נוסף לכך הביאו בספר מחזות נוספים שנכתבו על ידי האחים אנטון ואליאס שחייבר מבית הספר תפארת ישראל בבירות, ביניהם עיבוד של מולייר ועיבוד של המחזה נתן החכם של לסינג. על העלילות של סופרים אירופים בנו שני האחים עלילה יהודית דידקטית לחנך את התלמידים היהודים של בית הספר.
בספר הם הביאו את העלילה המקראית של עקידת יצחק שהפכו את עקידת יצחק והלבישו אותה במגמה חילונית דידקטית. העקידה שביכול היא שההורים היהודיים מסכימים לשלוח את הבנים שלהם ללמוד בערים אחרות, הסבל והגעגועים הם נחשבו באותם הימים כהקרבה משני הצדדים בשביל הרצון להתקדם בלימודים, לעודד את ההורים לשלוח את ילדיהם לארצות או לערים אחרות ולרכוש השכלה גבוהה.
ספר הזרים, גרפיטי ערבי בן ימי הביניים בנושא הנוסטלגיה.
ספר זה The Book of Strangers, Medieval Arabic graffiti on the Theme of Nostalgia. Attributed to Abu 'l-Faraj al-Isfahani תרגם שמואל מורה ביחד עם פרופסור פטרישה קרון מהמכון למחקר מתקדם בפרינסטון והוא ראה אור בפרינסטון בשנת 2000 ותורגם גם לשפה הדנית. הספר הוא בנושא נוסטלגיה בספרות הערבית של ימי הביניים והוא הספר הראשון שתורגם לאנגלית בנושא זה בשירה ובאנקדוטות. זהו ספרו של אבו אל-פרג' אל-איצפהאני, מחבר שיעי מימי הביניים, שהיה היסטוריון של הספרות הערבית. אל-איצפהאני כתב על גרפיטי שכתבו זרים על קירות של עצים, בניינים, מבצרים, ופונדקים. הם כתבו על געגועיהם, אמונתם, משמעות הנדודים ומשמעות החיים והנוסטלגיה למולדת.
ההיסטוריה של מצרים.
מורה עמד מאז ראשית שנות התשעים בראש מפעל מטעם האוניברסיטה העברית, העוסק בספר ההיסטוריה של מצרים מסוף המאה ה-17 ועד 1821 מאת ההיסטוריון המצרי עבד אל-רחמן אל-ג'ברתי (1753-1825). המהדורה המדעית של הספר ראתה ראה בשנת 2014 והיא כוללת חמישה כרכים: ארבעה כרכי טקסט וכרך אינדקס רחב היקף (האינדקס כולל מונחים מדעיים, צבאיים, גאוגרפיים, דתיים, ספרותיים, אישים ומקומות). מורה ערך את הספר על-פי כתב היד של המחבר אותו גילה לראשונה (את כל כתבי היד שנכתבו ביד המחבר). הספר הופיע כבר בשבע מהדורות לפחות אבל כולם מעתיקים מהמהדורה של 1879/80. זו הפעם הראשונה שמוציאים את חיבורו הגדול של אל-ג'ברתי לפי כתב היד של המחבר עצמו. אל-ג'ברתי העסיק מעתיקים והוא היה עובר על העותקים שלהם. מורה הוציא לאור מהדורה מתוקנת, אותה הוא משווה עם המהדורה המצרית המודפסת (הוצאת בולאק) ומצביע על טעויות שנפלו, על ההשמטות, התוספות שבשוליים, ועל הקריאה ועל טעויות התעתיק שלהם מכיוון שהמעתיקים לא ידעו לקרוא נכון את כתבי היד, ולא הבינו את המשמעויות של המונחים שנשכחו בינתיים. המעתיקים העדיפו להשתמש בתעתיק של גרסאות קלות על פני הגרסאות הכבדות. כדוגמה לכך המילה "תמרוקים" שהיא גרסה קשה, מוסבת ל"תפנוקים", שהיא גרסה קלה. המהדורה המדעית יצאה לאור בחסות הקרן על שם מקס שלזינגר שבמכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית בירושלים, תחת הכותרת: "The Marvelous Chronicles: Biographies and Events. "
תנועה מגונה
תנועה מגונה היא מחווה גופנית המביעה בוז, זלזול או התגרות. תנועות מגונות מסוימות רווחות ברחבי העולם, ואחרות אופייניות לתרבויות מסוימות.
