ב־1960 היו בניגריה 44 קצינים אפריקניים, שישה מתוכם מהצפון. יותר ממחצית הקצינים היו בני איבו. עובדה זו נותנת למרידה גם פירוש אתני. בצבא הייתה היררכיה ברורה - מרבית החיילים הפשוטים היו צפוניים, ומרבית הקצונה הייתה דרומית. הצפוניים עסקו יותר בתפקידי לחימה, והדרומיים עסקו בעיקר במנהלה ובתפקידים טכניים, מה שהוביל להשמצות ומשטמות הדדיות, כאשר הדרומיים כונו "חיילי עפרונות" בידי הצפוניים, עקב תפקידיהם הפקידותיים, והצפוניים כונו "פראי אדם" על ידי הדרומיים, עקב היותם עוסקים בלחימה ופחות משכילים.
הידרדרות למלחמה.
הצפוניים התנגדו לשיטתו של אירונסי שביקש לאחד את ניגריה. לדידם, שיטה זו תביא להשתלטות האיבו על הצפון. במזרח ניגריה, שלט הקולונל צ'וקוומקה אודומגוו אוג'וקוו (Chukwuemeka Odumegwu-Ojukwu), שלא הכיר ב"מועצה הצבאית העליונה" שבראשה עמד גואון. אוג'וקוו מונה למושל המזרח על ידי אירונסי.
בספטמבר 1966 נערכה ועידה קונסטיטוציונית, שבה דרשו נציגי המזרח להפוך את ניגריה לקונפדרציה שבה כל חבל יקבל עצמאות כמעט מוחלטת. נציגי NPC לשעבר מהצפון, תמכו בתחילה דווקא בפתרון דומה אך באופן מפתיע שינה הצפון את דעתו לחלוטין בזמן הוועידה, והחל לתמוך ב"פדרליזם פדרלי" - "ניגריה אחת".
במצב עניינים זה, הצפון, המערב והמערב התיכון תמכו בפדרליזם פדרלי. הפוגרום בבני האיבו בצפון במאי 1966, ומרד יולי 1966, גרמו לכך שהמזרח בהנהגת האיבו סירב לחלק את ניגריה למדינות רבות, מאחר שסבר כי מדינה כזו תהיה בעלת ממשל ריכוזי הנשלט בידי גורמים עוינים לאיבו, וביטחונם יהיה בסכנה. הוועידה הסתיימה ללא תוצאות, המתח בין המזרח לצפון הלך וגבר.
בספטמבר 1966 החל גל שני של פוגרומים נגד הדרומיים והאיבו שבצפון, 30 אלף איש נרצחו, ושני מיליון דרומיים עזבו את הצפון כדי להינצל. פוגרום זה הוביל לכך שמשרות רבות שננטשו על ידי בני האיבו שעזבו, אוישו בידי צפוניים בקלות, מה שהיווה מבחינת הצפוניים אישור לאמונה שהאיבו הזרים מנעו מהם בעבר להתקדם.
גם במערב הייתה שנאה עזה לאיבו, שנאלצו לברוח מזרחה. במזרח הגיעה השנאה לצפוניים לשיא, עקב סיפורי הזוועות של הפליטים שהגיעו מהצפון. האיבו גירשו את הצפוניים שחיו במזרח, והחליטו באופן סופי לא להשתלב בחזון של "ניגריה אחת".
ב־1967 הכריז המחוז המזרחי במדינה על פרישתו, ועל הקמת מדינה חדשה בשם ביאפרה. מלחמת ביאפרה, שפרצה מיד בין השלטון המרכזי והמדינה הבדלנית, נמשכה כשנתיים וחצי, וחוללה אסון הומניטרי כבד - כמיליון מתים לפי הערכות שונות. בינואר 1970 נכנעו בני ביאפרה, ושטחיה שולבו מחדש בפדרציה הניגרית.
עד 1991 הייתה לאגוס עיר הבירה של ניגריה. ב-12 בדצמבר 1991 הוכרזה אבוג'ה כעיר הבירה.
מרד בוקו חראם.
