היה זה איפוא תפקידו של מושלס להוביל את התקפת הנגד על וגנר בעקבות התקפתו המרושעת של וגנר על מנדלסון (ומאיירבר) במאמר הנודע לשימצה שלו, Das Judenthum in der Musik ("היהדות במוזיקה"). הוא דרש, שהמו"ל של וגנר, ברנדל, יתפטר ממועצת המנהלים של הקונסרבטוריון. מושלס, כמוהו כמנדלסון, גרס שהמוזיקה הגיעה לתור הזהב שלה בתקופה שבין באך לבטהובן וחשד במגמות חדשות כאלה שהציגו וגנר, ליסט וברליוז (אם כי לא בהכרח התנגד להן). עם זאת, יחסיו האישיים עם מלחינים אלה (פרט אולי לווגנר) נשארו לבביים. מורשת מנדלסון בבריטניה הביאה לכך, שהקונסרבטוריון בלייפציג נהנה ממוניטין רמים בחוגי המוזיקה באנגליה ובין תלמידי המוסד בתקופתו של מושלס היו ארתור סאליבן וצ'ארלס ויליירס סטנפורד.
מושלס מת בלייפציג ב-10 במרץ 1870, תשעה ימים אחרי שהשתתף בחזרה האחרונה שלו עם תזמורת הגוונדהאוס של לייפציג.
מוזיקה.
בין 142 מספרי האופוס שלו, כתב מושלס כמה וכמה יצירות סימפוניות. פרט לאוברטורה וסימפוניה, כולן מיועדות לפסנתר ותזמורת. שמונה קונצ'רטי לפסנתר (שהאחרון בהם הגיע לימינו בקטעים בלבד, ללא תפקידי תזמורת, שאבדו עם הזמן) וקבצים של וריאציות ופנטזיות על שירי עם. הנושא העיקרי של פרק הסיום בקונצ'רטו הרביעי שלו לפסנתר מבוסס על הנעימה "גרנדירים בריטים".
עוד הניח אחריו מושלס כמה יצירות קאמריות (בהן שלישיית פסנתר שהוקלטה), ומספר רב של יצירות לפסנתר סולו, בהן סונאטות ואטיודים, שתלמידים מתקדמים המשיכו לתרגל גם כשהמוזיקה של מושלס נשכחה מלב. הוא כתב גם מוזיקה לכמה שירים.
בעשור האחרון, הודות להתחדשות העניין ביצירות של מלחין זה ושל עמיתיו, אפשר להשיג עוד מיצירותיו של מושלס על גבי תקליטורים, בייחוד בהוצאת חברות הקלטה קטנות ועצמאיות. כל היצירות הגמורות - הקונצ'רטי לפסנתר והפנטזיות לפסנתר ותזמורת הוקלטו וזמינים למכירה בחברת היפריון, בביצוע הווארד שלי, שגם מנצח על התזמורת הסימפונית של טסמניה; היפריון גם הוציאו את מכלול תרגילי הפסנתר, בנגינת פייר לאן. גם איאן רובסון הקליט את ששת הראשונים וכלל גם צמד וריאציות, ששלי לא הקליט.
אנשי היישוב שהוחזרו מאירופה הנאצית
אנשי היישוב שהוחזרו מאירופה הנאצית היו נתיני ארץ ישראל המנדטורית וקרוביהם, יהודים ברובם, שהוחזרו לארץ ישראל, בימי מלחמת העולם השנייה, מאירופה הכבושה על ידי הנאצים, במסגרת עסקת חליפין בה הוחלפו כנגד גרמנים מאנשי הקהילה הטמפלרית שהושבו לגרמניה.
עדויות של הקבוצה השנייה מבין קבוצות אלה, גרמו להכרה של היישוב היהודי בארץ ישראל בקיומה של השואה, בנובמבר 1942. אף כי נתקבלו עדויות קודמות לשואה, כמו מברק ריגנר, הדיווחים התקבלו בספקנות וחוסר אמון על ידי התנועה הציונית. הפעם התגובה הייתה שונה. ב-22 בנובמבר 1942, פרסמה הנהלת הסוכנות היהודית, הודעה שלפיה נתקבלו ידיעות "ממקורות מהימנים ומוסמכים" שהנאצים החלו במסע השמדה שיטתי של יהודי פולין. ב-30 בנובמבר וב-1 בדצמבר נערכו הפגנות ועצרות עם ברחבי הארץ, והעיתונים הופיעו כשעמודיהם הראשונים נתונים במסגרות שחורות.
