הוקמה חטיבה חדשה, 655, לגזרת שארם א-שייח' בפיקודו של אל"ם אפרים חירם (פיחוטקה). בעקבות זאת פוצלה חטיבת הנגב זמנית ואחד הגדודים הועבר לחטיבה החדשה.
החטיבה אוחדה שוב, בפיקוד אל"ם שמואל (מולה) שחם, שהחליף את אל"ם צורי שגיא.
מפקדת החטיבה מוקמה בא-טור כחטיבת חי"ר של פיקוד מרש"ל (מרחב שלמה).
ב-25.11.79, בעקבות הסכם ההפרדה הראשון בסיני, הועברה מפקדת החטיבה לדהב והימ"ח לאופירה.
הפיקוד על החטיבה הועבר לאל"ם משה כפרי.
ב-30.7.81, בעקבות הסכמי השלום עם מצרים והנסיגה מסיני, מוקמה החטיבה בשדה תימן, ליד באר-שבע, וסופחה לאוגדה 143. בשלב זה הוסבה החטיבה לחטיבת חיר"מ (חי"ר מעולה). במסגרת זו בוצע ריענון כח אדם, קליטת ציוד חדש ואימונים מוגברים בפיקודם של אל"ם דוד פיטל, ואחר כך, אל"ם זאב דרורי.
מלחמת לבנון.
בעיצומו של תהליך ההצערה וההצטיידות, גויסה החטיבה ל"מבצע שלום הגליל" (של"ג). יחידות החטיבה פעלו בפיקודו של אל"ם יובל דביר ("פרד") בעיקר בגיזרה המזרחית בלבנון.
שנות ה-80, ה-90 וה-2000.
ב־10.1.86, שונה שוב מספר החטיבה.
בתקופה זו פקדו על החטיבה אל"ם דובי גזית, אל"ם אהוד (אודי) שמחוני ואל"ם יאיר נוה. החטיבה המשיכה ברענון הכוחות (שיבוצים מגולני, גבעתי ונח"ל), וקלטה את הצנחן סא"ל יורם פרסר, כסמח"ט, שפיקד על ההתארגנות המנוגמשת. יחידותיה עסקו באימונים ובתרגילים גדודיים וחטיבתיים. כמו כן ביצעו תעסוקות מבצעיות בכל הארץ, מהחרמון ועד הערבה.
החל מדצמבר 87, בתקופת האינתיפאדה הראשונה, היה חלק גדול בפעילות ברצועת עזה וביהודה ושומרון.
"חטיבת הנגב" הפכה באופן רשמי לחטיבה מנוגמשת מלאה, והמשיכה בביצוע תעסוקות מבצעיות ואימונים. בשנה זו איבדה שני לוחמים מפלוגת הנ.ט בהיתקלות עם המחבלים בגבול ירדן בגזרת כפר רופין.
לאחר שאל"ם מירון קרן התמנה כמח"ט, שובצה החטיבה למשימות ברצועת עזה. בפרוץ מלחמת המפרץ העמדה בכוננות לפעילות מבצעית. באותה שנה איבדה החטיבה, לוחם ממחס"ר אחד הגדודים שנהרג בהיתקלות עם מחבלים במוצב מצפה שלגים בחרמון.
החטיבה המשיכה בפעילות מבצעית ובאימונים בפיקודם של המחט"ים יואש רובין, ואחר כך רן שחור. בסוף התקופה התמנה מח"ט מילואים ראשון, אל"ם מאיר ברוקנטל, שפיקד על החטיבה במשך 5 שנים.
בשנת 2000, חברה החטיבה לאוגדת שריון בדרום, למשימות חדשות.
מבצע חומת מגן.
בסוף מרץ 2002, במסגרת "מבצע חומת מגן", גויסו יחידות החטיבה במטרה לפגוע בתשתית ארגוני הטרור הפלסטיני. החטיבה בפיקודו של אל"ם אבי לוי, לחמה בדרום הר חברון. חיילי החטיבה איתרו כמויות גדולות של אמל"ח, ביצעו מעצרים של מבוקשים ולחמו נגד מחבלים פלסטינים. אחד הגדודים הוצב לפעילות בגזרת "נצרים" ואף חיסל 6 מחבלים בשלוש היתקלויות.
מלחמת לבנון השנייה.
במלחמת לבנון השנייה ביולי 2006 גויסו חלק מהגדודים כדי לסייע לכלל המערך הלוחם של צה"ל. מיד לאחר סיום הלחימה וכחלק מהפקת הלקחים, החלה החטיבה בסדרה של אימונים במסגרות גדודיות ומספר תרגילי חטיבה גדולים ומקיפים.
מבצע עופרת יצוקה.
