בינתיים פרצה מלחמת האזרחים האנגלית, והמורדים ייסדו בעיר קילקני פדרציה קתולית, אשר תמכה במלך צ'ארלס במלחמתו כנגד הפרלמנט. הייתה זו קואליציה רופפת ביותר של בריתות בין מתיישבים אנגלים שנותרו קתולים גם אחרי הרפורמציה, ובין אירים גאלים, אשר רק האמונה המאוחדת בדת הקתולית צירפה אותם לאותו הצד. ואכן קואליציה זו התפרקה עד מהרה כאשר ראשי השבטים הגאלים סירבו להישבע אמונים לצ'ארלס, ואת הרוחות הלהיט שליח אפיפיורי בשם ריונצ'יני אשר קיבע את הקו הנוקשה כאשר נידה את כל הקתולים שהסכימו לפשרה כלשהי. ההזדמנות לחבור לצבאותיו הפרוטסטנטים של המלך, שנים עשר אלף לוחמים בפיקודו של הרוזן מאורמונד, חלפה.
הפרלמנט שלח צבא בפיקודו של סיר רוברט מונרו לדכא את המרידה. צבא זה הוכה קשות על ידי צבאו הצפוני של אוון רו או'ניל, מראשי שבט או'ניל הקתולי, אך זה לא הצליח לנצל את הניצחון הצבאי ליתרון אסטרטגי, עקב חילוקי דעות במחנהו.
כך השתוללה המלחמה, רוויה במעשי טבח אכזריים, מן הגרועים שידעה אירלנד מעודה, במשך שבע שנים. בשנת 1649 הוצא המלך צ'ארלס להורג, והסתיימה מלחמת האזרחים האנגלית. עתה היה זה בכוחו של הפרלמנט לרכז מאמץ בדיכוי המרידה האירית, אשר ביטאה לאנשים אלו, קיצונים דתיים פוריטנים, את כל שלחמו כנגדו במהלך מלחמת האזרחים, וראו בפולחן הקתולי עבודת אלילים עקובה מדם. הרציחות ההמוניות של 1641–1649 היו רק הקדמה לטבח העתיד לבוא.
בואו של אוליבר קרומוול.
באישיותו של אוליבר קרומוול, אשר הגיע לאירלנד בראש צבא אנגלי באוגוסט 1649 התמזגו תכונות של איש צבא אכזר, לוחם קשוח אשר ניצח במלחמת האזרחים באמצעות הטלת מורא ונוקשות במקום בו אחרים היססו לנקוט צעדים קיצוניים, ואדם בעל אמונה דתית פוריטנית עמוקה, המתייחס אל סיפורי התנ"ך כאילו אירעו בזמנו, ובטוח כי הוא שליחו של האל עלי אדמות אשר נבחר להפיץ את הדת הנכונה ולהכרית מן העולם את עבודת האלילים, ובמיוחד את זו הקתולית, אשר אין ספק כי האל רואה בה את השיקוץ המתועב מכל. חמוש בגישה זו, ומשולהב על ידי הסיפורים על הטבח שביצעו הקתולים ב-1641, ניגש קרומוול למסע הכנעת האי ללא כל סנטימנטים מיותרים.
הרוזן מאורמונד, ראשם של המלוכנים הפרוטסטנטים באי, החזיק בערים וקספורד ודרואדה, וסבר כי הן ניתן להחזיק בהן במצור ממושך אשר יוציא את הרוח ממפרשיו של קרומוול. הוא כנראה לא הבין אל מול מי הוא עומד. בספטמבר 1649 עמד קרומוול אל מול חומות דרוידה בראש צבאו, וקרא לחיל המצב להיכנע. חיל המצב סירב, ואז ניתץ קרומוול את חומות עיר, ושחט את כל חיל המצב, את הכמרים אשר בעיר, וכן אזרחים רבים. הייתה זו הפרה רבתי של כל חוקי המלחמה המקובלים במאה ה-17. קרומוול לא חס על איש, והטבח נמשך שלושה ימים לאחר שהפסיקו מגיני העיר את הלחימה. גורל דומה פקד את וקספורד כחודשיים לאחר מכן.
מסע המלחמה של קרומוול היה מהיר, החלטי ואכזרי. כאשר עזב את האי במאי 1650 היו עשרות אלפי אירים הרוגים, ועשרות אלפים נשלחו לגלות באיים מרוחקים כברבדוס. הלחימה נמשכה עוד כשנתיים. בינתיים פקד רעב את האי, ועם סיומה של הלחימה, ב-1652 הייתה אירלנד מוכת רעב, שדודה והרוסה, וכנועה לחלוטין למשטרו האכזר של "הלורד הפטרון", כפי שקרא לעצמו קרומוול, השליט היחיד על האיים הבריטיים.
גיהנום או קונכט - ההסדר של קרומוול.
תוצאות מסע המלחמה של קרומוול היו חמורות דיין לאוכלוסייה הקתולית של אירלנד, אך עתה בא "הסדר קרומוול", וקיבע את דיכויה ושעבודה של הדת הקתולית.
ל"הסדר" זה היו שני ראשים - איסור על הפולחן הקתולי, וגירושם של בעלי אדמות קתולים מכל חלקיה של אירלנד למחוז המערבי קונכט. לקתולים באירלנד הותיר קרומוול את הברירה - "Hell or Connacht" - גיהנום או קונכט.
האיסור על הפולחן הדתי הקתולי הצטרף לגירושם של אלפי כמרים, ולהעלאת פרס של חמש ליש"ט על כל כומר קתולי שייתפס. קרומוול זנח את הניסיונות לכפות על האירים את ספר התפילות הפוריטני, אך בראותו בפולחן הקתולי עבודת אלילים פסק כי אין לבצע את המיסה הקתולית.
הסדר הקרקעות היה חמור ומרחיק לכת. הפרלמנט גייס אלפי "מתיישבים" והבטיח להם את שכרם בקרקעות איריות. כן הבטיח לחיילים המשוחררים את שכרם בקרקעות באירלנד אם ירצו בכך. כאשר נאלץ קרומוול לפרוע הבטחות אלו, החרים את כל הקרקע השייכת לקתולים בשלושה רבעים מן האי (מחוזות לנסטר מנסטר ואלסטר), והותיר לקתולים רק כרבע מן האי (מחוז קונכט) בו יוכלו לחיות. בין 1644 ו-1645 גורשו כך עשרות אלפי קתולים למחוז קונכט. בני המעמד הנמוך נשארו ברובם על מנת לעבוד את הקרקע, אך האצולה ובעלי הקרקעות גורשו אל מעבר לנהר השאנון. כך החלה גם שיטה מעמדית בה עמדו הפרוטסטנטים בראש הסולם, ואילו המעמדות הנמוכים הם אירים גאלים קתולים.
הייתה זו אחת מנקודות השפל הירודות ביותר שאליה הגיע עמה של אירלנד, תקופה של שעבוד, של איסור על הפולחן הדתי, גירוש ודיכוי.
רוי לופז דה סגור
רוי לופז דה סגור (1530–1580 בערך) היה שחמטאי ספרדי, נזיר ובהמשך בישוף. התפרסם בכך שהיה מהראשונים באירופה אשר כתב ספרים על עקרונות משחק השחמט - Libro de la invención liberal y arte del juego del Axedrez.
הוא נולד בעיר ספרה (Zafra), ככל הנראה במשפחת אנוסים. למד בסלמנקה.
נחשב אלוף העולם הלא רשמי הראשון.
פתיחת רוי לופז או פתיחה ספרדית בשחמט, נקראת על שמו.
דלקת עור חלבית
בקר
בקר (שם מדעי: "Bovini") הוא שבט בתת-משפחת הפרים, שלו חשיבות גדולה ביותר לאדם מבחינת המשק, מאחר שכמה מינים בו בויתו. זהו שבט צעיר יחסית, אשר התפתח מאמצע המיוקן. רוב המינים חיים באירואסיה. ביזון אמריקני מצוי באמריקה הצפונית ותאו אפריקני חי ברחבי אפריקה.
סוגי הבקר הם הגדולים והמגושמים במשפחת הפריים. ראשם אינו מתרומם מעל הכתפיים. שני הזוויגים נושאים קרניים המורכבות מציפוי קרטין על בסיס עצם מלאה. הזנב ארוך ובקצהו ציצית שיער. לנקבה יש עטין בעל ארבע פטמות והריונה נמשך תשעה חודשים.
מיון הבקר.
בנוסף מינים רבים מהשבט נכחדו.
פייר דה קוברטן
הברון פייר דה קוברטן (בצרפתית: Pierre de Coubertin; 1 בינואר 1863 – 2 בספטמבר 1937) היה מחנך והיסטוריון צרפתי, שהתפרסם בעיקר כמייסדם של המשחקים האולימפיים המודרניים.
חייו.
