בעקבות פרשת איביזה במאי 2019 שגרמה לקריסת ממשלתו של קורץ, ב-3 ביוני היא מונתה על ידי נשיא אוסטריה אלכסנדר ואן דר בלן כקנצלרית עד הקמת ממשלת קבע חדשה. בעקבות הבחירות למועצה הלאומית של אוסטריה שהתקיימו בחודש ספטמבר, ב-7 בינואר 2020 הוקמה ממשלה חדשה בראשותו של קורץ ובירליין סיימה את תפקידה.
חיים אישיים.
בירליין חייה בשותפות עם השופט בדימוס ארנסט מאורר ואין לה ילדים.
קונפדרצית איגודי העובדים הבין-לאומית
הקונפדרציה הבין-לאומית של איגודי העובדים (אנגלית: The International Trade Union Confederation - ITUC, צרפתית: Confédération syndicale internationale - CSI, גרמנית: Internationaler Gewerkschaftsbund - IGB) היא פדרציית איגודי העובדים הגדולה בעולם, המקיפה כ-207 מיליון עובדים המיוצגים ב-331 ארגונים מסונפים ב-163 מדינות וטריטוריות. המזכירה הכללית של הארגון הוא שרן בורוו. ההסתדרות הכללית בישראל מסונפת לארגון, וכן הפדרציה הפלסטינית הכללית של האיגודים המקצועיים בשטחי הרשות.
היסטוריה.
הקונפדרציה רואה את שורשיה כבר באינטרנציונל הראשון, וציינה ב-2014 את יובל 150 השנים להיווסדו בקונגרס שנערך בברלין. באותה שנה פרסמה לראשונה גם את מדד הזכויות העולמי, המדרג מדינות על פי 97 מדדים הנוגעים לזכויות עובדים כגון חופש מתנאי העסקה פוגעניים, חירות ההתארגנות וזכות השביתה. פורמלית, היא הוקמה בנובמבר 2006 מאיחוד הקונפדרציה הבינלאומית של איגודי העובדים החופשיים (ICFTU) וקונפדרציית העבודה העולמית (WCL).
קונפדרציית העבודה העולמית (WCL).
נוסד בהאג בשנת 1920 בשם "הפדרציה הבינלאומית של איגודי העובדים הנוצריים" (IFCTU), כפדרציה של איגודים מקצועיים הקשורים למפלגות הדמוקרטיות-קתוליות של אירופה, כחלופה לאיגודי העובדים החילוניים-סוציאליסטיים. הארגון התבסס בין היתר על הRerum novarum והQuadragesimo anno האפיפיוריים. בוועידת היסוד שלה הכריזה כי תאבק לא רק לזכויות עובדים כי אם גם עבור ערכים של כבוד האדם, דמוקרטיה וסולידריות בינלאומית. עם עליית המשטרים הטוטליטריים באירופה בשנות ה-30 נאסרה פעילות הארגון במרבית מדינות הכיבוש הגרמני ותחת הפאשיזם האיטלקי. עם כיבוש הולנד, שם שכן מטה הארגון, איבד את יכולת הפעולה שלו כמעט כליל. פעילותו חודשה לאחר המלחמה ב-1945, והוא הוזמן להצטרף לפדרציה העולמית של האיגודים המקצועיים (WFTU) שנשאה אופי שמאלי מובהק, אך דחה הצעה זו.
בסוף שנות ה-50 מצא עצמו הארגון מעורב יותר ויותר בארגון עובדים מוסלמים ובודהיסטים באפריקה ובאסיה, וב-1959 כינס סמינר בסייגון על מנת לבחון את האפשרויות לאחדות בין דתות העולם בעניינים של התנהגות חברתית. ב -1968 הצביעה הוועידה ה-16 של הארגון בלוקסמבורג על מנת לשנות שמו לקונפדרציית העבודה העולמית (WCL), ולהפריד את הארגון מהאקלוסיביות הנוצרית של הפדרציה בעבר. הצהרת העקרונות שנקבעה בקונגרס קבעה כי יונחה על ידי "תפיסה רוחנית המבוססת על ההנחה כי האדם והעולם נוצרו על ידי אלוהים, או תפיסות אחרות המובילות עימה למאמץ משותף לבניית קהילה אנושית מאוחדת בחירות צדק ואחווה".
הקונפדרציה הבינלאומית של איגודי העובדים החופשיים (ICFTU).
