ב-6 ביולי מת המלך אדוארד. דאדלי הסתיר את דבר מותו על מנת לקנות לו זמן בו יכין את ג'יין גריי להכתרה. ב-9 ביולי הכריז רשמית על מות המלך ועל ירושתה החוקית של ג'יין. הציבור לא קיבל את ההכתרה ברצון. רבים בציבור שאפו לראות בהכתרתה של מרי כהוצאה לפועל של צדק היסטורי, לאחר העוול שנגרם לה ולאמה. רבים גם היו שמחים על הדרתו של דאדלי, שנתפס, עקב הרפורמות הכלכליות שלו, כאויב העניים והכפריים, מהשליטה בחצר המלוכה.
כאשר שמעה לבסוף מרי, ששהתה בנורפוק, על מות אחיה המלך אדוארד, היא הכריזה על עצמה כמלכה. היא נעה לכיוון לונדון, נתמכת בעיקר על ידי כפריים ממחוזות מזרח אנגליה והתמזה, בה-בעת יצא דאדלי מן העיר לכיוון קיימברידג' עם 1,500 איש וארטילריה, על מנת לבלום את כוחה של מרי. ב-20 ביולי קיבל דאדלי מכתב ממועצת העיר לונדון המורה לו שהתקבלה החלטת מועצה לפיה מרי היא המלכה החוקית ושעליו לפרק את צבאו ולשוב מיידית ללונדון. דאדלי שב ללונדון ב-25 ביולי ורכב למצודת לונדון שם הואשם בכך ש"הרעיל" את המלך אדוארד והסית אותו. שומרים חמושים הגנו עליו מפני זעמו הספונטני של ההמון.
משפטו ומותו.
דאדלי שהה במצודת לונדון עד למשפטו, שהתקיים ב-18 באוגוסט באולם וסטמינסטר. עם תום משפטו התחנן על חייהם של חמשת בניו והצהיר, במפתיע, על כוונתו להתוודות על חטאיו ולשוב ל"דת האמת" (הקתולית). הוא הובא לכנסיית פטרוס הקדוש בכבלים (St. Peter ad Vincula) בלונדון ושב לאמונה הקתולית בפני הבישוף הלורד צ'נסלור סטיבן גארדינר, ששהה במשך רוב שנות שלטונו של אדוארד השישי במצודת לונדון כאסיר. ב-22 באוגוסט הוצא להורג בפני קהל של 10,000 איש.
לפני מותו נשא נאום ובו הביע חרטה על כך ששמע לדבריהם של "מסיטים ומטיפים" של הדוקטרינה החדשה והזהיר את הציבור לבל ילך שולל אחר המטיפים הפרוטסטנטים שדרכם מובילה לאבדון. לאחר הנאום, כרע ברך, התווה צלב על הקש והניח את ראשו על כן ההוצאה להורג.
הוא נקבר בכנסיית פטרוס הקדוש בכבלים.
המחלוקת על חזרתו של דאדלי לקתוליות ותדמיתו.
אחד הנושאים השנויים ביותר במחלוקת בקשר לג'ון דאדלי הוא צעדו האחרון. הדעות חלוקות בקשר לסיבה שהניעה אותו. בעוד מרי ראתה בכך ניצחון אלוהי מובהק, חוקרים לאורך הדורות ניסו לפצח חידה זו. האם היה בעל אמונת-אמת ששב אל אמונת אבותיו נוכח האסון שנחת עליו או שראה בניצחונה של מרי התערבות אלוהית? או, בהיותו מדינאי ציניקן, ביקש להשיג טובה ולהציל את חייו או לפחות לסייע לבניו ולמשפחתו, בתקווה שהצעד יעזור להם במשפטם.
בעוד שבמשך כל שנותיו היה שנוא על ידי הקתולים, הרי שצעדו האחרון של דאדלי צבע את כל פועלו כבוגדני ואופורטוניסטי גם בעיני הפרוטסטנטים. כותבי קורות הכנסייה האנגליקנית כג'ון פוקס (John Foxe), שכתב ספר המהלל את הקרבתם של המרטירים (הקדושים המעונים) של הכנסייה, שמתו על אמונתם, גינו את דאדלי על כך שחזר בו, דבר שיכלו לעשות גם אחרים, אך לא עשו כן. כך זכה לתדמית של "הדוכס הרע" (wicked duke) והואשם גם במותה של ג'יין גריי, נערה תמימה, ששוכנעה על ידו להפוך למלכה על מנת לספק את מאויי השלטון שלו והוצאה להורג כבוגדת.
