פעולות אלימות של סוחרי הסמים, שהתבטאו בהבערת כלי רכב, אוטובוסים ומשאיות באמצע הרחובות (למעלה מ-181 רכבים הובערו), התפתחו לסכסוכים אלימים בין הכנופיות לכוחות המשטרה בכמה אזורים. בשל התפתחות המשבר - המשטרה הצבאית בסיוע של ה-BOPE, צבא ברזיל, והצי הברזילאי יחד עם חיל הנחתים הברזילאי, ערכו מבצע משותף להשתלטות מהירה על השכונות וחיסול כנופיות הסמים השולטות בהן. המבצע הגדול שנערך בקומפלקסו דה אלמאו הסתיים בבוקר ה-28 בנובמבר 2010, כאשר כוחות הצבא השתלטו לבסוף על השכונה בשעה 10:00 בבוקר שעון מקומי.
עם סיום האלימות בפאבלות, נהרגו למעלה מ-40 איש (רובם פושעים), ולמעלה מ-200 חברי כנופיות נעצרו. ימים לאחר סיום המבצע כוחות הצבא והמשטרה המשיכו לשלוט בקומפלקסו דה אלמאו עד לשכוך הסערה.
קו זמן של אירועי המשבר הביטחוני.
21 בנובמבר.
בשעות אחר הצהריים, שישה פושעים חמושים בכבדות שרפו שתי מכוניות על "הקו האדום", אחד הכבישים החשובים ביותר של ריו דה ז'ניירו. מאז התקפות דומות החלו להתרחש ברחבי העיר וקבוצה של עבריינים פתחו באש על רכב של חיל האוויר הברזילאי.
22 בנובמבר.
ביתן משטרה נורה ברחוב דום הלדר קמארה. בנוסף להתקפות על המכוניות, מעשי שוד המוניים התרחשו ברחובות מסוימים. הממשל רמז על כך ש"סיעה פלילית קטנה" אחראית לפיגועים, והסיורים הוגדלו. שלושה בני אדם נהרגו.
23 בנובמבר.
פעולה בקנה מידה גדול של המשטרה הצבאית של ריו, שפלשה למספר שכונות העוני של העיר בחיפוש אחר האחראים על סדרת הפיגועים. מקורות אחדים הצביעו על כך שההתקפות ניזומו על ידי ברוני סמים הכלואים בכלא הפדרלי בעל האבטחה המרבית בקטנדווס שבפרנה. שלושה בני אדם נהרגו וחמישה נעצרו.
24 בנובמבר.
ההתקפות על מטרות אזרחיות ועל כוחות המשטרה התגברו. הממשלה גייסה את כל כוחות המשטרה העומדים לרשותה, כולל כאלה המוצבים בתפקידים משרדיים. שמונה עבריינים שנעצרו בעיר כאחראים על השתתפות במשבר הועברו לכלא בקטנדווס. עשרה חשודים נהרגו ולפחות 30 נעצרו. השלטון המקומי ביקש סיוע מחיל הנחתים הברזילאי על מנת לבצע מתקפה נגד גופי הפשע.
25 בנובמבר.
כוח המשימות המיוחדות של ריו (BOPE) פלש לאחד האזורים המסוכנים ביותר של העיר בקרוזירו וילה בעזרת כלי רכב משוריינים וכוחות נחתים. עשרות פושעים נואשים ברחו למרכז הפשע הסמוך, קומפלקסו דו אלמאו. פרטי הפעולה, כולל הימלטות פושעים, שודרו על ידי תחנות הטלוויזיה המקומיות לכל העולם.
26 בנובמבר.
ממשלת ברזיל שלחה מאות חיילים מן הצבא ואנשי המשטרה הפדרלית כדי לחזק את הביטחון בעיר ולהקים מצור סביב קומפלקסו דה אלמאו. עד כה יותר ממאה כלי רכב נהרסו, וכ-40 בני אדם נהרגו מאז תחילת המשבר. הנשיא דה סילבה הצהיר כי הממשלה הפדרלית תומכת באופן מלא בממשלת ריו כדי לסיים את המצב בהקדם האפשרי. בני זוג ועורכי דין של כמה מנהיגי פשע כלואים נעצרו בחשד להעברת הוראות המנהיגים מן הכלא לקבוצותיהם להתחיל את ההתקפות.
27 בנובמבר.
כוח משימה משותף המורכב מאנשי המשטרה המקומית, הצבא וכוחות הנחתים נתן אולטימטום לפושעים המסתגרים בקומפלקסו דה אלמאו להיכנע, ובד בבד הורה לתושבי האזור לפנות את השטח הבנוי לקראת הפלישה הממשמשת ובאה. גל ההתקפות על מטרות אזרחיות התחיל לדעוך.
