האורתודוקסים לאחר המהפכה.
לאחר שדיכאו האוסטרים את התקוממות 1848, שהצליחה להשיג עצמאות לזמן קצר, הם זנחו את מדיניות אי-ההתערבות היחסית בהונגריה. מתוך נחישות לבסס את שליטתם בממלכה, החלו בכפייה מסיבית של קידמה: מערכת הגילדות הוחלשה, מכסי המגן צומצמו, נסללו מסילות ברזל והוקם שירות דואר. בנוסף, הורו ב-1850 להקים שוב בתי-ספר במסגרת הקהילות היהודיות, שכמותם היו מעטים יחסית לאחר 1790. אך השפעת השלטונות לא הייתה אחידה: בצפון-מזרח המדינה (בפי היהודים: "אונטרלנד" או 'הגליל התחתון') הנחשל והמרוחק – קאשוי, העיר הגדולה באזור, מנתה אך כ-15,000 תושבים באמצע המאה וחוברה לרשת המסילות רק ב-1867; קרוב ל-80% מהאוכלוסייה לא ידע קרוא וכתוב – כמעט ולא באו השינויים לידי ביטוי בשום תחום. היהודים המקומיים, יוצאי גליציה ששימרו את צביונם המסורתי, יכלו להשתמט בנקל מלשלוח את ילדיהם למוסדות המעטים שנפתחו והחינוך הוסיף להתקיים בתלמודי התורה.
בצפון-מערב הונגריה ("אוברלנד", או 'הגליל העליון') עברו היהודים, ברובם ממוצא מוראבי ואוסטרי, תמורה מקפת למדי. גם היסודות השמרניים ביותר, והרבנים בכלל זה, היו צריכים להסכין עם כך: התחוללה מה שכ"ץ כינה "הסתגלות תרבותית שקטה", כשגם בקהילות המסורתיות ביותר עברו לדרוש בגרמנית מחוסר יכולת לפנות אחרת לקהל, על אף שהדבר גונה בחומרה על ידי החת"ס בשעתו. תלמידו המובהק, הרב משה שיק, שנשא דבריו בשפה תקנית בקהילתו ביערגין שליד פרשבורג, כתב כי בימי מורו היה ברור שכל העושה כן בא במגמה כפרנית, אך הדברים השתנו מאז. ב-1858 היה בית-ספר אחד לכל 650 יהודים באוברלנד, בעוד שהיחס במזרח היה 1:14,200; בסקירה מ-1880 עלה כי למעלה מ-70% מיהודי בורגנלנד ידעו לקרוא אותיות לטיניות בעוד שברוזנות מרמורש על גבול גליציה היה השיעור 14.9% בלבד.
תלמידיו וממשיכיו של החת"ם סופר לא היו מסוגלים למלא את מקומו, ומאז מותו ב-1839 נותר רִיק בהנהגה האורתודוקסית. על רקע זה התאפשרה התקבלותו המהירה והשפעתו הגדולה של הרב הצעיר עזריאל הילדסהיימר, שהחל לכהן באייזנשטט שבבורגנלנד ב-1851. הוא הביא עמו מפרוסיה את מושגיה של הנאו-אורתודוקסיה ("תורה עם דרך ארץ") שגרסה השתלבות מלאה בחיים ובתרבות המודרניים לצד אדיקות דתית. הוא האמין שבתנאים המסורתיים עדיין של הונגריה, הסינתזה שלו תוכל לאחד את החברה היהודית ולהובילה בבטחה בנסיבות המשתנות. אף על פי שמרבית הרבנים המקומיים לא חלקו עמו את ההתלהבות ללימודי חול, הם הבינו את הצורך להסתגל לתנאים המשתנים. המעבר מיידיש לגרמנית כלשון הדיבור במערב הארץ כבר הושלם, ורובם לא ראו תוחלת בניסיון להתנגד לחינוך הציבורי החדש. על אף הבדלי ההשקפה הבסיסיים בינו לתלמידי החת"ס, שראו בהתאמות כורח שנכפה עליהם ושהיה צורך להיכנע לו רק במידה מינימלית, הם שיתפו עמו פעולה. ב-1858 פתח באייזנשטט ישיבה ששולבו בה שיעורים במתמטיקה, בשפות ומקצועות נוספים; הרבנים יהודה אסאד ושיק, מבכירי הרבנים הקשישים, שלחו אליה את בניהם. הוא לא הסתפק רק בכך: ב-1862 כתב שמוסד בסיסי שכזה לא יוכל להוות ערובה להצלחת הפרוגרמה שלו, אלא רק סמינר מקיף להכשרת רבנים לפי עקרונות 'תורה עם דרך ארץ'.
