העיתונים "אל-כרמל" ו"פלסטין" מיהרו לפתוח במאבק ציבורי בכל פרשה של רכישת קרקעות. פעילותם זו הגבילה את חופש התמרון של השלטונות העות'מאניים ומספר פעמים היא אף הצליחה לחבל בהשלמת העסקות: בשנת 1912 הוכשלה העסקה לרכישת קרקעות הג'יפתליק של עמק בית-שאן, ובשנים 1913–1914 הוכשלו עסקות שהיו קשורות למפעל ייבוש החולה ולמפעל התיירות במעיינות החמים של טבריה.
ב-1913 פרסם עארף אל-עארף, מראשוני התנועה הפאן ערבית, את מאמרו הראשון בעיתון "פלסטין", בו כתב בחריפות נגד מכירת קרקעות "לציונים הזוממים להשתלט על הארץ".
ביולי אותה שנה, קרא אותו עיתון להקים "חברה פטריוטית (וטניה) פלסטינית", שתורכב מעשירי שכם, ירושלים, יפו, חיפה ועזה, ותעסוק ברכישת קרקעות מדינה (אדמות אל-מדורה) לפני שיעשו זאת הציונים. באותו חודש ניסו ראשי האגודות המתנגדות לציונות בחיפה וביפו לכנס ועידה בשכם של נציגים מכל ערי ארץ ישראל במטרה לארגן את המאבק בציונות ובקניות הקרקע של היהודים ברמה על-מקומית, אולם ניסיון זה נכשל.
אף על פי כן, המחאה הערבית דחפה את השלטונות שלא לשנות את ההגבלות שהטילו על היהודים בתחום רכישת הקרקעות.
בשנת 1913 הזהיר חיים ויצמן מפני הסכנה שבתחיית הלאומיות הערבית: "הערבים מתארגנים, אם גם בצורה פרמטיבית מאוד. לדעתם ארץ ישראל שייכת להם, והם מנהלים תעמולה עצומה בעיתונותם... נגד מכירת האדמה ל'ציונים' – אויבי טורקיה – המתנכלים להשתלט על ארץ ישראל. בקרוב נעמוד פנים אל פנים עם אויב חמור ונשלם את תמורת הקרקע לא בכסף בלבד".
בזמן מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) קפא שוק המקרקעין, בשל מצבו הכלכלי הקשה של היישוב היהודי.
בתקופת המנדט הבריטי.
מספר חודשים בלבד לאחר הכיבוש הבריטי של מרכז ארץ ישראל, החלו גורמים באזור יפו–רמלה (וכעבור מספר חודשים גם בירושלים) לכונן אגודות, שבהן נבחנו דרכים למנוע מהיהודים לעלות לארץ ולקנות בה קרקעות.
אלא שבתקופת השלטון הצבאי הבריטי לא נרשמו עסקאות. החל מזמן כיבוש הארץ בדצמבר 1917 ועד ספטמבר 1920, משרדי רישום המקרקעין היו סגורים בתוקף צו שהוציא המושל הצבאי הבריטי, לאחר שהשלטונות הצבאיים גילו שהעות'מאנים לקחו איתם את רוב ספרי הרישום. לאחר שנודע לשלטונות שנעשות עסקאות ללא רישום, פרסמו בנובמבר 1918 צו האוסר עליהן. באוקטובר 1920 חודשה פעילותו של המשרד לרישום הקרקעות, לאחר שספרי האחוזה (טאבו) נמצאו בדמשק והוחזרו לארץ.
הממשל האזרחי.
בספטמבר 1920, לאחר כינון הממשל האזרחי בראשות הנציב העליון הרברט סמואל, הוכרז על פתיחת משרדי הרישום ופורסמה "פקודת העברת הקרקעות", שבמטרה להבטיח את האינטרסים של מחזיקי הקרקעות ולמנוע ספקולציה בקרקעות, קבעה שכל עסקת מקרקעין חייבת לקבל הסכמה כתובה של הממשל, שתינתן רק אם הקונה ימלא את התנאים הבאים: הוא חייב להיות תושב ארץ ישראל; הוא לא יוכל לרכוש קרקע בשווי העולה על 3,000 לירות מצריות או ששטחה עולה על 300 דונם (אדמה חקלאית)/ 30 דונם (קרקע עירונית); בכוונתו לעבד או לפתח אותה מיד. בנוסף על שלושת הסעיפים הללו, הסכמת הממשל תינתן רק אם "נוכח לדעת לשביעות-רצונו, שהבעלים המוכר את הקרקע, אם היא ברשותו, או האריס המחזיק בקרקע, כאשר היא מוחכרת, ישמור לעצמו באזור או במקום אחר, קרקע שדי בה לפרנסת משפחתו".
