לאחר תקופה קצרה של לימודים בשנת 1989 באקדמיה על שם לו שון בבייג'ינג ובאוניברסיטת פודאן בשאנגחאי, היא עקרה אל לונדון ב-1991, והמשיכה שם את עבודתה כסופרת. היא חזרה אל סין והתיישבה בבייג'ינג בשנת 2004, שם היא חיה עד היום. ספריה תורגמו לעשרים שפות וחלקם זכו להפוך לרבי מכר בסין ובמערב. בין הספרים הבולטים שכתבה: מאהבת סינית, קיץ של בגידה, אננדה, ליפסטיק פלפל אדום וספרה האוטוביוגרפי בת הנהר. כמו כן פרסמה עד היום ארבעה קובצי שירה.
בתפיסתה הונג יינג רואה את תפקידה כסופרת כשליחות חברתית: להילחם למען החלשים והשונים בחברה הסינית, בעבור חיים נסבלים ויחס הוגן מהשלטונות. בספרה "בת הנהר", המבוסס על חייה, היא אף מבקרת קשות את חוסר הצדק החברתי המצוי בחברה הסינית. בכתיבתה היא משלבת בין היסטוריה פוליטית מדינית וסיפורים אנושיים. גיבורים רבים בספריה הם גברים ונשים בעלי העדפה מינית חריגה לתקופתם (הומוסקסואלים, לסביות, חובבי פולחני מין וכדומה). כך בספרה "K: אמנות האהבה" (בגרסה העברית: "מאהבת סינית"), היא מתארת סיפור אהבה ארוטי המבוסס על רומן שהתרחש בין המשורר האנגלי ג'וליאן בל (אחיינה של הסופרת וירג'יניה וולף) והסופרת הסינית לין צ'אנג, בשנות השלושים בסין. גם באוסף הסיפורים הקצרים "ליפסטיק פלפל אדום", היא מתארת סיפורים אודות הומואים ולסביות בסין של שנות התשעים.
דוקטור דוליטל והכנרית הירוקה
דוקטור דוליטל והכנרית הירוקה (אנגלית: Doctor Dolittle and the Green Canary) הוא ספר מסדרת ספריו של יו לופטינג אודות רופא החיות, דוקטור דוליטל.
תקציר העלילה.
הספר מחולק לשלושה חלקים:
שביתת השידורים בישראל (1987)
שביתת השידורים הייתה שביתה שארגנה אגודת העיתונאים ירושלים בשידור הציבורי בישראל. השביתה, שהייתה הארוכה מסוגה, נמשכה 52 ימים בין 7 באוקטובר ל-27 בנובמבר 1987. במסגרת השביתה לא פעלו תחנות הרדיו. בטלוויזיה הוצגה בשעות אחר הצהריים והערב רק שקופית "עיצומים. עמכם הסליחה" ולא שודרו תוכניות עיתונאיות.
הרקע לשביתה.
השביתה פרצה עקב סכסוך על תביעות כספיות וארגוניות של העובדים ברשות השידור (שכלל את ערוץ הטלוויזיה הישראלית היחיד באותה תקופה ואת תחנות הרדיו של קול ישראל), בהנהגת סניף ירושלים של אגודת העיתונאים, שמרבית חבריו היו עובדי הרשות. אגודת העיתונאים בתל אביב, התבקשה לצרף לשביתה את עובדי העיתונות הכתובה כאות הזדהות, אך היא סירבה להענות לדרישה. הפעיל המרכזי מאחורי השביתה היה איש הרדיו אמנון נדב (שאחר כך היה מנהל "קול ישראל"). נדב היה באותה עת יו"ר "איגוד הארצי של עיתונאי ישראל" והוביל דיונים על השוואת תנאי עיתונאי רשות השידור לתנאים של עיתונאי העיתונות כתובה, שקיבלו שכר גבוהה ב-20%. באותן השנים הייתה העיתונות הכתובה בישראל מבוססת כלכלית (בעיקר העיתונים הגדולים "ידיעות" ו"מעריב") ושילמה משכורת טובות בהרבה מרשות השידור. במקביל מנכ"ל רשות השידור אורי פורת ביקש לבצע שינוי מבני מקיף ברשות, להכניס לפעולה ציוד מודרני שדרש פחות כוח-אדם, ולפעול נגד אבטלה סמויה. גורם נוסף לשביתה הייתה התערבות פוליטית בעבודה העיתונאית ברשות, שהחלה להיות נפוצה בשנות ה-80, עם מינוי וועד מנהל על בסיס פוליטי מפלגתי.
