בגלל נאומיו נגד המשטר נידון לשלוש שנות מאסר. לאחר שפרסם מנשר אנטי כנסייתי נאלץ לעקור מפריז לבריסל. הוא הוסיף להתנגד להתערבות המדינה בפתרון בעיות סוציאליות, אך בסוף ימיו צמצם את מלחמתו בהון הגדול וראה בהון הזעיר, שבעליו רוכש בעבודה עצמית ללא ניצול זולתו ("רכוש הוא חרות"), את אחד מיסודות החברה. גם האנרכיזם שלו נעשה מתון יותר ובכתביו האחרונים ראה בפדרליזם דמוקרטי את צורת הארגון הטובה ביותר, וסבר שהוא ניתן למימוש ביחידות אוטונומיות קטנות. כמה מרעיונותיו הבסיסיים של פרודון השפיעו השפעה ניכרת על הקומונה הפריזאית ועל החשיבה של האיגודים המקצועיים.
לתאוריות שלו על הדדיות, שיתופיות ופדרליזם הייתה השפעה עמוקה על צמיחת האנרכיזם כתנועה המונית. רעיונותיו של פרודון הם מקור ראשוני הן לאנרכיזם החברתי והן לאנרכיזם האינדיבידואלי - כשכל גישה מדגישה זוויות שונות של עקרון השיתופיות.
בנוסף להיותו תאורטיקן חשוב, תרם פרודון רבות להתפתחותו של האנרכיזם כתנועה פוליטית. הוא עצמו היה פעיל מאוד בפוליטיקה הרדיקלית של ימיו. קרל מרקס חלק עליו בחריפות. מיכאיל באקונין הושפע ממנו בצורה עמוקה.
ב-1864, שנה לפני מותו, השתתפה קבוצה של פועלים צרפתיים, נאמני פרודון, באינטרנציונל הראשון ועל ידי כך הביאה את רעיונותיו האנרכיסטיים לתנועה הסוציאליסטית העולמית ולימים לספרד.
על שמו נקרא "חוג פרודון", חוג אידאולוגי-פוליטי שנוסד בצרפת ב-1911 והיווה את ראשית הפשיזם הצרפתי, עם זאת החוג קיבל את הגותו דרך הפרשנות של ז'ורז' סורל ולא באופן ישיר.
אנטישמיות.
כמו מיכאיל באקונין, מעריצו, ביטא גם פרודון דעות אנטישמיות חריפות. את היהודי הוא תיאר: "היהודי במזגו אינו יצרני, הוא לא חקלאי ולא תעשיין ואפילו לא סוחר אמיתי. ... הוא תמיד רמאי ופרזיטי בעסקים כבפילוסופיה. ... הוא האלמנט המרושע, שטן, אנגרה מניו, המגולם בזרעו של שם." בנוסף, פרודון ראה ביהודי תומך של המשטר המרוכז השנוא. בהתאם לכך הוא הציע במחברותיו, כבר בשנת 1847, כי "הגזע הזה [היהודי] מרעיל את כל מה שהוא נוגע בו... יש לדרוש את גירושו מצרפת, פרט לאנשים הנשואים לצרפתיות. יש לבטל את בתי הכנסת, לא לאפשר להם לעבוד בשום עבודה, לרדוף ולבסוף לחסל את הפולחן הזה... היהודי הוא אויב האנושות. יש הכרח לשלוח את הגזע הזה בחזרה לאסיה או להשמיד אותו... באש או בגירוש, היהודי חייב להיעלם...". את מהפכות 1848 בצרפת הגדיר כחילופי קבוצות של מנצלים יהודים.
פרודון שנא לא רק את היהודים, אלא גם את הפרוטסטנטים וכמעט את כל הזרים. הוא גם זלזל בנשים וראה בהן רק חצי בן אדם.
מקס שטירנר
יוהאן קספר שמידט (גרמנית: Johann Kaspar Schmidt) הידוע יותר בשם העט שלו מקס שטירנר (Max Stirner) (25 באוקטובר 1806 - 26 ביוני 1856) היה הוגה דעות ופילוסוף גרמני.
חייו.
שטירנר נולד בבוואריה ב-1806. מעט ידוע על חייו.
הוא למד פילוסופיה במספר אוניברסיטאות בגרמניה והיה קשור לחוג ה"הגליאנים הצעירים" בברלין, בשנות ה-40 של המאה ה-19. הוא עצמו סירב להזדהות עם עמדה פילוסופית כלשהי וטען כי אם עליו לקבוע עמדה הרי כי הוא בעד אגואיזם.
