עבירת מחדל עקיף היא עבירה שניתן לעבור אותה בין במעשה ובין במחדל. כאשר ההרשעה היא בגין התנהגות מחדלית יש צורך למצוא מקור חובה לפעול מחוץ לסעיף שמכוחו רוצים להרשיע. לדוגמה: בעבירת ההריגה ניתן להרשיע גם במעשה וגם במחדל. בעברת מעשה אין צורך למצוא מקור חובה, אך בעברת מחדל צריך למצוא מקור חובה לפעול שימצא מחוץ לסעיף עבירת ההריגה. למשל אפשר למצוא בסעיפים 322- 326 לחוק העונשין ובחקיקה אזרחית.
הבדלים פרקטיים בין מעשה למחדל'.
לפי ס' 18(ב) לחוק העונשין, על מנת להרשיע במחדל יש צורך להוכיח מקור חובה לפעול ואילו במעשה לא.
החובות היכולות לספק תשתית להרשעה במחדל בעבירות תוצאה. האם כל חובה המצויה בדין יכולה להוות בסיס להרשעה במחדל בעבירות תוצאה או שמא רק חובות ספציפיות וייחודיות יכולות להוות בסיס להרשעה במחדל בעבירות תוצאה?
ישנן שלוש גישות ביחס לשאלה זו:
הגישה המרחיבה סבורה כי כל חובה יכולה לספק תשתית להרשעה במחדל בעבירת תוצאה.
הגישה המצמצמת סבורה כי רק חובות מסוימות יכולות לשמש כמקור חובה לצורך הרשעה במחדל בעבירות תוצאה.
בגישת הביניים השאלה המרכזית היא האם מדובר בחובה שיצרה ציפייה שיקיימו אותה. אם התשובה לכך חיובית - החובה יכולה לספק תשתית להרשעה בעבירת התוצאה הרלוונטית; אם התשובה היא שלילית - החובה איננה יכולה לספק תשתית להרשעה בעבירת התוצאה. גישה זו היא גישת ביניים, שכן מחד, היא אינה גורסת שכל הפרת חובה באשר היא מספיקה לצורך הרשעה בעבירת תוצאה, ומאידך, היא אינה גורסת בהכרח שרק חובות ספציפיות יכולות לשמש כמקור חובה עבירת התוצאה הרלוונטית.
שימוש בתקשורת.
בעיתונות הישראלית נפוץ השימוש במילה מחדל לתיאור של חריגה חמורה מנהלים, החלטות או ציפיות מקובלות, בעיקר בהקשרים של ביקורת על רשויות השלטון. משמעות זו קרובה למונחים שערורייה או כשל. המקור לשימוש זה הוא כנראה אירועי מלחמת יום הכיפורים בהם הוגדרה הימנעות הממשלה מהתכוננות למלחמה כ"מחדל" (בין השאר, ועדת אגרנט השתמשה במושג זה במובנו המשפטי). המונח המיודע המחדל קושר לאירועים אלה, ובהרחבה להתנהלות הממשלה וצה"ל במהלך המלחמה, החל מתום הלחימה, וכן שנים רבות לאחר מכן.
במשמעות שאולה זו נעשה שימוש גם במקרים בהם מבחינה משפטית קשה להצביע על מחדל ואף במקרים בהם מדובר במעשה ולא במחדל.
מריסקה הרגיטאי
מחדלים בדיני נזיקין
נסים קלדרון
נסים קלדרון (נולד בתל אביב ב-23 במרץ 1947) הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, במחלקה לספרות עברית. היה בין עורכי כתבי העת "סימן קריאה" ו"מקרוב". עורך סדרה של מפגשים בין שירה למוזיקה במועדון לבונטין 7 בתל אביב.
פועלו.
קלדרון כתב וערך ספרים רבים, העוסקים בספרות, שירה ומוזיקה ישראלית עכשווית, ובקשרים ביניהן.
ספרו "יום שני".
הספר בנוי על המחשבה שהשירה הישראלית ממשיכה להיכתב ושומרת על איכותה. לצידה צמחה אמנות-אחות, שהיא מוזיקת הרוק. הרוק לקח חלק מן האלמנטים של השירה (דמות משורר חזקה, לשון חסכונית ומוזיקלית, עולם דמיון מפותח) ופיתח אותם בתוך מעשה אמנות אחר. הדבר דומה ליחס שבין תיאטרון לבין קולנוע. לפני מאה שנה הופיעה אמנות חדשה, לקחה חלק מן האלמנטים של אמנות התיאטרון ופיתחה אותם במדיום חדש. הקולנוע לא החליף את התיאטרון, כשם שהרוק לא החליף את השירה, אמנות עתיקה מאוד, ששרדה תהפוכות רבות ותשרוד גם את התמורה הזאת. הספר עוסק בשירה וברוק, אבל מקפיד להפריד ביניהן. כך למשל השירה בספר מנוקדת, ואילו הטקסטים של הרוק לא מנוקדים.
