הימאים הערבים ביפו, בנחל הירקון ובנחל קישון חיבלו בכל ניסיון ביסוס כלכלי של קבוצות דיג עבריות בדיג ובהובלת מטענים אל ומנמל יפו. המקרים הבולטים היו בשנת 1920, כאשר דייג יהודי יווני בשם שלום אשכנזי הגיע מסלוניקי עם משפחתו, קיים משא ומתן ארוך עם הפועל הצעיר ועם ועדת המים במטרה להתיישב בחוף יפו בקרבה לנמל. העדר נמל אחר בארץ ישראל והתנכלויות ערביי יפו, גרמו לו ולמשפחתו לעזוב את הארץ. אירוע בולט נוסף התרחש בשנת 1922 כשיהודי ממצרים בשם ה' אשכנזי ניסה לפתח דיג עברי מנמל יפו. שאיפתו להשתמש בעבודה זולה לא מצאה חן בעיני הדייגים הערבים, ולאחר סדרת חבלות מכוונת ברשתותיו התייאש ושב למצרים.
דחיקת הקבוצות, הביאה להחלטה של ועדת המים ליישב כפרי דיג לאורך חופי הארץ בנמליה העתיקים כמו בעתלית, טנטורה, קיסריה ועוד נמלי ים עתיקים לחוף הים התיכון. מאחר שיורדי ים עבריים טרם נוצרו וחושלו עד אז, יזם גורביץ כיושב ראש ועדת המים, את יישובם של דייגים סובוטניקים מיומנים מהקווקז, מהעיר אסטרחן. היישוב הראשון היה על שטח של 200 דונם בטנטורה וכלל מבנים בזיכיון מלא שנתן ג'יימס דה רוטשילד לגורביץ לצורך זה ובתרומה של 20 לירות שהוסיף הנדבן היהודי יצחק גולדברג.
ב-1922 ביוזמת ההנהלה הציונית, הגיעה קבוצת דיג בשם "דייגי פינסק" שהתמחתה ב"דיג אגמים" ולא הצליחה בים התיכון. באותה שנה, הגיעה קבוצת דיג ממלטה שאנשיה נקראו "המלטאים". הם דגו עם ספינות של מאה טון ומעלה בשיטת ה"טראל". בניגוד ל"דיג חופים" הנעשה בטווח של 1-3 מיל ימי מהחוף על ידי "איסוף רשתות במעגלים", הם עבדו בטווחים של 10-12 מיל מהחוף. כל קבוצה עבדה במקביל אל החוף, ויחד באותה עת. כך הצליחו מאוד ושיטתם החלה נלמדת בארץ.
בשנת 1925 ייסד אריה באייבסקי עם אחרים את סקציית "מכבי" ולאחר מכן ייסד את זו של "בית"ר הימית". אחרי כן את "איגוד ימאים עברי" יחד עם מהנדס הנמלים צוואנגר ובסיוע המייג'ור ג'ון. איגוד זה התפרק באיבו עקב מיעוט ימאים עבריים אז. באייבסקי היה מראשוני התנועה הימית "זבולון" 1929 ומהחשובים שבמורי בית הספר של התנועה בית הספר הימי זבולון.
שנת 1928, המפנה.
בשנת 1928 חל מפנה משמעותי בתחום הימאות העברית. ד"ר מאיר גורביץ החל ביוזמתו הפרטית ללמד את תלמידיו מהגימנסיה הרצליה, בצד המתמטיקה, גם ימאות. הוא קיבל סיוע מהתעשיין התל אביבי חיים לייבוביץ, ומאוחר יותר הצטרף ליוזמה מהנדס המכונות מהטכניון עמנואל טובים. השניים חילקו ביניהם את ניהול הלימוד תחת השם התנועה הימית זבולון. גורביץ לשליחות מטעם היישוב למשך שנתיים בארצות הברית. משימתו הייתה לייבא ידע לניצול כלכלי של פוטנציאל הים. בחודש ספטמבר 1930, כאשר ניסיונות להקים בית ספר ימי יומי "נורמלי" (במקור) נתקלו בקשיי מימון, פורסמו מודעות על פתיחת בית ספר ערב לימאות בשם 'זבולון', בו לימדו, בעיקר עמנואל טובים.
בשנות ה-20 חל מפנה נוסף במצב הימאות בארץ. בעקבות מחסור עולמי בספינות (שהחל כבר ב-1920) התייקרו דמי ההובלה באופן שפגע בכדאיות ייצוא ההדרים מהארץ - מצב שסיכן פרנסתם של אלפי עובדים. ועדת המים יזמה דיונים בנושא הכדאיות שברכישת אניית משא, אך הרעיון נדחה.