בשנת 1845 פורסמה עבודתו החשובה ביותר, "האגו ועצמו" (Der Einzige und sein Eigentum).
מקס שטירנר מת חסר פרוטה בשנת 1856, כנראה עקב עקיצת חרקים נגועים.
משנתו והשפעתו.
בהשפעת אווירת הפילוסופיה הרומנטית הגרמנית שבסביבתה גדל, גרסת האנרכיזם של שטירנר, שהוצגה ב"האגו ועצמו", היא צורה קיצונית של אינדיבידואליזם, או אגואיזם, הממקם את הפרט הייחודי מעל הכל: מדינה, קניין, רכוש, חוק או חובה.
במקום הגישה הקפיטליסטית, מקס שטירנר מציע "איגוד של אגואיסטים", שמשמעותה שותפויות חופשיות של פרטים ייחודיים המשתפים פעולה כשווים על מנת להשיג את מירב החופש וסיפוק מאוויים (כולל המאווים הרגשיים למען סולידריות, או במונחיו של שטירנר - יחסים בין- אישיים intercourse).
בספרו טען כי כל הדתות והאידאולוגיות מתבססות על מושגים ריקים מתוכן. טענה זו ישימה לדעתו גם לגבי מוסדות החברה, המבוססים על מושגים אלה, קרי מדינה, חוקים, כנסייה ומערכת החינוך או מערכות אחרות הטוענות לסמכות על פני הפרט. לפי דעתו, רק כאשר הטענה השקרית לסמכות, המבוססת על מושגי יסוד שקריים, תתגלה, אז תוכל הפעולה, השליטה והזהות האינדיבידואלית לבוא לידי ביטוי אמיתי.
מימוש עצמי פרטני מבוסס על שאיפתו האינדיבידואלית של הפרט לממש את האגואיזם שלו, בין אם הוא נובע מדחפים מודעים או לא מודעים. ההבדל היחידי, לפי שטירנר, בין אגואיסט שלא מרצון לבין אגואיסט מרצון הוא שהראשון "ישלט" על ידי רעיון ריק מתוכן מתוך תקווה שרעיון זה יביאו לאושר ואילו השני, יבחר באופן חופשי את הדרכים לממש את האגואיזם שלו ואף ייהנה מהתהליך עצמו.
לפי דעתו, רק כאשר האדם יתפוס את מושגי היסוד של חוק, זכות, מוסריות ודת כמושגים מלאכותיים ולא כסמכויות קדושות, אז יוכל לפעול בחופשיות.
מקס שטירנר מייצג את החשיבה האינדיבידואליסטית הקיצונית ביותר בהיסטוריה של האנרכיזם הפרטני. אולם רעיונותיו נותרו במידה זו או אחרת אבן פינה באנרכיזם. שטירנר תקף הן את הקפיטליזם והן את מה שהתיימר להיות "סוציאליזם בשלטון המדינה". בביקורתו על הקפיטליזם ועל המדינה התומכת בו מנקודת המבט האגואיסטית, הניח את היסודות לאנרכיזם האינדיבידואליסטי אך תרם גם לפיתוח האנרכיזם הקומוניסטי.
ידוע כי הן קרל מרקס והן בניטו מוסוליני קראו את כתביו וכתבו על כך בספריהם.
שטירנר חזר לתודעה החברתית, מחוץ לתנועה האנרכיסטית, לקראת סוף המאה ה-19 כאשר התפרסמו ספריו של ניטשה.
ספריו של שטירנר לא תורגמו עד כה לעברית. פרק בשם: "אני תולה דברי על בלימה", בתרגומו של י. ליפקין, פורסם בכתב-העת "קולות" בעריכת אליעזר שטיינמן (ווארשה 1923). ספרו Der Einzige und sein Eigentum תורגם ליידיש על ידי י. א. מאירסון ויצא לאור בניו-יורק ב-1916.
פפריקה
פפריקה, או בשמה העברי פלפלת, היא תבלין בצבע אדום המופק על ידי טחינה של פלפלת צ'ילי לאבקה. בשפה ההונגרית המילה "פפריקה" מציינת כל פלפל שהוא.
