מסורת ערבית מאוחרת קובעת כי הכותל המערבי הוא הקיר שאליו קשר מוחמד את אל-בוראק עם הגיעו למסגד הקיצון. על פי מסורת זו ניתן לכאורה לזהות זוג חורים בפינת הכותל, בין הכותל המערבי לבין הכותל הדרומי, אליו נקשרה אל-בוראק. נראה שמסורת זו מושפעת מהחשיבות שמייחסים יהודים לכותל המערבי. המסורת הזו נעשתה מקובלת יותר ויותר בקרב ההוגים המוסלמים במהלך המאה ה-20 ככל שהסכסוך בין היהודים לערבים בירושלים גבר, בפרט מאז מאורעות תרפ"ט שהחלו בכותל המערבי, ומכונות לפיכך בערבית "מהפכת אל-בוראק". יש ערבים מוסלמים המכנים את הכותל המערבי "אל-בוראק" על שם אותה בהמה פלאית, וזה היה שמו הרשמי של האתר בתקופת השלטון הירדני במזרח ירושלים. הכותל מכונה בשם זה בנוסח החלטת אונסק"ו ב-2016 שיזמו אחדות ממדינות ערב על מנת לגנות עבודות שתוכננו בכותל.
שכינה
שְׁכִינָה בספרות היהדות, היא ההתגלות האלוהית בעולם. הביטוי הוא שם הפעולה הנגזר מהשורש שכ"נ ('לשכון'). על פי תפיסת הספרות הקבלית, הפילוסופיה הפרו קבלית והחסידית, האל שוכן בפנימיותו של העולם כולו ומחיה אותו, ו'שכינתו' היא נשמת העולם ורוח אפיו.
בחלק מהספרות מוסבר, כי דרך הפן הזה של האלוהות, שהוא התחתון מכול ההתגלויות האחרות, מתקשר אלוהים עם בני אדם. פן זה של התגלות הוא יחסי למעמדם של האנשים ולמעשיהם - הופעתו או היעלמותו תלויה בהם. השכינה היא ביטוי פסיבי ואימננטי להתגלות האל, וככזו נמשלת לדמות נשית שההופעה המשלימה אותה היא "קודשא בריך הוא" שהיא ההופעה הזכרית של האל, אקטיבית וחיצונית להוויה.
פעולתה ומעמדה של השכינה על פי הקבלה.
לשכינה שלושה מעמדות, כלומר היא פועלת בתוך שלוש מערכות שונות: ב'מערכת הספירות', ב'מערכת העולמות' ו'במערכת הקליפות'. ב'מערכת הספירות' נמצאת השכינה כחוליה האחרונה בשלשלת האצילות, שהיא קצה ההוויה האלוהית הקרובה ל'עולם התחתונים' שלנו. במערכת זו השכינה מסמלת, בין השאר, את הים שאליו זורמים כל הנחלים וכך היא מקבלת את השפע מכל תשע הספירות שמעליה. השכינה מהווה את החוליה המקשרת בין 'עולם האצילות' לבין 'עולם התחתונים' שלנו, הנקרא 'מערכת העולמות'. 'מערכת העולמות' היא עולמינו ובה השכינה מתפקדת כראש, כאם וכמנהיגת העולם, ובפרט כמנהיגת עם ישראל בכינויה "כנסת ישראל". השכינה מופיעה גם כדמות של מלאך גואל, של איילה ושל מלכה המעניקה כלפי מטה, בעולמנו, שפע, ברכות והגנה מכוחותיה. היא אחראית גם על מידת הדין בעולם התחתון ועל מתן שכר ועונש. דבר זה מוביל למערכת השלישית - 'מערכת הקליפות'. מערכת זו מבטאת את כוחות הרוע והטומאה של הסטרא אחרא שמהן מצד אחד על השכינה להישמר, ומצד שני היא משתמשת בכוחות אלו על מנת להשליט צדק ולשמור על שורת הדין ב'עולם התחתון'. בנוסף לכך, ב'מערכת הקליפות', כוחות הרוע והטומאה מנסים להתקרב לקדושתה של השכינה, ומטרת הסטרא אחרא היא להפריע לזיווג הקדוש בין השכינה לספירת תפארת ובכך להשתלט עליה, להפוך אותה לשותפתו ולפעול ככוח המוות והכיליון על בני האדם ב'עולם התחתון'.
תולדות המושג.
בעת העתיקה.
במקרא היא מוזכרת כהתגלותו המיוחדת של אלוהים בישראל: ; ; כמו גם כ-.
