בסביבות השעה 13:40 החלה ההתקפה השלישית. לפחות ארבע פצצות הסבו נזק למבנה העילי של היאמטו. הפצצה זו הביאה להרוגים רבים מבין צוותי תותחי הנ"מ 25 מ"מ. החטאות-קרובות רבות הסבו נזק לספינה בכך שזעזעו את הלוחות המשוריינים ופגעו באמינותם בהגנה מפני טורפדו. הנזק המשמעותי ביותר היה ארבע פגיעות טורפדו נוספות. שלושה התפוצצו בצד שמאל, בהגבירם את קצב חדירת המים לחדר המכונות הפנימי השמאלי. בנוסף הוצפו חדר דוודים וחדר הגאים נוספים. הצפת שני חדרי ההגאים הגבילה את תנועת היאמטו, והיא נתקעה על פנייה לכיוון ימין. הטורפדו הרביעי פגע ככל הנראה בחדר המכונות הימני החיצוני, שיחד עם עוד שלושה מדורים בימין האונייה, הוצפו במכוון על מנת לייצב את האונייה. פגיעת הטורפדו הגבירה מאוד את קצב חדירת המים ואנשי צוות שהיו במדורים אלה טבעו בטרם הספיקו להימלט.
בשעה 14:02 ניתנה באיחור רב הפקודה לנטוש את האונייה. באותו זמן האטה היאמטו לכדי 10 קשרים (19 קמ"ש) ונטייתה החריפה בהדרגה. שריפות השתוללו במדורים שונים באונייה ואזעקות המתריעות מפני התחממות של מחסני התחמושת הקדמיים פעלו בעוצמה. נוהל שגרתי היה להציף את מחסני התחמושת על מנת למנוע פיצוץ, אך משאבות המים שהיו אמונות על נוהל זה יצאו מכלל פעולה בשל הצפות קודמות.
בשעה 14:05 עשה דרכו יעף אחרון של מפציצי טורפדו לכיוון היאמטו מצדה השמאלי. כעת נטייתה הייתה כזו שהטורפדו - שתוכנן להתפוצץ בעומק 6.1 מטרים - התפוצצו עם הפגיעה בגוף האונייה והחריפו את נטיית האונייה. בשעה 14:20 נותקה אספקת החשמל ותותחי הנ"מ 25 מ"מ החלו צונחים לים. שלוש דקות מאוחר יותר התהפכה היאמטו. צריח תותחי ה-460 מ"מ התפרק, ובעת התהפכותה יצר גוף האונייה יניקה, שמשכה את אנשי הצוות השוחים בחזרה לכיוונה. כשהגיע היפוכה ל-120 מעלות התפוצץ אחד ממחסני התחמושת בחרטום בזעזוע אדיר. ענן הפטרייה שהיתמר בעקבות הפיצוץ לגובה של 6.4 ק"מ נצפה אף בקיושו, מרחק 160 ק"מ משם. היאמטו שקעה במהירות, עמה כ-2,063 מתוך 2,332 אנשי ציוותה, בהם תת-אדמירל סייאיצ'י איטו, מפקד הצי. הניצולים הספורים נמשו מן המים על ידי ארבע המשחתות ששרדו את הקרב ושבו ליפן.
מההתקפה הראשונה בשעה 12:37 ועד לפיצוץ בשעה 14:23 ספגה היאמטו אחת עשרה פגיעות טורפדו לפחות ושמונה פגיעות מפצצות. תיתכנה עוד שתי פגיעות טורפדו נוספות, אך הן אינן מאושרות.
גילוי שרידי האונייה.
לרוב בשל נסיבות מעורפלות ומידע חלקי אודות טביעתן, נמצאו וזוהו אך קומץ שרידי אוניות מלחמה יפניות גדולות. בהסתמכה על תיעוד אמריקאי מזמן המלחמה, יצאה בשנת 1982 משלחת לים סין הדרומי, אך לא הצליחה לקבוע בוודאות את זהות השבר שגילתה. משלחת נוספת חזרה לאתר כשנתיים מאוחר יותר. בעזרת תמונות וצילומי וידאו אישר אחד ממתכנני האונייה, שיגרו מקינו, את מיקומה של היאמטו. שרידי האונייה ממוקמים כ-290 ק"מ דרומית-מערבית לקיושו בעומק 340 מטר, בשני חלקים; חלק קדמי, הכולל את החרטום ושני שלישים מהאונייה ואת ירכתיה.
חשיבות תרבותית.
