האזור המתוייר ביותר של צ'יינהטאון הוא המרכז ההיסטורי של השכונה - במפגש רחוב קאנאל עם רחוב מוט ורחוב מאלברי, ובמפגש רחוב פל עם רחוב דויירס.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 התרחבה השכונה, וגדלה הן בשטחה והן באוכלוסייתה. כיום השכונה שוכנת דרומית לרחוב הסטר, מערבית לבוורי, לאיסט וילג' ולסוהו, מזרחית לברודוויי ולטרייבקה, וצפונית לרחוב וורת'.
שטחה של השכונה כ-2 קמ"ר.
היסטוריה.
בשלהי המאה ה-19 החלו מהגרים סינים רבים שהתיישבו בקליפורניה להגר לחוף המזרחי של ארצות הברית, בעיקר בשל חוקים מפלים רבים שמנעו ממהגרים אלה למצוא תעסוקה במדינות החוף המערבי. מרבית המהגרים הסינים התיישבו במפגש הרחובות מוט, פארק, פל ודויירז באזור שכונה פייב פוינטס (חמש הנקודות), ועסקו במתן שירותי הסעדה וכביסה. בשנת 1870 התגוררו באזור כ-200 מהגרים ממוצא סיני, ובשנת 1882, עת נחקק חוק הפרדת הסינים (Chinese Exclusion Act), התגוררו בשכונה כ-2,000 תושבים. בשנת 1900 גדלה השכונה והתגוררו בה כ-7,000 פועלים ממוצא סיני, מרביתם גברים ומהם רק כ-200 נשים.
בתקופה זו שלטו בשכונה כנופיות פשע סיניות שכונו "טונג". כנופיות אלה גבו דמי חסות מחד, והגנו על המהגרים מפני התעללות של כנופיות קבוצות מהגרים אחרות, היוו מעין איגוד מקצועי שהסדיר סכסוכים מקצועיים, והעניקו הלוואות לנזקקים, מאידך.
הטונגים הקימו את האיגוד הסיני המאוחד לסיוע (באנגלית: Chinese Consolidated Benevolent Association, ובסינית: 中華公所) שנועד למנוע מאבקים בין הטונגים, אולם מאבקים בין "און לאונג" (安良) לבין "היפ סינג" (協勝) היו נפוצים. הטונגים "צללי הרוחות" (鬼影) ו"דרקונים מעופפים" (飛龍) פעלו עד שנות ה-90 של המאה ה-20.
בעקבות חוק האזרחות של 1965 שהתיר למהגרים רבים מאסיה להגר לארצות הברית גדלה אוכלוסיית צ'יינהטאון, עד שבשנות ה-70 של המאה ה-20 הפכה איטליה הקטנה משכונה בעלת אופי איטלקי לשכונה בעלת אופי סיני.
בשנות ה-90 התפשטה האוכלוסייה הסינית לאזור הלואר איסט סייד שהיה מאופיין עד שנות ה-50 באוכלוסייתו היהודית המזרח אירופאית, ועד שנות ה-90 באוכלוסייתו ההיספנית.
אזור צ'יינהטאון נפגע בפיגועי הטרור של 11 בספטמבר 2001 בשל קרבתם למגדלי התאומים. בשל הנזק שנגרם נסגרו מספר כבישים ראשיים שהובילו לשכונה, והשכונה נפגעה הן כלכלית והן פיזית. בשל הקשיים הכלכליים החלו מהגרים רבים לעבור לאזור קווינס, והשכונה החלה לקטון ולשוב לגבולותיה כפי שהיו בשנות ה-70.
כלכלה.
מרבית אוכלוסיית צ'יינטאון היא אוכלוסיית מהגרים העובדת בעבודות בלתי מוסדרות. לרוב מדובר במעין "מתפרות יזע" ("Sweat Shops") בהם עובדים המהגרים בתנאים קשים, בלא תנאי בטיחות הולמים, ומבלי לקבל שכר הולם עבור עבודתם. הכלכלה ה"רשמית" של השכונה (כפי שזו באה לידי ביטוי בדיווחים המוגשים לרשויות המס האמריקאיות) מתבססת על תיירות (בשכונה כ-200 מסעדות סיניות) ועל מוצרי מזון סיניים. מכולות סיניות רבות וחניות המוכרות דגים ומאכלי ים מצויות לאורך הרחובות מוט, מאלברי וקאנאל. כמו כן בשכונה סניפי בנקים אסייתיים וסיניים רבים.
ברחובות קאנאל וברחוב ברודוויי העובר בגבול השכונה נמכרים מותגים מזויפים רבים.
