ב-7 בספטמבר 1994 הושק שוב כעיתון שבועי עצמאי בשפה הגרמנית עם המספר הגבוה ביותר של עותקים בשפה זרה בהונגריה. מאז יוני 2009 הוא מתפרסם באופן בלעדי באינטרנט. כיוונו הוא ביקורתי כלפי ממשלת ויקטור אורבן, ששולטת ומנהלת את הונגריה מאז 2010.
חברי מערכת ידועים מאז 1854.
מתוך רשימת 16 עורכים ראשיים/עמיתי מערכת בכירים, 11 היו יהודים וגם רבים מכתביו כמו יוז'ף טורוצי-טרוסטלר ואחרים.
חיים נוי
ניר מנוסי
הרב ניר מנוסי (נולד ב-1974) הוא רב ופובליציסט ישראלי, ומחבר ספרים ומאמרים.
ביוגרפיה.
מנוסי נולד בתל אביב לאביו העיתונאי והסאטיריקן דידי מנוסי, ולאמו המאיירת והקריקטוריסטית צילה מנוסי. למד בתיכון תלמה ילין במגמת אמנות פלסטית. בעל תואר ראשון בהיסטוריה ופילוסופיה, ותואר שני ללימודי תרבות מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
במהלך לימודיו האקדמיים החל בתהליך של חזרה בתשובה, ושינה את שמו מניל לניר.
מנוסי כותב מאמרים באתרי אינטרנט שונים וכן בבלוג אישי. בכתיבתו הוא עוסק בקבלה וחסידות, וכן ביחס בין היהדות לבין תרבות המערב. מלמד ב'תורת הנפש', בית הספר לפסיכולוגיה יהודית חסידית, ומוסר שיעורים והרצאות במקומות שונים. ערך מספר ספרים עבור הרב יצחק גינזבורג, וכן תרגם שני ספרים בנושא חסידות.
מנוסי נשוי ואב לשישה, ומתגורר ברעננה.
חיים נוי (חוקר תקשורת)
חיים נוי (נולד ב-1 ביולי 1968) הוא פרופסור בבית הספר לתקשורת באוניברסיטת בר-אילן ויו"ר האגודה הישראלית לתקשורת.
ביוגרפיה.
חיים נוי הוא בנם של פרופ' דב נוי, חתן פרס ישראל לחקר הספרות והארכאולוגית ד"ר תמר נוי. הוא נולד בירושלים בשנת 1968, גדל וחי בה כיום. נוי למד בגימנסיה רחביה, התגייס בשנת 1986 ושירת בחיל המודיעין. את התואר הראשון בפסיכולוגיה ותנ"ך סיים בשנת 1994 בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת בר-אילן. את התואר השני, בפסיכולוגיה קלינית, קיבל בהצטיינות בשנת 1996 מהאוניברסיטה העברית. בשנת 2002 קיבל את הדוקטורט מהמחלקה לפסיכולוגיה של האוניברסיטה העברית. נושא הדוקטורט: המסע הגדול: ניתוח נרטיבי של סיפורי מסע של תרמילאים ישראלים, בהנחיית יורם בילו ועמיה ליבליך. את הפוסט דוקטורט עשה נוי בארצות הברית במימון מלגת רוטשילד (יד הנדיב). נוי שימש כמרצה אורח במחלקה לעיתונאות ותקשורת ובמחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית בשנים 2003–2008, וכמרצה בכיר בבית הספר לתקשורת במכללה האקדמית ספיר בשנים 2009–2012. נוי התמנה לפרופסור חבר בשנת 2012 במחלקה לתקשורת של אוניברסיטת דרום פלורידה. בשנת 2015 שב ארצה ושימש פרופסור חבר ללימודי תיירות במכללה האקדמית אשקלון. ב-2018 הצטרף לבית הספר לתקשורת של אוניברסיטת בר-אילן כפרופסור חבר.
חיים אישיים.
נשוי לאורלי נוי, אב לשתיים ומתגורר בירושלים. נוי הוא גם מדריך אייקידו בדרגת דאן 5 בחוג בהר הצופים בירושלים. אחד מאחיו הוא ד"ר עמוס נוי, משורר וחוקר תרבות ופולקלור.
מחקריו.
