הוועדה מונתה ב-18 ביוני 1987, והגישה המלצותיה בחודש פברואר 1988. בנוסף לפרופ' ששינסקי היו חברים בוועדה פרופ' דן גלאי, רו"ח דב ספיר, פרופ' אפרים צדקה וד"ר אמנון רפאל.
בכתב המינוי הנחה שר האוצר את הוועדה להבטיח את המטרות הבאות:
בדין וחשבון שהגישה מנתה הוועדה את העקרונות הכלליים שלאורם גיבשה את המלצותיה:
עיקר המלצות הוועדה:
משמעותו של שינוי מסוג זה, הנעשה מבלי לשנות את סך כל המס שנגבה, היא שינוי בחלוקת נטל המס: הגדלת נטל המס על חלק מהאוכלוסייה והקלתו על חלק אחר. בנסיבות אלה נוצרה התנגדות לשינוי מצדה של האוכלוסייה הנפגעת, ולכן נדחה יישום ההמלצות. בשנת 1990 נתקבל תיקון 83 לפקודה ובו יושמו אחדות מהמלצות הוועדה. ההמלצה להטלת מס על רווח הון ריאלי בשוק ההון מומשה לאחר יותר מעשר שנים, לאחר שעוד שתי ועדות לרפורמה במס המליצו עליה. ההמלצה להטלת מס על הפרשת המעביד לקרן השתלמות לא מומשה עד היום (אף שגם עליה המליצה ועדה נוספת, ועדת בן-בסט), אך נקבעה תקרה להפרשה הפטורה.
חנוך קוהוט
חנוך קאהוט
חנוך יהודה קוהוט
יהודה קאהוט
יהודה קוהוט
אלכסנדר קאהוט
אלכסנדר קהוט
יהודה קהוט
חנוך יהודה קהוט
אגודת מאטאצ'יין
אגודת מאטשין
אגודת מטשין
לא ניתנת לעצירה
לא ניתנת לעצירה (באנגלית: Unstoppable) הוא מותחן אקשן אמריקאי בבימויו של טוני סקוט, ובכיכובם של דנזל וושינגטון וכריס פיין. הסרט מספר אודות רכבת שיצאה מכלל שליטה והניסיונות לעצור את נסיעתה. הוא עלה לאקרנים בארצות הברית וקנדה ב-12 בנובמבר 2010, ובישראל ב-18 בנובמבר אותה שנה.
תקציר העלילה.
ה-12 באוקטובר מתחיל עם העומס הרגיל במגרש עיתוק הרכבות פולר יארד בווילקינס, פנסילבניה. אנשי משמרת הלילה להוטים ללכת הביתה בעוד אנשי משמרת הבוקר גוררים עצמם לעבודה. שניים מהעובדים מתבקשים להזיז את אחת הרכבות החדישות למסלול חדש. בינתיים מסתבר שיתארחו בפולר יארד ילדי בית ספר יסודי המגיעים מניו יורק. העובדים מתחילים במלאכת ההעברה של רכבת 777, כשאחד מהם לוקח החלטה שגויה ומחליט לעשות קיצור דרך כדי לסיים את העבודה מהר יותר: כדי להעביר את הרכבת למסילה ריקה הוא יורד ממנה בשביל להסיט את המסילה אבל הרכבת מתחילה לדהור ובורחת. נד, רתך ותיק, מגיע לצומת הקרובה כדי לנסות להסיט אותה מהמסילה הראשית אבל מגלה בדרך הקשה שהרכבת נוסעת במהירות מקסימלית כמעט.
הקטר החדש המצויד בטכנולוגיה החדישה ביותר והנושא 39 קרונות יוצא בין רגע מכלל שליטה. 200 מייל בהמשך הקו, במינגו יארד בברוסטר, היום מתחיל עם אותה שגרה. בטרם הם יוצאים לעבודה, הגווארדיה הוותיקה של עובדי הרכבת חולקת כוס קפה אחרונה. תוך שהוותיקים מחליפים סיפורי מלחמה על נהגים טירונים מגלה פרנק בארנס שנהגו להיום הוא ויל קולסון, מינוי פוליטי טרי. השניים מצליחים ברגע האחרון להימנע מהתנגשות חזיתית עם 777. פרנק מנתק את הקרונות ורודף בנסיעה לאחור על המסילה אחרי 777 בקטר בודד. הוא מצליח להדביק את 777 אבל הקטר לא מתחבר בעצמו. וויל יוצא מהקטר ומחבר ידנית אבל זה לא מספיק לעצור את הרכבת. בסוף נד מופיע עם הטנדר שלו מקפיץ את וויל ברגע האחרון לקטר כדי שיעצור את הרכבת המידרדרת.
במהלך הנסיעה סמנכ"ל המבצעים גלווין מנסה שיטות נואשות לעצור את הרכבת: האטתה על ידי קטר מקדימה, הפלתה על ידי שומטן ועוד. כפי שפרנק מנבא, כל השיטות לא הצליחו.
הפקה.
ההפקה של הסרט סבלה מקשיי ליהוק, עמידה בלוח זמנים, וכן בעיות תקציביות. בחודש יוני 2007 החלה חברת ההפקה פוקס המאה ה-20 במשא ומתן עם מרטין קמפבל לבימוי הסרט, אך במרץ 2009 מונה טוני סקוט כבמאי, ובחודש אפריל צורפו לפרויקט גם דנזל וושינגטון וכריס פיין. התקציב המקורי להפקת הסרט עמד על 107 מיליון דולר, ממנו קוצצו לבסוף 7 מיליון, בעיקר מהשכר הראשוני של וושינגטון (20 מיליון דולר) וסקוט (9 מיליון).
ההפקה הראשית התנהלה מבסיס בפיטסבורג שבפנסילבניה, העיר שבה נמצאים גם המשרדים הראשיים של חברת הרכבות הבדיונית המתוארת בסרט; "רכבות אלגני אנד ווסט וירג'יניה". הסרט צולם בעשרות ערים שונות, כולל אוהיו, ברוסטר, פיטסבורג, אמפוריום. הגשר העקום שנראה באחת מסצינות השיא הוא גשר אמיתי בעיר בלאייר שבאוהיו. צילומי הסרט עוכבו ליום אחד, כשחלק מהרכבת ירדה מהפסים עקב תאונה שהתרחשה בסט הצילומים ב-21 בנובמבר 2009. שני ימי צילומים התקיימו במסעדת הוטרס במונרוויל בפנסילבניה (פרבר בפיטסבורג), שבה צולמו עשר "בנות הוטרס" מכל רחבי ארצות הברית.
הקטרים שהובילו את הרכבות הדוהרות בסרט (רכבת מס' 777 ו-767) היו מדגם ג'נרל אלקטריק AC4400CW שנשכרו מחברת הרכבות הקנדית "קנדיאן פסיפיק ריילווייז", ושאר הקטרים שנראו בסרט היו מדגם EMD SD40-2.
השראה.
התסריט נכתב בהשראת סיפור אמיתי משנת 2001 על רכבת לא מאוישת של חברת CSX האמריקאית שזכתה לכינוי רכבת "שמונת המשוגעים". הרכבת שהובלה על ידי קטר מספר 8888 מדגם EMD SD40-2 (בישראל מוכר כ-EMD GT26CW-2) עזבה את מגרש המסילות באוהיו עם שמונת קרונותיה והחלה לדהור במהירות של 66 מייל (106 ק"מ) לשעה דרך מערב אוהיו, מבלי שיהיה מי שישלוט בה. נהג הקטר ירד למספר רגעים מהרכבת שבהתחלה נעה עדיין באיטיות, על מנת לשנות את מצב המסוט על המסילה, תוך שהוא מאמין שהוא הגדיר כהלכה את מערכת הבלימה הדינמית של הרכבת, בדיוק כפי שקורה לדמותו בסרט.
שניים מקרונות הרכבת הכילו אלפי גלונים של פנול מותך, חומצה צבעונית שהופך רעיל במקרה של שאיפה, בליעה או מגע עם העור. הניסיונות להשמיט את הרכבת באמצעות שומטן נכשלו, והמשטרה לא הצליחה לירות ממרחק בשסתום הפסקת חרום הדלק של הקטר. הרכבת נסעה במהירויות של עד 51 מייל לשעה (82 קמ"ש) במשך כשעתיים, עד שצוות של רכבת אחרת הצמיד אותה אל הרכבת הדוהרת והחלו להאט אותה. לאחר שהאחרונה האטה למהירות של 11 קמ"ש, החל אחד מהעובדים לרוץ לעברה לצד הרכבת ולטפס עליה, תוך שהוא מכבה את מנוע הקטר. הרכבת נעצרה רק כשהגיעה לדרום קנטון באוהיו, ולא גרמה לאבדות בנפש.
ביקורות וציונים לשבח.
לא ניתנת לעצירה זכה לאהדת רוב המבקרים. אתר Rotten Tomatoes נתן לסרט ציון של 85% בהתבסס על 122 ביקורות, שמשקפות קונצנזוס ביקורתי על כך ש"כמו הרכבת הדוהרת המתוארת בו, הסרט הוא מהיר, חזק, וחסר רחמים. סרט "בידור פופקורן" מושלם, והסרט הטוב ביותר של הבמאי טוני סקוט מזה שנים."
