ב-1 בנובמבר 1928, ערך המופתי של ירושלים, אל-חוסייני, כנס בשם "הקונגרס האסלאמי" בהשתתפות כ-700 נציגים מכל רחבי הארץ. מלבד נושא תקרית הכותל, שאירעה שבוע לפני כן, טיפל הכנס גם באיסור על מכירת אדמות ליהודים.
במרוצת העשור נתברר כי חוק העברת הקרקעות אינו משיג את מטרתו - למנוע את נישול הכפריים האריסים והפיכתם למחוסרי קרקע. אריסים רבים שקיבלו קרקע חלופית בחכירה, העדיפו כעבור מספר שנים פיצוי כספי על-פני האריסות, והצטרפו אל הכפריים הרבים שעזבו את הכפרים ועברו אל הערים הגדולות. במקרים אחרים דאגו הקונים היהודים להכניס אל חוזי הקנייה סעיף המחייב את המוכרים שלא להשאיר זכויות לאריסים ביחס לקרקע, כאשר מחיר הקנייה כלל את ההוצאות העתידיות של בעל הקרקע על פינויים. מתוך הכרה במצב הקיים, נחקקה ב-31 ביולי 1929 "הפקודה להגנת המעבדים", שהמירה את חובת הפיצוי בקרקע - בפיצוי כספי על ההוצאות וההפסדים שנגרמו לאריס בשל הפינוי: הצורך במכירה או העברה של מטלטליו ופיתוח הקרקע בהסכמת בעליה. כמו כן, קבעה הפקודה שבמקרה של מחלוקת בין בעלי הקרקע לבין האריסים על גובה הפיצויים, תוקמנה ועדות מיוחדות שיפסקו בעניין.
בשנות ה-20 רכשו היהודים 533,000 דונם.
ועדת שו והספר הלבן של פאספילד (1929–1930).
ב-1929 חקרה ועדת שו את הסיבות למאורעות תרפ"ט. המיסיונרית פרנסיס ניוטון העידה בפניה כנציגה מטעם הצד הערבי, והאשימה את היהודים ואת שלטונות המנדט בפרוץ המאורעות. לטענתה, אחד הגורמים שהביאו לתסיסה בקרב הערבים היה נושא הקרקעות. ניוטון הזכירה את מסירת הזיכיון על אדמות ביצות כברה, עתלית וחולות קיסריה לנציגי הברון רוטשילד. כמו כן את רכישת האדמות בעמק יזרעאל על ידי קרנות ציוניות מבנקאי סורי בן משפחת סורסוק בשנת 1924. לדבריה, מכל האדמות הללו נושלו תושבים ערבים ומחמישה כפרים קטנים באדמות עמק יזרעאל הפינוי נעשה בכוח, וזאת למרות שסורסוק, לטענתה, מכר אדמות שלא היו בבעלותו כחוק.
במרץ 1930 נתפרסם דו"ח הוועדה, בו צוינה בין גורמיה העיקריים של התנפלות הערבים על היהודים, החרדה של המעמד הערבי מחוסר הקרקע מפני ההתפשטות הציונית. הוועדה נקטה בהמלצותיה עמדה ביקורתית כלפי מכירת קרקעות ליהודים. היא המליצה לבחון את בעיית מכירת הקרקעות ליהודים, לנוכח הריבוי המתמשך של פלאחים מחוסרי קרקע בצד הריבוי הטבעי של האוכלוסייה הערבית. הטיימס של לונדון ציין ב-15 במאי אותה שנה, שהעיתונות הערבית ראתה בדו"ח "ניצחון מבריק לערבים ומהלומת מוות לציונות". בהתאם להמלצת הוועדה, מינה שר המושבות משלחת בראשות ג'ון הופ סימפסון, שאחד מתפקידיה היה לבדוק את הקשר בין רכישת קרקעות לבין היווצרות מעמד של פלאחים ללא אדמה. לצד העמדה הערבית הכללית, היו גם מספר ערבים שביקשו להביע את דעתם בפני סימפסון ותמכו בפניו בזכות ההגירה ורכישות הקרקע של היהודים. בפגישתם איתו נתברר כי הם היו בעלי קרקעות לא-מעובדות, שרצו למכור חלק מהן כדי לפתח את השאר, ומכיוון שלא היה ניתן למצוא קונים ערבים, היו מעוניינים בהגירה יהודית ובביקוש יהודי גדל לקרקע כדי שיוכלו לקבל על אדמתם מחיר גבוה. דו"ח הופ-סימפסון פורסם באוקטובר אותה שנה יחד עם הספר הלבן של פאספילד, ובו המסקנה שיש לחסום רכישה נוספת של אדמה על ידי יהודים.
שנות ה-30.
1932-1931.
מאז 1930, עשו שלטונות המנדט מאמצים לצמצם העברת קרקעות ליהודים ואף למנוע אותה. בסוף מאי 1931 פרסם הנציב העליון ג'ון צ'נסלור תיקון ל"פקודה להגנת המעבדים" מ-1929, שנבדל מהתיקון הקודם בעיקר בשתי נקודות: הורחבה ההגדרה של הזכאים להגנה, כך שתעניק זכויות חזקה ואריסות גם לבדואים שחנו ורעו בקרקע מסוימת ברציפות - אנשים אשר "במשך חמש שנים רצופות נהגו לרעות, להשקות את בהמותיהם, לחטוב עצים, לאסוף ירק או עסקו באיזה עיסוק מועיל אחר בעל אופי דומה על הקרקע"; והוגבלה זכותו של בעל הקרקע להעלות שרירותית את דמי החכירה - במטרה לאלץ את האריסים להתפנות - אלא אם קיבל לכך את אישורה של ועדה מיוחדת, המוסמכת לקבוע את גובה התוספת. פקודה זו הייתה זמנית לשנה אחת וב-1932 האריך אותה הנציב העליון החדש ארתור ווקופ לשנה נוספת.
באפריל 1932 מונה לואיס פרנץ' כמנהל הפיתוח, כדי לבדוק מה ניתן לעשות למען התושבים הערבים שנפגעו מקניית הקרקע על ידי יהודים. פרנץ' לא מצא רבים שנפגעו ולא מצא גם התנגדות של ממש לעסקאות המכירה בקרב בעלי הקרקעות הערבים. פרנץ' התייחס בדו"ח שפרסם לתביעה הערבית לאסור מכירות קרקע ליהודים בחקיקה: "העיתונות הערבית מזכירה מדי פעם את חלקם של חברים אחדים במועצה המוסלמית העליונה או בוועד הפועל הערבי במכירות קרקע מערבים ליהודים. ממקרים אלה לא יהיה זה בלתי-הוגן להסיק שחוגים ערביים בעלי מעמד ומנהיגות אינם רואים מכירות כאלה של קרקע עודפת בחוסר אהדה". פרנץ' ניסה כך להסב את תשומת לבה של המנהיגות הפלסטינית למציאות שהתכחשה לה, אולם זו לא מיהרה לפעול להפסקת המכירות וכינסה את הוועד הפועל הערבי רק באוקטובר 1933.
פרנץ' קיבל 3,271 בקשות להיכלל ברשימת הערבים המנושלים, אולם עד סוף 1935, אז נפסקה החקירה, אושרו 664 בקשות בלבד. אלא שנתונים אלה אינם משקפים את התמונה כולה. על פי ההנחיות של משרד המושבות, נוסחה ההגדרה לערבים חסרי קרקע הזכאים ליישוב מחדש, כך: "אלה שהוכח לגביהם שנעקרו מקרקע שהחזיקו בה בעקבות העברתה לידיים יהודיות, ושלא השיגו קנין אחר שיכלו להתבסס עליו, או תעסוקה אחרת משביעת-רצון באותה מידה". על פי הגדרה זו, נותרו ערבים לא מעטים שנעקרו מאדמה שנמכרה ליהודים, ולא יכלו להיכלל ברשימת המנושלים: אנשים שמצאו תעסוקה אחרת; אנשים שמכרו בעצמם את האדמה שבבעלותם מרצונם החופשי; בעלי קרקע במקום אחר; אנשים שהצליחו לחכור קרקע אחרת כאריסים ומעבדים אותה; אנשים שהשיגו קרקע אחרת, אך הפסיקו לעבד אותה (בשל עוני, למשל) או מכרו אותה כדי לפרוע חובות; ואנשים שהיו חוכרי משנה (חראת'ון) של הקרקע שנמכרה או פועלים שכירים. נראה כי המספר האמיתי של המנושלים הערבים היה גדול יותר מזה שהופיע ברשימה של פרנץ', אולם גם הוא לא עלה על אלפים בודדים (לא כולל משפחותיהם), וזאת בשל דלילות האוכלוסייה הערבית באזורי ההתיישבות היהודית. ובכל זאת, כאשר הוצע למחוסרי הקרקע ברשימה להתיישב במסגרת תוכניות פיתוח בנפות בית שאן וג'נין, רק מעטים נענו להצעה. הרוב הגדול העדיף לדבוק במקורות הפרנסה שמצאו בערים ובפרדסים שבמרכז הארץ. כמו כן, במקרים בהם פונו אריסים ערבים, בדרך כלל דאגו הקונים היהודים לפצות אותם.
עוד בסוף המאה ה-19 הקונים היהודים העדיפו לרכוש כברות-קרקע גדולות, אולם לאחר שנקנו כמעט כל הקרקעות השוממות בשפלת החוף, בעמק יזרעאל ובעמק הירדן, אלו כבר לא היו ניתנות להשגה. בשנות ה-30 כבר לא היו אפשרויות לרכישת גושי קרקע גדולים, שהיו נוחות מאוד לקונים היהודים, משום שכבר לא היו שטחים גדולים, לא-מעובדים או מעובדים חלקית, בבעלות של לא-פלסטינים. בתקופה זו חל גידול ברכישות קרקע מידי בעלים מקומיים-פלסטינים, שבבעלותם היו נחלאות קטנות יותר ולרוב גם עיבדו אותן. רובם מכרו אז קרקעות מפני שעברו לערים בשפלה, ובעיקר בשל הגידול בענף ההדרים, שאדמת מישור החוף התאימה לו מאוד. הכסף שהתקבל מהמכירה הושקע בנטיעת הפרדס ובהתקנת מתקני ההשקיה.
משנת 1930 ואילך, הקדישה העיתונות הפלסטינית מקום נרחב להסברת הסכנה שבמכירת קרקעות ליהודים. לציבור הוסבר כי "המולדת שייכת לרוב המכריע של העם...ולא לאלה מביניהם, אשר הודות למשטר הפיאודלי הנפשע והישן הצליחו להשתלט על רוב המולדת". בשנות ה-30, כאשר הפכו המכירות על ידי בעלים מקומיים לנפוצות, נשלחו שליחים לכפרים, כדי להסביר אישית לפלאחים ולבעלי הקרקעות את החטא שבמכירת קרקע ליהודים. בתקופה זו החלה ההנהגה הפלסטינית לנקוט באמצעי לחץ כבדים יותר. שליחי הוועד הפועל, האגודות הלאומיות ונכבדי הערים עודדו את המחזיקים בקרקעות למעשה שלא לפנותן לאחר שנמכרו על ידי בעליהן ועודדו אנשים שונים, בעיקר בדוים, לתפוס קרקעות שנמכרו ולטעון בדבר זכותם לחזקה מפאת היותם אריסים שנים רבות. שיטה זו גרמה לקשיים עבור המוסדות המיישבים היהודים והסכסוכים שנוצרו הוצגו כהוכחה לכך שההתיישבות היהודית מנשלת ערבים מאדמתם. במקרים שונים סירבו האריסים לפנות את האדמה, גם תמורת פיצויים; אריסים לשעבר תפסו את הקרקע מחדש למרות שכבר פינו אותה וקיבלו על כך פיצויים; ושבטי בדוים תפסו קרקעות שנמכרו וטענו לחזקה עליהן למרות שמעולם לא עבדו אותן. הוועד הפועל מימן את הוצאות עורכי הדין שהופיעו במשפטים הארוכים שנגרמו עקב הסכסוכים הללו, שגרמו גם לדחיה בהתיישבות יהודית על קרקעות מריבה. סכסוכים אלה העניקו ביסוס לאמונה המתפשטת שמכירת הקרקעות ליהודים גורמת לנישול רחב-היקף של אריסים ערבים.
ב-11 במרץ 1931 פרסם משרד הוועד הפועל הערבי "הצהרה אל האומה הערבית האצילה", הקוראת לערבים "למכור ליהודים כל דבר, למעט קרקע, ולא לקנות מהם דבר, למעט קרקע".
בדצמבר 1931 כינס חג' אמין אל-חוסייני ועידה כל-איסלאמית עולמית בירושלים, בה השתתפו צירים מ-22 מדינות. אחת ההחלטות שהתקבלו בה הייתה להוקיע את הציונות ואת מכירות הקרקע ליהודים, ולייסד חברה להצלת אדמות פלסטין מידי היהודים.
1935-1933.
ב-20 במרץ 1933, נועדו ביפו כ-500 נכבדים ערביים אשר גינו את הבריטים על כך שהם מתירים עליית יהודים לארץ, ואת הערבים אשר מוכרים אדמות ליהודים. כלפי המוכרים הושמעו איומים בחרם וכמה מהדוברים אף האשימו מנהיגים ערבים, ובראשם משפחת נשאשיבי, במעורבות בעסקאות הללו.
בשנת 1933 החלה עלייה ברכישת הקרקעות.