מרגע השלמתן ניתנה ליאמטו ולאחותה, מוסאשי, חשיבות רבה בתרבות היפנית. אוניות אלה סימלו את התגלמות גאונותה של הנדסת הצי הקיסרי היפני. בשל גודלן, מהירותן וכוחן גילמו את נחישותה ומוכנותה של יפן להגן על האינטרסים שלה מפני העולם המערבי בכלל ומפני ארצות הברית בפרט. שיגרו פוּקוּדוֹמֶה, קצין המבצעים של המטה הכללי של הצי הקיסרי, תיאר את האוניות כ"סמלים של עוצמה ימית שנסכו תחושת ביטחון עמוקה בקצינים ובגברים לגבי הצי שלהם." עוצמתה הסמלית של היאמטו הייתה כה גדולה עד כי היו אזרחים שהיו משוכנעים שכל עוד כשירה האונייה להילחם - לא תפסיד מדינתם.
במשך עשרות שנים לאחר המלחמה הוקירו היפנים את זיכרון היאמטו בדרכים שונות. מבחינה היסטורית שימש השם יאמטו שם פואטי של יפן; ככזה, הפך השם לשם נרדף לסופה של האימפריה היפנית. באפריל 1968, הוקם בכף אינוּטאבּוּ שבמחוז קגושימה עמוד זיכרון לזכרם של חללי מבצע טן-גו. באוקטובר 1974 יצר רייג'י מצומוטו את סדרת האנימציה חלוצי החלל. הסדרה עסקה בבנייה מחדש של אוניית המערכה כספינת חלל ובמסעה הבין-כוכבי להצלת כדור הארץ. הסדרה נחלה הצלחה מסחררת ובעקבותיה נעשו חמישה סרטים ושתי סדרות-בת נוספות; בעוד שביפן שלאחר המלחמה ניסו האזרחים להגדיר משמעות חדשה לחייהם, הפכה היאמטו לסמל של גבורה ושל רצונם של היפנים לשקם את תחושת הגבריות שאבדה להם עם תבוסת מדינתם. הסדרה זכתה להצלחה אף בצפון אמריקה ויצרה בסיס לשוק האנימה באזור. המוטיבים של "חלוצי החלל" נשנו גם בסדרה "שרות חרישי" (The Silent Service). בסדרת מנגה ואנימה זו, נבחנו סוגיית הנשק הגרעיני ויחסי ארצות הברית-יפן. הכלי המרכזי בעלילה הוא צוללת גרעינית, שצוותה פותח במרד ומשנה את שמה ליאמטו, כארמז לאוניית המערכה ממלחמת העולם השנייה ולערכים שסימלה.
בשנת 2005 נפתח בעיר קורה, בסמוך למספנות הצי, מוזיאון היאמטו. על אף שמטרתו לחנך על נושא ההיסטוריה הימית של יפן לאחר תקופת מייג'י, שם המוזיאון דגש מיוחד על האונייה הנושאת את שמו; היאמטו משמשת כמוטיב חוזר בקרב מספר תצוגות ואף קיים חלק המוקדש לסדרה "חלוצי החלל." המוצג המרכזי של המוזיאון, החולש על חלק גדול מהקומה הראשונה, הוא דגם מוקטן באורך 23.6 מטרים של היאמטו.
באותה שנה יצא לאקרנים סרט באורך מלא בשם "יאמטו" לציון שישים שנה לסיום מלחמת העולם השנייה. הסרט מבוסס על ספר בעל אותו השם, ומציג את המלחים ששירתו על האונייה ואת רגשות הכבוד והחובה שחשו. הסרט יצא לאקרנים במעל ל-290 בתי קולנוע ברחבי יפן, וזכה להצלחה מסחרית בהכניסו שיא של 5.11 מיליארד ין.
פטריק סיוברג
דוד חנזין
הרב דוד חנזין (ו' באדר ה'תרע"א, 6 במרץ 1911 - י"ט בתמוז ה'תשס"ג, 19 ביולי 2003) מנהל רשת אהלי יוסף יצחק, חבר בית הדין הרבני בפתח תקווה, ואב"ד בית דין רבני חב"ד. בצעירותו היה מתלמידי הראי"ה קוק.
ילדות וחינוך.
נולד בעיר קונוטופ, שבמחוז צ'רניהיב באוקראינה לפריידל ולרב מנחם מענדל (נפטר בחודש ניסן ה'תרצ"ה) חנזין. משפחתו נמנתה על צאצאי חסידי חב"ד. מגיל צעיר ניכר בכישרונות מיוחדים, ובתחומי עניין רחבים. למד לבדו בבית המדרש המקומי. בשנת ה'תרפ"ט עברה משפחתו להתגורר בעיר מוסקבה, שם המשיך הרב חנזין בלימודיו, במכתב שנים מאוחר יותר הוא מציין, שבט"ו בשבט ה'תר"צ סיים תלמוד בבלי בפעם הראשונה ושבט"ו בסיוון ה'תרצ"א סיים תלמוד בבלי פעם שנייה.