אוכלוסין.
אזור צ'יינטאון מהווה הן אזור מסחרי והן אזור מגורים. בשכונה מתגוררים בין 120,000 ל-160,000 תושבים, שמספרם המדויק אינו ידוע בשל העובדה שחלקם שוהים בלתי חוקיים בארצות הברית.
עד שנות ה-60 מרבית האוכלוסייה הגיעה מאזור גוונדונג ומאזור הונג קונג. מהגרים אלה דיברו בעגה קנטונזית (ובייחוד בעגת ג'ואנגז'או). רק בראשית שנות ה-80 היגרו לאזור מהגרים ממרכז וצפון סין אשר דיברו מנדרינית. מרבית המהגרים בשנות ה-80 וה-90 הגיעו ממחוז פוג'יין ופוז'או ואלה מדברים בעגת פוז'או ובעגת מין).
אתרים בעלי חשיבות.
מרבית תושבי צ'יינהטאון מתגוררים בבתי דירות צפופים, אשר מרביתם נבנו בראשית המאה ה-20. תנאי הדיור במבנים אלה קשים, בחלק מהדירות לא היו חדרי שירותים בעת שנבנו המבנים, וקומות שלמות חלקו חדר שירותים אחד. המהגרים הלא חוקיים מתגוררים בצפיפות רבה ובתנאים קשים במבנים אלה.
בשנות ה-70 נעשה ניסיון להקל על עומס המגורים בשכונה, ובין היתר נבנה פרויקט כיכר קונפוציוס בשנת 1976 אשר כלל מגדל מגורים שגובהו 44 קומות ובו דירות מסובסדות.
השכונה בנויה בצפיפות רבה ואין בה מבנים בעלי חשיבות ארכיטקטונית.
בשנת 1962 הוקמה בכיכר צ'טהאם אנדרטה לסגן בנג'מין ראלף קימלאו - המשמשת אנדרטת זיכרון ללוחמים אמריקאים ממוצא סיני שנהרגו במלחמת העולם השנייה.
שכונות סיניות נוספות בעיר ניו יורק.
במהלך השנים, ועם עלייתם במעלה הסולם הסוציו אקונומי, היגרו משפחות מהגרים סיניות רבות אל מחוץ לצ'יינהטאון, אולם בתחילת הדרך המשיכו להתיישב בקהילות, ונוצרו שכונות סיניות נוספות, בין היתר בפלאשינג שברובע קווינס ובסאנסט פארק שברובע ברוקלין.
צ'יינה טאון (מנהטן)
מערכות המסתור של בר כוכבא
מערכות המסתור של בר כוכבא הן חללים תת-קרקעיים חצובים בסלע, המקושרים זה לזה במעברים נמוכים וצרים, שמצויים בשפלת יהודה ובגליל. על-פי המחקר נחצבו מערכות אלו בידי אנשי צבאו של בר כוכבא כהכנה למרד שניהלו היהודים נגד האימפריה הרומית בשנים 135-132. מערכות המסתור היו ידועות למקומיים במשך מאות שנים, ונחקרו לראשונה באופן מסודר בידי הקרן לחקר ארץ ישראל במאה ה-19. תיארוכן למרד בר כוכבא נקבע רק בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, ונכון ל-2008 רק מעטות מהן נחקרו ביסודיות, ובשפלת יהודה, למשל, נבדקו ומופו פחות מרבע מכלל מערכות המסתור הידועות. בסך הכול ידועות היום למעלה מ-300 מערכות מסתור, שהתגלו בקרבת כמאה יישובים ואתרים בשפלת יהודה, ובכשלושים וחמישה יישובים בגליל. במחקר מסכם שפורסם בשנת 2019 סיכם ינון שבטיאל את מחקר הגליל והצביע על מאות מערות מפלט, המכונות בפיו "מקלטי מצוקים", ומעל ל-74 מערכות מסתור ברחבי הגליל הדומות לחלוטין לאלו שבארץ יהודה. לדעת המחבר, רוב מכלולי מערות אלו היו בשימוש או הוכשרו על ידי יהודים לזמני מצוקה, והן תואמות לזמני המצוקה בתקופת המרידות ברומאים בתקופה הרומית.
רקע.
