הממשלה, שהתכנסה עוד בליל הרצח, בחרה פה אחד בשמעון פרס לראש הממשלה בפועל, וב־22 בנובמבר הציג פרס את ממשלתו החדשה, שבה שימש גם שר הביטחון, והיא כיהנה עד לניצחונו של בנימין נתניהו במערכת הבחירות בשנת 1996.
לאחר הרצח החלו להישמע קולות רבים בשמאל, אשר טענו כי האווירה הציבורית הטעונה ששררה לפני הרצח היוותה הסתה, ושהיה קשר ישיר או עקיף בינה ובין הרצח, וביקשו לנקוט אמצעים משפטיים (כגון העמדה לדין) כנגד רבנים ופוליטיקאים מהימין שלטענתם הסיתו לרצח. שופט בית המשפט העליון בדימוס חיים כהן טען כי "כל הסימנים מעידים שהחלת דין רודף על ראש הממשלה מפי פוסקי הלכה כלשהם הביאה אחד שומר מצוות לידי שפיכות דמים". השופט בדימוס אליהו מצא טען, שביטויי ההסתה שנשמעו בציבוריות הישראלית לפני מקרה הרצח השפיעו על הרוצח והכשירו את הקרקע לקראתו, וכראיה לדבריו הביא מדברי עמיר בחקירתו לאחר הרצח: .
למעשה, השיח העיתונאי לאחר מותו של רבין הבליט שתי זירות עימות מרכזיות בחברה הישראלית: חילוניים מול דתיים ושמאל נגד ימין. בעיני השמאל, פוליטיקאים מהימין התעלמו מהסיסמאות, מהשלטים ומהמיצגים האלימים בהפגנות הימין ואף שלהבו את ההמונים שפקדו את ההפגנות. חמור מכך, הם טענו שרבנים החילו על רבין ״דין רודף״ שהצדיק את גדיעת חייו כדי למנוע מסירת שטחים. מנגד, פוליטיקאים מהימין ומנהיגי ציבור ציוניים־דתיים טענו כי הם, למעשה, הקורבנות, משום שסומנו כאשמים ברצח על לא עוול בכפם.
רבים בימין טענו כי מדובר בניצול פוליטי של הרצח, שעשה מתנקש בודד, ובניסיון לבלום את הביקורת נגד הסכמי אוסלו וספיחיהם. הרב אליעזר מלמד נחקר בגין מכתב ששלח לרבנים בפברואר 1995 ובו כתב שלל סיטואציות בהן יחידים ייטלו את החוק לידיהם אך שאל אם יש מקום "שחכמי ישראל וראשי הציבור צריכים להזהיר את רוה"מ ואת שרי הממשלה, שאם ימשיכו למסור את תושבי יש"ע לשלטון מרצחים, על פי ההלכה יהיה הכרח להעמידם למשפט ציבורי ולהענישם כדין של מוסר". לא הוגש נגדו כתב אישום. היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, אמר לימים שלא הוכח כי הסתה גרמה לרצח.
הערכת תוצאות הרצח.
היו שטענו שבטווח הרחוק השיג הרצח את תכליתו. נשיא ארצות הברית ביל קלינטון טען שאילולא נרצח רבין, היה מושג הסכם שלום מקיף בין ישראל לפלסטינים בתוך שלוש שנים. יונה יהב, ראש עיריית חיפה, טען בשנת 2012 כי "לא קיים בהיסטוריה רצח פוליטי שהצליח כל כך כמו רצח רבין. רוב העם הפך ימני, השיח הפוליטי הפך להיות לגמרי ימין. הפסקנו לחלוטין את השיח עם שכנינו ועם הפלסטינים תושבי ישראל. גרמנו להתרחקות של הדור הצעיר בארצות הברית ממדינת ישראל. התחלנו להימאס על המועמדים לנשיאות בארצות הברית".
לעומת זאת, טען בועז העצני מימין: "אי אפשר להגזים בחומרת הנזק שגרם רצח רבין לעם ישראל, ארץ ישראל ומדינת ישראל". לדבריו: "רבין עמד לנחול תבוסה מוחצת בבחירות 1996, שהייתה מובילה להתמוטטות הלגיטימציה להסכמים... הרצח מנע הכרעה בדעת הקהל נגד ההסכמים ואיפשר את המשך ההידרדרות". לדברי משה יעלון, רבין עמד לעצור את הסכמי אוסלו לאחר שהתברר כי ערפאת עומד מאחורי הטרור.
העמדה לדין.