קלדרון כתב בספר באריכות, ובלי קשר לרוק, גם על משוררים רבים: דליה פלח, נתן זך בשיריו מן השנים האחרונות, אדמיאל קוסמן, חזי לסקלי, חיים גורי בשיריו המאוחרים, דליה הרץ, דליה רביקוביץ והתמורות ביצירתה, איתן נחמיאס גלס, רועי (צ'יקי) ארד ומשוררי כתב העת "מעין", שמעון אדף, דורי מנור ומשוררי כתב העת "הו!".
ב-2014 השתתף בתפקיד קטן בסרטו של ניר ברגמן "יונה".
בסוף 2016 פרסם ביוגרפיה על מאיר אריאל, "ארול אחד" (בשיתוף עם עודד זהבי).
חיים פרטיים.
קלדרון נשוי ואב לשניים. הוא אחיה של השחקנית עפרה ויינגרטן. הוא חבר במפלגת מרצ ומתגורר בתל אביב.
עליות מראשית הציונות ועד קום מדינת ישראל
ראשית הציונות הביאה לסדרה של גלי עלייה שקדמו להכרזה על הקמת מדינת ישראל והובילו אליה.
העלייה הראשונה: 1904-1881.
גל העלייה הגדול שהחל בתרמ"ב 1882 בשם: "העלייה הראשונה", נקבע בשמו זה מראשית המאה ה-20 בתודעתם של אנשי היישוב, ואחר כך בהיסטוריוגרפיה הישראלית. מניעיהם של רוב באי "העלייה הראשונה" היו תפיסת עולם מסורתית וציונית, רצונם לשפר את מצבם הכלכלי, ובריחה מהסביבה התרבותית, האנטישמית או העוינת בארצות הגולה.
העלייה הראשונה (1881–1903): 25 אלף עולים הגיעו מרוסיה, רומניה ותימן, מתוכם רק 5,000 נשארו, מחציתם מעולי תימן. הם עלו בשני שלבים עיקריים: 1882-1881 ו-1890–1891. רובם היו מסורתיים-דתיים, בני 30–40, בעלי משפחות מעיירות קטנות. חלקם מאורגנים ב"חובבי ציון" וחלקם פליטים לא מאורגנים. הם התפרנסו ממסחר זעיר וממלאכה, ולא מחקלאות. אצל רובם שררה שאיפה לחיים טובים ומסורתיים ורעיונות לאומיים.
העלייה השנייה: 1904–1914.
העלייה השנייה (1914-1904): גל הגירה זה היה במידה רבה המשכו של גל העלייה הקודם. נמשך עד תחילת מלחמת העולם הראשונה שגרמה להפסקתו. רוב העולים היו משפחות מסורתיות-דתיות. מיעוט העולים, בין 1,000 ל-1,500 איש, היו צעירים בעלי רעיונות סוציאליסטים-לאומיים, נחושים בדעתם ליישב את הארץ ולעבד את אדמתה. מקרב מיעוט פועלי-סוציאליסטי זה יצאה ההנהגה של היישוב ושל מדינת ישראל בראשית דרכה - דוד בן-גוריון, יצחק בן-צבי, יוסף חיים ברנר, ורבים אחרים. בגל זה היגרו לארץ כ-35,000 איש, כאשר יותר ממחציתם עזבו את הארץ או גורשו ממנה בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
העלייה השלישית: 1923-1919.
העלייה השלישית (1923-1919): גל הגירה זה נמשך מסיום מלחמת העולם הראשונה ועד תחילת המשבר הכלכלי בארץ. בתקופה זו עלו לארץ כ-37 אלף איש שהגיעו בעיקר מארצות מזרח אירופה: מרוסיה הגיעו כ-45% מהעולים, מפולין הגיעו כ-31%, מרומניה הגיעו 5% ומליטא 3%. בולט בעלייה זו יסוד צעירים חלוצים שהגיעו לארץ בשנים 1919 עד 1921, ואחר שנים אלו התמעט מספרם בתוך זרם העולים. האידאולוגיה של החלוצים תרמה רבות לבניין הארץ, וכך הטביעו חותמם על הציונות ועל פיתוח היישוב העברי בארץ ישראל.
העלייה הרביעית: 1931-1924.
העלייה הרביעית (1931-1924): העולים הגיעו ממזרח אירופה ומאסיה. העלייה הרביעית שגם נקראת עליית גרבסקי, היא גל העלייה הגדול בין השנים 1924–1931 לארץ ישראל. מספר העולים בתקופה זו מוערך בכ-70,000 נפש, בעוד מספר היורדים מן הארץ באותה תקופה מוערך בכ-20,000. זרם עלייה חזק שהחל ב-1924 ונמשך כשנתיים, הביא להתפתחות עירונית מהירה בעיקר בתל אביב שקלטה חלק ניכר מהעולים. בשנים 1926–1927 חל משבר כלכלי בארץ, מן הקשים שידע היישוב העברי בימי המנדט הבריטי, ולמרות ההתאוששות הכלכלית בשנים 1928–1929, זוהה המשבר עם כל תקופת העלייה. בתקופת המשבר אף ירדה כמות העולים ואיכותם מבחינה כלכלית. בעלייה הרביעית עלו כ-80,000 עולים בעיקר מארצות מזרח אירופה, מחצית העולים מפולין השאר מברית המועצות, רומניה וליטא. כמו כן עלו מאסיה, בעיקר מתימן ומעיראק 12% מכלל העלייה. משאר חלקי אירופה ומאמריקה עלו מעטים בלבד. בשל ירידה מהארץ בשנים אלו של כ-10,000 איש, תרומת העולים ליישוב הייתה חשובה ומכרעת. בתקופה זו הייתה ירידה מאסיבית מהארץ מקרב העולים ממזרח אירופה בעיקר אשר לא התרגלו לאקלים ואורח החיים בארץ, לכן העולים בעלייה הרביעית היוו כוח אדם חשוב להתיישבות הציונית בארץ.
העלייה החמישית: 1939-1932.
העלייה החמישית (1939-1932): העולים הגיעו מארצות מזרח אירופה ומרכזה. גורמים עיקריים לעלייתם היו התגברות האנטישמיות ועליית היטלר לשלטון בגרמניה. רוב העולים התיישבו בערים, ותרמו לפריחה כלכלית ולשגשוג התרבות. מספר העולים בעלייה החמישית מוערך בכ-250,000 נפש.
העלייה בימי מלחמת העולם השנייה ועד קום המדינה 1939–1948.
עלייה בימי מלחמת העולם השנייה ועד קום המדינה 1939–1948: 130 אלף עולים. המשך ההעפלה והחרפת המאבק במנדט הבריטי בעקבות מדיניות העלייה.
זהרא בהראמי
זהרא בהראמי (תעתיק: זַהְרָא בַּהְרָאמִי, בכתב לטיני: Zahra Bahrami או Sahra Baahrami; בפרסית زهرا بهرامی; ) הייתה אזרחית איראן והולנד, שהוצאה להורג לאחר שהורשעה בסחר בסמים בפני בית דין איראני.
זהרא בהראמי נעצרה לאחר שהשתתפה בהפגנות של תנועת המחאה האיראנית לאחר הבחירות לנשיאות איראן בשנת 2009. היא הואשמה בעבירות ביטחון לאומי ובחברות במועצת המלוכה האיראנית. לטענת מערכת המשפט האיראנית, בחיפוש בביתה שבוצע לאחר המעצר נתגלו 450 גרם קוקאין, 420 גרם אופיום ומספר דרכונים מזויפים. תפיסת הסמים הובילה להעמדה מחודשת לדין בעבירות של סחר בסמים, בהן הורשעה לבסוף.
הוצאתה להורג גרמה להקפאת היחסים הדיפלומטיים בין הולנד לאיראן ולחילופי האשמות קשים בין משרדי החוץ של שתי המדינות.
ביוגרפיה.
זהרא בהראמי נולדה באיראן בשנת 1965. לאחר מכן עברה לגור בהולנד והתאזרחה בה. למרות התאזרחותה בהולנד, היא שמרה על אזרחותה האיראנית. היא התפרנסה מריקודי בטן, והתגוררה לסירוגין בבריטניה ובהולנד. בדרכוניה ההולנדיים אוית שמה הן כ-Zahra Bahrami והן כ-Sahra Baahrami, עובדה שגרמה לחוסר ודאות באשר לשאלת אזרחותה האיראנית בעת מעצרה.