מצב שבו הבוהן של הרגל סוטה הצידה ויוצרת בלט גרמי בצד הפנימי של כף הרגל, סמוך לבסיס הבוהן. הבוהן גורמת ללחץ מתמיד על האצבע השכנה ודוחקת אותה, עד כדי כך שלעיתים היא עולה מעל לבוהן הגדולה, או שהאצבע השנייה נדחפת הצידה וסוטה במקביל לבוהן הגדולה. גורמים להלוקס ואלגוס הם רבים ובהם נעילת נעלי עקב ונעליים לוחצות בכלל. בשלב התחלתי, ניתן לעצור את ההתפתחות ההפרעה על ידי נעילת נעליים רחבות, אך בדרגות קושי מתקדמות נדרש טיפול כירורגי. שימוש קבוע בנעלי עקב בעבר מעלה את הסיכון ל-הלוקס ואלגוס ב-47% בקרב מבוגרים.
שינוי ביציבת הגוף.
קיימת סברה רווחת שנעילת נעלי עקב בגיל ההתבגרות יכולה להוביל לשינוי יציבת הגוף עקב תזוזת מרכז הכובד. כתוצאה משינוי יציבה זה, ההתפתחות של המוטוריקה של הליכה עלולה להיפגע, עקב שינויים מבניים במערכת עצם-שריר. במטאנליזה של 55 מחקרים נמצא כי אכן נעילת נעלי עקב בגיל ההתבגרות עלולה להוביל לתחלואה בבגרות, כגון: שינוי בתנוחת ראש, שינויים ביציבת הגוף (כיפוף עמוד השדרה) פגיעה בתפקוד מפרק הברך ועוד.  עם זאת, יש גם עדויות סותרות לגבי שינוי היציבה במבוגרים כתוצאה מנעילת נעלי עקב. לדוגמה, מחקר משנת 2012 לא מצא שינוי יציבת הגוף עקב עמידה ממושכת או הליכה בנעלי עקב, ויש אפילו עדויות על כך שנעילת נעלי עקב יכולה לשפר את היציבה.
שיבוש זרימה תקינה של הדם.
תלונות מרובות של נשים על הרגשה של כבדות ברגליים הובילו חוקרים לבדוק האם נעילת נעלי עקב יכולה לשבש את הזרימה החוזרת של דם מהרגליים לכיוון הלב. במחקר נמדדה החזרת דם מהרגליים בנשים צעירות שנעלו נעליים עם עקבים בגודל שונה. לפי תוצאות המחקר, נעילת נעלי עקב אכן משבשת את פעילות השאיבה ששרירי הרגליים יוצרים באופן טבעי, ובכך נפגעת הזרימה התקינה של הדם, באופן שיכול להוביל לתחלואה של הוורידים ברגליים.
השפעת עקבים גבוהים על יציבות וסיכון נפילה.
הליכה על עקב גבוה מתבצעת בצורה שונה מהליכה רגילה – צעדים יותר קטנים, מרכז מסת גוף מוטה – ומפעילה מנגנוני תיקון על ידי שרירים. הליכה בצורה כזו מגדילה את הסיכון לנפילות והיפגעויות. כמו כן, גם במצב עמידה ישנה פגיעה בשיווי משקל כאשר אישה נועלת נעלי עקב גבוה.
עקבים גבוהים ומיניות.
במחקר שנערך באוניברסיטת בולוניה נמצא שמבין הפטישים לחפצים ופרטי לבוש, משיכה לעקבים גבוהים הוא הפטיש הפופולרי ביותר באוכלוסייה. מבין הנסקרים, גברים ונשים, בעלי העדפה לפרטי לבוש, כ-64 אחוז דיווחו על אסוציאציות מיניות בהקשר של עקבים גבוהים.
עדות נוספת לחיבור בין מיניות ועקבים ניתן למצוא בסרטי מבוגרים בהם נהוג שהשחקניות משילות את כל בגדיהן מלבד נעלי העקב.
ב-2014 התפרסם בכתב העת "Archive of Sexual Behaviour" מחקר שמצא כי האטרקטביות של נשים בעיני גברים עולה כתלות בגובה העקב. למשל בניסוי הודגם ש-82% מהגברים היו מוכנים לענות לסקר תזונה של אישה בעלת עקבים של 9 ס"מ לעומת 42% בלבד כאשר האישה נעלה נעליים שטוחות.
סרביט אל-ח'אדם
סרביט אל-ח'אדם (בערבית: سرابيط الخادم; סַרָאבִיט אַל־חָ'אדִם) הוא אתר ארכאולוגי במערב סיני, שימש בימי קדם כמכרה לאבן הטורקיז של ממלכת מצרים.
