בגיל שש עשרה, התמנתה למזכירתו של אביה והצטרפה אליו לכנסים סוציאליסטים ברחבי העולם. לאחר שנה, היא התאהבה בפרוספר אוליבייה ליסגרי , עיתונאי וחבר בקומונה הפריזאית, שנמלט ללונדון לאחר דיכוי הקומונה. אף על פי שהסכים עם השקפתו הפוליטית של ליסגרי, קרל מרקס לא היה מרוצה מהקשר שלו עם ביתו מפאת פער הגילאים בניהם – ליסגרי היה בן 34, ואלינור בת 17. אלינור עזבה את ביתה, ועברה לגור בברייטון, שם עבדה כמורה. לאחר שנה, אלינור עזרה לליסגרי לכתוב את ספרו "History of the Commune of 1871" ותרגמה אותו לאנגלית. אביה אהב את הספר אך נותר מאוכזב מקשריה של בתו עם מחברו. בשנת 1880, קרל שינה את גישתו ואישר לה להתחתן עם ליגסרי, אולם באותה העת לאלינור היו ספקות לגבי הקשר, והיא אכן הפסיקה אותו בשנת 1882.
בתחילת שנות השמונים של המאה ה-19, מרקס נאלצה לסעוד את הוריה המבוגרים. אמה נפטרה בדצמבר 1881, אחותה הבכורה, יוהאנה לונגה , נפטרה בינואר 1883 מסרטן, ואביה נפטר במרץ 1883. לפני שאביה נפטר, הוא העביר לה את האחריות על כתביו שטרם פורסמו, ועל הגרסה האנגלית של עבודתו העיקרית - הקפיטל.
קריירה פוליטית.
בשנת 1884, הצטרפה מרקס לפדרציה הסוציאל-דמוקרטית בהנהגתו של הנרי הינדמן, ונבחרה לכהן בוועד המנהל. במהלך עבודתה בפדרציה, היא הכירה את אדוארד אייבלינג , איתו ניהלה קשר זוגי לאורך כל חייה. באותה השנה, עקב פיצול בפדרציה, היא הקימה את הליגה הסוציאליסטית . הפיצול נבע עקב בעיות אישיות עם הינדמן שהואשם בהנהגה בעלת אופי דיקטטורי, וכן עקב חילוקי דעות פוליטיים. מרקס האשימה את הינדמן בנטיות לאומיות, משום שסרב, בין היתר, להצעתה לשלוח נציגים מטעמם למפלגת הפועלים בצרפת. הינדמן כינה הצעה זו 'תמרון משפחתי' משום שאחותה וגיסה היו חברים במפלגה זו. מסיבה זו, הקימה מרקס את הליגה הסוציאליסטית, בה החבר הבולט ביותר היה ויליאם מוריס.
מרקס כתבה באופן קבוע טור שנקרא 'תיעוד תנועת המהפכה הבינלאומית' אותו פרסמה בירחון של הליגה הסוציאליסטית. בשנת 1884, פגשה את קלמנטינה בלאק, ציירת פמיניסטית, ובזכות ההכרות עימה החלה להיות מעורבת במאבקים של פועלות. היא השתתפה במספר רב של שביתות נשים ונערות פועלות, וכתבה מספר רב של ספרים ומאמרים בנושא. בנוסף, הייתה חברתה הטובה של הפעילה הסופרג'יסטית שארלוט דספרד. בשנת 1885, מרקס עזרה לארגן את הכנס הסוציאליסטי הבינלאומי בפריז, ושנה לאחר מכן היא נסעה לארצות הברית על מנת לגייס כספים למפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה.
בשנת 1893, קייר הארדי ייסד את מפלגת הלייבור העצמאית. מרקס הגיעה לכנס היסוד כצופה, בעוד אייבלינג הגיע כנבחר. מטרתם הייתה להטות את מפלגת הלייבור העצמאית לכיוון מרקסיסטי, אך מטרה זו נכשלה. בשנות השמונים המאוחרות של המאה ה-19, הליגה הסוציאליסטית הייתה מפולגת מאוד. חבריה התפצלו לתת מחנות כאשר חלקם עודדו שיתופי פעולה עם הממסד וחלקם צידדו באנרכיה. מרקס ואייבלינג הפכו למיעוט בליגה, מצאו עצמם בעמדה מאוד לא נוחה, ולבסוף עזבו את הליגה הסוציאליסטית, וחזרו בשנת 1897 לפדרציה הסוציאל-דמוקרטית.
פעילותה באומנות.
בשנות השמונים של המאה ה-19, מרקס החלה להתעניין בתיאטרון ובמשחק. היא האמינה כי האומנות היא כלי להגשמת מטרות סוציאליסטיות ופמיניסטיות. בשנת 1886, היא שיחקה במחזה בית הבובות מאת הנריק איבסן. מרקס גילמה את נורה, אייבלינג גילם את טרוולד, וג'ורג' ברנרד שו גילם את קרוגסטאד. בנוסף, היא תרגמה עבודות ספרותיות רבות, לרבות התרגום האנגלי הראשון של מאדאם בוברי מאת גוסטב פלובר. היא למדה נורווגית במיוחד כדי לתרגם את יצירותיו של איבסן, ובשנת 1888 הייתה הראשונה לתרגם לאנגלית את המחזה אויב העם. בשנת 1890, תרגמה את המחזה האישה מן הים.
מותה.
בשנת 1898, גילתה מרקס כי אייבלינג התחתן בחשאי עם שחקנית צעירה, ושקעה לדיכאון עמוק עקב כך. היא כתבה שני מכתבי התאבדות קצרים, התפשטה, נכנסה למיטתה ובלעה רעל. העוזרת מצאה אותה גוססת במיטתה והזעיקה רופא, אך מרקס לא החזיקה מעמד עד שהוא הגיע. נתיחה לאחר המוות ניקתה את שמו של אייבלינג כאחראי למותה מבחינה פלילית, אך בקהילה הסוציאליסטית הוא נחשב לאדם שגרם לה להתאבד. גופה נשרף בקרמטוריום, ואפרה נשמר תחילה בארגוני שמאל, אך לבסוף נקבר לצד קברו של קרל מרקס בבית הקברות הייגייט בצפון לונדון בשנת 1956.
בשנת 2014, יצא לאור ספרה של ההיסטוריונית רייצ'לס הולמס 'אלינור מרקס: חיים' (באנגלית: "Eleanor Marx: A Life"). הולמס מעלה את ההשערה כי מרקס לא התאבדה אלא נרצחה בידי אייבלינג בעבור בצע כסף. לאחר שמרקס גילתה כי אייבלינג התחתן מאחורי גבה תחת שם בדוי, היא שינתה את צוואתה, אך אייבלינג ככל הנראה השמיד אותה, וברח עם הירושה שפרידריך אנגלס הותיר לה. לטענתה של הולמס, אייבלינג הוא זה שחתם על הזמנת הרעל שנקנה בבוקר מותה (חומצה פרוסית וכלורופורם).
בשנת 2008, הציב הממשל הבריטי על ביתה של אלינור מרקס שלט כחול עם שמה, המסמן אתר מורשת.
מרואן כבהא
מרואן כבהא (בערבית: مروان كبها; נולד ב-23 בפברואר 1991) הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת בני סכנין מליגת העל הישראלית.
קריירת מועדונים.
כבהא ששיחק בקבוצות הילדים והנערים של מכבי תל אביב ומכבי ברקאי הגיע בגיל 17 לקבוצת הנוער של מכבי פתח תקווה. ב-3 באפריל 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בתיקו 2-2 נגד הפועל עכו, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-90 של המשחק. ב-31 ביולי 2010 הבקיע כבהא את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בניצחון 3–1 נגד הפועל רמת גן במסגרת גביע הטוטו. בעונת הפך לחלק משמעותי בהרכב הקבוצה. ב-17 בספטמבר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל, בתיקו 1-1 נגד הפועל פתח תקווה. כבהא היה שותף לירידה של המועדון בסיום העונה לליגה הלאומית. ב-14 בספטמבר 2012 קיבל כרטיס אדום ראשון בקריירה, בניצחון 1–0 נגד הפועל כפר סבא. בסיום עונת חזר עם מכבי פתח תקווה לליגת העל.
ב-26 במאי 2015 חתם לשלוש שנים בקבוצת מאריבור, אלופת סלובניה. ב-14 ביולי 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במאריבור בניצחון 1–0 נגד אסטנה במסגרת מוקדמות ליגת האלופות. בעונתו הראשונה בקבוצה כבש שער אחד ב-30 הופעות בלליגת העל הסלובנית, וזכה עם הקבוצה בגביע. בעונתו השנייה בקבוצה כבש שער אחד ב-20 הופעות ליגה וזכה עמה באליפות, ובקיץ 2017 העפיל עמה לשלב הבתים של ליגת האלופות, לאחר שבמשחקי המוקדמות הדיחה את הפועל באר שבע.
ב-31 בינואר 2018 חזר כבהא לישראל וחתם לארבע וחצי שנים בהפועל באר שבע. ב-10 במרץ 2018 כבש את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–0 על בני סכנין. בסך הכל כבש שער אחד ב-11 הופעות עד תום עונת 2017/2018, וזכה עם הקבוצה באליפות. בעונת 2018/2019 ערך 32 הופעות ליגה וכבש שער אחד.
ב-28 ביולי 2021 חתם כבהא בבני סכנין.
קריירת נבחרות.
לזכותו של כבהא 14 הופעות במדי הנבחרת הצעירה של ישראל עד גיל 21. ב-17 בנובמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הצעירה, בניצחון 1–2 מול בלארוס. השתתף עמה גם באליפות אירופה לנבחרות צעירות שנערכה בישראל ביוני 2013, ואת הופעתו האחרונה בנבחרת הצעירה ערך במשחק הראשון בטורניר, שהסתיים בתיקו 2–2 מול נורווגיה.
ב-26 באוגוסט 2017 זומן כבהא לראשונה בקריירה לנבחרת ישראל הבוגרת, ואת הופעת הבכורה שלו ערך ב-2 בספטמבר 2017, במשחק מול מקדוניה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
חיים אישיים.
כבהא נולד בכפר עין אל-סהלה, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית. מגדיר את עצמו כ"ערבי-פלסטיני ישראלי".
כבהא נשוי ואב לשתי בנות.
דבורה ליפשיץ
דבורה ליפשיץ (Déborah (Desirée) Lifchitz (נכתב גם Lifszyc); 5 ביוני 1907, חרקוב – 1942, אושוויץ) הייתה מומחית לשפות שמיות באתיופיה. פרסמה ספר ומספר מאמרים הנחשבים עד היום לאבני דרך בחקר השפות האתיופיות.
ביוגרפיה.
ליפשיץ נולדה בחרקוב שברוסיה. ב-1919, בעקבות מהפכת אוקטובר, עזבה משפחתה את חרקוב, בתחילה לחצי האי קרים ולאחר מכן, ב-1920, הגיעו לוורשה. בשנת 1927 עזבה ליפשיץ את ורשה ועברה לפריז, שם למדה שפות מזרחיות והתמחתה בשפות השמיות של אתיופיה. עם סיום לימודיה הצטרפה למשלחת המחקר דקר -ג'יבוטי באפריקה, במסגרתה חקרה את תרבות הפלאשים. עם חזרתה לפריז התקבלה לעבודה במחלקה האפריקאית של מוזיאון האדם. בשנת 1935 הצטרפה למשלחת המוזיאון האתנוגרפי טרוקדרו (Musée d'Ethnographie du Trocadéro) לסודאן הצרפתית, משם הביאה מוצגים מוזיאוניים של תרבות שבט הדוגון, המוצגים כיום בלובר ובמוזיאון קה בראנלי. בשנת 1937 זכתה לקבל אזרחות צרפתית.
לאורך לימודיה ועבודתה במוזיאון האדם שיתפה פעולה וכתבה מאמרים עם חשובי האנתרופולוגים וחוקרי אפריקה בפריז של אותה התקופה, בהם מישל ליריס, וולף לסלאו, מרסל גריאל, מרסל מוס, מרסל כהן, פול באיר, פול ריבט, דניז פולמה ועוד.
עם כיבוש פריז בידי גרמניה הנאצית (1940) נשארה ליפשיץ בפריז אך איבדה את מקום עבודתה עקב החלת חוקי הגזע. ליפשיץ נלקחה תחת חסותו של עמיתה מישל ליריס. בפברואר 1942 נעצרה בידי המשטרה הצרפתית ונלקחה למחנה ריכוז, משם נשלחה לאושוויץ, שם, על פי עדותו של מרסל כהן, נרצחה בגז.
מדליית השירות המצוין של חיל האוויר