בפועל, כיבוש חוף ירוק היה קל מהצפוי. בשל ההתנגדות העזה שנצפתה ביום הקודם, החליט מפקד הכוח להימנע ממתקפה ישירה ובמקום ביקש טיווח ארטילרי מהים. תצפיתנים מהחוף איפשרו דיוק מרבי וכך חיסלה הארטילריה עמדה אחר עמדה. כאשר פסקה האש כבשו החיילים את העמדות בתוך פחות משעה ובמחיר אבדות ספורות בלבד.
ההתקדמות לאורך חופים אדום 2 ואדום 3 הייתה קשה יותר. במהלך הלילה הקימו המגינים היפנים עמדות מכונות ירייה באזור שבין החופים, וכך פיצלו את הכוח האמריקאי בחוף הצפוני. בשעות הצהריים התקינו האמריקאים עמדות מכונות ירייה משלהם, והעמדות היפניות הוצאו מכלל פעולה. אחר הצהריים הצליחו האמריקאים לחצות את מסלול הטיסה ואיישו עמדות הגנה נטושות בצידו הדרומי.
בשעה 12:30 התקבל דיווח לפיו חוצים חיילים יפנים את השרטון הנמצא בקצה המזרחי של בטיו, המקשר בינו ובין האיון באיריקי הסמוך אליו. גורמים מהרגימנט השישי של הנחתים נשלחו לבאיריקי כדי לחסום את נסיגת היפנים. בשעה 16:55 הם החלו את הנחיתה על החוף אך נתקלו באש ממכונות ירייה. מטוסים הוזנקו מנושאות המטוסים על מנת לאתר את מקור הירי ולתקוף אותו. לאחר שהשלימו את הנחיתה על החוף גילו הנחתים כי מקור הירי היה עמדה בודדת ובה תריסר עמדות מקלעים שהציבו החיילים היפנים. בעמדה נמצאו גם מכל דלק שעלה בלהבות בעת תקיפת המטוס ושרידיהם המפויחים של החיילים.
עד סוף היום היה כל החלק המערבי של האי בשליטת האמריקאים, וקו ההתקפה שלהם נמתח מסביב למסלול הטיסה שבמרכז האי. על אף שקו ההתקפה לא היה רציף, נראה היה כי האמריקאים זכו ביתרון. בנוסף, מפקד הכוח היפני באטול, שיבזאקי, נהרג במוצב הפיקוד שלו, דבר שתרם להידרדרות מצבו של חיל המצב היפני.
22 בנובמבר.
היום השלישי הוקדש בעיקרו לביצור העמדות וחיזוק הכוח הלוחם שעל האי. במהלך הבוקר התקדמו כוחות שנחתו יום קודם בחוף אדום 1 לעבר חוף אדום 2. בנוסף, הגדוד הראשון של הרגימנט השישי של הנחתים נחת בחוף ירוק, מדרום לאדום 1, ובשעה 12:30 החל להתקדם לאורך החוף הדרומי של האי. עד שעות אחר הצהריים הגיע הגדוד לקצה המזרחי של מסלול הטיסה, חברו לכוחות שנחתו בחוף אדום 3 יומים לפני וביססו קו התקפה רציף לרוחבו של האי למן החוף הצפוני עד לחוף הדרומי.
בשעות הערב כבר היה ברור כי ידם של האמריקאים על העליונה. הכוחות היפניים הנותרים על האי התרכזו בשטח אדמה קטן מזרחית למסלול הטיסה, ובכיסים קטנים בקו התפר בין חוף אדום אחד וחוף אדום 2. בהבינם את המצב תכננו היפנים לצאת למתקפת-נגד בשעה 19:30. הם התחלקו ליחידות קטנות שתפקידן היה להסתנן אל קווי הכוחות האמריקאים אולם הן נהדפו לאחור באמצעות אש ארטילרית, והמתקפה לא יצאה לפועל. בשעה 23:00 נעשה ניסיון התקפת-נגד נוסף שנהדף אף הוא באופן דומה.
23 בנובמבר.
בשעה 04:00 פתחו היפנים במתקפה על הגדוד הראשון של הרגימנט השישי. כ-300 חיילים יפנים הסתערו במתקפת בנזאי על הקווים של פלוגות A ו-B. בסיוע אש ארטילרית ממשחתות, שנחתה עד 75 מ' מהקווים, הצליחו האמריקאים להדוף את המתקפה. בתום המתקפה, כשעה לאחר שהתחילה, היו מוטלות לפני הקווים האמריקאים גופותיהם של 200 חיילים יפניים ועוד 125 גופות מעבר לקווים. בצד האמריקאי נהרגו 45 חיילים ו-128 נפצעו.