מחקריו של נוי עוסקים בשפה, שיח ואינטראקציה חברתית מקוונת ולא-מקוונת בהקשרים יומיומיים, מנקודת מבט של חקר התקשורת ותפקידם של אמצעי תקשורת ישנים וחדשים. נוי חוקר באמצעות שיטות מחקר איכותניות, בדגש על גישות אתנוגרפיות, אנתרופולוגיה לשונית וגישות מופעיות. עבודותיו בוחנות היבטים חומריים וטכנולוגיים בתקשורת ויחסי כוח. אתרי המחקר של נוי מצויים בישראל ובארצות הברית, והם כוללים תיירות גלובלית ומקומית, מוזיאונים של מורשת, הנצחה וג'נוסייד, וזירות פוליטיות. בנוסף, נוי חוקר ומלמד בתחומי התקשורת הלא מילולית (אימוג'י), גוף ותקשורת, וקשר אדם-חיה (תקשורת בין-מינית).
פרסומים.
לפרופ' נוי למעלה מ-80 פרסומים אקדמיים, והוא כתב וערך שלושה ספרים. ספרו "תודה שמתתם עבור המדינה שלנו" (ראה אור באנגלית בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד) זכה בפרס הספר הטוב ביותר של האגודה הישראלית לתקשורת לשנת 2016. מאמרו "Mediation materialized. The semiotics of a book visitor at an Israeli commemoration site", "סמיוטיקה של ספר מבקרים באתר הנצחה ישראלי", זכה בשנת 2010 בפרס ג'ין וידמר השווייצרי, מטעם אוניברסיטת פרייבורג, שווייץ.
בתקשורת.
פרופ' נוי מרבה להתראיין בכלי תקשורת בישראל ומחוצה לה, בנושאי תיירות ומדיה.
אגוסטינו סטפאני
אגוסטינו סטפאני (באיטלקית: Agostino Steffani, 25 ביולי 1654 קסטלפרנקו ונטו, מחוז טרוויזו - 12 בפברואר 1728 פרנקפורט על נהר מיין) היה מלחין, דיפלומט ובישוף רומי-קתולי איטלקי.
הוא חי ויצר רוב השנים בגרמניה.
ביוגרפיה.
ילדות וצעירות. מינכן 1667-1688.
סטפאני נולד בשנת 1654 בקסטלפרנקו וונטו במשפחה דלת אמצעים. הוא היה החמישי מבין שבעת הילדים שנולדו מנישואיו השניים של קמילו סטפאני (בניב מקומי Stievani) עם פאולינה טרצאגו. רק שלושה מתוכם שרדו בגיל הנעורים. ככל הנראה, בילה חלק מילדותו אצל קרובי משפחה בפדובה בה למד בגימנסיה. בשנים 1664–1667 הוא שר במקהלת בזיליקה דל סנטו בפדובה. בהמשך התקבל במקהלת הקפלה של בזיליקת סן מרקו בוונציה, תחת הדרכתו של אנטוניו דלה טאבולה, שהיה מורו הראשון למוזיקה. בגיל 13 בשנת 1667 יפי קולו ריתק ככל הנראה את תשומת הלב של הרוזן הנס ארסמוס מריינשטיין-טטנבאך (1671-1631) ואולי של הנסיך הבוחר הבווארי פרנדיננד מריה בעצמו שלקחו אותו למינכן. בבירת בוואריה הופקד תחת חסות הרוזן טאטנבך שהיה יועץ הנסיך הבוחר והאחראי על אורוות הסוסים של הנסיכות. השלים שם את חינוכו על חשבון הנסיך הבוחר. בו זמנית היה סטפאני תלמידו של יוהאן קספר קרל שלימד אותו נגינת עוגב ודאג למחייתו בשנים 1671-1668.ב-1672–1674 נשלח סטפאני לרומא ללימודים אצל ארקולה בנרבאי, קאפלמייסטר של בזיליקת פטרוס הקדוש. ברומא הוא הלחין ששה מוטטים שכתבי היד שלהם נשמרים עד היום במוזיאון פיצוויליאם בקיימברידג'.
בשובו למינכן בשנת 1674 יחד עם ברנבאי, התמנה סטפאני על ידי נסיך בוואריה לנגן עוגב של החצר ותוגמל בשכר נאה. באותה שנה פרסם סטפאני את הקובץ "Salmodia vespertina" של 13 מזמורי תהלים ומגניפיקט לשמונה קולות שהודפס מחדש ב-1774 בתוך הספר הקונטרפונקט Saggio di contrapunto של פאדרה מרטיני.
ידוע גם על ביקור של סטפאני בפריז, כשניגן בצ'מבלו בפני המלך לואי הארבעה עשר ונכח ללא ספק בבכורת האופרה "בלרופון" מאת ז'אן-בטיסט לולי ובשנים 1678–1679 ביקר בטורינו.
