בבחירות הפרלמנטריות ב-18 באוגוסט 1965 ה-PSD נהנית מרוב ענק של 94% מהקולות (2,304,000) עם 104 מושבים. מצידו, AKFM זכה ל-3.4% מהקולות (145,000) ו-3 מושבים.
ציראנאה פירש את המצב על ידי "חוסר האחדות" של האופוזיציה ועל ידי כך ש"הם מדברים יותר מדי מבלי שיעבדו". לדעתו, מפלגתו - הסוציאל-דמוקרטית, מאורגנת וממושמעת יותר, נמצאה במדע מתמיד עם העם העובד ולכן זכה לתמיכתו.
הבחירות הנשיאותיות והמחוזיות ב-1965.
ב-16 ביוני 1962 הונהגו במדינה בחירות לנשיאות על ידי הצבעה ישירה כללית.
בפברואר 1965 החליט הנשיא להקדים בשנה את סיום כהונתו ולקיים בחירות נשיאותיות ב-10 במרץ 1965.
כנגדו הציג את מועמדותו ז'וזף ראזטה, שעזב בשנת 1963 את מפלגת AKFM כדי להקים מפלגה משלו, FIPIMA - האיחוד הלאומי המלגשי. ראש MONIMA, הביע מצידו את הרצון להציג מועמדות. לעומת זאת, מפלגת AKFM העדיפה בטננבריב את ההצבעה לטובת ציראנאנה על פני תמיכה בראזטה.
ציראנאנה ניהל מערכת בחירות ענפה שהקיפה את כל האי, בעוד יריביו הסתפקו במערכות מקומיות.
הנשיא נבחר מחדש על ידי 2,451,441 קולות (97%), לעומת ראזטה - 54,814 קולות ואלפרד ראזאפיאריסו - 812 קולות.
בבחירות למועצות הכלליות ב-15 באוגוסט 1965 המפלגה השלטת PSD זכתה ב-2,605,371 קולות (95%), בעוד האופוזיציה השיגה בקושי 143,090 קולות - בעיקר בטטננריבה, דייגו-סוארז, טאמטאב, פיאנאראנצו וטוליאר.
מעצב "הסוציאליזם המלגשי".
אחרי השגת העצמאות, ציראנאנה וממשלתו יצאו להגשמת המצע של ה"סוציאליזם המלגשי" שבו ראו פתרון לבעיות הכלליות והחברתיות של הארץ. הנשיא הגדיר את גישתו כפרגמטית והומניסטית.
ניתוח המצב בכלכלי היה על סדר היום של "הימים המלגשים של הפיתוח" שאורגנו בטננריבה בין 25 באפריל ובין 27 באפריל 1962.
מדגסקר תוארה באותם הדיונים כארץ גדולה השרויה בתת-התפתחות, בעלת אמצעי תחבורה דלים, הנתונה במצוקה מבחינת גישה למקורות מים ואנרגיה. דלת אוכלוסין (5,5 מיליון תושבים) ובעל אופי רוראלי מובהק (89% מתושביה גרו בכפרים, לפי הנתונים משנת 1960)
אולם, בדומה לארצות אחרות מן העולם השלישי, הייתה עדה לעליה דמוגרפית שעקבה מקרוב אחרי קצב העלייה הממוצעת השנתית במוצרים חקלאיים (בשווי של 3.7%).
שר הכלכלה, ז'אק ראבמנאנג'ארה, נדרש לפנות לשלשה יעדים ממשלתיים: גיוון הכלכלה על מנת להפחית את התלות שלה ביבוא,(שווי היבוא היה אז 20 מיליון דולר), להפחית את הגרעון מסחרי (בשווי 6 מיליון דולר) על מנת לחזק את עצמאות המדינה, ולשפר את כוח הקנייה ורמת החיים של האוכלוסייה, כשהתוצר הלאומי הגולמי לא עברה את הסף של 101 דולר לתושב בשנה.
סוציאליזם ליברלי פרגמטי.
הממשל ציראנאנה יישם מדיניות כלכלית שקיבל השראה מהגישה הנאו-ליברלית המתונה, ששילבה עידוד היוזמה הפרטית (לאומית וזרה) עם האילוצים של התערבות ממשלתית.
משום כך, בשנת 1964 הוא אימץ תוכנית חומש שקבעה את יעדיו הגדולים בתחום ההשקעות. הם נועדו לאפשר את פיתוח החקלאות וקידום מעמד האיכרים.
לשם הגשמת התוכנית, המגזר העסקי נדרש להשתתף בה בסכום של עד 55 מיליארד פרנקים מלגשים.