בשנת 1761 גילה במקום החוקר הגרמני קרסטן ניבור (Carsten Niebuhr), שיצא לחקור את המזרח התיכון במשלחת מדעית מטעם המלך הדני פרדריק החמישי , מקדש ובו כתובות ופסלים מצריים. בשנת 1905 נעשו במקום חפירות על ידי הארכאולוג האנגלי פלינדרס פיטרי, שגילה מכרות עתיקים, ומקדש לאלה המצרית חתחור. גולת הכותרת של תגליותיו היו כתובות בכתב פרוטו-סינאי. זאת העדות המוקדמת ביותר של התפתחות כתב ההירוגליפים המצרי, שכלל מאות ואף אלפי סימנים, לכתב אלפביתי, שכולל מספר מצומצם של אותיות. מכתב זה התפתחו האלפבית של שפות אירופה (האלפבית היווני, האלפבית הלטיני, האלפבית הקירילי) והמזרח התיכון (האלפבית העברי, האלפבית הערבי). הכתובות נכתבו ככל הנראה על ידי עובדים מקומיים ממוצא שמי שעבדו במכרות בראשות אדם בשם חבדד, שהיה "אחיו של נסיך רזנו (אזור בכנען)".
פרופ' רפאל גבעון מאוניברסיטת תל אביב שלמד את המקום כתב עליו בספרו 'אבני סיני', ובו הוא קורא לכתב הפרוטו-סינאי ההישג התרבותי הגדול ביותר בחצי האי סיני. ד"ר צבי אילן הציע לזהות את סרביט אל-ח'אדם עם הר סיני, זיהוי שלא מקובל על מרבית החוקרים.
יונה סאלק
יונה אדוארד סאלק (באנגלית: Jonas Edward Salk - ג'ונאס סוֹלק; 28 באוקטובר 1914 – 23 ביוני 1995) היה רופא ווירולוג יהודי-אמריקאי. פיתח את החיסון המוצלח הראשון כנגד שיתוק ילדים הנגרם על ידי נגיף הפוליו.
תחילת חייו.
סאלק נולד בניו יורק ב-28 באוקטובר 1914 לדורה ודניאל סאלק. אביו היגר מליטא (Ukmergė) ואמו ממינסק. היו לו שני אחים צעירים, הרמן ולי. כשהיה סאלק בן 13, החל ללמוד בתיכון טאונסנד האריס, בית ספר ציבורי לתלמידים מחוננים. את התיכון סיים בגיל 15, והחל ללמוד בסיטי קולג' של ניו יורק. בשנת 1934 קיבל תואר ראשון בכימיה. כילד לא התעניין סאלק ברפואה ואף חשב לפתח קריירה כעורך דין, אך בעידודה של אימו פנה ללמוד רפואה. בקולג' פגש את אשתו לעתיד, דונה לינדסי קאלפין, לה נישא ב-9 ביוני 1939. לזוג נולדו שלושה ילדים: פיטר, דארל וג'ונתן.
לאחר סיום הלימודים בקולג', נרשם סאלק ללימודי רפואה באוניברסיטת ניו יורק. במהלך שנות לימודיו שם עבד כטכנאי מעבדה, ובחופשות הקיץ עבד כמדריך במחנה. במהלך לימודיו באוניברסיטה, החליט סאלק שהוא אינו רוצה לעסוק ברפואה, אלא להתעמק במחקר. הוא החל ללמוד ביוכימיה ובקטריולוגיה. לדבריו, רצה לעזור לאנושות בכלל, ולא רק למטופלים מזדמנים.
לאחר שסיים את לימודיו עבד בבית הספר לרפואה "מאונט סיני" שבעיר ניו יורק. לאחר שסיים את ההתמחות שלו שם, ניסה להשיג משרת מחקר קבועה, אך גילה שמקומות עבודה רבים נסגרו בפניו בשל זהותו היהודית. הוא גם לא התקבל לעבודה במאונט סיני, בשל המדיניות ששררה שם שלא להעסיק מתמחים מהמקום. כמוצא אחרון, פנה אל ידידו ד"ר תומאס פרנסיס, וזה הזמין את סאלק לעבוד איתו באוניברסיטת מישיגן, שם פיתחו חיסון כנגד שפעת.
בשנת 1947, קיבל סאלק הצעת עבודה מאוניברסיטת פיטסבורג. סאלק עבר לשם והמשיך במחקרו על חיסונים כנגד שפעת.
מחקר הפוליו.
