בשנים 1874–1878 הוא שימש כנבחר ציבור מרקסיסטי מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ברייכסטאג הגרמני. הוא כתב תקציר פופולרי ל"הקפיטל" של קרל מרקס. לאחר שתמך בשימוש בפעולות אלימות (כולל שימוש בפצצות) למען שינוי מהפכני, הוא אולץ לעזוב את גרמניה, וגורש מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית. משוכנע מניסיונו בחוסר התועלת של פעולה פרלמנטרית, הוא הפך לאנרכיסט, שתמך באנרכיזם קולקטיביסטי, למרות שמאוחר יותר הוא תמך באנרכו-קומוניזם. עקב תמיכתו בשימוש באלימות, הוא נחשב לאנרכיסט התנגדותי - זרם שכבר אינו קיים כיום בקרב האנרכיסטים.
הוא נסע לצרפת אך אולץ לעזוב ב-1879, ולאחר מכן התיישב בלונדון. שם הוא ייסד את מגזין "החירות", בו הוא הביע את שביעות רצונו מההתנקשות באלכסנדר השני, קיסר רוסיה. עקב כך, הוא נאסר למשך שנה וחצי.
חייו בארצות הברית.
מעודד על ידי החדשות לגבי מאבקי עובדים בארצות הברית, מוסט היגר לארצות הברית עם שחרורו מהכלא, והחל במהרה להתסיס את אוכלוסיית המהגרים הגרמנים. הוא חידש את פרסום מגזין "החירות" בניו יורק. הוא נכלא 3 פעמים (ב-1886, 1887 ו-1902), כאשר הפעם האחרונה הייתה בשל העובדה שפרסם מאמר לאחר ההתנקשות בנשיא ארצות הברית, ויליאם מקינלי, בו טען שאין זה פשע להרוג שליט.
מוסט התפרסם בהמציאו את המושג "Attentat" שפירושו "ניסיון". הוא טען ש"המערכת הנוכחית תיפול בצורה המהירה והרדיקלית ביותר על ידי חיסול דובריה. לכן, יש להוציא לפועל טבח באויבי העם". מוסט הוציא לאור מדריך להכנת דינמיט וחומרי נפץ אחרים בשם "המדע של לוחמה מהפכנית", וכך הוא זכה בכינוי "דינמוסט". בתור נואם מוכשר, מוסט הפיץ את רעיונותיו בקרב חוגים מרקסיסטים ואנרכיסטים בארצות הברית ומשך חסידים רבים, כאשר המפורסמים שבהם היו האנרכיסטים אמה גולדמן ואלכסנדר ברקמן.
בהשראת רעיונותיו, גולדמן וברקמן, שזעמו על מותם של פועלים במהלך שביתת הומסטד, החליטו להוציא לפועל את הרעיונות בניסיון ההתנקשות של ברקמן במנהל המפעל בהומסטד, הנרי קליי פריק בשנת 1892.
ברקמן וגולדמן התפכחו במהרה ממורם. מוסט הפך לאחד ממבקריו הגדולים של ברקמן בשל ניסיון ההתנקשות, אף על פי שעל פי גולדמן הוא "הכריז על מעשי אלימות מגגות הבתים". מוסט תקף את גולדמן וברקמן במגזין שלו, ורמז שפעולתו של ברקמן נועדה ליצור סימפתיה כלפי פריק. ההיסטוריונית והביוגרפית של אמה גולדמן, אליס וקסלר, טוענת שביקורתו של מוסט נבעה ככל הנראה מקנאה בברקמן, למרות שווקסלר ואחרים זוקפים לזכות מוסט שינוי של גישתו לגבי היעילות של התנקשויות פוליטיות בהבאת שינוי מהפכני.
גולדמן זעמה על התקפות אלה, והגיעה לנאום פומבי של מוסט מצוידת בשוט, ודרשה ממנו, בעודו נואם, שיוכיח את האשמותיו. לאחר שהתעלם ממנה, הצליפה בו עם השוט, שברה אותו על ברכיה, והשליכה את החלקים לעברו. מאוחר יותר היא התחרטה על התקפתה, והתוודתה בפני חברה ש"בגיל 23, אדם לא חושב בהגיון".
שנים מאוחרות.
