מזונו של החופמי המונגולי הוא חרקים, סרטנים ותולעים. כדי להשיג את המזון, הוא משתמש בטכניקה של ריצה-הפסקה - צועד צעדים קטנים עם עצירות קצרות, לא כמו חופמי החוף. הוא אינו מחפש את המזון באדמה בקצב קבוע ויציב, כמו שאר קבוצות ארוכי הרגליים (wader).
קריאת התעופה שלו היא סלסול חזק.
ג'ון ראלי מוט
ג'ון ראלי מוט (באנגלית: John Raleigh Mott; 25 במאי 1865 - 31 בינואר 1955) היה מטיף ומנהיג במשך שנים רבות מטעם ימק"א, ושימש מנהיג הפדרציה העולמית של הסטודנטים הנוצריים מ-1895 עד 1920.
מוט זכה בפרס נובל לשלום בשנת 1946 על עבודתו בהקמת ארגוני סטודנטים נוצריים פרוטסטנטים בינלאומיים וחיזוק פועלם לקידום השלום. מוט חלק את הפרס עם אמילי באלץ'. הוא גם כתב ספרים בנושאים שונים. הספר המפורסם ביותר שלו היה "האוונגליזציה של העולם בדור הזה", שמו הפך לסיסמה מיסיונרית בתחילת המאה ה-20.
ביוגרפיה.
מוט נולד בליווינגסטון מנור, ניו יורק, סאליבן קאונטי, ניו יורק ב־25 במאי 1865. מוט נישא לליילה עדה וייט (1866–1952) ב-1891, ונולדו להם שני בנים ושתי בנות.
הוא למד היסטוריה באוניברסיטת איווה העליונה והיה סטודנט עטור פרסים. הוא עבר לאוניברסיטת קורנל, שם קיבל את התואר הראשון שלו ב-1888. הוא הושפע מארתור טאפן פירסון, אחד האנשים שעמדו מאחורי תנועת הסטודנטים המתנדבים, שנוסדה בשנת 1886. מוט, שהשתייך לכנסייה המתודיסטית (), היה יו"ר הוועידה המיסיונרית העולמית בשנת 1910, שהיוותה ציון דרך חשוב בתנועה הפרוטסטנטית המודרנית.
למוט ועמיתיו הוצע מעבר חופשי לטיטניק ב-1912 על ידי פקיד של "כוכב סטאר ליין" שהתעניין בעבודתם, אך הם סירבו ונסעו בספינה הצנועה יותר. כששמעו את החדשות אודות הטיטניק מניו יורק, השניים הביטו זה בזה ואמרו כי "לאל הטוב יש עבודה נוספת עבורנו". לאחר שסייר באירופה וקידם את השיח ואת שיתופי הפעולה בין הכנסיות השונות, נסע מוט לאסיה, שם, מאוקטובר 1912 עד מאי 1913, ערך סדרה של 18 כנסים אזוריים ולאומיים, כולל בציילון, הודו, בורמה, מלאיה, סין, קוריאה ויפן. הוא עבד גם עם רוברט הלואל גרדינר השלישי כדי לשמר את היחסים עם הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, ועם הארכיבישוף טיכון לאחר המהפכה הרוסית. מ 1920 עד 1928, שימש מוט כיו"ר ה-World Student Christian Federation (). על עבודתו בקידום השלום, כמה היסטוריונים רואים בו את "המנהיג הנוצרי שהסע הכי הרבה ועורר הכי הרבה אימון".
מורשת וכתבי עת.
עבודותיו של ג'ון ר. מוט שמורות בספריית בית הספר ייל דיוויניטי.
הפחדנים
הפחדנים הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1980 בבימויו של אבי נשר עם מאיר סוויסה וחלי גולדנברג בתפקידים הראשיים.
זה היה סרטו השלישי של נשר לאחר הצלחת סרטיו "הלהקה" (1977) ו"דיזנגוף 99" (1979) והוא זכה להצלחה פחותה.
בסרטיו אלו פעלה לצדו בת זוגו, שרון הראל, שהייתה שותפה לתסריט, לליהוק ולהפקה של שלושת הסרטים, אך לאחר הפקת סרטים אלו נפרדו דרכיהם.
בסרט משחק גיא פינס בתפקיד קטן כילד וכן ציפורה צברי שהוכתרה ב-1928 כאסתר המלכה העברייה
העלילה היא סיפור אהבה רומנטי בין פקיד דואר קטן שמפחד מהחיים ובורח אל עולם של פנטזיות, לשכנתו החדשה – צעירה יפה בשם לימור, שהיא הפילגש הבודדה של גבר נשוי ועשיר.