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט העניק לסרט דירוג שלושה וחצי כוכבים מתוך ארבעה וציין בביקורתו על הסרט ש"במונחים של אומנות טהורה, מדובר בסרט מעולה". בניו יורק טיימס שיבחו את הסגנון הוויזואלי בסרט: "באופן בלתי צפוי, סקוט יוצר עולם עשיר שבו רכבות דוהרות חולפות ביעף על פני נופים תעשייתיים וטבעיים יפים באותה מידה".
העיתון הקנדי "גלוב אנד מייל" היה מדוד יותר בביקורתו: בעוד שלסצינות האקשן בסרט "יש את האגרוף השמנוני של שלש דקות סולו של גיטרת הבי מטאל", מבקר העיתון חש שהדמויות שורטטו בריפיון, וכינה את הסרט "אלגוריה פוליטית אופורטוניסטית על כלכלה היוצאת מכלל שליטה ותעשיות שנחלשות עקב פיטורים, העסקת צעירים על חשבון וותיקים, ואטימות התאגידים".
הסרט היה מועמד בקטגוריית עריכת הקול הטובה ביותר בטקס פרסי האקדמיה האמריקאית לקולנוע לשנת 2010.
הארי גרגסון וויליאמס
בלתי ניתנת לעצירה
הכנסת ספר תורה
הכנסת ספר תורה היא טקס שבו מכניסים לבית כנסת ספר תורה חדש שהסתיימה כתיבתו או ספר שהגיע מבית כנסת אחר. טקס ההכנסה חגיגי, ובמקרה של ספר חדש תחילתו בכתיבה חגיגית של האותיות האחרונות בביתו של תורם הספר, והמשכו בתהלוכה מלווה בשירה ובריקודים מביתו של התורם אל בית הכנסת.
בכתיבת האותיות האחרונות מתכבדים חשובי הקהל ונכבדיו, כל אחד מהם כותב אות אחת. בקהילות מסוימות מקפידים על טהרה מיוחדת הנדרשת לכותבי האותיות, והכתיבה מותרת רק למי שטבל במקווה טהרה באותו יום.
ריקודים.
ספר התורה מעוטר בזמן התהלוכה בכתר תורה, ומעליו מחזיקים החוגגים חופה עם ארבעה מוטות. נהוג לכבד אנשים חשובים מתוך הקהל – וכמובן את תורם הספר – בהחזקת ספר התורה ובריקוד עמו.
נהוג שהילדים מחזיקים לפידים בוערים בידיהם כשהם מתהלכים לפני ספר התורה. מנהג זה מקורו במעמד קבלת התורה בהר סיני, המתואר בפסוק שהיה מלווה בברקי אש: ; גם את הכנסת ספר התורה לבית הכנסת נהוג לעשות בלפידי אש. בחלק מהקהילות נוהגים ללבוש בגדי שבת לכבוד שמחת הכנסת ספר התורה.
פעמים שהתהלוכה מלווה בתזמורת המוצבת על מכונית מיוחדת המעוטרת בכתרי תורה, ולרוב מוקדשת במיוחד לפאר מעמדי הכנסת ספר תורה. התזמורת או מערכת ההגברה המוצבת על המכונית משמיעה שירים יהודיים אותנטיים עממיים המספרים על חשיבות התורה.
הכנסת ספר התורה לבית הכנסת.
לאחר התהלוכה, ובהתקרב ספר התורה לבית הכנסת, יוצאים מספר חוגגים מבית הכנסת ורוקדים עם ספרי תורה הישנים שבבית הכנסת מול הספר תורה החדש המוכנס לבית הכנסת, בשירת . בהיכנס ספר התורה אל בית הכנסת, רוקדים עמו עוד שעה ארוכה בבית הכנסת עצמו, ולאחר מכן מכניסים אותו לארון הקודש.
לאחר הכנסת הספר לארון הקודש, נהוג להוציאו תוך אמירת פסוקי (כמו בשמחת תורה) ולקרוא בו בלא ברכה בפרשת וזאת הברכה מ"מעונה אלהי קדם" עד סוף הפרשה. לאחר מכן מכניסים אותו חזרה לארון הקודש. תורם ספר התורה מברך ברכת "שהחיינו" בפעם הראשונה שהוא קורא בו.
חוזה השאלה של ספר תורה.
על מנת לקיים את מצוות כתיבת ספר תורה בהידור, עדיף מבחינה הלכתית להשאיל את ספר התורה לבית הכנסת, ובכך נשאר הספר משפטית ברשות בעליו, ולא לתת במתנה לבית הכנסת. נהוג לערוך חוזה השאלה בין תורם ספר התורה לבין בית הכנסת.
סעודת המצווה.