מוסט המשיך לכתוב ולנאום בנושא שינוי מהפכני למשך שארית חייו. בשנת 1906, בזמן שהיה בסינסינטי, אוהיו, במטרה לנאום, הוא חלה ואובחן כבעל מקרה כרוני של מחלת השושנה - זיהום עור חיידקי. בתקופה שלפני טיפולי האנטיביוטיקה, לא היו הרבה אפשרויות טיפול במצבו, ועקב כך מצבו החמיר והוא נפטר מספר ימים לאחר מכן.
פארק דה לה וילט
פארק דה לה וילט (צרפתית: Parc de la Villette) הוא פארק עירוני הנמצא ברובע התשעה-עשר של פריז (צפון מזרח העיר). הפארק הוא השלישי בגודלו בתחומי העיר על שטח כולל של 250,000 מ"ר. הוא הוקם בהדרגה מ-1983 עד 1998 במקומו של שוק בשר ובתי מטבחיים ישנים.
בתחומי הפארק נמצאים גם מוזיאון המדע והתעשייה (Cité des Sciences et de l'Industrie) שהוא מוזיאון המדע הגדול באירופה ו"הזֶ'אוֹד" ("la Géode") - כדור כסוף ומבריק שבתוכו קולנוע IMAX.
תכנון.
הפארק, פרי תכנונו של האדריכל השווייצרי ברנרד צ'ומי, כולל פונקציות ציבוריות ומתקנים מסוגים שונים בנושא מדע ומוזיקה, וכן מתקנים ואטרקציות לילדים. תכנונו של הפארק הוא דוגמה לגישת הדה-קונסטרוקטיביזם בתחום אדריכלות הנוף ואבן דרך חשובה בזרם אדריכלי זה. צ'ומי זכה בתחרות על תכנון הפארק ובתכנונו הושפע באופן ישיר ממשנתו של הפילוסוף ז'אק דרידה אשר עמו אף התייעץ.
תכנונו הדה-קונסטרוקטיביסטי של הפארק בא לידי ביטוי בכמה מערכות גאומטריות המכתיבות את התכנון המולבשות אחת על גבי השנייה ב"סופרפוזיציה". מערכות אלה, מתוות את שלד הפארק על שביליו, המבנים הפזורים בו ואופן חיבור כל מתחם הפארק אל המרקם העירוני שסביבו. בולטים במיוחד בנוף הפארק, 35 מבני "פולי" (Folly) אדומים (מבנים ללא שימוש של ממש) המוסדרים בכל הפארק לפי גריד מרובע שאינו בהכרח תואם את התוכנית הכללית. דוגמה זו למערכת סופר-פוזיטיבית יוצרת יחד עם שאר המערכות, על פי תכנונו של צ'ומי, מספר אופנים לקרוא ולפרש את המרחב הפיזי. מבני הפולי בנויים כל אחד באופן שונה, כשכל מבנה הוא מעין "תרגיל אדריכלי" בעצמו, אך כולם באותו סדר גודל וכולם צבועים באדום. בחלקם מתקיימות פונקציות כגון קיוסק או חנות קטנה, חלקם הם מתקני שעשועים לילדים, חלקם מקומות אליהם ניתן לטפס ולתצפת וחלקם הם כפסלים לכל דבר.
תכנון הנוף בפארק משתלב עם תעלת המים "אגן לה וילט" וכולל גופי מים נוספים בתוכו. בנוסף, משלב הפארק עוד מספר רב של אלמנטים נופיים ואדריכליים שונים המשתלבים זה בזה.
ליידי-בוי
פארק לה וילט
אינטגרל גאוסיאן
ג'ון ברימן
ג'ון אלין ברימן (באנגלית: John Allyn Berryman; 25 באוקטובר 1914 – 7 בינואר 1972) היה מגדולי המשוררים האמריקאים המודרניים, והוא נמנה עם מייסדי אסכולת שירה וידויית לצד אלן גינסברג, סילביה פלאת', אן סקסטון ועוד.
קורות חיים.
ברימן נולד במק'אלסטר שבאוקלהומה. אביו היה ספסר קרקעות. בגיל 12 היה עד להתאבדותו של אביו ביריית רובה. חוויה זו רדפה אותו לאורך חייו והשפיעה עמוקות על יצירתו. אימו נישאה מחדש שלושה חודשים לאחר מות האב, והמשפחה עברה להתגורר בניו יורק. ברימן למד באוניברסיטת קולומביה והצליח בלימודי הספרות.
