הארמייה הוקמה באוגוסט 1941 בחצי האי קרים משילוב של כוחות צבא סדירים ודיוויזיות מיליציה של מתנדבים מקרב האוכלוסייה המקומית. משימתה הייתה להגן על חצי האי מפני המתקפה הגרמנית הצפויה. בנובמבר 1941 פונתה הארמייה מחצי האי קרים תחת לחץ המתקפה הגרמנית, אך חודש לאחר מכן היא הונחתה בחצי האי קרץ יחד עם כוחות סובייטיים נוספים במסגרת המאמץ לשחרר את קרים מידי כוחות הציר. בחורף 1941/42 השתתפה הארמייה במספר מתקפות כושלות נגד הארמייה ה-11 של הוורמאכט הגרמנית תחת פיקוד חזית קרים. בראשית מאי 1942 פתחו הגרמנים במתקפת נגד בחצי האי קרץ, ותוך עשרה ימים הביסו את שלוש הארמיות הסובייטיות שהגנו עליו וכמעט השמידו אותן. שרידי הארמייה ה-51 פונו בדרך הים לקווקז.
לאחר הפינוי מקרים הוצבה הארמייה באזור קובאן וסופחה לחזית הצפון-קווקזית. ביולי-אוגוסט 1942 השתתפה הארמייה בניסיונות לבלום את מתקפת הקיץ הגרמנית בדרום רוסיה, והוצבה תחת פיקוד חזית סטלינגרד ולאחר מכן תחת פיקוד החזית הדרומית. היא ספגה אבדות כבדות מאוד, ונותרה עם כ-3,000 חיילים בלבד. לאחר התייצבות קו החזית באזור סטלינגרד בספטמבר 1942 הוצבה הארמייה מדרום לעיר, באזור האגמים המלוחים, וסופחה שוב לכוחות חזית סטלינגרד. ב-20 בנובמבר 1942 השתתפה הארמייה ה-51 המתוגברת, תחת פיקוד גנרל ניקולאי טרופנוב, במתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד, והיוותה חלק מהזרוע הדרומית של תנועת המלקחיים הסובייטית שכיתרה את כוחות הציר באזור סטלינגרד.
לאחר הצלחת מבצע אורנוס התקדמו כוחות הארמייה דרומה לאזור קוטלניקובו, אך ב-12 בדצמבר הם הותקפו על ידי כוחות גרמניים ורומניים חזקים ונאלצו לסגת לאחר שספגו אבדות כבדות. הארמייה ה-51 הצליחה לבסוף לבלום את המתקפה הגרמנית, שנועדה לחלץ את הארמייה השישית המכותרת ב"כיס סטלינגרד", בקו נהר מישקובה בסיוע כוחות תגבורת שחשו לעזרתה. לאחר בלימת המתקפה הגרמנית השתתפו כוחות הארמייה בסוף דצמבר 1942 וראשית ינואר 1943 במתקפת הנגד הסובייטית, שהדפה את כוחות הציר הרחק דרומה מסטלינגרד עד לקו נהר סאל. במהלך 1943 השתתפה הארמייה בשורת מתקפות סובייטיות בדרום רוסיה, תחת פיקוד החזית הדרומית, שהפכה באוקטובר 1943 לחזית האוקראינית הרביעית. באביב 1944 השתתפה במתקפה הסובייטית שכבשה מחדש את חצי האי קרים מידי כוחות הציר.
במאי 1944 הועברה הארמייה ה-51 לחזית הצפונית וסופחה לחזית הבלטית הראשונה. ביולי אותה שנה השתתפה במתקפת הקיץ הסובייטית באזור לטביה, הבקיעה את החזית הגרמנית וניתקה את קבוצת ארמיות צפון הגרמנית מצפון מערב לריגה לאחר שהגיעה לחוף הים הבלטי. באוגוסט 1944 הצליחו הגרמנים לפרוץ את הכיתור הסובייטי ולסגת דרומה לחצי האי קורלנד, אך באוקטובר אותה שנה חידשה החזית הבלטית ה-1 את המתקפה מערבה והצליחה להבקיע לחוף הים הבלטי מצפון לממל, ולנתק בפעם השנייה את קבוצת ארמיות צפון בחצי האי קורלנד. הארמייה ה-51 היוותה חלק מהכוחות הסובייטיים שכיתרו את חצי האי קורלנד, והשתתפה בשורת מתקפות כושלות על הכוחות הגרמניים המכותרים בחצי האי. לאחר תום המלחמה במאי 1945 קיבלה הארמייה את כניעת קבוצת ארמיות צפון.
