התפתחות הקריקטורה קשורה להמצאת הדפוס במאה ה-15, אשר איפשרה את הפצתה ברבים.
מקור המילה.
מקור המילה באיטלקית: caricatura – מן caricare 'לשאת', 'להעמיס', ומכאן 'להגזים', 'להעמיד פנים' (הפועל האיטלקי עצמו מקורו בפועל הלטיני carricare 'לסחוב', 'לשאת', מן carrus 'עגלה'. מפועל זה גם carry באנגלית).
בשנת 2016 פנתה הוועדה למילים של האקדמיה ללשון העברית אל הציבור בשאלה האם לדעתך יש לקבוע חלופה עברית למילה קריקטורה? עוד ביקשה הוועדה הצעות לחלופה עברית למילה קריקטורה ולבעל המקצוע קריקטוריסט.
תוצאות ההצבעה וההצעות הרבות שהתקבלו הועברו לוועדה לקראת המשך הדיון במונח. לאחר עיון נוסף החליטה הוועדה להסיר את המונח מסדר היום (תשע"ז).
יצירת קריקטורה.
קריקטורה נבנית כהגזמה של קווי הדמיון של אובייקט שנעשית על ידי הדגשת המאפיינים אשר מבדילים את אותו אובייקט מכל אובייקט אחר. לדוגמה, קריקטורה של פנים אינה עיוות גרפי של תווי הפנים, אלא הגזמה של קווי המתאר האמיתים של הפנים. למשל, אם במאפייני הפנים האף הגדול הוא פרט בולט המאפיין אותם, ניתן לצייר אותו גדול עוד יותר - להגזים באפיון הפרטים - בכך קווי הדמיון נשמרים תוך הבלטת המציאות. לעומת זאת ציור של אותו האף קטן יותר יהיה עיוות של המציאות.
על אף האמור ישנם יוצאים מן הכלל אשר מצליחים בעזרת עיוות לשמר את תווי הפנים המאפיינים ולהשיג את הדמיון הדרוש ללא הגזמת הפרטים.
אנשים רבים כגון כריסטופר הארט כתבו ספרים שלמים העוסקים בהוראות לציור קריקטורות.
היבט פוליטי-חברתי.
קריקטורה פוליטית היא איור סאטירי פוליטי המביע דעה על ענייני השעה באמצעות דימויים חזותיים, סמלים ומוטיבים, להטוטנות גרפית, ציור פוליטיקאים ואנשי ציבור באופן מגוחך, ואף באמצעות דיאלוגים ובלוני קומיקס.
הקריקטורות הראשונות במאה ה-15 התמקדו בדרך כלל במלכים ובכנסייה.
בתקופה המודרנית ברוב העיתונים בארץ ובעולם יש קריקטורה יומית, אותה מצייר קריקטוריסט קבוע, או קריקטוריסטים אחדים, כל אחד בתורו.
החל מסוף המאה ה-18 הקריקטורה החלה לשמש ככלי למתיחת ביקורת על אנשים או על תופעות. הביקורת שבה נחשבת, בדרך כלל, לצורה לגיטימית של חופש הביטוי.
סערה רבתי התחוללה בעולם המוסלמי בפברואר 2006 בעקבות קריקטורות מוחמד, שפורסמו בעיתון דני, ומוסלמים רבים ראו בהם פגיעה בלתי נסבלת בדתם. בעולם המוסלמי מקובל במשך שנים רבות לפרסם קריקטורות אנטישמיות בוטות ביותר, כחלק מהסכסוך הישראלי-ערבי, והדבר מתקבל בקרב קוראי העיתונים שם כמעשה טבעי ותקין.
הפוטש של קאפ
הפוּטש של קאפ היה ניסיון הפיכה (פוטש) כושל בגרמניה, בראשות וולפגנג קאפ, במטרה להפיל את משטר רפובליקת ויימאר ב-1920.
הרקע.
עם תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה הוקמה רפובליקת ויימאר, שהייתה בעלת צביון דמוקרטי וליברלי. כוחות קומוניסטיים איימו על יציבות השלטון משמאל וכוחות ימניים לאומניים איימו עליה מימין.
נשיאה הסוציאל-דמוקרטי של הרפובליקה פרידריך אברט וממשלתה נאלצו להתמודד עם הקיצונים מימין ומשמאל ולעיתים לתמרן את הצד האחד כנגד השני. כך הוקמו בסוף 1918, על מנת לדכא מרידות קומוניסטיות, מיליציות הפרייקור. הן הורכבו ממשוחררי הצבא ופעלו במזרח אירופה ובארצות הבלטיות.
