קליע הוא החלק בכדור אשר נורה מן הקנה, כתוצאה מהתלקחות אבק השריפה שבתרמיל. בכדורים המהווים תחמושת לנשק קל ומקלעים, משקל הקליע נמדד בגריין (Grain), כאשר 1 גריין = 0.065 גרם. קליעים בקוטר קטן עשויים בדרך כלל מליבת עופרת מצופה (coated) במתכת כגון נחושת. קליעים בקוטר גדול יותר ופגזים עשויים להכיל מנגנונים מורכבים וחומרי נפץ. ישנם סוגים רבים של קליעים השונים בחומרי הליבה, חומרי הציפוי, צורת הציפוי, משקל, מבנה ועוד.
מעוף הקליע.
מרגע שהקליע נורה ועזב את קצה הקנה, הוא נע במסלול בליסטי המושפע מכח המשיכה ומגרר כתוצאה מהחיכוך באוויר.
אם הקנה מחורק הקליע טס כשהוא מסתחרר סביב ציר האורך שלו. סחרור זה נועד להקנות לקליע יציבות בציר העלרוד ובציר הסבסוב.
למהירות הלוע, שהיא המהירות שבה עוזב הקליע את הקנה, יש השפעה מכרעת על טווח המעוף והדיוק של הקליע. ככל שמהירות הלוע גבוהה יותר, כך גדל הטווח, עולה הדיוק והמעוף הבליסטי הופך 'שטוח' יותר. מנגד, ניסיון להגיע למהירות לוע גבוהה יותר מטילה עומס רב יותר על המערכת היורה ועל הקליע עצמו. מהירות הלוע מושפעת מאורכו של הקנה, ממאפייני הבעירה של חומר הנפץ ההודף וממשקל הקליע.
מהירות לוע אופיינית של קליע אקדח נעה סביב 400–700 מטר לשנייה, של קליע רובה סביב 900–1000 מטר לשנייה ושל קליע תותח (פגז) סביב 1000–1300 מטר לשנייה.
סוגי כדורים.
מרבית סוגי הכדורים נועדו לפגוע פגיעה קטלנית, וקרויים אש חיה. סוגים מסוימים, כגון חסר קליע או כדור גומי, נועדו ליישומים שאינם מצריכים פגיעה, או לפגיעה קלה יחסית אשר אינה מסכנת את חייו של הנורה.
קישורים חיצוניים.
סוגי כדורים שונים באתר בא במייל
לוי (דמות מקראית)
לֵוִי הוא בנם השלישי של יעקב ולאה, והוא אבי שבט לוי, אליו משתייכים הכהנים והלויים.
מקור השם.
על פי ספר בראשית, לאה אמו של לוי, קיוותה כי בעלה יעקב יעדיף אותה בעקבות הולדת בנה השלישי, ומכאן מקור השם 'לוי': "וַתַּהַר עוֹד, וַתֵּלֶד בֵּן, וַתֹּאמֶר עַתָּה הַפַּעַם יִלָּוֶה אִישִׁי אֵלַי, כִּי-יָלַדְתִּי לוֹ שְׁלֹשָׁה בָנִים; עַל-כֵּן קָרָא-שְׁמוֹ, לֵוִי"
לוי בסיפורי התנ"ך.
בסיפורי התנ"ך מוזכר לוי בשני סיפורים מרכזיים: בסיפור על אונס דינה אחותו, וברצף הסיפורים על מכירת יוסף.
כפי שמסופר בבראשית, כאשר ישבה משפחת יעקב ליד שכם, דינה בתו נאנסה ונחטפה בידי שכם בן חמור, אחד מנכבדי העיר. ההצעה הערמומית של בני יעקב הייתה לאפשר לשכם לשאת את דינה לאישה, ובתנאי שימול את כל זכרי העיר. לאחר שהסכימו אנשי שכם למול את עצמם, נכנסו לעיר לוי יחד עם שמעון אחיו, ועל אף הסתייגותו של אביהם - הרגו את כל יושביה. אירוע זה הטביע את חותם חום-המזג על דמותו של לוי. חותם זה משתקף באמירה הנוקבת שלה זכו שמעון ולוי מאביהם לפני מותו:
לוי השתתף גם בסיפורי שנאת האחים ליוסף; כל אחיו של יוסף (למעט בנימין, אחיו מאמו) חברו כדי להתנכל ליוסף, אך התבדו כאשר גילו לאחר עשרות שנים שיוסף נמלט ממעלליהם והפך לשליט במצרים.
