אוכלוסיית האי לייטה מנתה מעל 900,000 תושבים, רובם דייגים ואיכרים. מאחר שהתושבים המקומיים תמכו בלוחמת הגרילה הפיליפינית כנגד המשטר היפני, ציפו האמריקאים לסיוע האוכלוסייה המקומית. הערכות המודיעין האמריקאיות הצביעו על הימצאותם של כ-20,000 חיילים יפנים בלייטה, רובם השתייכו לדיוויזיה ה-16, תחת פיקודו של לטננט-גנרל שירו מאקינו.
כוחות הנחיתה.
הפלישה ללייטה הייתה המבצע האמפיבי הגדול ביותר שערכו ארצות הברית ובעלות הברית בזירה הפסיפית עד לאותו זמן. גנרל מקארתור התמנה למפקד העליון של כל כוחות היבשה, האוויר והים שנשלחו מזירת דרום האוקיינוס השקט וממרכז האוקיינוס השקט על מנת לקחת חלק במתקפה. סיוע ימי ואווירי סיפק בעיקר הצי השביעי של ארצות הברית, תחת פיקודו של תת-אדמירל תומאס קינקייד. ציו של קינקייד, שכלל 701 כלי שיט, מהם 127 ספינות מלחמה, היה אחראי על שינוע הכוחות הנוחתים והחפתם על החופים. הצי המלכותי האוסטרלי סיפק סיוע בדמות חמש ספינות מלחמה, שלוש נחתות וחמש ספינות עזר.
כוח התקיפה העיקרי היה הארמייה השישית, תחת פיקודו של לוטננט-גנרל וולטר קרוגר. הארמייה כללה שני קורפוסים, שכל אחד כלל שתי דיוויזיות. הקורפוס ה-10, תחת פיקודו של מייג'ור-גנרל פרנקלין סיברט, כלל את דיוויזיית הפרשים הראשונה ואת הדיוויזיה ה-24. הקורפוס ה-24, תחת פיקודו של מייג'ור-גנרל ג'ון הודג', כלל את הדיוויזיה ה-7 ואת הדיוויזיה ה-96. הדיוויזיה ה-32, הדיוויזיה ה-77 והרגימנט ה-381 מהדיוויזיה ה-96 שימשו כוח עתודה. יחידות נוספות שהשתתפו בפלישה כללו את גדוד ההריינג'רס השישי, עליו הוטלה משימת ההשתלטות על האיים שפתח מפרץ לייטה, איים שאם היו נותרים בידיים יפניות היו עשויים לשבש את הנחיתה. בסה"כ היו לרשותו של מקרוגר כ-202,500 חיילים. בנוסף, על לייטה עצמה ציפו לנחיתה כ-3,000 לוחמי גרילה פיליפינים, תחת פיקודו של לוטננט קולונל רופרטו קנגלאון.
משימת כיבוש האי לייטה התחלקה לשלושה חלקים: החלק הראשון יחל ב-17 באוקטובר, שלושה ימים לפני הנחיתה וכ-80 ק"מ מזרחית לחופי הנחיתה, בהשתלטות על שלושה איים הנמצאים בפתח מפרץ לייטה. ב-20 באוקטובר ינחתו הקורפוס ה-10 והקורפוס ה-24 בחופים נפרדים במזרח האי, הראשון בצפון החוף המזרחי והשני 24 ק"מ דרומית לו. הקורפוס ה-10 ינוע צפונה ויכבוש את העיר טקלובן ואת שדה התעופה הסמוך לה, יאבטח את המצר שבין לייטה לאי סמאר וימשיך לחוף הצפוני. הקורפוס ה-24 יאבטח את דרום מישור לייטה, והרגימנט ה-21 שלו יאבטח את המצר שבין לייטה לאיי פנאון. בשלב השלישי של המשימה ינועו שני הגיסות בנתיבים נפרדים דרך רכס ההרים, ויטהרו את מישור אורמוק ואת חופו המערבי של האי, בזמן שיחידות אחרות יחצו את המצר לסמאר ויקימו שם ראש חוף.
הקרב.
נחיתות.
הפעולות המקדימות לנחיתה על לייטה החלו ב-17 באוקטובר עם מבצע לשליית מוקשים והחפת גדוד הריינג'רס השישי והרגימנט ה-21 על שלושה איים קטנים בפתח מפרץ לייטה. על אף תנאי מזג אוויר קשים עלו הריינג'רס על האיים סולואן (Suluan) ודינגאט (Dinagat) בשעה 12:30. בסולואן נתקלו הריינג'רס בהתנגדות קלה מצד קבוצה קטנה של מגינים יפנים, אך התגברו עליה במהרה ואף השמידו תחנת רדיו, ואת דינגאט מצאו שומם. הריינג'רס התקינו על שני האיים אורות ניווט עבור הכלים האמפיבים שעתידים לעבור בסמוך לאיים שלושה ימים מאוחר יותר. ביום המחרת כבשו חיילי הרגימנט ה-21 את האי הומונהון (Homonhon) ללא התנגדות. באותו זמן סרקו יחידות חבלנים תת-מימיים את חופי הנחיתה ומצאו שהם נקיים ממוקשים.
כוחות הארמייה השישית נחתו בחופים מיועדים להם לאחר ארבע שעות של ריכוך ארטילרי, ב-20 באוקטובר בשעה 10:00. בתוך שעה מתחילת הנחיתות איבטחו הכוחות ראשי חוף עמוקים מספיק בשביל לפרוק לחוף כלים כבדים ואספקה. רק בגזרה של הדיוויזיה ה-24 נאלצו כלים אמפיביים לפנות לחופים אחרים בשל אש היפנים, אך בשעה 13:30 איבטחו האמריקאים גם גזרה זו. באותה עת נחת מקארתור על חופי לייטה והודיע לאוכלוסייה האזרחית כי שחרורם החל: "אנשי הפיליפינים, שבתי! בחסד האל, ניצבים כוחותינו בשנית על אדמת הפיליפינים."
עד סוף יום הפלישה התקדמה הארמייה השישית 3 ק"מ לפנים האי ושלטה על מצר פנאון ועל הקצה הדומי של לייטה. בגזרת הקורפוס העשירי, כבשה הדיוויזיה הראשונה את שדה התעופה בטקלובן והדיוויזיה ה-24 כבשה את גבעה 552 שחלשה על חופי הנחיתה. בגזרת הגיס ה-24, החזיקה הדיוויזיה ה-96 בדרכי הגישה לגבעת קאטמון. הדיוויזיה השביעית כבשה את העיירה דולאג, ובכך נאלץ מאקינו להעביר את מפקדתו 16 ק"מ לפנים האי, לעיירה דגאמי.
הלחימה בדרום מישור לייטה.
במהלך הימים הבאים המשיכה הארמייה השישית את התקדמות אל פנים האי, תוך התקלות בהתנגדות יפנית ספורדית ולא-מאורגנת. הדיוויזיה הראשונה כבשה את הבירה הזמנית טקלובן ב-21 באוקטובר, וב-23 באוקטובר נכח מקארתור בטקס השבת השלטון האזרחי בלייטה.
באגף השמאלי של הקורפוס העשירי, נתקלה הדיוויזיה ה-24 בהתנגדות קשוחה. לאחר מספר ימי לחימה קשים, ותוך כדי חיסולם של כ-800 חיילים יפנים, כבשו הכוחות את הגבעה המשקיפה על הכניסה לצפון מישור לייטה. עד ה-1 בנובמבר, לאחר שבוע של התקדמות בחסות אש ארטילרית, הגיעו הרגימנטים ה-19 וה-34 לחוף הצפוני, ויום לאחר מכן כבשו את עיר הנמל קאריגארה. התקדמות זו הותירה רק מטרה אחת - עיר הנמל אורמוק שבחוף המערבי - בידיים יפניות.
על הדיוויזיה ה-96 הוטלה משימת כיבוש גבעת קאטמון. בהתנשאה לגובה של 430 מ', הייתה גבעה זו הנקודה הגבוהה ביותר באזור חופי הנחיתה, וסיפקה ליפנים עמדת תצפית וטיווח על הכוחות הנוחתים במפרץ לייטה. ב-28 באוקטובר, לאחר שלושה ימי לחימה, תפסו חיילי הרגימנט ה-382 בסיס ציוד יפני כ-8 ק"מ בפנים האי, ובפעולה זו חיסלו גם 350 יפנים. בו זמנית, החלו שני גדודים, אחת מהרגימנט ה-381 והשני מהרגימנט ה-383, לטפס במעלה הגבעה משני כיוונים מנוגדים, והכניעו את היפנים הנותרים. עם סיום כיבוש גבעת קאטמון ב-31 באוקטובר, מצאו האמריקאים 53 עמדות משוריינות, 17 מערות ומספר עמדות ארטילריה יפנית.
באגף השמאלי של הקורפוס ה-24 נעה הדיוויזיה השביעית כנגד ארבעה שדות תעופה יפנים, בין העיירות דולאג ובוראוון (Burauen). ב-21 באוקטובר כבש הרגימנט ה-184 את שדה התעופה בדולאג, והרגימנט ה-32 השתלט על שתי גדות נהר קאלבסאג. הרגימנט ה-17 נתקל בהתנגדות קשוחה מאוד בסביבות העיירה בוראוון, שם נקטו היפנים בשיטות התאבדות, כגון הצמדת מטעני נפץ לטנקים האמריקאים. לאחר מכן המשיכו חיילי הרגימנט ה-17 10 ק"מ צפונה, לעבר העיירה דגאמי. בדגאמי עשו החיילים האמריקאים שימוש נרחב בלהביורים, ובעזרתם השתלטו על כל המוצבים היפנים עד ה-30 באוקטובר. פעם נוספת נאלץ מאקינו להסיג את מפקדתו מערבה. לאחר מכן יצאו יחידות סיור של הדיוויזיה השביעית מערבה על מנת להתחיל פעולות איסוף מודיעין במישור אורמוק.
מתקפות נגד יפנית.
בעוד התקדמה הארמייה השישית אל פנים האי, השיבו היפנים מלחמה באוויר ובים. ב-24 באוקטובר כ-200-150 מטוסים יפנים עשו דרכם לעבר חופי הנחיתה העמוסים מכיוון צפון. חמישים מטוסים אמריקאים המריאו מבסיסים קרקעיים, יצאו לפגוש בתוקפים וטענו שהפילו בין 66 ל-84 מטוסים יפנים. במשך ארבעת הימים הבאים תקפו גלי מטוסים יפנים את החופים, בעודם גורמים נזק למצבורי אספקה על החוף ולספינות בים. עד ה-28 באוקטובר, נפגעו שדות התעופה היפנים ושיירות האספקה שלהם על ידי תקיפות מטוסים אמריקאים באורח כה קשה עד שחדל הכוח האווירי של יפן מלהיות איום ממשי. בהבינם זאת, נקטו היפנים בדרך הקמיקזה, קבוצות טייסים מתאבדים שריסקו את מטוסיהם טעוני-הפצצות היישר לתוך כלי שיט אמריקאים. המטרה הראשונה של הקמיקזה הייתה צי המשלוח והצי המלווה האמריקאים שהתאספו במפרץ לייטה, והצליחו להטביע נושאת מטוסים מלווה והסבו נזק רב לכלי שיט אחרים.
באותה עת, התגלתה סכנה ממשית יותר לכוחות הקרקע מכיוון הים. הפיקוד העליון של הצי הקיסרי היפני החליט להשמיד את כוחות הצי האמריקאי שסייעו לארמייה השישית בלייטה, ועל כן הטיל את כל ספינות המלחמה הנותרות שלו למערכה המכרעת. תוכנית הצי הקיסרי הכתיבה תקיפה בשלוש קבוצות משימה: הראשונה, שכללה ארבע נושאות מטוסים ללא מטוסים על סיפוניהן, תחת פיקודו של אדמירל ג'יסאבורו אוזאווה, תשמש פיתיון ותמשוך את הצי השלישי של הלסי צפונה, הרחק מלייטה. אם הפיתיון מצליח, תכנסנה שתי הקבוצות האחרות, שכללו בעיקר ספינות מלחמה, למפרץ לייטה מהמערב ותתקופנה את חיל המשלוח האמריקאי.
ב-23 באוקטובר התגלו כוחות האויב בתנועתם לכיוון לייטה, והאמריקאים יצאו על מנת ליירטם. קרב מפרץ לייטה, שהתרחש בין ה-23 באוקטובר עד ה-26 באוקטובר, היה לקרב הימי הגדול ביותר במלחמת העולם השנייה ואחד הגדולים בהיסטוריה. בסופו ספגו היפנים תבוסה מוחצת ולאחריו חדל הצי הקיסרי היפני מלהיות כוח התקפי מאיים באוקיינוס השקט. על אף תבוסות אלה הצליחו היפנים בכל זאת להעביר עד ה-11 בדצמבר ללייטה יותר מ-34,000 חיילים ומעל 10,000 טון אספקה, רובם דרך נמל אורמוק ותוך אבדות קשות לשיירות האספקה בשל תקיפות אוויריות של האמריקאים.
התקדמות לצפון מישור לייטה.
התגבורות היפניות היוו בעיה חמורה לקרוגר ולמקארתור. במקום פעולות השתלטות מקומיות בלבד, לאחר כיבוש המישור המזרחי, עמדה כעת הארמייה השישית בפני לחימה ממושכת בהרים ובמישור המערבי, מה שאילץ את הפיקוד להפעיל שלוש דיוויזיות עתודה נוספות, והביא לדחייה בלוח הזמנים של המערכה בפיליפינים בפרט ותוכניות המלחמה באוקיינוס השקט בכלל.