במדרשה למורים (אקול נורמל) בעיר מונפלייה בצרפת, אותה סיים כעבור 4 שנים (נובמבר 1946-ספטמבר 1950).
התחלת דרכו הפוליטית.
בשנת 1943 הצטרף ציראנאנה לאיגוד המקצועי של המורים ובשנת 1944 ל"קונפדרציה הכללית של העבודה" CGT (Confédération générale du travail) שבחסות המפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
בהשפעת המנהיג של התנועה לעצמאות, פול ראלאיוובי (Paul Ralaivoavy), ציראנאנה הצטרף גם ל"קבוצות הלימוד הקומוניסטיות" GEC בארצו ובהמשך, מילא בהן תפקיד של גזבר. במסגרת זו הוא פגש את חבריו לדרך שהקימו איתו את מפלגת המקופחים של מדגסקר PADESM (Parti des déshérités de Madagascar) ביוני 1946.
מפלגה זו ייצגה בעיקר את בני האתניות -הקרויות טאנינדראנה ("של שפת הים") או מאינטי ("שחורים") - שנמצאו בסכסוך ארוך שנים עם בני מרינה, היושבים על הרמה המרכזית של האי ובבירה טננריבה.
המחלוקות הישנות שבין המחנות האתניים נדלקה מחדש לרגל הבחירות הכלליות לאספה הלאומית הצרפתית.
אנשי PADESM ניסו למצוא פשרה עם בני מרינה המאורגנים ב"תנועה הדמוקרטית להתחדשות המלגשית" MDRM (Mouvement démocratique de la rénovation malgache) כדי להתחלק בשני המושבים המובטחים לילידי מדגסקר.
הצדדים הגיעו להסכם לפיהם ז'וזף רבואהאנג'י ייצג באספה את תושבי מזרח האי, בעוד פול רלאיוואבי יהיה נציגם של תושבי שפת הים שבמערב. ההסכם לא כובד לבסוף וגם המושב השני נלקח על ידי בן האתניה מרינה, ז'וזף ראזטה.
ניסיון להגיע להסכמה בבחירות הבאות ביוני 1946 עלה בתוהו.
בנסיבות אלה מפלגת PADESM אימצה מצע שהתנגד להגמוניה של בני מרינה. מאוחר יותר, ציראנאנה הסביר שבגלל הסכסוכים הבינאתניים האלה התנאים לעצמאות מדגסקר לא היו בשלים באותה תקופה.
ביולי 1946, מפני כוונתו לצאת ללימודים לצרפת, סירב ציראנאנה את התפקיד של מזכיר כללי של מפלגת PADESM.
אבל המשיך להיות מעורב בפעילות הפוליטית על ידי מאמרים שכתב בעיתון של המפלגה, "וורומאהרי" (Voromahery), אותם חתם בשם-העט "צימיהטי".
השנים בצרפת.
שהותו לשם לימודים בצרפת, אז הרפובליקה הרביעית, בין 1946–1950, איפשרה לו לא להכתים את שמו במעורבות במרד המלגשי משנת 1946 על מאורעותיו העקובים בסם. נרגש מהמתרחש במולדת, השתתף ב-21 בפברואר 1949 בהפגנה האנטיקולוניאליסטית במונפלייה. זאת אף על פי שבאותה תקופה לא דגל בעצמאות.
בעת שהותו במטרופולין, ציראנאנה נעשה מודע לבעיית בתי הגידול של האליטות בארצו. גילה כי מתוך 198 סטודנטים שלמדו בצרפת, רק 17 שייכים לאתניות משפת הים. ולהערכתו, אחדות כנה בין כל המלגשים לא תוכל להתגשם כל עוד יישאר פער תרבותי בין אזור שפת הים ואזור הרמות הגבוהות.
על מנת לתקן את המעוות, בחזרתו למולדת, הוא ייסד שני ארגונים: באוגוסט 1949 - את אגודת הסטודנטים תושבי שפת הים AEMC (Association des étudiants malgaches côtiers) ובספטמבר 1951 את האגודה התרבותית של האקדמאים המלגשים תושבי שפת הים ACIMCO (l'Association culturelle des intellectuels malgaches côtiers). בני מרינה מתחו ביקורת על יוזמותיו שהתפרשו כעוינות.
פעילותו אחרי שובו למולדת.
בחזרתו ל"אי הגדול" בשנת 1950, התמנה למורה לחינוך טכני בבית הספר לתעשייה בטננריב, באזור "הרמות הגבוהות". ציראנאנה לימד שם צרפתית ומתמטיקה.
אך לא הרגיש בנוח במסגרת הזאת, והעדיף לעבור לבית הספר "לה מיר דה וילר", שבו ידעו להעריך יותר את כישוריו. ציראנאנה חזר גם לפעילותו במסגרת האגף השמאלי של המפלגה PADESM מתוך שאיפה להשפיע לכיוון רפורמה בארגון.
באותה תקופה התחיל לתמוך ברעיון איחוד כל המלגשים ללא הבדל אתני. ב-24 באפריל 1951 כתב בביטאון "וארומאהרי" את מאמרו המפורסם "על מנת שנתאחד" (Mba Hiraisantsika) שבו קרא לפיוס בין בני שפת הים ובין בני מרינה לקראת הבחירות הקרובות.
חזר על אותו מסר גם בדו-הירחון "Ny Antsika" (האנשים שלנו) שייסד בעצמו.
תדמיתו השמאלנית ואף ה"קריפטו-קומוניסטית" שלו עוררה חשדנות כלפיו בקרב השכבה הפעילה פוליטית של בני אזור שפת הים. כשהציג מועמדותו בבחירות לאספה הלאומית הצרפתית באזור שפת הים המערבית, העדיפו על פניו את ה"מתון" ראוולוסון-מהסאמפו.
ב-30 במרץ 1952 נבחר ליועץ מחוזי באזור מג'ונגה, באזור האלקטורלי מס.3, מטעם הרשימה היחידה "Progrès social" ("קדמה חברתית"). בו זמנית כיהן כיועץ של אספת הנבחרים של מדגסקר.
באותה שנה, במאי 1952, ניסה שוב את מזלו בבחירות לחמשת הסנטורים מטעם מדגסקר שעמדו להיכנס למועצת הרפובליקה הצרפתית, אבל הובס על ידי פייר רמאמפי.
מדגסקר יוצגה לבסוף בסנאט של צרפת על ידי שלושה סנטורים מקרב האוכלוסייה המלגשית, ועל ידי שני מתיישבים אירופאים שנבחרו על ידי מסרת בחירות (collège électoral) נפרדת.
בשנת 1954 מחה ציראנאנה באופן גלוי בפני שלטונות המושבה נגד שיטת הבחירות הזאת שהפלתה לדעתו את האולכלוסיה הילידית והציע לפייר מנדס פראנס הנהגת מסגרת אלקטורלית יחידה.
ב-1954 הצטרף ציראנאנה למפלגה בשם "הפעולה המדגסקרית" (Action Madécasse), שהתחילה לפעול כ"כוח שלישי" בתווך בין הלאומנים הבלתי מתפשרים ובין חסיד הסטטוס קוו.
המפלגה החדשה הטיפה לשלום חברתי מתוך עקרונות של שוויון וצדק. על ידי צעד זה הפוליטיקאי הצעיר ביקש להיפטר מכתם הפלגנות הפרובינציאלית של מפלגת PADESM. כמו כן התחיל לצדד לא עוד ב"מדינה חופשית" במסגרת האיחוד הצרפתי, אלא בעצמאות שתיבנה בשלבים תוך משא ומתן עם צרפת.
בקדמת הזירה הפוליטית בארצו.
נבחר באספה הלאומית בפריז.
בשנת 1955, בעת חופשה, ביקר בצרפת ובהזדמנות זו הצטרף ל"מחלקה הצרפתית של אינטרנציונל הפועלים" SFIO, כפי שנקראה באותם המפלגה הסוציאליסטית בצרפת.
בימי הממשלה הצרפתית האוהדת של פייר מנדס פראנס, אחרי שקנה לעצמו שם בחיים הפוליטיים המקומיים, בינואר 1956, נתמכה מועמדותו לאספה הלאומית הצרפתית על ידי הנציב העליון הסוציאליסט אנדרה סוקאדו שהתרשם כי מדובר בזן של לאומן שקול-דעת, וגם על ידי "החזית הלאומית המלגשית", פלג של בני מרינה שנפרד מתוך "הפעולה המדגסקרית". הפעם ציראנאנה נבחר ברוב מוחץ של 253,094 קולות מתוך 330,915 באזור האלקטורלי המערבי.
בהגיעו לאספה הלאומית הצרפתית בארמון בורבון הצטרף במהרה לסיעה הסוציאליסטית. התפרסם תוך תקופה קצרה כדובר חסר תסביכים של עמו. נאבק להגדלת מספר בתי הספר בארצו ולמען זכויות חברתיות נוספות. במרץ 1956 הוקיע את האיחוד הצרפתי כשינוי קוסמטי בלבד של הקולוניאזים הפראי של פעם, כמו כן דרש ביטול חוק הסיפוח מאוגוסט 1896. המשיך להיאבק על אחדות המלגשים וביולי 1956 תבע את שחרור כל האסירים הפוליטיים שנעצרו עקב המרד המלגשי.
עמדותיו בעד עצמאות ואחדות לאומית ובמקביל בעד המשך הידידות עם צרפת, ביססו את מעמדו כמנהיג לאומי בעל שיעור קומה.
כחבר בפרלמנט הצרפתי דאג ציאנאנה ליצוג טוב יותר של תושבי האזור הצפוני והצפוני-מערבי של מדגסקר באספה הטריטוריאלית, בנימוק שהופלו לרעה בעבר.
כמו כן פעל במרץ נגד הניהול הריכוזי של הפרובינציות.
פעילות זו משכה נגדו בקורת חריפה מצד המפלגה הקומוניסטית באי, בעלת ברית של הסיעות הלאומיות שבטננריבה, שטענה כי ציראנאנה שואף לבלקניזציה של מדגסקר ומעודד את ה"שבטיות" (הטריבליזם). עימותים אלה הגבירו את טינתו כלפי הקומוניסטים איתם לא הסכים אף בנושאים הכלכליים.
ב-20 בפברואר 1957 הגיש ציראנאנה את הצעת החוק האישית היחידה, שהייתה חשובה למצביעיו: הצעה זו ביקשה להחמיר בעונשים נגד גונבי הפרות, נושא שלדעתו, לא נידון כראוי בקובץ החוקים הפליליים הצרפתיים.
מייסד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית במדגסקר.
עם הזמן התבלט ציאנאנה כמנהיג של האוכלוסייה המלגשית מאזור שפת הים. יחד עם חברי האגף השמאלי של מפלגת PADESM, ב-28 בדצמבר 1956 הקים ציראנאנה במאג'ונגה את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית המסונפת למפלגה הסוציאליסטית SFIO בצרפת.
ציבור אוהדי המפלגה החדשה כלל, מעבר למצביעיה המסורתיים של מפלגת PADESM ופרט לכל הנכבדים הכפריים שבאזורי שפת הים, גם את אותם הפקידים והתומכים ברעיון העצמאות של מדגסקר, שהיו חשדנים כלפי הקומוניסטים.
מלכתחילה המנהל הקולוניאלי הצרפתי העדיף את המפלגה הזאת, כיורשת פוטנציאלית של השלטון באי, בתהליך המעבר לאוטונומיה בהתאם לחוק המסגרת על שם דפר.
חוק זה עמד להיכנס לתוקף אחרי הבחירות הטריטוריאליות בשנת 1957.
ב-31 במרץ 1957 נבחר ציראנאנה כיועץ מחוזי על רשימת "אחדות וקדמה חברתית" עם 82,121 קולות מתוך 99,179. כראש הרשימה נתמנה ליושב ראש האספה המחוזית של מג'ונגה ונבחר שוב ב-10 באפריל 1957 ליועץ באספת הנבחרים של מדגסקר.
ב-27 במאי אותה שנה, בחרה אספת הנבחרים ממשלה (מועצת ממשל) בראשות הנציב העליון הצרפתי אנדרה סוקודו, כשסגן יושב ראש שלה הוא פיליבר ציראנאנה.
אחרי כניסתו לתפקיד זה, חיזק ציראנאנה עוד יותר את מעמדו במושבה. ב-12 ביוני 1957 ייסד סניף נוסף של מפלגתו PSD במחוז טולאר אליו הצטרפו 16 יועצים מן האספה המחוזית. לפיכך המפלגה הסוציאל-דמוקרטית השיגה רוב בטולאר.
באספת הנבחרים המפלגה PSD מיוצגת על ידי 9 חברים.
יד ימינו של ציראנאנה, אנדרה רזאמפה, התמנה לשר החינוך.
סמכויותיו המוגבלות כסגן יושב ראש הממשלה העיקו על ציראנאנה מאוד. הוא התלונן על כך באפריל 1958 בנאום בקונגרס השלישי של מפלגתו, תוך מחאה נגד האופי הדו-ראשי של הממשלה. לדבריו לא היה ראוי שראש הממשלה יהיה הנציב העליון עצמו.
עלייתו של הגנרל דה גול לשלטון ביוני 1958 שיחקה לידיו.
לפי פקודה של הממשלה הצרפתית החדשה, הסדר ההיירארכי בטריורטויות שמעבר לים השתנה לטובת נבחרי המקומיים.