ראשי האגודות הלאומיות של ערביי ארץ ישראל עסקו בשלב זה בשאלת הקרקע רק כבעלי קרקעות ולא מבחינה פוליטית, ולכן דווקא הביעו את אי-שביעות רצונם מפקודת הקרקעות, שהגבילה את זכותם למכור קרקע שהיא רכושם ואף טענו כי הפקודה נחקקה כדי להוריד את מחירי הקרקעות שהוצעו למכירה ליהודים. בדצמבר 1921 תקנה הממשלה את הפקודה והסעיפים שנועדו למנוע ספקולציה בוטלו.
איסור השלטונות הצבאיים על עסקאות מקרקעין בתקופת השלטון הצבאי גרם לכך שהנושא לא בלט במאבק התנועה הלאומית הפלסטינית החדשה, ובוועידות הלאומיות השלישית והרביעית (1920–1921) הנושא כלל לא נידון.
הטיעון הפלסטיני המוקדם לשלילת הציונות כלל טענה מרכזית שהגשמתה בארץ ישראל אינה אפשרית, משום שאין בה מקום לציונים. קביעה זו התבססה על כך שרוב הקרקעות בארץ היו שייכות לערבים, אולם גם על ההנחה שהערבים יימנעו ממכירת קרקעות ליהודים.
אלא שבשנת 1921, לאחר פתיחת משרדי הרישום, נרשמו בספרי רישום המקרקעין עסקאות רבות שתוכננו בעבר והיו על סף השלמה. הגידול הזה גרם למספר צירים בוועידה הלאומית החמישית (1922) של ערביי ארץ ישראל להעלות את הנושא לדיון, אולם לא נתקבלה שום החלטה, מלבד מינוי ועדה שתבחן את שאלת העברת קרקעות ליהודים.
שנות ה-20.
בתחילת שנות ה-20 קיבל הקונגרס הערבי-פלסטיני שרשרת החלטות נגד הבית הלאומי היהודי, שהתגבשו ל"אמנה הלאומית" ("אל-מית'אק אל-קומי") של ערביי פלסטין, ובהן גם החלטה על איסור מכירת קרקעות ערביות ליהודים. בראשית שנות ה-20 אף הוצג בתיאטרון "אל-מנשיה" בשכם מחזה שחיבר עיזאת דראוזה ושמו "המתווך ובעל הקרקע", בו מפתה בתו של המתווך את בנו של בעל הקרקע למכור אותה ליהודים. העיתונים הערבים הרבו לפרסם מאמרים נגד מכירת קרקעות ליהודים והדוברים הערבים האשימו את הציונות בנישול הערבים מאדמתם.
בשנות ה-20 הבשילה בחוגים הערביים ההכרה כי התנועה הלאומית הפלסטינית תיכשל במאבקה במפעל הציוני, אם לא תמנע מכירת קרקעות של ערבים ליהודים. לכן, נעשו ניסיונות לרתום את המועצה המוסלמית העליונה לרכישת קרקעות שהיו בסכנת מכירה ולעשות אותן הקדש (בערבית: "וקף"). עם זאת, ניסיונות אלו נכשלו.
לדברי נשיא המועצה, אמין אל-חוסייני, המועצה מנעה באמצעות בתי הדין השרעיים מכירת קרקעות שהיו בהן זכויות לקטינים. האופוטרופוס של הקטין היה זקוק לאישור מבית הדין כדי למכור, וזו דאגה שלא יינתן אישור אם הקונים הם יהודים.
בשנות ה-20 עסקו שליחי הוועד הפועל הערבי ופעילי האגודה המוסלמית-נוצרית באיסוף מידע על עסקאות העומדות להתבצע. במקרים שבהם היה מדובר באדמת "משאע" (חזקה קולקטיבית), עודדו הפעילים כמה מבעליה להתנגד למכירה, מה שהספיק כדי להכשיל את כל העסקה. במקרים אחרים, עודדו שייח'ים בדוים לחתום על הצהרות המגנות שייח'ים אחרים שמכרו קרקעות וכך לשכנע אותם לבטל את העסקאות.
