כל הניסיונות האלה למלא את פער הסיום ניזונים למעשה מחומרי השיר, כשהם נאחזים במילה זו או אחרת שבו. לפי זה השיר לכאורה אינו פתוח עד תום אלא סיומו מחזיר אל תחילתו או אל מילים אחרות שנמצאות בתוכו והוא מעין מעגל סגור שהכול כבר נאמר בו. ברם, מאחר שמילויים אלה של פער הסיום לעיתים משלימים זה את זה ולעיתים סותרים זה את זה בלא שניתן לומר בביטחון שאחד מהם הוא אכן המילוי הנכון, ומאחר שייתכן שאף אחד מהם אינו המילוי הנכון ושבאמת אין לדעת מה מבקשת הדוברת שיגידו לבנה – הרושם הנותר בקורא הוא, שהסיום בכל זאת אכן פתוח, ושבפתיחותו הוא אף מיטיב לייצג את עקרון הפערים, שהוא העיקרון הספרותי הבונה את השיר כולו.
הלל ברזל קבע כי "השיר [...] לובש מרצון את הצביון של הקטע הבלתי-גמור, מעין פיסת נייר דלה, שנותרה במקרה. [...] הדברים [נאמרים] בלא סיום, כדי לציין כי עניין לנו בסיפור שאין לו גמר.
ולדברי רפי וייכרט,
מעמד השיר, ביקורת והערכה.
השיר נחשב ל"'שיר שואה" קאנוני, אחד מ"שירי השואה" הנודעים ביותר, והוא מושמע תדיר בהקשר לזיכרון השואה בישראל (טקסי יום הזיכרון לשואה, מסעות בני נוער לפולין) מזה מספר עשורים. הוא נלמד במסגרת תוכנית הלימודים בספרות עברית בבתי הספר התיכוניים בישראל.
המשורר והמבקר אריה זקס כתב: "איני חושב שנכתב על מה שקרוי בפינו 'השואה' משהו יותר חזק מן השיר 'כתוב בעיפרון בקרון החתום'".
גם לדעת הסופר וחוקר הספרות מתי מגד השיר הוא "אחד השירים העזים ביותר שנכתבו אי פעם בידי מי על השואה".
והמשורר וחוקר הספרות טוביה ריבנר הגדיר את השיר כ"השיר שתיאר את הבלתי-אפשרי" והעיד כי הוא מחשיב אותו כאחד השירים המרכזיים של המאה ה-20.
לדברי חוקרת הספרות סדרה דיקובן אזרחי, השיר "הוא אחד השירים הקצרים ביותר בעברית המודרנית: זהו אולי גם השיר המהדהד ביותר, השווה במעמדו הקאנוני בקהיליית דוברי העברית ל"פוגת מוות" [של פאול צלאן בקהיליית דוברי הגרמנית".
גם חוקרי הספרות דוד רוסקיס ונעמי דיאמנט החשיבו את השיר, לצד "פוגת מוות" של צלאן, לשיר קאנוני.
חוקר הספרות דן לאור כתב באמצע שנות ה-90 כי יש לו הרושם שדן פגיס ממלא כיום את התפקיד של 'משורר שואה' קאנוני, וציין כי השיר, "המציג בפשטות רבה ובתחכום מופלא את זעקת הקורבן, מושמע בזמן האחרון לעיתים תכופות באירועים או בטקסים הקשורים בשואה".
תרגומים.
השיר ראה אור בתרגומים למספר שפות, בהן אנגלית, גרמנית, ספרדית וצרפתית.
לחנים וביצועים.
השיר הולחן ובוצע בשנת 2006 על ידי להקת "רווח כפול", המבצעת שירי משוררים בסגנון רוק מתקדם והשפעות אתנו-ג'אז, באלבומם "פיתולים".
בשנת 2011 הולחן על ידי אילן דמרי ועובד על ידי הוד דיין, חברי להקת "המדרגות", במסגרת מיזם "הקול עוד נשאר" בשיתוף רשת ג' ומשרד ההסברה והתפוצות.
ב-2012 הלחין ושר הזמר עמיר בניון גרסה משלו לשיר, במסגרת אותו מיזם.
קישורים חיצוניים.
ביצועים:
מערכי שיעור:
כביש 675
כביש 675, המכונה גם כביש התענכים, הוא כביש בעמק יזרעאל המקיף את עפולה מדרום. מהכביש יש הסתעפויות ליישובי התענכים, ומכאן כינויו.
תוכניות עתידיות.
