חקלאות מים של דגי אלתית היא חקלאות מים של מספר דגי מאכל המשתייכים למשפחת הסלמוניים. כחמישית מצריכת הדגים בישראל מגיעה ממנה: לפי נתוני משרד החקלאות, 21% מצריכת הדגים בישראל היא של דגי סלמון, שמעל 98% מהם מיובאים לישראל מתעשיות החקלאות הימית. סלמוניים הם, לצד קרפיוניים ואמנוניים, שלוש משפחות הדגים העיקריות בהן נעשה שימוש בחקלאות מים ברחבי העולם. בשנת 2018 הוערך שווי חקלאות הסלמוניים העולמית ב-15.4 מיליארד דולר; הייצור גדל פי עשרה במהלך 25 השנים שבין 1982 ל-2007. בשנת 2012 היצרניות המובילות של דגי אלתית ממשקים היו נורווגיה (היצרנית הגדולה בעולם, עם כשליש מהשוק), צ'ילה, סקוטלנד וקנדה. הענף הפך לריכוזי מאוד, ובנורווגיה 3 חברות-ענק שולטות ברוב השוק, לאחר שקנו את רישיונות הייצור של יצרנים קטנים יותר, ותנאי הכניסה לשוק הפכו קשים (רישיון ייצור שבעבר ניתן חינם על ידי הממשלה, עולה כיום כ-10 מיליון דולר).
חקלאות מים של דגי אלתית כוללת הדגרה ופיטום של דגי אלתית במתקנים מבוקרים למטרות מסחריות, ולחלופין רק הדגרת ביצים לשם שחרור הדגיגים בטבע לשם תגבור אוכלוסיית הבר המידלדלת.
בראשית ימיה, נחשבה חקלאות דגי האלתית כאלטרנטיבה בת-קיימא לדיג המתרחב של דגי האלתית, בכך שהבטיחה לספק את הביקוש הגואה לדגי אלתית בלי לפגוע באוכלוסיות הבר שלהם. חלקה עדיין מפרסם כך את עצמו ואת מוצריו. אולם כלובי התעשייה, שהוקמו מסיבות היסטוריות בנתיבי הנדידה של אלתית הבר, הפכו עם השנים לאחד האיומים המרכזיים על אוכלוסיות הבר של דגי האלתית. תעשיית משקי האלתית נוטה להאשים את התחרות המסחרית עם דייגי "אלתית בר" כמקור הביקורת הסביבתית המופנית כלפיה. אולם הניגוד בין שני הענפים הוא לכל הפחות, חלקי: גם דגי אלתית שנמכרים כ"דגי פרא", מגיעים לעיתים קרובות ממדגרות תעשייתיות אל הים. כבר בסוף המאה ה-19 פעלו באירופה ובצפון אמריקה מדגרות אלתית שניסו לפצות על הדיג המתגבר בעזרת הרבייה מלאכותית של דגים ושחרורם לים. בסוף שנות ה-50 הושקו מדגרות מסוג זה על ידי ארצות הברית, קנדה, יפן וברית המועצות. הטכניקה העכשווית המשתמשת בכלובי ים צפים מקורה בנורווגיה בסוף שנות ה-1960'.
מתקנים עיקריים: מדגרות וכלובים ימיים.
לרוב מתחלקת חקלאות המים של דגי האלתית לשני שלבים ומתקני ייצור עיקריים (לפחות), בין היתר בשל מחזור החיים הייחודי של דגי האלתית, הבוקעים וחיים בתחילת חייהם בנהרות מים מתוקים, ורק כעבור שנה ויותר מגיעים לאוקיינוס המלוח.
בשלב הראשון, דגי האלתית בוקעים מהביצים וגדלים ב"מדגרות" עד למשקל של כ-100 גרם, בתוך מיכלי מים מתוקים ביבשה. המדגרות חייבות ליצור זרימה תמידית של מים כדי שביצי ודגיגי האלתית יתפתחו באופן תקין. מדגרות חדישות ממחזרות את המים, אך יש שעושות שימוש נרחב בשאיבה והזרמה של מים מהסביבה הימית ואליה. מדגרות מסוג זה, כמו רוב המדגרות לייצור "סלמוני בר" באלסקה, משתמשות במעל 100 טון מים כדי "לייצר" ק"ג אחד של דגיגי אלתית.
בשלב השני, כעבור שנה עד שנה וחצי, מועברים דגי האלתית למתקני הפיטום: כלובים צפים או מכלאות-רשת שצפים בים בקרבת החוף, ומעוגנים למפרצים או פיורדים מוגנים. במשקים הימיים האלה מפוטמים הדגים לרוב למשך שנה עד שנתיים, אז מובילים אותם למתקן העיבוד והורגים אותם. הכלובים הימיים עשויים לרוב רשת, עם מסגרת מפלדה או פלסטיק. הם מרובעים או עגולים, ברוחב (או קוטר) של 10 עד 32 מ' ובעומק 10 מ', והם בעלי נפח שבין 1,000 ל-10,000 מ"ק. כלוב ים גדול יכול להכיל עד 90,000 דגי אלתית. לרוב ממוקמים הכלובים זה לצד זה ב"חווה ימית", עם רציף צף ושבילי גישה לאורך גבולות הרשת. צפיפות מומלצת לפיטום אלתית אטלנטית בכלובים ימיים פותחים היא בין 8 ל-18 ק"ג למ"ק. אך ניכר כי בפועל הצפיפויות הנהוגות בכלובים המסחריים גבוהות יותר. בנורווגיה הממשלה אוכפת בשנים האחרונות איסור על ציפוף דגי אלתית בכלובים ימיים פתוחים ליותר מ-25 ק"ג למ"ק. זאת, בניגוד למערכות יבשתיות סגורות - ויקרות יותר - שבהן מותר לצופף את דגי האלתית עד 60 ק"ג למ"ק. בניגוד למערכות סגורות או מחזוריות, כלובי הרשת הפתוחים מפחיתים אמנם את עלויות הייצור, אך לא מונעים הזרמת פסולת, טפילים ומחלות למי החוף הסובבים את הכלובים (נזקים שמחריפים ככל שהצפיפות עולה).
