כמו כן סיפורים קצרים שנכללו באנתולוגיה "רצח ליד הבית" בהוצאת כתר.
מישל לואב
מישל לואב (Michel Loève; 22 בינואר 1907 - 17 בפברואר 1979) היה מתמטיקאי אמריקאי יהודי יליד ארץ ישראל, מומחה בתחום תורת ההסתברות וסטטיסטיקה מתמטית. שמו מתקשר למשפט קרהונן-לואב ולהתמרת קרהונן-לואב. נחשב לאחד מאבות תורת ההסתברות המודרנית כשבשנת 1955 פרסם את המהדורה הראשונה של ספר לימוד שהפך לקלאסיקה בתחום.
ביוגרפיה.
מישל לואב נולד בעיר יפו שבארץ ישראל, שהייתה אז חלק מהאימפריה העות'מאנית. בילה רוב ילדותו במצרים, שם קיבל את השכלתו היסודית והתיכונית. בהמשך נסע לצרפת ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת פריז. ב-1931 השיג את התואר הראשון, A.B., בשנת 1936 את התואר .B.L ולאחר מכן גמר את עבודת הדוקטור שלו במדעי המתמטיקה בשנת 1941, תחת הדרכתו של פול לוי, מומחה ידוע שם בתורת ההסתברות. ב-1936 מונה לאקטואר של אוניברסיטת ליון.
בגלל היותו יהודי נעצר בתום לימודיו ונשלח למחנה הריכוז דראנסי. שרד את השואה ואחרי השחרור עבד כמדריך מחקר במכון אנרי פואנקרה של אוניברסיטת פריז.
בין השנים 1946–1948 היה מרצה באוניברסיטת לונדון. בהמשך פעל בארצות הברית באוניברסיטת קולומביה כפרופסור אורח ובהמלצת ייז'י ניימן, מומחה ידוע בתורת ההסתברות, התקבל לואב כפרופסור באוניברסיטת ברקלי.
בהתחלה כיהן כפרופסור למתמטיקה ומשנת 1955 כפרופסור לסטטיסטיקה. בהתאם לציפיותיו של ייז'י ניימן, הגעתו של לואב תרמה רבות להפיכת אוניברסיטת ברקלי למרכז עולמי בתחום חקר ההסתברויות.
בשנת 1953 קיבל לואב את אזרחות ארצות הברית.
לואב הצטיין כמורה וכחובב תרבות. התעניין גם בפוליטיקה, במשפטים ובאמנויות יפות.
בין השנים 1950–1958 מונה בוועד ההוצאה לאור של הסנאט האקדמי, בין השנים 1954–1958 כנשיא. כפי שסירב לקבל מחסומים בלתי חדירים בין המקצועות האוניברסיטאיים השונים, כך קם נגד הסתגרותה של מוסד האוניברסיטה מפני ענייניה הרחבים יותר של האנושות.
מישל לואב יזם מטעם האוניברסיטה הוצאתם לאור של אלבומי אמנות ושמר מגעים עם קבוצות ציירים מקליפורניה ומפריז. בשנת 1967 מונה בהמלצת ועד הסנאט לתפקיד הבינתחומי של "פרופסור לאמנויות ולמדעים". בתוקף תפקיד זה הרצה קורס שכותרתו הייתה "התרבות והפרט" שהיה מיועד לפעול נגד זרם ה"אטומיזציה" ,ההתמקצעות המוגזמת, של התרבות באוניברסיטה.
החל משנת 1974 מונה מישל לואב פרופסור אמריטוס והוענק לו האות הכי חשוב של אוניברסיטת ברקלי, "ברקלי סייטיישן" ("Berkeley Citation").
במשך שנים אחדות סבל לואב מנכות מכאיבה בגפיו ונאלץ להיעזר במקל הליכה. לבסוף אובחן אצלו ליקוי נדיר שהפחית את היכולת להשתמש בוויטמין D והוא טופל בהצלחה.
מישל לואב נפטר בברקלי, ב-17 בפברואר 1979 מקריש בראות. הוא לא שיתף את חבריו בהחמרת מצב בריאותו ואף לא הודיע להם כי התאשפז.
בכניסה לאולם הגדול של מועדון הפקולטה של האוניברסיטה, שמישל לואב היה בין חבריו הנערצים והפעילים ביותר, נקבע לוח פליז עליו כתוב:
"He inspirited this place" (בתרגום חופשי: "הוא השרה רוח במקום הזה").
פרס לואב.
