PTRD, ראשי תיבות של "רובה נגד טנקים של דגטריוב", (ברוסית: Противотанковое однозарядное ружьё обр. 1941 г. системы Дегтярёва (ПТРД)) הוא רובה נגד טנקים בקוטר 14.5 מילימטר תוצרת ברית המועצות. הרובה פותח בשנת 1941 כאמצעי נישא נגד טנקים לחיילי חיל הרגלים.
תכנון ופיתוח.
ביולי 1941, כחודש לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות, דרש מנהיג ברית המועצות יוסיף סטלין ממשרד התחמושת לפתח באופן בהול אמצעי זול ויעיל נגד טנקים עבור חיל הרגלים. למכרז לפיתוח רובה נגד טנקים נגשו 3 משרדי פיתוח (של ואסילי דגטריוב, של סרגיי סימונוב ושל ניקולאי רוקבישניקוב). המשרדים של דגטריוב ושל סימונוב הצליחו לפתח ולייצר אב טיפוס של רובה נגד טנקים תוך 22 יום. לאחר הבחינה של שני הרובים על ידי הוועדה הממשלתית שניהם אושרו לשימוש בצבא האדום. אבל העדיפות בייצור הסדרתי ניתנה לרובה PTRD של דגטריוב, כיוון שעלות הייצור שלו הייתה קטנה יותר, פשוטה יותר ובנוסף לכך משקל הרובה היה קל יותר מזה של רובה שפיתח סימונוב.
הקליע שנורה מהרובה במהירות של כ-1000 מטר בשנייה היה מסוגל לחדור שריון בעובי של 35 מ"מ ממרחק של 300 מטר ולוח שריון בעובי 40 מ"מ ממרחק של 100 מטר. אבל כדי לחדור לוחות שריון בעובי כזה היה על הקליע לפגוע בזווית של 90 מעלות ביחס ללוח (זווית פגיעה ישרה).
הסדרה הראשונה של רובה ה-PTRD יוצרה באוקטובר 1941 במפעלי נשק בעיר קוברוב (מחוז ולדימיר). בסוף אותה שנה הועבר הייצור למפעלי נשק בעיר איז'בסק. בשנת 1941 יוצרו 17,688 רובים, בשנת 1942 - 184,800 רובים. הייצור של רובי PTRD הופסק בדצמבר 1944. בסך הכל יוצרו 281,111 רובים.
היסטוריה מבצעית.
היחידה הראשונה שקיבלה את רובי ה-PTRD הייתה דיוויזיית חיל רגלים 316 בפיקודו של גנרל איוואן פאנפילוב. היחידה הפעילה אותם במהלך הקרב על מוסקבה. ההפעלה מוצלחת הראשונה של הרובים אירעה ב-16 בנובמבר 1941, כאשר בעזרתם הצליחו חיילי הדיוויזיה לפגוע בשני טנקים גרמנים ולהוציא אותם מכלל פעולה.
פטריק בלקט
פַּטְרִיק מֵינַרְד סְטיוּאַרְט בְּלֶקֶט (באנגלית: Patrick Maynard Stuart Blackett; 18 בנובמבר 1897 – 13 ביולי 1974) היה פיזיקאי ניסויי בריטי, זוכה פרס נובל לפיזיקה הידוע ממחקריו על תאי ערפל, קרינה קוסמית ופלאומגנטיזם. תרם תרומה משמעותית במלחמת העולם השנייה בייעוץ בנושא אסטרטגיה צבאית והיה בין החלוצים שפיתחו את תחום חקר הביצועים. בלקט היה פעיל פוליטי שמאלני. הוא יעץ לממשלת הודו לקראת קבלת עצמאותה, ייעץ למפלגת הלייבור כשזו הייתה באופוזיציה ושימש יועץ מדעי במשרד הטכנולוגיה בממשלת בריטניה כשמפלגת הלייבור עלתה לשלטון בראשות הרולד וילסון.
ביוגרפיה.
נעורים.
