רחל וַרְנְהָגן פון אֶנְזֶה (בגרמנית: Rahel Varnhagen von Ense - "רָהֶל פַרְנְהָגֶן פוֹן אֶנְזֶה"; נולדה בתור רחל לוין, החל באמצע שנות התשעים של המאה ה-18 נקראה רחל רובר (Rahel Robert) או רחל רובר-טורנו (Robert-Tornow); נטבלה בשנת 1814 בשם פרידריקה אנטוני (Friedericke Antonie); 19 במאי 1771, ברלין – 7 במרץ 1833, שם) הייתה סופרת גרמנייה של הזרם הרומנטי, ממוצא יהודי, שמילאה תפקיד חשוב בתנועת הנאורות באירופה. בלטה בתמיכתה בשיווי זכויות ליהודים ולנשים.
חייה.
נולדה בשנת 1771 בשם רחל אנטוני פרידריקה כבתם הבכורה של הבנקאי וסוחר התכשיטים מרקוס לוין ואשתו חיה בברלין למשפחה בת חמישה ילדים. בשנים 1790–1806 ניהלה בעיר סלון ספרותי ידוע שבו נפגשו סופרים, מדענים, פוליטיקאיים, אריסטוקרטים ואנשי-שם אחרים תחת קורת גג אחת. עקרון החברותא, שאיפשר לבני מעמדות ואנשים ממקצועות שונים להיפגש לשיחה אינטלקטואלית, קידם את האמנציפציה. בין אורחיה הקבועים המפורסמים נמנו ז'אן פול, לודוויג טיק, פרידריך שלגל, היינריך היינה, האחים וילהלם ואלכסנדר פון הומבולדט, פרידריך דה לה מוט פוקה והנסיך הפרוסי לואי פרדיננד. לאחר מותו של אביה ב-1806 אימצה כאחיה, לודוויג, את שם המשפחה רוברט.
בזמן המלחמות הנפוליאוניות בשנת 1813, ארגנה ורנהגן את הסיעוד של פצועי המלחמה מכל הצדדים בפראג ואספה תרומות לשארי הנספים. לאחר סדרת מערכות יחסים כושלות היא נישאה ב-1814 לדיפלומט, ההיסטוריון והמוציא-לאור קרל אוגוסט פרנהגן פון אנזה, ונטבלה לנצרות. היא הצטרפה אל בעלה במסעות רבים. לאחר פרישתו מהדיפלומטיה, שבה עִמו באוקטובר 1819 לברלין, ושם הקימה את "הסלון השני" שלה. בין אורחיה נמנו עתה בני משפחת מנדלסון, היינריך היינה, אדוארד גנז, ולודוויג ברנה, כולם דמויות מפתח בתנועת הנאורות. בני הזוג ורנהגן ביקרו את גתה בוויימאר פעמים רבות.
בשנת 1812 פרסמה ורנהגן את חליפת המכתבים שלה עם בעלה הנוגעת לגתה, שחיזקה את מעמדו של האחרון כ"נסיך המשוררים" הוויימארי. בעקבות פרסום זה באו פרסומים נוספים בכתבי עת ובשנתונים שונים. היא המשיכה לפרסם בעילום שם, אף שהיה ידוע כי היא עוסקת בכתיבה. הרוב המכריע של כתביה נערכו והוצאו לאור בידי בעלה.
כסופרת ביכרה ורנהגן את הסוגות של יומנים ומכתבים. בכך היא טיפוסית לספרות הנשים שפרחה במאה ה-19, בה בלטו לרוב צורות ספרותיות קטנות ואינטימיות. ליצירתה נודעה חשיבות לא רק בשל התיעוד של תהליכים היסטוריים ותרבותיים, אלא גם בשל סגנונה המבריק ואופק-ראייתה הפוליטי.
אחיה, לודוויג רוברט (1778 - 1832), היה מחזאי, משורר ופובליציסט. היא ניהלה עמו תכתובת ענפה.
היא נפטרה בברלין בשנת 1833, והיא קבורה שם ב-Dreifaltigkeitsfriedhof (בית הקברות של השילוש) בקרויצברג.
יחסה ליהדות.
עמוס אילון בספרו "רקוויאם גרמני -יהודים בגרמניה לפני היטלר, 1743- 1933" מספר:
סכר אסואן
סכר אַסְוַאן (בערבית: سد أسوان) הוא מערכת של שני סכרים על נהר הנילוס המכונים "סכר אסואן הגבוה" ו"סכר אסואן הנמוך". הסכרים, שממוקמים סמוך לאסואן שבמצרים, משמשים לאגירת מי הנהר באמצעות הצפת האזור שלפני הסכר ("סכר אגירה") ולוויסות זרימת מי הנהר בהתאם לצורכי המדינה ("סכר ויסות"). הסכר הגבוה הוא העיקרי בין שני הסכרים.
