הסיבות להתמהמהות בהפעלת המליציה היו מגוונות. גאריטי סבר שכוחות המשטרה מספיקים. הוא ותומפסון טענו שכניסה של כוחות מיליציה לא מיומנים עשויה ללבות את המהומות במקום לסיימן. גישה זו תאמה את מה שקרה שנתיים קודם לכן באיסט סנט לואיס, שם המשמר הלאומי הואשם בסיוע למתפרעים הלבנים. בפועל, בתחקירים שנעשו אחרי המהומות נקבע שהמשמעת בקרב חיילי המיליציה הייתה טובה יותר מבקרב המשטרה. סיבה נוספת הייתה האופי הלא רציף של המהומות. בשלבים שונים של התפתחות המהומות נוצרה תחושה מוטעית שהן שוככות ושהסדר עומד לחזור לכנו, אך אלה היו הפוגות זמניות. מבקרים של החלטות ראש העיר טענו שהיריבות הפוליטית בין תומפסון ללאודן שיחקה תפקיד משמעותי באיחור התגובה. ב-1917 הורה לאודן לחיילי המשמר הלאומי לפזר אספה שהואשמה בנטיות פרו-גרמניות, בניגוד לעמדתו של ראש העיר, דבר שהעכיר את היחסים בין השניים. הם התחרו זה בזה על יוקרה פוליטית, ותומפסון לא רצה שלאודן יקבל את הקרדיט על סיום המהומות. בנוסף, זמן קצר לפני המהומות הכריז לאודן שיתמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מועמד המפלגה לנשיאות ארצות הברית. ייתכן שסירובו לפעול בניגוד לבקשתו של תומפסון, בניגוד למה שעשה ב-1917, נבע מהכרה בכך שתומפסון עתיד היה לעמוד בראש המשלחת הרפובליקנית של אילינוי לוועידת המפלגה.
תומפסון שינה את עמדתו לאחר שנכח שכוחות המשטרה ברשותו עייפים ומתקשים להכיל את ההפגנות. ללחץ הפוליטי מצד מועצת העיר ומצד מנהיגים אזרחיים במדינה הצטרפו ביום רביעי גם מנהיגים שחורים שקראו להפעיל את המיליציה. בנוסף, הגיעו לראש העיר דיווחים שהכנופיות הלבנות מתכננות לשרוף את אזור החגורה השחורה. מחלקת הכבאות דיווחה בערב יום רביעי על 35 מקרי הצתה באזור. בעקבות גורמים אלה הורה תומפסון על הפעלת המיליציה (אך לא על ממשל צבאי) מעט לפני עשר בלילה ביום רביעי.
בדוח הוועדה שחקרה את האירועים נכתב שכוחות המשטרה התקשו להשתלט על המהומות כיוון שלא היה להם כוח אדם מספיק, כיוון שהמשמעת של כוחות המשטרה לא הייתה טובה וכיוון שהקהילה השחורה התייחסה בחשדנות כלפי המשטרה. בדוח נטען שהחשדנות נבעה ממקרים רבים, במהלך האירועים ובעימותים בין-גזעיים קודמים, שבהם שוטרים עמדו לצד הפורעים הלבנים. הם ציינו גם שהשוטרים נוטים לעצור אזרחים שחורים יותר מאשר לבנים. הוועדה כתבה על הנתון לפיו אישומים הוגשו כלפי 154 שחורים ו-75 לבנים: "במבט ראשון נתונים אלה מראים על יותר פעילות של שחורים במהומות מאשר לבנים, ולפיכך ניתן היה לצפות שמספר הנפגעים הלבנים יהיה כפול ממספר הנפגעים השחורים. אבל מתוך 520 פצועים שגזעם דווח באופן וודאי, 342 היו שחורים ו-178 היו לבנים... עובדה זו מוליכה למסקנה שלבנים לא נעצרו באותה הקלות שבה עצרו שחורים".
חקירת האירועים.
שני דוחות חקירה משמעותיים הוגשו לרשויות לאחר האירועים. הראשון הוא דוח של המשרד לחקירת מקרי מוות של מחוז קוק. הדוח הוגש בנובמבר 1919 והחקירה נוהלה על ידי חבר מושבעים שהתכנס 90 פעמים - הפעם הראשונה עוד לפני שהמהומות הסתיימו - ושמע עדויות לגבי המהומות ואופן הטיפול בהן.