חמישה אנשים הועמדו לדין בעקבות הרצח, אך איש מלבד יגאל עמיר לא הואשם ברצח באופן ישיר. הועמדו לדין:
כרמי גילון
כרמי גילון (נולד ב-20 בינואר 1950) הוא איש ביטחון ישראלי, כיהן בעבר כראש השב"כ, שגריר ישראל בדנמרק, ראש מועצת מבשרת ציון, סגן נשיא האוניברסיטה העברית ויו"ר חברת הסייבר סייטיג'יק (Cytegic).
ראשית חייו.
כרמי גילון הוא בן למשפחת משפטנים ידועה משכונת רחביה שבירושלים. סבו, גד פרומקין, היה שופט בבית המשפט העליון בתקופת המנדט הבריטי. סבתו, חנה פרומקין (בתו של אהרן אייזנברג, ממייסדי רחובות), הייתה נשיאת "בנות ברית" בירושלים. אביו, קולין גילון, היה פרקליט המדינה ואמו, סעדה, הייתה המשנה ליועץ המשפטי לממשלה. אחיו, אלון גילון, שימש אף הוא כמזכיר וכסגן רשם בבית משפט העליון וסגן מנהל מערכת בתי המשפט הישראלית, ואחותו יעל נישאה לדב (דובי) שילוח, בנו של ראש המוסד לשעבר ראובן שילוח. גילון למד בגימנסיה רחביה ובאקדמיה למוזיקה.
את שירותו הצבאי החל בחיל השריון ואחר כך עבר לחיל התותחנים. נפצע במלחמת ההתשה אך חזר לשירות צבאי. השתחרר מצה"ל בשנת 1971 והחל ללמוד מדע המדינה ומינהל ציבורי באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1972, במהלך לימודיו, גויס לשב"כ וביצע תפקידים רבים, החל במאבטח בשטח ועד לתפקידי מטה בכירים. בשנים 1980–1982 שהה בפריז. בשנת 1982 חזר לישראל ומונה לעמוד בראש המחלקה היהודית בשב"כ, תפקיד בו שירת עד 1986. כראש המחלקה היה מעורב בלכידת יונה אברושמי וחשיפת המחתרת היהודית. במהלך פרשת קו 300 תמך גילון בבכירי השב"כ שפעלו כנגד התנהלות ראש השב"כ אברהם שלום. גילון נחשב למקורב לראש השב"כ בעבר עמוס מנור.
בשנת 1987 יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי וסיים תואר שני במדע המדינה ומינהל ציבורי באוניברסיטת חיפה, ב-1989 מונה לראש אגף הדרכה וב-1990 מונה למפקד מרחב צפון בשב"כ, תפקיד שבמסגרתו ניהל את פעילות השב"כ בלבנון. את עבודת המוסמך הגיש בשנת 1990 על הנושא "הפרת חוק ממניעים אידאולוגיים, בימין הקיצוני בישראל, על רקע הסכסוך הישראלי-ערבי", עובדה שזכתה לתשומת לב בעת פרישתו מתפקידו. ב-1993 מונה לראש אגף מינהל ולוגיסטיקה. במהלך שנת 1994 כיהן במשך ארבעה חודשים כממלא מקום ראש השב"כ, תקופה בה ראש הארגון יעקב פרי היה בחופשת לימודים בארצות הברית. במרץ 1995 מונה, בהמלצת קודמו יעקב פרי, לתפקיד ראש השב"כ כאשר הוא מועדף על פני המועמד גדעון עזרא.
ראש השב"כ.
תקופתו הקצרה בראשות השב"כ הובלטה בעיקר בשל רצח רבין. ב-4 בנובמבר 1995 נרצח יצחק רבין בכיכר מלכי ישראל אחרי כישלון של היחידה לאבטחת אישים, שלא מנעה מיגאל עמיר לשהות באזור הסטרילי ולהתקרב לרבין ולירות בו מטווח אפס. באותה שעה שהה גילון בפריז, וכשחזר ארצה הגיש מיד את התפטרותו לשמעון פרס, אך התפטרותו נדחתה.
ב-6 בינואר 1996 השב"כ תחת פיקודו חיסל את יחיא עיאש, בכיר המבוקשים הפלסטינים באותה תקופה. אחרי מצוד ממושך, השב"כ הצליח למצוא סייען שהיה מקורב מאוד לעיאש ושכנע אותו לתת לו טלפון סלולרי שבאמצעותו יוכלו בשב"כ לצותת לשיחותיו. הסייען הסכים, אך לא ידע שהטלפון היה ממולכד. כאשר עיאש ענה לטלפון שצלצל וסוכני השב"כ זיהו את קולו, המטען שבטלפון פוצץ והרג את עיאש במקום.
