המתיישבים החדשים גרו במרתף מתחת לביתו של לרר. כאשר חלקם עברו לבתי חימר שבנו, בדומה לבתי התושבים הערבים שבסביבה, המרתף הפך לבית ועד ולמרכז לתושבים. בין המתיישבים הראשונים בביתו היה אהרן אייזנברג, שהיה איש רוח, והמרתף הפך למרכז לאנשי רוח מראשון לציון ומיפו. לידו בנה נפח בשם ילובסקי צריף מחימר. ערביי הסביבה היו באים אליו להשחיז סכינים או לפרזל את פרסות הסוסים, וכך הפך להיות בית ועד לערביי הסביבה. יחסו לערבים לא עזר לו ולילה אחד התפרצו ערבים ורצחו אותו. היה זה הקרבן הראשון בנחלת ראובן.
מספר המתיישבים גדל, שני שלישים מאדמות המקום נמכרו לשנים-עשר המתיישבים הראשונים, ובמקום נבנה בית אבן ראשון, משותף לשלושה איכרים. בתקופת זאב טיומקין, משנת 1890 התיישבו במקום מאות עולים. מיכאל הלפרין קנה שטח אדמה נוסף במטרה להקים מושבה של פועלים בשם גבעת מיכאל.
ראשון הדבוראים היהודים.
ראובן לרר ובנו משה היו ראשוני מגדלי הדבורים היהודים בארץ ישראל. ראובן לרר עבד עם הדבורים יום אחד בלבד ואז גילה שהוא אלרגי לדבורים. בנו משה היה זה שהמשיך לטפל בדבורים. חלוצי הדבוראות המודרנית בארץ היו בני משפחת בַּלדֶנספֶּרגר מירושלים, נוצרים פרוטסטנטים, אזרחי צרפת, שהגיעו ארצה בשנת 1848 מהכפר בַּלדנהיים שבאלזס (אב המשפחה, פליקס בלדנספרגר, נמלט במאה ה-17 מצפון שווייץ מפני רדיפות דת). בני המשפחה למדו את מלאכת בנייתן של כוורות מתפרקות, קלות וניידות משני מומחים, האמריקאי בֶּנטוֹן והקנדי ג'ונס, שביקרו בארץ בשנת 1880. הם החלו לעסוק ב"רעיית דבורים" תוך נדידה עם הכוורות וכך הגיעו ל"נחלת ראובן", שם הציבו את הכוורות בתקופת פריחת ההדרים. בכוורת המתפרקת ניתן להוציא את החלות מלאות הדבש, לרדות מהן את הדבש ולהחזיר אותן לכוורת ללא פיזור הנחיל. גידול דבורים מסורתי, באמצעות כדי חרס, נמשך בארץ ישראל, בעיקר בכפרים הערביים, גם לאחר שהגיעו לארץ הכוורות המתפרקות.
פיליפ בלדנספרגר, שהציב כוורות בתחומי נחלת ראובן, נתקף קדחת ונסע בדחיפות לצרפת, כשהוא משאיר את הכוורות אחריו. בני משפחתו, שהגיעו באיחור לנחלת ראובן, שכנעו את ראובן לרר לקנות חלק מהכוורות, עסקה שהותנתה בכך שגם ילמדוהו את מלאכת הכוורנות הדרושה להפעלתן. בני משפחתו של ראובן ובעיקר בנו משה (ראובן שמר מרחק מהדבורים בגלל היותו אלרגי להן), למדו את המלאכה, התחילו לנדוד על פני הארץ עם הכוורות והצליחו במלאכתם. בעקבות ראובן לרר הקימו מתיישבים נוספים מנס ציונה מכוורות מודרניות, ונס ציונה הייתה למרכז ייצור הדבש בארץ ישראל. המושבה ועמה מישור חוף יהודה והשרון, שכנו בלב אזור פרדסי הדרים, והודות לכך הופק דבש ההדרים, שנודע בצבעו ובניחוח המיוחדים לו והיה לשם דבר.
בשנת 1930, שנת יסוד ארגון מגדלי הדבורים העבריים בארץ ישראל, היו בידי היהודים 4,000 משפחות דבורים: 2,000 במישור חוף יהודה, 1,000 במושבות שומרון - חדרה, זכרון יעקב והסביבה וכ-1,000 בעמק יזרעאל ובגליל. מחוץ למגזר היהודי היו בארץ 25,000 משפחות דבורים בכדי חרס ומאות אחדות בכוורות מודרניות.