הכתב סופר, בנו ויורשו של החת"ס, אהד במיוחד את הילדסהיימר אף שלא נמנה לחלוטין עם מחנהו. הוא הציע לו לכהן כרב-משנה בעירו ושקל בחיוב לאשר לימודי חול בישיבת פרשבורג. הרב לאופולד לעף והקרובים אליו, מצדם, ראו בו איום על בסיס התמיכה שלהם בציבור העירוני והמתקדם. מיד עם פתיחת המוסד, עוד בטרם ריב "דרכי המשנה", פרסם לעף ביקורת מלגלגת על המקום וטען שהילדסהיימר מציג חזות שטחית של נאורות כדי למשוך את הקהל, בעודו בעצם בור חשוך הרחוק מלהשתוות לפרנקל. נימה דומה עלתה ביחסם של הנאולוגים אליו בשנים הבאות.
לחצי התירבות ששפעו במערב כמעט ולא התקיימו באונטרלנד. הכח העולה בקרב יהודי החבל היה החסידות, שהשפעתה קרנה בעיקר מגליציה. אף כי תומכיה היוו תמיד מיעוט, משקלם היה ניכר. במקביל, הסתמכו המקומיים על רבנים יוצאי הישיבות במערב, בעיקר פרשבורג, כדי שיכהנו בקהילותיהם. הבאים מזרחה, כמו מהר"ם שיק שהגיע להוסט ב-1861, השתאו מהאווירה המסורתית שעמדה בניגוד חד לגליל העליון בו . השתררה מתיחות בינם לחסידים, שביקשו לשנות את נוסח התפילה מאשכנזי לספרדי (ומשום כך נודעו כ"ספרדים", בניגוד ל"אשכנזים" ששמרו על שלהם) ושאפו שמורי ההלכה ינהגו כדרכם. הדבר הוליד מחלוקות מרובות גם עם המון העם, שהמשיך לדבוק בנוסח אשכנז ודרכי אבותיו.
בעוד שמרבית תלמידי החת"ס שמרו על גישת רבם, שהסתייג עמוקות מהתנועה אך קיים קשרים תקינים עם מנהיגה בהונגריה משה טייטלבוים (הראשון), פעל באונטרלנד מתנגד קיצוני בולט. היה זה הרב ירמיה לעוו אב"ד אויהל, שהתמנה בעיר לאחר סילוק הייטב לב מהמשרה בעוון חסידות. כאחד מתלמידי החכמים הבכירים במדינה וראש ישיבה, נודע כשמרן בלתי-מתפשר בנושאים של חינוך וקדמה, אך קבע בכל זאת כי החסידים גרועים מהנאולוגים ומהווים המשך לשבתאים. הוא היה שרוי בסכסוך קשה עם האדמו"ר המוביל בארץ, צבי הירש פרידמן מליסקא, והחסידים באויהל התלוננו כי אינם יכולים ללכת בעיר בלי שיסקלו אותם.
ריאקציה ומתיחות.
שיווי המשקל היחסי, על ההסתגלות המהוססת אך הרציפה שלו לתנאים החדשים, בא לקצו בראשית שנות ה-60. השלטון הקיסרי פנה לפשרה עם הפטריוטים ההונגרים, וחופש הפעולה אפשר להם לפעול לכינון זהות לאומית אחידה, אדישה להבדלי דת, בין העממים השונים בארצם. בתי-הספר היהודיים עברו יותר ויותר ללמד בהונגרית במקום בגרמנית, כחלק מן המגמה להטמיע את המיעוטים לתוך הלאום השלט ("מגיאריזציה"); מספר בתי-הספר גדל פי עשרה ביחס לשנים הראשונות אחרי המהפכה. המהפך הלשוני והתמורה החברתית אותתו כי יציבות הרוב השמרני, שנראתה איתנה למדי, הייתה שברירית.
הגירוי הישיר שהצביע על כך היה הגעת תופעות בלתי-מוכרות לספו של הגליל התחתון. ב-1863 נבנה במישקולץ בית-כנסת לפי מנהג וינה: אב"ד העיר, הרב יחזקאל משה פישמן, הצהיר כי לא יתנגד לפרנסים כל עוד לא ייסתר דין מפורש בשולחן ערוך. בכל הסביבה חדרו ההשפעות התרבותיות החדשות בערים הגדולות. הדבר עורר תגובה חריפה מצד כמה רבנים יוצאי אוברלנד, שהתנסו בכך כבר. הם חשדו ועוינו את המגמה הנאו-אורתודוקסית, בה ראו כסות שקופה להתרופפות דתית, וחששו שאורחות החיים הישנים יתפוררו כליל בארצם כפי שכבר אירע ביתר מרכז אירופה.
מנהיג הקנאים היה הרב הלל ליכטנשטיין, והוא נתמך בידי תלמידו הרב חיים סופר וחתנו הרב עקיבה יוסף שלזינגר (עי"ש), שספרו רב-התפוצה 'לב העיבר"י' מ-1863 הציג את משנתם. ליכטנשטיין נודע מנעוריו כסגפן ומחמיר שלא ירא איש, ודרשותיו הכריזמטיות סחפו רבים. הוא ותלמידיו ראו עצמם כממשיכי דרכו של החת"ס, והטיפו לדחייה מוחלטת של כל פשרה עם רוח הזמן. הנאולוגים היו בעיניהם כבר אבודים, והם שאפו להיבדל מהם כליל. עי"ש כתב:
את חציהם כיוונו הוא וחבריו לא אל הנאולוגים כי אם אל הדוגלים בשיטתו של הילדסהיימר, במטרה להרתיע את הרוב הדומם מלהיסחף אחריו. ליכטנשטיין גינה את המעבר לנשיאת דרשות בגרמנית. הוא התקומם במיוחד על הכתב סופר, שאימץ זאת בניגוד לצוואתו המפורשת של אביו ("לא ידרוש בלשון לאומים כי לא יאריך ימים"), ומינה את שרגא פייש פישמן לדרשן בלעז בבית-הכנסת המודרני והמפואר בסגנון נאו-מורי שנחנך בפרשבורג ב-1863. המוניטין של פישמן כאדוק הכעיס אותו עוד יותר. שלזינגר הפליג, בהמשך לדברי החת"ס בצוואתו, בחשיבות שייחס לשמירה על שמם, לשונם ומלבושם של ישראל. ראשי התיבות של"ם של אלו, כפרשנות המקובלת על הפסוק וַיָּבֹא יַעֲקֹב שָׁלֵם, היו לסיסמתו. הוא חייב את המשך השימוש ביידיש ואת ההקפדה על השמות היהודיים והביגוד המסורתי. חיים סופר הצהיר כי בנסיבות זמנו, אין ברירה אלא להקשיח את הפסיקה ככל האפשר כדי להגן על הדת המותקפת. הם מצאו בעלי-ברית בקרב החסידים, אף כי היו רחוקים מלחלוק את דרכם. סופר מיצה את יחסם לרב מאייזנשטט במילים:
הקנאים התקשו לבסס את השקפתם הנוקשה ולשכנע בה את רבני הדור, תלמידי החת"ס. , ציין מיכאל סילבר, כדי לבצר את טיעוניהם הם פנו אל מחוץ למקורות הרגילים והרבו לשאוב מדברי דברי אגדה וקבלה. פסיקותיהם הבלתי-שגרתיות קוממו עליהם את הסמכויות ההלכתיות, שהתקשו להשלים עם שיטותיהם על אף אהדתם למטרות שהציבו. ליכטנשטיין לא נרתע מהטחת ביקורת קשה בכל מי שסטה כמלוא הנימה מהקו שהכתיב, והתעמת עם הכת"ס, שיק, אסאד ואחרים, ללא משים למעמדם.
כחת"ס בשעתו, רבי הלל ואוהדיו הונעו מתוך השבר של החברה שגדלו בה במערב ונאבקו לשמר את הסביבה החדשה וה"בלתי-נגועה" עדיין אליה עברו. הדבר גרר אותם לריאקציות בלתי-שגרתיות. עיסוקו המרובה של ליכטנשטיין בניב היהודי, ותביעתו לשמרו, הפכה אותו בעיני חוקרים מאוחרים לכמעט פרוטו-יידישיסט (אם כי לשון הדיבור באוברלנד התקרבה כל כך לגרמנית תקנית, עד שגם הקהילות שקיבלו את הנהגותיו השתמשו במעין גרסת ביניים עוד שנים רבות); חתנו עי"ש, בחתירתו להגן על כל ההיבטים בהווייה היהודית, הפך למתנגד למגיאריזציה ולאקולטורציה בכלל. הוא פיתח תפישה על סף הלאומיות, בעת שרעיונות דומים רק החלו להתפתח במזרח אירופה.