על מנת לעודד השעות אלו, ניסתה הממשלה לגייס מירב האשראי הודות השימוש בארבעה גופים:
המכון להנפקות, האוצר הציבורי, הבנק הלאומי המלגשי ובמיוחד בחברה הלאומית להשקעות שהשתתפה בחברות הגדולות - מלגשיות וזרות - בתחום המסחר והתעשייה.
ציראנאנה דאג להרגיע את המשקיעים ותוך הבעת התנגדותו להלאמות שבהן ראה גנבה:
אני סוציאליסט ליברל, הוא אמר. לפיכך על המדינה לשחק את תפקידה תוך כדי השארת חופשיות למגזר הפרטי. אנחנו, עלינו למלא את חסרים, כי איננו רוצים בהלאמות עצלניות, אלא להפך, דינמיות, כלומר, אל לנו לנשל אחרים, והמדינה לא תתערב אלא כאשר המגזר הפרטי ייכשל".
עמדה זו לא הרתיעה ,עם זאת, את הממשלה להטיל מיסים של 50% על הרווחים המסחריים שלא הושקעו בחזרה בתוך מדגסקר.
למרות התנגדותו לכל רעיון של הלאמת אמצעי היצור, הממשל ציראנאנה עודד התפתחותם של קואופורטיבים ושיטות אחרות של שיתוף מרצון.
דגם הקיבוצים מישראל נראה באותה תקופה מפתח לפיתוח החקלאות.
ברוח זו הוקמה בשנת 1962 נציבות כללית לקואופרציה, שנועדה לקדם באי הקמת קואופרטיבים ליצור ולשיווק באי.
בשנת 1970 המגזר הקואופרטיבי היה בעל המונופול בקטיף הווניל, כמו כן שלט בענף הבננות - כולל בקטיף באריזה וביצוא. הקואופרטיבים היו פעילים גם בענפי הקפה, הציפורנים והאורז.
המאבק בנחשלות.
המכשול הראשי בדרך להתפתחות היה, במידה רבה, בתכנון האזורי.
על מנת לפתור את הבעיה, המדינה הקציבה ל"פוקונולונה", התא המסורתי המלגשי, השקול כנגד "מועצה מקומית", את העבודות הקטנות בשטח. הפוקונולונה ביצעה את עבודות השטח - כדוגמת בניית סכרים קטנים, המסגרת תוכנית אזורית לפיתוח.
במשימות אלונעזרה בכוחות הז'נדרמריה הפעילים במיוחד בעבודות היעור, וב"שרות האזרחי".
מוסד זה - השרות האזרחי - הוקם בשנת 1960 על ידי ציראנאנה, לצורך המאבק בעצלנות. הוא איפשר לנוער המלגשי לקבל השכלה כללית והכשרה מקצועית.
פרט לעבודות שטח אלה, הפרויקטים הגדולים בתכנון המים והחקלאות בוצעו על ידי חברות כלכליות מעורבות כמו חברת SOMALAK לתכנון האסם אלאוטרה, שגייסה מעל 5,000 מגדלי אורז.
עם זאת, בתחום אמצעי התחבורה המדינה נשארה נחשלת. תחת שלטונו של ציראנאנה לא היו קיימים אלא שלושה צירי מסילות ברזל: טננריבה-טאמטאב עם קישור לאגם אלאוטרה, טננריבה-אנציראבה ופיאנאראנצואה-מנאקארה.
3,800 ק"מ דרכים, מתוכם 2,560 ק"מ עם אספלט שימשו בעיקר לקשר את טננריבה עם ערי הנמל. אזורים גדולים נותרו עדיין מבודדים. הנמלים, מצוידים בצניעות, איפשרו הובלות והסעות במידה מסוימת.
בתחום החינוך, נעשה מאמץ להעלאת רמת האוריינות של האוכלוסיות הכפריות. הוצאות החינות עלו מ 8 מיליארד פרנקים מלגשים ל-20 מיליארד בשנת 1970, כלומר מ-5.8% ל-9% מהתוצר המקומי הגולמי.
החינוך היסודי הונהג ברוב הערים והכפרים. מספר התלמידים בחינוך היסודי עלה מ-450,000 למיליון, בחינוך התיכוני - מ-26,000 ל-1,080,000 ובחינוך האקדמי מ-1,100 ל-7,000. נפתחו בתי ספר תיכון בכל האזורים ובאוקטובר 1961 המרכז ללימודים גבוהים בטננריבה הפך לאוניברסיטה.
הצעירים המגויסים על ידי השרות האזרחי סייעו בתוכניות הקניית האוריינות.
הודות לשיפור רמת החינוך, מדגסקר הייתה מסוגלת לגדל אנשים מוסמכים במקצועות טכניים ומנהליים.
