ב-17 במאי טנקים של אוואלד פון קלייסט תקפו את הארמייה ה-9 הסובייטית, פרצו את קו ההגנה שלה ולקראת ה-23 במאי היא כבר לא יכלה לסגת מזרחה. סמיון טימושנקו פנה לסטבקה בבקשה לתגבורת. ראש המטה הכללי החדש אלכסנדר ואסילבסקי ביקש אישור לנסיגת הכוחות, אך יוסיף סטלין סירב לאשר את הנסיגה. במהלך ה-18 במאי ואסילבסקי ביקש פעם נוספת אישור לנסיגה. סמיון טימושנקו וניקיטה חרושצ'וב טענו שהסכנות לא כה חמורות, אך סטלין לא אישר את הנסיגה גם הפעם. כתוצאה מכך, לקראת ה-23 במאי רוב היחידות התוקפות של הצבא האדום כותרו.
החל מה-25 במאי החלה מתקפה של הכוח המכותר מזרחה במטרה לפרוץ את הכיתור, אמנם ללא הצלחה של ממש. למרות המאמץ הגדול רק כעשירית מהכוחות המכותרים הצליחו לפרוץ אותו. המפקדים של הארמיות המכותרות וסגן מפקד החזית הדרום-מערבית נהרגו במהלך הקרבות.
איוואן בגרמיאן שהיה בין מתכנני המבצע טען בזכרונותיו שכישלון המבצע היה תוצאה של פעולות לא נכונות של מפקדים בשטח ולא בעיה של תכנון המבצע.
השלכות כישלון המבצע.
כתוצאה מקריסת החזית הדרום-מערבית והחזית הדרומית הוורמאכט היה יכול להתחיל במתקפה אסטרטגית בדרום במטרה להגיע לקווקז ולוולגה. ב-23 ביולי רוסטוב על דון נפלה בידי הנאצים וב-6 באוגוסט הם היו בפרברי סטלינגרד.
סלביה פראג
מועדון הספורט סלביה פראג (בצ'כית: SK Slavia Praha) הוא מועדון כדורגל צ'כי מן הבירה פראג. ידוע בשמו המקוצר "סלביה פראג". מרכזו ההיסטורי הוא שכונת ורשוביצה שממוקמת ברובע העשירי של פראג. קבוצת הכדורגל של המועדון משחקת בחולצה ייחודית חצייה השמאלי אדום והימני לבן. נוסד בשנת 1892 וזכה מספר פעמים באליפות וגביע לאומיים.
בשנת 1996 העפיל המועדון לחצי-גמר גביע אופ"א. בשנת 2007 הגיע המועדון להישג שיא - העפלה לשלב הבתים של ליגת האלופות. בשנת 2009 ובשנת 2017 המועדון הגיע לשלב הבתים של הליגה האירופית יחד עם מכבי תל אביב, אסטנה ווויאריאל. אצטדיונו הביתי של המועדון הוא "עדן" שמכיל 21,000 מקומות ישיבה. ב-2018 שונה שמו ל"אצטדיון סינובו", על שם מחזיקת המניות העיקרית בקבוצה.
בשנת 2018 המועדון החתים את אונדז'יי קולאז' לתקופה של 4 שנים תמורת מיליון יורו שהפך אותו לשוער היקר בהיסטוריית הליגה הצ'כית.
את עונת 2020/2021 השלימה הקבוצה עם אליפות ללא הפסד, ואף קבעה שיא היסטורי בליגה עם 54 משחקים ברציפות ללא הפסד בשנים 2020–2021.
היריבות העירונית עם ספרטה פראג היא שם דבר בכדורגל הצ'כי (ראו "הדרבי של פראג"). יריבות זאת צברה תאוצה במהלך שנות המשטר הקומוניסטי, אז מועדון ספרטה נתפס כמייצג את השלטון ואילו אוהדי סלביה נתפסו כצ'כיים האמיתיים. במדי המועדון הוותיק כיכבו שחקנים מפורסמים רבים ובהם ולדימיר שמיצר, פטריק ברגר, קארל פובורסקי, יוזף ביקאן ודני מיגל אלבס.
נפוליאון השני
נפוליאון פרנסואה ז'וזף שארל בונפרט, הידוע כנפוליאון השני (20 במרץ 1811 - 22 ביולי 1832), דוכס רייכשטאט, היה לזמן קצר קיסר צרפת דה יורה.
קורות חייו.
נפוליאון השני נולד ב-20 במרץ 1811 כתוצאה מנישואיהם של הקיסר נפוליאון בונפרטה ואשתו השנייה הארכידוכסית מריה לואיזה מאוסטריה, בתו של פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה. הוא הוכתר כ"הוד מלכותו מלך רומא", תואר אשר יועד על ידי נפוליאון האב ליורשו החוקי, אך בפועל היה תואר כבוד בלבד.
