ההצעה של תוכנית הלימודים 1907 לכיתות ד'-ח', שנקראה כבר בשם "גאוגרפיה", שמה במרכזה את לימוד ארץ ישראל, בשני מחזורי לימוד - בכיתה ד' למדו בצורת סקירה כללית את הארץ על ארבע רצועות האורך שלה (חוף, הרים, בקעת הירדן, והרי עבר הירדן) וכל אזור נלמד על יסודותיו הפיזיים והאנושיים. בכיתה ח' הייתה חזרה נוספת והעמקה של נושא ארץ ישראל, הפעם דרך נושאי משנה כמו גבולות, אקלים, יישובים, כלכלה ועוד. בין שני מחזורי לימוד אלה הכניסו מגוון נושאים בתוכנית הלימודים: בכיתה ה' המזרח התיכון (באותם ימים האימפריה הטורקית) ומצריים, וכן נושאים כמו כדור הארץ, מושגים באקלים וגאולוגיה. בכיתות ו'-ז' הרחיבו את מעגל המדינות בשיטה מהקרוב לרחוק - תחילה אסיה, אירופה, ואחריהן למדו על ארצות אמריקה. כל יבשת עם תכונותיה בצורה שיטתית ואחידה: גבולות, נהרות, אקלים וכדומה. זאת השיטה הרגיונלית במיטבה. צורת לימוד זו שנקבעה בשנת 1903 יושמה בעיקרה עוד עשרות שנים בתוכניות הלימודים בגאוגרפיה בבתי הספר בארץ עד שנות האלפיים.
דרכי ההוראה של מקצוע הגאוגרפיה באותן שנים היו מורכבות, חלקן עיוניות - לימוד מתוך ספרי הלימוד, אבל הוסיפו דגש גם על לימוד חווייתי. היינו - הסתכלות ותצפיות של התלמידים בשטח, והם יצאו לשדה ולטיול ללמוד מקרוב על התופעות השונות. בתצפיות אלה ובטיולים התלמיד לא רק למד על תופעות הנוף הטבעי והאנושי אלא גם חיזק את הקשר שלו עם אדמת מולדתו. כאמור הדבר היווה ערך מוסף מרכזי באידאולוגיה של לימוד הגאוגרפיה בבתי הספר.
היה קשר הדוק בין אנשי החינוך בארץ ובין עמיתיהם בבתי הספר העבריים בגולה, בעיקר ברשת החינוך הציוני "תרבות". קשר זה הרחיב את מעגל הלומדים גאוגרפיה בשפה העברית, וספרי לימוד שנלמדו בארץ, נלמדו גם בארצות הגולה בבתי הספר העבריים, כמו ספרו של ישראל בלקינד.
החינוך הגאוגרפי בתקופת המנדט.
תקופת השנים 1918–1948 הייתה תקופה של פריחה ושגשוג מבחינת החינוך הגאוגרפי - מחד גיסא קיבלו את התוכניות והתכנים שנקבעו עוד קודם ומאידך גיסא התפתח והתעשר המקצוע בספרי לימוד, בחומרי למידה כאטלסים ובמורים ומחנכים שהרחיבו והעמיקו את הידע הנלמד.
אחד המאפיינים החשובים של התקופה הוא הפוליטיזציה וההכוונה האידאולוגית של מערכת החינוך העברית בארץ שהתבטאה ביצירת זרמי החינוך השונים - "הזרם הכללי", "זרם העובדים" ו"הזרם הדתי". זרמי החינוך, אימצו בשינויים מסוימים, את תוכנית הלימודים של הסתדרות המורים משנת 1907. תוכנית זו הייתה כזכור מבוססת על הגישה הרגיונלית בגאוגרפיה, עם דגש על לימוד ארץ ישראל בשני מחזורי למידה בבית הספר היסודי. התוכנית הבסיסית הזאת הותאמה לתפיסתם האידאולוגית או הדתית. במהלך התקופה הנדונה כל זרם פרסם תוכנית לימודים אחרת. היה דמיון מסוים בין התכנים שנלמדו בכיתות א'-ד' תחת מקצוע "מולדת" - בכל הזרמים הקנו ידיעות על הסביבה ועל עונות השנה וכן שילבו לימודי טבע עם לימודי התמצאות במרחב והסביבה הקרובה.
