במהלך השנים שלאחר המלחמה נבנו הכיכר ורחוב חראשצ'אטיק מחדש בסגנון סטליניסטי. מלון אוקראינה הוקם בשנת 1961 בצידה הדרום-מזרחי של הכיכר, ונשא את השם "מלון מוסקבה" עד שנת 2001. בשנים 1976–1977 זכתה הכיכר למתיחת פנים, בעקבות הקמת תחנת רכבת תחתית מתחתיה. שמה של הכיכר שונה ל"כיכר מהפכת אוקטובר" (Площа жовтневої революції - "פלושצ'ה ז'ובטנבוי רבולוציי") לרגל יובל השישים לאירוע, ובמרכזה הוקמה "אנדרטת מהפכת אוקטובר הסוציאלית הגדולה" (Монумент Великій Жовтневій соціалістичній революції - "מונומנט ווליקי ז'ובטנבי סוציאליסטיצ'ני רבוליוצי"). האנדרטה שעוצבה מגרניט התנשאה לגובה של 18.4 מטרים, ותיארה את ולדימיר איליץ' לנין, ולמרגלותיו ארבע דמויות עשויות ארד (מלח, חייל, חקלאי ופועל). האנדרטה הוסרה ממקומה ב-1992. ב-2 באוגוסט 1989 התמוטט הפורטיקו של מבנה הדואר המרכזי בכיכר, וגרם למותם של 11 עוברי אורח.
לאחר עצמאותה של אוקראינה בשנת 1991 זכתה הכיכר לשמה הנוכחי המנציח את האירוע, על אף שהועלתה הצעה להסב את שמה ל"כיכר החירות". בשנת 2001 הייתה הכיכר לאחד ממרכזי המחאה של תנועת "אוקראינה ללא קוצ'מה" (Україна без Кучми) אשר דרשה את התפטרותו של הנשיא ליאוניד קוצ'מה. ראש עיריית קייב אותה הכריז על תוכנית שיפוץ של הכיכר וגידר אותה, ורבים טוענים שהמטרה האמיתית של צעד זה הייתה להפריע להפגנות. בכל אופן, הכיכר אכן שופצה וקיבלה את מראה הנוכחי עליו חולשת האלה ברגיניה (ברהיניה).
הכיכר כסמל.
החל בסוף המאה ה-20 הפכה הכיכר למוקד למחאה פוליטית ולמד הדופק החברתי והפוליטי של אוקראינה. בשנת 1990 התחוללו בה הפגנות סטודנטים אשר הביאו להתפטרותו של ראש ממשלת אוקראינה ויטלי מסול. בשנת 2001 הייתה הכיכר כאמור לאחד ממוקדי תנועת אוקראינה ללא קוצ'מה, אך את שיא פרסומה השיגה בעת המהפכה הכתומה בסוף שנת 2004, עת מאות אלפי מפגינים התאספו בה וברחובות הסמוכים לה, ואף הקימו בה אוהלים למרות הקור העז. לאחר המהפכה שהביאה לבחירתו של ויקטור יושצ'נקו כנשיא המדינה, התכנסו תומכיו בכיכר, ויושצ'נקו נשבע בפניהם אמונים בטקס לא-רשמי. הכיכר הייתה מוקד הפגנות גם בעת המשבר הפוליטי אשר פקד את אוקראינה בחודשים אפריל ומאי 2007. בשנת 2009 נערכה בכיכר הפגנת ענק של תומכי מפלגת בטקיבשצ'ינה, שבמהלכה מונתה יוליה טימושנקו לראש המפלגה.
בסוף שנת 2013 שימשה הכיכר כמרכז להפגנות שנערכו נגד החלטת הממשלה שלא להיקשר בהסכם כלכלי עם האיחוד האירופי. גל ההפגנות זכה לשם "Євромайдан" - "יברומאידאן", דהיינו "כיכר האירו", על שמו של מאידאן נזאלז'נוסטי. ההפגנות המשיכו והתפתחו לגל מחאה רחב, אשר מרכזו המשיך והיה בכיכר, ואשר הובילו להחלפת השלטון במדינה ב-22 בפברואר 2014. לכיכר ולחלק מהמבנים שסביבה נגרמו נזקים כבדים במהלך האירועים.
טלוויזיה בהבחנה גבוהה
גרטרוד עליון
גרטרוד בל עֶליוֹן (אנגלית: Gertrude Belle Elion; 23 בינואר 1918 – 21 בפברואר 1999) הייתה ביוכימאית אמריקאית יהודייה, כלת פרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה לשנת 1988, יחד עם ג'ורג' היצ'ינגס וסר ג'יימס וויט בלאק.
קורות חיים.
נולדה בניו יורק למשפחת מהגרים יהודית. אביה, רוברט עליון, מהגר יהודי מליטא עבד כרופא שיניים בעיר. אמה, ברטה (לבית כהן) הייתה מהגרת יהודיה מפולין. בשנות המשבר הכלכלי הגדול (1929 ואילך) איבדה המשפחה את כל רכושה.
עליון סיימה בית ספר תיכון בגיל 15, בהצטיינות ובזכות ציוניה קיבלה מלגה ויכלה ללמוד בקולג'. בשנת 1937 סיימה, שוב בהצטיינות, לימודי תואר ראשון בכימיה במכללה לבנות מכללת האנטר. כל בקשותיה למלגה להמשך לימודים סורבו בשל מינה והיא החלה לעבוד לפרנסתה במשרות פשוטות שונות.
רק בשנת 1941, לאחר כארבע שנות עבודה אגרה סכום כסף מספיק לתשלום שכר הלימוד לתואר שני, התקבלה ואכן סיימה עם MSc במדעים, באוניברסיטת ניו יורק כשהיא עובדת כמורה בבית ספר תיכון ובמקביל לומדת.
עליון ניסתה, אולם בשל אפליה מינית לא הצליחה, להתקבל לתוכנית מחקר ללימודי דוקטורט.
החלה לעבוד כעוזרת מעבדה ובמקביל המשיכה גם כמורה, בטרם התמנתה ב-1944 לעוזרתו של ג'ורג' ה' היצ'ינגס בחברת התרופות בורוז-וולקום (Burroughs-Wellcome; כיום חלק מחברת גלקסו-סמית'-קליין). מאוחר יותר, כאשר הוצע לה להמשיך בלימודי דוקטורט בשעות הבוקר, דבר שהצריך ויתור על משרתה, החליטה להמשיך ולעבוד ולא לשוב ללימודים. עליון מעולם לא השלימה לימודי דוקטורט, אולם קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד משלוש אוניברסיטאות בארצות הברית.
קריירה.
בשנות עבודתה לצדו של היצ'ינגס היא פיתחה מספר רב של תרופות חדשות, תוך שימוש בשיטות מחקר חדשניות, ביניהן תרופת האציקלוביר למחלת ההרפס סימפלקס. גולת הכותרת של עבודתה הייתה בסיוע לפיתוח תרופת ה-AZT לאיידס. עליון העדיפה שלא להשתמש בשיטות ניסוי וטעייה, אלא לנצל את ההבדלים הביוכימיים בין תאי אדם בריאים לבין גורמי מחלות כדי לפתח תרופות הפוגעות בגורם המחלה ללא נזק לתא הבריא.
פרסים.
נוסף לזכייתה בפרס נובל, ב-1968 זכתה במדליית גרוון-אולין ולאחר מכן גם בפרסים רבים נוספים. בשנת 1990 הייתה לחברה ב ושנה לאחר מכן קיבלה את המדליה הלאומית למדעים. ב-1991 היא הפכה לחברה גם ב. באותה שנה היא גם הייתה לאישה הראשונה שהוכנסה להיכל התהילה הלאומי לממציאים של ארצות הברית.
עליון לא נישאה מעולם ולא היו לה ילדים. ארוסה נפטר ממחלת לב לפני נישואיהם ולדבריה מצאה את מלוא סיפוקה במעבדת המחקר.
בניות בסרגל ובמחוגה
זאב אוויר
ג'ון קבוט
ג'ון קבוט (ונטית: Zuan Chabotto, זוּאַן קאַבוֹטּוֹ; איטלקית: Giovanni Caboto, ג'וֹבאַנּיִ קאַבוֹטוֹ; 1450–1499) היה נווט וחוקר ונציאני, אשר בעת הפלגותיו בשירות מלך אנגליה היה אחד האירופאים הראשונים שנחתו על אדמת אמריקה.
ג'ון קבוט נולד באיטליה ב-1450. מקום הולדתו המדויק אינו ידוע, אך מכיוון שמגיל צעיר התגורר בוונציה, וב-28 במרץ 1476 קיבל אזרחות ונציאנית, הוא נודע כוונציאני. בוונציה רכש ניסיון בנווטות במסעות מסחריים לחצי האי ערב, בוונציה אף העלה את הרעיון לשוט מערבה כדי למצוא נתיבים שונים לאיי התבלינים דרך המעבר הצפוני, כפי שדמיין.
ב-1490 עבר עם שלושת בניו, לודוביקו, סבסטיאן וסנצ'ו, לבריסטול שבאנגליה, ונשאר שם לשארית חייו. לא ידוע אם סייע למשלחת שנכשלה ב-1491, אך ברור שלאחר הצלחתו של קולומבוס בשנה שלאחר מכן, החליט להציע להנרי השביעי, מלך אנגליה הצעה דומה. לבסוף, ב-6 במרץ 1496, הוציא הנרי השביעי מכתב המאשר לקבוט ולשלושת בניו לצאת ולחפש איים בצפון, במזרח ובמערב, עם חמש ספינות תחת הדגל האנגלי.
תגליות.
בעקבות אישורו של המלך הנרי השביעי, יצא קבוט מבריסטול על הספינה מתיו במאי 1497. המסע היה מסע שגרתי, בחודש שלאחר מכן אותרה יבשה, ייתכן שלברדור, ניופאונדלנד או שהאי קייפ ברטון (קנדה ובריטניה הגדולה הכריזו על קייפ בונביסטה, ניו פאונדלנד כאתר הנחיתה). כשראה סימני מגורים, הוא חקר את חופו הדרומי של האזור. הוא מיפה את קו החוף של צפון אמריקה מנובה סקוטיה לניופאונדלנד.
קבוט האמין שהגיע לחופה הצפוני של אסיה, ושט חזרה ב-6 באוגוסט 1497. כשחזר, תכנן לשוב ולהמשיך ליפן, וקיבל אישור חדש מהמלך ב-3 בפברואר 1498.
חמש ספינות יצאו לדרכן לניופאונדלנד באותה השנה, אך ספינה אחת נאלצה לחזור לאחר שנפגעה מסופה. משאר הספינות לא שמעו עוד, אם כי יש עדויות שמהן מסיקים שקבוט אולי הגיע בפעם השנייה לאמריקה. מסעו של קבוט היה הבסיס לתביעתה של בריטניה על קנדה.
סאמי שידיאק
רב-סרן סאמי שידיאק (בערבית: سامي الشدياق; 1938-2005) היה איש צבא לבנוני מארוני. שידיאק היה מפקד בכוחות הלבנוניים ובתקופה שבה ישראל שלטה ברצועת הביטחון בדרום לבנון שימש כסגנו של סעד חדאד, מייסד המיליציה צבא לבנון החופשית אשר ברבות ימים הפכה לצבא דרום לבנון.
ביוגרפיה.
שידיאק נולד בשנת 1938 בצפון לבנון והוא קרוב משפחה של כמיל שמעון. בשנת 1963 סיים את האקדמיה הצבאית של צבא לבנון ומרץ 1977, במלחמת האזרחים הלבנונית, מונה למפקד אזור בדרום לבנון. יחידתו, המורכבת מחיילים נוצרים, התפרסה במובלעת הנוצרית באזור העיירה השיעית בינת ג'בייל, בין הכפרים המארוניים רמיש ודבל. היא פעלה במקביל ליחידת "אל-קליעה" של סעד חדאד אשר התפרסה באזור מרג' עיון והכפר קליעה. מטרת שתי היחידות הייתה להגן על הכפרים הנוצריים מפני התקפות של גורמי טרור מוסלמים ופלסטינים ולמנוע מעשי טבח כפי שאירעו בכפרים נוצריים בלבנון, דוגמת טבח דאמור וטבח עישייה. שידיאק וחדאד ניצלו את אפיק התקשורת שנוצר בין תושביה הנוצרים של הדרום למדינת ישראל שכלל סיוע אזרחי לנוצרים ופתיחתה של הגדר הטובה לתנועת הנוצרים בין הגבולות. שניהם גם קיבלו סיוע צבאי ותחמושת מצה"ל ולוחמיהם אף אומנו במדינת ישראל. במהלך מבצע ליטני עלו טענות על טבח שביצעו חייליו במארון א-ראס במספר שיעים. עניין זה הביא קרע בין שידיאק לחדאד, שפעל ביחד עם השיעים ודרש להעניש את שידיאק על הטבח.
עם פינוי צה"ל מדרום לבנון לאחר מבצע ליטני נמסרו השטחים לכוחות של חדד ושידיאק. כוחותיו של שידיאק פעלו לאחר הנסיגה של צה"ל, למנוע התפרסות של כוחות או"ם וכן כוחות של צבא לבנון בקרבת המובלעת הנוצרית שבשליטתו בגזרה המרכזית. אולם בסוף אוגוסט 1978, בלחץ ישראל, הושג הסכם על הצבת כוחות או"ם באזור.