ככל טקסט חוקי, גם ספר תורת משה היה זקוק למילוי הלאקונות שבו, לבירור הסתירות, ולרלוונטיזציה למצבים המשתנים בכל דור ודור. התהליך המדרשי של השוואה ופרשנות בא יחד עם הקאנוניזציה של התורה כספר אחד. קיים פולמוס בין החוקרים האם הלימוד מהפסוקים נוצר בשלב מאוחר ובהתאם להלכות שהיו קיימות כבר, באמצעות מדרש הלכה המכונה מדרש מקיים, או שהיו גם מקרים בהם ההלכות החז"ליות מבוססות על הלימוד מהפסוקים באמצעות מדרש הלכה המכונה מדרש יוצר.
לפי חלק מהדעות, הפרשנות המדרשית נוצרה אחרי שיבת ציון, כשנוצר הצורך לעגן את ההלכות שהשתנו בעקבות שינוי תנאי החיים, במקורות כתובים ומוכרים. במשנה אין בדרך כלל מקורות מן התורה שבכתב לדינים המובאים; הקישור הזה נעשה במדרשי ההלכה או בתלמודים.
כבר בתוך המקרא אנו יכולים למצוא מדרשים, כאשר קטע אחד בתורה מפרש קטע אחר בו, וכן כאשר ספרי הנביאים והכתובים מפרשים את התורה בצורה הרמוניסטית. דוגמאות בולטות ניתן למצוא בספר דברי הימים משום שיש בו מקבילות לחומר קדום שנמצא במקרא שבידינו. כך, ספר דברי הימים מחיל את השקפת עולמו בדבר חשיבות התורה ומרכזיות בית דוד והמקדש בירושלים על סיפורים מוקדמים לו. י"א זליגמן מאפיין את המהלכים הללו כ"ניצני מדרש". ניצן אחד כזה הוא בדיני הפסח: התורה כותבת במקום אחד "אל תאכלו ממנו נא ובשל מבשל במים כי אם צלי אש" (), ובמקום אחר "ובשלת ואכלת" (). ספר דברי הימים מיישב את הסתירה: "ויבשלו הפסח באש כמשפט" (), כלומר שהוא מפרש שבישול הוא באש. כך בדיוק פירשו את הסתירה התנאים במכילתא דרבי ישמעאל: "'ובשל': אין בשל אלא צלי, שנאמר ובשלת ואכלת".
מדרשי ההלכה הקדומים.
המשך לתהליך המדרשי של ספר דברי הימים - הרמוניזציה, פרשנות, ואקטואליזציה - אפשר למצוא בכל רובדי היצירה היהודית, מחתימת המקרא ועד מדרשי ההלכה שבידינו: תרגום השבעים, הפשיטתא, הספרים החיצוניים, ספרות קומראן, המשנה והתוספתא. כך נוכל למצוא במגילת המקדש שכתוב של המקרא על מנת שיטפל בבעיות רלוונטיות שהמקרא אינו מטפל בהם, כמו "מוסר", או נישואי תערובת, בתרגום השבעים תרגומים הרמוניסטיים, בספרים החיצוניים הנמקות חדשות להלכות, ודרשות במשנה ובתוספתא. פעמים רבות, מדרשי ההלכה שבידינו מודעים לדרשות הקדומות ומפרשות אותם. כך, בספרי במדבר, עמ' 166 נמצא את הדרשה הבאה: "ואסף איש טהור את אפר הפרה [...] טהור מכל טומאה, ואיזה זה, זה טבול יום". טבול יום, עם זאת, הוא לא בהכרח טהור מכל טומאה, שכן הוא עדיין מטמא סוגים שונים של אוכלים, והדרשה קשה. עם זאת, בשני קטעים מקומראן השתמרה הדרשה היסודית: "טהור מבכל טומאתו אשר יעריב שמשו", כלומר שהספרי מכיר את הדרשה "טהור - טהור מכל טומאה", ומשלב אותה עם שיטתו ההלכתית שמי שאוסף את אפר הפרה יהיה דווקא טבול יום ().
אסכולות בשיטות הדרישה.
בגמרא, אין חלוקה בין טכניקות הדרש לפי אסכולות, והתנאים והאמוראים המוזכרים בהקשר זה משתמשים בכל השיטות בלי שניתן לאתר מחנות המחזיקים בעמדות מנוגדות. בירושלמי, לעומת זאת, אפשר להבחין ברוב המקרים בשתי אסכולות: דבי רבי עקיבא (בית מדרשו של רבי עקיבא) ודבי רבי ישמעאל (בית מדרשו של רבי ישמעאל), כאשר לכל בית מדרש יש מאפיינים בתחום דרכי המדרש, הטרמינולוגיה ושמות החכמים.