שלוש שנים לאחר לידתו בפריז התמוטטה הקיסרות הצרפתית הראשונה אשר הוקמה בידי אביו ואותה עתיד היה לרשת. נפוליאון הראשון, שהודח על ידי הסנאט הצרפתי, ויתר ב-6 באפריל 1814 על כיסאו ותוארו לטובת בנו העולל. בנו זה נלקח על ידי אמו הקיסרית לטירת בלואה שבעמק הלואר. נפוליאון השני החזיק בתוארי אביו חמישה ימים בלבד. לאחר מכן תבעו מנהיגי בעלות הברית, שפלישתם לצרפת הדיחה את נפוליאון הראשון מכיסאו, שיתפטר ללא תנאי, ובכך ביטלו למעשה את העברת הקיסרות לנפוליאון השני התינוק.
לאחר חזרתו של נפוליאון הראשון לצרפת, תקופה המכונה "מאה הימים", והתפטרותו החוזרת בסופה, אישר הסנאט הצרפתי ביום ההתפטרות (22 ביוני 1815) את קיסרותו של נפוליאון השני, אשר שהה באותה עת באוסטריה. כניסת כוחות בעלות הברית ב-7 ביולי אותה שנה שמה קץ לשלטון קצר מועד זה.
ימיו האחרונים.
לאחר 1815, חי נפוליאון השני - כאסיר, למעשה - בארמון הקיסרי ארמון שנברון בווינה, על אף שגלותו לא הוכרזה מעולם בפומבי. בשנת 1818 הוענק לו התואר "דוכס רייכשטאט" כמעין פרס ניחומים על אובדן ירושתו המקורית - קיסרות צרפת. ב-22 ביולי 1832 נפטר נפוליאון השני משחפת בארמון שבו הוחזק.
נפוליאון השני לא הורשה מעולם להתכתב עם אביו, שהיה אסור באי הנידח סנט הלנה.
מורשת.
על אף תקופת שלטונו הקצרה, הוא מוכר בתואר נפוליאון השני, למעט בחוגים בונפרטיסטים, שם הוא מכונה "מלך הרומאים". הנציג הבא לבית בונפרטה שעתיד היה לשלוט בצרפת, נפוליאון השלישי, לקח לעצמו כינוי זה בהכירו בתקופת קיסרותו של בן דודו הצעיר.
נפוליאון השני נודע בצרפת בכינוי "L'Aiglon" (בצרפתית: "העיט הקטן"). המחזאי הצרפתי אדמון רוסטאן חיבר מחזה הנקרא באותו כינוי ומתאר את חייו של נפוליאון השני.
בשנת 1940 הועברו עצמותיו של נפוליאון השני לצרפת כמחווה אישית של אדולף היטלר. לאחר ההעברה נקברו עצמותיו לצד קברו של אביו בארמון האינווליד בפריז.
קארל פובורסקי
קארל פובורסקי (בצ'כית: Karel Poborský; נולד ב-30 במרץ 1972) הוא כדורגלן עבר צ'כי ששיחק בעמדת הקשר.
פובורסקי החל את הקריירה שלו בקבוצת קטנות בצ'כוסלובקיה, ולאחר פירוק המדינה חתם בקבוצת הפאר הצ'כית סלביה פראג. משם נדד ברחבי היבשת דרך מנצ'סטר יונייטד (אנגליה), בנפיקה ליסבון (פורטוגל) ולאציו (איטליה), עד שחזר לצ'כיה בשנת 2002, ופרש ממשחק פעיל בשנת 2007.
הופעתו הראשונה במדי נבחרת צ'כיה הייתה ב-23 בפברואר 1994, בניצחון 1-4 על נבחרת טורקיה. ב-18 באוגוסט 2004 רשם את הופעתו ה-100 במדי הנבחרת, במשחק נגד נבחרת יוון. פובורסקי שותף במשחקי הנבחרת ביורו 96, יורו 2000 ויורו 2004, ובסך הכל ערך 118 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש שמונה שערים.
קתרינה השנייה
תקרית שיאן
תקרית שיאן הייתה מפגש ועימות בין שני מנהיגי צבא סיניים בשנת 1936, לפני מלחמת סין–יפן השנייה. תקרית זו הובילה לשינוי המדיניות הסינית ממלחמה כנגד הקומוניסטים למלחמה ממוקדת ביפן.
