ממוגרפיה, צילום רנטגן של השד, היא בדיקת הבחירה לגילוי מוקדם של סרטן השד והיא משמשת גם בתהליך הבירור של גוש בשד. בהיעדר תסמינים יכולה הבדיקה להקדים את הגילוי של סרטן השד בשנה–שנתיים. ממצאים בממוגרפיה המחשידים לגידול סרטני יכולים להיות גוש ברקמה הרכה או עיוותים במבנה השד וכן הסתיידויות זעירות מקובצות. הבדיקה יכולה לזהות הסתיידויות וגושים עד כדי רגישות של 0.1 מ"מ.
דירוג BI-RADS מאפשר לרדיולוגים לתת ציון משוקלל לממצאים הרדיוגרפיים בבדיקת הממוגרפיה, אשר מצביע על הסיכון שלהם להסתבר כממאירים:
בדיקת הממוגרפיה מוגבלת בנשים צעירות ובנשים בעלות מרקם שד צפוף, מאחר שקרני הרנטגן חודרות בצורה טובה פחות את רקמת השד הצפופה. עם העלייה בגיל, רקמת השד הופכת יותר שומנית, דבר המאפשר חדירות יותר טובה לרקמה.
אולטרה סאונד.
לבדיקת אולטרה סאונד של השד שתי מטרות עיקריות בתהליך הבירור של סרטן השד: לקבוע אם ממצא הנמוש קלינית או הנראה בממוגרפיה הוא ציסטי או מוצק, ואם הוא מוצק לקבוע אם הוא בעל פוטנציאל ממאיר, וכן להשלים בירור בנשים שבדיקת הממוגרפיה מוגבלת עבורם, כמו נשים מתחת לגיל 35. בדיקת זו אינה מומלצת כבדיקה לגילוי מוקדם של סרטן השד.
דימות תהודה מגנטית.
דימות תהודה מגנטית (MRI) היא בדיקה רגישה לגילוי סרטן שד, שכן גידולי השד מואדרים במתן גדוליניום. עם זאת, סגוליות הבדיקה נמוכה למדי מאחר שגם גידולים שפירים של השד עוברים האדרה עם גדוליניום. זוהי בדיקה טובה לנשים עם שד צפוף ולנשים עם סיכון גבוה למחלה בשד, כמו גם לנשים עם שתלים בשד.
אבחון יתר.
עם העלייה בשימוש בממוגרפיה כבדיקה לגילוי מוקדם של סרטן השד, עלה גם שיעור המקרים של אבחון יתר, שבהם אובחן גידול סרטני בשד אשר לא הייתה עתידה להיות לו השפעה על חיי האישה, כלומר האישה הייתה הולכת לעולמה מסיבות אחרות מבלי שאותו גידול סרטני היה בא לידי ביטוי. לפי מחקר מנובמבר 2012, עבור כל אישה שחייה ניצלים בזכות ממוגרפיה, שלוש נשים שאצלן סרטן השד לעולם לא היה מתבטא מקבלות אבחון של סרטן השד. אבחון יתר כזה של גידול סרטני בשד גורם לטיפול מיותר, לרבות הקרנות וכימותרפיה שלהם פוטנציאל סיבוכים גדול, ויש לו השפעה נפשית שלילית. בשל התופעה של אבחון יתר, קיימים היום מומחים בעולם שממליצים שלא לבצע כלל בדיקות לגילוי מוקדם של סרטן השד, כיוון שבכל גיל הנזק האפשרי לנשים בריאות עולה על התועלת האפשרית לנשים החולות בסרטן השד, שכן עבור הצלת אישה אחת נדרשת בדיקתן של מאות עד אלפי נשים במשך עשר שנים. כיום, אישה שאובחנה, עברה ביופסיה ונמצאה חיובית להורמונים אך שלילית ל HER2, יכולה לבצע בדיקה פרדקטיבית על מנת להעריך האם כימותרפיה תועיל למצבה. הבדיקה מוכרת בישראל ולרוב מכוסה על ידי קופות החולים.
השלכות פיזיולוגיות ופסיכולוגיות.
טיפולים שונים לסרטן השד כגון כימותרפיה או הקרנות עלולים ליצור פגיעה הורמונלית בגוף האישה, ומכך לקשיים פסיכולוגיים שונים. פגיעה הורמונלית עלולה ליצור הפסקה מוקדמת של הווסת, תופעה אשר מלווה בין השאר בתופעות המזוהות עם גיל המעבר: גלי חום, הפרעות שינה, שינויים במצב הרוח ועוד. לעיתים קיים קושי לאבחן האם מצב הרוח נובע מעצם המחלה, או שמא הוא קשור להפרעות הורמונליות הנוצרות בעקבות הטיפולים.
