יו"ר נשיאות הבונדסראט הוא התפקיד הרביעי בחשיבותו בגרמניה אחרי נשיא גרמניה, יו"ר הבונדסטאג והקנצלר, ולפני נשיא בית המשפט הפדרלי לחוקה.
ע"פ המסורת, תפקיד הנשיא עובר מדי שנה בין ראשי המדינות. נשיא הבונדסראט מכנס את ישיבות המליאה ומנהל אותן והוא האחראי באופן רשמי לייצג את הרפובליקה הפדרלית הגרמנית בעניינים של הבונדסראט. הנשיא נעזר בשני סגנים, שתפקידם לייעץ לו ולמלא את מקומו בהיעדרו. שלושתם יחד משמשים כוועד המנהל של הבונדסראט.
מבנה ארגוני.
בשל העובדה שהבונדסראט קטן מאוד בהשוואה לבונדסטאג, וכן בשל העובדה שהוא מתואם עם הממשלות של המדינות, בניגוד לפרלמנטים אחרים, הוא אינו נזקק למבנה הארגוני הנרחב של הבונדסטאג. הבונדסראט מתכנס בדרך כלל אחת לחודש, לישיבת מליאה, שמטרתה לאשר חוק שהוכן בוועדה. לשם השוואה, בבונדסטאג מתנהלות כחמישים ישיבות מליאה בשנה. הנציגים בבונדסראט נוכחים בישיבות הוועדה לעיתים נדירות בלבד, במקום זאת הם מאצילים את הסמכות הזאת על פקידים ממשלתיים במשרדים שלהם. הנציגים עצמם, נוטים לבלות יותר זמן בעיר הבירה של המדינה שלהם, מאשר בבירה הפדרלית.
כוח וסמכות.
הסמכות החקיקתית של הבונדסראט פחותה אמנם מזו של הבונדסטאג, אולם למרות זאת יש לו תפקיד חיוני בחקיקה. הממשלה הפדרלית נדרשת קודם כול להציג את יוזמות החקיקה שלה בפני הבונדסראט, ורק לאחר מכן ההצעה יכולה לעבור אל הבונדסטאג. כמו כן, נדרש אישורו של הבונדסראט בכל חקיקה הנוגעת למדיניות אזורית, במקומות שבהם חוק היסוד העניק את הסמכות למדינות או במקרים בהם המדינות אחראיות לפקח על חוקים פדרליים. במשך השנים הוסיף לעצמו הבונדסראט את האחריות על כל טווח החוקים המשפיעים על ענייניהן של המדינות. ב-1949 רק 10 אחוזים מהחוקים הפדרליים השפיעו על המדינות ודרשו את אישורו של הבונדסראט; אולם ב-1993 קרוב ל-60 אחוזים מהחוקים הפדרליים דורשים את הסכמתו של הבונדסראט.
חוק היסוד מעניק לבונדסראט גם זכות וטו על חקיקה. כנגד שינויי חקיקה נדרשים שני שלישים מהקולות, שנותנים לבונדסראט וטו מוחלט נגד השינוי החקיקתי המוצע. כנגד כל חקיקה אחרת, לבונדסראט אין וטו מוחלט, אלא וטו משהה, וגם וטו זה, יכול להתבטל על ידי העברה מחודשת של החוק. חוק שנתקל בווטו מוחלט בבונדסראט, יכול לעבור שוב בבונדסטאג, אולם לשם כך יש צורך ברוב של שני שלישים. במקרה ונעשה שימוש בווטו מוחלט, יכולים הבונדסטאג, הבונדסראט או הממשלה לכנס ועידה משותפת שתנסה למצוא פשרה. אם נמצאה פשרה, היא איננה ניתנת לשינוי, ושני הבתים (הבונדסטאג והבונדסראט) נדרשים לקבלה כפי שהיא. הכוח הפוליטי של הווטו המוחלט ניכר במיוחד כאשר למפלגות האופוזיציה יש רוב בבונדסראט. מציאות זו הפכה לכמעט קבועה בין השנים 1991 ו-2005. במציאות כזו, האופוזיציה יכולה למעשה לאיים על כל תוכניות החקיקה של הממשלה. חלוקה זו של כוחות השלטון, עלולה להביא כאמור למצב של חוסר הסכמה בין שני בתי הפרלמנט, מה שיכול להקשות מאוד על ניהול המדינה.
ביקורת.