ב- 12 בדצמבר 1936 ביקר צ'יאנג קאי שק, מנהיג של המפלגה הסינית הלאומית, הקואומינטנג, בשיאן, ודן שם עם ג'אנג צ'ואליאנג, שכונה "המרשל הצעיר", המרשל שמינה לעניין דיכוי מרידות, בעניין המסע האנטי-קומוניסטי. ג'אנג, שמזה זמן מה חש קרבה גדלה והולכת למאו דזה-דונג והקומוניסטים, החליט כי הגיעה השעה שצ'יאנג יתאחד עם הקומוניסטים מול יפן. הוא דרש במפגיע מצ'יאנג קאי שק לארגן מחדש את המשטר הלאומי, ולאחר סירוב צ'יאנג החליט לעצור אותו עד שייחתם הסכם עם הקומוניסטים. חטיפת צ'יאנג ומניעת חזרתו לנאנג'ינג היוו בכל אמת מידה שהיא מרידה צבאית גלויה ופגיעה בכבודו של צ'יאנג, אשר מעולם לא סלח לג'אנג. לאחר מכן, ג'אנג שבה אותו וסימם אותו באופיום, תוך מניעת חזרתו לסין. עם זאת, בזכות "חטיפה" זו התאפשרה התפנית החדה ביחסה של סין עם יפן, כך שעיקר כוח הלחימה הופנה אל יפן במקום אל הקומוניסטים.
לורקה
יאנגצה
יַאנְגְּצֶה (במנדרינית תקנית: , צָ'אנְג גְ'יָאנְג, מילולית: "הנהר הארוך") הוא הנהר הארוך ביותר באסיה והשלישי באורכו בעולם אחרי הנילוס באפריקה והאמזונאס בדרום אמריקה. מבחינת ספיקת המים שלו הוא מספר ארבע בעולם, אחרי הנהרות אמזונס, קונגו ואורינוקו כשאחריו פרנה.
שם הנהר.
שמו הסיני של הנהר הוא צ'אנג ג'יאנג, שפירושו "נהר ארוך"; שם זה נפוץ גם במפות לועזיות. השם "יאנגצה" התייחס אצל הסינים רק לחלק מן הנהר, אולם מאחר שהיה זה השם הראשון אשר שמעו המיסיונרים והסוחרים האירופאיים שהגיעו לאזור, הוא הוחל באנגלית על הנהר כולו. השם מופיע בצורות רבות, ביניהן נהר יאנגצה, ינגטסי קיאנג ויאנגצי. במקומות בהם היאנגצה זורם בערוצים עמוקים, הוא ידוע לסינים בשם "נהר ג'ינשה" (נהר חולות הזהב).
מאפיינים.
מקורו של נהר היאנגצה בקרחון בהרי טיבט המזרחיים. הוא זורם דרך מזרח מחוז צ'ינגהאי, וממשיך דרומה עד מחוז יונאן אשר בתחומו הוא זורם בערוצים עמוקים במקביל לנהרות המקונג והסלווין, המהווים יחד את אתר המורשת העולמית "האזורים המוגנים בשלושת הנהרות המקבילים ביונאן". בהמשך זורם היאנגצה צפון מזרחה דרך מישוריה של סצ'ואן, שם נשפכים אליו מימיהם של יובלים רבים וספיקתו גדלה משמעותית. היאנגצה ממשיך מזרחה עד שהוא נשפך אל תוך הים הסיני המזרחי. אורך הנהר הוא כ-6,380 ק"מ. הנהר נחשב לאחד החוצצים בין דרום סין וצפונה (הנהר הצהוב נחשב לחוצץ השני).
הנהר הוא בית הגידול הבלעדי של דג החרב הסיני והיה בית הגידול הבלעדי של דולפין הנהרות הסיני שבשנת 2006 הוכרז כי כנראה נכחד.
היסטוריה.
מבחינה היסטורית, היאנגצה הפך לגבול המדיני בין צפון ודרום סין מספר פעמים (ראו היסטוריה של סין) עקב הקושי לחצות את הנהר. הדבר אירע בעיקר בתקופת השושלות הדרומיות והצפוניות, וכן בשושלת סונג הדרומית. קרבות רבים התקיימו לאורך הנהר, המפורסם שבהם הוא קרב הצוקים האדומים שהתרחש בשנת 208 לספירה במהלך תקופת שלוש הממלכות.
היאנגצה מהווה עורק תחבורה ראשי, המקשר את חופי סין אל פנים הארץ. התחבורה בנהר כוללת תנועת סחר של סחורות כגון פחם, ונוסעים. השיט בנהר האורך מספר ימים הופך פופולרי לאחרונה בקרב תיירים, במיוחד באזור שלושת הנקיקים.