ויינר נשוי. מרטן, אחד מארבעת בניו, גילם את גלן בישופ ב"מד מן". נכון להיום מתגורר ויינר בלוס אנג'לס.
לאוניד אוטיוסוב
לאוניד אוסיפוביץ' אוטיוסוב (ברוסית: Леонид Осипович Утёсов, שמו האמיתי: לייזר יוספוביץ' וייסביין; 21 במרץ 1895 - 9 במרץ 1982) היה זמר אסטרדה סובייטי יהודי, מנהל תזמורת, בעל תואר האמן העממי של ברית המועצות (קיבל אותו ב-1965, הזמר הראשון שזכה בתואר הזה). ביצע שירים בז'אנרים שונים ושיחק בסרטים.
קורות חיים.
לייזר וויסביין נולד באודסה, למשפחה יהודית מרובת ילדים. תקופה מסוימת עבד בקרקס נודד כמתעמל. בשנת 1912 החל לעבוד בתיאטרון של מיניאטורות בקרמנצ'וג והחל להופיע תחת שם הבמה ליאוניד אוטיוסוב.
לפני מהפכת 1917 שיחק בכמה תיאטראות. בשנת 1917 זכה בתחרות פזמונאים בהומל. באותה שנה הגיע למוסקבה, שם הופיע בתיאטרון "הרמיטז'". בשנת 1919 כיכב בסרטו הראשון, "סגן שמידט - לוחם חופש". ב-1920 המשיך להופיע על הבמה ולשחק בתיאטראות שונים במוסקבה, לנינגרד (לשם עבר ב-1922) וריגה. במקביל נמשכה הקריירה הקולנועית שלו.
אוטיוסוב יצר תזמורת ג'אז שהופעתה הראשונה נערכה ב-8 במרץ 1929 על במת תיאטרון בלנינגרד. ההצלחה הייתה גדולה, ומאז שינה אוטיוסוב את עיסוקו ועבד כמנהל תזמורת ג'אז.
בשנת 1934 יצא הסרט "הבחורים השמחים", בו כיכב אוטיוסוב בתפקיד הראשי לצד הלהקה שלו. הצלחת הסרט הביאה לאוטיוסוב פופולריות ותהילה רבה ברחבי ברית המועצות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הופיע אוטיוסוב בפני חיילים בחזית מספר פעמים, לעיתים תחת הפצצות.
לאחר המלחמה, אוטיוסוב ולהקתו המשיכו להופיע ברחבי המדינה, להוציא תקליטים, להישמע ברדיו, ומאוחר יותר גם בטלוויזיה.
לאוטיוסוב הייתה בת חורגת בשם- יוליה גולדשטיין שהייתה נשואה לסופר והבמאי אפרים סבלה.
אוטיוסוב מת ב-9 במרץ 1982 במוסקבה.
לורן צ'יילד
לורן צ'יילד (באנגלית: Lauren Child; נולדה ב-29 בנובמבר 1965) היא סופרת ילדים ומאיירת בריטית, הידועה בכתיבת סדרות ספרי הילדים "צ'רלי ולולה" ו"קלריס בין" כמו גם כמאיירת של יצירות קלאסיות מספרות הילדים כבילבי ברך-גרב והאסופית.
חייה ויצירתה.
צ'יילד נולדה ב-1965 במרלבורו שבבריטניה, האמצעית מבין שלוש בנות. אמה היא מורה בבית ספר יסודי, ואביה מורה לאמנות. עם הולדתה ניתן לה השם הלן, אך בבגרותה שינתה אותו ל"לורן". היא למדה אומנות במכון הפוליטכני של מנצ'סטר, ובבית הספר לאומנות של הגילדות בעיר לונדון, אך לא סיימה את לימודיה. לאחר מכן עבדה במגוון עבודות, לרבות משרה כעוזרת לצייר דמיאן הירסט. כן הקימה חברה שייצרה אהילים אומנותיים, ועבדה בסוכנות לעיצוב בשם "ביג פיש".
בשנת 1999 פרסמה שני ספרי ציורים, "אני רוצה חיית מחמד!" (I Want a Pet!) ו"קלריס בין, זו אני" (Clarice Bean, That's Me). הספר השני היה מועמד לפרס ספרות הילדים של חברת נסטלה. את ההשראה לדמותה של קלריס בין קיבלה כאשר חיפשה סיפור שיהווה תשתית לדמות מצוירת שעיצבה לשוק צעצועי הילדים. בשנת 2000 זכתה במדליית קייט גרינווי על הספר "אף פעם בחיים אני לא יאכל [!] עגבנייה", ובשנת 2002 זכתה בפרס נסטלה על הספר "העכברוש המציק הזה" (That Pesky Rat). הספר השני בסדרת "קלריס בין", "קלריס בין בצרות עם אותיות" היה מועמד ל"פרס הספר הבריטי" בשנת 2005 בקטגוריית ספר הילדים של השנה.
סיפורי "צ'רלי ולולה" עוסקים באח ואחות בגיל תחילת בית הספר היסודי, ואילו סיפורי "קלריס בין" עוסקים בילדה מרדנית בת 11. שתי הסדרות זכו להצלחה, ותורגמו לשפות שונות, ביניהן עברית. כן כתבה ספרים נוספים כסדרת "יוברט הורציו" העוסקת בילד עשיר, שהוריו מתרוששים והוא צריך למצוא פתרונות כדי להצילם.
איוריה מלאי ההומור של צ'יילד כוללים שימוש בחומרים מגוונים, כולל גזרי עיתונים, קולאז', וצילום, לצד ציור בצבעי מים. פרט לאיור ספריה היא מזוהה גם עם איור סדרת "בהחלט דייזי" (Definitely Daisy) של הסופרת ג'ני אולדפילד. כן איירה ספרי ילדים קלאסיים, המזוהים עם איורים של מאיירים אחרים, כגון בילבי המזוהה עם איוריה המקוריים של אינגריד ואנג ניימן והאסופית המזוהה עם איורי מ.א. קלאוס.
צ'יילד הפיקה גם סדרת טלוויזיה המבוססת על סרטי "צ'רלי ולולה", שכללה שלוש עונות בנות 26 פרקים, הסדרה הופצה ברחבי העולם, ואף זכתה בפרס באפט"א בשנת 2007 לסדרת הילדים הטובה ביותר.
לורן צ'יילד חיה בלונדון. בשנת 2010 זכתה באות מסדר האימפריה הבריטית
ספריה שיצאו לאור בעברית.
כסופרת ומאיירת.
צ'יילד כתבה ואיירה מספר רב של ספרים. בין ספרייה כלולים:
בילבי ברך-גרב
מחלף וולפסון
מחלף וולפסון הוא מחלף בנתיבי איילון, הממוקם בין שכונת תל גיבורים ובית החולים וולפסון בחולון, לבין השכונות יפו ד' ונווה עופר בתל אביב-יפו. המחלף בנוי בתצורת מחלף כיכר והוא מורכב משני גשרים עיליים בצורת מעגל, הנמצאים בתוואי העירוני, ותחתם עוברים הנתיבים של הכביש המהיר ומסילת הרכבת תל אביב - בני-דרום. תחנת הרכבת חולון-וולפסון ממוקמת בשטח המחלף.
המחלף נפתח לתנועה ב-1 ביולי 2003 כחלק מתוכנית השלמת המחלפים בקטע הדרומי של נתיבי איילון. עד לבניית המחלף עמד במקום צומת.
בשטח המחלף עצמו קיים זוג רמפות בלבד המחברות את גשרי המחלף עם נתיבי איילון (ירידה לנתיבי איילון לכיוון דרום ועלייה למחלף מנתיבי איילון לכיוון צפון). העלייה למחלף מנתיבי איילון לכיוון דרום מתבצעת באמצעות רמפה המתחברת לרחוב היינריך היינה, ומרוחקת כ-50 מטרים מהמחלף. הירידה לנתיבי איילון בכיוון צפון, מתבצעת באמצעות רמפה המרוחקת במידת מה מהמחלף, אשר יוצאת מרחוב הלוחמים בחולון, ומתחברת לנתיבי איילון סמוך לגשר תל-גיבורים.
באטמן לנצח
באטמן לנצח (באנגלית: Batman Forever) הוא סרט גיבורי-על מז'אנר הפעולה המבוסס על סדרת הקומיקס מבית DC קומיקס, "באטמן" שנוצרה על ידי בוב קיין וביל פינגר. הסרט יצא לאקרנים ב-19 ביוני 1995 בבימויו של ג'ואל שומאכר, ובכיכובם של אנסמבל שחקנים כדוגמת ואל קילמר, טומי לי ג'ונס, ג'ים קארי, ניקול קידמן וכריס אודונל.
הסרט זכה להצלחה ולמועמדויות לפרסי אוסקר, סאטורן, גראמי וגלובוס הזהב. הסרט הוא סרט המשך לסרט "באטמן חוזר" שיצא ב-1992. לסרט יצא עוד סרט המשך ב-1997 שנקרא "באטמן ורובין".
עלילה.