שבועיים לאחר פרוץ השביתה הגיש אורי פורת תוכנית "הצלה" לרשות השידור. על פי התוכנית העובדים ברשות השידור יקבלו תוספת שכר בגובה של כ־25 אחוז; תיחתם אמנה לשקט תעשייתי למשך שנתיים; יצומצמו 20 אחוזים מכוח האדם על־ידי פיטורי 320 עובדים, כדי לאפשר את תשלום תוספת השכר לעובדים החיוניים; יופעל מיידית ציוד חדיש, שבשל התנגדות הוועדים ברשות לא היה ניתן להפעילו במשך עשר שנים, וכן יופעל ציוד תוצרת חברת "סוני" בכל מחלקות הרדיו ללא עזרת טכנאי; בנוסף דרש שתוקם ברשות השידור נציגות עובדים אחת, דירוג אחד וסולם שכר אחד. מצב שיחליף את 14 ועדים סקטוריאליים ברשות, המשתייכים לשלושה איגודים, שהיו במעגל מתמיד של סכסוכי עבודה. שר החינוך יצחק נבון שהיה ממונה על רשות השידור, איים לסגור אותה. העובדים דחו את ההצעה (בעיקר עקב פיטורי מספר רב של עובדים) והשביתה נמשכה כמעט עוד חודשיים.
תוצאות השביתה.
במשך ימי השביתה, הציבור בישראל מילא את החסך בעיקר בשידורי חדשות ברדיו על ידי האזנה לתחנות רדיו זרות, לתחנת "קול השלום" ובפרט לגלי צה"ל. בטלוויזיה מילאו את החלל תחנות הטלוויזיה של ירדן ולבנון ושידורי ערוץ 2 הניסיוני. משהתארכה השביתה קיבל הערוץ הניסיוני אישור לשדר בתדרים של רשות השידור, דבר שנתפס בעיני השובתים כניסיון מצד הממשלה לשבור את השביתה. הערוץ הניסיוני מיהר להשיג חומרי שידור ולגייס עובדים ובכך תרמה השביתה להתפתחותו. במהלך השביתה הגיעה לישראל אסירת ציון אידה נודל, אירוע חדשותי בולט, שבשל השביתה לא סוקר בערוץ הטלוויזיה הישראלית. בערוץ 2 הניסיוני עטו על ההזדמנות, קיבלו אישור ממשרד ראש הממשלה ויזמו את השידור החי הראשון בערוץ. בשיא השביתה ניסו עיתונאי ישראל לרתום גם עיתונות זרה בעולם לבל תסקר ביקורים של ראש הממשלה יצחק שמיר ושל שר החוץ שמעון פרס, אך נענו בשלילה.
לוח אחיאסף
לוח אֲחיאסף היה אלמנך (חיבור היוצא לאור פעם בשנה) בעברית שראה אור בהוצאת אחיאסף בשנים 1893 עד 1904 בוורשה (ופעם נוספת ב-1923). האלמנך איגד בתוכו לוח שנה עברי וכללי ודברי ספרות בעברית, שירים, תמונות, מאמרים, רשימת הספרים החדשים שראו אור בעברית במהלך השנה והספדים ("אזכרת נשמות") וכן "לוחות שימושיים" כגון המרת מידות ומשקלות, רשימות ערים ואוכלוסייתן, חוקי הדואר, הרכבת, הטלגרף והבנק וכיוצא בזה.
יעדיו ותכניו.
המטרה הייתה ליצור לוח שנה שימושי לבית העברי-המשכילי, שיהווה תשתית תרבותית לא אליטיסטית, למטרת "שעשועים ותועלת לבני העם, לענג את נפשם במקרא עיניני ספרות יפים וטובים ולהורותם את הידיעות הנחוצות לדעת לכל איש בעולם המעשה", כפי שהוצהר באיגרת אל הקוראים בפתח הלוח הראשון. הלוח יצר תרבות עברית, ברוח דבריו של חיים נחמן ביאליק ש"כל עם מחויב ליצור תרבות... ליצור ממש בידי עצמו, בכלים ובחומר משלו ובחותמת משלו".
