הרוסים רצו לקיים שיפוץ רחב בבניינים הקיימים בעיר ולבנות במקרה הצורך בניינים חדשים עד ל-2012. כפר אולימפי חדש ומודרני תוכנן להיבנות על הנהר במוסקבה מה שנתן את התאוצה הגבוהה ביותר ויצר את ליבה של ההצעה הרוסית. למרות התמיכה הלאומית והניסיון הרוסי רב הערך, הצעתם של הרוסים במכרז סבלה קשות מחוסר דיור ומגורים להמוני אורחי האולימפיאדה ומתחבורה ציבורית ישנה ומוזנחת. על פי רוב ההערכות לא הייתה מוסקבה מסוגלת להתמודד עם אולימפיאדה בעיר. לעומת פריז ולונדון שנחשבו למועמדות מובילות, מוסקבה נחשבה לחתול השחור של המכרז ורבים קיוו שלא תעבור לישיבה הסופית של הוועד האולימפי העולמי. זו גם הסיבה לכך שהייתה המתמודדת שספגה את הביקורת הגבוהה ביותר מהתקשורת וממבקרים אחרים. העלות המוערכת של הוועדה לשיקום מוסקבה והכשרתה לאולימפיאדה הייתה 1.5 מיליארד דולר, והחסרון הגדול הוא שגם בגלל מצבה של מוסקבה וגם בגלל העלות המוערכת הנמוכה, אם הייתה מתקיימת האולימפיאדה לשנת 2012 במוסקבה היא הייתה מתקיימת בתנאים מצומצמים וקומפקטיים מדי.
מועמדות תל אביב.
בשנת 1999 העלתה קבוצה של אנשי עסקים, בראשות אלכס גלעדי חבר הוועד האולימפי הבינלאומי, את הרעיון לארח את המשחקים האולימפיים של 2012 בתל אביב ובגוש דן. גלעדי אף תרם 250 אלף דולר להכנת תוכנית ראשונית. ההצעה קיבל את תמיכתם של ראש עיריית תל אביב, רון חולדאי, ושל ראשי הממשלה אהוד ברק ואחר כך אריאל שרון. אולם בעקבות פריצת האינתיפאדה השנייה, בסוף שנת 2000 והידרדרות המצב הביטחוני, הכריז נשיא הוועד האולימפי חואן אנטוניו סמראנש, בעת ביקור בישראל ביוני 2001, כי עד שלא יתייצב המצב הביטחוני באזור, לא יוכל הוועד לאפשר לישראל לקיים אירוע בקנה מידה עולמי כמו האולימפיאדה.
באפריל 2000, ערכה הקבוצה מסיבת עיתונאים בה הוצגה התוכנית בהשקעה של כ-10 מיליארד דולר, שכללה שיפוץ יסודי ומעמיק של תשתיות הספורט בתל אביב וישראל והקמת שורה של מתקני ספורט חדשים. על פי התכנון שבוסס על אולימפיאדת ברצלונה, המתקנים יוקמו מסביב לנחל הירקון מפתח תקווה במזרח ועד לנמל במערב: אצטדיון רמת גן ישופץ ויורחב ל-80,000 מקומות וישמש לאתלטיקה ולטקסים, אולם להתעמלות יוקם בסמוך לתחנת הרכבת בבני ברק, אולם לשחייה יוקם בסמוך למרכז הספורט הלאומי בהדר יוסף, בגני התערוכה יוקמו שישה אולמות של כ-5,000 מקומות כל אחד לתחרויות באמנויות לחימה, משחקי רשת, הרמת משקולות ותחרויות קליעה. ובנמל תל אביב יוקם מרכז תקשורת ומקום לתחרויות של ספורט ימי כמו שייט, וכדורעף חופים. התכנית כוללת גם שיפוץ של מרכז הטניס ברמת השרון, ומרכז לספורט ימי בכנרת. הכפר אולימפי יוקם ממזרח לפארק אזורים בפתח תקווה, וחדרי אירוח לעיתונאים במקום בו הוקמו אחר כך "מעונות ברושים" של אוניברסיטת תל אביב, בחלקו הדרומי של הקמפוס.
ערים נוספות שהציעו את מועמדותן.
כמה ערים נוספות התמודדו במכרז לאירוח אולימפיאדת 2012. ההצעות נשקלו עם ממשלות המדינות אך לא עברו, ולא הגיעו לשלב הסופי של ועידת ה-IOC.
