ב־21 בנובמבר 2018 ראש המועצה המדעית־טכנית ברוסקוסמוס, יורי קופטב אמר לכלי התקשורת כי תיחנך תוכנית ממשלתית חדשה המוקדשת לחקר הירח. התוכנית נועדה להציג אפשרות לבניית תחנות אוטומטיות, אשר רוסיה מתכננת לשגר לירח עד 2029. לדברי קופטב, התוכנית תדרוש מאות מיליארדי רובלים (לא כולל עלות הקמת סוג חדש של טילים, שמפותחים במסגרת תוכנית חלל פדרלית נפרדת).
ב־28 בנובמבר 2018 בסופה של ישיבת מועצת האקדמיה הרוסית למדעים בענייני החלל, תאגיד החלל הפדרלי "רוסקוסמוס" פרסם את פרטי התוכנית למחקר וחקר הירח, בהיקף של 3 שלבים, שיבוצעו בשנים 2021–2040.
שיתוף פעולה בינלאומי.
ההתעניינות בשיתוף פעולה במסגרת התוכנית כוללת את סוכנות החלל נאס"א. ההנחה היא כי תחנת "לונה־26" תספק את תקשורת הרדיו בין הארץ לתחנה האמריקאית "זריחת הירח" (MoonRise) הממוקמת על הצד הרחוק של הירח.
סורוד שאהנשאהי איראן
21 לוטטיה
21 לוטטיה (באנגלית: Lutetia 21) הוא אסטרואיד גדול שהתגלה ב־1852. האסטרואיד צולם על ידי הגשושית
רוזטה של סוכנות החלל האירופית ביולי 2010, ובמשך כשנה זה היה האסטרואיד הגדול ביותר שגשושית הגיעה בסמוך אליו. לוטטיה נמצא בחגורת האסטרואידים הראשית בין מאדים לצדק והוא שריד נדיר מהחומר המקורי שיצר את מערכת השמש.
מקור השם.
מקור השם "לוטטיה" נובע משם העיר הקדומה בצרפת (לוטטיה). הרומאים נתנו את שם זה לעיר הגאלית שכיום נקראת פריז.
פירוש המילה "לוטטיה" הוא עפר או בוץ.
גילוי וחקירה.
האסטרואיד "לוטטיה" התגלה לראשונה ב־15 בנובמבר 1852, על ידי הרמן גולדשמידט.
ב־10 ביולי 2010 הגשושית רוזטה של סוכנות החלל האירופאית חלפה על פני מרחק מינימלי של 3170 ק"מ במהירות של 15 קמ"ש לשנייה וצילמה את האסטרואיד.
מאפיינים.
האסטרואיד לוטטיה שייך לקבוצת אסטרואידים גדולים, ממדיהם מעל 100 ק"מ. אסטרואיד זהו שריד נדיר מהחומר המקורי שיצר את מערכת השמש. גילם של חלקים מפני השטח שלו הם 3.6 מיליארד שנה. נספרו על האסטרואיד יותר מ־356 מכתשים שקוטרם נע בין 600 מטר עד 55 ק"מ, ועומקם מגיע ל־10 ק"מ. המכתש הגדול ביותר שנמצא עליו הוא מכתש "מסיליה" שקוטרו 55 ק"מ. פנימו של האסטרואיד לוטטיה הוא נקבובי, וצפיפות גבוהה מעידה שהוא עשיר ביסודות מתכתיים, כגון ברזל. האסטרואיד מכוסה בשכבת אבק שהגרגירים שלה הם בגודל של 50 עד 100 מיקרון. בנוסף, התגלו רשת של "Gooves" - סדקים וגרבנים הדומים לכאלה שמצויים על פובוס. לוטטיה הוא האסטרואיד הגדול ביותר שביקרה בו גשושית. אסטרואיד זה לא מסיבי מספיק כדי לאפשר לכוח הכבידה לעגל אותו. נראה שהגוף מצולק במכתשים רבים, שאריות מימיה הראשונים של מערכת השמש. אסטרואיד זה עובר של כוכב לכת, בימינו הוא עדיין קפוא, ונמדד בטמפרטורה של K 28- ל־K 103-.
נן מדול
נן מדול היא אתר ארכאולוגי הסמוך לחוף המזרחי של האי פונפיי, חלק ממדינת פונפיי שבמיקרונזיה. העיר הוכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. נן מדול הייתה עיר הבירה של שושלת סאודלואר (שושלת ששלטה באי פונפיי) עד שנת 1628. העיר, שנבנתה בלגונה של האי פונפיי, בסמוך לאי קטן יותר בשם טמוון, מורכבת מסדרה של איים מלאכותיים קטנים המחוברים ברשת של תעלות. ליבת האתר, שמידותיה הן 1.5 על 0.5 קילומטר, מוקפת בחומות אבן, ומורכבת מקרוב ל-100 איים מלאכותיים, שנבנו על פלטפורמות של אבן ואלמוגים.
שמו המקורי של המקום היה סון נן-לנג (שונית גן העדן). חורבות העיר מהוות תעלומה ארכאולוגית ולפעמים היא מכונה "אטלנטיס", "הפלא השמיני של העולם", או "ונציה של האוקיינוס השקט".
היסטוריה.
נן מדול הייתה הבירה הפוליטית והדתית של שושלת סאודלואר, שאיחדה את בני האי פונפיי, שמספרם מוערך בכ-25,000 תושבים, עד שנת 1628. במקום נמצאו עדויות להתיישבות אנושית החל מהמאה הראשונה או השנייה לספירה. במאה ה-8 או המאה-9 החלה בניית האיים המלאכותיים, ובניית המגליתים שעליהם החלה בסביבות השנים 1180-1200.
מעט מאוד פרטים ידועים לגבי אופן בניית המגליתים. המסורת המקומית טוענת כי אלו שבנו עיר מוקפת חומות בזלת באי אחר במיקרונזיה (קוסרה), היגרו לפונפיי, ושם ניצלו את כישוריהם כדי לבנות עיר מורכבת ומתקדמת עוד יותר, היא נן מדול. אולם, תארוך פחמן-14 קובע כי נן מדול נבנתה לפני אותה עיר, ולכן סביר להניח שהיא הושפעה מנן מדול, ולא להפך.
על פי אגדה של בני המקום, נן מדול נבנתה על ידי זוג תאומים, בשם אוליסיפה ואולוסופה, שהיו קוסמים שבאו מהאי האגדי קטאו המערבי, או קאנאמוואיסו. התאומים יצאו למסע בקאנו גדול כדי למצוא מקום בו יוכלו לבנות מזבח לנאהנישון שאפו, אל החקלאות. הם הגיעו לפונפיי, והחלו בבנייה. אחרי מספר ניסיונות כושלים, הם הצליחו לבנות את המזבח, ועבדו את נאהנישון שאפו. על פי האגדה, האחים נעזרו בדרקון מעופף כדי לגרום לאבנים העצומות לרחף ממקומן אל אתר המזבח. כאשר אוליסיפה מת מזקנה, אולוסופה הפך לסאודלוארי הראשון. הוא וצאצאיו הראשונים שלטו באדיבות כלפי התושבים, אבל ממשיכיהם הציבו דרישות הולכות וגוברות על נתיניהם. שלטון השושלת באזור הסתיימה עם פלישת צבאו של איסוקלקל, שקבע את מושבו בנן מדול, אך יורשיו נטשו את העיר.
האתנוגרף והאוקיינוגרף הפולני יאן קובארי כתב את התיאור המפורט הראשון של האתר בשנת 1874.
מטרה ומאפיינים.
מרכז העיר יועד למגורי האצולה, ולטקסי קבורה שנערכו בידי כהני הדת. אוכלוסיית מרכז העיר כמעט בוודאות לא עלתה על 1,000 איש, ואולי אפילו הייתה פחות מ-500. אף על פי שרבים מהתושבים היו אצילים/בכירים בממשל הסאודלוארי, רובם היו פשוטי עם. עבור השליטים הסאודלוארים, נן מדול שימשה, בין היתר, כאמצעי לסיכול אופוזיציה פוליטית, מכיוון שדרשו מיריבים פוטנציאליים לגור בעיר, במקום במחוזות מוצאם, כדי שיוכלו לעקוב אחרי פעילותם.
רוב האיים בעיר שימשו כמגורים לכוהני הדת. כמה איים שימשו למטרות ספציפיות: הכנת מזון, בניית קאנו, וייצור שמן קוקוס. מדול פאו, בית הקברות, מורכב מ-58 איים בחלק הצפון מזרחי של העיר. חומות גבוהות מקיפות את הקברים של כמה מהאיים, אך הבולטות ביותר הן אלו שסביב נאנדאוואס, אי הקבורה המלכותי, שבו גובהן נע בין 5.5 ל-7.5 מטרים. מתחם זה נבנה בעבור הסאודלוארי הראשון
אספקת מזון ומים.
