בסתיו 1803 הוזמן פארק על ידי הממשלה להוביל משלחת נוספת לניז'ר, אבל יציאת המשלחת התעכבה. במסגרת ההכנות לנסיעה שיפר את ידיעותיו בשפה הערבית באמצעות מורו סידי אמבאק בובי, יליד מוגדור. במאי 1804 חזר פארק לפאולשילס, פגש שם לראשונה את וולטר סקוט והשניים התיידדו. בספטמבר זומן פארק ללונדון לצאת למשלחת החדשה. הוא נפרד מסקוט במשפט "סימנים עוקבים אחרי המחפשים אותם". באותה עת אימץ פארק את התפיסה שניז'ר וקונגו הם ארץ אחת. בזיכרון הדברים שנכתב לפני שעזב את בריטניה כתב:
המשלחת הפליגה מפורטסמות' לגמביה ב-31 בינואר 1805. פארק עמד בראש המשלחת, ולצורך כך ניתנה לו דרגת קפטן. חברו וגיסו, ד"ר אלכסנדר אנדרסון, היה סגנו במשלחת, וקיבל דרגת לוטננט. המשלחת כללה עוד את ג'ורג' סקוט, צעיר סקוטי שתפקידו היה לתעד את המסע באיורים; וכן קצין נוסף, שלושים וחמישה חיילים, שני ימאים, וארבעה או חמישה נגרים-בנאים. כמו כן היו למשלחת מלווים מקומיים.
המשלחת, שיצאה לדרכה מגמביה באפריל, בתחילת עונת הגשמים, נתקלה בחיות בר כמו קרוקודילים, להקות זאבים טלואים ואף אריות, וחבריה חלו במלריה ודיזנטריה. כאשר הגיע המשלחת לנהר הניז'ר באמצע אוגוסט, נותרו רק 11 מחברי המשלחת האירופאים בחיים. הם שטו על הניז'ר מבמקו (היום בירת מאלי) לסגו (כיום במאלי) בסירות קנו שקיבלו מהשליטים המקומיים. הם עצרו מעט אחרי סגו, בסנסנדיג (Sansandig), ופארק נערך להמשיך במורד הנהר לאזור שטרם חקר. פארק נעזר בחייל היחיד שנותר ברמה בריאותית סבירה כדי לבנות סירה משתי סירות קנו. לסירה שבנה העניק את השם סירת הוד מלכותה ג'וליבה (שמו הילידי של הניז'ר). במהלך החניה בסנסנגיד מתו עוד מספר מאנשי המשלחת, כולל המאייר סקוט וסגנו וחברו של פארק, ד"ר אנגרסון.
אנשי הצוות שעלו לג'וליבה היו פארק, קצין אחד, שלושה חיילים אירופים (בהם אחד מעורער בנפשו), מדריך ושלושה עבדים. בטרם נסעו נתן פארק לאייזאק, מדריך מקומי, מכתבים להעביר לגמביה ומשם לבריטניה. במכתביו הביע את נחישותו למצוא את מקור הנהר או למות בניסיון. באחד ממכתביו כתב כי "אם לא אוכל להצליח ביעד מסעי, לפחות אמות על הניז'ר". לאשתו כתב שאינו מתכוון לעצור ולחנות עד שיגיע לחוף אליו ציפה להגיע בינואר 1806. הוא שלח לבריטניה גם את יומן המסע שלו עד לאותה נקודה.
מותו.
שארית המשלחת שטה עוד כ-1600 ק"מ במורד הנהר. בניגוד למנהגים המקומיים (ובניגוד למנהגו שלו בעבר), סירב פארק להעניק מתנות לילידים שבשטחיהם עבר. המשלחת הותקפה מספר פעמים על ידי הילידים, כנגדם התגוננו פארק ואנשיו בנשק חם. הם התקשו בניווט בזרמי הנהר הלא מוכרים, ובסופו של דבר נתקעה סירתם על סלע, והותקפה בקשת וחץ ובכידונים. פארק ושלושת האירופאים הנותרים קפצו למים, ויש להניח שטבעו. גופותיהם לא נמצאו. הניצול היחיד היה אחד העבדים, שאף שוחרר על ידי המנהיגים המקומיים.
העדויות לסיפור סופה של המשלחת הן מפיו של מלווה מקומי שהפליג איתה במקצת מהמקטע האחרון, ושל אותו עבד ששרד. הסיפור אושר בהמשך על ידי מחקריהם של היו קלפרטון וריצ'רד למון לנדר. הם הצליחו לאתר ספר אסטרונומיה של המשלחת, שנשמר משום שנתפס כספר קודש, ואבנט לחרב. עם זאת המסתורין המשיך לאפוף את קיצו של פארק והיו שהאמינו שהוא נותר באפריקה, שבוי או אולי חופשי.