אף על פי כן, ב-1923 כתבו שייח'ים בדווים מעמק בית שאן במכתב לנציב הבריטי העליון הרברט סמואל: "לא ראינו כל רע מצד היהודים. מכרנו לסוכנות היהודית האמריקנית [הטעות במקור] חלק מאדמותינו, ובעזרת הכסף שקיבלנו אנחנו מפתחים את השטחים הגדולים שעוד נותרו ברשותנו ומעבדים אותם. אנחנו שבעי רצון מהיהודים האלה, ואנחנו משוכנעים שנעבוד יחד לשפר את האזור שלנו ולהיטיב עם האינטרסים המשותפים שלנו".
למכירות הקרקע ליהודים שרווחו היו תוצאות הרסניות על התנועה הלאומית הפלסטינית. יריבים פוליטיים הטיחו זה בזה האשמות על סחר קרקעות, כאשר מילת הגנאי המקובלת הייתה "מתווך" (סמסאר). ב-1925 כתב העיתון "אל-כרמל": אין להאשים את הממשלה הבריטית...עלינו להאשים את עצמנו, שכן הפקדנו את ניהול עניינינו בידי אנשים שאינם ראויים לאמון, מוכרי קרקעות, מתווכים ומחפשי משרות". לאור המציאות של סחר ער בקרקעות לא התייחסו שלטונות המנדט ברצינות לפעילות הערבית נגד מכירות קרקע ליהודים, כאשר אותם אנשים שרוממות ההתנגדות בפיהם מכרו ליהודים יותר קרקעות ממה שאלה היו מסוגלים לקנות.
בשנות ה-20 נעשו רכישות של כברות-קרקע רחבות מאוד, כמו קניית קרקעות עמק יזרעאל בכמה עסקות מידי משפחת סורסוק בשנים 1921 ו-1924–1925 ורכישת קרקעות ואדי חווארת (עמק חפר) מידי משפחת תיאן ב-1929. שתי המשפחות מביירות. בתקופה זו רק מיעוט מהמכירות נעשו על ידי ערבים פלסטינים.
ב-1925 הוציא המופתי של עזה, חג' מוחמד סיד אל-חוסייני, פתווה שאסרה על מכירת אדמות ליהודים. הוא הסביר כי היהודים כבר אינם בני חסות, המוסלמים שעזרו להם הם בוגדים ואת הנוצרים שעזרו להם צריך לגרש.
אולם ברוב שנות ה-20, מאמצי ההנהגה הפלסטינית רוכזו בנושאים אחרים. אפילו ב-1925, כאשר חל גידול רב בהיקף קניות הקרקע על ידי יהודים, לא הייתה לכך תגובה פוליטית מלבד מספר מאמרים בעיתונות. בשנה זו התכוונה הממשלה להגביל את העלייה החדה במחירי המקרקעין, אולם הוועד הפועל הערבי התנגד לכך. העלייה נראתה בעיניו טובה לערבים: היא מסייעת לבלום מכירות נוספות ליהודים, ובמכירות שכן מתבצעות - מניבה רווח כספי לערבים. דובריו הביעו התנגדות חריפה להגבלת המחירים, בטענה כי מדובר בהעדפת היהודים חסרי הרכוש על פני הערבים בעלי הרכוש.
המשבר הכלכלי העמוק של המפעל הציוני בשנים 28–1926 גרם לכך שגם בוועידה השביעית (1928) הנושא לא נידון. אלא שבמחצית השנייה של 1929 חל מפנה: עד 1928 רוב הקרקעות שנרכשו היו בבעלות משפחות סוריות ולבנוניות ולא היו מעובדות, ואילו החל מ-1929 החל לגדול שיעור הקרקעות שנרכשו מבעלים פלסטינים, ואיתן מספר הסכסוכים עם מחזיקי הקרקעות, שעוררו את דעת הקהל. הוועד הפועל הערבי מינה ועדה מיוחדת לבחינת הנושא ושלח מברק לממשלה בו תבע להטיל איסור על העברת קרקע מערבים ליהודים. מאז ועד תום המנדט, הפכה תביעה זו לתביעת-יסוד במאבק של התנועה הלאומית הפלסטינית. ההנהגה הפלסטינית טענה כי הממשלה חייבת לאסור על העברת קרקעות ליהודים בהתאם לסעיף 6 של כתב המנדט, המחייב את הממשלה לדאוג לכך ש"זכויותיהן ומעמדן של העדות האחרות באוכלוסייה לא ייפגעו". כמו כן, טענה כי אין די קרקע בארץ ישראל בשביל המהגרים היהודים, בשל הריבוי הטבעי הגבוה של האוכלוסייה הערבית.