ז'גוטה
זֶ'גוֹטָה (בפולנית: Żegota) היה שם הקוד של המועצה לעזרת יהודים (בפולנית: Rada Pomocy Żydom), ארגון מחתרת פולני לסיוע ליהודים בזמן השואה, אשר פעל בתיאום עם הממשלה הפולנית הגולה וקיבל את הוראותיו מ"נציג הממשלה בשטחי המולדת".
פעילות הארגון.
ז'גוטה הוקמה בדצמבר 1942 כהמשך לוועדה פולנית מוקדמת יותר שקמה לסייע ליהודים, הוועדה הזמנית לסיוע ליהודים שקמה בספטמבר 1942 על ידי סופיה קוזאק וונדה קראהלסקה פיליפוביץ' ("אלינקה"). פעילי הוועדה היו דמוקרטים וקתולים, ונשיאה היה יוליאן גרובלני. בתחילת פעולת הוועדה, היו תחת השגחתה 180 אנשים. והיא פעלה בוורשה בלבד. יהודי שנמלט מן הגטו, והסתתר ב"צד הארי" והיה פונה אל המועצה, היה מקבל סיוע בתעודות מזויפות, וכן מענק כספי בסך 500 זהובים, סכום שהיה מספיק לצורכי המחיה הבסיסיים ביותר. המימון לפעולות אלו ניתן מאנשי הממשלה הפולנית הגולה באמצעות נציגותה על אדמת פולין המכונה "הדלגטורה".
כוחות הכיבוש הנאצים אסרו על הסתרת יהודים, וענשו בעונש מוות את אלו שנתפסו בכך, את משפחותיהם, ולעיתים אף את שכניהם. מציאת מקומות מסתור ליהודים היוותה בעיה קשה. ז'גוטה לקחה על עצמה חיפוש מתמיד אחרי מקומות מסתור. אין לדעת לכמה יהודים סייעה ז'גוטה, אך נראה כי מספרם היה רב. יאן דובראצ'ינסקי סיפק לארגון מסמכים מזויפים שעזרו להסתרת יהודים והכנסתם למנזרים.
לאחר חיסול גטו ורשה, בעקבות מרד גטו ורשה גדל מאוד מספרם של היהודים המסתתרים, ובסוף שנת 1943 היו תחת חסות ז'גוטה בורשה לבדה כארבעת אלפים יהודים. ז'גוטה הרחיבה בשלב זה את פעילותה בכל רחבי פולין. "סניפים" של הארגון הוקמו, תוך קשיים וסכנות מרובים, אף בקרקוב ובלבוב. כן קוימה מחלקה מיוחדת שפעלה בערי השדה, כגון ראדום, קילץ ופיוטרקוב.
זיוף התעודות היה אחד מן התחומים שבהם התמחו אנשי ז'גוטה. מפעלי ה"זיוף" הרגילים של המחתרות לא היה די בהם לצרכים אלו, שכן האוכלוסייה היהודית נזקקה למסמכים מיוחדים, כגון תעודות טבילה. מחלקה מיוחדת בז'גוטה עסקה אך ורק בפעולות זיוף.
ילדים יהודים שטופלו על ידי ז'גוטה נמסרו למשפחות אומנות, לבתי יתומים או למנזרים. המשפחות האומנות סיפרו כי המדובר בקרובי משפחה, וקיבלו מז'גוטה תשלום על החזקת הילדים. בוורשה לבדה, מחלקת הילדים של ז'גוטה, בראשותה של אירנה סנדלר טיפלה ב-2,500 ילדים יהודים שהוברחו מגטו ורשה.
מחלקה מיוחדת של הז'גוטה נתנה טיפול רפואי ליהודים במסתור, וזאת מחשש לגילוים על ידי הגרמנים במקרה שיחלו.
ז'גוטה פנתה אף אל אנשי הממשלה הפולנית הגולה ואל נציגותה בפולין כי יקראו לאוכלוסייה לסייע ליהודים הנרדפים. בכרוזים שפורסמו אל הציבור הפולני, ואף אל הגרמנים בשפתם, קראו אנשי ז'גוטה לסיוע ליהודים, ולהפסקת השמדתם.
במהלך המלחמה הייתה ז'גוטה ארגון המחתרת היחיד שנוהל על ידי יהודים ופולנים, שייצגו מגוון נרחב של מפלגות, והיחיד אשר על אף מאסרם של מספר מחבריו, הצליח לפעול לאורך זמן ולהעניק סיוע ליהודים בדרכים רבות.
לאחר המלחמה.
בשנת 1963 ניטע עץ בשדרת חסידי אומות העולם במוסד יד ושם בירושלים לזכר פעילות אנשי ז'גוטה, בנוכחות מר ולדיסלב ברטושבסקי, מן הפעילים העיקריים, שהיה בשנת 1995 לשר החוץ הפולני.
