ב-2 באפריל ו-4 במאי 1942 נלקחו מהגטו הגרמני שני משלוחים של 900 גברים יהודים למחנה הריכוז סלספילס לצורך עבודות כפייה. התנאים שם היו קשים ורק כשליש מהם חזר לגטו כעבור מספר חודשים. רבים מאלה ששבו סבלו מבריאות לקויה ומתו תוך זמן קצר.
בינואר 1943 התמנה אדוארד רושמן למפקד הגטו במקומו של קורט קראוזה. הוא היה זהיר וקפדני יותר מקודמו אך מצבם של היהודים תחת פיקודו לא השתפר, ומספר האנשים שנהרגו כבודדים היה אפילו גדול יותר מאשר תחת פיקודו של קראוזה. אחת מניצולות הגטו תיארה זאת כך: "קראוזה, פסיכופת וסדיסט, פעל באופן ספונטני, מסר את פסקי הדין שלו בלי הסבר מפורט של המצב וביצע אותם באופן מיידי. רושמן המשפטן התלבט במשך זמן רב, האסירים נחקרו ביסודיות ובכך משך אותם עוד ועוד למטה עד כדי מוות".
בסך הכל הובאו לגטו הגרמני 20,057 מיהודי הרייך. ב-10 בפברואר 1942 נשאר רק 15,000 מהם בחיים. יהודי הגטו הגרמני לא ידעו תחילה כי רבע מהם כבר הושמדו. להם היה ברור שהם נחוצים בתור עובדי כפייה ולכן הם קיוו כי כוחם יישמר עד שהמלחמה תסתיים.
אולם, לאחר מכן החלה לצוץ אצלם השמועה כי הגרמנים הביאו אותם לריגה לשם השמדה.
כמה מהם עבדו במטה כוח המשימה למיון בגדים ותכשיטים שנלקחו מן הקורבנות של מעשי הטבח בלטביה. חפצים אישיים רבים של הקורבנות הגיעו אל ריגה, בהם מזוודות עם השמות והכתובות עליהם. עובדי הכפייה החלו לחשוד כי הם הבאים בתור. הנאצים נתנו את המשימה של חפירת קברים לקבוצה בשם "פקודת קראוזה השנייה" שהייתה מורכבת מ-38 גברים יהודים, שקיבלו הוראה לא לספר על ההרג ההמוני.
16 גברים ששרדו וחזרו לגטו הגרמני, סיפרו לאסירים על ההרג ההמוני שבוצע ביערות סביב ריגה.
חיסול הגטו.
ביוני 1943 הורה מפקד האס אס, היינריך הימלר, להקים בסמוך לריגה מחנה ריכוז על מנת למיין את החפצים שהותירו הקורבנות וטרם נלקחו לגרמניה או נבזזו בידי הלטבים, כגון בגדים וציוד, ואת היהודים הנותרים יש לשלוח למחנה השמדה במזרח. לצורך כך נבנה בפרבר של ריגה מחנה הריכוז קייזרוולד עם שמונה צריפים לאסירים. המשלוח הראשון, שכלל 400 יהודים, הועבר מן הגטו ביולי 1943.
מתקופה זו החל פירוק הדרגתי של גטו ריגה. כ-2,000 אסירים מבוגרים, ילדים וחולים הועברו ברכבת בנובמבר 1943 למחנה ההשמדה אושוויץ ועד סוף נובמבר כל היהודים שלא הושמדו הועברו אל מחוץ לגטו.
לאחר המלחמה: הנצחה.
בשנת 1989 הוקם מוזיאון יהודי קטן לזכר הגטו. בשנת 1993 הוקמה "עמותת ניצולי גטו ריגה" העוסקת בתמיכה כספית בניצולים.
ב-ספטמבר 2010 בסמוך למקום בו היה הגטו נפתח "מוזיאון גטו ריגה ושואת יהודי לטביה". באתר שוחזר רחוב אחד עם שער וגדר תיל. וכן הוצב בו קרון רכבת מדגם זהה לזה ששימש לשליחת יהודים אל מחנות ההשמדה, ובו מיצג זיכרון. לאורך הרחוב - שלטים עם שמות של יותר מ-75,000 יהודים לטביים שנספו בשואה וכן תמונות מאותם הימים. לאתר הועבר צריף שהיה בגטו. הצריף שופץ ובקומת הקרקע מוצבת תערוכת דגמים מיניאטוריים של בתי כנסת שהיו בלטביה. בקומה העליונה שוחזרה דירה יהודית כפי שהייתה בימי השואה. בנוסף לכך במקום מספר תערוכות על יהדות ריגה לפני השואה.
