כיום החג נחגג במדינה זו ביום ראשון השלישי בחודש יוני.
יש מספר סיפורים על הולדתו של החג בארצות הברית. לפי אחד מהם, נחגג יום האב לראשונה ב-5 ביולי 1908, בווירג'יניה המערבית, וב-19 ביוני באותה שנה בוושינגטון.
המייסדת, אישה בשם קלייטון, הביאה לכומר את ההצעה לציין יום מיוחד לאבות. הרעיון התקבל גם בהשפעת פיצוץ במכרה שאירע בעיירה סמוכה בשם מונונגה, אסון בו נקטלו כ-361 גברים (הרבה מהם אבות ומהגרים חדשים מאיטליה). מקור השראה נוסף היה יום האם, גם הוא חג חדש שנחגג רק פעם אחת באותו זמן .
סיפור אחר על מוצא יום האב מייחס אותו לאישה בשם סונורה סמארט דוד (Dodd), שנולדה ב-18 בפברואר 1882 בוושינגטון. אביה, חייל יוצא מלחמת האזרחים האמריקנית, היה חד-הורי לשישה ילדים. היא הושפעה ממאמציה של אנה ז'ארוויס להפוך את יום האם לחג רשמי. בתחילה חשבה לציין את החג ב-5 ביוני, יום הולדת אביה, אך לבקשת הממסד הדתי שבו ביקשה להיעזר, היא דחתה אותו ל-19 ביוני 1910, ביום ראשון השלישי בחודש זה, ומאז תאריך זה הפך למסורת.
דרך נוספת, שקשורה בהיסטוריה מודרנית ועובדתית יותר, מתחילה בנשיא ארצות הברית וודרו וילסון. וילסון ערך מסיבה לכבוד משפחתו ב-1916, בה הושם דגש על האבות. ב-1924 הנשיא קלווין קולידג' המליץ להפוך זאת למנהג. ב-1966 הנשיא לינדון ג'ונסון קבע כי יום האב ייחגג ביום ראשון השלישי ביוני, אך רק כשריצ'רד ניקסון התמנה לנשיא, החג הוכרז כרשמי במדינה.
בשנים האחרונות, קמעונאים התאימו את מכירותיהם ליום האב, והם מציעים מתנות אופייניות למכירה, כגון כלי עבודה, מכשירי חשמל וכרטיסי ברכה. בבתי ספר ובמסגרות חינוכיות רבים במדינה נעשות פעילויות מיוחדות להכנת כרטיסי ברכה לאב.
ב-2008 העריך עיתון כלכלי במדינה כי סך כל הכסף שהוצא על מתנות ליום האב עומד על 11 מיליארד דולר, לעומת 4 מיליארד דולר שהוצאו ביום האם באמריקה. בממוצע, על כל אב הוצא סכום של 27.60 דולרים ב-2008.
תאריכים.
תאריך החג הרשמי אינו קבוע ומשתנה ממדינה למדינה. בישראל נהוג בפלגים מסוימים לחגוג את יום האב ב-1 במאי, בשילוב עם חג הפועלים.
תוכנית מתאר מפורטת
חוות דעת (ביניים) בנושא מאחזים בלתי מורשים
חוות דעת (ביניים) בנושא מאחזים בלתי מורשים (מכונה דו"ח ששון) היא חוות דעת שהגישה עורכת הדין טליה ששון לראש ממשלת ישראל אריאל שרון בשנת 2005, ועניינה המאחזים שהוקמו ביהודה והשומרון. הדו"ח כולל 12 פרקים ב-343 עמודים. בסיכומי הפרקים ובפרק האחרון מובאות ההמלצות.
ביולי 2004 הורה שרון לששון, לשעבר מנהלת המחלקה לתפקידים מיוחדים בפרקליטות המדינה, להגיש לו חוות-דעת בנושא "המאחזים הבלתי מורשים באזורי יהודה שומרון ועזה". במסגרת הדו"ח התבקשה בדיקה של הנושאים הבאים (כאמור בכתב המינוי):
כן התבקשה חוות דעת לגבי הצעדים המשפטיים הנדרשים להפסקת "תופעת המאחזים" ולפינוים. הדו"ח הוגש לממשלה, שהקימה ועדת שרים מיוחדת ליישומו. בהחלטה נקבע כי:
עד כה (2008), הצעדים שננקטו היו הפסקת כל מימון ממשלתי לבניית התשתיות למאחזים.