בשלב השלישי, במקומות בהם הוא נהוג, מעבירים דגי אלתית שהגיעו למשקל ק"ג אחד לכלובים ימיים גדולים יותר בהם יפוטמו תקופה נוספת עד למשקל של כ-3 ק"ג בממוצע.
בישראל פועלת חווה אחת לגידול דגים ממשפחת הסלמוניים - טרוטה (פורל) בקיבוץ דן, אך היא מייצרת רק 0.3% מהדגים הנצרכים בישראל (כ-500 טון בשנה). שיטת הגידול בשלב השני - הפיטום - שונה מהנהוג בחקלאות דגי האלתית באירופה, ממנה מיובאים כמעט כל דגי האלתית לצרכנים בישראל: החווה שואבת את מי נחל דן סמוך למקורות נביעתם, משתמשת בהם - ומחזירה אותם לאפיק הנחל לאחר סינון, ואין מעבר מים חופשי בין מתקני הפיטום והסביבה הטבעית.
הזנה.
דגי אלתית הם טורפים, ובתעשייה הם מוזנים בכופתיות של מזון מעובד המכיל קמח דגים ושמן דגים לצד חיטה, סויה וקמח נוצות. בהיותם קרניבורים, דגי האלתית לא מעכלים היטב פחמימות מצמחים ומשתמשים בשומנים במקום בפחמימות כמקור אנרגיה ראשוני. נעשים ניסיונות רבים בהזנת דגי אלתית בחלבונים מצמחים, חרקים ואצות, ופותחו משטרי תזונה המאפשרים לפטמם ללא רכיבי דגים כלל. עם זאת, הם עדיין נחשבים בלתי משתלמים מבחינה מסחרית.
כדי "לייצר" 1 ק"ג דג אלתית בחקלאות ימית נחוץ להאכילו בלפחות 2–5 ק"ג דגי בר. נכון לשנת 2008, 50-80% מתפוקת שמן הדגים העולמי משמשת לפיטום דגי אלתית בכלובים.
דגי אלתית בכלובים מוזנים גם בקרטנואידים אסטקסנטין וקנתקסנטין, כדי שצבע בשרם ידמה לזה המוכר מדגי הבר, ורוד-כתום, שמקבלים את צבעם מתזונתם הטבעית (סרטנים, שמקבלים את צבעם מאכילת אצות אדומות).
בעיית הטפילים וההתמודדות איתה.
בטבע, טפילים נמצאים בדרך כלל ברמות נמוכות, והתפשטותם מרוסנת על ידי טורפים טבעיים - שמחסלים לרוב פרטים חלשים, על טפיליהם ומחלותיהם. אבל במכלאות הרשת הצפופות והמוגנות-מטורפים של התעשייה, יכולים טפילים להתרבות באין מפריע. תעשיית האלתית השקיעה במאבק בטפילים בעשור שבין 2007 ל-2016 סכומי עתק, של כ-305 מיליון יורו בשנה בממוצע. זו הוצאה הולכת וגדלה, שהגיעה ל-430 מיליון יורו בנורווגיה בלבד בשנת 2015, לא כולל עלוית תמותת הדגים ממתקפות הכינים. בשנת 2015 ירד ברחבי העולם ייצור הסלמון בכ-9%, בעיקר בשל התפרצויות חריפות של כיני־ים בסקוטלנד ובנורווגיה. עם השנים פיתחו רוב זני הטפילים עמידות לטיפולי ההדברה, שהפכו בתגובה לאגרסיביים יותר ויותר.
שימוש בדגים כ"נקאים".
בעשור האחרון זינק השימוש שעושה חקלאות דגי האלתית בדגים "נקאים" ממספר מינים על מנת לרסן את התרבות הטפילים בכלובים. המגמה הואצה בשל העלייה בנזקי הטפילים מחד, ובשל הפחתת יעילות חומרי ההדברה מנגד. מאז 2008 גדלים הביקוש וההיצע של "נקאים" עבור תעשיית הסלמון בכלובים בצורה תלולה. ב-2015 הגיע הביקוש לדגי נקאי בתעשייה הנורווגית לבדה ל-26 מיליון פרטים בשנה. ב-2020 צפויה תעשיית האלתית העולמית לצרוך 50 מיליון דגים כ"נקאים". המחיר של דגי הנקאי גם הוא הולך ועולה בעקבות הביקוש: דג לאמפפיש יחיד נמכר בממוצע בכ-2 יורו, ודג נקאי שפתוני - בכ-2.5 יורו לדג. התעשייה מציגה את המגמה כהדברה ביולוגית ידידותית לסביבה ובעלת פוטנציאל לשיפור רווחת דגי האלתית בכלובים. אולם ציד ו"ייצור" דגי הנקאי והכנסת מיני דגים נוספים לכלובים הצפופים של התעשייה מעוררת שורה של בעיות לחקלאים, לסביבה ולדגים.