ההלקאה מתרחשת במעין חלל פתוח למחצה, המופרד משאר התיאור בעזרת תיאור ארכיטקטוני. ראשית, המעמד מופרד על ידי מסגורו בין העמודים קורינתיים הנושאים את התקרה. שנית, על הרצפה מתואר דגם מורכב של מרצפות שיש בצבע לבן ושחור. על פי ניתוח הפרספקטיבה המורכבת של הציור שחזרו החוקרים את מבנה החלל של הציור.
פרשנות.
לפי אחד מן הפירושים של הציור אלו הן דמויותיהן של הדוכס אודאנטיניו מאורבינו (montefeltro) ושל שני יועציו. פרשנות זו רואה בתיאור דמויותיהם ביקורת היסטורית על רקע הדחתו של הדוכס בהפיכה בשנת 1444.
פיליפ קיי דיק
חוק ליביג
חוק המינימום של ליביג, נקרא לעיתים חוק ליביג ולעיתים חוק המינימום הוא עיקרון שפותח במדעי החקלאות על ידי הבוטניקאי קרל שפרנגל בשנת 1828 וזכה לתפוצה על ידי הביוכימאי יוסטוס פון ליביג. העיקרון קובע שקצב הצמיחה נקבע לפי המשאב הנדיר ביותר ולא על פי הסכום הכולל של משאבים זמינים. המשאב שבמחסור הוא גורם מגביל.
יישומים.
החוק יושם לראשונה בגידולים חקלאיים, לאחר שלא נמצא שיפור בקצב הגידול של צמחים בעקבות הגדלת כמויות חומרי ההזנה המסופקים להם בדישון. קצב הגידול של הצמח הואץ רק כאשר סופק לצמח חומר ההזנה הנדיר ביותר מבין אלה הנחוצים לו. צמח דורש קרקע, מים, אור שמש וחומרי הזנה (כלומר מינרלים). הזמינות של כל אחד ממשאבים אלו משתנה באזורי גידול שונים ובסביבות שונות. לפיכך, בכל זמן ומקום, אחד מהמשאבים יהיה מגביל יותר מהאחרים והוא זה שיקבע את התפתחות הצמח.
ביצועי מחשב תלויים במהירות המעבד, נפח זיכרון העבודה, נפח וסוג זיכרון האחסון, התקשורת ומשימות אחרות המתבצעות במקביל. המשאב שנמצא בזמינות הנמוכה יהווה צוואר בקבוק לביצועי המחשב.
חבית ליביג.
ד"ר דובנקס (Dobenecks) הסביר את החוק בעזרת דימוי של חבית, המכונה "חבית ליביג". אילו היינו בונים חבית העשויה מלוחות באורכים שונים אלה מאלה, היה קיבול החבית מוגבל על ידי הלוח הקצר ביותר. הארכת הלוחות האחרים לא הייתה משפרת את קיבול החבית, כל עוד אין מאריכים את הלוח הקצר ביותר. באופן דומה, הספקת חומרי הזנה אחרים אינה משפרת את קצב הגידול של הצמח, כל עוד לא מגבירים את זמינותו של חומר ההזנה הנדיר ביותר. הזמינות של החומרים עשויה להשתנות, כך שבכל זמן נתון חומר אחר עשוי להיות מגביל יותר מהאחרים.
הרעיון מקביל לזה האומר שחוזק של שרשרת תלוי בחוליה החלשה שבה.
יישום מדעי.
בחוק ליביג נעשה שימוש גם ביחס לאוכלוסיות נוספות במערכות אקולוגיות מגוונות. ככלל, קצב הגידול של האוכלוסייה, formula_1, הוא פונקציה של המזערי מבין הגורמים השונים בהן היא תלויה. לדוגמה, אם נחוצים לאוכלוסייה שלושה גורמים (formula_2), הנצרכים כל אחד בהתאם לקינטיקת מיכאליס-מנטן, אזי קצב הגידול תלוי בגורם המצוי בכמות המזערית מביניהם:
תוצאה זו תקפה בתנאי מצב מתמיד ותחת ההנחה ששכיחויות הגורמים השונים בלתי תלויות זו בזו, או ניתנות להזנחה.
דרכי התמודדות.
בניהול משאבי טבע, מניחים שצמיחה בשווקים מוגבלת על ידי המשאב הנמצא במחסור. משאבי כדור הארץ הם סופיים ולכן יש מגבלת צמיחה. גישות הקיימות ופיתוח בר-קיימא באו על מנת למנוע הגעה לניצול יתר של המשאבים ולחריגה מכושר הנשיאה. ומצד שני באים חידושים ביוטכנולוגיים והנדסה גנטית להגדיל את התפוקה.
