בשנת 2002 אצר ועיצב אפרת, עם מאירה קובלסקי, את הביתן הישראלי בביאנלה ה-8 לארכיטקטורה בוונציה, תחת הכותרת "הפרעה גבולית" "(Borderline Disorder)" וערך את הקטלוג הנלווה. בשנת 2003 אצר את התערוכה "Model State" ב-KunstWerke שבברלין, (עיצוב: ערן שרף). בשנת 2012 אצר ועיצב (עם מאירה קובלסקי) את התערוכה "The Object of Zionism" במוזיאון לאדריכלות שווייצרית בבזל (S AM). בשנת 2018 פורסם ספרו של אפרת "The Object of Zionism, The Architecture of Israel" (בהוצאת Spector Books, Leipzig). בשנת 2019 הוקרן סרטו The Most Beautiful Campus in Africa במסגרת התערוכה Bauhaus Imaginista לציון 100 שנה לבאוהאוס ב- Haus der Kulturen der Welt, ברלין.
"משרד אפרת-קובלסקי אדריכלים" תכנן עשרות מבני מגורים ומבני ציבור. בין מבני הציבור הבולטים של המשרד: שימור והרחבת מוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית, התחדשות והרחבת מוזיאון ישראל (בשיתוף המעצב ג'יימס קרפנטר, JCDA), שימור ובניה חדשה של בית העיר, המוזיאון לתולדות תל אביב; בית ספר "חביב" ובית לעברית ראשון לציון; קמפוס ירושלים לאמנויות (בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, סטודיו למשחק ניסן נתיב, בית הספר לתיאטרון חזותי, המרכז למוזיקה מן המזרח), מתחם מנורה, ירושלים.
כתבי סתרים
כליזמר (פירושונים)
כליזמר הוא מונח המתאר הן מסורת מוזיקלית והן את הנגן המשתייך למסורת זו.
דוד רזניק
דוד רֶזנִיק (5 באוגוסט 1924 – 4 בנובמבר 2012) היה אדריכל ומתכנן ערים ישראלי, חתן פרס ישראל לאדריכלות לשנת 1995.
קורות חיים.
רזניק נולד בריו דה ז'ניירו שבברזיל בשנת 1924, בן לברוך ורחל (מלמד). שם למד אדריכלות ובמקביל עבד במשרדו של האדריכל הנודע אוסקר נימאייר.
בשנת 1949 עלה לישראל והצטרף לקיבוץ עין השופט. לאחר שנתיים, שבהן עבד במשתלת הקיבוץ, עבר רזניק לתל אביב-יפו וחזר לעבוד כאדריכל, במסגרת משרדו של האדריכל זאב רכטר. לאחר שקיבל הצעת שותפות מהאדריכל היינץ ראו, קיבל בתמיכתו של רכטר את ההחלטה לעבור להשתקע בירושלים. במשך שלוש שנים היה שותפו של ראו. ב-1958 פתח משרד עצמאי בירושלים, כשאחת העבודות הראשונות שביצע הייתה ביתן העולה החדש בתערוכת העשור. ב-1985 הצטרף למשרד בנו, האדריכל ברוך רזניק. מאוחר יותר, לימד רזניק גם בטכניון ובבצלאל.
רזניק התגורר בירושלים, במתחם מגורים "לב רחביה" שנבנה על פי תכנונו ב-1995.
נטמן בהר המנוחות. זכרו מונצח בסמטת "מבוא דוד רזניק" המוליכה אל מתחם "לב רחביה".
עבודותיו.
בבית הכנסת האוניברסיטאי בקמפוס גבעת רם (1956–1957, דוד רזניק בשיתוף היינץ ראו) נעשה שימוש בחומרים כדוגמת בטון וזכוכית, בתיאום עם תצורות המתאפיינות בקווים מעוגלים ונקיים היוצרים אשליה בפנים המבנה של חלל אין-סופי. על המבנה הם קיבלו את פרס רכטר לשנת 1964.
מול כיכר פריז תכנן רזניק את מרכז אמיר. הבניין הביא לרזניק פרסום, והיו בו חידושים טכנולוגים לאותה התקופה.
במוזיאון לעתיקות חצור, בכניסה לקיבוץ איילת השחר (1962–1964), נעשה שימוש בבטון חשוף, בלבני סיליקט ובזכוכית. תוך שימוש בקווים ישרים ואופקיים הבאים בצורת שלוש תיבות מהחומרים השונים, יצר רזניק אולם תצוגה המדמה חלל בבטן האדמה.
