הגלגל מתחבר לשלדת האופניים. בפועל, ציר הגלגל ארוך מספיק, ובולט מהגלגל. והוא המחובר לשלדה. בעבר היה נהוג שהציר מחובר לשלדה עם אומים. בישראל הקוטר הנפוץ, ולכן גם האום הדרוש, הוא בגודל 15 מ"מ. כיום צורת חיבור כזו נמצאת בעיקר באופניים זולים. באופניים יקרות יותר נפוץ מנגנון של שחרור מהיר. בחיבור כזה יש ידית קטנה המאפשרת לשחרר, ולהדק, את הגלגל לשלדה (בתמונה). מנגנון כזה מאפשר לפרק את הגלגל ללא מפתח או כלי עבודה אחרים. לכן הוא נוח לתיקונים, אך גם מקל על גנבה.
היסטוריה.
הגלגל בצורתו כיום נוצר רק בסוף המאה ה-19. לפני כן הגלגל הקדמי היה בעל רדיוס גדול יותר מהאחורי. כאשר במהלך ההתפתחות של האופניים הפרשי הרדיוסים בין הקדמי לאחורי הלכו ופחתו. הבדל נוסף בין גלגל מודרני לעתיק הוא שהגלגלים הראשונים דמו מאוד לגלגלים של עגלות. לא היה להם צמיג, או חומר רך אחר בהיקף. בנוסף לכך, החישורים שלהם היו מאונכים לציר הגלגל. בגלגל מודרני החישורים משיקים לציר.
סבטלנה זאחרובה
סבטלנה זאחרובה (ברוסית: Светлана Захарова; נולדה ב-10 ביוני 1979) היא פרימה בלרינה בבלט של תיאטרון הבולשוי ברוסיה, ובבלט של תיאטרון לה סקאלה באיטליה.
ביוגרפיה.
זאחרובה נולדה בעיר לוצק, אוקראינה, ברית המועצות, ב-10 ביוני 1979. בגיל שש, סבטלנה נלקחה על ידי אימה ללמוד ריקודי עם בסטודיו מקומי. בגיל עשר, סבטלנה נבחנה והתקבלה לבית הספר לכוראוגרפיה של קייב, אוקראינה. ארבעה חודשים בלבד לאחר מכן, אביה הוצב מטעם הצבא במזרח גרמניה, דבר שאילץ את סבטלנה להפסיק את לימודיה. חצי שנה לאחר מכן, המשפחה חזרה לאוקראינה, וסבטלנה נבחנה שנית והתקבלה לבית הספר. היא צורפה מיד לשנה השנייה, תחת המורה Valeria Sulegina. לאחר שש שנים בבית הספר סבטלנה התחרתה בתחרות בינלאומית לרקדנים צעירים. בעקבות התחרות התאפשר לה לעבור לבית הספר היוקרתי לבלט - אקדמית ואגאנובה לבלט רוסי.
בשנת 1996, כשהייתה בת 17, השלימה סבטלנה את לימודיה בואגאנובה והצטרפה ישירות כרקדנית בבלט של תיאטרון המארינסקי. שנה לאחר מכן ב-1997 כשהייתה בת 18 בלבד, היא ביצעה את הופעות הבכורה הראשונות שלה כרקדנית ראשית (פרימה בלרינה) בבלט של תיאטרון מריאינסקי.
סבטלנה התברגה במהרה כאחת הבלרינות המוכשרות והמפורסמות ביותר, ובשנת 2003-2004 קיבלה הצעה לעבור להיות רקדנית ראשית של בלט בולשוי. על פי שמועות המעבר נבע גם כתוצאה מחוסר שביעות רצון בבלט של תיאטרון מריאינסקי.
כיום, סבטלנה מבצעת סיבובי הופעות ומתארחת בלהקות הבלט הגדולות בעולם. היא נחשבת כאחת הבלרינות הגדולות של הדור, בעיקר בזכות השליטה המוחלטת והמומחיות שלה בטכניקות הבלט, עבודת הרגליים המדהימה שלה, הגמישות יוצאת הדופן שלה, המוזיקליות והריקוד מהנשמה. יחד עם זאת, לא כל המבקרים מוצאים את היכולות יוצאות הדופן שלה מתאימות לנורמות של הבלט הקלאסי.
