לפי מרקס "ערך השימוש של טובין... הוא בעל ערך רק בגלל העמל האנושי המופשט המחופצן או מתממש בו". או, לשון אחרת, ערך המוצר הוא כמשך זמן העבודה שהושקע בייצורו (בהתאם לתנאים החברתיים המקובלים באותה עת). הקפיטליסט, לפי מרקס, נהנה מ"ערך עודף" הטמון בהפרש בין השכר המשולם לעובד והתוצרת (כלומר, הערך) שהוא מפיק. כלומר, הערך העודף הוא תוצר הניצול הקפיטליסטי, שבו המעסיק נהנה מעבודה בלי לשלם תמורתה. מכאן מגיע מרקס למסקנה כי "הון אינו רק שליטה בעבודה... כל ערך עודף, בלי קשר לצורה המסוימת בה הוא מתגבש אחרי כן, אם ברווח, ריבית, רנטה או צורה אחרת, הוא במהותו רק הצורה החומרית של שכר עבודה שלא שולם. סוד כוח ההון לפתח ערך טמון בשליטתו בכמות מסוימת של עבודה לא משולמת של אחרים." (עמ' 554). במילים פשוטות, ריבית היא ניצול.
בהם-באוורק פותח כאן בניתוח הטענה כי ערך טובין מבוסס על העבודה המושקעת בייצורו בציון העובדה שאדם סמית ודייוויד ריקרדו, המשמשים אסמכתות ראשוניות לטענה זו אינם סומכים אותה בעדות כלשהי אלא מביאים את הטיעון כדבר שנכונותו מובנת מאליה. בהם-באוורק מראה כי הדבר אינו כך, באמצעות הצבעה על המקרים הרבים בהם אנו אומרים ביחס לדבר כי לא היה שווה את העמל שהושקע בו. כלומר, שלא היה יחס ישר בין העמל לערך. כמו כן, הוא מציין, אין עמלו של אדם אחד שווה בערכו לעמלו של אדם אחר. לדוגמה, עמלו של אמן מפורסם שווה בעיני אחרים הרבה יותר מעמלו של נגר פשוט.
הטענה הזו אצל אדם סמית, אומר בהם-באוורק, התקבלה משתי סיבות: ראשית, משום שאדם סמית אמר זאת. ושנית, משום שלא סיפק לכך שום הוכחה, כאילו היה מדובר באמירה מובנת מאליה. "מריקארדו עד רודברטוס, מסיסמונדי עד לאסאל, שמו של אדם סמית הוא הערובה היחידה שנדרשה לתורה הזו. אף כותב לא הוסיף לה משלו אלא קיבל אותה כאמת שאינה דורשת הוכחה".
מרקס דווקא מנסה להוכיח את הטענה, אומר בהם-באוורק, אך מפגין רישול לוגי בפיתוח רעיונותיו. הוא תוקף את טענתו של מרקס כי בחליפין ערך השימוש של מוצר אינו יכול להיות הערך המשותף לשני טובין באמצעות דוגמה קטנה: אם ישנם שלושה זמרים מהוללים באופרה, שכל אחד מהם זוכה לשכר נאה וזהה, הרי שלפי מרקס יש להתעלם מיפי קולם (ערך השימוש) כסיבה המסבירה את שכרם. לעולם לא ניתן לנתק בין ערך השימוש והעובדה שאין ערך חליפין במקום שבו אין ערך שימוש, עובדה שגם מרקס נאלץ להודות בה שוב ושוב.
חמור מזה, גם אם מקבלים את טענתו של מרקס כי יש להתעלם מערך השימוש, כשלים לוגיים חמורים לא פחות ממתינים בהמשך הדברים. מרקס טוען כי אם מתעלמים מערך השימוש נותרת רק תכונה משותפת אחת: זו של היות הטובין תוצר של עבודה. כפי שטוען בהם-באוורק, מרקס מתעלם כאן מאלמנטים נוספים, כמו המחסור ביחס לביקוש, או שהמוצר הוא תוצר של הטבע, או שהוא כפוף לכללי היצע וביקוש, וכן הלאה. ועל הכל, אפילו הטענה שהעבודה היא אחד המכנים המשותפים אינה עומדת בכל המקרים. לדוגמה, מכרה זהב או פחם אינם תוצר של עבודה, אך יש להם ערך חליפין גבוה ביותר.
לאחר מכן פונה בהם-באוורק לנתח את האפשרות של הסתמכות על ניסיון מעשי כבסיס לטענה שערכו של מוצר הוא כערך העבודה שהושקעה בו. ההנחה הרווחת, הוא מציין, היא כי אף שהניסיון אינו מאשר זאת לחלוטין, "ככלל, ערך המוצר נגזר מכמות העבודה שהושקעה בו". בוהם-באוורק מונה כאן את היוצאים מן הכלל כדי להראות כי אחריהם לא נותר למעשה כל כלל. מכלל "עקרון העבודה" מוצאים כל המוצרים שבמחסור. כלומר, כאלו שלא ניתן לייצרם כלל או רק בכמות מוגבלת. ריקרדו, לדוגמה, מזכיר פסלים וציורים נדירים, יינות איכותיים או ספרים ומטבע נדירים. אבל, אומר בוהם-באוורק, אם נצרף אליהם אותם טובין שבייצורם מעורבים פטנטים, זכויות יוצרים וסודות מסחריים הרי שאותם "חריגים" מיוחדים הופכים הרבה פחות חריגים.
בהם-באוורק מלגלג על רעיון "העבודה המורכבת" של מרקס כהסבר לפערי הערך שבין עמלו של פסל, לדוגמה, לעמלו של כורה פחם. בפועל, תוצר יום עבודה של האחד מוערך בשוק כשווה לחמישה ימי עבודה של האחר, ואימוץ מכפלות בדיוניות שאין להן קשר למציאות נתפש בעיניו כהתחכמות תאורטית תמימה ותמוהה. לקטגוריה זו, של ערך שונה לזמן עבודה שווה, משייך בהם-באוורק חלק גדול מאוד מכלל עסקאות החליפין המבוצעות.
כיתה שלישית של חריגים היא זו של עבודות המבוצעות על ידי עובדים בשכר נמוך מאוד, שאינו מתקרב אפילו לשכרם של פועלים פשוטים. כיתה רביעית וחמישית נוגעת לעובדה שגם במגזרים שבהם ישנו שכר דומה עבור עבודה דומה, היחס בין השכר לעבודה נוטה לתנודות לאורך זמן, וכלל דומה נכון גם ביחס לסחורות.
הרעיון המופרך של העבודה כבסיס הבלעדי לערך, אומר בהם-באוורק, נועל ומבודד את מרקס מאמיתות פשוטות. הוא מתעלם מאלמנט הזמן בייצור (כלומר, מפרק הזמן העובר בין הפעולה הספציפית בייצור והפקת המוצר המוגמר). חמור מזה, מרקס טוען כי ישנם שני סוגי הון: הון משתנה המשמש לשכר עובדים והון קבוע המשמש לאמצעי הייצור. לטענתו, רק ההון המשתנה משפיע על כמות הערך העודף המושג, כשלהון הקבוע אין כל השפעה. אבל כאן הוא מתעלם מהעובדה שלפי חוק טמיעת הרווחים כמות הערך העודף נמצאת ביחס ישר לכמות ההון שהושקע בכללו, בלי הבחנה בין סוגי ההון. אפילו מרקס, הוא מציין, היה מודע לסתירה הקיימת כאן ואף הבטיח לטפל בה מאוחר יותר, אך לא עשה זאת.
לסיכום, טוען בהם-באוורק, תאוריית הניצול הסוציאליסטית, כפי שהיא מופיעה אצל רוברדטוס ומרקס, נציגיה המכובדים ביותר, אינה רק שגויה אלא גם אחת החלשות ביותר מבין תאוריות הריבית. בשום תאוריה אחרת לא ניתן למצוא גחמנות, הנחות לא מוכחות, סתירה עצמית ועוורון לעובדות כמו בתאוריה הסוציאליסטית.
בשל הדברים הללו, וכן מעמדו כשר אוצר "בורגני" בממשלה האוסטרו-הונגרית, הפך בהם-באוורק לסמל האסכולה האוסטרית בעיני הסוציאליסטים.
רדוקציה פולינומית
מחוזות מונגוליה
מונגוליה מחולקת ל-21 מחוזות, כל מחוז נקרא איימאג.
מכיוון שמונגוליה החיצונית הייתה פרובינציה של סין, היא חולקה ל-21 נספחים, והדבר השתמר גם לאחר שהכריזה מונגוליה על עצמאותה.
מעמדה של עיר הבירה אולן בטור מיוחד, והיא לא שייכת למחוז כלשהו.