שביתת הנשק של סלוניקי
שביתת הנשק של סלוניקי הוא הסכם שביתת נשק בין מדינות ההסכמה לממלכת בולגריה, שנחתם ב-29 בספטמבר 1918. ההסכם קבע את תנאי יציאתה של בולגריה ממלחמת העולם הראשונה, וחתם את קרבות החזית המקדונית.
רקע.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחמה ממלכת בולגריה לצד מעצמות המרכז. לאחר הכרעת המערכה על סרביה, התפתח מאבק בין הצדדים הלוחמים על השליטה בגזרות הסמוכות לעיר סלוניקי והוא נודע בהמשך כחזית המקדונית.
במשך מספר שנים התחוללה באזור מלחמת התשה תוך הישגים לשני הצדדים. עם הצטרפות כוחות צבא ממלכת יוון ללחימה לצד מדינות ההסכמה מחד והעברת כוחות גרמנים לחזית המערבית מאידך, נוצר יתרון ניכר למדינות ההסכמה באזור.
ב-14 בספטמבר 1918 פתחו כוחות מדינות ההסכמה בפיקודו של לואי פראנשה ד'אספרה במתקפת הבקעה כוללת על קווי החזית המקדונית לאורך עמק הווארדאר. לאחר קרב דוברו פולה נפרצו קווי החזית, חלק מהחיילים הבולגרים התמרדו נגד המלך פרדיננד הראשון ונעו לתוך שטחי בולגריה. ב-18 בספטמבר נוצרה פרצה ברוחב 30 קילומטרים בקו החזית, תוך שכוחות מדינות ההסכמה נעים אל גבולות בולגריה.
ההסכם ותנאיו.
בולגריה הייתה נתונה בסכנת הפיכה צבאית מחד ואובדן עצמאותה מאידך וראשי הממשל הבולגרי החליטו לפעול מיידית ליציאתה מהמערכה. ב-24 בספטמבר הורה ראש הממשלה הבולגרי, אלכסנדר מלינוב, לגנרל איוון לוקוב מפקד הארמייה הבולגרית השנייה, להגיע למפקדת כוחות מדינות ההסכמה בסלוניקי ולמסור לגנרל פראנשה ד'אספרה בקשה לשביתת נשק. למחרת הגיע השר אנדריי ליאפצ'ב לעמוד בראש צוות המשא ומתן הבולגרי, תנאי ההסכם גובשו והוא נחתם במעמד נציגי הצדדים. במסגרת ההסכם נכנעה בולגריה למדינות ההסכמה. הצבא הבולגרי חדל מכל פעילות התקפית בכל החזיתות ונסוג מכל השטחים אשר נכבשו בממלכות יוון וסרביה. בנוסף, הוטלו מגבלות על גודלו של הצבא ועל חימושו והוא חויב בהחזרת ציוד צבאי רב ליוונים. הבולגרים חויבו למסור את כל כלי השיט שברשותם לידי כוחות מדינות ההסכמה. שביתת הנשק של סלוניקי הייתה בתוקף עד חתימתו של חוזה ניי אשר קבע סופית את תנאי כניעתה של ממלכת בולגריה למדינות ההסכמה.
ג'ון דאדלי
סאן (עיתון בריטי)
הסאן (באנגלית: The Sun - השמש) הוא צהובון יומי בריטי בבעלות תאגיד התקשורת ניוז קורפ, הנמצא בבעלות איל התקשורת רופרט מרדוק. בשיאו, בשנות ה-80 של המאה ה-20, הוא היה העיתון הנפוץ ביותר ב עם מכירת של כ-4 מיליון עותקים ביום. בשנת 2018 עקף אותו בתפצתו החינמון "מטרו". נכון ל-2021 תפוצתו כמיליון עותקים ביום.
"הסאן" היה מעורב במחלוקות רבות בתולדותיו, כולל הטענות הכוזבות שלו על אוהדי קבוצת הכדורגל ליברפול, לגבי אסון אצטדיון הכדורגל הילסבורו ב-1989.
היסטוריה.
העיתון פורסם לראשונה כברודשיט ב-15 בספטמבר 1964. הוא הושק על ידי הבעלים שלו תאגיד IPC (International Publishing Corporation) כדי להחליף את "דיילי הרלד" שכשל בתחרות מול ה"דיילי מירור", בעצת חוקר השוק מארק אברמס. בשבועות הראשונים מכר 3.5 מיליון עותקים וההצלחה יוחסה ל"סקרנות" ול"יתרון לחידוש", והיא ירדה לתפוצה הקודמת של ה"דיילי הרלד" (1.2 מיליון) תוך מספר שבועות.
עד 1969, הסאן הפסיד כ-2 מיליון ליש"ט בשנה והייתה לו תפוצה של 800,000 עותקים יומיים. IPC החליטה למכור כדי לעצור את ההפסדים, המוציא לאור וחבר הפרלמנט רוברט מקסוול, היה להוט לקנות עיתון בריטי, והציע לרכוש אותו ולשמור על מחויבותו למפלגת הלייבור, אך הודה שיהיו פיטורים, במיוחד בקרב עובדי הדפוס. רופרט מרדוק, בינתיים, קנה את "ניוז אוף דה וורלד", עיתון יום ראשון סנסציוני, בשנה הקודמת, אבל מכונות הדפוס במרתף הבניין שלו ברחוב בוברי בלונדון לא היו בשימוש שישה ימים בשבוע. מרדוק ניצל את ההזדמנות, עשה הסכם עם האיגודים של עובדי הדפוס, והבטיח פחות פיטורים אם ירכוש את העיתון. הוא הבטיח ל-IPC שהוא יפרסם "עיתון ישר" שימשיך לתמוך בלייבור. IPC, בלחץ האיגודים, דחתה את הצעתו של מקסוול, ומרדוק קנה את העיתון תמורת 800,000 ליש"ט, ששולמו בתשלומים. מאוחר יותר הוא ציין: "אני כל הזמן נדהם מהקלות שבה נכנסתי לעיתונים בריטיים". ה"דיילי הראלד" הודפס במנצ'סטר מאז 1930, וכך גם הסאן לאחר השקתו המקורית ב-1964, אבל מרדוק הפסיק את ההדפסה שם ב-1969, והעביר אותו לבית הדפוס שהחזיק בלונדון.
תחת בעלותו של רופרט מרדוק העיתון הפך לצהובון בפורמט טבלואידי, שמגיש לקוראיו תצלומי עירום, סיפורי מין, סמים ועלילות ספורט. מרדוק הפחית את העלויות ההפקה באמצעות הפעלת מכונת דפוס זהה לשני העיתונים שבבעלותו. בשנות השמונים מכר ה"סאן" 4 מיליון עותקים ביום והגיע לידי כ-12 מיליון קוראים מדי יום. העיתון נודע בתצלום היומי של אישה חשופת חזה, שהופיע בעמוד 3 של העיתון. לאורך השנים המדור עורר התנגדות רבה, ובינואר 2015 פורסמה הודעה על ביטולו, במשך ימים אחדים הופיעו בו דוגמניות בביקיני, אך לאחר מכן שב המדור לפרסם אישה חשופת חזה ליום אחד, תוך הכחשת הידיעה על סגירת המדור, כתרגיל שיווקי. מאז לא פורסם שוב.
בסוף שנות ה-80 פרצה תחרות עזה בין "הסאן" ל-"דיילי מירור", לאחר ש"הסאן" עקף אותו בתפוצתו הוא נרכש בידי רוברט מקסוול ב-1984. שני העיתונים נהגו לערוך תחריות נושאת פרסים בשביל למשוך קוראים. לאחר ש"דיילי מירור" הציע מכונית בהגרלה לאחד מקוראי העיתון, הציע "הסאן" חמש מיליון ליש"ט כפרס, והגדיל את תפוצתו תוך יום אחד ב-100 אלף עותקים.