מונוגמיה אובחנה רק אצל 3% מכלל היונקים, על כן הנושא נמצא בדיון מתמיד בקשר לגיבונים. מחקר שמתנהל אצל מינים רבים, בוחן את הסברה שמונוגמיה אינה תוצר של הזדקקות הנקבה להגנתו של הזכר, אלא בעצם תוצר של גורמים סביבתיים רבים כגון כמות המזון בנחלה וגודלה. סברה נוספת שנבחנת נוגעת בעצם לקולות הגיבונים שנשמעים מרחוק. הנקבות עלולות להתפתות לקולות אשר מגיעים מנחלות קרבות, ועל כן במאמץ להגן על הטריטוריה שלו נוצר אצל הזכר אורח חיים מונוגמי שנכפה על הנקבה.
זוג מגן על הטריטוריה שלו בעזרת תנועותיהם הנמרצות ובעיקר בעזרת קולם. הגיבונים נשמעו והוקלטו בטבע כשהם מבצעים שירים: "שירי סולו" ו"דואטים" המזכירים את הגיוון והווקליות של העופות ולאו דווקא של יתר הפרימטים. מאפיין בולט זה לעיתים בעוכריהם של הגיבונים, מאחר שכך ניתן לאתרם וללוכדם. השירים נועדו, לדעת החוקרים, למספר מטרות עוקבות בחיי הגיבון המבסס את נחלתו: לשמור על הטריטוריה וגבולותיה, לחפש אחר בני המין השני ולשמר את קשרי הזוגיות בתא המשפחתי.
הציידים השבטיים במדינות אסיה, יצרו אגדות ציד בבואם ללכוד את הגיבונים. שלוש תכונות חברו יחדיו כדי לשלהב את הציידים בבואם ללכוד חיה "מסתורית" זו - קולותיה החדים והווירטואוזיים, זריזותה ותנועתה הקלילה וכן עמידתה הזקופה ששיוותה לה מראה מאיים באנושיותו.
צבעי הפרווה מגוונים ומשתנים ממין למין - חלקם קרמיים-חומים, חלקם אפורים-שחורים. צבע הפרווה של הפעוטים שונה לעיתים משל הבוגרים, כמו כן צבע פרוות הזכר שונה לעיתים מצבע פרוות הנקבה.
עיקר תזונתם היא פירות טרופיים. התניידותם המהירה מאפשרת להם ללקט מזון המפוזר בין העצים השונים ביער הטרופי.
מינים.
בסוג זה מצויים המינים הבאים:
בעבר היו שייכים כל הגיבונים לסוג יחיד – גיבון, אולם לאחר מחקר גנטי שנעשה ב-2001 שמצא הבדלים רבים ביניהם, במיוחד העובדה שלסוגים שונים מספר כרומוזומים שונה, פוצלו המינים.
ישנה סברה רווחת בקרב החוקרים, שזהו הסוג הראשי בקרב הגיבונים, וממנו התפתחו אבולוציונית כל השאר. המאובנים שנמצאו מתקופת המיוקן נחשבים לסוג זה.
גפן היין
גפן היין או בקיצור גפן (שם מדעי: Vitis vinifera) היא מין של צמח מטפס ממשפחת הגפניים. פרי הגפן הוא העינב, המשמש כפרי מאכל, כפרי מיובש לצימוקים ולהכנת יין.
תיאור הגפן.
הגפן מלבלבת ופורחת בתחילת האביב, עליה רחבים ומפורצים דמויי כף יד. ענפיה הצעירים נקראים שריגים, ורק לקראת סוף העונה הם מתעצים והופכים לזמורות, השריגים צומחים במהירות רבה (לעיתים עד לאורך של 4.5 מטרים בעונה - כ-3 ס"מ ליום), צבעם ירוק בהיר והם מתעצים בסוף הקיץ. הזמורות מחולקות לקטעים שביניהם ניצנים (המכונים בעגה החקלאית "עיניים/פקעים") מהם יצאו שריגים, ובני שריגים. הגפן מפתחת גם קנוקנת - ענף מנוון (הומלוגי לשיזרת האשכול - הציר המשמש לנשיאת הענבים) הקנוקנת משמשת את הגפן לטיפוס ולאחיזה. ניתן לראות גפני בר מטפסות על גבי עצים אחרים לגבהים של עשרות מטרים. פרחיה זעירים, ערוכים באשכולות. הם מואבקים על ידי הרוח.
הגפן מתחילה להניב פרי בשנה השלישית או הרביעית לנטיעתה. קטיף ענבים נקרא בציר והוא נמשך כמעט כל הקיץ, בהתאם למין, לזן ולאזור. חלקת הגפנים נקראת כרם בדומה לזיתים.
ריבוי הגפן נעשה על ידי ייחורים, וכיום מקובל להרכיב אותה על כנות, בחירת כנה מתאימה מאפשרת עמידות בפני תנאי קרקע וגידול שונים (מליחות, תכולת גיר) וקובעת במידה מסוימת את תכונות הגפן, גובה יבולים ועוצמת צימוח. קיימות כשלושים כנות שונות, והן מותאמות לפי זן הרוכב, האקלים והקרקע ולפי תכונותיהן.
מולדת הגפן התרבותית במערב אסיה עד הודו, ומשם עברה למזרח התיכון ולאירופה. מינים מבויתים של גפן קיימים עוד משחר ימי האנושות.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 חוסלה כמעט כליל תעשיית הגפן ב"מושבות השומרון" דאז (אזור גבעת עדה של היום) ובמושבות הגליל העליון עקב מחלות שונות הנגרמות כתוצאת לוואי לפעילות כנימת הפילוקסרה בעיקר בשרשי העץ. בכרמי יהודה (אזור גוש דן של היום) לא נראתה פגיעה עקב האופי השונה של הקרקע שהיא קלה ומפריעה להתפשטות הכנימה. בהוראת האגרונומים של הברון נעקרו הכרמים הנגועים והוחלפו בזנים אירופאים מורכבים על כנות אמריקאיות שעמידות לתופעות הלוואי של הכנימה בזכות הפרשה מהירה של שעם שמכסה את מקום הפצע. כיום מזיק זה אינו נפוץ אולם לא מקובל לגדל גידול מסחרי על בסיס גפנים הגדלות על שורשיהם (כנות "מתוקות").
כיום רוב מוחלט זני הגפן הגדלים בארץ הם זנים מיובאים מארצות אחרות ובעיקר מצרפת. בשנים האחרונות החלו לחקור זני גפן עתיקים שהיו נפוצים בארץ, לצורך כך נאספו כ-150 זני גפן נדירים שנמצאו בארץ. לאחר סריקה גנטית, התברר כי 70% מהזנים הם זנים אותנטיים שגדלו בארץ מאז ומתמיד. המחקר טרם נסתיים, ומזנים אלו נלקחו עלים והופק DNA לצורך אנליזת מיקרו-סטליטים לזיהוי זהות-קרבה לזנים אחרים. כשתהליך זה עדיין בעיצומו.
ענבים.
העינב הוא פרי הגפן. זהו ענבה, פרי לא קלימקטרי בעל זג (קליפה) דק ועשיר בצבענים וציפה מימית, שבתוכה 4-0 חרצנים. צבע הענב משתנה בתלות זן הגפן, והוא יכול להיות סגול, אדום, ורוד או ירוק. צורת הענבים היא אליפטית. הענבים יכולים להצרך כפי שהם, או בצורת יין, צימוקים, ריבה, ג'לי, חומץ, תמצית זרעי ענבים, שמן זרעי ענבים או דבשה.
זני הגפן.
זנים עיקריים של גפן היין.
זני ענבי יין אדומים:
זני ענבי יין לבנים:
זני ענבי מאכל נפוצים הם: סופריור, תומפסון סידלס (סולטאנינה), פרלט, ארלי סוויט, זיני, רד-גלוב, אדומיניק, אוטם בלק.
במסורת היהודית.
הגפן נזכרת במקרא מעל שלוש מאות פעם בשמות: גפן, ענב (ים), צמקים, כרם, תירוש ויין. היא מאפיינת בעיקר את נחלת שבט יהודה (בראשית מט יא; במדבר יג כג) וגדלה גם במצרים (תהילים קה לג). היא משמשת סמל (תהילים פ טו), ומשל (שופטים ט יג; הושע יד ח ועוד). יש לצמח מסורת זיהוי רציפה. הוא היה מגידולי היסוד של ארץ ישראל בעת העתיקה, כולל תקופת ימי הביניים. ביותו היה כנראה במזרח הקרוב, ושרידיו נמצאו באתרים רבים בארץ החל מתקופת הברונזה התיכונה, ומעידים על גידולו האינטנסיבי. קיימים גם שרידים רבים של גתות יין קדומות ברחבי הארץ, החל מתקופת הברונזה ואילך.
