לוועד התנגדו אגודת ישראל והעדה החרדית, אשר סירבו להשתתף בוועד משום התנגדות כללית לציונות. ב-1944 הוחרם הוועד על ידי הנהלת הציונות הרוויזיוניסטית בשל התנגדות למדיניות הנהגת הוועד.
רקע והרכב הוועד הלאומי.
בשנת 1920 נבחרה לראשונה אספת הנבחרים של היישוב היהודי בארץ ישראל באמצעות מערכת בחירות כללית שהתקיימה ביישוב. הוועד הלאומי נבחר על ידי אספת הנבחרים כרשות מבצעת המיישמת את החלטות האספה בכל שנה מחדש. מספר חברי הוועד הלאומי לא נקבע בתקנות הכנסת אלא בשיטת בחירות יחסית, כלומר מספר הנציגים של כל מפלגה בוועד הלאומי נקבע באופן יחסי לגודלה. אספת הנבחרים בחרה את הסגנים לוועד הלאומי, קבעה את המשימות והיעדים שעל הוועד הלאומי לבצע ואת מסגרת הזמן המוקצה לביצועם. חברי הוועד הלאומי התכנסו על פי רוב בתדירות של אחת לשישה שבועות על מנת לקבוע את אופן פעילותו. כדי לבצע את עבודתו ומשימותיו נעזר הוועד הלאומי בוועד פועל בן ארבעה עשר חברים ובוועדות מקצועיות שונות. חברי הוועד הפועל נבחרו מבין שורותיו של הוועד הלאומי, והוא שקבע את גודלו ואת משך תקופת פעילותו. שמו של הוועד הפועל הוחלף מאוחר יותר ל"הנהלה". ההנהלה הייתה נציגת הוועד הלאומי; היא קיימה את פעילויותיה למען מטרותיו של הוועד הלאומי והייתה הגוף המבצע את החלטותיו והמחויב בפניו. חלק מתפקידה היה להקים את מועצת הרבנות הראשית ואת ועדי הקהילות. היא לקחה גם חלק בתחום החינוך, הבריאות והעבודה הסוציאלית.
לאחר בחירתו של הוועד הלאומי הראשון התקיים כינוס של הועדה הפועלת הזמנית, על מנת לקבוע את סדר היום באספת הוועד הלאומי הראשונה ואת הרכב הוועדות המקצועיות שיפעלו תחת סמכותו של הוועד הלאומי.
במושב הראשון של הוועד הלאומי בשנת 1920 נבחרה נשיאות הוועד, המורכבת משלושה חברי הוועד הפועל (המונה כאמור ארבעה עשר חברים). תקופה זו הייתה התקופה המעצבת של הוועד הלאומי, שכן כאן החלה התארגנות המערכת השלטונית. במושב השני, בשנת 1922, בוטלה הנשיאות והוחלט על בחירת ועד פועל המורכב משבעה חברים, אשר יבחרו מתוכם את היושב-ראש. יצחק בן-צבי הוא שהציע את רעיון ביטול הנשיאות וצמצום הוועד הפועל, מתוך אמונה שמתכונת זו יעילה יותר. תקופה זו הייתה התקופה הפורה ביותר לאורך כל שנות קיומו של הוועד הלאומי.
בבחירות לאספת הנבחרים הרביעית החרימו הספרדים ובני עדות המזרח את הבחירות.
תפקידי הוועד הלאומי.
הוועד פעל למען אוטונומיה יהודית ביישוב בארץ, וחשיבותו הייתה בביסוס מדיני-יצוגי למען מתן עצמאות ליישוב.
חלוקת העבודה עם ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית.
הוועד הלאומי וההנהלה הציונית העולמית, והחל מ-1929 הסוכנות היהודית, פעלו לשם מטרה זהה: הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל. עובדה זו יצרה מתח רב ביחסים בין המוסדות הללו, שכן לעיתים נראה היה שהאחד נוגס בסמכותו של השני. בשל סירובם הממושך של שלטונות המנדט הבריטי לאשר את החוקה שהציע הוועד הלאומי, נמנע ממנו להטיל מיסים על הקהילה היהודית, ובכך פיתח היישוב היהודי והנהגתו תלות כספית בהנהלה הציונית העולמית. מכאן, שהוועד הלאומי היה מחויב ליישם את מדיניות ההנהלה הציונית, אך עדיין עמל רבות כדי להבטיח את היותו הנציג הבלעדי של היישוב היהודי בארץ ישראל.
הסוכנות היהודית תפקדה בפועל כממשלה של היישוב והחזיקה בידיה את הסמכויות בתחום המדיני, הביטחוני והכלכלי, כולל קליטת עלייה, התיישבות חקלאית, מסחר ותעשייה. כן החזיקה בידיה את הסמכות לחלוקת סרטיפיקטים. לוועד הלאומי הושאר הטיפול בענייני פנים, כמו חינוך, בריאות, סעד, ארגון קהילתי ובתי דין, סמכויות שדרשו כסף רב שאנשי ההסתדרות הציונית בקשו שמימונם יבוא ממיסים של הוועד הלאומי. חלק מהסמכויות בנושאים אלו הועברו על כן לוועד הלאומי רק לאחר שהחלה לגבות מיסים. אנשי הוועד הלאומי התרעמו על כך שלא ניתנו בידיהם סמכויות אמיתיות. כבר ב-1921 אמר ברל כצנלסון שהוועד הלאומי הוא "תשמיש דקורטיבי" ו"מוסד לקבלת פני אורחים". ב-1947 כתב דוד רמז להנהלת קרן היסוד: "אתם חושבים אותנו ללא מוסד ... אתם צריכים להתייחס אלינו בכבוד".
נציגי הוועד הלאומי דרשו שיוזמנו להשתתף בישיבות ההנהלה הציונית, בעוד חברי ההנהלה הציונית לא היו מעוניינים בכך.
מחלקות הוועד הלאומי ואופי פעילותו.
מחלקות הוועד הלאומי.
שרותי בריאות.
לוועד הבריאות נועד להיות הגוף המרכזי של היישוב לצורכי בריאות.
לוועד הבריאות היו מספר מטרות ובהן:
הוועד הלאומי הציג למנדט הבריטי את הצרכים הרפואיים הקיימים ביישוב, וניהל עִמו משא ומתן על מנת לספק אותם. כתוצאה מפעילותו הוקמו בתי חולים ומועצה רפואית מרכזית לשעת חירום.
בראש ועד הבריאות עמד החל ב-1924 אברהם קצנלסון.
העבודה הסוציאלית.
הוועד הלאומי פתח מחלקה סוציאלית שבראשה עמדה הנרייטה סאלד. מחלקה זו הייתה אחראית על ארגון ופיתוח שיטות העבודה והכשרת העובדות הסוציאליות. מאוחר יותר פתחה המחלקה לשכה לעבודה סוציאלית ובית ספר לשירות סוציאלי. המחלקה שמה דגש על טיפול בבני הדור הצעיר. לשם כך הוקם המוסד למען הילד והנוער בשנת 1941, ביוזמתה של סאלד.
מערכת בתי הספר העבריים.
בשנת 1932 הוחלט כי הוועד הלאומי יהיה הסמכות החוקית והאחראית בתחומי החינוך, שהיו עד כה תחת סמכותה של הסוכנות היהודית. לפיכך, הוועד הלאומי היה אחראי מבחינה תקציבית ומינהלית על מערכת החינוך ביישוב היהודי משלב הגן ועד ללימודים האקדמיים.
המחלקה לתרבות.
בשנת 1936 הוקמה המחלקה לתרבות של הוועד הלאומי. הצורך במחלקה זו נולד מריבוי התרבויות והלשונות שהתקיים בתקופה זו ביישוב היהודי. מטרת המחלקה הייתה להפיץ את התרבות והשפה העברית הן בקרב העולים החדשים הן בקרב המתיישבים הוותיקים. בשלב מאוחר יתר הוקמו גם המועצה המרכזית להשלטת העברית ביישוב והמוסד ללשון ולתרבות.
המחלקה להכשרה גופנית.
בשנת 1939 הוקמה המחלקה להכשרה גופנית מטעם הוועד הלאומי. מחלקה זו הוקמה לאור ההבנה שגובשה אחרי מאורעות 1936 כי יש להכשיר את הנוער היהודי להגן על חיי היישוב מפני פרעות. המחלקה פעלה לתיאום בין הגופים השונים העוסקים בתחום זה במסגרת היישוב.
המחלקה לעיתונות ולהסברה.
המחלקה לעיתונות ולהסברה קיימה יחסי גומלין הדדיים עם מוסדות העיתונות בארץ. היא סיפקה לאנשי התקשורת מידע מלא ושיטתי בנוגע לפעילות הוועד הלאומי בתחומי אחריותו, ופרסמה את המדיניות וקבלת ההחלטות בנושאים מגוונים. מאידך, העיתונות סיפקה למחלקת העיתונות וההסברה של הוועד הלאומי מידע פנימי על אודות צורכי הציבור, דעותיו ותחושותיו בנוגע לפעולות ולהחלטות של הוועד הלאומי והביקורת הנשמעת עליו. בנוסף, דאגה המחלקה לעיתונות והסברה לפרסם מידע על אודות ניסיונות של מוסדות היישוב בהצלת יהודים החיים תחת השלטון הנאצי.
המחלקה הכספית.
המחלקה הכספית עסקה בתקציב הוועד הלאומי והטלת המסים על היישוב היהודי על מנת לממן תקציב זה. המחלקה הכספית עסקה גם בניהול תקציב מועצת הרבנות הראשית וועד הקהילה.
אופי פעילותו של הוועד הלאומי בנושאים מרכזיים.
תקציב הוועד הלאומי וגיוס כספים.
ועדת הכספים שהוקמה על ידי אספת הנבחרים קבעה את תקציב הוועד הלאומי באישור אספת הנבחרים; על הוועד הלאומי היה לגייס את הכסף בכוחות עצמו. כתגובה לבקשתו של הוועד הלאומי להטיל מסי חובה על היישוב דרשו נציגי המנדט הבריטי כי תוצג בפניהם חוקה. במושב הראשון של הוועד הלאומי טרם אושרה חוקה, ולכן המיסים שהוטלו היו על בסיס התנדבותי. מס ראשון שנקט בו הוועד הלאומי על מנת לממן פעילויותיו היה "מס סלע היישוב": מס זה שימש מקור כספי חלקי, והוא נגבה על ידי חברי הוועד. שיטת האיסוף הייתה אזורית (כל גובה היה אחראי על גביית המיסים בחלק מסוים של הארץ). סכום המס היה חמישה גרוש לחודש למשך חצי שנה לכל אדם בוגר. מס שני שננקט על ידי חברי הוועד הלאומי בטרם אושרה החוקה היה "מס הערכה". מס זה לא היה מס התנדבותי, והוקמה ועדת הערכה שתפקידה היה להעריך את גודל המס שיוטל על כל מוסד ומפעל. בנוסף הקים הוועד הלאומי את ועד העזרה, שתפקידו היה איסוף כספים לטובת נפגעים ממאורעות או תקיפות ביישוב. הוועד הלאומי היה גם אחראי על קרן הגאולה – קרן אשר הוקמה על ידי הוועד הזמני ליהודי ארץ ישראל במטרה לפעול להגדלת הקרקעות של הקהילה היהודית בארץ ישראל באמצעות תרומות של בני הארץ. קרן זו לא שימשה את הוועד הלאומי לפעולותיו השוטפות, אך היותו אחראי לה הקנתה לו סמכות משפטית לסחור בקרקעות וברכוש בשם היישוב היהודי. בשנת 1925 אושרה חוקת הוועד, וכך היה ביכולתו למממן עצמו בצורה שיטתית.
בוררות בסכסוכים.
הוקמה ועדה מקצועית לשם בוררות ופשרה ביישוב המורכבת משלושה חברים. הוועדה עסקה בשני סוגי סכסוכים: האחד, סכסוכים על רק מקצועי בין מעסיק למועסק; השני, סכסוכים שנגרמו בקהילה מסוימת בנושא ניהול הקהילה או על רקע חברתי. היישוב היהודי פנה לוועד הלאומי לבוררות, ואף קיבל את הכרעתו – דבר שהעיד על הכרה של היישוב היהודי במעמדו של הוועד הלאומי.
עלייה.
השלב המקדים, שכלל השגת סרטיפיקט מהמנדט הבריטי, ארגון העלייה ומימונה היה נתון בידיה של ההסתדרות הציונית העולמית. השלב המאוחר יותר, שכלל את קליטת העולים, הקניית מקצוע, סיפוק מקומות עבודה, מציאת מקום מגורים זמני ועזרה במימון רכישת מגורי קבע היה נתון בידי הוועד הלאומי. הוועד הלאומי ניסה גם לעזור לעולים מבחינה חברתית על ידי הקמת מושבים הומוגניים על פי ארץ מוצא. על אף חלוקה דיכוטומית זו, ניתן לראות התערבות של הוועד הלאומי בשלב המקדים; דוגמה להתערבות זו היא הקמתה של מחלקה מיוחדת בתחום עלייתם של יהודי ארצות המזרח על ידי הוועד הלאומי.
קשרי חוץ.