בשנת 1997 או 1998 מונה למפקד כוח קודס, והחליף את אחמד וחידי, מפקדו הראשון של הכוח. לאחר מינויו עסק בעליית הטליבאן באפגניסטן, וניהל פעילות חתרנית בצפון המדינה דרך שטחה של טג'יקיסטן. על פי הערכות גורמי ביון מערביים, תחת פיקודו של סולימאני שירתו כמה אלפי סוכנים, רובם איראנים, המתאפיינים בנאמנות גבוהה למהפכה האיראנית ופועלים לייצא את "המהפכה האסלאמית" אל מחוץ לאיראן.
תחת פיקודו נמשך טיפוחו של ארגון חזבאללה בלבנון, שהחל בתקופתו של וחידי, וכן התהדק שיתוף הפעולה עם ארגון חמאס השולט ברצועת עזה מאז 2007. הסיוע לארגונים אלה התבטא בין השאר בהעברת מאות מיליוני דולרים בשנה, בהברחת אמצעי לחימה, ובהדרכת לוחמים במחנות אימונים באיראן.
סולימאני נחשב לבעל השפעה רבה על המיליציות השיעיות בעיראק. במרץ 2008 סייע בהשכנת הפסקת אש בין כוחות הממשלה העיראקית ל"צבא המהדי" בהנהגתו של המנהיג השיעי מוקתדא א-סאדר.
המנהיג העליון עלי ח'אמנאי כינה אותו בשנת 2010 "השהיד החי" (شهيد زنده) בשל תפקודו הצבאי בכוח קודס.
שמו של סולימאני נכלל ברשימת האישים שפרסמה מחלקת האוצר של ארצות הברית עמם אסור לנהל קשרי מסחר. סולימאני הוזכר גם בהחלטה 1747 של האו"ם ממרץ 2007, שהטילה עיצומים על איראן בשל פעילותה בתחום הגרעין.
לפי ה"וושינגטון פוסט", בשנת 2008, במהלך המעקב שקדם להתנקשות בעימאד מורנייה, נצפה סולימאני בסמוך למורנייה, ונשקלה אפשרות להרוג את שניהם יחד, אולם ארצות הברית, שהייתה מעורבת במבצע ההתנקשות במורנייה, לא אישרה את הריגת סולימאני.
באוקטובר 2019 טענה איראן כי סיכלה ניסיון ישראלי-ערבי להריגת סולימאני באמצעות מטען נפץ בדרום איראן.
ההתנקשות בחייו.
ב-3 בינואר 2020 נהרג סולימאני בתקיפה אווירית אמריקנית (בסיוע המודיעין הישראלי), יחד עם סגן מפקד ארגון אל-חשד א-שעבי, אבו מהדי אל-מוהנדס, בעת שנסע עם שיירתו ליד נמל התעופה הבינלאומי של בגדאד. לפחות שבעה אנשים נהרגו במתקפה. מחלקת ההגנה של ארצות הברית הודיעה כי המבצע להריגתו נערך בהוראתו של הנשיא, דונלד טראמפ, וטענה שסולימאני תכנן התקפות נוספות על דיפלומטים ואנשי צבא אמריקאים.
יורשו של סולימאני כמפקד כוח קודס הוא אסמאעיל קאאני.
ב-6 בינואר הגיעה גופתו לטהראן, ומאות אלפים באו לחלוק לו כבוד אחרון. בהלוויה שהתקיימה למחרת בכרמאן נרמסו למוות לפחות 56 בני אדם.
ב-11 בינואר 2020 הודתה איראן שמטוס נוסעים אוקראיני, שהתרסק שלושה ימים קודם לכן, זמן קצר לאחר שהמריא מטהראן, הופל בטיל קרקע-אוויר איראני שנורה בטעות מחמת המתיחות שגרמה הריגתו של סולימאני.
בראיון ביוני 2022, חשף מייק פומפאו שסולמאני חוסל "זמן קצר לפני שתכנן להרוג 500 אזרחים אמריקאים".
חיים אישיים.
לסולימאני היו חמש אחיות ואח אחד. אביו, שנפטר בשנת 2017, היה חקלאי. אמו, פאטמה, נפטרה בשנת 2013. אחיו של סולימאני, סוהראב, חי ועבד עם סולימאני בצעירותו. סוהראב סולימאני הוא סוהר והמנהל הכללי לשעבר של ארגון בתי הסוהר בטהראן. באפריל 2017 הטילה ארצות הברית סנקציות על סוהראב "על תפקידו בהתעללויות בבתי הכלא האיראניים". לסולימאני ארבעה ילדים.
לסולימאני היה דאן בקראטה, והוא היה מאמן כושר בנעוריו.
מוקתדה א-סאדר
Interscope Records
בית החולים צהלון
בית החולים צהלון (דג'אני), הוא מתחם רפואי בעל חשיבות היסטורית ביפו המשמש כיום מרכז גריאטרי בשמו העברי "צהלון". עד מלחמת העצמאות היה זה בית חולים פרטי בבעלות משפחת דג'אני הערבית, ונקרא על שמה. בית החולים נמצא בשדרות ירושלים 100 פינת רחוב ארליך ביפו ותוחם את שכונת צהלון ממערב.
קורות המקום.
רוב שטח שכונת צהלון היה שייך למשפחת דג'אני, אחת המשפחות החשובות והעשירות בין ערביי יפו. ד”ר פואד איסמעיל דג’אני, ראש המשפחה, היה רופא ידוע ומפורסם אשר בין מטופליו נמנו גם בני משפחת המלוכה הבריטית וכך זכה בתקופת המנדט הבריטי לקבל רישיון להקמת מוסד הרפואי.
המתחם נפתח בשנת 1933 במבנה לבן הבנוי בסגנון הבינלאומי אשר ניצב בתוך פרדס בבעלותו. המבנה תוכנן על ידי האדריכל יצחק רפופורט בסגנון הבינלאומי שהיה אז הבטחה אוטופיסטית לחיים חדשים תחת הקירות המגוננים של הקדמה האירופית, מה שבעיניו של ד"ר דג’אני נראה גילום הערכים ההומניסטיים כיאה לבית חולים ערבי ראשון ביפו. רפפורט, ששלט בשפות רבות, ידע גם ערבית וככל הנראה השתלב היטב באוכלוסייה של תל אביב ויפו בשלהי שנות ה-30.
היה זה בית החולים הפרטי הראשון ביפו, הוא היה מצויד בציוד מודרני והיו בו 50 מיטות אשפוז במחלקות יולדות, עיניים וכירורגיה. משפחת דג'אני גרה בוילה הניצבת עד היום בפינה הצפון-מערבית של המתחם ולאחר קום המדינה שמשה בתור מבנה קופת חולים וכיום משמשת בתור ביתו של הרכב המוזיקה האתני "אנסמבל מזרח מערב" המשמש גם בתור אולם הופעות קטן להרכבי מוזיקה אתנית.
עד מלחמת העצמאות נקרא הרחוב הצדדי (כיום רחוב ארליך) בשם "רחוב דג'אני" לכבודו של מייסד בית החולים.
בשנת 1948 ברחה משפחתו ובתוכה אלמנתו של דג'אני, סלמה, ושני ילדיהם ללונדון, סלמה סיפרה בראיון שנערך עימה לסרט תיעודי שנעשה בשנות ה-90, שתושבי יפו הערבים ברחו מבתיהם בעקבות המלחמה שעשתה את דרכה לרחובות ולבתים. הקריאה לעזוב את ביתם הושמעה ברדיו בתחנות המקומיות, וכללה הבטחה שתוך 14 ימים לכל היותר, כולם יוכלו לחזור לבתיהם. הדבר לא היה. ומאז לא ניתן למשפחה לשוב לארץ. צאצאיו חיים כיום בלונדון, בלבנון, בירדן, בקהיר ובדובאי.
בשנת 1948 עבר המתחם לידי האפוטרופוס על נכסי נפקדים ולאחר זמן קצר לידי משרד הבריאות, אשר פתח במקום בית החולים כללי שבמשך הזמן שונה שמו ל"צהלון" (על שם הרופא היהודי-איטלקי בן המאה ה-17 יעקב צהלון), שכלל גם בית יולדות ובית חולים לילדים. פתיחת בית החולים נועדה לפתור בעיות חמורות של היעדר שירותי בריאות באזור יפו, חולון ובת ים. בניין בית החולים המקורי שימש למחלקת הילדים. בין השאר נשלחו לשם חולים רבים ממחנות העולים. לטענת המצדדים בקיומה של פרשת חטיפה או אימוץ כפוי של עולים מארצות המזרח, בעיקר תימן, היה לבית החולים חלק בהליך.
בשנות ה-50 שכנה במרתף בית החולים מעבדתו של נתן גולדבלום שנועדה לייצר תרכיב חיסון למיגור מגפת שיתוק הילדים שפגעה במדינה.
בשנת 1958 אוחד ניהולו של בית החולים עם זה של בית החולים דונולו, והם נקראו מאז כולם יחד כבית החולים הממשלתי ביפו. בית החולים המאוחד פעל עד שנת 1980, כאשר מחלקת הילדים ומחלקת הנשים עברו מבית החולים צהלון אל המרכז הרפואי וולפסון, שהוקם בחולון.
בשנת 1980 עבר מתחם בית החולים צהלון לניהול עמותת "קשת” לקשיש ובמקום נפתח בית חולים סיעודי-גריאטרי המתפקד כיום כבית אבות גריאטרי, מרכז אשפוז גריאטרי, מרכז יום לקשיש ומרפאה.
בנוסף לבניינים הישנים ששופצו, יש כיום במתחם גם כמה בניינים חדשים.
הסופר אלון חילו שנולד בבית החולים בשנת 1972 כתב ספר בשם "אחוזת דג'אני". הספר אינו עוסק בד"ר דג'אני או במשפחתו והעלילה הדמיונית מתרחשת במיקום אחר.
קברו של ד"ר דג'אני.
ד"ר דג'אני נפטר בשנת 1940 ונקבר בפינתה הדרומית של גינת בית החולים.
פעולות הנצחה.
בפברואר 2012 החליטה עיריית תל אביב לקרוא כיכר סמוך לצהלון על שמו של ד"ר דג'אני, כהוקרה על מפעל חייו במקום רחוב ארליך הצמוד אליו שהיה נקרא על שמו עד לקום המדינה.
איתי לוקץ'
איתי לוקץ' (נולד ב-2 במרץ 1985) הוא זמר, שחקן, קומיקאי ועיתונאי ישראלי, שזכה לפרסום בזכות סאטירות YouTube שונות שהוציא ודמותו הייחודית.
ביוגרפיה.
לוקץ' נולד וגדל בצהלה שבתל אביב. הוא החל את דרכו כראפר עצמאי, ובשנת 2004 הצטרף לקולקטיב ההיפ הופ פי.אר. טרופרז, ובו בין היתר היו חברים גם נועה פארן, אורטגה, פלד ואנטון אוסטרובסקי.
בשנת 2006 השתתף באלבומם של הדג נחש, "בעזרת הג'אם", בשיר "להביא את המכה".
בשנת 2008, בעקבות פירוק הפי.אר. טרופרז, הוציא את אלבום הבכורה שלו "לא דובים ולא יער", אותו הפיק מקדדי ג'י, יוצא להקת פרברים רפיוג'יז. את עטיפת האלבום אייר אמן הקומיקס גבריאל בן משה. לשיר "שיר נפלאפי" מהאלבום, הוכן קליפ אנימציה על ידי אסף בילט. האלבום הופץ על ידי חברת היי פייבר הפקות באמצעות היי פידליטי בישראל, וחברת The Orchard ברחבי העולם.
בשנים 2006–2009 השתתף לוקץ' בפרסומות ובשנת 2008, עם השקת אתר MTV ישראל קיבל לוקץ' תוכנית אינטרנטית בשם "לוקץ' הולך לאכול", בה הגיש ביקורות מסעדות.
בסוף 2009 פרסם ביוטיוב קליפ פרודיה לשיר "גדלתי כבר בר מצווה". הפרודיה זכתה לכמיליון צפיות ובעקבות הצלחתה החל לוקץ' להוציא קליפים פרודיים נוספים.
בשנת 2010 שר והלחין לוקץ' את שיר הנושא לסדרה "חסמבה דור 3". בתחילת 2011 קיבל לוקץ' פינה קבועה לקליפים הסאטיריים שלו בערוץ HOT Comedy Central בתוכנית "המעבדה".
ביולי 2011 הוציא אלבום שני בשם "פלטינה" בהפקתו של אורי שוחט. לוקץ' מנה את דה לונלי איילנד , טי-פיין וליל ויין כגורמים שהשפיעו עליו ביצירתו של אלבום זה. בשנת 2011 הוציא את השיר "אצלנו בשכונה".
בשנים 2012–2013 השתתף לוקץ' בסדרת הקומדיה "האוניברסיטה" ששודרה בערוץ HOT Comedy Central. ביוני אותה שנה הוציא קליפ בכיכובו ובכיכובה של ירדן מרחבי ל"שיר השמנה", אשר זכה בשיתופים רבים ופרסום רב, ובנובמבר הוציא קליפ בכיכובו ובכיכוב תומר אופנר עבור שירו "אחותך עושה לי את זה".
בפברואר 2014 הוציא את הקליפ "לי יש נענע לך יש תה" עם סתיו קצין, מתמודדת בתוכנית הטלוויזיה היפה והחנון. ביוני אותה שנה הוציא ביחד עם יורן דוידי (מהצמד תירס סקסואל) קליפ בשם "שיר אהבה".