בבחירות של 1949 ניצחו הליברלים וקייסי שב לבית הנבחרים. מנזייס מינה אותו להיות שר האספקה והפיתוח ושר העבודות הציבוריות והשיכון. במרץ 1950 הוא מונה להיות שר הפיתוח הלאומי. ב-1951, כאשר נשלח שר החוץ, פרסי ספנדר (יריב נוסף של מנזייס), להיות השגריר בוושינגטון, מונה קייסי להחליפו. קייסי כיהן כשר החוץ בתקופת השיא של המלחמה הקרה, של משבר סואץ, של מלחמת וייטנאם ושל אירועים בינלאומיים נוספים. הוא יצר מערכת יחסים קרובה עם אנתוני אידן, עם ג'ון פוסטר דאלס ועם מנהיגים נוספים. החל ממרץ 1950 כיהן קייסי גם כשר האחראי על ארגון המחקר התעשייתי והמדעי (CSIRO) והיה לו חלק בהצלחת הארגון.
בינואר 1960 הוענק לקייסי תואר לורד לימי חיו והוא נכנס לבית הלורדים של בריטניה בהמלצת ראש ממשלת בריטניה, הרולד מקמילן. חודש לאחר מכן הוא התפטר מתפקידו כשר וכחבר הפרלמנט האוסטרלי. עבור רוב האוסטרלים הייתה בריטניה עדיין ארץ האם, אך באותה תקופה מינוי של אוסטרלי כחבר בפרלמנט של ארץ אחרת נחשב כמעשה חריג. מדי שנה נסע קייסי ללונדון כדי להשתתף בדיוני בית הלורדים.
המושל הכללי של אוסטרליה.
ב-1965 מינתה המלכה אליזבת השנייה את קייסי, בהמלצתו של מנזייס, לתפקיד המושל הכללי של אוסטרליה במקומו של הלורד דה-ל'ייל שסיים אז את תפקידו. הייתה זו הפעם הראשונה בה ראש ממשלה שמרן באוסטרליה המליץ על אוסטרלי לתפקיד זה, אך מינוי זה גם ציין את סוף העידן בו מונו בריטים לתפקיד. בתחילה דחה קייס את ההצעה, אך כאשר הוא הסכים, הוא ביקש שכהונתו תארך שנתיים בלבד במקום חמש השנים המקובלות, עם אפשרות להארכת הכהונה על פי רצונו. בסופו של דבר הוא כיהן כמושל הכללי במשך כמעט ארבע שנים.
אחד הטיעונים נגד מינויו של אוסטרלי לתפקיד המושל, במיוחד פוליטיקאי לשעבר, היה תמיד הטיעון שהם עלולים להיות מקורבים מדי לאישים האוסטרלים ולסוגיות הפוליטיות באופן שישבש את ביצוע תפקידיהם החוקתיים. טיעון זה היה משמעותי בדצמבר 1967, כאשר הוכרז על מותו של ראש הממשלה הרולד הולט.
קייסי היה יכול למנות את ויליאם מקמהון, סגן מנהיג המפלגה הליברלית, כראש ממשלה בפועל או כממלא מקום. תחת זאת הוא בחר למנות את ג'ון מקיואן, מנהיג מפלגת הכפר, שותפתה לקואליציה של המפלגה הליברלית. במעשהו זה הוא חזר על התקדים שנוצר ב-1939 כאשר מונה ארל פייג' להחליף את ג'וזף ליונס שהלך לעולמו בעודו מכהן כראש הממשלה. אך מאוחר יותר נטען שקייסי מינה את מקיואן כדי למנוע ממקמהון לזכות ביתרון בבחירות הפנימיות במפלגה הליברלית, מאחר שהוא היה שותף לדעותיהם של כמה מאנשי המפלגה שמקמהון יהיה יורש בלתי ראוי להולט. על פי הביוגרף של קייסי, ו.ג' הדסון, הודיע מקיואן לקייסי בצורה מפורשת שמפלגתו לא תהיה מוכנה לשבת בממשלה בראשותו של מקמהון וקייסי היה מעוניין לשמור על שלמותה של הקואליציה. מאידך לא היה ברור אם הייתה מפלגה שהייתה מסוגלת להשיג רוב בפרלמנט במקרה שהקואליציה הייתה מתפרקת.
שנותיו האחרונות.
קייסי סיים את תפקידו כמושל הכללי ב-1969. באותה השנה, זכה בפרס איש השנה של אוסטרליה. הוא ואשתו פרשו לחווה שבבעלותם שבפרברי מלבורן. ב-1974 הוא נפגע בתאונת דרכים שממנה לא החלים מעולם באופן מלא. ריצ'רד קייסי מת ב-17 ביוני 1976.