בלקט נולד ברובע קנזינגטון בלונדון, בנם של ארתור סטיוארט בלקט, מנהל השקעות, ואשתו קרוליין מיינרד (Caroline Maynard). אחותו הצעירה הייתה הפסיכואנליטיקאית מריון מילנר (Marion Milner). סבו מצד אביו, הכומר הנרי בלקט, אחיו של האדריכל האוסטרלי אדמונד בלקט (Edmund Blacket), היה במשך שנים רבות כומר הקהילה בעיירה קרוידון (כיום חלק מלונדון). סבו מצד אמו, צ'ארלס מיינרד, היה קצין בחיל התותחנים בזמן המרד ההודי הגדול בשנת 1857. משפחת בלקט החליפה מגורים כמה פעמים והתגוררה בקנזינגטון, ברובע קנלי (Kenley), ובעיירות ווקינג (Woking) וגילדפורד (Guildford) במחוז סארי, שבה למד בלקט בבית ספר מכין. התחביבים העיקריים שלו היו טיסנאות ורדיו גביש. תחביבים אלו עזרו לו בראיון הקבלה למכללה הימית המלכותית, אוסבורן, באי וייט. יום קודם לכן, ב-9 ביוני 1910, השלים צ'ארלס רולס, חלוץ הטיס, ואחד משני מייסדי רולס-רויס, את הפעם הראשונה שבה חצה מטוס את תעלת למאנש הלוך ושוב. בלקט, שעקב אחרי תיאור הטיסה ברדיו החובבים שלו, היה מסוגל לתאר בראיון בפרוטרוט את הנושא. הוא החל ללמוד במקום בספטמבר 1910 ובילה שנתיים במקום לפני שעבר למכללה הימית המלכותית של בריטניה בדרטמות' שם היה בדרך כלל "התלמיד המצטיין ביותר בכיתתו".
מלחמת העולם הראשונה.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 גויסו כל הצוערים במכללה. בלקט קיבל דרגת פרח קצונה, ונשלח, יחד עם 11 צוערים נוספים, לסנט וינסנט שבים הקריבי על סיפונה של הסיירת המשוריינת מונמאות' (Mommouth) במטרה לעלות ב-13 באוגוסט על סיפונה של הסיירת המשוריינת קרנוורון (HMS Carnarvon) . בגלל עיכובים ביציאה היה חשש שמונמאות' תחמיץ את המפגש המתוכנן עם קרנוורון, אבל משום שהגיעה בזמן ניצלו חייו של בלקט. לו היה נשאר על המונמאות' היה בלקט נהרג יחד עם שאר אנשי הצוות כשהסיירת טובעה בקרב קורונל ב-1 בנובמבר 1914. קרנוורון ערכה סיורים באזור איי כף ורדה כשהיא מחפשת ספינות פשיטה גרמניות ומלווה שיירות.
באוקטובר 1914 נשלחה הספינה לברזיל ובהמשך לאיי פוקלנד אליהם הגיעה ב-8 בדצמבר, בדיוק בזמן על מנת להשתתף בקרב איי פוקלנד שבו הביס הצי הבריטי שייטת של הצי הקיסרי הגרמני (Kaiserliche Marine), שבראשה עמד תת-אדמירל הרוזן מקסימיליאן פון שפה, שחודש לפני כן הטביעה את הסיירת מונמאות' בקרב קורונל. מכיוון שקרנוורון הייתה הספינה האיטית ביותר בשייטת הבריטית והפחות משוריינת היא הצטרפה לקרב רק ברגעיו האחרונים כשירתה על הסיירת המשוריינת גניזאו (Gneisenau) שטובעה בקרב, ואספה ניצולים ממנה. הספינה הגרמנית היחידה שהצליחה להימלט מהקרב הייתה הסיירת הקלה דרזדן (Dresden), וספינות השייטת הבריטית, ובתוכה קרנוורון, חיפשו אחריה בדרום האוקיינוס האטלנטי. דרזדן נמלטה לאוקיינוס השקט ובסופו של דבר נתגלתה ב-3 במרץ 1915 ליד האי מאס א טיירה (Mas a Tierra), הידוע כאי רובינזון קרוזו, כ-640 ק"מ ממערב לחופי צ'ילה, וטובעה שם. ב-22 בפברואר 1915, תוך כדי החיפושים אחר דרזדן, עלתה קרנוורון על שונית אלמוגים בארכיפלג אברולהוס (Abrolhos) מול חופי ברזיל. הנזק היה ניכר, ולאחר שבוצעו תיקונים ראשונים בריו דה ז'ניירו הפליגה הספינה למונטריאול לשיפוץ יסודי והגיעה לשם במאי 1915.
בלקט נצטווה לחזור לאנגליה וצוות ב-19 באוגוסט 1915 לאוניית המערכה ברהאם ("Barham"), אחת מאוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת שזה עתה הושקה. בהיותו על הברהאם השתתף בלקט בקרב יוטלנד ב-31 במאי 1916 וחזה הן באניות בריטיות שטובעו והן בהפגזה המדויקת של הספינות הגרמניות על ספינתו שבמסגרתה היו עליה הרוגים ופצועים. קרב זה היה תחילת האכזבה של בלקט מהצי המלכותי הבריטי. שנים אחר-כך טען בלקט כמה פעמים כי הפיקוד הבריטי לקה בשחצנות, כשהאמין בעליונותו המוחלטת על האויב, ובטיפשות, כשלא תכנן אמצעי הגנה נגד כלי הנשק ההתקפיים. לדעתו של בלקט הוכיח הצי הגרמני החדש בקרב זה את עליונותו על הצי הבריטי הן ברמת התותחנות והן באיכות אניותיו.