כדי להסיק מסקנות מן הפסוקים נעשה שימוש בטכניקות פרשניות מגוונות. בבית מדרשו של ר' ישמעאל משתמשים בטכניקות הנקראות מידות שהתורה נדרשת בהן. יש רשימות של מידות, אך הרשימות הללו אינן ממצות את כל המידות שבשימוש. בבית מדרשו של רבי עקיבא הלימוד נעשה בדרך של לימודים מקומיים, ללא כלי השוואה, כלומר ללא "מידות".
בפרשנות המסורתית, עד המאה ה-19, החלוקה בין רבי עקיבא לרבי ישמעאל בירושלמי זכתה להתעלמות ולבבלי ניתנה עדיפות. כותבים כמו ספר הכריתות, ובייחוד הרמב"ם שעמדתו התקבלה, ראו במדרשים כולם קובץ אחד שאין לחלק לפי מחנות. הביקורת הכבדה שספג מושג המדרש משפינוזה, הבראיסטים נוצרים ובהמשך משכילים וחוקרי חכמת ישראל רדיקלים, שכולם הציגו אותו כפרשנות שרירותית ותלושה, הניעו את נאמני המסורת לחזור אל הירושלמי. מאז היינריך גרץ ב-1853, שבה החלוקה בירושלמי למלא תפקיד לצרכים אפולוגטיים דווקא. גרץ טען שלצד הטכניקה החופשית דבי רבי עקיבא, הייתה אסכולה רציונלית, צמודה לטקסט וזהירה בדמות אנשי רבי ישמעאל, שהמדרשים שלהם היו הגיוניים ושמרניים ונשענו על כך ש"דיברה תורה בלשון בני אדם" (גרץ וממשיכיו עקרו מושג זה ממשמעותו המקורית בתלמוד, לפיה לחזרות אין סיבה מיוחדת, והפכו אותו למייצג היצמדות לפשט). הדגשת הרציונליות של רבי ישמעאל הפכה לכלי נפוץ בידי חוקרים יהודים שמרנים, שביקשו להגן על תקפות ההלכה ממתקפות, כגון זכריה פרנקל, אייזיק הירש וייס ודוד צבי הופמן. לעומתם, מתנגדי המסורת כמו אברהם גייגר ושמואל הולדהיים אחזו בדרך כלל בדעה המקובלת אודות אחידות המדרשים. מלבד החלוקה בין שתי השיטות, המתקפות הכבדות הניעו שינוי נרחב יותר. במאה ה-19, מרבית החוגים האורתודוקסיים נטשו את עמדת הרמב"ן ודעת הרמב"ם (ע"פ דרכו של הרשב"ץ) המקובלת מדורות לגבי התוקף מדאורייתא של המדרשים, ואימצו את דעת הרמב"ם (ע"פ דרכו של הרמב"ן) שלפיה הללו היוו בעיקר אסמכתא לדינים ידועים.
המחלקים בין האסכולות של רבי עקיבא ורבי ישמעאל הצביעו על מאפייניהם כדלקמן:
אמנם, אין הכרח באבחנות הללו. פעמים רבות ר' ישמעאל דורש במידותיו דווקא נגד המשמעות הפשוטה של הפסוק, ור' עקיבא, משום שהוא אינו משווה בין פסוקים יכול להיצמד למשמעות הפסוק. הביטוי "דיברה תורה כלשון בני אדם" הוא נדיר מאוד.
לרוב, המחלוקת ביניהם היא באופני הדרישה, ולא במסקנות הנדרשות, כלומר, המחלוקת ביניהם אינה מחלוקת הלכתית (אם מפני שהמחלוקת המדרשית הנה במדרשים מקיימים, ואם מפני שבאופני הדרישה השונים הגיעו לאותן מסקנות הלכתיות). עם זאת, יש והמחלוקת על אופני הדרישה, הביאה אותם גם לחלוק בשאלות הלכתיות. ייתכן שלבית המדרש של ר' ישמעאל הייתה משנה, שהשתמרה במדרשים דבי ר' ישמעאל, שאבדה.
השם "מדרשי הלכה".
הכינוי מדרשי הלכה שניתן לקבוצת מדרשים זאת על מנת לבדל אותה ממדרשי האגדה, הוא מעט מטעה, כיוון שמדרשי ההלכה כוללים גם קטעי אגדה נרחבים. שם מדויק יותר שמבדל את קבוצת המדרשים הוא "מדרשי תנאים". עם זאת, השם מדרשי הלכה אינו משולל יסוד, כיוון שקבוצת המדרשים הזו מתייחדת בשני דברים הקשורים להלכה: א.בשונה מהמדרשים הבתר תנאיים, המדרשים התנאיים דורשים את ההלכה, ואילו המדרשים המאוחרים דורשים (כמעט) רק אגדה. ב. המדרשים התנאיים פותחים בפרשיות ההלכתיות הראשונות בחומש.