במוסקבה למד אצל הרב אבא דוד גולדפיין, רבה של מוסקבה, חתנו של הגאון מרוגוטשוב, רבי יוסף רוזין, שאליו נקשר מאוד. במהלך תקופה זו פגש חנזין את הרב משה צבי נריה שכותב ביומניו: "באותן שנים הזדמנתי למוסקבה והגעתי אל בית הרב גולדפיין, בביתו פגשתי אל הרב חנזין, שמעתי כי עבר על הש"ס בהיותו כבן שבע עשרה בלבד…" ביניהם התפתחה ידידות הדוקה, והם למדו ביחד את מסכתות בבא קמא ופסחים, עד לעזיבתו של הרב נריה אל ארץ ישראל.
בארץ ישראל.
באותן השנים הקים הרב אברהם יצחק קוק את ישיבתו ישיבת מרכז הרב בירושלים, והוא תר אחרי בחורים מצוינים, על מנת להביאם לישיבתו, הראי"ה שלח מכתבים לרבנים שונים ברחבי ברית המועצות, על מנת להודיעו על שמות של בחורים תלמידי חכמים, המומלצים להביאם לישיבתו. הרב מאיר סטלביץ', שהיה אב"ד, חסלביץ, המליץ לפני הראי"ה על הבחור דוד חנזין, וכך השתדל הרב קוק בשביל לשלוח לו סרטיפיקט, לעליה לארץ. בבקשת היציאה שלו מברית המועצות כתב הרב חנזין: אני תלמודיסט ואין לי מה לחפש בברית המועצות. לאחר דחיות שונות, והשתדלויות, מצד הרב גולדפיין, קיבל הרב חנזין בשנת ה'תרצ"ד את היתר היציאה. על בואו כותב הרב נריה ביומנו: "הגיע דוד חנזין, אני מכירו ממוסקבה, הוא כבר עבר על כל הש"ס, עכשיו יגור בדירתי, סבור אני לקבוע עמו זמני לימוד, הוא שקדן ובחור הגון".חבריו בישיבה היו הרב יהודה גרשוני, והרב שאול ישראלי, שבפני שלושתם, היה חוזר הראי"ה את שיעורו לפני שמסרו לקהל התלמידים. בתקופת לימודו בישיבת מרכז הרב למד בחברותא אישית עם ראש הישיבה הראי"ה, שנים אחר כך סיפר לרב יצחק יהודא ירוסלבסקי, אשר בזמן לימודם ביחד, אם מישהו היה נוקש על דלת חדרם היה הרב קוק משיב "אני לא פה". כמו כן היה הרב דוד מתלווה אל הראי"ה במסעותיו, על מנת לשמש לראי"ה כש"ס מהלך בלימודיו. הראי"ה היה מחבבו ממש, והיה מכנהו "מיין דוד'ל" (בעברית: דוד'ל שלי). חבריו מציינים את התמדתו בתקופת לימודיו בישיבה, את עדינותו הרבה ויראת השמים בהן הצטיין. באותו הזמן התקרב אל גדולי ירושלים באותה תקופה, בהם: הרב אפרים בורודיאנסקי, וכן אל הרב יעקב משה חרל"פ, ואל הרב צבי יהודה קוק.
בי"ג באלול ה'תש"ג, נשא לאשה את מרת רחל בת הרב ישראל אריה ספיר אב"ד פתח תקווה (נפטרה בשנת ה'תשי"א). לאחר נישואיו למד בבית מדרש לתורת ארץ ישראל. בשנת ה'תש"ד החל לכהן כמשיב ובהמשך גם כר"מ בישיבת אחי תמימים בתל אביב. בשנת ה'תשי"א מונה לרב וחבר בית הדין, בעיר פתח תקווה, ושם התגורר עד יומו האחרון.
נפטר בליל שבת י"ט בתמוז ה'תשס"ג ונקבר בבית הקברות סגולה. לרב חנזין ארבעה בנים ובת. שנתיים קודם פטירתו נפטר בנו.
התקרבותו לחסידות.
במשך תקופת לימודיו בישיבת מרכז הרב, התקרב אל חסידות חב"ד והיה מבקר הרבה בישיבה החב"דית ישיבת תורת אמת. בתקופה זו אף החל לגדל את זקנו. הרב חנזין נטל חלק פעיל בהקמת רשת אהלי יוסף יצחק, רשת חינוך המאגדת תחתיה את מוסדות חינוך חב"ד בארץ הקודש. ועמד בראשה כל חייו. וכן היה מעורב בתוכניות הלימודים השונות, ואף היה נוסע לביקורים בבתי הספר, על מנת לעקוב מקרוב על מצב הלימודים.