תקציר העלילה.
בני קונפינו (מאיר סוויסה) עובד כפקיד בסניף דואר. הוא מתוסכל מעבודתו המשעממת אבל כעמיתיו לעבודה זו, שרוליק (אייל גפן), פרץ (אבי לוזיה), דבורה (נטע קרטס), פנחסי (עזרא דגן) הוא מפחד להתפטר ולעזוב מקום עבודה בטוח ולהתעסק בתחביביו - קוסמות ונגינה בצ'לו. הוא חייב לעבוד כדי לשלם שכר דירה לבעל הבית הקשוח פיינרו (אלכס מונטה) ולפעמים הוא מתלוצץ עם רוני (גיא פינס), ילד הגר בבניין. את סניף הדואר בו הוא עובד מנהל בן מאיר (ישראל רובינצ'יק) האימתני.
את מחשבותיו ותסכוליו הוא משחרר בשיחות עם הארנבת שלו, אליזבת. הוא עוסק ומתאמן בקוסמות ושואף להידמות להארי הודיני, חבריו מכנים אותו "בני הודיני".
יום אחד מגיעה דיירת חדשה לדירה לידו, והיא צעירה יפהפייה בשם לימור (חלי גולדנברג) שמשמשת כפילגש למיקי (עמי גניגר), אדם עשיר ונשוי המבטיח לה להתגרש מאשתו ולהינשא לה. בני מתאהב בה מיד אך יודע שאין לו סיכוי. היא מזמינה אותו למסיבה בדירתה ושם נותנת לו חברתה עטרה (שרי צוריאל) לעשן סמים. בני מתעלף ומוצא את עצמו למחרת במיטתה של לימור מבלי לדעת מה עבר עליו בלילה.
לאחר שאשתו של מיקי מאיימת בגירושים, הוא נוטש את לימור. לימור המיואשת מנסה להתאבד ומאושפזת במוסד פסיכיאטרי ורק בני בא לבקר ולעודד אותה והידידות בין שניהם מתפתחת.
לימור מחליטה להפוך לנערת טלפון כדי להרוויח למחייתה למרות התנגדותו של בני שמוכן לקבלה לדירתו. כדי לעזור לה הוא מתחפש לסרסור שלה, מבריח לקוחות לא רצויים ומשכנע את האחרים כי כאן יקבלו רק מסג'. הכל פועל יפה עד שלימור מחליטה לקבל לקוחות ללא בני. לקוח אחד מנסה לאנסה והיא ניצלת ברגע האחרון על ידי בני. הם נמלטים לכפר ומתארחים אצל סבתו של בני (ציפורה צברי) שגם היא חובבת קוסמות. בכפר מתלהטת אהבתם והם מחליטים לעבוד ביחד במופעי קוסמות. בני מפוטר מעבודתו אך לפני כן הוא מוזמן להופעה בפני עובדי הדואר.
הם חוזרים לתל אביב ולימור הולכת להחליף תלבושות בעוד שבני מחכה לה בחוף הים. מיקי מודיע לה שהתגרש מאשתו ושניהם עומדים לטוס לטיול ברומא. היא מגיעה לחוף הים ומודיעה זאת לבני ההמום אך ממש לפני העלייה למטוס היא מתחרטת ורצה לחפש את בני.
בני ההמום מגיע לנשף אך מסרב להופיע ובמקום זה הוא נואם לפני חבריו ואומר להם שהם פחדנים לצאת מהמקום המשעמם הזה ולהגשים את שאיפותיהם.
לימור מחפשת את בני בכל תל אביב עד שמוצאת אותו ישן על ספסל בסמוך לכיכר הבימה. הם מתפייסים ומסכימים לעבוד כשותפים.
תחנת המחקר האלי
חבר העמים הפולני
יום האחדות
יום האחדות הוא יוזמה של משפחותיהם של שלושת הנערים שנחטפו ב-2014 ושל ראש עיריית ירושלים לשעבר, ח"כ ניר ברקת. יוזמה זו מצוינת החל משנת 2015 כחלק מתגובת הציבור הישראלי לחטיפתם של שלושת הנערים בקיץ 2014. במסגרת אירועי יום זה נערך מדי שנה טקס בבית הנשיא ובו מחולק פרס ירושלים לאחדות ישראל, אשר נועד להעלות על נס ארגונים ויחידים, בישראל ובעולם.
