פרוותו של הצ'ספיק ביי רטריבר הוא הנתון החשוב ביותר מבין כל התכונות כאשר שופטים את מבנה הגוף. השיער על הפנים והרגליים צריך להיות קצר מאוד וישר עם נטייה גלית (לעולם לא מסולסלת) על הכתפיים, הצוואר, הגב ועל המותניים בלבד, ובשום מקום לא יותר מ-1.5 אינץ' (3.81 ס"מ). פלומה מתונה על החלק האחורי של אחוריו ועל זנבו מותרת אם כי לא יותר ארוכה מ-1.75 אינץ' (4.445 ס"מ). המרקם של הפרווה העבה חשוב בהגנה על הצ'ספיק ביי רטריבר מפני מים קרים ותנאי קור קשים. השמן שבפרווה החיצונית הקשה ובפרווה הפנימית הצמרירית עמיד בפני מים, ומשאיר את הצ'ספיק ביי רטריבר יבש וחם. תחזוקת הפרווה מזערית וכוללת בעיקר הברשה במברשת שיניים קצרה פעם בשבוע. קשה לקבל צ'ספיק ביי רטריבר רטוב לחלוטין, אבל צריך לשטוף אותם כל 3-4 חודשים בעזרת שמפו עדין מתאים, ואז לייבשם לחלוטין. הברשה או רחצה לעיתים קרובות יותר יכולים להרוס את רצועות השמן המגן ואף יכולים להוריד את הפרווה התחתונה. צבע הפרווה חייב להתאים לסביבה בה הצ'ספיק ביי רטריבר נמצא. כל גוון של חום, אירוס הענף או דשא יבש מקובל ואף צבע לא מועדף על פני צבע אחר. מועדון הצ'ספיק ביי רטריבר האמריקאי כולל דיון על הצבע:
כתם לבן על החזה (שלא מתמשך מעבר לעצם החזה), הבטן, הגב או באחורי הרגליים מותר, אבל ככל שהכתם קטן יותר כך יותר טוב. לבן מעבר לאזורים אלו ושחור בכל מקום שהוא אינם מותרים על פי תקן הגזע.
מזג.
הצ'ספיק ביי רטריבר מוערך בשל מזגו השמח והחכם. חלקם יכולים להיות קולניים למדי כשהם שמחים, וחלקם 'יחייכו' על ידי חשיפת השיניים הקדמיות שלהם בחיוך מוזר - זה אינו איום אלא סימן של שמחה או הכנעה.
כמו כלבים אחרים, הצ'ספיק ביי רטריבר יכול ליצור משפחת כלבים מצוינת כאשר מצא בת זוג ראויה. חלק מהצ'ספיק ביי רטריבר יכולים להיות יותר אסרטיביים, זדוניים ויכולים לשמור מפני זרים, בעוד אחרים פסיביים וחברותיים בחברת אנשים. כל זה תלוי באישיותו של הכלב.
בעיות בריאותיות נפוצות.
גזע זה נתון למספר מחלות תורשתיות. אלה כוללות, אך אינן מוגבלות ל:
אימון.
הצ'ספיק ביי רטריבר הוא גזע רב-גוני המתחרה בתחרויות שדה, ציד, מבנה, צייתנות, זריזות ומעקב, ובכל זאת נשאר נאמן לשורשיו, ככלב ציד בעל יכולת וסיבולת רבה. הצ'ספיק ביי רטריבר הוא גזע חכם הלומד במהירות גבוהה. מבחינה היסטורית הוא נחשב עיקש וקשה לאימון, ומאמנים רבים חשבו שלזן זה נדרשת משמעת גופנית רבה יותר מאשר לגזעי רטריבר אחרים. כמה מאמנים כיום ממליצים לבעלי הצ'ספיק ביי רטריבר להשתמש באימוני צייתנות יומיים עקביים יחד עם זמן משחק לפני ואחרי על מנת לשמר את רצון הכלב לעבוד ללא או עם מעט משמעת גופנית.
היסטוריה.
עקבות הצ'ספיק ביי רטריבר מובילים לשני כלבי ניופאונדלנד - "סיילור" הזכר ו"קנטון" הנקבה - אשר חולצו מספינה טובעת במרילנד בשנת 1807. הם היו אמורים להתרבות עם כלבים שונים על מנת ליצור קו הרבעה. ג'ורג' לאו (George Law), אשר הציל את הגורים, כתב את הדו"ח הבא בשנת 1845, אשר מופיע גם באתר האינטרנט של מועדון הצ'ספיק ביי רטריבר האמריקאי:
מרסר תיאר לי את סיילור:
אמנם אין תיעוד של זיווג בין סיילור וקנטון, אך הכלבים משתי גדות מפרץ צ'ספיק הוכרו כצ'ספיק ביי דאקינג דוג (אנגלית Chesapeake Bay Ducking Dog) בשנת 1877.
