כעת, אין להם מי שיגבה את הסיפור, אך וולטר אומר שיש עוד הוכחה אחת שנמצאת בוושינגטון הבירה, ואין ברירה אלא לנסוע לשם, ולדבריו רון יהיה מאושר. בוושינגטון, וולטר נעלם ליום שלם, חוזר לבוש בחליפה ועניבה ומסביר לרון שהוא "טיפל בכמה דברים". אבל בינתיים, רון התקשר לאשתו לשעבר של וולטר שאישרה שוולטר היה מאושפז בבית חולים פסיכיאטרי בשלהי שנת 1963, ולא סביר שהוא היה בדאלאס בזמן רצח קנדי, אך וולטר טוען שזה היה רק סיפור כיסוי להיעדרותו מהבית. רון לא מאמין לו ומטיח בו שהוא משוגע ושקרן שגרר אותו לרדוף אחרי סיפור מופרך. וולטר דוחק בו לבוא איתו "לראות את האמת", ולוקח אותו לבית מלון שבו צפויה להתקיים מסיבת עיתונאים עם הנשיא הנוכחי. וולטר מחזיק בתעודת עיתונאי גנובה, ומשיחתו עם אנשי האבטחה במקום, מתברר שהוא היה שם קודם לכן. הוא מכניס את רון לאולם בתור הצלם שלו, וכשהפמלייה נכנסת, וולטר נדחק קדימה תוך שהוא מחייך לעבר רון. לפתע רון מבין שוולטר מחזיק אקדח ומתכוון להתנקש בנשיא, והוא צועק "יש לו אקדח!". איש לא מבין מהיכן באה הצעקה, ובמהומה שמתחוללת, וולטר מצליח להתחמק מהמקום. כשרון יוצא לרחוב, הוא רואה ששוטרים מצאו בפח אשפה את האקדח שוולטר השליך. מכיוון שהאקדח רשום על שמו של רון, הוא נמנע מלפנות למשטרה, ומחשש שוולטר אורב לו ליד מכוניתם ובדאגה לשלום משפחתו, הוא נוסע במונית לשדה התעופה וחוזר לקליפורניה בליל 30 באוקטובר 2000.
בבוקר, רון מצלם את עצמו מסביר תוך בכי שברצותו לחשוף את האמת, מצא את עצמו מסובך בפשע. בעודו מתכוון להתקשר ל-FBI, וולטר מתפרץ לבית כשאקדח בידו ומאיים על רון למסור לו את קלטות הווידאו שצילם, מכיוון שחייהם בסכנה אם יסרב. שרון נמלטת מהבית עם קארן, רון בורח לחדר השינה, לוקח את הרובה שקנו בדאלאס, ויורה בוולטר למוות.
בסצנת הסיום, רון נמצא בכלא וממתין למשפטו, וכתב טלוויזיה מראיין אותו. רון מסביר לגבי הריגת וולטר אולינגר, שהוא יטען להגנה עצמית, אך התובע מאשים אותו בקשירת קשר לביצוע פשע. רון יודע ש"מלבישים" עליו תיק אף שהרשויות יודעות שאין אמת בדבר, ואין לו סיכוי להיחלץ מהתסבוכת. לפי כתוביות הסיום, רון נשפט לשלוש שנות מאסר בעוון קשירת קשר, נרצח בכלא בדקירות סכין ב-8 במאי 2001, אך לא נעצרו חשודים במעשה. קליע התרמיל שנשאר אצל סטיבן וו הוחרם ונרשם כראיה במשפט, אך נעלם והוכרז אבוד.
הפקה והפצה.
ניל ברגר סיפר שהרעיון לתסריט עלה אצלו בעקבות הסיפור הבא: עשור קודם ליציאת הסרט, כקולנוען צעיר בוגר אוניברסיטת ייל, ברגר נסע לכנס במוזיאון המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט בפרדריקסבורג, טקסס, כדי לאסוף סיפורים של טייסי קרב ממלחמת העולם השנייה. בשבתו בבר, אדם קשיש שאל אותו למעשיו במקום, וברגר ענה שהוא עיתונאי. או אז, סיפר לו האיש שהוא מכיר מישהו שהיה מעורב ברצח הנשיא קנדי. ברגר שאל אותו כמה שאלות, אבל האיש לא הגיב, קם ויצא. ברגר לא האמין לדברים, אבל הפגישה הזו טרדה את מנוחתו מאז.
הסרט צולם במצלמת וידאו דיגיטלית ביתית באתרים אותנטיים (On location), בתקציב של 700,000 דולר. כמה דקות אחרי תחילת הסרט מופיעות חמש תמונות מהסרטון שצילם אברהם זפרודר בעת הרצח. ניל ברגר הסביר את מיעוט התמונות מהסרט של זפרודר בכך שהתמונות היו יקרות מאוד, ורוב התקציב הוצא על רכישת הזכויות על חמש התמונות האלה.
הקרנת הבכורה התקיימה ב-9 במאי 2002 במסגרת פסטיבל הסרטים טרייבקה, והסרט יצא בתפוצה מצומצמת לבתי הקולנוע בארצות הברית ב-15 בנובמבר באותה שנה. ההכנסות בבתי הקולנוע הסתכמו ב-48,058 דולר. ב-17 ביוני 2003 יצא הסרט לצפייה ביתית בפורמט DVD ובהזרמת מדיה.
ביקורות.
במאגר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes קיבל הסרט ממוצע 66% של ביקורות חיוביות מתוך סך 58 ביקורות, שסיכומן היה שבארי מבהיל באופן משכנע בדמות המתנקש המעיד על עצמו. באתר Metacritic קיבל הסרט ציון 60 על בסיס 23 ביקורות, מתוכן 12 ביקורות חיוביות, 10 מעורבות, וביקורת שלילית אחת.
בעקבות הקרנת הבכורה, כתב העת "וראייטי" הגדיר את הסרט כפוטנציאל להיות "פרויקט המכשפה מבלייר של חובבי הקונספירציות", ואילו כתב העת "Filmmaker" כלל את ברגר ברשימת 25 הפנים החדשות של הסרטים העצמאיים. וולטר דוקינס כתב שהופעתו של בארי מבריקה בתפקיד הנחת לשעבר הבלתי צפוי אך מחושב, וברגר עושה עבודה נפלאה כדי להחזיק את הצופים במתח לגבי הניסיון להבין אם אולינגר הוא אדם לגיטימי. ג'יי. אר. ג'ונס הגדיר את הופעתו של בארי "מהממת" וסבר שמדובר בסיפור מתח סוחף ומדויק. ג'ונס הוסיף שלא ברור לו אם ברגר חשף את הפרנויה של האמריקאים או ניצל אותה, אבל לא תהיה זו אשמתו, אם אנשים יעדיפו להאמין לסרט מאשר לדוח ועדת וורן.
סקוט טוביאס הביע את דעתו, שעל אף ש"ג'יי. אף. קיי - תיק פתוח" של אוליבר סטון הצליח לקעקע את תאוריית המתנקש היחיד עד כדי חוסר סבירות, ניל ברגר מצליח בחוכמה להציג השערה נגדית שנראית אפשרית יותר מהרעיון של סטון, גם אם היא בדיונית לחלוטין. טוביאס מציין שעם צורת דיבור נכלולית ואדישה באופן מצמרר, הופעתו של בארי מחזיקה את הסרט הרבה אחרי שהנחת היסוד מוצתה, הוא מעניק תוכן עגמומי ופרנואידי משכנע לפרופיל הפסיכולוגי שברגר בנה, והשחצנות שלו יכולה להלום את האיש שרצח את קנדי, כמו גם את מי שיעמיד פנים שהוא הרוצח. אך חרף היות הסרט מיומן וחכם, טוביאס סבור שהוא לא ממצה את הגימיק באופן שמהווה תגובה רצינית לאירוע ההיסטורי והשלכותיו. דן לייברגר כתב שבהפקה צנועה, היוצרים הצליחו להעמיד סרט שיכול לעורר קנאה ב"מכשפה מבלייר", ולעומת הסרט הנוצץ ועמוס הכוכבים של סטון, עוצמתו של "ראיון עם מתנקש" נובעת דווקא מפשטותו, מאחר שהסגנון התיעודי כביכול מסתורי יותר משום שלרוב הוא לא נראה מאולץ או תיאטרלי, כלל לא מורגש שבארי והאגרטי הם שחקנים, ומצלמת הווידאו הדיגיטלית הידנית מעניקה לסרט ממד הגיוני של ספונטניות מבלי להיות תזזיתית. עם זאת, מעט מזמן המסך הנמרץ הולך לאיבוד, כי בשלב מסוים קשה להחליט מי מפחיד יותר: וולטר, או האנשים חסרי הפנים שמאחוריו.
לדעתו של דייוויד קורניליוס, זה היה יכול להיות מותחן מצוין, אבל ניל ברגר כשל ביצירת אשליה שמדובר בתיעוד אמיתי, עם דיאלוגים מאולצים ולא טבעיים, עלילה שנפתחת בצורה מגושמת, דמויות נוחות שמאולצות לתוך התמונה ברגע המתאים, ומשחק שלא נראה כמו התנהגות טבעית של אנשים במצב הנתון. אן הורנביי כתבה ב"וושינגטון פוסט" שהסרט מתחיל כהרהור מבטיח על אחת האובססיות הגדולות ביותר של אמריקה, אך מסתיים כתעלול קולנועי חלש. למרות הופעה אמינה של בארי בתפקיד המשוגע או הגאון הרצחני, השימוש בסגנון המוקומנטריה השחוק מתברר כגימיק.
פרסים ומועמדויות.
בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ניו יורק 2002 זכה "ראיון עם מתנקש" בשלושה פרסים: הסרט הניסיוני הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר (ברגר) והשחקן הטוב ביותר (בארי), ובפסטיבל הסרטים של וודסטוק 2002 הסרט זכה בפרס חבר השופטים לסרט הטוב ביותר. כמו כן, זכה הסרט בפרס הקולנוע בפסטיבל הסרטים של אביניון 2003.
בטקס הענקת פרסי אינדפנדנט ספיריט 2003 קיבל הסרט שלוש מועמדויות: הסרט הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר (ברגר) והצילום הטוב ביותר (ריצ'רד רטקובסקי).
ש' גיורא שוהם
דרום מערב אפריקה הגרמנית
הכרת ארצות הברית בריבונות ישראל על רמת הגולן
נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, הצהיר ב-21 במרץ 2019 שארצו מכירה באופן מלא בריבונות הישראלית ברמת הגולן. ב-25 במרץ 2019 חתם טראמפ על הצהרה שמכירה בריבונות ישראל על רמת הגולן.
ההצהרה.
ב-21 במרץ 2019 הצהיר הנשיא טראמפ כי "לאחר 52 שנים הגיע הזמן שארצות הברית תכיר באופן מלא בריבונות הישראלית ברמת הגולן, דבר חשוב מבחינה אסטרטגית וביטחונית לישראל וליציבות האזורית."
ארבעה ימים לאחר מכן, בטקס סמלי בבית הלבן במעמד ראש ממשלת ישראל, סגן נשיא ארצות הברית, מייק פנס, מייק פומפאו, ג'ארד קושנר, דייוויד פרידמן ואחרים, חתם טראמפ על הצהרה נשיאותית שמכירה בריבונות ישראל על רמת הגולן.
תגובות.
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, הודה לנשיא טראמפ על ההצהרה. מאוחר יותר הודיע נתניהו כי בכוונתו לאשר הקמת יישוב חדש ברמת הגולן שייקרא רמת טראמפ, כמחווה על ההכרה.
מזכ"ל האו"ם, אנטוניו גוטרש, אמר כי "מעמדו של הגולן לא השתנה". המהלך האמריקני גרר גינוי, ביקורת או דחייה מצד: האיחוד האירופי, בריטניה, גרמניה, צרפת, בלגיה, ספרד, פולין, דרום אפריקה, טורקיה, מצרים, הליגה הערבית, רוסיה, ערב הסעודית, בחריין, קטר, כווית, ירדן, עיראק, איראן, לבנון, יפן, קובה, אינדונזיה, קנדה, פקיסטן, סודאן, מלזיה, וסין.
ביוני 2021 דווח באתר "" כי ממשל ג'ו ביידן צפוי לסגת מהחלטתו של טראמפ, ולהודיע כי הוא אינו מכיר בריבונות הישראלית על רמת הגולן. גורם מדיני בישראל הכחיש כוונה כזו. זמן קצר לאחר הדיווח פרסמה מחלקת המדינה של ארצות הברית הצהרה רשמית לפיה מדיניות ארצות הברית בנוגע לרמת הגולן לא השתנתה, ודיווחים האומרים אחרת הם שקריים.
צדרפלטה
צדרפלטה (שם מדעי: Cedarpelta) הוא סוג של דינוזאור צמחוני ממשפחת האנקילוזאוריים. הוא חי במישורי אמריקה הצפונית בקרטיקון התחתון שלפני 116-109 מיליון שנה. המאובנים שלו התגלו ב-2001 בתצורות הרי צדר שביוטה ומהם קיבל הדינוזאור את שמו. הסיומת "pelte" משמעה "משוריין", עקב מבנה הלוחיות הגרמיות שלו. המאובנים כללו בעיקר שרידי גולגולת שבורה וחסרת חוטם ולסתות.