ינאי למדה לתואר ראשון בכתיבה יוצרת ותסריטאות בקמרה אובסקורה, ומחזיקה בתואר שני בספרות מאוניברסיטת בן-גוריון. עבדה כעיתונאית בחיים אחרים וכן במוסף הארץ. כמו כן עבדה במשך שנים כמבקרת ספרים בגלובס, וכמבקרת ספרים וקולנוע בערוץ השני. כיום היא עורכת ספרותית, מורה לכתיבה יוצרת, ומבקרת ספרים בגלי צה"ל ובערוץ הראשון.
ספרה השני, "מכונת הנצח של אלכס" עוקב אחרי מסעה של חיילת מרדנית ברמת הגולן. החיילת, דובה, נמלטת מפני קצין צעיר ונמרץ שמנסה לשקם אותה, ומחפשת אחר אלכס, גאון פיזיקלי צעיר שבו הייתה מאוהבת בנעוריה ושמנסה להמציא את הפרפטואום מובילה. הספר היה מועמד לפרס ספיר לשנת 2006.
ספרה השלישי של ינאי, "הלווייתן מבבל" הוא הראשון בטרילוגיית פנטזיה. הספר נכתב במטרה למקד את תשומת הלב בסוגת הפנטזיה, האהובה על ינאי, בשדה הספרות העברית. הספר עוקב אחר הרפתקאותיהם של האחים יונתן ואלה מרגוליס, שעוברים לעולם מקביל, ממלכת בבל, שם שולטת גילדת האחשדרפנים - רופאים-כוהנים אכזריים שחוששים מעליית הלווייתן האפל בן התהום. הספר שואב השראה מהמיתולוגיה היהודית, הבבלית והמזרח תיכונית. "הלווייתן מבבל" זכה בפרס גפן כספר הפנטזיה הישראלי המקורי הטוב ביותר לשנת 2007.
ספרה הרביעי של ינאי, ספר המשך שני בטרילוגיית הלווייתן מבבל, "המים שבין העולמות", ראה אור בהוצאת כתר בפברואר 2008. הספר מתאר את תחילתו של הקרב הגדול על ממלכת בבל. ארבעת הגיבורים מהספר הראשון, האחים יונתן ואלה מרגוליס, הלל בן-שחר והנסיכה נין-אורמוז, עומדים במבחנים ובאתגרים קשים אף יותר. זכה בפרס גפן ונבחר לספר הפנטזיה הישראלי הטוב ביותר לשנת 2008. הספר השלישי בטרילוגיית הלווייתן יצא ב-2017 ונקרא "המסע אל לב התהום", בהוצאת מודן ואוקיינוס. גם ספר זה זכה בפרס גפן, לשנת 2018. עוד באותה שנה יצאה מהדורה מחודשת של כל הטרילוגיה "הלווייתן מבבל".
זכתה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 2008. ינאי זכתה בפרס הספר המצטיין על שם דבורה עומר לשנת תשע"ט (2019) עבור ספרה "המסע אל לב התהום".
חיים פרטיים.
ינאי מתגוררת בתל אביב. נשואה לתסריטאי ערן בן יעקב ויחד הם מגדלים את בתו ושלוש בנותיהם המשותפות.
קישורים חיצוניים.
על כתביה:
נקודות לגראנז'
ג'יימס בויד וייט
ג'יימס בויד וייט (באנגלית: James Boyd White; נולד ב-1938) הוא פרופסור למשפטים אמריקאי, מבקר ספרות, מלומד ופילוסוף. הוא האב המייסד של תחום המשפט והספרות והוא התומך הבולט של ניתוח ה"רטוריקה מכוננת" בניתוח של טקסטים משפטיים.
ביוגרפיה.
וייט החל את חוק לימודיו העל תיכוניים בקולג' אמרסט, אותו סיים ב-1960, לאחר שעשה תואר ראשון בלימודים קלאסיים. הוא המשיך ללמוד וסיים תואר שני באוניברסיטת הרווארד ב-1961, ותואר במשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד אותו סיים ב-1964.