בשנת 1964, הצ'ספיק ביי רטריבר הוכרז ככלב הרשמי של מרילנד.
כלב זה הוא הקמע של אוניברסיטת מרילנד, מחוז בולטימור.
הקונגרס היהודי אמריקני
מפעל מלווה העצמאות והפיתוח
שון ליוינגסטון
לואי-סבסטיאן מרסייה
לואי-סבסטיאן מרסייה (בצרפתית: Louis-Sébastien Mercier; 6 ביוני 1740 - 25 באפריל 1814) היה מחזאי וסופר צרפתי.
נעוריו.
מרסייה נולד בפריז למשפחה דלת אמצעים: אביו היה בעל מלאכה שהשחיז חרבות ונשק ממתכת לפרנסתו. חרף זאת זכה מרסייה לחינוך טוב.
הקריירה הספרותית.
בראשית דרכו הספרותית עסק מרסייה בכתיבת איגרות הרואיות. הוא הגיע במהרה לכלל מסקנה שניקולה בואלו וז'אן רסין הרסו את השפה הצרפתית, וכי משורר אמיתי הוא זה שכותב פרוזה.
הוא כתב מחזות, מנשרים, רומנים ופרסם חיבורים רבים. מרסייה נהג למחזר פסקאות שלמות מעבודה אחת שלו למשנה ולהרחיבן. אבחנותיו החדות על הנעשה בחברה וחושיו העיתונאיים המושחזים הפכו את כתיבתו למרתקת. "אין סופר טוב יותר להתרשם ממנו", כתב רוברט דארנטון (Robert Darnton), "אם אתה רוצה לקבל מושג על איך פריז נראית, נשמעת, מריחה ערב המהפכה."
החשובות ביותר מבין עבודותיו השונות הן: L'An 2440, rêve s'il en fut jamais (1771); L'Essai sur l'art dramatique (1773); Néologie ou Vocabulaire (1801); Le Tableau de Paris (1781–1788); Le nouveau Paris (1799); Histoire de France (1802); ו-Satire contre Racine et Boileau (1808).
הוא זלזל בטרגדיה הצרפתית וראה בה קריקטורה של מנהגים עתיקים וזרים המוצגים בצורה נפוחה, ודיבר בזכותה של הדרמה כפי שראה אותה דני דידרו. הוא עיין את הפילוסופים. הוא סבר שהמדע המודרני לא התקדם בצורה ניכרת; הוא אפילו לקח את השמרנות שלו צעד אחד קדימה וטען שהארץ היא אדמה שטוחה ועגולה שסביבה מסתובבת השמש.
מרסייה כתב כשישים מחזות, ביניהם ראוי להזכיר את Jean Hennuyer (1772); La Destruction de la ligue (1782); Jennval (1769); Le Juge (1774) Natalie (1775) ו-La Brouette du vinaigrier (1775).
סדרת ספריו הידועה Le Tableau de Paris, התפרסמה בתריסר כרכים ב-1780 ואליה נוספו שישה כרכים בשם Le nouveau Paris ב-1800. זוהי סדרת מאמרים קצרים על חיי היום-יום בבירה הצרפתית והם מכילים מידע רב-ערך על ההיסטוריה של האוכל והאירוח, שהיו בחיתוליהם באותה עת. מרסייה מגנה שם מאכלים ושיטות בישול מסוימים שרווחו במהלך המאה ה-18 כמו קונסומה, ראגו ומוס.
L'An 2440 (השנה 2440).
ספרו של מרסייה L'An 2440, rêve s'il en fut jamais (מילולית: "שנת 2440: חלום אם אי פעם היה כזה"; תורגם לאנגלית כ"זכרונות השנה אלפיים וחמש מאות (Memoirs of the Year Two Thousand Five Hundred)) הוא רומן אוטופי שמתרחש בשנת 2440. הספר הצליח מאוד (ראה אור בעשרים וחמש מהדורות אחרי הופעתו הראשונה ב-1771), העבודה מתארת את הרפתקאותיו של אדם חסר שם, שאחרי שהוא מעורב בוויכוח סוער עם חבר פילוסוף על חוסר הצדק בפריז, נרדם ומוצא עצמו בפריז של העתיד. דרנטון כתב ש"למרות שהגיבור הוא פרי הדמיון... צריך לקרוא את L'An 2440 כספר הדרכה רציני לעתיד. הוא מגיש השקפה חדשה ומדהימה: העתיד כעובדה מוגמרת וההווה כעבר מרוחק. מי יכול לעמוד בפני הפיתוי להשתתף בניסוי מחשבתי שכזה ? וברגע שאתה שוקע בתוכו, מי יכול שלא להבחין בכך שהוא חושף בפניו את ריקבון החברה, של פריז במאה ה-18.
גיבורו של מרסייה מציין כל דבר ששובה את דמיונו בפריז העתידנית. ניתן להבחין במרחב הציבורי ובמערכת הצדק. לבושם של האזרחים שימושי ונוח. בתי החולים יעילים ומבוססים על המדע. אין שום נזירים, כמרים, זונות, קבצנים, מורי ריקוד, מגדנאים, צבא סדיר, עבדות, מאסר שרירותי, מיסים, גילדות, סחר בינלאומי, קפה, תה או טבק וכל הספרות הלא-שימושית והלא-מוסרית שנכתבה בעבר מושמדת.
עתידו של מרסייה אינו כולו אוטופי. העושר והעוני הקיצוניים נמחו; אף-על-פי-כן, הדלות עדיין קיימת. יש התפתחות כלכלית מועטה ואוכלוסיית צרפת גדלה רק ב-50%.
השקפתו הפוליטית.
בפוליטיקה הוא היה מתון, וכחבר בוועידה הלאומית, הוא הצביע נגד עונש המוות ללואי השישה עשר, מלך צרפת. במהלך שלטון הטרור הוא נכלא, אולם הוא שוחרר אחרי נפילתו של רובספייר, וטבע עליו את המונח "Sanguinocrat" (דמוקרט ארור, פחות או יותר).
משה ורדי (רב-טפסר)
משה ורדי היה נציב כבאות והצלה ומפקח כבאות ראשי.
ביוגרפיה.
ורדי שירת כארבעה עשורים בשירותי הכבאות וההצלה והשתלם בנושאים שונים, בין היתר בתקופות השתלמות באקדמיה הלאומית לכבאות בארצות הברית. בשירותו בחיל האוויר הופקד על שירותי הכיבוי, ההצלה והאב"כ בחיל. במהלך שנות שירותו בשירותי הכבאות וההצלה לקח חלק בהקמת המערך לטיפול בתקריות חומרים מסוכנים והיה מפקד קורס קציני כבאות של בית הספר הארצי לכבאות ולהצלה. במסגרת מכון התקנים הישראלי היה חבר בוועדות מקצועיות ויו"ר ועדת המומחים לתקן הישראלי 1596 - מערכות מתזי מים אוטומטיים (ספרינקלרים).
בשנים 1975–1998 שימש מפקד שירותי הכבאות באיגוד חיפה. עם כניסתו לתפקיד הביא לאישור תוכנית חומש מקיפה בנושאי רכש וכוח אדם ובשנת 1977 עבר מרכז הפעילות של כבאות מרחב חיפה לתחנה חדשה במערב העיר. בעקבות השרפה בכרמל בשנת 1989, הוקמה בשנת 1990 תחנת כיבוי חדשה באזור יערות הכרמל, ובשנת 1997 הורחב מערך הכיבוי באזור ונחנכו תחנות חדשות בטירת כרמל, קריית ביאליק וקריית טבעון.
בשנת 1998 קודם ורדי לדרגת רב-טפסר ומונה על ידי שר הפנים אליהו סויסה לנציב כבאות והצלה ולמפקח כבאות ראשי, תפקיד בו כיהן עד פרישתו לגמלאות בשנת 2001. ורדי הוא חבר כבוד בארגון הבינלאומי למפקדי כיבוי אש וזכה באות הוקרה מהאקדמיה הלאומית לכבאות בארצות הברית.
לאחר סיום שירותו הקים את "מכון ורדי לכבאות ובטיחות".
Strangers No More
תוכחה
The Voice (ארצות הברית)
The Voice (בתרגום חופשי: הקול) היא תוכנית מציאות אמריקאית במתכונת של תחרות לגילוי כישרונות מוזיקליים. התוכנית, המבוססת על "The Voice of Holland" ההולנדית, שודרה לראשונה בערוץ NBC ב-26 באפריל 2011.