בשעה 07:00 החלו מטוסי הקרב והמפציצים של הצי בפעולות ריכוך העמדת היפניות במזרח האי. לאחר התקפה שנמשכה כמחצית השעה פתח הגדוד הראשון של הרגימנט העשירי של הנחתים באש הוביצרים, ולסיום הפציצו אוניות הצי את העמדות במשך חמש עשרה דקות נוספות. בשעה 08:00 החל הגדוד השלישי של הרגימנט השישי להתקדם לכיוון מזרח ולדחוק את היפנים הנותרים לקצה המזרחי של בטיו. בשל רצועת החוף הצרה במזרח האי היוו פלוגות I ו-L את חוד החנית של כוח הנחתים המתקדמים.
פלוגות I ו-L התקדמו כ-300 מ' לפני שנתקלו בהתנגדות, שהגיעה מסדרת של בונקרים לפניהן. פלוגה L קיבלה פקודה להמשיך ולהתקדם, ובשלב זה הפכה להיות קו החזית של הנחתים. פלוגה I ריכזה את כוח האש שלה במערכת הבונקרים, תוך שהיא מסתייעת בחומרי נפץ ולהביורים שסיפקו יחידות הנדסה ובחיפוי 2 טנקים מדגם שרמן. כאשר קרבו הנחתים האמריקאים לבונקר ניסו היפנים להימלט דרך תעלה צרה. בנקודה זו ירה מפקד אחד הטנקים פגז אחד לכיוון החיילים הנסוגים. בשל ההשחתה הכמעט מוחלטת של גופות היפנים לא ניתן היה לומר בוודאות מה מניין ההרוגים, אך לפי ההערכות עמד מספרם על 75-50.
באותו יום, טיפלו האמריקאים בכיס ההתנגדות בין חוף אדום 1 לאדום 2. הגדוד הראשון של רגימנט הנחתים השמיני התקדם מכיוון מזרח (אדום 2) והגדוד השלישי של רגימנט הנחתים השלישי התקדם מכיוון מערב (אדום 1). מחלקה נוספת, חמושה בשני הוביצרים מתפרקים, התקדמה מכיוון צפון על מנת להשלים את הכיתור. עד שעת הצהריים חוסלה ההתנגדות.
פלוגה L המשיכה את התקדמותה מזרחה לאורך בטיו, תוך עקיפת כיסי התנגדות נוספים, אותם תקפו טנקים ומטוסים. בשעה 13:00 הגיעה הפלוגה לקצה המזרחי של האי. חיילי הגדוד השלישי של רגימנט הנחתים השישי הרגו כ-475 חיילים יפנים בבוקר ה-23 בנובמבר לעומת תשע אבדות ו-25 פצועים אמריקאים. על פי הערכות, בליל ה-22 בנובמבר נמצאו על האי כ-1,000 חיילים יפנים כשירים, כ-500 בבוקר ה-23 בנובמבר ורק 100-50 חיילים נותרים כאשר בשעה 13:30 הוכרז כי האי מאובטח.
תוצאות הקרב.
במהלך הימים הבאים נחת הגדוד השני של רגימנט הנחתים השישי באי באיריקי, התקדם לאורך איי האטול תוך טיהורם, והשלים את המשימה ב-28 בנובמבר. מיד עם השלמת טיהור האטול החלו גורמים בדיוויזיית הנחתים השנייה לעזוב את טאראווה, פינוי שהושלם לחלוטין בראשית שנת 1944. לאחר שהופקו לקחי קרב טאראווה, המשיך הצי האמריקאי בשיטת הדילוגים מאי לאי, ופנה לאי קווג'לין, כקפיצה נוספת בדרך לאיי מריאנה.
בתום הקרב נותרו בחיים קצין יפני אחד, 16 חיילים סדירים ו-129 פועלים קוריאנים. מתוך 4,836 חיילים יפנים ופועלים קוריאנים שהיוו את חיל המצב נהרגו 4,690. דיוויזיית הנחתים השנייה ספגה 894 אבדות (48 קצינים ו-846 סדירים) בקרב ו-84 נוספים (8 קצינים ו-76 סדירים) מתו מפצעיהם. 2,188 חיילים (102 קצינים ו-2,086 סדירים) נפצעו.