יוזמי ועורכי הלוח היו סופרים ומשוררים עבריים שמרכזם היה באודסה ובוורשה, שהיו קשורים בהוצאת "אחיאסף", בראשם בן אביגדור (אברהם ליב שלקוביץ) ובהם משה לייב ליליינבלום, דוד פרישמן, אחד העם, יוסף הלוי, שמואל לייב גורדון, אברהם לודויפול, דוד ניימרק, מאיר-סיקו סמילנסקי, דוד שמעוני, ש. בן-ציון ואחרים, יחד עם אנשי אגודת "בני משה". הקו הבולט מבחינה אידאולוגית, לפחות בשלושת הלוחות הראשונים, היה ציוני; לאחר מכן הייתה נימת פלורליזם רעיוני בקשר לפתרון השאלה היהודית, אולם בכל לוח יוחד פרק לסקירה ("השקפה") על "מצב היישוב היהודי בארץ ישראל" בשנה החולפת. משנת 1897 ואילך צורף ללוח מדור מיוחד הסוקר את "שנת הקונגרס", כלומר האירועים בזירה הציונית שהתרחשו בין קונגרס לקונגרס.
שלושת הלוחות הראשונים היו במה כמעט יחידה לפרסום שירים וסיפורים בעברית, הן מקוריים והם תרגום, והם עשירים יותר בתוכן ספרותי. בעוד שבלוח הראשון פורסמו 23 שירים, בשני הופיעו 24 שירים, ובשלישי 32 שירים, בשלושת הלוחות שאחריהם פורסמו פחות מעשרה שירים בכל לוח.
לא בכל שנה פורסם שמו של עורכו הראשי של הלוח. את "לוח אחיאסף" לארבע השנים הראשונות ערך בן אביגדור, את לוח אחיאסף החמישי ערך לילינבלום, את השישי ערך אברהם שלום פרידברג, כן עסקו בעריכת הלוח גם ראובן בריינין ויוסף קלוזנר.
אירן, נסיכת הסן
אירן, נסיכת הסן (Irene von Hessen-Darmstadt, נולדה בשם אירן לואיז מריה אנה; 11 ביולי 1866 - 11 בנובמבר 1953), הייתה בתם השלישית של לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן ואשתו הראשונה אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה של המלכה ויקטוריה. היא נישאה לבן דודה היינריך, נסיך פרוסיה.
אחותה הצעירה, אלכסנדרה, נישאה לבן דודם השני ניקולאי, הפכה לקיסרית רוסיה האחרונה ונרצחה על ידי מהפכנים בולשביקים במהלך מהפכת אוקטובר. אחותה הגדולה אליזבת, נישאה לסרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ונרצחה גם היא על ידי מהפכנים, יחד עם חברים אחרים של בית המלוכה הרוסי. אחותה הבכורה של אירן, ויקטוריה, נישאה לבן דודו של אביהן לודוויג, נסיך באטנברג והייתה לסבתו של פיליפ, דוכס אדינבורו.
שנותיה הראשונות.
הנסיכה אירן לואיז מריה אנה נולדה ב-11 ביולי 1866 וקיבלה את השם "אירן", מהמילה היוונית לשלום, משום שנולדה עם סיומה של מלחמת שבעת השבועות בין אוסטריה לפרוסיה. אמה אליס גידלה את בנותיה בפשטות ודאגה שילמדו לבצע עבודות בית כגון אפיה, ניקיון וכדומה. הנסיכה אליס גם הדגישה בפני ילדיה את הצורך במתן לעניים ולקחה אותם לעיתים קרובות לבתי חולים ומוסדות צדקה.
חיי המשפחה קיבלו מכה קשה כאשר בשנת 1873 אחיה הצעיר פרידריך נפל מחלון ומת מדימום פנימי כתוצאה ממחלת ההמופיליה, מחלה ממנה סבלו רבים מצאצאיה של המלכה ויקטוריה. בשנת 1878 חלו כל בני המשפחה למעט הבת אליזבת והאם אליס במחלת הדיפטריה. אליס טיפלה במשך ימים ארוכים במשפחתה החולה, אולם בבוקר ה-16 בנובמבר הנסיכה מרי, בת הזקונים של המשפחה, נפטרה מהמחלה. לאחר ששאר בני המשפחה כבר החלימו מהמחלה אליס, שהייתה מותשת מהטיפול בהם, נדבקה אף היא ונפטרה ב-14 בדצמבר. לאחר מותה של אם המשפחה החליטה המלכה ויקטוריה לקחת חלק פעיל בגידולם של הילדים. הנסיכה אירן ואחיה בילו את חופשותיהם עם בבריטניה עם סבתם, ובזמן שחיו בגרמניה מטפלותיהם קיבלו הנחיות מהמלכה לגבי חינוכם.
נישואים ומשפחה.