ששון לא הצליחה לוודא כמה מאחזים הוקמו. לדבריה, הסיבה לכך הייתה שהמנהל האזרחי לא מסר לה את הנתונים. לדעתה, פיתוח המאחזים נמשך מידי "יום ביומו". מגורמים ציבוריים אחרים הצליחה לקבל נתונים. בחוות דעתה אינה מביאה את תגובת המועצות האזוריות, האחראיות על הקמת המאחזים, על הממצאים. לדבריה לא הספיקה לשוחח עמן.
הרקע להקמת המאחזים.
מרבית המאחזים הוקמו לאחר שממשלת יצחק רבין, הכריזה בשנת 1993 על הקפאת הבנייה ביהודה והשומרון. בפועל, כבר החל מראשית שנות התשעים ואילך לא התקבלה בממשלה החלטה על הקמת יישוב חדש או הרחבת שכונה של יישוב ותיק. הקמת המאחזים הייתה המשך לפעולת ההתנחלות, על ידי גופים ממשלתיים ששיתפו פעולה עם מתנחלים בניגוד להחלטות הממשלה. ששון מצאה כי ההכרזה על הקפאת הבנייה, לא באה לידי ביטוי בהפסקה מלאה של פעילות הרשויות הציבוריות, בתהליך ההתיישבות של יהודה ושומרון.
להקמת יישוב ישראלי ביהודה והשומרון או הרחבת יישוב קיים יש היבטים אחדים:
"ארבעת התנאים לעיל הם תנאים מצטברים. בהיעדרו של תנאי אחד - היישוב אינו חוקי".
בשנת 1992, הממשלה החליטה ש"ביצוען של החלטות ממשלות קודמות בדבר יישובים שטרם מומשו יהא טעון אישור מחדש על ידי הממשלה". החלטה נוספת הייתה להפסיק את הבנייה במקומות המופיעים ברשימה והמרת מענקי מקום בהלוואות. אושרה בנייה פרטית למגורים בתחומי היישובים, על יסוד תוכניות מתאר ובלבד "שהתשתית והבניה לא תהיינה כרוכות בהוצאה מתקציב המדינה". צו של אלוף פיקוד מרכז הורה על הפסקת הליכי תכנון בנייה באזור.
בשנת 1996, ממשלת בנימין נתניהו ביטלה את הקפאת הבנייה, אך קבעה הגבלות ממשיות על הבניה כך שכל שלב מעשי יידרש אישור של הרשויות. בשנת 1999 חלה הפשרה ונקבע כי: "הרחבה של ישוב...אינה טעונה החלטה של הממשלה". ששון מדגישה כי לאחר מרץ 1999 חל שינוי נוסף וגם אם השכונה היא ברצף טריטוריאלי, יש צורך באישור של שר הביטחון ועליו להיות על דעת ראש הממשלה. היא ממליצה לבטל החלטה זו כך שגם הרחבת ישוב קיים תהיה טעונה אישור הממשלה.
בשאלת ההיבט הקרקעי, מנהל לשכת התכנון במנהל האזרחי מסר כי יש "אי דיוקים חמורים" בין ההכרזות על אדמות מדינה לבין סימני ההכרזות על המפות. חלק מהם נובעים מטכניקות ישנות של ביצוע צילומי אוויר. בעקבות בדיקה בשטח, לפי דרישת הממשל של ארצות הברית, "מתגלית תמונת מצב בעייתית".
מעורבות רשויות המדינה בהקמת המאחזים.
הפרקים המרכזיים בדו"ח הם הפרקים השישי עד התשיעי, הדנים במעורבות רשויות המדינה בהקמת המאחזים. המסקנה היא שרשויות ציבוריות וגופי מדינה סייעו בהקמת היישובים, לכאורה, תוך הפרת חוק, כפי שהגדירה ששון. חלק מהממצאים היו אמורים לעבור לידי פרקליטות המדינה, אך מסיבות של חוסר בסיס לאישום, הדבר לא נעשה. דו"ח הביניים עוסק רק בשלושה גופים:
אכיפת החוק.
בשני הפרקים האחרונים לדו"ח בא לידי ביטוי ניסיונה הקודם של טליה ששון בפרקליטות המדינה. בתקופה שקדמה לחיבור הדו"ח היא עמדה בראש המחלקה לתפקידים מיוחדים, שעיסוקה הוא אכיפת החוק ביו"ש. היא כותבת כי לאור היכרותה רבת השנים האכיפה לוקה באופן יסודי. היא מונה לכך שלוש סיבות: רשויות ציבוריות וגופי מדינה מעורבים בהקמת המאחזים שלא כדין, אכיפת החוק היא בלתי אפקטיבית והיעדר חקיקה מתאימה וכלים משפטיים אפקטיביים.
לדעתה הקמת מאחזים בלתי מורשים כרוכה בביצוע עבירות פליליות. הטיפול המשפטי במקרים אלה יכול להיות משני סוגים:
הדרג המדיני אינו מספק חקיקה מתאימה, שאמורה לאפשר אכיפת חוק בשטחים. משרד השיכון והחטיבה להתיישבות מסייעות לחלק מתפיסות הקרקע והבנייה שלא כדין. יוצא מכאן, אליבא דששון, שמדינת ישראל מממנת לפחות חלק מהקמת המאחזים הבלתי חוקיים. המנהל האזרחי מעלים עין זה שנים מהרחבות של שכונות שלמות בסמוך ושלא בסמוך ליישובים, ללא תוכנית מפורטת כדין ולא מקיים פיקוח על הבניה. המסקנה לעיני כל היא שתפיסת הקרקעות להקמת מאחזים, והקמתם, על אף שאינם חוקיים – וזאת יודעים הכול - הם מעשים חיוביים, ולכל הפחות – אינם נוראים - אין זו עבירה "רגילה".
צה"ל, הגם שלא ברצונו, נגרר למעשה ההתנחלות הבלתי חוקית בעצם נוכחותו במקום ובהגנה שהוא מספק הוא קובע עובדות בשטח, יחד עם מפרי החוק עצמם. חיילי צה"ל אינם רואים, כחלק אינטגרלי מתפקידם, אכיפת החוק על מתנחלים. היא מסכמת שחיילי צה"ל אינם מעוניינים להיות שוטרים ועוד יותר מכך אינם מעוניינים ליטול חלק בעימות בין המתנחלים לבין הפלסטינים על קרקעות ושליטה בשטח. וכאשר יש טרור בשטח: קודם מטפלים בטרור ורק אחר כך באירועים אחרים. מפקד בכיר מצוטט על ידה כאומר: "'רוח המפקד' היא "שהמתנחלים עושים מעשה ציוני, ולכן אין להסתכל עליהם דרך הפריזמה החוקית".
משטרת ישראל באמצעות מחוז ש"י נאלצת להתמודד עם אוכלוסייה שחלקה הקטן רואה בה נציגים של "שלטון זר" כמעט. לשוטרים אין מידע בנושאים הקשורים לאיתור זכויות בקרקע. לשם העמדה לדין בעבירה של הסגת גבול פלילית, יש צורך להוכיח מי המחזיק, או הבעלים של קרקע. רוב הקרקעות לא עברו הליך של הסדר מקרקעין כך שיש קושי לגבי הוכחת הבעלות. גם הוכחת חזקה בקרקע היא בעייתית. בנוסף לכך האוכלוסייה הפלסטינית אינה מזדרזת לשתף פעולה עם המשטרה בנוגע לביצוע עבירות, ונמנעת לעיתים קרובות מהגשת תלונה על מעשי עבירה. התוצאה היא שקיים קושי חמור בהשגת ראיות.
רפורמה משפטית.
המסקנה העולה מדו"ח הביניים שיש לבצע רפורמה משפטית מקיפה. והיא כוללת את התחומים הבאים בשני תחומים: חקיקה בכנסת ורפורמה בתחיקת הביטחון.
הכנסת מתבקשת לאשר כי ניתן יהיה להעמיד ישראלי לדין בישראל בעבירות שאין להן מקבילה בישראל, כמו איסור הובלת קרוואנים בכבישים.
המנהל האזרחי צריך לייזום תחיקה בכל בדבר מבנים בלתי מורשים, פינוי יבילים (מבנים לסוגיהם) ששונעו בעבירה לאחר שהוצבו בשטח, קביעת בנייה ללא היתר כעבירה, תיקון צו בדבר אישור הליכי תכנון ובניה
ותיקון צו בדבר סילוק פולשים.
בסיכום היא מפרטת את הסעיפים החקיקה הטיעונים שינוי, אף על פי שהיא סבורה שאין עילה משפטית לאי פינוי המאחזים הבלתי מורשים.
מסקנות והמלצות.
טענה מרכזית המובאת בדו"ח היא כי מאחזים רבים הוקמו על אדמות שאינן אדמות מדינה, אלא שייכות לתושבים פלסטינים. מן הדו"ח עולה, כי חלק מהקרקעות האלה הוקצבו להתיישבות יהודית על ידי המנהל האזרחי, מכוון שלא היו עליהן שום טענות או רישום של בעלות פרטית, אלא לאחר הקמת המאחזים נתגלה לפתע פלסטיני שטען לבעלות על השטח. וכך, בניגוד למדיניות הממשלה, עלולה להיות פגיעה בזכות הקניין של בעלי הקרקעות.