נקודה חמה יבשתית.
אף כי געשיות הנובעת מנקודות חמות נפוצה גם באוקיינוסים וגם ביבשות, קיים הבדל משמעותי בין שני המיקומים: מפעילותה של נקודה חמה בלוח אוקייני נותרים שרידים ברורים בדמות שרשרות קוויות של הרי געש ורמות אוקייניות, בעוד מפעילותה של נקודה חמה בלוח יבשתי נותרים רק לעיתים נדירות שרידים מזוהים. במאמר העוסק בנקודה החמה של דארפור מציג הגאולוג צבי גרפונקל את הקושי באיתור שרידים אלה, מאחר שההיסטוריה הגעשית לאורך מסלולה רצופה אי-סדירויות, שאינן קיימות במודלים המקובלים של נקודה חמה אוקיינית: געשיות ממושכת מאוד (10-20 מיליוני שנים) בשדות געשיים מסוימים, געשיות סימולטנית בכמה שדות ואי-רציפות געשית לאורך המסלול. לטענתו, מצב זה עשוי להיווצר בשל פעולתם של תהליכים מעטפתיים מתחת ליבשות, אך עשוי להיוותר תיעוד לאופנים שונים של היווצרות והובלת המאגמה. עם זאת, חשוב לזהות עקבות אלה, המתעדים את תנועת הלוחות מעל הנקודה החמה.
בדומה לעמקי ביקוע הנוצרים מהעתקים, מתרחש ביקוע יבשתי גם כתוצאה מפעילותן של נקודות חמות. ליתוספירה יבשתית עשויה להתרומם ככיפה ולבסוף להתבקע. אם הביקוע אינו חלקי או מקומי אלא חל על כל הלוח היבשתי – נוצר גבול פתיחה חדש שיהפוך לרכס מרכז אוקייני. מהלך זה משקף את היווצרות איסלנד: האי ממוקם מעל גבול הפתיחה של הרכס המרכז-אטלנטי. הרכבן הכימי של הלבות המקומיות מציינות געשיות הקשורה לתימרת מעטפת עמוקה – שייתכן והיא זו שגרמה מלכתחילה לביקוע הראשוני בצפון האוקיינוס האטלנטי לפני כ-60 מיליון שנה. חיזוק לסברה זו הם שפכי בזלת במזרח גרינלנד, המשקפים שלבים מוקדמים של געשיות תלויית-תימרה.
עדויות משפכי בזלת של תחילת ביקוע נוטות להישמר היטב לעיתים קרובות לאורך שולי האגן האוקייני, ההופכים להיות שולי יבשת סבילים. דוגמאות לעדויות כאלה הן הבזלות של מדרגות פראנה ואטנדקה (Paraná and Etendeka traps), שכיום ממוקמות באמריקה הדרומית ובדרום אפריקה בהתאמה, ואשר נוצרו לפני 130 מיליון שנים במהלך אירוע הביקוע שיצר את דרום האוקיינוס האטלנטי. זוגות של רכסים א-סימטריים – דוגמת רכס ולביס-ריו גרנדה (Walavis Ridge-Rio Grande Rise) בדרום האוקיינוס האטלנטי – מייצגים שרידים לתימרת מעטפת מאוחרת, שפעלה בעת שהליתוספירה האוקיינית כבר נוצרה לאחר שהיבשות התרחקו זו מזו.
זרימה מרובה של מאגמה – בנפח היוצר שפכי בזלת ומשטחי בזלת נרחבים על שטח של 100,000 קמ"ר או יותר – עשויה להימשך מיליונים ספורים של שנים. זרימה פחותה יותר וגעשיות יציבה עשויות לעקוב אחר מסלול התימרה על-פני השטח.
השפעת הליתוספירה על געשיות.
הליתוספירה היא תוצר יסודי של תהליכים טקטוניים, והשכבה העליונה שלה – הקרום – תוצר של תהליכים טקטוניים בעומק רדוד, בעיקר געשיות. לליתוספירה תפקיד חשוב בוויסות אופי הגעשיות, בכך שהיא משמשת מסנן המשנה את הרכב המאגמה מעת היווצרותה ועד התפרצותה אל פני השטח. ככל שהמסנן עבה יותר וצפיפותו נמוכה יותר – כן גדלה השפעתו על עליית מאגמות הנובעות מהמעטפת, רובן בזלתיות. בשל צפיפותן הגבוהה עשויות מאגמות אלה להיקוות בתחתית הקרום היבשתי. התוצאה: גיבוש מפריט עם חדירת זיהומים מסלעי הסביבה, המוביל ליצירת מאגמות קרומיות מפותחות יותר. זאת ועוד: חום הנוסף לתחתית הקרום היבשתי עשוי להיות גבוה דיו לגרום להתכה חלקית של נפחי קרום גדולים וליצירת נתכים ריוליטיים צמיגים ועתירי מומסים, העשויים להתגבש לסלעי גרניט בעומק או להתרומם ולפרוץ אל פני השטח בהתפרצויות אלימות. סוג זה של געשיות יוצר מתחמים של קלדרות פנים-יבשתיות – דוגמת קלדרת לונג ואלי בקליפורניה, קלדרת ואלס בניו-מקסיקו והקלדרות של ילוסטון – הקשורות לנפחים גדולים של פליטת פירוקלסטים ריוליטיים.
