תפוצת התאו כנראה השתרעה בין הביצות והגדות של נהרות הריין, האלבה והמור (Murr) שבגרמניה והולנד. כמה מאובנים אפשריים נמצאו באוסטריה ובברית המועצות. למרות גודלו הוא כנראה סלד מהקור של עידן הקרח ואולי נדד לאזורים דרומיים יחסית במרכז אירופה החמימה יותר. לצידו נמצאו מינים גדולים אחרים כמו: פיל ישר-חט, היפופוטם אנתיקוס, הקרנף סטפנורינוס, סוסי בר, שור הבר ויחמורים וגם אוגרים ונמנמנים. בין הטורפים שלו ניתן למנות את אריה המערות, הדוב החום והזאב. לא ברור אם חי לצד האדם.
תאו המים האירופי
סוס בר
אל דוראדו
אל דוראדו (פירוש המילה בספרדית "המוזהב") הוא המונח בו השתמשה האימפריה הספרדית לתיאור עיר זהב אגדית, אשר הייתה אמורה להתקיים באמריקה הדרומית. במהלך המאה ה-16 התפשטה שמועה בקרב הקונקיסטאדורים הספרדים, שצ'יף השבט של העם הילידי מואיסקה (Muisca) נהג להתרחץ באגם, כאשר הוא מכוסה לחלוטין באבקת זהב. השמועה הובילה לכך שהושקו משלחות רבות לאיתור העיר אל דוראדו, לא רק על ידי הספרדים, אלא גם על ידי ההולנדים, הצרפתים והאנגלים. במהלך המאה ה-18 נערכו חיפושים נרחבים אחר אל דוראדו באזורים בהם נמצאים כיום קולומביה, ונצואלה, ברזיל, סורינאם, וגיאנה. למרות השמועות הרבות על מיקומים אפשריים אל דוראדו לא נמצאה.
הטקס השבטי.
לפי הסיפור המקורי הצ'יף של המואיסקה כיסה עצמו באבקת זהב במהלך טקס דתי שנערך באגם גוואטביטה, אשר ממוקם בקרבת המקום בו נמצאת כיום העיר הקולומביאנית בוגוטה.
העיר האגדית.
המונח אל דוראדו יוחס בהמשך לעיר האגדית מאנואה בה היו אמור להימצא זהב ואבנים יקרות בשפע. העיר אל דוראדו היוותה מקור השראה לאירופאים רבים שהגיעו לאזור במשך קרוב למאתיים שנה.
האגדה הייתה בעלת וריאציות רבות וגרמה לכך שספרדים רבים הובילו משלחות חיפוש אחר האוצר, אך אף משלחת לא הצליחה למצוא את אל דוראדו.
מטפורה.
כיום נעשה שימוש במונח "אל דוראדו" כמטפורה למקום בו ניתן להתעשר במהירות.
אזכורים בתרבות.
משחקי מחשב.
במשחק Uncharted Drake's fortune יוצאים במסע חיפושים אחר האל דוראדו.
בנימין בן אברהם
רבי בנימין בן רבי אברהם בן רבי יחיאל הרופא ממשפחת הענוים (חי ופעל במאה ה-13, סביב השנים ד'תתקנ"ה-ה'נ), היה פוסק, פרשן, משורר ופייטן יהודי רומי, ואחיו הגדול של רבי צדקיה בן אברהם.
השכלתו הרחבה כללה שליטה יסודית בספרות ההלכה, ידע במתמטיקה ובאסטרונומיה, ושליטה באיטלקית, לטינית, יוונית, ערבית, עברית וארמית.
חייו.
משפחת הענוים ישבה בעיר רומא מדורי דורות - מסורת המשפחה סיפרה שאבותיה הובאו לשם בימי טיטוס - ועל בניה הקדומים נמנה רבי נתן מרומי, בעל הערוך. דודו של רבי בנימין, בנימין ב"ר יחיאל, היה מחכמי הדור, ובני משפחתו היו מרבניה הבולטים של רומא: אחיו הם רבי משה בן אברהם (פייטן, ממנו ידועות לנו שתי סליחות שחיבר על שריפת התלמוד בפריז), ר' יחיאל בר אברהם, וצעיר האחים רבי צדקיה בן אברהם בעל שבלי הלקט. רבי בנימין היה המפורסם שבאחים. ר' יהודה הרופא (ריבב"ן) היה בן דודו, ונכד דודו היה ר' יחיאל בן יקותיאל, בעל 'תניא רבתי' ו'מעלות המידות'.