דה קוברטן נולד בפריז בשם פייר דה פרדי למשפחת אצולה. בבגרותו שקל לפנות לקריירה צבאית, אך ביקוריו באוניברסיטאות ארצות הברית ובריטניה (וכן מהכנסת הספורט בבתי ספר כמו של תומאס ארנולד ברוגבי, אנגליה) השפיעו עליו לחפש את ייעודו בשיפור החינוך בצרפת. חלק משיפור זה כלל חינוך לספורט, שהוא ראה כמרכיב חשוב בהתפתחות האישית של צעירים.
דה קוברטן הגה רעיון לתחרות בינלאומית לעידוד אתלטיקה. לאור עניין בינלאומי גובר באולימפיאדה העתיקה, שנתעורר בעקבות ממצאים ארכאולוגיים באולימפיה, הוא הגה תוכנית להחיות מחדש את המשחקים האולימפיים.
דה קוברטן ארגן קונגרס עולמי ב-25 בנובמבר 1892 בסורבון בו הציע לחדש את המשחקים האולימפיים במתכונת מודרנית. הקונגרס הוביל לכינוס נוסף, ב-23 ביוני 1894, בו הוקם הוועד האולימפי הבינלאומי, ודה קוברטן מונה למזכיר הכללי שלו. כמו כן הוחלט שהאולימפיאדה המודרנית הראשונה תתקיים באתונה בירת יוון ב-1896, ושהמשחקים ייערכו כל ארבע שנים, בניגוד לרצונו של דה קוברטן, שרצה שהמשחקים הראשונים ייערכו בצרפת בשנת 1900. המשחקים הראשונים היו הצלחה גדולה, ודה קוברטן נבחר לנשיא הוועד לאחר שהיווני דמטריוס ויקלאס פרש לאחר האולימפיאדה בארצו. קוברטן הכניס שני שינויים מהותיים ביחס למשחקים האולימפיים הקדומים: הוחלט כי במשחקים ישתתפו כל העמים, והם ייערכו כל פעם בעיר אחרת.
לאחר ההצלחה הראשונית, ההמשך היה הרבה פחות טוב. המשחקים האולימפיים הבאים, שהתקיימו בפריז ב-1900 ולאחר מכן בסנט לואיס ב-1904 נבלעו בירידים בינלאומיים, וקיבלו תשומת לב מעטה בלבד. שיפור מסוים הורגש במשחקי הביניים באתונה ב-1906, ומכאן והלאה המשחקים האולימפיים גדלו והפכו לאירוע הספורט החשוב ביותר. בין השנים 1912–1948 הוענקו מדליות גם בתחומי אמנויות שונים, ודה קוברטן עצמו זכה במדליית זהב בתחום הספרות באולימפיאדה בשנת 1912, על יצירה שהגיש בשם עט. דה קוברטן פרש מנשיאות הוועד האולימפי אחרי אולימפיאדת 1924 בפריז, שהייתה מוצלחת בהרבה מהניסיון הראשון בעיר ב-1900.
בשנת 1911, פייר דה קוברטן ייסד את ארגון הצופים הבין-דתי Éclaireurs Français (EF) בצרפת, שמאוחר יותר התאחד ויצר את Eclaireuses et Eclaireurs de France - ארגון הצופים הכלל-דתי בצרפת, המונה היום למעלה מ-35,000 חברים.
דה קוברטן השקיע את זמנו בשני תחומים עיקריים: קידום המשחקים, על ידי קיום הרצאות וקונגרסים והמשחקים עצמם. חלקו בכתיבת חוקת המשחקים האולימפיים, התקנות והטקסים אינו מבוטל. התחום השני בו עסק היה ההוראה והחינוך, וכתיבת ספרו, "תולדות האנושות".
דה קוברטן נשאר נשיא הכבוד של הוועד האולימפי עד מותו ב-1937 בז'נבה שבשווייץ. הוא נקבר בלוזאן (מקום מושבו של הוועד האולימפי), וליבו, לפי רצונו, נקבר בנפרד – באנדרטה שליד הריסות אולימפיה העתיקה.
דה קוברטן עסק בספורט לאורך כל חייו והתאמן בריצה, סייף, איגרוף ובמיוחד בחתירה.
פייר דה קוברטן טבע את הסיסמה לא הניצחון חשוב אלא ההשתתפות, וכן את הסיסמה מהיר יותר, גבוה יותר, חזק יותר (Citius, altius, fortius) - שהפכה להיות סיסמת הספורט בכללותו.
שכבת נבט
שכבת נבט (באנגלית: Germ layer) היא אחת מכמה קבוצות של תאים המתפתחות לאיברים ולמבנים מסוימים בגוף במהלך התפתחות העובר בבעלי חיים.
בבעלי חיים מפותחים יחסית (ובהם האדם) מתפתחות שלוש שכבות נבט: