לפי סעיף 4 לחוק הסכמים קיבוציים, בענף מסוים ייתכן רק ארגון עובדים יציג אחד, אבל אין הוראה שכזו לגבי ארגוני מעבידים. כך לדוגמה, בענף הניקיון נחתמו הסכמים קיבוציים כלליים, על ידי שלושה ארגוני מעבידים שונים (כולם נחתמו אל מול ההסתדרות הכללית).
ישנם הסכמים קיבוציים שנקבע בהם המועד לסיומם, וישנם הסכמים כלליים שמועד סיומם אינו קבוע מראש.
תוכן ההסכם.
תוכן ההסכם כולל שני מרכיבים:
אלפי הסכמים קיבוציים נחתמו עד היום, והם עוסקים במגוון רחב של נושאים, ובהם: תעריפי שכר, הסכמי פנסיה, נוהל ועדה רפואית לקביעת נכות, דמי הבראה, ועוד. כמו כן כוללים ההסכמים תנאים ייחודיים לעובדים בענף מסוים או קבוצת ענפים.
צו הרחבה.
שר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים רשאי להרחיב הסכם קיבוצי כללי (אך לא מיוחד), ולהחילו על קבוצות עובדים שאינן כלולות בהסכם. צו ההרחבה מתפרסם ב"רשומות", ומפורטות בו ההוראות שהורחבו וסוגי העובדים והמעבידים שעליהם חל הצו. ישנם מקרים בהם צווי הרחבה כוללים את כל העובדים בישראל, וישנם מקרים בהם הם חלים רק על עובדים בענפים מסוימים או אפילו רק באזורים מסוימים במדינה ("היקף התחולה"). היקף התחולה נקבע על ידי שר הכלכלה, במבוא של כל צו הרחבה.
נושאים שהורחבו מכוח הסכם קיבוצי לכלל העובדים בישראל: תוספת יוקר, דמי הבראה, שעות עבודה שבועיות, דמי נסיעה לעבודה, חופשות חג וימי אבל. כמו כן, מוצאים מפעם לפעם צווי הרחבה ענפיים, המסדירים זכויות רבות ושונות, ובניהן אף שכר מינימום ענפי הגבוה משכר המינימום הכללי.
היררכיית הנורמות במשפט העבודה.
במשפט העבודה הישראלי קיימת היררכיה ברורה של נורמות היסוד המסדירות את זכויות העובדים ומקורות משפט העבודה. בהיררכיית הנורמות כל מקור נורמטיבי כפוף למקורות הנורמטיביים העדיפים עליו ואינו יכול לגרוע מהם, אך כן יכול לקבוע זכויות עודפות לעובדים מכוחו. כך לדוגמה, לחוקי המגן במשפט הישראלי יש מעמד על ומרכזי כלפי מקורות משפט אחרים (הסכם קיבוצי, צו הרחבה וחוזה אישי). מקורות המשפט האחרים אינם יכולים לגרוע מהוראות חקיקת העבודה (חוקי המגן), אלא להוסיף עליהן.
בהתאם לכך, לצו ההרחבה יש מעמד על כלפי הסכמים קיבוציים וחוזה עבודה אישי ולכן מקורות אלו אינם יכולים לגרוע מהוראות צו ההרחבה, אלא להוסיף עליהן בלבד, ולהסכם קיבוצי עדיפות דומה על פני חוזה העבודה האישי.
שירותי חור
האופרה של מונטה קרלו
האופרה של מונטה קרלו (בצרפתית: Opéra de Monte-Carlo) היא להקת האופרה של נסיכות מונקו.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 סבלה מונקו ממחסור בבידור תרבותי והנסיך שארל השלישי החליט, יחד עם ה-Societe des Bains de Mers, לבנות בית אופרה במקום נישא המשקיף אל הים התיכון. בראשיתו היה זה התיאטרון הפרטי של שארל השלישי, עם כניסה ראשית שנשמרה למשפחת המלוכה וגרם מדרגות פרטי, שהוליך אל התא המלכותי, עתיר הקישוטים. תיאטרון זה היה ל-Salle Garnier, שנפתח בשנת 1879.
במהלך השיפוצים שנערכו בסאל גרנייה בין 2004-2005 העלתה הלהקה אופרות באולם הנסיכים ב"פורום גרימלדי" המקומי, מרכז כנסים והצגות מודרני, המשמש משכן קבוע להופעות הבאלט של מונטה קרלו והתזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו.
סאל גרנייה.
תוך שמונה חודשים הושלם ה"סאל גרנייה", או "אולם גרנייה", בפיקוח האדריכל שארל גרנייה, שתכנן גם את "ארמון גרנייה" בפריז. "אולם גרנייה" החדש היה העתק מיניאטורי מדויק של בית האופרה הפריזאי. הוא מכיל רק 524 מושבים. כמו קודמו, משקף גם אולם זה את סגנון הבל אפוק.
האולם נחנך ב-25 בינואר 1879 בהופעתה של שרה ברנאר בלבוש נימפה. האופרה הראשונה שהועלתה שם הייתה "האביר גסטון" של ז'אן-רובר פלנקט, ב-8 בפברואר 1879. אחריה באו עוד שלוש אופרות בעונה הראשונה.
הודות למנהל המוזיקלי הראשון, ז'יל כהן (שמילא תפקיד חשוב בהבאת אדלינה פאטי) ולשילוב המוצלח של ראול גינסבור, המנהל החדש משנת 1883, והנסיכה אליס, אשתו האמריקאית חובבת האופרה של אלבר הראשון, יורשו של שארל השלישי, תפסה הלהקה את מקומה על בימת הקהילה האופראית העולמית. גינסבור נשאר על כנו במשך שישים שנה, שבהן פיקח מגבוה על הפקות בכורה כמו "קללת פאוסט" של ברליוז בשנת 1893 ועל הופעותיו הראשונות, בינואר 1894, של הטנור האיטלקי פרנצ'סקו טאמאניו באותלו של ורדי, שאת התפקיד הראשי בה גילם בהצגת הבכורה של האופרה באיטליה.
בשנים הראשונות של המאה ה-20 היו בין הזמרים שהופיעו בסאל גרנייה נלי מלבה ואנריקו קרוזו ב"לה בוהם" של פוצ'יני וריגולטו של ורדי (1902); פיודור שאליאפין בהצגת הבכורה של דון קישוט של ז'יל מאסנה (1910), ראשיתו של קשר ממושך בין הלהקה למאסנה והאופרות שלו, ששתיים מהן הוצגו שם לאחר מותו. עוד הופיעו שם טיטה רופו, ג'ראלדין פאראר, מרי גארדן, טיטו סקיפה, בנימינו ג'ילי, קלודיה מוציו, ז'ורז' טיל ולילי פונס, כולם במהלך השנים הראשונות לקיומו של בית האופרה.
עוד מלחינים הציגו שם אופרות פרי עטם בהצגות בכורה, ביניהם קאמי סן-סנס (הלן, 1904); מסקאני ("אמיקה", 1906); ופוצ'יני ("לה רונדין", 1927). מאז נחנך, אירח התיאטרון 46 הצגות בכורה עולמיות של אופרות.
באולם זה בוצעה הבכורה של הבלט רוח הורד מאת מיכאיל פוקין על ידי הבלט רוס בכיכובם של ואצלב ניז'ינסקי ותמרה קרסבינה.
"תור הזהב" של הסאל גרנייה חלף לבלי שוב, כיון שלהקות קטנות עם בתי אופרה קטנים אינן מסוגלות להעלות הפקות בעלויות אסטרונומיות. אף על פי כן, גם כיום מעלה הלהקה עונה של חמש או שש אופרות.
לקריאה נוספת.
Zeitz, Karel Lynn, "Opera: the Guide to Western Europe’s Great Houses", Santa Fe, New Mexico: John Muir Publications, 1991.
פחון
פחון הוא מבנה פשוט העשוי מלוחות פח או פח גלי אשר בנייתו היא פשוטה מאוד וזולה עד כדי כך שחומרי בנייתו עשויים להיות שאריות של תוצרי בנייה אחרים. במקומות רבים בעולם בנויים פחונים כמגורים לשכבות סוציו-אקונומיות נמוכות מאוד, דוגמת הפאבלות הברזילאיות או ה-Townships בדרום אפריקה.
בישראל.
פחונים היו גם מקום מגורים לעולים חדשים בימים הראשונים לקיום מדינת ישראל. המבנה בא למלא את מקומו של האוהל שנטה ליפול ברוח ולהירטב בגשם והיה חשוף לשינויי האקלים בקיץ ובחורף. הוקמו גם בדונים שהיו עמידים מעט יותר לרוח מאשר האוהל. הפחונים היו פשוטים לבנייה וקלים לניוד ממקום למקום.
בדרך כלל הוקמו שכונות הפחונים בקרבה למקומות שבהם עמדו להקים את מבני הקבע. כך העולים שגרו בפחונים יכלו לעקוב אחרי הבנייה של בתיהם, כאשר ברוב המקרים היו שותפים לבנייה בתור פועלי בנין.
רובן איילנד
האי רובן (אנגלית Robben Island; אפריקאנס Robbeneiland, מהולנדית "אי כלבי הים") הוא אי השוכן במפרץ השולחן באוקיינוס האטלנטי, כ-9.3 ק"מ מצפון לחופי העיר קייפטאון בדרום אפריקה ובמרחק של כ-6.5 ק"מ מהחוף שממזרח לו. לאי צורת אליפסה, אורכו כ-3.5 ק"מ ורוחבו כ-1.5 ק"מ, והוא מכסה שטח של 4.75 קמ"ר. האי הוא פסגתו של הר תת-ימי, הוא שטוח כמעט לחלוטין ומגיע לגובה של מטרים ספורים בלבד מעל פני הים.
האי שימש כמתקן כליאה, בית חולים למנודים ובסיס צבאי מאז המאה ה-17, ועיקר פרסומו בא לו ממתקן הכליאה שפעל בו בשנות משטר האפרטהייד בדרום אפריקה, עת נכלאו בו מתנגדי הממשל ולוחמי חירות, שהמפורסם בהם הוא נלסון מנדלה. עם ביטול האפרטהייד, נסגר מתקן הכליאה באופן סופי בשנת 1996, ומאז משמש האי כמוזיאון וכאתר תיירות פופולרי. בשנת 1999 הוכרז רובן איילנד כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
לא ידוע אם האי יושב לפני בוא האירופים, אך סביר שהראשונים שדרכו במקום היו אנשיו של ואסקו דה גאמה בדרכם הימית דרך נתיב הכף לעבר דרום-מזרח אסיה. אלה עצרו באי ב-1498 בחיפוש אחר מקלט ואספקה. במאה ה-16 ובמאה ה-17 פקדו את האי ספינות אירופיות נוספות, שכן הוא סיפק מזון והגנה מהשבטים בחופי היבשת עצמה וניתן היה לאסוף בו מי גשמים לשתייה. מאידך היו חופי האי למקום בו נטרפו מספר ספינות בשל הרוחות החזקות וגלי הגאות הפוקדים את חופיו הצפוניים והמערביים.
חברת הודו המזרחית ההולנדית גילתה את הפוטנציאל של אזור כף התקווה הטובה באמצע המאה ה-17, וב-1657 ייסד יאן ואן ריבק מושבה בקייפטאון אליה הצטרפו הוגנוטים מצרפת בשנת 1688 ומוסלמים שהגיעו מאיי הודו המזרחית. המתיישבים החלו לעסוק בסחר עבדים ויתרונו של האי כמתקן כליאה התברר עד מהרה. תחילה נשלחו אליו עבדים ושבויי מלחמה, ולאחר מכן חיילים ומלחים שהורשעו ונידונו למאסר, מנהיגים פוליטיים ודתיים מוסלמים ומתנגדים לשלטון. אלה נכלאו בחלקו הדרומי והמזרחי של האי אשר איפשר מגורי אדם והקמת מבנים, והועסקו בחציבת אבן גיר וצפחה ובשריפת צדפות שנועדו לספק את חומרי הבנייה למושבה. על הגבעה הגבוהה באי שנודעה כ"גבעת האש" הוצתה מדורה כדי להזהיר את האוניות הקרבות, וכיום ניצב במקום מגדלור בגובה של 18 מטר, שהוקם בשנת 1864.