בשנת 2008, כ-11 שנים לאחר היעלמותו של גיא, הודיעה אמו שהחלו צילומי סרט על היעלמותו, שיציג את כל המידע שנאסף עד אז.
בשנת 2009 הקליט אריק איינשטיין שיר בשם "כשתחזור", המוקדש לגיא חבר ולאמו. את השיר כתב והלחין גיא בוקאטי. במהלך חודש יולי נודע כי השר אביגדור ליברמן ביקש משר החוץ הרוסי שיסייע בבירור מידע אודות גיא אצל הנשיא אסד. בנוסף נודע כי ראש הממשלה החליט שימנה איש שירכז את מאמצי החיפוש בכל המישורים.
ב-21 בנובמבר 2009 נפגשה רינה חבר עם בכירים במערכת הביטחון הגרמנית, במטרה לקדם את המאמצים למציאת בנה. כמו כן נפגשה עם נציגי הצלב האדום בגרמניה, וכן עם פקידים בכירים בצרפת, בתקווה שאלו יגלו מידע חדש שיביא למציאת בנה.
בתחילת שנת 2010 חידש צה"ל את החיפושים לסירוגין, והוקם צוות חקירה מחודש. ארגונים אזרחיים כדוגמת זק"א חידשו את החיפושים בתחילת ינואר של אותה שנה, בעקבות מציאת עצמות אדם באזור אודם, אך חידוש החיפושים לא הניב דבר בפתרון התעלומה. בהקשר חידושם של החיפושים המשיכה רינה חבר לטעון שגיא נמצא בסוריה, ובערוץ הזה צריכים להימשך החיפושים. גם במהלך אותה שנה המשיך צה"ל למקד את החיפושים אחר גיא חבר בישראל בלבד ולא הרחיב את החיפושים לסוריה.
במהלך שנת 2010 הגיעה למשפחה עדות, של גרמנייה שמתגוררת בישראל, לפיה היא זיהתה את גיא חבר כמי שראיין אותה בעברית בכלא הסורי בו הוחזקה במשך 12 יום בשנת 2005. העדה נחקרה גם במשטרה בישראל.
לקראת סוף שנת 2013 הודיע צה"ל על חידוש החיפושים אחרי חבר. בחיפושים לא נמצאו ממצאים חדשים.
בשנת 2015 נערכו על ידי צה"ל חיפושים בהיקף לא ידוע. גם בחיפושים הללו לא נמצאו ממצאים חדשים.
בנובמבר 2016 חודשו החיפושים, פעם שלישית מאז נעלם.
בנובמבר 2017 נערכה פשיטה על מרכז בריאות נפש ברהט בעקבות מידע שהגיע בנוגע לחבר, אולם לא נמצאו ממצאים כלשהם.
אהרן צייטלין
אהרן צייטלין (לעיתים ציטלין; 22 במאי 1898, אוברוביצ'י, גוברניית מוגילב, האימפריה הרוסית (על פי הלוח היוליאני)– 28 בספטמבר 1973, ניו יורק (נקבר בהר הזיתים)) היה משורר וסופר עברי ויידי, מחברם של מחזות, מערכונים, פואמות ושירים ליריים, דרמטורג, פובליציסט, פזמונאי ומתרגם.
קורות חיים.
נולד בעיירה אוברוביצ'י שבגוברניית מוגילב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום Уваравічы, בדרום-מזרח בלארוס). בשנת 1907 עברה משפחתו לוורשה. אביו הוא הסופר וחוקר החסידות הלל צייטלין שנספה עם תלמידיו בגטו ורשה.
עלה לראשונה לארץ ישראל בשנת 1920, וניסה להיאחז בארץ כמורה בזכרון יעקב. כעבור שנתיים ירד בחזרה לפולין, והיה בוורשה אחד הבולטים שבדור הסופרים הצעירים. כתב יידיש ועברית, ועסק גם בפרוזה גם בשירה וכן בספרות ילדים. היה גם עיתונאי מפורסם בעיתונות היידיש.
בשנת 1939 שהה בארצות הברית לרגל הצגת מחזה שלו, וכשפרצה מלחמת העולם השנייה השתקע בניו יורק, והיה בין המשפיעים על חיי הרוח היהודיים בארצות הברית. כמו הלל אביו עסק גם הוא בנושאים יהודיים מובהקים, כמו קבלה חסידות ופילוסופיה יהודית.
לזמן מה כיהן כפרופסור לספרות עברית בבית המדרש לרבנים באמריקה.