בשנים הראשונות לגידול הדבורים הוגשה תביעה על ידי ערבי מיפו נגד ראובן לרר כי "הדבורים מוצצות את לשד פרחי ההדרים ומזיקות לפרי". בית המשפט העות'מאני ביפו חייב את לרר בתשלום פיצויים בסכום גדול. בסיוע הקונסול האוסטרי הוגש ערעור לבית המשפט העליון בקושטא. העניין נדון כשנתיים, והוצאות התהליך המשפטי היו מרובות. לבסוף נפסק כי הדבורים אינן מזיקות לפרי, אלא דווקא מועילות לו.
שלהי חייו.
בנס ציונה עסק ראובן לרר בעסקי ציבור. הוא יסד את בית הכנסת במושבה. הוא נשלח כציר לקונגרס הציוני שהתכנס בשנת תרס"ג, והצטער כאשר שמע על ההצעה להקים מדינה יהודית באוגנדה. בסוף ימיו עבר לגור ביפו, אבל עקב הגירוש של היהודים מהעיר במלחמת העולם הראשונה, חזר לנס ציונה, ושם נפטר. הותיר אחריו את רעייתו ו-5 ילדים: משה, צבי, בצלאל, מאשה ופנינה. רעייתו, פייגה, זכתה להאריך ימים באופן יוצא דופן ונפטרה בי"ז בכסלו תרצ"ט (1938) בגיל 115.
נינו אברהם פצ'ורניק היה פרופסור לכימיה אורגנית במכון ויצמן למדע. נינתו חנה שלגי היא מורה לפסנתר שרבים מתלמידיה הפכו לפסנתרנים בעלי שם.
הנכד של נכדתו הוא שמואל בוקסר שנבחר בשנת 2018 לראשות העיר נס ציונה.
מ"נחלת ראובן" נשאר כיום רק בית הבאר. לידו שופץ בית אריזה הרוס והפך למרכז מבקרים לסיורים מודרכים. ביתו של ראובן לרר ב"נחלת ראובן" נהרס ולא נותר ממנו דבר.
ישיבת ההסדר בחיספין
בית הכנסת שף ויתיב
בית הכנסת שף ויתיב הוא בית כנסת עתיק שהיה קיים בעיר נהרדעא בבבל, ועל פי המסורת נבנה בידי גולי ירושלים לאחר חורבן בית המקדש הראשון.
המקור הראשון למעמדו המיוחד של בית הכנסת שף ויתיב הוא בתלמוד בבלי מסכת מגילה, שם נאמר כי כאשר גלתה השכינה לבבל היא שורה לסירוגין בבית הכנסת שף ויתיב שבנהרדעא ובבית הכנסת שבעיר הוצל הסמוכה. שני בתי כנסת אלו היו ככל הנראה שני בתי הכנסת העתיקים ביותר בבבל, ועל פי המסורת נבנו עם בוא היהודים אליה. בתלמוד שם אף מסופר על אמוראים שונים שישבו בבית הכנסת בשעות שבהן שרתה השכינה במקום.
בית הכנסת שף ויתיב נזכר במקומות נוספים בתלמוד, ומוזכר שהייתה מוצבת בו "אנדרטה" שעוררה שאלה הלכתית של חשד עבודה זרה.
מסורת קדומה פירשה את שמו של בית הכנסת כתרגום ארמי של "שנעקר ("נישוף") וישב", ועל פיה נבנה בית הכנסת מאבנים שהביאו גולי ירושלים עם יהויכין המלך בעת חורבן בית המקדש הראשון. כך כתב רב שרירא גאון:
בפירוש רש"י צוטט פירוש זה, אולם רש"י עצמו פירש את שמו של בית הכנסת באופן מילולי "שחרב וישב", כלומר שחרב ונבנה מספר פעמים.
במאה ה-11 ביקר במקום הנוסע בנימין מטודלה וציין שבית הכנסת "שף ויתיב" עדיין עמד על תילו. כעשרים שנה אחריו ביקר במקום הנוסע רבי פתחיה מרגנסבורג, וסיפר כי גג המבנה וכותלו המזרחי חרבים ורק שלושה כתלים עומדים. לדברי רבי פתחיה, כותלו החרב של בית הכנסת היה בנוי על גדת נהר הפרת, והוא היה בנוי רק מעפר (כנראה כוונתו לבוץ וחמר) ללא אבנים כלל, והוא העפר שהביא יכניה המלך מירושלים. פתחיה אף מספר אגדה עממית שסיפרו לו היהודים תושבי המקום, כי מדי לילה נראה עמוד אש יוצא מחורבות בית הכנסת ונראה עד למרחוק.