באיטליה רקדה סבטלנה בבלט של תיאטרון לה-סקאלה עם הרקדן הראשי רוברטו בולה בבלטים כמו אגם הברבורים, ז'יזל, הביידרה, היפהפייה הנרדמת ועוד.
סבטלנה זכתה בתחרות הריקוד "Prix Benois de la Danse" בשנת 2005 ובפרס הפדרציה הרוסית ב-2006.
סבטלנה נשואה לכנר הרוסי ודים רפין. לזוג בת אחת בשם אנה, שנולדה ב-17 בפברואר 2011. זאחרובה נעדרה בסיבוב ההופעות של הבולשוי בלונדון בקיץ 2010 כתוצאה מפציעה בירך, כך מסרו הגורמים הרשמיים. בפועל היא הייתה בהריון בזמן הזה. זאחרובה חזרה לקריירת הריקוד לאחר הלידה, וכיום מופיעה ברחבי העולם.
משפחת ששון
משפחת שַׂשׂון (באנגלית: Sasson) היא משפחת אצולה מפורסמת, יהודית ממוצא בגדאדי, שהרשתות המסחריות והפיננסיות שלה חלשו על המסחר בין האימפריה הבריטית להודו והמזרח הרחוק בשיא התקופה האימפריאלית הבריטית. המשפחה קיבלה את הכינוי "הרוטשילדים של המזרח" בזכות הונה המופלג שמוערך במיליארדי דולרים והפעילות הפילנתרופית הענפה שלה.
מוצא המשפחה.
על פי השערה אחת, מוצאה הקדום של המשפחה הוא ממשפחת בן-שושן ממגורשי ספרד. יוסף בן-שושן, שהיה שר בארמונו של אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה, נחשב על ידי מקורות אחדים לאחד מהאבות הקדומים של המשפחה. על פי השערה אחרת, שם המשפחה ששון מקורו בשמו הפרטי של ששון בן צלאח (1750–1830) אשר נחשב לפטריארך המשפחה. הוא היה בנקאי ידוע ששימש כממונה על ענייני האוצר בבגדאד העות'מאנית בשנים 1781–1817 וכנשיא הקהילה היהודית בזמנו. בשנת 1817 ירש בנו דוד ששון את משרת האוצר הכללי של בגדאד. בשנת 1826 המושל המקומי דאוד פאשא החל לרדות ביהודי בגדאד, ועקב כך נאלצו רוב בני משפחת ששון לעזוב את בגדאד מזרחה לעיר בושהר בפרס, שם נפטר אבי המשפחה ששון בן צלאח לאחר שנתיים.
בהובלתו של דוד ששון החליטה המשפחה בשנת 1830 לנסוע מזרחה לבומביי (כיום ידועה כמומבאי), שבתקופה זאת הציעה הזדמנויות כלכליות חדשות למהגרים בזכות ההשקעה הגדולה של האימפריה הבריטית במסחר הבינלאומי מהודו הבריטית. משפחות יהודיות נוספות מבגדאד היגרו להודו בתקופה זאת, עד שצמחה קהילה בגדאדית מובחנת בקרב יהדות הודו. על פי המסופר, בתחילה התגוררה המשפחה בבית צאצאיו של שמואל יחזקאל דיווקר עד אשר התבססה בבית משלה. דוד ששון היה מעורב בעסקים בבומביי כבר משנת הגעתם לעיר, ופעל תחילה כמתווך בין חברות הטקסטיל הבריטיות לבין סוחרים ממקומיים, ולאחר מכן כמשקיע בנכסים בעלי ערך באזור הנמל של העיר. מתחריו העיקריים היו הפרסים, שהניבו את רווחיהם משליטתם בסחר הסיני-הודי באופיום מאז 1820.
