העיתונאי יהודה אריאלי שהתגורר ממזרח לבית מס' 19, זיהה שני מחבלים שירו מבין עמודי הבית וירה לעברם מאקדחו האישי. אלה ירו לעברו כמה צרורות והשליכו לעברו רימון יד.
דיירי בית מס' 19 שהבינו כי הם מותקפים על ידי מחבלים ננעלו בדירותיהם, ערמו רהיטים ליד הדלתות ותפסו מחסות בחדרים פנימיים. מרדכי זרנקין שהתגורר בקומה הראשונה באגף המזרחי של הבית, חשש מפריצת מחבלים לדירתו וניסה לחלץ את אשתו, בנו ובתו מחלון חדר השינה באמצעות חבל שזור מסדינים. לאחר שהורידם מחלון הבית, הם החלו לרוץ לעבר הרחוב, אך המחבלים זיהו אותם, ירו לעברם והשליכו רימון. באש נהרגו שלושת בני משפחת זרנקין. האב שהיה בטוח שהציל את בני משפחתו, ניסה גם הוא להיחלץ, אך נפגע מכדור שירו כוחות צה"ל. הוא חזר להסתתר פצוע בדירה עד שטוהר הבית בידי כוחות צה"ל.
עם תחילת האירוע הוזנקו למקום כוחות מסיירת גולני מבא"ח גולני ומגדוד 12 שהיו ממוקמים במחנה שרגא, הנמצא מול קיבוץ לוחמי הגטאות. כן הוזנקו למקום צוותים מסיירת מטכ"ל.
בשעה 23:50 הגיע ראשון לאזור האירוע צוות מסיירת גולני בפיקודו של סגן אלדד שרוני. שרוני ולוחמיו התקדמו בהכוונת איש הג"א והגיעו לבית שהיה צמוד ממזרח לבית מס' 19. בהגיעם סמוך לגדר המזרחית של הבית הם זוהו על ידי המחבלים שירו לעברם והשליכו רימון יד. לוחמי הסיירת השיבו באש וכנראה פגעו בשני מחבלים שהסתתרו בין המכוניות מתחת לבניין. מרסיסי רימון המחבלים נפגעו קל איש ההג"א ולוחם מהסיירת.
גם לוחמים מבא"ח גולני שהתמקמו על גג בית הספר "ויצמן" שהיה ממוקם צפונית-מזרחית לבית מס' 19 ירו מדי פעם לעבר בית מס' 19. בשעה 23:55 פסקו חילופי האש.
למקום הוזעק גם מפקד חטיבה 9, אל"ם שי תמרי, שהגיע למקום בשעה 00:05, ולקח פיקוד על האירוע עד הגעת אלוף פיקוד הצפון, האלוף רפאל איתן ("רפול"). בשעה 00:20 הגיע למקום גם מפקד סיירת גולני, סרן מודי בן-ש"ך.
בשעה 00:38 הגיע לקרבת הבית אלוף הפיקוד איתן שקיבל דיווח מהמפקדים על האירוע, סייר מסביב לבית, קיבל הסבר על מבנה הבית מהקבלן שבנה אותו וגיבש תוכנית פריצה, שאותה הטיל על סיירת גולני.
הפריצה לבית.
בשעה 02:10 החלה פעולת ההשתלטות על הבית וטיהורו. הכוח העיקרי של סיירת גולני סרק את אגפו המערבי של הבית ואת הגג, והתקדם לעבר דלת חדר המדרגות המזרחי. בשעה 02:25, בניסיון פתיחת הדלת, נורה מתוך חדר המדרגות צרור יריות ונזרקו שלושה רימונים. מהאש ומרסיסי הרימונים נהרג אחד החיילים ונפצעו חמישה. המחבל, שאף הוא נפצע קשה, ניסה לצאת אל הגג בזחילה, אך זוהה על ידי מפקד הסיירת שהסתער לעברו והרגו.
בשלב זה החלו לוחמי הסיירת לרדת אל גרם המדרגות באגף המזרחי של הבניין וסרקו אותו מבלי שנמצאו יתר המחבלים. תוך כדי הסריקה נאלצו הלוחמים לפרוץ ביריות את הדירה של משפחת זרנקין, שם נמצא אבי המשפחה מוטל פצוע והוא טופל ופונה מיידית. בסריקות שנערכו בחניון המכוניות נמצאו שני מחבלים הרוגים. אלה נפגעו מפגיעת ירי לוחמי הסיירת שהגיעו ראשונים לבית שממזרח, וכן מהתפוצצות רימון שהחזיקו בידם. בשעה 03:20 הסתיימה פעולת ההשתלטות והטיהור.
