עד מהרה ויתר גאודי על דרכו של ויולה לה דוק, והחל יוצר בניינים בסגנון מקורי לחלוטין, לא שגרתי, פנטסטי, השופע בדוגמאות סבוכות ומורכבות. בין המוטיבים אותם רתם לסגנונו ניתן למצוא צורות אורגניות (קונכיות, עלים ושורשים), קשתות ארוכות ומחודדות וצורות המזכירות זרימת מים (סלבדור דאלי תיאר את עבודתו של גאודי בפלאו גואל כבניין המנסה לחקות את גלי הים). ישנם חוקרים רבים שטענו שבנייניו מנסים לחקות את צורת ארמונות החול הנבנים בידי ילדים על שפת הים. את קווי המתווה של עבודותיו יצר גאודי על ידי תליית משקולות על מערכות חוטים מתוחים, והעתקת הקשתות המהופכות שנוצרו כדי ליצור מהן את תוכנית השלד של בנייניו. כך הגיע לרמה גבוהה של יצירה בעידן של טרם המחשבים. אלמנט קטלאני מובהק שבו השתמש גאודי הוא פסיפסים משברי חרסינה צבעוניים שמעטרים את חזיתות הבניינים שעיצב.
סגנונו הייחודי והמהפכני של גאודי לא התקבל בזרועות פתוחות על ידי תושבי ברצלונה. ליצירתו "קאזה מילה" ("Casa Milá") הם קראו בלגלוג "לה פדררה" - "המחצבה". הסופר ג'ורג' אורוול, ששהה בעיר במשך מלחמת האזרחים בספרד, הביע בפומבי את סלידתו מסגנונו של גאודי. גם העובדה שגאודי נהיה בן טיפוחיו של פטרונו היחיד, התעשיין העשיר אאוסבי גואל (Eusebi Güell), לא תרמה לחיבה יתרה מצד עמיתיו למקצוע. אולם ככל שחלף הזמן למדו תושבי ברצלונה להעריך את עבודתו של גאודי ולהתגאות בייחודיותה, המקשטת את רחובות העיר ומושכת אליה תיירים רבים, והכירו לו תודה בהכניסם אותו לרשימת האישים הקטלאנים הבולטים ביותר.
מבחינה פוליטית היה גאודי לאומן קטלאני נלהב ודיבר רק קטלאנית (הוא אף סירב לדבר ספרדית קסטיליאנית כשהופיע פעם בבית משפט), ותמך בעצמאות קטלוניה. גאודי היה פתוח לאווירה סוציאלית. בשכבו על ערש דווי, כשרצו להעבירו מבית החולים הציבורי אליו הובא, סירב באמרו שהוא רוצה להיות בין העניים.
עבודתו הראשונה משנת 1873 (שאף היא לא הושלמה) הייתה תכנון מגורי פועלים. גם הקשר שלו לפטרונו גואל היה מבוסס במידה מסוימת על התפיסות של גואל, היצרן העשיר, בתחום הרפורמות החברתיות. ברוח זו תכנן גאודי כנסייה בשכונת עובדים שבנה גואל דרומית לברצלונה (Santa Coloma de Cervello). מבנה זה נבנה רק בחלקו - הקריפטה, שהיא החלק התחתון עליו אמורה הייתה להיבנות הכנסייה. בעיצוב הקריפטה ניכר הסגנון של העמודים המעוצבים כגזעי עצים, המוכר מפארק גואל.
בשנותיו האחרונות שככה בו הלאומיות והוא הקדיש את ימיו לדת הקתולית וליצירתו הגדולה ביותר: כנסיית הסגרדה פמיליה (Sagrada Familia - המשפחה הקדושה). אולם גאודי מעולם לא השלים את בניית הכנסייה. הוא מת כאשר נדרס על ידי חשמלית. תחילה לא זוהה ונחשב לקבצן בשל לבושו המרושל, ונהג מונית סירב להעבירו לבית החולים, אולם בלווייתו השתתפו אלפי אנשים שעמדו בתור באורך ארבעה ק"מ כדי לעבור על פני ארונו, שהוצב בסגרדה פמיליה. מותו של גאודי עיכב את תהליך בניית הכנסייה, שטרם הסתיימה עד עצם היום הזה. עיריית ברצלונה מעוניינת לסיים את העבודות עד שנת 2026, לרגל 100 שנים למותו של גאודי.