כמו כן, הפסקת הווסת בעקבות טיפולים עלולה לגרום למחסור חד באסטרוגן, דבר אשר עלול לגרום לפגיעה בפוריות, ירידה בחשק המיני, וכתוצאה מכך ירידה בקיום יחסי מין. הפגיעה ההורמונלית עלולה בנוסף לגרום ליובש או היעדר לחות באיבר המין, ולאטרופיה נרתיקית - וכתוצאה לגרום לכאב בזמן קיום יחסי מין.
בנוסף לאפשרות של ירידה בחשק המיני, נשים עלולות לחוות שינויים בדימוי הגוף ותחושות חרדה הקשורות לביצועים מיניים, וחשש כי אלו ישפיעו על הקשר האינטימי והמיני עם בני זוגן. הסבר אפשרי לתופעות אלו הוא כי בחברה המערבית השד נושא סמליות כפולה - אימהות אך גם מיניות .עבור נשים מסמלים השדיים את היכולת לטפל באחרים, יכולת להיות נחשקות ולהרגיש מיניות. מיניות היא תכונה מוערכת בקרב נשים, כחלק מזהותן המגדרית. על כן, נשים עלולות לחוות ירידה בדימוי הגוף ותפיסת הנשיות שלהן בעקבות המחלה או בעקבות ניתוח כריתת שד. לאחר ניתוח כזה, רופאים נוטים להמליץ על הליך כירורגי של שחזור שד, והדיונים במערכת הרפואית מתמקדים בשאלה כיצד לשכלל או להטיב את אופן השחזור. אך מחקרים שונים אשר מראים כי שחזור שד אינו מבטיח חזרה לדימוי גוף בריא, ושיפור במיניות
מצוקה רגשית אצל נשים שאובחנו עם סרטן שד מופיעה באופנים שונים. נשים רבות שחלו מדווחות על דיכאון או חרדה במהלך ששת החודשים הראשונים לאחר האבחנה, אך על פי מחקרים ניתן לנבא כי רובן יחוו הסתגלות טובה בהמשך. רוב הנשים שמחלימות מסרטן שד חוזרות לשגרה, ומדווחות על איכות חיים טובה אך ישנם מחקרים נוספים המראים כי חלק מהנשים שחלו בסרטן השד עלולות לסבול מדיכאון, חרדה והפרעות הסתגלות גם בשנים שלאחר אבחנת המחלה . כמו כן, ישנן נשים המתלוננות על פגיעה קוגניטיבית בעקבות טיפולים כימיים, אך לא ידוע מספיק מהו היקף התופעה.
היבט נפשי נוסף עלול להתרחש בתוך המערכת המשפחתית של חולת סרטן השד. נשים רבות מתמודדות עם תחושות אשמה על כך שבזמן הטיפולים הן אינן פנויות לטיפול בילדיהן או בסיוע לצורכי המשפחה כפי שיכלו לפני כן, ואף לעיתים הן חשות כי הצפייה החברתית מהן כנשים היא להמשיך לקחת אחריות על הטיפול בילדים וניהול משק בית גם במהלך הטיפולים.
נשים רבות מתמודדות עם השלכות מורכבות של סרטן השד והטיפולים הקיימים, תוך ניסיון לשמר את תפקידם החברתי כנשים, בנות זוג ואימהות. התמודדות זו עשויה לייצר אתגרים נפשיים לאישה אשר באים לידי ביטוי בתחום המיני, דימוי הגוף, הרווחה הנפשית וכן בתחומי המערכת המשפחתית והזוגית.
היבטים חברתיים.
לפני המאה ה-20, הטיפול בסרטן השד היה מזערי והתבצע בעזרת טכניקות כירורגיות פרימיטיביות. סרטן השד היה מקור לבושה, עורר אימה בחברה, ולכן הושתק ולא קיבל התייחסות רפואית נרחבת. נשים נטו לסבול מהמחלה בשקט ולא חיפשו טיפול רפואי. עם התקדמות הרפואה שיעורי ההישרדות מהמחלה גדלו, ונשים החלו להעלות מודעות לתופעה ולאפשרויות הטיפול המוצלחות. התנועה למודעות לסרטן השד שפעלה בארצות הברית מ-1980 עד 1990, התפתחה כחלק מתנועות פמיניסטיות ומתנועות חברתיות למען בריאות האישה. התנועה הפעילה קמפיינים פוליטיים וחינוכיים, והושפעה מהמאבק להעלאת המודעות במחלת האיידס, מאבק אשר זכה להצלחה גדולה. בשנת 1991 נבחר הסרט הוורוד כסמל התנועה המסמל תמיכה במאבק להעלאת מודעות לסרטן השד. בין נושאי המאבק היו קונפליקטים בנוגע לדרכי הטיפול במחלה ובנוגע לתגובות החברתיות כלפי נשים חולות סרטן שד. למשל, נשים נאבקו על האופן שבו החברה מגיבה ברתיעה ופחד לכריתת שד כטיפול רפואי וקבלו על אפשרויות טיפול מצומצמות שניתנו להם כחולות סרטן שד, שלרוב כללו טיפולים פולשניים.
