סטיבן גורדון היא בת יחידה למשפחת אצולה כפרית באנגליה. תיאור ימי ינקותה הולם את ההנחות בנוגע להומוסקסואליות באותם ימים: הוריה משתוקקים לבן זכר, ובטוחים, על פי סימנים גופניים שונים, כי עומד להיוולד להם בן. כשנולדת להם תינוקת (אשר מזכירה בן כבר מעת לידתה), ההורים - ובמיוחד האם - מתקשים להסתיר את אכזבתם, ונותנים לה שם של בן. סטיבן הילדה מתוארה כילדה "נערית", השונאת ללבוש שמלות, משתעממת בחברתן של ילדות אחרות ומעדיפה לשחק במשחקי נערים. בעודה ילדה היא מתאהבת במשרתת העובדת בביתם, ובבגרותה היא מתאהבת בשכנתה, אישה נשואה המפלרטטת איתה, אף כי אהבתם אינה מגיעה לכלל מימוש גופני. כל אותה עת חשה סטיבן מבוכה הולכת וגוברת באשר לנטייתה המינית, שאינה יודעת עליה דבר. רק אחרי מות אביה היא מגלה בספרייתו את ספריו של ריכרד פון קראפט-אבינג, שבהם כתב האב את שמה, ומבינה לראשונה כי היא לסבית - הגילוי מזעזע את כל ישותה כיוון שהלסביות נתפסה אז בקרב המדענים המתקדמים ביותר כמחלת נפש חשוכת מרפא הדנה את החולים בה לחיי סבל וצער. לאחר שבעלה של אהובתה של סטיבן מגלה את היחסים ביניהן פורצת שערורייה, אמה של סטיבן מנשלת אותה, וסטיבן נאלצת לגלות ממקום הולדתה ולעבור להתגורר תחילה בלונדון ואחר כך בפריז. היא מתחילה להתלבש בבגדים גבריים ומקצצת את שערה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שסיפקה הזדמנות נדירה לנשים להתרחק מתפקידיהן המסורתיים ולעסוק בעבודות מוערכות, מתגייסת סטיבן לצבא כנהגת אמבולנס. בזמן השירות היא מתאהבת במרי ליואלין, המשרתת איתה באותה יחידה, אך אוֹשרן המשותף נמנע עקב נידוי וחרם חברתי המתואר בספר כבעל השפעה מכרעת על חייהן של הומואים ולסביות באותה התקופה. אחרי המלחמה עוברות השתיים להתגורר יחדיו בפריז (שבה החוק לא אסר על הומוסקסואליות), והספר מתאר את תת-התרבות ההומו-לסבית שם. בסופו של דבר, בין השאר בעקבות מותן הטראגי של בנות-זוג המיודדות איתן, גם הן בריטיות הגולות בפריז, מגיעה סטיבן למסקנה כי היא גורמת עוול לאהובתה מרי בכך שהיא ממשיכה לחיות איתה ובכך, לתפיסתה, דנה אותה לחיי אומללות. לפיכך היא מסובבת את הדברים כך שמרי תנטוש אותה ותתנחם בזרועותיו של ידיד משותף, מרטין האלאם. בסוף הספר היא שוקעת בתהום של יאוש, שממנה בוקעת תחינה כלפי החברה להבין את ההומוסקסואלים והלסביות ולרחם עליהם.
אודות הספר.
דרך הצגתם של הומוסקסואלים ולסביות בספר מבוססת במידה רבה על כתביהם של ריכרד פון קראפט-אבינג והאבלוק אליס (שכתב גם מבוא קצר לספר), ומשקפת את ההשקפה הנפוצה על ההומוסקסואליות בתחילת המאה ה-20. שוב ושוב הם מוצגים כמצורעים ומנודים, ומכונים תדיר "מקוללים", "ארורים", "חסרי תקווה", "אומללים" וכינויים דומים (המילים "הומוסקסואל" ו"לסבית" אינן מופיעות בספר כלל). כמעט בכל פעם שנטייתם המינית מתגלה לסביבתם ההטרוסקסואלית עליהם לארוז את מיטלטליהם ולעבור למקום אחר. כיוון שכך, מבקרים מודרניים האשימו לא פעם את הול בהומופוביה. אף על פי כן, הספר נחשב לאחד המקורות החשובים ביותר לתיאור הסצנה החד-מינית בפריז של מפנה המאה העשרים.
הספר בתרגום לעברית.