אחד מחברי הקבוצה, יעקב קורץ, החליט להעלות את עדותו על הכתב, ובשנת 1944 יצא לאור בהוצאת עם עובד ספרו "ספר עדות, רשימותיו של יהודי מוצל מן הגיהנום הנאצי בפולין", שבו העלה בפרטי פרטים את חוויותיו כעד ראייה לשואה ולהשמדה - זהו הספר הראשון שהופיע בעברית אודות ההשמדה ההמונית של יהודים בשואה.
הרקע.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 התיישבו מאות גרמנים מאנשי תנועת הטמפלרים במושבות אחדות שהקימו ברחבי ארץ ישראל, בהן עסקו בחקלאות, במלאכה ובמסחר, וקיימו חיים קהילתיים תוך יחסי שכנות טובה עם הערבים והיהודים.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה נסחף חלק מהטמפלרים לתנועה הנאצית. בשנת 1938 (שנת האנשלוס וועידת מינכן) היו 17% מהטמפלרים בארץ ישראל חברים במפלגה הנאצית. ההערכה היא כי בפרוץ מלחמת העולם השנייה היו שליש מהטמפלרים נאצים. חלק מצעירי הקהילה מצאו דרכם לגרמניה והצטרפו לוורמאכט. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ריכזו שלטונות המנדט הבריטי את הטמפלרים, שהוגדרו כאזרחי אויב, במעצר. המושבות שרונה, ולדהיים, וילהלמה ובית לחם הגלילית, הפכו למחנות מעצר מהם גירשו הבריטים את מרביתם של הטמפלרים לאוסטרליה.
עולי העלייה השלישית עד העלייה החמישית שעלו לארץ ישראל מפולין, נהגו להפליג לחופשות בפולין לשם ביקור אצל בני משפחתם הקרובים, שהמשיכו להתגורר בפולין. חלק נכבד מתנועת תיירים זו היו ילדים, חלקם צברים, שנלוו להוריהם בצאתם לפולין שהובאו לביקור אצל הסבים. כך קרה שכאשר פלשו הנאצים לפולין ב-1 בספטמבר 1939 נותרו על אדמת פולין מאות אחדות של יהודים מארץ ישראל, ברובם נשים וילדים, שנחשבו כנתינים בריטים.
בעת מעצר היהודים בשטחים שתחת כיבוש הנאצים זכו בעלי דרכונים זרים, בהם בעלי דרכונים ארץ ישראליים, ליחס מועדף, למקרה שיוכלו לשמש בחילופים עם מדינות אחרות.
מיד לאחר פרוץ המלחמה, החלו בסוכנות לפעול להשבת תושבי ארץ ישראל חזרה למקומם. אלו נחלקו לבעלי אזרחות ארץ ישראלית ולאלו שאינם אזרחים ארץ ישראליים. אליהם נוספו נשים וילדים שלא היו תושבי ארץ ישראל, אך ראש משפחתם היה תושב ארץ ישראל. בשלב ראשון הסכימו הבריטים לטפל רק בנתיני ארץ ישראל, וגם מאלו הושג הסכם עם גרמניה רק לגבי נשים, ילדים וזקנים מעל גיל 60. בראשית 1941 העבירה בריטניה לגרמניה הצעת חילופין שכללה בעיקר נשים וילדים, אך התשובה מגרמניה התעכבה במשך חודשים רבים.
שלטונות המנדט חששו מחזרתם של יהודים מפולין לארץ ישראל, מתוך החשש שבמסגרת החילופים יחדרו לארץ גורמי גיס חמישי, אך ממשלת בריטניה הייתה מעוניינת בחילופים כדי להשיב את אזרחי בריטניה שנקלעו לפולין ערב המלחמה ונותרו על אדמתה עם כיבושה על ידי הנאצים. בצד הגרמני ראה האס אס בעין רעה את החילופים, מאחר שהמוחלפים ידעו על מעשי הזוועה והרצח של הנאצים והשבתם עשויה הייתה לגרום לפרסום העובדות על כך בעולם, אך הצורך בהשבת הטמפלרים, שחלקם היו נאצים מהם אף בגיל גיוס, גבר. כך החל משא ומתן בין הגרמנים לבריטים, שנערך בחסות שגרירות ארצות הברית בברלין. ב-1941, כאשר שגריר ארצות הברית הוחזר מברלין, נמשך המשא ומתן בתיווכה של שווייץ. בסופו של דבר הוסכם על החילופים וכך נחלצו מידי הנאצים ומסכנת השמדה 550 יהודים ששבו לארץ ישראל במהלך השנים 1941–1945.
