גלי חסי (lee waves; חסי הוא הצד המוגן מפני הרוח) הם דוגמה לגלים עומדים שנוצרים כתוצאה מתנועת גושי אוויר. גלים אלו, שיש להם חשיבות לעוסקים בדאייה, נוצרים כתוצאה מפגיעת הרוח במכשול גדול דוגמת הר. התנודה הראשונה עוקבת אחרי צורת ההר, ותנודות נוספות נוצרות מעל שטחים מישוריים בצד המוגן מפני הרוח. בתנאים של לחות מספקת, נוצרים בקרבת שיאי התנודות עננים הקרויים ענני גל (wave cloud).
גל עומד במים, הקרוי זנק הידראולי, נוצר כשיש שינוי פתאומי במהירות זרימת המים. דוגמאות לגלים עומדים כאלו ניתן למצוא באשדים בנהרות ובמקווי מים בהם קיימים זרמי גאות.
דיל נהואד, קיסר אקסום
דיל נהואד היה קיסר אקסום האחרון לפני עליית שושלת זאגווה, ובנו הצעיר ביותר של דאגנה דג'אן. הוא חי במאה התשיעית או העשירית. ירש את הכתר מאחיו אנבאסה וואדאם. לפי וואליס באדג' "תקופת שלטונו של דיל נהואד הייתה מאוד קצרה, אולי 10 שנים". אולם, ג'יימס ברוס תיעד מסורת אחרת, על פיה דיל נהואד היה פעוט בזמן שיהודית המלכה טבחה בנסיכים הכלואים בדברה דאמו (אמב), קרוביו, ואילצה חלק מבני האצולה שלו לקחתו מחוץ לממלכה כדי להציל את חייו.
דיל נהואד מתועד כמי שיצא לקמפיינים ברמה האתיופית דרומה מאקסום ושליחת מיסיונרים לאזור וכן סייע לאבונה סלאמה הראשון בבניית כנסיית דברה אגזיבהר שמשקיפה על אגם חייאק.
הוא הובס על ידי מארה תקלה היימנות נסיך מחוז לסתה שנשא את בתו לאישה. לפי האגדה צאצאיו של דיל נהואד מצאו מחסה בשוואה ובשנת 1270 בהנהגת יקונו אמלאק הם חזרו לשלטון באתיופיה (השושלת הסולומונית).
חיים שיף
חיים שיף (28 בפברואר 1924 – 24 ביוני 2000 / כ"ג באדר א' תרפ"ד – כ"א בסיוון תש"ס) היה מלונאי, איש עסקים ועסקן פוליטי ישראלי.
ביוגרפיה.
חיים שיף נולד ב-1924, בעיירה קטנה בגליציה שבפולין. אביו, דוב שיף עלה לארץ לבדו, ונהרג בפרעות המרד הערבי הגדול. שנה לאחר מכן, ב-1938 עלתה אימו וארבעת ילדיה. שיף החל לעבוד בגיל 14 בשוק הסיטונאי של חיפה, ועד מהרה התגלה כישרונו במסחר וכעבור שלוש שנים כבר החזיק בבעלותו שלוש חנויות.
ב-1940 הצטרף לאצ"ל, ולאחר מכן התגייס לצבא הבריטי בארץ ישראל, לדבריו עשה זאת במצוות האצ"ל. במסגרת שירותו עבד ביחידת הנדסה ונהג לדווח לחברי המחתרת על העברות נשק ותחמושת מסדנאות התיקון, והם שדדו את קרונות הרכבת שבהם הועבר הנשק. לאחר שחשדם של הבריטים התעורר, נעצר שיף ונכלא. כעבור זמן קצר שוחרר והמשיך את פעילותו במחתרת. במהלך מלחמת העצמאות נהרג אחיו צבי שיף בקרב על הגנת קיבוץ יד מרדכי, אחיו יוסף נפצע קשה, והאח דוד נחשב נעדר. לאחר מלחמת העצמאות שב לעסקים וניהל עסקי מזון, ובמקביל הצטרף לפעילות פוליטית במסגרת תנועת החרות, והקים יחד עם יוצאי האצ"ל את "חוג תגר" במפלגה.
לאחר קום המדינה.