דוד ששון, אחיו וצאצאיהם, עד מהרה ניהלו פעילות כלכלית ענפה ברשתות מסחר בעיקר בין הודו, סין, יפן ובריטניה. לאחר שחוזה נאנקינג פתח לסוחרים זרים את הגישה לשוק הסיני, צמחה החברה מבחינה כלכלית בסיועו של אליאס דוד ששון (1820-1880) , בנו של דוד, שנשלח לקנטון. אליאס היה לסוחר היהודי הראשון באזור (24 פרסים התחרו בו). הוא הפך את סחר הטקסטיל שלו לעסק רווחי משולש: הוא הוביל חוט ואופיום הודי לסין, שם הוא קנה טובין שאותם מכר בבריטניה, ובבריטניה הוא רכש מוצרי כותנה. בן אחר של דוד, עבדאללה (אלברט) דוד ששון (1818–1896) נחשב למי שהיה יזם עיקרי מאחורי תהליך התיעוש של מזרח הודו במחצית השנייה של המאה ה-19. הוא הקים מפעלי טקסטיל עם התמחויות מיוחדות שנחלו הצלחה כלכלית רבה. במפעלים השונים בבעלות משפחת ששון הועסקו אלפי פועלים. לאורך הזמן בני המשפחה עברו לסחור גם בטובין מסוגים אחרים, כולל פנינים ואבנים יקרות, משי, ברזל ומתכת.
המשפחה זכתה לדומיננטיות כלכלית במסחר מהמזרח בעיקר לאחר שנות ה-60 של המאה ה-19. אחת הסיבות לכך היא שפרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית סימנה ירידה ביצוא של כותנה מדרום ארצות הברית, דבר שגרם למשבר כלכלי קשה בתעשיית הטקסטיל הגדולה של בריטניה שאף הביא לחרפת רעב רבים מהפועלים הפשוטים במפעלים. לאורך הזמן המפעלים הבריטים מצאו בכותנה ההודית ביצוא של משפחת ששון כתחליף עיקרי לכותנה האמריקאית.
בנוסף לעסקיהם המסחריים לאורך השנים בני משפחת ששון השקיעו ורכשו מניות בחברות שונות באירופה ואמריקה, וכן לקחו חלק נרחב במערכת הבנקאות שנוסדה באותה תקופה ברחבי המזרח הרחוק. בני המשפחה עשו גם השקעות ניכרות בנדל"ן ברחבי הודו ומזרח אסיה. מרכזי העסקים של המשפחה במזרח היו מומבאי, פונה וכלכותה, שאנגחאי, נאנקינג, יאנגון, קובה (יפן), הונג קונג וסינגפור.
לאחר פטירתו של דוד ששון בשנת 1864 בנו עבדאללה (אלברט) דוד ששון (1818–1896) עמד בראש רוב עסקי המשפחה בעוד אחיו אליאס דוד ששון הקים במקביל חברה עצמאית. אחריו שלט על מרבית עסקי המשפחה סלימאן ששון (1841–1894) , האח הצעיר, אשר עד אז שהה בשליחות עסקית של המשפחה בסין (1857-1875). סלימאן נישא בשנת 1876 לפריחה (פלורה) גבאי (1859-1936), מלומדת ואשת אשכולות אשר הייתה גם היא עם קשרים משפחתיים למשפחת ששון לאחר פטירתו של סלימאן בשנת 1894, קיבלה לניהולה חלק מעסקי המשפחה והצטיינה בכך.
עסקי משפחת ששון היו מקפצה להתעשרות עבור מהגרים יהודים-בגדאדים נוספים. כך למשל, סאלח חרדון, שנהפך בהמשך לאחד האישים העשירים באסיה, התחיל את דרכו כעובד פשוט בחברה של משפחת ששון. גם הנדבן היהודי אליס כדורי החל את דרכו בחברה של משפחת ששון.
ענפי המשפחה.
למשפחת ששון היו ענפים רבים ומבני המשפחה גרו בבריטניה, המזרח התיכון, הודו ומזרח אסיה. המשפחה באה בקשרי נישואין עם משפחות האליטה היהודית-בגדאדית, כולל כדורי, סומך, עזרא, אלכביר, יחזקאל יהודה, גבאי ועוד, עם משפחות האליטה היהודית אירופאית כולל משפחת רוטשילד ובר, וחלק מבני המשפחה באו בקשרי נישואין גם עם משפחות אצולה אירופאיות לא יהודיות.
בהודו ובריטניה.
מהענף של משפחת ששון שעבר להודו, באופן הדרגתי חלק מבני המשפחה עברו להתגורר בקביעות בבריטניה, שם הם זכו לתוארי אצולה ומדליות כבוד, הגיעו לתפקידים בכירים בחיים הציבוריים הבריטים ובחיי החברה הגבוהה במדינה. חלקם נישאו ללא-יהודים בעוד אחרים נותרו עם זהות יהודית חזקה.