בעקבות הצלחתה, שלושה מסרטיה - "אהבות פתוחות", "אחים" ו"אחרי החתונה" - נרכשו ליצירת גרסה אמריקאית. הסרט "אחים" יצא ב-2009 בבימויו של ג'ים שרידן ובכיכובם של נטלי פורטמן, טובי מגווייר וג'ייק ג'ילנהול. בתקופה זו החלה ביר ליצור בהוליווד. סרטה העשירי, "דברים שאבדו לנו באש", צולם באנגלית, בתקציב של כמה מיליוני דולרים, ובהשתתפות הכוכבים ההוליוודים האלי בארי ובניסיו דל טורו. עם זאת, הסרט נכשל בקופות ובביקורות, וביר חזרה לדנמרק.
סרטה הבא, "בעולם טוב יותר", יצא ב-2010 ושוב זכה להצלחה בינלאומית. הוא זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית הסרט הזר, ובפרס סרט הזר הטוב ביותר באוסקר האמריקאי. הסרט, בהשתתפות השחקן השוודי מיקאל פרסנראנדט, עוסק בסוגיית מוסריות וחינוכיות בנוגע לאלימות, לשנאה, נקמה ולגזענות בחברה האנושית - באפריקה ובאירופה. בגלל הרמזים למקרי טבח המוני על רקע אתני וגזעי בארצות כמו סודאן, עורר הסרט ביקורת חריפה מצד גורמים רשמיים סודאנים.
חיים אישיים.
ביר הייתה נשואה לשחקן והבמאי השוודי פיליפ זאנדן, ויש לה שני ילדים, גבריאל ואליס-אסתר. לאחר גירושיה מזאנדן, הכירה את בן זוגה כיום, הזמר והמלחין הדני יספר וינגה לייסנר, שכתב את המוזיקה לכמה מסרטיה ("האחד והיחיד", "אחים", "אהבות פתוחות" ועוד).
סגנון ותמה קולנועית.
סרטיה של ביר מרבים לעסוק במסגרת המשפחתית המסורתית, בקריסתו של מעמד הביניים הבורגני תחת לחץ הגלובליזציה, הטרור והמלחמה בו, ובאופן בו אנשים מתמודדים עם אסון או אירוע מכונן חיצוני מחייהם. היא מציינת שהרגע שמעניין אותה בחיי דמויות הוא כשתחושת הביטחון שלהם נסדקת, והעולם החיצון מתדפק בדלת. השאלות המרכזיות בסרטיה הן שאלות של מוסר: האם מוסרי לעזוב בן זוג שהפך נכה, האם הטוב האישי קודם לטוב הכללי, וכיצד יש להגיב לאלימות שהעולם מפנה לעבר הפרט.
אופן הבימוי של ביר נותן חופש רב לשחקנים, ומאפשר אלתור הן בטקסטים והן באופן ההגשה. לסרטיה יש קוד ויזואלי משותף - כולם מצולמים במצלמת כתף, ובשיאים הרגשיים משתמשים בתקריבים עצומים ("אקסטרים קלוז אפ", בעגה המקצועית) של עיניים, שפתיים ואצבעות. בנוסף, אופן העריכה אינו נאמן למסורת העריכה ההמשכית, והוא נוסך תחושה חופשית ואקראית יותר.
הסרטים של ביר מאופיינים בכך שלמרות המבנה הטרגי שלהם, ישנה "השטחה" של האירועים הדרמטיים, או לחלופין, אין דרמטיזציה של האירועים המרכזיים. לדוגמה, בסצנת המפגש הראשון בין האב לביתו ב"אחרי החתונה", השניים שותקים רוב הסצנה, ומדברים מעט על בקבוק מים שהוא מביא לה. אופי זה של בימוי יוצר תחושה שלא קורה דבר בסרטים שלה, אך ניתוח מעמיק של ההתרחשויות מראה שהסרטים נאמנים למבנה הדרמטי של אריסטו.
יתר על כן, ביר מקפידה לסיים את סרטיה בטון מעט אופטימי, באומרה שלמרות שהסרטים שלה אינם מסחריים גרידא, הם גם אינם אמנות טהורה, ועל כן היא צריכה לתקשר עם הקהל שלה, ולתת להם מעט אור להישען עליו.
חמישיית הפסנתר של שומאן
חמישיית הפסנתר במי-במול מז'ור, אופ' 44 לפסנתר ורביעיית מיתרים מאת רוברט שומאן היא אחת מיצירותיו המוכרות ביותר של המלחין, והחמישייה היחידה שכתב. היא נכתבה ב-1842 ונועדה, כמו רבות מיצירותיו לפסנתר, לביצוע בידי אשתו קלרה. כיום היא נחשבת, לצד חמישיות הפסנתר של דבוז'אק ובראהמס, כאחת היצירות הגדולות בז'אנר.
