אנשי קיבוץ שלוחות ועמק בית שאן (שנקרא היום עמק המעיינות), היוו את המקור ליצירתה הראשונית של חסידה, או בלשונה: "נושאי ציורי לקוחים מסביבתי הקרובה, החזותית והרוחנית. סביבה של קבוצה דתית בעמק בית שאן". עם השנים הרבתה חסידה לעסוק בסיפורי המקרא. ציורי התנ"ך שלה משלבים לימוד מדרשי והתבוננות מעמיקה בטבע.
מחשבות על יצירה.
בספרון "דרך נוטע" המספר את סיפורם של חסידה ואורי לנדאו, שהוציאה הממשפחה בהוצאה פרטית, מספרת חסידה קצת על תחושותיה כאמנית דתייה וקיבוצניקית שלא מצליחה לפרוץ עם יצירתה לעולם הרחב: "לפעמים אני מרגישה כאילו אני חיה בשני עולמות, מצד אחד יוצרת כלפי פנים בצניעות את מה שבוער בתוכי, אבל כיוון שאינני צריכה להתפרנס מכך אני לא מוכרת. מצד שני כשאני רוצה למכור אין בידי הכלים להיחשף, כך אני נשארת לא מוכרת ומתקשה לפרוץ את המעגל הזה... מצד אחד מספיקה ומספקת אותי עצם היצירה ומצד שני בכל זאת חשוב לי לדעת מה קורה עם העבודות שלי במפגש עם הקהל ואיך הוא מגיב... הייתה אצלי בסטודיו קבוצה של כמרים שהגיבו לעבודות מעומק הלב, הם עלו על הנקודות שהתכוונתי וזה הרגיע אותי... אם קיים חשש להפתח הוא אינו נובע מהמקום של חשיפת העבודות שלי כלפי אלה שאינם יהודים. אלוהים הוא שלהם כמו שלנו. מאוד הייתי רוצה שיכנס לסטודיו גם ערבי מוסלמי, אמנם אני חושבת שהמקור הוא היהדות, אבל אלוהים הוא של כל הדתות.
זיכרון לשואה.
חסידה לנדאו עסקה הרבה בנושא השואה, וכמנהגה - ביסודיות. בעלה אורי, היה ניצול שואה, ומשפחתה המורחבת של חסידה, מצד אביה - סבא, סבתא, דודים ובני דודים, כמו גם משפחתו של אורי נספתה במחנות הריכוז.
חסידה לנדאו יצרה אנדרטה לזכר קרבנות השואה, שהם קרובי משפחה של חברי קיבוץ שלוחות, וזוהי אחת מעבודותיה הבולטות. האנדרטה כוללת שישה עמודי בטון, שעליהם מוטבעים שמות בני המשפחה. הקמת האנדרטה לוותה בתהליך הכנה ארוך ומשמעותי עבור חברי הקיבוץ. קדמה לו יצירת ספר זיכרון אודות הנספים. הספר עטוף שק ודפיו צבועים בצבע בז'. על כל דף מסגרת בטכניקה של חיתוך עץ עם הכיתוב 'יזכור' ובמרכזו שמות בני משפחה שנספו בכתב ידם של החברים. הספר מאפשר להזכיר גם שמות של בני משפחה רחוקים.
יצירה אחרת של לנדאו בהקשר לשואה היא תבליט על חזית אחורית של בית הכנסת בשלוחות. התבליט מורכב משישה עמודים יצוקים בצורת משולש, המטילים צל אחד על השני. בין העמודים משולבות אבני אילת אדומות, כסמל של אש ודם, ואבן ירוקה אחת ממכרות תמנע, כסמל לתקווה. הפסל התלוי נוצר כמחווה לחברי שלוחות, שתרמו מכספי השילומים שלהם לטובת בניית בית הכנסת. תיעוד הפסל המצולם שמור בספריה הלאומית.
פסיפסים.
אחת מטכניקות היצירה החביבות על לנדאו הייתה פסיפסים. ביחד עם חבר הקיבוץ חיים שכטר, היו אוספים אבנים מן הטבע להכנת הפסיפסים הרבים, שהציבו ברחבי הקיבוץ. הבולט ביותר הוא "קיר ירושלים", שהוא מעין פסל סביבתי המתאר את העיר ירושלים. אזור "קיר ירושלים" הפך לאתר מומלץ למבקרים בעמק, ולפניו נערכים טקסים וחתונות.
תערוכות.
תערוכות יחיד
ספר - קול התנ"ך בראי המכחול.
