לפניני מים מתוקים צבעים רבים. לעומת זאת, לפניני ים רגילות צבע אפור, לבן וכסוף. קיים זן ייחודי של פנינים שנקרא "פניני הים הדרומי" שצבען זהוב ושחור. כיום מתקיימים ניסיונות לגידול צדפות שיניבו פנינים בצבע זהב, אך ללא הצלחה מרובה. מנגד, פניני מים מתוקים לא יכולות להיות שחורות. צבען של פניני הים מסוג "פניני טהיטי", הוא כהה או שחור.
פנינה מתורבתת.
שליית פנינים כרוכה במקומות רבים בצלילה לפרקי זמן ממושכים, לעיתים קרובות ללא אמצעי עזר. הצולל פוקק את אוזניו ונחיריו ושוהה במים במשך דקות תוך שימוש בצלילה חופשית בלבד. גם לאחר שהועלו הצדפות, הרי שפנינים נמצאות באחוז קטן ביותר מהצדפות שנשלו. מסיבה זו, רבים "מגדלים" פנינים מתורבתות: פנינים אלו גדלות בתוך צדפות בשבי, באמצעות גירויין באופן מלאכותי. פנינים אלו עגולות יותר מן הפנינים הטבעיות, וערכן נמוך הרבה יותר. הגירוי המלאכותי מתבצע בדרך כלל באופן שיגרום כמה שפחות דחייה לגוף זר, כדי שהרכיכה לא תמות: פותחים בכוח את שריון הצדפה - אך בזהירות רבה ולא יותר מסנטימטר אחד, ו"שותלים" בתוכה חתיכה זעירה שהופקה משריון צדפה אחרת, יחד עם חתיכה זעירה נוספת של קרום צדפה פנימי. לאחר מכן משאירים את הצדפה בתוך התקן רשת מיוחד מתחת לפני הים, לשנתיים שלוש. בניגוד לצדפות טבעיות, אחוז ההצלחה בגידול שכזה מגיע לכ-50%. מפרץ אגו ביפן היה בין האזורים הראשונים בעולם בהם התחילו גידול פנינים.
פנינים בישראל.
האזכור הראשון בעברית לפנינה הוא בספר משלי:
את הפנינים ייבאו בני ישראל לרוב מהפיניקים.
רבינו גרשום כתב כי "רגילים אנשים לשחוק פנינה לתוך משקה משום רפואה" (תרגום מארמית). כלומר, היה מקובל בזמנו (המאה ה-10 וה-11) להמיס פנינה לתוך משקה ולצרוך אותה בתור תרופה, אולם ייתכן שרק עשירים יכלו להרשות לעצמם תרופה יקרה כזאת.
גם כיום אין שליית או ייצור פנינים בישראל והן מיובאות, אם כי שוויין היחסי נמוך משהיה.
שיבוץ פנינים.
בגלל ערכן הגבוה של הפנינים, שיבוצן בשרשרת נעשה על ידי השחלתן על חוט חזק וקשירת קשר בין כל פנינה לשכנתה. הקשרים מבטיחים שאם יתנתק החוט, לא יאבדו כל הפנינים, אלא יישארו עדיין על המחרוזת.
בארצות הברית, באוסטרליה ובתאילנד הפנינה היא אבן ההולדת של חודש יוני.
דנדריט
דֶּנְדְּרִיט (על פי האקדמיה ללשון העברית: כְּנִיסוֹן עֲצַבִּי, או בקיצור: כְּנִיסוֹן) הוא שלוחה קצרה ומסועפת הבולטת מתאי עצב ומהווה את אמצעי הקלט שלהם.
מקור השם במילה היוונית Dendros, שפירושה "עץ", שם זה ניתן לה בשל השלוחות המתפצלות לסעיפים וסעיפי משנה רבים ונראות כעץ.
לדנדריטים אין כל קשר לתאים דנדריטיים (תאים השייכים למערכת החיסון), ואין לבלבל ביניהם.
פעילות.
לדנדריט יש תפקיד חשוב בתקשורת של תאי העצב.
הדנדריט הוא שלוחה של תא העצב המקבלת מידע מתאי עצב אחרים ומעבירה אותו אל גוף התא.