בתחילת המאה העשרים, התפרצו בארצות הברית מגיפות פוליו, וילדים רבים נלקחו להסגר מחשש שהם מדבקים. קרובי משפחתם של אותם ילדים לא הורשו ללכת ללוויות שלהם במקרה ומתו בבית החולים. המחלה הלכה והתפשטה, ופגעה בעשרות אלפי בני אדם מדי שנה. בשנת 1938, הנשיא פרנקלין רוזוולט, שאובחן כנכה בשל פוליו ייסד את הקרן הלאומית לשיתוק ילדים, שמימנה פיתוח חיסון כנגד המחלה. הפחד הציבורי מפוליו סייע לקרן להשיג תרומת נרחבות לצורך מחקרי חיסון, אך המחקרים הובילו למבוי סתום. הניסויים היו מסוכנים וחסרי תועלת מעשית. מחלת הפוליו בלבלה חוקרים רבים במשך שנים רבות, ולקח זמן רב לגלות כיצד הנגיף חודר לגוף והיכן הוא מתמקם.
בשנת 1948 פנה הארי וויבר, מנהל מחקר בקרן הלאומית לשיתוק ילדים, ליונה סאלק, וביקש ממנו להצטרף למאבק נגד פוליו ולהוביל מחקר שיאשר את מספר סוגי הפוליו הקיימים. באותו הזמן היו שלושה סוגים של פוליו ידועים למדע, והקרן רצתה לקבוע את המספר המדויק. אף על פי שהמחקר היה צפוי להיות משעמם וטרחני, הוצעה לסאלק מעבדה גדולה יותר מזאת שהייתה ברשותו, יחד עם הבטחה שכל המתקנים יישארו אצלו לאחר סיום המחקר. סאלק ענה להצעה בחיוב.
סאלק הצליח לפתח חיסון נגד מחלת שיתוק ילדים. זריקת החיסון שפיתח סאלק נוסתה לראשונה בקופים ולאחר מכן בחולים במכון ווטסון שכבר לקו בשיתוק כתוצאה מפוליו. לאחר מכן ניתן התרכיב למתנדבים בריאים, לרבות סאלק, אנשי צוות המעבדה, אשתו וילדיהם. המתנדבים פיתחו נוגדנים כנגד הפוליו ואיש מהם לא סבל מתגובה שלילית לחיסון. על מנת לזכות באמון הציבור, הכריז סאלק כי אשתו ושלושת בניו היו מבין המתנדבים הראשונים לניסוי, וכי הוא אישית יהיה אחראי על כל תוצאה של הניסוי. במהלך השנים 1952 עד 1955 בדק סאלק את החיסון על כמיליון ילדים. כל משתתפי הניסוי פיתחו נוגדנים כנגד פוליו, ואיש מהם לא פיתח תסמינים מסוכנים. החיסון הוכרז כבטוח לשימוש ב-12 באפריל 1955, יום השנה למותו של רוזוולט.
החדשות על החיסון הוכרזו בחגיגיות בערוצי הרדיו והטלוויזיה, וברחבי ארצות הברית פרצו חגיגות ספונטניות. כבר למחרת היום פוליטיקאים רבים שגרו לסאלק מדליות וכרטיסי ברכה והזמינו אותו לטקסי הוקרה. סאלק זכה במספר רב של כיבודים, תארים ומדליות, ואוניברסיטת ניו יורק יצרה על שמו מלגה לסטודנטים לרפואה. אולפני הסרטים נלחמו על זכויות ליצירת סרט קולנוע על חייו של סאלק. סאלק עצמו סלד מהפרסום הרב לו זכה, וניסה לשמור על פרטיותו.
סאלק החליט שלא לרשום פטנט על החיסון שלו אלא לשחרר אותו לנחלת הכלל. כאשר נשאל בבעלות מי הפטנט לחיסון, השיב: "ובכן, האנשים - אני חושב. אין פטנט. אפשר לרשום פטנט על השמש?". על פי חישוב שנעשה מאוחר יותר, החיסון יכול היה להכניס 7 מיליארד דולר אם היה מוגן בפטנט. סאלק ערך קמפיין עבור הפיכת החיסון לחיסון חובה, בטענתו כי בריאות הציבור היא עניין של "מחויבות מוסרית", והחיסון הופץ במהירות ברחבי ארצות הברית ולאחר מכן ברחבי העולם כולו. במהלך העשורים הבאים, מוגרה מחלת הפוליו בשיטתיות ברחבי העולם, למעט מספר מדינות שהתנגדו לחיסון, כגון ניגריה והודו.
שנותיו המאוחרות.