מעיין שכבה רגיל מקבל את מימיו משכבת אקוויפר, בה נאגרים מי התהום מעל שכבת סלע אטימה למים. האקוויפר לרוב אחיד בצורתו, ומתפשט לרוחב בין שכבות הסלע. מעיין קרסטי , לעומת זאת, ניזון ממי תהום השוכנים בתוך חללים שנגרמו מהמסה קרסטית. חללים אלה אינם אחידים בגודלם, עומקם וגובהם. לעיתים מדובר בחללים קטנים, ולעיתים אלה מערות ענק, היוצרות אגן ניקוז תת-קרקעי עצום בגודלו.
החללים התת-קרקעיים מחוברים זה לזה באופנים שונים, כמו צינורות או חללים שטוחים, שנוצרו אף הם בהמסה. מי התהום נאספים אל החללים דרך הדפנות, ומכוח חוק הכלים השלובים, מתפזרים על הקרקעית לגובה אחיד. מאחר שהחללים מצויים במפלסים שונים, יכולים חלק מהחללים להתמלא, ואילו אחרים, הגבוהים מהם מבחינה טופוגרפית, יישארו ריקים, עד שמפלס המים יעלה ויציף גם אותם, כיוון שיש וואקום לאחר שהמים מתחילים לצאת- הם יוצאים גם לגובה יותר נמוך מהחלל השני, עד שנכנס אליו האוויר מהחלל והוא מפסיק להוציא [עד שהמים יעלו שוב לאותו גובה שיוכל לצאת]
מבנה מעיין פועם.
אגן הניקוז של מעיין פועם כולל חלל קרסטי, המחובר למוצא המעיין באמצעות "צינור" סִיפוֹן (ראו תרשים מצורף): נקודת המוצא מהחלל גבוהה ממוצא המעיין, ומעבר המים (הסיפון), ממוצא החלל למוצא המעין, עובר דרך המגיעה לאזור גבוה משתי נקודות אלה. החלל מתמלא במי תהום בקצב קבוע. כל עוד מפלס המים בחלל אינו עובר את רום הסיפון, לא יזרום דבר אל מוצא המעיין, אולם ברגע שהמים בחלל מגיעים למפלס הפעימה, הם זורמים החוצה במהירות על פי חוק הכלים השלובים. החלל מתרוקן עד לגובה המוצא ממנו, ממשיך להתמלא בקצב קבוע כמקודם, וחוזר חלילה.
כל מחזור של מילוי החלל וריקונו מחדש נקרא 'פעימה'. תדירות הפעימות תלויה בכמות המשקעים, בהפרש הגבהים בסיפון, בגודל החלל ובאטימות המסלע, והיא בדרך כלל אינה קבועה במשך השנה. תדירות הפעימות יכולה להיות מרבית בכל עת בשנה, אם כי ספיקת המעיין תהיה לרוב מרבית בחורף. ניתן לחלק את המעיינות הפועמים לארבע:
מעיינות פועמים בישראל.
ארץ ישראל מבורכת במעיינות קרסטיים בשל סלעי הגיר והדולומיט הנפוץ בה, בהרי יהודה, הכרמל, הגליל והחרמון. כמות המשקעים באזורים אלה מספיקה כדי לאפשר את היווצרותן של תופעות קרסטיות שונות, ובהן גם מעיין פועם. בין המעיינות הפועמים המוכרים בארץ ניתן למנות את מעיינות ראש העין המשמשים כמקורות נהר הירקון; מעיינות בנחל עמוד (אחד מהם אף נושא את השם 'עין פועם'), עין מבוע שבנחל פרת ועוד.
מעיין פועם אחד שפעימותיו פסקו הוא הגיחון, שבתחתית עיר דוד בירושלים. התיעוד האחרון של פעימות הגיחון היה בשנת 1909, אולם ייתכן שהמשיך לפעום גם בשנות ה-70, וייתכן שזוהי גם הסיבה לשמו התנ"כי, המתבסס על "גיחת" המים לפתע מבטן האדמה. שינויים הידרולוגיים במערך העירוני של ירושלים (ואפשר שאף תזוזות טקטוניקות), השפיעו על מצב האקוויפר, ובעקבות כך הפך הגיחון בהדרגה למעיין קרסטי רגיל, בעל ספיקה רציפה.
מעיין פועם בפולקלור.
