הקרבת ילדים בקרתגו נזכרה בכתביהם של פלוטרכוס, פילון האלכסנדרוני, דיודורוס סיקולוס ואחרים, ולפי חלק ממקורות אלה, נהגו הקרתגנים להקריב תינוקות לאליהם בהניחם אותם על זרועותיו של פסל ארד של האל קרונוס. הזרועות היו מעוצבות בשיפוע, והתינוקות שככל הנראה נרצחו קודם לכן, התגלגלו אל מעין תנור שבו נשרפו גופותיהם. ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס כתב בחיבורו "ביבליותקה היסטוריקה" כי כאשר איים צבא סירקוזה על קרתגו (בשנת 310 לפנה"ס), ייחסו זאת תושבי העיר לכעסו של קרונוס על כך שבעוד שבעבר נהגו להקריב לו את מיטב ילדיהם, החלו מקריבים ילדים שקנו בסתר וגידלו לשם כך. כדי לרצות את האל הקריבו בני העיר 200 מילדי המשפחות הטובות בקרתגו. גם טרטוליאנוס בן קרתגו שחי במחצית השנייה של המאה ה-2 ובתחילת המאה ה-3 כתב בספרו "אפולוגטיקה" כי:
רוב הארכאולוגים מסכימים כי קורבנות אדם נהגו בקרתגו אם כי בהיעדר מקורות כתובים פוניים למנהג, לא ברור אם תיאוריו של דיודורוס סיקולוס אודות השיטה מדויקים, ואין וודאות מה שם נתנו הקרתגנים לתופת. מאידך, נראה כי כדברי דיודורוס סיקולוס, תחילה אכן נהגו הקרתגנים להקריב את ילדיהם לאלים, אך לאחר מכן החלו קונים ילדים או אף מגדלים את ילדי משרתיהם למטרה זו. עם זאת, בעיתות משבר ומצוקה דרשו כוהני הדת את מיטב הילדים. מנגד קיימים היסטוריונים המתייחסים לכך בביטול ומייחסים את מקורו של המידע להטייה היסטורית מצד הרומאים והיוונים.
בתופת של קרתגו התגלו כ-20,000 כדי קבורה שבהם שרידיהם של ילדים ועוברים, ולא נתגלו בקרבם ממצאים פתולוגיים העשויים להעיד על תמותה טבעית. קיימת התאמה בין כמות הכדים שהונחו בתופת לבין מצבה של העיר - בעיתות משבר, גדל קצב הנחת הכדים, ייתכן שכדי לרצות את האלים, ויכול שהדבר נעשה כדי לווסת את גודל האוכלוסייה ולהתאימו למשאבי העיר. על רבות מהמצבות שמעל לכדים נמצאו כתובות העוסקות במנחה לאלים. שרידי בעלי חיים, בעיקר עיזים וכבשים, שנמצאו גם הם בתופת בקרתגו ובערים פוניות אחרות, מלמדים כי לכאורה לא דובר בבית קברות לילדים גרידא, ובאתר הפוני שבקונסטנטין שבאלג'יריה נמצאה הכתובת הלטינית - "Vita pro vita, sanguis pro sanguine, agnum pro vikario"' ("חיים תמורת חיים, דם תמורת דם, שה כתחליף").
האמפיתיאטרון הרומי.
האמפיתיאטרון הרומי של קרתגו הוקם במאה ה-1 על ידי יוליוס קיסר. אורכה של הזירה הוא 64 מטר ורוחבה מגיע ל-36 מטר, והיא מוקפת בטריבונות בגובה של 2.5 מטר המחולקות ל-54 יציעים. קוטרו החיצוני של המבנה נע תחילה בין 120 ל-93 מטר בהתאמה, אך לאחר שהורחב במאה ה-3, הגיעו ממדיו ל-156 עד 128 מטר בהתאמה. במקום נותרו רק קווי המתאר וקומת הבסיס של הזירה השוכנת בלב חורש, שכן המבנה עצמו פורק על ידי שודדים במשך הזמן. לפי ההערכה יכול היה האמפיתיאטרון להכיל עד 30,000 צופים, ולאחר הרחבתו עמד מספר זה על 41,000 איש.
בורות המים במאלגה ואמת המים של זגהואן.
