מאלון הפיצה את מחלת הטיפוס בקרב המשפחות שהועסקה על ידן כטבחית (החיידק עובר כתוצאה ממגע עם צואה או שתן של הנשא), לפני שנעצרה על ידי רשויות הבריאות (אנשים מספרים שתקפה אחד מאנשי הרשויות במזלג בשר) והוחזקה בבידוד.
לאורך חייה הכחישה מאלון את תפקידה בהפצת המחלה וסירבה לחדול מעבודתה כטבחית עד מעצרה. מעריכים שהיא הספיקה להדביק במהלך עבודתה 51 אנשים במחלה, שלושה מהם מתו.
שגיא חמץ
שגיא חמץ (נולד ב-31 באוקטובר 1969) הוא עיתונאי, ממקימי העיתון TheMarker והמנכ"ל והבעלים של חברת השיווק במדיה חברתית בלינק.
ביוגרפיה.
חמץ שימש כתב בנושאי תקשורת ומדיה בעיתון "טלגרף" בין השנים 1994–1996, ולאחר מכן כתב וערך מדור האינטרנט ותקשורת בעיתון "הארץ" בין השנים 1996–2000. בשנת 2000 היה חמץ בין מקימי העיתון TheMarker, ובשנת 2001 לקח חלק ביצירת מגזין TheMarker וכן היה העורך הראשי של המגזין בין השנים 2001-2006.
באוגוסט 2006 מונה לסמנכ"ל אסטרטגיה ופיתוח עסקי בחברת הפרסום אידאולוג'יק, מקבוצת פובליסיס. בשנת 2007 הקים את חברת "בלינק אינטרקטיב" העוסקת בתחום השיווק במדיה החברתית לארגונים. באוגוסט 2017 מכר את השליטה בחברה לסוכנות הפרסום הבינלאומית Havas.
מתגורר בהרצליה.
הלגיונות הצ'כוסלובקיים במלחמת העולם הראשונה
הלגיונות הצ'כוסלובקיים (בצ'כית: Československé legie, בסלובקית: Československé légie) במלחמת העולם הראשונה היו יחידות של מתנדבים צ'כים וסלובקים שלחמו לצד מדינות ההסכמה, וזאת בזמן שארצות מולדתם היו חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית שהייתה אחת ממעצמות המרכז. המניע להחלפת הצד הייתה ההנחה שמפלה של מעצמות המרכז תזרז את עצמאות ארץ מוצאם. הקמת היחידות נעשתה בעידודם של אינטלקטואלים צ'כים גולים, כמו טומאש מסריק. הכינוי 'לגיונות' ניתן לאחר תום פעולת היחידות הצ'כוסלובקיות, ולא היה בשימוש בעת קיומן. גם השם צ'כוסלובקיה נכנס לשימוש רק לאחר מלחמת העולם הראשונה.
היחידות הצ'כוסלובקיות, שלחמו בשורות מדינות ההסכמה, הורכבו ברובן משבויי מלחמה, רובם מצ'כיה ומיעוטם מסלובקיה, שנפלו בשבי, לרוב בשבי הרוסי, עת שירתו בצבא אוסטרו-הונגריה במלחמת העולם הראשונה, ושניאותו לעבור לצידו השני של המתרס, וזאת למרות שבמקרה של נפילה חוזרת בשבי ריחף מעל ראשם עונש מוות כעריקים. חלקם הגדול של הצ'כוסלובקים לחמו בשורות הצבא הרוסי. לאחר המהפכה הבולשביקית השלטונות החדשים הסכימו לאפשר לצ'כוסלובקים מעבר דרך סיביר, ומסיביר, דרך נמל ולדיווסטוק, לארצות הברית, ומשם לאירופה; אלא שתנאי מלחמת האזרחים ברוסיה הִקשו על ביצוע התוכנית וחיילי הלגיון הצ'כוסלובקי נאלצו לעבור אודיסיאה עד שיצאו מתחומי רוסיה, ואף זאת, זמן רב לאחר תום מלחמת העולם הראשונה.
יחידות של צ'כים וסלובקים לחמו כמתנדבים גם בצבאות אחרים של מדינות ההסכמה: בשורות צבא איטליה כמו גם הצבא הצרפתי. מספרם של הצ'כוסלובקים שלחמו בשורות מדינות ההסכמה, כולל כאלה שלא הוקמו בהן יחידות מיוחדות עבורם, נאמד בכ-130,000, אך מספר זה כולל מהגרים שעזבו טרם המלחמה את המחוזות מהם הורכבה צ'כוסלובקיה לאחריה.
היחידות הצ'כוסלובקיות בצבא הרוסי.