ב-1675 התמנה סטפאני לנגן עוגב של החצר הבווארית. לא ידוע במדויק מתי הוסמך סטפאני ככומר אך משערים כי בשנת 1680. ב-1681, בימי הנסיך הבוחר מקסימיליאן השני התמנה למנהל המוזיקה הקאמרית של החצר במינכן. מעמדו כאיש כנסייה שנודע תחילה כאב של המנזר לפסינג (לפסינגן שברוזנות אטינגן-ולרשטיין) מצפון לאאוגסבורג, לא מנע ממנו להמשיך להתעניין בעולם הבמה. באמצעות יצירותיו האופראיות השפיע סטפאני השפעה לא מבוטלת על מוזיקת הבמה בתקופתו.
האופרה הראשונה שלו, "מרקו אורליו" (על מרקוס אורליוס) נכתבה לקרנבל, עם לברית מאת אחיו, ונטורה טרצאגו, והוצגה לראשונה במינכן ב-1681. העותק היחיד שלה הוא כתב יד שנשמר בספרייה המלכותית של ארמון בקינגהאם. אחריה הלחין סטפאני את "סולונה" (שגיבורה סולון) (1685), "Audacia e rispetto" (עוז וכבוד), "סרביו טוליו" (שגיבורה סרביוס טוליוס) (1686), "אלאריקו" (שגיבורה אלאריק) (1687) ו"ניובה, מלכת תבאי" (1688).
הקריירה המוזיקלית בהנובר.
ב-1688 נכח סטפאני לדעת כי את תפקיד הקפלמייסטר של החצר במינכן ירש בנו של ברנבאי. על אף החסד שהרעיף עליו הנסיך הבוחר מקסימיליאן השני עמנואל, החליט סטפאני בשנת 1688 להיענות להצעת עבודה חלופית ולהתמנות לקפלמייסטר בחצר מהנובר. הוא התוודע שם לנסיך ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג, שעמד לכהן באופן בלתי רשמי החל משנת 1692 כנסיך בוחר מהנובר. בהנובר הכיר סטפאני גם את בתו של הנסיך, סופיה שרלוטה, לימים נסיכה בוחרת של ברנדנבורג ומלכת פרוסיה, וכן את הפילוסוף גוטפריד וילהלם לייבניץ שהיה יועץ של הנסיך, את האב אורטנסיו מאורו והרבה מלומדים ומשכילים אחרים. בשנת 1710 העניק סטפאני קבלה חמה להנדל שהיה בתחילת הקריירה.
בהנובר זכה סטפאני להצלחות רבות בתחום האופרה. הוא הצטרף ללהקת האופרה האיטלקית שפעלה בעיר והלחין עבורה שורה של אופרות. למשל, את האופרה "הנריקו לאונה" על (היננריך הארי) שאיתה נחנך ב-1689 בית האופרה החדש של הנובר. עבור אותו בית אופרה כתב את "La Lotta d Ercole con Achilleo" (1689), La Superbia d'Alessandro (1690), Orlando generoso (1691) Le Rivali concordi (1692) La Liberia contenta (1693), I trionfi del fato
I Baccanali (1695)_' Briseide. ברוב המקרים הלבריות נכתבו על ידי אב המנזר מאורו
תוויהם נשמרים גם כן בארמון בקינגהאם יחד עם עוד חמישה כרכי שירים ושלוש כרכי דואטים שהביא איתו בשנת 1714 הנסיך הבוחר מהנובר כשהוכתר למלך אנגליה בשם ג'ורג' הראשון.
המשך פעילותו כדיפלומט וכיוצר.
בביתו החדש בהנובר נהנה סטפאני להערכה לא רק כמוזיקאי. עלייתו של ארנסט אוגוסטוס לכתר נסיכות הנובר בשנת 1692 התלוותה בתסבוכות פוליטיות רבות.
סטפאני, כשגריר מיוחד, נשלח ב-1696 לכמה חצרות גרמניות על מנת לפתור אותן.
כבר קודם לכן בשנים 1682–1684 היה סטפאני מעורב במו"ם חצי-חשאי בניסונות לחתן את הנסיכה סופיה שרלוטה מהנובר עם הנסיך הבוחר החדש של ברנדנבורג.
דיסלדורף 1703–1709.
ב-1698 נשלח סטפאני כשגריר בבריסל ואחרי מותו של ארנסט אוגוסטוס באותה שנה נכנס לשירותו של הנסיך הבוחר של פפאלץ, יוהאן וילהלם, בעיר דיסלדורף, וכיהן במקום החדש כיועץ חשאי וכן כ"פרוטונוטריון" מטעם הכס הקדוש.