פוליאנה היה ספר נמכר ביותר, ועדיין זמין במהדורות נוספות. הספר הפך את משחק השמחה לפופולרי ופוליאנה הייתה ידועה כ"ילדת השמחה". דווח שיש אוספים של דואר מעריצים שנשלח לאלינור ה. פורטר, הסופרת, על פוליאנה. המיקום של מכתבי המעריצים אינו ידוע כיום. בנוסף לספרים היה גם דיווח על מועדוני שמחה (Glad Club) שהיו פופולריים לתקופה מסוימת. בכל אופן, קיים ספק אם הם לא היו רק גימיק פרסומי. מועדוני השמחה מעוררים עניין בגלל כוונתם להפיץ את השימוש במשחק השמחה כשיטה לחיקוי במקרים של אובדן, אכזבה ומצוקה.
תיאור העלילה.
פוליאנה היא בתו של כומר עני במערב ארצות הברית אשר נשלחת לביתה של דודתה במזרח לאחר מות הוריה, בהיותה כבת 11.
דודתה של פוליאנה, אחות אמה - העלמה פולי הרינגטון, היא אשה מבוגרת, בודדה, מרירה ונרגנת ובעלת הון רב אותו ירשה מהוריה. היא חיה בעירה הקטנה בלדינגסוויל במזרח ארצות הברית.
הדודה פולי, אשר התנגדה מאוד לנישואי אחותה עם הכומר הצעיר והעני והעדיפה את נישואיה לאחד מתושביה האמידים של העיירה, מקבלת את פוליאנה בת אחותה בקרירות ומתייחסת אליה בקפדנות. היא מנסה לחנך את פוליאנה לציות למילת המפתח שלה 'חובה', אך נכשלת בכך פעמים רבות עקב אישיותה הצוהלת והשובבה של פוליאנה.
בניגוד לדודתה, הרי מילת המפתח של פוליאנה היא שמחה. את חייה מלווה משחק המכונה בפיה משחק השמחה. את ה"משחק" המציא אביה, אשר נסה לעודד אותה ולרומם את רוחה בתנאי חייהם הקשים. כללי המשחק הם קלים ופשוטים ביותר בתאוריה, אך קשים לביצוע - בכל מצב, יהיה איזה שיהיה, רע או קשה יש למצוא נקודה חיובית כלשהי בה ניתן לשמוח.
המשחק התחיל כאשר פוליאנה הקטנה רצתה בובה אך בחבילת הסיוע שקיבל הכומר מן הכנסייה היו רק זוג קביים קטנים אשר "אולי יהיו שימושיים". הילדה בכתה ואביה ניסה לשכנע אותה כי אף על פי שלא קיבלה בובה גם בקביים ניתן לשמוח שהרי "לא צריך אותם".
בהגיעה לבלדינגסוויל יוצרת פוליאנה קשרים ידידותיים ביותר עם אנשי המקום. היא מספרת לכל מי שרק מוכן לשמוע על המשחק ומנסה לגרום לו לשחק בו גם הוא. כך משתנים חייהם של רבים מן התושבים אשר בהשפעת השמחה של הילדה מתחילים לשמוח גם הם במה שיש להם. רק האדם הקרוב ביותר אליה - הדודה פולי - אינה מודעת לקיומו של המשחק כיוון שאסרה על פוליאנה לדבר עמה על אביה והמשחק הרי הוא 'המשחק של אבא'.
בין ידידיה הרבים של פוליאנה ניתן למנות את ננסי - המשרתת בביתה של הדודה פולי, את ג'ון פנדלטון (פנדרגאסט בסרט) הערירי, אהובה לשעבר של אמה, את ג'ימי בין - הילד היתום שברח מבית היתומים כי "אין להם מקום בשבילי, ובכלל, אני לא חושב שצריכים אותי שם. אז הסתלקתי לי". את גברת סנואו הנכה אשר מיררה את חייהם של כל הסובבים אותה ואת דוקטור צ'ילטון, רופא העיירה החביב, המבכה את אובדן אהבת נעוריו.
מספר חודשים לאחר בואה לעיירה נפצעת פוליאנה בתאונת מכונית (נפילה מהגג בסרט) אשר גורמת לה לשיתוק בפלג גופה התחתון. פוליאנה סבורה בתחילה כי רגלה שבורה וגם בזה מוצאת מקום לשמוח כי "רגליים שבורות נרפאות, ומחלה לכל החיים אי אפשר לרפא", כהגדרתה.
כשמגלה פוליאנה את האמת כי לעולם לא תוכל ללכת יותר, היא אומרת בבכי כי אינה מסוגלת יותר לשחק במשחק וכי אי אפשר למצוא משהו משמח במצב בו היא נתונה.
אנשי העיירה אשר התרגלו לראות את פניה הצוהלים של פוליאנה ושמעו כעת את אשר קרה, מתחילים לפקוד את בית הרינגטון בביקורים המתמיהים ביותר את הדודה פולי, ומבקשים ממנה למסור לפוליאנה כי התחילו גם הם לשחק במשחק. אך הדודה פולי אינה יודעת מהו המשחק עדיין. לאחר מספר הודעות כאלו היא פונה לננסי המשרתת ותובעת הסבר. ננסי מספרת לה על המשחק ומסבירה כי אנשי העיירה אשר שמעו שפוליאנה אינה מסוגלת יותר לשמוח מנסים לשמח אותה באומרם כי גם הם התחילו לשחק במשחק כפי שביקשה מהם. וכך מצטרפת גם הדודה פולי לאלו המשחקים במשחק השמחה.
דוקטור צ'ילטון, אחד מרופאי העיירה, טוען כי אחד מידידיו עורך מחקר על מקרים כמו הפציעה של פוליאנה ואינו מסוגל לראות אותה סובלת כך כשהפתרון בהישג יד. אך העלמה פולי - אהובתו לשעבר אשר נפרד ממנה לפני 25 שנה עקב מריבה שפרצה ביניהם - הודיעה כי לא יוכל להיכנס לביתה אלא אם תזמין אותו. ועל כן אינו יכול לבדוק את פוליאנה.
ג'ימי בין, היתום, שאומץ על ידי מר פנדלטון בעידודה של פוליאנה, לוקח על עצמו את המשימה להגיד לדודה פולי את מה שאמר דוקטור צ'ילטון וכך מוזמן הרופא לביתה של הדודה, דבר שמביא לפיוס ביניהם. ובינתיים נשלחת פוליאנה לבית החולים שהקים ידידו של דוקטור צ'ילטון שם היא חוזרת להשתמש ברגליה, ושם גם נערכת חתונתם של הדודה פולי והדוקטור צ'ילטון.
לספר נכתב ספר המשך בשם פוליאנה וג'ימי בו מתגלה דודתו של ג'ימי בין שחפשה אותו במשך שנים רבות ובו מתוארת התבגרותה של פוליאנה ואהבתם של פוליאנה וג'ימי.
סרטים וטלוויזיה.
סיפורה של פוליאנה הוסרט מספר פעמים. כשהבולטים ביניהם הם סרט אילם ב-1920 בכיכובה של מרי פיקפורד, ופוליאנה, סרט של דיסני מ-1960 בכיכובה של השחקנית הבריטית היילי מילס, לצידם של ג'יין ויימן וריצ'רד איגן. הסרט צולם במעון מקדונלד בשדירת מקדונלד שהייתה אז בעיר קטנה בסנטה רוזה, קליפורניה. הסרט, להבדיל מהספר, מסתיים באופן יחסית פתוח, כשפוליאנה ודודתה נוסעות ברכבת לבית־החולים על־מנת שפוליאנה תנותח ברגליה, וכל העיר מלווה אותן. משתמע שהניתוח כן יצלח מכך שד״ר צ'ילטון הביע את דאגתו שהשיקום תלוי במצב רוחה של פוליאנה, ששרתה אז בדיכאון, אך מיד לאחר מכן באו אנשי העיר לעודדה, והפיחו בה תקווה.
לספר נעשו גם כמה עיבודים טלוויזיוניים ואף סדרת אנימה מבית היוצר של ניפון אולפני אנימציה. האחרון שודר ב-2003 ב-ITV בכיכובה של ג'ורג'ינה טרי כפוליאנה ואמנדה בורטון כדודה פולי.
ב־2012 הופקה הצגה בתיאטרון הארצי לנוער "פוליאנה וג'ימי" על פי הספר "פוליאנה" בעיבוד של שירילי דשא ובבימוי של רענן ניסים פררה ומשה בן שושן.
Ailurus fulgens
טריאטלון
Ursidae
Ursus arctos
Ursus thibetanus
Ursus maritimus
Ursus spelaeus
ריי צ'ארלס
ריי צ'ארלס רובינסון (באנגלית: Ray Charles Robinson; 23 בספטמבר 1930 – 10 ביוני 2004), הנודע מקצועית כריי צ'ארלס, היה זמר-יוצר ונגן אמריקני עיוור. מהאמנים בעלי השם וההשפעה בעולם מוזיקת הנשמה בארצות הברית. החל להקליט לקראת סוף שנות ה-40 בסגנון המשלב ג'אז, גוספל, בלוז, R&amp;B ופופ.