28 בנובמבר.
קומפלקסו דה אלמאו נכבש על ידי המשטרה עם התנגדות מועטה, אבל רק פושעים מעטים מאלו שהיו אמורים להסתתר במקום נעצרו. החקירה העלתה כי בשלב זה רוב הפושעים הצליחו לברוח דרך בסיסים יציבים בסביבות המתחם או באמצעות רשת של תעלות מים בלתי חוקיות שנבנו בפאבלות.
לאחר המשבר.
מיד עם ההשתלטות הצבאית על וילה קרוזיירו וקומפלקסו דה אלמאו, הופסקו הבערות כלי הרכב והמשבר הגיע לסופו, המשטרה חשפה 40 טונות של מריחואנה, 250 ק"ג של קוקאין, תריסר כלי נשק, מאות כלי רכב גנובים. על פי הסכם בין ממשלת מדינת ריו דה ז'ניירו לממשל הפדרלי - כוחות הצבא המשטרה ימשיכו לשלוט בעיר עד שיוקם כוח משטרה שתפקידו לאכוף את החוק והסדר בשכונות העוני.
על בסיס האירועים צולם סרט אלמאו.
תזכיר חוק דיני ממונות
מוריס רישאר
ז'וזף אנרי מוריס רישאר האב (Joseph Henri Maurice Richard, Senior; 4 באוגוסט 1921 - 27 במאי 2000) היה שחקן הוקי קרח קנדי מקצועני בעמדת חלוץ אגף ימני, ששיחק בכל הקריירה המקצוענית שלו במונטריאול קנדיאנס בליגת ה-NHL. נחשב בעיני רבים לשחקן הטוב ביותר בתולדות הקנדיאנס, ולאחד החלוצים הטובים בכל הזמנים. ידוע בכינוי "רוקט" (Rocket - "רקטה").
רישאר זכה עם הקנדיאנס 8 פעמים בגביע סטנלי, ביניהם חמישה גביעים רצופים בין 1956 ל-1960, ארבעה מתוכם כקפטן הקבוצה. בעונת 1944/45 היה לשחקן הראשון שכבש 50 שערים בעונה של 50 משחקים, והיה השחקן הראשון בתולדות ה-NHL שהגיע ל-500 שערים בקריירה.
רישאר התקבל להיכל התהילה של ההוקי קרח ב-1961, פחות משנה לאחר פרישתו. היכל התהילה ויתר על תקופת ההמתנה המקובלת של 3 שנים לאחר הפרישה לכבודו. גביע על שמו, גביע מוריס "רוקט" רישאר, מוענק על ידי ה-NHL מדי עונה למלך השערים של העונה הרגילה.
שנים ראשונות.
רישאר נולד ב-1921 כבן בכור לשבעה אחים ואחיות. בגיל 4 החל לשחק הוקי קרח בזירת קרח שבנה אבי המשפחה בחצר האחורית של ביתו. רישאר שיחק הוקי קרח בליגות מסודרות החל מגילאי הילדים, עד שהגיע ב-1938 לקבוצה-בת בוגרת של מונטריאול קנדיאנס ששיחקה באותו זמן בעיר קוויבק. כנער צעיר הצטיין גם בבייסבול ובאיגרוף.
במקביל, נשר רישאר מבית הספר כדי לעזור בפרנסת המשפחה כמכונאי, מקצוע אותו למד מאביו. בגיל 18 ניסה להתגייס לצבא קנדה כדי ללחום במלחמת העולם השנייה, אולם נדחה על ידי הצבא בנימוק ששברים מהם סבל כתוצאה מפציעות ספורט שונות בנערותו לא החלימו כראוי. גם ניסיונו להתקבל לצבא כמכונאי נדחה, כיוון שנשר מבית הספר ולא הייתה לו תעודה מקצועית רשמית.
קריירת המשחק.
שנות ה-40: היווצרות של כוכב ועונה היסטורית.
שורה של פציעות עיכבה את התפתחותו של רישאר בשנותיו הראשונות בקבוצה-הבת של הקנדיאנס. למרות זאת הבחין מאמן הקנדיאנס, פול היינס, ביכולת ההבקעה של רישאר, ושם לב למאפיין בולט במשחקו - יכולת ההחלקה שאפשרה לו לעקוף מגן יריב בהחלקה מהירה, להתייצב לפניו מול השער בתזמון מושלם, לקבל את הדיסקית ולהבקיע במהירות לפני שיתוקל. היינס, הגיע למסקנה שהדרך הטובה ביותר לנצל את יכולתו זו של רישאר היא להסיטו לתפקיד חלוץ אגף, משם יקל עליו להחליק במהירות אל מרכז ההתקפה ולהבקיע. הוא הסיט את רישאר לתפקיד חלוץ אגף ימני.
