כמו יישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית הכפר נמצאת בירידה שנים רבות מ-879 תושבים בשנת 1990 עד ל-769 תושבים בלבד בשנת 2018 (ירידה של כ-12%).
במהלך השנים חיו בכפר מעט יהודים ובמקום קיימות שאריות של מצבות יהודיות הרוסות.
נמשביק
נמשביק (בהונגרית: Nemesbikk) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
במהלך השנים חיו בכפר מעט יהודים ובמקום קיים בית קברות יהודי.
אוסלאר
אוסלאר (בהונגרית: Oszlár) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. עד שנת 1954 נקרא הכפר טיסאוסלאר (Tiszaoszlár).
כמו יישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית הכפר נמצאת בירידה שנים רבות מ-400 תושבים בשנת 1990 עד ל-341 תושבים בלבד בשנת 2018 (ירידה של כ-14%).
קהילה יהודית.
במהלך השנים חיו בכפר מעט יהודים. כאן נולד שאנדור קלנר ( 3 בספטמבר 1887 - שופרון, 6 באוקטובר 1919) שהיה עובד דפוס, עובד מפלגת הקומוניסטים בהונגריה, גיסו של יוז'ף רבינוביץ.
מגב שמשה
מַגֵּב שִמְשָׁה (בסלנג: וִישֶׁר, מגרמנית: Scheibenwischer) הוא מגב המשמש בכלי רכב מנועי לניקוי השמשה ולסילוק מי גשם ממנה. רוב המכוניות מצוידות בזוג מגבים לשמשה הקדמית, אם כי קיימות מכוניות עם מגב יחיד. יש גם משאיות ואוטובוסים המצוידים בשלושה מגבים לשמשה הקדמית. במכוניות מסוימות יש מגב נוסף לניקוי השמשה האחורית. המגבים הקדמיים מופעלים בדרך כלל על ידי מנגנון ארבעה מוטות המאפשר את תנועתם המתואמת. את המגב המציאה האמריקאית מרי אנדרסון ב-1903, ורשמה עליו פטנט ב-1904.
המצאת מגב השמשה.
בביקור בניו-יורק בחורף 1902, בעת נסיעה ברכבת חשמלית הבחינה מרי אנדרסון שנהג הרכבת נסע עם חלונות קדמיים פתוחים בחלקם, עקב קושי בשמירה על החלון הקדמי נקי. כשחזרה לביתה היא שכרה את שירותיו של מעצב, עבור עיצוב מגב בהפעלה ידנית לשמירה על שמשה קדמית נקייה, ושכרה חברה מקומית שתייצר מודל עובד. היא הגישה בקשה לפטנט, וב-1903 הוענק לה פטנט ל-17 שנים עבור מגב שמשה. המכשיר כלל מנוף בתוך הרכב, ששלט על להב גומי בצד החיצוני של השמשה הקדמית. המנוף מופעל כדי לגרום לזרוע לנוע קדימה ואחורה על השמשה הקדמית. למנוף חוברה משקולת שהבטיחה מגע רציף בין המגב לבין החלון. מכשירים דומים נעשו מוקדם יותר, אבל מכשירה של אנדרסון היה הראשון שהיה יעיל.
ב-1905 ניסתה אנדרסון למכור את הזכויות להמצאתה באמצעות חברה קנדית ידועה, אך החברה דחתה את ההצעה, בטיעון ש"אנחנו לא רואים בזה ערך מסחרי שיצדיק את ההתחייבות שלנו". לאחר סיום תוקפו של הפטנט בשנת 1920, והעלייה בתעשיית המכוניות, הפכו מגבי השמשה הקדמית אשר מבוססים על העיצוב הבסיסי של אנדרסון לציוד סטנדרטי.
בשנת 1922 הפכה קדילאק ליצרנית הרכב הראשונה שאימצה אותם כציוד סטנדרטי.
הבחירות לרשויות המקומיות הערביות ביהודה ושומרון (1976)
בחירות לרשויות המקומיות הערביות ביהודה ושומרון התקיימו ב-12 באפריל 1976. הבחירות התקיימו תחת פיקוחו של הממשל הצבאי הישראלי בשטחים ובכפוף לחוק הבחירות המקומיות הירדני שחוקק בשנת 1955. הבחירות נערכו גם בעיר עזה שברצועת עזה. הבחירות היוו את אחד ההליכים הדמוקרטיים הראשונים שהתקיימו ביהודה ושומרון לאחר מלחמת ששת הימים. כ-63,000 מצביעים השתתפו בבחירות והם היוו כ-72.3% מכלל בעלי זכות הבחירה. בבחירות זכו נציגי הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) במרבית הקולות.
הרקע לבחירות.
לאחר קיום הבחירות בשנת 1972, רעיון קיום הבחירות הנוספות נהגה על ידי שמעון פרס, שהיה שר הביטחון באותה התקופה. פרס קיווה כי תקום בעקבותיהן הנהגה מקומית פלסטינית מתונה ביהודה ושומרון שתקבל את רעיון האוטונומיה וחלוקת הסמכויות השלטוניות בין ישראל לפלסטינים שהגה, במקום רעיון המדינה העצמאית. הוא הרחיב את זכות הבחירה מעבר לנדרש על פי החוק הירדני המקורי, והתיר זכות בחירה לכל מי שמעל לגיל 21, גם למי שאינו בעל רכוש, וגם לנשים, אך הייתה הפרדה בקלפיות. הירדנים הביעו התנגדות לשינוי בחוק וציינו את אמנת ז'נבה הרביעית, בה נקבע כי כוח כיבוש יתחזק את הסטטוס קוו המקורי בשטחים שכבש, מנגד, הארגון לשחרור פלסטין תמך בשינויים. אש"ף חשש כי בבחירות אכן תיבחרנה הנהגה מקומית מתונה ולגיטימית, שתהיה עלולה לערער בעתיד על שלטונו ותתנגד יחד למדיניותו ואולי אף תנהל משא ומתן רציני כלשהו מול ישראל. לכן, בשבועות האחרונים שטרם הבחירות, החל אש"ף להתערב בהן לעומקן, לאיים על חיי מועמדים שלא היה ברור אם יישמעו להוראותיו ודרש מהם הודאה מסוימת בנושא. ירדן לא הייתה תומכת גדולה בקיום הבחירות, מאחר שראשי הערים המכהנים השתייכו למחנה הפרו-ירדני ביהודה ושומרון, ואש"ף החל לנהל כנגדם מאבק קשה, מה שגרם למנהיגות המסורתית להידחק לשוליים. חלק מההמנהגה המקומית לרבות איוב מוסאלם שהיה בעבר ראש עיריית בית לחם תמכו בקיום הבחירות.
על מנת לבחון את היתכנות ובטיחות קיום הבחירות, קיימה ישראל בסוף שנת 1975 בחירות למועצות הכפריות ביהודה ושומרון. הבחירות עברו בשקט וכמעט ללא הפרעות.
הבחירות.
כ-63,000 מצביעים השתתפו בבחירות והם היוו כ-72.3% מכלל בעלי זכות הבחירה.
הבחירות לא התקיימו בעיירה דיר דיבוואן שבנפת רמאללה ואל-בירה. על אף קיומן בסדר מוחלט, בבחירות ניצחו המתמודדים הקיצוניים יותר, והודחו ראשי ערים וחברי מועצה ותיקים מתפקידם - 40% מהנבחרים החדשים למועצות ו-33% מראשי הערים החדשים היו מזוהים עם אש"ף. אחוז ראשי הערים שמתחת לגיל 50 עלה מ-40% ל-67%. כמו כן, אחוז ראשי הערים עובדי הצווארון הלבן עלה מ-20% ל-40%. 14 מתוך 24 ראשי הערים הנבחרים היו חדשים בתפקידם.
אחרית דבר.
עליית כוחו של אש"ף בשטחים כתוצאה ממערכת בחירות זו נחשבה לאחד מכשלונותיה הגדולים של ישראל בשטחי יהודה ושומרון. היה מובן לכל שאש"ף ניצל את הפתיחות הישראלית בנושא המוניציפלי על מנת לקדם את מטרותיו. כלקח, לא נערכו בחירות ללשכות המסחר הערביות ביהודה ושומרון כפי שתוכנן. התקווה שיכהנו בשטחים ראשי ערים "נוחים" לישראל נגוזה והחלו להישמע האשמות כלפי שר הביטחון, שמעון פרס והיועץ לענייני ערבים של ראש הממשלה, אלוף-משנה דוד פרחי, מקדמי הבחירות בישראל. הדאגות התממשו כשראשי הערים הנבחרים החדשים החלו לקיים בתחומי השיפוט שלהם משטר פוליטי לכל דבר - התנגדות למימוש סיפוח השטחים או לשליטה ישראלית כלשהי באיזור ואף סירוב לקבל מישראל כספים. מוחמד מילחים, ראש עיריית חלחול ופאהד קוואסמה, ראש עיריית חברון, גורשו על ידי ישראל בשנת 1980 ללבנון בשל היותם חברים בוועד הפועל של אש"ף, יחד עם הקאדי של חברון, השייח' רג'ב אל-תמימי. בשנת 1982, הודחו מתפקידם על ידי ישראל שמונה ראשי ערים אחרים.
ורחובקה
ורחובקה (באוקראינית: Верхівка, ורחיבקה; ברוסית: Верховка; ברומנית: Verhovca; בפולנית: Wierzchowka, וייז'חובקה) הוא כפר הנמצא במחוז ויניצה במרכז אוקראינה. הוא הוקם במחצית הראשונה של המאה ה-18 ונמצא מדרום לקייב וממזרח לעיר סורוקה שבמולדובה. כיום ורחובקה משמשת אתר תיירותי. מאז שנות ה-90 אין יהודים בוורחובקה.
תולדות הקהילה היהודית.
יהודים הגיעו למקום כבר משנת 1750 בשל הפוטנציאל העסקי, בשל האדמות החקלאיות, בשל הפוריות ובשל השטחים הפתוחים שעל רובם הגדול היה ניתן להקים בתי חרושת ומפעלים. בשנת 1765 היו במקום 32 משפחות יהודיות, ובשנת 1776, עלה מספרם ל־44 משפחות. בשנת 1799 נוהלה העיירה ידי הברון סטניסלב פוטוקוצ'י, או בשמו הרשמי "הברון סטניסלב השני". הברון היה עשיר מאוד. הוא הקים מוסדות ציבור חשובים ליהודים: את בית כנסת שהיו בו שני חדרי תפילה, ואת בית הספר היהודי שהתנהל בשפת היידיש. בוורחובקה פעל רבי שמריה מוורחובקה, תלמיד הבעל שם טוב.
בשנת 1847 מנתה הקהילה היהודית 704 יהודים, וב-1897 מנתה 1,094 יהודים, שהיו כשליש מכלל התושבים. בתחילת המאה ה-20 היו במקום שלושה בתי כנסת שונים. ליהודים היו עיסוקים שונים: הם ניהלו דוכנים בירידים ובשוק, ניהלו מכולת ובית מרקחת מקומי. נוסף על כך, הם התפרנסו מעבודת חקלאות וממפעלים להאכלת סוסים. עיקרי הגידולים החקלאים היו: תבואה, סלק וסוכר.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, במאי 1919, נרצחו בפוגרום כ-40 מהתושבים היהודים, ועשרות נוספים נפצעו. בעקבות המלחמה ברוסיה, יהודים רבים עזבו את העיירה, ובאמצע שנות העשרים נותרו בה רק כ-400 יהודים.
בתקופת השואה.
בשנת 1926 חיו במקום כ־420 יהודים. בזמן מלחמת העולם השנייה, בסוף יולי 1941 כבשו הגרמנים את ורחובקה ולאחר זמן קצר הקימו בה גטו. באחד בספטמבר 1941 סופחה העיירה ורחובקה לטרנסניסטריה שבשליטת רומניה. בסתיו 1941 גורשו לוורחובקה כ-1,200 יהודים מבוקובינה ומבסרביה. היהודים שוכנו בצפיפות גדולה בבניין ציבורי בעיירה. היציאה מהגטו נאסרה, ותושבי הגטו נצטוו לשאת טלאי צהוב. חלקם נשלחו לעבודות כפייה במחנות מרוחקים. היהודים בגטו ורחובקה חגגו את החגים היהודיים ואף ערכו תפילות בציבור.
בחורף 1941–1942 מתו כמחצית מתושבי הגטו ממגפת טיפוס הבטן, מקור ומרעב. שני רופאים שעבדו בגטו עשו כמיטב יכולתם לצמצם את התפשטות המגפה. הרופאים היחידים בגטו, דוקטור לקסר ודוקטור ניקולאיה, הקימו בית תמחוי, ואף רקחו במו ידיהם תרופות שנועדו לחולים וליתומים. בשנת 1943 התירו השלטונות הרומניים לנשים תושבות הגטו לעבוד בכפרים הסמוכים תמורת מזון. בקיץ 1943 הועברו לגטו כספי סיוע שאספו יהודי רומניה, ובעזרתם הקימו בית חולים קטן. בשלב הזה הועברו מרבית יושבי הגטו לגטאות אחרים בטרנסניסטריה, אך נותרו בה כמה עשרות יהודים.
ורחובקה שוחררה ב-15 במרץ 1944.
חינוך היהודים.