ב-2009 פתח ארגון הטרור האסלאמי בוקו חראם במרד מזוין נגד השלטון. משמעות שמו של הארגון היא "חינוך מערבי הוא אסור". הטרוריסטים חברי הארגון תוקפים את כוחות הביטחון ופוגעים במוסדות ממשלתיים. בעבר הצהירו ראשי הארגון כי הם שואפים להפוך את חוקי השריעה לחוק המדינה. בדצמבר 2011 נהרגו כ-70 בני אדם במדינת יובה שמהווה את מוקד הקרבות שנערכים בין כוחות הביטחון לבין הטרוריסטים. הארגון תכנן וביצע גם את ההתקפה על מטה האומות המאוחדות באוגוסט באבוג'ה שבמהלכה נהרגו 24 בני אדם. ב-3 במרץ 2013, רצחו טרוריסטים מארגון "בוקו חראם" יותר מ-30 בני אדם שנסעו לחתונה בצפון מזרח ניגריה.
פסי זרימה
בגאולוגיה, פסי זרימה הם רצף של פסים ורצועות הנראים בסלעי יסוד פלוטוניים וגעשיים, בעיקר במחדרים שכבתיים ובזרמי לבה. במחדרים עשויים הפסים להיערך בשכבות קונצנטריות מהשוליים פנימה. גם בזרמי לבה עשויים להיווצר פסים מקבילים.
היווצרות.
במחדרים.
לפסי הזרימה אין בהכרח מקור ייחודי, אלא הם יכולים להיווצר בשולי המאגר – תא מאגמה או מחדר פלוטוני, בכמה דרכים. אלה יושפעו מהרכבה הראשוני של המאגמה, ממגע מכני בינה לבין שולי המאגר, משינויים בהרכב ומהדינמיקה הראולוגית של המאגמה:
בעת זרימת המאגמה לתוך המאגר נוצר חיכוך בין הנוזל המגמטי הצמיג לבין דפנות המאגר, ההופכים לשולי לכידה. החיכוך והצמיגות גורמים לקסנוליתים ופנוקריסטים – סלעים וגבישים הכלואים במאגמה – להאט ולהיצמד אל דפנות המאגר.
בגיבוש מפריט נוצרים גבישים, הנצמדים לדפנות המאגר ויוצרים פסי גיבוש. היפרדותם של גבישים אלה ושל היסודות המרכיבים אותם מתוך המאגמה, משנה את הרכב המאגמה הנותרת, כפי שמתבטא בשורת בואן. הפסים הבאים שיתגבשו יהיו בהרכב שונה, העשוי להתבטא גם במרקמם ובצבעם. תהליך זה מבטא התגבשות הדרגתית של המאגמה.
התכה של סלעי סביבה או חדירה של מאגמה בהרכב חדש לתוך המאגר מובילים לעירוב מאגמות, הגורם להיווצרות של פסי זרימה בהרכבים שונים מזה של המאגמה המקורית.
בזרמי לבה.
זרמי לבה חמים עשויים להתגבש במהירות במפגש עם גוף קר, בסביבה אווירנית או מימית. הגוף הקר עשוי להיות אוויר, מים או סלע. דרך אחרת בה נוצרים פסי זרימה היא במפגש עם גוף קר, המעוות את הזרם תוך כדי התגבשותו.
מעוות זה של הלבה עשוי להתבטא בצורה של ספרוליטים – מבנה חיצוני של כדוריות, המפגינות מבנה פנימי של פסי זרימה. כדוריות אלה עשויות להיווצר בנוכחות מים – לא רק מחוץ לזרם הלבה אלא גם בהרכבו.
דוגמה מעניינת לפסי זרימה ניתן למצוא באובסידיאן – סוג של זכוכית געשית. פסים אלה נוצרים לא בתהליך ממושך אלא במהלך התקררות מהירה המאפיינת את היווצרות הסלע. הפסים נראים במקביל לחזית התגבשות, ועשויים לשקף לחצים שונים המופעלים על הזרם בעת התגבשותו, או מסדרה של תהליכי התגבשות, שבירה פריכה והלחמת השברים.
מאפיינים.
המאפיין העיקרי של פסי הזרימה הוא ההבדל הנראה לעין בין פס אחד למשנהו, העשוי להתבטא בצבע, בצפיפות, במרקם הגבישי ובנקבוביות שלהם. שינויים אלה אינם בהכרח עדות לשינוי בהרכב הכימי או המינרלוגי בין הפסים. במקרים בהם אין הבדל בהרכב המאגמה, הפסים יתבטאו בשינוי בהיערכות הגבישים, בגודל הגביש, במרקם או בקומבינציות שלהם.