גם לאחר שהשלים את עונת 1941/42 בקבוצה-הבת ונבחן בסגל הקנדיאנס נפצע שוב ושוב, פציעות שכמעט והביאו להעברתו לניו יורק ריינג'רס. מאמן הקנדיאנס, דיק ארווין, התעקש להשאירו בקבוצה, וממילא המנכ"ל האגדי של הרייג'רס, לסטר פטריק, חשש להסתכן בהבאתו של רישאר המועד לפציעות וסירב לעסקה.
עונתו המלאה הראשונה של רישאר ב-NHL הייתה 1943/44. כיוון שרישאר היה שמאלי, העביר אותו המאמן דיק ארווין לאגף השמאלי. רישאר הוכיח במהירות את יכולתו כשסיים את העונה הרגילה עם 32 שערים ו-22 אסיסטים בעונה של 50 משחקים. באחד ממשחקי הפלייאוף כבש את כל חמשת השערים בניצחון של הקנדיאנס 5:1 על טורונטו מייפל ליפס. הקנדיאנס המשיכו וזכו בגביע סטנלי.
מעבר ליכולתו הטובה, יצא לרישאר שם של שחקן מהיר חימה. רוב שחקני הליגה, שידעו כי רישאר עסק באיגרוף כנער, פחדו להיקלע לקטטה איתו, ונרתעו ממבטו המאיים שעשה לו שם ברחבי הליגה.
העונה הבאה - עונתו השנייה בלבד ב-NHL - הייתה העונה שהכניסה את רישאר לדפי ההיסטוריה. רישאר סיים את העונה עם 50 שערים - השחקן הראשון בתולדות ה-NHL שמסיים עונה של 50 משחקים עם 50 שערים. עם שני חבריו לקו ההתקפה הראשון של הקנדיאנס, אלמר לק וטו בלייק, היה רישאר שותף מאותה עונה והלאה לאחד מקווי ההתקפה הטובים בתולדות ה-NHL לדעת רבים - קו שנודע בכינוי "the punch line". שלושת החברים סיימו את העונה בשלושת המקומות הראשונים ב-NHL בנקודות (שערים + אסיסטים), וכיוון ששלושתם היו שמאליים הוסט רישאר בחזרה לאגף הימני. מאז ועד סוף הקריירה שלו שיחק רישאר בתפקיד חלוץ אגף ימני. למרות הצלחת קו ההתקפה, ולאחר שסיימו את העונה הרגילה במקום הראשון בליגה, כשלו הקנדיאנס בפלייאוף ולא הצליחו להגן על תוארם.
בעונת 1945/46 הייתה ה-NHL חזקה יותר, עם שובם של שחקנים שהיו מגויסים במלחמת העולם השנייה. רישאר ירד בתפוקתו ל-27 שערים בלבד, אולם עזר להוביל את הקנדיאנס לזכייה נוספת בגביע סטנלי.
עונה טובה נוספת של רישאר - 45 שערים ו-26 אסיסטים - הובילה את הקנדיאנס לסדרת הגמר גם בעונת 1946/47, מול טורונטו מייפל ליפס. אולם במשחק השני בסדרה איבד רישאר את שלוותו וביצע מספר עבירות על שחקני הליפס בעזרת מקל ההוקי שלו, וגרם לפציעת שניים מהם. הוא נקנס על ידי ה-NHL והושעה מהמשחק השלישי, והקנדיאנס נוצחו בסדרה ואיבדו את התואר.
1950 - 1954: כוכב מוכח בליגה.
שתי העונות של סוף שנות ה-40 היו חלשות יחסית עבור רישאר ועבור הקנדיאנס בכלל, כאשר במהלך הראשונה בהן התפרק קו ההתקפה של רישאר, לק ובלייק עם פציעה של בלייק שבעקבותיה נאלץ לפרוש מפעילות. רישאר חזר לכושרו הטוב בעונת 1949/50, כבש בה 43 שערים ומסר 22 אסיסטים, והמשיך גם בעונה הבאה עם 42 שערים ו-22 אסיסטים - שני בטבלת ההבקעה של הליגה, אחרי גורדי האו. הקנדיאנס נוצחו בסדרת הגמר, שוב על ידי היריבה המושבעת טורונטו מייפל ליפס.