דוד גולומב
דוד גולומב (4 בפברואר 1933 – 27 ביוני 2019) היה חבר הכנסת מטעם המערך והתנועה הדמוקרטית לשינוי.
ביוגרפיה.
גולומב נולד בתל אביב לאליהו גולומב ולעדה לבית שרת (אחותו של ראש ממשלת ישראל השני, משה שרת). למד כלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים ועבד ככלכלן בבנק ישראל.
בשנים 1961–1965 היה מנהל המכון למחקר כלכלי של הוועד הפועל של ההסתדרות, והיה אחראי על קביעת תוספת היוקר מצד ההסתדרות.
בשנת 1966 הקים את המרכז לתכנון של חברת העובדים. במקביל לניהול מרכז התכנון הקים בסוף 1967 את מופ"ת, שבמהלך 1968 הייתה לחברה בשותפות עם הממשלה, להשקעה בתעשיות עתירות ידע. בשנת 1969 הציע להקים גוף מרכזי למחקר ותכנון וכשהגוף הוקם הועמד בראשו. אולם בפברואר 1970 התפטר גולומב מהתפקיד והתמנה למנהל החטיבה לתעשיות עתירות מדע וחבר ההנהלה של "כור תעשיות". במאי 1970 התמנה לראש אגף התכנון של כור וצורף להנהלה המצומצמת של החברה. בשנת 1972 היה ראש האגף לתכנון ופיתוח בהנהלת כור והמליץ להאט את קצב הגידול של הקונצרן, בגלל עלויות האשראי ולהתמקד בביסוס המפעלים הקיימים. בעת הארגון מחדש של כור בשנת 1976 יועד לו התפקיד של ראש אגף הכספים והתכנון. בשנים 1977–1981 בעת היותו חבר כנסת, היה בחופשה מכור. לאחר מכן שב לכור כראש אגף תכנון ופיתוח ובאוקטובר 1982 צורף מחדש להנהלת כור.
בשנת 1986 התמנה ליו"ר חברת אליאנס ולשליח של כור בארצות הברית. כשבני גאון הקים את "כור נכסים" מונה גולומב למנכ"לה, תפקיד בו כיהן עד נובמבר 1997, עת מונה למבקר הפנים של כור, עד פרישתו מהקונצרן ב-1998.
בשנת 1967 כיהן בוועדה לבחינת הסיבות לגרעון בקואפרטיב דן ובשנת 1976 עמד בראש ועדה לבחינת הגירעונות באגד. בשנת 2002, עת הפכה לחברה, מונה גולומב לדירקטור בדן חברה לתחבורה ציבורית.
פוליטיקה.
בשנת 1965 השתלב גולומב בפעילות במפא"י במסגרת קבוצת צעירים של המפלגה ואף השתתף בכתיבת המצע של המפלגה בהסתדרות. גולומב תמך בדמוקרטיזציה של האיגודים המקצועיים ברמה הארצית, תוך שמירה על קביעה מרוכזת של השכר כדי למנוע תחרות בין האיגודים השונים. לקראת הבחירות לכנסת השישית נבחר גולומב כמועמד הרביעי של מחוז תל אביב של מפא"י, לאחר דבורה נצר, מנחם כהן וארי אנקוריון והוא הוצב במקום ה-49 ברשימה לכנסת, מקום אחד לפני ארי אנקוריון.
גולומב החל לכהן כחבר הכנסת השישית ב-9 בדצמבר 1968 לאחר שפרש ממנה דב סדן והיה חבר בה עד סיום כהונתה בנובמבר 1969. הוא לא שולב ברשימה לכנסת השביעית, ככל הנראה בשל ביקורת שמתח על לוי אשכול, דרישה לבחירות חשאיות למזכירות המפלגה ותמיכה באיחוד עם רפ"י.
בינואר 1977 חבר למאיר עמית שהודיע על הצטרפותו לד"ש. הוא נבחר לכנסת התשיעית, מטעם מפלגת ד"ש ובמרץ 1978 נבחר למזכירות ד"ש במקום מאיר זורע. באוגוסט 1978 פרש עם קבוצתו של מאיר עמית מד"ש וחבר עם קבוצת עמית למפלגת שינוי, להקמת סיעת התנועה לשינוי ויוזמה. ב-1980 חזר עם עמית למפלגת העבודה.
חיים אישיים.
