מסילת הדרום או מסילת הנגב היא מסילת רכבת של רכבת ישראל.
תוואי המסילה ושלוחותיה.
המסילה מתחילה בצומת נען ומסתיימת במפעלי הפוספטים ליד הר צין.
המסילה היא חלק מן הקו הראשי של רכבת ישראל וממנה מתפצלות כמה מסילות משנה:
המסילה משמשת רכבות נוסעים בקו באר שבע - תל אביב - חיפה - נהריה ובקו באר שבע - דימונה ורכבות משא מהמפעלים בנגב אל נמל אשדוד ואל נמל חיפה ומצפון ישראל למסוף החומרים המסוכנים בנאות חובב.
היסטוריה.
המסילה הראשונה לבאר שבע נבנתה על ידי הטורקים בזמן מלחמת העולם הראשונה כחלק מהמאמץ הצבאי מול הבריטים. הטורקים הקימו מסילה מעפולה (שם התחברה למסילת הרכבת החיג'אזית) דרך טולכרם, לוד ובאר שבע אל תוך חצי האי סיני במטרה להגיע לתעלת סואץ. בדומה למסילה החיג'אזית, גם המסילה הזאת הייתה ברוחב של 105 סנטימטר והיא הושלמה ב-1915. הבריטים, שהתקדמו לאורך החוף, סללו אחרי כיבוש רפיח ב-1917 את מסילת הרכבת רפיח - באר שבע. עם תום מלחמת העולם הראשונה, הייתה באר שבע מחוברת בשתי מסילות, אחת צרה אל לוד והשנייה תקנית אל רפיח וממנה מערבה למצרים וצפונה ללוד ולחיפה. מכיוון שכל המסילות מלוד הוחלפו על ידי הבריטים למסילה ברוחב תקני, הוחלט להפסיק את השימוש במסילה הצרה והיא פורקה. המסילה לרפיח הייתה פעילה עד שנת 1927 ואז נפסקה גם בה תנועת הרכבות מכיוון שלא הייתה לה הצדקה כלכלית.
לאחר הקמת מדינת ישראל הוחלט לחדש את הקשר הרכבתי לבאר שבע והעבודות החלו באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20. התוואי חפף בחלקו את התוואי של המסילה הטורקית, אך הוא התפצל ממסילת הרכבת יפו–ירושלים בתחנת הרכבת נען במקום בתחנת הרכבת נחל שורק והיה פחות מפותל מקודמו. הקו נפתח בשנת 1956 לרכבות נוסעים מתל אביב ובשנת 1965 הוארך הקו לדימונה. בשנת 1970 נפתח המשכו של הקו מדימונה למפעלי הפוספטים באורון ושנה לאחר מכן נבנתה השלוחה מצומת ממשית למפעלים במישור צפע (אזור תעשייה מישור רותם). מאז שימש הקו בעיקר רכבות משא שהובילו פוספטים, אשלג ומחצבים נוספים מהנגב לשאר חלקי הארץ ולנמלי חיפה ואשדוד. בשנת 1975, הכריז מנכ"ל רכבת ישראל, צבי צפרירי, על פרויקט להארכת מסילת הדרום ממפעל פוספטים בנגב באורון עד אילת, כולל הקמת תחנת הרכבת בחצבה ושלוחה למפעלי ים המלח. ב-1977 הגיעה מסילת הדרום לאורכה הנוכחי עם פתיחת הקטע מאורון למפעלים ליד הר צין. במאי 1977, הקטע הבא בפרויקט שאורכו 42 ק"מ, בין הר צין לחצבה, תוקצב לביצוע בסך 15 מיליון ל"י. אך לאחר המהפך בבחירות לכנסת התשיעית, החליט שר האוצר החדש שמחה ארליך לבטל את הפרויקט. תנועת הנוסעים לעומת זאת הלכה ופחתה ובשנת 1979 נפסק לחלוטין שירות הנוסעים על מסילת הדרום. בשנת 1982 נפתחה מסילת חלץ שחיברה את מסילת הדרום למסילת לוד - אשקלון סמוך למושב מבקיעים וקיצרה את הדרך לנמל אשדוד.
בתחילת שנות ה-90 ארגנה אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת בן-גוריון בשיתוף עם הנהלת הרכבת רכבת שבועית מבאר שבע לתל אביב. עם עליית הביקוש לשירות, נפתח בשנת 1997 שירות יומי של רכבות נוסעים בין תחנת הרכבת באר שבע צפון (שהייתה אז התחנה היחידה בעיר) דרך תחנת הרכבת קריית גת לתחנת הרכבת תל אביב מרכז. המסילה הייתה במצב גרוע ולא התאימה לתנועת רכבות מהירות, ולכן הנסיעה לקחה כשעה וארבעים דקות. עד לשנת 1999 עבר הקו שיקום על מנת להתאימו לתנועת רכבות נוסעים, ועם סיום העבודות קוצר זמן הנסיעה בקו לשעה ורבע. בשנת 2000 נפתחה תחנת הרכבת באר שבע מרכז, שנמצאת על שלוחה שהתפצלה ממסילת הדרום ליד תחנת הרכבת באר שבע צפון, והפכה לתחנה הסופית של קו הנוסעים.
במאי 2004 נפתחה שלוחת המטענים מבאר שבע לנאות חובב ובדצמבר 2005 חודש שירות הנוסעים לדימונה ונחנכה תחנה חדשה ליד אוניברסיטת בן-גוריון במקום תחנת באר שבע צפון הישנה. בשנת 2007 נפתחה גם תחנת הרכבת להבים - רהט.
המסילה היחידה בקו אפשרה להפעיל רכבת נוסעים יחידה בשעה בכל כיוון בין באר שבע ותל אביב ואלצה להעביר את הפעלת רוב רכבות המשא לשעות הלילה. כמו כן התלות בתחנות רכבת תפעוליות לשם מפגשי רכבות גרמה לאיחורים רבים של רכבות הנוסעים בקו והתוואי המפותל יחסית הביא לזמן נסיעה ארוך ביחס לחלופות. על מנת לשפר את השירות ולענות על הביקוש, הוחלט על הכפלת המסילה ויישור התוואי כך שיהיה ניתן להפעיל יותר רכבות ולקצר את זמן הנסיעה. כמו כן הוחלט על ביטול כל מפגשי כביש-מסילה לאורך הקו והחלפתם בהפרדות מפלסיות. עבודות ההכפלה הושלמו בתחילת שנת 2012, למעט מספר מפגשי כביש-מסילה באזור העיר רמלה, ובמסגרתן אף נבנו הרציפים של תחנת הרכבת קריית מלאכי – יואב. ביולי 2012 נחנך הקו המשופר ונסיעה מבאר שבע לתל אביב ארכה 55 דקות. בספטמבר 2018 נפתחה תחנת הרכבת קריית מלאכי – יואב.
במרץ 2020 הופסקה תנועת הרכבות בין באר שבע לדימונה ביחד עם תנועת רכבות הנוסעים בכל הארץ כחלק מהגבלות שהטילה הממשלה על התחבורה הציבורית עקב התפשטות נגיף הקורונה, הקו נשאר מושבת גם אחרי 22 ביוני 2020, כאשר חזרה הרכבת לפעול בשאר הקווים. במסגרת התמודדות עם משבר כלכלי בעקבות התפשטות נגיף הקורונה, משרד האוצר הציע לבטל את הקו מבאר שבע לדימונה עקב תפוסה נמוכה מאוד שלו.
ב-25 במרץ 2021 הרכבת האחרונה יצאה ממסוף צין לכיוון נמל אשדוד והמסוף נסגר.
דיני החוזים
ממלכת בריטניה
ריבנדל
ריבינדל
גטו שאוולי
גטו שאוולי שכן בעיר שיאוליאי שבליטא והתקיים מסוף אוגוסט 1941 עד סוף יולי 1944.
בראשיתו גרו בו כ-5,000 יהודים ובסופו כ-1,000 בלבד.
הרקע והקמת הגטו.
הצבא הגרמני הגיע לעיר ב-26 ביוני 1941. זמן קצר אחר כך השתלט הממשל האזרחי הנאצי על העיר ועל מפעל העור וההנעלה "באטאס" (שהיו שייכים עד 1940 למשפחת פרנקל היהודית) וכיוון שרוב עובדיו המיומנים של המפעל היו יהודים הוחלט להקים גטו בצמוד למפעל, שבו ישכנו את העובדים.
כדי לשמור על כוח עבודה מספיק דרש הנס גווקה (Hans Gewecke), שהיה מפקח אזורי מטעם הממשל האזרחי של אוסטלנד מקרל ייגר (SS-Standartenführer Karl Jäger), מפקד יחידת האיינזצגרופה 3, להפסיק מיידית את הרציחות ההמוניות.
בתחילה תכנן הממשל האזרחי הגרמני להשתמש ביהודים כפתרון זמני ולהחליפם בעובדים ליטאים מאוחר יותר (דבר שלא קרה בפועל).
ראש העיר הליטאי פטראס לינקוויצ'יוס (Petras Linkevičius), שמונה על ידי הממשל האזרחי, פרסם ב-9 באוגוסט צו המורה על כל היהודים להתרכז בשלושה מוקדים במרכז העיר.
