ארקלה היה נשוי שלוש פעמים. בתחילה נישא בשנת 1738 לנסיכה כתבאן אורבליאני (נפטרה בשנת 1750), אבל בשנת 1744 התגרש ממנה ונשא לאישה שנה מאוחר יותר את הנסיכה אנה אבאשידזה . לאחר מותה נשא לאישה את דאריג'אן דאדיאני (או דריה, 20 ביולי 1738 - 8 בנובמבר 1807). מנשים אלה נולדו לו עשרים וארבעה ילדים:
ארקלה השני, מלך קאחתי
ארקלה השני מלך קאחתי
גום
גוּם (ברוסית: ГУМ, ראשי תיבות: Главный Универсальный Магазин - "חנות הכל-בו הראשית") הוא מבנה בצידה הצפון-מזרחי של הכיכר האדומה במוסקבה. לפני שנת 1920 נודע המקום כ"שורות מסחר עליונות". החל מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 התקבע השם הנוכחי, למעט החלפת המילה הראשונה "Главный" (ראשי) ב-"Государственный" (ממשלתי, של המדינה), דבר שלא השפיע על ראשי התיבות "גום". מאחר שהשם התקבע, הוא לא שונה גם לאחר הפרטת החנות.
המקום היה ידוע כאזור מסחרי כבר במאה ה-15, ובתקופת הצאר איוואן האיום היו במקום מספר רב של חנויות קטנות. בתחילת המאה ה-19 נבנתה חזית הבניין, שנועדה להסתיר את הדוכנים שמאחוריה.
תיאור המבנה.
הבניין הנוכחי באורך של 242 מטר נבנה בין השנים 1890–1893 בצידה הצפון-מזרחי של הכיכר האדומה, בהתאם לתוכניות של האדריכל אלכסנדר פומרנצב והמהנדס ולדימיר שוחוב. הבניין משלב אדריכלות רוסית מימי הביניים, עם עבודות פלדה וגג זכוכית, והוא מזכיר את תחנת הרכבת ויקטוריה שבלונדון. בתוך המבנה ישנן גלריות של חנויות המחוברות זו לזו על ידי גשרי מתכת. קוטרו של הגג 14 מטר, ומשקלו ל-743 טון. תאורת פנים מובטחת על ידי אשנבים ממתכת שבהם כ-20,000 פיסות זכוכית. חזית המבנה מחולקת למספר נדבכים ומעוטרת בגרניט, בשיש ובגבס.
תיאור החנויות.
לפני התקופה הסובייטית היו במבנה כ-1,200 חנויות שונות. עד לשנת 1928 תפקדו החנויות כחנויות ממשלתיות, ובאותה שנה הפך יוסיף סטלין את המבנה לבית משרדים. לאחר מותו של סטלין בשנת 1953, נפתחה החנות מחדש והייתה לאחת החנויות המפורסמות בברית המועצות. למעשה זו הייתה חנות הדגל של השלטון הסובייטי, ובאותה עת ניתן היה להשיג בה מוצרים שלא היו בנמצא ברחבי המדינה. החנות הייתה לסמלה של העיר ביחד עם הקרמלין, המאוזוליאום של לנין והכיכר האדומה כולה.
עם סיום התקופה הסובייטית הופרטו החנויות, ובמאי 2005 נרכשו יותר ממחצית מניותיהן על ידי חברת "בוסקו די צ'ילייג'י" (Bosco di Ciliegi - "יער הדובדבנים"). נכון לסוף שנת 2005 פעלו במבנה מעל 200 חנויות. במתחם התפתח סוג של קניון שכולל, בנוסף לחנויות, גם בתי מרקחת, בנקים, סניף דואר ועוד. במקום גם אזור הסעדה, גלריית ציורים ואולם מופעים. הכל-בו מהווה כיום מרכז משיכה לתיירים ובו מספר חנויות ידועות שם.
רוקישקיס
רוֹקישקיס (בליטאית: Rokiškis, ביידיש: ראקישוק) היא עיר במחוז פוניבז' בצפון מזרח ליטא בקרבת הגבול עם לטביה. נכון ל-2018 עמד מספר התושבים בעיר על 12,337 נפש.
היסטוריה.
