בית המשפט העליון של מיזורי קבע באופן שגרתי כי הסעת עבדים מרצון לשטחי מדינות שביטלו את העבדות, מתוך כוונה לשכנם שם באופן זמני או קבוע, הפך אנשים אלה לחופשיים באופן אוטומטי. החוק משנת 1793 התמודד רק עם תופעת העבדים שנמלטו למדינות חופשית ללא הסכמת אדוניהם. בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע בפרשת פריג נגד פנסילבניה (1842) כי מדינות לא מחויבות להציע עזרה במצוד או בלכידה של עבדים, ובכך גרם לערעור ניכר במעמדו של החוק משנת 1793.
לאחר 1840, צמחה האוכלוסייה השחורה במחוז הכפרי של קאס, במדינת מישיגן, בקצב מהיר. זאת מכיוון שמשפחות שחורות נמשכו לאזור שבו האוכלוסייה הלבנה יצאה באופן גלוי כנגד חוקים מפלים, וגם האדמות בו זולות. עבדים ששוחררו ועבדים נמלטים מצאו ארץ מקלט במחוז קאס. רווחתם במקום משכה את תשומת לבם של בעלי עבדים ממדינות הדרום. בשנת 1847 ו-1849 בעלי חוות ממחוזות בורבון ובון בצפון קנטקי פשטו על מחוז קאס כדי ללכוד עבדים נמלטים. הפשיטות כשלו אולם הן חיזקו את דרישות מדינות הדרום לחקיקת חוק העבד הנמלט בשנת 1850.
החוק.
כדי לחזק את הוראות החוק משנת 1793, חוק העבד הנמלט 1850 קבע כי כל מרשל של ארצות הברית או איש ממשל אחר אשר אינו עוצר מי שמואשם בהיותו עבד נמלט יהיה חייב בקנס של 1,000 דולר. מעת שנחקק הוטלה חובה על אנשי משטרה בכל מקום לעצור כל אדם שנחשד בהיותו עבד נמלט, וזאת על בסיס הודעה בשבועה של בעל עבדים. החשוד לא היה יכול לדרוש לעמוד למשפט בפני חבר מושבעים, או להעיד מטעם עצמו. בנוסף, כל אדם שסייע לעבד נמלט בכך שנתן לו מזון או מקלט דינו היה מאסר חצי שנה וקנס של 1,000 דולר. אנשי חוק שעצרו עבד נמלט היו זכאים לבונוס בשכרם או לקידום במקום עבודתם. כיוון שהחשודים בהיותם עבדים נמלטים לא זכו עוד למשפט, הדבר הוביל לתפיסת אפריקאים אמריקאים חופשיים רבים שהובלו לעבדות ללא זכות להגן על עצמם כנגד ההאשמות שהוטחו בהם.
ביטול החוק הלכה למעשה.
בשנת 1854 היה בית המשפט העליון של מדינת ויסקונסין הראשון שהכריז כי החוק בלתי חוקתי, לאחר שהובא לפניו מקרהו של העבד הנמלט ג'ושוע גלובר, והודות למאמציו של איש התנועה לביטול העבדות שרמן בות' אשר הוביל את המאמצים לסיכול השבתו של גלובר לעבדות. בסופו של דבר, בשנת 1859, ביטל בית המשפט העליון של ארצות הברית, בפרשת אבלמן נגד בות', את החלטת בית המשפט של ויסקונסין.
בחודש נובמבר 1850 אישר בית המחוקקים של ורמונט חוק הביאס קורפוס, המטיל חובה על הרשות השופטת ועל רשויות אכיפת החוק לסייע לעבדים נמלטים שנתפסו. החוק המקומי בוורמונט הפך למעשה את החוק הפדרלי לחוק שלא ניתן לאוכפו במדינה וגרם לסערת מחלוקת בארצות הברית כולה, כיוון שהיה זה מקרה שבו מדינה חברה באיחוד מדינות ארצות הברית מבטלת למעשה חוק פדרלי שתוקפו בכל המדינות. אחד הדוברים הבולטים בתנועה לביטול העבדות, ג'ון גרינליף ויטיאר, קרא לחוקים דומים במדינות אחרות והגביר עוד יותר את הסערה במדינות הדרום. מושל מדינת וירג'יניה, ג'ון ב. פלויד, הזהיר כי חקיקה מבטלת דוגמת ורמונט עלולה לדחוף את מדינות הדרום לפרישה מן האיחוד, בעוד הנשיא מילרד פילמור איים כי יפעיל את הצבא כדי לאכוף את חוק העבד הנמלט במדינת ורמונט. איומים אלה לא התממשו.