שנת 1842 נחשבת "שנת המוזיקה הקאמרית" של שומאן - עד אז כמעט ולא התנסה בכתיבת מוזיקה קאמרית, אך בשנה זו, מלבד חמישיית הפסנתר, כתב גם שלוש רביעיות מיתרים, שלישיית פסנתר ורביעיית פסנתר. שומאן הוא המלחין החשוב הראשון שכתב חמישיית פסנתר בהרכב זה (פסנתר ורביעיית מיתרים), ובעקבותיו הפך ההרכב הזה להרכב הסטנדרטי של חמישיית פסנתר, ויצירות רבות נכתבו אחריו להרכב זהה.
קלרה שומאן ביצעה את החמישייה לראשונה ב-1843 באולם הקונצרטים גוואנדהאוס בלייפציג, ולאורך חייה שבה וביצעה אותה פעמים רבות. היצירה זכתה לפופולריות רבה, אף כי פרנץ ליסט הסתייג ממנה כששמע אותה לראשונה, וקבע כי היא "לייפציגאית מדי" - כוונתו הייתה לכך שהיא שמרנית מדי, בניגוד לנטיותיו של ליסט עצמו, ההולך בגדולות. מעט אחרי צאתה של החמישייה לאור הציע שומאן למו"ל שלו, ברייטקופף את הרטל, להוציא לאור גם עיבוד לפסנתר בארבע ידיים, אך הצעתו לא התקבלה. רק ב-1854 חיבר יוהנס ברהמס, חברם הקרוב של שני בני הזוג, עיבוד כזה כמתנת יום-הולדת לקלרה שומאן.
מבנה.
לחמישיית הפסנתר של שומאן ארבעה פרקים, במבנה הסונאטה המקובל.
תהליך בולוניה
גביע רוסיה בכדורעף
תפילת השלווה
תפילת השלווה היא תפילה שחוברה על ידי ריינהולד ניבור, כומר פרוטסטנטי אמריקאי ופעיל חברתי במאבק לזכויות אדם.
מקור התפילה וגלגוליה.
התפילה המקורית ארוכה בהרבה. נראה שהיא שואבת ממקורות קודמים, בהם "סיפורי אמא אווזה". רעיון דומה מצוי בספר מבחר הפנינים של שלמה אבן גבירול, בשער י"ז (ההכרה) פסוק ב': "ואמרו ראש השכל, ההכרה בין ההוה והנמנע, והנחמה במה שאינו ביכולת".
התפילה המוכרת מבוססת על הנוסח המקוצר שאומץ בידי ארגון אלכוהוליסטים אנונימיים. התפילה אומצה על ידי ארגון אלכוהוליסטים אנונימיים במסגרת תוכנית שנים עשר הצעדים שלהם, ובעקבותיהם בארגוני גמילה אחרים.
התפילה יוחסה בטעות לאנשים שונים כמו קיקרו, פרנציסקוס מאסיזי ואחרים. צבא ארצות הברית הפיץ את התפילה בין חייליו המוצבים במערב גרמניה, לאחר מלחמת העולם השנייה, תוך ייחוס שגוי לפילוסוף פרידריך אטינגר.
שולי נתן הלחינה ושרה גרסה אחרת של תרגום התפילה בשיר "אנא אלי": "אלוהים תן לי את השלוה
להשלים עם שאיני יכול לשנות. אנא תן לי את אומץ הלב לשנות דברים שביכולתי. ואנא תן לי את החוכמה
להבחין בין אלה לבין אלה". מלבד התרגום של אלכוהוליסטים אנונימיים ישנו גם תרגום של יהונתן גפן.
התפילה מאוזכרת ברומן "בית מטבחיים חמש" מאת קורט וונגוט.
מועצה אזורית גיזו
מועצה אזורית גיזו הייתה מועצה אזורית שהתקיימה באזור פרוזדור ירושלים. הוקמה באפריל 1954 ואוחדה בשנת 1964 אל מועצה אזורית מטה יהודה.
שטח המועצה ביום הקמתה היה 77 אלף דונם. שם המועצה נלקח מ: "גבורי החילים... בני השם הגזוני".
המועצה כללה את הקיבוצים הראל ונחשון ואת המושבים בקוע, טל שחר, תעוז וצלפון.
המועצה התאחדה בשנת 1964 ביחד עם מועצה אזורית אבן העזר, מועצה אזורית הרי יהודה ומועצה אזורית האלה ליצירת מועצה אזורית מטה יהודה.