אחוזת רוקישקיס מוזכרת לראשונה בשנת 1499 במכתב של אלכסנדר הדוכס הגדול של ליטא. יורשו זיגיסמונד הראשון הזקן נתן את האחוזה ב-1523 למשפחת נסיכי קרוסינסקי (Krošinskiai) ששלטה באזור כ-200 שנה. לאחר מכן עברה, בעקבות נישואין, למשפחת הרוזנים טיזנהאוז (Tyzenhauzai). בתקופתם נבנו רבים ממבני הציבור הקיימים עד היום. ביניהם כנסיית מַתֵיאוּס (Matthäus) הנחשבת למבנה הנאו-גותי החשוב בליטא, והטירה המשמשת כיום כמוזיאון אזורי. התפתחותה של רוקישקיס הואצה בשנת 1873 כשמסילת הרכבת הגיעה אליה.
הקהילה היהודית.
ברוקישקיס התקיימה קהילה יהודית במשך מאות בשנים. בשנת 1847 היו בעיירה 593 יהודים וב-1897 2067 יהודים, שהיוו 75% מהאוכלוסייה. במהלך מלחמת העולם הראשונה רוב יהודי רוקישקיס ברחו מזרחה אל תוך רוסיה.
עם תום המלחמה והקמת ליטא העצמאית הורשו היהודים לחזור. לפי מפקד אוכלוסין משנת 1923 היוו יהודי העיירה, 2013 במספר, למעלה מ-46 אחוז מן האוכלוסייה. בשנות ה-20 חלו שינויים בכלכלת ליטא ורוקישקיס שפגעו קשה בקהילה היהודית. עסקים רבים פשטו את הרגל ורבים מיהודי רוקישקיס היגרו לדרום אפריקה, לארצות הברית וגם לארץ ישראל. למרות זאת הקהילה המשיכה להתפתח וב-1939 הגיע מספרם ל-3500 (40% מהאוכלוסייה). הייתה שם קהילה גדולה של חסידי חב"ד, שבראשה עמד הרב בצלאל כץ - סבא רבא של אהרן ברק, וגם תנועה ציונית חזקה שקיימה שני בתי ספר עבריים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, על פי הסכם ריבנטרופ מולוטוב נכבשה ליטא על ידי ברית המועצות. ביוני 1941, נכבשה ליטא על ידי גרמניה הנאצית והחלה השמדת יהודי ליטא. רוב יהודי רוקישקיס נרצחו בבורות ירי בסמוך לעיר. דו"ח רשמי של הצבא הגרמני (דו"ח יגר) קבע שבימים 15–16 באוגוסט 1941 נרצחו 3,201 יהודים. יתר היהודים הועברו לגטו ינישוק ונרצחו שם.
רבי פינחס בן יאיר
רבי פינחס בן יאיר היה תנא בן הדור החמישי או השלישי לתנאים.
דמותו וקורות חייו.
התגורר כנראה בלוד. על פי התלמוד, היה חברו של רבי יהודה הנשיא וחתנו של רשב"י. היה ידוע בחסידותו ובמידותיו המחמירות. לפי המסופר, אף חמורו הושפע ממידותיו ולא אכל שעורים לא מעושרות. שיטתו ההלכתית אינה מוזכרת במשנה. אזכוריו במקורות התלמודיים הם בעיקר בהקשר של דיברי אגדה. מתואר כבעל יכולת לחולל נסים. למשל מסופר שהורה לנהר להתחלק לשניים כדי שהוא ומלוויו יוכלו לחצותו.
בניגוד לדברי התלמוד, בזוהר נכתב שרבי פנחס בן יאיר היה חמיו של רבי שמעון בר יוחאי. פרשנים מסורתיים המקבלים את יחוס ספר הזוהר לרבי שמעון בר יוחאי מסבירים זאת במספר אופנים:
מאמריו.
מאמריו מופיעים בברייתות או באגדתות המפוזרות בתלמוד הבבלי. מאמריו של רבי פינחס בן יאיר מעטים (הוא מוזכר בשמונה הקשרים בתלמוד הבבלי) אך הם מאופיינים בתוכנם העמוק, ועוסקים על פי רוב בנושאים של מוסר וטהרת-המידות.
יסוד לספר מסילת ישרים.
הספר מסילת ישרים לרבי משה חיים לוצאטו מבוסס על מאמרו בתלמוד:
יש לציין שהתקיים מחקר רב בנוגע למבנה הנכון של הברייתא הנ"ל, בעיקר בשל חשיבותה הרבה כהדרכה לחיים נכונים. ישנן גרסאות רבות ושונות של סדר המידות המובאות בברייתא ובגרסאות שונות אף מוצאים מידות שונות.
מקום קבורתו.
כ-1500 שנה לאחר מותו רבי נפתלי הרץ בכרך טוען בספרו 'עמק המלך' (בשם האריז"ל) כי רבי פנחס נקבר בבית העלמין העתיק בצפת תחת גל אבנים.
על פי מסורת תלמידי האור החיים, ישנה מערה חלולה ההולכת מקברו עד מירון. יש שטענו שאביו נקבר עמו.
ע"פ אותה מסורת המתייחסת להאר"י לא נבנה מעולם על קברו 'מצבה' מפני שרבי פנחס לא נהנה מכספיהם של אחרים בחייו וכך גם במותו.
ישנו מנהג המקובל בקרב פוקדי קברו להקיף את קברו 7 פעמים תוך כדי אמירת אנא בכח. מקור המנהג ברבי חיים אלעזר שפירא, האדמו"ר ממונקאטש.
ישנם רבנים מעדות שונות (כדוגמת הרב אליעזר שלמה שיק) שערערו על מנהג זה.
מספר עולי רגל ציינו את קבר 'פנחס בן יאיר' ביישוב ברעם, אם כי ההקשר הוא ל'פנחס בן יאיר' אביו של נחמן קטופא המוזכר בספר נבואת הילד.
עיט דו ראשי
המרכז הלאומי לכתבי-יד של גאורגיה
המרכז הלאומי לכתבי-יד של גאורגיה (בגאורגית: ხელნაწერთა ეროვნული ცენტრი) או המכון לכתבי-יד על שם קורנלי קקלידזה לשעבר הוא מכון מחקר והשכלה המיועד ללימוד של כתבי-יד עתיקים ומסמכים היסטוריים. המכון ממוקם בטביליסי גאורגיה, ונוסד כמכון לכתבי יד בתקופת גאורגיה הסובייטית, 30 ביוני 1958. המכון נקרא על שמו של ההיסטוריון והפילולוג גאורגי המפורסם, קורנלי קקלידזה. מייסד המכון והמנהל הראשון שלו היה הבלשן וההיסטוריון הגאורגי, אקדמאי החבר באקדמיה הגאורגית למדעים, איליה אבולדזה. המרכז מפעיל מוזיאון משל עצמו המכיל אוסף מיוחד במינו של כתבי-יד עתיקים.
משנת 1958 ועד 2006 נוהל המכון על ידי האקדמיה הגאורגית למדעים. משנת 2006 מתפקד המכון כמכון עצמאי תחת אישיות משפטית מהמשפט הציבורי, ומנהל אותה הפרופסור בובה קודאווה.
למהלך האידיאות בישראל
המאמר "למהלך האידיאות בישראל" הוא מאמר שפורסם על ידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק, בשנת ה'תרע"ב (1912) בעיתון העברי שעורכו היה הרב מאיר בר-אילן, ושובץ לאחר מכן בספר אורות במהדורתו המורחבת, על פי הצעת הרב יהושע הוטנר.
המאמר, הנחשב אחד ממאמריו המרכזיים ביותר של הרב קוק, נותן סקירה היסטוריוסופית על תולדות האנושות בכלל ועם ישראל בפרט. המאמר מנתח תופעות תרבותיות רבות כאלילות פאגאנית, נצרות, בודהיזם, תנועת ההשכלה וכדומה - מנקודת מבט יהודית-אמונית.
מהמאמר עולה תפיסה חדשנית ביחס להבנת היהדות, הניצבת כנגד התפיסה שהתפתחה, לטענת הרב קוק, בגלות. לדבריו, בגולה הפכה היהדות מתרבות-לאומית-אלהית ל'דת', במובן המצומצם, כחוקים המגבילים את זרימת החיים, ועוסקים בעיקר בפרט, בעוד היהדות המקורית - והעתידה - היא דרך חיים החובקת את כל ביטויי החיים, החומריים והרוחניים, הפרטיים ובעיקר הכלליים, ומביאה להוצאתם לפועל באופן בריא ושלם, ולא לצמצומם. באומה הישראלית שוכנת 'השכינה', המעניקה 'נעם אלהי' לחיים וגורמת לאהבתם, ולא להפך.
הרקע לכתיבת המאמר.