עם פרישתו מהטלוויזיה הקים צוקרמן, יחד עם דן שילון ודני וסלי במימון בנק הפועלים, את חברת ההפקה "רימון תקשורת" (1980–1985). החברה תכננה להתמודד במכרז להקמת ערוץ 2, שלבסוף בוטל באותה עת. במקביל הפיקו קלטת וידאו בשם "הערוץ השני" שחולקה בחינם, וכללה תוכנית מגזין אקטואליה ומומנה מפרסומות, הפרויקט בוטל לאחר הפקת קלטת אחת, עקב מיעוט מפרסמים וחוסר כדאיות כלכלית. "רימון תקשורת" הפיקה בין השאר: סדרה בת שלושה פרקים עם משה דיין, "Dayan" בשיתוף עם ה-BBC (1981); סדרה זו שודרה גם ברשת ABC בארצות הברית ובמספר מדינות נוספות. כן הפיק סרט דוקומנטרי בשם "Between the River and the Sea" (1982) וסדרה בת עשרה פרקים בשם "The Encircled Sea" על הים התיכון (1984) עם ערוץ 4 הבריטי. הסדרות שודרו במספר מדינות ברחבי העולם.
ב-1985 הצטרף צוקרמן לסגל אוניברסיטת תל אביב כראש החוג לקולנוע וטלוויזיה ומונה לפרופסור חבר. הוא לימד קורסים וסמינרים על טלוויזיה ופוליטיקה, טלוויזיה גלובלית והפקה. ב-1986 ייסד יחד עם סטודנטים מהחוג את הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים, פסטיבל שמאז 1992 מהווה אחד משני הפסטיבלים הרשמיים של CILECT, האיגוד הבינלאומי של בתי ספר לקולנוע וטלוויזיה. ב-1986, בנוסף לתפקידו כראש החוג לקולנוע וטלוויזיה, התמנה צוקרמן לדיקן הפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב; במסגרת זו הקים את החוג הבינתחומי באמנויות.
ב-1991, במלחמת המפרץ הראשונה, גויס צוקרמן לצה"ל כעוזר מיוחד לדובר צה"ל ואחראי על תיאום הפעולות של כל המדיה האלקטרונית בישראל.
בין השנים 1991–1996 שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת ניו יורק בבית הספר ע"ש טיש לאמנויות. ב-1992 שימש כראש התוכנית בפועל לתואר שני בקולנוע וטלוויזיה, ובין 1993 ל-1996 שימש כראש הקתדרה שנתרמה על ידי ארגון השידור של טוקיו, יפן (TBS), לשידור בינלאומי. במסגרת זו הקים את התוכנית לשידורים בינלאומיים ואת הסמינר הבינלאומי למנהלי שידור בשיתוף עם המגזין וראייטי ועם האקדמיה הלאומית לאמנויות ומדע (NATAS).
ב-1996 חזר לאוניברסיטת תל אביב ולימד קורסים וסמינרים בטלוויזיה גלובלית, טלוויזיה אמריקאית, והיסטוריה של הטלוויזיה בישראל. מאותה שנה ועד 2001 שימש פרופסור אורח כראש הקתדרה לשידור הציבורי באקדמיה לשידור במונטריי, שווייץ. במקביל ב-1996 התמנה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו לעמוד בראש ועדה מקצועית, "צוקרמן", שבחנה את עתיד השידור הציבורי בישראל והשלכותיו על תעשיית השידור בישראל. הדו"ח הוגש לראש הממשלה בסוף שנת 1997. הוועדה קבע שמבחינה כלכלית ניתן להפריט את השידור הציבורי, אך רצוי דווקא להשאיר ערוץ ציבורי בישראל, כמשקל נגד לערוצים המסחריים. צוקרמן תמך ביישום שינוי מבני ברשות השידור, אך התנגד לסגירתו.
בשנת 1999 פרסם צוקרמן את הספר "טלוויזיה גלובלית". בספר פרקים העוסקים בטלוויזיה גלובלית מול טלוויזיה מקומית, האם קיימת תרבות טלוויזיונית אוניברסלית, ההשפעה של ערוצי חדשות גלובליים בעיתות משבר, העידן הדיגיטלי, התפתחות השידור בישראל ועוד.