נהר הנילוס.
נהר הנילוס זורם באוגנדה, בקניה, בזאיר, באתיופיה, בדרום סודאן, בצפון סודאן ובמצרים. אורכו של הנילוס 6,670 ק"מ, וכיוון זרימתו הוא מדרום לצפון. מדרום יש לנילוס שני מקורות, הנילוס הכחול המתחיל באגם טאנה שבאתיופיה, והנילוס הלבן שמקורו בימת ויקטוריה המקבלת את מימיה מנהר קגרה. ימת ויקטוריה גובהה 1,150 מטר מעל פני הים.
הנילוס הכחול והנילוס הלבן נפגשים ליד ח'רטום בירת סודאן. משם זורם הנילוס המאוחד צפונה, ולפני הישפכו לים התיכון הוא יוצר דלתא גדולה.
95% משטחה של מצרים הם מדבר שאינו מיושב. 99% מאוכלוסיית מצרים חיה לאורך הנילוס ובעמק הדלתא הירוק והפורה. הערים והכפרים במצרים בנויים רובם ככולם לאורך הנהר ובעמק הדלתא, ותלויים בנהר הנילוס כמקור מים בלעדי.
המצב לפני הקמת הסכר.
בעבר, כאשר מים מאתיופיה היו זורמים במורד הנילוס בקיץ, היה הנהר מציף את האזורים הסמוכים לו. הצפות אלו היו מביאות איתן חומרים מזינים ומינרלים, שהיו מדשנים את גדות הנהר ועושים אותן אידיאליות לחקלאות. להשקיית השדות היו משתמשים ב"שיטת ההצפות": אזורים מסוימים היו מוצפים. בשיטה זו ניתן לגדל מגוון מוגבל של גידולים וכן ניתן לגדל רק מחזור גידול אחד בשנה בתקופת ההצפות.
בשנים מרובות מים הייתה כל התבואה מושחתת, ובשנים שחונות היו נפוצים הבצורת והמחסור במזון. במהלך שנה רגילה היו הצפות של שדות וכפרים בזמן גאות, דרכי היבשה היו משתבשות וכמויות מים אדירות היו מתבזבזות. בזמן שפל, לעומת זאת, היה מפלס המים בנהר נמוך, מה שהקשה על השיט בו ופגע באספקת המים.
כבר בעת העתיקה שימשו גדות הנילוס לחקלאות. כאשר התרבתה האוכלוסייה שלאורך הנהר התעורר צורך לשלוט על ההצפות כדי להגן על האדמות החקלאיות ועל שדות הכותנה.
הסכר הנמוך.
ב-1899 החלו הבריטים לבנות את הסכר הישן, סמוך ליישוב אסואן. בניית הסכר הושלמה ב-1902. אורכו של הסכר 1,900 מטרים וגובהו 54 מטרים. תכנונו הראשוני של הסכר התגלה מיד כבלתי מתאים והוא הוגבה בשתי תקופות: 1907–1912 ו-1929–1933.
הסכר הגבוה.
ב-1946 הוחלט לבנות סכר שני, 6 ק"מ במעלה הנהר, במקום להגביה בשלישית את הסכר הישן, לצורך תחנת כוח הידרואלקטרית. התכנון הממשי של סכר אסואן החדש החל ב-1952 מיד לאחר מהפכת הקצינים החופשיים.
הבנייה החלה ב-1960. חלקו הראשון של הפרויקט הסתיים בשנת 1964 ונחנך במאי 1964 בידי מנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב. הסכר הגבוה, אל-סד אל-עאלי (בערבית: السد العالي), הושלם ב-21 ביולי 1970. את המאגר, ששמו אגם נאצר, החלו למלא ב-1964, בטרם הושלמה בניית הסכר, וב-1976 התמלא המאגר לראשונה.
מילוי המאגר העלה דאגות בקהילת הארכאולוגים, וב-1960 החל מבצע הצלה של אתרים עתיקים בידי אונסק"ו. אתרים נסקרו ונחשפו ו-24 אתרים היסטוריים הועברו למקומות בטוחים, כגון אבו סימבל ופילה, או הוענקו למדינות שעזרו בעבודה (כדוגמת מקדש דבוד במדריד).
הסכר.
