיות ומשפחות בניהול המועצה הלאומית לכנסיות. סוציולוגים, מנהיגים דתיים, אנשי חינוך ואנשי מקצוע בתחום בריאות הציבור, לקחו חלק בכנס ודנו בסבלם של אלפי אנשים בגלל בורות בנוגע קרירות מינית, אימפוטנציה, הומוסקסואליות ואמצעי מניעה. ביחד עם חמישה קולגות שפגשה הכנס, הקימה קלדרון קבוצת מחקר לא רשמית למיניות האדם. הקבוצה הפכה למועצה למידע וחינוך למין (Sex Information and Education Council). היא פרשה מהפדרציה להורות והפנתה את מרצה לחינוך למיניוות. ב-1964 קלדרון פרסמה מאמר בכתב העת האמריקאי לבריאות הציבור שהיה חלק מהקמפיין שלה להכניס לשיח הציבורי את הצורך לתכנון משפחה ובמקביל למקם אותו בהקשר הרחב יותר, של חינוך למיניות.
היא ארגנה כנס ארצי, השתתפות 39 הרופאים ודגמוגרפים מובלים בתקופתם. הכנס הוביל לשינוי התפיסה כלפי הפלות והפיכתן לחוקיות. באותה השנה יצא לאור הספר הפלות בארצות הברית (ABORTION IN THE UNITED STATES) בעריכתה. הספר יצא בעקבות הכנס.
בשנת 1964, קלדרון השיגה הצלחה אשר הייתה הישג משמעותי ביותר: היא שכנעה את נאמני האגודה הרפואית האמריקאית, איגוד הרופאים המוביל בארצות הברית, לשנות את מדיניותו לגבי אמצעי מניעה ומידע לגביהם. לאחר השינוי, רופאים יחלקו אמצעי מניעה, או מרשם להם, ומידע לגביהם באופן חופשי למטופלים אשר זקוקים להם. הצעת הנאמנים התקבלה ובכך אמצעי המניעה הפכו לחלק מהזרם המרכזי של הרפואה האמריקנית.
מכתבים רבים הגיעו לפדרציה להורות מתוכננת, ובהם שאלות, לא רק על יחסי מין, אלא גם על מיניות. קלדרון הגיעה למסקנה כי מיניות אינה שווה ל"שימוש באיברי המין" אלא היא מושג רחב הרבה יותר, וכי ישנו חסך גדול בחינוך מיני בחברה האמריקאית. הכרה זו, כי "חלוקת אמצעי מניעה אינה מספקת", גרמה לה להתפטר מתפקידה בפדרציה בשנת 1964, ולייסד את המועצה למידע ולחינוך מיני של ארצות הברית (בקיצור, SIECUS). במסגרת הפעילות, קלדרון המשיכה לשאת נאומים בפני קהל ברחבי ארצות הברית. מטרתה המוצהרת של המועצה הייתה "לייסד את מיניות האדם כיישות בריאותית". המועצה הפכה לארגון המאגד תחתו מורים לחינוך מיני, רופאים, פעילים חברתיים, וכן הורים אשר חיפשו מידע על חינוך לגבי מין ומיניות. קלדרון והמועצה הפכו לארגון מוערך, ללא ספק גם בהשפעת המהפכה המינית של שנות ה-60, והמסר היה כי מין הוא כוח חיובי. מתנגדיה של קלדרון לא ראו בעין יפה את העובדה שהיא מעוניינת שחינוך מיני יתחיל כבר בגיל הגן, וקבוצות דתיות שמרניות הפיצו עלונים בגנותה ובגנות הארגון, וטענו כי ברצונה להשחית את הילדים ולפגוע במוסריות הנוצרית. עד שנת 1969 השפעתה של קלדרון דעכה עקב התקפות אלו, והיא התפטרה מתפקידה כנשיאה, אך נותרה בתפקיד מנהלת. בהמשך השנים היא המשיכה להילחם עבור חינוך למיניות עם "גישה חיובית ונייטרליות מוסרית", וכן העלתה נושאים נוספים לדיון, כמו אפליה מינית או הומוסקסואליות. היא המשיכה להחזיק בתפקיד במועצה עד שנת 1982.
היא כתבה מספר ספרים על חינוך מיני, ביניהם "The Family Book about Sexuality" וכן "Talking with Your Child About Sex".
אף על פי שדגלה בחופש מיני, היא עצמה האמינה כי מין חייב להתרחש במסגרת נישואים. בנוסף, היא הואשמה על ידי הפסיכיאטר השנוי במחלוקת תומאס סאס בנטיות הומופוביות.
בשנת 1974 קיבלה קלדרון את פרס הומניסט השנה של האגודה ההומניסטית האמריקאית.
קלדרון נפטרה ב-24 באוקטובר 1998 בבית אבות בפנסילבניה, בגיל 94.
קארוזו
אריק מפומרניה
אריק מפומרניה (1382 – 24 בספטמבר 1459) היה מלך נורווגיה, תחת השם אריק השלישי (בנורווגית: Erik III או Eirik III) בין השנים 1442-1389, מלך דנמרק, תחת השם אריק השביעי (בדנית: Erik VII) בין השנים 1439-1396, ומלך שוודיה, תחת השם אריק השלושה עשר (בשוודית: Erik XIII) בין השנים 1439-1396, אך הוא ידוע בעיקר בשם "אריק מפומרניה". הוא היה המלך הראשון של איחוד קאלמאר, כאשר הוא ירש את אמו המאמצת מרגרטה הראשונה, מלכת דנמרק וכן היה אריק הראשון, דוכס פומרניה.
ההתייחסות לאריק מפומרניה בשוודיה בשם "אריק השלושה עשר", היא למעשה ביטוי אנכרוניסטי, שכן הראשון מבין מלכי שוודיה שקרא לעצמו בשם אריק עם מספור מלכותי, היה אריק הארבעה עשר (מלך בשנים 1568-1560), שאימץ את מספורו על פי היסטוריה בדיונית של שוודיה. גם אם בודקים בתקופות פרהיסטוריות, לא ידוע על מספר כה רב של מלכים בשם אריק לפני נשוא ערך זה, אך ידוע לפחות על שישה.
מוצאו.
בעת לידתו נקרא אריק בוגוסלב (Bogusław). הוא היה בנם של וורטיסלב השביעי, דוכס פומרניה ושל אשתו, מריה ממקלנבורג-שוורין. סביו של בוגוסלב מצד אביו היו בוגוסלב החמישי, דוכס פומרניה ואשתו השנייה, אדלהייד מבראונשוויג-גרובנהאגן. סביו מצד אמו היו היינריך השלישי, דוכס מקלנבורג ואשתו, אינגבורג, נסיכת דנמרק. בנם, אלברכט, היה יריבו של אולף השני, מלך דנמרק, במאבק על ירושת הכתר הדני ב-1375. אינגבורג הייתה בתם של ואלדמר הרביעי, מלך דנמרק ושל אשתו, הדוויג משלזוויג. סביה מצד אמה היו אריק השני, דוכס שלזוויג ואדלייד מהולשטיין רנדסבורג.
בוגוסלב נולד בעיר דרוובו (Darłowo, כיום בפולין). הוא היה בנה היחיד של נכדתו היחידה של ואלדמר הרביעי, מלך דנמרק וכן צאצא של מגנוס השלישי, מלך שוודיה ושל הוקון החמישי, מלך נורווגיה.
המאבק על המלוכה.
ב-2 באוגוסט 1387 מת בגיל 17 באופן בלתי צפוי אולף השני שהיה מלך דנמרק מאז גיל חמש ומלך נורווגיה מאז מותו של אביו. הטענה לכתר השוודי של בוגוסלב התבססה על היותו הנכד של אחינו של מגנוס הרביעי, מלך שוודיה, שאולץ להתפטר על ידי האצולה השוודית. לאחר ההתפטרות, האצילים השוודים, בהנהגתו של בו יונסון, הזמינו את אלברכט, דוכס מקלנבורג, לקחת על עצמו את הכתר השוודי. עם זאת, כאשר ניסה אלברכט לצמצם את מספר האחוזות של חוג האצולה, הם פנו עד מהרה נגדו. תומכו לשעבר של אלברכט, בו יונסון, שבבעלותו היה שטח הקרקעות הגדול ביותר בשוודיה, ששלט על כשליש משטח הממלכה והיה האדם העשיר ביותר בשוודיה שלא ממשפחת המלוכה, עמד עד מהרה בראש קנוניה להדיח את אלברכט, וזאת בשל הניסיון של אלברכט להגביל את זכויותיהם של האצילים ובשל העובדה שהוא מינה פקידים גרמנים לתפקידים מנהליים חשובים במחוזות שוודיה.
