במשך השנים צירף פרג' פרי לעסק בהדרגה את האחים מתוך אמונה בערכי המשפחה. אף שינה את שם העסק, שהיה נקרא על שמו הפרטי, מ"פוטו פרג'" - ל"אחים פרג'". בשנות ה-80 נפרדו דרכם. פרג' המשיך את העסק המקורי שייסד – את האולפנים והמעבדות ברחוב דיזנגוף בתל אביב. ואילו האחים בחרו להמשיך ולעסוק בצילום, אבל בדרך של הקמת חנויות עצמאיות ונפרדות, שאינן קשורות לפרג'.
בשנת 2011 החל בעידוד צלמים צעירים להציג בתערוכות צילום בגלריה לאמנות שלו בתל אביב.
בשנת 2017 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
בשנת 2017 הוענקה לו תעודת הוקרה מאיגוד הצלמים והאמנים על תרומתו בתחום הצילום מאז קום המדינה.
פרג' ממשיך לנהל ולפתח את פרג' אולפני צילום, כאשר מתלוות אליו רעייתו, שתיים מבנותיו ושתי נכדותיו.
שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות
שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות (באנגלית: United States Ambassador to the United Nations) הוא הדיפלומט העומד בראש המשלחת של ארצות הברית לאומות המאוחדות. מבחינה פורמלית, התפקיד מוכר יותר בשם "הנציג הקבוע של ארצות הברית לאומות המאוחדות". נציג זה הוא בדרג שגריר (באנגלית: Ambassador Extraordinary and Plenipotentiary).
על הנציג הקבוע של ארצות הברית לייצג את המדינה במועצת הביטחון של האו"ם וברוב המכריע של התכנסויות העצרת הכללית, למעט מקרים נדירים בהם דרג בכיר יותר בממשל האמריקאי מייצג את ארצות הברית (כגון מזכיר המדינה או נשיא ארצות הברית).
השגריר באו"ם, יחד עם כל שגרירי ארצות הברית, ממונה על ידי נשיא ארצות הברית ומאושר בסנאט. ביטוי לחשיבות המשרה הוא הכללת השגרירים לאו"ם על ידי חלק מנשיאי ארצות הברית בקבינטים שלהם.
דיפלומטים ופוליטיקאים בולטים רבים שירתו בתפקיד זה, ובהם עדלי סטיבנסון, ג'ורג' הרברט ווקר בוש ומדליין אולברייט.
מעון שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות שוכן במנהטן שבניו יורק, אם כי לא כל השגרירים לדורותיהם בחרו לעבור להתגורר שם.
הזמן אוזל
שגריר ארצות הברית באו&quot;ם
בג&quot;ץ אפרת נגד הממונה על מרשם האוכלוסין
בג"ץ 693/91 אפרת נגד הממונה על מרשם האוכלוסין במשרד הפנים שניתן בשנת 1993, הוא עתירה בה קבע בג"ץ כי על משרד הפנים לאפשר לידועה בציבור לשנות את שם משפחתה לשם משפחתו של בן זוגה. בנימוקיו להחלטתו דן בג"ץ באיזון הראוי בין זכותו של הפרט במשטר דמוקרטי לשנות את שמו, לבין האינטרס הציבורי שבמניעת הטעיה או פגיעה בתקנת הציבור. בעקבות פסק הדין בוצע תיקון בחוק השמות ונקבע בו מפורשות כי שר הפנים אינו רשאי לפסול שם מן הטעם שהשם נבחר עקב קשר בין ידועים בציבור. בפסק דין זה הפך בג"ץ את ההלכה שנקבעה על ידו קודם לכן בעניין שינוי שמה של ידועה בציבור. העתירה הוכנה והוגשה על ידי עו"ד אורית קמיר מטעם האגודה לזכויות האזרח.
רקע.
חוק השמות קובע כי "בגיר רשאי לשנות את שם משפחתו ושמו הפרטי" (). בחירת השם או שינויו הן פעולות המחייבות הודעה לשר הפנים וקבלת אישורו. עם זאת, נקבע בחוק כי השר רשאי לפסול בחירת שם אם הוא סבור שהשם החדש "עלול להטעות או לפגוע בתקנת הציבור או ברגשותיו" (). בעת מתן פסק הדין לא נכללה בסעיף זה התייחסות ספציפית לעניין שם משפחתה של ידועה בציבור, אולם הסדר בעניין שמות ילדיהם של ידועים בציבור נקבע כבר אז , לפיו בהסכמת שני ההורים יקבלו ילדיהם את שמות המשפחה של שניהם.
עד למתן פסק הדין בפרשת אפרת, ההלכה בסוגיית סמכותו של שר הפנים לפסול שינוי שם הייתה זו שנקבעה בבג"ץ זמולון נ' שר הפנים ובבג"ץ אייזיק (שי"ק) נ' שר הפנים. בפרשת זמולון קבע בית המשפט העליון כי אין להתיר לידועה בציבור לשנות את שם משפחתה לזה של הידוע בציבור לאחר מותו, בנימוק כי קרוב לוודאי שהציבור יוטעה לחשוב שהידועה בציבור היא אלמנתו שהייתה נשואה לו כדת וכדין. דעת המיעוט בפסק דין זה קבעה כי הזכות לשינוי שם היא זכות יסוד שיש הצדקה למניעתה רק אם מתקיימת הטעיה מתוך מטרה פסולה.
בפרשת שי"ק פסל שר הפנים את בקשתה של ידועה בציבור לשנות את שם משפחתה לזה של בן זוגה. בית המשפט קבע שהחלטת שר הפנים תישאר על כנה בנימוק של שמירה על יציבות ההלכה. כמו כן, צוין בפסק הדין, כי העובדה שידועה בציבור אינה חלק המתיר לאדם לשנות את שמו, יש בה כדי ללמד על כך שהמחוקק לא התכוון להעניק לה את הזכות לשינוי שמה. דעת המיעוט קבעה כי הלכת הרוב בפרשת זמולון הייתה מוטעית שכן מאפשר לאישה נשואה לשאת את שם נעוריה, ומכאן שישנו נתק בין עניין השם לעניין הנישואין.
העובדות בבסיס פסק הדין.
מיכל אפרת ועוזי אורנן הם ידועים בציבור ולהם בן ובת משותפים הנושאים את שם המשפחה אורנן-אפרת. משרד הפנים סירב לאשר את בקשתה של מיכל אפרת לשנות את שם משפחתה לאורנן-אפרת, כשמו של בנה (טרם הולדת הבת), מהטעם כי השינוי עלול להטעות ולפגוע בתקנת הציבור. עם הולדת הבת, סירב משרד הפנים לאפשר לרשום אותה בשם המשפחה אורנן-אפרת ואף סירב לאפשר לבן להמשיך להיות רשום בשם זה, אך חזר בו מעמדתו לאחר שבני הזוג עתרו בעניין זה לבג"ץ. פניה חוזרת של אפרת למשרד הפנים לשקול מחדש את עמדתו בעניין שם משפחתה, נדחתה בשנית.
הדיון.
טענות משרד הפנים.
משרד הפנים מבקש להמשיך בהלכה שנקבעה בפרשת זמולון ובפרשת שי"ק (השנייה) לפיה אין להתיר לידועה בציבור לשנות את שם משפחתה לשמו של בן זוגה, מהנימוקים הבאים:
הכרעת בית המשפט.
ב-29 במרץ 1993 נתן בית משפט את פסק דינו. בית המשפט קיבל את העתירה והורה להתיר לאפרת להוסיף לשמה את שמו של בן זוגה, מהטעם שלא מתקיימת תשתית ראייתית לכך ששינוי שם משפחתה של ידועה בציבור לשם המשפחה של בן זוגה עלול לגרום להטעיה או לפגיעה בתקנת הציבור.
הנמקת בית המשפט להכרעה (מפי השופט ברק).
הזכות לשם.
זכותו של אדם לבחור לו שם או לשנותו היא חירות המוענקת לפרט במדינה דמוקרטית. שמו של אדם הוא חלק מאישיותו, ועל חברה דמוקרטית לכבד את חירותו של הפרט לשנות את שמו אם הוא סבור כי שם אחר מתאים לו יותר מסיבות חברתיות, לאומיות או אישיות. חוק השמות מעניק לכל אדם את הזכות לבחור לו שם.
התכלית הראויה להגבלת הזכות.
מול זכותו של אדם לשנות את שמו עומד האינטרס שבמניעת הטעיה או פגיעה בתקנת הציבור או ברגשותיו. בסמכותו של שר הפנים לפסול שינוי שם אם שינוי השם עלול להטעות או עלול לגרום לפגיעה בתקנת הציבור או ברגשותיו גם אם אין בכך עבירה פלילית. הטעיה מתקיימת כאשר שמה החדש של ידועה בציבור עשוי להביא חלק מהציבור לחשוב שמדובר באישה נשואה. תקנת הציבור מתייחסת למכלול הערכים והאינטרסים של הציבור הנאור במדינת ישראל ובכלל זה שמירתו של מוסד הנישואין. בפרשת זמולון הוגדרה תקנת הציבור כשמירה על ההבחנה בין מעמדה של אישה נשואה למעמדה של ידועה בציבור. עם זאת, תופעת הידועים בציבור אינה זוכה לקונצנזוס בחברה הישראלית וההתייחסות אליה מורכבת.