הטבח בידוובנה
ב-10 ביולי 1941 נטבחו יהודי העיירה יֶדוַובּנֶה (Jedwabne) הסמוכה לעיר לומז'ה שבמזרח פולין על ידי שכניהם הפולנים. במשך שנים יוחס המעשה לגרמנים, אך בשנת 2001 חשף ההיסטוריון יאן טומאש גרוס כי הפולנים הם שביצעו את
הטבח.
החוקר דריוש סטולה מעיר כי בניגוד למעשי טבח קודמים שהיו במזרח אירופה, לדוגמה הפוגרומים באוקראינה בשנים 1918-1920, הטבח בידוובנה הוא בעל מאפיינים ייחודיים כמו תכנון מראש של השמדת כלל היהודים במקום. בניגוד לפוגרומים רבים של התקפות זועמות שבהן רוב המשפחות לא נפגעו, טבח זה היה אחד המקרים הראשונים שבהם כמעט כל היהודים במקום נרצחו.
הטבח.
בסתיו 1939 הפכה ידוובנה לשטח כיבוש סובייטי במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. ביוני 1941 תקפה גרמניה את ברית המועצות וכבשה ממנה שטחים נרחבים. יחידות השמדה גרמניות מיוחדות, האיינזצגרופן, החלו לפעול בשטחים אלו, כמו גם בשטחי בלארוס, אוקראינה, רוסיה, ליטא ולטביה. היחידות הללו החלו להשמיד את האוכלוסייה היהודית בכל מקום שאליו הגיעו, ובמסגרת פעולתן, הן הפיצו תעמולה שהציגה את היהודים כמשתפי פעולה עם המשטר הסובייטי השנוא. בשטחי הכיבוש הגרמני נכלל גם אזור מזרח פולין ובו ידוובנה, שהייתה עיירה בת 2,500 תושבים.
פלישת הגרמנים לאזור הטילה אימה על יהודי העיירה. כמה ימים לפני הפוגרום בידוובנה נערכו פוגרומים אכזריים ביהודים בעיירות סמוכות, ובהן וונסוש, סטאוויסקי ורדז'ילוב. כמו כן, בתחילת תקופת הכיבוש הגרמני, החלו הפולנים המקומיים בביצוע מעשי שוד ורצח אקראיים בקרב יהודי העיירה, וביניהם קבורת קבוצת גברים יהודים בחיים והטבעת שתי נשים יהודיות עם תינוקותיהן בזרועותיהן באגם המקומי.
בבוקר הטבח, 10 ביולי 1941, התכנסו גברים פולנים בידוובנה בבית העירייה, והחלו לאסוף את יהודי העיירה לשם בטענה שהם צריכים לעסוק שם בניקיון. מאחר שהיהודים כבר אולצו בעבר לבצע עבודות משפילות ניתן היה לחשוב כי מדובר במעשה השפלה רגיל, אולם במהרה הבינו היהודים כי הפעם מדובר במצב שונה. בתחילת הרצח הובלו הגברים היהודים אל בית הקברות וחפרו בור. עם סיום חפירת הבור נרצחו הגברים והושלכו לבור שחפרו. צעד זה סייע לרוצחים, מכיוון שעם מות הגברים לא נשארו יהודים שיוכלו להתנגד לפולנים בהמשך הרצח.
לאחר מכן נלקחו שאר יהודי העיירה, בעיקר נשים, זקנים וילדים, אל אסם בקצה העיירה. הפולנים המקומיים הציתו את האסם, ורוב הנוכחים באסם נשרפו חיים. הערכות ההיסטוריונים למספר הנרצחים נעות בין 380 ל-1,600. מן הטבח נותרו רק כשבעה ניצולים, ובהם יעקב (פצינוביץ') צופן.
פולנים רבים השתתפו בטבח. חלקם הגדול עמדו והסתכלו מהצד. כמה עשרות פולנים לפחות השתתפו במעשי ההרג עצמם. מספר קטן של פולנים התחבאו ולא השתתפו בטבח כצופים, ואילו מעט מהם הסתירו יהודים. אף פולני לא הביע התנגדות פומבית לרצח - הן מפחד מפני הגרמנים והן מפחד מפני שכניו.
המשפט.
בשנת 1949 נערך משפט לעשרים ושניים נאשמים, שמתוכם זוכו שמונה. באותם ימים לא ניתנה לפרשה חשיבות מיוחדת, וחקירתה נמשכה כשבועיים בלבד.
חקר המקרה.
ויכוח סטשמבוש-גוטמן.