בשנת 1928 הוצא מכרז לבחירת חברה להקמת נמל ימי מרכזי בחיפה.
שנות ה-30.
אריה גרבנוב, אחד מתלמידי וחניכו של גורביץ, חזר מחו"ל בראשית שנת 1931 כרב חובל ספינות חופים. הוא חזר לאגודת זבולון והצטרף לקבוצת המורים שכללה את מאיר גורביץ, חיים לייבוביץ ועמנואל טובים. מסגרת זו הפכה למסודרת יותר ונקראה בית הספר הימי זבולון. במהלך השנים 1932-1933 התקיימו במקביל שני בתי ספר שנשאו את השם זבולון: "בית ספר ערב" ו"בית ספר נורמלי" (יומי), ולאחר חיכוכים ומריבות, נותר רק בית ספר הערב, בו לימד טובים.
גורביץ רכש ספינת מפרש מנוע בשם "קינגפישר", אותה הפעיל עם קבוצת דיג בראשות רב החובל אריה באייבסקי. כחלק מתנאי ההפעלה, לימד באייבסקי את תלמידי זבולון ימאות, במטרה להתגבר על קשיי המימון של "בית הספר הימי, היומי" שנסגר. בפורים 1933, עת עגנה ה"קינגפישר" בנמל יפו, נקרעו בלילה חבליה, והיא נהדפה בחוזקה לחוף ונטרפה. חרף הקשיים, המשיך גורביץ ללמד ימאות. המורים המתנדבים לא מצאו טעם בהמשך פעילות תוך סכסוך מתמיד עם באי המועדון, והחלו פורשים. גרבנוב, לוין ורוזין פרשו במטרה להתפרנס כצוללנים בנמל יפו, ולנסות להקים צי עברי בעצמם.
בקיץ שנת 1932 פרץ סכסוך קשה בין ספני יפו הערביים לבין עצמם, ונוצרו בהם שתי קבוצות יריבות: קבוצה אמידה של בעלי הון וציוד, ומולה 40 ספנים קשי-יום, שבחרו ועד. הוועד פנה ל-4 קבוצות יהודיות, שבאחת מהן היה גורביץ. כך קם "ארגון עובדי הים", וגורביץ פתח משרד משותף בשם "שותפויות 4 קבוצות יהודים, עם קבוצות ערביות מיפו". אלה עסקו בעבודות היהודים בשותפות, תמורת 50% בעבודה וברכוש. האינטרס הכלכלי לקבל את עבודות היהודים, יצר שקט תעשייתי. בשלב השותפויות, הוכנסו ושותפו עובדי סבלות עבריים לנמל יפו, נדבך נוסף בבניית צי עברי ונמליו.
באותה שנה יצא דוד בן-גוריון בקריאה לכיבוש הים, באומרו: "כדרך להרחבת שטח ארצנו, לביצור בסיסנו הכלכלי, לחיזוק בריאותינו הלאומית, לתגבורת עמדתנו הפוליטית, ליציאה למרחב, להשתררות על איתני הטבע". בן-גוריון היה שותף לחזון הימי של ספנות עברית עם צי דיג ומסחר ימי, לחיזוק כלכלי ולקשר עם העולם הרחב, מאז שיחותיו עם גורביץ בגדוד העברי. בסוף שנת 1932 נרכשה הספינה "כרמל" ונרשמה ביפו בחברת "שירות ימי ארץ ישראלי". זו הייתה ספינת משא ונוסעים (12), שנרכשה בעיראק על ידי קצין הים אליעזר חודורוב ואחרים. הניסיון להפעלתה כשל, בעיקר בגלל ארגון לקוי.
במהלך שנת 1933 נוסדו שתי תנועות ימיות, בנוסף לזבולון שנתנה בית לסקציית מכבי הימית: הסקציה הימית של "הפועל" שהוקמה על ידי היישוב, וסקציית "צופי ים", שהוקמה על ידי יהודי מלטביה בשם סלע. באפריל אותה שנה ייסד גרבנוב איגוד ימאים בשם "התאחדות הימאים בארץ ישראל", אסף 12 בעלי מקצוע ימי וכעבור חודשים אחדים, באוגוסט 1933 הקים את "חופיה בע"מ" כחברת ספנות עברית, אותה רשם בנמל יפו והעסיק עליה שישה מחברי ההתאחדות החדשה.
בסתיו 1933 קלט הצי העברי המתהווה שתי אוניות משא גרמניות - דורה וקרולה, שהגיעו לארץ ישראל תחת דגל גרמניה הנאצית בפיקוד רבי חובלים גרמניים ועם צוות ימאים יהודיים. רבי החובלים הגרמנים הורדו מן האוניות, שהוכנסו מיד לשירות היישוב ושימשו להובלת מטענים בין נמלי האזור.
נמל ימי חדש בחיפה.
מפעילי האוניות נמנעו מהנפת דגל צלב הקרס על תורנן כנדרש מעצם רישומן בנמל גרמני ובמקומו, הניפו דגל של חברת הספנות תחתיה פעלו האוניות. הדגל נשא מגן דוד כחול על רקע לבן. באותה תקופה, ב-1 באוקטובר 1933, ביוזמת שלטונות המנדט הבריטי ובניהולם הוכרז רשמית על פתיחת נמל חיפה כנמל מים עמוקים ראשון. פתיחת הנמל סייעה להתפתחות הצי העברי, שכן עד אז היה נמל יפו נמל יחיד שתכולתו הייתה מוגבלת ונשלט ברובו בידי ערבים.
בסמוך לקליטתן של הדורה והקרולה, בספטמבר 1933 רכשה חברת חופיה של גרבנוב את האונייה עמנואל בנמל אולבורג, דנמרק. לאחר תיקונים דחופים שביצע הצוות יצאה לנמל אורהוס להעמיס מטען סויה לאנטורפן. העיתונות הדנית כתבה עליה כעל אוניית הצי העברי הראשונה ועל הדגל היהודי החדש הרקום עם חותם שלמה (מגן דוד) מפלשתינה. ביום 29 בספטמבר 1933 החלה עמנואל בהפלגת המטען הראשונה שלה תחת דגלה ובשמה העברים. במשך ארבעה חודשים בשנים 1933-1934 הפליגה תחת הדגל העברי אותו עיצב גרבנוב עצמו. עת עגנה בנמל סאות'המפטון, פנה גרבנוב למשרד הימיה הבריטית והציע להוות "צי עברי נספח לצי הסוחר הבריטי" אך מעולם לא קיבל תשובה להצעתו, שכן יצא לדרום אנגליה להעמיס מטען ליוון. האונייה "עמנואל" על צוותה נעלמו בים לאחר שהפליגו בשעת בוקר מנמל פול ביום 30 בינואר 1934 ומאז לא נודע גורלם.
בשנת 1934 הוקמה חברת עתיד על ידי המנכ"ל המשותף של אגודת יורדי ים זבולון המהנדס עמנואל טובים ושותפים. החברה הציבה יעדים ברוח בניית צי ימי. העסקת עובדים עבריים והכשרתם למקצועות הימיים ולימוד עברית כשפה רשמית על אוניות החברה. ואמנם בכל אונייה שרת מורה לעברית. החברה הפעילה אוניות בכוונה לפתח קווי שיט קבועים והצליחה למרות תחרות קשה.
בחורף 1935 פתחה בית"ר בקורס ימי עברי ראשון באיטליה, כשהקימה את בית הספר הימי בצ'יוויטווקיה. בקורס השתתפו "קדטים" (צוערים ימיים) מהיישוב ומהתפוצות, ביניהם שלמה אראל (לימים מפקד חיל הים הישראלי) וצבי קינן (לימים סגן מפקד חיל הים ומשפרש קיבל את תפקיד יו"ר אגודת זבולון בשנת 1961). תוך זמן קצר נגמרו האמצעים, ובקיץ 1937 הוקמה "הליגה הימית העברית" למטרת איסוף כספים ונכשלה.
במקביל, בשנת 1935 התנועה הבית"רית ימית רודי גל הקימה בלטביה והפעילה בהצלחה בים הבלטי "בית ספר ימי צף" על אוניית משא רעועה בשם "תאודור הרצל" עד שזו שבקה ב-1938.
באותה תקופה הושקעו רוב המאמצים, למעט פעילות בית"ר, בבניין הספנות המסחרית וספנות הדיג, ללא התחום הצבאי. בעקבות החלטה של הקונגרס הציוני ה-19, הקימה הסוכנות היהודית בשנת 1935 "מחלקה ימית" שמטרתה "טיפול בענף הדיג והספנות" של היישוב וייצוגו מול שלטונות המנדט. בר-כוכבא מאירוביץ בתמיכת בן-גוריון, החל לעשות להקמת חברת לאומית לספנות.
בשנת 1937 החליט הממסד האזרחי ביישוב להקים את מסגרת "החבל הימי לישראל" (החי"ל) ולפתוח 'בית ספר ימי ליד הטכניון'. במקביל הקימה ההסתדרות חברת ספנות בשם "נחשון חברת לספנות ליד ההסתדרות הכללית". כיתר החברות בתקופה, נחשון הוקמה ל"מטרת קידום הימאות בארץ ישראל".