תחילתן של אותן יחידות במתנדבים צ'כים שחיו בתחומי האימפריה הרוסית, שהתארגנו כדי להילחם לצד רוסיה כנגד האימפריה האוסטרו-הונגרית. כתוצאה, יחידה צבאית קטנה הוקמה בתוך הצבא הרוסי באוגוסט 1914, וגרעינה מנה כ-720 לוחמים. מאמצע 1915 החלו להצטרף עריקים מן הצבא האוסטרו-הונגרי, ובנוסף, יחידות ובהן ריכוזים של חיילים צ'כים וסלובקים נטו לעיתים להיכנע ברצון ובמהירות, דבר שהגדיל את מאגר המגויסים הפוטנציאליים. וכך, בפברואר 1916 הפכה היחידה לרגימנט, ובמאי, כאשר הצטרף רגימנט נוסף - לחטיבה, אשר מנתה כ-7,300 חיילים. רגימנט שלישי הוקם וצורף לחטיבה במרץ 1917. כשהוקם וצורף רגימנט רביעי, בספטמבר, הפכה החטיבה לדיוויזיה (אוגדה). דיוויזיה שנייה הוקמה ביולי 1917, ובאוקטובר הוקם גיס (קורפוס), ובו כ-38,500 חיילים, על בסיס שתי הדיוויזיות. עשרות אלפי שבויי מלחמה צ'כים וסלובקים שלחמו קודם בשורות הצבא האוסטרו-הונגרי בחרו להחליף צד וללחום לצד שוביהם, ומספר החיילים הצ'כוסלובקים בצבא הרוסי, אשר התארגנו בנפרד, הגיע בשיאו לכ-60,000 - 70,000 (יש פערים בין המקורות השונים). שילוב שבויים ביחידות הצבא הרוסי נתקל בהיסוסים והתעכב כשנתיים, כיוון שאמנת האג, שהצאר הרוסי היה מיוזמיה, אוסרת על העסקת שבויים באופן הפוגע במאמץ המלחמתי של ארצם. מבין הצ'כוסלובקים שלחמו לצד הרוסים, נהרגו 4,112 חיילים.
מהפכת אוקטובר ואחריה.
בסוף 1917 התחוללה מהפכת אוקטובר ברוסיה והקומוניסטים, שנקראו גם בולשביקים, עלו לשלטון. הממשלה הבולשביקית חתמה בתחילת מרץ 1918 על הסכם ברסט-ליטובסק ולפיו רוסיה יצאה מן המלחמה. עם זאת, הממשלה החדשה הסכימה ליציאת חיילי היחידות הצ'כוסלובקיות, על מנת שימשיכו להילחם לצד מדינות ההסכמה. הצ'כוסלובקים היו צריכים לפנות תוך לחימה את קטע החזית אותו תפסו באוקראינה. בהמשך, כיוון שנמלי אירופה לא היו בטוחים למעבר, או שלא היו נגישים, נאלצו הצ'כוסלובקים לעשות דרכם ביבשה, דרך סיביר לנמל ולדיווסטוק שלחוף האוקיינוס השקט, לחצות את כל יבשת אסיה לרוחבה, וזאת על מנת להגיע לאירופה דרך אמריקה (שבויי מלחמה צ'כוסלובקים אחרים בחרו לשוב לביתם). חמישים אלף רובים נשלחו אליהם דרך אותו נמל, ונמסרו לידיהם במרץ 1918, לצורך סיוע בפילוס הדרך לנוכח הקשיים הצפויים.
וקשיים אלה, אכן, לא איחרו לבוא. קיבולתה המוגבלת של הרכבת הטרנס-סיבירית, שנאלצה לעמוד גם בעומס שבויי מדינות המרכז שאף הם עשו דרכם חזרה לביתם היוותה גורם מעכב ראשון. החיילים צ'כוסלובקים מצאו עצמם מפוזרים על פני מרחקים גדולים לאורך המסילה. מדי פעם הם נכנסו לתקריות עם שבויי מדינות המרכז שהשתמשו באותו מסילה כדי לחזור. למרות שמסריק יעץ לצ'כוסלובקים שלא להתערב במלחמת האזרחים ברוסיה, בכל זאת נאלצו אלה להפעיל את נשקם. בייחוד לאחר התקלות בעיר צ'ליאבינסק, מדרום-מזרח להרי אורל, במאי 1918. לאחר אותה התקלות ניסו הבולשביקים לפרוק את נשקם של הצ'כוסלובקים ואלה האחרונים נאלצו להילחם כנגדם, כדי להתקדם מזרחה וכך החל מרד הלגיון הצ'כי. היותם הכוח הצבאי המגובש היחיד כמעט במרחבי רוסיה באותו זמן, סייע להם לפלס בכל זאת את דרכם, תוך השתלטות זמנית על המסילה, ושטחים ויישובים מצידיה, כמו גם על ציוד צבאי ואזרחי רב, כולל חלק מרזרבות הזהב של רוסיה.