חוזה ורסאי, אשר נחתם ב-1919, חייב את גרמניה לצמצם את צבאה ל-100,000 לוחמים, בעוד שהכוחות הקיימים היו כ-350,000 חיילי הצבא הסדיר (רייכסווהר) וכ-250,000 אנשי הפרייקור. במצב זה לא היה מנוס מפיזור הפרייקור על מנת לעמוד בתנאי ורסאי.
במרץ 1920 ניתנה ההוראה לפרק את בריגדת ארהארדט, אחת ממרכיבי הפרייקור שלחמה בארצות הבלטיות. אנשיה פנו לבן בריתם הגנרל ולטר פון ליטוויץ, מפקד הרייכסווהר בברלין. ליטוויץ פנה לשר ההגנה גוסטב נוסקה ולנשיא הרפובליקה אברט על מנת שיעצרו את הפירוק אך נענה בשלילה. לנוכח הפירוק של המיליציות ניתן האות לניסיון ההפיכה.
אירועי הפוטש.
הפיכה בברלין.
בריגדת ארהארדט העמידה בראשה את ד"ר וולפגנג קאפ, מנהיג לאומני בולט ממזרח פרוסיה אשר תכנן להשתלט על השלטון בחודשים שקדמו לפוטש, והחלה לצעוד לעבר ברלין. בבוקר ה-13 במרץ השתלטו כוחות אלה בשילוב עם כוחות רייכסווהר בפיקודו של לוטוויץ על הבירה ללא התנגדות ממשית.
שר ההגנה נוסקה פנה למפקדי הצבא כדי שידכאו את המרד, אך אלה סירבו לעשות כן, באמרם ש"רייכסווהר לא יורה על רייכסווהר". בעקבות זאת, נמלטה הממשלה לדרזדן ולאחר מכן לשטוטגרט. ב-10 בבוקר הכריז קאפ שממשלתם של הקנצלר גוסטב באואר והנשיא אברט חדלה להתקיים, ושהוא מכהן כקאנצלר בפועל. כוונתו הייתה להחזיר על כנה את הקיסרות של לפני המלחמה, אף שלא הכריז על כך במפורש.
שביתה כללית.
כשם שהשתמשו שנה קודם לכן בכוחות הימין כנגד השמאל, כן פנו עתה אברט, באואר ונוסקה לכוחות השמאל לעזרה כנגד הימין. השלושה פרסמו מיד קריאה לעם לפתוח בשביתה כללית על מנת להציל את הרפובליקה ולמנוע את חזרתו של וילהלם השני לקיסרות.
ההיענות לקריאתם הייתה מלאה והשביתה שפרצה שיתקה את המשק כולו, פרט למזרח פרוסיה. כמעט כל חלקי המדינה התייצבו מאחורי אברט. גם ברלין שותקה על ידי השובתים ומהר מאוד התברר שמשטרו של קאפ לא יוכל להתקיים נוכח התגובה הפופולרית הזו.
התפטרות קאפ וחזרת הממשלה.
ב-17 במרץ התפטר קאפ מתפקידו בתואנה שהשיג את מטרותיו כאשר הכריזה הממשלה הגולה על עריכת בחירות כלליות. אולם ברור היה לכל כי השביתה היא שהביאה להתפטרותו ולכישלון הפוטש. למחרת שבה הממשלה לברלין וקאפ נמלט לשוודיה.
הטבח בשער ברנדנבורג.
בעודם עוזבים את העיר ב-18 במרץ, נתקלו הכוחות הבלטיים בהמון רב המלווה אותם בקריאות בוז ולועג לכשלונם. הכוחות האחרונים שיצאו משער ברנדנבורג הסתובבו אל הקהל וירו אל עבר האזרחים. היריות גרמו למהומה רבה, כמו גם לאבדות בנפש ופציעות.
ניסיונות הפיכה משמאל.
בשובה לברלין מצאה הממשלה שהשביתה בה עשתה שימוש כדי לחזור לשלטון יצאה מכלל שליטתה. ב־19 במרץ פרצו ברחבי גרמניה מרידות ספרטקיסטיות. המנהיגים הקומוניסטיים ניצלו את ההזדמנות והפכו את השביתה למרד. חלקם הכריזו על רפובליקה גרמנית קומוניסטית, אחרים הכריזו על איחוד עם ברית המועצות. הממשלה, שהתחלפה בינתיים לאחר התפטרותו של באואר, הצליחה להשליט סדר רק במאמצים רבים. הם גם נאלצו להפר את חוזה ורסאי באפריל ולפלוש בכוחות גדולים לחבל הרוהר כדי לדכא שם את המרד ביד חזקה ובמחיר של 160 הרוגים, 400 פצועים. ההפרה גרמה לתקרית בינלאומית וגררה תגובת נגד מצידן של מדינות ההסכמה ובעיקר מצידה של צרפת.
