ב-1909 פגש ייטס את המשורר האמריקאי הצעיר עזרא פאונד. פאונד נסע ללונדון, בין השאר, על מנת לפגוש את המשורר המבוגר יותר, אותו החשיב כ"משורר היחיד הראוי ללימוד רציני". החל מ-1913, במשך 3 השנים הבאות, בילו השניים את החורף בבקתה ביער אשדאון, כשפאונד משמש כמזכירו של ייטס. היחסים ביניהם היו עכורים בתחילה, מאחר שפאונד פרסם כמה שירים של ייטס במגזין "פואטרי" עם שינויים שלא אושרו על ידו. שינויים אלה שיקפו בעיקר את חוסר אהדתו של פאונד לפרוסודיה (תורת המשקל) הוויקטוריאנית, אשר ייטס כמשורר, שנולד בסופה של תקופה אמנותית זו, היה אחד מהאחראים לכתיבה בסגנון רומנטי זה, בצורה חלקית. פאונד, כמו ייטס עצמו, התאהב בתחילה בשירה הוויקטוריאנית ובמיוחד ביצירתם של אלג'רנון צ'ארלס סווינברן ו-דנטה גבריאל רוזטי. סגנון הכתיבה האמנותי המוקדם של ייטס, נחשב כייצוג הנעלה ביותר של השירה הוויקטוריאנית המאוחרת. אולם ייטס, כמו עזרא פאונד, נהיה בלתי מסופק יותר ויותר מיובשנותו של הסגנון הוויקטוריאני, עד שכאשר הגיע ייטס לשלב האמצעי בחייו, הפך לטעמו סגנון זה מעופש וחלול, מלא רמיזות וסמלים ללא תכלית מוחשית. במהלך שהייתם יחד, השפעתו של פאונד על ייטס הוכיחה את עצמה כפורצת דרך, זאת בהקשר למחקרם המשותף את מחזות הנו היפניים, שהיו למעשה תרגומים לאנגלית אותם פאונד השיג מאלמנתו של ארנסט פנולוסה. הם העניקו לייטס דוגמה לסגנון כתיבת מחזות מינימליסטי, אשר ישפיעו גם על שיריו הבשלים והתמציתיים שחוברו בשלב המאוחר של יצירתו. המחזה "המודרני" הראשון שלו בהשפעת ה"נו", היה "בבאר הנץ", שאת הגרסה הראשונה שלו הכתיב לפאונד בינואר 1916.
ייטס נחשב אצל רבים לאחד מהמשוררים החשובים בשפה האנגלית במאה ה-20. למרות זאת, בניגוד לרוב המודרניסטים שהתנסו בכתיבת שירים משוחררת מתבניות מקובלות עד לאותו הזמן, היה ייטס אמן הצורות המסורתיות והוא היה מונצח כאמן וכמשורר גדול גם אם הוא לא היה פוגש את פאונד או מצטרף לתנועה המודרניסטית. למרות זאת, רבים ממבקרי הספרות מסכימים שתרומתו הגדולה ביותר לשירה צמחה וגדלה רק בשיריו המאוחרים כשהוא כבר היה אדם קשיש. את ההשפעה של המודרניזם על יצירתו של ייטס ניתן לראות בנטישה של הצורות המסורתיות יותר שאפיינו את יצירתו המוקדמת ומעבר לשפה פשוטה וישירה יותר ביצירתו מהתקופה האמצעית, כמו "בשבעת היערות", "חובות", ו"הקסדה הירוקה".
הצעות הנישואין האחרונות למוֹד ולבתה איזוֹלט.
ב-1916, ייטס היה כבר בן 51 ונחוש בדעתו להינשא ולהביא יורש לעולם. יריבו, ג'ון מקברייד, הוצא להורג בשל התפקיד הפעיל שמילא במרידת חג הפסחא. כיוון שכך, ייטס קיווה שאלמנתו של המוצא להורג, עשויה להינשא מחדש. הצעת הנישואין האחרונה למו֗ד גו֗ן אירעה באמצע 1916. אולם פעילותה הפוליטית המהפכנית הידועה זה מכבר, כמו גם רצף של אסונות אישיים שהיא עברה מספר שנים בודדות קודם לכן – כולל התמכרות לכלורופורם ונישואיה הבעייתיים למקברייד בפני עצמם – הפכו אותה לרעיה לא מתאימה, פוטנציאלית. הביוגרף ר. פ. פוסטר ציין שהמניע להצעתו זו של ייטס, הוא תחושת החובה שחש כלפיה יותר מאשר רצון כן להינשא לה. אך ייטס הציע זאת באופן אדיש ורשמי, בצורת מכתב רשום לו צירף את תנאיו שרק אם הם ימולאו, הנישואין יוכלו להתממש. בהתאם לכך, ייטס ציפה ואף קיווה שמו֗ד תסרב להצעת הנישואין שלו. לפי פוסטר: איזולט הייתה בתם המשותפת וילדתם השנייה של מו֗ד ולוסיין מילבוי ובאותו הזמן הייתה בת 21. חייה לא היו מאושרים עד הלום; בשנים הראשונות לחייה היא נתפסה בתור הנצחה חיה ואף כגלגול של נשמת אחיה שחי חיים קצרי מועד (בנה של מוד גון מיחסיה עם מילבוי). היא אף הוצגה כאחייניתה המאומצת של מו֗ד. כשמו֗ד סיפרה לה שהיא עומדת להינשא, איזולט מיררה בבכי ואמרה לה בתגובה שהיא שונאת את מקברייד. כשגו֗ן האם החליטה לבסוף להתגרש ממנו, בית המשפט ערך לו שימוע בשל האשמות בדבר תקיפתו המינית את איזולט, אז בת 11. בגיל 15, היא הציעה לייטס נישואים אך נותרה ללא מענה מצדו; כשהייתה זו שעתו של ייטס להציע לה הצעת נישואין, היא החזירה לו בדחייה.
נישואים לג'ורג'י הייד-ליס.
בספטמבר 1917 ייטס הציע נישואין לג'ורג'י הייד-ליס (1892 – 1968), אשר הייתה ידועה בשמה המקוצר ג'ורג', כשהיא רק בת 25, אותה פגש דרך אוליביה שייקספיר. למרות אזהרות חברותיה – – הייד-ליס הסכימה להצעתו והם התחתנו ב 20 באוקטובר. נישואיהם היוו הצלחה, זאת, על אף פער הגילאים ביניהם (הוא בן 52, היא בת 25) ועל אף רגשות החרטה והצער שחש ייטס במהלך ירח הדבש שלהם. בהמשך, הזוג יביא לעולם את שני ילדיו: אן ומייקל. אף על פי שבשנים מאוחרות יותר, היו לייטס מערכות יחסים עם נשים אחרות, ג'ורג'י עצמה כתבה לבעלה: בערך באותו הזמן, מיד אחרי נישואיהם, הוא גמר אומר לרכוש בסכום זעום של 35£ את טירת בלילי השוכנת בתחומי אחוזת קול פארק וסמוך לעיירה גורט. הוא החליט לשנות באופן מיידי את שם הטירה באנגלית (Ballylee Castle) לת'ור בלילי – כפי שהוא נהגה בשפה הגאלית האירית – זאת כדי להביע את רגשותיו הלאומיים מצד אחד ואת חיבתו האישית לבניין, אשר היווה עבורו סמל ליצירתו האמנותית, על 73 המדרגות המתפתלות שאפיינו אותו. טירה זו אף שימשה לו בית קיץ ומקום מרגוע למשך 12 שנה.
הזכייה בפרס נובל.
בדצמבר 1923, הוענק לייטס פרס נובל לספרות . הוא היה מודע היטב לערך הסמלי הרב הטמון בהיותו הזוכה האירי הראשון בפרס נובל, זאת, מאחר שחלף רק פרק זמן מועט ביותר מאז שאירלנד קיבלה את עצמאותה, עובדה שייטס נהג להדגיש כמעט בכל הזדמנות שנקרתה בדרכו. תשובתו לרבים ממכתבי התשבחות שנשלחו אליו נוסחה בזו הלשון:
ייטס השתמש בנאום קבלת הפרס אותו העניק לחברי האקדמיה המלכותית השוודית, כדי להציג את עצמו כנושא הדגל של הלאומיות והעצמאות התרבותית האירית, בציינו ש:פרס נובל הוביל לעלייה ניכרת במכירות ספריו של ייטס, כיוון שהמו"לים שלו, הוצאת הספרים מקמילן, שאפו להרוויח מיחסי הציבור שהתלוו לזכייה. זו הפעם הראשונה שלייטס הייתה יכולת כלכלית מספקת כדי שיוכל לכסות את חובותיו הכספיים האישיים ואת אלו של אביו.
פוליטיקה.
הודות לחשיפתו ליצירתם של המודרניסטים הצעירים יותר שפגש בעזרת פאונד, התרחקה יצירתו של ייטס בתקופת הביניים מרוח "בין ערביים קלטי" של יצירתו המוקדמת. גם ההתעניינות הפוליטית שלו חרגה מעיסוק בפוליטיקה של התרבות שאפיינה את השנים הראשונות של התחייה. ביצירתו המוקדמת, גרמה לו עמדתו האריסטוקרטית ליצור אידיאליזציה של בן הכפר האירי, תוך התעלמות מהעוני והצער שהיו מנת חלקו של רוב זה של העם האירי. אולם בהמשך חייו, הוא הסתיר לרוב את רוחו המהפכנית והתרחק מתעצומות הנוף הפוליטי עד ל-1922, כאשר הוא מונה לסנאטור של מדינת אירלנד החופשית. צמיחתה של התנועה המהפכנית משורות הקתולים, אשר השתייכו למעמד העובד הבינוני-נמוך, גרמה לייטס להעריך מחדש את גישתו כלפיהם.
ייטס היה לאומן אירי, אשר שיחר אחר סגנון חיים מסורתי ומסע חיפוש זה מובע דרך חיבורם של שירים כמו "הדייג" (The Fisherman). את העמדות החדשות של ייטס ניתן לראות בשיר "ספטמבר 1913", עם הפזמון שלו: "אירלנד הרומנטית איננה / היא עם או'לירי בקברו". שיר זה הוא התקפה על המעסיקים בני דבלין, שהיו מעורבים בשבירת שביתת הפועלים של 1913, אשר תמכו במאמציו של ג'יימס לארקין לארגן מחדש את תנועת העבודה האירית.
בשלב המוקדם של חייו, ייטס היה חבר האחווה הרפובליקנית האירית. עקב המתח הגואה בנוף הפוליטי, ייטס שוב הרחיק את עצמו מליבת הפעילות הפוליטית, באמצע ההתרחשויות של מרידת חג הפסחא, ואף נמנע לזמן מה מפרסום שירים הקשורים לאירועים. בשיר "פסחא 1916", עם פזמונו: "הכל השתנה לחלוטין / יופי נורא נולד", עומד ייטס בפני כישלונו הוא בהבנת שיעור קומתם של מנהיגי מרד הפסחא, בגלל המעמד הנמוך ממנו באו.
ייטס נבחר לסנאט האירי ב-1922 ונבחר שוב לכהונה שנייה ב-1925. בתחילת הקדנציה שלו, עלתה לדיון בסנאט סוגיית הגירושין, שתעמת את שני המחנות: הפרוטסטנטי והקתולי, בנסיונותיהם לעצב את פניה של אירלנד מבחינה דתית וחברתית. ואכן, ייטס בעצמו החזיק בדעה שסוגיית הגירושין מהווה בראש ובראשונה זירת עימות בין אמונותיו וערכיו של הרוב הקתולי, שהחל להתחזק מבחינה פוליטית לבין מורשתם של הפרוטסטנטים שהיוו מיעוט. כשהכנסייה הרומית – קתולית הטילה את כל כובד משקלה על פעילותה בנושא זה, היא סירבה סירוב מוחלט להתחשב בעמדת הנגד של הקהילה הדתית השנייה בגודלה באירלנד. עיתון הטיימס האירי יצא כנגד סירוב זה בכותבו שאם יעבירו תקנות המוציאות את האפשרות להתגרש אל מחוץ לחוק, תקנות אלו יגרמו לניכור הפרוטסטנטים ורק יקבעו את המצב שבו אירלנד היא למעשה מחולקת בפועל: בין הצפון הפרוטסטנטי ברובו, הנמצא תחת שלטון בריטי לבין המדינה האירית החופשית, בעלת הרוב הקתולי. בתגובה, ייטס העניק סדרה של נאומים בסנאט שתקפו את שאיפותיהן ה"דון-קישוטיות" המרשימות למדי של הממשלה והכמורה, תוך שהוא משווה את שיטות הפעולה שלהן לאלו של "ספרד הימי -ביניימית". . כתוצאה מדבריו אלו של ייטס ומהדיון שהתעורר בעקבותיו, תואר נאומו של ייטס כאחד מ"רגעיו הגדולים" ביותר במישור הציבורי, אולם זוהי גם הייתה נקודת המפנה בגישתו האידאולוגית כלפי הדת הקתולית בכללותה, כאשר הוא החל לזנוח את גישתו הפלורליסטית ולאמץ גישה פחות סובלנית ויותר תקיפה כלפיה. השפה שבה הוא החל להשתמש נהייתה כוחנית יותר ויותר; הכומר הישועי פיטר פינליי תואר על ידי ייטס כאדם בעל "חוסר נימוס מפלצתי". ייטס אף הביע צער על עצם העובדה .