הוא עשה את התמחותו במשרד עורכי הדין פולי, הואג ואליוט שבבוסטון. לימד באוניברסיטת קולורדו מ-1967 עד 1974, ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו מ-1974 עד 1983. הוא מלמד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן החל מ-1983. הוא משמש כמופקד הקתדרה על שם ל. הארט רייט למשפטים, כפרופסור לאנגלית וכמרצה אורח ללימודים קלאסיים. הוא גם חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ספרו הנודע ביותר הוא "הדמיון השיפוטי", שפורסם ב-1973. הספר יועד להיות ספר לימוד לסטודנטים הלומדים את השפה המשפטית. בדמיון השיפוטי, מושווים ספרות וטקסטים אחרים לטקסטים משפטיים בדרך שבה מכוננת זהות דמויותיהם ומשמעויות רעיונותיהם. זהו ספר היסוד של תנועת המשפט והספרות והוא עדיין רב השפעה.
האקדמיה הצרפתית למדעים
האקדמיה הצרפתית למדעים (בצרפתית: Académie des sciences) היא אגודה מדעית שנוסדה ב-1666 על ידי לואי הארבעה עשר בעצתו של ז'אן-בטיסט קולבר, במטרה לעודד ולהגן על רוח המחקר המדעי הצרפתי. האקדמיה הייתה בחזית הפיתוחים המדעיים באירופה במאות ה-17 וה-18. היא אחת מראשונות האקדמיות למדעים.
היסטוריה.
מקורה של האקדמיה הצרפתית למדעים בתוכניתו של קולבר להקמת אקדמיה כללית. קולבר בחר בקבוצת משכילים מצומצמת אשר נפגשו ב-22 בדצמבר 1666 בספרייה של המלך, ולאחר מכן ערכו מפגשי עבודה דו שבועיים במקום. 30 שנותיה הראשונות של האקדמיה היו לא רשמיות יחסית, מאחר שלא נקבעו חוקים למוסד.
ב-20 בינואר 1699 לואי הארבעה עשר החליט על חוקיו הראשונים של הארגון. לארגון הוענק השם האקדמיה המלכותית למדעים ומיקומה נקבע בלובר שבפריז. ב-8 באוגוסט 1793 ביטל הקונוונט את כל האקדמיות. ב-22 באוגוסט 1795 נוסד המכון הלאומי למדעים ולאמנויות, שאיגד את האקדמיות למדעים, לספרות ולאמנות שהתקיימו קודם לכן, ובהן האקדמיה הצרפתית והאקדמיה הצרפתית למדעים. כמעט כל החברים באקדמיה שבוטלה לפני כן, נבחרו באופן רשמי מחדש ושבו לכיסאותיהם הקודמים. בין היוצאים מהכלל היה ז'אן-דומיניק דה קאסיני שסירב לשוב לכיסאו. ב-1816 נקרא הארגון מחדש "האקדמיה המלכותית למדעים" והוא זכה לאוטונומיה, תוך שהוא מהווה חלק מהמכון של צרפת.
האקדמיה כיום.
כיום האקדמיה היא אחת מחמש האקדמיות המרכיבות את המכון של צרפת . חבריה של האקדמיה נבחרים לכל חייהם.
סיינפואגוס
סיינפואגוס (בספרדית: Cienfuegos) היא עיר השוכנת לחופה הדרומי של קובה, כ-250 ק"מ מזרחית להוואנה. העיר משמשת גם כבירתו של מחוז סיינפואגוס, ובשנת 2012 התגוררו בה כ-164,924 תושבים.
בשנת 2005 הכריז אונסק"ו על המרכז ההיסטורי של העיר כעל אתר מורשת עולמית, בשל הריכוז הגדול של מבנים בסגנון נאו-קלאסי, שנבנו בעיקר בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20.
היסטוריה.
קולומבוס הגיע למפרץ שלחופו נבנתה לימים סיינפואגוס כבר במסעו השני ב-1494. ב-1738 הוקם מבצר חגואה בפתח המפרץ, לשם הגנה מפני שודדי ים, אך העיר עצמה הוקמה רק ב-1818.
ראשוני המתיישבים היו צרפתים שהגיעו מבורדו, ובעקבותיהם הגיעו גם פליטים מלואיזיאנה, שזמן קצר קודם לכן נמכרה לארצות הברית. העיר נקראה בתחילה פרננדינה דה חגואה, על שם מלך ספרד, פרננדו השביעי. בשנת 1830 הוחלף שמה, והיא נקראה על שמו של חוסה סיינפואגוס, מושל קובה בין השנים 1819-1816 (פירוש השם המילולי: מאה להבות).
ב-1850 הגיעה לעיר מסילת הברזל מהוואנה, והתפתחות העיר הואצה. בשלב זה, טרם הושלמה בנייתה של מסילת הברזל לסנטיאגו דה קובה, וסיינפואגוס היוותה צומת חשוב, בו עברו הנוסעים מרכבת למעבורת. במקביל התפתחה בעיר תעשיית הסוכר, ועד 1895, 15% מהסוכר שייצאה קובה הגיע ממנה. נוסף על סוכר, היווה האזור מרכז לגידולי קפה, מנגו וטבק.