כשל שוק וניצול יתר של משאבים יכול לגרום לזיהום אוויר, זיהום מים, זיהום קרקע, התחממות כדור הארץ, והידלדלות שכבת האוזון, כך שהדורות הבאים יסבלו מתוצאות פעולת הדור הנוכחי. פתרון סוגיה זו מחייב התערבות ממשלתית ואמצעי אכיפה כמו מס פיגוביאני, למשל על פליטת מזהמים או מס פחמן.
אחת הדרכים להתמודד עם המשאב שבמחסור היא מיחזור, אם ניתן למחזר אותו (למשל במקרה של זרחן הנמצא בפוספטים).
תחלופה.
כלכלנים נאו-קלסיים ניסו להתמודד עם המחסור במשאב הקריטי על ידי פיתוח עקרון התחלופה בו נעשה שימוש בטובין חליפיים כלומר תאוריה האומרת שכאשר משאב נמצא במחסור ומחירו עולה יופיע משאב חליפי, לעיתים יש צורך בחדשנות טכנולוגית על מנת לאפשר את החליפין.
ארארה
ארארה (בפורטוגזית: Arara) היא עיר במדינת פאראיבה, בברזיל.
העיר מצויה במרחק 142 ק"מ מבירת המדינה, העיר ז'ואאו פסואה ומספר תושביה, נכון לשנת 2017, הוא 13,500.
העיר נמצאת באזור אקלים צחיח למחצה עם טמפרטורה שנתית ממוצעת של כ-22 מעלות.
תושבים ראשונים באזור התיישבו בערך בשנת 1860. במשך שנים הכפר היה חלק מעיירה סרריה, ובשנת 1962 הוא קיבל הכרה כעירייה עצמאית. בנוסף לכך היא גובלת עם עיריית סולאנאה בצפון ואראיה בדרום.
פרנסה מלימוד תורה
שאלת הפרנסה מלימוד תורה היא שאלה השנויה במחלוקת בין חכמי ההלכה: האם מותר לאדם לקבל שכר בתמורה ללימוד התורה או להוראתה? היו בקרב חז"ל מי שהתנגדו לא רק לכך שאדם יתפרנס ישירות מעיסוקו בתורה, אלא גם לכך שיפיק ממנו תועלת חומרית אחרת. מסופר שרבי טרפון הציל את חייו על ידי אזכור מעמדו כתלמיד חכם, והצטער על כך עד סוף חייו, כי היה יכול להינצל על ידי כופר כספי ולא בזכות תורתו. תחומי האיסור רחבים יותר משאלת הפרנסה בלבד, ולכן הוא מכונה בספרות התורנית איסור הנאה מדברי תורה.
עם זאת, ברבות השנים ניתנו נימוקים שונים המתירים להתפרנס מלימוד תורה, וכיום הגישה המקובלת בעולם ההלכה היא לראות בהתפרנסות מלימוד תורה היתר גמור.
בתלמוד קיימת הבחנה בין קבלה תועלת יזומה מלימוד תורה לבין חובה להושיט עזרה לתלמיד חכם על ידי זולתו. כך, לדוגמה, חכמים משבחים את מי שנותן זכות קדימה לתלמידי חכמים במכירת סחורתם, ובכך מאפשר להם להקדיש את זמנם ללימוד תורה.
גישת האוסרים.
מדברי חז"ל עולה שהם התנגדו לכך שאדם "יהנה מדברי תורה", כלומר, יפיק תועלת חומרית מלימוד התורה. וכך אמרו חז"ל במסכת אבות:
בהתאם לגישה זו רבים מהתנאים והאמוראים היו מתפרנסים ממלאכתם, כגון הלל הזקן שהיה חוטב עצים, שמעון הפקולי שעסק בסחר בבדים, רבי יצחק נפחא שנקרא כך על שם מקצועו - נפח, ואחרים.
הרמב"ם נחשב לבולט שבמתנגדים ודגל בנחרצות בעמדה האוסרת כל קבלת שכר עבור לימוד התורה, וכפי שכתב בפירושו למשנה: "כבר רציתי לא לדבר בזה הציווי, לפי שהוא מבואר (=ברור)... דע, כי זה כבר אמר: אל תעשה התורה קרדום לחפור בה, כלומר: אל תחשבה כלי לפרנסה, וביאר ואמר שכל מי שיהנה בזה העולם בכבוד תורה שהוא כורת נפשו מחיי העולם הבא. והעלימו בני אדם עיניהם מזו הלשון הגלויה, והשליכוה אחרי גוום, ונתלו בפשטי מאמרים שלא הבינום... ועשו את המינויים התורניים לחוק מוכסים (כלומר: הפכו את בעלי המינוי התורני לזכאים ליטול מס מן הציבור), והביאו בני אדם לסבור שטות גמורה, שזה צריך ומחויב, לעזור לחכמים ולתלמידים... וכל זה טעות, אין בתורה מה שיאמת אותו...".
