לאחר אירוע זה נסע ארכלאוס לרומא לאישור צוואת אביו, אולם יחד איתו יצאה לרומא משלחת מטעם ראשי העם, שדרשה את ביטול הצוואה ואת סיפוחה של יהודה לנציבות הרומית בסוריה. משלחות דומות נשלחו על ידי השומרונים ועל ידי משלחת של ערי היוונים בארץ ישראל, שדרשה גם היא את סיפוח המחוז לנציבות הסורית. המשלחת מטעם ראשי העם קיבלה גם את תמיכתה של קהילת יהודי רומא. לצידו של ארכלאוס עמדה משלחת מטעם בית הורדוס, שדרשה לחלק את ממלכת הורדוס לפי צוואתו בין שלושה מבניו, או למוסרה בשלמותה לבנו הורדוס אנטיפס.
בעוד הקיסר שומע את רצונה של כל משלחת, החל המצב ביהודה מתדרדר. החלה להתפתח מרדנות כנגד השלטון הרומי וכנגד בית הורדוס. בין מנהיגי הקבוצות המתקוממות היו יהודה בן חזקיה הגלילי, עבדו של המלך הורדוס שמעון מפראיה, ורועה בשם אתרונגאיוס, שעסק עם ארבעת אחיו בשוד ובביזה. כאשר המרד התפשט לכל חלקי הארץ (פולמוס וארוס), הנציב הרומי בסוריה, פובליוס קווינקטיליוס וארוס, הטיל למערכה את כוחותיו, שהשליטו לבסוף שקט בממלכה. מקרה זה הכריע את דעת הקיסר, אשר קבע לבסוף כי צוואתו של הורדוס בטלה ולפיכך לא יהיה ארכלאוס למלך יהודה לאחר שהאחרון גילה אוזלת יד בטיפול במהומות שם. תחת זאת קבע הקיסר כי ארכלאוס יתמנה ל"אתנארכוס" ("נשיא העם") ושושלתו תמשיך להחזיק בתואר זה עד שתוכיח את עצמה כראויה למלכות. אחיו של ארכלאוס, פיליפוס והורדוס אנטיפס, מונו לטטרארכים הכפופים לאחיהם וקיבלו מחוזות משלהם (הבשן לפיליפוס, הגולן והגליל לאנטיפס). ערי היוונים בארץ - עזה, גדר (חמת גדר) וסוסיתא - סופחו על פי דרישתן לנציבות הרומית בסוריה.
לאחר ששב ליהודה, ניצל ארכלאוס את השקט ששרר בממלכה לאחר הדיכוי הברוטלי של המרידות בידי הנציב הרומי ואף הוסיף לדכא את הפלגים הקיצוניים בחברה היהודית.
הוא האשים את הכהן הגדול יועזר בן ביתוס בתמיכה במורדים והעביר את משרת הכהונה הגדולה לאחיו, אלעזר. הוא שיפץ את ארמון המלך ביריחו והתקין מערכת מים שהזרימה את מחצית המים של הכפר נערן אל מישור שנטע בו דקלים. מלבד זאת, הקים באזור כפר וקרא לו על שמו, ארכלאיס.
יוסף בן מתתיהו מציין (לאחר הוצאתו להורג של אנטיפטרוס בשנת 4 לפנה"ס) שארכלאוס גירש את אשתו, ששמה "מרים" (ייתכן וזו מרים בת אריסטובולוס), לטובת נישואין לגלפירה, בתו של ארכלאוס מלך קפודקיה. נישואיו לגלפירה, שהייתה אלמנת אחיו ואם ילדיהם, עוררו עליו את זעמם של נתיניו היהודים בגלל שהיוו הפרה של חוקי היהדות.
בולמוס הבנייה שירש ארכלאוס מאביו לא פייס את העם ביהודה שסבל משלטונו הנוקשה.
בשנה העשירית לשלטונו, התלוננו על שלטונו המדכא משלחת יהודית ושומרונית אצל אוגוסטוס.
לאחר שקיבל אוגוסטוס את המשלחות, הוא הדיח את ארכלאוס מכיסאו, הגלה אותו, החרים את רכושו וסיפח את מחוזו לנציבות הסורית. ארכלאוס מת בגלות בגאליה בשנת 16 לספירה והוא בן 39.
טון (משקל)
על העיוורון
על העיוורון (בפורטוגזית: Ensaio sobre a cegueira) הוא רומן מאת הסופר הפורטוגלי ז'וזה סאראמאגו.
הספר יצא לאור לראשונה בשנת 1995 בפורטוגזית. התרגום העברי של מרים טבעון פורסם בשנת 2001. בשנת 2008 נוצרה גרסה קולנועית לסיפור. לספר נכתב ספר המשך, "על הפקחון".
עלילה.
ראשית הסיפור בנהג שמתעוור באופן פתאומי. אין זה עיוורון רגיל, אלא עיוורון מיוחד - הנהג רואה לבן בלבד למול עיניו. עובר אורח מתנדב להסיע את הנהג לביתו, אך לאחר מכן מנצל את עיוורונו וגונב את רכבו. העיוור פונה לרופא עיניים, אולם הרופא אינו מוצא כל פגם בעיניו.
לאט לאט מסתבר שהעיוורון עובר מאדם לאדם; כאשר עיוור (נשא) "מביט" באדם אחר, גם האדם האחר מתעוור. כך נדבקים עובר האורח שגנב את רכב העיוור הראשון, האנשים בחדר ההמתנה של הרופא והרופא עצמו. רק אדם אחד נשאר מחוסן מפני העיוורון - אשת הרופא. כאשר מגפת העיוורון ממשיכה להתפשט מכריזים השלטונות על מצב חירום, ומכניסים את כל העיוורים להסגר בבית משוגעים נטוש במטרה למנוע את התפשטות העיוורון, המכונה ״המגפה הלבנה״. אשת הרופא, שנשארה רואה, מתחזה לעיוורת ומצטרפת לבעלה בהסגר. בית המשוגעים נתון תחת שמירה של כוח צבאי, שיורה בכל מי שמנסה לצאת. בהדרגה מובאים עוד ועוד עוורים למקום, והתנאים נעשים קשים ביותר - המזון לא מגיע בעקביות, המים באיכות ירודה, תנאי התברואה בלתי-אפשריים, ואין אף אדם רואה שיכול לפקח על הנעשה. כנופיה של עיוורים אשר בראשה עיוור נושא אקדח משתלטת באלימות על כל הנמצאים במקום, משתכנת באחד מהחדרים, לוקחת לעצמה את המזון ובהמשך אף אונסת את הנשים.
אשת הרופא, שאינה יכולה לשאת את המצב, רוצחת את ראש הכנופיה בעזרת מספריים, וחברי הכנופיה הנותרים מתבצרים בחדר. לאחר ניסיון מרידה כושל בכנופיה, עיוורת אחת מבעירה את החדר שבו מתבצרת הכנופיה, והאש מתפשטת אל כל בית המשוגעים. העיוורים המבועתים מנסים לברוח מהתופת, ומגלים שהחיילים ששמרו על המקום נעלמו (ככל הנראה התעוורו אף הם), וכי איש אינו מונע מהם לברוח. שישה עיוורים - הרופא, הבחורה במשקפיים הכהים, הזקן בעל הרטייה השחורה והילד הפוזל שהיו בחדר ההמתנה של הרופא והעיוור הראשון ואשתו, בהנהגת אשת הרופא, פונים לעיר, על מנת לחפש את מה שנשאר מבתיהם. מחוץ לבית המשוגעים הם מגלים שכל תושבי העיר התעוורו והאנדלרמוסיה שולטת בכול. אל הקבוצה מצטרף כלב המכונה "כלב הדמעות", שפגש באשת הרופא במהלך אחד משיטוטיה בעיר במטרה למצוא אוכל. הקבוצה מנסה לשמר חיי חברה תקינים בעולם שאין בו חוק ומשטר, ומתמודדת עם קשיי החיים שנוצרו ועם הצורך לחפש מזון ומים. בסוף הספר הראייה חוזרת לכל תושבי העיר, באותו הסדר שבו נדבקו בעיוורון - תחילה לעיוור הראשון, אז לבחורה במשקפיים הכהים, וכן הלאה. הגורם לעיוורון אינו מוסבר במהלך הספר, ונותר בגדר תעלומה.
אמצעים ספרותיים.
מעבר לתוכן, ממחיש סרמאגו לקורא את העיוורון גם באמצעים ספרותיים. באופן יוצא דופן, שאינו קיים בדרך כלל בספרות, אין לדמויות בספר שם פרטי או שם משפחה כלשהו. הדמויות מתוארות על ידי סימנים חיצוניים או תכונות, כדוגמת "הרופא", "אשת הרופא", "נהג המונית", "הבחורה במשקפיים הכהים", "הילד הפוזל", וכן הלאה. אפילו גיבורת הספר, אשת הרופא, אינה מוזכרת בשמה לאורך כל העלילה. פרט נוסף התורם ל"עיוורונו" של הקורא הוא היעדר כל סימון מזהה, בשם או במספר לפרקים. היעדר שיום (מתן שם) או מספור לפרקים מתחילת הספר ועד סופו עשוי להקשות על הקורא להתמצא מבחינת מיקומו בספר, והוא נותר, לכאורה, בעיוורונו.
משמעות.
הספר עוסק בשאלות המוסר והחוק, ובחיים שבהם חוקים כאלה אינם תקפים. אשת הרופא, היחידה שנשארת רואה לאורך כל המגפה, והקבוצה שעמה, מסמלים את הניסיון לשמר את התרבות והחוק; לעומתם עומדים אנשי הכנופיה בבית המשוגעים, שמנצלים את חולשת האנשים שסביבם כדי לקחת בכוח הזרוע טובות הנאה. שתי הקבוצות האלה מזכירות את שתי קבוצות הילדים שבספר "בעל זבוב".
מבין דפי הספר בולטת הביקורת החברתית הנוקבת: התנהגות הכלל במצב של כאוס ואי סדר, כמתואר בספר, מרמזת על אופי התנהגות החברה כיום. יש הטוענים שלבחירת האשה דווקא, כדמות שנותרה רואה בעוד שכולם מתעוורים, יש משמעות סמלית. הנשים מסוגלות להבין את החולשה והמצוקה, ולעזור במידת הצורך. האשה, כאם, רגישה למצוקות הסובבים אותה, והיא אולי תוכל לפתור בעתיד את בעיות החברה.
את עטיפת המהדורה העברית של הספר נבחר לעטר קטע מהציור "משל העיוורים", מאת פיטר ברויגל האב. בציור זה מופיעים שישה עיוורים, ואף בספר ישנם שישה גיבורים עיוורים, הנמלטים מבית המשוגעים.
נקטורוס מצוי
נקטורוס מצוי (mudpuppy) - דו חי שוכן מים. גופו של מין זה מוארך וצבעו חום כהה הזרוע כתמים שחורים. הזנב פחוס בצדדיו ומשמש לתנועה במים. הראש שטוח והעיניים קטנות. מאחורי ראשו ישנם שלושה זוגות של זימים חיצוניים דמויי שיח זעיר, ואשר באמצעותם מסוגל הנקטורוס לנשום, משום שריאותיו מנוונות. רגליו קצרות ואינן חזקות, ובעזרתן הוא נע באיטיות על קרקעית הנחל בחפשו מזון. את מרבית היום הוא מבלה במנוחה ועם הגיע הלילה הוא יוצא לשחר לטרף. הנקבה מטילה את הביצים במים רדודים בשלהי האביב. מן הביצים בוקעים צאצאים, הדומים בכל לבוגרים אך זעירים במידתם (בניגוד לראשנים).
אורך בוגר: 20-30 ס"מ &lt;BR&gt;
מספר ביצים בהטלה: 60-70 &lt;BR&gt;
אורך הצאצאים עם בקיעתם: 18 מ"מ &lt;BR&gt;
מזון: ביצי דגים, דגיגים, רכיכות &lt;BR&gt;
תפוצה: נהרות ואגמים בדרום קנדה ומזרח ארצות הברית
הורדוס אנטיפס
הורדוס אנטיפס (ביוונית: Ηρώδης Αντίπας) היה נסיך יהודי מבית הורדוס, בנו של הורדוס מלך יהודה. לאחר מות אביו שימש כטטרארך הגליל והפראיה (עבר הירדן היהודית).
תולדות חייו.
ראשית דרכו.
אנטיפס נולד בתאריך לא ידוע לפני שנת 20 לפנה"ס בממלכת יהודה והיה בנו של המלך הורדוס ואשתו מלתקי שמוצאה שומרוני. אחיו מאמו היו ארכלאוס ואולימפיאס. כמו יתר אחיו, שנחשבו מועמדים פוטנציאליים לרשת את אביהם, אנטיפס גדל והתחנך בחצר הקיסר אוגוסטוס ברומא.