האנתרופולוג אריך בראואר מצא כי יהודי תימן לא נטו לעסוק במלאכות כפיים או חקלאות בדרך כלל, אלא מלאכה ומסחר. פרופסור אהרן גימאני חקר את הבדלי העיסוק של יהודים תושבי כפר ותושבי עיר ומצא שתלמידי חכמים ובני המשפחות האמידות עסקו כמעט תמיד בצורפות - תחום עיסוק שבתימן היה על טהרת היהודים.
היסטוריה.
משנת 1650 בערך, החלה התפוררותה של הממלכה האימאמית בתימן, שהייתה במשך 200 שנים ממלכה יציבה מאוד. כיוון שהיו מחוזות שונים בתימן (כמו עדן) שהכריזו עצמאות, והשתחררו מעולם של הזיידים, פחתו גם הכנסותיו של האימאם של תימן. צמצום הכנסותיו של האימאם גרם לכך שהוא לא היה יכול לעמוד בתשלומי התמלוגים השנתיים לשבטי הצפון בתמורה לכך שיכירו בשלטונו. ולכן, כאשר הם לא קיבלו את כספם - הם היו פושטים על צנעא ושודדים את אוצרות האימאם ואת העיר עצמה. בהתנפלויות השבטים נפגעו גם היהודים. פגיעה זו החלה קצת בשנת 1725, אך מתחילת המאה ה-19 היא הפכה לתופעה שכיחה. קשיי השלטון הללו גרמו גם להידרדרות פוליטית.
לאחר מאורעות השבתאות וגלות מוזע בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-17, בהם הוחרמו כל המטלטלין והרכוש הקרקעי של יהודי תימן, הם היו נתונים למצוקות כלכליות וחברתיות במשך כ-50 שנים.
משנות ה-30 של המאה ה-18 עמד בהנהגת האוכלוסייה היהודית רבי שלום עראקי ומצבם הכלכלי של היהודים השתפר מאוד. מקצתם אף נטל חלק במסחר עם הודו ועם ארצות אחרות. אבל ההידרדרות הפוליטית של תימן וההתגברות הקנאית של המוסלמים נגד היהודים משנות ה-60 של המאה ה-18 ואילך, גרמו להידרדרות כלכלית חוזרת של היהודים.
מההידרדרות הפוליטית והכלכלית הזאת סבלו כל תושבי תימן, עד שבשנת 1872 פנו תושבי צנעא המוסלמים בבקשה מהטורקים להשתלט על העיר. היהודים, כמרכיב חלש באוכלוסייה התימנית, נפגעו קשות מהתמוטטותה של תימן במאה ה-19, והם חיכו יותר מכל שאר שכבות האוכלוסייה התימנית לבוא הטורקים, בתקווה שזה יביא לשיפור במצבם הכלכלי.
מסחר יהודי תימן.
היהודים שנטלו חלק בסחר החוץ של תימן עם הודו במחצית השנייה של המאה ה-18, היו בעיקר מבני קהילות הערים מוכ'א וצנעא. גם בעדן, שהחלה להתפתח מבחינה מסחרית לאחר כיבושה על ידי הבריטים, תרמו היהודים להתפתחות הכלכלית. רבים מהם שירתו את הבריטים במנהל החדש שהוקם על ידם. אל העיר עדן נמשכו יהודים מרוב קהילות תימן, שסבלו מהתהפוכות המדיניות והכלכליות ששררו בתימן וגם מחוץ לתימן, דבר שיצר תמורה תרבותית חריפה באוכלוסייה היהודית של תימן, שנפתחה להשפעות תרבות המערב ולמסורות יהודיות של קהילות מזרחיות שמחוץ לתימן.
משנות ה-70 של המאה ה-19 ואילך, לאחר שתימן נכבשה על ידי הטורקים ניצלו יהודי עדן צנעא, מנאכ'ה, עמראן, שבאם, ד'מאר, ירים ותעז, את שוויון הזכויות שניתן להם, ורבים מהם התעשרו מפעילותם הכלכלית, תחילה כספקים לצבא הבריטי הגדול שנכח בעדן, ואחר כך כסוחרים עם מדינות רבות מעבר לים. היהודים הזרים שהשתקעו בעדן היו בדרך כלל סוחרים שנלוו אל הצבא הטורקי, והם לא נטו להתערב באוכלוסייה היהודית המקומית. כתוצאה מהכיבוש הטורקי חזרו חיי הכלכלה לתקנם באזורים שהיו בשליטת הטורקים.