ביטול חוק העבד הנמלט אד הוק אירע כאשר חברי מושבעים זיכו אנשים שהובאו בפניהם בחשד להפרת החוק. מזכיר המדינה דניאל ובסטר היה מן התומכים הבולטים בחוק העבד הנמלט. הוא רצה בהרשעות פומביות ובולטות של מי שהפרו את החוק. זיכויים על ידי חברי מושבעים מוטטו את שאיפותיו לנשיאות ארצות הברית ופגעו במאמציו ברגע האחרון להביא לפשרה בין מדינות הדרום לצפון. ובסטר עמד בראש התביעה כאשר נאשמים עמדו לדין באשמת הצלת אדם בשם שדרך מינקינס בשנת 1851 מאנשי חוק בבוסטון אשר התכוונו להשיבו לבעליו. חבר המושבעים זיכה את כל הנאשמים. ניסיונותיו של ובסטר לאכוף חוק דחוי בעיני הציבור בצפון כשלו ומפלגתו העדיפה להציב מועמד אחר על פניו לנשיאות.
השפעת החוק.
חוק העבד הנמלט 1850, הציב בעיה בפני תושבים מתנגדי עבדות במדינות הצפון, כיוון שהטיל עליהם ועל מוסדותיהם אחריות אישית לאכיפת חוקי העבדות. כל מי שפעל לביטול העבדות התמודד עם ברירה מיידית בין הפרת חוק שבעיניהם היה לא צודק, לבין התנהגות הנוגדת את מצפונם ואמונותיהם.
חוק העבד הנמלט הביא לתגובה מתריסה מצד פעילי התנועה לביטול העבדות. אב כנסייה מתודיסטית בעיר סירקיוז במדינת ניו יורק, הכומר לותר לי, כתב בשנת 1855:
הדברים לא היו רחוקים מן המציאות. שנים ספורות לפני שהתפרסמו, בשנת 1851, במקרה הידוע בשם "הצלת ג'רי" (Jerry Rescue), פעילי התנועה לביטול העבדות שחררו בכוח עבד נמלט שעמד להישלח בחזרה לאדוניו בדרום והבריחו אותו בהצלחה אל מעבר לגבול קנדה.
מתנגדים אחרים לחוק, כמו המנהיגה האמריקאית אפריקאית הארייט טאבמן התייחסו לחוק כאל מכשול אחד נוסף בדרך להשגת מטרתם. התגובה הברורה ביותר הייתה הפיכתה של קנדה ליעד המועדף על עבדים נמלטים.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית הגנרל בנג'מין באטלר הצדיק את סרובו להשיב עבדים נמלטים למדינות הדרום בהתאם לחוק, בכך שמאחר ומדינות האיחוד ומדינות הקונפדרציה נמצאות במצב מלחמה, ניתן להחרים את העבדים הנמלטים ולשחררם, כאילו היו שלל מלחמה. אף מדינות הדרום טענו כי חוק העבד הנמלט תקף אך ורק במדינות הצפון, ומעת שפרשו מן האיחוד אין לחוק עוד תוקף במדינות הדרום.
ב-13 במרץ 1862 הוציא הנשיא לינקולן פקודה האוסרת על קציני צבא האיחוד להשיב עבדים נמלטים למדינות הדרום. ב-1 בינואר 1863 פרסם הנשיא לינקולן צו נשיאותי, הידוע בשם "הכרזת האמנסיפציה" ובו הורה על שליחתם לחופשי של 3.1 מיליון העבדים שחיו בארצות הברית, עם התקדמות צבא האיחוד דרומה, בא החופש לשאר העבדים.
נבחרת קנדה בהוקי קרח
נבחרת קנדה בהוקי קרח היא נבחרת ההוקי קרח, המייצגת את קנדה באליפויות בינלאומיות, מאז כניסתה של קנדה לזירה הבינלאומית ב-1920. הנבחרת מנוהלת על ידי הוקי קנדה, התאחדות ההוקי קרח הקנדית השייכת לפדרציית ההוקי קרח הבינלאומית (IIHF). למעשה, בין 1920 ל-1963 שלחה קנדה לטורנירים בינלאומיים קבוצה מאחד המועדונים שלה ששיחקה תחת המדים הלאומיים. רק ב-1963 הוקמה בקנדה נבחרת לאומית ייעודית.
