בתפיסה העסקית אין מפעל איכותי שאינו גם בטיחותי ושומר על בריאות העובד ואיכות הסביבה. נמצא שיש קשר ישיר בין שמירה על נוהלי בטיחות, גהות ואיכות סביבה לבין איכות ותרבות ארגונית חיובית המובילה לצמיחה והצלחה עסקית.
לפיכך, תחום ה־HSE הורחב, בכך שהתווסף תחום האיכות Quality ליצירת המונח HSEQ, ראשי התיבות של „Health, Safety, Environment, Quality”. התוכנות המובילות לשימוש בתחום כבר נקראות „תוכנות HSEQ”, ומכילות את כלל המודולים הנדרשים והקישורים התהליכיים ביניהם בארבעת התחומים: בטיחות, גהות, סביבה ואיכות.
בישראל התוכנה הוותיקה והנפוצה ביותר היא „בטיחושבת” של חברת דאס.
כף סטרנק
כף סטרנק (באנגלית: Cape Sterneck) הוא צוק שחור, מתנשא ובולט, המהווה לשון יבשה, בקצה המערבי של חצי האי צ'אוודאר, בחוף המערבי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
הכף ממוקם בצד הצפוני של הכניסה למפרץ יוז, ובצד המערבי של הכניסה למפרץ קרטיס.
הכף מפריד בין חוף דייוויס שמצפון-מזרח לו, לבין חוף דאנקו שמדרום-מערב לו.
היסטוריה.
גילוי הכף.
בשנת 1898, המשלחת האנטארקטית הבלגית, בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש חקרו את האזור.
מקור השם.
ז'רלאש קרא לכף על שמו של הגיאופיזיקאי האוסטרי סטרנק, אשר הציוד שהמציא סייע למשלחת הבלגית בגילויו.
השם הבריטי של הכף הוא כף הרשל (Cape Herschel).
לקריאה נוספת.
• Ute Christina Herzfeld, Atlas of Antarctica: Topographic Maps from Geostatistical Analysis of Satellite Radar Altimeter Data, P 115
ואסיליקי וקוסטאס אטירידיס
ואסיליקי וקונסטנטינוס אטירידיס (ואסיליקי (Βασιλική Αθυρίδου) נולדה ב-1911 לערך; קונסטנטינוס (Κώστας Αθυρίδου) 1904–1989) הם בני זוג יוונים מהעיר סלוניקי, אשר הסתירו בימי השואה חמישה בני משפחה יהודית וכך הצילו את חייהם. בשנת 2017 הוכרו בני הזוג כחסידי אומות העולם.
סיפור המעשה.
מרקוס אסל היה איש עסקים ומתווך נדל"ן יהודי, אשר סייע לקונסטנטינוס (קוסטאס) אטירידיס, ואטירידיס חש עצמו כבעל חוב כלפיו.
משפחת אסל - מרקוס, אידה ושלושת ילדיהם, גורשה על ידי הנאצים עם שאר יהודי סלוניקי לגטאות, אך נמלטה מהגטו והסתתרה במשך כשנה וחצי אצל משפחה יוונית - מריה וודורוגלו (Maria Voudouroglou) ובנה. ב-1944 נאלצו בני משפחת אסל עקב הלשנה לעזוב את מקום מחבואם. אסל חיפש מקום מסתור חדש למשפחתו. שני אנשים שפנה אליהם סירבו לעזור להם, אך כשפנה אסל אל אטירידיס הסכימו הוא ואשתו לעזור, תוך סיכון עצמי. הם הסתירו את בני משפחת אסל במשך מספר חודשים. בני הזוג אטירידיס החליטו שבמהלך אותם חודשים לא ישלחו את בתם בת השבע לגן הילדים, על מנת שלא להסתכן בכך שהיא תספר כי בביתה מתגוררים יהודים.
באוגוסט 2017 החליט מוסד יד ושם להכיר בבני הזוג אטירידיס כחסידי אומות העולם.
הענקת האות.
ב-12 בנובמבר 2017 הוענק האות בסלוניקי לוואסיליקי אטירידיס, בת 106. האות הוענק לה בטקס שנערך בבית הספר אנטוליה בעיר, שבו למדו נכדיה כמו גם תלמידים יהודים שנספו בשואה. בטקס נכחו בני משפחתה של אטירידיס, נציגי מועצת העיר, נשיא הקהילה היהודית בעיר, נשיא בית הספר ותלמידי חטיבת הביניים בו.
סמל ממלכת יהודה
הלגיון העשרים ושניים דיאוטראיאנה
רפדיה
רפדיה (ברומנית: Repedea; בהונגרית: Oroszkő, אורוסקה, או Ruszkirva, רוסקירווה; ביידיש: קריווה) היא עיירה במחוז מרמורש ברומניה בת 4,716 תושבים. עד השואה התקיימה בעיירה קהילה יהודית.
העיירה רפדיה שוכנת על הכביש בין רוסקובה לפוינילה דה סוב מונטה. כמעט על תושבי הכפר הם רותנים.
הקהילה היהודית.
ידוע על יהודים במקום משנת 1768, כשבאופן מסורתי הקהילה הייתה תחת חסותה של קהילת פוליין ריסקווה (פוינילה דה סוב מונטה). כמעט כלל היהודים השתייכו לחסידות קוסוב או חסידות ויז'ניץ. ב-1930, ערב השואה, חיו במקום כ-240 יהודים מתוך כ-1,760.
גורלם היה כגורל כל יהודי האזור שחיו בזמן מלחמת העולם השנייה תחת השלטון ההונגרי. עם כניסת הגרמנים להונגריה באביב 1944, גורשו יהודי המקום לגטו בווישאו דה סוס ומשם גורשו לאושוויץ. בית הכנסת היחיד בעיירה הועלה באש עם גירוש היהודים. מאז אין יהודים במקום. בעיירה בית קברות יהודי ובו כ-20 מצבות.
אירליאבה
אִירְלִיַאבַה (באוקראינית: Ірлява; ברוסית: Ирлява; בהונגרית: Ungsasfalva, אוּנְגְשַשְפַלְוַוה, או Orlyava, אוֹרְלִיַאבַה; בסלובקית: Orľava, אוֹרְלַבַה; בצ'כית: Orlova, אוֹרְלוֹבַה) הוא כפר במחוז משנה אוז'הורוד במחוז זקרפטיה באוקראינה. הכפר שוכן על גדות נחל סטארה , יובל של נהר לאטוריצה, כ-27 קילומטרים דרום-מזרחית לעיר אוז'הורוד, בירת המחוז.
היסטוריה.
האזכור הראשון של הכפר, תחת השם אורליאבה, הוא משנת 1417.
הכפר היה שייך לאימפריה האוסטרו-הונגרית עד להתפרקותה לאחר מלחמת העולם הראשונה. בשנים הראשונות שלאחר המלחמה האזור השתייך להונגריה וב-1920 עבר כמו יתר זקרפטיה לידי צ'כוסלובקיה. ב-1939 האזור סופח על ידי הונגריה אשר החזיקה בו עד לשלבי הסיום של מלחמת העולם השנייה, עת נכבשה על ידי גרמניה הנאצית. לאחר המלחמה האזור עבר לשליטת ברית המועצות עד שב-1991 ברית המועצות התפרקה והאזור עבר לשליטת אוקראינה.
הקהילה היהודית.
ככל הנראה היהודים הראשונים החלו לשבת בכפר בסוף המאה ה-18. הקהילה החלה לגדול באופן משמעותי במהלך המאה ה-19 ומסוף המאה ואילך התייצבה על אזור 90 איש. בתקופה הצ'כוסלובקית עסקו יהודים מהכפר בחקלאות ובמסחר.
רדיפת היהודים בשואה החלה עם הכיבוש ההונגרי ב-1939, ומאז חלק מהיהודים נלקחו לעבודות כפייה או לשירות כפוי בצבא ההונגרי בחזית המזרחית, ומרביתם לא שרדו. ב-1941 נמנו בכפר 110 יהודים, כ-19% מכלל האוכלוסייה. לאחר מכן, בדומה למקומות רבים בהונגריה, גורשו משפחות ללא אזרחות הונגרית לקמניץ-פודולסקי, שם הם נטבחו ביחד עם אלפי יהודים מתושבי העיר בחודש אוגוסט.
ב-16 באפריל 1944, יום לאחר חג אחרון של פסח וכחודש לאחר הכיבוש הגרמני, היהודים שנותרו בכפר רוכזו והועברו לאחד מהגטאות שהוקמו באזור. כעבור כחודש הם שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו, שם מרביתם נרצחו והניצולים לא שבו לכפר.
אורלייבה
אורליאבה
אונגששפלווה
אירלייבה
שמשון דרנגר
שמשון (שימק) דרנגר (באנגלית: Shimshon Draenger; 21 במרץ 1917 - 18 בנובמבר 1943) היה פעיל בתנועת הנוער עקיבא בקרקוב וממנהיגי מרד גטו קרקוב. נרצח על ידי הנאצים במהלך חיסול המרד.
ביוגרפיה.
שמשון דרנגר נולד ב-1917 בעיר קרקוב שבפולין לדוד דרנגר ולאה לבית שטיין. לשמשון היו 3 אחים (יורק, ירז'י וברוך) ואחות (ססיליה צ'רנה). המשפחה הייתה משפחת סוחרים אמידה ושומרת מסורת. בילדותו חונך בחדר ובהמשך נשלח ללמוד בגימנסיה העברית שבעיר. ב-1930 הצטרף לתנועת הנוער עקיבא. תחילה הדריך קבוצות ויצא איתם למחנות ובהמשך מונה להוציא לאור את עיתון התנועה "דברי עקיבא".
ב-1938 נישא שמשון לגוסטה דוידזון שהייתה גם היא פעילה בתנועת הנוער.
לאחר כיבוש פולין, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נאסר דרנגר על ידי הגרמנים, ב-22 בספטמבר 1939, בעקבות כתבות אנטי נאציות שהתפרסמו בעיתון התנועה. לאחר שהשתחרר מהכלא בדצמבר 1939 המשיך את פעילותו בתנועת "עקיבא" ובמקביל פעל במחתרת של התנועה. מדצמבר 1941 עד אוגוסט 1942 ניהל את החווה להכשרה חקלאית בקופליני (Kopaliny) שם המשיך את פעילותו המחתרתית כשאשתו לימדה שם ידיעת הארץ.
ב-20 באוגוסט 1942 היה דרנגר בין מקימי מחתרת "החלוץ הלוחם" בקרקוב (ובשמה המלא "הארגון הלוחם של הנוער היהודי החלוצי") בה היו שותפות רוב תנועות הנוער הציוניות שפעלו בקרקוב למעט תנועת השומר הצעיר שפעלה במסגרת מחתרת "איסקרא" (הניצוץ) בפיקוד צבי באומינגר. מחתרת "החלוץ הלוחם" מנתה כ-100 חברים ובראשה עמדו 4 אנשים:
במסגרת הוויכוחים במחתרת על אופי הפעילות וההתנגדות לכובש הנאצי, היה שמשון מבעלי הדעות האקטיביסטיות שדחפו לפעולה נגד הנאצים. עמדתו זו הלכה והתחזקה ככל שהנאצים הוציאו לפועל את האקציות כנגד תושבי הגטו.
בשלהי 1942 הגבירו המחתרות את פעולות ההתנגדות לשליטה הנאצית בקרקוב ובסביבתה. שיאה של ההתנגדות אירעה ב-22 בדצמבר 1942 אז תקפו אנשי המחתרות מספר רב של מטרות ובראשן קפה ציגנריה שהיווה מקום התכנסות לקצינים נאצים. בעקבות פעילות זו החל הצבא הנאצי לפעול לחיסול המחתרת היהודית בעיר. במהלך החודשים הראשונים של 1943 נהרגו רב מנהיגי המחתרת ורוב חבריה נתפסו ונשלחו למחנות ריכוז. במהלך ינואר 1943 נתפס שמשון על ידי הגסטפו וכשנודע הדבר לאשתו היא הסגירה את עצמה. שמשון נאסר בכלא מונטלופיך וגוסטה בכלא הלצלוב הסמוך. ב-29 באפריל 1943 הצליח הזוג לברוח מבתי הכלא והסתתר ביערות שמסביב לקרקוב שם חברו לפרטיזנים. שמשון ניסה לחדש את הוצאת עיתון המחתרת בו קרא להמשך ההתנגדו לנאצים.
שמשון, שהיה איש המילה הכתובה, היה זה שהעלה על הכתב את רוח המחתרת
בשלהי 1943 החליטו שמשון וגוסטה לברוח להונגריה ולשם כך יצרה גוסטה דרנגר קשר עם יהודי בעל אזרחות הונגרית שהתגורר בוויליצ'קה. ב-8 בנובמבר 1943 הגיע שמשון לביתו של אותו יהודי כדי לקבל את התעודות המזויפות אולם עם הַגיעו נעצר על ידי אנשי הגסטפו. ב-9 בנובמבר הגיעה גוסטה (עם אחיינה ויטוש) למקום המפגש המיועד עם שמשון שם נודע לה שנעצר על ידי הגרמנים. היא התכוונה להסגיר את עצמה, אך שוטרי הגסטפו הקדימו אותה ועצרו אותה ב-11 בנובמבר. מרגע מעצרם נעלמו עקבותיהם ויש לשער כי השניים הוצאו להורג.
כף הרשל
מזנג'מיהאי