הדוח השני והמשמעותי יותר היה דוח של ועדת שיקגו על יחסי גזע (Chicago Commission on Race Relations), שהוקמה על ידי מושל אילינוי פרנק לאודן במטרה לחקור את האירועים ולהמליץ על מדיניות למניעת הישנותם. הדוח פורסם בשנת 1922 כספר בשם "The Negro in Chicago: A Study of Race Relations and a Race Riot", והוא נחשב לטקסט סוציולוגי משמעותי בהתפתחות המחקר של יחסי גזע בארצות הברית.
הוועדה שילבה ששה חוקרים אפרו-אמריקאים וששה חוקרים לבנים. בניגוד לנרטיב הדומיננטי עד אז לגבי מהומות גזע, הדוח זיהה את האזרחים האפרו-אמריקאים כקורבנות של האירועים, ולא כאלה שהציתו אותו, ותיעד את היחס המפלה כלפי שחורים מצד המשטרה. הדוח התייחס להגירה הגדולה של שחורים מדרום ארצות הברית לצפונה כגורם, אך לא טען שעצם הנוכחות של שחורים היא הגורם למהומות. תחת זאת, חברי הוועדה הדגישו את הסטראוטיפים הגזעניים שפשו בחברה. בנוסף, הם ביקרו את הסגרגציה של קהילות שחורות בערים אמריקאיות וזיהו תופעה זו כגורם להתפרצות המהומות. הדוח התייחס לגזענות כתגובה לא רציונלית של לבנים, שבגינה העיר סובלת מבעיות התפתחות, אי-יציבות וחוסר יעילות כלכלית. מבקרים של הדוח טענו שמחבריו לא הקדישו תשומת לב מספקת לבעיות בשוק העבודה, לדינמיקה באיגודי עובדים ולאינטרסים כלכליים.
השפעה.
המהומות של 1919 פגעו זמנית בכלכלה של שיקגו, אך היו להן גם השפעה מחוץ לשיקגו והשפעות ארוכות טווח על התפתחות היחסים בין לבנים לאפרו-אמריקאים בעיר.
בפוליטיקה הלאומית, הנשיא וודרו וילסון האשים את "הגזע הלבן" באחריות על המהומות בשיקגו ובוושינגטון די. סי. ונעשו ניסיונות לקדם יחסים טובים יותר בין שחורים ללבנים, באמצעות ארגונים וולונטריים וחקיקה בקונגרס.
הרביעייה המוסקבאית
"הרביעייה המוסקבאית" או "הרביעייה השלטת" (בהונגרית: A Négyesfogat שמילולית פירושו כרכרה רתומה לרביעיית סוסים) הייתה כינוי לרבעיית המנהיגים הראשיים המפורסמת של הונגריה בתחילת דרכה כנשלטת על ידי המפלגה הקומוניסטית ההונגרית ששינתה את שמה למפלגת העובדים ההונגרית לאחר האיחוד שלה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בשנת 1948.
חברי הרביעייה.
כול ארבעת המנהיגים הראשיים היו יהודים-הונגרים ולפי חשיבותם וכוחם בסדר יורד:
היה איש בכיר נוסף לארבעת הנ"ל, חמישי, יהודי אף הוא שהיה גם החמישי בחשיבותו ומעט סמוי מטבע עיסוקו:.
5. גאבור פטר (בנימין אייזנברגר), ראש המשטרה החשאית ההונגרית (ÁVO, ואחר כך ÁVH) בין השנים 1945 לבין 1952.
המוסקבאים.
כול החמישייה היו "מוסקבאים", כלומר כאלה שברחו לברית המועצות מהונגריה וחיו שם שנים רבות בין שתי מלחמות העולם, בטרם חזרו להונגריה בסוף שנת 1944. היו מוסקבאים רבים נוספים, כגון: אימרה נוג', שהפך לראש ממשלת במרד ההונגרי של שנת 1956, ג'רג' לוקאץ', האסתטיקן והפילוסוף הגדול ביותר באותה תקופה, שר התרבות בממשלתו של נוג' ודיולה האי, הסופר והדמות מרכזית בייסוד אגודת הסופרים ההונגרית (החדשה) במשטר הקומוניסטי. מהגרים היו בהיסטוריה של כל אומה, חלקם חזרו למולדתם כשכבר יכלו, לתקופה קצרה או ארוכה יותר, לכן המוסקבאים לא היו שונים מהבחינה הזאת, אך הם היו שונים מכל בחינה אחרת.
