כבר בשנת 1966 פרסם אדם בשם קרדין מאמר במגזין "נובי מיר" תחת הכותרת "אגדות ועובדות" בו פקפק באמיתות סיפור הגבורה של אנשי פאנפילוב. מאמר זה היה סנונית ראשונה לסדרת מאמרים על הנושא שפורסמו בסוף שנות ה-80.
סדרת המאמרים העלו סימני שאלה רבים ובהם:
הקרב.
בראשית אוקטובר 1941, החל השלב הראשון של המתקפה הגרמנית על מוסקבה, מבצע "טייפון". הגרמנים הביסו את היחידות של שלוש חזיתות סובייטיות שהגנו על דרכי הגישה למוסקבה, והגיעו עד למרחק כמה עשרות ק"מ מהבירה הסובייטית. לאחר עצירה זמנית לצורך התארגנות מחדש והשלמת אבדות במחצית הראשונה של נובמבר, חידשו הגרמנים את המתקפה על המבואות המערביים של מוסקבה ב-16 בנובמבר.
דיוויזיית החי"ר מספר 316 (לימים דיוויזיית המשמר ה-8 על שם פאנפילוב) נפרסה מזרחית לכביש וולוקמסק והגנה על קטע חזית ברוחב 18-20 קילומטרים, גיזרה רחבה מאוד עבור דיוויזיה, שכבר שספגה אבדות רבות בקרבות הקודמים. באגפה הימני הוצבה דיוויזיית החי"ר מס' 126 ובאגפה השמאלי דיוויזיית הפרשים מס' 50 מהקורפוס של דובטור. ב-16 בנובמבר הותקפה הדיוויזיה על ידי שתי דיוויזיות פאנצר גרמניות. דיוויזיית הפאנצר ה-2 תקפה את מרכז מערך ההגנה של הדיוויזיה, בעוד דיוויזיית הפאנצר ה-11 תקפה את התפר בין עמדותיה לעמדות שתפסה דיוויזיית הפרשים ה-50, אזור שהוחזק על ידי הגדוד השני של רגימנט 1075 מהדיוויזיה של פאנפילוב.
הרגימנט ספג אבדות כבדות בכח אדם ובציוד בעימותים קודמים, אך קיבל תגבורות ניכרות לפני הקרב. לפי עדותו של מפקד הרגימנט היו בפלוגה הרביעית 120-140 חיילים (לפי המצבה הרשמית היו צריכים להיות בפלוגה 162 חיילים).מצבו של הציוד היה רע יותר. לפי המצבה הרגימנט היה צריך לקבל סוללה של 4 תותחי שדה בקוטר של 76 מ"מ וסוללה של 6 תותחי נ"ט בקוטר של 45 מ"מ. בפועל היו רק 2 תותחי שדה בקוטר 76 מ"מ, כמה תותחי הרים בקוטר 76 מ"מ ותותחי שדה צרפתים בקוטר 75 מ"מ מסוף המאה ה-19. הנתונים הבליסטיים של התותחי השדה האלה היו לא מספקים. הם היו יכולים לחדור פלדה בעובי של 30 מ"מ במרחק של 500 מטר בלבד. תותחי ההרים כלל לא ירו פגזי נ"ט ואין כל מידע לגבי קיום פגזי נ"ט לתותחים הצרפתים המיושנים. לשכניה של הדיוויזיה (החי"ר מימין והפרשים משמאל) היו תותחים טובים יותר, אך לא ידוע על השימוש בכלים אלה בקרב, מה עוד ששימוש זה איננו סביר.
מפקד הרגימנט מסר בחקירתו את הפרטים הבאים:
"בפלוגה היו ב-16 בנובמבר בערך 120 - 140 חיילים. החפ"ק שלי נמצא מאחורי תחנת דובוסקובו במרחק של קילומטר וחצי מעמדות הפלוגה הרביעית (מהגדוד השני). אני לא זוכר אם היו רובים אנטי טנקיים ברשות הפלוגה, אך בכל הגדוד השני היו רק 4 רובים כאלה. סך הכל תקפו בגזרתו של הגדוד השני 10 או 12 טנקים גרמניים. כמה מהם תקפו את הפלוגה הרביעית אינני יודע, או נכון יותר, לא מסוגל להכריע בסוגיה".
"במאמצי הגדוד השני בסיועו של כל הרגימנט ההתקפה הזאת נהדפה תוך כדי השמדתם של 5-6 טנקים גרמניים. בין 2 ל-3 בצהרים, פתחו הגרמנים בהרעשה ארטילרית כבדה ופתחו בהתקפה חדשה על הרגימנט, הפעם עם 50 טנקים. המאמץ הגרמני העיקרי כוון לעמדות הגדוד השני, שהפלוגה הרביעית הייתה חלק ממנו. אחד הטנקים הגרמנים הצליח להגיע עד אזור החפ"ק שלי ולהצית בודקה וערימה של קש. רק בקושי רב הצלחתי להחלץ מהבונקר - ערמת עפר גדולה הצילה את חיי. אנשיי ששרדו את התקפת הטנק החלו להתקבץ לידי. הפלוגה הרביעית סבלה יותר מכל יחידה אחרת מההתקפה. יחד עם המ"פ, גונדילוביץ', שרדו רק 20-25 לוחמים. פלוגות אחרות ספגו אבדות קלות יותר."
לפי דיווחים שנמצאו בארכיון משרד הביטחון הסובייטי, רגימנט החי"ר ה-1075 השמיד 15 טנקים גרמנים ו-800 חיילי אויב ב-16 בנובמבר. אבדות הרגימנט, כפי שנמסרו על ידי מפקדו היו 400 הרוגים, 600 נעדרים (שרובם נפלו בשבי) ו-100 פצועים.
עדותו של מזכיר המועצה המקומית נלידובו, סמירנובוי, בסוגיה:
"הקרב של הדיוויזיה ליד הכפר שלנו, נלידובו ותחנת דובסוסקובו התרחש ב-16 בנובמבר 1941. בעת הקרב כל התושבים, ואני ביניהם הסתתרנו במקלטים. הגרמנים נכנסו לכפר ב-16 בנובמבר ונהדפו ממנו על ידי יחידות הצבא האדום ב-20 בדצמבר 1941. החורף היה מושלג במיוחד וערמות השלג מנעו מאיתנו לקבור את המתים. בתחילת פברואר מצאנו רק שלוש גופות שקברנו בפאתי הכפר. במרץ התחילו להפשיר השלגים ומצאנו עוד שלוש גופות, כולל גופתו של הפוליטרוק קלוצ'קוב, שאותו זיהו הלוחמים. כך שסך הכל קבורים בפאתי הקרב 6 גופות מלוחמי הדיוויזיה. לא מצאנו גופות נוספות באזור המועצה המקומית."
לודוויג בלדו
דר' לודוויג בלדו (בגרמנית: Ludwig Erdmann Bledow; 27 ביולי 1795, ברלין – 6 באוגוסט 1846, ברלין) היה שחמטאי גרמני ואחד מהחברים המייסדים של הפליאדות של ברלין. בשנת 1846 ייסד את ביטאון השחמט הגרמני הראשון, Schachzeitung der Berliner Schachgesellschaft שהפך לימים ל-Deutsche Schachzeitung. את לימודיו הגבוהים עשה במתמטיקה. היה ידוע בזכות ספרייתו הענפה שהכילה למעלה מ-14,000 ספרי שחמט. כיום תכולת ספרייתו נמצאת בספרייה הלאומית של ברלין.
השפעה על משחק השחמט.
בזמנו של בלדו היו מספר פרטים לגבי חוקי תנועת הכלים וחוקי ההתמודדות שטרם סוכמו סופית ועדיין לא היו מקובלים על הכל. חלקם עדיין נידונו בשנת 1851.
בלדו, שהושפע על ידי קארל שורן טען שלשחקן מותר להכתיר מספר מלכות (כתוצאה מקידום רגלי לשורה השמינית); טענתו התקבלה ושולבה לכללי המשחק. ייתכן גם שהוא המקור לחוק נגעת נסעת.
בלדו כתב מכתב לטאסילו פון דר לאסה והציע לו לארגן תחרות בינלאומית בעיר טרייר, המכתב הודפס בעיתון Deutsche Schachzeitung בשנת 1848, שנתיים לאחר מותו של בלדו. בלדו התכוון שמנצח התחרות יוכר כאלוף העולם: "אני מקווה שבשנה הבאה נתראה בטרייר, ושם הכתר יוענק לראשונה. עד אז מן הראוי שהמנצח בדו-קרב בפריז לא יתגאה יותר מדי בעמדתו המיוחדת".
בדו-קרב בפריז התכוון בלדו לעימות בין הווארד סטאונטון לבין פייר סט. אמאנד שהתקיים בשנת 1843.
ייתכן שפרסומו של מכתב זה עורר את הווארד סטאונטון לארגן את תחרות לונדון 1851, שהייתה התחרות הבינלאומית הראשונה בעולם.
בשנת 1851 חברי הפליאדות של ברלין מינו את אדולף אנדרסן לייצג את גרמניה בתחרות לונדון. לאחר ניצחונו בתחרות הוכר אדולף אנדרסן כשחקן החזק ביותר בעולם. אחד ממשתתפי התחרות, יוז קנדי, כתב לפני שהתחרות החלה כי "התחרות היא על שרביטו של אלוף העולם לשחמט".
רמת משחקו.
הערכות על עוצמת משחקו של בלדו נשענות בעיקר על הערות של בני זמנו, שכן בלדו לא נהג לרשום את מסעי המשחק. מקורות שונים, כולל הביטאון Schachzeitung der Berliner Schachgesellschaft and correspondence שערך טאסילו פון דר לאסה מציינים שבלדו:
מידע זה איננו מספיק כדי להצדיק טענה שבלדו היה השחקן החזק ביותר באמצע שנות ה-40' של המאה ה-19 אך הוא בוודאי מצדיק הערכה רצינית כמתמודד לתואר.
מאמר משנת 1860 מסווג את בלדו כשחקן של עמדות סגורות (בדומה לפרנסואה אנדרה פילידור, סטאונטון, דניאל הארוויץ, ברנרד הורביץ ויוז'ף סן ובניגוד לשחקנים ההתקפיים כגון לואי שארל דה לה בורדונה, פול מורפי, אדולף אנדרסן, קארל מאיה, מקס לנגה, טאסילו פון דר לאסה, סרפינו דובואה, פייר סט. אמאנד, אוגוסטוס מונגרדיין ואחרים. )
המשחקים של בלדו ששרדו תומכים בטענה זו. הוא העדיף את השימוש בפתיחה האיטלקית על פני גמביט המלך, ונקט בהגנה ההולנדית נגד 1. ד4.
הנה משחק תחרותי משנת 1837, בו מפיל בלדו אמן חזק למלכודת. השחקן הלבן ברנרד הורביץ היה מדורג בשלב מסוים שלישי בעולם.
1. ה4 ה5 2. פו3 פג6 3. רג4 רג5 4. ג3 רב6 5. ד4 מהה7 6. ד5 פד8 7. רה2 ד6 8. ח3 ו5 9. רז5 פו6 10. פבד2 0-0 11. פח4 ו:ה4 12. פ:ה4 פ:ה4 13. ר:ה7 ר:ו2+ 14. מו1 פז3 מט.
יישום של מט לגל במשחק בין ברנרד הורביץ ללודוויג בלדו.
שחמט בהתכתבות.
בלדו אסף ופרסם משחקי שח בכתב בשנת 1843. זה היה הספר הראשון בגרמנית בנושא זה. בשנת 1872 מקס לנגה עדכן את הספר ופרסם אותו מחדש ובשנת 1997 יצאה מהדורה מחודשת שלו. כמו כן פרסם בלדו ספר על 100 סיומים של פיליפ סטמה.
קלאסיקו
לה האל
מאקסי רודריגז
מקסי רודריגז
מאקסי רודריגס
יונתן זק
יונתן זק (באנגלית: Jonathan Zak; נולד ב-1932) הוא פסנתרן ומורה ישראלי, חבר בשלישיית יובל, פרופסור אמריטוס בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה שבאוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
זק נולד בתל אביב. למד פסנתר אצל המלחין והפסנתרן יוסף טל בירושלים ואחר כך אצל אלפרד שרדר. הוא סיים את לימודיו באקדמיה הירושלמית בשנת 1955, ויצא להמשך לימודים בבית הספר הגבוה למוזיקה ג'וליארד בניו יורק, שם למד אצל בֶּוורידג' וֶבסטר ואדוארד שטוירמן והשתלם בנגינת מוזיקה קאמרית אצל רוברט מאן. זכה בפרס ראשון בתחרות כל-אמריקאית לנגנים צעירים.
בשנת 1969 חזר לישראל והקים עם הכנר אורי פיאנקה והצ'לן שמחה חלד את שלישיית יובל – הרכב קאמרי ישראלי בעל שם בינלאומי. השלישייה הייתה פעילה במשך כ-25 שנה והקליטה תקליטורים רבים בחברות "דויטשה גרמופון", "סנטאור" ועוד.
כסולן ניגן יונתן זק עם כל התזמורות הישראליות החשובות, נתן רסיטלים בארץ ובעולם והקליט קונצרטים רבים בתחנות רדיו בישראל, בצרפת ועוד.