המודיעין הכללי המצרי
פארידון עבאסי דוואני
קולנוע פריז
קולנוע פריז היה בית קולנוע ששכן ברחוב הירקון 106 בתל אביב, בפינת רחוב פרישמן, מול מלון דן תל אביב. בית הקולנוע, קטן בממדיו, הוקם ב-1957 והתפרסם, החל מאמצע שנות ה-60, כבית קולנוע המקרין סרטים שנחשבו כ"איכותיים". במשך השנים החל להקרין בהצגות מיוחדות הן סרטים שנחשבו כסרטי פולחן כגון "מופע הקולנוע של רוקי", והן סרטי עבר של במאים מפורסמים. הקולנוע יצר לעצמו מעמד מיוחד כמוסד המשמש אבן שואבת לצעירים חובבי קולנוע ואנטי ממסדיים.
הקולנוע נפתח באוקטובר 1957, בתחילה בשם "קולנוע כנרת" והציג בהצגת הבכורה את סרט המדע הבדיוני הבריטי, "אות משמיים" . במרץ 1958 נרכש הקולנוע מבעליו על ידי אחד מהשותפים בקולנוע גן רינה תמורת 80,000 לירות ולאחר שעבר שיפוצים במאי 1958 במשך כחודש, נפתח בשם החדש "קולנוע פריז". הבעלים של הקולנוע ברוב שנותיו, ועד סגירתו, בינואר 1992, היו האחים משה ודן גרשט.
ב-1969 הוצג במרתף הקולנוע הערב הסאטירי, פרי עטו של חנוך לוין, "קטשופ".
באלבומה חיות מחמד מ-2003, פרסמה להקת מוניקה סקס את השיר "הקונפורמיסט", המבכה את סגירת הקולנוע ונפתח בשורות: .
איון (מחזה)
איון (ביוונית עתיקה: Ἴων) הוא מחזה יווני עתיק שנכתב על ידי אוריפידס. משוער כי נכתב בין השנים 414-412 לפנה"ס.
העלילה עוקבת אחרי היתום איון ותהליך גילוי מקורותיו.
רקע.
איון נולד לנסיכה האתונאית קראוסה מהאל אפולו שאנס אותה.
היא הפקירה אותו במערה וסברה שנטרף. אך התינוק הועבר לדלפי, וגדל במקדש כמשרת האל.
קראוסה נישאה לקסותוס, אציל נוכרי שקיבל אותה כפרס על עזרתו הצבאית לאתונאים.
לזוג לא נולדו ילדים, והם באים לדלפי כדי להתייעץ בעניין עם האל.
האל מעוניין שלאיון יהיה אב, כדי שיקנה לו מעמד חוקי באתונה.
הוא מנבא שכאשר יֵצא קסותוס מהמקדש יפגוש את בנו. קסותוס יוצא ופוגש את איון.
הוא סבור שהבן הזה נולד לו כששכב פעם עם נערה בחגיגה דיוניסית. קראוסה חוששת שבנו של בעלה עלול לגזול את המלוכה.
היא מנסה להרעיל את איון אך הקשר נכשל. איון אץ להרוג את קראוסה, שמוצאת מקלט ליד המזבח. ברגע זה מביאה הכוהנת את הסל שבו ננטש איון. קראוסה מזהה את הסל, וכך היא מגלה את בנה האבוד, והבן מכיר את אמו.
פארידון עבאסי-דוואני
פריידון עבאסי
נחום גרוס
נחום תאודור גְרוֹס (Nachum T. Gross; 24 במרץ 1926 - 11 באוגוסט 2018) היה פרופסור מן המניין במחלקה לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
קורות חייו.
נחום גרוס נולד בבית ציוני בווינה, אוסטריה, להורים יוצאי גליציה, אביו היה עורך דין, אחותו היא המעצבת והציירת עלי גרוס. למד בבתי ספר עממיים עירוניים, אחר כך בתיכון היהודי על שם הרב חיות. בסוף פברואר 1939 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והם התיישבו בחיפה. סיים כיתה ד' (במושגי אותה עת, כיום כיתה ח') בבית הספר הריאלי בחיפה בשנת 1940. עבר לבית הספר המקצועי-תיכוני (בסמ"ת), במטרה להמשיך ללימודי פיזיקה בטכניון. הוא הצטרף לתנועת הצופים ול"הגנה". בבסמ"ת לימד יעקב טורי (לימים פרופסור באוניברסיטת תל אביב) היסטוריה בדגש על התפתחויות כלכליות וחברתיות ושינה את תוכניותיו של גרוס.