עקב השתכללות הטנקים וחיזוק השריון פותחו טילים נגד טנקים שיכלו לשאת רש"ק כבד יותר לטווחים ארוכים יותר ובאופן מדויק יותר. בעקבות כניסתם של טילי הנ"ט, נדחקו הצידה רקטות הנ"ט ברוב הצבאות המודרניים. אולם לטילי נ"ט חסרונות רבים בטווחים הקצרים, ובעקבות התגברות המקרים של לוחמה בשטח בנוי (לש"ב) חזרו צבאות סדירים להשתמש במטולי רקטות - בעיקר לתקיפת מבנים, כלי רכב לא משוריינים ולוחמים המסתתרים מאחורי מחסה.
אף על פי שהן נושאות רש"ק קטן ביחס לטילי נ"ט, רקטות נ"ט משופרות (כגון רקטות PG-7VR רוסיות או רקטות תוצרת תע"ש) יכולות לחדור גם שריון של טנקים מודרניים, אם כי הסיכויים לכך נמוכים והנזק שהן גורמות מוגבל בהיקפו.
עלותם הנמוכה יחסית של מטולי הרקטות והרקטות עצמן, פשטות הפעלתם ונשיאתם, משקלם הנמוך ועמידותן הפכו אותם לפופולריים בקרב מליציות לא-סדירות (כגון המוג'אהדין באפגניסטן) וארגוני טרור וזאת בהשוואה למערכות נשק כדוגמת טיל נ"ט או תותח ללא רתע .
הפלסטינים ירו פצצות RPG אל עבר כלי רכב ישראליים ועמדות צה"ל, אך עם אחוז הצלחות נמוך מאוד. פצצות ה-RPG שמיוצרות באופן תקני הרבה יותר מסוכנות מרקטות מאולתרות שיש בידי הפלסטינים כדוגמת ה"אלבאנה" וה"אל-בתאר". בספינת הנשק קארין איי שהוברחה לרשות הפלסטינית על ידי איראן וחזבאללה נתפסו מאות משגרי RPG-7 ומאות רקטות נ"ט מתקדמות.
בסכסוך בעיראק לעומת זאת, החמושים והמליציות הלא-סדירות משתמשים ב-RPG על מנת להסב נזק לכוחות הקואליציה בעיראק. החמושים הצליחו להשמיד מספר רק"מים אמריקנים באמצעות RPG, ביניהם נגמ"ש הסטרייקר, נגמ"ש לחימה M-2 בראדלי ואפילו טנק אברהמס M1A1. גם טנקים מדגם אברהמס M1A2 נפגעו קשות מרקטות RPG.
רקטות נ"ט משמשות גם כנשק נגד מבנים וביצורים. מספר רקטות הנורות ממטול כתף אישי, כמו ה-MATADOR, אף פותחו כנשק ייעודי כנגד מבנים.
רקטות נ&quot;ט
משה פיינשטיין
הרב משה פיינשטיין (ז' באדר ה'תרנ"ה, 3 במרץ 1895 – י"ג באדר ב' ה'תשמ"ו, 24 במרץ 1986) היה מגדולי פוסקי ההלכה החרדים לאחר השואה, יושב ראש מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית וראש מתיבתא תפארת ירושלים בניו יורק. מחבר השו"ת "אגרות משה" וסדרת השיעורים "דברות משה" על הש"ס.
ביוגרפיה.
משה פיינשטיין נולד בעיירה אוזדה שבאימפריה הרוסית, לרב דוד - רבה של קהילת החסידים בעיירה, מצאצאי הגר"א, ופייא גיטל, שהייתה בת הרב יצחק יחיאל דוידוביץ אב"ד קרליץ, מצאצאי השל"ה. נולד ביום הולדתו ופטירתו, של משה רבנו - ז' באדר, ונקרא על-שמו.
מסופר שבגיל 10 היה בקיא במסכתות בבא קמא, בבא מציעא ובבא בתרא. עוד בטרם מלאו לו 13 שנים נשלח ללמוד בישיבת "עץ החיים" אצל הרב איסר זלמן מלצר. לאחר מכן נשלח עם כמה מחבריו לייסד את "ישיבת קוברין" שבראשה עמד הרב פסח פרוסקין, שאותו ראה כרבו המובהק. נסמך לרבנות על ידי אביו והרב פרוסקין. לאחר פטירת אביו, התמנה לרב של עיירת הולדתו אוזדה. בשנת תרפ"א התמנה לרב ואב בית הדין של העיר לובן.
