יפו א' (שכונת דקר ומכללת תל אביב) היא שכונה בדרום יפו שבעיר תל אביב-יפו. היא תחומה בין דרך בן צבי מצפון, רחוב אד קוץ' מדרום, ממזרח רחוב היינריך היינה/יגאל ידין וממערב בשדרות ירושלים. בפינה הדרום מזרחית קיים מחלף וולפסון של כביש 20 (איילון). השכונה משתייכת לרובע 7 בתוכנית הרבעים של עיריית תל אביב-יפו. השכונה הוקמה בשנות ה-50 למטרת שיכון עולים חדשים מבולגריה, אשר במהלך השנים לקחו חלק נכבד בהקמת קבוצת הכדורגל הציונית הוותיקה - מכבי יפו.
התחדשות עירונית.
מספר של מיזמי פינוי בינוי גדולים כבר החלו ברחבי השכונה, כמו גם פרויקטים שונים להתחדשות עירונית ומחיר למשתכן. הבולט ביניהם - פרויקט מכבי יפו, שנחשב לאחד המרכזיים בסקטור בתחומי תל אביב-יפו כולה וכולל הקמת שכונות מגורים עם אלפי יחידות דיור על מגרש מכבי יפו ובמתחם נס לגויים, לצד פיתוח מסחר ושירותים ציבוריים.
שכונת יפו א' (דקר) מתאפיינת בייחודיות ברמת המרקם, מבני השיכון מוקמו סביב מערכת הירארכית של שטחים פתוחים איכותיים ומבני ציבור, המתבטאת בחיבור ישיר בין המבנים לשטחים הציבוריים הפתוחים דרך קומת הקרקע. רוב המבנים הם מבני שיכון ארוכים טיפוס רכבות בני 4 קומות.
NBC News
Yahoo! News
חיים מאנטניא
אדריאן ואן אוסטדה
אדריאן ואן אוסטדה (בהולנדית: Adriaen van Ostade) (הוטבל ב 10 בדצמבר 1610 - נקבר ב -2 במאי 1685) היה צייר הולנדי בתקופת תור הזהב של הציור ההולנדי, ויצר יצירות המתארות את חיי היומיום.
חייו.
לדברי הוברקן, הוא ואחיו היו תלמידים של פרנס הלס וכמוהו, בילו את רוב חייהם בהארלם. הוא היה בנו הבכור של יאן הנדריקס אוסטדה, אורג מהעיירה אוסטדה שליד איינדהובן. אף על פי שאדריאן ואחיו איזק נולדו בהארלם, הם אימצו את השם "ואן אוסטדה" כציירים. על פי ה- RKD, הוא הפך לתלמיד בשנת 1627 של צייר הדיוקנאות פרנס הלס. בשנת 1632 הוא היה רשום באוטרכט (שם, הוא הושפע ככל הנראה מסצנות הכפר שהיו פופולריים בימיו), אך בשנת 1634 הוא חזר להארלם, שם הצטרף לגילדת הארלם לוק סנט. בגיל עשרים ושש הצטרף לחברת משמר האזרחים בהארלם, ובגיל עשרים ושמונה התחתן. אשתו נפטרה שנתיים לאחר מכן בשנת 1640. בשנת 1657, התחתן שנית עם אנה אינגלס. הוא הפך שוב לאלמן בשנת 1666. הוא פתח סדנה וקיבל תלמידים, ביניהם היה גם אחיו.
בזמן המגפה והמלחמות בין הולנד-צרפת ואנגליה (1672) הוא ארז את יצירותיו מתוך כוונה לברוח ללובק בגרמניה, וזו הסיבה שחושבים שהייתה לו שם משפחה. עם זאת, הוא הגיע לאמסטרדם, כשהוא שוכנע להישאר אצל אספן האמנות "קונסטנטין סנפרט", שבביתו שהה, ויצר סדרה של רישומים צבעוניים, שנרכשו אחר כך עבור 1300 פלורינים, יחד עם כמה רישומים של חריטה מאת יונאס וויצן [NL]. שם ראה את עבודותיו הוברקן, והתאהב בציורי חיי הכפר. יונאס וויצן (1676–1715) היה האיש ששכנע את הוברקן לעבור לאמסטרדם מדורדרכט. הוא היה מזכיר העיר, ונראה שהיה פטרונו. ממשיך דרכו, יוהאן ואן שוילנבורג, שהפך למזכיר העיר בשנת 1712, היה האיש לו הוברוקן הקדיש את הכרך הראשון שלו.
יצירתו.