לאחר החיסול התפטר גילון ופרש בפברואר 1996. ב-28 במרץ 1996 פרסמה ועדת שמגר, ועדת החקירה לעניין רצח יצחק רבין, את ממצאיה, ובהם כתבה על גילון: "במילוי תפקידו לא שקד במידה נדרשת ולא פיקח כנאות על הארגון, ההיערכות, הדריכות, הכוננות והפעולה התקינה של אגף האבטחה בכל הנוגע ליחידה לאבטחת אישים שבו, ובפרט בקשר לאבטחת ראש הממשלה המנוח", וציינה כי החלטתו להתפטר תוך כדי עבודתה "משקפת את דעתנו ואיננו רואים צורך בהמלצה נוספת".
לאחר סיום תפקידו כראש השב"כ.
לאחר התפטרותו המשיך ונשא בתפקידי ניהול שונים בשירות הציבורי וגם נסע לארצות הברית ולמד בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד.
בשנים 1997–1999 כיהן כמנכ"ל אבנר חברה לביטוח. בשנת 1999 לאור הרפורמה בביטוח החובה על פיה לא תמכור אבנר ביטוחים חדשים, הציע שאבנר תקים חברות בנות שינצלו את עובדיה למכירת שירותי גילוי הונאות לחברות ביטוח אחרות. בשנת 2000 הוא כיהן כדירקטור מטעם הציבור בחברה והתפטר מהדירקטוריון בסוף שנת 2000 על רקע התנגדותו לרפורמה להכנסת תחרות בביטוח החובה. גילון טען שהרפורמה תעלה את מחירי הביטוח למבוטחים חלשים.
בסוף 1999 התמנה למנכ"ל מרכז פרס לשלום.
ביולי 2001 מונה לשגריר ישראל בדנמרק, דבר שגרר תגובות נרגזות בדנמרק, והעלה חשש לתקרית דיפלומטית לאחר שארגונים אנטי-ישראליים שונים דרשו את מעצרו ברגע שידרוך באירופה באשמת פשעי מלחמה. בסופו של דבר דנמרק כיבדה את חסינותו הדיפלומטית.
לאחר סיום כהונתו כשגריר נבחר בשנת 2003 לראש מועצת מבשרת ציון, כשקיבל 50% מקולות המצביעים. בתפקידו החדש נדרש גילון תחילה לבעיית החובות שצברה המועצה בתקופה בה כיהן קודמו בתפקיד ולמניעת השביתות של עובדי העירייה. עם כניסתו לתפקיד אישר תוכנית הבראה והחל בצמצום החובות, יחד עם זכייה לאהדה ברחבי המועצה. על אף התהליך אותו החל, החליט שר הפנים בסוף שנת 2006 למנות למועצה חשב מלווה, עקב חריגה של כ-8 מיליון שקלים בשנת 2006. גילון טען כי לא היה מקום למינוי החשב, מאחר שהמועצה הייתה בתהליך ארוך של התאוששות ושרוב החוב נצבר לפני שהחל לכהן כראש המועצה. הוא התפטר כמחאה על המהלך לקראת סוף דצמבר 2006, אך למחרת חזר בו מההתפטרות לאחר קריאות התושבים ופגישה אישית עם שר הפנים. כחודש לאחר מכן הגיש גילון את התפטרותו בשנית מראשות המועצה.
ביוני 2007 מונה לסגן נשיא לקשרי חוץ של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בינואר 2014 ביקר בדנמרק לשם קידום הסרט התיעודי "שומרי הסף", שבו השתתף, אך נאלץ לקצר את ביקורו לאחר שארגון פרו-פלסטיני ביקש להוציא נגדו צו מעצר.
בשנת 2014 מונה ליו"ר חברת סייטג'יק (Cytegic), העוסקת באבטחת מידע.
באוגוסט 2020 נפצע קל בעת פינוי מאהל מחאה נגד בנימין נתניהו בירושלים.
גילון נשוי לשרי ואב לשלוש בנות, מתגורר במבשרת ציון.
טלפתיה
טלפתיה (מיוונית: טֶלֶ = רחוק, למרחק; פתוס = רגש) היא מושג נפוץ במיסטיקה ובפאראפסיכולוגיה, במדע הבדיוני ובמופעי בידור, והיא מהווה סוג של תפיסה על-חושית (ESP - Extra-Sensory Perception) המאפשרת להבחין, באופן מודע או לא-מודע, במחשבותיו, רגשותיו או תחושותיו של אדם או יצור אחר, ללא גירוי חושי כלשהו מצדו.