סוזאיב כיהן בוועדה העליונה של מלווה הביטחון ובאמצע 1969, בעקבות התפטרות חיים לסקוב, התמנה ליו"ר המועצה הציבורית למלווה ביטחון. בשנת 1980 כיהן בוועד הציבורי של לב"י.
בשנים 1975-1977 כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של רסקו.
סוזאיב נפטר ב-25 בפברואר 1981. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק. הותיר אישה, רוּליָה לבית פלדהוּן (1915–2002), וכן שתי בנות ובן (גור).
בתו הייתה נשואה לעיתונאי דן מרגלית. נכדתו היא שירה מרגלית, משנה למנכ"ל בערוץ "רשת".
ספריית ח'אלדיה
ספריית ח'אלדיה (בערבית :المكتبة الخالدية, אל-מכּתבּה אל-ח'אלדיה ) היא ספרייה חשובה של כתבי יד וספרים בתולדות האסלאם השוכנת ברובע המוסלמי בירושלים. הספרייה מכילה כתבי יד חשובים ונדירים ושוכנת במבנה ייחודי ברחוב השלשלת 116.
המבנה.
המבנה הוא מעין "אנציקלופדיה אדריכלית" של ירושלים בימי הביניים. ראשיתו בתקופה הצלבנית, במאה ה-13. ייעודו בתקופה זו אינו ידוע. בהמשך, נקברו באתר שלושה לוחמים ח'ואריזמים (כת לוחמים שהביסה באמצע המאה ה-13 את הצלבנים בארץ ישראל), אב ושני בניו. האב הוא בִּרכּת ח'אן (ולכן נקרא המבנה בתקופה הממלוכית "תורבּת ברכּת ח'אן" לאמור מבנה הקבר של ברכת ח'אן). יש סברה לפיה ברכת ח'אן הוא בנו של הסולטאן הממלוכי ביברס, שנשא לאשה את ביתו של אחד המפקדים הח'ואריזמים.
הכתובת מעל החלון המרכזי:
השורה האחרונה היא בפרסית ומצביעה על הפילוסופיה הצופית בה אחזו הקבורים כאן.
מבחינה אדריכלית יש במבנה עירוב סגנונות של קשת-כריות וקשת-זיגזג המאפיינות בנייה צלבנית או איובית ארצישראלית עם מאפיינים ממלוכיים, כגון אבלק, שילוב אבנים אדומות ולבנות במשקופי הדלת וחלונות עגולים מוקפים במסגרת זיג-זג.
הספרייה והאוסף.
את הספרייה פתח לציבור בשנת 1900 השופט חג' ראע'ב אל-ח'אלידי (1866–1952), ממשפחת ח'אלידי הידועה כאחת מהמשפחות המיוחסות בירושלים עוד מהמאה ה-13 (כמה מבני המשפחה שירתו כראשי העיר ירושלים בתקופת השלטון העות'מאני והבריטי, למשל חוסיין אל-ח'אלידי ויוסף אל-ח'אלידי). בני משפחה זו עסקו באיסוף ספרים וכתבי יד לאורך דורות וכך נצבר אוסף ייחודי ויקר-ערך. ב-1952, לאחר מות הספרן הראשון של הספרייה, היא שקעה בהתדרדרות ונסגרה. לאחר 1967 היו מספר ניסיונות של הרב שלמה גורן לרכוש את המתחם, אולם בשנת 1992, כתוצאה מהשתדלות של המזרחן פרופ' אמנון כהן והארכאולוג פרופ' דן בהט, שופץ המבנה והוא נפתח מחדש כספרייה בשנת 1995. מנהלת הספרייה היא הגב' הייפאא אל-ח'אלידי (למרות שהאוסף הוקדש על ידי אבותיה "לגברים בלבד").
בספרייה 1,278 כתבי-יד מהתקופה הממלוכית והעות'מאנית וכן 5,000 ספרים מודפסים, בנושאי היסטוריה, גאוגרפיה, אסטרונומיה, קוראן, פילוסופיה ושירה. רובם הגדול בערבית, 18 מתוכם בפרסית ו-46 מתוכם בטורקית.
כתב היד העתיק ביותר באוסף עוסק במשפט שארעי של האסכולה המאלכית מן המאה ה-11. בספרייה כמות רבה יחסית של כתבי-יד מקוריים (אוטוגרפים), שנכתבו ביד היוצרים ולא בידי מעתיקים, וכן, ספרים מעוטרים הקרויים מָכּרוּמָה. ספרים אלה הוענקו כמתנות, ובהם מכּרומה שנמסר לצלאח א-דין, המוצג בספרייה. כמו כן נמצאים בספרייה ספרי רפואה הודים מעוטרים מהמאה ה-13, קוראן ענק מעוטר מהמאה ה-16.
קטלוג מדעי מפורט של הספרייה נערך על ידי Lawrence I. Conrad. במקביל, קוטלגו כתבי היד, נסרקו למיקרופיש ולפורמט PDF על ידי עמותת ידידי הספרייה ומוסד אל-פורקן. בשנת 2008 פתחה עמותת ידידי הספרייה את אתר האינטרנט של הספרייה, ובו קטלוג כולל של כתבי-היד.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:ירושלים: מבנים]]
[[קטגוריה:הרובע המוסלמי]]
[[קטגוריה:ירושלים: ספריות|ח'אלדיה]]
[[קטגוריה:משפחת ח'אלידי]]
כף-אווז
כף האווז (שם מדעי: "Chenopodium", שם מנוקד: כַּף הָאֲוָז) היא סוג צמח פורח ממשפחת הירבוזיים. הסוג מונה כ-150 מינים, בהם המין קינואה.
טקסונומיה.
על פי שיטת המיון הגנטי של קבוצת APG מ-2003, מצויה כף האווז במשפחת הירבוזיים. קודם לכן, למשל במערכת המיון קרונקוויסט מ-1981, הייתה כף האווז במשפחת הסלקיים.
מאפיינים.
מיני כף האווז הם צמחים עשבוניים (חד שנתיים או רב שנתיים קצרי חיים), בעלי עלים מסורגים בתצורת להב (לעיתים חלקם בעלי שפה משוננת או מתרחבת). הפרחים לרוב בתצורת תפרחות המורכבות מעשרות יחידות קטנות. הפירות דמויי דגנים, מקבצים של גרעינים הנתונים במעטפת. עליהם האכילים מהווים מזון למגוון זחלי פרפראים, כמו למשל מיני הסוג Coleophora.
בשימוש האדם.
כף האווז מכילה מספר מינים המשמשים למאכל. חלקם היו בשימוש חקלאי או חקלאי למחצה כבר לפני כ-6,000 שנה (הקינואה בשימוש ילידי אמריקה). מינים נפוצים למאכל כוללים את כף אווז לבנה (Chenopodium album, ידועה גם בשם האנגלי Fat Hen) וכף אווז ריחנית (Chenopodium ambrosoides, ידועה גם בשם Epazote).
לא רק הזרעים מצויים בשימוש: קיימים מאכלים הודיים המשתמשים רבות בעלים הרחבים של חלק ממיני כף האווז, באופן דומה לעלי סלקיים כגון תרד.
בישראל.
בארץ צומחים בר אחד עשר מינים של כף האווז:
בזל2
מודל מנעול-מפתח
מודל מנעול מפתח (באנגלית: Lock and Key) הוא מודל בביוכימיה אשר הוצע על ידי אמיל פישר בשנת 1894. מודל זה מתאר את האינטראקציה בין אנזים לסובסטרט. על פי מודל זה, גם בטרם הקישור של הסובסטרט לאנזים, האתר הפעיל של האנזים בעל מבנה ספציפי התואם (קומפלמנטרי) בדיוק, הן מבחינה מבנית והן מבחינה כימית, לסובסטרט (כשם שמנעול מתאים למפתח). כלומר, ההתאמה בין המבנים קיימת כבר לפני הקישור.
מודל מנעול מפתח מצליח להסביר את הספציפיות הרבה של אנזימים בעקבות המבנה הגאומטרי של האנזים והסובסטרט, אך מתקשה להסביר כיצד אנזים מוריד את אנרגיית האקטיבציה ומייצב את מצב המעבר של התגובה.
המודל המתחרה.
מול מודל זה עמד מודל מודל התאמה מושרית, אשר טען כי בעת הקישור מתרחשים שינויים מקומיים באתר הקישור, כך שאתר הקישור מתאים את מבנהו למבנה של הסובסטרט.
מודל מנעול מפתח הוכח כשגוי במקרים רבים וכיום מקובל מודל ההתאמה המושרית.
אתקינו סעודתא
אתקינו סעודתא (בארמית: "הכינו סעודה") היא פתיחה לסעודות השבת המובאת בספר הזוהר:
"(תרגום: רבי שמעון, כאשר היה ניגש לסעודת השבת, היה מצהיר כך: "הכינו הסעודה [לכבוד השבת] ברוב פאר והדר. קבעו נא כאן הסעודה, לכבוד המלך.", וכך היה מתיישב מול שולחנו, והיה שמח שמחה גדולה בדבר.)"
על בסיס ידיעה זו המובאת בזהר הקדוש, חיבר האר"י שלושה פיוטים קבליים – כשכל פיוט מותאם עבור כל אחת משלושת סעודות החובה שחלות בשבת – תחת הכותרות "אזמר בשבחין", "אסדר לסעודתא" ו"בני היכלא". הפיוטים הנכבדים הללו, הם בין כתבי היד הבודדים שנכתבו בידי האר"י ממש, בעוד שרוב הכתבים ושאר תורתו למעשה הועלו על הכתב והועברו לדורות הבאים דרך תלמידיו. פיוטים אלו מנוסחים בלשון ארמי ומיושבים, כרוב כתביו של האר"י, על סמלים, משלים ומושגים קבליים עמוקים ע"פ ספר הזוהר, ועושר ידיעתו הבלתי מעורער של האר"י בתורת הקבלה. שמו של האר"י חתום בראשי הבתים של הפיוטים שסגנן, והם נחשבים במקורות הקבליים (עקב רוממותם) כפיוטים המקבלים להצהרות "לשם יחוד".
אתקינו סעודתא - הפתיחה.
קטע התפילה "אתקינו סעודתא", המופיע בזמירות השבת, הוא פתיחה המתארת את סעודות השבת כנגד שלוש הדרגות שבהן שורה השכינה הקדושה על עם ישראל בכל שלב בשבת, וכדלקמן:
ב"שער הכוונות" מובא לומר את הפתיחה ללא תוספת הפיוט, לפני נטילת ידיים.
בסעודת מלווה מלכה.
גם בסעודת מלווה מלכה (סעודה רביעית חשובה שנועדה ללוות את צאת השבת באופן מכובד) נהוג לומר נוסח "אתקינו סעודתא" - לפי תקנת האר"י כמובא בספר "פרי עץ חיים" ובספר "השל"ה הקדוש", למרות שאין לכך מקור ברור בספר הזוהר. בפיוט זה מודגש: "דא היא סעודתא דדוד מלכא משיחא" - כלומר זו היא הסעודה של דוד המלך, שנחשב 'רגל רביעית במרכבה הקדושה', וכהמשך לשאר הסעודות המכוונות כנגד האבות, אברהם, יצחק ויעקב ועל פי הזוהר בזכות סעודת המלך דוד ניצולים מתהליכי חיבוט הקבר.
נהוג לחזור על פתיחה זו שלוש פעמים: הסבר לכך מובא בספר "דברי יחזקאל" בשם האדמו"ר רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינווא, כי הטעם לכך הוא מאחר שסעודות השבת הן מצווה מדאורייתא, לעומת "מלווה מלכה" שהיא מצווה מדברי סופרים ולכן היא צריכה חיזוק יתר.
פיוטים הנלווים.
רבי יצחק לוריא הוסיף לפתיחה פיוטים עבור כל סעודות השבת, אף הם בשפה הארמית. הפיוטים נוגעים בצד הקבלי של סעודות השבת ומהותה של השבת עצמה. פיוטיו התקבלו ברוב תפוצות ישראל והולחנו להם לחנים רבים הן בקרב בני אשכנז והן בקרב יוצאי ספרד ועדות המזרח. כמעט לכל חצר חסידית קיים לחן מקורי מיוחד לכל אחד משלושת הפיוטים.
לפיוטים נכתבו ביאורים רבים, הן על דרך הפשט והן על פי החסידות. אחד הביאורים הפשטניים המקובלים והיותר מפורסמים הוא של היעב"ץ, המסביר את הפיוטים בדרך פשטנית עם נגיעה קבלית קלה.
לדעת ספרי הקבלה ה"פרי עץ חיים", "משנת חסידים" ו"אור צדיקים", יש לומר את הפיוט לאחר הקידוש וכך אף פוסק רבי שניאור זלמן מלאדי בסידורו, וכך גם נהג רבי נחמן מברסלב.
הבן איש חי כותב שאף כך הנהיג האריז"ל, כיון שברוב תפוצות השתרש לאמרו לפני הקידוש, אף הוא נוהג כן, אלא במקרים מסוימים בהם יש סיבה להקדים את הקידוש כגון בימי ספירת העומר, בהם מתפללים ערבית מאוחר מן הרגיל, הוא מקדים הקידוש לפיוטים. בסעודה שלישית אכן נהוג בכל הקהילות והעדות, לשיר את הפיוט "בני היכלא" בתוך הסעודה. ואילו שני הפיוטים האחרים יש שנוהגים לאומרם לפני הקידוש ואילו בקרב אחרים רווח המנהג לאומרם בתוך הסעודה.
אזמר בשבחין.