לקראת סופה של המאה ה-4 לפנה"ס השיגו בני הפלבס את רוב דרישותיהם: רפורמה בחוקי ההלוואות, חלוקת אדמות ציבור, יצירת שוויון לפני החוק ופתיחת המגיסטראטיות לפני כל האזרחים. המאבק הגיע לסיומו ברבע הראשון של המאה ה-3 לפנה"ס עם פתיחת המשרות הדתיות הגבוהות לבני הפלבס, פרסום הנהלים המשפטיים וביטול הפיקוח הפטריקי על החלטות אספת הפלבס. בתקופה זו הפכו הפלבס למעשה לכמעט כל כולו של העם הרומי, כתוצאה מהגידול המתמיד באוכלוסייה עקב שחרור עבדים, גידול טבעי והענקת אזרחות ללאטינים. יחד עם זו תהליך שבירת המונופול הפטריקי הביא לניידות חברתית מסוימת בקרב האוכלוסייה אך לא לשוויון אמיתי: מאמצע המאה ה-4 לפנה"ס החלה להתגבש שכבת כוח חדשה ברומא, "אצולת משרה" במילותיו של שצמן. הייתה זו אצולה פטריקית-פלבאית שחבריה היו מספר מצומצם של בתי האב העשירים והמשפיעים מקרב שני המעמדות, ששלטו במגיסטראטיות של הרפובליקה באמצעות ממונם, יוקרתם והשפעתם.
המושבות.
אחד מן הכלים החשובים ביותר ששימשו את הרומים בייצוב שלטונם היה הקמת מושבות שהיוו בסיסי כוח בשטחים הכבושים החדשים והעוינים למחצה. משנת 493 לפנה"ס ועד 338 לפנה"ס הוקמו 14 מושבות ידועות, בשיתוף פעולה מלא בין הלאטינים לרומים. כל מושבה הייתה יחידה פוליטית עצמאית, שנהנתה מכול הזכויות של האזרחים הלאטינים כפי שסוכמו בהסכמי קאסיוס ולפי המסורת הלאטינית העתיקה. תושבי המושבה היו לאטינים ורומים שקיבלו מידי המדינה הרומית את הבעלות על אדמות המדינה (agar publicus). חלק מהמושבות הוקמו על אדמות ערים וישובים שנכבשו על ידי הרומים.
למרות דיווחי ההיסטוריוגרפיה הרומית, המושבות שהוקמו במהלך תקופת זמן זו היו מושבות לטיניות (coloniae latinea) ולא מושבות של אזרחים רומים ( coloniae cicium romanorum), אלה הוקמו רק לאחר המלחמה הלטינית ופירוקה של הברית הלטינית.
הקולוניות הוקמו לרוב במקומות ששימשו כנקודות אסטרטגיות כגון מעברי הרים, מעבורות ונקודות חצייה של נהרות ודרכים חשובים. בתקופה זו שימשו המושבות למעשה כמעוזים קדמיים נגד איומים חיצוניים (כגון הוולסקים), כבסיסים ליציאה פעילות צבאית, כמרכזי שליטה בילידי האזור וכחומת מגן לבלימת אויבי רומא.
במשך 150 שנה נוסדו המושבות הבאות: פּומֶטיה, סיגניה, לאבּיקי, נוֹרבּה, קירקֶיי, ארדֶאָה, סאטרקיוּם וסֶטיה בדרום לאטיום, וֶליטראי, ויטֶליה וקוֹרה בצפון לאטיום ופידֶנאי, סוּטריוּם ונֶפֶּטֶה בדרום אטרוריה. אפשר להניח שהתיישבותו של בית האב הפאבי בנהר הקרמרה היה ניסיון כושל של הרומאים להקים מושבה נוספת שתגן עליה מפני האיום של בני ויי.
במקביל להקמת המושבות הוענקו אדמות ליחידים. הייתה זו התיישבות שנעשתה בדרך כלל במקומות שבהן השליטה הרומית הייתה מובטחת ולא היה קיים איום ממשי על חיי התושבים.
לאחר המלחמה הלטינית ופירוקה של הברית הלטינית המשיכה רומא להקים מושבות לאטיניות ואף על פי שתפקידן היה פחות או יותר זהה לתפקיד המושבות לפני המלחמה, טבען וגודלן היו שונים מאלו של המושבות הישנות. נוסף לכול החלו להיווצר מושבות של אזרחים רומאים, ששימשו בעיקר כמוצבים שנועדו להגן על חופי איטליה והותאמו לסדרי העדיפויות החדשים של רומא עם השתלטותה הסופית על לאטיום.
