290 מלמ"ק קולחים מושבים לשנה (כ־64%) לשימוש בחקלאות בעזרת מכוני טיהור השפכים.
מרבית השפכים זורמים במערכות הביוב וההולכה (96%), אך 4% נספגים בקרקע בבורות ספיגה.
סה"כ 63% מהשפכים שהם כ־283 מלמ"ש מטופלים ברמה נאותה, בעוד 37% (160 מלמ"ש) לא מטופלים כלל או מטופלים ברמה נמוכה.
מתחילת שנות ה-90 חל שינוי בתחום הטיפול בשפכים בישראל. הוקמו מספר גדול של מתקני טיהור השפכים וכמויות גדולות יותר של שפכים טופלו. אם בשנת 1992 פעלו בישראל 7 מט"שים (מכוני טיהור השפכים) בלבד, נכון לשנת 2020 קיימים 89 מט"שים המסווגים כגדולים ומטפלים במעל 1000 מטר קוב ליום.
המט"שים הגדולים עם ספיקת שפכים עירוניים מעל 10 מיליון מ"ק/שנה.
נתונים, נכון ל-2017.
תחום הטיפול בשפכים מקודם על ידי שיתוף פעולה בין-משרדי בין המשרד להגנת הסביבה, משרד הבריאות ורשות המים.
ביקורת.
ארץ ישראל אינה עשירה במים, והיא סובלת מתנודות בכמויות המשקעים משנה לשנה. הביקורת על משק המים בישראל מתמקדת בנושאים הבאים
ביולי 2001 הוקמה ועדת חקירה פרלמנטרית לנושא משק המים בישראל. הוועדה קבעה כי עיקר הבעיות במשק המים בישראל נובעות מכשלים ניהוליים ומריבוי רשויות העוסקות בתחום המים בישראל.
ביולי 2008 הוקמה ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת משבר המים בישראל.
עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית
עסקת הנשק הצ'כית-מצרית או עסקת הנשק הצ'כוסלובקית היא עסקת נשק גדולה שנערכה ב-21 בספטמבר 1955 בין מצרים בראשות נאצר לבין צ'כוסלובקיה, שהייתה אז חלק מהגוש המזרחי.
עסקה זו נחשבת לאחד מניצני ההתקרבות של מצרים לגוש המזרחי, והיא החלה את מרוץ החימוש בין מצרים לישראל, בהיותה הראשונה מבין עסקות נשק רבות וגדולות שנעשו בין מצרים לברית המועצות. ההצטיידות באמל"ח סובייטי נפסקה רק בשנת 1975 ביוזמת נשיא מצרים, אנואר סאדאת.
העסקה.
העסקה נערכה עם צ'כוסלובקיה ולא עם ברית המועצות, שהייתה למעשה ספקית הנשק בפועל, על מנת למנוע האשמת ברית המועצות בערעור היציבות במזרח התיכון. העסקה כללה:
אמצעי הלחימה היו מודרניים ועדיפים על מטוסי חיל האוויר הישראלי באותה תקופה. מטוס הסילון היחיד שהיה בשימוש חיל האוויר היה הגלוסטר מטאור.
בנאום בו הציג את העסקה טען נאצר שהמניע להחלטתו לחתום על עסקה זו לפעולת התגמול "חץ שחור", שנערכה ב-28 בפברואר 1955 נגד בסיסי הצבא המצרי, על ידי צנחנים בפיקודו של אריאל שרון. בפעולה נהרגו 38 חיילים מצרים ו-8 חיילי צה"ל. אולם, בפועל, יזם נאצר את הבקשה לרכוש נשק מברית המועצות הרבה לפני המבצע - בתגובה לסירוב מדינות המערב לספק לו נשק בכמות ובאיכות שביקש ובמסגרת מאמץ להתקרב לברית המועצות לאחר שהתאכזב מהיחס של ארצות הברית כלפיו - ובמיוחד התמהמהותה במתן תשובה חיובית לבקשת מצרים לסייע במימון ובנייה של סכר אסואן.
השפעת העסקה.