נשים מהתנועה למודעות לסרטן השד טענו כי המחלה היא ייחודית כיוון שהיא מסמלת מחלה של נשים, והתגובות החברתיות אליה הן חלק מהאופן שבו החברה ממשיכה להתייחס לנשים, ומקורן סקסיזם חברתי. אקטיביסטית מהתנועה בשם וירג'יניה סופה, כתבה כי "כל עוד סרטן השד לא יעמוד בראש סדר העדיפויות הלאומי, מגפה זו תישאר כמטאפורה לאופן שבו החברה רואה נשים". נשים חולות סרטן שד לא קיבלו זכות בחירה באופן הטיפול ולא שותפו בהליך הטיפולי, כך שהיה עליהן לקבל כל טיפול שניתן להן. סוזן לאב, רופאה מנתחת אמריקאית ופעילה בתנועה טענה כי הטיפולים בסרטן השד התבצעו לרוב על ידי רופאים גברים, אשר נטו לטפל בנשים באופן סקסיסטי. כך למשל הם נטו להמליץ על כריתת שד בעיקר לנשים מבוגרות מכיוון שעברו את הגיל המקובל להולדת ילדים ועל כן שדיהן אינם נחוצים יותר, בעוד שבקרב נשים צעירות הייתה התייחסות לאפשרות של טיפול חלופי.
נשים מהתנועה למודעות לסרטן השד סיפקו עזרה הדדית, פיתחו רשת קשרים חברתיים והפעילו מנגנונים להעלאת מודעות והקניית ידע לחולות, והצליחו ברוב נושאי המאבק. התנועה הביאה לקבלה רחבה של אפשרות לחוות דעת שנייה עבור טיפול רפואי, לפיתוח הליכים כירורגיים פחות פולשניים, והיווצרות קבוצות תמיכה עבור החולות.
עם התרחבות תנועת המודעות לסרטן השד, מספר הולך וגדל של ארגונים התנדבותיים סוכנויות ממשלתיות ותאגידים פרטיים החלו לממן מחקרים ואירועים חברתיים למען המלחמה במחלה. כיום ישנן תוכניות רבות לאיתור ומניעה מוקדמת של סרטן שד בקרב נשים. למשל, במדינות רבות שמות מערכות הרפואה דגש על בדיקות ממוגרפיה שנתיות לאיתור המחלה. במדינת ישראל יזמה מירי זיו, מנכ"לית האגודה למלחמה בסרטן ב-1998 את התכנית הלאומית לאבחון מוקדם של סרטן השד. התכנית אחראית להגברת הניטור של חולות סרטן השד באמצעות בדיקות ממוגרפיה בדגש על העלאת ההיענות לבדיקה בקרב נשים מהפריפריה. הודות לאבחון המוקדם ניכר צמצום משמעותי במספר הנפטרות מסרטן השד במדינת ישראל בשנים מאז הקמת התכנית.
נשים המתמודדות עם סרטן שד מקבלות יותר הכרה חברתית, תמיכה חברתית ומענים חברתיים מבעבר, ביניהם סיוע כלכלי, קבוצות תמיכה ופעילויות פנאי. נראה כי יש לכך השפעה משמעותית על איכות חייהן ושיפור האופן שבו הן מתמודדות עם המחלה. לצד אפשרויות טיפול רחבות יותר כגון הסרה חלקית בלבד של רקמת שד או הקרנות, נשים יותר שותפות בהליך הרפואי ומעורבות יותר בבחירת הפרוצדורה הרפואית עבורן.
אפיה
אפייה
אפייה היא שיטה להכנת מזון על ידי חימומו בתנור אפייה. מזון המוכן בדרך זו נקרא "מאפה". רוב המאפים מבוססים על בצק לסוגיו, אולם קיימים גם מאפי ירקות, ביצים, ובשר.