תופעת המעיין הפועם נפוצה, כאמור, ברחבי הארץ, ועד שנחקרה באופן מדעי בידי הידרולוגים, התקשו יושבי הארץ להסביר את סיבת הפעימות. בעקבות כך התפתחה האגדה על פיה בתוך המעיינות שוכנים שדים, "השותים" את המים בכל פעימה, וגוזלים אותם מבני האדם.
כומר קתולי בשם דה-מזיר, שחצה את נקבת השילוח ב-1817, מצא עצמו נתון להתקפת המקומיים, מפני שסברו כי הוא השד של המעיין. מקור בן התקופה מספר על האירוע המסעיר:
פסק דין ירוס-חקק נגד היועץ המשפטי לממשלה
פסק דין יָרוּס-חקק נגד היועץ המשפטי לממשלה ניתן בבית המשפט העליון בישראל בינואר 2005, בע"א 10280/01, ובו נעתר בית המשפט לבקשתן של טל ואביטל ירוס-חקק, בנות זוג לסביות המקיימות יחד תא משפחתי, לאמץ זו את ילדיה של זו.
בפסק הדין התקבל ערעורן של בנות-הזוג ירוס-חקק על החלטת בית המשפט המחוזי, שדחה ערעור על החלטת בית המשפט לענייני משפחה, שסירב בשנת 1997 לפנייה של השתיים בבקשה לאימוץ הדדי של ילדיהן. ההליך המשפטי, מהגשת הבקשה הראשונה לבית המשפט לענייני משפחה ועד להכרעה בבית המשפט העליון, ארך שמונה שנים. בעת מתן פסק הדין חיו השתיים ביחד 15 שנה, והיו להן שלושה ילדים מתרומות זרע אנונימיות.
את בנות הזוג ירוס-חקק ייצגו בדיונים עו"ד צבי ריש ועו"ד עירא הדר, פעילה למען זכויות להט"ב בישראל. הערעור נידון על ידי הרכב מורחב של תשעה שופטים בראשותו של נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק, והתקבל ברוב של שבעה נגד דעתם החולקת של אדמונד לוי ואליהו מצא. בית המשפט הכריע כי אין מניעה שבת זוגה של אם ביולוגית לילד תאמץ את ילדיה של האם, והשיב את התיק לבית המשפט לענייני משפחה כדי שזה יבחן את הראיות ויחליט אם מתקיימות "נסיבות מיוחדות" ואם האימוץ הוא "לטובת הילד", כפי שדורש חוק אימוץ ילדים. בעקבות פסק הדין ניתנו בפברואר 2006 צווי אימוץ לבנות הזוג ירוס-חקק, והן הפכו לזוג ההורים החד-מיניים הראשון בישראל שקיבל צו אימוץ בפועל.
רקע.
הרקע החוקי.
חוק אימוץ ילדים, התשמ"א-1981, אינו מכיר מפורשות באפשרות שבן זוג למערכת יחסים חד-מינית יאמץ את ילדיו הביולוגיים של בן זוגו. סעיף 3 לחוק קובע:
סעיף 25 לחוק קובע:
החוק אינו שולל, אם כן, את האפשרות שבן זוג יאמץ את ילדי בן זוגו, אך אינו מאפשר אותה במפורש. במקרה קודם, המכונה "בג"ץ פלונית", איפשר בית המשפט העליון, בהרכב מורחב בן תשעה שופטים, לידועה בציבור לאמץ את ילדי הידוע-בציבור שלה; עמדת היועץ המשפטי לממשלה הייתה כי יש להחיל את סעיף 25 רק במקום שבו למאומץ אין הורה שמגדל אותו והוא גדל במוסד. בכך הביע בית המשפט העליון את דעתו כי את הוראת סעיף 3 לחוק, שלפיה "אין אימוץ אלא על ידי איש ואשתו יחד", ניתן להגמיש באמצעות הפעלת שיקול הדעת השיפוטי על פי סעיף 25, "לטובת המאומץ". עם זאת, עד לפסק דין ירוס-חקק לא הביע בית המשפט את דעתו כי בנסיבות של הורות חד-מינית "טובת המאומץ" מתבטאת באימוצו על ידי בן הזוג שאינו הורהו הביולוגי.
תקדים ברנר-קדיש.
בשנת 2000 קיבל בית המשפט הגבוה לצדק את עתירתן של בנות הזוג רותי וניקול ברנר-קדיש (שהוגדרו בפסק הדין כ"שותפות לחיים מזה שבע שנים"), הורה למדינה לרשום כחוקי את צו האימוץ שהוציא בית משפט בקליפורניה ואישר את ניקול ברנר-קדיש כהורה מאמץ לילדה של רותי ברנר-קדיש שנולד מתרומת זרע.
משביקשו בנות הזוג ברנר-קדיש את רישום האימוץ במשרד הפנים, טען המשרד כי אין אפשרות טכנית לרישום – לא בשל התנגדות עקרונית ליחסים חד-מיניים, אלא בשל אי-נכונות גלויה לעין של הרישום המבוקש, והצורך לרשום את שמות "האב" ו"האם" ברישום בתעודת הזהות.
בית המשפט העליון הורה לשר הפנים לרשום את האימוץ, אך זאת מן הטעם כי הדבר מחויב מטעמים של משפט בינלאומי פרטי המחייבים כי מעמד אישי של אדם יוכר באופן אחיד בכל מדינה ומדינה, וכי פקיד הרישום אינו מוסמך לקבוע את תוקפו של הרישום שאותו הוא נדרש לרשום, אלא אם "אי נכונותו גלויה לעין ואינה מוטלת בספק" (מה שאינו נכון במקרה זה), לאור העובדה הברורה כי לכל מאומץ שהוא יש שתי אמהות, האם הביולוגית והאם המאמצת. על אף שבית המשפט נמנע מלדון בשאלות הנוגעות לזוגיות חד-מינית, והתקדים התייחס אך ורק לרישום אימוץ מחו"ל במרשם האוכלוסין, ולא לאימוץ במדינת ישראל ועל פי חוקיה, החליטה הפרקליטות לבקש דיון נוסף בשאלה זו. בסופו של דבר משכה הפרקליטות את בקשתה, ובינואר 2008 הודיעה כי עמדתה היא כי פסק הדין חל רק על סוגי מקרים דומים למקרה ברנר-קדיש (דהיינו רישום אימוץ בחו"ל). יש שראו במשיכת הבקשה לדיון נוסף התחייבות של המדינה כי משרד הפנים יכיר באימוצים אחרים שנעשו בחו"ל לילדים ביולוגיים במשפחות חד-מיניות.
מקרה ברנר-קדיש לא התייחס להוראות חוק האימוץ הישראלי, אלא לאפשרות להכיר בפסק דין לאימוץ שניתן בחו"ל, על פי הקריטריונים הנהוגים שם. גם לאחר המקרה נותרה האפשרות כי בית המשפט יורה על מתן צו אימוץ בנסיבות של הורות חד-מינית, בגדר שאלה פתוחה.
הרקע האישי לעתירה.
טל ירוס-חקק ואביטל ירוס-חקק חיו יחדיו וניהלו משק-בית משותף מאז יולי 1989. שתיהן בעלות תואר דוקטור: טל היא ראש החוג לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב ואביטל היא חוקרת בתחום הסרטן במכון של משרד הבריאות. שם משפחתן הכפול נובע מכך שכל אחת מהן צירפה לשם משפחתה את שם המשפחה של בת-זוגה. במהלך חייהן המשותפים החליטו השתיים להביא ילדים לעולם באופן שכל אחת מהן תהרה מתרומת זרע של תורם אנונימי. בדרך זו ילדה טל שני בנים ואביטל ילדה בן אחד.
בשנת 1992, לאחר הולדת הילד הראשון, חתמו בנות הזוג על הסכם לחיים משותפים (מעין הסכם טרום נישואים), ובו הסדירו ענייני רכוש וכן עניינים הנוגעים לגידול הילדים שייוולדו לכל אחת מהן. במסגרת ההסכם נטלה כל אחת מהשתיים אחריות משפחתית מלאה כלפי כל הילדים שייוולדו למי מהן, לרבות דאגה ואחריות משותפת למזונות לכל אחד מהילדים עד לגיל 21. בנוסף, חיברו השתיים צוואה שכללה הוראות כיצד להבטיח את כלכלתם ומילוי יתר צורכיהם של שלושת הילדים. מאז נולדו הילדים, גידלו אותן בנות הזוג ירוס-חקק במשמורת ילדים משותפת, וללא כל הבחנה – מצד מי מהן – לעובדת קיומו של קשר ביולוגי או היעדרו. גם הילדים מתייחסים לבנות הזוג ירוס-חקק כאל אמהותיהם לכל דבר ועניין, אף שכל אחד מהם יודע מי היא אמו הביולוגית.
בית-המשפט לענייני משפחה.