ב־1981 נפרדו מיו-מיו והזמר ז'וליאן קלרק ומאז 1998 היא חיה עם הסופר ז'אן טולה .
קולנוע, טלוויזיה, תיאטרון.
השחקנית מיו-מיו שיחקה במהלך הקריירה שלה בלמעלה מ־90 סרטים, רבים מהם אבני דרך ונכסי צאן ברזל של הקולנוע הצרפתי: "Les Granges Brulees" ("אסמים בוערים", 1973), "Les Valseuses" ("הפרחחים", 1974), "F Comme Fairbanks" ("פ כמו פיירבנקס", 1977), "Dites-lui que je l'aime" ("אמרו לו שאני אוהבת", 1978), "La Derobade" ("ההתחמקות", 1980), "Coup de foudre" ("אהבה ממבט ראשון", 1984), "Tenue de soiree" ("חליפת ערב", 1987), "Nettoyage a sec" ("ניקוי יבש", 1998), "Affaire de Famille" ("עסק משפחתי", 2008), "Arretez-moi" (,עצרו אותי", 2013) ועוד רבים אחרים. בנוסף, השתתפה במספר סרטי וסדרות טלוויזיה, ביניהם "Ambre a disparu" ("אמבר נעלמה", 2003) שזכה להערכה רבה בצרפת. במקביל, המשיכה להופיע על בימת התיאטרון ומילאה תפקידים שונים ביותר מ־10 מחזות שונים.
FESPACO
פסטיבל הטלוויזיה והקולנוע הפאן-אפריקאי בוואגאדוגו (באנגלית: Panafrican Film and Television Festival of Ouagadougou; בצרפתית: Festival panafricain du cinéma et de la télévision de Ouagadougou ובראשי תיבות: FESPACO) הוא פסטיבל סרטים המתקיים בבורקינה פאסו, בוואגאדוגו, שם מבוסס הארגון. הפסטיבל מקבל רק סרטים על ידי יוצרים אפריקאים, ואשר הופקו בעיקר באפריקה. FESPACO נערך במהלך שבועיים בחודש מרץ. ערב הפתיחה של הפסטיבל נערך ב- Stade du 4-Août, האצטדיון הלאומי.
הפסטיבל מציע לקולנוענים אפריקאים את ההזדמנות ליצור קשרי עבודה, להחליף רעיונות, ולקדם את עבודותיהם. המטרה המוצהרת של FESPACO היא "לתרום להרחבה ופיתוח של הקולנוע האפריקאי כאמצעי ביטוי, חינוך והעלאת מודעות". הפסטיבל גם פועל לפיתוח שוק לסרטים אפריקאים, ולאנשי מקצוע בתעשייה. הפסטיבל מושך אליו משתתפים מכל רחבי היבשת ומעבר לה.
ייסוד.
הפסטיבל נוסד בשנת 1969, ונקרא תחילה "פסטיבל הטלוויזיה והקולנוע הפאן-אפריקאי בוואגאדוגו". הוא התפתח מאז לפסטיבל בינלאומי מוכר. בין מייסדי הפסטיבל היה אלימטה סלמברה, שר התרבות של ממשלת בורקינה פאסו משנת 1987 ועד 1991. מאז השנה השלישית של הפסטיבל, בשנת 1972, הוא מוכר בשם FESPACO, ראשי התיבות של השם המלא הרשמי, שהוא בצרפתית, "Festival pan-Africain du cinema et de la television de Ouagadougou." ב-7 בינואר 1972, FESPACO הוכר רשמית כמוסד על ידי צו ממשלתי. מטה הארגון וטקס הפרסים של FESPACO ממוקמים בוואגאדוגו, בירת בורקינה פאסו.
בשנת 1972 הזוכה הראשון בפרס הסרט הטוב ביותר היה" Le Wazzou Polygame "של אומארו גאנדה מניז'ר. מאז, פרס הסרט הטוב ביותר הוענק לבמאים מקמרון, מרוקו, מאלי, חוף השנהב, אלג'יריה, בורקינה פאסו, גאנה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
התפתחות הפסטיבל משנת 1969 עד 2017.
כשנוסד הפסטיבל בשנת 1969, היה בו ייצוג מחמש מדינות אפריקאיות: וולטה העליונה (בורקינה פאסו), קמרון, חוף השנהב, ניז'ר וסנגל, ושתי מדינות אירופאיות: צרפת והולנד. הוקרנו בסך הכל 23 סרטים. בשנה השנייה, השתתפו תשע מדינות אפריקאיות, כשהצטרפו אלג'יריה, תוניסיה, גינאה, מאלי, וגאנה, והוקרנו סך של 40 סרטים. בשנת 1983, כלל הפסטיבל את MICA ("le Marche International du Cinema et de la television Africaine"), סוכנות בינלאומית לשיווק קולנוע אפריקאי.