דורג במקום ה-2 ברשימת 100 הזמרים הגדולים בכל הזמנים של רולינג סטון.
ביוגרפיה.
ריי צ'ארלס נולד באולבני שבג'ורג'יה ועבר בילדותו לפלורידה. בגיל 5 הוא החל בהדרגה לאבד את ראייתו, ועד גיל 7 הוא התעוור לחלוטין. בפלורידה הוא למד בבית הספר סנט אוגוסטין לחרשים ועיוורים, בו למד לראשונה לנגן על פסנתר. לאחר מכן עבר לסיאטל, שם החל להתפרסם כמוזיקאי.
במהלך שנות ה-50 הצליח במצעדי ה"רית'ם אנ' בלוז" בארצות הברית עם להיטים רבים כמו
"Baby Let Me Hold Your Hand" "I Got a Woman" ו-"This Little Girl of Mine". לקראת סוף העשור ובתחילת שנות ה-60 דרך כוכבו גם בקרב קהל אוהבי הפופ עם השירים "What`d I Say" ו-"Hit the Road Jack". לקראת סוף שנות ה-60 גיוון את סגנונו והחל להקליט שירי רוק אנד רול אך לא זנח את הפופ. מאז הוציא עשרות תקליטים מגוונים ומצליחים, ובהם שירים שחיבר בעצמו וביצועים שלו לשירים של אחרים. ריי צ'ארלס המשיך להופיע גם בשנות ה-80 וה-90, עד למותו ב-2004.
ריי צ'ארלס תרם גם לתעשיית הקולנוע. להיטיו נשמעו בסרטי קולנוע כגון "ג'ורג'יה" והוא גם הופיע בסרטים אחדים. הוא הופיע בסרטים מסוגת הקומדיה, כשהוא משחק את עצמו. הבולט בסרטים אלה היה "האחים בלוז" (1980). בסרטים אלה מימש ריי צ'ארלס את אהבתו הגדולה לספר בדיחות על עיוורונו והוא נראה בהם כשהוא יורה באקדח, נוהג באוטובוס וכיוצא בזה. בשנת 2004 יצא הסרט הביוגרפי "ריי", בכיכובו של ג'יימי פוקס, שזכה בפרס אוסקר על גילומו של צ'ארלס.
צ'ארלס גם פעל למען המאבק בגזענות כשסרב להופיע באולם בג'ורג'יה שבו הייתה הפרדת גזעים, ולא הותר לצופים השחורים להיכנס לאולם עם אלו הלבנים. מספר שנים לאחר מכן הוקירה אותו מדינת ג'ורג'יה כשהפכה את השיר (שנכתב על ידי ביקס ביידרבק והוגי קרמייקל וזכה לתהילה בביצוע ריי צ'ארלס), "ג'ורג'יה בלבי" (Georgia on my mind) להמנונה הרשמי.
לצד הצלחותיו של ריי צ'ארלס הוא נודע גם בהסתבכויות שונות. הסתבכויות אלה כללו התמכרות לסמים ובגידות באשתו.
ביוני 2004 נפטר צ'ארלס בביתו שבבוורלי הילס, לוס אנג'לס, לאחר מאבק במחלת כבד.
דיסקוגרפיה.
ריי צ'ארלס הוציא לאור 55 אלבומי סטודיו, 7 אלבומי הופעות חיות ו־127 סינגלים (חדשירים).
כמו כן יצאו במהלך השנים אלבומי אוספים רבים, לפני ואחרי מותו.
הדיסקוגרפיה (ללא אוספים וסינגלים):
Tremarctos ornatus
הכבשה דולי
הכבשה דולי (5 ביולי 1996 – 14 בפברואר 2003) הייתה תוצר השיבוט הגנטי (שיבוט הוא תהליך מלאכותי לשכפול יצור חי) הראשון בעולם של יונק הנוצר מתא בוגר.
רקע.
דולי שובטה בניסוי מדעי על ידי צוות מחקר בראשות איאן וילמוט במכון רוסלין למחקר בבעלי חיים (Roslin Institute) השייך לאוניברסיטת אדינבורו וממוקם בעיירה רוסלין שבסקוטלנד, ושם נשארה כל חייה. מטרתו המקורית של המחקר הייתה שיבוט תקין של בעלי-חיים מהונדסים גנטית לייצור חלבונים תרפויטיים, כגון אינסולין והורמון הגדילה בחלב שלהם. הכבשה דולי נוצרה מתא רקמה בוגר וממוין של עטין בטכניקת שיבוט בהעברת גרעין תא סומטי (Somatic Cell Nuclear Transfer) שבה מאחים תא ביצה שגרעינו הוסר עם תא סומטי.