באזורים יבשתיים רבים נקשרת געשיות ריוליטית מבחינת זמן ומרחב לשפכי לבה בזלתית – הֶקְשֵׁר המוכר כגעשיות דו-אופנית. התופעה הדו-אופנית של הרכבים היא תוצאה של בזלות מונעות-מעטפת והריוליטים שהן יוצרות באמצעות התכה חלקית בתחתית הקרום, המתפרצים באותה אפיזודה געשית.
אגירת המאגמה, גיבוש מפריט, זיהום בחומרי קרום, עירוב מאגמות בליתוספירה והתכה גורמים להיווצרות מגוון רחב של סלעים געשיים. תהליכים אלה מסבירים גם מדוע נפחם של סלעים בזלתיים – ביחס לסוגי סלעים מפותחים מהם – גדול יותר באגנים אוקייניים מאשר ביבשות. לכן, אופי הליתוספירה – בכפוף לסביבה הטקטונית – קובע רבים מהמאפיינים החשובים של הר געש נתון ושל הסלעים הנוצרים בו.
געשיות בישראל ובסביבתה.
בישראל ובסביבתה לא ידועה כיום געשיות פעילה, אך קיימות עדויות רבות לפעילות געשית ערה בעבר, שנבעה מתהליכי טקטוניים ואורוגניים.
בנאופרוטרוזואיקון – התור האחרון בפרקמבריון – נרשמו כמה אירועים געשיים:
הפלאוזואיקון התאפיין בשקט געשי, אם כי בקמבריון נרשמה פעילות געשית בהר עמרם. לעומתו, המזוזואיקון היה פעיל יותר:
במהלך הקרטיקון התרחשו 5 מחזורים געשיים נרחבים:
שני מחזורים אלה מקבילים לגעשיות הנובעת מהנקודה חמה של דארפור, שמסלולה עבר בבקעת הירדן ובאזור המכתשים בנגב.
במהלך הקנוזואיקון התרחשו אירועים געשיים נרחבים בישראל ובסביבתה:
סותו
סוּתוּ (Sutu) היו שבטים נוודים שחיו במסופוטמיה. הם מוזכרים לראשונה במחצית השנייה של המאה ה-18 לפנה"ס בעת הופעתם בגבולות בבל בתקופתו של חמורבי. הסותו מוזכרים בתעודות מארי ביחד עם בני ימין. הם חיו בתקופתם של החבירו. לעיתים שימש השם סותים ככינוי כללי לנוודים או לשכירי חרב ממוצא נוודי.
הסותו מופיעים גם בכתובתו של אד-רימי מלך אללח' המופיעה על פסלו. על פי הכתובת הסותו שכנו במדבר באזור סוריה הצפונית.
במכתבי אל עמרנה הסותו מוזכרים שש פעמים. על פי מכתבים אלה הסותו סיכנו את הדרכים שבין אשור למצרים. במכתב 169 מתלונן בן עזירו מלך ממלכת אמורו על הנזק לממלכה בעקבות מעצרו של אביו במצרים בכותבו " וכל הארצות וכל חיילי הסותו אמרו כך,
במכתב 292 מתלונן מושל גזר 'פחי' על אנשי הסותו בכותבו "הייתי לכלי נחושת בגלל אנשי הסותו".
הסותו מופיעים גם במכתבים נוספים המזכירים אותם ואת החבירו גם יחד, במכתב 195 פוקד "ביריאווזה" (בריוז) מושל מקומי מכֻּמִדֻ/דמשק שבאזור סוריה את צבאו והוא מתייחס ל״חבירו שלי״ וה״סותו שלי״. מושל אחר בשם "דַגַנתַכַּלַ" פונה במכתב 318 למלך מצרים ומבקש .
במכתב מס' 16 פונה אשור-אובליט הראשון מלך אשור לאמנחותפ הרביעי ובין היתר כותב
במכתבים 123-122 מתלונן רִבּהַדַּ מושל גבל למלך מצרים על פּחֻרַ נציב מצרי ששלח את הסותו והם הרגו את השִרדַנֻ.