לעומת הכיתות הנמוכות, ההבדלים בין זרמי החינוך התבטאו ביחס לשאלות פוליטיות ודתיות והוראתם בכיתות ה'-ח' גם במקצוע הגאוגרפיה. כך לדוגמה בתוכנית הלימודים של זרם העובדים משנת 1937, מצוינת תחת נושא הלימוד של בריטניה (כתה ז) הערה כי המורה יקדיש זמן למעמד הפועלים וארגונו במדינה זו, ולעומת זאת בתוכנית הלימודים של ארצות הברית ילמדו על שפע ההון והרכוש וריכוזו בידי יחידים קפיטליסטים.
בתקופה זו הגיעו לארץ גאוגרפים שקיבלו את השכלתם באוניברסיטאות אירופה, והם פנו לחינוך והיוו "סוכני שינוי" מרכזיים להתפתחות המקצוע בבתי הספר. הראשון, פרופ' אברהם יעקב ברוור, שלימד גאוגרפיה במדרשה למורים בירושלים, פרסם את ספר הבסיס החשוב באותה העת (1928). ומאוחר יותר גם ספר הדרכה למורים. פעילותו השלישית החשובה הייתה בהוצאת אטלסים עבריים ומפות ארץ ישראל לבתי הספר, ששירתו במערכת החינוך עשרות שנים נוספות.
בשנות השלושים הגיע לארץ ד"ר יהויקים פאפוריש, שלמד גאוגרפיה בווינה, ומשנת 1940 פרסם עשרות ספרים בגאוגרפיה רגיונלית של ארץ ישראל ושל ארצות העולם. אלה הפכו במשך ארבעים שנה עד שנות השמונים לספרי הלימוד החשובים במערכת החינוך בארץ. ספרי לימוד נוספים שהתאימו לתוכנית הלימודים בגאוגרפיה בבתי הספר העבריים נכתבו על ידי מורים בארץ ובגולה כמו ספריהם של מ. צוזמר א. בלנק או א. מיטרופוליטנסקי. גם הקק"ל נרתמה להוראת המקצוע, הוציאה עשרות ספרי עיון ולימוד בנושא ארץ ישראל, מפות קיר לבתי ספר, וספרים עיוניים כמו ספריו של צבי זוהר.
כבר בסוף שנות השלושים, החלו אנשי חינוך שונים לכתוב על הצורך ברפורמה בהוראת מקצועות הגאוגרפיה והמולדת, תוך אימוץ רעיונות ותכנים מהעולם האנגלו-סכסי. הם קראו להזניח את הגישות והשיטות שהובאו ממרכז אירופה עוד בתקופת העלייה הראשונה. אבל פרוץ מלחמת העולם השנייה, והקמת מדינת ישראל דחו דיון על הרפורמות במקצוע הגאוגרפיה למשך יותר מדור נוסף. מצב שיצר קפאון ושמרנות בחינוך הגאוגרפי עד אמצע שנות הששים המאוחרות.
החינוך הגאוגרפי מקום המדינה עד שנות השבעים.
הקמת המדינה ובואם של מאות אלפי עולים וילדים יצרו מצב חדש בפני מערכת החינוך של היישוב היהודי. בשנת 1949 נחקק חוק חינוך חובה, ששמר על מבנה מערכת החינוך כמו שהייתה בתקופת המנדט, וארבע שנים מאוחר יותר התקבל חוק חינוך ממלכתי, שנועד לאחד את זרמי החינוך והותיר שניים בלבד: החינוך הממלכתי והחינוך הממלכתי דתי. חוקים אלה זירזו פרסום תוכניות לימודים חדשות בשנים 1954-1956.
תהליך נוסף שהתרחש בראשית תקופה זו - הוקמה מחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים (1949) על ידי פרופ' דוד עמירן. עמירן אימץ את תוכנית המחקר וההוראה כפי שהכיר אותה מגרמניה טרום מלחמת העולם השנייה. הייתה זו תוכנית לימודים המבוססת על הגישה הרגיונלית. בשנות החמישים והששים, בוגרי המחלקה לגאוגרפיה פנו לעסוק בחינוך והוראה, הן כמורים והן ככותבי ספרי לימוד חדשים. בתחילת שנות הששים נפתחו מחלקות לגאוגרפיה גם באוניברסיטת תל אביב וגם בחיפה, וכן התחילו להופיע בתוכניות לימודיהן קורסים נושאיים בהשפעת הגאוגרפיה האנגלו-אמריקאית. קורסים אלה קשורים בעיקר לגאוגרפיה האנושית, כמו גאוגרפיה עירונית, גאוגרפיה כלכלית או גאוגרפיה חברתית. אלה סייעו בסוף שנות הששים ליצירת הרפורמה בתוכנית הלימודים בגאוגרפיה בבתי הספר.
כאמור בוגרי המחלקה לגאוגרפיה בירושלים החלו להוציא ספרי לימוד חדשים, ביניהם פרופ' דב ניר ופרופ' מנשה הראל, ד"ר אפרים אורני ופרופ' מנשה הראל שפרסמו את ספריהם בגאוגרפיה של ארץ ישראל, תוך שימוש בגישות, מושגים ומידע מודרני באותם ימים. גם ספרים נושאיים החלו להופיע כמו ספריהם של פרופ' מנשה הראל ושל פרופ' דב ניר בנושא גאוגרפיה פיזית  שהביאו מושגים עבריים חדשים בגאוגרפיה, שנקבעו על ידי האקדמיה ללשון.
מחברי תוכנית הלימודים החדשה של ישראל שפורסמה באמצע שנות החמישים, ראו במולדת וגאוגרפיה מקצועות המשרתים נאמנה את המטרות הלאומיות של חוק החינוך הממלכתי. הם ראו בלימוד הגאוגרפיה של ארץ ישראל בכיתה ח' את פיסגת החינוך הלאומי. את שאר הנושאים - בתחום הגאוגרפיה הרגיונלית של אזורים בעולם, וכן פרקים כלליים כמו אקלים הם חילקו בין כיתות ה'-ז', בשיטה - אזורים קרובים בתחילה ורחוקים בכיתות הגבוהות. לבתי הספר התיכוניים פורסמה תוכנית לימודים נפרדת בשנת 1956. התוכנית המליצה על גאוגרפיה כמקצוע חובה גם בכיתות ט'-י'. בכיתה ט' חזרו על לימודי נושאים מהתחום הגאוגרפי פיזי וכן לימוד רגיונלי כללי של אזורי העולם. כיתה י' הוקדשה כולה ללימוד נרחב של ארץ ישראל. כן הוסיפו הנחיות לגבי בחינות הבגרות: כל הנושאים היו מהגישה הרגיונלית: נושאי חובה - ארץ ישראל וארצות המזרח התיכון ושני אזורים נוספים לבחירה מתוך רשימת אזורים: ארצות הברית, ברית המועצות, צרפת, ובריטניה.
לסיכום פרק זה בהיסטוריה של החינוך הגאוגרפי בארץ אפשר לומר, כי מצד אחד חלה המשכיות ושמרנות ודבקות בתכנים שנילמדו ומטרות שנקבעו בתחילת המאה העשרים. מאידך החלו להסתמן בסוף התקופה מצבים שאיפשרו שינויים מסוימים בחינוך הגאוגרפי: בנוסף לצורכי החברה והלאום, החלו מתכנני המקצוע והמורים להביא בחשבון גם את התפתחות המקצוע באקדמיה (איפשרו לימוד נושאים לא רגיונליים כגאוגרפיה פיזית) ואת צרכיו של התלמיד היחיד (אפשרויות בחירה והעדפה). ניצני התפתחות זאת היו תשתית חשובה שעליה התפתח החינוך הגאוגרפי שעה שהוכרזה הרפורמה בחינוך בישראל.
משנות השבעים לתחילת המאה ה-21.
הפערים החברתיים - כלכליים בישראל הביאו להקמת "ועדת פראוור" (1964) שהמליצה על ביצוע רפורמה בחינוך, שבמרכזה היה שינוי מבנה בתי הספר והקמת חטיבת הביניים, שלא הייתה קיימת לפני כן. שנה לאחר מכן, הוקמה ועדה לענייני מקצוע הגאוגרפיה בראשות פרופ' דוד עמירן, להתאמת תוכני הגאוגרפיה למבנה מערכת החינוך החדשה. התוכנית לכיתות הנמוכות - "מולדת וחברה", הייתה מורכבת יותר ונדונה בוועדה מקצועית אחרת.
בדיונים שנערכו בעניין מהות החינוך הגאוגרפי, טען עמירן כי הגאוגרפיה היא מקצוע שחוקר את תפוצת התופעות הגאוגרפיות בעולם ואת סיבותיה, זאת כדי לעזור לפתור בעיות חברתיות, כלכליות ומדיניות בעולם. פרופ' אריה שחר הוסיף באותו דיון וטען כי עבר זמנה של הגאוגרפיה הרגיונלית כי היא חסרת בסיס תאורטי, וצריך ללמד ולחקור את "ההשתנות המרחבית של התופעות".