בשנת 2021 קיבלה את אות יקיר בצלאל. בנימוקים לאות נכתב כי ברתנא מקבלת אותו "כהוקרה על יצירתה האמנותית והקולנועית החדשנית ופורצת הדרך, על עיסוקה הנחוש והאמיץ בנושאים שנויים במחלוקת המקדמים דיאלוג והתבוננות ביקורתית, ועל תרומתה הרבה לקידום האמנות הישראלית ועולם האמנות העכשווית הבינלאומי".
פעילותה האמנותית.
יצירותיה של ברתנא נוגעות לעיתים קרובות בהיבטים של ההווי הישראלי, תוך ביקורתיות על המימד הצבאי שלו, וכן בהיבטים הקשורים לעבר של יהודי אירופה.
במיצג "Mary Koszmary" (סיוטי לילה) משנת 2008 ידידה סלבומיר שראקובסקי, עיתונאי פולני, נראה כשהוא מוקף במשמר של ילדים במדים, נואם באצטדיון ריק בוורשה וקורא ל־3 מיליון יהודי פולין שחיו בה לשוב אליה כדי לגאול את המדינה ממה שנראה כהומוגניות משעממת וכקיפאון.
בשנת 2000 הציגה תערוכה עם עבודות העוסקות בתרגיל מטווח של חיילות ישראליות.
ברתנא יצרה עבודות במדינות כגון פולין, הולנד, טורקיה, וארצות הברית. עבודותיה הוצגו בתערוכות בניו יורק, בסנט גאלן, בוורשה ובמוזיאון ואן אבה באיינדהובן שבגרמניה, במוזיאון טייט מודרן שבלונדון, בשוודיה, בדנמרק, בביינאלות של פראג ושל איסטנבול.
בשנת 2007 השתתפה ברתנא באירועי "דוקומנטה 12" בעיר קאסל שבגרמניה שם הציגה את יצירת האודיו־ויזואלית "מחנה קיץ". העבודה תיעדה בנייה מחדש, על ידי פעילים מארצות שונות, של בית בכפר הפלסטיני ענאתא, שנהרס בצו של השלטונות הישראליים.
בשנת 2011 השתתפה יעל ברתנא בפסטיבל ה־54 של הביאנלה של ונציה כנציגת פולין (אף על פי שאין לה אזרחות פולנית ושמעולם לא חיה במדינה זו). ברתנא הציגה בפסטיבל סרט וידאו בשלושה פרקים "ואירופה תהיה המומה". טרילוגיה זו מספרת על רעיון "התנועה לתחייה יהודית", ארגון דמיוני הדוגל בשיבתם של מיליוני יהודים אשכנזים לפולין והתיישבותם מחדש במדינה. בתפקיד מנהיג התנועה שיחק שוב סלבומיר שראקובסקי שאף השתתף בכתיבת התסריט לסרט. עבודתה זו התמקדה בשאלת הלאומיות במאה ה־20 ובתולדות היחסים בין הפולנים ליהודים ובהשפעתם אל אלה על זהותה של פולין העכשווית.
קרנף סומטרי
ז'אן אבוטרן
ז'אן אֵבוטֶרְן (בצרפתית: Jeanne Hébuterne; 6 באפריל 1898 - 26 בינואר 1920) הייתה ציירת צרפתייה, המוכרת יותר כבת-זוגו של אמדאו מודיליאני.
ביוגרפיה.
אבוטרן נולדה בפריז למשפחה קתולית. אביה, אשיל אבוטרן, עבד כמנהל חשבונות בחנות הכלבו הראשונה בפריז. הצעירה היפה הוצגה בפני ציבור האמנים ברובע מונפרנאס בפריז על ידי אחיה אנדרה אבוטרן, שרצה להיות צייר. היא פגשה כמה ציירים ואף דגמנה עבורם. בהמשך החליטה ללמוד ציור בעצמה, ובחרה ללמוד ב"אקדמיה קולארוסי" (Académie Colarossi) בפריז, האלטרנטיבה לבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות, שנחשב שמרני מדי בעיני אמנים רבים באותה עת.
בקיץ 1917 הוצגה ז'אן, המתלמדת בת ה-19, בפני הצייר היהודי אמדאו מודיליאני על ידי הפסלת חנה אורלוף שבאה עם אמנים נוספים להתרשם מהאקדמיה.
ז'אן היפה והגבוהה התאהבה בצייר הכריזמטי, ועד מהרה עברה לגור עמו, למרות התנגדותם הנחרצת של הוריה שהיו קתולים אדוקים. אביה, אדם מלומד חובב ספרות, לא ראה בעין יפה את הקשר בן בתו לצייר היהודי.
