הארמייה הפולנית השנייה הוקמה בין אוגוסט לדצמבר 1944, והשתתפה בלחימה בחזית המזרחית רק החל מפברואר 1945. היא הורכבה ברובה ממגויסים טריים (שחלקם לחמו בשורות המחתרת הפולנית) מהאזורים המזרחיים של פולין, ששוחררו על ידי הצבא הסובייטי, ועברו תהליך אימון צבאי מזורז. הארמייה סבלה ממחסור חמור בקצינים מנוסים ומוכשרים, משום שרוב הקצינים ששרדו מסגל הפיקוד של הצבא הפולני ערב פרוץ המלחמה ב-1939, שירתו במסגרת צבא אנדרס או במסגרת הארמייה הפולנית הראשונה, שלחמה בחזית החל משנת 1943. לכן כמחצית מסגל הפיקוד שלה הורכב מקצינים סובייטיים, חלקם ממוצא פולני. ערב פתיחת המתקפה הסובייטית באפריל 1945, כללה הארמייה 84–90 אלף חיילים, כ-290 טנקים ו-136 תותחים מתנייעים (לפי מקור אחר כ-490 כלי רכב משוריינים בסך הכל), שאורגנו במסגרת 5 דיוויזיות רגלים, קורפוס טנקים, בריגדת טנקים עצמאית ומספר יחידות קטנות יותר.
ביום הראשון של המתקפה הסובייטית, הצליחו הכוחות הפולניים, שפעלו מצפון לארמייה ה-52, לחצות את נהר נייסה במספר מקומות, ולהבקיע את קו ההגנה הגרמני הראשון. המאמץ ההתקפי העיקרי של הארמייה התמקד באגף השמאלי שלה, באזור שמדרום לרוטנבורג. הדיוויזיות ה-8 וה-9 שימשו כדרג הראשון של המתקפה, ואילו הדיוויזיה ה-5 וקורפוס הטנקים ה-1 נועדו לשמש ככוח לניצול ההצלחה בדרג השני. הדיוויזיות ה-7 וה-10, באגף הימני (הצפוני) של הארמייה, נועדו לשמש ככוח רתק והסחה, ולהצטרף למתקפה רק לאחר הבקעת מערך ההגנה הגרמני. מערך ההגנה הגרמני בגזרת הארמייה השנייה כלל מספר רצועות הגנה, בעומק מרבי של כ-30 ק"מ, ולכן נדרשו לכוחות הפולניים באגף השמאלי של הארמייה שלושה ימים להשלים את הבקעתו, ולכבוש את נייסקי (Niesky) לאחר קרב קשה. קורפוס הטנקים הראשון הוביל את התקדמות הארמייה, ולאחר הבקעת מערך ההגנה הגרמני החל להתקדם במהירות לכיוון דרזדן, לאחר שחצה את נהר שפרה מצפון לבאוצן. הכוחות שפעלו באגף הצפוני של הארמייה הצטרפו למערכה זמן רב אחרי הכוחות שפעלו באגפה הדרומי, ולכן פיגרו מרחק רב אחריהם. כתוצאה מכך, עד 20 באפריל נמתחו יחידות הארמייה על פני מרחק של כ-50 ק"מ ממזרח למערב, עם פערים גדולים ביניהם. הדיוויזיות ה-7 וה-10 ורגימנט אחד מהדיוויזיה ה-5 נמצאו עדיין במרחק כ-10 ק"מ בלבד מהגדה המערבית של הנייסה, באזור Rietschen ו-Muskauer forst, ועסקו בחיסול יחידות גרמניות, שכותרו במרחב זה. הדיוויזיות ה-8 וה-9 נעו בעקבות קורפוס הטנקים ה-1 לכיוון דרזדן, ואילו הכוח העיקרי של הדיוויזיה ה-5 ובריגדת הטנקים ה-16 נמצאו בתנועה בין שני חלקי הארמייה. הפער הגדול בין חלקי הארמייה השונים, גרם לכך, שמספר יחידות גרמניות (שהשתייכו לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ברנדנבורג ולדיוויזיה ה-615 למשימות מיוחדות), שנותקו ונדחקו צפונה כתוצאה מהתקדמות האגף השמאלי של הארמייה השנייה מערבה, התרכזו באזור שפריפורט, בעורפם של כוחות החלוץ הפולניים.
