היורובה עושים שימוש בחומרים מגוונים ורבים; ברונזה, נחושת, פליז, אבן, עץ, טרקוטה, קרמיקה, זכוכית, שנהב, עורות או בדים. היבט ייחודי באמנות היורובה, השונה מרוב האמנות האפריקאית, הוא ייצור פסלי אדם ריאליסטיים להפליא בגודל טבעי. ממצאים ארכאולוגיים של אמנות ממלכת בנין מצביעים על הפריה הדדית של רעיונות בין האוכלוסיות השכנות, היורובה והאדו. דוגמאות לכך הם ראשים עשויי פליז מסביבות 1400 לספירה הדומים מאוד לראשי הפסלים הריאליסטיים שמפוסלים על ידי היורובה. חלק ניכר מאמנות היורובה קשורה לחצרות המלוכה. עם זאת, האמנות והארמונות עצמם מוקדשים למילוי תפקיד רוחני למען האלים. ניתן למצוא אמנות של היורובה במקדשים או במסורות דתיות בצורת מסכות. מקום בו לאמנות היורובה חשיבות רבה הוא טקסים של מעין נשפי מסכות הנקראים בדרך כלל אגונגון ובצורת יחיד אגון. המונח מקשר את נשפי המסכות ליראת הכבוד לדורות העבר, ואף לכוח הנובע מאותם אבות קדמונים בהווה. טקס מסכות ייחודי, צבעוני מאוד והמפורסם ביותר הוא הגלדה. זהו טקס מסכות השואף כוחות דווקא מנשות העבר של המשפחה, אמותיהם של מקיימי הטקס. מסורת בעל פה מסבירה את מקור טקס הגלדה באלה ימוג'ה. ימוג'ה היא אם כל הנשמות וכל היצורים החיים. ימוג'ה הייתה עקרה והתייעצה עם האורקל איפה, שייעץ לה להקריב קורבנות ולרקוד עם דמויות עץ על ראשה ועם צמידי מתכת על קרסולי רגליה. לאחר קיום פולחן זה נכנסה ימוג'ה להריון. בנה הראשון נקרא אפה – ועל שמו מסכת האפה המדגישה שירה ובדיחות שאפיונו את אישיותו של אפה. אחריו ילדה ימוג'ה בת בשם גלדה, כיוון שהייתה שמנה כמו אמה ואהבה לרקוד כמוה. גם לילדיה של ימוג'ה, אפה וגלדה, היה קושי להיכנס להריון וללדת. כאשר התייעצו גם הם עם האורקל, קיימו על פי עצתו גם הם מעין טקסי ריקוד וקורבן דומים לאלה שקיימה אמם, ומכאן מקור מנהג הגלדה ארוך השנים.
פסטיבלים.
תרבות היורובה עתירה פסטיבלים ואירועים. המוזיקה הייחודית ליורובה משלבת בהרמוניה כלי הקשה ותופים רבים במקצבים שונים, וגריוטים – השרים-מספרים את המסורות והסיפורים של אוכלוסיית היורובה. יש מגוון מלבושים צבעוניים שכיחים שהם ייחודיים ליורובה ומפורסמים על כך ברחבי העולם. יש 13 פסטיבלים מרכזיים, קדושים ומוקדשים לציון אירועים משמעותיים; טקסי חתונה (Ìgbéyàwó), טקסי נתינת שם (Ìsomolórúko), לוויות (Ìsìnkú), חנוכת בית (Ìsílé), בכורת האם (Ìjesu), קציר (Ìkórè), לידה (Ìbí) ועוד. לפסטיבלים או טקסים גדולים אחרים יש משמעות רוחנית יותר, וטקסים אלו מוקדשים לאלים ספציפיים כמו יום אוגון (Ojó Ògún), פסטיבל אוסון המתרחש ביער הקדוש של אוסון אוסוגבו על גדות נהר האוסון, וסביב העיר העתיקה של אוסוגבו.
מאכלים.
מזון מוצק, בעיקר כבוש או מבושל במים חמים הוא המזון הבסיסי של היורובה. מאכלים אלו עשויים מהגידולים המאפיינים את האזורים בהם חיים היורובה וכוללים: קסאווה (מעין שורש עמילני), יאם מסוגים שונים ותירס. יש מאכלים מיוחדים לפסטיבלים כמו אורז ג'ולוף ואורז מטוגן. מלבד תבשילים, מכינים בני היורובה גם לחם שמרים ויין דקלים.