ב-1827 נחת תומאס, בנו השני של פארק, על חופיה של גינאה בכוונה לעשות את דרכו אל בוסה שם האמין כי אביו שבוי. עקבותיו אבדו, וככל הנראה מת ממלריה. אלמנתו של פארק, אליסון, נפטרה ב-1840.
אחד מצאצאיו הישירים של פארק הוא הסופר הקנדי פרופסור אנדרו פרייס-סמית' אשר כתב רבות על בירוא יערות ופיתוח באפריקה הדרומית.
מסעותיו של מונגו פארק בניז'ר עומדים בליבו של הרומן "Water Music", שנכתב על ידי ט. קורהסאן בויל ב- 1981.
מדליית מונגו פארק.
החברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד‏ מעניקה מדי שנה את מדליית מונגו פארק לכבודו של פארק.
חטיבת הבקעה
חטיבת הבקעה והעמקים (חטיבה 417) היא חטיבה מרחבית (חטמ"ר) של צה"ל, שתפקידה להגן על אזור בקעת הירדן והעמקים. החטיבה כפופה לפיקוד המרכז. בחטיבה פועלים גדודי חי"ר קל סדירים של חיל הגנת הגבולות המשלבים לוחמים ולוחמות, וגדודי חי"ר במילואים. הגדודים הסדירים הם גדוד לביאי הבקעה וגדוד אריות הירדן.
היסטוריה.
הקמת החטיבה והשנים הראשונות.
חטיבת הבקעה הוקמה מתוך חטיבת הצנחנים במילואים 80 ב-3 בנובמבר שנת 1967 בתום מלחמת ששת הימים, מפקדה הראשון (במקביל) היה רפאל איתן. עם היווצרות הגבול החדש - נהר הירדן - היה צורך להגן על גבולה המזרחי של מדינת ישראל מחדירות של מחבלים וגורמים עוינים משטחה של ירדן. "ארץ המרדפים" היה השם שניתן לחבל ארץ זה כתוצאה מריבוי החדירות משטחה של ירדן והמרדפים שניהלו כוחות צה"ל עד ללכידת חוליות המחבלים. מאות מחבלים נהרגו ונשבו בעשרות מרדפים בבקעת הירדן, ומנגד גם לחיילי צה"ל היו נפגעים רבים.
באמצע יולי 1970 החל צבא ירדן לפעול ביד חזקה כנגד המחבלים. ב-17 בחודש נלכדו 16 מחבלים בצפון הבקעה. 40 מחבלים הסגירו עצמם לצה"ל, מאימת הצבא הירדני. מאז ועד ספטמבר 1972 לא הייתה בבקעת הירדן אף תקרית רצינית. הודות לפעולות החטיבה, שבעקבותיה פנו גם הירדנים לדכא את המחבלים שאיימו עליהם מבית, הושב השקט לבקעת הירדן. חקלאים החלו מעבדים את חלקותיהם בעברו השני של הנהר, ללא חשש ודייגים ישראלים יצאו לדוג בירדן, בגזרה שקודם לכן איש לא העז להתקרב אליה.
בשנות השמונים החטיבה הייתה כפופה לאוגדה מרחבית 85 (אוגמ"ר העמקים).
האינתיפאדה השנייה.
בספטמבר 2000 החלו הפלסטינים להפעיל טרור נגד אזרחי ישראל וכוחות צה"ל. החטיבה בפיקודו של אלוף-משנה דרור פלטין שהתמודדה עד אז בעיקר עם חדירות ממזרח שינתה את הערכותה והחלה להגן על הגזרה כחטיבה מרחבית ולא עוד כחטיבת גבול. בתקופה זאת התמודדה החטיבה עם אירועי טרור קשים בעיקר בגיזרת יריחו וגב ההר.
אירוע מעצב נוסף התרחש בשנת 2002, או אז חדר מחבל, לראשונה בגזרת הבקעה, ליישוב חמרה אשר בצפון הגזרה סמוך למחסום בקעות. מפקד החטיבה באותם ימים היה אל"ם חיליק סופר, אשר ניהל את אירוע שנחשב למורכב ביותר ובמהלכו נרצחו אם ובת בביתן בידי מחבל פלסטיני מהכפר הפלסטיני הסמוך, טמון.