רבותיו היו רבי אביגדור כהן צדק מווינה, מבעלי התוספות וגדול פוסקי דורו באוסטריה, וכן רבי מאיר ב"ר משה מסיציליה, חכם חשוב באיטליה שהיה מתלמידי חכמי שפיירא (רבי שמחה ורבי יהודה החסיד) ורבם של כל חכמי בני משפחת הענוים.
פעילותו הציבורית החלה בשנת ד'תתקצ"ט (1239), כאשר המומר ניקולס דונין קרא לאפיפיור גרגורי התשיעי להורות על החרמת התלמוד ורדיפת לומדיו. מעשיו של דונין גרמו ליהודי רומא אימה גדולה, וכפי הנראה בעקבות כך אף גזרו תענית ציבור. באותו זמן - ואולי אפילו באותו יום צום - חיבר רבי בנימין את הפיוט "מי אברח לעזרה", הבנוי באקרוסטיכון של שנים-עשר בתים.
בסופו של דבר אכן בוצע זממו של דונין בהצלחה רבה, כאשר ביוני 1239 נשרפו בפריז וברומא עשרות אלפי כתבי יד תלמודיים, וכן נהרס בעקבות כך בית הקברות היהודי ברומא. מאורעות אלה עוררו את המשורר רבי בנימין לחבר את הפיוט "לבי נרתע", שבו הוא מקונן עמוקות על גורל עם ישראל ומבקש בתחנונים מאלוהים לנקום את חילול המתים.
רבי בנימין התכתב לא מעט עם רבו רבי אביגדור כהן, והפנה אליו שאלות הלכתיות רבות. כמו כן, בספרו של אחיו רבי צדקיה - 'שבלי הלקט' - מופיעות הלכות רבות משמו של רבי בנימין.
לצד גדלותו בהלכה, היה רבי בנימין אף פייטן פורה ושיריו ופיוטיו מהווים מנעד יצירה נרחב, הנע בין סאטירות שנונות לקינות יגון מרות. מפיוטיו נשתמרו כ-40 פיוטים, ביניהם פיוטי תפילה שונים שבחלקם הופיעו לאחר מכן במחזור מנהג בני רומי ובחלקם גנוזים עדיין בכתבי יד. מפיוטיו הנפוצים ביותר היא הסליחה למנחת יום הכיפורים "בת עמי לא תחשה", שנפוצה בקהילות ישראל לאחר כניסתה לסדר הסליחות ביום כיפור קטן.
מחידושיו.
פירושים והלכות שונות בשם רבי בנימין מובאים בחלק מספרי הראשונים כגון בספר אחיו רבי צדקיה בספרו 'שבלי הלקט', וכן על ידי בן משפחתו רבי יחיאל בן רבי יקותיאל בן רבי בנימין בספרו המיוחס לו, 'תניא רבתי', שם הוא מובא בכינוי "החבר ר' בנימין בר' אברהם הרופא", כאשר לעיתים הוא מוזכר בברכת החיים ולעיתים בברכת המתים, "זצ"ל". עוד מובאים דבריו ההלכתיים בספר התדיר של רבי משה בן יקותיאל די רוסי.
מקצת מההלכות המובאות בשמו:
חיבוריו.
רבי בנימין כתב ספרים בנושאים מגוונים: הלכה, מוסר, פרשנות, מניין המצוות, פירושי תפילות, אסטרונומיה, ועוד. מחיבוריו:
בן גבר
בֶּן גֶּבֶר היה הממונה על נעילת השערים בבית המקדש השני, מחמישה עשר הממונים הקבועים שהיו בבית המקדש.
תפקידו.
בבית המקדש השני היו שערים רבים: שערי העזרה, שכללו את השער העליון, שער הדלק, שער הבכורות, שער המים - בדרום, שער יכניה או שער הניצוץ, שער הקרבן, שער הנשים, שער השיר או שער המוקד - בצפון, שני שערי המערב, ובמזרח - שער ניקנור והפשפשים הסמוכים לו, ושער עזרת נשים הניצב במזרח עזרת הנשים ומחבר בינה לבין החיל, כשהוא משמש שער ככניסה הראשית לעזרת הנשים. מלבדם היו גם שערי האולם וההיכל הפנימיים, וייתכן שבתפקידו של בן גבר נכללו גם חמשת שערי הר הבית, החיצוניים מכל השערים - שני שערי חולדה מדרום, שער קיפונוס ממערב, שער טדי מצפון ושער המזרחי שבמזרח.