מוזיקה.
המוזיקה של היורובה במערב אפריקה ידועה בעיקר בכלי ההקשה שלה תופי היורובה נחלקים בדרך כלל לארבע משפחות, שלכל אחת מהן הקשר או ז'אנר בו מנגנים על תופיה. תוף הדונדון (התוף המדבר) המפורסם שייך למשפחת תופי הגאנגאן, תופים בצורת שעון חול המחקים את צליל הדיבור של שפת היורובה. המשפחה השנייה נקראת סאקרה ותופיה משמשים בדרך כלל לטקסים מכובדים של הכתרות, חתונות ואירועים מיוחדים. משפחת התופים הגדולים נקראת גבדו ומשמשת אגודות סודיות או בחצרות המלכות. תופים אלה מנוגנים בדרך כלל בישיבה וצורתם היא של תוף קונגה. המשפחה הרביעית היא תופי הבאטה, המשמשים לטקסי הדת הקדושים. בכל משפחת תופים יש גדלים שונים ותפקידים שונים. התופים הנקראים איה (iyá) הם המובילים ותפקידם הוא כמעין סולנים, כאשר לצדם תופים המשמים יותר רקע הרמוני נקראים אומלה (omele). מלבד התופים, המפורסמים וידועים כמחוברים לתרבות היורובה, יש כלי נגינה נוספים: הג'וג'ה שהוא מעין כינור, השקרה - מעין שייקר עם צלילי חרוזים הממלאים אותו ונעים על פי קצב השקשוק, אגידיגבו שהוא כלי עשוי מעין פסי מתכת המנוגן באמצעות האצבעות (למלופון) והאגוגו שהוא מעין פעמון.
תאומים בתרבות היורובה.
באוכלוסיית היורובה ישנו שיעור לידות התאומים הגבוה בעולם, אחוז ילודת התאומים במערב ניגריה הגבוה בעולם, והגבוה ביותר בניגריה עצמה. 86.7% מלידות התאומים בניגריה היא אצל בני היורובה, אצלם נולדים פי ארבעה יותר תאומים מאשר באירופה, ולא נמצא הסבר מדעי לכך. יש אומרים שמדובר בתזונה האופיינית לבני המקום ויש התולים זאת בסיבות מיסטיות מקומיות.
בתרבות היורובה יש משמעות עצומה ללידת תאומים. הכוחות הקוסמיים של התאומים צמחו מתוך אמונותיהם העתיקות של האנשים וגישתם האמביוולנטית לתופעה. על פי המסורת שבעל פה, בעת העתיקה תאומים לעיתים קרובות הוקרבו או נודו יחד עם אמותיהם. האמונה הייתה שלידת תאומים היא ביטוי של רשע בעולם. הסיבה לכך הייתה תפיסה של לידת תאומים כנובעת מהפרית אישה אחת על ידי שני גברים שונים, או האיום הנובע משני ילודים בני אותו גיל בחברה שבה לבכורה יש חשיבות ראשונה במעלה.
במאות השנים האחרונות חל שינוי גדול בתחום זה, וההרג או הגליה של תאומים ואימותיהם נזנח כמעט בכל האזורים. הסיבות והתקופה שבה הוכללו תאומים בקהילות היורובה שנויים במחלוקת, אך קבלה זו של תאומים הפכה לטקס. היראה מפני קדושתם של התאומים, שבעבר התבטאה באכזריות, השתנתה להנאה ואף לקדושה. תאומים נתפסו כ"תאומי אלוהים" המחזיקים בכוחות על טבעיים ומתוך כך הפכו מושא לכבוד. מסורות מקומיות רבות רואות בתאומים צאצאים של קופים, ועל כן ברוב המקרים אסור לתאומים לאכול בשר קופים.