השתלטות רומא על לאטיום.
לאחר שהתפזר העשן של שריפת רומא בידי הגאלים החלו מיד בני העיר בשיקום כוחם הצבאי והמדיני. כבר בשנת 360 לפנה"ס המשיכו הרומים להתפשט בדרום אטרוריה, כאשר הערים האטרוסקיות טארוויני, קאירה ופאלריי הוכנעו זו אחר זו ואולצו לחתום על הסכמי שביתת נשק שהיו לטובתה של רומא. עד לשנת 343 לפנה"ס חתמו כל שלוש הערים וגבולה הצפוני של רומא היה מובטח. המושבות הלטיניות-רומיות של פידנאי, סוטרים ונפטה חיזקו את הביטחון של הגבול הצפוני ורומא החלה להפנות את תשומת לבה ללאטיום עצמה ולאויביה הדרומיים.
בני הברית של רומא, ההרניקים וחברי הברית הלטינית, החלו להרגיש יותר ויותר את החסרונות בחוזים שלהם עם רומא וחששו מהתחזקות נוספת של זו על חשבונם. ההרניקים שברו ראשונים את הברית והחל לנקוט בצעדים מלחמתיים כבר בשנת 362 לפנה"ס, במקביל לעימות הרומי בדרום אטרוריה. המלחמה ההרניקית נוצחה במהירות ובשנת 358 חזרו הללו וחתמו על ברית מחודשת עם רומא.
בעוד העימות בין ההרניקים לרומים נפתר לזמן מה, המתח בין הלאטינים לרומים הלך וגבר. אופייה של הברית הלטינית הציב אותה בעמדת נחיתות מול רומא, שהעמידה את חברותיה בסכנה ממשית. בעוד רומא הייתה יחידה פוליטית אחת, שמאז חתימתו של הסכם קאסיוס הצליחה להגדיל באופן רציף את כוחה, הטריטוריה שלה ואוכלוסייתה, הברית הלטינית הורכבה ממספר רב של ערים ששמרו על עצמאותן וריבונותן וכוחן היה תלוי בשיתוף הפעולה שלהם. לפיכך אף על פי הישגי הברית הרומו-לטינית היו רבים, רומא הייתה הנהנית העיקרית מהם. יותר מכך, ניצחונות הלאטינים והרומים על אויביהם המשותפים הקטינו את הסיכון שבפלישה עמים זרים ללאטיום דבר שהקטין את הליכוד ביניהם.
בשנת 381 לפנה"ס קיבלו אזרחי העיר הלאטינית טוסקולום אזרחות רומית והעיר נבלעה למעשה במדינה הרומית. פעולה זו שסעה את לאטיום לשני חלקים. משנה זו והלאה הקרע בין הלאטינים לרומא החל להיות גלוי וערים לטינות חזקות כגון וליטראי, טיבור ופראניסטה החלו לפעול שלא במסגרת הברית הלטינית. אף על פי כן, בשנת 358 לפנה"ס, עם חידוש הברית בין ההרניקים לרומא, חידשו רוב חברי הברית הלטינית את הסכם קאסיוס, כנראה מחשש מהפלישות המחודשות של הגאלים. יחד עם זו החוזה שונה בכמה סעיפים לטובתה של רומא וחלק מערים הלטיניות החזקות לא חתמו עליו. רק בשנת 354 לפנה"ס חתמו טיבור ופראניסטה על הסכם מחודש עם רומא, אולם לא במסגרת הברית הלאטינית, דבר שהקטין את כוחה.
פעולות נוספות שביצעה רומא הבהירו ללאטינים שמעמדן העצמאי היה נתון בסכנה ברורה ומידית. בשנת 358 לפנה"ס חולקה אדמת הוולסקים בדרום מזרח לאטיום למתיישבים רומים בלבד, בשנת 354 לפנה"ס נכרתה ברית בין הרומים לסאמניטים ובשנת 348 לפנה"ס נחתם הסכם חדש בין רומא לקרתגו, שבו הוכרה למעשה ההגמוניה הרומית על לאטיום.
התגובה הלאטינית המיידית הייתה הפסקת סיפוק חיילות העזר לרומים החל משנת 349 לפנה"ס, צעד מקדים למלחמה העתידית שפרצה תשע שנים מאוחר יותר.
המלחמה הלטינית.
