הגלאים מפוזרים במבנה המוגן, בצורה שתאפשר גילוי מוקדם במידה סבירה של שרפה. כמות הגלאים תלויה בסיכון הנובע משרפה בתוך המבנה ובסיכון לפרוץ שרפה.
רכזת.
הרכזת הוא התקן אלקטרוני המהווה את המוח של המערכת. הרכזת מקבלת קריאות מגלאי האש של המערכת ומחליטה מתי לתת התראת שרפה. בנוסף הרכזת בודקת על בסיס קבוע את תקינות הגלאים.
תגובות.
מערכות גילוי וכיבוי אש כוללים אמצעים שונים לתגובה לשרפה שזוהתה. אמצעים אלו מתחלקים לשלוש קבוצות עיקריות:
כיבוי אש.
במבנים מסוימים, בשל רמת סיכון גבוהה במיוחד או בשל עניין להגנה על ציוד מותקנות מערכות אוטומטיות לכיבוי שרפה. כיום קיימות מספר מערכות כיבוי אוטומטיות:
ספרינקלרים.
מערכת המתזים בבניין, מטרתה למנוע התפשטות האש ולכבות את השרפה באיבה, על ידי התזת מים (או חומר כיבוי אחר) אוטומטית, ללא תלות בהמצאות אדם במבנה.
המערכת בנויה מרשת של צינורות מים ומתזים שמספקים כיסוי לכל הבניין או לאזורים הנדרשים. אספקת המים יכולה להיות ישירה מהרשת העירונית, כשמערכת העירונית אמינה, ומתאימה מבחינת ספיקה, ולחץ. לדרישת המערכת. כשהמערכת העירונית אינה עומדת בדרישות, נדרשת התקנה בבניין של מאגר מים פרטי המסוגל לספק את כמות מים (30-60 דקות בהתאם להגדרת הסיכון) הנדרשת למשאבת המתזים. המשאבה מופעלת חשמלית עם גיבוי גנרטור, או משאבה חשמלית-דיזל. המשאבות מופעלות אוטומטית בעת ירידת לחץ המים בצנרת עקב פתיחת מתזים בבנין.
שמירה על לחץ מתמיד במערכת שניזונה ממאגר פרטי, נעשית על ידי משאבה חשמלית קטנה הנקראת ג'וקי. בעת השרפה, כמות המים הנדרשת למתזים שנפתחים עם עליית החום עולה, תוך ירידת לחץ שמפעיל את המשאבה הראשית. הזרמת המים מפעילה את הצופר ההידראולי. ורגשי הזרימה החשמליים מפעילים את מערכות החירום בבניין.
צנרת כיבוי האש, עשויה פלדה, צבועה באדום, ומותקנת לרוב בחלל התקרה המונמכת כשרק המתזים חשופים לחדרים.
המתז הוא חריר שמוחזק סגור על ידי בקבוקון זכוכית המלא בנוזל. בעת התחממות חריגה של סביבתו הקרובה, (72 מעלות צלזיוס) מתפשט הנוזל, ושובר את הבקבוקון. כך נפתח חריר המתז המצוי בלחץ מים מתמיד, ומתיז את המים לעבר המניפה שלו, שמפזרת אותם בחדר. (קיימים גם מתזים בעלי מנגנון שונה המבוסס על B metal.) כל מתז "אחראי" בתחום של כ-12-16 מ"ר. במטרה לכבות את האזור שלו, או לפחות למנוע את התפשטות האש.
בנוסף למערכות המתזים הרגילות אשר נמצאות תחת לחץ מים קבוע, ישנן מערכות "יבשות" אשר מיועדות להגן על חללים בהם ישנו ציוד יקר (חוות שרתים לדוגמה). העיקרון של מערכות אלו הוא שילוב של מערכת גילוי האש בהפעלת כיבוי המים כך שבעת פריצת מתז תזהה מערכת גילוי האש ירידה בלחץ האוויר (שמקורו בלחץ אוויר קבוע המיוצר בצנרת) של צנרות המתזים ולאחר מכן תוודא הפעלת גלאי עשן אחד או יותר בחלל המוגן. כאשר יתמלאו שני התנאים תופעל משאבת המים לכיוון המערכת ה"יבשה" לצורך כיבוי האש בחלל המוגן.
במערכת מתזים יש גם גלאי זרימה כך שברגע שיש זרימת מים במערכת נשלחת התרעה (באופן חשמלי) למערכת גילוי האש שהיא בתורה מתריעה לתחנה המקומית של כיבוי אש על ידי חייגן והודעה מוקלטת, בנוסף אם יש מרכז בקרה מקומי בארגונים/בניינים גדולים, הם מקבלים התרעה או מופעלת אזעקת אש המודיעה לאנשים במקום להתפנות מחוץ לבניין / אזור המסוכן.