תפקידם החברתי - ייעודם - ומשימתם היו אופייניים. המוסקבאי חזר עם משימה נחרצת ונחושה ולא רק כדי לחזור למולדתו. הוא לא היה סוכן בתשלום, מרגל או כסוכן של מעצמה זרה (ברית המועצות) אלא פטריוט שרצה לבנות עתיד יותר לעמו. אמינות הייתה תנאי ראשוני למנדט החשוב והסודי שניתן למי שחזר ממוסקבה, והם אכן היו בדרך כלל אנשים אמינים.
המקוללים
המקוללים היא מיני סדרה מוקומנטרית ישראלית בת 5 פרקים, שיצרו חגי לוי ולירן עצמור, והוקרנה בערוץ 8 בשנת 2014.
כל פרק בסדרה מציג את סיפור חייו של אישיות בולטת בתרבות הישראלית: פנחס שדה, יונה וולך, משה קרוי ואביבה אורי. הפרק החמישי והאחרון הוא אפילוג, המציג את חגי לוי וחושף את שלוש שנות עבודתו על הסדרה בדיאלוג עם בנו.
פרקי הסדרה מצולמים ומבוימים באופן היוצר בצופה תחושה שזהו סרט דוקומנטרי המשתמש בחומרים מצולמים ישנים שנמצאו. אחד האמצעים לכך הוא השימוש במצלמת סופר 8. אמצעים אחרים הם שיחזורים מוקפדים של חומרים כמו צילומים של מושאי הסדרה ושילובם בתוך הסרט (למשל הצילום של יונה וולך בכתב העת מוניטין, שצילם מיכה קירשנר). כמו כן יש שימוש במשפטים שגיבורי הסדרה אכן אמרו, למשל בראיונות שנתנו לתקשורת. הסדרה מציגה כביכול את חגי לוי בצעירותו כשהוא נפגש עם האמנים שהעריץ. רק בפרק האחרון מתגלה שכל הסדרה מבוימת.
הקספלקסגון
מוזיאון הנשים הווייטנאמיות
מוזיאון הנשים הווייטנאמיות הוא מוזיאון בהאנוי, המוקדש לנשים הווייטנאמיות.
המוזיאון נפתח לקהל הרחב בשנת 1995 ושופץ בין השנים 2006 ו-2010. יש בו למעלה מ־1000 חומרים, תמונות וחפצים המוצגים בתערוכת הקבע, המעידים על תפקידן של הנשים הווייטנאמיות בעבר ובהווה, ועל פועלן באמנויות ובקרב המשפחה. המוזיאון גם מארגן תערוכות בנושאים שונים כדי להראות את השינויים, ואת ההתפתחות, של החברה הווייטנאמית כיום.
המטרה המוצהרת של המוזיאון היא "לשפר את הידע וההבנה הציבורית בהיסטוריה ובמורשת התרבותית של נשים וייטנאמיות ... ובכך לתרום לקידום שוויון מגדרי".
היסטוריה.
המוזיאון הוקם בשנת 1987, ונוהל על ידי איגוד הנשים בווייטנאם. העבודה על המבנה הנוכחי החלה בשנת 1991 בבניין קיים, לפי תוכניותיו של האדריכל טראן שואן דים, ונפתחה לקהל הרחב בשנת 1995. מוצגים בו חפצים מאוסף גדול (המונה כ־28,000 פריטים) שנאספו על ידי המוזיאון ואיגוד הנשים בווייטנאם מאז שנות השבעים. חפצים אלה קשורים לתפקידן של הנשים בחיי המשפחה ובהיסטוריה.
בשנים 2006–2010 המוזיאון היה סגור לרגל שיפוצים, הודות למימון של ממשלת וייטנאם, איחוד הנשים הווייטנאמי, וקרן פורד. מוזיאון הנשים הווייטנאמיות נפתח שוב לקהל הרחב בשנת 2010, במבנה עכשוי עם מתקנים מודרניים, ותערוכה קבועה חדשה המאורגנת סביב שלושה נושאים מרכזיים: "נשים במשפחה", "נשים בהיסטוריה" ו"אופנת נשים". במקביל, המוזיאון שינה את ההדגש ממוזיאון תרבותי היסטורי למוזיאון מגדרי, המספק מידע על מסורות תרבותיות ועוסק בנושאים חברתיים ועכשוויים.
שימוש בשטח המוזיאון לקפיטריה.