השכינה כמושג ממשי נזכרת רק בספרות חז"ל.
כפי שחז"ל אומרים שבבית המקדש השני לא הייתה השראת שכינה, ועם זאת היא נשארת באופן תמידי בקשר מיוחד עם ישראל, גם בזמן גלות וגם במצבים קשים,
ואף סובלת איתם בצרותיהם. רבי חנינא בתלמוד מקצין תפיסה זו, וקובע כי .
בגלל הקשר המיוחד בין שכינה לישראל, גר מכונה אדם שבא "לחסות תחת כנפי השכינה", וכאשר ישראל בצער גם שכינה בצער. בתפילת אל מלא רחמים, כאשר מתפללים לעילוי נשמת אדם שנפטר, מבקשים בתיאור מליצי, שהוא יינשא על כנפי השכינה..
שכינה מוזכרת כמי שנמצאת לעזור לחלשים כמו החולה ששכינה למראשותיו. כמו כן, עשרה שמתפללים שכינה עמהם.
בימי הביניים.
בהגות היהודית בימי הביניים הובעה הדעה כי בזמן הגלות ירדה השכינה למעמד נמוך, והיא בנתק מהאלוהות העליונה, דבר הגורם לה צער רב – צער המכונה "צער השכינה", שהוא הצער העמוק והנוקב ביותר שיכול להיות עלי אדמות ובמציאות בכלל – ותפקידם של האנשים הוא לחבר אותה אל הקב"ה אהוב ליבה במעשים טובים ומצוות, דבר המכונה בקבלה "ייחודים", ומופיע בסידורים (במיוחד הספרדיים) לפני מצוות מסוימות.
על פי המסורת הדתית, האור האלוהי שבבני אדם צדיקים, עתידים להתענג בו בעולם הנשמות אחרי מותם ובעולם הבא מכונה "זיו השכינה".
בקבלה מכונה השכינה "מלכות דאצילות", בשל התפיסה שהיא מלכת העולם האצילה והרוחנית שבהופעתה מולך הקב"ה על המציאות. השכינה גם מכונה "כנסת ישראל", מאחר שלפי התפיסה הקבלית היא כונסת לתוכה את כל נשמות עם ישראל, בשל היותה שורש להם.
מסעות השכינה.
לאחר חטא עץ הדעת.
המדרש רבה בבראשית (י"ט ז') מתאר את גלות השכינה המתחילה לאחר חטא אדם הראשון ומסתיימת כשמשה רבנו מחזירה לארץ. הוא דורש את הפסוק "וַיִּשְׁמְעוּ אֶת קוֹל יְהוָה אֱלֹהִים מִתְהַלֵּךְ בַּגָּן" (בראשית ג', ח') לפי הלימוד של רבי אבא בר כהנא, שלומד משינוי הלשון מתהלך (ולא הולך) "מהלך אין כתיב כאן, אלא מתהלך, מקפץ ועולה". המדרש מבאר שעיקר השכינה הייתה בעולמנו, אולם כל דור שחטא הרחיק אותה כלפי מעלה:
לאחר שהגיעה השכינה לרקיע השביעי, המדרש מפרט שבעה צדיקים שקרבו את השכינה בחזרה לארץ:
בגלות.
חכמים מתארים את גלות השכינה ברשימה של עשר מסעות ממקומה בקודש הקודשים ועד ליציאתה לגלות. עיקר התיאור מבוסס על פסוקים בספר יחזקאל המתארים את כבוד ה' יוצא מהמקדש, והוא תיאור רוחני המקביל לגלות הפיזית של ישראל מארצם. רשימת המסעות מתארות את גלות השכינה בחורבן בית ראשון. ייתכן שהמקבילה לכך בגלות בית שני היא הרשימה של עשר מסעות הסנהדרין שמופיעה בגמרא (בבלי רה"ש לא ע"א) מיד לאחריה.
רשימת המסעות מופיעה במסכת ראש השנה (דף לא ע"א):אמר רב יהודה בר אידי אמר רבי יוחנן: ...עשר מסעות נסעה שכינה, מקראי (=נלמד מן הפסוקים): (1) מכפרת לכרוב, (2) ומכרוב למפתן, (3) וממפתן לחצר, (4) ומחצר למזבח, (5) וממזבח לגג, (6) ומגג לחומה, (7) ומחומה לעיר, (8) ומעיר להר, (9) ומהר למדבר, (10) וממדבר עלתה וישבה במקומה - שנאמר אלך אשובה אל מקומי.רשימה שונה מופיעה במדרש איכה רבה (פתיחתא כה):עשר מסעות נסעה השכינה, (1) מכרוב לכרוב, (2) ומכרוב למפתן הבית, (3) מן מפתן הבית לכרובים, (4) ומן הכרובים לשער הקדמוני, (5) משער הקדמוני לחצר, (6) מן החצר לגג, (7) מן הגג למזבח, (8) מן המזבח לחומה, (9) מן החומה לעיר, (10) מן העיר להר הזיתים.