אוסטדה היה בן זמנם של הציירים הפלמיים דייוויד טנייר הצעיר ואדריאיין ברואר. כמוהם, הוא העביר את חייו בתיעוד נושאים ביתיים - סצינות בית מרזח, ירידי כפר ונופים כפריים. בין טנייר לאוסטדה הניגודיות נעוצה במצב השונה של המאפיינים החקלאיים של אזורי ברבנט והולנד ובאווירה המיוחדת לכל אזור. בברבנט יש יותר שמש, כתוצאה מכך, הפרטים בציורים כסופים ונוצצים, והאנשים שהוא מצייר תואמים לתרבותם. נראה כי הולנד, בסביבות הארלם, סבלה רבות ממלחמות - האוויר לח וערפלי, והאנשים המתוארים על ידי אוסטדה מביעים מצוקה בתווי פנים ולבוש.
ברואר, שצייר את האיכר בזכרונותיו ובתשוקותיו, הכניס לתמונותיו יותר את רוחו של פרנס הלס מאשר עמיתו. אבל הסגנון זהה לזה של אוסטדה. במהלך השנים הראשונות לקריירה שלו, אוסטדה נטה לאותה הגזמה כמו חברו, אם כי הוא נבדל ממתחריו על ידי שימוש כללי יותר באור ובצל, במיוחד בריכוז אור גדול יותר על משטח קטן בניגוד למרחב קודר נרחב. הוא מראה את הקוטג'ים, מבפנים ומבחוץ: עלי הגפן מכסים את הדלות של הקירות החיצוניים. מבפנים, שום דבר לא מקשט את טלאי הקורות ואת הארובות או המדרגות. זו דמות הבית ההולנדי הכפרי של אותם ימים. גדולתו של אוסטדה טמונה בתדירות שהוא תפס את הצד הפיוטי של מעמד האיכרים למרות הגסות שלו. הוא הטיל זוהר של שמש לפעילות הספורט שלהם, למריבותיהם, אפילו למצב הרוח השקט יותר שלהם. הוא הלביש את הריסות של הקוטג'ים בצמחייה.
בערך בשנת 1638 או 1640, השפעתו של רמברנדט שינתה לפתע את סגנונו. הוא צייר את הסצנה הנוצרית הדתית ״ההכרזה״, שבמוזיאון ברונסוויק. מלאכים, מופיעים בשמיים, הולנדים שנמצאים חצי ישנים בין הבקר, הכבשים והכלבים שלהם לפני קוטג'. סצנה המזכירה נושא דומה של רמברנדט, שהאיר למעשה את הקבוצות העיקריות על ידי קרניים המגיעות לאדמה משמים עכורים. אוסטדה, עם זאת, לא הצליח לתת כוח וביטוי דרמטי. הרועים שלו היו מצוירים בלי הרבה רגש, תשוקה או הפתעה. תמונתו הייתה אפקט של אור, אך ללא התכונות שהפכו את הנושאים הרגילים שלו למושכים.
בשנת 1642 הוא צייר ציור מדהים שנמצא בלובר - אם מטפלת בבנה, בעלה יושב בסמוך, לצד ארובה גדולה. אפלת הצריף הכפרי האפלולי מוארת על ידי קרן שמש. אפשר לחשוב שהצייר התכוון לתאר את הארת ישו הנולד - סצנה שתוארה רבות באומנות. אך אין שום דבר קדוש בסצנת הכפר או שום דבר מושך, למעט השקיפות הרמברנדטית, הטון השחום והשמירה הראויה להערכה של הפרטים הקטנים ביותר.
אוסטדה השתמש באותו אפקט של אור וצבעים והגיע להשגים גבוהים בנושאי הציור הבייתים והיומיומיים שלו. בהם הראה את כוחו בהתבוננות, שהפכה אותו למאסטר. נראה שהוא לא חזר לאיורים הדתיים של הבשורה בשנת 1667, אז ייצר את ציור הלידה המעורר הערצה, שלא נופל בגדולתו מציור משפחת הנגרים של רמברנדט שבלובר, או על ידי חוטב העצים והילדים בקאסל. באותה תקופה הוא המשיך לצייר את הנושאים המוכרים יותר להם הקדיש את מכחולו: דמויות בודדות, המייצגות מעשנים או שתיינים, סוחרי דגים ואופים, קטטות בקוטג', סצינות של הימורים, שחקנים נודדים ועוד.
ההומור בחלק מהיצירות הללו בולט, כמו בסצנת הטברנות של אוסף לה קזה (לובר, 1653). ניתן ללמוד על האמנות שלו בסדרה הגדולה של יצירותיו המתוארכות המעטרות כל בירה אירופאית מסנט פטרסבורג ללונדון. בארמון בקינגהאם יש מספר רב של יצירותיו, וכן באוספים פרטיים באנגליה. אם נבחר כמה כאלה שראויים לתשומת לב נצביע על הכפריות בבית מרזח של שנת 1662 בהאג, בית הספר לכפר באותה שנה בלובר, חצר בית הטברנה של שנת 1670 בקאסל, מנוחת הספורטאים משנת 1671 באמסטרדם, והכנר והקהל שלו משנת 1673 בהאג.
באמסטרדם מצויה תמונה עם דמות צייר, שיושב עם גבו לצופה, ליד כן הציור. מטחנת הצבעים בפינה וכלב שחור ישן על הרצפה. העתק של תמונה זו, עם התאריך 1666, נמצא בגלריה דרזדן. שתי אלה אמורות לייצג את אוסטדה עצמו, אך אנו רואים את גבו של האמן ולא את פניו. בתחריט (Bartsch, 32), הצייר מציג את עצמו בפרופיל בעבודה על בד.
הוא נפטר בשנת 1685 בהארלם.
מורשת.
מספר התמונות של אוסטדה מוערך על ידי סמית' ב־385, אך הופסטדה דה גרוט, 1910, מעריך שישנן מעל תשע מאות יצירות שלו. עם מותו, מלאי יצירותיו שלא נמכרו היה מעל 200. לוחיותיו החקוקות הועמדו למכירה פומבית עם התמונות. חמישים צלחות חרוטות, רובן בין השנים 1647–1648, הושלכו בשנת 1686. יש 220 תמונות שלו באוספים ציבוריים ופרטיים, מתוכם 104 חתומים ומתוארכים, ואילו שבע עשרה חתומים עם השם אך לא עם התאריך. המחירים שקיבלה אוסטדה אינם ידועים. אבל תמונות שהיו שוות 40 ליש"ט בשנת 1750 היו שוות 1,000 ליש"ט מאה לאחר מכן, וארל דודלי העניק 4,120 ליש"ט עבור פנים קוטג' בשנת 1876.
חתימות אוסטדה משתנות בתקופות שונות, אך בדרך כלל שתי האותיות הראשונות משולבות זו בזו. עד שנת 1635, אוסטדה כותב לעצמו Ostaden. מדי פעם הוא חותם באותיות גדולות. תלמידיו הם אחיו שלו איזק אוסטדה, קורנליוס דוסארט וריצ'רד ברקנבורג.
צבי הירש לויטן
רבי צבי הירש לויטן (לויתן, ידוע גם כ'רבי הירשל מסלבודקה' (1840, ה'ת"ר – 1915, ה' בכסלו ה'תרע"ו) היה מייסד וראש ישיבת 'אור החיים' שבסלובודקה.
קורות חייו.
רבי הירש נולד בקובנה, למד בישיבת רבי יעקב יוסף (חריף) בווילון, לאחר מכן עבר לסלובודקה, היה תלמידו ומקורבו של רבי ישראל סלנטר. נישא לרבקה.
בשנת תרכ"ג ייסד את ישיבת 'אור החיים' בסלבודקה. ישיבה זו שימשה בהמשך לייסוד ישיבת כנסת ישראל בסלבודקה. יסד כולל אברכים, וכן חבורות שונות ללימוד תורה, לפועלים ואנשי מלאכה. כמו כן סייע בהקמת ישיבות וכוללים נוספים ברחבי רוסיה, כדוגמת 'כולל קובנא' ועוד.
בשנת תרס"ב, 1902 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים בחצר שטרויס במוסררה יחד עם רבנים אחרים שעלו מליטא: רבי יצחק בלאזר, רבי נפתלי אמסטרדם, רבי יצחק מלצן ורבי אריה לייב ברוידא, ואחרים. הוא הקים שם 'בית מוסר', והיה אחד הדרשנים בו. כן שימש כר"מ בבית המדרש שבחצר שטרויס.
בירושלים הקים באלול תרע"ב כולל אברכים בשכונת גבעת שאול שם אף ייסד בית כנסת, וכן ייסד כולל נוסף במוצא בשם 'בית הרבנים המאוחד - גידולי ציון'. כמו כן היה נוסע למקומות שונים ומרוחקים על מנת ללמד תורה ומוסר.
ישיבת אור החיים.
כאמור בשנת תרכ"ג, בגיל 23, הקים רבי צבי הירש ישיבה לנערים (=ישיבה קטנה), בפלך בסלבודקה שבפרברי העיר קובנה. שמה הרשמי היה 'ישיבת אור החיים', אך הייתה ידועה יותר בכינויה 'ישיבת רבי הירשל' על שמו.