לאחר מותו של גאודי נמצאו תוכניות שנטש, לבניית מלון גורד שחקים בניו יורק. תוכניות אלו שימשו מאוחר יותר כבסיס להצעה לבניין שיחליף את מגדלי התאומים לאחר קריסתם בפיגועי 11 בספטמבר.
מרבית עבודותיו נמצאות ברובע האישמפלה בברצלונה, ושבע מתוכן: חזית לידת ישו והקריפטה בסגרדה פמיליה, הקריפטה בקולוניה גואל, קאזה ויסנס, קאזה באליו, קאזה מילה, ארמון גואל ופארק גואל הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתרי מורשת עולמית.
בעקבות תרומתו לדת הקתולית החל בשנת 1992 מהלך להכרזת גאודי כקדוש.
טורומירו
טורומירו (שם מדעי: "Sophora toromiro") – עץ (לעיתים שיח) שהיה אנדמי לאי הפסחא, אך נכחד מהאי בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. קיים כיום רק במספר גנים בוטניים בעולם.
מורפולוגיה.
שיח או עץ קטן בגובה של עד 5 מטר.
היסטוריה.
עד לסף התהום.
כשהגיע ההולנדי יאקוב רוחבן לאי הפסחא ב-1722 הוא מצא אי שעל פי תיאורו היה צחיח למחצה ונטול עצים לחלוטין. גם הספרדים שביקרו באי 50 שנה אחריו דיווחו כי אין באי אפילו עץ אחד שממנו ניתן לייצר קורות ברוחב סביר.
לא תמיד היה המצב באי הפסחא כך. להפך, כשהגיעו המתיישבים הראשונים מפולינזיה לאי הפסחא הם מצאו אי ירוק שצמחייתו עבותה ומגוונת. שטחי יערות נרחבים של דקל אי הפסחא, מין דקל אנדמי, כיסו חלקים גדולים באי. בשולי היערות צמח סבך שיחים (בתה) ובו בין השאר צמחו עצי טורומירו ("Sophora toromiro"), עץ ממשפחת הקטניות.
תושביו הפולינזים של אי הפסחא גרמו הרס מתמשך לצמחיית האי. הדקלים נכחדו במאה ה-14, ועצי הטורומירו שנוצלו לבניין, ליצירת כלי בית ולבניית סירות (אך לא, כפי שטענה המסורת המקובלת, ליצירת לוחיות העץ עליהם חקקו את הכתובות בכתב הייחודי לאי הפסחא, הרונגו-רונגו) נותרו רק במקומות גבוהים או במקומות שהגישה אליהם קשה.
האיסוף המדעי הראשון של טורומירו נעשה בשנת 1774 בידי ג' פורסטר (G. Forster) במסע השני של ג'יימס קוק. דגימה מיובשת של הצמח ממסע זה מצויה עד היום במוזיאון לתולדות הטבע בלונדון.
מרישומים ביומנו עולה כי המין שרד בסבכי שיחים מפוזרים. פורסטר כתב כי ההר ליד האנגה רואה (היישוב היחידי באי הפסחא כיום): "היה מכוסה בשיחי מימוזה (טעות בזיהוי של פורסטר, הכוונה לטורומירו השייך גם הוא לקטניתיים) שגדלו כאן לגובה של 3-2.5 מטר, ולחלקם היה גזע בעובי ירך אדם".
בעלי החיים שהאירופאים הביאו לאי החל בשנת 1886: ארנבים, כבשים, חזירים, סוסים ובקר, השלימו את ההרס האקולוגי. בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 דיווח תומסון (Thomson) : "קבוצות שיחים קטנות של "Edwardia" (טורומירו, שוב טעות בזיהוי) והיביסקוס, מתים כולם מכיוון שקליפתם נאכלה בידי כבשים".
הפרט האחרון של הטורומירו שצמח בר צולם בשנת 1934, עץ קטן שגדל במדרונות הפנימיים של לוע הר הגעש הכבוי "ראנו קאו". שם היה מוגן על ידי גל סלעים מפני בעלי החיים שהביא האדם הלבן. החוקר הנורווגי תור היירדאל תיאר גם הוא עץ זה, ובדיעבד היה למבקר האחרון שראה את הטורומירו באי הפסחא, משום שבשנת 1962 נכרת עץ אחרון זה בידי התושבים לצורכי הסקה.
בשנת 1978 קבע האיגוד העולמי לשימור, ה-IUCN (International Union for Conservation of Nature), כי המין טורומירו "כנראה נכחד".
השיקום.
בשנת 1956, בזמן מסע החקר הארכאולוגי שנערך באי הפסחא, אסף תור היירדאל זרעים מהעץ שב"ראנו קאו". זרעים אלה באו מעץ בודד, ולכן סביר להניח כי נוצרו בהאבקה עצמית. היירדאל העביר את הזרעים למוזיאון להיסטוריה של הטבע שבסטוקהולם, שוודיה. בסתיו 1958 הועברו הזרעים ל, שוודיה. שישה או שבעה זרעים נשתלו ומתוכם נבטו בהצלחה ארבעה שתילים. בסוף שנות ה-70 חילק הגן הבוטני של גטבורג שתילי טורומירו לכמה גנים בוטניים באירופה. ביניהם בגרמניה והגנים הבוטניים המלכותיים בקיו שליד לונדון.
עצי טורומירו גדלים גם בצ'ילה השולטת באי הפסחא, למשל ב. ההנחה היא שאת הזרעים של העץ תרם לגן אפראין וולוסקי (Efrain Volosky) שאסף זרעים מאי הפסחא בשנת 1953. כמו כן יש בצ'ילה עצי טורומירו בגנים פרטיים ובמשתלות. מקורם של עצים אלה אינו ידוע. ב-1994 נשלחו זרעים של העץ מצ'ילה לגן בוטני במיזורי, ארצות הברית והשתילים שנבטו הועברו לגן הבוטני בהוואי.
בשנת 1996 התגלה מקום נוסף שבו גדל העץ - במלבורן, אוסטרליה. מקור העץ באוסטרליה אינו ידוע.
ההחזרה לטבע.
קבוצת ניהול הטורומירו - Toromiro Management Group) TMG) היא ארגון שהוקם על ידי קבוצה של מוסדות וגנים בוטניים במטרה לשמר את הטורומירו ולהחזירו לאי הפסחא. המטרה הראשונה של הארגון היא להבטיח שעץ הטורומירו לא יכחד. לשם כך, מנהל הארגון רישום על כל עצי הטורומירו בעולם ומנהל מאגר מידע גנטי לגבי עצים אלה. הרישום ומאגר המידע מצויים בגן הבוטני המלכותי בקיו. מאגר מידע זה הראה כי קיימת שונות גנטית מועטה ביותר באוכלוסייה הקיימת.
תוך שימוש במידע זה הוכנה תוכנית להפצת העץ במשתלות באירופה, צ'ילה ואי הפסחא. ארגון ה-TMG עובד בשיתוף פעולה עם ארגון הייעור הצ'יליאני – Corporación Nacional Forestal) CONAF) על מנת להשיב את העץ לאי הפסחא. ב-1995 הובאו 150 שתילים מהגנים הבוטניים בבון ובגטבורג לאי הפסחא. ניסיון זה לא צלח. שורשי השתילים הותקפו על ידי נמטודות ומתו.
עתידו של עץ הטורומירו תלוי בשיתוף הפעולה שבין הגנים הבוטניים וארגוני השימור בצ'ילה ובאי הפסחא. אי הפסחא כיום שונה מאוד אקולוגית מאי הפסחא בתקופה שבה היה עץ הטורומירו נפוץ. לכן תהליך החזרתו לאי יהיה איטי וחייב להיות בשיתוף פעולה של התושבים המקומיים. ההחזרה לטבע של הטורומירו תשיב על כנו אחד מהמרכיבים הביולוגים האבודים במורשת התרבותית של אחד מאתרי המורשת העולמית המפורסמים ביותר.
ישראל פרידמן (רוז'ין)
רבי ישראל פרידמן מרוז'ין (5 באוקטובר 1796, ג' בתשרי ה'תקנ"ז – 9 באוקטובר 1850, ג' בחשוון ה'תרי"א), המכונה "הרוז'ינר", "הרוז'ינאי", "האדמו"ר מרוז'ין" או "מלך ישראל מרוז'ין", היה מייסד חסידות רוז'ין שהיא חסידות אב למספר ענפי חסידות.
קורות חייו.
נולד בעיירה פראהבישט שבאוקראינה פלך ויניצה, בג' בתשרי תקנ"ז, לרבי שלום שכנא בן רבי אברהם המלאך, ולחוה בת מלכה בת רבי מנחם נחום מצ'רנוביל בעל ה"מאור עיניים".