ב-11 במאי 1898, במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד, התרחש בסמוך לעיר קרב ימי, כאשר כוח של חיל הנחתים האמריקני הגיע למקום על מנת לנתק כבלי טלגרף. הנחתים הצליחו, תחת הפגזות כבדות, לנתק שניים מתוך שלושת הכבלים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 התפתח המסחר עם ארצות הברית. כתוצאה מכך, הנמלים שבצפון האי שגשגו, ואילו נמלי הדרום, בהם נמלהּ של סיינפואגוס, דעכו. בשנות ה-70 שופץ הנמל, ונבנה בו טרמינל מיוחד לייצוא סוכר, הגדול מסוגו בעולם.
ב-1982 הוחל בהקמתו של כור גרעיני בסמוך לעיר, אך עם התפרקותה של ברית המועצות, הופסקה תמיכתה של זו בפרויקט, ובנייתו מעולם לא הושלמה.
כלכלה.
מלבד סוכר, מהווה סיינפואגוס מרכז לגידול חסילונים. התעשייה בעיר כוללת דשנים, מלט, נייר ובניית אוניות. כן יש בעיר בית זיקוק ותחנת כוח.
מבנים חשובים.
מרכז העיר.
מסביב לכיכר חוסה מרטי, במרכז ההיסטורי של סיינפואגוס, מספר מבנים שנבנו בסגנון נאו-קלאסי:
פונטה גורדה.
כ-3 ק"מ דרומית למרכז העיר שוכנת שכונת פּוּנטָה גוֹרדָה, שבעבר הייתה הרובע האריסטוקרטי של העיר.
אחד המבנים הבולטים בשכונה זו הוא פָּלאסיוֹ דה ואיֶה, שנבנה ב-1917 על ידי גליסיאני בשם אוֹקְליקוֹ ואיה בלאנקו. נשיא קובה לשעבר, פולחנסיו בטיסטה, תכנן להקים במקום קזינו, אך תוכניותיו לא יצאו אל הפועל. כיום שוכנים בפלאסיו דה ואיה מסעדה ומוזיאון קטן.
תחבורה.
כ-5 ק"מ צפונית לסיינפואגוס שוכן נמל התעופה הבינלאומי חיימה גונסלס. הנמל של סיינפואגוס משרת בדרך כלל ספינות משא, אך הוא ערוך גם לטיפול ביאכטות שפוקדות אותו. מסילת ברזל מקשרת את סיינפואגוס עם סנטה קלרה, סנקטי ספיריטוס, הוואנה וערים נוספות.
ארבעה בג'יפ
ארבעה בג'יפ (בגרמנית: Die Vier im jeep) הוא סרט קולנוע שווייצרי משנת 1951 בהשתתפותו של השחקן הישראלי יוסף ידין.
הרקע ההיסטורי.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, מ-9 במאי 1945 ועד 27 ביולי 1955 הייתה אוסטריה תחת שליטה משותפת של ארבע מעצמות הכיבוש ארצות הברית, ברית המועצות, בריטניה וצרפת. המדינה חולקה לארבעה אזורי כיבוש, שכל אחד מהם נשלט על ידי אחת המעצמות. עיר הבירה וינה חולקה באותה מתכונת לארבעה אזורים.
שלא כמו בברלין, שהייתה בה הפרדה מוחלטת בין מזרח העיר שבשליטת הסובייטים, לבין מערב העיר שבשליטת שלוש מעצמות המערב (חלוקה שלימים תתבטא גם בהקמתה ובנתיבה של חומת ברלין), היה השלטון בווינה משותף לארבע מעצמות הכיבוש. ארבע המעצמות הקימו כוח שיטור משותף בעיר שהופעל על ידי פטרולים של ג'יפים שבכל אחד מהם נסעו יחד ארבעה שוטרים צבאיים מארבע המעצמות. עד היום משמש הביטוי "ארבעה בג'יפ" בווינה ככינוי לאותה תקופה.
בשיאה של אותה תקופה, בשנת 1951, הופק על רקע זה סרט הקולנוע השווייצרי "ארבעה בג'יפ". הסרט צולם באוסטריה בשחור-לבן ושפתו הייתה אנגלית. הסרט הוקרן לראשונה ב-30 במרץ 1951.
הבמאי.