הדנדריט מתקשר עם סיבים עצביים של תאי עצב אחרים בסינפסות באמצעות מוליכים עצביים שמופרשים על ידם. המולקולות של המוליך העצבי מתקשרות לקולטנים הנמצאים על פני הדנדריט. קישור זה מפעיל תעלות יונים, אשר יוצרות פוטנציאל חשמלי סינפטי בתא המטרה. באופן זה משתנה הפרש הפוטנציאלים החשמליים על קרומו של הדנדריט למשך כמה מאיות השנייה. אותות חשמליים אלו מדורגים, כלומר בטווח שבין 50 ו-180 מיליוולט, ודועכים, כלומר נחלשים ככל שהם מתקרבים לגוף התא.
הדנדריטים יוצרים מבנה מסועף המאפשר להם לקבל מידע עצבי מתאים רבים.
בתלולית האקסון נסכמים שינויי המתח החשמליים המגיעים מהקוצים הדנדריטיים השונים. בתלות בתזמון האותות ובמיקום היחסי ביניהם, עשויה הסכימה להיות ליניארית או לא ליניארית. עליית המתח בדנדריט ובעקבותיו בגוף התא עשויה לחולל דחף עצבי בתלולית האקסון.
בנוסף, לשינויי המתח התכופים ברחבי העץ הדנדריטי ניכרת השפעה על הפלסטיות העצבית, המעורבת בתהליכי למידה וזיכרון. דחפים עצביים מתקדמים גם מגוף התא במעלה העץ הדנדריטי ונמצא כי יש חשיבות לתזמון היחסי בין הגעת דחף עצבי לבין הגעת אות סינפטי מקומי. תזמון מתאים בין גירוי סינפטי נשנה לבין הדחפים העצביים מגוף התא עשוי להביא לחיזוק ארוך-טווח () של הקישור הסינפטי המתאים, בעוד שגירוי מועט עשוי להביא לניוון הקישור הסינפטי.
ערור מול עיכוב.
העץ הדנדריטי המסועף בכל תא עצב מכיל עשרות אלפי קישורים סינפטיים.
אחד הגורמים המשפיעים על תגובת הדנדריט לגירוי מסוים הוא סוג הסינפסה שאליה הוא מחובר.
נהוג להבדיל בין סינפסות מעוררות לסינפסות מעכבות.
היבטים רפואיים.
מחלות עצביות שונות כגון מחלת אלצהיימר מתאפיינות גם בקוצים דנדריטיים מנוונים, מעוותים, פחותים או מרובים. גם לתרופות נוגדות דיכאון עשויה להיות השפעה על מידת הקישוריות העצבית של הדנדריט.
צ'ארלי פארקר
צ'רלי פארקר (באנגלית: Charlie Parker; 29 באוגוסט 1920 – 12 במרץ 1955) היה סקסופוניסט ג'אז ומלחין, נחשב לאחד מגדולי המוזיקאים המחדשים במאה ה-20. בתחילת הקריירה קיבל פארקר את הכינוי Yardbird שקוצר ל-Bird.
פארקר היה אבי הבי בופ וכיוון שהבי בופ הוא הבסיס לכל הג'אז המודרני, רבים מתייחסים לפארקר גם כאל אבי הג'אז המודרני. מוזיקאי ג'אז רבים לאחר פארקר למדו את הגישה המלודית וההרמונית שלו, וספגו רבות מהסגנון שלו.
ביוגרפיה.
צ'ארלי פארקר נולד בקנזס, ארצות הברית, וגדל בקנזס סיטי, מיזורי. פארקר הראה כישרון מוזיקלי כבר מגיל צעיר. כילד קטן, הוא שר במקהלת הכנסייה בכנסייה הקתולית המקומית. אביו של פארקר, שהיה פסנתרן וזמר בוודויל, היווה את ההשפעה המוזיקלית הראשונה לבנו. פארקר גדל תוך כדי האזנה לתזמורות ג'אז, כמו התזמורות של קאונט בייסי ובני מורטן. אף על פי שלפעמים ניגן על סקסופון טנור, הכלי העיקרי שבו עשה שימוש היה סקסופון אלט. בגיל 14 נשר פארקר מבית הספר כדי להיות חלק מסצנת המוזיקה המפותחת בקנזס סיטי, אולם בתחילת דרכו רעיונותיו לא זכו להצלחה רבה, אולי בגלל הטכניקה המוגבלת שלו כסקסופוניסט מתחיל. ב-1937 הצטרף פארקר לתזמורת הג'אז של ג'יי מק'שן, אז כבר שלט בכלי ואפשר להגיד שהתחיל את דרכו למעלה.