האיזון בין הזכות לאינטרס הציבורי.
בקביעת קיומה של הטעיה המצדיקה שימוש בסמכות שר הפנים שלא לאשר שם חדש, לא די בכך שהמצג הנחזה שונה מהמציאות. על ההטעיה ליצור הסתמכות על המצג באופן שיגרום לפעולה או מחדל. משמעותה של הטעיה בהקשר זה אינה מתייחסת רק למצבים בהם שינוי השם נעשה בכוונה להטעות.
מידת ההסתברות הנדרשת להטעיה או לפגיעה בתקנת הציבור וברגשותיו היא "וודאות קרובה" ואין די בחשש פוטנציאלי.
השופטת נתניהו והשופט אור.
השופטת נתניהו והשופט אור מסכימים לעמדתו של ברק. השופט אור מדגיש בדבריו כי על בית המשפט העליון לנהוג בזהירות רבה כאשר בכוונתו לסטות מהלכה שנפסקה על ידו, על אף שהלכה זו אינה מחייבת אותו.
בעקבות פסק הדין.
שינוי החקיקה.
שלוש שנים לאחר מתן פסק הדין בבג"ץ אפרת, אימץ המחוקק את ההלכה שנקבעה בו וביצע תיקון בחוק השמות. בנוסח החדש נקבע מפורשות , כי השר אינו רשאי לפסול שם מן הטעם שהשם נבחר עקב קשר בין ידועים בציבור.
השימוש בבג"ץ אפרת בפסיקה מאוחרת.
בפברואר 1996 ניתן פסק הדין בבג"ץ נזרי נ' הממונה על מרשם האוכלוסין. בפסק דין זה נדון סירובו של הממונה על מרשם האוכלוסין לאפשר לנזרי לשנות את שם משפחתה לזה של בן זוגה ואבי שני ילדיה, עמו חיה ללא נישואין. הטעם לסירוב היה כי בן זוגה של נזרי נשוי לאישה אחרת. בית המשפט, בהסתמכו על הלכת אפרת, קבע כי יש לאפשר לנזרי לקבל את שם משפחתו של בן זוגה, אולם שלא כמו בבג"ץ אפרת, הדיון עסק גם בשאלת זכותה של הידועה בציבור כנגד האינטרס של האישה הנשואה. פסק דין זה הרחיב את הלכת אפרת בעצם החלתה על מצב בו בן הזוג הידוע בציבור נשוי לאישה אחרת.
במאמרה "לכל אישה יש שם" הדן בהתפתחויות בחקיקה ובפסיקה בתחום זכותה של אישה לבחור שם, מציינת אורית קמיר כי הלכת אפרת משקפת מעבר של בית המשפט העליון לגישה ליברלית פמיניסטית. התיקון בחוק השמות שבוצע בעקבותיה מהווה לטענתה דוגמה לחקיקה "שאינה מבטלת את המנהג הרווח, אך בהחלט משווה לו משמעות ערכית חדשה ומנתקת אותו מהשקפת העולם הפטריאכלית". לדעת קמיר חקיקה זו ראויה לשמש מודל לרפורמות בתחומי משפט נוספים. בהתייחסה לפרשת נזרי, טוענת קמיר כי על אף תוצאת פסק הדין, הרטוריקה בה השתמש בית המשפט שיקפה חזרה לרטוריקה השמרנית המסורתית. לדעתה, אלמלא דבקותו של בית המשפט בהלכה שנקבעה בבג"ץ אפרת, ייתכן שלא יכול היה להגיע לתוצאה אליה הגיע.
בשנת 1994 הגישה מיכל אפרת לבית הדין לעבודה תביעה נגד המוסד לביטוח לאומי. אפרת טענה כי היא "עקרת בית" וככזו היא פטורה מתשלום דמי ביטוח, ואילו המוסד טען כי המונח עקרת בית חל רק על אישה נשואה, שעה שלאפרת יש ידוע בציבור. בפסק הדין נקבע כי לצורך , מעמדה של ידועה בציבור הוא כמעמדה של אישה נשואה.
מכא
סוקרה (ונצואלה)