ביער רומבולה הוקם אתר הנצחה ליהודים שנטבחו במקום, שבליבו אנדרטת זיכרון בצורת מנורה ומסביבה אבנים מסודרות בצורת מגן דוד ועליהן חקוקים שמות הנרצחים.
אברהם מלמט
אברהם מלמט (26 בינואר 1922 - 21 בינואר 2010) היה היסטוריון של תקופת המקרא ופרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים. מלמט התמחה בחקר תרבות שבט יהודה ושבטי ישראל, וחיבר מספר מאמרים חדשניים על תרבות מארי בפרספקטיבה אובייקטיבית והשוואתית ביחס לשבטי ישראל.
ביוגרפיה.
מלמט נולד לנתן ולאה מלמט בווינה ב-26 בינואר 1922. אביו, שהיה ציוני וחבר בציונים כלליים א', היה סוחר טקסטיל. אימו, שהייתה משכילה ואשת החברה הגבוהה, הייתה עיתונאית עצמאית. בסתיו 1935 עלתה המשפחה לארץ. בתחילה גרו תקופה קצרה בחיפה, ולבסוף עברו לגור לשיכון קבע בתל אביב.
בשנת 1941 החל לימודי לשון עברית, תנ"ך והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. במקביל, התגייס בשנה זו לחי"ש. במסגרת השירות יצא לאימונים בסופי שבוע בקריית ענבים, וכמו כן לקח חלק בפעילות הברחות נשק. בשנת 1946 סיים את לימודיו לתואר מוסמך, ובשנת 1947 החל לעבוד על עבודת הדוקטורט, בהנחייתו של פרופ' בנימין מזר מהאוניברסיטה העברית.
עם הקמת צה"ל במהלך מלחמת העצמאות, התגייס מלמט ושירת כקצין גאוגרפיה והיסטוריה צבאית.
בשנת 1950 השלים את עבודת הדוקטורט, תחת הכותרת "הארמים באזור ארם נהריים והתהוות מדינותיהם".
בשנת 1951 נישא לנעמה שניידרמן ולימים נולדה בתם היחידה טליה. בשנת 1952 עברה משפחת מלמט להתגורר בשיקגו, ארצות הברית, למשך שנתיים, במסגרת עבודת פוסט דוקטורט במכון ללימודי המזרח הקדום (Oriental Institute), אשר באוניברסיטת שיקגו. ב-1954, עם שובו לארץ, חזר מלמט לעבוד באוניברסיטה העברית, ומונה לחבר סגל זוטר. בשנים אלו הרצה מלמט במספר מוסדות השכלה גבוהה, ביניהם ניתן למנות את האוניברסיטה העברית, סמינר הקיבוצים, סמינר למדריכי עליית הנוער של הסוכנות היהודית, אוניברסיטת חיפה בה לימד במשך 20 שנה (1955–1975) ועוד.
ב-1961 יצא לשנת שבתון במחלקת המזרח הקרוב באוניברסיטת פילדלפיה. בשנת 1964 התמנה לוועד המנהל של החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, בה שירת במשך כ-40 שנה. באותה שנה התקבל בתור פרופסור שלא מן המניין באוניברסיטה העברית, וב-1970 התקבל כפרופסור מן המניין, והתמנה לראש החוג להיסטוריה של עם ישראל.
ב-1974 נתמנה כחבר ועד של החברה הישראלית להיסטוריה צבאית, ושנתיים לאחר מכן נשלח לייצג את החברה בקונגרס בינלאומי להיסטוריה צבאית בטהראן. באותה שנה גם קיבל הזמנה להצטרף לשורות האקדמיה האוסטרית למדעים כחבר מן המניין, והשיב בחיוב.
בשנים 1976-1977 יצא לשבתון באוניברסיטת אוקספורד, בשנים 1985-1986 באוניברסיטת ייל ובשנת 1991 באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1991 הפסיק לעבוד באוניברסיטה העברית וזכה למעמד של פרופסור אמריטוס, ובמקביל המשיך במחקר אקדמי והוסיף לפרסם מאמרים. בשנים שלאחר מכן המשיך מלמט להרצות במקומות שונים בארץ ובעולם, דוגמת ה-Jewish Theological Seminary בירושלים בשנים 1995-1998.
בשנת 2002 הוענק לפרופ' מלמט תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת וינה..