בשנת 340 לפנה"ס פרצה מלחמה בין הברית הלטינית לרומא, לאחר שרומא דחתה את דרישות הלאטינים. ישראל שצמן משער שהלאטינים דרשו את חידושם של התנאים המקוריים של חוזה קאסיוס. חברי הברית הלאטינית, כולל טוסקולום, שלא מכבר קיבלה אזרחות רומית, גייסו לעזרתם את הוולסקים, הסידיקינים, האורונקים והקאמפנים, שחששו מהברית שחתמו הרומים והסאמניטים. האחרונים סייעו לרומא במלחמה, בעוד ההרניקים נמנעו מהעימות ושמרו על עמדה נייטרלית.
בתחילת המלחמה היה מצבם של הרומים בעייתי בשל העובדה שחלק ניכר מצבאם היה ממוקם בקאמפניה ומנותק על ידי נהר הליריס מלאטיום. בקרב מכריע שנערך בטריפאנום ליד מינטרואי הובס צבא לטיני קאמפני על ידי צבא רומי סאמנטי, בניצוחו של הקונסול טיטוס מאנליוס אימפריוסוס. התבוסה הובילה לחתימתו של הסכם שלום נפרד בין הקאמפנים והרומים ופרישתם של הראשונים מהמלחמה.
המלחמה נמשכה כשנתיים נוספות כשהרומים כבשו ולכדו את הערים הלטיניות זו אחר זו. שני קרבות מכריעים באנטיום ובצפון לאטיום הביא לסיום המלחמה. בקרב הראשון הרומים הביסו את כוחות הלאטינים הצפוניים שהונהגו על ידי טיבור ופראינסטה, כוח רומאי נוסף הביס את הערים הלאטיניות הדרומיות והוולסקים בקרב גדול ליד אנטיום בשנת 338 לפנה"ס.
השתלטות רומא על לאטיום.
הניצחון המכריע של הרומים על הלאטינים ועל בני בריתם הוולסקים והקאמפנים אפשר לרומא לגבש מחדש את כל המערכת הפוליטית בלאטיום. הברית הלאטינית פורקה, הסכם קאסיוס בוטל וכול צורה של שיתוף פעולה בין הערים הלטיניות השונות נאסרה (יש להניח שהצעד האחרון היה צעד זמני בלבד). שטחי אדמה נרחבים הופקעו מהערים החזקות שהתבלטו במרד כגון טיבור, פראינסטה, אנטיום וקאפואה. מספר ערים לטיניות איבדו את אזרחותם הלטינית שהוחלפה באזרחות רומית, שהבולטות ביניהם היו נומנטום ואריקיה, יחד עם טוסקלום שקיבלה אזרחות רומית עוד לפני פרוץ המלחמה. אזרחי ערים אלו נרשמו כחברים בשבטים הרומים ואדמותיהם נחשבו כאדמות רומיות.
הערים נפטה, סוטריום, סיגניה, אראדה, נורבה, סטיה וקירקי הוגדרו מחדש כמושבות לטיניות ומדיניות החוץ שלהם הוכפפה לרומא, אם כי הן נהנו משלטון עצמי נרחב ותושביהן היו בעלי זכות הגירה לרומא.
ערים לא לטיניות, וולסקיות וקאמפניות, שהובסו במלחמה, הצליחו לשמור על מידה מסוימת של עצמאות, אם כי הזכויות שאזרחיהם קיבלו היו פחותות בהרבה מזכויות הלאטינים.
המכה החזקה ביותר הונחתה על הערים החזקות ביותר של לאטיום, במטרה ברורה של רומא למנוע מהם להוות סכנה עתידית. הערים טיבור, פראינסטה, קורה ולאווינים שמרו על עצמאותן, אך איבדו את כל הזכויות הלטיניות ושטחים נרחבים מאדמתן. אנטיום הייתה הנענשת הראשית של המלחמה, כאשר היא איבדה למעשה את עצמאותה, צייה פורק, אזרחיה לא יכלו עוד לעסוק בסחר ימי והוקמה בה, לראשונה, מושבה רומית (להבדיל ממושבה לטינית).
ההסדרים החדשים שרומא הנהיגה בלאטיום קבעו למעשה את התנהלותה של רומא לאורך כל תהליך השתלטותה על איטליה: כל יחידה פוליטית מתקשרת בנפרד עם המדינה הרומית, דבר שנטרל כל סיכוי לאחדות, פתיחה לפני זרים את האפשרות לקבל אזרחות רומית, חיוב בעלות הברית הרומיות להעמיד גדודי צבא לרשות רומא ויצירת מעמד בן הברית הלטיני (ius latini), מעמד שהיווה קיבוץ של זכויות פרט לכול הנתינים הלא רומאים.