אלמנתו של מישל לואב, לין, הקדישה פרס לזכרו. 30,000 דולר מוענקים בכל שנתיים עבור תרומות יוצאות דופן בתחום המתמטיקה של ההסתברויות.
חתני פרס לואב הם:
אמנות ויזואלית
מכסחי השדים 2
מכסחי השדים 2 (באנגלית: Ghostbusters II) הוא סרט פנטזיה קומי משנת 1989 בבימויו של איוון רייטמן. הסרט הוא סרט ההמשך לסרט המצליח "מכסחי השדים" משנת 1984.
תקציר העלילה.
עלילת הסרט מתרחשת חמש שנים לאחר הסרט הקודם.
דיינה בארט (סיגורני ויבר) היא כעת אם חד הורית אשר עובדת כמשחזרת של יצירות אומנות במוזיאון לאמנות של מנהטן למחייתה ומגדלת את בנה התינוק אוסקר בדירתה החדשה. במהלך טיול עם התינוק בעגלה, העגלה נוגעת בנוזל סגול במדרכה, ומתחילה לנוע בכוחות עצמה. מכסחי השדים יוצאים לחקור את האזור, ובמהלל חפירה אל תוך המדרכה, הם נתקלים בנוזל הסגול. הם נעצרים על ידי המשטרה באשמת השחתת רכוש ציבורי והטמנת הנוזל הסגול. במהלך המשפט הם מגלים שהחומר מגיב בצורה משונה לצעקות ולהעלבות מצד השופט.
דיוקן של רוזן מרושע מימי הביניים בשם ויגו, שנמצא במוזיאון שבו דיינה עובדת, הופך את תינוקה, אוסקר למטרתה של רוחו של הרוזן. במקביל מגלים הגיבורים כי הלחץ והרוגז המאפיינים את תושבי ניו יורק הפכו לנהר של זוהמה "מרושעת" המאיים עתה על העיר ומספק לרוחו של ויגו את כוחה.
לבסוף נאלצים צוות הגיבורים לצאת לעזרתה של דיינה ותושבי ניו יורק כולה במאבק להביס את רוחו של הרוזן. לשם כך הם נעזרים בעידוד רוחם של תושבי ניו יורק והפקת רגשות חיוביים כדי לשלול את כוחה של הזוהמה המרושעת - שנזונה מרגשות שליליים.
ליל המסכות
שדה (פסל)
שדה (באנגלית: Field) הוא מיצב מעשה ידי הפסל הבריטי אנטוני גורמלי. הפסל כולל למעלה מ-35,000 צלמיות חרס שגובהן בין 8 ל-26 ס"מ. הצלמיות מונחות בצפיפות על רצפת חדר, והצופה מביט ביצירה מבעד לפתח החדר.
מאפייני היצירה.
הפסלים מיוצרים באתרים שונים תחת פיקוחו של האמן, כאשר כולם מסודרים בגבהים שונים היוצרים גלים, תוך ריכוז הצלמיות בעלות גוון דומה יחד. הצלמיות מסודרות כך שלא ניתן לראות את רצפת החדר, וכאשר כל הצלמיות פונות לעבר הצופה. היצירה מוצגת בצורה בה מנוצל מבנה החדר כך שהדמויות נראות שבאות מעבר לפינה או מבעד פתח אחר, ולצופה נוצרת אשליה שישנן דמויות רבות נוספות שהוא אינו רואה. כמו כן הדמויות בקדמת החדר מביטות מעלה (דמויות אלה מכונות "צופות בכוכבים") וזאת בשל קרבתן אל הצופה, ועל מנת ליצור את האשליה שהן מביטות בצופה. היצירה הראשונה שנוצרה - "שדה אמזוני" נוצרה על ידי 60 בני משפחה אחת מצ'ולולה שבמקסיקו, ובעקבותה הקפיד האמן על קשרי משפחה בין בוני הפסלים האחרים.
השדות השונים.
השדות השונים:
בועת ההיטק
שרפת ספרים בגרמניה הנאצית
שריפת ספרים בגרמניה הנאצית הייתה סדרה של אירועים שהובילה אגודת הסטודנטים הגרמנית שנקראה Deutsche Studentenschaft, DSt בשנות השלושים בגרמניה ובאוסטריה. 34 שריפות ספרים נערכו באוניברסיטאות, ערים ועיירות. שריפת הספרים שימשה כסמל רב עוצמה לאי סובלנות וצנזורה נאצית.