בנוסף, מלמט היה חבר במספר אקדמיות זרות נוספות: האגודה המדעית של ריינלנד-ווסטפליה (Nordrhein-Westfälische Akademie), בגרמניה; האקדמיה למחקר יהודי של ארצות הברית (The World of Jewish Academy of Sciences) (חברות של כבוד); Society of Old Testament Studies, באנגליה; Society of Biblical literature, בארצות הברית; והארגון המקראי בדרום אפריקה (חברות של כבוד).
מחקריו.
תחום המחקר העיקרי בו עסק מלמט הוא תקופת המקרא. מחקריו פורסמו בכ-300 מאמרים ו-8 ספרים. מלמט השתייך לזרם אשר חקר את המקרא באופן ביקורתי, ונחשב לפורץ דרך בתחום זה. במסגרתו, עשה שימוש במתודולוגיה השוואתית בין המקרא למקורות מידע נוספים, ביניהם מתחומי הפסיכולוגיה, הסוציולוגיה ומדעי הרוח. פריצות הדרך המרכזיות שלו היו במסגרת עבודות בהן השווה בין עם ישראל של תקופת המקרא, לעיר האכדית מארי (השוכנת במקום שכיום הוא על גבול סוריה-עיראק).
כלכלה של גרמניה
אבל אני מעודדת
מוות במעגל האבנים
מוות במעגל האבנים (באנגלית: The Private Patient) הוא ספר מאת הסופרת פיליס דורותי ג'יימס. זהו הספר ה-14 בסדרת הספרים שגיבורם הוא אדם דלגליש. הספר מושפע מאגאתה כריסטי בתחום חקירת רצח בטירה אנגלית עתיקה ומתומאס הרדי שאף מוזכר בספר ושגם עלילות ספריו מתרחשות באותו מחוז.
עלילה.
רודה גרדווין הייתה בת יחידה לאם חלשת אופי ואב אלכוהוליסט ואלים. מאחר שלא יכלה להזמין חברות לביתה, גדלה ללא חברות נפש. באחד הימים הגיעה לביתם כורסא שהזמין האב, אולם הכורסא הייתה בצבע שונה מההזמנה. האם הצטדקה ורודה, בניסיון לעזור לה, אמרה שכשהכורסא הגיעה אי אפשר היה לדעת מה צבעה. האב התרגז, שבר בקבוק וגרם לה לצלקת בפניה. צלקת זו ליוותה אותה עד גיל 47. בגיל 16 עזבה רודה את הבית שלא על מנת לחזור.
האב מת אחרי כ-5 שנים ובזמן זה כבר היו לרודה תואר ראשון ועבודה. כעבור שנים מספר אימה נישאה לרונלד בראון ובטקס החתונה, בעקבות שיחה עם אימה, החליטה רודה להיפטר מהצלקת.
ביום הולדתה ה-47, שלושה שבועות ויומיים לפני הרצחה, הגיעה העיתונאית רודה גרדווין למשרדו של המנתח הפלסטי צ'נדלר-פאוול בהארלי סטריט שבלונדון. היא הגיעה בלי הפנייה מרופא המשפחה שלה וביקשה לתאם ניתוח להסרת הצלקת. לשאלה מדוע המתינה 34 שנים השיבה "כי אני כבר לא צריכה אותה".
הרופא הציע לה לבחור בין ניתוח בבית חולים בלונדון ובין ניתוח באחוזת שברל שבדורסט, אחוזה בבעלותו בה הוא מבצע ניתוחים. רודה בחרה בניתוח באחוזה. צ'נדלר-פאוול רכש את האחוזה בכסף שירש מסבו, ותכנן לתחזק אותה מכסף שירוויח בניתוחים שיערוך בה. ליד האחוזה יש מעגל של 12 אבנים הנקרא "אבני שברל", שם שרפו ב-1654 בחורה צעירה בשם מרי-קייט בטענה שהיא מכשפה.
מהפגישה עם הרופא נסעה רודה לפגישה במסעדה עם רובין בויטון, ידיד הצעיר ממנה ב-20 שנה. שחקן מובטל שניסה את כוחו בתחומי עיסוק שונים. בעת הסעודה ביקש רובין מרודה הלוואה או השקעה באחד המיזמים שלו, ורודה, כרגיל, סירבה. היא סיפרה לו על הניתוח העתידי ורובין סיפר לה שיש לו קרובי משפחה באחוזה וכי הוא מתכוון לשכור שם קוטג' בעת שהותה שם.