ב-1957 זכה בפרס אוסישקין לספרות. בשנת 1969 הוענק לו פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש. ספרי הפאראפסיכולוגיה שלו: "המציאות האחרת", נתפרסמו מאוד בשעתו. על שמו ועל שם אביו הלל קרויים בישראל רחובות ובתי ספר במקומות שונים.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
חתנו (בזיווג שני) היה איל ההון זאב וולפסון.
מעבודתו.
שירו המפורסם והידוע ביותר של צייטלין הוא השיר "העגל" המוכר בשם "דונה, דונה". שיר יידי, "דאס קעלבל", שנכתב בארצות הברית ב-1940 על ידי אהרון צייטלין והולחן בידי שלום סקונדה.
השיר "דונה דונה" נכתב במקור עבור המחזמר היידי "אסתרק'ה", שהועלה בניו יורק בין שנים 1940-1941. התרגום הראשון מיידיש לאנגלית נעשה על ידי שלום סקונדה אך השיר לא זכה לפופולריות.
ב-1956 תרגמו את השיר לאנגלית ארתור קווש וטדי שוורץ ושינו את מילות הפזמון מ"דאנא דאנא ... דאן" ל"דונה דונה... דון". נראה כי משמעות המילים שבפזמון המקורי הן הקריאות שבהן נהגו העגלונים לעודד את סוסיהם המושכים את עגלתם.
השיר זכה לפופולריות בארצות הברית ובמדינות אחרות בעולם, ובכללן ישראל, שבהּ בוצע לראשונה ב-1962 על ידי נחמה הנדל, שאף תרגמה את מילות השיר מיידיש לעברית.
השיר תורגם לשפות רבות, ובכללן גרמנית, צרפתית, יפנית, רוסית ועברית. ביפן השיר אף הוכנס לתוכנית הלימודים בבתי הספר. לעומת זאת, המשטר הטוטליטרי בדרום קוריאה אסר בתקופה מסוימת את השמעת השיר בשל טענה כי הוא בעל נטייה קומוניסטית.
שיר העגל ומטפורת השחיטה.
סוברים שהשיר אודות העגל המובל לשחיטה, מקורו במסכת בבא מציעא פ"ה, ע"א - שם מופיע העגל בהקשר התעלמות הרב מגורלו.
רבי יהודה הנשיא, התייסר מכאבי שיניים טורדניים, ולא ידע מדוע. (מופיע בנוסחים שונים גם במדרש בראשית רבה לג, ג, ובילקוט שמעוני - תהלים, רמז תתפח).
נינו רוטה
נינו רוטה (באיטלקית: Nino Rota; 3 בדצמבר 1911 - 10 באפריל 1979) היה מוזיקאי איטלקי. נודע בעיקר במוזיקה שכתב לרבים מסרטיו של פליני ובנעימת הנושא לסרט "הסנדק".
ביוגרפיה.
רוטה נולד למשפחה מוזיקלית במילאנו ולמד שם בקונסרבטוריון אצל אילדבראנדו פיצטי. לאחר מכן, בעידודו של המנצח ארטורו טוסקניני, נסע לפילדלפיה, פנסילבניה והשתלם שם במוזיקה במכון קרטיס למוזיקה בהדרכתו של פריץ ריינר, בין השאר. אחר כך חזר למילנו וכתב תזה על מלחין הרנסאנס ג'וזפו צרלינו.
תחילת הקריירה של רוטה בשנת 1944, בכתיבת המוזיקה לסרט "זאזא" בבימוי רמאטו קסטלאני. מאוחר יותר פגש את הבמאי פדריקו פליני, כשזה עבד על סרטו הראשון, Lo Sceicco Bianco. השניים עבדו יחד בהזדמנויות רבות, והמוזיקה של רוטה לסרט ½8 היא לדעת רבים אחד ממרכיביו החשובים והמלכדים בסרט.
במוזיקה שכתב רוטה לסרטו של פליני "ג'ולייטה של הרוחות" (1965), שיתף יוג'ין וולטר פעולה בשיר Go Milk the Moon (שקוצץ בגרסה הסופית של הסרט). השניים חברו שוב יחדיו לחיבור השיר What Is Youth - חלק מנעימתו של רוטה לסרטו של פרנקו זפירלי, "רומיאו ויוליה".
אף כי רוטה נודע בעיקר במוזיקה שכתב לסרטי קולנוע, הוא חיבר גם עשר אופרות, מוזיקה לחמישה באלטים, ויצירות אינסטרומנטליות רבות. בשנת 2005 הועלתה האופרה שלו "אלאדין ומנורת הקסמים" באופרה של וינה בתרגום לגרמנית. את התפקיד הראשי שר הזמר קוסמין איפרים, והביצוע הוקלט על DVD.