יהודית מונטיפיורי
יהודית מונטיפיורי (Judith Montefiore; 20 בפברואר 1784 – 24 בספטמבר 1862, א' בתשרי ה'תרכ"ג) הייתה אשתו של סר משה מונטיפיורי ושותפה לפעילותו הפילנתרופית הענפה.
קורות חיים.
מונטיפיורי נולדה באנגליה, בת רביעית במשפחת ברנט-כהן, משפחה אשכנזית דתייה. אביה היה , סוחר אמיד שהיגר מהולנד ללונדון, והיה מהעשירים שביהודי אנגליה. אחותה נישאה לאיל ההון נתן מאיר רוטשילד.
בנעוריה השתלמה בלימודי ספרות, מוזיקה ואומנות.
יהודית נישאה למשה מונטיפיורי בשנת 1812, בגיל 28. משה מונטיפיורי הגיע ממשפחה ספרדית שמוצאה מאיטליה. הוא נישא לה למרות היותה אשכנזייה, מעשה תקדימי שהיווה שבירת חסם ארוך שנים ועורר הרמת גבות מצד קרוביו וחבריו, שראו את יהודי גרמניה כנחותים. אף כי נתקלו בקשיים – בין היתר, בבית הכנסת בוויס-מרקס אסרו עדיין על חברות אשכנזים – מונטיפיורי ביטל אותם ואף התעקש להעניק נדוניות לזוגות מעורבים דומים. היא עמדה מאחוריו ועזרה לו מבחינה כספית בכל מסעותיו ותרומותיו למען הקהילות היהודיות בעיקר בארץ ישראל. מונטיפיורי נהגה ללמוד עברית כל ערב עם בעלה משה, והקפידה לדבר בעברית על אף שחייתה באנגליה. היא ביקרה בארץ ישראל חמש פעמים. ביוזמתה הוקם בית החולים הראשון בירושלים "ביקור חולים". היא אף ביקרה בדמשק (על רקע עלילת דמשק) ובמצרים וכתבה יומן מסע בעת ביקורה בארצות השונות. לזוג מונטיפיורי לא נולדו ילדים.
יהודית מונטיפיורי נפטרה בשנת 1862, בגיל 78. היא קבורה עם בעלה במבנה שבשטח בית הכנסת מונטיפיורי באנגליה.
על שמה נקראו שדרות יהודית במרכז שכונת מונטיפיורי בתל אביב.
קמראזאורוס
גיורא הרניק
דנה אנדרוז
גובריאס
גובריאס, (המאה ה-6 לפנה"ס) היה אציל פרסי חשוב. סייע בהפלת שלטונו של ברדיה, והיה גיסו של דריווש הראשון, ואביו של המצביא המפורסם מרדוניוס.
ביוגרפיה.
לפני שיצא למסעו למצרים רצח מלך פרס כנבוזי השני את אחיו ברדיה ששימש כעוצר, אולם דבר הרצח נודע אך למעטים ביניהם כהן דת בשם גאומתה שהיה דומה דמיון מפליא לברדיה המת. על כן החליט גאומתה להתחזות לברדיה והכריז על מרד נגד כנבוזי. כאשר כנבוזי שמע על כך הוא קפץ על סוסו בזעם וחרבו נתקעה בטעות בגופו ופצעה אותו פצעי מוות. על פי מסורת אחרת כנבוזי התאבד בכוונה תחילה.
המתחזה הפך איפה למלך החוקי. אולם אציל בשם אוטאנס גילה זאת ויזם קשר להתנקש במתחזה. הצטרפו אליו עוד שישה אצילים פרסיים ביניהם דריווש, וגובריאס. חלק מהקושרים ואוטאנס בראשם סברו שיש לתכנן היטב את המהלכים ולנסות לגייס עוד בעלי ברית בטרם יבצעו את ההתנקשות. אולם גובריאס ודריווש טענו שיש לפעול במהירות. בדרכם לארמון נודע לקושרים על התאבדותו של פריכסספס, אחד מקציניו של כנבוזי שהמתחזה ניסה לשכנע אותו להצהיר שהוא המלך האמיתי. השמועה עודדה את הקושרים שנכנסו לארמון ללא התנגדות כיוון שהיו מוכרים שם. חמישה מביניהם תקפו את אחיו של המתחזה, בעוד גובריאס ודריווש דלקו אחרי המתחזה. גובריאס החל להאבק בו. דריווש חשש להתערב כיוון שלא רצה לפגוע בגובריאס אולם גובריאס עודד אותו לעשות זאת, דריווש הכה והרג את המתחזה.