אורכו של סכר אסואן הגבוה הוא 3,600 מטרים, רוחבו בבסיסו שתחת למים 980 מטרים, ורוחבו בפסגתו 40 מטרים. גובהו של הסכר 111 מטרים. הסכר מכיל 43 מיליון מ"ק של חומר. כמות המים המקסימלית שיכולה לעבור דרך הסכר בשנייה אחת היא 11,000 מ"ק. בנוסף ישנם מברצי חירום דרכם יכולים לעבור 5,000 מ"ק לשנייה. תעלת טושקה מקשרת את המאגר לשפלת טושקה.
אגם נאצר.
אורכו של אגם נאצר הוא 550 ק"מ. ורוחבו במקום הרחב ביותר הוא 35 ק"מ. שטח פניו 5,250 קמ"ר ותכולתו 157 קמ"ק (קילומטר מעוקב). המאגר מציף שטח גדול במישור נוביה ומעל ל-90,000 בני אדם, רוב בני המיעוט הנובי מוקמו מחדש לצורך הקמתו.
תחנת הכוח.
בסכר משולבת תחנת כוח הידרואלקטרית ובה 12 מחוללים (גנרטורים), שהספקו של כל אחד מהם הוא 175 מגה ואט ובסך הכול 2,100 מגה ואט. ייצור החשמל החל ב-1967. כאשר הגיע הסכר לראשונה לשיא תפוקתו, הוא סיפק כמחצית מתצרוכת החשמל של מצרים (לעומת כ-15% מתצרוכת החשמל הלאומית בשנת 1998), ואפשר לראשונה את חיבור רוב הכפרים במצרים לרשת החשמל.
חזון ומציאות.
הקמת סכר אסואן הגבוה הייתה חזונו הגדול של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, חלום שאותו הוא הצליח להגשים. תוכניות רבות תוכננו לגבי הסכר שחלקן בוצעו וחלקן לא. נתלו בו תקוות וציפיות רבות שהתגשמו באופן חלקי. כתוצאה מהקמת הסכר נוצרו גם בעיות שונות שלא נצפו לפני הקמתו.
היתרונות שבסכר.
הסכר מספק יתרונות רבים, חלקם נוצלו וחלקם לא.
החסרונות שבסכר.
אובדן של כעשרה מיליארד מטרים מעוקבים של מים בשנה כתוצאה מהתאדות באגם נאצר, פי חמישה מצריכת המים של ישראל ויותר מעשרה אחוז מהשפיעה השנתית של הנילוס.
פינוי מאות אלפי האנשים שהתגוררו באזור שהוצף. אובדן שטחים פוריים רבים שעובדו במשך אלפי שנים לאורך אפיק הנהר.
סכירת הנילוס גרמה לכמה בעיות סביבתיות.
כתוצאה מסכירת הנילוס, הסחופת - שבעבר הפכה את גדות הנהר לפוריים - נעצרת בסכר ומגיעה אל המאגר. על פי הצפוי סחופת זו תהפוך את אגם נאצר (לפי הערכה תוך 500 שנים) לבלתי מספיק לאחסון נפח המים הנדרש.
אפקט שלילי נוסף של עצירת הסחופת הוא הדלדלות דגת הים במזרח אגן הים התיכון, דבר המאיץ את ההגירה הלספסית (מעבר בעלי חיים ימיים מים סוף לים התיכון).
ירידת מפלס הדלתא של הנילוס תוביל בעתיד להצפת החלק הצפוני של הדלתא במי ים. הצפה זו תתרחש באזורים המשמשים כיום לגידולי אורז. הדלתא עצמה, שלא תמשיך להתחדש על ידי סחופת הנילוס, תאבד מפוריותה. השליטה החלקית בהשקיה גורמת אף היא לנזקים בכמה אזורים חקלאיים בשל הגברת המליחות. בעיה זו נגרמת כתוצאה מהשינוי בזרימת הנהר המאפשר למים מלוחים להעמיק לתוך הדלתא.
הצורך בשימוש בדשנים מלאכותיים המסופקים בידי תאגידים בינלאומיים שנוי במחלוקת. בנוסף, דשנים אלו גורמים לזיהום כימי.
הסכר הוא מקור למקרים של בילהרציה (סכיסטוסומיאזיס), בשל שפע הצמחים הגדלים באגם נאצר. על צמחים אלו מתרבים החלזונות המהווים פונדקאים לעלוקות, תולעים שטוחות הגורמות למחלה.
אירועים אלו יגרמו בסופו של דבר לאובדן ענף הדיג המתקיים על המים המעט מלוחים של האגם שהוא כיום מקור הדיג הגדול ביותר של מצרים.
היבטים בינלאומיים של סכר אסואן.
להקמת סכר אסואן ישנן השלכות בינלאומיות שונות.
למי שייכים מי הנילוס.