מאוגוסט 1943 ועד לתום המלחמה פיקד על הארמייה הגנרל היהודי יעקב קרייזר.
הקיסר יאו
יָאו (בסינית 堯, בפין-יין Yáo) (על פי המסורת מלך בשנים 2333-2234 לפנה"ס) היה שליט סיני אגדי, אחד משלושת המלכים וחמשת הקיסרים, וידוע גם בשם אדון טָאוטָאנְג (陶唐氏). נולד בשם יִי פָאנְגשׂוּ'ן (伊放勳) או יִי צִ'י (伊祁) כבן שני לקיסר קו ולצִ'ינְגדוּ (慶都). נודע גם בשם טָאנְג יָאו (唐堯).
מתואר לרוב כשליט-קדוש חכם ובעל מוסר מושלם. חסידותו ושקדנותו של יאו שימשו דוגמה לקיסרים ומלכים בדורות מאוחרים יותר בסין. בעת העתיקה התייחסו הסינים ליאו, לשון וליו' כדמויות היסטוריות, אולם היסטוריונים מודרניים מאמינים כי הם מייצגים מנהיגים של התאגדויות שבטיות אשר ייסדו מערכות שלטון היררכיות אחידות בתקופה בה עברה החברה הסינית למבנה של פיאודליה פטריארכלית. בספר ההיסטוריה (הידוע גם בתור הקלאסיקה של ההיסטוריה), המהווה את אחד מחמש הקלאסיקות, עוסק הפרק הראשון ביָאו, שׁוּן ויוּ'.
על פי האגדות, יָאו נעשה למלך בגיל 20 ומת בגיל 119, והתפטר מן המלוכה על מנת ששׁוּן, אשר היה נשוי לשתי בנותיו של יָאו, יוכל לעלות לשלטון.
בין תרומותיו הרבות יאו נחשב למי שהמציא את משחק הגו, אשר לפי הכתוב היטיב את דרכיו של בנו הסורר והתאוותן דָאנְג'וּ (丹朱). על פי המסורת הקונפוציאנית, כאשר נפטר יָאו ועם סיום שלוש שנות האבל כמנהג המקובל, שׁוּן הכריז על דָאנְג'וּ קיסר, אולם העם הכיר רק בשׁוּן כיורש הכתר.
ברשומות הבמבוק נמסר סיפור שונה: שׁוּן מרד וכלא את יאו עד למותו, בעוד שדָאנְג'וּ הוגלה ולאחר מכן הובס בידי שׁוּן.
מלחמת המקף
מלחמת המקף או מלחמת הקו המפריד (בצ'כית: Pomlčková válka; בסלובקית: Pomlčková vojna) הייתה ויכוח בין נציגים צ'כיים וסלובקיים על שמה הרשמי של צ'כוסלובקיה לאחר "מהפכת הקטיפה".
שמה המלא של המדינה היה, בשתי השפות, "הרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית" (Československá socialistická republika). המהפכה התרחשה בדצמבר 1989, ובתחילת שנת 1990 הציע הנשיא הנבחר ואצלב האוול להוציא את המילה "סוציאליסטית" משמה של המדינה. נציגי סלובקיה דרשו כי שמה של המדינה החדשה יכתב במקף בין "צ'כו" ל"סלובקית" (Česko-Slovenska), כפי שנכתב בשנים 1918–1920 ושוב בשנים 1937–1938.
ב־29 במרץ 1990 החליט הפרלמנט כי השם ייכתב ללא מקף בצ'כית (Československá federativní republika) ועם מקף בסלובקית (Česko-slovenská federatívna republika). ההחלטה לא נמצאה מתאימה, וב־20 באפריל שוב שינה הפרלמנט את שמה של המדינה, והיא נקראה מעתה "הרפובליקה הפדרטיבית של הצ'כים והסלובקים" (בצ'כית: Česká a Slovenská Federativní Republika, בסלובקית: Česká a Slovenská Federatívna Republika). לפי כללי הכתיב בשתי השפות, רק המילה הראשונה בשמה של מדינה אמורה להיכתב באות גדולה, אך כפתרון לשאלת כתיבת האות הראשונה במילה "סלובקים", הוחלט לכתוב את כל המילים באותיות גדולות.
הוויכוח כלל גם את שמו של הסימן. הסלובקים דרשו כי בין השמות יפריד מקף (spojovník), בעוד הצ'כים השתמשו באותה מילה גם לקו מפריד (pomlčka).
השם "מלחמת המקף" נקלט למרות שאינו תיאור נכון של האירועים. עם זאת, הוויכוח חשף פער מהותי באופן שבו צ'כים וסלובקים ראו את זהותה של מדינתם. ניגודים נוספים הצטברו בשנתיים הבאות, והביאו להחלטה על פירוק המדינה לצ'כיה וסלובקיה ("גט הקטיפה") בשנת 1992. ההחלטה עצמה בוצעה ב־1 בינואר 1993.
הירואיזם לאומי
הז'אנר הלאומי-ההרואי
ועדת ראסל
ועדת ראסל (ידועה גם בשמות: טריבונל ראסל, הוועדה הבינלאומית לפשעי מלחמה, ועדת ראסל-סארטר) היא ועדה ציבורית שנוסדה על ידי הפילוסוף והמתמטיקאי הבריטי ברטראנד ראסל ואשר בראשה עמד הפילוסוף הצרפתי ז'אן-פול סארטר, במטרה לחקור את מדיניות ארצות הברית והמעורבות הצבאית שלה בווייטנאם.
היסטוריה.
הוועדה הוקמה בשנת 1966, כמה חודשים לאחר פרסום ספרו של ראסל, "פשעי מלחמה בווייטנאם". הוועדה נפגשה מספר פעמים במשך השנה בסטוקהולם ובקופנהגן.
לוועדה לא היו שום סמכות משפטית רשמית או אמצעים כלשהם להפעלת סנקציות או כוח. ב-26 במאי אמר ז'אן-פול סארטר במושב הפתיחה של הוועד בסטוקהולם, "אנו יודעים שלא קיבלנו מנדט רשמי מאף גורם. אם החלטנו להתכנס בוועדה זאת, זה בגלל שידענו שאף אחד לא ייתן לנו מנדט מסוג זה. כמובן שהוועדה שלנו אינה מוסד רשמי, ואינה באה להחליף שום כוח ממוסד. היא בעקבות העדר עשיה ועקב צורך". הוועדה הסתמכה על כוחם המוסרי של החברים בה וקיוותה להשפיע בדרך זו על דעת הקהל העולמית ובארצות הברית.
הוועדה פרסמה את מסקנותיה שכללו האשמת ארצות הברית בהפרת החוק הבינלאומי, פגיעה בבתי ספר ומתקנים אזרחיים, וברצח עם כלפי העם הווייטנאמי.
חברי הוועדה.
בין חברי הוועדה נכללו הפילסוף היהודי גונתר אנדרס, הסופר האמריקאי ג'יימס בולדווין, הסופרת סימון דה בובואר, הסופר חוליו קורטאסר, הסופר הפקיסטני טאריק עלי, נשיא מקסיקו לשעבר לזארו קרדאנס, הסופר היהודי-אנגלי יצחק דויטשר, הפוליטיקאית הישראלית חייקה גרוסמן, הסופר השוודית שרה לידמן, המתמטיקאי היהודי-צרפתי לורן שוורץ והסופר הגרמני פטר וייס.
ועדות המשך.
ועדת ראסל לעניין דרום אמריקה.
בשנת 1973 הוקמה ועדת ראסל לעניין דרום אמריקה במטרה לחקור את הפרות זכויות האדם שמבצעים משטרים שונים בדרום אמריקה. הוועידה התכנסה מספר פעמים בשנים 1974–1976. במסקנותיה גינתה הוועדה ממשלות של מספר מדינות בהן ברזיל, צ'ילה, בוליביה, אורוגוואי והרפובליקה הדומיניקנית וקראה למדינות העולם להפעיל לחץ לסיום ההפרות שהיא מצאה.
ועדת ראסל לעניין פלסטין.
בשנת 2009 הוקמה ועדת ראסל לעניין פלסטין על ידי קרן ברטראנד ראסל לשלום. בין החברים בוועדה ניתן למצוא את הסופרת האמריקאית אליס ווקר וכלת פרס נובל לשלום האירית מייריד מגווייר. הישיבה הראשונה של טריבונל ראסל לעניין פלסטין התכנסה בברצלנה במרץ 2010. בין חברי הוועדה היה פעיל זכויות-האדם היהודי-צרפתי סטפן הסל.
בין התאריכים 5–7 בנובמבר 2011 התכנסה הוועדה בקייפטאון על מנת לדון בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני. נושא הדיון היה "האם מדיניות ישראל נגד הפלסטינים מפרים את האיסור על אפרטהייד המעוגן בחוק הבינלאומי?"