בקיבוץ קריית ענבים תכנן רזניק מבנה זיכרון ובו יצר, בחדר שגודלו אינו עולה על 18 מ"ר, בעזרתם של חומרים פשוטים כדוגמת גרנוליט, רשת ברזל וטיח גס.
יד קנדי, אתר ההנצחה לנשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי, המצוי ממערב למושב אורה ולמושב עמינדב בהרי ירושלים, נבנה בשנת 1966 והוא בנוי כגזע עץ כרות, הבא לסמל את הרצחו של הנשיא בדמי ימיו. המבנה בנוי מ-50 עמודי בטון, שגובה כל אחד מהם 7.2 מטרים. כל עמוד מייצג אחת ממדינות ארצות הברית, על ידי סמל המדינה המוטבע עליו.
רזניק השתמש בקו ארכיטקטוני של האדריכל אוסקר נימאייר וכתוצאה מכך, המבנה מזכיר בצורתו את הקתדרלת ברזיליה, הקתדרלה המרכזית של העיר ברזיליה, בירת ברזיל.
בסוף שנות השישים השתנה סגנונו של רזניק. מבקרת האדריכלות אסתר זנדברג מתארת שינוי זה:
קו התפר ביצירתו של רזניק מתקיים במתחם בית החייל בירושלים, שאותו החל לתכנן בשנת 1966 וסיים עם תכנון יד-לבנים בשנת 1978. אל מול בניין בית החייל הקובייתי והמבוצר, המשדר איפוק, ניצב מבנה יד-לבנים שהוא אוסף של פירמידות, מצופות אבן ירושלמית כשבמרכזן נטוע עץ זית בודד. מבנה זה נראה מנוגד למבנה בעל המטרה הזהה, שאותו תכנן עשור וחצי קודם לכן בקריית ענבים.
מבנים מאוחרים יותר שתכנן רזניק הם מלון הייאט (1978–1987), בית הספר לחינוך בקמפוס הר הצופים (1971–1973). בשנות ה-90 תכנן את הפרויקטים בשיתוף בנו, האדריכל ברוך רזניק. בין הפרויקטים שתכננו יחד ניתן למנות את בניין "שערי העיר" בכניסה לירושלים ומוזיאון משה קסטל במעלה אדומים.
בבואו לסכם את מפעל הבנייה שבו נטל חלק, אמר רזניק: "מאז שעליתי לארץ הייתה לי מטרה אחת: להיות בורג במכונה הנפלאה הזאת שנקראת מדינת ישראל. להיות בורג קטן במכונה, אבל כזה שבלעדיו המכונה לא הייתה עובדת כפי שהיא עובדת עכשיו".
תנאים סטנדרטיים של טמפרטורה ולחץ
תנאים סטנדרטיים של טמפרטורה ולחץ הם תנאים מעשיים, חלקם שרירותיים, לניסוי ומדידה במעבדה בפיזיקה וכימיה. הם מאפשרים השוואה נוחה בין תוצאות הניסויים.
1:STP1 -הוגדר על ידי IUPAC-INTERNATIONAL UNION OF PURE AND CHEMISTRY -
טמפרטורה של 0°c שהם 273.15°k ולחץ של 1 בר.
בתנאים אלה נפח של 1 מול גז אידיאלי הוא: 22.4136 ליטר
2:STP2 -הנהוג לשימוש בבריטניה וארצות הברית-
טמפרטורה של 15.6°c ולחץ של 1 אטמוספירה.
בתנאים אלה, נפחו של מול של גז אידיאלי הוא 23.6442 ליטר
3: (SATP- (STANDART AMBIENT TEMPERATURE AND PRESSURE
טמפרטורה של 25°c ולחץ של 1 בר
בתנאים אלה, נפח 1 מול של גז אידיאלי הוא 24.4651 ליטר
כתיבת סתרים
הרתחה למוות
הרתחה למוות היא שיטת עונש מוות בייסורים.
הנידון למוות היה מושם בתוך קדירה ענקית ובה מים קרים, כשהוא קשור כדי למנוע ממנו אפשרות בריחה. המוציא להורג היה מדליק אש תחת הקדירה אשר החלה לחמם את המים באיטיות. מדובר בשיטת הוצאה להורג איטית וכואבת עד מאוד.
אין מדובר בשיטה שהייתה רווחת או נפוצה לעומת שיטות אחרות, אולם הייתה לה תפוצה מסוימת באירופה ובאסיה במשך שני עד שלושת אלפי השנים האחרונות. לדוגמה, הייתה זו שיטת הרג חוקית לאסירים בזמן שלטונו של הנרי השמיני.
על פי המדרש, כשנשבה מנשה המלך, בקרב נגד אשור, הוא הושם בסיר נחושת שתחתיו בוערת אש אך הצליח להימלט משם.
תיאורם של הקניבלים המבשלים אנשים חיים כדי לאכלם הוא קרוב לוודאי מיתוס. היסטורית, קניבליזם היה קיים בתרבויות אשר היו חסרות את האמצעים או הידע ההנדסיים כדי ליצור קדירות מתכת גדולות מספיק למטרה מעין זו.
בעידן המודרני, הואשמו אידי אמין שליט אוגנדה וממשלת אוזבקיסטן, תחת הנהגת אסלאם קרימוב (הידוע גם כ"מרתיח"), בביצוע הרתחה למוות. העולם המערבי, עם זאת, לא נקט צעדים ממשיים נגד הפרת זכויות אדם זו.
שיווי משקל
שיווי משקל או איזון הוא מטבע לשון המשמש בתחומים רבים ושונים.
נערן
נַעֲרָן, אשר נקרא רשמית עד ליוני 2018 "נירן", הוא התנחלות קיבוץ בבקעת הירדן, כ-10 קילומטרים צפונית לעיר יריחו, השייך למועצה אזורית בקעת הירדן. קיבוץ נערן הוא חלק מתנועת הבוגרים של המחנות העולים. על פי נתוני מועצת יש"ע נכון לסוף שנת 2021 נערן הוא היישוב הישראלי הקטן ביותר ביהודה ושומרון ובו 104 תושבים.
מקור השם.
קיבוץ נערן קרוי על שם היישוב המקראי נַעֲרָן שהמשיך להתקיים כיישוב יהודי גם בתקופת המשנה והתלמוד. עד 20 ביוני 2018 היה שמו הרשמי "נירן", עד שהחליטה ועדת השמות הממשלתית להשוות את שמו הרשמי לשם בו השתמשו תושבי הקיבוץ, ומאז הוא מופיע במפות הרשמיות כ"נערן".
היסטוריה.
ראשיתו של קיבוץ נערן בהיאחזות נח"ל אשר עלתה לראשונה על הקרקע בשנת 1971, על ידי גרעיני נח"ל של הקיבוץ המאוחד סמוך לפתחו של ואדי עוג'ה, כחצי קילומטר ממערב לכפר עוג'ה א-תחתא (במקום בו מצוי כיום היישוב ייט"ב). על אדמות שהופקעו מהווקף המוסלמי. ההיאחזות התפרנסה בחורף מגידול ירקות ובמהלך כל השנים מנגריה שהכינה רהיטים כקבלן משנה של קיבוץ גבעת ברנר.
לכבוד הקמת ההיאחזות כתבה מירה מאיר את השיר "נח"ל נערן" (לחן: אברהם זיגמן, עיבוד: אריה לבנון).
בנובמבר 1976 אוזרחה ההיאחזות כיישוב ייט"ב, על שמו של יצחק טבנקין.
הקיבוץ הוקם במיקומו הנוכחי, על גבעה מצפון לעוג'ה א-תחתא, באפריל 1977 על ידי גרעין של הקיבוץ המאוחד.
הקיבוץ התפרנס ממשקי מטעים (בננות, תמרים ומנגו), לולי הודו, מפעל ליריעות פלסטיק ומחצבה.
במהלך שנות השמונים, היו בקיבוץ רק 20 חברים, הוא נקלע למשבר כלכלי וחברתי חמור אשר הביא בסופו של דבר בשנת 1993 לעזיבתם של חברים רבים את הקיבוץ. בשנת 1999 יושבה נערן מחדש על ידי גרעיני נח"ל בוגרי תנועת הנוער המחנות העולים. הקיבוץ החדש הוא קיבוץ קבוצות משימתי (קיבוץ מחנכים) אשר מתמקד בפעילות חינוכית בתנועת הנוער "המחנות העולים", בהדרכת נוער בבקעת הירדן וברחבי הארץ.
תעסוקה.
המשק הקיבוצי של נערן מתבסס על מטע תמרים, כרם זיתים לשמן, ענפי בית והמשק החינוכי. בנוסף הקיבוץ מתעסק בגידול והפצה של פרחי נוי.
עריפת ראש