בראש המועצה עמדו צבי דקל (1954-1956), איציק קול, יוסף יוצ'ניק ויואב תיבון. קול שימש כראש המועצה כנראה עד שנת 1960 - זו השנה שבה הוא עזב את הקיבוץ שבתחומי המועצה.
מרק רונסון
אריאלה דים
בייליץ
הוצאת זמורה
הולגר קרפורד
ויסטיר
ויסטיר או ויסטירניק (ברומנית: vistier או vistiernic; מילולית: אוֹצֵר, גזבר) היה דרגטור בנסיכות מולדובה ובנסיכות ולאכיה.
הוויסטיר היה בויאר הממונה על קבלת המסים וניהול כספי אוצר המדינה. הוויסטיר היה חבר במועצה העליונה של השליט ומתחתיו פעל ויסטיר מדרגה שנייה, שהיה בויאר בדרגה פחותה ומתחתיהם היה ויסטיר מדרגה שלישית, שהיה בויאר מהדרג התחתון ושימש כמפקח כספים במנזר או מנהל.
ויסטירניק
כיבוש מתחם גשירה
קרב גשירה היה קרב שניטש בחזית הדרום במלחמת יום הכיפורים. הקרב התחולל ב-18 באוקטובר 1973, היום השלושה עשר למלחמה,
בין חטיבת שריון 421 של צה"ל לבין כוחות של הצבא המצרי. בסוף הקרב הורחב ראש הגשר לכיוון צפון מערב עד למרחק של 9 קילומטרים ללא אבדות לצה"ל.
רקע.
ב-15 באוקטובר 1973 פתחו כוחות צה"ל בחזית הדרום במבצע אבירי לב – פעולה שמטרתה הייתה להקים ראש גשר ישראלי בגדה המערבית של תעלת סואץ, מתוך כוונה לשנות את מהלך הקרבות בזירה זו, ומעבר מקרבות בלימה ליוזמה התקפית בשטח האויב. כזירת הצליחה נקבע קטע התעלה המצוי מצפון לאגם המר הגדול ובצמוד אליו (בסמוך למעוז מצמד).
ב-17 באוקטובר הונחתו הפגזות מצריות על אזור ראש הגשר, וכוחות מצריים ניסו לתקוף את מתחם ראש הגשר מצפון. ניסיון ראשון של צה"ל להשתלט על השטח שמצפון לראש הגשר נכשל והכח הישראלי כותר ונסוג בעזרת כוח שנשלח לחלצו תוך ספיגת נפגעים רבים ("קרב סרפאום").
ביום המחרת, ב-18 באוקטובר, הוחלט להשתלט על המתחם מצפון-מערב לראש הגשר שסומן במפת סיריוס בשם "גשירה" על ידי שני גדודים מחטיבה 421.
הקרב.
גדוד מס' 2 בחטיבה נע מראש הגשר צפונה לאורך תעלת המים המתוקים. לאחר נסיעה של כשני קילומטרים, פנה מערבה ונתקל בכוח טנקים.
בקרב שריון שנערך בין הכוחות השמיד הגדוד הישראלי 15 טנקים מצריים ללא שנגרמו אבדות לצד הישראלי. הכוח הישראלי המשיך בדרכו צפונה, הגיע לבסיס טילי קרקע אוויר מצרי שסומן כבסיס "פרח 6321" ופגע קשות בבסיס המצרי. לאחר מכן המשיך בדרכו צפונה עד שהגיע למתחם שסומן במפת סריוס בשם "גשירה". לאחר שתפס את המתחם פגע במספר טנקים מצריים נוספים בסמוך לו.
לאחר יציאת גדוד 2, החל לנוע גדוד 1 של חטיבה 421, גם הוא לכיוון צפון-מערב אך בצירים סמוכים. הכוח הישראלי פגע בדרכו בכוחות חי"ר שאיישו מוצבים לאורך הציר ובכלי ארטילריה מצריים. הכוח הישראלי השאיר מאחוריו פלוגה שאבטחה גשר שחלף על פניו, במטרה למנוע מכוחות מצריים להכות בעורף הגדוד. ואכן בעוד שהכוח הישראלי נע צפונה, ניסה לדלוק אחריו ולתקוף אותו גדוד מצרי מדרום. פלוגת החסימה הישראלית פתחה על הגדוד המצרי באש ופגעה ב-25 טנקים מצריים. שאר הטנקים המצריים נתקעו בבוץ.
לקראת הערב חזר גדוד 2 של חטיבת 421 לראש הגשר הישראלי לחימוש, תדלוק ואספקה והגדוד השני בחטיבה נותר להחזיק ב"גשירה".
תוצאות הקרב.
ראש הגשר הישראלי הורחב לכוון צפון-מערב לעומק של כ-9 קילומטר מראש הגשר.