ב-2000 עמד צוקרמן בראש ועדת היגוי באוניברסיטת תל אביב שעסקה בתמיכת שירותים טכנולוגיים ללמידה מרחוק, ושימש כיועץ ליחידת הדיגיטל של האוניברסיטה. בהמשך אותה שנה פרש מאוניברסיטת תל אביב והתמנה לדיקן בית הספר לתקשורת במסלול האקדמי המכללה למינהל. בנוסף מונה באותה עת כחבר מועצת הפיס לתרבות ולאמנות.
בין השנים 2003–2012 כיהן צוקרמן כנשיא בצלאל. בשנת 2016, קבע מבקר המדינה כי על צוקרמן להחזיר לקופת בצלאל 570 אלף שקל בגין שכר חריג שקיבל ללא אישור. בנוסף קבע המבקר כי בתקופתו כנשיא בצלאל, העסקו קרובים של עובדים בניגוד לתקנות, וההתנהלות בתכנון הבניין החדש של המוסד הייתה לקויה.
בשנת 2004, עתר לבג"ץ בדרישה להשוות תנאי שכרו שהיה מנהל הטלוויזיה, לתנאי מנכ"ל במשרד ממשלתי, באופן רטרואקטיבי, אך העתירה נדחתה.
לאורך השנים כתב צוקרמן מאמרים רבים בנושאי מדיה ותקשורת בעיתונות היומית והתקופתית, ועסק בייעוץ למשרד התקשורת, לרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו וארגוני מדיה אחרים. בנוסף היה חבר בהנהלות של ארגוני מדיה שונים בארץ ובעולם: חבר ועדת התוכניות של ארגון השידור האירופי (EBU), יו"ר ארגון המפיקים בישראל, חבר במועצת הפיס לתרבות ואמנות, חבר ההנהלה של הארגון הבינלאומי לבתי ספר לקולנוע וטלוויזיה (CILET), ועוד.
חיים אישיים.
לצוקרמן שלושה ילדים מנישואיו הראשונים, ביניהם איש הטלוויזיה עידו צוקרמן, ובת אחת מנישואיו הנוכחיים למירי צוקרמן. מתגורר ברמת השרון.
חוק החלוקה השווה
בפיזיקה סטטיסטית, חוק החלוקה השווה (equipartition theorem) הוא חוק פיזיקלי האומר כי האנרגיה הפנימית במערכת מתחלקת באופן שווה בין כל דרגות החופש הריבועיות של ההמילטוניאן.
האנרגיה הממוצעת לכל דרגת חופש:
כאשר T הטמפרטורה של המערכת ו- formula_2 קבוע בולצמן.
דרגת חופש ריבועית היא דרגה שבה האנרגיה תלויה בגודל המשתנה בריבוע (לדוגמה, אנרגיה פוטנציאלית של קפיץ, אנרגיה קינטית של גוף התלויה במהירות שלו באחד הצירים).
תרמודינמיקה.
בתרמודינמיקה, האנרגיה הפנימית במערכת מקיימת את חוק החלוקה השווה.
קיימים 3 סוגי אנרגיה כאלו:
דוגמה: אם נסתכל על גז אידיאלי מונו-אטומי במרחב תלת ממדי, לכל אטום יש 3 דרגות חופש (3 כיווני תנועה).
מחוק החלוקה השווה ניתן לדעת כי האנרגיה הממוצעת לאטום תהיה:
formula_6
לעומת זאת, כאשר מדובר בגז אידיאלי דו-אטומי במרחב תלת-ממדי, לכל אטום יש 5 דרגות חופש (3 כיווני תנועה + רוטציה + ויברציה).
מחוק החלוקה השווה נקבל:
formula_7
חוק החלוקה השווה מעניק מבט עמוק יותר על מונח דרגות החופש, ומראה כי מובנן אינו טריוויאלי. לדוגמה, ההמילטוניאן של חלקיק חופשי חד ממדי הוא formula_8 ולכן חוק החלוקה השווה קובע כי האנרגיה החופשית שלו היא formula_9, שכן יש לו רק דרגת חופש ריבועית אחת. לעומת זאת, חלקיק כלוא בפוטנציאל הרמוני חד ממדי מיוצג על ידי ההמילטוניאן formula_10 כאשר k הוא קבוע הקפיץ של הפוטנציאל ההרמוני וx הוא הסטייה משיווי משקל. לחלקיק כלוא זה יש שתי דרגות חופש ריבועיות ולכן האנרגיה החופשית שלו לפי משפט החלוקה השווה היא formula_11. לכן, אף על פי שהחלקיק כלוא בפוטנציאל, האנרגיה החופשית שלו גדולה יותר משל חלקיק חופשי.