ב-1972 השתתפו לראשונה שחקנים מקצוענים מליגת ה-NHL במדי נבחרת קנדה שהוקמה במיוחד עבור סדרת הפסגה מול נבחרת ברית המועצות. ב-1977 החלו לשחק שחקני NHL במדי נבחרת קנדה (כמו גם בנבחרות האחרות) באליפויות העולם הרשמיות של פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית, ומ-1998 ועד 2014 - גם באולימפיאדת החורף.
היא גם אלופת העולם המכהנת (2021).
היסטוריה.
1920 - 1963: מועדונים כנבחרת לאומית.
1920 - 1954: שליטה בהוקי קרח העולמי.
קנדה החלה להשתתף במפעלים הבינלאומיים הרשמיים הכלל-עולמיים של ה-IIHF מייד עם ייסודם, בטורניר הרשמי הראשון שהפגיש את הנבחרות באירופה עם הנבחרות מצפון אמריקה - טורניר ההוקי קרח של אולימפיאדת אנטוורפן (1920). כבר בטורניר הזה החלה קנדה במנהג שילווה אותה עד 1963 - היא לא הקימה נבחרת לאומית אמיתית, אלא שלחה לטורניר את אחת הקבוצות החובבניות החזקות במדינה. הקבוצה ששיחקה בשם קנדה באולימפיאדת אנטוורפן הייתה ויניפג פאלקונס, שהראתה עליונות מוחלטת על שאר הנבחרות וזכתה במדליית הזהב עם ניצחונות בשלושת משחקיה ויחס שערים כולל של 1:29.
הטורנירים הרשמיים הבאים בהם השתתפה קנדה היו שתי אולימפיאדות החורף הראשונות, אולימפיאדת שאמוני (1924) ואולימפיאדת סנט מוריץ (1928). גם אליהן שלחה קנדה את אחת מקבוצותיה כנבחרת לאומית, וגם בשתי האולימפיאדות האלה זכתה נציגת קנדה בקלות עם ניצחונות גבוהים, חלקם בהפרשים דו-ספרתיים של שערים. באולימפיאדת סנט מוריץ ייצגה את קנדה נבחרת אוניברסיטת טורונטו, עימה נסע לאולימפיאדה גם המאמן שלה, קון סמיית' - הבעלים והמאמן של קבוצת ה-NHL טורונטו מייפל ליפס.
ב-1930 השתתפה קנדה באליפות העולם הראשונה של פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית. למעשה הייתה קנדה, שיוצגה על ידי קבוצה מטורונטו, הנציגה הלא אירופית היחידה בטורניר, ושיחקה משחק אחד בלבד מול נבחרת גרמניה שזכתה בבית המוקדם שכלל את הנבחרות האירופיות. קנדה הביסה את גרמניה 1:6 וזכתה באליפות.
באליפות הבאה ב-1931 ניכר היה שהעליונות הקנדית נשחקה. ניצחונותיה היו בפערים קטנים, ובפעם הראשונה סיימה את אחד ממשחקיה ללא ניצחון - תיקו 0:0 מול נבחרת שוודיה. למרות זאת זכתה קנדה שוב באליפות עם ניצחון במשחק המכריע מול ארצות הברית.
אולימפיאדת לייק פלאסיד (1932) שימשה גם כאליפות העולם לאותה שנה, כנהוג בשנה אולימפית באותה תקופה. המגמה של שחיקת העליונות הקנדית נמשכה, כאשר שני המשחקים מול ארצות הברית נגררו להארכות והסתיימו בניצחון ובתיקו, שהספיקו לקנדה כדי לזכות בקושי במדליית הזהב.
באליפות העולם ב-1933 הושלמה המגמה כאשר קנדה, שיוצגה על ידי אלופת קנדה לקבוצות חובבות ואומנה על ידי הרולד באלרד - לימים יורשו של קון סמיית' כבעלים של טורונטו מייפל ליפס - נוצחה קנדה לראשונה במסגרת בינלאומית רשמית, 1:2 לאחר הארכה על ידי נבחרת ארצות הברית במשחק הגמר, והפסידה לראשונה את התואר העולמי.