כתוצאה מריבוי האוכלוסייה ומשהיית כוחות צבא טורקי גדול בתימן (שהביאו עמם מטורקיה מוצרי מזון שלא היו ידועים קודם לכן בתימן), החלה הפעילות הכלכלית להסתעף ולהתרחב בגלל גידול הצריכה. היהודים עסקו, אפוא, גם ביצוא וגם ביבוא.
מצרך היצוא העיקרי היה קפה, שגדל בעיקר באזור מנאכ'ה במערב תימן, ובשרעב בדרום תימן. ההיסטוריון קראקסו התימני, נודע בתימן הסוחר היהודי אהרן שחב ממנאכ'ה כ"מלך הקפה": "... יהודי עשיר המכונה מלך הקפה... הוא עשיר מאוד, סוחר בכל סוגי הקפה ודרכו עובר סחר הקפה". סחורות יצוא אחרות שהתמחו בהם היהודים היו עורות ואבנים טובות.
הסוחרים היהודיים בערים הגדולות בתימן, עסקו כאמור גם ביבוא (לצורך הצבא והמנהל הטורקי ולצורך האוכלוסייה המקומית). היבוא, בדומה ליצוא, עבר דרך נמלי חודידה ועדן ומוצריו העיקריים היו:
קהילת סוחרים אופיינית הייתה זו של יהודי מנאכ'ה, שגדלה והתבססה בעיקר על ידי פליטי צנעא בשנים הסמוכות לכיבוש הטורקי. הם מצאו מפלט בעיר זו, שהייתה באזור שלטונו של הדאעי האיסמעילי - אלמכרמי, שיחסו ליהודים היה אוהד לעומת זה של האימאמים שישבו בצנעא. יהודים לא ישבו בנמל חודידה אף בימי הטורקים, מלבד סוחרים שבאו מחוץ לתימן, וסחר החוץ של יהודי מנאכ'ה דרך נמל זה נעשה בעזרת סוכניהם המוסלמים, שישבו בחודידה.
בתחום המסחר הפנימי היה חלקם של היהודים גדול יותר מאשר במסחר החוץ. גם כאן חלו אותם תמורות כמו שצוין ביחס לסחר החוץ. במחצית השנייה של המאה ה-18 התפרנסו יהודים רבים בצנעא ובערי השדה מן המסחר הפנימי, ביניהם נשים. אולם ערעור המצב הביטחוני והמדיני, ריבוי המלחמות, מעשי השוד וההתנפלויות, בייחוד על שכונת היהודים בצנעא, כל אלו גרמו להפחתה ניכרת בהיקף המסחר הפנימי. מלבד זאת, גם סחר החוץ נפגע מאותם התמורות ובשל חוסר היציבות, ולכן היה ייסוף בשער המטבע, והדבר שגרם לשפל חמור במסחר הפנים.
רק במערב תימן, באזור חראז (מנאכ'ה) שתחת שלטונו של אלמכרמי, היו יהודים שעסקו במסחר בתקופה שלפני הכיבוש הטורקי, אם כי בהיקף מצומצם למדי. שינוי גדול חל עם הכיבוש הטורקי בתימן. מלבד הגורמים של סחר החוץ (החיים התקינים וגידול הצריכה), הוכנסו לתימן כספים רבים, שגרמו מצד אחד לאינפלציה גדולה, אך מצד שני התרבו אמצעי התשלום.
מעמד האישה היהודיה בתימן.
לפי עדותו של הרב יוסף קאפח, לאישה היהודיה בתימן היה מעמד מכובד למדי, כמרכז התא המשפחתי. חינוך הבנים היה בידי האם בלבד. היא שחינכה לניקיון, לנימוסים, לסדר ולמשמעת והשפעתה עליהם ועל עיצוב דמותם הייתה גדולה. האב היה טרוד בעבודתו ונמצא בדרך כלל במשך רוב היום מחוץ לביתו. עם זאת, השפעתה הייתה גדולה אף יותר על חינוך הבנות, כי הבנים למדו בבית המדרש, ואילו הבנות לא ידעו קרוא וכתוב אלא קיבלו את כל הדרכתן בעל פה מאמן.
רק נשים מעטות ידעו קרוא וכתוב. רוב הנשים ידעו להתפלל רק תפילות קצרות בערבית ובעברית. נשות תימן היהודיות היו שרות ומספרות את סיפוריו של יוסף בסיפור התנ"כי "קיצת יוסף" - בשילוב נגיעות מוסלמיות
לפי דברי הרב קאפח תפקיד האישה היה בתוך ביתה. דאגת הפרנסה והבאת המצרכים אל הבית הייתה מוטלת על הגבר בלבד. נשים לא יצאו לעבוד או לערוך קניות מחוץ לבית. נשים שחפצו לסייע בפרנסה עסקו ברקמה בבית וסחרו בתוצרת בינן לבין עצמן. בשעות אחר הצהריים נהגו נשים לצאת אל שכנותיהן ולעיתים לעבוד שם בצוותא. אבשלום מזרחי כותב כי כך היו פני הדברים בצנעא ובערים הגדולות, אולם בכפרים נהגו הנשים לצאת אל השדה ואל השוק. נשות הכפרים היו פתוחות יותר ולא התביישו לרקוד ולשיר בשמחות, ואף להשתתף בשיחת הגברים.