חילץ החיילים הצ'כוסלובקים היה אחת המטרות - וגם התירוצים - של התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה. באפריל 1918 נחתו בוולדיווסטוק חיילים יפנים ובריטים. עד אוגוסט נוספו לאלה אמריקנים, קנדים, צרפתים ואיטלקים - כמה אלפי חיילים מכל מדינה. היפנים, שהתקדמו לאורך מסילת הברזל עד לימת באיקל, נפגשו עם הצ'כוסלובקים בספטמבר.
בנובמבר נסתיימה מלחמת העולם הראשונה, והמטרה הראשונית של חילוץ הצ'כוסלובקים כדי שיצרפו את כוחם לזה של מדינות ההסכמה בחזית המערב, עוקרה מתוכן. בפועל הצטרפו הצ'כוסלובקים לרוסים הלבנים ולכוחות מדינות ההסכמה שלחמו בבולשביקים בסיביר. באוקטובר 1919 קיבלו החיילים הצ'כוסלובקים הוראה ממולדתם להתכנס בכיוון שער היציאה מרוסיה בוולדיווסטוק. החלטה דומה לזו שקיבלו באותו מועד בקירוב גם חיילי מדינות ההסכמה (פרט ליפנים). בפברואר 1920 נחתם הסכם עם הבולשביקים, שנסתייע בהעברת אוצר הזהב הרוסי לידיהם, ולפיו עזבו לבסוף הצ'כוסלובקים את רוסיה, סמוך לזמן שבו עשו כן יתר חיילי מדינות ההסכמה (להוציא היפנים, כאמור), בהפליגם מנמל ולדיווסטוק. פינוי הצ'כוסלובקים, שהחל במרץ, הסתיים בספטמבר.
באיטליה.
בינואר 1917 הוקמה באיטליה יחידה משבויים צ'כוסלובקיים שניאותו לעבור לצידו השני של המתרס.
הממשלה האיטלקית סרבה בתחילה להקמת יחידות לוחמות של צ'כוסלובקים והועידה את הצ'כוסלובקים ליחידות עבודה בלבד. רק באפריל 1918 הותרה הקמת יחידות צ'כוסלובקיות לוחמות, וגודלן, ארבעה רגימנטים, איפשר עד מאי הקמת אוגדה. מאמצע אוגוסט ואילך האוגדה, אשר תוגברה על ידי שני רגימנטים נוספים שהוקמו בהמשך, השתתפה בקרבות האחרונים של המלחמה בצפון איטליה, באזור אגם גרדה. מספר המתנדבים הצ'כוסלובקים באיטליה היה קרוב ל-20,000, מתוכם נהרגו כ-350. כמה עשרות מן ההרוגים היו שבויים שהוצאו להורג כעריקים.
בצרפת.
ב-23 באוגוסט 1914, כשלושה שבועות לאחר כניסת צרפת למלחמה, הוקמה פלוגה של כ-300 מתנדבים צ'כים ששהו בצרפת, והצטרפה ללגיון הזרים הצרפתי.
הפלוגה לחמה בחזית מול גרמניה ונמחתה כמעט במאי 1915 במתקפה באזור אראס, עת נותרו בה רק כמאה חיילים כשירים בסיום הקרב. כחודש לאחר מכן הגדוד, שסבל אבדות כבדות במתקפה נוספת על אראס, פורק, ועימו היחידה הצ'כית. השרידים פוזרו בין יחידות לגיון הזרים בסהרה.
בדצמבר 1917 איפשרה ממשלת צרפת הקמת יחידות צ'כוסלובקיות אוטונומיות. בינואר 1918 הוקם רגימנט אשר הורכב ממתנדבים צ'כוסלובקים שהגיעו לצרפת מארצות שונות, וכן מלגיון הזרים הצרפתי. במאי הוקם רגימנט שני ושני אלה נצטרפו לבריגאדה, אשר קלטה עוד עשרות צ'כוסלובקים שלחמו ביחידות אחרות בצבא הצרפתי.
הבריגאדה לחמה בחזית מול הגרמנים עד סוף המלחמה. במהלך חודשי המלחמה האחרונים איבדה אותה בריגדה כ-630 הרוגים מתוך כ-9,600 חיילים צ'כוסלובקים. מספר החיילים האמור כלל כמה אלפי מהגרים שמוצאם מצ'כוסלובקיה לעתיד.
גלוריה ואנדרבילט