צמח הפלפלת, בשמו המדעי "capsicum annuum", הוא למעשה זן מתורבת של צמח פלפל צ'ילי, ממשפחת הסולניים, שמקורו בדרום אמריקה, והוא נפוץ בבישול האינדיאני והדרום אמריקאי ואומץ גם במטבח הצפון אמריקאי. הזן המתורבת אומץ באופן נרחב במטבח ההונגרי והוא מחומרי היסוד בבישול זה. בנוסף ישנה גם "פפריקה מרוקאית" שנוהגים לתבל בשמן.
בעגה היומיומית מתייחסים לשני סוגי פפריקה: פפריקה חריפה ופפריקה מתוקה. בעגה המקצועית, המונח 'פפריקה' מתייחס לזני פלפל מתוקים או בעלי חריפות עדינה בלבד, ולא לפלפלים חריפים.
מקור השם.
השורש ppr מייצג במשפחת השפות ההודו-אירופיות פלפל. מכאן הוא אומץ כשמו של הפלפל בשפה האנגלית, pepper, ובכמה שפות רומאניות, גרמאניות, בלטיות, סלאביות וכו'. בשפה ההונגרית, המילה "פפריקה" מציינת כל פלפל שהוא. בהונגרית השם המלא של התבלין האדום הוא "תבלין פפריקה טחון" örött füszerpaprika".
שימושים.
כאשר מדברים על פפריקה (Paprika) בעגה המקצועית, הכוונה כמעט תמיד לפלפל צ'ילי אדום לא חריף (paprika-type chile)- דהיינו: פפריקה מתוקה. אולם קיימים גם פלפלים ממינים אחרים שמשמשים לאבקות הפפריקה שקיימת בהם חריפות עדינה. למרות שהשימוש הנפוץ ביותר בפפריקה הוא עבור ייצור אבקה כתבלין (45% מהשוק), קיים גם שימוש נרחב במוצר בתעשיית המזון לשם הפקת אולאוריסין (Oleoresin)- מיצוי פפריקה המשמש בתעשיית צבעי המאכל וחומרי הטעם (מהווה 33% מהשוק). 17% מהתוצרת משווקת לצרכן בצורת פרי יבש (pods) לא מעובד.
צרכניות הפפריקה המתוקה הגדולות בעולם הן צפון אמריקה (40%), אירופה (29%), סין (17%), מקסיקו (9%) ואחר (5%). בהונגריה, סרביה, סלובקיה וארצות נוספות ישנה צריכה מסורתית של פפריקה מתוקה לצורכי בישול. בספרד שוכנים מפעלי יצור תבלין הפפריקה מהגדולים בעולם.
אזורי גידול.
המקומות העיקריים בהם מגדלים את פלפל הפפריקה הם סין, פרו וטורקיה. ייצור הפפריקה בהונגריה מהווה רק 2% מסך התוצרת העולמית (נכון ל-2012) והוא משמש בייחוד לשוק מקומי. זני הפפריקה הגדלים בספרד ובמרוקו הם לרוב בעלי פירות קטנים ועגולים, בעוד שהזנים הגדלים בקליפורניה ובהונגריה הם מוארכים ובעלי צורת קונוס.
בישראל גידלו פפריקה בעיקר בנגב הצפוני ובעמק בית שאן, אך לאחרונה (2014) קרס הגידול בשל העלויות הגבוהות של המים ואי יכולת לעמוד בתחרות מול סין.
הזריעה בישראל מתבצעת במרץ והאסיף בסתיו. בשונה מרוב מדינות העולם, האסיף בישראל ממוכן, ונעשה באמצעות קומביין ייעודי. היבול מיועד לייבוש ולטחינה ורובו המכריע מיוצא למדינות מערב אירופה. התוצרת הישראלית נחשבת לאיכותית ואמינה ביחס לתוצרת מסין או מפרו.
ערך תזונתי.
קבוצת הפלפלים האדומים והפפריקה בפרט מכילה כמות גדולה של ויטמין C, אך הוא נהרס בתהליך העיבוד והייבוש. לעומת זאת מכילה הפפריקה, גם בצורתה המעובדת, בטא-קרוטן אשר הגוף הופך לוויטמין A. צבעה של הפפריקה נובע מהמצאות זאקסנטין (Zeaxanthin), קרוטנואיד המצוי גם ברשתית העין.
דרגות טעם ואיכות.
כמו רוב התבלינים נסחרת הפפריקה בשוקי הסחורות בעולם, ואיכותה נקבעת בעיקר על פי כמות בשר הפרי במעטפת שסביב גרעין הפרי.