הבונים דרור
הבונים דרור היא תנועת נוער יהודית ציונית-סוציאליסטית אשר פועלת ברחבי העולם. התנועה הוקמה בשנת 1982 מאיחודן של שתי תנועות נוער ותיקות – הבונים (שמקורה בבריטניה) שכתוצאה מאיחודן של מספר קבוצות הפכה ל"איחוד הבונים", ותנועת "דרור" שמקורה במזרח אירופה.
התנועה דוגלת בערכי היהדות, ציונות, סוציאליזם והגשמה, ומזוהה עם תנועת העבודה. מטרותיה הן חיזוק הקשר של חניכי התנועה ברחבי העולם עם זהותם היהודית, חיזוק הקשר של יהודי העולם עם ישראל והכשרת צעירים לאקטיביזם והגשמה אקטיבית של ערכיה תוך חיזוק הצדק החברתי והשוויון בישראל ובעולם.
היסטוריה.
תנועת "הבונים" נוסדה בלונדון בשנת 1929, על ידי וולסלי (פנחס) אהרון (סבו של הזמר דויד ברוזה). בראשיתה הוקמה התנועה כדי לחזק את הזהות היהודית והלאומיות היהודית של החניכים והחברים בה, תוך טיפוח התרבות היהודית והלשון העברית. לימים הוסיפה התנועה את הציונות לערכיה ואת ההגשמה באופן של עלייה והקמת קיבוצים בישראל.
עם השנים התרחבה התנועה למחוזות נוספים באירופה ואף בדרום אפריקה. ב-1930 נוסד סניף הבונים בדרום אפריקה, וב-1935 נוסד הבונים צפון אמריקה. התנועה קנתה אחיזה ברחבי העולם היהודי הדובר אנגלית, ובהמשך בארצות נוספות. היא דגלה בהתיישבות בארץ ישראל בדרך של קיבוץ, והייתה קשורה לאיחוד הקבוצות והקיבוצים.
בשנת 1951 חברו הקבוצות השונות של הבונים ברחבי אירופה ודרום אפריקה לתנועה אחת בשם "איחוד הבונים". חבריה השתתפו באופן פעיל בהקמתם של קיבוצים במדינת ישראל וייסדו, בין היתר, את הקיבוצים גשר הזיו, ברור חיל, כפר בלום, כפר הנשיא, בית העמק, מבוא חמה ותובל וכן היו בין מייסדי המושב השיתופי הבונים שבמישור חוף הכרמל.
תנועת "דרור" נוסדה ברוסיה בשנת 1915, והתרחבה למדינות נוספות במזרח אירופה. לפני הקמתה הנוער היהודי התארגן במגוון קבוצות ותנועות אשר העיקרית שבהן הייתה "צעירי ציון". מתוך צעירי ציון התבדלה קבוצה שנקראה "עת לבנות" וממנה התפתחה לבסוף תנועת דרור. התנועה הייתה ציונית אקטיביסטית וחבריה קראו להשתתפות פעילה בהגשמת הרעיון הציוני בארץ ישראל.
במהלך מלחמת העולם השנייה לקחו חברי התנועה חלק אקטיבי בהגנה על יהודי מזרח אירופה והתנגדות לאויב הנאצי. חבריה לקחו חלק במספר מרידות בנאצים כגון, גטו וילנה, גטו ביאליסטוק ומרד גטו ורשה, יחד עם תנועות השומר הצעיר, החלוץ ובני עקיבא. לאחר המלחמה עלו חלק מחברי התנועה לארץ והשתתפו בהקמת קיבוצים במדינת ישראל.
תנועת הבונים הייתה מזוהה עם תנועת "איחוד התנועות והקיבוצים" ואילו דרור עם "הקיבוץ המאוחד". בשנת 1982, לאחר מיזוגן של שתי התנועות הקיבוציות לתנועה הקיבוצית המאוחדת אוחדו גם דרור והבונים לתנועה אחת היא "הבונים דרור".
תנועת הבונים דרור כיום.
תנועת הבונים דרור פועלת כיום ב-14 מדינות המתפרשות על כל שש היבשות ברחבי העולם. בכל מדינה ישנה מזכירות ארצית אותה מובילים בוגרות ובוגרי התנועה, והם אחראים על הקינים (מוקדי הפעילות), הסמינרים, מחנות קיץ, החניכים והבוגרים של התנועה בארצם. כל מדינה שומרת על הייחודיות שלה יחד עם חיבור אידאולוגי לערכי התנועה העולמית, השתתפות בוועידות עולמיות דיון והחלטה לגבי כלל התנועה העולמית.