כיבוי בגז.
מערכות כיבוי בגז מיועדות בדרך כלל להגנה על ציוד. בזמן שרפה המערכת מציפה את החלל עליו היא מגינה בגז אשר חונק את האש. יתרונן של מערכות הכיבוי בגז על פני מערכות המתזים הוא במניעת הנזק הנגרם לציוד כתוצאה מהכיבוי במים. משום כך רוב המערכות לכיבוי בגז מותקנות בחדרי תקשורת, מחשבים ובארכיונים.
מערכת הכיבוי בגז מופעלת על ידי ברז או "נפץ" במכל הגז אשר מקבל פקודת הזרמה לגז ממערכת גילוי העשן בהצלבה (זאת אומרת הפעלת גילוי עשן על ידי שני גלאים לפחות) למניעת הפעלות שגויות. בעבר נעשה שימוש בגז הלון לכיבוי עד שזה נאסר לשימוש מטעמי איכות סביבה ונזק לאוזון. כיום נעשה שימוש בגזים שאינם פוגעים בשכבת האוזון, שהנפוץ מביניהם הוא ה-FM-200.
רוב המערכות לכיבוי בגז מותקנות לכיבוי בלוחות חשמל. החיסרון העיקרי במערכת זו שאינה מבצעת קירור. במערכות ישנות יחסית (לפני 2002) לא בוצע ניתוק מקור המתח עם גילוי האש. לכן, אף על פי שהדליקה הראשונית כובתה, מכיוון שמקור האש לא טופל ייתכן והאש תמשיך לבעור או לפחות לייצר עשן. מערכת הכיבוי בגז מכילה מנה אחת ללא חלופות כך שאינה זמינה עוד לכיבוי אוטומטי נוסף. כיום בעת הפעלת מערכת כיבוי בגז בלוחות חשמל מתבצע ניתוק מקור הזנת המתח לאותו לוח על ידי מערכת גילוי האש.
פינוי ושחרור עשן.
מערכת פינוי/שחרור עשן מיועדת למנוע הצטברות של עשן במבנה, ובכך לצמצם את הפגיעה באנשים ולהגדיל את סיכויי המילוט שלהם ממבנה בוער, וכן להקטין את סכנות ההתמוטטות וההתפוצצות בזמן שרפה.
בחלל ספציפי של מבנה (למשל קומה מסוימת) תיתכן רק אחת משתי המערכות הנ"ל.
מערכות על/תת לחץ.
מערכות על/תת לחץ נועדו ליצור תנאים המבטיחים במידת האפשר פינוי של אנשים ממבנה בוער. העיקרון של מערכות אלו הוא יצירת מצב של על לחץ לאורך נתיב מילוט מוגן ככל האפשר, למשל חדר מדרגות חסין לאש בגורד שחקים. על הלחץ אינו מאפשר חדירת עשן לנתיב הפינוי.
דלתות אש.
שליטה אוטומטית בדלתות אש היא מנגנון נוסף במערכות גילוי וכיבוי. המערכת מסוגלת לסגור באופן אוטומטי את דלתות האש בקומה בה פורצת שרפה במטרה למנוע התפשטות האש ולאפשר לאנשים להימלט דרך דלתות אלה הבנויות באופן המאפשר זאת.
ניתוק חשמל.
מערכת גילוי וכיבוי האש מתממשקת למערכות החשמל לצורך ניתוקי הזנות מתח בעת גילוי אש בלוחות חשמל או בזמן שמתבצע כיבוי במים במבנה המוגן.
דלת אש
דלת אש היא דלת שנועדה לסייע במניעת התפשטות שרפה במבנה ולאפשר לאנשים להיחלץ ממנו בקלות.
הדלת בנויה ממתכת ומחומרים העמידים בפני אש; לרוב פלדה, גבס (העמיד באש) וורמיקוליט - מינרל בעל יכולת בידוד גבוהה מאוד. היא כוללת שני משטחים מתכתיים משני צידיה וחלל בידוד ביניהם שתפקידו לשמור על צד אחד של הדלת קר יחסית במקרה של אש בצידה השני על מנת שאפשר יהיה לגעת בדלת. הדלת נפתחת תמיד לכיוון היציאה המהירה מן הבניין ולעיתים כוללת בצידה הפנימי כדי לאפשר לאנשים הנמלטים מהבניין לעבור דרכה ללא בעיה גם כשהיא סגורה.