מהלך החילופים.
חמש פעמים במהלך השואה החליפו הגרמנים קבוצות של בעלי אזרחות ארץ ישראלית, יהודים ברובם, בקבוצות של טמפלרים ושל גרמנים ממדינות אחרות באימפריה הבריטית. המוחזרים לארץ ישראל היו בעיקר נתיני ארץ ישראל, שהגיעו לאירופה ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה, ונקלעו לשטחי הכיבוש הנאציים, אשר נשאו דרכון ואזרחות ארץ ישראלית.
הקבוצה הראשונה שכללה 46 יהודים, מהם 29 נשים, 16 ילדים וגבר קשיש אחד הגיעה לארץ ב-20 בדצמבר 1941. אנשי הקבוצה נתפסו על ידי הנאצים בפולין ועקב חשיבותם כבני ערובה פוטנציאליים הועברו לברלין. המבוגרים נכלאו והילדים הועברו לבית מחסה והורשו לבקר את אמותיהם אחת למספר שבועות. השלטונות נהגו בהם כנתינים בריטיים והם שוחררו מחובת ענידת הטלאי הצהוב. אנשי הקבוצה עזבו את ברלין ב-7 בדצמבר 1941, יום המתקפה על פרל הארבור, שבעקבותיה הכריזה גרמניה מלחמה על ארצות הברית. הקבוצה יצאה ברכבת מברלין לווינה שם שהו אנשי הקבוצה יומיים ויצאו ברכבת לאיסטנבול דרך סופיה בירת בולגריה. מאיסטנבול הועברו לגבול הסורי בו נמסרו לידי שלטונות המנדט. אנשי הקבוצה הוחזקו זמן קצר לתשאול במעון עולים בשכונת בת גלים בחיפה ושוחררו לחזור למשפחותיהם.
הקבוצה השנייה - משא ומתן מתקדם לחילופים של 280 נפשות התקיים באוגוסט 1942. הקבוצה כללה 69 יהודים, רובם נשים וילדים (בהם הילד אליהו גוטליב, לימים אליהו בן-אלישר) שרוכזו מ-13 ערים בפולין ו-17 מהם מגרמניה עצמה ו-45 בריטים, הגיעה לארץ ישראל ב-16 בנובמבר 1942. הקבוצה עזבה את פולין ב-28 באוקטובר 1942 לאחר האקציות הגדולות של קיץ וסתו 1942. בדרכם לארץ ישראל הוחזקו אנשיה ימים אחדים בווינה, ובה פגשו את ראש הקהילה היהודית וסגנו, שאמרו להם כי מ-200 אלף יהודי העיר נותרו בה 400 איש בלבד.
ב-11 בנובמבר 1942 יצאו אנשי הקבוצה ברכבת מווינה בדרכם לארץ ישראל. הרכבת עשתה דרכה דרך סופיה בירת בולגריה, בעלת בריתה של גרמניה, ומשם לאיסטנבול שבטורקיה הנייטרלית, בה בוצעו החילופים, כשקבוצת טמפלרים יצאה במקביל בכיוון ההפוך בדרכה לאירופה הכבושה. מטורקיה המשיכה הרכבת בדרכה לסוריה. כשחצתה את הגבול הסורי נמצאו כבר אנשי הקבוצה בתחום שלטון בעלות הברית. הרכבת חלפה בחלב ובדמשק וב-16 בנובמבר 1942 חצתה את הגבול לארץ ישראל והגיעה לתחנתה הסופית בבוקר אותו יום. בתחנת הרכבת של עפולה הקיפו משמרות גדולים של צבא ומשטרה בריטיים את הרציף. לילדים הוגשה ארוחת בוקר של חלב וביסקוויטים, ולמבוגרים הוגשה ארוחה חמה שהוכנה על ידי נשות עפולה, אולם לתושבים ולנציגי העיתונות לא הורשה לשוחח עם השבים. לאחר מנוחה של שעה בעפולה יצאו אנשי הקבוצה ב-6 אוטובוסים בדרכם למחנה המעצר בעתלית. לאחר חקירה קצרה על ידי המודיעין הצבאי הבריטי, נלקחו אנשי הקבוצה למחנה המעצר בעתלית, ובו נחקרו על ידי ארבעה מאנשי הסוכנות היהודית ובהם שניים מחברי הנהלת הסוכנות.