ג'ון הייטן (באנגלית: John E. Hyten) הוא קצין בדימוס בדרגת גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית, בתפקידו האחרון כיהן כסגן יושב ראש המטות המשולבים.
ביוגרפיה.
הייטן נולד בהאנטסוויל שבאלבמה. למד הנדסה באוניברסיטת הרווארד במסגרת מלגה מתוכנית הכשרת קציני המילואים של חיל האוויר של ארצות הברית. ב-1981 סיים את לימודיו והתגייס לחיל האוויר. שירת כקצין הנדסה בבסיס חיל האוויר גונתר (כיום בסיס מקסוול), ראש ענף פיתוח תוכנה וראש יחידת הרכש בבסיס הלוויינים של חיל האוויר בלוס אנג'לס. מילא תפקידי מטה במשרד מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית, בפיקוד החלל של ארצות הברית, במטה חיל האוויר ובמטות המשולבים.
בשנים 1996–1998 פיקד על טייסת מבצעי החלל 6 המפעילה לווייני מזג אוויר. ביולי 2004 מונה למפקד להק החלל 595, בעת שעסקה בהכשרת כוח אדם לתחום הפעלת מערכות החלל ובניסויים מבצעים של מערכות חלל. בין אפריל 2005 למאי 2007 פיקד על כנף החלל 50, המפעילה לווייני תקשורת, לוויני GPS, לוויני מזג אוויר, לוויני ריגול ועוד. במסגרת זו הוצב במשך כחצי שנה בבסיס של מפקדת כוחות חיל האוויר של פיקוד מרכז של ארצות הברית במזרח התיכון. שימש ראש מחלקה בפיקוד החלל של חיל האוויר, באגף המבצעים במטה חיל האוויר ובמשרד מזכיר חיל האוויר. במאי 2012 מונה לסגן מפקד פיקוד החלל של חיל האוויר.
באוגוסט 2014 קודם לדרגת גנרל ומונה למפקד פיקוד החלל של חיל האוויר, בנובמבר 2016 מונה למפקד הפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית במחלקת ההגנה. בנובמבר 2019 מונה לסגן יושב ראש המטות המשולבים. הוא כיהן בתפקיד עד נובמבר 2021.
להייטן תואר שני בניהול מאוניברסיטת אובורן ותואר ראשון בהנדסה ומדע שימושי מאוניברסיטת הרווארד. הוא נשוי ללורה ואב לשניים.
פירש&quot;י
מעורבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016
הקונטרס
גירושים ברומא העתיקה
ברומא העתיקה היו הגירושים תופעה נפוצה ומקובלת יחסית, ויחסי הכוחות בהם בין הגבר לאישה בתהליך זה השתנו עם השנים. ב"נישואי המרות" שרווחו בתחילת ימי הרפובליקה הרומית, הייתה לגבר עליונות על האישה בגירושים; בשלהי ימי הרפובליקה נישאו בני הזוג יותר ויותר מרצונם החופשי, וכך גם בגירושים ניתן מעמד שוויוני יותר לאישה מול הגבר; ובימי הקיסרות הרומית המשיכה מגמה זו, וניתנה גם התייחסות חוקית לנושאים כגון ניאוף ותאוות בצע שהשפיעו על נושא הנישואים והגירושים.
ימי הרפובליקה הרומית.
שני סוגי הנישואים ברומא היו "נישואי המרות" (cum manu) ו"הנישואים החופשיים" (sine manu). בתחילת ימי הרפובליקה הנישואים הרווחים יותר היו נישואי המרות, בהם לבעל הייתה בעלות ועליונות על האישה. הנישואים נעשו מרצונו של הגבר והאישה הועברה מרשות אביה לרשות בעלה, כאשר הנדוניה שהאישה הביאה אל המערכת הזוגית וכן שאר רכושה הפכו להיות שייכים לבעל. הליך הגירושים מנישואים היה ביוזמת צד אחד בלבד, הצד הגברי. כך למעשה, הגירושים נעשו באופן חד צדדי, בו רק רצונותיו וזכויותיו של הגבר, נלקחו בחשבון. רכושה של האישה נשאר בידי בעלה לשעבר, והיא חזרה לרשות אביה.
על מנת לשמר את מוסד המשפחה, ניסו המחוקקים הרומים לקבוע כי הבעל הרוצה לעזוב את אשתו צריך להוכיח כי התנהגותה הייתה בלתי הולמת, והיא שגררה אותו למעשה זה. כך מעשה הגירושים ידרוש יותר מאשר אמתלה כוזבת של הבעל.
בשלהי ימי הרפובליקה, הלכו ונעשו הנישואים החופשיים לשכיחים יותר. כך נישאו שני בני הזוג מרצונם החופשי גרידא. הדבר הוביל לכך שאף האישה הייתה רשאית להתגרש מן הבעל, ללא כל צורך להסכמתו בדבר.
תיעודי הגירושים הרבים שנמצאו מתקופה זאת מלמדים על כך שהדבר היה נפוץ. במיוחד אצל האנשים מהמעמדות הגבוהים בחברה. כך קרה, שהיכולת של כל אחד מבני הזוג לקום ולעזוב את ביתו, גרמה לכך שגברים ונשים רבים אכן עשו זאת. הנישואים נהפכו לכלי הפכפך להשגת רכוש ושיעור הילודה קטן.
ימי הקיסרות הרומית.
כאשר אוגוסטוס התמנה לקיסר, הוא צפה במצב העגום של מוסד המשפחה הרומית, וחש כי באין יציבות במעמד הנישואים, עלולה המדינה לקרוס. לפיכך, חוקק אוגוסטוס - בשנת 18 לפנה"ס, חוקים שמטרתם הייתה לשמר את מוסד המשפחה הרומית ולהגדיל את הילודה בקרב האזרחים. אחד החוקים עסק בתופעת הניאוף, אשר רווחה ברומא באותה התקופה. החוק הפך את הניאוף לעבירה פלילית שעונשה יכל להגיע עד לידי הגלייתם של הנואפים. מכורח החוק המחייב כל גבר ואישה להינשא מגיל 25 ו-20 בהתאמה, אישה שהתגרשה חויבה להינשא בשנית בתוך זמן שלא יעלה על שישה חודשים. הדבר המשמעותי ביותר אותו מיסד אוגוסטוס היה נתינת תוקף לעצם מעמד הגירושים. לפיו, גבר או אישה הרוצים להתגרש מבן זוגם חויבו להביע רצון זה בפני שבעה עדים, על אף שלמעמד לא הייתה כל נוסחה פורמלית מחייבת. ההודעה בדבר הגירושים הייתה נשלחת אל בן הזוג השני בידי שליח שהיה עבד משוחרר. הגירושים התקבלו במקרה כזה, גם כאשר בן הזוג המגורש לא קיבל את מכתב הגירושים ואף אם היה במצב בלתי שפוי שלא אפשר לו להבין את משמעות הדברים. אחד הנוסחים החוקיים לגירוש אישה היו מילים אלו: "טלי מכאן את מטלטליך – Tuas res tibi agito", ציווי הנאמר מפי הגבר המגרש והאישה המתגרשת עונה לו: "שמור על חפציך לעצמך – Tuas res tibi habeto". עדות זו מלמדת, על השוויון בין הגבר לאישה, ברכוש שהתחלק עם מעשה הגירושים.
אוגוסטוס אף קיבע את זכותה של האישה לקבל את הנדוניה איתה נכנסה לחיים המשותפים עם הבעל. זאת, למעט מקרים יוצאי דופן בהם הושאר חלק מן הנדוניה בידי הבעל, בשל התנהגות בלתי ראויה של האישה או משום שנצרך לרכוש, על מנת לגדל את הילדים שנשארו בחזקתו. החוק נחקק על רקע תאוות הבצע אשר היוותה את הגורם המניע אנשים להינשא. אוגוסטוס רצה להבטיח שהאישה שזה עתה התגרשה תוכל להינשא בשנית וכך יישמר הסדר במדינה. על אף שהאישה הייתה בעלת חירות להתגרש, כל עוד היה אביה בחיים הנדוניה הייתה חוזרת לכיסו. אך הדבר היה מותנה בהסכמה של האישה לכך. אילולא זה, היו נישואי הבת הופכים לכלי משחק בידי האב כל עת שהיה צריך את כספו בחזרה. סמכותו של האב (patria potestas) על ביתו נשארה כל עוד היה בחיים.
יוזמתן של הנשים בגירושים הייתה רבה. כך שהאשמה בדבר הגירושים הייתה נחלתם של שני המינים. מרטיאליס, משורר רומי בן אותה תקופה אמר על נשות התקופה ההפכפכות: '"זו המרבה להינשא אינה אשה נשואה: נואפת היא בצורה חוקית –"Quae nubit totiens, non nubit adultera lege est".
חוקיו של אוגוסטוס לא הצילו את החברה הרומית מהידרדרותה המוסרית שכללה ניאוף ותאוות בצע. אוגוסטוס לא יכל באמצעות כלים חיצוניים לתקן עיוותים פנימיים והלכי רוח חברתיים. לאור חוקיו נשארו בעלים רבים עם נשותיהן אך לא בשל הצלחת המערכת הזוגית, אלא בשל הפחד כי יישארו ללא רכוש בעת החזרת הנדוניה לאישה. גברים אחרים היו מתארסים לנשים רבות ולמשך תקופות ארוכות ובכך נמנעו מענישה בשל היותם לא נשואים.
דבר העובדים בארץ ישראל
דבר העובדים בארץ ישראל, שנקרא קודם לכן דבר ראשון, הוא אתר חדשות ופובליציסטיקה בבעלות ובהוצאה לאור של הסתדרות העובדים הכללית החדשה. האתר נקרא על שמו של עיתון ההסתדרות "דבר" אשר נסגר בשנת 1996, ובימיו האחרונים נקרא "דבר ראשון". השקפות האתר הן סוציאליסטיות וציוניות. האתר החל לפעול ביוני 2016, נסגר למספר שבועות באפריל 2019 ועלה לאוויר בשמו החדש ב-1 במאי 2019.
האתר מבקר תכופות את תפיסת העולם הנאו-ליברלית, ומעודד מדיניות כלכלית-חברתית של מדינת רווחה והרחבה תקציבית. בסיקור באתר מושם דגש על התאגדויות אנושיות בכלל, ועל התאגדויות עובדים בפרט ועל סוגיות הנוגעות בזכויות עובדים. כאתר בבעלות ארגון עובדים, ביקש האתר להוות חלופה תקשורתית שאינה נשלטת על ידי בעלי הון. בין תחומי הסיקור של האתר: כלכלה, עבודה, רווחה, בריאות, תשתיות, חינוך, ביטחון, חדשות חוץ, ספורט - בדגש על ספורט נשים ונכים ועוד. האתר על פי רוב נוקט עמדה תומכת כלפי הסתדרות העובדים הכללית.
מרבית הכתבים באתר הם פעילי התנועה החינוכית דרור-ישראל, שעברו הכשרה לשם הכתיבה באתר.
דבר ראשון.
אתר 'דבר ראשון' עלה לאוויר ב-7 ביוני 2016, לאחר קרוב לשנה של הכנות והכשרת קבוצת הכתבים. האתר העיד על עצמו עם הקמתו כי ערכיו הם שאיפה לצדק חברתי ולשוויון, ואמונה בציונות ובמדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית. עם זאת האתר מבקש להביא לידי ביטוי מנעד של השקפות עולם, ולהיות מחויב לכללי האתיקה העיתונאית. מיום הקמתו ועד תחילת שנת 2018 היה יניב כרמל העורך הראשי באתר. החל מ-1 בינואר 2018 נכנס לתפקיד שי ניב.
במהלך הבחירות בהסתדרות ב-2017, נמתחה עליו ביקורת בטענה כי הביע תמיכה ביו"ר המכהן אבי ניסנקורן בהתמודדותו מול שלי יחימוביץ' על תפקיד היו"ר. ב-8 באפריל 2019, יום לפני הבחירות לכנסת ה-21, נסגר אתר "דבר ראשון" בהוראת יושב ראש ההסתדרות, ארנון בר-דוד. עורך האתר שי ניב התפטר, ורמז כי הסרת האתר מהאוויר נגרמה בעקבות כתבות ביקורתיות שפרסם כנגד משה כחלון.
דבר העובדים בארץ ישראל.
ב-1 במאי 2019, כשלושה שבועות לאחר סגירת האתר, הוא נפתח מחדש באותו URL, ועם מרבית צוות הכותבים הקודם תוך שינוי שמו ל"דבר העובדים בארץ ישראל" והחלפת העורך הראשי. האתר תיאר את השינוי שעבר:
באוקטובר 2019 השיק האתר גם מהדורה אנגלית תחת השם Davar - workers society and economy in israel (דבר - עובדים, חברה וכלכלה בישראל), ובינואר 2020 השיק מהדורה ערבית תחת השם دڤر - صوت العمال في إسرائيل (דבר - קול העובדים בישראל). עוד הושק בסוף ינואר 2020 גם מגזין מודפס רבעוני מבית דבר העובדים.