בתחומי עיילבו מזהים את קברו של התנא מתיא בן חרש, אותו פקדו עולי רגל לאורך הדורות. יוסף ברסלבי כותב שהקבר נזכר, כנראה, רק מהמאה ה-16 ואילך, עובדה המלמדת על יישוב יהודי מאוחר במקום זה, שבלעדיו לא הייתה נולדת מסורת על קברו של התנא. לפי ספר "יחוס הצדיקים" מהמאה ה-16 היה נתון קברו של מתיא בן חרש ב"כוך של אבן", אולם ברסלבי בביקורו במקום העיד שהקבר הקדוש הסתתר בצל עצי אלה לא עתיקים וסומן על ידי חמישה נדבכים של אבנים גדולות ומסותתות. לדבריו, בזמנו היו עדיין רוכלים יהודים נוהגים לבקר במקום ולהדליק נרות שמן על הקבר.
ארכאולוגיה.
בתקופה העות'מאנית, כנראה במאה ה-19, הוקם במקום כפר ערבי נוצרי בשם עילבון. ויקטור גרן שביקר במקום ציין כי הכפר יושב על גבי יישוב קדום וכי יש בו שרידים דלים של בניין עמודים, אולי בית כנסת. בתחומי היישוב נמצאו מערות קבורה ושרידים נוספים המעידים על יישוב המקום בתקופת המשנה והתלמוד.
עז והדר
בדפורדשייר קלנגר
בדפורדשייר קלנגר (באנגלית: Bedfordshire Clanger) הוא מאכל מסורתי במטבח האנגלי שמקורו מבדפורדשייר.
מאכל זה היה מאכל איכרים, וכלל מאפה עשוי בצק פריך הממולא בשני מילויים בו זמנית - מצידו האחד ממולא המאפה בבשר טחון ומצידו האחר ממולא ריבה, וכך המאפה מהווה הן מנה עיקרית והן קינוח.
במקורו היה המאכל פודינג בשר טחון שבושל בחום נמוך במשך כל שעות היום ונאכל בארוחת הערב. השאריות נאכלו קרות למחרת היום. לימים הפך המאכל למאפה (במקום פודינג) שהוכן על ידי נשות אזור בדפורדשייר עבור בעליהם שיצאו לעבודה בשדות ונועד להאכל כשהוא קר, ובהמשך התפתח המאכל לארוחה שלמה כשהוא כולל חלק המיועד להוות קינוח.
מקור שמו של המאפה ככל הנראה במילה "קלנג" שמשמעו עבודה מאומצת, שכן המאכל נועד עבור פועלי החווה.
אלאריך
ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה
ארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה לצד מדינות ההסכמה ב-6 באפריל 1917, כשלוש שנים לאחר פרוץ המלחמה, בעקבות פרסומו של מברק צימרמן. אף על פי שנגררה אל המלחמה בחוסר רצון בולט של רוב אזרחיה ומנהיגיה, יצאה ממנה בסופה כמנצחת הגדולה, כמעצמת על כלכלית וצבאית וכמנהיגה מוסרית של העולם המערבי. ארצות הברית גייסה ושלחה לחזית המערבית בצרפת כמיליון חיילים במסגרת חיל המשלוח האמריקאי תחת פיקודו של גנרל הצבאות ג'ון פרשינג. לכוח היו 53,402 הרוגים בשדה הקרב, 63,114 הרוגים שלא בקרב (מתוכם 25,000 מתו בשפעת הספרדית) ו-204,000 פצועים. על אף שהמשמעות הצבאית של הכוח האמריקאי בלחימה לא הייתה גדולה, הדחיפה המורלית שנתנו החיילים הרעננים לבעלי בריתם הייתה מכרעת.
רקע.
בניגוד למדינות אירופה, שהיו קשורות זו בזו ברשת סבוכה של בריתות וחוזים שנבעו ממדיניות של מאזן כוחות, ארצות הברית החזיקה בתפיסה של בדלנות ביחסי החוץ שלה, בהתאם לדוקטרינת מונרו. לפיכך, בעוד מדינות אירופה נגררו עד מהרה להשתתפות במלחמה בהתאם לבריתות ההדדיות, נותרה ארצות הברית כמשקיפה מן הצד. על אף שהנשיא וודרו וילסון והקונגרס האמריקאי הצהירו על נייטרליות, לא הייתה ארצות הברית נייטרלית לגמרי. מראשית המלחמה סייעו אנשי עסקים אמריקאים לבריטניה באמצעות הלוואות, משלוח סחורות תעשייתיות ותחמושת. הציבור בארצות הברית הביע סלידה ממלחמה והסתבכות בענייני "העולם הישן". וילסון נבחר מחדש במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1916 על בסיס מצע של שלום והסיסמה "הוא שמר אותנו מחוץ למלחמה". בנוסף, עלה במערכת בחירות זו באופן ניכר כוחם של הסוציאליסטים, שהתנגדו למלחמה. הבריטים ניסו לעורר את דעת קהל האמריקאית לתמיכה במלחמה נגד גרמניה על רקע מוסרי, כיוון שגרמניה הפרה את ריבונותה של בלגיה הנייטרלית, אליה פלשה ללא התגרות מצדה. סיסמת תעמולה זו הייתה "זכרו את בלגיה".
הכניסה למלחמה.
ב-7 במאי 1915 הוטבעה באוקיינוס האטלנטי אוניית הנוסעים הבריטית "לוסיטניה". האונייה נפגעה מטורפדו ששוגר אליה מצוללת גרמנית. בעקבות פגיעת הטורפדו טבעה הספינה ו-1,198 נוסעים נספו, בהם 128 אמריקאים. התקפה זו של צוללת גרמנית על אוניית נוסעים עוררה זעם במישור הדיפלומטי, אך עדיין ההתנגדות בציבור להילחם במלחמתה של אירופה הייתה גדולה ועזה יותר משאיפת הנקם. אפילו המחאה הדיפלומטית של וילסון עוררה כעס בקרב תומכי הבדלנות, שחששו פן תתדרדר למלחמה. מזכיר המדינה האמריקאי, ויליאם ג'נינגס ברייאן, התפטר ביוני משסבר שממשלתו תוקפנית יתר על המידה כלפי גרמניה.
בראשית 1917 סבלו בריטניה וצרפת מהתדלדלות כוחות בחזית. מיליוני חיילים מן האימפריה הבריטית ומצרפת נהרגו בקרבות ללא הישג, בצבא הצרפתי פרצו מרידות חיילים עקב התנאים הקשים והימשכות המלחמה וברוסיה גברה התסיסה שהביאה לבסוף למהפכת אוקטובר. בריטניה שיוועה לסיוע בכוח אדם מכריע שיכול היה להגיע רק מארצות הברית. כיוון שהמדיניות האמריקאית כלפי בית וכלפי חוץ התבססה על טיעונים משפטיים ומוסריים ולא על בריתות, הייתה מטרתה של בריטניה לייצר עבור ארצות הברית עילה חוקית למלחמה.
ב-17 בינואר 1917 יירט הביון הבריטי מברק שנשלח משר החוץ של גרמניה, ארתור צימרמן, אל שגריר ארצו בארצות הברית, עבור השגריר במקסיקו. במברק, שנודע כ"מברק צימרמן", הייתה הצעה שהגרמנים יעבירו למקסיקו סכום כסף גדול שיאפשר לה לכבוש מחדש את "נחלותיה ההיסטוריות" (טקסס, ניו מקסיקו ואריזונה) וינסו להסית את יפן כנגד ארצות הברית. חשיפת המברק נתנה בידיו של וילסון עילה למלחמה. ב-3 בפברואר ניתק וילסון את היחסים הדיפלומטיים של ארצו עם גרמניה.
בניגוד למקובל ביחסים בינלאומיים עד אז, כניסתה של ארצות הברית למלחמה לא הוצגה כנובעת מאינטרס אמריקאי צר, אלא מתוך רטוריקה של "שוטר שלום" מוסרי הבא להציל את העולם מעצמו. תפיסה זו של מה נכון וראוי לעולם נבעה מהאתוס האמריקאי. בנאומו של וילסון במליאה משותפת של שני בתי הקונגרס ב-2 באפריל אמר הנשיא:
ב-6 באפריל 1917 הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה וב-7 בדצמבר 1917 הכריזה ארצות הברית מלחמה על האימפריה האוסטרו-הונגרית לצד מדינות ההסכמה.
תגובות הציבור להצטרפות למלחמה.
גיוס והתנגדות לגיוס.
הכרזת המלחמה לוותה בקריאה להתנדבות לשירות. עם זאת, מתוך כמיליון חיילים שהתכוון הקונגרס לגייס, התייצבו שישה שבועות לאחר מכן רק 73,000 מתנדבים. לפיכך חוקק הקונגרס חוק גיוס חובה, "חוק השירות הסלקטיבי" (Selective Service Act / Selective Draft Act (P.L. 65-12, 40 Stat. 76), שדרש מכל הגברים בגילאים 21–30 להתייצב לגיוס לצבא ארצות הברית.
סוציאליסטים ואנרכיסטים, ובראשם אמה גולדמן ואלכסנדר ברקמן, הציגו טיעון לפיו המלחמה היא אינטרס כלכלי של תעשיינים, שהמלחמה מספקת להם שווקים לתוצרתם, ובנקאים, שהעניקו לבריטניה הלוואות עצומות והיו לפיכך בעלי עניין כלכלי בניצחונה. אולם, המשיך הטיעון, אצולת הממון קונה לה דרך להשתחרר מגיוס ושולחת אל המלחמה פועלים וחקלאים עניים כדי להילחם כנגד פועלים וחקלאים עניים כמוהם. הם הקימו את "הליגה נגד גיוס" בניו יורק שפעלה בצעדות, בהפגנות ובחלוקת חומרי תעמולה מול לשכות הגיוס. ההתנגדות התפשטה למדינות החקלאיות של המערב התיכון ודרום ארצות הברית. בתגובה חוקק הקונגרס ב-15 ביוני את "חוק הריגול" (Espionage Act of 1917, 18 USC § 792) שקבע: "אדם אשר, עת ארצות הברית נתונה במלחמה, יגרום בכוונה או ישתדל לגרום לאי-ציות, חוסר נאמנות או מרידה או סירוב פקודה בצבא או בצי של ארצות הברית, או שיפריע בכוונה לשירותי הגיוס והחיול של ארצות הברית... דינו מאסר עשרים שנה". גולדמן וברקמן נאסרו על בסיס חוק זה ולבסוף גורשו לברית המועצות. לאחר המאסר שינו ראשי הסוציאליסטים ודובריהם את דעתם והחלו להטיף בעד אחדות וכניסה למלחמה.
התנגדות נוספת נבעה גם בשל היחסים הדו-ערכיים עם בריטניה, בת ברית מצד אחד, אך מדינה שנלחמה בארצות הברית רק מאה שנים קודם לכן (במלחמת 1812). בין המתנגדים היו גם צאצאי מהגרים מאירלנד שתיעבו את בריטניה.
פטריוטיזם.
אזרחי ארצות הברית לא קיבלו מידע אמיתי על הנעשה בשדה הקרב ולא ידעו על היקף ההרוגים ועל הקיפאון בחזית. המידע לגבי המלחמה הועבר על ידי הוועדה למידע ציבורי (Committee on Public Information), שהייתה למעשה גוף תעמולה ממשלתי שעודד צעירים להתגייס. הפרסום המוכר ביותר של הוועדה היה כרזת הגיוס "הדוד סם רוצה אותך" (המבוססת על "לורד קיצ'נר רוצה אותך")
בצד ההתנגדות פרחה גם תנועת ה"ליגה הפטריוטית". הפטריוטים התבססו על חומרי הוועדה למידע ציבורי ועל גלי שנאה לגרמניה. שירים רבים נכתבו לשם עידוד החיילים ומשפחותיהם, הבולט שבין כותבי השירים הפטריוטים היה ג'ורג' מ. קוהאן, שחיבר את השיר "You're a Grand Old Flag", עליו זכה ב-1936 לעיטור מדליית הזהב של הקונגרס עבור תרומתו למורל הלאומי.
הדימויים בכרזות, בשירים ובשיח הפטריוטי היו של הגרמנים כהונים וכחוטפי נשים ודימויים של וילהלם השני, קיסר גרמניה, כפרא ברוטלי, ולעומת זאת דימויים של בריטניה כאישה הזקוקה לעזרתו של הגבר האמריקאי (המיוצג על ידי "הדוד סם") או של "הרוח האמריקאית" (בדמות אמזונה) המובילה את אומות העולם לחופש ולניצחון.
בשדה הקרב.
ארצות הברית גייסה בסופו של דבר 2.8 מיליון חיילים, מתוכם כמיליון נשלחו לחזית. אולם הגנרל פרשינג התעקש שלא לשלוח לחזית חיילים ללא אימון רציני, ולכן רק החל מאביב 1918 נשלחו חיילים אמריקאים לחזית. מיוני 1918 נשלחו לחזית באירופה כ-10,000 חיילים אמריקנים רעננים מדי יום.