הספרים שנשרפו היו ספרים שנחשבו כחתרניים או כמייצגים אידאולוגיות המתנגדות לנאציזם. אלו כללו ספרים שנכתבו על ידי סופרים יהודים, קומוניסטים, סוציאליסטים, אנרכיסטים, ליברלים, פציפיסטים וסקסולוגים. הספרים הראשונים שנשרפו היו אלה של קרל מרקס וקרל קאוצקי, וכן של אלברט איינשטיין, הלן קלר וסופרים בצרפתית ובאנגלית.
רקע.
ב-1933 ניסה שר התעמולה הנאצי, יוזף גבלס, להתחיל בסינכרוניזציה של התרבות בגרמניה עם ההשקפה הנאצית - גבלס אותה ביקש לשקף דרך האמנות. כדי לממש פעולה זו, הממשלה התנכלה לארגונים תרבותיים יהודיים והשמידה יצירות שלא תאמו את דעתה.
מבצעי שרפת ספרים.
ב-6 באפריל 1933 הפיץ משרד התקשורת והפרופגנדה של אגודת הסטודנטים הגרמנית רשימה של ספרים "המאיימים על הרוח הגרמנית", אותם לטענתה יש להשמיד באש, כדי לטהר את הספריות בגרמניה. רשימת הספרים הופצה ברדיו הגרמני והודפסה בעיתונות.
ב-8 באפריל פרסמה אגודת הסטודנטים גם שנים עשר "עקרונות", על כל דלתות הספריות בגרמניה (בדומה למעשה שביצע מרטין לותר), על פי עקרונות אלו, יש לטהר את השפה הלאומית והתרבות הגרמנית, לתקוף "אינטלקטואליזם יהודי", ולהקים באוניברסיטאות מרכזים של לאומיות גרמנית. הסטודנטים תיארו את הפעולה כתשובה לקמפיין השמצה שמארגנת יהדות העולם נגד גרמניה ונגד ערכים גרמניים מסורתיים.
אירועי השרפה.
השרפה הגדולה הראשונה אירעה ב-6 במאי 1933. אגודת הסטודנטים הגרמנית ביצעה מתקפה מאורגנת על המכון לסקסולוגיה של מגנוס הירשפלד. הספרייה והארכיונים של כ-20,000 ספרים וכתבי עת נגררו בפומבי ונשרפו ברחוב. האוסף שלה כלל יצירות ייחודיות על אינטרסקסואליות הומוסקסואליות ונושאים טרנסג'נדרים. על פי ההערכות, דורה ריכטר, האישה הטרנסג'נדרית הראשונה שעברה ניתוח לשינוי מין (על ידי רופאים במכון), נהרגה במהלך התקיפה.
השרפה בכיכר האופרה.
אחת השרפות המפורסמות הייתה שרפת הספרים בכיכר האופרה בברלין ב-10 במאי 1933, שאורגנה על ידי משרד התעמולה בעקבות יוזמה של שר התעמולה הגרמני, יוזף גבלס. באירוע זה, שנוהל על ידי גבלס עצמו, נשרפו למעלה מ-20,000 ספרים שנבזזו מספריות סמוכות ואוספים פרטיים רבים. האירוע התקיים בכיכר הגדולה מול האוניברסיטה, בין בניין הספרייה הלאומית לבית האופרה. הכיכר הוארה בזרקורים גדולים והושמעה מוזיקה.
הספרים הובאו מספריית האוניברסיטה לכיכר האופרה השוכנת בצד השני של השדרה, אך הם לא הועברו ממנה ישירות, אלא נלקחו לאזור קצת מרוחק והועמסו על כלי רכב שנסעו בכמה רחובות, נכנסו לשדרה המרכזית אונטר דן לינדן דרך שער ברנדנבורג ונסעו לאורכה עד מקום הטקס. האירוע נפתח בנאום של מנהיג ארגון הסטודנטים הנאצי פריץ היפלר, ולאחר מכן עלו נציגים של הסטודנטים בזה אחר זה כדי להשליך ספרים אל המדורה בליווי "שבועת אש". כל אחד מהם הכריז על הספרים המסוימים שהשליך תוך התייחסות לערכי "העולם הישן" שהם מייצגים לעומת ערכי המהפכה הנאצית. הספרים נשרפו בידי סטודנטים ופרופסורים, בליווי מוזיקלי של מקהלות אס אס ואס אה. סטודנטים במדי אס אה חומים, השליכו את הספרים שחוברו על ידי יהודים ו"בוגדים וסוטים" אחרים לאש. הכרוז במדים הכריז את שמות הספרים הנשרפים ומחבריהם.