בצפון-מערבה של העיר שוכנים בורות המים הגדולים והשמורים יחסית של מאלגה (Maâlga), ולצידם הוקם מוזיאון המציג את עקרונות ההידראוליקה בעת העתיקה. בורות אלה נחפרו בנקודת הסיום העיקרית של אמות המים אשר הובילו מים אל העיר בתקופה הרומית, שהידועה שבהן היא אמת המים של זגהואן (Aqueduc de Zaghouan). לפני הקמתה של אמה זו עשו הרומאים שימוש בבורות לאיסוף מי הגשמים, כפי שנהגו הפונים קודם לכיבוש העיר, אך תקופת בצורת קשה בין השנים 123 ל-128 חייבה את הקמתה של אמת המים. הקיסר אדריאנוס הורה על הקמת אמת המים אשר נועדה להוביל מים מג'בל זגהואן אל 15 בורות המים שנפחם הגיע ל-60,000 מ"ק. כל אחד מהבורות השתרע לאורך 102 מטר ולרוחב של 7.4 מטר, וגובהו המקסימלי הגיע ל-7 מטר. סך הכל כיסו הבורות שטח של 13 דונם שאורכו 127 מטר ורוחבו 102 מטר. אמת המים נועדה להבטיח אספקה סדירה של כ-32,000 מ"ק ביום, והיא הורכבה משתי זרועות באורך של 6 ו-33.6 ק"מ. אורכה הכולל של האמה על שתי זרועותיה עמד על 132 ק"מ והשיפוע לאורכה מגיע ל-0.29%.
האמה נפגעה על ידי הוונדלים ולאחר מכן על ידי הערבים, והושבה לפעולה במאה ה-10, אך בתקופת השושלת החאפיזית נזנחה. ב-1852 שוחזרה האמה על ידי הצרפתים, וב-1861 התחדשה זרימת המים אל תוניס. בחורף הגיעה אספקת המים לכ-12,000 ממ"ע ליום ובקיץ עמדה על רבע מכמות זו. עם זאת, אמת המים הוזנחה ומ-1872 יצאה בהדרגה משימוש.
התיאטרון, האודאון, הווילות הרומיות והבזיליקה.
התיאטרון מהמאה ה-2 נהרס על ידי הוונדלים ב-439. הוא שוחזר במאה ה-20 במסגרת תחרות באופן מקיף והשרידים המקוריים מהתקופה הרומית מועטים. אורכה של הבמה כ-50 מטר וקוטרו של המבנה הוא 106 מטר. מאז 1967 נערך במקום הפסטיבל השנתי הבינלאומי של קרתגו (Festival international de Carthage), והאתר מסוגל להכיל עד 7,500 צופים. באודאון הסמוך נערכו עבודות חפירה בשנים 1994–1999 אך כמעט שלא שרד ממנו דבר.
סמוך לאודאון נחשפו שרידי בתים המכונים כיום "הווילות הרומיות" (villas romaines). במקום התגלו מספר פסיפסים שהידוע שבהם נמצא ב"וילה דה לה וולייר" (villa de la volière). פסיפס ידוע נוסף הוא "פסיפס הסוסים" (mosaïque des chevaux).
גם הבזיליקה שוכנת סמוך לאודאון ונחקרה לראשונה ב-1878. היא מכונה בשם "דמוס אל-קריטה" (Damous El Karita), וככל הנראה זהו שיבוש של המקור הלטיני "דומוס קריטאטיס" (domus caritatis - "בית הצדקה/הרחמים"). אורכה של הבזיליקה המקורית היה 65 מטר ורוחבה 45 מטר, אך היא שינתה את צורתה וממדיה כאשר נבנתה מחדש בשתי הזדמנויות שונות. הפסיפס המקורי כמעט ואבד לחלוטין, אך במקום נמצאו מספר כתובות קבורה. בסמוך לבזיליקה נמצאו שרידיהם של בפטיסטריום מתומן ושל מבנה עגול, בחלקו תת-קרקעי. זה הוקם במאה ה-4, ננטש לאחר פלישת הוונדלים, ושוחזר שוב בתקופת השלטון הביזנטי. המבנה שימש ככל הנראה כמקום סגידה למרטירים. בצמוד לבזיליקה הוקם בין השנים 2000–2003 מסגד אל-עאבידין (Mosquée El Abidine; جامع العابدين) שנקרא על שם נשיא תוניסיה זין אל-עאבדין בן עלי.
מרחצאות אנטוניוס.