על כל השערים הללו היה להינעל בלילה ולהיפתח שנית בבוקר. שומרי השערים שהיו אחראיים לפתיחתם ונעילתם של שערי המקדש לא היו הכהנים אלא הלוויים, העושים זאת כשירות כהנים, ובן גבר היה הממונה העליון עליהם; וכדברי הרמב"ם - כך גם בפירוש המשנה כתב הרמב"ם כי בן גבר היה
התפארת ישראל הוסיף ושיער כי בן גבר היה האחראי גם על תיקון השערים, כשהיה צורך לתקנם.
תיאורו כממונה.
המשנה מתארת את חמישה עשר בעלי התפקידים החשובים בבית המקדש, ובהם בן גבר:
דניאל ברט וייס
עובדים עניים
עובדים עניים הם אנשים העובדים למחייתם, אך הכנסתם נמוכה מקו העוני בגלל שכר נמוך. עובדים עניים מתקשים למצוא מקום עבודה ולהתמיד בו, לא מצליחים לחסוך כסף וסובלים מדימוי עצמי נמוך.
מחקרים שנעשו על שיעור העוני בארצות הברית מצאו כי במשך השנים גדל שיעור העובדים המצויים במצוקה כלכלית, בגלל שינויים בשוק העבודה. המעבר מכלכלה מבוססת-ייצור לכלכלה מבוססת-שירותים גרם לקיטוב בשוק העבודה: נוצרו מקומות עבודה נוספים לבעלי המשכורות הגבוהות ולבעלי ההכנסות הנמוכות, אבל מספר המשרות באמצע ירד משמעותית.
מספר שיטות נוסו כדי למגר את תופעת העובדים העניים. על פי המחקרים, הדרך היעילה ביותר לצמצום העוני היא מדיניות רווחה חברתית. הגישה המקובלת היום היא צעדים אקטיביים להגדלת התמורה לעבודה, למשל דרך הכשרות מקצועיות ומענק עבודה.
התפתחות המושג.
המודעות למעמד העובדים העניים בארצות הברית החלה בעקבות תהליכי מודרניזציה שחלו בסוף המאה ה-19. הוגים רבים מאותה תקופה, בהם ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז וג'יין אדמס, ראו את החברה האמריקאית כחברה לא-שוויונית שיוצרת פערים כלכליים ועוני. דו בויז ערך מחקר על השכונות בפילדלפיה בהם התגוררו שחורים מתוך כוונה לסייע להם לצאת מהמצוקה הכלכלית.
לאחר השפל הגדול, הניו-דיל ומלחמת העולם השנייה חוותה ארצות הברית עידן של שגשוג, שבמהלכו נרשמו שיפורים בשכר ובתנאי העבודה. אולם בשנות החמישים נוצר שוב מעמד של עובדים עניים, דבר הבולט במיוחד בספריו של ג'ון קנת גלבריית: קפיטליזם אמריקני (1952), חברת השפע (1958), והמדינה התעשייתית החדשה (1967).
מאידך גיסא, חוקרים וקובעי מדיניות ליברלים טוענים לעיתים קרובות כי קיים דמיון רב בין עניים עובדים לעניים שאינם עובדים. מחקרים מצאו כי הענקת סיוע ממערכת הרווחה לאימהות חד-הוריות אינה פוגעת ברצונן למצוא עבודה ולצאת ממעגל הרווחה. לטענתם, ההבדל העיקרי בין עניים עובדים לבין עניים שאינם עובדים הוא הקושי להתגבר על מחסומים בסיסיים המאפשרים כניסה לשוק העבודה, בהם מסגרת חינוכית לילדים קטנים, מציאת דיור בקרבת מקומות עבודה פוטנציאליים, והסדרי נסיעה למקומות עבודה, ולכן הממשלה צריכה להגדיל את הסיוע למשפחות אלה בתחומי הדיור, החינוך והתחבורה הציבורית.
דיונים בנושא זה נוטים להיות טעונים פוליטית: לכל גישה כלכלית יש תומכים הטוענים כי יישומה ישפר את מצבם של עובדים עניים.
הגדרת המושג.
בארצות הברית, הגדרת "עובדים עניים" של מחלקת העבודה היא: "אנשים שעבדו או חיפשו עבודה במשך 27 שבועות או יותר בשנה, אבל ההכנסות שלהם נמוכות מקו העוני."