הידיעה האחרונה על הסותו מופיעה במאה ה-8 לפנה"ס בתקופתו של סרגון מלך אשור.
טוני לילי
רוברט אנתוני "טוני" לילי (באנגלית: Robert Anthony "Tony" Lilly; נולד ב-16 בפברואר 1962 באלכסנדריה, וירג'יניה) הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר בליגת ה-NFL. את קריירת הפוטבול החל לילי באוניברסיטת פלורידה. לאחר שסיים את לימודיו נבחר על ידי דנוור ברונקוס בדראפט של שנת 1981 כסייפטי עבור הקבוצה. ב-1987 פרש לאחר ארבע עונות בלבד. ב-2005 החל לילי לאמן קבוצת פוטבול בתיכון בווירג'יניה.
פרעות צפת (1834)
פרעות צפת או הביזה הגדולה בצפת הייתה סדרת פרעות שערכו כפריים ערבים ומוסלמים מקומיים בקהילה היהודית בצפת במהלך מרד הפלאחים בשנת 1834. הפרעות נמשכו שלושים ושלושה ימים במהלכם נבזז כל רכוש הקהילה, נאנסו נשים רבות ורבים נפצעו ואף נרצחו.
רקע.
לאחר ששליט מצרים, מוחמד עלי, כבש את ארץ ישראל, בשנת 1831, הוא החל להנהיג גיוס חובה לצבא המצרי בקרב האוכלוסייה הערבית כחלק מתהליך המודרניזציה שהוביל. הרפורמה בגיוס עוררה התמרמרות בקרב האוכלוסייה הערבית שרחשה עדיין נאמנות לשלטון העות'מאני, עד שב-19 במאי 1834 הוכרז מרד בשכם וקבוצות חמושות פשטו על ירושלים והחלו לבזוז את הקהילה היהודית בעיר. אבראהים פאשא ניסה לכבוש חזרה את ירושלים מהמורדים אולם נאלץ לסגת בתחילת המערכה, והשמועות על תבוסתו זרעו אי סדר ומרי ברחבי הארץ. בצפת יעץ מושל העיר למוסלמים לבזוז את הקהילה היהודית העשירה. המוסלמים בעיר הוסתו עוד בתחילת אותה שנה על ידי חכם דת מוסלמי, מוחמד דַמוּר, שהטיף כנגד הקהילה היהודית בשוק של צפת. הנוסע האנגלי, אלכסנדר ויליאם קינגלֵיק, סיפר שדַמוּר "חזה" את הביזה העתידה לבוא ב-15 ביוני, במהלכה ינשלו "המאמינים האמיתיים" את היהודים מזהבם, כספם ותכשיטיהם.
התרחשות.
ביום ראשון, 15 ביוני, התקבצה האוכלוסייה המוסלמית כדי לחזות בהתגשמות הנבואה. גם מוחמד דמור הופיע, כדי להבטיח את התגשמות "נבואתו". ערבים חגורי חרבות ורמחים עלו מכפרי הסביבה, מלווים בהמון מוסלמי מאנשי העיר, ופשטו על בתי הקהילה היהודית כעצת המושל.
אסד רוסתום (Rustum) מהאוניברסיטה האמריקנית בביירות פרסם ב-1938 את המסמכים המצריים על המרד וציטט מתוך הדיווח על צפת, בו נאמר שהמורדים פרצו לרובע היהודי "כשהם בוזזים ופוגעים באמות המידה המקובלות של מוסר וכבוד".
הפורעים גרשו את היהודים מבתיהם ופצעו גם ילדים ונשים:
מכיוון שהאזור היה תחת סגר לא יכלו היהודים ליידע את השלטונות שישבו בערי החוף על מצבם. בתיהם נבזזו והוחרבו והמקומות הקדושים הושחתו וטומאו. בבית המדרש של הפרושים הוכו באכזריות זקנים וזקנות שחיפשו שם מקלט ובאחד מבתי הכנסת נאנסו נשים יהודיות על קרעי ספרי תורה, כפי שתיאר הרב ישראל משקלוב. חלק מהרבנים, בהם אברהם דב אוירבך מאבריטש וישראל משקלוב, נשבו עבור כופר.
בית הדפוס של ישראל ב"ק נהרס והספרים שנמצאו בו הושחתו.
ניסיונות התגוננות סוכלו באכזריות – באחד הבתים בו ניסתה קבוצת יהודים להתבצר נורו שני מגניו והנשים בתוכו נאנסו.