המועצה המלכותית הדנית בחרה במרגרטה כ"הגבירה הכול יכולה של ממלכת דנמרק". שנה בלבד לאחר מכן, הכריזו הנורווגים על מרגרטה כ"מלכה מולכת" ואלברכט מצא את עצמו נאבק כנגד פלישה מנורווגיה. ההפוגה שהוא זכה בה הייתה זמנית. האצולה השוודית גייסה לצידה עד מהרה את עזרת הדנים כדי להדיח את אלברכט מכס המלכות השוודי. ב-1388 כתבו חלק מהאצילים השוודים מכתב סודי למרגרטה, בו הם הודיעו לה שאם היא תוכל לסייע להם להיפטר מאלברכט, הם יבחרו בה כעוצרת. מרגרטה לא השתהתה ושלחה צבא לשוודיה כדי שיתקוף את אלברכט ובמקביל ארגנו האצילים השוודים צבא שיגרש אותו מהממלכה. ב-1389 הובסו כוחותיו של אלברכט בקרב פלקופין בוסטרייטלנד. אלברכט ובנו אריק נלכדו כאשר סוסיהם שקעו בבוץ והם לא יכלו להימלט. הם נכבלו בשלשלאות ונשלחו אל המלכה מרגרטה לסקונה, שם נכלא אלברכט בטירת לינדהולמן. רק ב-1395 הצליחה מרגרטה לגרש את תומכיו של אלברכט מסטוקהולם. היא חילקה הוראות לשלוש הממלכות למקרה שהיא תמות. היא ביקשה שהממלכות יאוחדו ושהשלום ישכון ביניהן ובחרה בבן של נכדתו היחידה של אביה, בוגוסלב, להיות יורשה.
בוגוסלב היה נכדה של אחותה של מרגרטה. ב-1389 הוא הובא לדנמרק כדי שמרגרטה תגדל אותו. כדי ששמו ישמע בעל צליל נורדי יותר, ניתן לו השם אריק. ב-8 בספטמבר הוא הוכרז כמלך נורווגיה באספת המעמדות בטרונדהיים. ככל הנראה הוא הוכתר באוסלו ב-1392. ב-1396 הוא הוכרז כמלך דנמרק ולאחר מכן כמלך שוודיה. ב-17 ביוני 1397 הוא הוכתר כמלכן של שלוש הארצות בקתדרלה של קאלמאר. באותה עת, נוסח הסכם איחוד, שהכריז על הקמתה של הישות המדינית שנקראה איחוד קאלמאר. עם זאת, המלכה מרגרטה נותרה השליטה למעשה של שלוש הממלכות עד למותה ב-1412.
נישואים.
ב-1402 החלה מרגרטה לנהל משא ומתן עם הנרי הרביעי, מלך אנגליה על האפשרות של ברית בין אנגליה לבין האיחוד הנורדי. ההצעה התבססה על נישואין כפולים, שבמסגרתם יישא אריק את בתו של הנרי, פיליפה, ובנו של הנרי, נסיך ויילס ומי שיהיה בהמשך הנרי החמישי, יישא לאישה את אחותו של אריק, קתרינה.
הצד האנגלי למשא ומתן שאף שבריתות נישואין אלו יבטיחו את קיומה של ברית הגנה בין שתי הממלכות, שתגרום למעורבות של ברית קאלמאר לצדה של אנגליה במלחמת מאה השנים נגד צרפת. מרגרטה הובילה מדינות חוץ עקבית של הימנעות מהסתבכות בבריתות מחייבות ובמלחמות זרות. לפיכך היא דחתה את ההצעה האנגלית.
הנישואין הכפולים לא יצאו בסופו של דבר לפועל, אך ההסכם על נישואיו של אריק לפיליפה הושג בהצלחה. ב-26 באוקטובר 1406 נשא אריק את פיליפה בת ה-12 בעיר לונד שבשוודיה. הסכם הנישואין נקשר לברית הגנה רופפת עם אנגליה. לאחר מותה של פיליפה ב-1430, נשא אריק לאישה את מי שהייתה בת הלוויה של פיליפה, ססיליה.