בדצמבר 2006 יצא לאור ספר יצירותיה של חסידה לנדאו במתכונת אלבומית, בעיצובו של האמן משה מירסקי. בספר מופיעים ציורי התנ"ך של לנדאו, כשלצידם הפסוקים הרלוונטיים, ובנוסף דברי פתיחה וסיכום. הספר יצא לאור בהוצאת המשפחה.
בינואר 2018, הוציאה המשפחה ספר נוסף לזכרה של חסידה "ממעוף החסידה - מחשבותיי בקו וצבע", בפורמט דומה לספר הקודם, ובו מפורטים תהליכי העבודה והמחשבה מאחורי היצירות.
אבן בלארני
אבן בלארני (באנגלית: Blarney Stone, באירית: "Cloch na Blarnan)" היא גוש של אבן גיר המשולב באחד הקירות של טירת בלארני המבוצרת, שנמצאת כ-8 ק"מ מקורק, אירלנד
על פי האגדה, כל המנשק את האבן זוכה במזל ובמתנת הדיבור, המאפשרת לשון רהוטה, שנונה וחדה. האבן נקבעה במגדל הטירה בשנת 1446. הטירה היא אתר תיירות פופולרי באירלנד, המושך אליו מבקרים רבים מרחבי העולם, שמגיעים כדי לסייר בטירה, בגנים שלה ולנשק את האבן.
מקורות.
אגדות רבות נקשרו בשמה של אבן בלארני בניסיון להסביר את מקורה. יש אלו הטוענים כי זה הסלע אשר משה הכה בו עבור בני ישראל, אחרים מספרים כי האבן שימשה את יעקב ככרית והובאה לאירלנד על ידי הנביא ירמיהו, ויש המאמינים כי זוהי אבן הָאָזֶל, אבן הסתר בה חיכה דוד ליהונתן בבורחו מפני שאול, והובאה לאירלנד בזמן מלחמות הצלב.
מסורת מפורסמת אחת מספרת כי קורמק מקארתי, שבנה את טירת בלארני, היה מעורב בתביעה משפטית, ופנה לקלינה, מלכת הבאנשי, על מנת שתסייע לו, וזו אמרה כי כדי לנצח עליו לנשק את האבן הראשונה שימצא בבוקר בדרך לבית המשפט. מקארתי נישק את האבן וכתוצאה מכך הוא הציג את טיעוניו ברהיטות גדולה ובכוח שכנוע מרשים. לאחר הצלחתו בתביעה, נאמר על אבן הבלארני שהיא מקנה "את היכולת לרמות בלי להעליב" ומקארתי שילב את האבן בחומת הטירה.
ישנה מסורת נוספת לפיה רוברט דה ברוס העניק חלק מאבן ההכתרה לקורמק מקארתי, מלך מנסטר, לאות תודה על התמיכה האירית בקרב באנוקברן, והוא אשר קבע אותה בטירת בלארני. אולם ניתוח מודרני מראה כי שתי האבנים אינן קשורות.
טקס.
טקס הנשיקה של אבן בלארני בוצע על ידי מיליוני אנשים כולל מדינאים בעולם, ענקים ספרותיים ואגדות קולנוע. על מנת לנשק את האבן, על המשתתף לעלות אל פסגת הטירה ולהשתלשל הפוך אל מעבר לקצה המעקה, לרוב בעזרתו של אדם אחר. אף על פי שכרגע המעקה מצויד ברשתות ברזל למנוע נפילה, טקס הנשיקה עלול לגרום לפחד גבהים.
לפני התקנת אמצעי בטיחות אלו, מבצעי הטקס נאלצו להשתלשל באמצעות קרסוליהם אל מעבר לחומה תוך סיכון משמעותי לחייהם. בתסכית הרדיו "ההרפתקאה של אבן בלארני", ששודר לראשונה בשנת 1946, נקרא שרלוק הולמס לחקור נפילה של אדם אשר ניסה לנשק את האבן. הולמס העלה בחקירתו כי זה היה רצח, כיוון שמגפי האיש שומנו לפני ניסיון הנשיקה
האגדה של אבן בלארני תוארה בשנת 1785 בספר "מילון קלאסי ללשון וולגרית" שכתב פרנסיס גרוס ("classical dictionary of the vulgar tongue")
אבן בלארני מוזכרת בספר "עץ או פלי" מאת ג'פרי ארצ'ר, כשעובד המטבח מגיש מנות "בקסם אישי ושלוה שניחן בהם בזכות נשיקות סדורות לאבן בלארני" (הוצאת מודן 2019, עמ' 46-47).
אגדה.