מסורת שעברה בין יהודי עיראק בדורות האחרונים קשרה את בית הכנסת שף ויתיב לבית הכנסת הגדול שבבגדאד (המכונה "צלאת אלכביר"). מקורה הידוע לנו של המסורת הוא בשם הרב עבדאללה סומך (1813–1889), כפי שמסר אחד מתלמידיו בשמו. אותו התלמיד אף קבע שלט בבית הכנסת, שהיה תלוי בו עד עליית יהודי עיראק בשנות החמישים במבצע עזרא ונחמיה, וזה לשונו: "זאת בית הכנסת הגדולה והישנה ושמעתי ממו"ר ח' ר' עבדאללה סומך, שיש קבלה מזקני הדור, איש מפי איש, שהוא מגלות יכניה וזו היא דשף ויתיב בנהרדעא ועפרה מארץ-ישראל, וה' היודע".
מסורת זו אין לה על מה שתסמוך, מאחר שכאמור בית הכנסת שף ויתיב היה בנהרדעא הממוקמת עשרות קילומטרים דרומית-מזרחית לבגדאד. כיום מזוהה אתר בית הכנסת במקום הנקרא תל-כניסה, שלושה קלומטרים מצפון לחורבות נהרדעא.
משה פראגר
משה פראגר (1909, ה'תרס"ט - 1984, ו' בתשרי ה'תשמ"ה), סופר ופובליציסט חרדי, עסק בחקר השואה, בייחוד מהפן של הגבורה היהודית הרוחנית שנתגלתה בה. לשם כך יזם והקים את גנזך קידוש השם.
תולדותיו.
משה פראגר נולד בשנת ה'תרס"ט בפרוור פראגה שבוורשה, פולין, למשפחת מרק, משפחה חרדית שנמנתה על חסידות גור. אביו היה צאצא למייסד חסידות גור, האדמו"ר רבי יצחק מאיר אלתר, הידוע בספרו "חידושי הרי"ם". בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה השתתף באופן פעיל בכתיבה פובליציסטית ביומון היידי הנפוץ "דאס יידישע טאגבלאט", שנמנה עם עורכיו.
בעת פלישת גרמניה לפולין, שהה משה מרק בוורשה. לנוכח מעשי ההרג וההשמדה של הנאצים, החליט לפעול לתיעוד המעשים. הוא יזם לשכה חשאית בשיתוף הג'וינט בוורשה, שתפקידה היה לרכז חומר על הרציחות והחורבן ולהבריחו לחו"ל, כדי לעורר את דעת הקהל היהודית והעולמית לפעול להצלת יהודי פולין. בעת פעילותו החשאית אימץ לעצמו את שם המשפחה פראגר, על-שם הפרוור הוורשאי פראגה, בו נולד.
פראגר ניצל את תפקידו בג'וינט, כדי לסייע בהצלת האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר ומשפחתו. הוא עצמו הצטרף לפמליית האדמו"ר, שהצליחה להבריח את הגבולות ולהגיע לארץ ישראל. פראגר קיווה שיוכל להציל אף את אשתו וילדיו, אך הם נרצחו על ידי הנאצים.
אף לאחר שעלה ארצה המשיך פראגר לתעד את זוועותיהם של הנאצים. במשך שנות המלחמה הוא פרסם מאמרים וספרים שעסקו בנושא זה. חלק נכבד מהם התפרסמו בעיתון דבר.
לאחר המלחמה חזר לאירופה, והשתדל לחזק את רוחם של הניצולים שפגש במחנות העקורים. המפגש עמם והסיפורים ששמע מהם הביאו אותו ליצירה ספרותית ענפה בנושא הגבורה היהודית בשואה. ספרות זו כוללת ספרים, מאמרים ומסות עיוניות. הוא הוזמן לכתוב את הערך "האנטישמיות בגילויה הנאצי" באנציקלופדיה העברית וכתב ערך בן 40 טורים.
במשך שנים ערך את הירחון "בית יעקב" ופרסם בו מאמרי הגות ופולמוס, מסות, סיפורת ושירה. חלק ניכר מכתיבתו הייתה בנושאי השואה והגבורה היהודית. התכתב עם מנהיגי המדינה ובהם דוד בן-גוריון, ואת חליפות המכתבים ביניהם פרסם בעיתון.
פראגר חי ונשם את השואה במשך כל חייו. הוא ראה את עצמו כשליח ללמד, לחנך, לספר ואף לשיר בנושא זה. באחד משיריו הוא כתב בין השאר:
פראגר נפטר בלא בנים. את עזבונו הוריש לחסידות גור, שהיה מקורב אליה, ולמפעלו המרכזי - גנזך קידוש השם.
גנזך קידוש השם.