מיד לאחר שאל"ם יונתן ברנסקי התמנה למפקד החטיבה, כשהיא מוכנה ליום פקודה, התקבלו החלטות בדרג המדיני ליציאה ל"מבצע עופרת יצוקה" ברצועת עזה. החטיבה על כל מרכיביה, גויסה בצו חרום מיוחד. כוחות החטיבה פעלו עם ולצד הכוחות הסדירים במהלך המבצע.
גדוד 9208 של החטיבה ביצע כניסה רגלית לשטח הרצועה וביתר אותה לשני חלקים. הגדוד פעל בחרוף נפש ועל כך קיבל את "פרס הנשיא" בספטמבר 2009.
מבצע עמוד ענן.
במבצע עמוד ענן בנובמבר 2012 גויסה החטיבה בצו 8 בפיקודו של אל"ם בני בן ארי, והתארגנה, לראשונה תחת אש, למשימתה במסגרת התמרון הקרקעי שבסופו של דבר לא יצא אל הפועל.
מבצע צוק איתן.
במהלך התקופה בה פיקד על החטיבה אל"ם בני בן ארי, ביולי 2014 בסמוך ליציאת צה"ל למבצע צוק איתן, גויסו ארבעת גדודי החטיבה ונפרסו להגנה על גבול הרצועה תחת פיקודי החטיבות המרחביות הדרומית והצפונית של אוגדת עזה, ואף לקחו חלק בנטרול מנהרות התקפיות בגזרתם.
כיום.
כיום חטיבת הנגב היא חטיבת מילואים המורכבת בעיקר מחיילים יוצאי חטיבת גבעתי מגדוד רותם, אך גם מיוצאי חטיבות חי"ר אחרות. ב-2017 זכתה החטיבה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות בבית המילואים.
אנדרטת חטיבת הנגב.
בין השנים 1963 ו-1968, הוקמה על ידי הפסל דני קרוון, על גבעה ממזרח לבאר שבע, אנדרטת חטיבת הנגב. אנדרטת זיכרון לחללי חטיבת הנגב של הפלמ"ח במלחמת העצמאות.
איסור לשון הרע
ההלכה היהודית אוסרת לדבר לְשון הרע, כלומר כל דיבור רע על יחיד או רבים הכולל פרסום מעשיהם הרעים, או היכול לפגוע בהם או להעליבם.
לשון הרע מתייחס אל דיבור רע ואילו רכילות מתייחסת גם לדיבור מאחורי הגב של דברים לאו דווקא רעים או טובים.
מקורות הלכתיים לאיסור.
מקור איסור לשון הרע הוא בתורה ב" "לֹא תֵלֵךְ רָכִיל בְּעַמֶּיךָ". את הקללה במעמד עיבל וגריזים, "אָרוּר מַכֵּה רֵעֵהוּ בַּסָּתֶר" () ייחסו חז"ל לאמירת לשון הרע, שהיא במובן מסוים הכאתו של אדם בסתר.
הלכות לשון הרע נידונות על ידי הרמב"ם בספרו ההלכתי משנה תורה בהלכות דעות פרק ז', ובקיצור שולחן ערוך סימן ל'.
רבי ישראל מאיר הכהן מראדין כתב את הספר חפץ חיים ובו הוא דן באריכות בהלכות לשון הרע. ספר זה הפך ליסוד בהלכות לשון הרע ועליו נכתבו תקצירים דוגמת הספר "נצור לשונך".
לשון הרע בתנ"ך.
בתנ"ך מסופר על יוסף שהביא את דיבת אחיו רעה אל אביהם, דבר שקומם עליו את האחים.
הוצאת דיבה, שהיא המקור של דין מוציא שם רע, גם קיימת בדין המקראי, שבו עונשים בקנס, חתן שמעיד לשקר לאחר ליל הכלולות, כי לא מצא לאשתו בתולים.
בתהילים ק"כ לשון הרע מתואר כחץ מחודד שפוגע ברחוקים, כרעל שמרעיל את האווירה החברתית, וכגחלי רותם, שממשיכים לבעור זמן רב.
הקשר בין לשון הרע לצרעת.
מרים הנביאה מוזכרת ב כמדברת רע במשה אחיה. בעקבות דיבור זה היא נענשת בצרעת. בספר דברים מוזהרים בני ישראל להישמר בנגע הצרעת ומיד אחר כך: "זכור את עשה ה' אלוהיך למרים בדרך בצאתכם ממצרים".
שתי פרשות בתורה, תזריע ומצורע עוסקות בצרעת, וחז"ל והפרשנים מקשרים נגע זה כבא בעיקר כתוצאה של אמירת לשון הרע. ויש שאף דורשים את המילה 'מצורע' - מוציא שם רע.
לשון הרע בספרות חז"ל.
אף שעל לשון הרע אין עונש בידי אדם, מכיוון שדיבור לא נחשב מעשה, הזהירו חז"ל מאוד על לשון הרע ואמרו שלשון הרע שקולה כנגד עבודה זרה, גילוי עריות ושפיכות דמים. וכן נאמר במסכת מכות כי האומר לשון הרע, השומע לשון הרע והמעיד שקר בחברו ראוי שישליכוהו לכלבים.
רב ירמיה בר אבא, כולל את כת מספרי לשון הרע ביחד עם ליצים, חנפים ושקרנים שאינם מקבלות פני שכינה. ריש לקיש אמר "כל המספר לשון הרע מגדיל עונות עד לשמים".
רבי אלעזר בן פרטא תולה את עונש שנים עשר המרגלים מפני שהוציאו דיבה על עצים ואבנים, ולומד מכאן קל וחומר לעונשו של מי שמדבר לשון הרע על חבירו. ורבה בר נחמני מביא אסמכתא לדבריו מהמקרא, "וימותו האנשים - מוציאי דבת הארץ רעה" (במדבר יד) - על דבת הארץ שהוציאו.
רב יהודה בשמו של רב סבר כי בגלל לשון הרע שקיבל דוד מציבא עבדו של מפיבושת, וגזר לתת חצי משדהו של מפיבושת לציבא, נגזר עליו שתחלק מלכותו.
חז"ל ביארו שהסיבה שיהושע הוצרך להשתמש בגורל כדי לגלות שעכן הוא החוטא שלקח מן החרם, היא משום שה' לא רצה להיות מלשין. החפץ חיים למד מנקודה זו שכשיש צורך לומר דברי לשון הרע לתועלת עדיף לאומרם ברמיזה ולא בצורה מפורשת, אך אחרים ביארו את ההבדל בין אמריה מפורשת לבין גורל בדרכים אחרות.
סוגי לשון הרע.
לשון הרע מתפצל למספר סוגים:
הוצאת שם רע או הוצאת דיבה - היא פרסום דבר שקרי על אדם אחר אך לא נכללת באיסור לשון הרע, אם כי היא חמורה ממנו
היתרים.
תועלת.
מותר לספר לשון הרע כאשר יש תועלת מעשית מהדבר. למשל:
לספר על נוכל שמתחזה לעני, כדי שלא יתנו לו צדקה.
לספר על אדם שיש לו בעיות חמורות בפני מי שחושבת להתחתן איתו.
אם אדם נשאל למגרעות של אדם המוכר לו לצורך בירור התאמתו לעבודה או תפקיד.
וכן להעביר ביקורת על אישי ציבור במטרה להרחיק מדרך בעייתית.
היתר זה קיים, אם מתקיימים שבעת התנאים הבאים:
כך גם, למשל, עדות בבית דין אינה נחשבת ללשון הרע, כיוון שהיא נאמרת מתוך הכרח ומטרה להיטיב ולא לגרום נזק. אם היא נאמרת בעד אחד שאין לו נאמנות בבית הדין היהודי, הדבר נחשב ללשון הרע ועל כך נאמר הכלל טוביה חטא וזיגוד מינגד.
על אישי ציבור.
מותר לפרסם בעיתון על מעשים רעים שעושים אנשי ציבור, לאחר שניסו להוכיחם בצנעא ללא הצלחה, מפני שבפרסום הדברים יש תועלת גדולה לציבור וליכולתו להלחם בשחיתות ומעשי עוולה של בעלי השררה.
על עצמו.
מותר לאדם לספר לשון הרע על עצמו (הל' לשון הרע כלל ב סעי' יג; ועי' כלל א סעי' ט).
ובמדרש: "אמר לו הקב"ה (לישעיה): על שאמרת "כי איש טמא שפתים אנכי" שרא [=מותר] לך, שאתה שליט בעצמך, שמא בבני היית שליט שאמרת "ובתוך עם טמא שפתים אנכי יושב"?!"
רשע.
החפץ חיים בהלכות לשון הרע ח, ה כותב:
רבנים רבים טוענים שאין ההיתר שייך ביחס לציבור החילוני, כיון שהם נחשבים תינוק שנשבה.
לעומתם הרב משה צוריאל כותב: "החפץ חיים התיר לדבר לשון הרע על האפיקורסים, ולא הוציא מכלל זה תינוק שנשבה."
הרב דב ליאור כותב: "מי שמזדהה עם התורה והמצוות אלא שיש לו חולשות, כגון: לא מתפלל במנין או שוכח לפעמים ליטול ידיים, הוא עקרונית נחשב ל"עושה מעשה עמך", ולכן אסור להגיד עליו לשון-הרע. אבל מי שלא מקיים דברים בסיסיים, אין הוא בכלל "עושה מעשה עמך"."
פיצוי וענישה על הוצאת דיבה.