מ-1985 ואילך, הפסטיבל אימץ נושאים מרכזיים לכל אירוע, החל מ"קולנוע, בני אדם, ושחרור", וב-2007 "השחקן שביצירה וקידום סרטים אפריקאים" .
ככל שהפסטיבל יצר לעצמו שם, כך גם הצטרפו חוסים וגדלו התקציבים. בין המדינות שתומכות בפסטיבל: בורקינה פאסו, דנמרק, פינלנד, צרפת, גרמניה, הולנד, שוודיה, הרפובליקה העממית של סין. ארגונים תורמים כוללים את AIF (ACCT), PNUD, אונסק"ו, יוניצ"ף, האיחוד האירופי ו-Africalia. בשל ההכרה הבינלאומית לה הוא זוכה, FESPACO מאפשר ליוצרים אפריקאים לקדם את עבודותיהם ולשווק אותם בשוק הבינלאומי, וכן גם לתרום לפיתוח מוצרים וחברות בתעשייה האפריקאית.
מזכ"לי FESPACO מאז 1972 הם לואיס טומביאנו, מ-1972 עד 1982; אלימטה סלמברה, משנת 1982 ל-1984; פיליפ סבאדוגו, מ-1984 עד 1996, באבא האמה, בין השנים 1996 ל-2008, מישל ואדראוגו, מ-2008 עד 2014, וארדיומה סומה, מאז 2014.
פרסים.
הפרס היוקרתי ביותר של הפסטיבל הוא "Étalon deYennenga", הסוס של יננגה, הנסיכה המיתולוגית, אם  ומייסדת האימפריה של העם המוסי של בורקינה פאסו. הפרס מוענק לסרט האפריקאי המציג באופן הטוב ביותר את"המציאות האפריקאית".
פרסים מיוחדים נוספים כוללים את פרס ואמארו גאנדה, עבור סרט הביכורים הטוב ביותר, ופרס פול רובסון לסרט הטוב ביותר של במאי בתפוצה האפריקאית - על שם השחקן, זמר, ופעיל זכויות אזרח האפריקאי-אמריקאי מהמאה ה-20).
הבית בקצה הרחוב
הבית בקצה הרחוב (באנגלית: House at the End of the Street) הוא סרט מתח פסיכולוגי אמריקאי, אשר בוים על ידי מארק טונדראי. תסריטו נכתב על ידי דייוויד לואקה וג'ונתן מוסטו. הסרט יצא לאקרנים ב-21 בספטמבר 2012, בהפצתה של פילם ניישן אנטרטיינמנט.
אף על פי שצילומי הסרט הסתיימו בשנת 2010, רלטיביטי מדיה לא אפשרו את הקרנת הסרט בבתי הקולנוע עד 2012.
עלילה.
שרה קאסידי שעובדת בענף הרפואה (אליזבת שו) ובתה בת השבע עשרה (ג'ניפר לורנס), עוברות לשכונה חדשה בפרברים בעיר נידחת, כמה מטרים מבית בו התרחש רצח זוג הורים על ידי בתם קארי-אן (אווה לינק). בתם של הנרצחים נעלמה בפתאומיות, אבל אחיה, ריאן, עוד חי בבית בו קרה הרצח.
כאשר ריאן פוגש את אליסה קאסידי הוא מנסה ליצור ביניהם אינטראקציה והיא בתגובה, נרתעת ומנסה לשכוח אותו מפאת זאת ששמעה כי הוא אחיה של קארי-אן. לבסוף, נקלעת אליסיה לתוך כל הסיפור וככל שהזמן עובר היא מגלה מה קרה באמת באותו ערב הרצח ומה עלה בגורלה של קארי-אן.
הפקה.
במקור, צילומי הסרט היו צריכים להתחיל כבר בשנת 2003, בבימוים של ריצ'רד קלי וג'ונתן מוסטו. מסיבה לא ברורה נדחו צילומי הסרט ב-9 שנים, עד שנת 2010. בשנהזט הוכרז כי הבמאי החדש של הסרט יהיה מארק ונדראי.
הצילומים החלו ב-2 באוגוסט 2010 עד ה-3 בספטמבר 2010, בכמה מקומות באונטריו.
הוצאה.
