בתשל"ד החלה הישיבה להוציא ביטאון בשם "עלוני ממרא", המכיל מאמרים תורניים מאת רבני הישיבה, תלמידיה ובוגריה, וכן כותבים אורחים. רוב המאמרים עוסקים בנושאי תלמוד והלכה, ולצידם מאמרים בתנ"ך, מחשבת ישראל ועוד. בפרט מופיעים בביטאון מאמרים הגותיים של הרב אליעזר ולדמן ותשובות ומאמרי הלכה של הרב דוב ליאור. בין מפרסמי המאמרים בביטאון לאורך השנים: הרב שלמה גורן, הרב שלמה פישר ועוד.
לאחר הפסקה של מספר שנים, בשנת תשס"ז חידש הביטאון את פניו, ולמן הגיליון ה־120 הפך לשנתון תורני המכיל גם מחקרים וביקורת ספרים, בעריכת שמריה גרשוני והרב איתם הנקין, אך לאחר כמה שנים הם עזבו את הישיבה והעלון נסגר. לאחר רצח איתם ונעמה הנקין, נעשה ניסיון להחיות את העלון מחדש.
קישורים חיצוניים.
עיון מקוון בגליונות "עלוני ממרא" האחרונים:
פשיעה
מנוע רקטי
מנוע רקטי הוא מנוע שכל החומרים הנחוצים לפעולתו נמצאים בתוכו, בניגוד, למשל, למנוע סילון הצורך חמצן מהאטמוספירה בעת פעולתו. תכונה זו של המנוע הרקטי הופכת אותו למתאים למשימות הכרוכות ביציאה מהאטמוספירה של כדור הארץ.
מנוע רקטי מופעל באמצעות דלק מוצק או באמצעות דלק נוזלי. המנוע מייצר גזים בלחץ גבוה בתוך גוף המנוע באמצעות שרפה או תהליכים כימיים אחרים. פתח היציאה לגזים אלו נמצא בעורף המנוע הרקטי - כלומר הכלי שבו מותקן המנוע (למשל רקטה, רכב חלל או טיל) נדחף קדימה בעת פעולת המנוע. את פעולת המנוע הרקטי אפשר להסביר על בסיס חוק שימור התנע, או על בסיס החוק השלישי של ניוטון: על הגזים מופעל כוח על ידי המנוע שדוחף אותם לאחור, ועל כן הגזים מפעילים כוח שווה בגודלו והפוך בכיוונו על המנוע, שדוחף אותו לפנים.
הנעה רקטית רב-שלבית היא טכנולוגיה העושה שימוש במספר מנועים רקטיים לשם הנעת מערכת.
מנוע רקטי הפועל באמצעות דלק נוזלי.
מנוע רקטי הפועל באמצעות דלק נוזלי הוא מנוע המבוסס על מכל דלק (מימן נוזלי למשל), מכל מחמצן (חמצן נוזלי), משאבות המובילות את הדלק והמחמצן לתא הבעירה, מזרקים ונחיר דרכו הגזים נפלטים במהירות גבוהה.
הדלק והמחמצן מוזרקים לתא הבעירה בו הדלק מוצת ומגיב עם המחמצן ליצירת גזים בלחץ גבוה. הגזים עוברים דרך הנחיר שבו חלק מהלחץ של הגזים מומר למהירות. הגזים נפלטים דרך הנחיר במהירות גבוהה ומחוק שימור התנע מניעים את הרקטה קדימה.
מנוע רקטי הפועל באמצעות דלק מוצק.
מנוע דלק מוצק הוא מנוע הפועל על דלק מוצק / מחמצן מוצק, ומשמש רקטות, טילים ומשגרי לוויינים וחלליות. מנועים מסוג זה הופיעו לראשונה בזיקוקין די-נור שהומצאו על ידי הסינים במאה ה-12 לצרכים פולחנים ואחר כך השתמשו בהם ברקטות ללחימה במאה ה-13. כל הרקטות עד למאה ה-20 פעלו על סוג כלשהו של מנוע דלק מוצק או אבקת נפץ. מנועי דלק מוצק נחשבים כבטוחים ואמינים עקב ההיסטוריה הארוכה והתכנון הפשוט שלהם.
ויליאם הראשון מאנגליה
בסיעתא דשמיא
הביטוי בְּסִיַּעְתָּא דִשְׁמַיָּא, המוכר יותר בראשי התיבות שלו בס"ד, הוא ביטוי בארמית שמשמעותו "בסיוע השמיים", במשמעות של "בעזרת האל" או "בעזרת השם".
תפוצת הביטוי ביהדות ותחילת זמנה.
השימוש בביטוי בס"ד לכתיבה בראשי הדפים, התחיל בערך בראשית המאה העשרים בקרב יהודים אורתודוקסיים ומסורתיים. נוהג זה לא רווח במאות הקודמות, ואין לו זכר בכתבים הרבים שנשארו בארכיונים. לפי השערת הרב יוסף קאפח, ראשית נוהג כתיבת ביטוי זה או מקביליו מקורו במזרח אירופה ומשם התפשט לקהילות הספרדיות ולרוב קהילות יהדות המזרח. אך אין להשערה זו הוכחות ברורות.
ביטויים מקבילים.
ביטויים מקבילים לבס"ד הנכתבים בראש הדף ואשר מוכרים מהמאה השש עשרה בערך ונפוצים במידה מועטה בימינו, הם: בע"ה (בעזרת השם), ב"ה (ברוך השם או בעזרת השם) ובעזהי"ת (בעזרת השם יתברך). ביטויים אלה מצויים יותר במכתבים רבניים כמו הסכמות, המלצות, ומכתבי משא ומתן הלכתיים.
יהודי תימן נוהגים לכתוב את ראש התיבות לק"י (לישועתך קויתי יהוה) בראשי מכתביהם. כמו כן, בתוך טקסטים המדברים על אירועים שצפויים להתרחש, ניתן למצוא את המונחים בעז"ה (בעזרת השם) או אי"ה (אם ירצה השם).
הסיבה לתפוצתו הרבה יותר של הביטוי בס"ד בתקופה האחרונה, היא בעקבות דיונים הלכתיים שהיו בשנים האחרונות שלפי מסקנות חלקם יש איסור למחוק או להשליך מסמך כלשהו שבו רשום הביטוי ב"ה. על מנת לצאת מבעיה זו, רבים עברו לכתוב את הביטוי המקביל בס"ד שלא מוזכרת בו האות ה' הרומזת לאל, ולפיכך דף שעליו רשום בס"ד אינו חייב בגניזה לכל הדעות וניתן להשליך אותו לפח. עם זאת מרבית פוסקי ההלכה סוברים שגם כתיבת קיצור הכולל את האות ה', כגון ב"ה או בע"ה אינה מחייבת את גניזת הדף.
מהזווית ההלכתית וההשקפתית.
כתיבת 'בס"ד' היא נוהג חדש יחסית ביהדות האורתודוקסית, ואיננה חובה הלכתית אלא נוהג לא מחייב אך נפוץ. גם מי שכותב ביטוי זה, מסתפק לכתוב זאת בראש המסמך בלבד אף על פי שהוא מכיל עמודים נוספים. מעטים כותבים בכל ראש עמוד ועמוד שהם כותבים.
מאידך, רבים בציבור האורתודוקסי אינם כותבים כלל את הביטוי הזה ומקביליו, אם בכוונה תחילה מסיבות השקפתיות או הלכתיות, ואם מחוסר יחס חשיבות למנהג זה. החזון איש לדוגמה, בכוונה תחילה נמנע לכתוב בס"ד בראשי מכתבים, ואף סבר שיש בדבר זה איסור מבחינה הלכתית.
הרב משה פיינשטיין שנדרש לחוות את דעתו בנושא כתב:
ההסבר למנהג.
בספר "תולדות יצחק", מאת ר' יצחק קארו, דודו של מחבר השולחן ערוך רבי יוסף קארו, נתן טעם למנהג לכתוב ב"ה בראש כל מכתב ברוח הפסוק "בכל דרכיך דעהו, והוא יישר ארחותיך" (משלי ג, ו). לאמור: בכל מעשה אף פעוט או שייך לתחום החולין (=דרכיך), יש לזכור ולהזכיר את שם ה', וזו לשונו:
את אותו רעיון להסבר, ניתן להפנות גם כן לכתיבת בס"ד, שמשמעותו "בעזרת השם" (ובראשי תיבות ב"ה).
מחלוקת אודות השימוש בביטוי.
השימוש ב'בס"ד' מצא דרכו אל הוויכוח הפוליטי בין דתיים לחילוניים בישראל. כשנכנס אברהם פורז ממפלגת שינוי למשרד הפנים הורה על הימנעות מכתיבת 'בס"ד' בניירות רשמיים של המשרד, דבר שעורר מורת רוח בין העובדים הדתיים, אך סימל את האופי החילוני שביקש השר לשוות למשרדו.
משרד החינוך מתיר למורים לכתוב בס"ד בראש דפים המחולקים לתלמידים, גם בבתי ספר חילוניים.
לקריאה נוספת.
הרב עובדיה יוסף, שו"ת יחוה דעת, חלק ג סימן עח.
זוית ההתקפה
סוליתאים
סוליתאים או דגי משה רבנו (שם מדעי: Pleuronectiformes) היא סדרה גדולה של דגי גרם ממחלקת מקריני הסנפיר (על סדרת Acanthopterygii), שגופם המשוטח הוא אסימטרי ונראה כאילו נחצה לשניים.
ע"פ האגדה נחצו דגים אלה לשניים בעת שבקע משה רבנו את ים סוף, ומכאן שמם העממי. הם נחים ושטים על צידו האחד של הגוף, וצידו השני של גופם מכוון כלפי מעלה. הצד התחתון בהיר יותר, בדרך כלל, והשיניים שבו מפותחות. הצד העליון כהה יותר ומשתלב בצבע הקרקע שבה מתחפר הדג, והשיניים שבו קטנות או מנוונות. לעומת זאת מצויות בראשו של הדג בצד זה שתי עיניו, הניבטות מתוך המחפורת שבה הוא מתחפר (דגי משה רבנו הם דגי קרקע המבלים את רוב זמנם מחופרים בתוך החול).
צבעם תלוי למעשה בסביבה שבה הם מצויים. בניסויים שונים הוברר, שכאשר מחזיקים את הדגים במכל שתחתיתו מוארת, מתחיל צידם הבהיר להתכהות. כן נמצא, שהדגים חייבים לראות תחילה את הקרקע שעליה הם רובצים, ורק אז יכולים הם להשתלב בצבעיה. אך יש גם מינים חריגים, החסרים את כושר ההסוואה הזה. כך, למשל, ידועים דגי משה רבנו שהם לבקנים או חסרי צבע.
מוצאם של דגי משה רבנו הוא מדגים דמויי דקר, שגופם לא היה משוטח, כנראה. במשך מיליוני שנים התפתחו מהם דגים אסימטריים, שעינם האחת החלה לנוע לכיוון אחד הצדדים. צד זה נעשה מכאן ואילך לצד העליון. כתוצאה מתנועה זו של העין החל הראש להתעוות. אצל הדג הטרופי פסטודס (המצוי גם במפרץ אילת) הראש מעוות פחות מן הרגיל, העין הנודדת עשויה להיות העין השמאלית או העין הימנית, והיא מגיעה רק עד לקודקוד. כיוון שכך, אין לדעת בבטחה מה יהיה הצד שעליו ינוח הדג. פרטים מסוימים הם ימניים, ואחרים שמאליים, וזאת בניגוד לשאר המינים בסדרה זו, שכל אחד מהם הוא ימני או שמאלי. הפסטודס הוא גם היחיד מבין דגי משה רבנו שבסנפיריו יש קוצים, כמו בסנפירי הדקר. בכך הוא מהווה חוליה מקשרת בין דגי משה רבנו ובין אבות אבותיהם, דמויי-הדקר.
התפתחותו של דג משה רבנו מן הביצה ועד לבגרות מלמדת בבירור, כי דגים אלה התפתחו על דרך האבולוציה מדגים זקופים (כלומר דגים שאינם נחים ושטים על צידם). הדגיגים הקטנים בסדרה זאת דומים לכל דגיג אחר (יש להם עיניים משני צידי הגוף והם שטים כמו כל דג אחר). אך לאחר שהדגיג גדל עד לאורך של סנטימטר אחד בערך, מתחילה אחת מעיניו לנוע כלפי מעלה, עוברת את קצהו של העליון של הראש ונקבעת לצד העין השנייה. "טיול" זה נמשך כשישה שבועות. בינתיים חל גם עיוות בגולגולת הדגיג, ובסופו של דבר נוטה הדג בהדרגה על צידו חסר העיניים ויורד לאיטו אל קרקעית הים.