הוקמה ב-7 בדצמבר 1947, בראשית המלחמה הקרה בעקבות פיצול בפדרציה העולמית של איגודי העובדים (WFTU), על רקע ההתנגדות של ארגוני עובדים לאומיים (ביניהן ה-AFL-CIO בארצות הברית, ה-TUC הבריטי, ה-FO הצרפתי, ה-CISL האיטלקי וה-UGT הספרדי) לשליטה הסובייטית במוסדות פדרציה. החל משנות ה-50 גייס הארגון ארגוני עובדים חדשים לחברות באסיה ובאפריקה. הארגון גדל משמעותית בעקבות נפילת ברית המועצות כשאיגודים מקצועיים ממדינות הגוש הסובייטי הצטרפו. בעוד שב-1988 היו מסונפים לארגון כ-87 מיליון עובדים, ב-1992 גדל מספרם ללמעלה מ-100 מיליון.
הארגון המאוחד.
בעקבות האיחוד ל-ITUC התפרקו שני הארגונים בוועידות שנערכו ב-31 באוקטובר 2006. ב-1 בנובמבר נערכה הוועידה הראשונה של הארגון המאוחד. בוועידת האיחוד התארח מנכ"ל ארגון העבודה הבינלאומי ג'ואן סומביה. ועידת האיחוד נערכה בווינה שבאוסטריה, וקדמה לוועידות הפירוק של שני הארגונים. בוועידה נבחר גיא ריידר למזכיר הראשון של הארגון, שרן בורוו לנשיאתו, ונבחרה מועצת מנהלים בת 70 חברים ו-8 מושבים נוספים המשוריינים לנשים ולצעירים. ביומו האחרון של הקונגרס הוקם גם מועצה עולמית של האיגודים המקצועיים במשותף עם עשר פדרציות עולמיות של איגודים והועדה המייעצת לאיגודי העובדים של ה-OECD.
הועידה ה-2 של הקונפדרציה נערכה ב-21–25 ביוני 2010 בוונקובר, קנדה. הנשיאה לשעבר בורוו נבחרה למזכירה כללית, והחליפה את ריידר שנבחר לעמוד בראשות ארגון העבודה הבינלאומי. בעקבות בחירתה, פרשה מתפקידה כיושבת ראש מועצת איגודי העובדים של אוסטרליה.
מבנה ארגוני.
הארגון כולל שלושה ארגונים אזוריים, הארגון האזורי האסיה-פסיפי, הארגון האזורי האמריקני, הארגון האזורי האפריקני. כמו כן הוא משתף פעולה עם קונפדרציית האיגודים האירופית בין היתר במסגרת מועצת האיגודים הפאן-אירופית האזורית (PERC).
רשת שיתוף הפעולה לפיתוח האיגודים המקצועיים (TUDCN) היא יוזמה של הקונפדרציה שמטרתה להביא את עמדתם של האיגודים המקצועיים לדיוני המדיניות העולמיים, ולחזק את התפתחות האיגודים המקצועיים ואת התיאום והאפקטיביות של פעולותיהם. הקונפדרציה גובה דמי חברות מהארגונים החברים בה.
הקונפדרציה משתפת פעולה גם עם פדרציית האיגודים המקצועיים (global union federation - GUF) המאגדת איגודים לאומיים ובינלאומיים המחולקים על פי סקטורים ומקצועות שונים. כמו כן היא משתפת פעולה עם ארגון העבודה הבינלאומי, עם ועדת האיגודים המקצועיים המייעצת ל-OECD ועם סוכניות שונות של האו"ם. חלק מיוזמות הארגון נתמכות בפעילות של אתר LabourStart.
כף נורווגיה (אנטארקטיקה)
כף נורווגיה (באנגלית: Cape Norvegia) היא לשון יבשה בולטת בחוף הנסיכה מרתה, בארץ המלכה מוד שבאנטארקטיקה.
הכף מהווה את הקצה הצפון מזרחי של מדף הקרח ריסר-לארסן שבמזרח אנטארקטיקה, ואת נקודת הגבול בין ים ודל וים המלך הוקון השביעי.
היסטוריה.
גילוי הכף.
הכף התגלתה בפברואר 1930 על ידי היאלמאר רייסר-לארסן (Hjalmar Riiser-Larsen) בעת שטס מן האונייה נורווגיה (Norvegia) במסגרת משלחת החקר רייסר-לארסן.
מקור השם.
לארסן קרא לכף על שם הספינה.
לקריאה נוספת.
• Ute Christina Herzfeld, Atlas of Antarctica: Topographic Maps from Geostatistical Analysis of Satellite Radar Altimeter Data, P 116
כף נורווגיה
הצהרת בריוני
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-30
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-30 שמעניקה האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, נערך בשנת 1977, בו הוענקו פרסים לסרטים הטובים ביותר של שנת 1976.
זוכים ומועמדים.
עמית באפט"א: דניס פורמן
הקרב השני על הסום
הקרב השני על הסום ב-1918 היה קרב במהלך מלחמת העולם הראשונה על החזית המערבית מסוף אוגוסט עד תחילת ספטמבר, באזור אגן ההיקוות של נהר הסום שבצרפת.
זה היה חלק מסדרה של מתקפות נגד מוצלחות למתקפת האביב, לאחר הפסקה של היערכות מחדש ואספקה.
התכונה המשמעותית ביותר של קרבות 1918 על הסום שבעוד הקרב הראשון של הסום ב-1918, הפסיק את מה שהחל כמתקפה גרמנית מוחצת, השני היה חלק מרכזי בהתקדמותן של מדינות ההסכמה לשביתת-הנשק ב-11 בנובמבר.
הקרב.
ב-15 באוגוסט 1918, מפקד הכוחות הבריטיים, פילדמרשל דאגלס הייג סירב לדרישות המפקד העליון של בעלות הברית, מרשל פרדיננד פוש להמשיך את קרב אמיין במהלך מלחמת העולם הראשונה, שכן ההתקפה הזאת נעצרה כאשר החיילים גמרו את מלאי הארטילריה שלהם, והעתודות הגרמניות הועברו לאזור. במקום זאת, הייג החל לתכנן מתקפה על אלבר, אשר נפתחה ב-21 באוגוסט. ההתקפה העיקרית בוצעה על ידי הארמייה השלישית, בסיוע הקורפוס האמריקני ה-2.
הקרב השני החל ב-21 באוגוסט עם פתיחתו של קרב בפום השני מצפון לנהר עצמו. מתקפה זאת הדפה את הארמייה הגרמנית השנייה חזרה, לאורך חזית של מעל ל-55 קילומטר, מדרום לדואי עד לה פר, מדרום לסן-קנטן. אלבר נתפסה ב-22 באוגוסט. ב-26 באוגוסט, הארמייה הבריטית הראשונה הרחיבה את ההתקפה ביותר מ-12 קילומטרים, במה שמכונה לפעמים הקרב השני של אראס. בפום נכבשה ב-29 באוגוסט. הקורפוס האוסטרלי חצה את נהר הסום בליל ה-31 באוגוסט, פרץ את קווי הגרמנים בקרב מון סן קנטן, ובקרב פרון. מפקד הארמייה הבריטית הרביעית, גנרל הנרי רולינסון, תיאר את ההתקדמות האוסטרלית של ה-31 באוגוסט – 4 בספטמבר, כהישג הצבאי הגדול ביותר של המלחמה.
בבוקר ה-2 בספטמבר, לאחר קרב כבד, הכוחות הקנדיים השתלטו על קו דרוקור-קיינט (אשר ייצג את הקצה המערבי של קו הינדנבורג). בקרב לחמו הדיוויזיות הקנדיות ה-1, וה-4, והדיוויזיה הבריטית ה-52. הגרמנים ספגו אבדות כבדות, והקנדים גם תפסו יותר מ-6,000 שבויים, בזמן שלהם היו 5,600 נפגעים. עד הצהריים באותו יום, המפקד הגרמני, אריך לודנדורף, החליט לסגת אל מאחורי קאנאל דו נור.
ב-2 בספטמבר, הגרמנים נאלצו לחזור אל קו הינדנבורג, הקו ממנו הושקה ההתקפה שלהם באביב.
בדרכם לקו הינדנבורג, החיילים הקנדיים בראשות הגנרל סר ארתור קורי, התגברו בקרב עז על עבודות האדמה של תעלת דו נורד הלא שלמה במהלך קרב קאנאל דו נור.
בסוף ספטמבר/תחילת אוקטובר, אחד הקרבות האפיים של המלחמה כולה, היה הבקעת קו הינדנבורג (קרב תעלת סן קנטן) על ידי כוחות בריטים, אוסטרלים וחיילים אמריקאים (תחת פיקודו של הגנרל האוסטרלי ג'ון מונש). זמן קצר לאחר מכן, הקנדים פרצו את קו הינדנבורג בקרב קמברה השני.
סיכום.