דלתות אש שבתפקודן היומיומי אמורות להיות פתוחות מוחזקות על ידי אלקטרומגנט. אולם, לעיתים בעת הקמת הבניין נחסכת עלות זאת, וניתן למצוא בניינים בעלי דלתות אש הדורשות פתיחה ידנית יומיומית. בשעת שרפה, מערכת הגילוי החשמלית, הפועלת תמיד על בסיס מקור אנרגיה חלופי ובלתי תלוי במערכת החשמל הרגילה, מנתקת את האלקטרומגנט ובכך גורמת לסגירה אוטומטית של הדלתות, על ידי מנגנון מכני או בכח הכובד. הדלתות נסגרות כדי למנוע התפשטות האש לאורך מסדרונות הבניין אך בו בזמן מאפשרת לאנשים לצאת דרכן ללא בעיה. בבנייני משרדים או בתי מלון בהם מסדרונות ארוכים שלאורכם שטיחים שעלולים ליצור מלכודות מוות בעת שרפה, מותקנות דלתות אש לאורכם כל מרחק מסוים הקבוע בתקני בטיחות של מכבי אש.
בדלתות אש כפולות, כלומר דלתות בעלות שתי כנפיים, מותקן תמיד "מתאם סגירה" לדלתות - מנגנון מכני פשוט שתפקידו להבטיח שכנף אחת של הדלת תיסגר לפני הכנף השנייה בהתאם לאופן הסגירה של הדלת, זאת כדי למנוע חריץ שיישאר בדלת שלא נסגרה עד הסוף דרכו יכולה להתפשט האש.
פתיחתן של חלק מדלתות האש יכולות להפעיל אזעקה שנשמעת בכל האזור או המבנה שבו התחילה השרפה, מטרת האזעקה היא "להודיע" לאנשים במבנה על השרפה ולגרום להם לצאת המבנה בהקדם האפשרי
במדינת ישראל קיים תקן מחייב לדלתות אש, ת.י. 1212.
הר טוב
אסמאעיל אבו שנב
שייח' אִסמאעיל אבו שנב (בערבית: إسماعيل أبو شنب) היה מראשי תנועת החמאס ברצועת עזה וממייסדיה. אבו שנב שימש כאחד מדוברי התנועה לפני שחוסל בירי טילים ממסוק ישראלי לעבר מכוניתו ב-21 באוגוסט 2003. יחד עמו נהרגו גם שניים משומרי ראשו, האני אבו אלעמארין, ומא'מן רבוד.
אבו שנב היה פעיל פוליטי בכיר של החמאס. הוא נמנה עם השייכים אל המעגל המצומצם והקרוב ביותר למנהיג החמאס, שיח' אחמד יאסין, וככזה, לקח חלק בהליכי קבלת ההחלטות בתנועה.
אסמאעיל אבו שנב למד הנדסה באוניברסיטת קהיר והוסמך לתפקיד מהנדס. הוא כיהן בעברו כיושב-ראש אגודת המהנדסים ברצועת עזה, ולעיתים גם הרצה בפקולטה להנדסה באוניברסיטה האיסלאמית בעזה. הוא ריצה עונש של 10 שנות מאסר בישראל על מעורבותו בפעילות חבלנית. במסגרת פעילותו בחמאס, הוא הרבה להתראיין בכלי התקשורת השונים, ולייצג את התנועה. בעמדותיו הוא נחשב לסמן מתון יחסית, וכמשתייך לזרם הפרגמטי בחמאס (אשר מוכן לפשרות זמניות מול ישראל ומול הרשות הפלסטינית)- זאת לעומת מנהיגי חמאס בולטים אחרים, כגון עבד אלעזיז אלרנטיסי ומחמוד אלזהאר, אשר ייצגו את הזרם הדוגמטי והבלתי מתפשר.
בתקופה שלפני חיסולו, שררו מאמצים פנים פלסטיניים במטרה לשמור על הפסקת אש (הודנה) חד צדדית מול ישראל. פיגוע התאבדות אשר בוצע ימים ספורים לפני כן על ידי פעיל חמאס באוטובוס קו 2 בירושלים, ובו נרצחו 22 אזרחים ישראלים, תרם להחלטה הישראלית לחסל את אבו שנב. היה זה מסר ישראלי תקיף לחמאס, ולפיו כמו הבכירים הצבאיים בחמאס, גם מנהיגיה הפוליטיים של התנועה ברצועת עזה אינם מחוסנים מפגיעה. חיסולו של אבו שנב גרם לחמאס להודיע באופן רשמי על סיום ההודנה וחזרה לפעילות צבאית בהיקף מלא.