לאורך השנים מהפלישה למנצ'וריה גדל צבא קוואנטונג. ב-1941 הגיע מספר החיילים בו ל-700,000 ומפקדתו עברה לעיר צ'אנגצ'ון. צבא קוואנטונג היה אחראי גם על הקמת, אימון וציוד הצבא הקיסרי של מנצ'וקוו.
מלחמת העולם השנייה.
לאחר המערכה להשבת השקט למנצ'וקוו, נלחם צבא קוואנטונג במספר תקריות גבול עם סין, כחלק מהמאמץ היפני להקים אזור חיץ בצפון סין. הצבא לחם אף בשלב הראשון של מלחמת סין–יפן השנייה ובמספר קרבות במונגוליה הפנימית שנועדו להרחיב את אזור ההשפעה היפני בצפון סין. לאחר שתקרית גשר מרקו פולו הציתה את המלחמה, השתתפו כוחות צבא קוואנטונג בקרב בייפינג-טיינג'ין. בשנים הבאות נשלחו לעיתים יחידות מהצבא לסייע ללחימה בשאר סין.
מוניטין צבא קוואנטונג ספג מכה קשה בקרב אגם חסן נגד הצבא האדום של ברית המועצות ב-1938, ובקרב חלקין גול ב-1939, בהם ספג אבדות רבות. לאחר קרב חלקין גול ("תקרית נומנהאן" בהיסטוריוגרפיה היפנית) נערך טיהור פוליטי בצבא קוואנטונג, שנועד להסיר גורמים לא-צייתנים ותומכים בדוקטרינת הוקושין-רון, שקראה להתפשטות יפנית בסיביר במקום בדרום-מזרח אסיה.
למרות מוניטין של חוסר-צייתנות שדבק בצבא בשנות ה-30, נותר צבא קוואנטונג נאמן לממשלת בשנות ה-40. ככל שהקרבות התפשטו למרכז ולדרום סין, ועם פרוץ המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, נותרה מנצ'וקוו הרחק מדעת הקהל.
אך כשהחל המצב להידרדר עבור הצבא היפני בכל החזיתות, לא ניתן היה לשמור את צבא קוואנטונג כעתודה אסטרטגית. יחידות רבות נשלחו דרומה להילחם בכוחות בעלות הברית באוקיינוס השקט ובפיליפינים, ויחידות אחרות נשלחו לדרום סין במסגרת מבצע איצ'י-גו.
עם פתיחת מבצע סערת אוגוסט, במהלכו פלש הצבא האדום למנצ'וקוו, למונגוליה הפנימית, לקוריאה, לאי סחלין ולאיים הקוריליים ב-9 באוגוסט 1945, מנה צבא קוואנטונג כ-600,000 חיילים יפניים, וכלל דיוויזיית שריון אחת, 25 דיוויזיות רגלים, שש חטיבות עצמאיות ו-25 גדודי הגנה. מרבית החיילים היו מגויסים חדשים, שחסרו ניסיון וציוד, והיו מאומנים בעיקר בלחימת אנטי-גרילה והגנה על הגבול, והתנגדותם נמחצה עד מהרה על ידי המתקפה המסיבית של כוחות שריון וחיל רגלים ממוכן עדיפים של הצבא הסובייטי.
כניעת צבא קוואנטונג.
מפקדו האחרון של צבא קוואנטונג, גנרל אוטוזו יאמאדה, הורה על כניעה ב-16 באוגוסט 1945, יום לאחר הודעתו של הקיסר הירוהיטו על כניעת יפן. חלק מהיחידות של צבאו סירבו להיכנע והמשיכו בלחימה מספר ימים נוספים, אך בסופו של דבר התנגדותם הוכרעה. עד 20 באוגוסט השלים הצבא האדום את כיבוש מנצ'וריה וצבא קוואנטונג חדל מלהתקיים ככוח לוחם. עשרות אלפי חיילים יפניים נהרגו במהלך המתקפה הסובייטית ולמעלה מחצי מיליון נלקחו בשבי ונשלחו למחנות עבודה בסיביר, המזרח הרחוק הרוסי ומונגוליה. רובם הוחזרו ליפן במהלך חמש השנים הבאות.
פשעי מלחמה ומשפטים.
לאחר כניעת יפן גילו הסובייטים מתקנים סודיים ששימשו את היפנים לניסויים ולהפקת נשק כימי ונשק ביולוגי להשמדה המונית, באזור מפקדת יחידה 731. באזורים אלה היה צבא קוואנטונג אחראי על מספר פשעי מלחמה, בהם ניסויים בבני אדם, תוך שימוש בשבויים סינים, אמריקאים ורוסים.
לאחר שנעצר מפקד יחידה 731, שירו אישיאי, ביחד עם 20,000 חברי היחידה, ניתנה להם חסינות מפני תביעה בעוון פשעי מלחמה בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק בעבור המידע על לוחמה ביולוגית שאספו. ב-6 במאי 1947 כתב דאגלס מקארתור לוושינגטון שניתן להשיג מידע נוסף, אף הצהרות מפי אישיאי עצמו, על ידי הבהרה שהמידע יסווג כמידע מודיעיני ולא ישמש כראיה במשפטי פשעי המלחמה.
למרות זאת, שנים עשר חברי יחידה 731 ורבים מהנהגת צבא קוואנטונג עמדו למשפט בבית הדין לפשעי מלחמה בחברובסק ואחרים עמדו למשפט בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק ב-1948.
דניאל בהריר
דניאל בהריר (נולד ב-1956) הוא אמן ופסל ישראלי. עבודותיו, העוסקות בתנועה אנושית, מופיעות במכון וינגייט, בבית החולים אסף הרופא, בבית החולים שיבא ובבניינים ציבוריים אחרים בישראל ובעולם, כגון בניו יורק ובטוקיו. כמו כן עוסק בתחומי הפיסול השונים כגון מיצבים, קולאז'ים וכדומה.
ביוגרפיה.
דניאל בהריר נולד באנגליה בקרויודון לסידני ומרים בהריר. בגיל 18 החל בלימודי אמנות בקולג' הרטפורדשייר לאמנות ועיצוב, תחת הכשרתם של המורים ג'והן ו. מילס ומייקל גילספי. לאחר מכן המשיך בלימודי פיסול באוניברסיטת סימון דה מונפורט תחת סידני הרפלי. בשנת 1980 עלה לישראל מלונדון, והחל ללמוד בבצלאל. לאחר שנה החליט לעזוב את הלימודים מכיוון שחש כי רמת הלימוד איננה מתאימה לו, מאחר שסיים חמש שנות לימודי אמנות אקדמאיות באנגליה.
בין השנים 1981–1982 עבד בבית היציקה בעטרות בירושלים, ולאחר מכן בבית היציקה AP בנתניה. בבתי היציקה עבד עבור אמנים אחרים ביצירת תשלילים ובתרכובת פטינה לעבודותיהם. עבודותיו האישיות בתקופה זו עסקו לראשונה בתנועה האנושית, ובהריר יצא פסלים של נשים בתנועות אקרובטיות אשר יוצרות מתח פיזי. בין השנים 1983–1985 שירת בצה"ל ככוון M61 וולקן, בעיקר בלבנון. לאחר סיום שירותו הצבאי פתח בית יציקה עם הפסל ברוך סקציאר בראשון לציון. בין השנים 1985–1987 עבד על הפסל קווים מקבילים המתאר סימטריה שבורה, ומתבסס על נוסחאות מתמטיות.
בשנים 1986–1987 שימש כמרצה לפיסול בבית הספר לאמנות אסכולה-מימד. בשנת 1988 העתיק את הסטודיו שלו לנמל יפו, שם עבד כ-13 שנה. בשנים אלו פיתח את סגנונו הייחודי, ויצר את הפסל "ראש" לבית החולים אסף הרופא, בעקבות דיוקנו של דוקטור וים מאלגו. בשנת 1993 יצר את הפסל "Fantasy of Legends" מחול בלבד, אשר הוצג כחודשיים בחוף ירושלים בתל אביב.
בשנת 1997 השתתף בתערוכה "יד שנייה" במוזיאון תל אביב לאמנות בתל אביב, את פסלו "סימטריה שבורה". באותה שנה השתתף בתערוכה בלונדון בגלריה Cooltan בשם "Pay Roll", והציג את פסלו "אחד מארבע". הפסל הציג ארבע דמויות, אשר לכאורה זהות זו לזו, מלבד שינויים בתספורת ובהעמדת הפסל. בשנת 2001 הציב 21 פסלים קטנים במכון וינגייט, שלושה מתוכם עובדו לפסלי ענק, בגדלים שלושה וחצי מטר גובה בממוצע.
כיום פסליו מוצבים כיום בטוקיו, לונדון, ניו יורק, פריז, יפן ועוד. סדנתו ממוקמת כיום בגבול יפו ותל אביב.
ויזקום
ויזקום טכנולוגיות בע"מ היא חברה ישראלית-אמריקאית, המייצרת מתרגמים ניידים אלקטרוניים בצורת עט עבה המסוגלים לסרוק טקסט מודפס באופן מיידי ולתרגם את הטקסט, מילה במילה, לשפות אחרות, ולהציג את הטקסט המתורגם על מסך ה-LCD של המוצר או לשמור את הטקסט הסרוק בזיכרון על מנת להעביר אותו בהמשך לתוכנת עיבוד תמלילים במחשב כף יד, במחשב שולחני או במחשב נייד.
היסטוריה.
החברה נוסדה בשנת 1995 בשם "זוהר ארגמנית", כחברת בת של חברת "ליפמן הנדסה אלקטרונית" (היום וריפון ישראל), שהייתה אז בשליטת האחים רמי ואהרון ליפמן, ומבטח שמיר אחזקות, שבשליטת איש העסקים מאיר שמיר. לאחר ששמיר רכש כרבע מהמניות לפי שווי חברה של כ-4 מיליון דולר, ביולי 1995, והיה מעורב בניהול ושיווק המוצר. באפריל 1996 חשפה לראשונה החברה את ההמצאה שלה, עט אלקטרוני, בעל סורק ידני, המתרגם מיידית טקסטים משפה לשפה. המוצר פותח על בסיס רעיון של עדי ליפמן, בנו של אהרון ליפמן. הרעיון שלו נבע מצורך אישי, בעת לימוד לבחינות הבגרות באנגלית. הטכנולוגיה האלקטרואופטית שמאפשרת סריקת טקסט ותרגומו משפה לשפה, פותחה בחברת "ליפמן הנדסה אלקטרונית". תוכנת זיהוי התווים האופטית, שמאפשרת את המרת הטקסט המודפס לתמליל ממוחשב, פותחה על ידי חברת "ליגטורה", שבעל המניות הגדול בה הייתה וויזקום עצמה, לאחר שהשקיעה בחברה.
במהלך 1996 שונה שם החברה ל"ויזקום טכנולוגיות", גויסו משקיעים נוספים לחברה ונקבעה תוכנית עסקית לייצור ושיווק המוצר שקיבל את השם "הקוויקשנרי". ביולי 1996 רכש בנק ההשקעות אופנהיימר 8% ממניות ויזקום לפי שווי חברה של 25 מיליון דולר. בנוסף השקיעו בחברה חבורה של מקורבים לבעלים, ביניהם איש הטלוויזיה דן שילון, מאמן הכדורגל אברהם גרנט, עורך הדין אורי סלונים וניר ברקת. במאי 1997 הוקם המפעל של החברה באזור התעשייה הר חוצבים, שזכה למעמד של מפעל מאושר במסלול פטור ממס של 10 שנים, על פי החוק לעידוד השקעות הון, מאחר שנבנה בירושלים, אזור עדיפות לאומית.
"הקוויקשנרי" הושק באירופה, בתערוכת "סיביט" בגרמניה באפריל 1997. תוך זמן קצר פותחו גרסאות של המוצר ב-19 שפות ונמכרו עשרות אלפי יחידות. במאי 1998 הגישה החברה טיוטת תשקיף ראשונה להנפקת מניותיה בבורסת נאסד"ק בניו יורק, וביקשה לגייס סכום של כ-30-25 מיליון דולר לפי שווי חברה של כ-150 מיליון דולר. אך תוכנית ההנפקה בנאסד"ק בוטלה. את שנת 1998 סיימה החברה בהפסד של 17 מיליון שקל מהכנסות של כ-60 מיליון שקל.
במרץ 1999, השלימה ויזקום הנפקה ראשונה לציבור בהיקף 46 מיליון דולר בשוק "הנויר מרקט" של הבורסה לניירות ערך בפרנקפורט שבגרמניה. הנפקת ויזקום כללה הצעת מכר של בעלי המניות בהיקף 16 מיליון דולר, כך שהיא גייסה 30 מיליון דולר בסך הכל לקופת החברה. עם זאת היא סיימה את שנת 2000 עם הפסד של 8.4 מיליון דולר.
בנובמבר 1999 השיקה החברה את מוצר נוסף שלה ה"קוויק לינק", עט סורק בעל קיבולת של 1,000 עמודים. בשנת 2002 השיקה מוצר לניהול ארכיב ממוחשב המאפשר זיהוי מלל במסמכים סרוקים ואיחזורם, באמצעות החברה הבת ליגטורה. כמו כן רכשה את חברת נקסטק, המתמחה בטכנולוגיות סריקה תלת ממדית ללא מגע, המשמשת לפיקוח על תכנון הנדסי ולבקרת איכות.