באטמן (ואל קילמר) מונע מדו-פרצוף (טומי לי ג'ונס), שזהותו האמיתית היא הארווי דנט, התובע המחוזי לשעבר של גות'אם סיטי שפניו התעוותו, לחטוף אזרח במהלך שוד בנק. אך לרוע המזל דו-פרצוף מצליח להימלט. בינתיים, אדוארד ניגמה (ג'ים קארי), חוקר בתעשיות ויין, מפתח מכשיר המקרין שידור טלוויזיה לתוך המוח. אחרי שהוא מציע לברוס ויין לפתח את המכשיר, הוא נענה בשלילה ועל כן הוא רוצה להתנקם בברוס.
לאחר שברוס פוגש את הפסיכולוגית ד"ר צ'ייס מרידיאן (ניקול קידמן), הוא מזמין אותה לאירוע צדקה בקרקס. דו-פרצוף וכנופייתו פורצים למופע ומנסים לחשוף את זהותו האמיתית של באטמן. לאחר שדו-פרצוף מטיל פצצה באולם, משפחת גרייסון, משפחת אקרובטים, מוציאה את הפצצה מן האולם. אך כל בני המשפחה נהרגים חוץ מהבן הצעיר דיק (כריס אודונל). ברוס שחש אחראי לגורלו של דיק מזמין אותו להישאר באחוזתו. דיק מספר לברוס על רצונו להרוג את דו-פרצוף כנקמה על מות משפחתו. כשדיק מגלה שברוס הוא באטמן הוא קורא לעצמו "רובין" והוא רוצה להפוך להיות עוזרו של באטמן.
בינתיים, אדוארד נהפך להיות פושע בשם איש החידות והוא אף מתחבר עם דו-פרצוף, כדי שהלה יממן את פיתוח, ייצור ושיווק ההמצאה שלו. הוא הופך את הזרם של מכשיר ההקרנה, ומצליח לשאוב לתוכו מחשבות של אנשים. במהלך מסיבה שאדוארד ארגן, הוא מצליח לגלות שברוס הוא למעשה באטמן. הוא ודו-פרצוף כמעט הורגים אותו, אך רובין מצליח לחלץ אותו. מאוחר יותר, שניהם מתגנבים לאחוזתו של ברוס, מעלפים אותו, מפוצצים את מערת העטלף וחוטפים את צ'ייס.
לאחר שבאטמן הצליח לפצח את כל חידותיו של איש החידות, ומגלה שהוא אדוארד ניגמה, הוא ורובין טסים ביחד לאי של ניגמה כדי להציל את צ'ייס. רובין מתעמת עם דו-פרצוף וכמעט הורג אותו, אך מציל אותו ברגע האחרון. דו-פרצוף מנצל זאת ותופס את רובין באיומי אקדח. באטמן מצליח לטפס לראש המגדל שבנה איש החידות ושם הוא מגלה שאיש החידות מציב בפניו "חידה" קשה במיוחד: עליו לבחור להציל או את צ'ייס או את רובין, אך לא את שניהם. באטמן משמיד את מכשיר ההקרנה הענק של איש החידות ומצליח להציל גם את רובין וגם את צ'ייס. לבסוף, הם מצליחים להרוג את דו-פרצוף, אך איש החידות נכנס לבית משוגעים שם הוא חושב שהוא באטמן.
ביקורת והכנסות.
הסרט זכה לביקורות מעורבות ממבקרי הקולנוע. אתר Rotten Tomatoes המרכז ביקורות קולנוע העניק לסרט דירוג של 44% בהתבסס על 55 מבקרים. בסוף השבוע הראשון לצאתו של הסרט, הוא הכניס כ-52.78 מיליון דולר. נכון ל-2011 הסרט הכניס כ-184 מיליון דולר בארצות הברית וכ-152.5 מיליון דולר מחוץ לארצות הברית. הסרט הפך להיות הסרט השני הכי מכניס בארצות הברית לשנת 1995 (אחרי "צעצוע של סיפור") ובמקום השישי בסרטים הכי מכניסים ברחבי העולם.
רשימת הסרטים שבסדרה.
סדרה זו של סרטי באטמן כוללת את:
פלפל סצ'ואן
פלפל סצ'ואן הוא תבלין המופק מקלפת הפרי הזעיר של מספר מינים של זנטוקסילום (Zanthoxylum) ממשפחת הפיגמיים. המינים העיקריים המשמשים לתבלין הם piperitum, simulans ו- schinifolium. למרות שמו, פלפל סצ'ואן קרוב יותר להדרים מאשר לפלפל שחור או לפלפלת. פלפל סצ'ואן נקרא כך בגלל דמיונו החיצוני לפלפל השחור ובגלל שהוא אופייני למחוז סצ'ואן שבסין.