לעסקי המלונאות נכנס ב-1947 כאשר רכש במושבה הגרמנית בחיפה, מידי משפחת בוטאג'י, בית מלון כושל בשם "וינדזור". הוא שיפץ את המלון והקים בו אולם אירועים עם אטרקציות לאורחים, וכעבור שנה מכר אותו ברווח נאה להסתדרות. בכספי המכירה רכש מגרשים בירושלים ובנה את "מלון הנשיא", רכש את מלון אורגיל, והקים בריכת שחיה במושבה הגרמנית. הבריכה, שהייתה מעורבת לגברים ונשים, עוררה סערה בקרב החוגים החרדים והם הפגינו ברחובות העיר בדרישה לסגור אותה. לאחר שהרבנות הראשית איימה להסיר את תעודות הכשרות מבתי המלון שלו, מכר את הבריכה ליישוב שורש. במקביל לעסקי המלונאות ניהל עסקים נוספים: קנה את קולנוע אורגיל בירושלים, הקים את קולנוע חן בירושלים ומכר אותו לבנק לאומי, ייסד את חברת השלגונים קרטיב, ומכר גם אותה כעבור שנים אחדות ברווח.
ב-1963 קנה ברמת רחל סמוך לגבול עם ירדן, אכסניה לחיילים משוחררים בשם "היוזם" ובנה על שטחה את "מלון גני יהודה". במהלך העבודה חרג מהיתרי הבניה ובנה חלק מהמלון בתוך שטח ירדן – עניין שגרר תקרית בין המדינות ותלונה לוועדת שביתת הנשק. הרמטכ"ל יצחק רבין עודד אותו להמשיך, אך שרי הממשלה התנגדו לכך והמדינה פנתה לבית המשפט. השופט הורה לו להרוס את החלק החריג אך שיף סירב לכבד את הצו וטען כי הבניה היא בשטחה של ירדן ואין לבית המשפט הישראלי סמכות לדון בו. בעוד ההליכים נמשכים, פרצה מלחמת ששת הימים והמלון הפך להיות חלק מירושלים המאוחדת. כעבור שנים, הרחיב שיף את המלון ובנה בו 600 חדרים. ב-1964 רכש את "מלון דולפין" שבשבי ציון. בעקבות תפוסה נמוכה, החל שיף לשווק את המלון לחברות גדולות ששלחו את עובדיהם לנופש ובמיוחד לחברי "אגד", שהגדילו ורכשו חלק מהבעלות במלון. שיף, שלא היה מרוצה מהתנהגות הנופשים במקום, שב ורכש מ"אגד" את חלקה במלון ולאחר מספר שנים, בשנות ה-70, מכר אותו לקופת חולים כללית שעשתה בו שימוש כבית הבראה.
בשנות ה-70 ובשנות ה-80, המשיך שיף להגדיל את האימפריה העסקית שלו. הוא בנה את מלון דיפלומט בתל אביב ואת מלון המרינה בכיכר אתרים, מלון אמנה בירושלים, את פרויקט הבנייה מגדלי זאב ברמת גן, ובנין המשרדים "בית לייף" מעל מה שהיה אז "חנות השק"ם" ברחוב אבן גבירול בתל אביב.
הקריסה וההתחלה החדשה.
בשלהי שנות ה-80, הגיע שווי עסקיו ל-300 מיליון דולר כולל בתי המלון, מגרשים ברחבי הארץ וחברה להשכרת רכב. עד לתקופה זו הספיק שיף להיות מעורב בתביעות משפטיות ובשערוריות הקשורות בבתי המלון ובעסקיו האחרים. ובהם: צו סגירה שהוציא משרד הבריאות לשניים מבתי המלון, חריגות בבניית בתי מלון, סרוב לשלם מיסי עירייה בבת ים, ועוד.
ב-1989 קרסה האימפריה העסקית של שיף ובעקבות בקשת הבנקים שהיו נושי חובותיו הוכרז כפושט רגל. במהלך שנים אחדות נמכרו חלקים גדולים מעסקיו שהצליחו לכסות את החובות, וברשותו נותרו מספר בתי מלון ומגרשים.
לאחר שסיים לשלם את חובותיו, והוסרה ממנו ההכרזה כפושט רגל, חידש ב-1991 את פעילותו העסקית יחד עם בנו דובי שיף. הם רכשו נכסים בתל אביב, השקיעו בחברות הישראליות, והרחיבו את עסקיהם לרוסיה, גרמניה וברזיל.
חייו האישיים.
שיף נודע במיזגו הסוער, ובעניינים בהם הסתבך במהלך עסקיו, חלקם הביאו אותו לבתי משפט בתביעות שונות. עיקר התביעות נסובו על חריגות בניה בהיקפים גדולים, מכולן נחלץ בתשלומי כופר או בפשרות שונות שהצליח להשיג עם הרשויות.
שיף גם התפרסם בענייניו האישיים שעלו לכותרות העיתונים. בשלהי שנות ה-70 התפרסמה פרשת גירושיו המתוקשרים מאשתו איילה, אם בנו היחיד. באותה שנה הכיר את שושנה ויינר, שהייתה גם שותפתו לעסקים. ויינר נפרדה ממנו ועברה להתגורר עם ארנסט יפת.
שיף היה פעיל בתנועת הליכוד, ובמלחמת לבנון הראשונה השקיע מכספו הפרטי בייזום מאבק תקשורתי שנועד להסביר לציבור את מהלכי ממשלתו של מנחם בגין וההצדקה למלחמה. את המאבק ניהל בשם ארגון שקרא לעצמו "קבוצת הרוב הדומם".
שיף נודע כאספן אמנות, ובין היתר תמך ומימן את עבודותיו של הצייר משה גבעתי.
חיים שיף נפטר בשנת 2000.
ב-2005 יזם בנו, איש העסקים דובי שיף, תערוכה במוזיאון רמת גן ושמה "לחיים". בתערוכה הוצגו 50 דיוקנאות של חיים שיף, כפי שצוירו בידי ציירים שונים על פי תמונותיו. החל משנת 2008 מעניק בנו, בשיתוף מוזיאון תל אביב לאמנות, את "הפרס על שם חיים שיף לאמנות פיגורטיבית-ריאליסטית".
חמילקרת ברכא
אנה לנגפוס
אנה לַנְגְפוּס (Anna Langfus; שם נעוריה: אנה-רֶגינה שטֶרנפִינקֶל (Anna-Regina Szternfinkiel); 2 בינואר 1920 – 12 במאי 1966) הייתה סופרת ומחזאית יהודייה ממוצא פולני שהתגוררה וכתבה בצרפת. ביצירתה עסקה בשואה ובניצוליה. זכתה בפרס גונקור, הפרס הספרותי החשוב ביותר בצרפת.
קורות חיים.
נולדה וגדלה בעיר לובלין שבפולין במשפחה יהודית מבוססת. התחתנה בגיל שמונה-עשרה ונסעה עם בעלה (יקוּבּ רייס) ללמוד הנדסה בבית הספר לטקסטיל בוֶורוְויֶה (בלגיה). עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שהתה עם בעלה בביקור בפולין ונאלצה להישאר שם. הייתה בגטו לובלין ואחר כך בגטו ורשה. לבסוף מצאה מחבוא יחד עם בעלה בחלק הארי של ורשה, ואילו הוריה, שנותרו בגטו ורשה, נעלמו ב-1943. במשך זמן מה פעלה במחתרת הפולנית, עד שנעצרה על ידי הגסטאפו. נחקרה ועונתה בכלא נובי דבור (Nowy Dwor), ואף חזתה בהוצאתו להורג של בעלה. הועברה לכלא בפלונסק, ממנו שוחררה על ידי הצבא האדום. חזרה ברגל ללובלין ושהתה בה עד אמצע 1946.
הגיעה לצרפת כפליטה בשנת 1947. עבדה תחילה בבית יתומים ובהוראת מתמטיקה וחייתה בחוסר כול. בינואר 1948 נישאה לאהרון לנגפוס (1911–1995), יהודי מלובלין, ניצול השואה שהיה בגטאות ובמחנות. באותה שנה נולדה בתם מריה.
לנגפוס התגוררה תחילה בפנטין (עיר קטנה בסמוך לפריז) בתנאים קשים. בסוף שנות ה-50 עברה לסארסֶל, עיר בפרבריה הצפוניים של פריז, שם הייתה מעורבת בחיי התרבות של העיר ובפעילויות השונות של המוסדות היהודיים במקום. בין השאר הייתה חברה בקבוצה בשם Judaïsme français ("יהדות צרפתית"), שביקרה בארץ ובכלל זה ביד ושם.
לנגפוס נפטרה בשנת 1966 ליד פריז מהתקף לב, בגיל ארבעים ושש.
יצירתה.
לנגפוס החלה לכתוב בגיל צעיר וכבר בהיותה בת חמש-עשרה הופיעו סיפורים מפרי עטה בכתבי-עת פולניים.
לאחר הגעתה לצרפת מצאה את מקומה בקרב אנשי התיאטרון בפריז, ובשנת 1953 כתבה את המחזה הראשון שלה "Les Lépreux" ("המצורעים"), שהשחקן והבמאי הצרפתי סשה פיטואף (Sacha Pitoëff) העלה על הבמה ב-1956. המחזה, שעסק במעצר ובהוצאות להורג של יהודי פולין ב-1941, היה קשה לצפייה עד כדי כך שצופים רבים עזבו את האולם במהלך ההצגה.
לנגפוס כתבה עוד מחזות, אך נראה כי דווקא בסיפורת מצאה דרך להעיד על הזוועות שעברו על היהודים בשואה. היא כתבה שלושה רומנים:
בשנת 1963, בעת הופעה בפני ועידת ויצו, אמרה: