פריצקי נולד, גדל והתחנך בשכונת בית הכרם בירושלים. בנעוריו למד בתיכון ליד האוניברסיטה (סיים ב-1973). עם גיוסו לצה"ל שובץ ככתב צבאי בגלי צה"ל ולאחר מכן כמש"ק חינוך בפיקוד המרכז. משנת 1979, בה בעת עם לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, עבד כמפיק ועורך מוזיקלי בקול ישראל. בשנת 1983 החל לעבוד כעורך דין. שלוש שנים מאוחר יותר עבר לעבוד בניו יורק.
פעילות ציבורית לפני כניסתו לכנסת.
בשנת 1996 ייסד עם ארנן יקותיאלי את עמותת "עם חופשי", ועמד בראש הנהלתה. במסגרת זו ניהל מאבקים כנגד מה שכינה "כפייה דתית", ובהם המאבק נגד הקמת בית כנסת ברמת אביב, המאבק לקיום מופע להקת המחול בת שבע באירועי חגיגות ה־50 למדינת ישראל ("פעמוני היובל") ומאבקים מתמשכים נגד הימנעות חרדים משירות בצה"ל. העמותה גם ערכה סמינרים וחוגי בית לפעילים, ובשיאה מנתה כעשרת אלפים חברים. במכתב למערכת שפורסם בעיתון "הארץ" ב־30 ביוני 2002 טען כי אין למנות אנשים דתיים לתפקידי שופטים מכיוון שהם אינם יכולים להפריד בין אמונתם לעבודתם.
כעורך דין ייצג פריצקי בעלי דין במשפטים בנושאי דת ומדינה: בעלי עסקים שנקנסו בגין פתיחת עסקיהם בשבת והורים של קטין שהוחזר בתשובה על ידי מטיף חרדי, בתביעה לצו מניעה נגד המטיף ולפיצויים נגד ארגון ההחזרה בתשובה.
פריצקי היה פעיל במפלגת רצ מגיל צעיר. הוא אף התמודד בפריימריז של המפלגה לקראת הבחירות לכנסת ה־14 במסגרת מרצ, אך הגיע למקום הלפני־אחרון עם 32 קולות בלבד, ולא שובץ במקום ריאלי ברשימת מרצ כנציג רצ לכנסת.
באפריל 1999 הוא עתר לבג"ץ נגד ממשלת ישראל בדרישה לקבוע לקביעת "תוכנית יסוד" (תוכנית ליבה) שתיושם בחינוך החרדי. המדינה הסכימה לעתירה, ועקב כך הכינה תוכנית ליבה בפעם הראשונה בישראל.
פעילות פוליטית.
עקב פעולותיו הציבוריות של פריצקי ביקשו ממנו אברהם פורז ויוסף ("טומי") לפיד להצטרף לרשימת "שינוי" לקראת הבחירות לכנסת ה־15, אף על פי שלא היה אז חבר במפלגה זו. ראשי המפלגה, שהחליטה לחרוט על דגלה את המלחמה בכפייה הדתית, חיפשו פעיל ציבורי המזוהה עם מאבק זה ופנו לפריצקי. הוא הוצב במקום הרביעי ברשימה ונבחר לכנסת ה־15. פריצקי כיהן כחבר בוועדת הכספים ופעל נגד הקצאת כספים ייחודיים למפלגות החרדיות ולמוסדות דת. בכנסת זו אף יזם פריצקי את חוק נציב תלונות הציבור על שופטים, במטרה להגביר את אמון הציבור במערכת המשפט. החוק נחקק על אף היותו של פריצקי חבר כנסת מן האופוזיציה ועל אף התנגדותה של מערכת המשפט לחקיקתו.
בשנת 2003, לאחר הבחירות לכנסת ה־16, מונה פריצקי לשר התשתיות הלאומיות בממשלתו של אריאל שרון. שרון סירב להפקיד בידיו תיק שבו אפשר להביא לשינויים משמעותיים בתחומי הדת והמדינה בישראל. לפיד (שמונה לשר המשפטים) ופורז (שמונה לשר הפנים) הבטיחו לפריצקי, כמו ליתר חברי "שינוי", כי בתפקידיהם אלה הם יחלו בביצוע הרפורמות הדרושות ביחסי הדת והמדינה בישראל. בפועל לא הצליחה "שינוי" לקדם שינויים משמעותיים בתחום, מה שגרם למתח רב בשורותיה וליריבות קשה בין פריצקי ובין לפיד ופורז.
בתפקידו כשר התשתיות הלאומיות פעל פריצקי להחדרת הגז הטבעי למשק האנרגיה הישראלי ולשינויים מבניים בחברת החשמל ובחברת "מקורות". הוא התנגד לחתימת ההסכם בין חברת החשמל לחברת EMG לרכישת גז טבעי ממצרים; הוא העדיף את אפשרות רכישתו מחברת בריטיש גז, שהחזיקה ברישיון מהרשות הפלסטינית להפקת גז ממאגר ימי מול רצועת עזה. בשל עמדתו זו הפעיל נגדו יוסי מימן, מבעלי EMG, חוקר פרטי באמצעות חברת מרחב שבבעלותו. החוקר לא מצא כל קשר בין פריצקי לבריטיש גז, אך רכש הקלטה שבה נשמע פריצקי אומר לחוקר הפרטי יעקב אשל, אשר פנה אל פריצקי בחיפוש אחר חומר שלילי על עמיתו לסיעה אברהם פורז, שישמח אם יצליח במשימתו. דבר ההקלטה ותוכנה פורסמו בתוכנית מבט לחדשות ולאחריה, על פי עצתו של טומי לפיד, הופיע פריצקי באולפני הטלוויזיה והתנצל לפני פורז. חשיפת ההקלטה הביאה לפיטוריו מתפקידו בממשלה ב־13 ביולי 2004, לבקשת יושב־ראש מפלגתו טומי לפיד. מאוחר יותר נסגר תיק החקירה בעניינו מחוסר ראיות, אך חבריו למפלגה לא סלחו לו והוא הורחק מכל פעילות במפלגת "שינוי". כיוון שכך הפך פריצקי לסיעת יחיד בכנסת, ושמה "צל"ש – ציונות ליברליות שוויון". הוא לא התמודד בבחירות לכנסת ה־17.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים.
עם סיום כהונתו כחבר כנסת פנה פריצקי לעסקים ולעולם האקדמיה.
בתחום העסקי הוא פעל בענף האנרגיה והתשתיות בארצות הברית. הוא ייסד ביוסטון תאגיד בשם International Pipes המקשר בין גופים וחברות בתחום האנרגיה והמים באירופה ובטורקיה ללקוחות פוטנציאליים בארצות הברית. במסגרת זו הביא לחתימת הסכמים רחבי היקף בין יצרנים טורקים ללקוחות אמריקאים בתחומי צנרת הגז והנפט, טיוב מים והתפלתם, ועבודות תשתית. הוא הוזמן תדיר לכינוסים בתחומי האנרגיה והמים ברחבי העולם, ונשא הרצאות בנושא.
באקדמיה הוא היה דוקטורנט ומרצה, והתזה שלו עסקה במדיניות הממשלה במשק האנרגיה. בשנת 2016 החל ללמד קורסים בתחום כפרופסור אורח באוניברסיטת טקסס באוסטין.
במאי 2015, על רקע הרכבת הממשלה ה־34 ומינוי חברת הכנסת איילת שקד לשרת המשפטים, כתב בפייסבוק כי "בפעם הראשונה בישראל יכולה שרת משפטים לככב בלוח שנה של מוסכים".
באוגוסט 2018 מכר את מפלגתו כמפלגת מדף לעו"ד עמיחי ויינברגר, נציגו של נפתלי בנט. בהמשך הקים ויינברגר על בסיס מפלגה זו את מפלגת הימין החדש.
חיים אישיים.
פריצקי היה נשוי לפנינה, עורכת דין וחברה לשעבר במועצת שינוי, ואב לשלושה ילדים. הוא התגורר ברמת אביב ג' בתל אביב.
לאחר מאבק של שנים במחלת הסרטן נפטר פריצקי ב־5 באוקטובר 2021, בגיל 66. הוא נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
הרצל חקק
הרצל אלדד חקק (נולד ב-26 באפריל 1948) הוא סופר ומשורר ישראלי. שימש יו"ר אגודת הסופרים העבריים בשנים 2003–2005 ו-2011–2015.
ביוגרפיה.
נולד בבגדאד שבעיראק ב־1948, סמוך להכרזת העצמאות של מדינת ישראל, יחד עם אחיו התאום, בלפור. משפחתו עלתה לישראל ב־1950 והתגוררה בבתי סיידוף בירושלים. כבר בילדותם הרבו האחים הרצל ובלפור חקק לפרסם את יצירותיהם בעיתוני הילדים והנוער, כגון "הארץ שלנו" ו"מעריב לנוער".
בגיל 17 זכה בסגנות לחתן התנ"ך בחידון התנ"ך העולמי לנוער (1965), כשאחיו התאום, בלפור, זכה להיות החתן. בצה"ל היה לוחם בחטיבת גולני ולאחר מכן מש"ק סעד ומודיע נפגעים.
עבד כמורה בבית הספר בית חינוך בירושלים בין השנים 1975 עד 1993.
ב-1981 הוצב במקום ה-14 ברשימת התחיה לקראת הבחירות לכנסת העשירית.
מאז 1988 פעל בהתנדבות בערי פיתוח ובכפרי ילדים.
נמנה עם מייסדי קבוצת הסופרים הציוניים בחסות המועצה הציונית.
במשך עשור ניסה עם אחיו להתקבל לאגודת הסופרים, אך ללא הצלחה. לבסוף התקבל לאגודה ובין השנים 2003–2005 היה יו"ר אגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל. בחודש מאי 2011 נבחר שנית לשמש כיושב ראש האגודה והוא כיהן בתפקיד זה עד לדצמבר 2015.
בעל תואר ראשון בספרות עברית ומקרא ותואר שני במקרא בהצטיינות באוניברסיטה העברית.
נשוי לדיצה, בתו של עמירם חרלף, ואב לשלושה בנים ובת, שחזרו בתשובה.
בדצמבר 2020 הודיע שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה זאב אלקין כי חקק הוא מהזוכים בפרס שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה לתרבות יהודית על תרומה משמעותית בתחום הספרות והשירה בתרבות היהודית בישראל לשנת תש"פ, 2020.
ב-2021 זכו הרצל ובלפור חקק בפרס השר לתרבות יהודית, שהוענק בטקס בא' בניסן תשפ"א.
סוצ'אבה
סוצ'אבה או סוצ'יאווה (ברומנית: Suceava, בפולנית: Suczawa, ביידיש: שאָץ (נהגה "שוֹץ"), באוקראינית: Сучава) היא בירת מחוז סוצ'אבה שבדרום בוקובינה, צפון רומניה. העיר חולשת על עמק שבו זורם נהר בשם זהה.
היסטוריה.
השם ההונגרי המקורי של המקום הוא Szűcsvár ומובנו, "עיר הפרוונים".
בין השנים 1565-1348 הייתה סוצ'אבה בירת נסיכות מולדובה. העיר נזכרת פעם ראשונה במסמך משנת 1388 כשהייתה בשלטונו של הנסיך פטרו מושט (Petru Muşat), שליט נסיכות מולדובה בין השנים 1391-1375. הנסיך שטפן הגדול מת בה ב-1504, ועל שמו "מצודת שטפן הגדול". הוא בנה כנסייה כל פעם שניצח אויב. אלכסנדרו לאפושניאנו שהיה נסיך מולדובה פעמיים ובתחילת תקופת נסיכותו השנייה (בין אוקטובר 1564 ל-5 במאי 1568) העביר את הבירה ליאסי (תקופת נסיכותו הראשונה הייתה בין ספטמבר 1561 ל-18 בנובמבר 1552).
ב-1600 מיכאי האמיץ כבש את העיר במטרה לאחד את ולאכיה, נסיכות מולדובה וטרנסילבניה ולקבוע בה את בירתו, אך הוא נוצח.
חבל בוקובינה כולו היה בשליטה אוסטרית של בית הבסבורג (עד 1867) וקיסרות אוסטריה-הונגריה בשנים 1918-1775.
ב-1787 אוחדה בוקובינה עם גאליציה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הפך החבל לחלק מרומניה הגדולה.
העיר מונה 105,865 נפש נכון ל-2002.
אתרים מרכזיים.
כנסיית גאורגיוס הקדוש בסוצ'אבה הוכרה ב-1993 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, כאחת מ-7 הכנסיות המצוירות של מולדובה.
הקהילה היהודית.
היישוב היהודי בעיר החל עם התיישבות סוחרים יהודיים מגאליציה והונגריה בראשית המאה ה-15 בעקבות הזמנת נסיך מולדובה, אלכסנדרו סֶל בּוּן. לעיר הייתה חשיבות רמה בחיי המסחר כיוון שהיא היוותה מעבר לסחורות מגאליציה והונגריה לנמלי הדנובה והים השחור. יהודים שברחו מרוסיה והמדינות הסמוכות מאימת פרעות ת"ח ות"ט הגיעו בין השאר לאזור רומניה דהיום ובכלל זה לסוצ'אבה, והביאו עימם את היידיש. קהילה יהודית מאורגנת החלה בראשית המאה ה-18 בראשות רב שמונה בעידוד הנסיך אנטיוך קנטמיר שאישר ליהודים להתיישב בעיר.