בנן מדול אין מקורות מים מתוקים או מזון, כך שצריך לגדל את המזון ולהביא את המים מהאי פונפיי עצמו (נן מדול בנויה על איונים בלגונה שסביבו). במהלך שלטון הסאודלוארים, מים ומזון הועברו לעיר באמצעות סירות. הסירות הגיעו לאי ספציפי (ומשם הופץ לשאר העיר) - בתחילה זה היה פיניוט, ואחר כך אוסנאמו, הקרוב יותר לחופי פונפיי.
ארכאולוגיה.
בימינו, נן מדול היא מתחם ארכאולוגי בגדול 18 קמ"ר, ומכילה את מבני האבן שנבנו על גבי שוניות האלמוגים, איים מלאכותיים, ומספר מבנים לחוף האי פונפיי. שטח ליבת האתר, על חומות האבן הגבוהות שלה, הוא 1.5 על 0.5 ק"מ, בתוכם כמעט 100 איים מלאכותיים - שנבנו על יסודות אלמוגים או אבן, ומופרדים בתעלות מים.
תארוך פחמן-14 מגלה כי בניית המגליתים החלה בסביבות שנת 1180, כאשר הועברו לאתר אבני בזלת גדולות שמקורן בפקק געשי, שבצידו השני של פונפיי. היישוב הקדום ביותר על האי פונפיי הוקם ככל הנראה בסביבות שנת 1 לספירה, למרות שתארוך פחמן-14 מצביע על תחילת הפעילות האנושית באי רק בסביבות 80–200 לספירה.
בשנת 1985 שרידי נן מדול הוכרזו כאתר היסטורי לאומי של ארצות הברית (ששלטה במיקרונזיה עד 1986).
תאוריות "יבשת אבודה".
ישנם כאלה המייחסים את נן מדול ליבשות התאורטיות למוריה ומו.
אורי יזהר
אורי יזהר (נולד ב-14 באוקטובר 1937) הוא סוציולוג, סופר ופובליציסט ישראלי, משמש כחוקר ביד טבנקין, מוסד המחקר, התיעוד והעיון של התנועה הקיבוצית.
ביוגרפיה.
יזהר גדל בתל אביב בבית הוריו. בשנת 1947 עבר לקיבוץ העירוני אפעל ומשנת 1950 הוא עבר להתגורר בגבעת חיים מאוחד. מ-1974 הוא מתגורר במשאבי שדה. ב־1955 הוא התגייס לגולני והשתחחר ב-1959 בדרגת סגן. הוא למד לתואר ראשון ושני בסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1969–1971 עבד בתפקידי הסברת פנים וריכוז משלחת צעירי הקיבוץ המאוחד במשמרת הצעירה של מפלגת העבודה. בשנים 1982–1989 הוא ריכז את מחלקת ההדרכה בנוער העובד. בשנים 1975–1990 לימד קורס בסמינר הדו שנתי באפעל בנושא 'החברה הישראלית ותנועת העבודה'.
משנת 1990 פעיל וחוקר ביד טבנקין בחקר תנועת העבודה, כתב מספר ספרים ועשרות מאמרים וטורי דעה בנושאים קיבוציים, חברתיים ופוליטיים בעיתונות הקיבוץ המאוחד (בקיבוץ, מבפנים) ובעיתוני תנועת העבודה "למרחב", דבר" ו"על המשמר".
החל לפרסם שירים ב-1985 ברובם בכתבי העת "שדמות" ו"עיתון 77” והוציא ספר שירה "נוסע בזמן" ב-1998.
חיים אישיים.
יזהר נישא בשנת 1968, לזוג נולדו שתי בנות ובן, שלושה נכדים וארבע נכדות.
תחנת החלל המסלולית הלאומית
תחנת החלל המסלולית הלאומית (ברוסית: Национальная орбитальная космическая станция) היא תחנת חלל רוסית בתכנון, אשר הייתה אמורה להחליף את תחנת החלל הבינלאומית אחרי 2024 (לאחר סיום משימת תחנת החלל הבינלאומית), אך המיזם הוחלף לבסוף במיזם חדש בשם תחנת השירות המסלולית הרוסית (ROSS).
היסטוריה.
הצהרות על תוכניות לבניית תחנת חלל מסלולית רוסית הופיעו כבר ב-2014, על רקע העימותים הבינלאומיים בין רוסיה למדינות המערב, לאחר שורת הצהרות של פוליטיקאים על נסיגה אפשרית של רוסיה מתחנת החלל הבינלאומית לאחר 2020. ההודעה הראשונה על כך הופיעה בעיתון קומרסנט בנובמבר 2014, תחת הכותרת: "רוסו-צנטריזם מסלולי".