פארקר הגיע לראשונה לניו יורק ב-1939 ועבד שם כשוטף כלים. באותה תקופה הוא הושפע מאוד מלסטר יאנג, באסטר סמית' וארט טייטום. את ההקלטה הראשונה שלו עשה ב-1940 עם תזמורת הג'אז של ג'יי מק'שן, ורעיונותיו התחילו באותו הזמן להתקבל יותר טוב בקהילת הג'אז.
פארקר עבר לניו יורק, כשהוא מגיח כדמות מובילה בדור של אמנים שיצר את הבי-בופ. כשהוא נתמך על ידי הדור הקודם של אמנים פורצי דרך - במיוחד קולמן הוקינס ולסטר יאנג - פארקר פיתח אוצר מילים מוזיקלי וסגנון מהפכניים.
למרות כל הקלטותיו בשנים שבין 1940 ל-1945, היה זה שיתוף הפעולה שלו עם דיזי גילספי ב-1945 שזעזע את עולם הג'אז. השניים יצרו באותו הזמן שירים ידועים כמו Groovin' high, Dizzy atmosphere, Hot house ועוד, וכאשר אלתרו הפתיעו את הקהל שוב ושוב. אפשר להגיד שזו היא מהות הבי-בופ.
הוא עבד ושימש השראה למוזיקאים הבכירים והמשפיעים ביותר של זמנו, כשהוא יוצר אתם הקלטות שנחשבות קלאסיות, בין האמנים שאתם עבד נמנים: דיזי גילספי, באד פאוול, ת'לוניוס מונק, צ'ארלי כריסטיאן, מקס רואץ', קני קלארק ומיילס דייוויס.
האלתור הסוחף, מהיר, קצבי ולא סימטרי של פארקר יכול להמם את המאזין; ואף על פי כן בדיקה מקרוב מראה שכל שורה מיצירותיו מכילה ביטוי שלם ובנוי היטב כשכל תו נמצא במקומו. הרעיונות של ההרמוניה של פארקר היו מהפכניים, הם הציגו גישה חדשנית לאוצר מילים הטונלי בהוסיפם את הדרגה התשיעית האחת-עשרה ושלוש-עשרה לאקורדים, חילופי אקורדים מהירים, ווריאציות של אקורדים. הטון שלו היה נקי וחודר, אבל עצוב ונוגה בבלדות.
אף על פי שברבות מההקלטות שלו פארקר מדגים טכניקה וירטואוזית מדהימה ומלודיות מורכבות - היצירה המוקדמת שלו "Ko Ko" היא דוגמה טובה - הוא היה גם אחד מגדולי נגני הבלוז. אלתור הבלוז שלו "Parker's Mood" מהווה את אחת ההקלטות הכי משפיעות בעולם הג'אז, כמו הקלאסיקה של לואי ארמסטרונג "West End Blues".
פארקר הפך לסמל לדור הביט, והיה דמות מרכזית בפיתוח המושג של מוזיקאי הג'אז כאמן בלתי מתפשר וכאינטלקטואל, במקום רק עוד סוג של בדרן פופולרי. בזמנים שונים פארקר מיזג את הג'אז עם סגנונות מוזיקליים אחרים, מאיגור סטרווינסקי ועד נגן כלי ההקשה הקובני מצ'יטו, כשהוא סולל דרך לאלה שיבואו בעקבותיו.
פארקר היה ידוע בכך שהגיע להופעות ללא הכלי שלו כשהוא שואל כלי ממישהו אחר ברגע האחרון. באחת ההזדמנויות הוא ניגן גם על סקסופון גרפטון - סקסופון מפלסטיק.
פארקר היה מכור להרואין מאז היה נער. כנער הוא פיתח התמכרות למורפיום כששהה בבית חולים אחרי תאונת דרכים וכתוצאה מכך פיתח התמכרות להרואין. ב-1946 חווה פארקר התמוטטות עצבים עקב חוסר בהרואין, הוא נכנס לשיקום בבית החולים "קמרילו" (חוויה שבעקבותיה הלחין את הקטע Relaxin' at Camarillo). לאחר שישה חודשים, בינואר 1947, השתחרר פארקר וחזר לניו יורק. באותן שנים עבד עם המוזיקאים מיילס דייוויס, מקס רואץ', טומי פוטר, דיוק ג'ורדן ועוד. השנים 1947–1951 היו השנים הפעילות ביותר של פארקר, ובמהלכן ביקר באירופה פעמיים ב-1949 וב-1950.