הסרט היה צריך לצאת לאקרנים כבר בפברואר 2012, אך לבסוף נדחה ויצא שבעה חודשים לאחר מכן. בארצות הברית וקנדה יצא הסרט לאקרנים ב-21 בספטמבר 2012. בשוודיה יצא הסרט לאקרנים ב-30 בינואר 2013, ובספרד ב-28 באוגוסט 2013.
הדי וי די של הסרט יצא ב-8 בינואר 2013, בגרסה רגילה ובגרסת בלו ריי.
מרתון התנ&quot;ך
מרתון התנ"ך הבינלאומי, או בקיצור מרתון התנ"ך, הוא מרוץ מרתון למרחק של 42.2 ק"מ המשחזר את הריצה המקראית מאפק לשילה הקדומה לאחר תבוסת בני ישראל לפלשתים בקרב אבן העזר לפי המתואר ב.
ייזום התחרות וחידושה.
לאחר מלחמת ששת הימים מדד יוזם המכביה, יוסף יקותיאלי, את אורך המסלול מראש העין (אפק המקראית) לשילה שבשומרון והופתע לגלות שאורך המסלול ההיסטורי בציר הכבישים תאם בדיוק את אורך ריצת המרתון המודרנית - 42 קילומטרים. ב-15 באפריל 1968 יזמו יקותיאלי ויצחק ברא"ז לראשונה מרוץ מרתון בציר זה, שקיבל את השם מרוץ איש בנימין והמנצח, צבי סגל, השלים אותו ב-3:30 שעות. המרוץ השני התקיים ב-2 באוגוסט 1969 ושולב במסגרת המכביה השמינית, והמרוץ השלישי התקיים ב-25 באפריל 1970. במרתון הרביעי, שהתקיים ב-22 במאי 1971 השתתפו תשעה רצים, והמנצח, ציון חצרוני, השלים אותו ב-2:43:55 שעות. את הזמן הטוב ביותר ב"מרוץ איש בנימין" (2:36:28) קבע דני משרקי במרוץ החמישי שהתקיים בשנת 1972.
"מרוץ איש בנימין" משך מעט משתתפים שרצו את המרחק באותה תקופה (במרוץ השלישי, הגדול מכולם, השתתפו 14 רצים בסך הכל) והיוזמה נפסקה לאחר חמישה מרוצים בלבד. כעבור 43 שנה, בשנת 2015, חודש המרוץ בשם מרתון התנ"ך. המרוץ מתקיים מאז, להוציא את שנת חידושו ב-2015, במהלך חג הסוכות.
הלוגו הרשמי של המרוץ מכיל מספר מרכיבים, כאשר העיקריים שבהם הם איש רץ ולצידו הכיתוב "איש בנימין" בכתב עברי עתיק.
תיאור המסלול.
מרתון התנ"ך הוא מרתון כביש הררי שתחילתו ברחוב נחל רבה סמוך לאגם הצלילים בראש העין, המשכו לאורך כביש 5, כביש 4775 וכביש 60 עד לסיומו בשילה הקדומה שבשומרון. למסלול טיפוס וירידה מצטברים של 1,097 ו-454 מטרים בהתאמה; מנקודת הזינוק ברום של 49 מטרים ועד לנקודת הסיום ברום של 694 מטרים מעל גובה פני הים. מקצה ה-42.2 ק"מ מוגבל למשתתפים מעל גיל 18.
המרוץ כולל גם מקצים נוספים:
כל משתתפי המרוץ אשר מסיימים את המקצים אליהם נרשמו מקבלים מדליות חרס מיוחדות, ומסיימי מקצה ה-42.2 ק"מ מקבלים בנוסף גם את מגן "איש בנימין".
הפולמוס סביב המרוץ.
יש התוקפים את מרתון התנ"ך בטענה שהוא משלב מרוץ ספורטיבי עם אירוע פוליטי, מכיוון שרוב מסלול המרוץ עובר בשטחי יהודה ושומרון. רק 3 ק"מ בתחילת המסלול נמצאים בגבולות הקו הירוק, ושאר המסלול עובר דרך אריאל ושטחים נוספים ביהודה ושומרון, ומסתיים בהתנחלות שילה. המסלול עובר ליד יישובים פלסטיניים רבים, אך הם אינם מוזכרים בתיאור המסלול מטעם המארגנים.
ההקשר הפוליטי של המרוץ מעורר מחלוקת בקהיליית הרצים בישראל. אחד הרצים תיאר אותו כ"מרוץ מראש העין לשילה, דרך מציאות שרבים רוצים להדחיק."