סיבה נוספת ליחס לתאומים היא השכיחות של מוות בעריסה של פעוטות, כאשר במצב של שני ילודים הסיכוי שאחד ישרוד גבוה יותר. כאשר קרה מקרה כזה, ומתוך האמונה שתאומים חולקים נשמה אחת, התחיל להיווצר המנהג לבנות בובה בדמותו של תינוק שנפטר שנקראת בשם "תאום" - איבג'י. את האיבג'י נושא התאום החי עמו, כמעין השלמה לנשמתו החסרה בעקבות מות אחיו. את האיבג'י העשוי עץ, מלבישים ומאכילים כאילו היה חי והוא מטופל על ידי הוריו, כאשר התאום החי מגיע לבגרות מקבל הוא את האחריות לאחיו ולוקח אותו עמו לכל מקום. בדרך כלל מקיימים טקס התקבלות, כך היה גם במקרה של הכותב, ולאחר הטקס מקבל הנער הבוגר אחריות לאיבג'י. תפיסת בני הירובה את ה"נשמה" היא מורכבת וייחודית, המושג נשמה או נפש מתחלק לשלושה: "אמי" Emi-רוח האדם, חיותו המבדילה אותו מן המת, "אלדאה"(Eledaa) או "אורי" (Ori) – החלק החושב באדם, בביטויו הגלויים והסמויים, מתוך חלק זה נובעת אישיותו וגורלו והחלק השלישי, אוג'יג'י (Ojiji) המכונה "הצל" חלק שאינו בא לידי ביטוי פונקציונלי במהלך החיים אך מלווה את הגוף.
הדגש על בכורה ובכירות בא לידי ביטוי גם ביחס לתאומים עצמם, כאשר ניתן שם קבוע לילוד ראשון מבין תאומים – טאיוו שמשמעותו "לטעום את העולם" והוא נחשב פחות בכיר מאחיו שנקרא קהינדה, "זה שהשתהה מאחור". לשמות אלו של תאומים תוקף קדוש, אלוהי, וחובה לקרוא להם בשמות אלו. יש לרצות את התאומים, ואף מקריבים להם מנחה של שמנים ושעועית, שאת שאריותיה מחלקים בין ילדי השכנים. את הקרבן מציעים קודם לכן לילד שנולד או עתיד להיוולד אחרי התאומים, איידוו.
לידת תאומים מנבאת שמחה, מזל טוב ורווחה להוריהם. בדרך כלל תאומים נולדים להורים עניים שיהפכו עשירים על ידי הקרבנות לתאומי האיבג'י, והשלמת הוראותיו של הנביא-החוזה מיד לאחר הולדתם. אותו נביא "באבאלאו", מנבא איזה סוג של תאומים עתידים להיוולד ;תאומים רקדנים – "אוניג'ו", במקרה זה מתלווה מתופף אל אמם כשהיא הולכת לשוק ועליה לרקוד שם ריקוד מסורתי כאשר היא נושאת עמה את התאומים (לעיתים תיעזר בנערות לנשיאתם), ושרה שיר מסורתי בהתאם. תאומים פושטי ידיים – אלאטה, במקרה זה נושאת אותם האישה אל השוק ומבקשת נדבות, כאשר התורמים יתוגמלו מכוחם הקוסמי של התאומים בעתיד. והסוג השלישי תאומים סוחרים – אלאג'ה, ובמקרה זה נושאת האם את התאומים אל השוק ומוכרת את שמן דקלים, שעועית, בגדים ועוד', והיא תזכה בשפע בעקבות כך. אם לא תעשה כך עם תאומיה, עתיד רע מצפה להם ולה, מחלה ואף מוות.
לתאומים נודעים כוחות נוספים של השפעה על הסובבים אותם ועל אמם. הימצאות בקרבתם יכולה לגרום לאישה עקרה להרות. נקמה ברוע ומציאת גנבים מיוחסת לטקס בו קושרים את האיבג'יים ומורחים שמנים וצמחים. אפילו למים בהם שוטפים את האיבג'י כוחות ריפוי. כוח חשוב נוסף הנוגע לקשרם של תאומים עם קופים הוא הכוח להביא לירידת גשמים לאחר קרבן מתאים אל האל.
לבוש וביגוד.
לאוכלוסיית היורובה ישנן תלבושות ססגוניות המייחדות אותם משאר התרבויות הסובבות אותם. בני היורובה מאמינים שהלבוש מכתיב את האישיות של האדם ואת מצבו החברתי. יש התייחסות למלבושים שונים בהתאם לאירוע מסוים. היורובה ידועים בשיטת האריגה המסורתית שלהם והבדים שלהם מבוססים על כותנה. יש מנעד רחב של בדים אשר משמשים לייצור בגדים. הבד הבסיסי ביותר, הנקרא "אסו-אוקה" (Aso oke), מורכב ממגוון רחב של הדפסים, צבעים וסגנונות. אסו אוקה מגיע בשלושה סגנונות עיקריים המאופיינים בצבעם והדפסם:
ישנם חומרים נוספים מלבד ה"אסו-אוקה" ביניהם ניתן למצוא: