הבנקים מחזיקים בכל פיקדונות עובר ושב של הציבור וכן הם מורשים, בין היתר, לתת הלוואות. הם מלווים בעצם את הכסף של הציבור חזרה לציבור. בעצם היותם מחזיקי הפיקדונות ונותני ההלוואות, הם מגדילים את כמות הכסף במשק: מצד אחד הציבור מפקיד בבנקים את כספו, ומצד שני הציבור לווה כסף ועל ידי כך "נוצר" כסף. נמחיש זאת באמצעות דוגמה:
לשם פשטות, נדון על מאזן הבנק של בנק אחד, "בנק ציון". מאזן הבנק הוא סיכום כל נכסיו וכל התחייבויותיו של הבנק. כאשר לקוח מפקיד סכום של 10,000 ש"ח בפיקדון עובר ושב בבנק ציון, הבנק מתחייב בעצם כך להחזיר ללקוח סכום זה על פי דרישת הלקוח. כך נראה מאזן הבנק כרגע (אילו היה זה הלקוח היחיד):
לרשות הבנק עומדים כעת 10,000 ש"ח, אותם הוא יכול להלוות ללקוח אחר. נניח כי יחס הרזרבה (אחוז המזומנים שהבנק חייב להחזיק בכספת, מתוך סכומי פיקדון מסוג מסוים) עומד על 20% לגבי פיקדונות עובר ושב (יחסי רזרבה בשיעור מסוים נדרשים גם לגבי סוגי פיקדונות אחרים כגון פיקדונות קצרי מועד ועוד), הרי הבנק ילווה לציבור 8,000 ש"ח.
מאזן הבנק אם כך הוא:
מכאן שכמות הכסף גדלה בסכום של 8,000 ש"ח - לרשות הלקוח עומדים 10,000 ש"ח ולרשות הלווה עומדים 8,000 ש"ח, ויחדיו 18,000 ש"ח.
עתה, נניח כי בנק ציון אינו הבנק היחיד במדינה, ועל כן הכסף שהלווה הופקד בבנק אחר, או שהכסף הופקד בבנק "ציון" עצמו. גם מהפקדה זו ניתן ליצור הלוואות נוספות. לכן, כמות הכסף תגדל בסופו של דבר ביותר מ-8,000 ש"ח. במקרו-כלכלה נהוג לחשב סכום זה באמצעות 'מכפיל הפיקדונות'. מכפיל הפיקדונות שווה לאחד חלקי יחס הרזרבה. בדוגמה שלנו, מכפיל הפיקדונות שווה ל:
אם כך, הפיקדון המקורי בסך של 10,000 ש"ח יגרום לכמות כסף כוללת בסכום של 50,000 ש"ח, כשמתוכן 40,000 ש"ח הם הלוואות.
חשוב לציין כי מכפיל הפיקדונות אינו בהכרח מדויק במציאות, והוא תלוי במספר גורמים, בהם אכיפת יחס הרזרבה על הבנקים, מידת נכונותם של הבנקים להלוות כספים והפקדה של כל סכום מלווה בפיקדון עובר ושב. ייתכן, למשל, כי כאשר אדם מקבל הלוואה, יעדיף רק את חלקה להפקיד בחשבון עו"ש. ככל שנהוג להפקיד חלק גדול יותר מכמות הכסף במשק בחשבונות עו"ש, כן יהיה ניתן "ליצור" כסף נוסף.
עירויים.
קיימים מצבים שונים אשר ישפיעו בצורה זו או אחרת על כמות הכסף (מזומנים ועוד פיקדונות עובר ושב) ועל בסיס הכסף (מזומנים ועוד הרזרבות בבנקים). מצבים אלו קרואים בשם 'עירוי'.
שוק הכסף.
ערך הכסף.
ערך הכסף משתנה באופן תמידי ולכן כאשר נוקבים בערך של נכס מסוים יש צורך להתייחס לזמן בו נקבע הערך. על כן, הוגדרו ההגדרות הבאות בקשר לכמות הכסף, ושוויה:
אם, נניח, מדד המחירים לצרכן עלה בתוך ארבע שנים ב-20%, אזי סכום נומינלי של 500 ש"ח מלפני ארבע שנים ייחשב היום לסכום ריאלי של 600 ש"ח, כיוון ש:
היצע הכסף.
במודל פשטני משמש המושג 'היצע הכסף', שם נרדף לכמות הכסף במשק. היצע הכסף מיוצג כגודל מוחלט שאינו תלוי בשער הריבית במשק. אולם, במודל משוכלל יותר, בדומה להיצע בשוק הסחורות והשירותים, המושג מתייחס לפונקציה המבטאת את כמות הכסף אשר "תסופק" למשק עבור כל שער ריבית ייצוגי המשקף, כביכול, את המשק כולו.
גורמים המשפיעים על היצע הכסף.
ישנם גורמים המשפיעים על כמות הכסף, הבנק המרכזי ועל רמת המחירים. גורמים אלו ישפיעו כאמור גם על היצע הכסף.
עקומת ההיצע.
בעקומה זו נהוג לסמן את כמות הכסף על ציר ה-x ואת שער הריבית על ציר ה-y. גידול בהיצע הכסף מתבטא בתזוזת העקומה ימינה או כלפי מטה. היצע הכסף הריאלי מדבר על היצע הכסף במושגים של מדד המחירים לצרכן.
הביקוש לכסף.
הביקוש לכסף הוא פונקציה המגדירה מהי סך כמות הכסף אשר הציבור מוכן להחזיק עבור כל רמת שער ריבית נתונה.
עקומת הביקוש.
כאמור, ייתכנו מניעים שונים להחזקת כסף. צירופם של מניעים אלו אצל גורמים שונים במשק יקבע מהי כמות הכסף בה ירצו להחזיק במשק ככלל, כפונקציה של הריבית. בדומה לעקומת ההיצע, את כמות הכסף נהוג לסמן על ציר ה-x ואת שער הריבית על ציר ה-y.
גידול בביקוש מתבטא בתזוזת העקומה ימינה ו/או כלפי מעלה. הביקושהריאלי לכסף מדבר על הביקוש לכסף במושגים של מדד המחירים לצרכן.
ניתן להבחין בין ארבעה חלקים עיקריים של עקומת הביקוש לכסף:
שוק הכספים.
בדומה לשוק העבודה ושוק הסחורות והשירותים, (הקרוי גם "השוק הריאלי"), גם שוק הכספים הוא מקום דמיוני או ממשי בו נפגשים מוכרים פוטנציאליים מול קונים פוטנציאליים. במקרה הנדון, ה"מוצר" הוא כאמור כסף ואילו ה"מחיר" הוא שער הריבית הייצוגי.
בשוק זה יקבעו כמות הכסף במשק ושער הריבית באותה נקודת שיווי משקל, בה כמות הכסף המוצעת עבור שער ריבית מסוים תהיה זהה לכמות הכסף המבוקשת עבור אותו שער ריבית.
ניתן לדבר על שוק כספים במונחים נומינליים או במונחים ריאליים.
שוק הכספים והשוק הריאלי.
מקובל בכלכלה להניח קשר הפוך בין שער הריבית במשק לבין רמת הפעילות הכלכלית המבוטאת בתוצר הלאומי הגולמי (תל"ג). ככל ששוק הכספים מפותח יותר, ובעיקר גדול יותר יחסית לשוק הריאלי (שוק הסחורות והשירותים), כך גדלה יכולתו של שוק הכספים להשפיע על השוק הריאלי.
לעקומה של הקשר בין שער הריבית במשק לבין התוצר הלאומי ישנו אופי של חצי קער שמאלי וככל שהתוצר הלאומי גדול יותר, כך העקומה נעשית אופקית יותר והורדה של שער הריבית בשיעור מסוים יגדיל את התוצר בקצב גבוה יותר. בקצה השמאלי של העקומה קיים מינימום מסוים של תוצר ללא קשר לשער הריבית, היות שכל אדם חייב במינימום מסוים של צריכה. מנגד, עם התקרבות שער הריבית ל-0%, כבר אין יותר אפשרות להורדת הריבית לערכים שליליים, בעוד התוצר יכול להמשיך ולגדול ללא קשר לשער הריבית.
על פי קיינס ייתכן ובעת שפל כלכלי שער הריבית יהיה בעל השפעה מבוטלת על התוצר במשק. בימינו, רוב הכלכלנים אינם מקבלים דעה זו.
מהירות המחזור של הכסף.
אחד המושגים הקשורים ליחס בין שני השווקים נקרא 'מהירות המחזור של הכסף' (מסומנת בדרך כלל באות הלועזית V, מהמילה "Velocity"). זהו מספר הפעמים הממוצע שיחידה אחת של מטבע עברה מיד ליד במשך תקופה מסוימת בעבור ביצוע עסקאות תמורת תשלום. זהו משתנה ריאלי אשר אינו תלוי ברמת המחירים הכללית במשק. ניתן למצוא את מהירות המחזור של הכסף לתקופה מסוימת לפי הפרמטרים הבאים:
הנוסחה למציאת מהירות המחזור היא:
מהירות המחזור של הכסף נחשבת כמדד לרמת פעילות כלכלית ושינוי בביקוש לכסף גורם אף הוא לשינוי במהירות המחזור באותו כיוון.
ג'ון גריפית
שוק הכספים
אוביטר
אוֹבִּיטֶר (בלטינית: Obiter , דרך אגב), הוא שיבוש של המונח אוביטר דיקטום (בלטינית: Obiter Dictum = "נאמר דרך אגב") שנמצא בשימוש כדי לתאר הערה שנאמרה דרך אגב, בו משתמשים בעיקר במשפט המקובל בו קיימת שיטת התקדים המחייב.
כאשר בית משפט דן במקרה העומד בפניו ומחליט בו, קורה ובית המשפט דן בשאלות אגביות, ואומר אמרות שאינן נחוצות לצורך עצם ההכרעה בסכסוך שבין הצדדים לפניו. אמרות אלה, אשר אינן מהוות חלק מהרציו דסידנדי של פסק הדין, אותו חלק אשר מהותי לשם ההגעה למסקנה האופרטיבית של בית-המשפט, מכונות "אוביטר דיקטום". בעברית, פירושן "אמרות אגב", אשר אינן מחייבות בתי משפט אחרים.
ההתייחסות לאמרות אלה, משתנה משיטת משפט אחת למשנה.
בשיטת המשפט באנגליה ובוויילס, בארצות הברית ובישראל אמרות אגב אינן מהוות תקדים מחייב, הגם שבחלק משיטות אלו מקובל להסתמך עליהן במידה מסוימת, כהשראה לפסיקה.
דוגמה.
כאשר בית המשפט קובע כי אין לו סמכות לדון במקרה, אולם ממשיך לדון בו לגופו, הרי שהמשך הדיון מהווה למעשה אוביטר דיקטום, מאחר שבית המשפט לא היה חייב להמשיך ולדון במקרה כדי להגיע לתוצאה הסופית.
דוגמה היסטורית מפורסמת לאוביטר דיקטום היא קביעתו של נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית - רוג'ר ב. טייני כי פשרת מיזורי מנוגדת לתיקון החמישי לחוקת ארצות הברית היות שהיא פוגעת בזכות הקניין של בעלי העבדים. השופט בנג'מין ר. קרטיס, שישב בהרכב שדן בעתירתו של סקוט, טען כי קביעה זו היוותה אוביטר דיקטום היות שבית המשפט כבר הכריע בשלב מוקדם יותר של הדיון שאין סמכות לבית המשפט לדון בתביעתו של סקוט.
אוביטר דיקטום
אוביטר דיקטא
נורמנדי עילית
נורמנדי עילית היה אחד מ-27 חבלי צרפת עד סוף שנת 2015. החבל נוצר בשנת 1956 כאשר חבל נורמנדי חולק לנורמנדי עילית ונורמנדי תחתית. מאז חלוקת האזור לשניים היו ניסיונות לאיחוד מחדש ודבר בוצע ב-1 בינואר 2016.
כמאל אתא תורכ
וואר דיר
וְוַּאר דִּיְר (בצרפתית: Voir dire, "אמירת האמת"; תעתיק ב-IPA: /ˈvwɑr ˌdiər/; במקור מלטינית verum dicere) הוא שמו של הליך משפטי בשיטה בה יש חבר מושבעים.
מהות ההליך.
הליך זה הוא הליך מקדמי לדיון, בו בוחרים את המושבעים על ידי בדיקה אם הם אובייקטיביים לדיון ואין להם דעות קדומות על המקרה.
ארצות הברית.
בארצות הברית, במשפטים המתנהלים מול חבר מושבעים המכריע את פסק הדין, נערך במהלך ההליך המקדימי שימוע לכל אחד מן המושבעים בו נשאלים המושבעים על חייהם, על עמדותיהם ואמונותיהם ואף על דעותיהם הפוליטיות. רק אם שני הצדדים (התובע והנתבע) מסכימים למושבע הוא נבחר לשרת בחבר המושבעים.
אנגליה.
באנגליה הליך אישור המושבעים פחות מורכב מאשר בארצות הברית, ונשאלת למעשה שאלה אחת: "האם אתה מוכן לתת שימוע נכון וצודק הן לכתר (לתביעה, שמייצגת את המדינה) והן להגנה?"