ממרחצאות אנטוניוס הרומיים שלחוף הים שרדו רק מספר שרידים בקומת הקרקע בלבד, ומספר חוקרים העלו את הסברה כי במקום שכן הנמל הקדום של העיר. המרחצאות משתרעים על שטח של כמעט 40 דונם, ובנייתם החלה בשנת 145 בתקופתו של הקיסר אנטונינוס פיוס, והסתיימה בשנת 169. במרכזן של המרחצאות ניצב פריג'ידריום (חדר קר) באורך של 47 מטר וברוחב של 22 מטר שתקרתו נתמכה בשמונה עמודי גרניט אדומה גדולים שנשאו כותרות משיש לבן. גובהו הכולל של כל אחד מהעמודים הגיע ל-15 מטר, משקלו עמד על 68 טונות והיקפו בבסיסו היה 1.5 מטר. משני צידיו של הפריג'ידריום נבנו יתר אולמות המבנה בצורה סימטרית. במשך מאות שנים שימש האתר כמקור לאבן בנייה שנלקחה ממנו לבניינים שהוקמו בתוניסיה ומחוצה לה, ורק ב-1944 החלו החפירות במקום. שחזור חלקי של האתר בין השנים 1972–1992, ובכלל זה הקמתו מחדש של עמוד בודד בפריג'ידריום, מקנה תחושה באשר למראהו ולהיקפו בתקופת הרומית.
אפרים פישביין
אפרים פישביין (Efraim Fischbein; 20 בינואר 1920 – 22 ביולי 1998) היה חוקר ישראלי בתחום הפסיכולוגיה של הוראת המתמטיקה, פרופסור בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב. נודע בעיקר בזכות מחקרו על האינטואיציה במדע ובמתמטיקה.
קורות חיים.
פישביין נולד בבוקרשט בירת רומניה למשפחה יהודית דתית אדוקה. הוא התעניין בכתיבה עוד בצעירותו וכתלמיד בתיכון החל לקרוא ספרים של אנרי ברגסון, שהשפיע על התפתחותו המקצועית. התעניין בנושאים רבים כמתמטיקה, פיזיקה, כימיה, ביולוגיה ואסטרונומיה, אך במיוחד בסוד החשיבה של האדם.
בגיל 18 החל בלימודים באוניברסיטה, וב-1946, בגיל 26, סיים תואר שני. ספרו "מושגים צורניים" מבוסס על תזת הדוקטורט שלו. לאחר סיום לימודיו הורה בבית ספר יסודי ואחר כך בתיכון, וב-1949 החל ללמד בפקולטה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בוקרשט. מאמריו התפרסמו בעיתונות המקצועית בפסיכולוגיה ובפדגוגיה.
ב-1959 התחיל לכהן כמנהל המחלקה לפסיכולוגיה חינוכית במכון לפסיכולוגיה של האקדמיה הלאומית של רומניה בבוקרשט וניהל קשרים אקדמיים עם ז'אן פיאז'ה, הנס פרוידנטל, ג'רום ברונר ופטריק סופס.
באוקטובר 1975 עלה לארץ עם אשתו ומיד הוצעה לו משרת פרופסור בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב. היה הנשיא המייסד של הקבוצה הבינלאומית לפסיכולוגיה של החינוך המתמטי (Psychology of Mathematics Education, PME), ארגון שלאחר מכן התפתח ואף הוקמו לו סניפים באירופה ובאמריקה.
בעשור האחרון לחייו הקדיש פישביין מאמצים רבים לפיתוח יחידות הוראה במתמטיקה לפרחי הוראה ולמורים בבית הספר היסודי. הוא האמין שהנחלת הידע המחקרי שהצטבר בתחום המחקר המתמטי למורים תשפר את איכות ההוראה.
פישביין נפטר ב-1998, בגיל 78. נקבר בבית העלמין קריית שאול. הותיר את אשתו הנרייטה (1920–2010).
עבודתו.
פישביין חקר בעיקר את ההתפתחות ואת המאפיינים של שני סוגי חשיבה, חשיבה לוגית וחשיבה אינטואיטיבית. הוא ביסס קביעה לפיה לאינטואיציה של האדם לגבי מושגים ופעולות יש השפעה מרכזית, במקרים רבים לא מודעת.
קישורים חיצוניים.
ממאמריו:
קרל רוברט אדוארד פון הרטמן
אדוארד הרטמן
יוסי מלמן
יוסי מלמן (נולד ב-27 בדצמבר 1950) הוא עיתונאי ישראלי, פרשן צבאי זוכה פרס סוקולוב לתקשורת הכתובה לשנת 2009. מאז 2021 הוא משמש שוב פרשן לענייני מודיעין וביטחון בעיתון "הארץ", ובעבר מילא תפקיד זה בעיתונים "הארץ", ו"מעריב".
ביוגרפיה.