יום האחדות הוא למעשה פרויקט הנצחה שבאמצעותו מבקשות משפחות יפרח, שער ופרנקל להנציח את זיכרון הנערים ובמקביל להזכיר לחברה הישראלית את תחושת האחדות ששררה בה לאחר אירוע החטיפה, תוך שאיפה לשמר אחדות זו גם בשגרה, בתקווה שהיא תהפוך למושג בלתי נפרד ממרקם החיים של החברה הישראלית.
היקף אירועי יום האחדות.
יום האחדות בישראל מתקיים בשיתוף משרד החינוך, המשרד לשוויון חברתי, הכנסת, צה"ל, משטרת ישראל, מרכז השלטון המקומי בישראל, החברה למתנ"סים וכן ארגונים ותנועות נוער נוספים. במסגרת יום זה משתתפים למעלה ממיליון ישראלים בכ-400 פעילויות ברחבי ישראל. בנוסף, מצוין יום זה גם ביהדות התפוצות ומשתתפים בו למעלה מ-800,000 איש בפעילות, בעשרות מדינות ומאות ערים מסביב לעולם. אירועים אלו נערכים בקהילות היהודיות בבתי ספר, בתי כנסת, תנועות נוער וקהילות, וכוללות לימוד, שיח, הרצאות ומופעי מוזיקה, בהם השתתפו חברי קהילות יהודיות מזרמים שונים.
משואת האחדות.
לאור פעילותן הנמרצת למען אחדות נבחרו אימהות שלושת הנערים להשיא משואה ביום העצמאות ה-71 למדינת ישראל. בנימוקי הוועדה נכתב:
מנקה
מנקה הוא עובד אשר בתים או מבני תעשייה ומסחר. עובדי ניקיון עשויים להתמחות בניקוי חפצים או מקומות מסוימים, כגון, מנקה ארובות ומנקה חלונות . לעיתים רבות עובדי הניקיון עובדים בשעות הערב או הלילה, לאחר שכל יתר האנשים שבדרך כלל עובדים באותו החלל אינם בסביבה. עובדי ניקיון רבים עוסקים בניקוי משרדים בלילה או בתים בעת שבעליהם נמצאים בעבודה.
סוגי חברות ניקוי שונות.
תעשיית הניקוי גדולה למדי בעיקר משום שהתמחויות בסוגים שונים של ניקוי נחוצות בפעמים רבות. סוגי ההתמחויות השונים כוללים ניקוי שטיחים, ניקוי חלונות, ניקוי כלי רכב, ניקוי שירותים, ועוד.
ניקיון דירות/בתים.
חלק גדול מהאנשים שעוסקים בניקוי עוסקים בפועל בניקיון של דירות/בתים. רוב עובדי הניקיון שעוסקים בניקוי דירות/בתים ידועים במיוחד בשל היכולת שלהם לשים לב לפרטים, אך לרוב, משום שישנם אנשים רבים במיוחד שעוסקים בכך, אין ערובה למצוא עובדי ניקיון אמינים שעובדים ביעילות. העלות של סוג זה של שירות תלוי בביקוש לשירות ובמספר ספקי השירות שקיימים. במדינות כמו הודו, סין, והפיליפינים, שם שיעורי המועסקים נמוך למדי, אנשים רבים יכולים להרשות לעצמם לשכור מנקה/משרת במשרה מלאה.
ציוד שכיח לניקיון.
להלן מספר פריטים המשמשים עובדי ניקיון:
ואוור
ואוור (בפולנית: Wawer) הוא רובע בבירת פולין ורשה, בחלק הדרום-מזרחי של העיר. נהר ויסלה עובר לאורך גבולו המערבי. ואוור הפך לרובע בוורשה ב-27 באוקטובר 2002. הוא שולב בערי ורשה בשנת 1951. בעבר הוא היה חלק מרובע פראגה פולודניה, ועירייה עצמאית.
ואוור גובל ברבעים פראגה פולודניה (Praga Południe) ורמברטוב מצפון, ברובע וסולה (Wesoła) ממזרח, וברבעים וילאנוב (Wilanów) ומוקוטוב (Mokotów) ממערב, מעבר לנהר ויסלה.
הרובע מתאפיין בבנייה בסגנון שווידרמאייר ().
היסטוריה.
מלחמת העולם השנייה.
לפני מלחמת העולם השנייה היו בוואוור כ-3,000 תושבים, כ-1,300 מהם יהודים.