מאזן הכלכלה 1960–1972.
לבסוף מתוך 55 מיליארד FMG שנצפו על ידי המגזר הפרטי בתוכנית החומש הראשונה, רק 27,2 מיליארד הושקעו בין השנים 1964–1968. אמנם במגזר הכלכלי המשני הושג יותר מהיעד של 10.7 מיליארד FMG, דהיינו השקעות של 12.44 מיליארד FMG. אולם התעשייה נשארה עדיין בחיתוליה. באזורים החקלאיים התפתחו מפעלים לעיבוד האורז, להפקת עמילן, ליצור שמנים, סוכר ושימורים.
באנטננאריב הוקמו בית זיקוק (בנמל) ובית חרושת למוצרי נייר, בחבל אוט טר, התפתח המפעל לכותנה של אנציראבה. תנופה זו איפשרה יצירת 300,000 מקומות עבודה בתעשייה. מספר המועסקים בתעשייה עלה מ-200,000 בשנת 1960 ל-500,000 ב-1970.
לעומת זאת בתחום הכלכלי הראשוני (חקלאות, יצור חמרי הגלם) יוזמות המגזר הפרטי היו מעטות.
זאת מכמה סיבות: מכשולים קשורים לקרקע ולאקלים, ולקשיי תחבורה ושיווק. החקלאות המלגשית נותרה במהותה חקלאות של אספקת תזונה בסיסית פרט לכמה תחומי פיילוט. למשל התחוללה עליה בתפוקת ה"פאדי" - האורז הלא טחון (מ-1,200,000 טון ב-1960 ל-1,870,000 טון ב-1971)
לפיכך הושגה אספקה עצמית משביעה רצון של המזון החיוני לאוכלוסייה. האורז המלגשי נועד לא רק לצריכה עצמית אלא גם ליצוא. כל שנה המדינה מייצאת 15,000–20,000 טון אורז באיכות מיוחדת. כמו כן, מדגסקר מיצאת קפה (עליה בתפוקה מ-56,000 טון ב-1962 ל-73,000 טון ב-1971) ובננות (כ-15,000–20,000 טון בשנה).
בימי ממשלו של ציראנאנה מדגסקר תפסה את המקום הראשון בתפוקת הווניל.
אולם לא הושג הזינוק המיוחל בכלכלה.
התל"ג לתושב לא עלה אלא ב-30 דולר תוך 9 שנים כדי להגיע ל-131 דולר ב-1969.
היבוא עלה - ל-28 מיליון דולר ב-1969, וגרם לגירעון מסחרי של 11 מיליון דולר.
כמה מפעלים סיפקו חשמל רק לטננריב, טמטאב ולפיאנארנצו: בין 1960–1969 צריכת האנרגיה לתושב לא עלתה בהרבה - מ-38 ק"ג (אקווילנט פחם) עד ל-61 ק"ג.
מצב הכלכלה לא היה קטסטרופלי. בין השנים 1965–1973 שיעור האינפלציה השנתית היה בערך 4.1%.
החוב החיצוני היה קטן - רק 0.8% מהתל"ג. רזרבות המטבע של המדינה הגיעו בשנת 1970 ל-270 מיליון פריקים צרפתיים. גירעון התקציב נשמר בגבולות צרים מאוד. העדר בעיית ההתפוצצות האוכלוסין מנע אפשרות של רעב, במיוחד כאשר אוכלוסיית הבקר במדינה הוערכה לכ-9 מיליון ראשים.
אפילו ראש האופוזיציה המרקסיסטי, הפסטור אנדריאמנדזאטו הצהיר כי הסכים ב-80% עם המדיניות הכלכלית של הממשלה.
שיתוף פעולה מועדף עם צרפת.
בימי נשיאותו של ציראנאנה היחסים בין מדגסקר ובין צרפת נשארו הדוקים מאוד ובכל התחומים. ציראנאנה אף הרגיע את התושבים הצרפתים של האי באומרו שהוא מחשיב אותם כ"שבט ה-19" של המדינה.
הנוכחות הצרפתית במגזר הציבורי.
כנשיא הקיף עצמו ציראנאנה בצוות של יועצים טכניים צרפתים, הידועים כ"ואזאהה" ("vazahas").
שניים מתוכם מילאו תפקידי מפתח: לפול רולו, ראש הקבינט, הייתה ידו בכל העניינים, והגנרל בוקינו, ראש מטה כללי מיוחד, היה מעין שר הביטחון בפועל.
הפקידים הצרפתים המשיכו להבטיח את תפקוד המנגנון המנהלי של המדינה עד לשנים 1963–1964.