מגדל דוד
מגדל דוד הוא הכינוי שניתן למצודה ימי-ביניימית, הממוקמת במערב העיר העתיקה של ירושלים, בקרוב לשער יפו. למרות שמה של המצודה, הקשר בינה ובין דוד המלך הוא קשר סמלי בלבד, ושמה זה ניתן לה בתיאוריו של יוסף בן מתתיהו את ארמונו של המלך הורדוס, אשר שכן במקום.
המצודה שוכנת באחד המקומות הגבוהים בעיר העתיקה, מעל נקודת ההשקה של גיא בן הינום ונחל צולב. נקודה אסטרטגית זו היוותה עילה להקים ביצור במקום, במטרה להגן על העיר ממערב. המבנה הקיים היום משויך ברובו לתקופת ממלכת ירושלים הצלבנית, בה עברה המצודה (או הטירה) הרחבה ניכרת במיוחד, כאשר הייתה צמודה למתחם הארמוני של המונרך (במתחם הקישלה של היום). בנוסף לתקופה הצלבנית, ישנם גם שרידים מהתקופה הרומית המאוחרת, הביזנטית, המוסלמית הקדומה, הממלוכית והעת'מאנית. כיום שוכן במבנה, מוזיאון המוקדש לתולדותיה של ירושלים.
היסטוריה.
העת העתיקה.
המלך הורדוס בנה במקום שלושה מגדלי שמירה, מהם נותרו שרידים רק באחד, כנראה כמגדל פצאל, הגדול מבין השלושה. בזמן המרד הגדול, מצודה זו הייתה הנקודה האחרונה שעמדה בפני הרומאים (החומה נבקעה בי"ז בתמוז, בית המקדש הועלה באש בט' באב, העיר העליונה נפלה בח' באלול, ומגדל דוד נפל בכ"ח באלול). על חורבות מגדליו של הורדוס הקימו הרומאים אחרי החורבן את מחנה הלגיון העשירי פרטנסיס, שממנו נמצאו בחפירות ארכאולוגיות רעפים ולבנים עם טביעות חותם של הלגיון.
ממלכת ירושלים והתקופה הנוצרית השנייה.
בתקופה הערבית המוקדמת המבצר היה קטן ביחס לגודלו הנוכחי. עם זאת לפני ההרחבות הצלבניות הנרחבות הספיק לבקר בירושלים האב דניאל ב-1107, אשר התרשם מהמגדל כבר אז:
המצודה עצמה היוותה בסיס צבאי חשוב לממלכה הנוצרית, ומאידך גם לעיר ירושלים הנוצרית של אותה התקופה, כאשר המצודה עצמה הייתה לרכושו האישי של המונרך, ואף על כן היוותה לסמלו הגדול ביותר לאחר מעברו לאזור זה של העיר מהמתחם הכנסייתי והארמוני שעל הר הבית. ראש המצודה נקרא הקסטלאן, והיה לדמות מפתח בחשיבותו הפוליטית בעיר אשר נשאה כבוד רב. סביר להניח שרוב השינויים המהותיים במבנה וההרחבות הגדולות קרו באזור שנות השישים של המאה ה-12, עקב תיאורו של תיאודוריך מ-1172, כי המגדל היה מלווה בחפירים, ברביקן ואף הארמון שהיה קיים כבר אז בסמוך למצודה. רוב הבנייה הייתה מערבה וצפונה ביחס למבנה הראשוני מהתקופה הערבית הקדומה וכאשר נחל המצודה שעבר במקום הוסב לחפיר. קודם לכן הכניסה המערבית הייתה באזור "מגדל דוד" עצמו (להבדיל מהשם המתייחס למצודה כולה), כאשר לאחר ההרחבות הגדולות הכניסה עברה למקום שער יפו כיום. המצודה לא עברה שינויים מרובים גם תחת ידיו של צלאח א-דין, ואף לא בעת הפגיעה בביצורי החומה בתקופה המוסלמית שלאחר מכן ב-1219. עם זאת כן ישנה אפשרות להמשך בנייה מסוימת בידי הנוצרים בתקופה הצלבנית השנייה בין 1229-1244.
לאחר התקופה הצלבנית.