כשישים שנה לאחר המרד הגדול שהביא לחורבן ירושלים בשנות 70 לספירה, הנהיג שמעון בר כוכבא מרד חדש, במטרה לגרש את הרומאים מארץ ישראל ולבנות מחדש את בית המקדש. המרד התחולל במשך שלוש שנים, ובתחילה נחלו המורדים הצלחה רבה, ואף זכו לתמיכת חכמי הדור, ובראשם רבי עקיבא. בחלוף הזמן דוכא המרד ביד ברזל. מאות אלפי יהודים נהרגו, והיישוב היהודי בארץ ישראל חרב. תקופת שלוש שנות המרד, שבהן שלט בר כוכבא בממלכת יהודה, הייתה לתקופת העצמאות האחרונה של עם ישראל בארצו, עד להקמת מדינת ישראל בשנת 1948.
המורדים פעלו בעיקר בשפלת יהודה ומעט בגליל, ובשנים שלפני המרד עסקו בתכנון מקיף ורציני. הם אגרו כלי נשק וחצבו מערכות מסתור, שבהן יחיו ומתוכן ייצאו להתקפה במהלך המרד, כפי שתיאר ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס:
מערכות המסתור שימשו כבסיס יציאה להתקפות פתע על מחנות של חיילים רומיים, וכן למסתור במקרה של מצור רומאי על היישוב. המורדים היו מגיחים ביום ובשעה מוסכמים, תוקפים את מחנות הלגיון הסמוכים, ונסים אל נקודות המוצא. ההנחה היא ש"המקומות הנוחים של הארץ" בתיאורו של דיו קסיוס, הם בסיסי המסתור שמהם הגיחו המורדים במהירות לתפיסת עמדות מפתח חשובות, שאיפשרו להם עדיפות משמעותית להמשך הלחימה.
תיארוך.
רק שני מקורות היסטוריים מתארים הסתתרות ממוסדת בארץ ישראל: ההיסטוריון היהודי-רומי, יוסף בן מתתיהו, תיאר את הסתתרות היהודים במהלך המרד הגדול מפני הרומאים במאה הראשונה לספירה, ודיו קסיוס תיאר את הסתתרותם בימי מרד בר כוכבא במאה השנייה לספירה. סקירה מדוקדקת של מערכות המסתור מלמדת כי הן זהות כמעט לגמרי בצורתן, גודלן, ובטכנולוגיה בה השתמשו החוצבים הן בשפלת יהודה והן בגליל, דבר המלמד על יד אחת מכוונת שבנתה אותן. תארוכן למרד בר כוכבא הסתמך על העדויות ההיסטוריות, ובעיקר על מיקומן ועל הממצאים שנתגלו בהן.
מיקום.
כל מערכות המסתור בשפלת יהודה, ורוב המערכות בגליל, נחצבו בתוך מתקנים תת-קרקעיים קדומים שתוארכו כולם לתקופה ההלניסטית והרומית הקדומה, והיו בני כ-100–200 שנה לפחות בעת ששולבו במערכות המסתור. המאוחרים שבהם נחצבו במאה הראשונה לספירה, כלומר, גם הם לפני מרד בר כוכבא, אך אולי מימי המרד הגדול.
בשפלת יהודה משתרעות מערכות המסתור מאגן הניקוז של נחל מודיעים ונחל איילון בצפון, עד לדרום שפלת יהודה ומורדות הר חברון באזור חבל יתיר, ברצועה שאורכה כשבעים קילומטרים מצפון לדרום, ורוחבה הממוצע הוא כ-15 קילומטר. בגליל משתרע מרחב מערכות המסתור על שטח קטן יותר, ומתרכז בגליל המזרחי, מהכנרת במזרח ועד למורדות הצפוניים של הרי הגלבוע בדרום.
ממצאים.
הממצא הקרָאמי והנומיסמטי (ממצא המטבעות) במערכות המסתור דל ונטול סדר, בשל פעולה ענפה של שוד עתיקות. עם זאת, ממצא שברי קנקנים וכלים בחדרים ובאולמות (לא במחילות) תוארכו כולם באופן טיפולוגי למחצית השנייה של המאה הראשונה, ולמחצית הראשונה של המאה השנייה לספירה (בין 50 ל-150 לספירה), וזאת מתוך השוואה לממצא כלי חרס ואבן דומים מירושלים, מצדה ומערות המפלט במדבר יהודה.
מטבעות.
עשרות מטבעות נתגלו במערכות המסתור, ורובם המוחלט הוא מהשנים השונות של מרד בר כוכבא (שנת המרד מופיעה על כל מטבע). גם ביישובים שתחתיהם הותקנו מערכות המסתור נתגלו מטבעות מרד רבים, וכן מטבעות הלניסטיים, חשמונאיים ורומיים, כולם קודמים למרד בר כוכבא. בחלק מהאתרים נתגלה גם ממצא דל של מטבעות מהמרד הגדול.