תהום הבדידות יצא לאור בעברית פעמיים: לראשונה בהוצאת עידית (תשי"ג) בתרגום יצחק סברדליק, ובפעם השנייה בהוצאת עידית (תשל"ו), אלא שהפעם תחת השם "אהבת נשים", ובכריכה רכה שעליה ציור פורנוגרפי-למחצה של נשים מתגפפות. אף על פי שהטקסט נותר כמעט ללא שינוי, שם המתרגם הופיע כ"א. לביא".
קבלה.
תהום הבדידות היה נועז מאוד לתקופתו, והיה אחד הספרים הראשונים בבריטניה שדן באהבה לסבית בגלוי ובמפורש. הול התקשתה למצוא מו"ל לספר, ובסופו של דבר פנתה למו"ל ג'ונתן קייפ, שהסכים להוציא את הספר לאור. פחות מחודש לאחר צאתו של הספר לאור (בקיץ 1928) פתח העיתון השמרני "סאנדיי אקספרס" במאבק ציבורי להחרים את הספר השערורייתי ולהסירו מן המדפים, בין השאר כדי שהחברה "תיטהר מן הצרעת של המצורעים הללו". הוא כתב כי "הייתי מעדיף לתת לנער או לנערה בריאים צפחת של חומצה פרוסית [רעל חזק] מאשר לתת להם את הספר הזה. רעל קוטל את הגוף, אבל רעל מוסרי קוטל את הנשמה." בסופו של דבר אסר שר הפנים על פרסום הספר בבריטניה, אבל הזכויות נמכרו להוצאה פריזאית שהמשיכה להדפיס אותו ולשלוח אותו בסתר לבריטניה. כשהבינו השלטונות את המתרחש, קייפ הועמד לדין והפסיד במשפט: כל עותקי הספר הושמדו והוטל עליו קנס. גם בארצות הברית עמדו מפיצי הספר למשפט ונאלצו להסירו מהמדפים, אך בסופו של דבר התקבל ערעורם והותר להם להמשיך ולהפיץ את הספר. רק ב-1949, אחרי מותה של הול, הודפס הספר מחדש על אדמת בריטניה.
תהום של בדידות
אהרון פינקר
אהרון פינקר (באנגלית: Aron Pinker; 19 באפריל 1934 - 14 בספטמבר 2018) היה פיזיקאי, מתמטיקאי וחוקר מטאורולוגיה ישראלי אמריקאי, אשר פעל גם בתחום החינוך המדעי ופיתוח תוכניות לימודים במדעי הטבע, בעיקר בארצות הברית.
ביוגרפיה.
פינקר נולד בוורשה שבפולין. הוא הוסמך למוסמך האוניברסיטה העברית בירושלים בפיזיקה, מתמטיקה ומטאורולוגיה (1960), ולתואר שלישי במתמטיקה, מאוניברסיטת קולומביה בארצות הברית (1969). בשנים 1965-1960 הצטרף לאוניברסיטת בר-אילן ברמת גן, והורה בה פיזיקה. ב-1976 היה פרופסור אורח באוניברסיטת חיפה, ומאוחר יותר, עבר ל-Frostburg State University במערב מרילנד, בה שימש פרופסור למתמטיקה.
בשנים 1970–1980 שימש פינקר עורך כתב העת "FSC Journal of Mathematics Education". עסק גם בניהולם של פרויקטים חינוכיים ובפיתוחן של תוכניות לימודים בתחומים שונים של מדעי הטבע. במסגרת עבודה זו בתחום החינוך המדעי היה גם פעיל בוועדות מקצועיות שונות, אמריקאיות ובינלאומיות, בתחומי החינוך המדעי, בעיקר, בפיזיקה ובמתמטיקה.
לפינקר היו פרסומים רבים באנגלית ובעברית. את זמנו הפנוי הוא הקדיש למדעי היהדות, ואף פרסם מספר מאמרים בתחום.
נפטר ב-14 בספטמבר 2018 בסילוור ספרינג, מרילנד שבארצות הברית.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
באר הבדידות
אהוד אלעד
אהוד אלעד (11 במאי 1936 – 5 ביוני 1967) היה מפקד גדוד טנקים בחטיבה 7 של צה"ל, אשר נהרג בעת שהנהיג את גדודו בקרב בסיני במלחמת ששת הימים. על פעולתו במלחמה זו הוא עוטר בעיטור העוז.
ראשית חייו.
אהוד אלעד נולד בכפר סבא למשפחת איידלמן. הוא היה חבר בתנועת הנוער העובד וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון על שם ברל כצנלסון בעיר. בשנת 1954 התגייס לצה"ל, ולאחר סיום שירותו הסדיר התגייס לצבא הקבע. כקצין שריון זוטר לחם אלעד בשנת 1960 בפעולת התגמול בתאופיק.
באמצע שנות ה-60 נמנה אלעד עם אנשי השריון הראשונים אשר יצאו לארצות הברית ללמוד את טנק המגח (פטון M48) לקראת ראשית קליטתו בחיל השריון. לדברי פקודיו, בלט אלעד כמפקד קשוח בעל ידע מקצועי רב. הוא נחשב כמומחה לטנק הפטון בשל תכונות אלו בחר מפקד גיסות השריון, האלוף ישראל טל באלעד, בעודו בדרגת רב-סרן, לפקד על אחד משני גדודי טנקי הפטון היחידים שהוקמו בצה"ל לפני מלחמת ששת הימים.
מלחמת ששת הימים.
קרב צומת רפיח.
ערב מלחמת ששת הימים שימש אלעד כמפקד גדוד 79, גדוד טנקי הפטון של חטיבה 7, שעמדה תחת פיקודו של אלוף-משנה שמואל גונן.
בבוקר 5 ביוני 1967 תקפה אוגדה 84 בפיקודו של האלוף טל, ובה חטיבה 7, את המערכים המצריים המבוצרים בצפון סיני. אלעד פיקד על גדודו בהסתערות חטיבה 7 על המתחם המצרי בצומת רפיח, ובמהלך חלק מן הקרב נע הטנק שלו בראש הגדוד. בעת הקרב פגעו פגזי תותחים נגד טנקים בטנק שלו והוא נפצע בפניו, בגבו ובידו, אך הוסיף לפקד על הגדוד. בצוהרי אותו יום השתתף הגדוד בפיקודו בקרב לכיבוש המתחם המצרי בשיח' זוויד, ממערב לרפיח.
קרב הג'יראדי.
ב-5 ביוני אחר הצהרים תקף גדוד 79 את המתחם המצרי המבוצר במיצר הג'יראדי שממזרח לעיר אל עריש. אלעד פיקד על גדודו בהתקפה והתייצב שוב בראשו, אך זמן קצר לאחר תחילתה נפגע הטנק שלו והוא נהרג. קצין המבצעים של הגדוד, סגן עמרם מצנע, שהיה עמו בטנק, לא רצה בתחילה להודיע לגדוד על מות המג"ד, שהיה נערץ על אנשיו. המח"ט גונן חשב כמוהו ופיקד על הגדוד במשך כמחצית השעה. לאחריה נמסר הפיקוד על הגדוד לידי סגנו של אלעד, רב-סרן חיים ארז, והגדוד הבקיע את המתחם והגיע לאל-עריש.
אהוד אלעד הניח אשה. הוא נקבר בבית הקברות הצבאי לשעת חירום שליד קיבוץ בארי. לאחר מכן הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי בכפר סבא. לאחר מותו הוענקה לו דרגת סגן-אלוף.
לזכרו של אלעד מוקדש השיר "הלך אחי", שכתב אחיו, גדעון אלעד, והלחין יוחנן זראי. השיר, שנכתב לבקשתו של ישראל טל, הושר על ידי רן אלירן.
עיטור העוז.
על לחימתו של אלעד בראש גדודו הוענק לו ציון לשבח, אשר הומר בשנת 1973 לעיטור העוז.
זה היה נוסח העיטור:
באליאן מאיבלין
באליאן מאיבלין (נולד במחצית הראשונה של המאה ה-12; נפטר ב-1193) היה אציל צלבני שלקח חלק באירועים היסטוריים הרי-גורל בממלכת ירושלים, בן למשפחת איבלין שהשפעתה במדינה הצלבנית הייתה מרחיקת לכת.
קורות חייו.
לא ידוע הרבה על ילדותו של איבלין. הוא נולד למשפחת אצולה מקומית בממלכת ירושלים שצמחה - כמו רוב המשפחות המקומיות - מרקע של אצולה נמוכת דרגה, המשפחה קיבלה את איבלין - יבנה למשמרת - אז כחלק משרשרת המבצרים ששמרה על אשקלון הפטימית - מצרית לבל יצאו ממנה גדודי פשיטה מצריים אל עומק השטח הצלבני.