גולומב היה נשוי למרים, ממנה התאלמן ב-2002. לזוג נולדו שלושה ילדים.
קופי בין
תיאודור זנדל
תיאודור זַנדֶל (בגרמנית: Theodor Sandel; 2 באוקטובר 1845 – 1 ביוני 1902) היה אדריכל טמפלרי, איש המושבה הגרמנית ביפו והמושבה הגרמנית בירושלים, מהבולטים בבוני ירושלים בתקופת היציאה מן החומות במחצית השנייה של המאה ה-19.
קורות חיים.
זנדל נולד בהיילברון שבווירטמברג (גרמניה) למשפחה פרוטסטנטית דתית. בשנים 1863–1866 למד לימודי אדריכלות והנדסה בבית הספר המלכותי הטכני הגבוה בשטוטגרט. בשנת 1871 הגיע לארץ ישראל כדי להצטרף למשפחתו, שהייתה בין חלוצי ההתיישבות הטמפלרית בארץ הקודש. האב, ד"ר כריסטיאן גוטלוב דוד זנדל, ייסד את בית החולים הגרמני ביפו וב-1867 שימש כיועץ למשה מונטיפיורי בתכנון פרויקטים שונים שיזם בארץ באותה עת. בין היתר היה חבר, יחד עם האדריכל והארכאולוג קונרד שיק וחתנו הרופא ד"ר אָדַלבֶּרט איינסלֶר, בצוות התכנון להקמת בית החולים למצורעים "עזרת ישו" בירושלים (בשכונת טלביה של היום).
תיאודור זנדל התגורר בבית שרכש מרולה פלויד במושבה הגרמנית ביפו, וב-1871 פתח משרד לתכנון אדריכלי והנדסי בעיר. עבודתו הראשונה באותה שנה הייתה תכנון מדידות של המושבה הטמפלרית שרונה. בשנים 1878–1879 ביצע מיפוי של יפו וסביבתה, ובאותה תקופה עסק גם בתכנון שיפוץ הדרך ההיסטורית מיפו לירושלים. הדרך הייתה עד אז דרך עפר משובשת, שעל משתמשיה העיקריים נמנו עמיתיו העגלונים הטמפלרים שהפעילו קו כרכרות נוסעים להסעת צליינים נוצרים בין נמל יפו ועיר הקודש.
ב-1880 עבר זנדל לירושלים, שם תכנן ובנה את ביתו במושבה הגרמנית הנבנית. במהרה הפך דמות מפתח במושבה הירושלמית ואף מונה כראש המושבה (Bürgermeister). בין היתר עמד בראש צוות מהנדסים שתכנן את אחד מקטעי מסילת הרכבת יפו–ירושלים, שנחנכה בשנת 1892. עוד תכנן בירושלים רבים ממבני הציבור שהוקמו בעיר באותה עת, תקופה בה פרצה העיר את גבולותיה וידעה התפתחות מרשימה מחוץ לחומות העיר העתיקה. יחד עם קונרד שיק תכנן את בית החולים הגרמני (ברחוב הנביאים, כיום אגף של בית החולים ביקור חולים), תכנן את בניין בית החולים שערי צדק (הישן) ברחוב יפו (כיום בית רשות השידור), את בית הספר למל, וסייע לאדריכל הגרמני היינריך רנארד בתכנון כנסיית הדורמיציון.
בעת ביקורו ההיסטורי של הקיסר הגרמני וילהלם השני בירושלים באוקטובר 1898 הועמד תיאודור זנדל בראש משלחת המכובדים מקבלי פני הקיסר בביקורו במושבה הגרמנית. במעמד זה הגיש זנדל לקיסר את מתנת המתיישבים הטמפלרים לרגל ביקורו - אסופת ציורים של גיסו הצייר גוסטב באוארנפיינד, המתעדים את חיי המתיישבים הטמפלרים בארץ הקודש. הקיסר, שהתפעל מאוד מכישורי התכנון והבנייה של זנדל, העניק לו את תואר הכבוד המקצועי "באוראט" (Baurat) – יועץ לבנייה. הוא מונה מטעמו כאחראי על בניית אכסניית סנט פאולוס (בסמוך לשער שכם), אך זנדל לא זכה להשלים את המלאכה ונפטר בשנת 1902, כשנתיים טרם הנחת אבן הפינה. הוא נקבר בבית הקברות הטמפלרי בירושלים.
משפחתו.