על אהבתה של ז'אן, מודיליאני היה בריב מתמשך עם הצייר פבלו פיקאסו, איתו חייתה ז'אן לפני שפגשה את מודיליאני. מודיליאני הרבה לציירה, וידוע במיוחד ה"פורטרט של ז'אן אבוטרן" משנת 1919, בו משווה לה הצייר מראה אובאלי-מוארך טיפוסי, אך תווי פניה המובהקים והנקיים, מזכירים ציורים מסורתיים של מרים הבתולה. בשנת 1918 נולדה להם בת, וב-1919 חתם על מסמך בו הוא מבטיח להינשא לה (אבוטרן הייתה אז בהיריון שני למודיליאני). ב-24 בינואר 1920 מת מודיליאני בפריז כשהוא רק בן 36, ממחלת השחפת ממנה סבל וכן בגלל שתיית יתר. כאשר מת מודיליאני הלכה ז'אן לבית הוריה לבקש עזרה מאביה שישמור על גופת הצייר 24 שעות בלבד כדי שתוכל לדאוג לסידורי ההלוויה. האב סירב בתוקף, וכתוצאה מכך היא הפילה את עצמה מחלון ביתם ושמה קץ לחייה ולחיי עוברה.
לאמדאו מודיליאני נערכה הלוויה מפוארת "כיאה לנסיך", מלווה על ידי ידידיו הרבים, הוא נקבר בבית הקברות פר לשז. ז'אן נקברה בהלוויה צנועה בבית קברות ליד פריז, ורק עשר שנים אחרי מותה הועברו עצמותיה לצד קברו של אהובה אמדאו מודיליאני בבית הקברות פר לשז שבפריז. התינוקת היתומה ז'אן אבוטרן אומצה על ידי אחותו של אביה באיטליה (וכך למעשה קיבלה את שם משפחתו של אביה הביולוגי), ושנים רבות ידעה מעט מאוד על הוריה. בעקבות מחקר מעמיק שערכה, פרסמה הבת ז'אן מודיליאני ספר על אביה ב-1958. המשפחה הסכימה, לאחר מאמצי שכנוע ממושכים, להציג את עבודותיה של ז'אן אבוטרן, והן הוצגו יחד עם עבודותיו של אמדאו מודיליאני בוונציה שבאיטליה בשנת 2000.
ב-2004 יצא לבתי הקולנוע סרטו של הבמאי מיק דייוויס, המספר על אירועים נבחרים בחייו של מודיליאני, בהם הפגישה עם אהובתו ז'אן אבוטרן, הצנזורה על ציוריו, ומותו.
יימה
על פי המיתולוגיה הפרסית, יימה, או ג'משיד (באווסטית: Yima; בפהלווי: Jam; בפרסית: جمشید‎‎), המכונה הרועה הגדול, הוא האדם הראשון שאליו נגלה אהורה מאזדה, אל השמים. לפי האווסטה הוא מלך בארץ 1,000 שנים. מדי שלוש מאות שנה גדל מספר האנשים עד כדי כך שהארץ לא יכולה הייתה יותר להכילם, אז ציווה עליה יימה להתרחב, והיא גדלה בשליש. לאחר מכן ידע האל שתקופת קרח גדולה עומדת לבוא על הארץ. הוא ציווה על יימה להכין מחסה תת-קרקעי ולתוכה להכניס את מיטב המין מכל חי, מכל פירות ומכל עץ (סיפור שמזכיר את נח והתיבה). יימה רקע על הארץ והפכה לטיט. מהטיט הוא יצר מחסה, באורך וברוחב של כשלושה קילומטרים, ובו רחובות ומבנים. במחסה התנהלו חיי אושר במשך ימים רבים. סיפור זה טיפוסי למיתוסים של מבול, קרוב לוודאי שהושפע ממיתוס המבול המסופוטמי, והשפיע מצידו סיפורי מבול במיתולוגיה ההינדואית.
אוצר הארץ
"אוצר הארץ" היא חברה מסחרית מבית "מכון התורה והארץ" שהוקמה לקראת שנת השמיטה ה'תשס"א, במטרה לספק תוצרת חקלאית יהודית כשרה בשנת השמיטה. אוצר הארץ מהווה למעשה בית דין הלכתי המקבל לידיו מהחקלאים את התוצרת שהופקרה, על פי הסכם שנחתם עוד בטרם החלה שנת השמיטה, ומשווק אותה במהלך השמיטה לפריסה ארצית. במהלך שנת השמיטה נחשבים החקלאים כעובדיו של בית הדין בשדה, ומקבלים משכורת ממנו. שיווק זה נקרא "אוצר בית דין".
כמו כן, החברה משווקת גם ירקות יבול שישית – תוצרת מערב השמיטה הנשמרת בחדרי קירור, וכן פירות וירקות שגדלו בשמיטה על ידי פתרונות הלכתיים – כגון: גידול במצע מנותק, גידולי מים, יבולים שגדלו בחלקי הארץ שאינם חייבים בכל דיני השביעית (בערבה, וגבול עולי מצרים).
החברה תכננה לפעול גם בשנים שאינן שנות שמיטה. על פי אתר החברה, מטרות החברה כוללות גם חיזוק החקלאות העברית, הגדלת סיכויי התחרות שלה מול חקלאים ערבים, וכן מניעת העברת כספים לגורמים עוינים. בפועל החברה חדלה לפעול לאחר תום שיווק התוצרת משמיטת תשס"ח וחזרה לפעול רק לקראת שנת השמיטה תשע"ה. אחרי שנת השמיטה תשע"ה שוב חדלה לפעול, ולקראת שנת השמיטה תשפ"ב חזרה לפעילות.
רבני בית-הדין.
בבית הדין של אוצר הארץ יושבים רבנים ממגזרים שונים:
בעבר שימש גם הרב זלמן נחמיה גולדברג בבית הדין.
על פעילות החברה בשנת שמיטה.
חברת אוצר הארץ מציעה פירות וירקות ממגוון מקורות לפי סדר עדיפות יורד: תחילה גידולים אשר גדלו בשנה השישית, גידולים מאזור הערבה (אזור אשר לא היה בגבולות הארץ בזמן עולי בבל ועל פרותיו לא חלה קדושת שביעית, על פי רבנים שאינם מכירים בחלות ההלכתית של כיבושי צה"ל בנוגע לעניין קדושת ארץ ישראל), וגידולים שגדלו במצעים מנותקים וחממות. כאשר לא ניתן לספק ממקורות אלו, יסופקו פירות וירקות של אוצר בית דין, עליהם חלה קדושת שביעית. במידה ולא יוכלו לספק גם מאוצר בית דין, יספקו הן מהיתר מכירה והן מייבוא. פירות שגודלו על ידי נכרים באדמת ארץ ישראל לא יימכרו על ידי החברה.
לקראת סוף שנת השמיטה תשע"ה, עם התקרב זמנה של שמיטת הכספים, פנו רבני החברה בשיתוף עם ארגון פעמונים בקריאה לקיים את המצוה ככתיבתה בתורה, ולהלוות הלוואה אחת שלא תכלל בשטר הפרוזבול. הלוואה זו, שתופנה לנזקקים, תתבטל לפי ההלכה עם תום שנת השמיטה, והלווה לא יהיה חייב להחזירה. על קריאה זו חתמו גם הרבנים אהרן ליכטנשטיין ושמואל אליהו.
לקראת שנת השמיטה התשפ"ב פעלו באוצר הארץ להגיע לכמה שיותר אנשים שיתחייבו מראש לקנות דרכם ירקות בסכומי כסף מוסכמים מראש כדי שיוכלו לשכנע חקלאים להצטרף אליהם. בנוסף לפניה לאנשים פרטיים פנו באוצר הארץ גם למוסדות גדולים כגון ישיבות, אולפנות ומדרשות. בנוסף חתמו באוצר הארץ על הסכם עם צה"ל להספקת ירקות מאוצר בית דין במהלך שנת השמיטה. לחברה יש נקודות שיווק בכל רחבי הארץ.
תמיכה והתנגדות.
החברה הוקמה בשנת ה'תשס"א בתמיכתם ובעידודם של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, הראשון לציון הרב מרדכי אליהו, הרב שאול ישראלי, הרב דב ליאור והרב יעקב אריאל. מבין תומכי אוצר הארץ: הרב אליהו בקשי דורון זצ"ל, הרב זלמן נחמיה גולדברג זצ"ל, הרב שאול ישראלי זצ"ל, הרב חיים דרוקמן, הרב שמואל אליהו, הרב יהושע שפירא, הרב אליקים לבנון והרב דוד חי הכהן.
מנגד, ישנם רבנים בציונות הדתית כגון הרב אליעזר מלמד והרב יהושע בן מאיר שכתבו שבאוצר בית דין ישנם בעיות רבות ועדיף לבחור בהיתר מכירה.