בשנת תרפ"ב נישא לשימא קוסטנוביץ, בתו של יעקב משה קסטונוביץ, ראש הקהילה המקומית (נפטרה בחשוון ה'תשנ"ד, 1993).
בחודש שבט תרצ"ז עזב את ברית המועצות והיגר לארצות הברית, שם היה ראש ישיבת "תפארת ירושלים" בניו יורק במשך כחמישים שנה, עד לפטירתו כיהן כנשיא אגודת הרבנים של ארצות הברית וקנדה, וכנשיא ארגון עזרת תורה. קיבל אליו פניות בענייני הלכה מרבנים בעולם. רבים ראו בו גדול הדור.
עם זאת, חלק מפסקיו עוררו התנגדות חריפה בקרב החוגים הקנאיים שהובלו על ידי חסידות סאטמאר, בייחוד היתריו בעניין הפריה מלאכותית ומחיצה שאיננה מסתירה את הנשים בבית-הכנסת.
הרב פיינשטיין נפטר בניו-יורק בשנת תשמ"ו (1986), לאחר מחלה קשה. בהלווייתו שהתקיימה בשושן פורים בירושלים השתתפו מאות אלפים. נקבר בהר המנוחות בחלקת הרבנים. על שמו נקראו רחובות "אגרות משה" בשכונת רמת שלמה בירושלים ובביתר עילית.
משנתו.
הרב פיינשטיין היה מוכר כפוסק החרדי הבולט והמשפיע ביותר בארצות הברית. אלפי תשובותיו בהלכה הופצו בעולם היהודי כולו ורוכזו בסדרת הספרים אגרות משה. בין היתר הוא דן בתשובותיו בבעיות טכנולוגיות מודרניות, רפואה והלכה, ואף בעיקרי היהדות.
כמו כן היה פעיל בענייני ציבור וחינוך בקהילה היהודית. התנגד בחריפות לתנועה הרפורמית ולקונסרבטיבית, אך מדבר זה יצאה קולא, שכן לא החשיב לעניין ממזרות נישואים שנערכו בטקס רפורמי או קונסרבטיבי ונישואים אזרחיים. בפסיקה הסתמך על עומק סברתו בתלמוד ובראשונים יותר מאשר על פסיקות האחרונים, כפי שהוא מסביר בהקדמת הספר. הוא הביע התנגדות חריפה לפסק דין האח והאחות ולהתנהלותו של הרב שלמה גורן בנושא זה.
בפסיקות רבות נחשב למקל:
ספריו.
אגרות משה.
חיבורו המפורסם ביותר הוא שו"ת אגרות משה המכיל מכתבי תשובות הלכתיות שמהוות אבן דרך בפסיקה הלכתית, ובהתייחסות ההלכתית לבעיות החדשות. שבעה כרכים מסדרה זו הדפיס בחייו. הכרך השמיני והתשיעי יצאו לאור לאחר פטירתו, על ידי חתנו, הרב משה דוד טנדלר, וחתנו של הרב טנדלר, הרב שבתי רפפורט. יש שטענו כי כרכים אלו כוללים דברים שלא רצה להדפיס והיו בגדר הוראת שעה. כרך נוסף הקרוי "יד משה" מכיל מפתחות לכל סדרת השו"ת.
ספרים אחרים.
כמו כן הוציא לאור ספר בשם "דרש משה" בענייני דרוש ואגדה, וכמה כרכים של "דברות משה" הכוללים שיעורים על המסכתות הישיבתיות בתלמוד. דברי מוסר וחידושים שלו על התורה והמועדים יצאו בסדרה "קול רם", שלושה כרכים, ניו יורק תש"ל-תשל"ט. ובמהדורה מחודשת עם הוספות יצאו ארבעה כרכים ליקווד תשע"ט-תשפ"א.
לאחר פטירתו נדפסו על ידי נכדו סדרת הספרים "מסורת משה". ובה ליקוט של פסקי הלכה והנהגה ששמע מפי סבו.
הרב שלום מאיר ולך הוציא הגדה של פסח בשם "ויגד משה", ובה ליקוט מדברי תורתו על הגדה של פסח.
בנוסף, יצא ספר בשם שו"ת יד משה על ידי ישראל תנחום דרדק, תשובות ופסקי הלכה של הרב פיינשטיין לאביו הרב יעקב דרדק.
רומן ברונפמן
רומן ברונפמן (נולד ב-22 באפריל 1954) הוא איש ציבור, פעיל עלייה, עיתונאי ואיש עסקים ישראלי. לשעבר חבר הכנסת ויו"ר מפלגת הבחירה הדמוקרטית.
ביוגרפיה.
ברונפמן נולד בצ'רנוביץ, בברית המועצות (כיום באוקראינה). בשנת 1980 עלה לישראל. שירת בצה"ל כסמל בחיל האוויר, ולחם במלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 1989 הוענק לברונפמן תואר דוקטור מהחוג ללימודים רוסיים וסלאביים באוניברסיטה העברית בירושלים. בין השנים 1986 -1993 שימש כמורה מן החוץ באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטה העברית בירושלים וכן במסגרות אקדמיות וציבוריות רבות אחרות.
בשנת 1991 עמד בראש החוג לדוברי רוסית במפלגת העבודה וניהל את ההסברה במטה העולים בראשותו של יוסי גינוסר במערכת הבחירות לכנסת השלוש עשרה.
במערכת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל, בשנת 1993, נבחר ברונפמן למועצת עיריית חיפה ברשימתו של עמרם מצנע. ברונפמן קיבל לידיו את תיק קליטת העלייה בעיר ובאותה שנה הקים את "הרשות לקליטת עלייה בחיפה" ושימש כיושב ראש הנהלת הרשות עד שנת 2003. בעשור הראשון של העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 קלטה העיר חיפה באמצעות רשות זו כמאה אלף עולים חדשים וזכתה בהכרה של "עיר קולטת עלייה".
בשנת 1994 נבחר ברונפמן כסגן נשיא "הפורום הציוני" בראשותו של נתן שרנסקי ובשנת 1996, אז נתמנה שרנסקי כשר במשרד התעשייה, המסחר והתעסוקה, החליף ברונפמן את שרנסקי בנשיאות הפורום, תפקיד בו כיהן עד שנת 1998.
בשנת 2000 הקים את "המכון לדמוקרטיה ומנהיגות לעולים" (מד"ע), אשר פעל בקרב המנהיגות הצעירה של דוברי הרוסית בישראל בתחומי הדמוקרטיה, המנהיגות והעיתונות החופשית. המכון פעל בשיתוף המשרד לקליטת העלייה, האיחוד האירופי ועיתון הארץ. ברונפמן עמד בראשות הנהלת המכון עד סגירתו בשנת 2005.
בשנת 2006 הקים עם בנו הבכור, צבי, חברת החזקות המשקיעה בנדל"ן בישראל ובטכנולוגיות. בשנים האחרונות שימש ברונפמן יושב-ראש ההנהלה של בית-הספר לתסריטאות של עידית שחורי ומשמש כיום חבר פעיל בחבר הנאמנים של האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל ובית הספר הגבוה להנדסה ועיצוב שנקר.
בשנת 2013 יזם את הקמת העמותה החזית להגנת הציבור, ביחד עם מיכאל בן-יאיר, עוה"ד דן אלון, גילבר רובננקו-דיין, אלה בשן, מרינה כץ, אמיתי אהרן פרנקלין.
קריירה פוליטית.
בשנת 1996 נבחר ברונפמן כחבר הכנסת הארבע עשרה מטעם מפלגת ישראל בעליה ושימש כיושב-ראש הסיעה של המפלגה בכנסת. בקדנציה הראשונה לכהונתו קידם ברונפמן שורה ארוכה של מיזמים והצעות חוק בתחומי הקליטה מן ההבטים הכלכליים, החברתיים והתרבותיים. בין המיזמים: הקמת מקבצי דיור לעולים קשישים ברחבי הארץ, הרחבת התוכנית ל"קליטת מדענים עולים" (תוכנית קמע), תמיכה ברשת בתי הספר מופת לתלמידים עולים, הקמת ערוץ טלוויזיה בשפה הרוסית (ישראל פלוס). בין הצעות שהעלה: הצעת חוק בתחום הזכויות לעולים בעלי מגבלויות, הזכויות לנישואין מעורבים ועוד.
בשנת 1997 סייע ברונפמן לפתרון המשבר בין צה"ל לבין חיילים-עולים בעקבות מרד האסירים בכלא שש שפרץ בעקבות מחאתם של האסירים נגד תנאי הכליאה המחפירים בבית הכלא. ברונפמן עירב במשבר זה את הרמטכ"ל אמנון ליפקין-שחק ופעל בהמשך לשיפור תנאי הכליאה במתקן.