אצ'יסון נולד במידלטאון שבקונטיקט לאדוארד ואלינור אצ'יסון. אביו היה איש כמורה וכיהן כבישוף בקונטיקט. בשנים 1912–1915 הוא למד בקולג' ייל ובשנים 1915 - 1918 למד לימודי משפטים באוניברסיטת הרווארד. במהלך לימודיו הוא שימש עוזרו של הפרופסור פליקס פרנקפורטר ולאחר הסמכתו לעריכת דין היה אצ'יסון עוזרו של שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית לואי ברנדייס (1919–1921). לצורך תפקיד זה הוא עבר לחיות בוושינגטון הבירה ובתקופה זו יצר קשרי ידידות עם סינקלייר לואיס.
בשנת 1921 עבר אצ'יסון עם משפחתו להתגורר בג'ורג'טאון. הוא החל לעבוד בוושינגטון במשרד עורכי הדין "Covingtom &amp; Burling" ועסק רבות בנושאי משפט בינלאומי. בשנת 1933 הוא מונה על ידי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לתת־מזכיר האוצר. אצ'יסון התגלה בתפקידו זה כשמרן, בין היתר בהתנגדותו למתן אשראי לבנקים וכן בגין התפטרותו מהתפקיד לאור התנגדותו לתוכניתו של הנשיא רוזוולט לשינוי שער השווי של הזהב.
אצ'יסון שב למלא תפקיד בקבינט של הנשיא רוזוולט עם מינויו בשנת 1940 לתפקיד בכיר במחלקת המדינה של ארצות הברית. אצ'יסון החזיק בתפקידו זה במהלך מלחמת העולם השנייה ובשנה הראשונה לכהונתו היה בין מעצבי המדיניות המשותפת עם בריטניה והולנד להטלת אמברגו על ייבוא נפט מיפן, שתרם במידה רבה לפרוץ המלחמה בין יפן לארצות הברית. בשנת 1944 שימש אצ'יסון הנציג הבכיר ביותר מטעם ארצות הברית בועידת ברטון־וודס. בוועידה נקבעו קווים כלליים בנושא מסחר ומכס, הונחו בה היסודות להקמתם של קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי והיא הובילה להקמתו העתידית של ארגון הסחר העולמי.
לאחר מותו של הנשיא רוזוולט בחר הארי טרומן למנות את אצ'יסון לתת־מזכיר המדינה של ארצות הברית. הוא נשא בתפקיד זה בשנים 1945–1949 ועבד תחת מזכירי המדינה אדוארד סטטיניוס, ג'יימס פרנסיס ברנס וג'ורג' מרשל. לאורך שנים אלו הוא החזיק פעמים רבות בתפקיד מזכיר המדינה בפועל, בעת שליחויות המזכירים אל מחוץ לגבולות ארצות הברית. במהלך תקופות אלו התהדקו קשריו עם הנשיא טרומן ובשנת 1947 היה אצ'יסון מנסחה העיקרי של דוקטרינת טרומן. כמו כן הוא היה בין יוזמי תוכנית מרשל ובה סיוע כלכלי למדינות אירופה. תוכניותיו אלו שיקפו את אמונתו ביכולתה של ארצות הברית למנוע מברית המועצות לגייס את תמיכתן של מדינות אירופה ולהגדיל את שיתוף הפעולה בין ארצות הברית לביניהן.
בשנים 1949–1953 כיהן אצ'יסון כמזכיר המדינה של ארצות הברית. בתקופתו תוכננה תורת הבלימה, שנהגתה על ידי יועצו ג'ורג' קנאן. כמו כן הוא פעל רבות לאפשר את הקמת נאט"ו. העדר יכולתה של ארצות הברית למנוע את השתלטות ברית המועצות על סין (1949) הגבירה את הקריאות הציבוריות כנגדו. אצ'יסון הואשם בנקיטת עמדה מתונה כלפי הקומוניזם ובדצמבר 1950 גיבשו פה אחד נציגי המפלגה הרפובליקנית בבית הנבחרים של ארצות הברית קריאה להסירו מתפקידו.
אצ'יסון נותר בתפקידו עד לתום כהונתו של טרומן בשנת 1953. לאחר מכן הוא שב לעסוק בעריכת דין, אך המשיך ליטול חלק בחיים הפוליטיים ועמד בראש מספר קבוצות במפלגה הדמוקרטית לקביעת מדיניות בנושאים שונים. הנשיאים אייזנהאור, קנדי, ג'ונסון, ואף הנשיא הרפובליקני ניקסון, נעזרו בעצותיו. במהלך משבר הטילים בקובה הוא נשלח על ידי הנשיא קנדי לתדרך את נשיא צרפת שארל דה גול ולגייס את תמיכתו. בשנות השישים הביע אצ'יסון תמיכה במלחמת וייטנאם, והתנגד למשא ומתן שלטענתו לא תביא לשום תוצאות. עם זאת, הוא התנגד להפצצות בצפון וייטנאםשלטענתו לא יועילו. עמדתו של אצ'יסון הייתה שעל כוחות ארצות הברית להחזיק מעמד עד שלקומוניסטים יימאס ואז המלחמה תגמר, כפי שקרה בקוריאה. אולם, בסוף פברואר 1968 לאחר שנתבקש על ידי הנשיא ג'ונסון להביע עמדה לגבי המלחמה וסירב לעשות זאת בהיעדר מידע אמין, הוא הוסמך על ידי הנשיא לקבל את כל המידע הנדרש ולראיין את בעלי התפקידים שטפלו במלחמה. ב־14 במרץ 1968 הוא סיכם את עמדתו בפני הנשיא בפגישה בארבע עיניים. להערכתו של אצ'יסון, המלחמה תימשך לפחות עוד חמש שנים ותדרוש משאבים עצומים ולממשלת דרום וייטנאם לא הייתה יכולת אמיתית לעמוד לבדה בפני התקפות צפון וייטנאם, ועל כן, המשך המלחמה היה חסר סיכוי.
בשנת 1964 הוענקה לאצ'יסון מדליית החירות הנשיאותית. בשנת 1970 הוא זכה בפרס פוליצר עבור ספר זכרונותיו.
אצ'יסון נפטר בביתו בסנדי ספרינגס שבמרילנד בשנת 1971 לאחר שבץ. הוא אביו של דייוויד אצ'יסון ומחותנו של ויליאם בנדי.
יחסו לישראל.
באוגוסט 1946, לאחר פרסום תוכנית מוריסון גריידי, תמך אצ'יסון בתוכנית הנגדית של הסוכנות היהודית, שהוצגה על ידי נחום גולדמן, מה שהיה בין הגורמים להצהרת הנשיא הארי טרומן נגד תוכנית מוריסון ובעד עלייה מיידית של מאה אלף יהודים.
בישראל התייחסו אליו כאל עוין לציונות ולמדינת ישראל.
ביטוח מפני אובדן כושר עבודה
ביטוח מפני אובדן כושר עבודה הוא ביטוח שנועד להבטיח למבוטח גמלה חודשית במקרה שיאבד את כושר עבודתו עקב מחלה, תאונה וכדומה, לתקופה או באופן קבוע.
הגמלה המשולמת במסגרת הכיסוי הביטוחי באה להחליף את ההכנסה מעבודה, ממשלח יד או מעסק שיש למבוטח (הכנסה חייבת במס), ולכן תקבע בדרך כלל בהתאם להכנסה זו. הכנסה חייבת זו יכולה להיות משכורת (לשכיר), הכנסתו של עובד עצמאי, דיבידנדים הנמשכים על ידי בעלי מניות בחברה וכדומה.
ביטוח מפני אובדן כושר עבודה נכלל על פי חוק, כחלק אינטגרלי מקרן הפנסיה, ובתוכניות ביטוח פנסיוני אחרות על המבוטח לרכוש אותו בנפרד, תמורת פרמיה מתאימה.
לא כל מקצוע או עיסוק ניתן לבטח. אנשי צבא, למשל, אינם קבילים לביטוח זה עקב הסיכון המלווה את המבוטח בעבודתו.
סוגי פוליסות.
ביטוח "מקצועי" או "עיסוקי".
מהותו של מקרה הביטוח "אובדן כושר עבודה" מוגדרת בפוליסה. להגדרה זו חשיבות רבה, משום שהיא קובעת את הנסיבות שבהן יהיה המבוטח זכאי לגמלה. פסנתרן שנפגע באצבעותיו, למשל, אינו מסוגל להמשיך בעבודתו כפסנתרן, אך עדיין יכול לעבוד במגוון רחב של עבודות אחרות.
על ההגדרה להבהיר האם אובדן כושר עבודה פירושו אובדן כושרו של המבוטח לעבוד בעיסוקו המוגדר כפי שהיה ערב קרות מקרה הביטוח (ביטוח עיסוקי), אובדן כושרו לעבוד בעבודה כלשהי המתאימה לניסיונו, הכשרתו והשכלתו (ביטוח מקצועי), או אובדן כושרו לעבוד בעבודה כלשהי.
הגדרת הכיסוי הביטוחי המקצועי כאמור תגרום לחברת הביטוח לבדוק האם המבוטח איבד את יכולתו לעבוד למעשה בכל מקצוע ועיסוק.
במרבית המקרים, למקצועות "צווארון לבן", בהם העיסוק אינו כרוך בעבודה פיזית, ניתן יהיה לרכוש כיסוי ביטוחי עיסוקי.
למקצועות "צווארון כחול" יהיה ביטוח מקצועי או הגדרת כיסוי עיסוקי לתקופה מוגבלת בלבד.
כדוגמה - שיננית. מרגע קרות מקרה הביטוח תתקיים בדיקת הכיסוי כעיסוקי לשנתיים בלבד (במהלך שנתיים ראשונות תהיה הבדיקה האם המבוטחת כשירה לעסוק בעיסוקה הספציפי). לאחר שנתיים תשלום פיצוי, תבוצע בדיקה מקצועית (שתבחן האם המבוטחת יכולה לעבוד בכל עיסוק אחר המתאים לניסיונה, הכשרתה והשכלתה).
כיסוי "רגיל" או כיסוי "מורחב".
הכיסוי ה"רגיל" הוא כיסוי למקרה בו איבד המבוטח את יכולתו לעבוד בשיעור של 75% או יותר.
במקרים רבים ניתן לרכוש נספח המגדיר כיסוי "מורחב" - בו מקרה הביטוח המוגדר הוא איבוד יכולתו של המבוטח לעבוד בשיעור של 25% ומעלה. הוספת נספח ההרחבה מאפשרת למבוטח לבטח את המקרה בו איבד רק חלק מיכולתו לייצר הכנסה, ושקיימת בידו יכולת להמשיך לעבוד באופן חלקי אך הכנסתו נפגעת.
דוגמאות - רופא שאיבד יכולתו לנתח אך יכול להמשיך לשמש כמרצה. נהג שעקב מצב בריאותי יוגבל במספר שעות הנהיגה להן הוא כשיר ועקב ההפחתה בשעות עבודתו תפגע הכנסתו.
הגמלה משולמת עד לקרות אחד האירועים הבאים:
ביטוח אובדן כושר עבודה "משלים".
מאחר שקרנות הפנסיה כוללות על פי חוק רכיב של ביטוח מפני אובדן כושר עבודה, ועל מנת למנוע מצב של "כפל ביטוח", השיקו חברות הביטוח מוצר ביטוח משלים המכונה ביטוח "מטריה". ביטוח זה כולל את כל הכיסויים הנכללים בביטוח אובדן כושר העבודה הפרטי, ואינם כלולים בביטוח אובדן כושר העבודה הכלול בקרן הפנסיה.
עם קרות מקרה הביטוח.
תקופת המתנה.
הגמלה משולמת למבוטח לאחר תקופת המתנה המוגדרת בפוליסה הנרכשת (למשל - שבועיים, 30 יום, 90 יום, 180 יום או אף למעלה מכך). המשמעות החוזית היא שמקרה הביטוח מתממש רק כאשר המבוטח איבד את יכולתו לעבוד לתקופה העולה על תקופת ההמתנה. לדוגמה - למבוטח מתקיים כיסוי ביטוחי עם תקופת המתנה של 90 יום. כאשר המבוטח איבד את יכולתו לעבוד ל-75 יום ולאחריהם חזרה לו כשירותו לעבוד - על פי הגדרת הפוליסה לא התרחש מקרה הביטוח. אין עוררין שהתרחש מקרה מצער בו המבוטח איבד את יכולתו לעבוד בפועל, אך עדיין לא קמה לו הזכאות לקבל תגמולי ביטוח. ככל שתקופת ההמתנה ארוכה יותר, הפרמיה היא מטבע הדברים נמוכה יותר.
פרנצ'יזה.
ניתן לרכוש נספח לביטוח המעניק תשלום רטרואקטיבי במקרה אובדן כושר עבודה.
כיוון שבהגדרת תקופת המתנה של 90 יום ישולם תגמול חודשי במקום הכנסות החל מהחודש הרביעי, הנספח קובע תשלום רטרואקטיבי בגין חודשי ההמתנה. כך מובטח למבוטח שלמרות שתשלומי הפיצוי משולמים במקרה שאינו יכול לעבוד למעלה מ-90 יום, הוא יזכה לקבל תשלום למפרע בגין חודשי ההמתנה, כולם או חלקם.
גובה התגמול החודשי.
סכום התגמול המשולם בעקבות מקרה אובדן כושר עבודה הוא אחוז מסוים (בישראל מקובל 75%) מההכנסה הממוצעת של המבוטח בתקופה שקדמה למקרה הביטוח, או הסכום הנקוב בפוליסה כפיצוי חודשי, הנמוך מביניהם.