החיילים העות'מאנים, התרים אחר שלל, הגיעו לכיכר אוגוסטאום (Augusteum) הענקית, שם, מאחרי שערי ארד, לפני איה סופיה, הסתתרו המוני תושבים שקיוו להגנה שתבוא מקדושת המקום. החיילים ראו באנשים שנקבצו שם רק את הערך שיוכלו להפיק מהם, לכן הרגו זקנים ותינוקות ואת היתר שיעבדו, כשבין החיילים פורצות מפעם לפעם קטטות על הבעלות שלקחו על הצעירים והצעירות הבריאים וטובי המראה ועל אנשים מלובשים בהידור - לבוש שהצביע על פוטנציאל של גיוס ממון לפדיון עצמי.
הבוזזים לא פסחו על מוסדות הדת, פרצו למנזרים ולכנסיות וגם לאיה סופיה. תוך כדי ביזת העיר הציתו הבוזזים מבנים וביניהם גם את הארכיון הקיסרי של קונסטנטינופול - שריפתו נמשכה שלושה ימים. הסולטאן נכנס לעיר בשעות אחר הצהריים של היום הראשון, הורה להפוך את איה סופיה למסגד וקבע שהעיר תהיה בירתו. הסולטאן שלח משמר מיוחד לשמור על מבנים מסוימים, כדי שבירתו העתידית לא תהיה לעיי חורבות. גם על כנסיית השליחים הקדושים, אותה ייעד להיות למרכז הפולחן הנוצרי (במקום איה סופיה שהפכה למסגד), שם משמר שמנע את הפגיעה בה.
למרות האישור שניתן לחיילים לבזוז את העיר משך שלושה ימים, שינה הסולטאן את דעתו לאחר יום בודד, כשראה את הנזקים העצומים שנגרמו למבנים ולרכוש ונתן הוראה להפסיק. מתוך חמישים אלף תושבי העיר, רק מחציתם היו עדיין חופשיים ורבים כבר נשדדו או נאנסו.
ביום 29 במאי כבשו העות'מאנים לא רק את קונסטנטינופול, אלא גם את מצודת גלאטה, שהייתה מכאן ואילך לחלק מקונסטנטינופול העות'מאנית.
התוצאות.
הוונציאנים, בהנהגת ג'ירולמו מינוטו (Girolamo Minotto) לחמו באומץ רב בהגנת קונסטנטינופול. לאחר הניצחון, כרתו העות'מאנים את ראשו של המנהיג הוונציאני, ראש בנו וראשי עוד 7 אצילים ונציאנים. עוד 29 אצילים ונציאניים ו-600 לוחמים נפלו בשבי. ההפסד הכספי של הרפובליקה הוונציאנית הגיע למאתיים אלף דוקאטים.
כיבוש קונסטנטינופול והפיכת הכנסייה איה סופיה למסגד הדיחו את העיר מהנהגת הנצרות המזרחית וכתר ההנהגה עבר למוסקבה. העות'מאנים נהגו במתינות בנוצרים של קונסטנטינופול, מינו פטריארך חדש, את גנדיוס סכולריוס והעניקו להם אוטונומיה דתית רחבה, בדומה לזו שניתנה ליהודים ופרט למס הג'יזיה, נהנו הנוצרים משוויון זכויות והזדמנויות. למרות זאת ביכו הנוצרים האורתודוקסים את אובדן איה סופיה ותפארת בירת הנצרות המזרחית - יום שלישי, היום בו נפלה קונסטנטינופול, הוכרז ליום ביש מזל והיה ליום צום ותענית, מנהג שנמשך עד ימינו.
הפסיפסים הנוצרים, בכנסייה איה סופיה ובכנסיות נוספות שהפכו למסגדים, לא נהרסו, אלא כוסו בגבס וב-1935, לאחר הקמת הרפובליקה הטורקית החילונית, החליטו השלטונות, למען האמנות, להסיר את הגבס.
שריפת הארכיון הקיסרי הביא לאבדן מסמכים עתיקים נדירים ויש חוקרים הטוענים, שהתקופה ה"חשוכה" של ימי הביניים, "חשוכה" גם בגלל אובדן המסמכים, שהיו בארכיון אשר עלה באש.