לאחר ההתנקשות היה גובריאס ראש תומכיו של דריווש שעלה לשלטון כיוון שהיה מקורב לבית המלוכה הפרסי. הוא נשא לאשה את אחותו של דריווש, ונתן לדריווש לאשה את בתו מנישואים קודמים. מנישואיו עם אחות דריווש נולד המצביא מרדוניוס, שנישא לארטזוסטרה בתו של דריווש ואחותו של חשיארש.
גובריאס זכה לכבוד רב בחצר המלוכה הפרסית. הוא מונה כמושל של עילם ודיכא שם מרידה מקומית. וכן השתתף במסעו של דריווש נגד הסקיתים. הוא נזכר על לוח משנת 498 לפנה"ס שנמצא בפרספוליס. על פי הלוח הוא היה האיש החשוב ביותר בממלכה לאחר המלך ונסיך הכתר. בנו מרדוניוס השתתף במלחמת פרס יוון.
בקברו של דריווש בנקש-י רוסתם נמצא איור של אדם נושא חנית ומעליו כתוב: "גובריאס Pâtišuvariš נושא את החנית של המלך דריווש". משמעות המילה Pâtišuvariš נותרה בגדר תעלומה, וסביר להניח שמדובר בכפר או שבט.
אברהים אל אוואל
בסטיל
המישור הגדול הצפוני
המישור הגדול הצפוני (בהונגרית: Észak-Alföld) הוא אחד מחבלי הונגריה המוגדרים לצרכים סטטיסטיים ותכנוניים ושוכן בחלקו הצפון מזרחי של המדינה. הוא כולל בתוכו את המחוזות היידו-ביהר, יאס-נאג'קון-סולנוק וסאבולץ'-סאטמר-ברג. מרכז החבל נמצא בעיר דברצן.
דונאפולדבאר
מדליית החייל
מדליית החייל (באנגלית: Soldier's Medal) היא העיטור הגבוה ביותר המוענק לחיילי צבא ארצות הברית על גבורה שלא במהלך קרב. העיטור יכול להיות מוענק גם לאנשי צבא ידידותי עבור מעשה גבורה במהלך תמיכה במבצעי צבא ארצות הברית אך לא במהלך קרב.
העיטור נוסד בהתאם להחלטת הקונגרס של ארצות הברית מ-2 ביולי 1926. על פי הקריטריונים מעשה הגבורה צריך לכלול סיכון עצמי והתנדבות לסיכון החיים שלא במהלך עימות עם כוחות צבא אויב. רמת הגבורה שהופגנה צריכה להיות לפחות כמו זו שנדרשת על מנת לקבל את עיטור צלב התעופה המצוינת. העיטור לא יוענק רק על בסיס הצלת חיים. הוא השביעי בבכורתו מבין עיטורי הצבא.
בחזית המדליה עיטם לבן-ראש הניצב על פסקס.
בין מקבלי מדליית החייל:
לוטשנטל ברייטהורן
לוטשנטל ברייטהורן (בגרמנית: Lötschental Breithorn), נקרא גם ברייטהורן (Breithorn), הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 3,785 מטר מעל פני הים, וממוקם בקנטון ואלה בשווייץ.
גאוגרפיה.
ההר הוא חלק מהרכס המפריד בין עמק הרון מדרום ועמק לוטשן מצפון וממוקם בו בין ההרים ברייטלאיהורן ממערב ולונזהורנר ממזרח.
ההר הוא חלק מרכס נוסף העובר מדרום לצפון ומפריד בין עמק בלטשידר (Baltschiedertal) ועמק קרחון אובראלטש המתחיל בהר אונטרבכהורן שעל עמק הרון עובר דרך הנסטהורן ומסתיים בלוטשנטל ברייטהורן.
ישנו הר נוסף בשם ברייטהורן המתנשא גם הוא מעל עמק לוטשן ונקרא לאוטרברונן ברייטהורן.
ברייטלאיהורן
ברייטלאיהורן (בגרמנית: Breitlauihorn) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 3,655 מטר מעל פני הים, וממוקם בקנטון ואלה בשווייץ.
גאוגרפיה.
ההר הוא חלק מהרכס המפריד בין עמק הרון מדרום ועמק לוטשן מצפון וממוקם בו בין ההרים ביטשהורן ממערב ולוטשנטל ברייטהורן ממזרח.
למרגלות ההר מצפון בעמק לוטשן שוכנת העיירה בלאטן.
פנים מאירות
ברייטהורן
ארטפרנס (בן היסטספס)