נוזל קירור
נוזל קירור (באנגלית: Coolant) הוא נוזל או גז המוזרם במערכות טכנולוגיות כמו מנועים, ומשמש למניעת התחממות או להעברת חום. לנוזל קירור אידיאלי יש קיבול חום גבוה, צמיגות נמוכה, הוא זול, אינו רעיל או נפיץ, ואינו גורם לבליה או שיתוך של המערכת אותה הוא מקרר. לעיתים נדרש מנוזל הקירור להיות חומר מבודד חשמלי.
המונח 'נוזל קרור' משמש בעיקר במערכות מיזוג אוויר לרכב, לקירור וחימום בתים ובקירור תעשייתי. בשפות זרות, בתעשיית מנועי החום נהוג להשתמש במקבילה לתואר 'נוזל העברת חום'.
נוזל הקירור יכול לשמור על מצב הצבירה שלו - גז או נוזל, או לעבור שינוי מצב צבירה, כך שהחום הכמוס הנוסף הנדרש למעבר מצב הצבירה מגביר את יעילות הקירור. נוזל קירור המשנה את מצב הצבירה ידוע כ'גז מקררים' או 'גז מזגנים'.
התכת ברזל ומלח.
ברזל ומלח מותכים
גזים מעובים.
חנקן נוזלי
מוצקים.
מגיני חום במעבורות חלל עשויים לרוב סיליקון .
קרח וכן קרח יבש משמשים לעיתים לקירור. המראה (פיזיקה) של קרח, שימש לקירור חליפת החלל של טייסי החלל באפולו
הורגן
הורגן (בגרמנית: Horgen) היא עיירה ובירת מחוז הורגן שבקנטון ציריך בשווייץ.
הורגן שוכנת לחופו המערבי של אגם ציריך, כ-18 ק"מ מדרום לעיר ציריך, והיא אחת העיירות הגדולות ברצף הטריטוריאלי לאורך גדה זו. העיירה הורגן ממוקמת בגובה של 408 מטר מעל פני הים ומשתרעת על פני שטח של כ-21 קמ"ר.
סמלה של הורגן הוא ברבור כסוף על רקע אדום. העדות המוקדמת ביותר לשימוש בסמל זה היא מן המאה ה-11 לספירה. בשנת 1952 עוצב הסמל גרפית מחדש על ידי אמן מקומי בשם יוזף ויזר (Josef Wieser).
היסטוריה.
העדויות הקדומות ביותר להתיישבות באזור זה הן מהתקופה הנאוליתית (3500-3900 לפנה"ס). שם המקום נודע בהקשר לתרבות הורגן (Horgner Kultur), הקרויה על שם התיישבות נאוליתית מתקופה זו באזור העיירה; תרבות הורגן התמחתה בקדרות שהתאפיינה בהקבלות לתרבות ה-Seine-Oise-Marne של צפון צרפת, כפי שנראה על פי כלי חרס שהתגלו בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום (בשנים 1987-1990).
כמו כן נמצאו בהורגן שרידים לשני קברים קלטיים מן המאה השנייה לספירה.
הורגן נזכרת לראשונה בכתבים בשם "Horga", החל מן המאה העשירית לספירה, מ-1 במרץ בשנת 952, בתקופת אוטו הראשון (הגדול), הקיסר הראשון של האימפריה הרומית הקדושה.
בתקופת ימי הביניים צמחה הורגן כמרכז מסחר וחקלאות, ובשל עושרה גבולותיה התרחבו וסופחו לה שטחים נרחבים.
מאז התקופה הרומית, מ-1230, ובמשך כ-600 שנים, עבר באזור זה נתיב הסחר הבינלאומי שבין גרמניה לאיטליה. עם הגעת הסחורות לציריך הן היו מושטות על האגם ומועמסות על גבי פרדות בנמל הורגן, ומשם עברו לאורך הדרך עד לצוג. הסחורות החשובות ביותר שהועברו בתקופה זו היו יין, שהובא מדרום לצפון, ומלח, שהועבר מצפון לדרום; המלח באותה תקופה היה בעל חשיבות רבה - שימש כחומר משמר עבור בשר גבינה ודגים, וכן שימש כאמצעי התשלום (זלץ = Salarium, שממנו נובעת המילה "משכורת" באנגלית ובשפות אחרות). בנוסף הועברו דרך נמל הורגן סחורות כגון משי, קטיפה, צמר, פשתן, אורז, חיטה, שיבולת-שועל, גבינה ושמן.
המצב השתנה בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-19, עם פריסת הרכבת על פני כל אירופה.