הגפן היא אחת משבעת המינים בהם השתבחה ארץ ישראל ,(דברים ח ח). היא מופיעה פעמים רבות בתורה, נביאים וכתובים. בגפן קיימת גם מתנת עניים, עוללות, הייחודית לצמח זה.
מילים רבות קיימות המיוחדות לגפן ולטיפול בה בשפה העברית. זמורות הוא שמם של הענפים המרכזיים של הגפן וישנם שמות שונים לגפן בהתאם לאופן גידולה - רוגלית היא גפן השרועה בגובה הקרקע על אבן נמוכה או מוט עץ בגובה הרגל. דלית היא גפן התלויה על עמוד ועריס תיקרא גפן בסוכת גפנים.
כמו כן, פרי הגפן הוא היחיד אשר לו ברכה מיוחדת באכילתו.
שיטות ריבוי או החלפה של גפנים ותיקות בתקופת המשנה לא נזכרות בתקופת המקרא. בספרות החקלאית הרומית דווקא כן מופיעות. השיטה נקראת "הברכה" ובשם זה היא מופיעה בספרות חז"ל. הגפן הוותיקה נקראת "אם" והצעירה נקראת "ילדה". במסכת מופיעות שתי משניות העוסקות בהיבט ההלכתי מנקודת ראות של החקלאי בעל הכרם.
שימושים רפואיים.
מוצרים שונים של הגפן שימשו לרפואה לאורך ההיסטוריה. מיץ ענבים שימש בסיס לתרופות רבות בבבל העתיקה. מוצרים אחרים כגון חומץ, יין וצימוקים שימשו גם הם לרפואה. הרופאים הקלאסיים השתמשו בגפן לשיפור התיאבון, להרגעת כאבי בטן, לטיפול בדיזנטריה ולהורדת חום. גם בימי הביניים שימשו מוצרי הגפן מרכיבים חשובים בתרופות לתחלואים דומים.
ברפואה העממית בימינו משמש חומץ הענבים לחיזוק כללי של הגוף ולהקלת גירודים. חליטה של עלי גפן עשויה להוריד רמות סוכר בדם אצל אנשים סוכרתיים.
קישורים חיצוניים.
, הוצאת מכון "ארץ חפץ" - מכללת אורות ישראל
גיבון לבן-גבות מערבי
גיבון לבן-גבות מערבי (שם מדעי: "Hoolock hoolock") הוא מין של פרימט ממשפחת הגיבונים. בעבר סווג כמין יחיד בסוג גיבון הולוק, אך בהמשך סווגו לצידו שני מינים נוספים: גיבון לבן-גבות מזרחי ("Hoolock leuconedys") וגיבון סקייווקר ("Hoolock tianxing").
תיאור המין.
לזכרים פרווה שחורה עם גבות בהירות, לנקבות פרווה בגוון נחושת וחום-כהה באזור הפנים, החזה והחלציים. טבעת של שיער לבן תוחמת את העיניים, הפה והאף של הנקבה. התינוקות נולדים עם פרווה אפורה-לבנה עם גוון צהבהב, היא נעשית שחורה בגיל ההתבגרות, אצל הנקבות היא מתבהרת בתחילת גיל הפוריות.
המין מאופיין בציצית שיער בהירה בסנטר, אף רחב משאר הגיבונים, אורך שיער משתנה בפנים המדמה פרצוף משולש. קולו של גיבון זה הוא כמעין גיהוק המעורב בנהימה.
משה אונא
משה אוּנָא (22 בנובמבר 1902 - 21 בפברואר 1989) היה חבר הכנסת מטעם המפד"ל על גלגוליה השונים.
ביוגרפיה.
ראשית דרכו.
אונא (Unna) נולד במנהיים שבגרמניה בשנת 1902, לאביו, הרב ד"ר יצחק אונא. אמו, גיטל (גרטרוד), הייתה בתו של הרב גדליה גויטין, רב בקרלסרוהה, נצר למשפחת מחבר "כסף נבחר". אחיו הם ברורית אונא ואביגדור אונא. אחיינו הוא פרופסור יששכר אונא.
התחנך בגימנסיה, ולאחר מכן למד בבית הספר הגבוה לחקלאות בברלין ובבית המדרש לרבנים בברלין.
היה חבר בתנועת הנוער היהודי "בלאוּ-וייס (Blau Weiss; 'כחול-לבן'). בשנת 1919 שהה בהכשרה בהרמנסברג ובמיסינגורק.
פעילות חלוצית בארץ ישראל.