מספר האבדות הגבוה עורר גל מחאות בארצות הברית, שם התקשה הציבור להבין מדוע נעשתה הקרבה כה גדולה עבור אי קטן באמצע האוקיינוס. ניתן להסביר את מספר ההרוגים הגבוה בכך שהחפה, כמו זו שנערכה בטאראווה, היא מבצע צבאי מסובך ביותר. בנוסף, באותה עת היה טאראווה האטול המבוצר ביותר אליו פלשו בעלות הברית.
בשנת 1944 יצא לאור הסרט "עם הנחתים בטאראווה" (With the Marines at Tarawa), סרט תיעודי באורך 20 דקות הכולל קטעי וידאו אשר צולמו בזמן הקרב עצמו. הקרב מופיע גם בסרט זעקת הקרב משנת 1955 לפי רב-מכר בשם זה מאת לאון יוריס שהשתתף בקרב הזה.
זמארין
נילי ארד
נילי ארד (נולדה ב-19 בדצמבר 1943) היא משפטנית ישראלית, שכיהנה כנשיאת בית הדין הארצי לעבודה מנובמבר 2010 עד דצמבר 2013. יושבת ראש עמותת שקיפות בינלאומית ישראל - שבי"ל.
ביוגרפיה.
נולדה ליוכבד ויהושע ימניק וגדלה בקריית ים א'. אמה הייתה מורה לאנגלית בבית הספר היסודי "זבולון" ואביה היה החלבן השכונתי בקריית ים ב'. נילי היא בוגרת מחזור ב' של בית הספר היסודי הראשון בקריית ים, בית ספר "אורים".
בשנת 1976 סיימה את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1977 הוסמכה כעורכת דין ועבדה בשוק הפרטי. כעבור שנים אחדות הצטרפה לפרקליטות המדינה, שם שימשה כמנהלת מחלקת הבג"צים במשך שמונה שנים, לרבות בתקופת האינתיפאדה הראשונה. בהמשך מונתה למשנה לפרקליטת המדינה בתחום החוקתי-מינהלי. בשנת 1996 מונתה על ידי שר המשפטים, יעקב נאמן, למנכ"לית משרד המשפטים. בתקופת כהונתה הוקמו הסניגוריה הציבורית, המרכז הארצי לגישור והמכון להשתלמות פרקליטים.
בשנת 2000 מונתה לשופטת בבית הדין הארצי לעבודה. באוקטובר 2009 מונתה למשנה לנשיא בית הדין הארצי לעבודה, סטיב אדלר, ובנובמבר 2010 מונתה לכהונת נשיאת בית הדין הארצי לעבודה, הרביעית במספר מאז הקמתו בשנת 1969. ארד נבחרה בספטמבר 2010 על ידי הוועדה לבחירת שופטים להיות מחליפתו של אדלר כנשיאת בית הדין הארצי לעבודה בניגוד לשיטת הסניוריטי, שכן השופטים עמירם רבינוביץ ויגאל פליטמן היו בעלי ותק גדול יותר בבית הדין הארצי לעבודה.
נושאים מרכזיים שהובאו לטיפולה כשופטת וכנשיאת בית הדין הארצי לעבודה הם: שביתת הרופאים, ובהמשכה התפטרות המתמחים. בית הדין תמך בקיום משא ומתן בין הצדדים, ופעמיים פסל את התפטרותם של מאות רופאים מתמחים, בנימוק שהתפטרות זו היא צעד ארגוני בלתי חוקי; פסיקה בנושא מיצוי זכויות במסגרת חוק ביטוח בריאות ממלכתי; פסיקה תקדימית בנושא התארגנות ראשונית - פס"ד פלאפון; פסיקה תקדימית בנושא עיון המעסיק בתכתובת מייל של העובד - פסק דין טלי איסקוב.
בדצמבר 2013, בהגיעה לגיל 70, פרשה לגמלאות.
בשנת 2016 יצא לאור ספר שירים פרי עטה ששמו "על גב הנמר", ובו שירים שכתבה לאחר פרישתה מכס השיפוט. בינואר 2018 יצא ספר שיריה השני, "סוסי פרא" ובמרץ 2020 יצא לאור ספר השירים "דהרת הזמן".
בחודש מאי 2017 התמנתה לתפקיד יושבת ראש עמותת שקיפות בינלאומית ישראל - שבי"ל.
כיכר תנועה
אידה קאוואפיאן
אידה קאוואפיאן (באנגלית: Ida Kavafian; 29 באוקטובר 1952) היא כנרת וויולנית אמריקאית ממוצא ארמני.
חייה.