משפחות הכלה והחתן היו נושאות ונותנות על "מוהר הבתולין", סכום שהיה על החתן לשלם להורי הכלה.
האישה לא התערבה כלל בחיים הציבוריים באופן ישיר, כי לא נחשב מכבודה להתעמת עם אנשי ציבור ועסקנים, אך השפעתה העקיפה באמצעות בעלה לא הייתה מעטה. הסבתא הייתה הדמות הנערצת במשפחה.
בשנת 1942 נפתח בצנעא בית ספר לבנות בהנהגת רבני העיר.
נישואי קטינים וקטינות היו נפוצים למדי בתימן, בין היתר כדי להגן עליהם מפני השלטונות, בעיקר במרכז הממלכה, שכפו את האסלאם על רווקים יתומים, גזירה שנקראה "גזירת היתומים". נישואים אלה גרמו לעיתים לגירושין. חרם דרבנו גרשום לא נהג בתימן, והיו מקרים של גברים שנישאו ליותר מאישה אחת, שתאמו גם את הנורמה המוסלמית שנהגה בתימן. בין הסיבות לפוליגמיה זו היה הרצון לקיים את מצוות ייבום, שהצורך לקיימה היה שכיח בשל שיעור תמותה גבוה. בנוסף, במקום לגרש נשים שלא הביאו ילדים נשא לעיתים הבעל אישה נוספת על פניה. הנישואין למספר נשים היו שכיחים בעיקר בקרב גברים עשירים, שיכלו לפרנס שתי נשים ואת ילדיהן, ולכן לא התרחבה התופעה.
קישורים חיצוניים.
מאמרים ב פרויקט מה-יא"ה (מפעל התיעוד - יהודי ארצות האסלאם), אוניברסיטת תל אביב:
פרוייקט גוטנברג
גורה הומורולוי
גורה הומורולוי (ברומנית: Gura Humorului; ביידיש: גורא הומאָרא, בפולנית
וגרמנית: Gura Humora) היא עיירה בדרום אזור בוקובינה במחוז סוצ'אבה שבצפון רומניה. העיירה ממוקמת 36 קילומטר מערבית לסוצ'אבה, 45 קילומטר מקמפולונג מולדובנסק ו-120 קילומטר מביסטריצה, על קו הרכבת לקלוז'. בדרום בוקובינה.
גאוגרפיה.
גרעין העיירה הוקם בשפך הנחל הומור לתוך נהר המולדובה בגובה שבין 600 ל-800 מטרים מעל פני האדמה, מוקפת ביערות מסביב.
בקיץ הטמפרטורה הממוצעת 30 מעלות צלזיוס ואילו בחורף צונחת הטמפרטורה עד כדי 30 מעלות מתחת לאפס.
כמות המשקעים הממוצעת השנתית 800 מילימטר.
היסטוריה.
העיירה נוסדה ב-26 בפברואר 1490 על ידי שטפן הגדול. עדות לכך היא המסמך המשפטי אותו העניק השליט שטפן הגדול למנזר וורונץ, בו הוא העניק את היישוב והקרקעות שעל שפך נהר ההומור למנזר.
השלטון האוסטרי.
בשנת 1774 נכבש אזור בוקובינה על ידי ממלכת הבסבורג, מפאת חשיבותו האסטרטגית של המקום כצומת דרכים הוקמה במקום בשנת 1782 מצודה והוצב בה חיל מצב אוסטרי. מטבע הדברים קיומו של חיל המצב במקום גרם להאצת התפתחות העיירה סביב המצודה.
בתחילת המאה ה-19, בעקבות יוזמת השלטונות ליישוב בוקובינה מגיעים לעיירה גרמנים, פולנים, יהודים ואוקראינים. בשנת 1835 מקימים מהגרים מעמים שונים אזור מגורים חדש בשם בורי Bori.
באותה השנה חוברה העיירה בקשר טלגרפי עם וינה.
ב-1866 הגיעה הרכבת לעיירה והוקמה במקום תחנה דבר אשר גרם להאצת ההתפתחות של האזור. ב-1877 נוסד בית הדואר במקום.