מורשתו של לוי.
שלושת בניו של לוי, גרשון, קהת ומררי, ירדו איתו מצרימה. בתו יוכבד נולדה במצרים, אך רש"י כותב שהיא נולדה בין החומות, בכניסה למצרים. מזרעה של משפחה זו צמחו מנהיגי ישראל הגדולים של אותה תקופה: משה ואהרן.
בספר מלאכי פרק ב נאמר: . כלומר: לוי היה נאמן לה' ועשה את דברו.
לוי נפטר מן העולם בגיל 137 שנה, ולאותן שנות חיים בדיוק זכה גם צאצאו עמרם, אבי משה.
לוי במגילות מדבר יהודה.
במגילות מדבר יהודה, וכן בספרות החיצונית שמקורה בהן, כגון צוואות השבטים וספר היובלים, זכה לוי למעמד מרכזי. על פי המתואר במקורות אלו זכה לוי לרשת את כל ספרי אבותיו ולהנחיל ידע רב לבניו, ללמוד את מסורת הכהונה מיצחק סבו ולקבל ממנו את ברכת הכהונה: "ועתה בני שמע דברי והאזן למצוותי ולא יסורו דברי אלה מלבך כל ימיך כי כהן קדוש לה' אתה. וכוהנים יהיו כל זרעך ואת בניך צוה כי יעשו לפי משפט זה כאשר הגדתי לך". כן מתואר לוי ככוהן בבית אל, בעת שיעקב מילא את נדרו לאחר שחזר מארם, ואחיו מביעים את כפיפותם לו. על פי ספר היובלים, נולד לוי באחד בחודש הראשון, היום שבו התחילה השנה בתקופת המקרא ובו נחנך המשכן, והוא ראש השנה למלכים ולרגלים שחל בלוח העברי בא' בניסן, ובלוח השנה במגילות קומראן אמור לחול ביום השוויון. לפי צוואת לוי בארמית, היה לוי בן 48 בירידת יעקב למצרים וחי במצרים 89 שנה.
במדרשי חז"ל.
מדרש תדשא (פרק ח') וילקוט שמעוני על פרשת שמות מייחסים את יום לידתו של לוי לט"ז בניסן. על פי פרקי דרבי אליעזר, לוי היה בן ארבעים וחמש ברדת בני יעקב למצרים והוא חי במצרים 92 שנים. על פי סדר עולם רבה פרק ג', לוי היה אחרון האחים שנותר בחיים. לפי סדר הדורות, לוי מת בשנת או בשנת .
קברו של לוי.
לפי ספרות חז"ל העלו בני ישראל את כל בני יעקב לארץ להיקבר שם.
ובספר הישר מסופר:
מסורת שומרונית שתועדה החל במאה ה-19 קובעת את קברו של לוי בנבי לוין, בסמוך לכפר סילת א-ד'האר שבצפון השומרון.
ישראייר
ישראייר תעופה בע"מ היא חברת תעופה ישראלית שבסיסה בנמל התעופה בן-גוריון. החברה מפעילה טיסות פנים בין נמל התעופה בן-גוריון, נמל התעופה רמון ונמל התעופה חיפה (בעבר גם נמל התעופה אילת ונמל התעופה דב הוז), וטיסות שכר וטיסות סדירות לאירופה ואפריקה. החברה היא חברת התעופה השנייה בגודלה בישראל, והיא מעסיקה כ-500 עובדים. רוב יעדיה נמצאים באירופה, לרבות אגן הים התיכון.
היסטוריה.
ישראייר נוסדה בשנת 1996, על בסיס חברת "כנפי העמק" שפעלה ממנחת מגידו והפעילה קווי תעופה לאילת, ערד וצפון הארץ, באמצעות מטוס יחיד מדגם שורט 360 המסוגל להטיס עד 39 נוסעים. "כנפי העמק" נוסדה בשנת 1989 על ידי משה מנחמי שהחזיק ב 33% ממניותיה. בשנת 1996 מכר את מניותיו לשותפו אלכס אכטמן, שבהמשך מכר את השליטה בחברה לאנשי העסקים זאב הורן ומשה לייבוביץ’, בעלי חברת האוטובוסים הורן את לייבוביץ’, ונותר עם 15% ממניות החברה.
בתחילת דרכה הפעילה החברה טיסות פנים ברחבי ישראל, בעיקר בקו לאילת, והיוותה תחרות לחברת ארקיע. זאת, לאחר שזכתה במכרז להפעלת קווי תעופה סדירים פנים ארציים לאילת, בתחילה מנמל התעופה בן-גוריון ומנמל התעופה דב הוז בתל אביב ובהמשך גם מנמל התעופה חיפה. כמו כן, רכשה מספר מטוסים מסוג
ATR-42.
בספטמבר 1997, רכשה גנדן תיירות מקבוצת גנדן (בשליטת נוחי דנקנר ואבי פישר), כ־43% ממניות של ישראייר, בשנים שלאחר מכן הגדילה גנדן תיירות את החזקותיה בישראייר בשלבים, והחזיקה במישרין ובעקיפין בכ 82% ממניות החברה.
בשנת 1998, החלה להפעיל טיסות שכר ליעדים קרובים באמצעות מטוסי הATR-42 (בעיקר יוון, טורקיה וקפריסין). במהלך שנת 1999 החלה ישראייר לבצע טיסות שכר
ליעדים נוספים ברחבי אירופה, וזאת באמצעות שני מטוסי סילון מתוצרת בואינג 737 שחכרה.
בינואר 2001, התמנתה ישראייר על ידי שר התחבורה כמוביל נקוב למספר יעדים בעולם ובמהלך השנים מאז קיבלה מינוי כמוביל נקוב לארבעה עשר יעדים.
בשנת 2003, חכרה החברה מטוסי בואינג 767, והחלה להפעיל טיסות סדירות ללטביה ולסלובניה, ומשנת 2004 מפעילה טיסות שכר ליעדים שונים באירופה, באגן הים התיכון, לניו-יורק ולזנזיבר שבמזרח אפריקה. באותה שנה הטיסה החברה יותר מ-580,000 נוסעים, ובשנת 2005 ניצב נתון זה על כ-700,000 איש.
ב-1 במאי 2006 הותר לישראייר לשדרג את קו הטיסה לניו יורק למעמד של קו טיסה סדיר, ובכך הפכה לחברה הישראלית השנייה בעלת מעמד של מוביל נקוב במסלול תל אביב-ניו יורק. עד לכניסתה לשירות זה הייתה אל על החברה הישראלית היחידה שהורשתה להפעיל טיסות סדירות בקו שנחשב לקו התעופה העמוס והרווחי ביותר מנתב"ג. בג"ץ שנדרש לפסוק בנושא, פסק כי אין כל פגם בהחלטת משרד התיירות לאשר את שירות ישראייר לניו יורק, וכי החברה תוכל להפוך למוביל נקוב במסלול זה. כמו כן, בשנת 2005 החלה לבצע טיסות לבנגקוק. בשנת 2007 ובשלהי שנת 2008 הפסיקה ישראייר את טיסותיה לבנגקוק ולניו יורק, בהתאמה, בשל חוסר כדאיות כלכלית.
ביולי 2010, נכנס לשירות מטוס מדגם איירבוס A320 ראשון מתוך שלושה שהוזמנו, ובכך הייתה למוביל הישראלי הראשון המפעיל מטוסים מתוצרת איירבוס.
במרץ 2008, חכרה למשך כשנה גם מטוס מדגם איירבוס A330 מחברת יורופליי האיטלקית, שהחליף את מטוסה החכור מדגם בואינג 767 בטיסות ליעדים ארוכי טווח, כמו ארצות הברית והמזרח הרחוק.
בשנת 2009 רכשה איי די בי חברה לפיתוח (אז חברה ציבורית בשליטת נוחי דנקנר) את חברת התיירות הפרטית של נוחי דנקנר ואבי פישר, גנדן תיירות ותעופה (בעלת השליטה בישראייר), ומיזגה אותה עם כלל תיירות, המוחזקת גם כן בידי אי די בי חברה לפיתוח. פעילותה של כלל תיירות בתחומי התיירות והנסיעות בוצעה באמצעות החברה הבת דיזנהויז שמוזגה לתוך קבוצת ישראייר. העסקה גררה ביקורת ציבורית רבה, מאחר באותה עת היו לישראייר הפסדים צבורים וחובות של עשרות מיליוני שקלים, שהועברו מהחברת גנדן הפרטית לחברה הציבורית אי די בי.