סבינה מסג
סבינה מסג (או בשם העט שלה לספרות ילדים, עדולה; נולדה ב-26 בנובמבר 1942) היא משוררת עברית, מתרגמת עורכת, סופרת לילדים וחלוצת האקופואטיקה (שירה אקולוגית) בארץ.
ביוגרפיה.
סבינה בן-בסט נולדה בסופיה בירת בולגריה בשנת תש"ג 1942. עלתה ארצה עם הוריה שהתיישבו ביפו בשנת 1948. לימים עברה המשפחה לבת ים. הצטרפה לתנועת השומר הצעיר ושרתה בחיל האוויר. השלימה לימודי ספרות עברית ואנגלית באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב.
אף על פי שהחלה לכתוב בגיל 9 ולפרסם בעיתוני ילדים ונוער, ספרה הראשון של מסג יצא לאור כאשר הייתה בת ארבעים וזכה בפרס ספר הביכורים של בית הסופר. מאז פרסמה קובצי שירה ותרגומי שירה רבים. היא אף החלה לכתוב שירה לילדים בשם העט "עדולה". זכתה בפרסים רבים על שירתה למבוגרים וילדים, בין היתר: פרס זאב לספרות ילדים (שנת 2000), פרס ראש הממשלה (תשע"ה), פרס לאה גולדברג (2015), פרס היצירה המקומית מטה אשר (2015) ועוד.
בין תרגומיה שני מפעלי תרגום חשובים, האחד הוא מבחר מיצירתם של בני הזוג סילביה פלאת וטד יוז. השני הוא "הטרילוגיה הנורווגית" עליה זכתה בפרס המתרגמים לשנת 2000.
ב-2007 הוציאה חוה אלברשטיין אלבום שכלל שירים רבים של עדולה, בשם "שביל החלב – שירי ערש". ובשנת 2011 הוציאה את אלבום "ילדת טבע" שכולו שירים של עדולה.
ב־2017 התפרסם שיר הילדים שכתבה, "גשם גשם מטפטף", בעקבות סרטון ויראלי.
כחלוצת האקופואטיקה בארץ, כותבת מסג מאמרים על הנושא בעיקר בעיתון הארץ, אך גם בבמות אחרות. כמו כן כוננה ב-2018 את "סידרת כליל לאקופואטיקה" בהוצאת הקבוץ המאוחד. בסדרה רואה אור מדי שנה קובץ של משורר צעיר הכותב שירה סביבתית.
סבינה מסג השתתפה בכמה וכמה פסטיבלים בינלאומיים לשירה ותרגום.
משפחה.
מסג הייתה בת זוגו של הצייר אהרון מסג, לשעבר מורד (1942–2018). כשנפגשו אהרון וסבינה בחיל האויר הם החליטו לפרוש מן העיר ולחיות בבידוד בטבע. סבינה ממשיכה לנהל את המשק שהקימו בכפר האקולוגי כליל, בו היא מייצרת שמן זית, חשמל מן השמש, ומפעילה 2 בתי הארחה: "וילה כליל הטבע" ו"בית הסלע".
לזוג שלושה ילדים וארבעה נכדים.
ספרים שתרגמה.
למבוגרים:
לילדים:
M1 גאראנד
M1 גאראנד הוא רובה חצי-אוטומטי שנודע בעיקר כרובה השירות ונשק החי"ר העיקרי של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה.
הגאראנד הוא תוצאה של תהליך פיתוח ממושך, שהחל בשנות ה-20 של המאה ה-20. ג'ון גאראנד, מהנדס נשק קנדי, פיתח את הגאראנד בנשקיית ספרינגפילד של הצבא האמריקאי. הגאראנד נועד להחליף את רובי הספרינגפילד הבריחיים ממלחמת העולם הראשונה. בתחילת שנות השלושים כבר רשם גאראנד פטנט על הרובה שלו ושכנע את הצבא האמריקאי לקנות אותו, אך שינויים בקליבר (מ־7 מילימטר ל־7.62 מילימטר) ובעיות אמינות עיכבו את כניסת הגאראנד לייצור עד לשנת 1939. התוצר הסופי היה רובה חצי-אוטומטי, מופעל גז, ומוזן מחסנית פנימית של שמונה כדורים.