בגיל 25 החל ללמד באוניברסיטה, ולצד כתיבת השירה פיתח קריירה אקדמית מזהירה. הוא כתב עבודות נחשבות על שייקספיר, וולט ויטמן, סול בלו ועוד, ונחשב למורה מבריק ומרתק. בגיל 43 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת מינסוטה, אבל הדיכאון והאלכוהוליזם שמהם סבל שיבשו את חייו; הוא נהג להתאשפז בשל מצבו לפחות אחת לשנה.
את עיקר פרסומו קנה בעקבות פרסום "77 שירי חלום", שעליו זכה בפרס פוליצר. בשנת 1968 פרסם את הכרך השני של "שירי חלום", ומהדורה מאוחדת של השניים יצאה לאור שנה לאחר מכן. ברימן יצר בתוך מסגרת צורנית מגבילה: "שירי חלום" בנויים כל אחד משלושה בתים בני שש שורות מחורזות. כל שיר מתאר באופן אסוציאטיבי רגש המתעורר בדמות המרכזית, הנרי - אדם יצרי וחסר עכבות - לנוכח אירוע יומיומי.
בשיר חלום מס' 76, "הווידוי של הנרי", כותב ברימן:
in a modesty of death I join my father
who dared so long agone leave me.
A bullet on a concrete stoop
close by a smothering southern sea
spreadeagled on an island, by my knee.
—You is from hunger, Mr Bones.
אריה זקס כתב במבוא לתרגום 39 מ"שירי חלום" (מתוך קרוב ל-400): "ברימן עשה לשפה האמריקנית מעשה שכרות. הוא המציא לשון שירה שנתנה לו חופש משכר". כמתרגם נטל לעצמו זקס חירות יצירתית גדולה והיה "יותר ברימן מברימן" בהכניסו לתרגום שיבושי לשון שלא היו כלל במקור.
ב-1970 ביצע ברימן תפנית נוספת בסגנון יצירתו ב"אהבה ותהילה". הסגנון הדיבורי המופגן והרמיזות המיניות המתריסות זכו לביקורת שלילית ברובה, אך היוו מקור השראה למשוררים צעירים.
הניו יורק טיימס הגדיר את סגנונו המיוחד במילים: "ג'אזי, רצוף תפניות משונות ותחביר מעוקם". כשהתבקש להסביר את סגנונו שובר המוסכמות אמר ברימן: "I set up The Dream Songs as hostile to every visible tendency in both American and English poetry."
בגיל 58 קפץ אל מותו מגשר שדרות וושינגטון במיניאפוליס שבמינסוטה. יצירתו האחרונה, "הזיות וכו'", ראתה אור לאחר מותו.
מיצירותיו.
הופיע בתרגום לעברית:
דב גולדשטיין
דב גולדשטיין (1931 - 17 באוגוסט 2007) היה עיתונאי וביוגרף. עבד ב"מעריב" מ-1956. נודע ככותב האוטוביוגרפיות של עזר ויצמן, יצחק רבין, רפאל איתן, טדי קולק ושמואל תמיר.
ביוגרפיה.
נולד בפולין בשנת 1931 ועלה לארץ ישראל בהיותו בן חודשים אחדים. המשפחה התגוררה בראשון לציון וגולדשטיין למד בית הספר הגימנסיה הריאלית. בתחילת שנות ה-50 עבד במשך שנתיים כמורה במזכרת-בתיה ובראשון-לציון. לאחר מכן היה פקיד בנק ברחובות. בשנת 1956 כתב העיתון "מעריב" בדרום הארץ, יהושע ביצור, עבר לתפקיד הכתב הפרלמנטרי של העיתון בירושלים. הוא הכיר את גולדשטיין והציע לו להחליפו כתב בדרום הארץ. ב-1958 עבר גולדשטיין למערכת העיתון בתל אביב והחל לכתוב על נושאים כלל-ארציים.
בשנת 1979 כתב עם יצחק רבין את הספר האוטוביוגרפי "פנקס שירות", שבו הגה את הביטוי "חתרן בלתי נלאה", שחולל מהומה באמצעי התקשורת.
דב גולדשטיין נפטר בגיל 76 ממחלת הסרטן. הוא הותיר אחריו רעיה, רותי ושלושה בנים. אחד מבניו הוא העיתונאי ממי גולן.
פיליפ פון בסלאגר