מפקד חיל האוויר דן טולקובסקי העריך בפני ראש הממשלה דוד בן-גוריון כי לאחר הגעת האמל"ח חיל האוויר לא יוכל להתמודד מול חיל האוויר המצרי. מאחר שישראל ראתה בעסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית איום קיומי החל במחלקת המבצעים של צה״ל תכנון של מבצע לתקיפת המטוסים החדשים והשמדתם זמן קצר לאחר הגעתם למצרים וזאת תוך שימוש בכל מטוסי חיל האוויר השמישים לרבות מטוסי אימון. במקביל ניסתה ישראל לרכוש מטוסי סילון שיהיו שקולים למטוסי המיג 15 בארצות הברית, צרפת, בריטניה, שוודיה ומדינות אחרות. התשובות ברוב המקרים היו שליליות. במקביל נערכה בישראל מגבית למימון רכישת נשק בחו"ל. במגבית נאספו מיליוני לירות ישראליות ל"קרן מגן".
בן-גוריון אישר את התוכנית הצבאית, אולם ביצועה נדחה עד סוף ינואר 1956, בעקבות החלטת נשיא ארצות הברית אייזנהאואר לדון מחדש בבקשת ישראל לרכוש מטוסי F-86 באמצעות חברת קנדאייר הקנדית שייצרה אותם ברישיון. לבסוף לא יצאה העסקה אל הפועל.
בסופו של דבר חתמה ישראל בשנת 1956 עם צרפת על עסקאות לרכישת נשק שכללו אספקת מטוסי מיסטר (שהיו שקולים למיג-15), טנקי סופר שרמן ו-AMX-13, כלי רק"מ נוספים ותחמושת. כלי הנשק נפרקו בחשאי במסגרת מבצע יונה והספיקו להיקלט בצה"ל לפני מבצע קדש.
כתוצאה מהעסקה ארצות הברית שינתה את יחסה למצרים. הממשל האמריקאי שאהד את הנהגת הקצינים שחוללו את מהפכת 1952 ראה בכעס את ההתקרבות המצרית לגוש הקומוניסטי וחזרה בה מהחלטתה לסייע למצרים בבניית הסכר הגבוה באסואן.
העסקה נחשבת לאחת מהסיבות לפרוץ מבצע קדש.
היסטוריה של תוניסיה
ההיסטוריה של תוניסיה היא היסטוריה עשירה ורבגונית של מדינה המצויה לחוף הים התיכון על אדמת צפון אפריקה.
תוניסיה הייתה במשך שנים מרכז תרבותי ומסחרי. אלפי שנים ישבו בה שבטים ברברים והיא הייתה מוקד להגירה מכיוונים שונים. הפיניקים הקימו בה את האימפריה האדירה קרתגו, ולאחריהם שלטה באזור האימפריה הרומית. במאה השביעית נכבשה תוניסיה בידי הערבים המוסלמים, ובמאה העשירית הייתה בסיסה של השושלת הפאטימית האסמאעילית. בתקופה הערבית שלטו שליטי תוניסיה בשטחים נרחבים בצפון אפריקה וכן בסיציליה והגיעו עד לקלבריה שבדרום איטליה. במאות שלאחר מכן הייתה תוניסיה בשלטונם של שליטים רבים. שודדי ים שלטו בה לתקופות קצרות ושודד ים בשם ח'יר א-דין (ברברוסה) אף ייסד בה מדינה בשנת 1534. הספרדים דיכאו את מדינת שודדי הים, ושלטו במדינה עד לשנת 1574, עת נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית. ב-1881 השתלטו הצרפתים על המדינה. במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה המדינה זירת קרבות, ולאחריה בשנת 1956 זכתה בעצמאותה, ונשיאה הראשון היה חביב בורגיבה. בשנת 1987 הודח בורגיבה על ידי זין אל-עאבדין בן עלי הנשיא השני שהודח בהפיכה עממית בינואר 2011.
היסטוריה קדומה.
הברברים היו תושביה של תוניסיה במשך אלפי שנים, לאחר שיישבו את המרחב האדיר בצפון אפריקה שבין נהר הנילוס לאוקיינוס האטלנטי. כתובות החרוטות בסלעי הסהרה, כלים וצלמיות נמצאו במגרב כמו גם דולמנים, המזוהים עם הברברים הקדומים. מסלולי הנדידה העונתיים לאורך הסהרה רצופים בממצאים ארכאולוגיים המראים על נוכחות קדומה שלהם, כמו גם עדויות כתובות של שליטי מצרים העתיקה, וסוחרים שנדדו באזור הים התיכון.
במהלך האלף השני לפנה"ס היה אזור הים התיכון אזור פורח ועשיר, וערי המסחר שלחופיו סבלו מהתפוצצות אוכלוסין. ערי המדינה, שהחלו להתארגן, שלחו חבורות של צעירים ולוחמים לחפש קרקע נוחה להתיישבות, קרקע פורייה שהגישה אליה מן הים היא נוחה.
בסביבות 1100 לפני הספירה החלו הפיניקים להתיישב באזור. מקורם היה בחופו המזרחי של הים התיכון, והם השתייכו במקור לעמים הכנענים, שישבו בצור ובצידון. בנוסף לאזור החוף של תוניסיה של ימינו, הם התיישבו גם במקומות נוספים - איי הים התיכון, סרדיניה, ספרד, מרוקו ומקומות רבים נוספים.
בתקופה זו של סוף המאה ה-12 לפנה"ס ידוע על ערים פיניקיות שקמו לחופה של תוניסיה, ואזור צפון אפריקה, שהיו כפופות לשלטונה של צור. אוטיקה, תוניס לפטיס מגנה והיפו. המתיישבים הפיניקים התיישבו ברצועת חוף צרה, ובעומק המדבר המשיכו לשלוט הברברים.
קרתגו.
עלייתה של קרתגו.
קרתגו, או קרת-חדשת, נוסדה במאה ה-9 לפנה"ס על ידי מתיישבים מהעיר צור. על־פי המסורת (אשר אין לה, כנראה, בסיס היסטורי) נוסדה העיר על ידי דידו, בת מלך צור, שנאלצה לברוח מעירה מחשש שתרצח על ידי אחיה, פיגמליון.
בד בבד עם שקיעת התרבות הכנענית והפיניקית במזרח ועלייתן של אשור ובבל במהלך המאה השישית והמאה השביעית לפני הספירה, החלה קרתגו להתבלט בין יתר ערי המדינה. באמצע המאה השישית לפני הספירה תחת שלטון המצביא מאגו הייתה כבר לעיר מדינה עצמאית, רכשה לעצמה שותפי מסחר נומידים וברברים, והחלה להתפשט באזור הים התיכון, תוך שהיא הופכת למובילה בין ערי המדינה הפיניקיות בצפון אפריקה. הקימה תחנות מסחר בסרדיניה ובסיציליה, באיביזה שבאיים הלאריים ובמקומות נוספים בחצי האי האיברי, ואף הייתה לשותפת מסחר של האטרוסקים. התרחבות זו הובילה את קרתגו לעימות עם היוונים שרצו לשלוט בנתיבי הסחר בים התיכון. לקראת סוף המאה השישית לפני הספירה התרחש מאבק בין הפיניקים, היוונים, והברית האטרוסקית-פונית לה הייתה שייכת קרתגו. אחת מתוצאותיו של המאבק הייתה החלשתם של האטרוסקים עד כדי כך שהרומאים ניערו מעליהם את שליטיהם האטרוסקים. בשנת 509 לפנה"ס כרתה רומא הצעירה ברית עם קרתגו, והשתיים הגדירו את שטחי ההשפעה שלהן. קרתגו בצפון אפריקה, ואילו רומא באיטליה.
במהלך המאה החמישית לפני הספירה המשיכו הקרתגים בהשתלטות על אזור הים התיכון. ב-480 לפנה"ס, חמילקרת נכדו של מאגו ניסה לכבוש את סיציליה מעיר המדינה היוונית סירקוסאי. הניסיון כשל לאחר תבוסה בקרב הימרה, אך הייתה זו אך תחילתו של מאבק ארוך בין קרתגו ואנשי סירקוסאי. אך היוונים היו עסוקים במאבקיהם עם האימפריה הפרסית במזרח, ועם הרומאים במערב. בתקופה זו עשו הספנים הקרתגים חיל. הם פיתחו את נתיבי הסחר בסהרה, הקימו תחנות מסחר לאור חופי צפון אפריקה ודרום איבריה, ובמהלך המאה החמישית לפני הספירה אף חצו את מיצרי גיברלטר והקימו תחנות מסחר לחופי אפריקה המערבית ובאיים הקנריים. השפעתה המסחרית של קרתגו הגיעה עד בריטניה בצפון ועד מרכז אפריקה בדרום. ידועים מסעות מחקר נרחבים של ספנים מקרת-חדשת, כגון מסעותיו של חנון שהקיפו את מרבית חופה המערבי של אפריקה, או של חימילקו, שהגיעה עד לחופיה הצפון-מערביים של אירופה.
הממשל והחברה בקרתגו.