ע"פ תוכנית משרד התחבורה של מספור הכבישים שהוצגה ב-2018, כביש 675 צפוי להתמזג עם כביש 71, לכל אורכו, ככביש ארצי.
כביש התענכים
אנציקלופדיית סטנפורד לפילוסופיה
שמחה בונם אורבאך
שמחה בּוּנֶם אוּרבאך (נכתב לעיתים אורבך; ב' בטבת תרע"ד, 31 בדצמבר 1913 – ג' באייר תשל"א, 28 באפריל 1971) היה רב והוגה דעות ישראלי, חוקר פילוסופיה יהודית, פרופסור באוניברסיטת בר-אילן, חתן פרס הרב קוק לשנת תשט"ו.
קורות חיים.
אורבאך נולד בוורשה (אז תחת שלטון אימפריה הרוסית) לחיים ברוך הכהן אורבאך, צאצא למשפחת אדמו"רים, ולשרה הענא לבית נפרסטק. למד בישיבת מיר ובבית המדרש לרבנים "תחכמוני" ונסמך לרבנות. לאחר מכן למד באוניברסיטת בורדו בצרפת, ובתום לימודיו חזר לוורשה. היה יושב ראש תנועת הנוער "הבונה" בוורשה ועורך השבועון החרדי "דער נייער רוף". בשנת 1935 נישא לרייזל זילברשטיין. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח לווילנה. אשתו וכל משפחתו נספו בשואה. אורבאך עצמו הצליח לברוח ליפן, ומשם דרך דרום אפריקה הגיע בקיץ תש"א לארץ ישראל. השלים את השכלתו האקדמית בתחום הפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים תש"ו–תש"ט היה רבו של מושב שדה יעקב, ולאחר מכן נבחר לרבה של קריית טבעון, תפקיד בו שימש עד שנת 1967. שימש שליח הסוכנות היהודית.
במקביל למשרתו הרבנית התמחה בפילוסופיה יהודית, והחל משנת תשי"ז (1957) שימש כפרופסור באוניברסיטת בר-אילן ומרצה בכיר בחוג לפילוסופיה. בשנת תשט"ו זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית (בקטגוריית ספרי מחקר ועזר תורניים) על ספרו הגדול "עמודי המחשבה הישראלית", ששני חלקיו הראשונים ראו אור עד אותה שנה. מנימוקי השופטים: הספר "הוא ניסיון ראשון במינו לתת למשכיל העברי בדורנו תמונתם של גדולי הפילוסופיה הישראלית, שהטביעו את חותמם על אמונת ישראל ועל מחשבתו הדתית לכל זרמיה... מחברו השקיע בו עבודה רבה ומרוכזת, ולהט פיוטי דתי מורגש בכל פרקיו". בשנת 1962, לאחר צאת הכרך השלישי, קיבל את פרס ירושלים לספרות תורנית. פרסם מאות מאמרים ומסות בבמות שונות, בהן "הצופה", "שבילין" ו"מאזנים".
בסתיו 1957 התאלמן מאשתו לאה. בשנת 1967 עבר לגור בתל אביב. נפטר בג' באייר תשל"א, בגיל 57, ערירי. נקבר בבית העלמין קריית שאול לצד אשתו.
מחקריו.
אורבאך חקר את גדולי הפילוסופים היהודים, ובהם רבי סעדיה גאון, רבי יהודה הלוי, הרמב"ם, רבנו בחיי ורבי חסדאי קרשקש, ולאורך השנים פרסם את מחקריו. סמוך למותו ריכז את מחקריו והחל בהוצאתה לאור של המהדורה המחודשת של סדרת ספריו המונומנטלית "עמודי המחשבה הישראלית". זמן קצר לאחר הוצאת הכרך הראשון נפטר. שאר הכרכים יצאו לאחר מותו, על ידי המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
בולגרי
חיים פרלמן
חיים פֶּרֶלְמן (Chaïm Perelman; 20 במאי 1912, ורשה – 22 בינואר 1984, בריסל) היה משפטן, פילוסוף של המוסר ושל המשפט, בלגי ממוצא יהודי-פולני, הנחשב לאחד מהתאורטיקנים החשובים ביותר של רטוריקה וארגומנטציה במאה ה-20. חיבורו המרכזי: "מסה על הארגומנטציה – הרטוריקה החדשה" ("Traité de l'argumentation – la nouvelle rhétorique"; 1958).