באירוע נהרג החייל , ושלושה אזרחים, בני משפחת זרנקין: האם, אירנה, ושני ילדיה, רונית וגלעד. כמו כן נפצעו שבעה חיילים ואזרח אחד. שלושת המחבלים נהרגו על ידי כוחות הביטחון.
מהפיגוע, שהיה המקרה הראשון שבו חדרו מחבלים מלבנון דרך הים, הופקו לקחים מבצעיים רבים. בין היתר תוגברה פעילות חיל הים ופעילות יחידות סיור ממונעות בגזרה שבין חיפה לראש הנקרה. פעילות זו לא מנעה את הפיגוע השני בנהריה ב-1979.
אמנה בדבר מעמדם של פליטים
אמנה בדבר מעמדם של פליטים (באנגלית: Convention Relating to the Status of Refugees) היא אמנה בין-לאומית, אשר נחתמה בישיבה מיוחדת של האומות המאוחדות בז'נבה ב-28 ביולי 1951, ונכנסה לתוקף ב-22 באפריל 1954.
היסטוריה.
בזמן הכינוס הראשון של העצרת הכללית של האומות המאוחדות, ב-10 בינואר 1946, עלה הצורך לטפל בבעיית הפליטים שיצרה מלחמת העולם השנייה. החלטה 8 של העצרת הכללית ציינה כי הארגון מכיר בדחיפות הטיפול בבעיה, ובצורך להבחין בין קרבנות המלחמה לבין פושעי מלחמה, משתפי פעולה ובוגדים שנמלטו מארצותיהם בסופה. העצרת הכללית העבירה את הנושא לטיפולה של המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות, והטילה על המועצה להכין דו"ח בעניין לקראת חלקו השני של הכינוס בסוף 1946, שיניח את היסודות להקמת גוף בין-לאומי לטיפול בפליטים.
בדצמבר 1946 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם את החלטה 62, שהכריזה על הקמתו של ארגון הפליטים הבין-לאומי. מטרתו המרכזית של הארגון הייתה לסייע בשילוב הפליטים כאזרחים בארצות שאליהן ברחו, בארצות הולדתם, או במדינה שלישית. הארגון אמור היה לסיים את פעילותו עד יוני 1950. עד מהרה התברר שהכמות הגדולה של פליטים מונעת דבר זה. בשנת 1948 ביקשה המועצה הכלכלית-חברתית ממזכ"ל האו"ם לערוך, בשיתוף פעולה עם סוכנויות וארגונים העוסקים בנושא, מחקר מקיף בנושא בעיית הפליטים והחקיקה הרלוונטית לנושא, הן ברמה הלאומית והן ברמה הבין-לאומית. בעקבות ממצאי המחקר והמלצת המזכ"ל על ניסוח אמנה בין-לאומית בנושא הפליטים הכריזה המועצה הכלכלית-חברתית של האו"ם על הקמת ועדת אד-הוק בעניין. הוועדה הורכבה מנציגיהן של 13 מדינות חברות באו"ם, כולל מדינת ישראל, שיוצגה על ידי עורך הדין יעקב רובינסון.
רובינסון ביסס סביבו חוג של מומחים שהיו שותפים לניסוח האמנה ופעלו להרחיב ככל הניתן את ההגנות שסיפקה לפליטים. מומחים אלה כללו משפטנים, דיפלומטים ונציגי ארגונים שונים שהצטרפו לוועדה כמשקיפים. גלעד בן נון, היסטוריון מטעם האיחוד האירופי באוניברסיטת ורונה, שמחקרו עסק בנושא, טוען כי: "יהודים, ובראשם נציג מדינת ישראל לאמנה, ד"ר יעקב רובניסון, היו אלה שנשפו חיים לתוך האמנה וגרמו לה להתקבל – שלולא הקרבות הדיפלומטיים הקשים שלהם, לא הייתה האמנה רואה אור יום – בוודאי לא במתכונתה הנוכחית של הגנה משמעותית על פליטים באשר הם". בנוסף תרמו לאמנה הנציג האמריקאי לאמנה, המשפטן היהודי לואיס הנקין, נציג אגודת ישראל למוסדות האו"ם בניו יורק, הרב יצחק לוין, וההסתדרות הציונית העולמית.
ב-28 ביולי 1951 אימצה ועדה מיוחדת של האומות המאוחדות את אמנת הפליטים. ב-4 בדצמבר 1952 הייתה דנמרק המדינה הראשונה שאשררה את האמנה. ב-1953 אשררו את אמנה נורווגיה, בלגיה, לוקסמבורג וגרמניה. בשנת 1954 אשררו את האמנה אוסטריה, צרפת, איטליה, מונקו, שוודיה, בריטניה וישראל. האמנה אושרה בעיר ז'נבה ולפיכך יש המכנים אותה בשם "אמנת ז'נבה", אף על פי שאיננה אחת מאמנות ז'נבה העוסקות בדיני מלחמה.