רוטה נפטר ב-1979 ברומא מאי-ספיקת לב.
מריאן
מָרִיאָן (בצרפתית: Marianne) היא דמות אלגורית שמקורה במהפכה הצרפתית ומסמלת את החירות והתבונה. השם "מריאן" עשוי לשמש כמטונימיה לאומה הצרפתית.
השימוש בדמות.
מריאן קיבלה את שמה רק במחצית המאה ה-19, אך הדימוי בין המהפכה לבין דמות נשית החובשת לראשה מצנפת פריגית אדומה החל כבר למחרת נפילת הבסטיליה ב-14 ביולי 1789.
השימוש בדמויות אלגוריות על מנת לייצג רעיונות מופשטים, כמו צדק, שוויון או ניצחון, היה מקובל במאה ה-18 כחלק מהמורשת הקלאסית. המהפכנים, שראו עצמם כמחדשי המשטרים הרפובליקאים של העולם העתיק, אימצו לעצמם גם את השימוש בדמויות אלו לציון ערכים מופשטים. מבין כל הדמויות, הפופולרית ביותר הייתה דמות החירות.
דמות החירות הופיעה בשתי גרסאות: האחת – אישה צעירה, בעלת הבעה נלהבת, הנמצאת בתנועה ולבושה בשמלה חשופת חזה, שהייתה סמל עממי, דינמי וקיצוני; והשנייה – אישה מבוגרת, בעלת חזות מתונה, הלבושה בשמלה ארוכה המכסה את כל גופה, שייצגה את העמדות המהפכניות המתונות יותר של האצולה הליברלית ושל מעמד הביניים. בשתי הגרסאות הדמות חובשת מצנפת פריגית.
לאחר ביטול המלוכה, החליט הקונבנט, בעקבות הצעת האב גרגואר, כי דמות החירות תיכלל בחותם הרשמי של הרפובליקה, ותחליף לפיכך את דמות המלך כסמל השלטון.
ידועניות שתרמו את תווי פניהן לדמות של מריאן ברבות השנים: השחקניות בריג'ט ברדו וקתרין דנב, הזמרת מיריי מאתיה, הדוגמניות אינס דה לה פרסאנז' ולטיסיה קסטה ומנחת הטלוויזיה אוולין תומא.
ויליאם וולאס
סר ויליאם וולאס (בסקוטית: William Wallace; בערך 1270–1305) היה אביר סקוטי הידוע כמנהיג מרד העם הסקוטי נגד המלך אדוארד הראשון ונגד הכיבוש האנגלי בשנים 1297–1305.
ייחודו של וולאס נבע מכך שעלה מן העם ולא מן האצולה, בניגוד למנהיגים סקוטים אחרים מאותה התקופה כרוברט דה ברוס, אשר היה מבית אצולה ובעל תביעה למלוכה. ישנן הקבלות בין אישיותו ומרידתו של וולאס לבין אלה של ז'אן ד'ארק, יותר ממאה שנים מאוחר יותר. שניהם באו מתוך העם וסחפו אחריהם המונים, לעיתים בניגוד לרצון של המעמדות השליטים. סופם המר היה דומה אף הוא.
אטימולוגיה.
שם משפחתו, וולאס, משמעותו הוולשי. מוצאו ככל הנראה מריצ'רד וולאס שעקב אחרי משפחת סטיוארט לסקוטלנד במאה ה-12.
רקע היסטורי.
עד לשנת 1292 לערך הייתה סקוטלנד ממלכה עצמאית. בסוף המאה ה-13 שלט בסקוטלנד המלך אלכסנדר השלישי שהקנה לה שלום, יציבות ופיתוח כלכלי. בשנת 1286 מת אלכסנדר בתאונת רכיבה, ללא בנים חיים. האצילים הסקוטים הכריזו על נכדתו בת הארבע, מרגרט, המכונה "הבתולה מנורווגיה" כמלכה, ובשל גילה הצעיר הקימו ממשלה זמנית. אך גם מרגרט לא האריכה ימים, ובשנת 1290 מתה בעת שהפליגה ממולדתה נורווגיה אל חופי סקוטלנד. הכתר הסקוטי הונח עתה בפני כל דורש, ואכן, עד מהרה, הוגשו שלוש עשרה דרישות של טוענים לכתר.