פרלמן נמנה בסוף קיץ 1942, בין מייסדיו של הוועד להגנת היהודים בבלגיה בבריסל וניהל את מחלקת הסיוע למבוגרים בארגון. במקביל התבקש להישאר בתפקידו ב"איגוד היהודים בבלגיה" (Association des Juifs en Belgique) במטרה לדלות מידע ולעשות שימוש במשאבים של האי"ב לטובת הארגון המחתרתי.
חייו ועבודתו.
חיים פרלמן נולד בעיר ורשה (בעת הולדתו עוד בתחום המושב של האימפריה הרוסית, וכעבור שנים ספורות בירת המדינה הפולנית החדשה) בשנת 1912. בשנת 1925 היגר עם משפחתו לאנטוורפן שבבלגיה. הוא החל את לימודיו באוניברסיטה החופשית של בריסל, שבה עתיד היה להישאר לאורך הקריירה שלו. בשנת 1934 קיבל תואר דוקטור למשפטים, ובהמשך, לאחר שהשלים דיסרטציה על הפילוסוף והמתמטיקאי גוטלוב פרגה, קיבל תואר דוקטור נוסף ב-1938. באותה שנה מוּנה למרצה במחלקה לפילוסופיה וספרות. בסוף אותה שנה הוא היה לפרופסור מן המניין הצעיר ביותר בתולדות אוניברסיטה זו.
פרלמן החל את מחקרו במשפטים ובפילוסופיה במסגרת הפוזיטיביזם הלוגי. בשנת 1944 הוא השלים מחקר אמפיריציסטי שעסק בצדק, שהמסקנה שעלתה ממנו הייתה שמאחר שיישומיו של המשפט מערבים תמיד שיפוטים ערכיים – והואיל וערכים אינם כפופים למסגרת לוגית, אובייקטיבית – הרי שיסודות הצדק אינם אלא שרירותיים. פרלמן ראה במסקנה שעלתה ממחקרו טענה שלא ניתן להחזיק בה, שכן שיפוטים ערכיים מהווים חלק אינטגרלי מכל חשיבה מעשית וקבלת החלטות, ולטעון ששיפוטים אלה נעדרים כל בסיס לוגי פירושו לדחות את היסודות הרציונליים של הפילוסופיה, המשפט, הפוליטיקה והאתיקה.
כתוצאה ממחקרו, נטש פרלמן את הפוזיטיביזם לטובת שיטות פילוסופיות העשויות לספק רציונל לשיפוטים ערכיים. ב-1948 הוא פגש בלוסי אולברכטס-טיטקה (Lucie Olbrechts-Tyteca), שלמדה אף היא באוניברסיטה החופשית של בריסל, והחל לעבוד בשיתוף עמה על פרויקט שעתיד היה לכונן את הרטוריקה של העולם העתיק כבסיס עבור לוגיקה של שיפוטים ערכיים.
ב-1958 פרסמו פרלמן ואולברכטס-טיטקה את מחקרם על מערכת השקילה הבלתי-פורמלית (informal reasoning) בספר "Traité de l'argumentation: la nouvelle rhétorique" ("מסה על הארגומנטציה – הרטוריקה החדשה"). העבודה, שנערכה תוך התבוננות מוקפדת וסינתזה ברוח פרגה, ניתחה מנעד רחב של טיעונים ממשיים מתחומי הפילוסופיה, המשפט, הפוליטיקה, האתיקה והעיתונאות. הניתוח הוליד תאוריה של ארגומנטציה אשר הושתתה על מתן מקום לערכים ולקהל, ואשר התוותה נקודות פתיחה וטכניקות כלליות לטענת טיעונים.
ב-1962 הוזמן פרלמן על ידי הנרי ג'ונסטון הבן ורוברט אוליבר לבוא לשמש פרופסור מחקר אורח באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה (Penn State). שיתוף הפעולה בין ג'ונסטון לפרלמן, שהחל עוד בטרם פרסום "הרטוריקה החדשה", נשא פירות; ג'ונסטון ייסד את כתב העת רב-ההשפעה "Philosophy and Rhetoric", ופרלמן ביסס את מעמדו בארצות הברית כאחד המובילים שבתאורטיקנים של הארגומנטציה.
במרוצת שני העשורים הבאים המשיך פרלמן לפרסם עבודות הקשורות או הנגזרות מן "הרטוריקה החדשה". בנוסף, הוא הרים תרומות משמעותיות למדעי המשפט, בכהונתו כמנהל המרכז הלאומי לחקר בלוגיקה באוניברסיטה החופשית של בריסל ובפרסומיו הנמשכים בפילוסופיה של המשפט ובארגומנטציה.
הערכה והוקרה.