יש הטוענים כי שיטה זו המאפשרת מצב של רוב שונה בשני הבתים מבטיחה כי כל חקיקה כאשר היא תאושר תזכה לתמיכה של חלק נרחב מהספקטרום הפוליטי. שיטה זו המחייבת יצירת קונצנזוס בהחלטות היא יקרת ערך וחיונית במיוחד בגרמניה שלאחר האיחוד. הייצוג הפורמלי של המדינות בקבלת ההחלטות ברמה הפדרלית באמצעות הבונדסראט מבטיח את קיומה של במה לתיאום מדיניוּת בין המדינוֹת לבין הממשלה הפדרלית. הצורך בתיאום זה נחוץ במיוחד למדינות מזרח גרמניה. הבונדסראט לטענתם משמש בתפקיד מנגנון השליטה על הבונדסטאג על יד יצירת מערכת של איזונים ובלמים.
מנגד יש הטוענים כי ניגוד ברוב בין הבתים יכול להביא לעסקאות פוליטיות בחדרי חדרים, כאשר ההחלטות החשובות יינתנו בידיהם של מנהיגים של קבוצות קטנות והבונדסטאג יישאר עם הבחירה בין להיכנע להן לבין להישאר בלי כלום. קיימות הצעות של גופים שונים בגרמניה לרפורמה בבונדסראט ולשינוי הרכבו להרכב הדומה לזה של הסנאט האמריקני. בדרך זו טוענים כי הפופולריות של המוסד תעלה, הביורוקרטיה תפחת וכן תפחת האפשרות לרוב מנוגד מה שיהפוך את הליכי החקיקה לשקופים יותר ויציב על פי הטענות סטנדרט של יותר דמוקרטיה ופחות ביורוקרטיה.
היסטוריה.
הבונדסראט הגרמני נוסד לראשונה יחד עם האימפריה הגרמנית ב-1871, והחליף גוף בעל אותו שם ואותן סמכויות שהיה בקונפדרציה הצפון-גרמנית. בחוקת ויימאר ב-1919 הוחלף הבונדסראט ברייכסראט (Reichsrat; 1919–1934).
צירי הבונדסראט המקורי, כמו אלו של הרייכסראט, מונו על ידי ממשלות המדינות השונות, כמו היום, אולם אז ברוב המקרים מונו פקידי ממשל רמי דרג ולא חברי ממשלה. לבונדסראט המקורי היה כוח רב. כל הצעת חוק הייתה זקוקה לאישורו מה שהפך את הצירים בו לשווי ערך לנבחרי הציבור שברייכסטאג.
לרייכסראט שהחליף את הבונדסראט הייתה השפעה פחותה בהרבה, שכן הוא יכל רק להטיל וטו על הצעות חוק. וטו זה יכל אומנם להידחות על ידי הרייכסטאג אולם לצורך כך נידרש רוב של שני שלישים ברייכסטאג, שהיה מפוצל להרבה מאוד מפלגות. לכן ברוב המקרים הצעת חוק שבוטלה על ידי הרייכסראט בווטו למעשה מתה, שכן לא היו מספיק קולות ברייכסטאג כדי לדחות את הווטו.
משפטים על אתר
אהרון ולירו
אהרון ולירו (19 בפברואר 1913 – 18 בדצמבר 2000) היה רופא ומחנך, שתרם רבות לקידום תחום הרפואה ולהקמת בתי חולים ומרכזים רפואיים בישראל בסוף המאה ה-20.
חייו.
ולירו נולד בירושלים וגדל בשכונת רחביה, בבית הוריו אסתר (לבית משפחת קוקיה) וניסים ולירו. היה בן למשפחה ספרדית מיוחסת שהתיישבה בארץ ישראל בתחילת המאה ה-19 מצד אביו, ועוד בתחילתה של המאה ה-15 מצד אמו (משפחת אלישר). סב-סבו, יעקב ולרו, ייסד את המוסד הפיננסי היהודי הראשון בארץ ישראל. הבית בו גדל, ברחוב אלחריזי 17, שימש לימים כמשכן לנשיאים יצחק בן-צבי וזלמן שזר (לאחר שנמכר על ידי המשפחה למדינת ישראל), ונקרא עד היום בית ולירו. כיום שוכן בבית מוסד יד בן צבי.
ולירו למד בגימנסיה העברית רחביה, ובגיל 25 קיבל תואר רופא (M.B., Ch.B) עם סיום לימודיו באוניברסיטת ברמינגהאם שבאנגליה (1938). כאשר שב לירושלים, עיר הולדתו, הועסק בהתנדבות כרופא בבית החולים הדסה (1939). עם תחילת הגיוס לחיל הרפואה הבריטי של צבא הוד מלכותה (RAMC) (1946-1941) התגייס וסיים את השירות בדרגת מייג'ור (רב-סרן).
בשנת 1946 הצטרף לצוות הרופאים בחטיבת הרפואה הפנימית בבית החולים הממשלתי הבריטי בבת-גלים שבחיפה, לימים בית החולים רמב"ם. בזמן מלחמת העצמאות (1948-49) שירת כרופא חטיבתי בפיקוד צפון בדרגת רב-סרן.
בשנים 1953–1954 נשלח על ידי משרד הבריאות, במסגרת תוכנית "פוינט פור" (תוכנית שיזם הנשיא האמריקאי טרומן), להתמחות נוספת בפיזיולוגיה קרדיו-וסקולרית ובתפוקדי ריאה, במעבדות מחקר באוניברסיטת סירקיוז ובאוניברסיטת דרום קליפורניה. כאשר חזר, בתום שנתיים, לבית החולים רמב"ם, הקים, באמצעות ציוד ומכשור שהביא עמו מארצות הברית, את המכון הקרדיו-רספירטורי. בשנת 1963 הקים ועמד בראש היחידה לחקר הליפידים בבית החולים רמב"ם.
ב-1956 התמנה למנהל מחלקה פנימית בביה"ח הממשלתי פוריה בטבריה, ומיד לאחר מכן מונה למנהל הרפואי של מוסד זה.
ולירו היה ממייסדי בית הספר לרפואה של הטכניון בחיפה (בראשותו של פרופ' דוד ארליק) על שם רות וברוך רפפורט, ב-1972 קיבל תואר פרופסור מן המניין, ושימש כדיקן לענייני הוראה החל משנת 1976.
בשנים 1973–1976 היה יו"ר החברה לרפואה פנימית בישראל.
בשנים 1982–1986 מונה למנהל הרפואי בבית החולים הממשלתי הגליל המערבי, ובה בעת ניהל גם את מערך המחלקות הפנימיות במוסד זה.
הפקולטה לרפואה של הטכניון העניקה לו תואר פרופסור אמריטוס בשנת 1981.
ולירו נישא למרים (לבית שפושניק) (1919-2010) ולהם בן ובת.
מורשתו.
ולירו היה הראשון שתיאר בספרות הרפואית התפרצות של קדחת הדבר בארץ ישראל והמאמר הרפואי שראה אור ב-1948 ב"בריטיש מדיקל ז'ורנל" היה הראשון שיצא מבית חולים הממשלתי רמב"ם ואשר פורסם בעיתונות רפואית בינלאומית. בסמוך לכך פרסם מאמר רפואי נוסף המתאר התפרצות של טיפוס הבהרות.
עוד בתחילת שנות ה-60 זיהה ולירו את הפוטנציאל הגלום בסינרגיה האפשרית בין הרופאים הקלינאים שבבית החולים הממשלתי רמב"ם לבין מהנדסי האלקטרוניקה חברי הסגל של הטכניון שבחיפה. שיתוף פעולה ייחודי זה שולירו הוביל הביא לפיתוחו של מכשיר רפואי-אלקטרוני המסוגל לרשום פעולות מכניות של הלב והעורקים ללא צורך במגע פיסי עם בית החזה של הנבדק. מכשיר זה שפותח כאמור עוד בטרם הוקמה המחלקה להנדסה ביו-רפואית בטכניון זרז את ייסודה וזכה לפרסום בעיתונות הרפואית הבינלאומית בשנים 1971–1972.
ספרו האקדמי הראשון של ולירו "יסודות האלקטרוקרדיוגרפיה" (הוצאת מכלול והפקולטה לרפואה -הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל) יצא לאור בשנת 1973 וזכה להצלחה מרובה כספר ייחודי ובלעדי בכל הפקולטות לרפואה בארץ. ספר נוסף שפרסם ולירו בשנת 1980, "מבוא לרפואה קלינית" (מכלול הוצאה לאור), שימש במשך שנים רבות את הסטודנטים לרפואה בשנים הקליניות של לימודיהם.
ולירו, באמצעות ספרי ההוראה האלה וכן כמורה בפקולטה לרפואה של הטכניון בחיפה, חינך והדריך דורות רבים של סטודנטים, רופאים בשנות הסטאז' ומתמחים ברפואה פנימית ומחלות לב-ריאה.
עיריית חיפה העניקה לו את תואר יקיר העיר.