בסוף יוני 2020, פנה הנדל למנכ"ל לשכת הפרסום הממשלתית וביקש לקבל את נתוני הפרסום בפייסבוק, זאת לצורך צמצום הפרסומים הממשלתיים בפייסבוק ובגוגל, ברקע המחאה העולמית נגדן.
בנובמבר 2020 ביקר הנדל ברואנדה, שם נפגש עם הנשיא פול קגאמה. במהלך הפגישה חתמו השניים על הסכם שיתוף פעולה בין המדינות בתחום קידום תקשורת ויזמות טכנולוגית. מלבד הנשיא פגש גם את שרת התקשורת הרואנדית.
ב-9 בדצמבר 2020 הודיע הנדל יחד עם שותפו צבי האוזר על הצטרפות סיעת "דרך ארץ" למפלגת "תקווה חדשה" אותה הקים יום קודם לכן השר לשעבר גדעון סער. חמישה ימים לאחר מכן פוטר על ידי ראש הממשלה החלופי, בני גנץ. למחרת, המליץ לאשר לחברת HOT להיכנס למיזם הסיבים IBC ופרסם שימוע להפחתת תעריפי הטלפון הקווי של בזק.
כהונה שנייה במשרד התקשורת.
ב-6 באפריל 2021 נבחר הנדל לכנסת ה-24 מטעם "תקווה חדשה". ביוני 2021, עם השבעת ממשלת ישראל השלושים ושש, מונה בשנית לשר התקשורת. יום לאחר השבעתו התפטר מהכנסת במסגרת "החוק הנורווגי". ימים ספורים לאחר המינוי אישר את ביטול הפיצול בין התשתית לספק בשוק האינטרנט. הרפורמה תביא לכך שלכל צרכן בישראל תהיה כתובת אחת לרכישת שירותי אינטרנט ולפתרון תקלות. רפורמה זו קודמה על ידו בקדנציה הקודמת.
בדצמבר 2021, החליט שמחיר הטלפון הקווי יוזל ב-40%. במרץ 2022 אושרה רפורמה בדואר.
דעותיו.
הנדל מגדיר עצמו כבעל תפיסה ימנית, ממלכתית, ליברלית.
בכנס הרצליה 2013 הוא הסביר שהוא תומך בהפרדה חלקית מהפלסטינים, צמצום הסכסוך ולא רואה אפשרות ליישום הסכם שלום בדור הזה. הנדל הציע לספח את גושי ההתיישבות ובקעת הירדן, לאזרח את הערבים שגרים שם ובתמורה להגדיל את שטחי הרשות מ-A ל-B, ליצור רצף פלסטיני ושדרוג של מעמדם המדיני ואת שאר השטח להשאיר שנוי במחלוקת. הנדל קרא לזה מיצוי הקונצנזוס הישראלי וצמצום גבולות הסכסוך. בריאיון לשרה העצני-כהן, אמר הנדל כי "אין פתרון מוחלט לסכסוך" והציג הצעה למעין "תוכנית אלון מצומצמת". הצעתו כוללת סיפוח גושי ההתיישבות ובקעת הירדן תוך מתן אזרחות ישראלית לתושבים הערבים וסיפוח של כ-30 אחוזים מהשטח שבו חיים מרבית היהודים. שאר שטח C, כ-30% משטחי יהודה ושומרון, יישארו לעת משא ומתן להסדר הקבע. כמו כן הנדל תומך בפונדקאות להומוסקסואלים והוא בעד ברית זוגיות, אך מסתייג מנישואים חד מיניים.
חיים אישיים.
הנדל נשוי לשירי וינברג הנדל, רופאת נשים, ואב לארבעה. מתגורר במושב נס הרים.
דודו הוא חבר הכנסת לשעבר צבי הנדל.
קישורים חיצוניים.
מכּתביו:
מדרש בית זילכה
רומיין ברוקס
רומיין ברוקס (באנגלית: Romaine Brooks; 1 במאי 1874 – 7 בדצמבר 1970) הייתה ציירת אמריקאית אשר התמחתה בציור דיוקנאות שהתאפיינו במלנכוליה ובצבעים אפורים.
חייה.
נולדה ברומא בשם ביאטריס רומיין גודארד (Beatrice Romaine Goddard). לברוקס הייתה ילדות אומללה, והיא חיה עם אמהּ אשר התעללה בה נפשית ועם אחיה שהיה לוקה בנפשו. היא בלתה מספר שנים באיטליה ובצרפת כסטודנטית ענייה לאמנות, ולאחר מות אמה קיבלה ממנה הון בירושה. החופש הכלכלי נתן לה את האפשרות לבחור לעצמה את המודלים לציורים, והיא לרוב ציירה אנשים אשר היו קרובים אליה, כגון הפוליטיקאי והמשורר האיטלקי גבריאלה ד'אנונציו, הרקדנית הרוסייה אידה רובינשטיין, או מי שהייתה בת-זוגהּ במשך יותר מחמישים שנה - הסופרת והמשוררת נטאלי קליפורד בארני.
ברוקס התעלמה מזרמים באמנות שהיו דומיננטיים באותה התקופה כגון קוביזם ופוביזם, ותחת זאת ציירה במסגרת תנועות הסימבוליזם והאסתטיציזם של המאה ה-19, תוך שהיא מושפעת במיוחד מעבודותיו של ג'יימס מקניל ויסלר. המודלים שלה היו מגוונים, ונעו בין אנשים אנונימיים לאריסטוקרטים ידועים. היא ידועה במיוחד בשל ציוריה האנדרוגיניים של נשים בחליפות גברים או שילובים אחרים של קרוס-דרסריות, וככל הנראה יצירתה המוכרת ביותר היא הדיוקן העצמי שלה משנת 1928 (ראו משמאל).
ברוקס ציירה מעט מאוד לאחר 1925. היא הכינה סדרה של ציורים בתחילת שנות ה-30, שבהם השתמשה בטכניקת ציור "ספונטנית" המדמה ציור אוטומטי. היא ציירה רק דיוקן אחד לאחר מלחמת העולם השנייה.
ברוקס הלכה לעולמה בניס ב-1970.
יהושע צבי מיכל שפירא
הרב יהושע צבי מיכל שפירא (כינויו: ר' הירש מיכל; ת"ר; 1840 - י"ב באלול; תרס"ו 1906) היה צדיק ירושלמי, מדמויות המופת של היישוב הישן במאה ה-19. מרבותיו של הרב יעקב משה חרל"פ.
תולדותיו.
נולד בחברון לרייצא גולדה ולרבי יעקב קאפיל שפירא והיה נכד לרבי זאב שפירא בעל הכינוי רבי זאב חריף, שעלה לארץ בשנת תקע"ח (1818) מטיקטין לצפת. למד אצל רבי יוסף שטיינהרט. מגיל צעיר נהג בפרישות ובקדושה. בשנת תרי"א (1851), בהיותו בן אחת עשרה, הגיע לחברון יהודי מקובנה וסיפר לו על תנועת המוסר שייסד רבי ישראל מסלנט. הנער הצעיר התלהב מן הרעיון, וביקש מאביו שיקנה לו את הספר מסילת ישרים, ספר היסוד של תנועת המוסר, ומאז דבק בעולם של צדקות ומוסר.
בשנת תרט"ז (1855), בהיותו כבן חמש עשרה, נישא לרחל, בתו של רבי נחמן נתן קורונל, חוקר, בן העדה הספרדית, שעלה ארצה מאמסטרדם. במשך שנים רבות היה ר' הירש מיכל סמוך על שולחן חותנו, וכך יכול היה להקדיש את כל זמנו ללימוד תורה.
ר' הירש מיכל התפרסם כאיש קדוש ובעל מופת. כל ימיו חי בפרישות והיה מסגף עצמו בסיגופים ותעניות. לפי האגדה, בשנות בגרותו היה ישן בעמידה, וגם כשנחלש ונאלץ לישון בשכיבה לא ישן על מיטה אלא על מחצלת שנפרסה על הרצפה. במשך שנים היה הולך מדי לילה למקומות מסתור בירושלים ושם היה עוסק בלימוד תורה ובתפילה, ובשעת חצות היה אומר תיקון חצות. מלבד גדלותו בתורה, היה בקי גדול בתורה הקבלה.
הקפיד שלא לצאת מארץ ישראל כלל, הרב שמואל אוירבך סיפר ש"ר' הירש מיכל הגיע עד פת לחם כדי לא לצאת מארץ ישראל".
רבותיו.
מבחרותו קבע את מקום לימודו בבית המדרש "אהלי יעקב", שבו למדו בקביעות גדולי ירושלים, ובהם רבי מאיר אוירבך מקאליש, רבי נחום משאדיק ורבי משה יהודה לייב זילברברג מקוטנא, בעל "זית רענן". עם השנים התקרב ר' הירש מיכל אל בעל ה"זית רענן" והוא נהיה לרבו המובהק. הרב זילברברג עמד על מעלותיו וקרבו אליו, וכפי שהעיד ר' הירש מיכל עצמו באחד ממכתביו לנכדו: "כמעט לא העלים ממני דבר מכל אשר עבר עליו מיום עמדו על דעתו עד הרגע האחרון". בספרו "זית רענן" הוא מזכירו פעמים רבות ומביא מקושיותיו.
בשנת תרל"ח (1878), שתים עשרה שנה לאחר פטירת רבו בעל ה"זית רענן", התקרב ר' הירש מיכל לרבי יהושע לייב דיסקין, שעלה באותם ימים לארץ ישראל. ר' הירש מיכל היה מסגל תלמידיו המצומצם ועם השנים נעשה איש סודו.
נוסח מצבתו.
רבי הירש נקבר בבית הקרבות בהר הזיתים, על מצבתו נכתב:
תלמידיו.
בנו יחידו, רבי בן ציון אברהם שפירא (תרל"ג; 1873 - י"ג בשבט תש"ז; 1947) למד תורה מפיו והחזיק בביתו את כל כתביו. רבי בן ציון אברהם עצמו נחשב איש קדוש ופרוש שהלך בדרכי אביו. היה מגדולי המקובלים בבית מדרשו של הרש"ש "בית אל" בעיר העתיקה בירושלים. בן בנו, הרב משה אליעזר שפירא, שימש כרב הקהילה היהודית באטלנטיק סיטי.
תלמיד מפורסם נוסף הוא הרב יעקב משה חרל"פ, שיחסו אליו היה כאל איש אלוהים. לאחר פטירתו פרסם את תולדותיו בספר "צבי לצדיק" (בעריכת הרב צבי יהודה קוק).
תלמידים נוספים: הרב ישעיהו חשין, הרב עקיבה פרוש, הרב צבי (בן אשר לעמיל) וייספיש והרב מאיר הלר.
ספריו.
הרב חרל"פ עסק רבות בכתבי ר' הירש מיכל והוציא לאור את ספריו:
ציץ הקודש - שאלות ותשובות בהלכה,
אמרות טהורות - מאמרי מוסר,
צבי לצדיק - אוסף מכתבים של הרב שפירא לתלמידיו, הכוללים דברי חיזוק ומוסר והדרכה בעבודת ה'.
תלמיד אחר, רבי שמואל לוי, עסק בכתבים נוספים שלו ומהם יצא ספרו התרגשות הלב הכולל אוסף דברי מוסר. הספר יצא לאור במהדורה מחודשת בשנת תשס"ו, במלאת מאה לפטירתו.
כמו כן חיבר ר' הירש מיכל שפירא בעילום שם ספר בשם תיקון חצות, העוסק במעלת מצוות "תיקון חצות".
ארטור גולדרייך
ארטור גולדרייך (באנגלית: Arthur Goldreich; 25 בדצמבר 1929 יוהנסבורג - 24 במאי 2011 הרצליה) היה ארכיטקט, צייר, מעצב תפאורות ותלבושות ומעצב גרפי ותעשייתי ישראלי-דרום אפריקאי. גולדרייך היה פרופסור בבצלאל, שם נמנה עם מייסדי המחלקה לעיצוב תעשייתי וסביבתי בשנת 1968. בנוסף היה דמות מפתח במאבק נגד משטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
ביוגרפיה.
גולדרייך גדל בדרום-אפריקה, בטרנסוואל (פרובינציה) שעל גבול רודזיה (כיום זימבבואה). גולדרייך נולד לסמואל וסיידי, משפחה יהודית-אנגלית מסורתית. בשנות ה-30 המשפחה עברה לפיטרסבורג שם למד בתיכון דובר אפריקאנס. בנעוריו היה פעיל במסגרות ציוניות ועל פי עדותו, תודעה פוליטית מרקסיסטית הנצה אצלו כבר בנעוריו בימי מלחמת העולם השנייה, עת למד בתיכון בורי שבו התחנכו רבים מחברי ההנהגה הלאומנית הקיצונית של משטר האפרטהייד בדרום אפריקה. ביטויי אנטישמיות היו לשִגרה, והתמיכה בנאציזם האירופי הייתה גלויה.