השלכות.
הפוטש והקשיים של הממשלה להשיב את הסדר על כנו לאחריו האירו את נקודות החולשה של הרפובליקה, הנקרעת בין קיצונים מימין ומשמאל. עם זאת, רפובליקת ווימאר שרדה באירועי מרץ-אפריל 1920 הודות להיענות העממית לקריאה לשבות, אך גם הודות לכך שרבים מכוחות הימין כולל מפקדי פרייקור, סירבו להצטרף למרד בטענה, שהוכחה כנכונה, שהוא היה מוקדם מדי ולא מתוכנן די הצורך.
הפסקת פעילות המשק בעת שביתת הפועלים לא סייעה לכלכלה הגרמנית החלשה ממילא, האינפלציה הוחרפה והמשיכה לשבור שיאים עד שנת 1923, ראשית תור הזהב של רפובליקה ויימאר.
קרן מור
קרן מור (נולדה ב-18 במרץ 1964) היא שחקנית וקומיקאית ישראלית, זוכת פרס התיאטרון הישראלי ופרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
ביוגרפיה.
ראשית הקריירה.
מור נולדה בשם קרן מורנו וגדלה בבת ים. למדה בבית הספר התיכון רוטברג רמת השרון.
היא שילבה את שירותה הצבאי עם לימודי המשחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב, ונחשפה לראשונה לקהל בשנת 1987 כשגילמה את מגי ויינברג בסרטו של ינקול גולדווסר "אבא גנוב" לצד יהודה בארקן. ב-1989 גילמה את פניה בסרטו של עמוס גיתאי "ברלין ירושלים" לצד יוסי גרבר. ב-1990 גילמה את שמרית בסרטו זוכה פרס אופיר של שבי גביזון "שורו" לצד משה איבגי. ב-1992 שיחקה ב"מרק עוף" לצד חגית דסברג. בסרט "כבלים" לצד אריק איינשטיין ומוני מושונוב, ובסרטו של יעוד לבנון "קופסה שחורה".
פריצתה המשמעותית בתחום הקומי-סאטירי, הייתה במשחקה ב"העולם הערב" וב"זהו זה!" והגיעה לשיאה בשנת 1993, כשנבחרה, לצד שי אביבי, דב נבון, רמי הויברגר ומנשה נוי, להשתתף בסדרת המערכונים "החמישייה הקאמרית". מור השתתפה לצד חבריה לתוכנית, בסרט "כלבים לא נובחים בירוק" בשנת 1996.
ב-1997 שיחקה בסרטו של מנשה נוי "פתיחה 1812" לצד עמי סמולרצ'יק וב"ביפ" לצד דפנה רכטר. ב-1998 שיחקה בסרטו של עמוס גיתאי "יום יום" לצד חנה מרון ודלית קהן, וב-1999 בסרט הטלוויזיה של מנשה נוי "בטרנד".
ביסוס הקריירה.
בשנת 2000 החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה הדרמטית "הבורגנים" לצד חבריה לחמישייה הקאמרית. במהלך השתתפותה בסדרה, שיחקה מור ב"בכורה" לצד דן תורן ובפרויקט הבינלאומי של סרטים המתארים את פיגועי 11 בספטמבר לצד מנשה נוי בבימויו של עמוס גיתאי.
ב-2003 שיחקה מור בסרטו של עמוס גיתאי "עלילה" לצד יעל אבקסיס וחנה לסלאו, וב-2004 בסרטו של יוסף פיצ'חדזה "שנת אפס" לצד שרה אדלר ודני גבע. באותה שנה החלה להשתתף בסדרת המערכונים "קצרים" לצד מוני מושונוב, ריקי בליך, שמוליק לוי ויובל סגל. ב-2005 השתתפה בסרטה של ג'ולי שלז "מוכרחים להיות שמח" לצד טל פרידמן וסיגלית פוקס. ב-2006 שיחקה לצד רונית אלקבץ ומנשה נוי ב"פרשת השבוע". בנוסף בסדרה "פאפאדיזי" ב-2008 לצד מנשה נוי ומוני מושונוב ב-yes. בשנת 2008 שיחקה מור בסרטם של שלומי ורונית אלקבץ, "שבעה".