ב-19 במרץ 2002, תקפו שני מחבלים צוות טירונים מיחידת מגלן, אשר שירתו בבסיס חמאם אל-מליח, בסיס האימון המתקדם של חטיבת הצנחנים, ובאותה עת החלו את האימון המתקדם, בשעה שתירגל לינה בשטח. ממכת האש הראשונה נהרג מפקד הצוות, טל צמח, ונפצעו מספר חיילים. לוחמי הצוות שהקיצו משנתם הרגו את אחד המחבלים. מפקד האימון המתקדם בבסיס הטירונים של הצנחנים, רס"ן גיא חזות שהגיע עם כוחות הכוננות ניהל את הקרב במהלכו נהרג המחבל הנוסף. ב-2003 עם הקמת בסיס האימונים החטיבתי החדש של הצנחנים סמוך לקיבוץ שומריה- מחנה "איתן". באפריל 2003 חדרו שני מחבלים למחנה בקעות והרגו שני חיילים. ב-14 במרץ 2006 פשטו כוחות צה"ל בפיקודו של מח"ט הבקעה אל"ם מוטי אלמוז על הכלא ביריחו במטרה להביא לדין בישראל את רוצחי רחבעם זאבי, שהוחזקו בכלא ועמדו להשתחרר בעקבות עליית החמאס. המבצע נקרא מבצע הבאת ביכורים. המצור על הכלא נמשך כעשר שעות וחצי, ובסיומו נכנעו כל המבוקשים.
גזרת האחריות החטיבה הורחבה לכיוון צפון, לאחר סגירת חטיבת העמקים בשנת 2003.
יחידות.
חטיבת המילואים של הבקעה.
לחטיבת הבקעה מספר גדודי חי"ר ויח"טיות במילואים שמורכבים מיוצאי חטיבות הצנחנים, גולני, ונח"ל. גדודי המילואים השתתפו במבצע חומת מגן בכתרים על שכם וג׳נין וביצעו נוה"ק לכיבוש יריחו (התקפה שלא בוצעה בלחץ אנשי עסקים). במלחמת לבנון השנייה, בעופרת יצוקה ובצוק איתן, גדודי החטיבה החליפו כוחות סדירים בגיזרת הבקעה, שכם ויהודה. כיום עוסקים כחלק מכוחות המילואים של פקמ"ז בשיבוש הטרור הפלסטיני באמצעות פעילות ביטחון שוטף בגזרת איו"ש. כבכל חטמ"ר, בגיזרת חטיבת הבקעה משרתים לעיתים גדודי מילואים שאינם אורגניים לקיום הבט"ש בגזרתה.
בשנת 2008 נבחרה פלחה"ן הבקעה כיחידת מילואים מצטיינת וזכתה בפרס במעמד נשיא המדינה והרמטכ"ל.
גדוד אריות הירדן (41).
גדוד אריות הירדן (גדוד 41) הוא גדוד חי"ר קל סדיר הפועל בצפון בקעת הירדן, העיירה טובאס והכפרים המקיפים אותה, ומרחב הגבול עם ירדן עד לחמת גדר.
בשנת 2014 החלו תהליכי הקמת הגדוד המבוסס על השדרה הפיקודית של גדוד לביא של חטיבת כפיר אותו הוחלט לסגור. ב-1 ביולי 2015 התקיים הטקס הרשמי של הקמת גדוד אריות הירדן. הטקס נערך באנדרטת הבקעה.
בשנותיו הראשונות, פורסמו מספר פעילויות של הגדוד יחד עם השב"כ ומשמר הגבול. הפעולות כללו סיכול הברחות אמל"ח מירדן לגורמים עוינים ברשות הפלסטינית, מעצר סוחרי נשק שגנבו מבסיס צה"לי מקלע מסוג נגב, מטול מסוג RPG-7 ואמל"ח נוסף, סיכול פיגוע וחיסול שני מחבלים.
גדוד לביאי הבקעה (47).
גדוד לביאי הבקעה (גדוד 47) הוא גדוד במערך הגנת הגבולות אשר פועל בדרום בקעת הירדן, אזור יריחו וצפון ים המלח.
בשנת 2016 החלה הקמת הגדוד ובמרץ 2017 גויס המחזור הראשון של הגדוד המורכב משתי פלוגות, אשר מפקדיו הגיעו בעיקר משאר גדודי החי"ר הקל המעורבים, אך גם מחטיבות החי"ר הסדירות האחרות. ב-25 ביוני 2017 התקיים הטקס הרשמי של הקמת הגדוד, בגן הלאומי קומראן. שם הגדוד היה תחילה "לביא הבקעה", אך ביוני 2018 שוּנה שמו לגדוד "לביאי הבקעה".
גדוד לביאי הבקעה ביצע מספר רב של מעצרים במשך השנים מאז הקמתו. בשיתוף פעולה עם שב"כ ומג"ב הגדוד עוצר מבוקשים המעורבים בטרור בגזרת יריחו ומחנה הפליטים עקבת ג'אבר עד היום ומתמודד עם הפרות סדר והתנגדות אלימה מצד הפלסטינים.