מעשה סדום היה עילה להדחה מהצבא האמריקאי מאז מלחמת העצמאות של ארצות הברית (1775–1783); לויטננט (סגן) פרידריך גוטהולד אנסלין היה החייל הראשון שהודח מצבא ארצות הברית (שהיה אז הצבא הקונטיננטלי) בגין מעשה סדום, בשנת 1778. הפוליטיקה בנוגע ללהט"ב השתנתה במהלך המאה ה-20, והנושא נותר שנוי במחלוקת ציבורית בקרב החברה האמריקאית; הוא נדון פעמים רבות בקונגרס, היה נושא ליבה בקמפיינים פוליטיים ואקטיביסטיים, וכן נדון בהרחבה גם בכלי התקשורת, בנאומים נשיאותיים ובסקרי דעת קהל. מדיניות רשמית בנושא החלה רק בשנת 1916, ערב כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, עם תקנת "שחרור כחול" (Blue discharge), שסיווגה הומואים ולסביות כלא-מתאימים לשירות והביאה להדחתם מהצבא ולשלילת זכויותיהם כחיילים משוחררים. מאוחר יותר, במהלך ההכנות לכניסת הצבא למלחמת העולם השנייה, הוסיף הצבא למערכת סינון המועמדים לגיוס גם קריטריונים פסיכיאטריים. באותה תקופה סיווגה הפסיכיאטריה הומוסקסואליות כפסיכופתולוגיה – מכלול של התנהגויות וחוויות פסיכולוגיות שעשויות להצביע על הפרעה נפשית – וגישה זו חדרה גם לפרקטיקה הצבאית.
הפעם הראשונה שבה נעשתה הבחנה ברורה בין "הומוסקסואלים" ל"אנשים רגילים" בפקודות הצבא הייתה בשנת 1942, במסגרת שינוי תקנות מערך הגיוס הצבאי. חמש שנים לאחר מכן בוטלה תקנת "שחרור כחול"; במקומה, הומואים ולסביות סוּוגו כ"לא-מתאימים" או "לא-רצויים" לשירות צבאי, והטיפול בהם כלל שתי אפשרויות: חייל או חיילת שהתגלו כהומוסקסואלים, אך לא הוכח שביצעו מעשים הומוסקסואליים בפועל בעת שירותם הצבאי, סווגו כ"לא רצויים" לשירות; חיילים שהיו עדויות שאכן ביצעו מעשים הומוסקסואליים בפועל, שוחררו מהצבא בקלון (dishonorably discharged).
ירידה באכיפת התקנות האוסרות על גיוס הומואים ולסביות החלה בשנות ה-40 של המאה ה-20 ובאה לידי ביטוי באופן בולט במהלך מלחמת וייטנאם, כשאז, בעקבות הצורך בכוח אדם, גויסו הומואים ולסביות רבים, גם אלו שהצהירו בגלוי על נטייתם בהליך המיון המוקדם בלשכות הגיוס.
כינון מדיניות "אל תשאל, אל תספר".
"חוק השיפוט הצבאי הפדרלי של ארצות הברית" (The Uniform Code of Military Justice) עבר בקונגרס בשנת 1950 בחתימתו של הנשיא הארי טרומן, ובו נוסדו, בין היתר, המדיניות וההליכים להדחת הומואים ולסביות משירות צבאי.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 עלתה בארצות הברית התנועה הלהט"בית, שבחרה את מדיניות הצבא כלפי הומואים ולסביות כאחת ממטרותיה העיקריות. בשנת 1982, בין היתר כתגובה לתנועה, פרסמה מחלקת ההגנה האמריקאית מסמך מדיניות שקבע באופן חד-משמעי כי הומוסקסואלים אינם מתאימים לשירות צבאי. המדיניות עלתה לדיון ציבורי נרחב במהלך שנות ה-80 וה-90, והפכה לסוגיה פוליטית משמעותית במערכת הבחירות לנשיאות בשנת 1992, כאשר המועמד המוביל ביל קלינטון ופוליטיקאים אחרים הזכירו את הרצח הברוטלי של אלן שינדלר ג'וניור, חייל הצי האמריקני שהוכה ורוטש למוות בשל נטיותיו המיניות באירוע שהוגדר פשע שנאה. מדיניות "אל תשאל, אל תספר" הוצגה ב-29 בינואר 1993 לקונגרס על ידי ביל קלינטון, כניסיון פשרה, לאחר שהבטיח בקמפיין שלו לאפשר לכל אזרחי ארצות הברית לשרת בצבא בלי קשר לנטיותיהם המיניות.
באותו הזמן, עקב צו ההגנה 1332.14 של רונלד רייגן, הייתה מדיניות הצבא ש"הומוסקסואליות אינה מתאימה לשירות צבאי" ואדם שהודה כי הוא הומוסקסואל או נודע כי קיים יחסים הומוסקסואליים הודח מיידית משורות הצבא.
המדיניות אסרה על כל אדם ש"מפגין נטייה או כוונה לבצע מעשים הומוסקסואליים" לשרת בכוחות הביטחון האמריקאיים, בטענה שפעילות כזו "תסכן בצורה בלתי סבירה את הסטנדרטים הגבוהים של המוסר, הסדר הטוב, המשמעת והלכידות החברתית, שהם הבסיס של היכולת הצבאית".
לאחר זכייתו של קלינטון בבחירות מיהר הקונגרס האמריקאי להפוך את מדיניות הצבא לחוק פדרלי, ובכך טרפד את מאמציו של קלינטון לביטולה. קלינטון הגיש לקונגרס הצעת חוק לביטול המדיניות הקיימת, המפלה לרעה חיילים הומואים ולסביות, אך זו נדרשה לבחינה מדוקדקת של המטות המשולבים, חברי הקונגרס, וראשי משטרת ארצות הברית. "אל תשאל, אל תספר" התקבלה באופן רשמי בשנת 1993 כמדיניות של פשרה בנושא. החוק הפדרלי שעיגן את המדיניות נקרא H.R.2401, והוא הוצג ב-14 ביוני 1993, ואושר ב-30 בנובמבר של אותה שנה.
משמעות המדיניות.
הצעת הפשרה נועדה לאפשר להומוסקסואלים ולסביות לשרת בצבא במגבלות מסוימות. קודם לכן היה איסור גורף ומוחלט על שירותם בצבא האמריקאי, ומותר היה לצבא לחקור בעניין ביסודיות, תוך השפלה, על מנת "למנוע מהומוסקסואלים להסתנן לשורות הצבא". החייל נדרש להצהיר בעת גיוסו שאינו הומוסקסואל, לסבית, טרנסג'נדר או ביסקסואל, והסתרת הנושא הייתה עילה לגירושו מהצבא. לכן, המונח "אל תשאל, אל תספר" (Don't ask, don't tell) מבטא דווקא את הכוונה למנוע אפליה זו בכך שאסר על הצבא "לחקור ולבדוק" בנושא. אולם, למעשה, החוק לא שינה את היחס ההומופובי, והאפליה ההטרוסקסיסטית השתנתה מבחינה סמנטית אך לא מהותית.
עם הזמן התגלתה אכיפת המדיניות כבעייתית. לדוגמה, חיילת ששירתה בחיל האוויר האמריקני הודחה לאחר ששוטר מדרום דקוטה חשף בפני מפקדיה את נטייתה המינית. החיילת הודחה על אף שהיא עצמה לא עברה על כללי המדיניות, שכן לא הצהירה בעת גיוסה כי היא לסבית, ולא סיפרה על נטייתה המינית לעמיתיה או למפקדיה. "הוצאות מהארון" של חיילים ומפקדים שנעשו על רקע יריבויות אישיות הביאו להדחתם של רבים.
כל עוד הונהגה המדיניות, נדרשו חיילים שהם להט"ב לשמור סוד כלפי הממונים עליהם וכלפי עמיתיהם ונדרשו להסתיר חלק משמעותי מחייהם - במיוחד אם ניהלו מערכות יחסים משמעותיות, אם היו נשואים בנישואים חד-מיניים, או ניהלו תאים משפחתיים הכוללים גידול ילדים. מצב קשה אף יותר היה במקרים של התעללות והשפלה כלפי חייל בגלל נטייתו המינית. תלונה מצד הקורבן על ההתעללות הביאה באופן מיידי לחשיפתו כהומוסקסואל, ולכן להפרת החוזה הצבאי ולפיטוריו המיידיים. מקרהו של בארי וינצ'ל היה דוגמה לחולשתו של החוק. שותפיו לחדר של וינצ'ל גילו מכתב מבן זוגו בעבר, וכתוצאה מכך הוא נפל קורבן להתעללות קשה מצדם. הוא לא התלונן במשך תקופה ממושכת, מאחר שחשש פן יודח, ובסופו של דבר נרצח במהלך ההתעללות בו.
תביעות משפטיות.
תביעות אישיות.
במהלך השנים הייתה מדיניות "אל תשאל, אל תספר" נושאן של חמש תביעות בבתי המשפט הפדרליים של ארצות הברית, ופעם אחת בבית המשפט העליון במדינה, בשנת 2006. במקרה זה קבע בית המשפט כי מותר למדינה להפסיק מימון ממשלתי של אוניברסיטאות שמתנגדות לתת לאנשי צבא ממערך הגיוס גישה לנתוניהן הפנימיים, מתוך התנגדות למדיניות, שאותה הגדירו כמפלה.
היו חיילים להט"בים שניסו להילחם באופן עצמאי במדיניות הצבא. הראשונים שעשו כן היו לאונרד מטלוביץ', שנלחם על מנת להישאר בחיל האוויר האמריקני לאחר שיצא מהארון בשנת 1975, וכן פרי וטקינס, שהתגייס כהומו מוצהר, וניצח בתביעה לאחר שהודח. בית המשפט המחוזי הורה בשנת 1980 על גיוסו מחדש של מטלוביץ'; במקום לגייסו מחדש, הציע חיל האוויר למטלוביץ' פשרה כספית בסך 160,000 דולר, והוא נענה להצעה. במקרה של וטקינס נעשו מספר ניסיונות להדיחו לצמיתות, עד שבית המשפט לערעורים הורה לגייסו מחדש בשנת 1989, ובית המשפט העליון סירב לדון בערעור. בית המשפט לערעורים לא קבע כי מדיניות הצבא איננה חוקתית, אך ציין כי אין באפשרות הצבא להדיח את וטקינס, שכן נטייתו המינית הייתה ידועה כאשר התגייס. תביעות נודעות נוספות על רקע דומה היו אלו של ג'וזף סטפן, מרגרט קמרמייר ומרים בן-שלום.
לאחר כינון מדיניות "אל תשאל, אל תספר" בשנת 1993, המשיכו חיילים וחיילות שהודחו להילחם במדיניות דרך בתי המשפט – אך ללא הצלחה, שכן פסיקות רבות נקבעו לטובת הצבא. בחלק מהפסיקות אף הובאו ציטוטים מפסק דין באוורס נגד הארדוויק, שקבע כי החוק במדינת ג'ורג'יה, שלפיו יחסי מין בין שני בוגרים הומוסקסואלים הוא עבירה פלילית האסורה על פי חוק העונשין, אינו סותר את חוקת ארצות הברית, וכי יחסי מין כאלה נוגדים את המוסר הציבורי בארצות הברית, ועל כן האיסור עליו בחוק – מותר. החלטה זו בוטלה בשנת 2003 בפסק דין לורנס נגד טקסס. בשנת 2008 קבע בית המשפט לערעורים בפסק דין ויט נ' חיל האוויר האמריקני כי "מדיניות 'אל תשאל, אל תספר' פולשת לחייהם הפרטים של חיילים הומואים ולסביות" וכי מדובר בסוגיית "ביקורת שיפוטית ברמת הביניים" (intermediate scrutiny). ב-24 בספטמבר 2010 הורה בית המשפט הפדרלי להחזיר לשירות את מרגרט ויט, ששירתה בחיל האוויר כאחות מוטסת והודחה ממנו לאחר שיצאה מהארון.
פסק דין לוג קאבין רפובליקנס נ' ארצות הברית.
בשנת 2004 הוגשה בקליפורניה תביעה פדרלית כנגד מדיניות "אל תשאל, אל תספר" על ידי ארגון "לוג קאבין רפובליקנס" (Log Cabin Republicans) – ארגון הרפובליקנים ההומואים הגדול ביותר בארצות הברית. המשפט החל בשנת 2010. טענת התביעה הייתה שהמדיניות פוגעת בזכויותיהם של חיילים הומואים וחיילות לסביות לחופש הביטוי. מנגד, טענה המדינה כי המדיניות חיונית להשגת אינטרסים ממשלתיים לגיטימיים. התביעה הציגה הצהרות שונות של נשיא ארצות הברית ברק אובמה, שבהן טען כי המדיניות "אינה תורמת לביטחוננו הלאומי", כי היא "מחלישה את חוסננו הלאומי" וכי "ביטולה [...] חיוני למען ביטחוננו הלאומי". לפי התביעה, הצהרות אלה לבדן ממלאות את אחריות התובעים להוכיח את טענותיהם כנגד המדיניות, ומאלצות את השופטים לפסוק לטובת "לוג קאבין רפובליקנס".