הרמב"ם טוען שחז"ל לא דרשו מעולם תרומות מבני אדם - גם אם מצבם הכלכלי היה דחוק, אלא עסקו במלאכה. עם זאת, הוא כותב שחכמים שיבחו את "המטיל מלאי לכיסם של תלמידי חכמים", אך לא מדובר במי שתורם לתלמידי חכמים, אלא במי שמסייע להם בכך שהם מפקידים אצלו את כספם, והוא סוחר בו ונותן להם את חלקם ברווחים. הרמב"ם מדגיש שקבלת טובת הנאה מהציבור יש בה משום חילול השם בעיני ההמון "שיחשבו שהתורה מלאכה ככל המלאכות שמתפרנסים בהן ותזדלזל בעיניהם".
הרמב"ם כותב ברוח זו דברים קשים במשנה תורה: "כל המשים על לבו שיעסוק בתורה ולא יעשה מלאכה ויתפרנס מן הצדקה, הרי זה חילל את השם וביזה את התורה וכיבה מאור הדת וגרם רעה לעצמו ונטל חייו מן העולם הבא. לפי שאסור ליהנות בדברי תורה בעולם הזה. אמרו חכמים: כל הנהנה מדברי תורה נטל חייו מן העולם. ועוד ציוו ואמרו: לא תעשם עטרה להתגדל בהם ולא קרדום לחפור בהם. ועוד ציוו ואמרו: אהוב את המלאכה ושנא את הרבנות. וכל תורה שאין עימה מלאכה סופה בטלה, וסוף אדם זה שיהא מלסטם את הבריות..."
רס"ג מתייחס לשאלה זו בספרו האמונות והדעות: "...מי שאמר כי אין ראוי לאדם להתעסק בעולם הזה בדבר חוץ מן בקשת החכמה... ומצאתי כל מה שאמרו אמת, אבל מקום הטעות בו, הוא מה שאמרו שלא יתעסקו בדבר זולתה; ואם לא יתעסקו עמה במזון ובמחסה ובמסתור תבטל, כי אין עמידה זולתם; ואם ישליך את עצמו בצרכיו אלה על אנשים אחרים, היה נבזה ואין סומכין עליו ולא מקבלים דבריו, וכמ"ש (קהלת ט' ט"ז) וחכמת המסכן בזויה, ודבריו אינם נשמעים..." הוא אינו דן בשאלת האיסור שבדבר, אלא הוא קובע שאדם שעוסק רק בתורה אינו יכול להשפיע על זולתו, כיון שאדם הנזקק לאחרים - בזוי בעיניהם.
גישת המתירים.
הרמב"ם עצמו כותב שהוא משער שדבריו בעניין פרנסה מלימוד תורה "לא ימצאו חן בעיני רוב גדולי התורה, ואולי אף כולם", ומכאן שגם בדורו העמדה המקובלת הייתה שיש להתיר את הדבר. כך גם אומר רבי יוסף קארו: וראינו כל חכמי ישראל קודם זמן רבינו ואחריו נוהגים ליטול שכרם מן הציבור".
בניגוד לשיטה האוסרת טובות הנאה מעיסוק בתורה, טענו פרשנים אחרים, ובהם רש"י, רשב"ץ ורבי יוסף קארו, שמנהיגים תורניים ששימשו במשרה תורנית קיבלו מאז ומתמיד את שכרם מהציבור. זאת על פי מה שנאמר בגמרא: "גוזרי גזירות שבירושלים, היו נוטלין שכרן תשעים ותשע מנה מתרומת הלשכה". "גוזרי גזירות" נקראים גם "דייני גזילות", ומכאן, לדעת מפרשים אלה, שמדובר בדיינים סתם, והדבר מותר משום שאילו לא היו במשרתם היו יכולים להתפרנס מעבודה אחרת.
את מאמרו הארוך והמפורט אודות נחיצות ההיתר, פותח רשב"ץ בתלונה על דברי הרמב"ם, שלטענתו פוגעים מאוד בפרנסת תלמידי החכמים, גם המשך מאמרו מכוון לסתור את ביקורתו של הרמב"ם.
רשב"ץ טוען שתי טענות שונות: