אדולף אהרן רוזנצווייג נולד בטוורדושין (Turdossin) שבהונגריה (כיום במרכז סלובקיה) בשנת 1850. הוא למד בגימנסיה בפֶּשְט, ואחר כך בישיבה בפְּרֶסְבורג. לאחר סיום לימודיו נסע לברלין, ושם למד פילוסופיה, לשונות המזרח וספרות באוניברסיטת ברלין, ותאולוגיה בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות. לבסוף קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
ב-20 באוקטובר 1874 החל לכהן כרב העיירה פָּסֵוַואלק (Pasewalk) שבפרובינציית פומרניה, ומשם נקרא לשמש ברבנות העיר בירנבאום שבפוזן (כיום מְיֶינְדְזִיחוד שבפוזנן, פולין). בהמשך, מ-1879 שימש כרב העיירה טֶפְּלִיץ (Teplitz) שבבוהמיה, עד שב-1887 קיבל את משרת הרבנות בבית הכנסת החדש (נויה זינאגוגה) ברחוב אוראניינבורג בברלין, ובה כיהן עד מותו ב-1918. הוא נודע כדרשן מעולה.
רוזנצווייג נפטר ב-1918, בגיל 68, ונקבר בברלין. על מצבתו נכתב: "תּוֹרַת אֱמֶת הָיְתָה בְּפִיהוּ וְעַוְלָה לֹא נִמְצָא בִשְׂפָתָיו בְּשָׁלוֹם וּבְמִישׁוֹר הָלַךְ אִתִּי וְרַבִּים הֵשִׁיב מֵעָו‍ֹן." (מלאכי ב', ו').
משפחתו.
בנו של רוזנצווייג, הרב ד"ר ארתור רוזנצווייג (27 במרץ 1883, טֶפְּלִיץ – 1935, פראג), היה גם הוא מנהיג רוחני.
בתו, הֶדְוִויג, נישאה לרב יהודה ברגמן (1874–1956), יהודי גליצאי שהוכשר בבית המדרש לרבנים בווינה, כיהן מ-1908 כרב וב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל. לזוג היו 8 ילדים. הבכור, ארנסט דוד ברגמן (1903–1975), היה פרופסור לכימיה אורגנית באוניברסיטה העברית בירושלים (1954–1975), וממקימי התשתית המדעית-ביטחונית בישראל. אחיו, פליקס אליעזר ברגמן (17 באוגוסט 1908, פרנקפורט – 2002, ישראל), גדל בברלין וקיבל תואר דוקטור בכימיה ותואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת ברלין ב-1933, היה מופקד הקתדרה לפרמקולוגיה באוניברסיטה העברית (1950–2002). אח נוסף, תאודור ברגמן (נולד ב-7 במרץ 1916 בברלין), הוא פרופסור לכלכלה אגררית באוניברסיטת הוֹהֶנְהיים (Hohenheim) בשטוטגרט מאז 1981.
אדולף רוזנצוויג
גיוס בני ישיבות
סוגיית גיוסם של בני ישיבות לצה"ל עומדת במרכזו של ויכוח בחברה הישראלית מאז הקמת המדינה ועד ימינו. במהלך השנים נדחה גיוסם של בני ישיבות, שרובם חרדים, בהסדרים שונים, חלקם עד לגיל שבו נפטרו מגיוס, וחלק מהאחרים עד לגיל שבו ניתן לשרת שירות מקוצר או שירות המאפשר מתן הטבות לחיילים בעלי משפחות. העלייה במספרם של דחויי השירות בנימוק של "תורתו אומנותו" גררה ביקורת ציבורית בשל טענה לפגיעה בעקרון השוויון. טענה זו נידונה בכמה ועדות שהוקמו לעניין זה וכן בעתירות לבג"ץ, שחלקן התקבל והוביל לחקיקת תיקונים בחוק.
במרוצת השנים שיעור בני הישיבות הכלולים בהסדר עלה משמעותית. בשנת 1974 2.4% משנתון הגיוס היו תחת ההסדר, מספר זה הגיע ל-9.2% בשנת 1999 ול-16% בשנת 2010. באמצע 2005 נכללו בהסדר 41,450 איש, כ־0.6% מהתושבים. בשנת 2017 11,800 צעירים חדשים הצטרפו להסדר דחיית השירות. הגידול המשמעותי ביותר במספר בני הישיבות הכלולים בהסדר היה עם כינונה של ממשלת בגין הראשונה, כאשר שר הביטחון, עזר ויצמן, ביטל את ההגבלה על מספר דוחי הגיוס, אשר עמד עד אז על 800 תלמידי ישיבות חדשים בכל שנה ואף הרחיב את הגדרת הזכאות לדחיית שירות.
על מנת להכלל בהסדר הנוכחי יש להיות גבר בגילאים 18–54 הכשיר לשירות צבאי ותלמיד בישיבה גבוהה מגיל 16, או לסיים לימודים בישיבה תיכונית. על פי החוק הקיים על תלמיד ישיבה, הרוצה להצטרף להסדר, להתחייב להקדיש 45 שעות שבועיות ללימוד תורה, ולא לעסוק בכל עיסוק אחר מעבר לשעות אלו. החל מגיל 22 תלמיד נשוי רשאי לעסוק בעבודה או עיסוק אחר שמקובל להשתכר עבורו מחוץ לשעות הלימודים במסגרת הישיבה. צה"ל מאשר את המעמד לאחר חתימת ראש הישיבה ומזכיר ועד הישיבות ויש לחדשו מדי שנה. בגיל 26 ניתן פטור מלא משירות ביטחון.
רקע.
עם הקמת המדינה הונהג שירות חובה בצה"ל. בקרב אוכלוסיית הגברים היהודים שלא גויסו היו תלמידי ישיבות, שעליהם הוחל הסדר בשם "תורתו אומנותו", ולפיו הם דוחים את גיוסם לצה"ל, כדי שיוכלו לעסוק בלימוד תורה בישיבה. מספר בני הישיבה שבהסדר הלך וגדל עם השנים ומאז ראשית שנות ה-70 הוא עומד במרכזו של ויכוח ציבורי.
רוב תלמידי הישיבות שגיוסם נדחה במסגרת ההסדר הם חרדים, ורבים מהם דוחים את גיוסם מדי שנה עד שהם נפטרים משירות צבאי. בציבור הדתי-לאומי נוצרו במהלך השנים מסגרות המאפשרות דחיית גיוס לשנה-שנתיים לצורך לימודים תורניים במכינה קדם צבאית, ומסלול ההסדר הכולל שירות פעיל מקוצר. מספר נמוך יחסית של בני נוער מהציבור הדתי דוחה גיוס בהסדר תורתו אומנותו באופן דומה למקובל בציבור החרדי, לצורך לימוד בישיבה גבוהה, כאשר חלקם מתגייס מאוחר יותר לשירות צבאי רגיל, חלקם לשירות צבאי במסגרת ישיבות ההסדר, חלקם משרתים שירות מקוצר במסגרת הסדרים כדוגמת הסדר מרכז ושלב ב' (ומאוחר יותר גם חלופות בדמות שירות לאומי אזרחי), ומעטים מהם אינם מתגייסים כלל.
תוצאת לוואי של דחיית הגיוס למי שתורתו אומנותו הייתה הגבלת יכולת התעסוקה של גברים בחברה החרדית, פגיעה בשיעור התעסוקה שלהם, והתבססות "חברת הלומדים", משום שהפסקת הלימודים לשם עבודה, טמנה בחובה אפשרות גיוס, עקב ביטול מעמד 'תורתו אומנותו'. משרד האוצר מעריך כי כל שנת דחייה משמעותה אובדן של 4 מיליארד שקל למשק הישראלי.
לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21 החלה מדינת ישראל לדון בצורך להגביר את שילוב המגזר החרדי בשוק העבודה הישראלי, באמצעות הורדת גיל הפטור, והצעת מסגרות שירות המאפשרות השתלבות בשוק התעסוקה. בשנת 2014 נקבע כי יהיה ניתן להפחית משעות הלימודים בישיבה 15 שעות שבועיות ללימודים להכשרה מקצועית.
היסטוריה.
ראשית הסדר "תורתו אומנותו".
סוגיית גיוסם של תלמידי הישיבות לשירות צבאי עמדה על סדר היום כבר ב-1948, עם הקמת המפקד לשירות העם, בשלב הראשון של מלחמת העצמאות. בפברואר התנהל משא ומתן בין נציגים בכירים של המפקדה הארצית של 'ההגנה' לבין ראשי ישיבות בירושלים מטעם ועד הישיבות. ב-10 במרץ, נחתם "הסדר והסכם" ובו פורטו הכללים לגיוס ולשחרור תלמידי ישיבות ורבנים, הכולל התחייבות ראשי הישיבות לא לרשום בישיבות תלמידים שלא מגיעים מתוך המסגרת הישיבתית ושלא יפגעו בזכויות בחורים שבחרו להתגייס. הסדר זה התקבל בשיתוף ועד הישיבות בהתנגדות גורמים חרדים קיצונים שיוצגו על ידי "איחוד הישיבות" שהיה שותף להסכמות קודמות, אולם סירב לקבל את ההסדר החדש.
במלחמת העצמאות קראה אגודת ישראל לגברים החרדים בגיל גיוס להתגייס במסגרת המפקד הכללי שעליו הוכרז אז ביישוב, ולהצטרף לגדודים הדתיים. עם התעצמות הקרבות התגייסו גם חלק גדול מבחורי הישיבות בירושלים לגדוד טוביה, לשירות חלקי במקביל ללימודיהם. הגדוד היה אמור להעניק לבני הישיבות אימונים בנשק, אולם בסופו של דבר תוכנית זו לא יצאה אל הפועל, בשל התנגדות ראשי הישיבות וכן חשש של ראשי הצבא להעניק נשק לקבוצה חרדית, והגדוד עסק בעיקר בעבודות הביצורים.
באוקטובר 1948 השיב ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון בוועדת הביטחון של מועצת המדינה ש"יש 400 בחורי ישיבה, שהם כולם בגיל צעיר ושאם הם יתחייבו בגיוס יהיה צריך לסגור את בתי הישיבות, ושהם גם בארצות אחרות שוחררו מגיוס", ועל כן הוסכם לשחררם. ב-9 בינואר 1951 כתב דוד בן-גוריון למנהל משרד הביטחון ולרמטכ"ל:
בשנת 1954 הורה שר הביטחון, פנחס לבון לגייס תלמידי ישיבות לאחר שלמדו בישיבה ארבע שנים. בעקבות מחאה מצד ראשי הישיבות, הורה ראש הממשלה משה שרת על ביטול הוראה זו.
בשנת 1958 הגיע מנכ"ל משרד הביטחון, שמעון פרס, באישור שר הביטחון בן-גוריון, להסדר חדש עם ראשי הישיבות. במסמך שפורסם נקבעו נוהלי דחיית השירות, ובפרט נקבע כי תלמיד ישיבה שיתגייס לאחר גיל 25 יתאמן במשך שלושה חודשים ("טירונות שלב ב'") ומשם יועבר לצבא המילואים.
ועדת משה דיין.
דיון בנושא התפתח שוב לאחר מלחמת ששת הימים. בשנת 1968 כתב הרמטכ"ל חיים בר-לב לשר הביטחון: שיש להפסיק את הגידול במספר דחויי הגיוס משום שמתחילה ירידה במקורות כוח-אדם לגיוס. במרס 1968, הקימה הממשלה ועדת שרים לבחינת נושא דחיית השירות לתלמידי ישיבה, בראשות שר הביטחון משה דיין. הוועדה קיבלה את המלצת המטכ"ל "מבלי לחולל בשעה זו שינויים מרחיקי לכת". בהתאם לכך הוחלט כי לא תאושר הצטרפות ישיבות חדשות להסדר ויוגבל היקף הענקת הדיחויים החדשים מדי שנה למספרם בעת קבלת ההחלטה (800), מכסות אלו נותרו עד המהפך הפוליטי ב-1977. עוד החליטה הוועדה ליצור אחידות בין מסגרות צבאיות שונות שפנו לציבור הדתי והחרדי וכן לסגור את מסגרת "קוממיות" שמכונה הנח"ל החרדי שהופעלה על ידי אגודת ישראל. חבר הוועדה משה קול התנגד להחלטות הוועדה והציע עמדת יחיד שלפיה כל בן ישיבה יעבור אימונים קודם שייכנס לישיבה ובמהלך הלימודים בישיבה.
בשנת 1975, ביטל שר הביטחון שמעון פרס את ההגבלה על הצטרפות ישיבות חדשות, אולם מכסה מקסימלית של 800 מקבלי דיחוי חדשים בשנה נותרה בעינה.
העתירה הראשונה נגד הסדר דחיית השירות הוגשה לבג"ץ בשנת 1970, בית המשפט דחה אותה בשל היעדר זכות עמידה וחוסר שפיטות בסוגיה לאור אופייה החברתי-פוליטי השנוי במחלוקת ציבורית. גם בעתירה לבג"ץ שהוגשה בשנת 1986 (רסלר נגד שר הביטחון) קיבל בית המשפט את עמדת המדינה וקבע כי לשר הביטחון סמכות ליתן דחיית שירות ביטחון לבחורי ישיבה. עם זאת, בפסק דין זה קבע לראשונה בית המשפט כי מדובר בסוגיה שפיטה, כי קמה לעותר זכות עמידה וכי יש משמעות למספר הבחורים שגיוסם נדחה: "קיים גבול שאותו אין שר ביטחון סביר רשאי לעבור. הכמות עושה איכות".
המהפך הפוליטי ולאחריו.