לעומתו סבר נשיא בית המשפט העליון לשעבר משה לנדוי ש"המהפכה החוקתית לא הייתה ולא נבראה" וכי זה עיוות של כוונת המחוקק. בראין ל"הלשכה" בינואר 1995 נימק לנדוי ואמר
רבים מתחו ביקורת על גישתו של ברק. רות גביזון, מן הבולטות במבקרי גישתו כתבה:
חוקר התקשורת אורן סופר מתמצת את הביקורת על הביקורת השיפוטית במדינה בטענות אלו:
הצעות לשינוי מודל הביקורת השיפוטית על הרשות המחוקקת.
במהלך השנים הוצעו מספר פתרונות כתגובה לביקורת השיפוטית שנקט בית המשפט ביחס לחוקי הכנסת. אף אחד מפתרונות אלה לא התקדם מעבר לשלבי חקיקה ראשוניים. בפתרונות המוצעים:
המצדדים בפסקת ההתגברות מדגישים שהיא תאפשר ליצור דיאלוג בין הרשות המחוקקת לרשות השופטת בשאלות חוקתיות תוך מתן זכות המילה האחרונה לרשות המחוקקת כנציגת הציבור, לצד הבטחת דיון רציני ומורכב בסוגיות אלו. השוללים אותה מדגישים שהשימוש העיקרי בפסקת התגברות הוא לחקיקת חוקים שלגביהם פסק בית המשפט שהם פוגעים בזכויות אדם באופן בלתי מידתי, ובכך עלולה פסקת ההתגברות לגרום לפגיעה חמורה בזכויות אדם ובפרט בזכויות המיעוט, תוך שלילת זכותם של הנפגעים מחוקים אלה לעתור נגד החוקים. הסכמה עקרונית ומסויגת לפסקת התגברות הובעה גם מצידם של מובילי המהפכה החוקתית, ובראשם אהרן ברק ואוריאל לין, אך לרוב בסייגים שונים: למשל, דרישה שהדבר יעשה במסגרת חקיקת לצד הסדרת מעמדם של חוקי היסוד ומעמד הביקורת השיפוטית, וכן התניה לגבי שאלת הרוב הדרוש למימוש ההתגברות: ברק הסכים לפסקה שתדרוש רוב של 70 חברי כנסת לפחות, השרים פרידמן ושקד תמכו ברוב של 61, והשר נאמן תמך ברוב של 65.
ביקורת שיפוטית על התנהלות הכנסת.
כאשר בהליך החקיקה נמצא "פגם היורד לשורשו של עניין", עלול בית המשפט לפסול חוק, אף אם תוכנו אינו מעלה שאלות חוקתיות (ראו לעיל בפרק "ביטול חוקים בשל פגמים בהליך החקיקה"), אך בדרך כלל ביקורת שיפוטית על התנהלותה של הכנסת אינה מופנית כלפי חוק כלשהו, אלא כלפי פעילותה של הכנסת עצמה, הנתונה לביקורת כפעילותו של כל גוף ממלכתי. פעמים רבות העותר בעתירות מסוג זה הוא חבר הכנסת, שאינו מרוצה מההתנהלות של יושב ראש הכנסת או של אחת מוועדות הכנסת. במספר פסקי דין של בג"ץ כתבו השופטים שהוא נמנע מלהתערב בעניין שהוא "פנים פרלמנטרי", והוא עושה זאת רק במקרים קיצוניים. כך למשל בשנת 1982 בפסק דינו של השופט אהרן ברק בעתירה (שנדחתה) של חבר הכנסת יוסי שריד נגד יושב ראש הכנסת מנחם סבידור:
בשנת 1985 הגיש ח"כ מאיר כהנא עתירה נגד יו"ר הכנסת שלמה הלל וסגניו, על שהחליטו למנוע ממנו להניח על שולחן הכנסת שתי הצעות חוק פרטיות שלו, בנימוק שההצעות כוללות דברי גזענות, שיש בהם עלבון ופגיעה בערכים שעליהם מושתתת מדינת ישראל. בג"ץ קיבל את העתירה בנימוק שהחלטה של יו"ר הכנסת "יש בה פגיעה עמוקה במרקם החיים הפרלמנטריים, והיא פוגעת באופן מהותי ביסודות המבנה של משטרנו החוקתי. ... היא פוגעת באחד מתפקידיה העיקריים של הכנסת, החקיקה. היא שוללת באופן מהותי את כוחו של חבר-כנסת מלפעול באופן מלא באחת המסגרות העיקריות, שהתקנון (בנוסחו הנוכחי) מעמיד לרשותו". בעקבות פסק הדין שונה תקנון הכנסת, ונוסף בו סעיף שלפיו יו"ר הכנסת והסגנים לא יאשרו הצעת חוק גזענית במהותה או שוללת את קיומה של מדינת ישראל כמדינתו של העם היהודי. לאחר שינוי התקנון מנעו שוב יו"ר הכנסת וסגניו מח"כ כהנא להניח על שולחן הכנסת הצעות חוק אחדות שלו. כהנא עתר שוב לבג"ץ, אך הפעם נדחתה עתירתו, בנימוק שהפעם יו״ר הכנסת וסגניו פעלו במסגרת סמכותם בהחליטם שלא להניח הצעותיו של העותר על שולחן הכנסת.
ביוני 1991 נדחתה עתירה של ח"כ יעקב שמאי נגד יושב ראש הכנסת דב שילנסקי ונגד ועדת הכנסת, בדרישה להסיר מסדר היום של הכנסת דיון שלא נקבע במועד הנדרש בתקנון הכנסת. בדצמבר של אותה שנה קיבל בג"ץ עתירה של ח"כ אברהם פורז ושבח וייס נגד היו"ר שילנסקי, ונתן צו לפיו על שילנסקי, להעלות להצבעה במליאה את התיקון ל. ביולי 1992 קיבל בג"ץ את עתירתם של חברי כנסת אחדים מהאופוזיציה נגד היו"ר שילנסקי ואחרים, והורה על ביטול החלטה של ועדת הכספים להגדלת גובהה של "יחידת מימון" כהגדרתה בחוק מימון מפלגות.
ויכוח סוער עורר בג"ץ התנועה למען איכות השלטון בישראל נגד יושב ראש הכנסת, שבו פסק בג"ץ שעל יושב ראש הכנסת, יולי אדלשטיין, לכנס את מליאת הכנסת תוך יומיים, לשם בחירת יושב ראש הכנסת בהתאם לבקשת סיעות המייצגות 61 חברי כנסת. אדלשטיין לא ציית לפסק דין זה וביום האחרון התפטר מתפקידו כיו"ר הכנסת. באותו היום הוציא בג"ץ פסק דין נוסף לפיו ותיק חברי הכנסת, עמיר פרץ, יפעל כיושב ראש הכנסת לפני שהתפטרותו של אדלשטיין תכנס לתוקף, לקיום ישיבה שלא מן המניין למחרת לצורך בחירת יושב ראש הכנסת. פסק דין זה קויים.
ביקורת שיפוטית על הרשות המבצעת בישראל.
עתירה לבג"ץ.
המסגרת העיקרית בישראל לביקורת שיפוטית על הרשות המבצעת היא דיון בבית המשפט הגבוה לצדק (בג"ץ), הנערך בעקבות עתירה המוגשת כנגד מעשה או מחדל של רשות מרשויות המדינה (הממשלה, משרדי הממשלה, פקידי ציבור וכדומה), שלדעת העותר עומדים בסתירה לעקרונות הצדק או לחוקי המדינה.
הביקורת על הרשות המבצעת קיימת עוד מראשית ימיה של המדינה, והיא כפופה לכללים שנקראים "משפט מנהלי". בישראל, כללים אלו פותחו על ידי בית המשפט עם השנים, כמורשת מהמשפט הבריטי. בין ההצדקות לקיומה של ביקורת זו:
עם זאת, הרשות המבצעת היא זו שמפעילה שיקול דעת מקצועי בתחומים שונים (רפואה, כלכלה, ביטחון וכדומה) ולא בית המשפט. לכן בית המשפט לא רואה את עצמו כערכאת ערעור על הרשות המנהלית, והמשפט המנהלי מתיר לרשות לטעות וגם לקבל החלטה אחרת מזו שבית המשפט היה מקבל לוּ היה במקומה. התערבות בית המשפט תהיה בעיקר בעילות הבאות:
כאשר ההחלטה העומדת לביקורת היא החלטה של דרג רם מעלה, כמו הממשלה, פיתח בג"ץ גם כלים מתחום המשפט החוקתי כדי לפקח על הרשות המבצעת. כלי אחד הוא "כלל ההסדרים הראשוניים" שקובע שיש הסדרים שהם כה מהותיים, שהממשלה לא רשאית להסדירם אלא רק הכנסת (למשל דחיית שירות גורפת לתלמידי ישיבות). לאחר חקיקת חוקי-היסוד של זכויות האדם והמהפכה החוקתית, עשה בג"ץ גם שימוש בחוקי-היסוד אלו כדי להפעיל ביקורת חוקתית על הרשות המבצעת, ועסק גם בתחימת סמכותה השיורית והרחבה של הממשלה הקבועה בחוק-יסוד: הממשלה.
הפעלת ביקורת שיפוטית על הרשות המבצעת אמורה להיעשות בריסון. כדי למנוע שטף עתירות וקבלתן, נקבעו מספרים כללים לריסון הביקורת השיפוטית: ראשית, "חזקת תקינות המינהל", המקימה הנחה שהמעשה המינהלי תקין, והנטל הוא על העותר להוכיח שיש פגם בשיקול הדעת או הפגיעה הלא סבירה בזכותו. שנית, נקבעו מבחני סף שאם העותר לא עמד בהם, ניתן למחוק את העתירה בלי לדון בה לגופה. מבחנים כאלה הם למשל חובת מיצוי הליכים וניקיון כפיים. שני מבחנים ידועים שבג"ץ צמצם את השימוש בהם ובכך "פתח שעריו", דבר השנוי במחלוקת, הם מבחן זכות העמידה והשפיטות. זכות העמידה נוגעת לשאלה מי רשאי לעתור לבג"ץ, ובעבר נדרש העותר להוכיח שההחלטה פגעה בו באופן אישי. כיום יכול אדם לעתור גם אם ההחלטה פוגעת בציבור שלם ואף בציבור כולו, וגם אם היא לא פוגעת בו כלל אבל היא פוגעת בתקינות המינהל. עילת השפיטות מונעת מבג"ץ לעסוק בנושא "לא שפיט", ובעבר דובר למשל בנושאי חוץ וביטחון. עם הזמן נפסק שהכל שפיט מבחינה נורמטיבית, הגם שמבחינה מוסדית יש נושאים שראוי להשאיר להכרעת הממשלה. השימוש ב"אי-שפיטות מוסדית" כעילת סף הוא מצומצם, ונעשה בו למשל שימוש בנושאים שלא מעוררים פגיעה בזכויות אדם והם פוליטיים במהותם.
כלי ריסון נוסף הוא הסעד שנותן בג"ץ, אם הוא מצא שההחלטה לא עומדת בכללי המשפט המנהלי או החוקתי. לפי הגישה הקיימת כיום, שאמצה את כלל הבטלות היחסית, בג"ץ מוסמך לקבוע שההחלטה הייתה בטלה מרגע נתינתה; שהיא בטלה ממתן פסק הדין ואילך אך עמדה בתוקפה עד למתן פסק הדין; או שהיא תתבטל תוך זמן שנקבע בפסק הדין, ועד אז תעמוד בתוקפה. בכך יכול בג"ץ להכשיר החלטות גם אם מצא שניתנו בניגוד לדין.
כגוף המפעיל ביקורת שיפוטית על פעולתה של הממשלה, מעורר לעיתים בג"ץ ביקורת חריפה בחוגים פוליטיים ומשפטיים, המבקשים להגבילו. במיוחד מסויגים רבים מהמגבלות שמטיל בג"ץ, שדלתותיו פתוחות גם בפני עותרים פלסטינים, על פעולתה של מערכת הביטחון. ביטוי קיצוני לכך בא בדבריו של ראש הממשלה, יצחק רבין, שהביע תקווה שהרשות הפלסטינית תילחם בטרור "בלי בג"ץ ובלי בצלם". פסיקה שבה מצדד בג"ץ בחוק במקרה של סתירה בינו ובין ההלכה מעוררת את ביקורתם של חוגים דתיים. סוגיה נוספת, העולה ביחס לביקורת שיפוטית על הרשות המבצעת, היא סוגיית השפיטות. בג"ץ נוטה לפרשנות מרחיבה בסוגיה זו, ואילו שר המשפטים לשעבר, דניאל פרידמן, נמנה עם המעדיפים פרשנות מצמצמת.