הגטו הוקם בשתי שכונות שהיוו למעשה את שני חלקיו של הגטו בעיר: שכונת קווקז (Kaukazas), שמנתה כ-200 בתים והייתה שכונה ענייה ביותר עוד קודם-לכן; ושכונת טראקו (Traku) שמנתה כ-110 בתים וכללה כחמישה רחובות. השכונות גודרו בגדרות תיל דוקרני במימון יהודי. הגטו השתרע על שטח של כשמונה דונמים, שכן בצמוד לבית הסוהר העירוני ונשמר על ידי ליטאים ואוקראינים חמושים. מאוחר יותר הגיעו גם שומרים הונגרים.
היהודים החלו לעבור מרצונם לגטו מפחד המעצרים, ההתעללויות והרציחות של המיליציה הליטאית ויחידת האיינזצגרופה של האס דה. ב-31 באוגוסט 1941 נסגר הגטו.
החיים בגטו.
לפי דיווחו של הנס גווקה מ-9 בספטמבר 1941 התגוררו בגטו כ-5,000 יהודים.
על פי עדויות הניצולים מהגטו שררה בגטו צפיפות גדולה כאשר לכל משפחה הוקצה חדר אחד ורבים נאלצו לישון על הרצפה בדרך קבע. מחלות שונות, בעיקר דיזנטריה, גרמו לשיעור תמותה גבוה. רוב הכשירים לעבודה נשלחו לעבודה במפעלי העור הסמוכים שהיו הגדולים בליטא כולה וייצרו בעיקר נעלי צבא, מגפיים ומוצרי עור עבור תעשיית המלחמה הגרמנית. מי שזכה לעבוד מחוץ לגטו לרוב זכה לאוכל רב יותר ויכול היה להחליף רכוש במזון.
מעטים מיושבי הגטו נשלחו גם לעבודות פיזיות קשות כמו הקמת שדה תעופה צבאי בזוקנה (Zokniai), כריית כבול ועבודות שדה שונות.
הגטו נוהל על ידי יודנראט בן חמישה חברים, בראשו עמד מנדל לייבוביץ', והייתה בו משטרה יהודית ומפקדה היה אפרים גנס.
בנוסף התקיים גם בית חולים ובו כ-40 מיטות שרופאיו ואחיותיו היו מיושבי הגטו ובית ספר בניהולו של אליעזר ירושלמי.
מדיניות הממשל האזרחי הייתה ברורה - רק היהודים הכשירים לעבודה יושארו בחיים, כל האחרים הם 'חסרי תועלת' ו'אוכלי חינם' שאותם יש לחסל, לכן נערכו מדי פעם אקציות שבהן נשלחו להשמדה ילדים, חולים וזקנים.
בסוף 1941 הוקמה מחתרת בלתי מפלגתית בשם 'מצדה' שכללה חברים מכל תנועות הנוער הציוניות (בית"ר, החלוץ ונצ"ח).
ב-1942 הוקם ארגון ה'זעלבסטשוץ' (הגנה עצמית) שכלל את מצדה והקומוניסטים. מעט נשק אף הוברח לגטו אך בגטו לא פרץ מרד.
באוגוסט 1942 הוציא הממשל האזרחי הנאצי הוראה לפיה נאסר על נשים יהודיות בגטו ללדת. נשים הרות נשלחו לבצע הפלה והעונש על הפרת ההוראה היה הוצאה להורג של כל המשפחה.
בסתיו 1943 הוציא הימלר הוראה על חיסול כל הגטאות בחבל אוסטלנד. בעקבות זאת בוטל הגטו והפך למחנה ריכוז וניהולו הועבר לידי האס אס.
ב-5 בנובמבר (לפי מקור אחר 3 בנובמבר) באותה שנה נערכה אקציה לאיסוף הילדים בגטו. לביצוע האקציה הגיעו לגטו למעלה מ-20 משאיות סגורות וחיילים מצבא השחרור הרוסי.
מפקד הגטו האופטשטורמפירר הרמן פורסטר (Hermann Forster) פנה ליודנראט והודיע שכל ילדי הגטו (מגיל 13 ומטה) יועברו לבית יתומים בקובנה ושני חברי היודנראט (אהרון כץ ובוריס קרתוּן) יתלוו אליהם ויחזרו לגטו כדי לאשר שהגיעו ליעד בטוח. הורים שהתנגדו לשלוח את ילדיהם צורפו גם הם למשלוח. באותו יום גורשו, על פי דיווח מפקד הגטו, 860 איש מתוכם כ-500 ילדים והשאר זקנים וחולים.
סופו של הגטו.