הפיקוד הגרמני העליון הודאג מאוד מההתקדמות המהירה של החזית האוקראינית הראשונה, שאיימה לפצל את גרמניה הנאצית לשתיים ולכתר את ברלין מכיוון דרום. לכן היטלר וה-OKH הורו לפרדיננד שרנר, מפקד קבוצת ארמיות מרכז (שכללה את ארמיית הפאנצר ה-4, הארמייה ה-17 וארמיית הפאנצר ה-1) להנחית התקפת נגד חזקה על האגף הדרומי של החזית הסובייטית, במגמה להגיע לאזור שפרמברג, ולחבור שם עם כוחות מהארמייה התשיעית (שתוגברה באלמנטים של ארמיית הפאנצר הרביעית), שיתקפו במקביל דרומה מאזור קוטבוס. שתי הזרועות של מתקפת הנגד הגרמנית נועדו לנתק את כוחותיו המתקדמים של קונייב מעורפם, ולאחר מכן להשמיד אותם.
מהלכי הקרב.
שרנר ריכז את רוב העתודות הניידות שנותרו לו באזור גרליץ-לובאו, מדרום למבלט שיצרה התקדמות החזית האוקראינית הראשונה בחזיתו. הכוחות שנועדו להשתתף במתקפה הנגד שלו השתייכו בעיקר לקורפוס הפאנצר גרוסדויטשלנד ולקורפוס הפאנצר ה-57 (שלמרות שמו, לא כלל דיוויזיות פאנצר). קיימת מחלוקת בין החוקרים לגבי ההרכב והכוח של הכוח הגרמני ומספר כלי הרכב המשוריינים שעמדו לרשותו. לפי מחקר גרמני שעסק בקרב, הכוח שנטל חלק בשלבים הראשונים של המתקפה הגרמנית כלל את דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ברנדנבורג, דיוויזיית הפאנצר ה-20, דיוויזיית הפאנצר המוצנחת הראשונה הרמן גרינג, מספר יחידות עורפיות של דיוויזיית הפאנצר אס אס העשירית, דיוויזיות הרגלים ה-17 וה-72, צוות קרב מדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-545, שלוש בריגדות של תותחי סער ושני גדודים של משחיתי טנקים. הכוח הגרמני כלל לפחות 62 טנקים ו-293 תותחי סער ותותחים מתנייעים (211 מתוכם מבצעיים). בשלבים המאוחרים יותר של מתקפת הנגד תוגבר הכוח הגרמני ביחידות נוספות, כולל דיוויזיית הפאנצר המוצנחת השנייה הרמן גרינג (64 טנקים ותותחי סער), ודיוויזיות הרגלים ה-404 וה-464. מקורות פולניים נטו להגדיל את סדר הכוחות הגרמני, שנטל חלק בקרב, וכללו במסגרתו גם את דיוויזיית הפאנצר ה-21, דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-10 ודיוויזיית הפאנצר אס אס ה-2 ("דאס רייך"). אולם שתי הראשונות לחמו באזור קוטבוס-שפרמברג, מצפון לגזרה אותה תקפה החזית האוקראינית הראשונה, ונדחקו אל תוך "כיס האלבה", ואילו האחרונה לחמה בצפון-מזרח צ'כוסלובקיה במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה.
כאמור, בין ה-17 ל-19 באפריל ריכזו הגרמנים את המאמץ ההתקפי העיקרי שלהם בגזרה שבין נהר נייסה לקודרסדורף, בניסיון לנתק את הכוחות המתקדמים של הארמייה ה-52 והארמייה הפולנית השנייה מעורפם, באמצעות מבקע במקביל לגדה המערבית של הנייסה. אולם לאחר שנסיונותיהם להבקיע את החזית הסובייטית בגזרה זו נכשלו, החליט הפיקוד הגרמני להסיט את נקודת הכובד של המתקפה מערבה, כדי לנצל את הפער המתרחב, שנוצר בין שלוש הדיוויזיות, שלחמו תחת פיקוד הקורפוס ה-73 של הארמייה ה-52, לבין הכוחות הסובייטיים באזור באוצן. ב-21 באפריל (או, לפי מספר מקורות, כבר ב-20 בחודש) תקפו הגרמנים את הגזרה שבין קודרסדורף לווייסנברג, כבשו את דיזה וקולם (kollm),וניתקו את הכביש בין נייסקי לבאוצן ממערב ל-Sproitz. הכוח הגרמני - שכלל את הדיוויזיה ה-17, הדיוויזיה ה-72, דיוויזיית הפאנצר ה-20 וחלק מדיוויזיית ברנדנבורג - ניתק את היחידות הסובייטיות באזור באוצן מעורפם, וחבר לרגימנט הפאנצרגרנדיר ה-1 של דיוויזיית ברנדנבורג ויחידות גרמניות נוספות, שתקפו במקביל דרומה מאזור שפריפורט, כדי להיחלץ מהכיתור הסובייטי.