בעקבות הקרב נשלחה האנייה לתיקונים בדבונפורט שבפלימות', ובלקט וצוערים אחרים עברו בחינות בכתב ובעל פה שבהם קיבל בלקט את הציונים הגבוהים ביותר. בלקט ביקש לעבור לשירות האוויר של הצי המלכותי (Royal Naval Air Service), ונענה בשלילה בטענה שעל מנת לאמן קצין ימיה נדרשות שש שנים בעוד שעל מנת לאמן טייס נדרשים שישה שבועות בלבד. בלקט הועלה לדרגת לוטננט משנה (Second Lieutenant, מקביל לסגן משנה) ובאוקטובר 1916 הוצב על ספינת הסיור P17, שערכה פטרולים בתעלת למאנש מבסיסה בדובר. ב-25 במאי 1917 תקפה הספינה צוללת גרמנית בלא הצלחה. ביולי 1917 הוא הצטרף למשחתת סטרג'ן (HMS Sturgeon) שבסיסה היה אז בסקפה פלו באיי אורקני, שבסקוטלנד. המשחתת צורפה לכוח הרוויץ' (Harwich Force), פלגה שבסיסה בהארוויץ' שבדרום מזרח אנגליה. ב-11 במרץ 1918 תקפה סטרג'ן יחד עם המשחתות תרסטר (Thruster) ורטריוור (Retrievr) צוללת גרמנית והטביעה אותה. הפעולה הקרבית האחרונה של בלקט במלחמת העולם הראשונה התרחשה ב-20 באפריל 1918, שעה שהתנהל קרב בין כוח משחתות בריטי לכוח משחתות גרמני מול טרשלינג (terschelling) בהולנד שבו פגע פגז בסטרג'ן, אבל היא יצאה מהקרב בשלום. במאי 1918 הוא קודם לדרגת לוטננט (Lieutenant, מקביל לסגן).
אקדמיה ומחקר.
עם סיום המלחמה בנובמבר 1918 החליטה האדמירליות לשלוח כ-400 קצינים זוטרים, שלימודיהם הופסקו בגלל המלחמה, ללימודים כלליים במשך חצי שנה באוניברסיטת קיימברידג'. בינואר 1919 כשסעד לראשונה, עדיין במדים, בקולג' מגדלן (Magdalene College) הוא פגש בעיתונאי קינגסלי מרטין (Kingsley Martin) ובהיסטוריון האמנות ג'פרי וב (Geoffrey Webb), וסיפר אחר-כך שזו הייתה הפעם הראשונה בחייו ששמע שיחה אינטלקטואלית. כמה ימים אחר-כך ביקר בלקט במעבדת קוונדיש היוקרתית, והתרשם עד כדי כך שהחליט שלושה שבועות אחר-כך לעזוב את חיל הים במטרה ללמוד מתמטיקה ופיזיקה. הוא היה בין הפיזיקאים הבודדים בדורו ששירתו בצבא והשתתפו בלחימה לפני לימודיהם. במאי 1921 סיים את לימודיו, כשהגיע למקום השני במבחני המתמטיקה היוקרתיים של אוניברסיטת קיימברידג' המכונים טריפוס (Tripos), ולמקום הראשון בחלק השני של המבחנים בפיזיקה.
לאחר סיום לימודיו עבד במשך עשר שנים במעבדת קוונדיש כפיזיקאי ניסויי תחת ארנסט רתרפורד. ב-1923 נבחר לגוף המנהל של קינגס קולג', משרה בה החזיק עד 1933. במרץ 1924 נשא בלקט לאישה את קוסטנזה באיון (Costanza Bayon; 1986-1899), סטודנטית לשפות בקולג' ניוהאם בקיימברידג'. הזוג התגורר במהלך השנה האקדמית של 1924–1925 בגטינגן ובלקט עבד באוניברסיטת גטינגן על פיזיקת אלקטרונים עם הפיזיקאי ג'יימס פרנק, שזכה באותה שנה בפרס נובל לפיזיקה. אחר-כך חזרו בני הזוג לקיימברידג' וניהלו חוג חברתי תוסס. לשניים נולדו בן ובת.