האגדה המקומית מספרת כי במסגרת ההשתלטות האנגלית על אירלנד, ציוותה אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה על הרוזן של לנסטר להפקיע את הטירה מידי קורמק טייג מקארתי, אשר סבל מפגם בדיבור ולכן חשש מנסיעה למלכה. באותו זמן ראה מקארתי נערה טובעת בנהר סמוך ולכן צלל והציל את הנערה. הנערה התבררה כמכשפה אשר העניקה לו משאלה אחת. מקארתי ביקש את מתנת הדיבור, והמכשפה אמרה לו שהוא יצטרך לעלות לטירה ולנשק את האבן העליונה. לאחר שנישק את האבן והוענקה לו מתנת הדיבור, לא חשש מקארתי יותר מפני המלכה אליזבת. מקארתי חייך אל המלכה, החמיא והנהן בראשו, וכל הזמן שמר על אחיזתו האיתנה בריבונותו, עד שהמלכה קראה בכעס כי "זה לא אלא בלארני - מה שהוא אומר, הוא לא מתכוון!"
על פי המסורת של אוניברסיטת טקסס טק, שבר האבן שנמצאת בתצוגה מחוץ לבניין הנדסת החשמל הוא חלק מאבן בלארני, אך דבר זה מעולם לא הוכח.
איירליינס יורופ (משחק לוח)
איירליינס יורופ (באנגלית: Airlines Europe) הוא משחק לוח אסטרטגי המיועד ל־2-5 שחקנים, המשלב אסטרטגיה עם צבירת קלפים (מניות) ושליטה בחברות תעופה באירופה. המשחק אשר יצא לאור בשנת 2011 על ידי המעצב אלן ר. מון . זכה בשנת 2012 בפרס Årets Spil Best Family Game וכן במועמדויות לפרסים שונים. על השחקנים במשחק לשלוט על מניות וחברות תעופה, ולקדם את ערכם באמצעות בניית מטוסים על הלוח. קדמו למשחק גרסאות קודמות אשר נוצרו על ידי אותו מעצב: איירליינס (1990), יוניון (1999), כרטיס לנסיעה מ־2004, הדומה מאוד לגרסה זו בעיצוב ובתמה.
תחילת המשחק.
המשחק מתאים ל־2-5 שחקנים. כמות חברות הטיסה משתנות לפי כמות השחקנים (שבע בשני שחקנים, שמונה בשלושה שחקנים, תשע בארבעה שחקנים, ועשר בחמישה שחקנים)
בתחילת המשחק מסדרים את החלקים כדלקמן:
תחילת המשחק בפתיחת חמישה קלפי חברות תעופה מערימת קלפי החברות, קלפים אלו יהוו את השוק. את קלפי הניקוד מכניסים אל תוך ערמת קלפי החברות (לפי הוראות מסוימות המצורפות למשחק). כל שחקן מוריד שני קלפי חברות אל שטח המניות הפעילות שלו, משני צבעים שונים.
מהלך המשחק.
במהלך המשחק על השחקנים להשיג שליטה במניות חברת התעופה על יד הורדת קלפי חברות אל השטח שלהם, ובמקביל לקדם את החברות על ידי בניית מטוסים.
בכל תור, השחקן יכול לבחור אחת מארבע פעולות:
המשחק אורך שלושה סבבים, כל סבב נגמר כאשר קלף ניקוד מופיע.
ניקוד.
כאשר מגיעים לקלף ניקוד, כל שחקן לוקח קלף בתורו מחמשת קלפי השוק ואת השאר מוציאים מחוץ למשחק. את הניקוד מחשבים באופן הבא: למיקומים השונים על הלוח מצוין ערך הניקוד המוענק לו (לדוגמה ארבע לראשון, שניים לשני ואחד לשלישי). מחשבים את הניקוד ששווה כל חברה לפי מיקום הסמן שלה על הלוח מהגבוה לקטן. כל שחקן מקבל את הניקוד לפי מספר הקלפים של אותה חברה הנמצאים בשטח שלו וביחס לכמות של אותה חברה אצל השחקנים האחרים. כאשר מושג שוויון בין שחקנים על חברה מסוימת, מחברים את סכום הנקודות של כל שחקן, מחלקים במספר השחקנים שיש ביניהם שוויון, מעגלים כלפי מעלה, וכל שחקן יקבל את הניקוד שהתקבל.
יוצא מן הכלל היא החברה הנפרדת אשר ערך ניקוד שלה עולה באופן אוטומטי בין סבב לסבב: בסבב הראשון השחקן המחזיק בכמות הגדולה ביותר של קלפי חברה זאת, מקבל ארבע נקודות, בסבב השני שמונה נקודות ובסבב השלישי שש-עשרה.