ב-22 באפריל המשיכו היחידות הגרמניות בהתקדמותם צפונה, והגיעו עד לאזור קליטן (Klitten), לאחר שחדרו לעומק של כ-20 ק"מ. הם הפתיעו את הדיוויזיה הפולנית ה-5, שהייתה במהלך תנועה מערבה, ויחידותיה נמצאו במרחק רב זה מזה. שני הרגימנטים הקדמיים של הדיוויזיה הספיקו לחצות את נהר שפרה, אולם מפקדת הדיוויזיה, עם גדוד הנדסה קרבית שאיבטח אותה, ומספר יחידות עורפיות, עדיין נמצאו בגדה המזרחית של הנהר. יחידות אלו הותקפו על ידי מספר יחידות גרמניות מהחזית ומהעורף וספגו אבדות כבדות. הם ניסו לסגת לכיוון דרום-מזרח, אך כותרו באזור פורסטגן (Forstgen)-דובאן ביחד עם בריגדת הטנקים ה-16, והתארגנו להגנה היקפית. ניסיון של הכוחות המכותרים לפרוץ את טבעת הכיתור הגרמנית בשעות החשיכה נכשל, ורק חלק קטן מהם הצליח להימלט. במהלך הקרב הושמדה בריגדת הטנקים ה-16 כמעט לחלוטין (רק 3 מתוך 65 הטנקים שלה שרדו) ומפקד הדיוויזיה ה-5 נפל בשבי לאחר שנפצע. כתוצאה מהמבקע הגרמני נותקו קווי האספקה של יחידות הארמייה הפולנית השנייה, שהתקדמו לכיוון דרזדן, והארמייה פוצלה למעשה לשניים.
באותו יום ניסה פיקוד החזית האוקראינית הראשונה לנתק את הכוחות הגרמניים, שהבקיעו את חזיתה של הארמייה ה-52, באמצעות מתקפה מתמקדת של שלושה כוחות, שנועדו לחבור באזור דיזה. הקורפוס הממוכן ה-7 נועד לתקוף מאזור באוצן לכיוון צפון מזרח, בעוד קורפוס הטנקים הפולני הראשון תוקף לכיוון דרום-מזרח, והדיוויזיות ה-116 וה-214 של הארמייה ה-52 (שהגיעו יום לפני כן לתגבר את כוחות הארמייה ממערב לנייסה) תוקפות מערבה מקו קודרסדורף-נייסקי. אולם התוכנית לא יצאה אל הפועל, משום שמרבית הכוחות, שנדרשו להשתתף במתקפת הנגד, היו עסוקים בהדיפת התקפות גרמניות עליהם, או שהיו רחוקים מדי מאזור באוצן (במקרה של קורפוס הטנקים ה-1).
גנרל קורצ'גין, מפקד קורפוס המשמר הממוכן ה-7 היקצה למשימה כמחצית מכוחותיו, שתי בריגדות ממוכנות ושני רגימנטים של תותחים מתנייעים, שכללו בשלב זה רק כ-2000 חיילים ו-32 טנקים ותומ"תים, בפיקוד ולדימיר מקסימוב, סגן מפקד הקורפוס. כוחו של מקסימוב נע מזרחה מבאוצן לוייסנברג, שם חבר לדיוויזיה ה-294 מהקורפוס ה-48 של הארמייה ה-52, שהועברה לאזור זמן קצר לפני כן. הוא מצא עצמו תחת התקפות מדרום ומצפון מצד יחידות של דיוויזיית ברנדנבורג הגרמנית, ובמקביל ספג שורה של תקיפות אוויריות מצד מטוסי שטוקה גרמניים מדגם Ju 87G (שהוסבו לתפקיד תקיפת טנקים) מכנף תקיפה קרקעית 2, שגרמו לו אבדות ניכרות, ולכן לא יכול היה להמשיך בתנועה מזרחה לאזור דיזה. הכוחות הסובייטיים באזור וייסנברג מצאו עצמם תוך זמן קצר מכותרים על ידי כוחות גרמניים חזקים, שהבקיעו את קו החזית משני עבריהם.