בפלופונז, המצודה מיסטרס, שנשלטה על ידי האחים המסוכסכים, קונסטנטין, תומה ודמטריוס פאלאיולוגוס, החזיקה מעמד עד שנת 1460. האימפריה של טרפזונטס נכבשה באוגוסט 1461. שליטה מלאה, ללא עוררין, על הדרדנלים ועל הבוספורוס הפכה את ים השיש לים עות'מאני ובהמשך הובילה לנפילת כל המדינות (כולל מושבות ערי המדינה האיטלקיות) שעל חופי הים השחור והפיכת האחרון לים עות'מאני. אחרי כיבוש קונסטנטינופול, מהמט השני הצמיד לשלל תאריו את התואר "Kayzer-i Rum" (קיסר רומי). הוא גם זכה לכינוי "הכובש" (Fatih).
האגדות.
אגדות רבות נקשרו בנפילת העיר, סיבותיה, דרך ההתרחשות והתוצאות. האגדות נפוצו בעיקר בין בני האמונה הנוצרית אורתודוקסית, לא רק היוונים וחלקן הכו שורשים בפולקלור העמים הנוצרים של מזרח אירופה.
אחת האגדות מספרת על שני כמרים נוצריים שעסקו בטקס דתי, הליטורגיה הקדושה, כשהחיילים העות'מאנים הראשונים חדרו לעיר ובעודם מדקלמים את הטקסט אל המוני המאמינים, הלכו ונעלמו לתוך חומות הקתדרלה, שם הם ממתינים להשבת השלטון הנוצרי לקונסטנטינופול. גרסה אחרת, בשיר עם יווני, מספרת על כך שקולה של הבתולה הקדושה (אם ישו) הפסיק את הליטורגיה וקרא ל"פרנקים" (בני המערב) לבוא ולקחת את צלב הזהב, האוונגליה הקדושה והמזבח הקדוש. אגדה אחרת מתייחסת לקיסר קונסטנטינוס האחד עשר - לפי האגדה, מלאך ירד מהשמים, הפך את הקיסר לשיש והטמין אותו במערה תת-קרקעית, בקרבת שער הזהב, שם הוא ממתין עד שיוחזר השלטון הנוצרי לקונסטנטינופול ואז יוחזר לחיים.
נפילת קונסטנטינופול באמנות.
הכיבוש המוסלמי של קונסטנטינופול השאיר רושם עז על אמני התקופה וגם לאחריה והדבר משתקף ביצירות אמנות שנפילת קונסטנטינופול עומדת במרכזן. ציירים רבים תיארו מחזות מתוך המצור והכיבוש והמלחין גיום דופאי, בן התקופה, הלחין ארבע קינות על נפילת העיר.
האירוע השאיר חותם בל ימחה על הפולקלור הביזנטי ומשתקף היטב בשירה היוונית העממית של המאה ה-15. יש שירי קינה המביעים את צער היוונים על נפילת העיר ויש שירים רבים שנועדו לקרוא לנוצרים של מערב אירופה לבוא ולשחרר את העיר מהעול העות'מאני. המשוררים העממיים קוראים למנהיגי עמי המערב לזנוח את מחלוקותיהם ולהתאחד למען מטרה זו. השירים מחניפים למערביים ולהבדיל מהאווירה שהתקיימה לפני כיבוש קונסטנטינופול, הם רואים את המערביים בצורה חיובית, כגואלים פוטנציאליים.
בעיר אתונה מוצב פסל שיש של קונסטנטינוס, כשהוא מצביע לכיוון קונסטנטינופול. הפסל מכונה "מלך השיש" ושימש נושא מרכזי במחזמר מאת סטמאטיס ספאנודאקיס, הנושא את השם "מלך השיש". שירי המחזמר, שנושאיהם לקוחים מכיבוש קונסטנטינופול, הופקו בתקליטור משנת 1998.
נפילת קונסטנטינופול משמשת כרקע לרומן היסטורי של הסופר הפיני מיקה ולטרי - המלאך השחור (1952). (התפרסם לראשונה בשפת המקור בשם "יוהנס אנגלוס") . תורגם לעברית בשם "המלאך השחור", על ידי אהרן אמיר בהוצאת "צוהר" (1956) ובהוצאת "ביתן" (1991).
נפילת קונסטנטינופול
יוסף משלב
גאורגי השביעי, מלך גאורגיה
גאורגי השביעי (בגאורגית: გიორგი VII) (מת ב- 1405 או 1407) מבית בגרטיוני היה מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת משנת 1393 ועד למותו בשנת 1407 (על פי גרסה אחרת משנת 1395 ועד 1405).
חייו.
גאורגי היה בנו של בגרט החמישי הגדול מאשתו הלנה, בתו של בסיליוס, קיסר טרפזונטס, שנפטרה מדבר בשנת 1366.
בנובמבר 1386 הובס אביו של גאורגי, בגרט, ונלקח בשבי בידי המצביא המונגולי טימור לנג. אולם בפלישה המונגולית הבאה הצליח גאורגי לארגן התנגדות מוצלחת ושיחרר את אביו, שמינה אותו כשליט משותף בשנת 1369.
בשנת 1393 נפטר בגרט וגאורגי הפך למלך היחיד של הממלכה. רוב תקופת שלטונו עברה במאבק מול טימור לנג, שערך, בשנים 1387–1403, שבע פלישות נוספות כנגד הממלכה הגאורגית העקשנית, שהשאירו את גאורגיה הרוסה. בסופו של דבר, בשנת 1403, נאלץ גאורגי לערוך הסכם שלום עם האויב האכזרי. על פי ההסכם הכיר גאורגי בטימור לנג כמושל והסכים לשלם לו מס ומצד שני הכיר טימור לנג בזכותם של מלכי גאורגיה להיות מוכתרים כמלכים נוצרים.
גאורגי נהרג בקרב נגד נוודים טורקמנים, משבט קארא קויונלו (Garagoýunly, قراقویونلو, "טורקמני הכבשה השחורה") כפי הנראה. וסביר גם כי היה חשוך בנים כיוון שאחיו, קונסטנטין הראשון יורש אותו עם מותו.
גיאורגי השביעי
ג'ורג' השביעי מויילס
גיאורגי מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת
גיאורגי מלך קאחתי
ארמין ואמברי
ארמין וַאמְבֵּרִי (בהונגרית: Vámbéry Ármin; בשמו המקורי: הרמן ואמברגר - Wamberger Hermann, סוואטי יור, 19 במרץ 1832 - בודפשט, 15 בספטמבר 1913) היה מזרחן, תייר, בלשן, חוקר מרכז אסיה הונגרי-יהודי. בנו היחיד רוסטם ואמברי היה עורך דין פלילי וחבר האספה הלאומית ההונגרית.
ביוגרפיה.
ראשית חיים.
ארמין ואמברי נולד ב-19 במרץ 1832 בכפר בשם סוואטי יור (בהונגרית: Szentgyörgy), בסביבות ברטיסלאבה, בירת סלובקיה של היום, האימפריה האוסטרו-הונגרית דאז. סבו הגיע להונגריה מוואמברג שבבווריה, לכן קראו לו ואמברגר. נכדו שינה את השם לצורה הונגרית, ואמברי. משפחתו הייתה משפחה חסידית. ואמברי התייתם בגיל צעיר משנפטר אביו ממחלת הכולרה, והמשפחה חייתה בעוני. בגיל שלוש שותקה רגלו והוא הפך לצולע לכל ימי חייו. בתחילה התהלך עם קביים, אך בגיל עשר שבר ברוגזה את המשענות על גבי קבר אביו, והחליט שלא להשתמש בהם יותר.
ואמברי היה מחונן בכישרון לשפות. מביתו ומסביבת מגוריו ידע הונגרית, סלובקית וגרמנית. הוא למד בחדר ולמד עברית, ביקר גם בבית הספר העממי הנוצרי ולמד שם לטינית. הוא עסק במספר גדול של עבודות כסיוע למשפחתו: עבד כשוליה של חייט ובגיל אחת עשרה לימד את בני גילו בכפר. הוא למד שנתיים בגימנסיה שניהלו הנזירים במקום. בגיל שלוש עשרה נדד לברטיסלאבה והשיג משרה: ללמד את בנו של בעל מסעדה (תמורת אוכל ולינה). בתקופה זו למד בלימוד עצמי את השפה הצרפתית. משחלה פוטר ממשרתו זו והפך למשרת של מלווה בריבית, אך במקביל המשיך ללמוד בגימנסיה.
במקביל המשיך להיות מורה במקומות שונים, כולל מתן שיעורים פרטיים בערי הונגריה. במשך זמן זה הוא המשיך להשתלם בלימודים עצמיים בצרפתית, איטלקית, רוסית, ספרדית, ביקר בספריות והשקיע בלימודי המזרח ובשפות נוספות (טורקית ופרסית) ולמד על האסלאם (כולל לימוד הקוראן). ב-1857 חל שינוי בחייו. הוא קיבל מכתב המלצה אל הברון יוז'ף אטווש, שקיבל אותו ושוחח עמו באיטלקית, אנגלית וצרפתית. ממנו קיבל תרומה כספית גדולה, דרכון ומכתב המלצה לרוזן יוסף טלקי, נשיא האקדמיה ההונגרית למדעים ויצא לאיסטנבול.
איסטנבול.