ב-4 באוקטובר 1967 נכנס לתוקפו פרוטוקול בדבר מעמדם של פליטים (Protocol Relating to the Status of Refugees) המרחיב את הוראות האמנה. האמנה החילה את הוראותיה רק על פליטים שנקלעו למצבם עקב אירועים שאירעו עד 1 בינואר 1951, והעניקה למדינות החתומות עליה את הזכות לפרש את הוראות האמנה כאירועים שאירעו באירופה או אירועים שאירעו באירופה ובמקומות אחרים. הפרוטוקול הסיר את מגבלות הזמן והמקום מהגדרת ה"פליט" אולם התיר למדינות שחתמו על האמנה ואשר הגבילו את תחולתה הגאוגרפית, להמשיך ולהחזיק בהגבלה זו.
נכון לשנת 2010 - 147 מדינות בעולם חתמו על האמנה או על הפרוטוקול (או על שניהם).
הגדרת פליט.
בהתאם לסעיף 1 לאמנה, כפי שתוקן בפרוטוקול משנת 1967, פליט הוא אדם:
חובות המדינות החברות.
האמנה מטילה על המדינות החתומות מספר חובות אשר נועדו להגנתם של הפליטים, על פי הגדרת האמנה, הנמצאים בתחומן. החובות הבולטות הן:
ישראל.
על פי המידע באתר נציבות הפליטים של האומות המאוחדות, מדינת ישראל אשררה את האמנה ב-1 באוקטובר 1954 ואת הפרוטוקול ב-14 ביוני 1968. על פי המידע שפורסם באתר משרד המשפטים, ישראל אשררה את הפרוטוקול עם הסתייגויות ולא הצטרפה לאמנה. על פי מסמך שהוציאה הכנסת ב-2013, ישראל כן חתומה על האמנה. בכנסת השבע עשרה הגיש חבר הכנסת מיכאל מלכיאור הצעה לעגן את סעיפי האמנה בחוק בהתאם לאמור בה בסעיף 36, ומאז בכל כנסת הוגשה הצעת חוק דומה אך אף אחת מהן לא התקבלה.
נציבות האו"ם לפליטים, אשר פועלת בישראל משנות ה-70, ניהלה את ההליכים הכרוכים בהגשת בקשות לקבלת מקלט מדיני בישראל, עד שנת 2009, כשאז הועבר הטיפול במבקשי מקלט בישראל ליחידת RSD (Refugee Status Determination) של משרד הפנים. בראשית 2011 הונהג "נוהל הטיפול במבקשי מקלט מדיני בישראל", למימוש מחויבותה של ישראל על פי האמנה. הנוהל מסדיר את עבודתה של "הוועדה המייעצת לענייני פליטים לשר הפנים" כגוף מייעץ לשר הפנים, למנכ"ל רשות האוכלוסין וההגירה ולראש צוות ביחידת ה-RSD. כמו כן, קובע הנוהל כי יושב ראש הוועדה המייעצת יהיה "שופט בדימוס או מי שכשיר להיות שופט בית משפט מחוזי, שאינו עובד מדינה, ואשר ימונה על ידי שר הפנים בהתייעצות עם שר המשפטים", וכי בוועדה יהיו 3 חברים נוספים: נציגי משרד המשפטים; משרד החוץ; ומשרד הפנים. עד שנת 2010 כיהן אורי שטרוזמן בראש הוועדה המייעצת. בשנת 2010 נכנס לתפקיד עו"ד אבי חימי שפרש בשנת 2015, ובשנת 2016 נכנס לתפקיד עו"ד ציון אמיר. בשנת 2016 שב עו"ד חימי לכהן בראש ועדה נוספת כך שמכהנים שני יו"ר במקביל.
הפיגוע בנהריה בליל 24 - 25 ביוני 1974
תל א-סקי
פיגוע בנהריה (ליל 24 - 25 ביוני 1974)
זכריני
זִכְרִינִי (נקרא גם: זִכְרִיָה; שם מדעי: "Myosotis") הוא סוג של צמח בעל פרחים. בסוג זה כ-50 מינים בעולם, חלקם נפוצים גם בארץ ישראל. הזכריני פורח על פי רוב באביב, פרחיו בדרך כלל כחולים ולפעמים לבנים או ורודים.
מקור השם.