על פי המסופר בברית החדשה, קבע ישו בכפר נחום את מרכז פעילותו במשך תקופה ארוכה, ואחדים משנים-עשר השליחים (פטרוס הקדוש ואחיו אנדראס הקדוש, וכן יעקב בן זבדי ואחיו יוחנן) התגוררו במקום.
היינריך קוהל וקרל ואצינגר ערכו חפירה ארכאולוגית ראשונה במקום בשנת 1905, במסגרת סקר מקיף שלהם על בתי כנסת עתיקים בגליל. הם חשפו כמעט את כל האתר, אך משביקשו לחזור ולהשלים את חפירתם שנתיים לאחר מכן, סירבו האבות הפרנציסקנים לאפשר להם את הדבר, בטענה שיעשו זאת בעצמם. הפרנציסקנים היו אלה אשר שחזרו את בניין בית הכנסת.
אזכורים במקורות עתיקים.
כפר נחום נזכר בברית החדשה, בכתבי יוסף בן מתתיהו ובמדרש:
היסטוריה.
כפר נחום הוקם במאה השנייה לפנה"ס, כפי שמעידים מטבעות חשמונאיים מתקופה זו שנמצאו באתר. בתקופת שלטון הרומאים שימש הכפר כמוצב מכס, והגן עליו חיל מצב בפיקוד שר מאה. כפר נחום לא השתתף במרד הגדול ובמרד בר כוכבא. בשנת 749 הכפר נהרס עד היסוד ברעידת אדמה; מעט מאוחר יותר נבנה מחדש צפונית-מזרחית למיקומו הישן. במאה ה-11 הכפר ננטש, וככל הידוע לא נבנה מחדש בתקופה הצלבנית, חרף מרכזיותו בנצרות.
בשנת 1838 זיהה אדוארד רובינסון את כפר נחום, בו בית הכנסת נותר כמעט שלם. בסוף המאה ה-19 התיישב במקום כומר פרנציסקני שרכש את המקום מידי הבדואים והקדיש את חייו לשיקום העתיקות במקום.
לקריאה נוספת.
מנחם תלמי, אפרים תלמי כל הארץ-לכסיקון גאוגרפי של ישראל הוצאת "עמיחי" בע"מ, ספטמבר 1966, ערך : כפר נחום, עמוד 364.
פרנסיסקנים
המסדר הפרנציסקני
סנייפ
פילוסופיה קדם סוקראטית
פילוסופיה פרה-סוקראטית
פילוסופיה פרה סוקראטית
ג'ון האבליצ'ק
ג'ון ג'וזף "הונדו" האבליצ'ק (באנגלית: John Joseph "Hondo" Havlicek; 8 באפריל 1940 - 25 באפריל 2019) היה כדורסלן אמריקאי. שיחק במשך כל הקריירה בקבוצת בוסטון סלטיקס, זכה עימה בשמונה אליפויות והוא הקלע המוביל של הקבוצה בכל הזמנים.
ביוגרפיה.
האבליצ'ק נולד באוהיו והחל את הקריירה שלו באוניברסיטת המדינה של אוהיו, וביחד עם ג'רי לוקאס (שחקן NBA לעתיד) זכה באליפות המכללות ב-1960. ב-1962 נבחר בדראפט על ידי בוסטון סלטיקס בבחירה השביעית. עם הסלטיקס זכה האבליצ'ק ב-8 אליפויות, ב-1965 חטף כדור בשניות האחרונות של גמר המזרח נגד פילדלפיה 76' והבטיח את ניצחון הקבוצה, תיאור החטיפה על ידי שדר הבית של הסלטיקס נכנס להיסטוריה של הכדורסל האמריקאי. האבליצ'ק פרש מכדורסל ב-1978, באותה שנה גופייה עם המספר 17 אותו נשא נתלתה בתקרת הבוסטון גארדן והוחלט שאף שחקן בבוסטון סלטיקס לא ילבש עוד את מספרו. ב-1984 נבחר להיכל התהילה של הכדורסל. ב-2014 בחר בו עיתון הארץ לשחקן הכדורסל הלבן השלישי הטוב ביותר אי פעם.
בשנים האחרונות לחייו התמודד עם מחלקת הפרקינסון. האבליצ'ק נפטר ב-25 באפריל 2019, בביתו שבג'ופיטר, פלורידה.
העלייה ההמונית
העלייה ההמונית היא העלייה שהחלה מיד לאחר קום מדינת ישראל. הייתה זו עליית פליטים ברובה - ניצולי השואה מאירופה והפליטים היהודים ממדינות ערב. עלייה זו הביאה לגידול עצום באוכלוסיית המדינה, כאשר תוך 18 חודשים בלבד הוכפלה האוכלוסייה מ-650,000 ל-1,300,000 תושבים. זהו שיעור גידול חסר תקדים בהשוואה לארצות קולטות הגירה.
העולים הגיעו ממספר רב של מדינות וחלקי עולם: מאירופה, מאסיה ומצפון אפריקה. חלקם הביאו מסורת תרבותית שונה מזו של התושבים הוותיקים, אשכנזים ברובם.
הקשיים שפקדו את המדינה הצעירה בתקופה זו נעוצים, לפחות בחלקם, בגידול המהיר של האוכלוסייה. המפגש בין עולים וותיקים, והשפעתו על הקולטים והנקלטים כאחד, היה אירוע משמעותי מאוד בתהליך התפתחותה של החברה הישראלית.
מאפייניה של החברה הישראלית ערב הקמת המדינה.
במאי 1948 מנתה האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל כ-650,000 נפש. אוכלוסייה זו כללה כ-80% אשכנזים וכ-20% מזרחים.
שיעור בעלי ההשכלה התיכונית והגבוהה היה כשליש מהאוכלוסייה היהודית, שיעור גבוה לכל הדעות. רוב תושבי היישוב שלטו בעברית וכן ביידיש, אף שלא הרבו להשתמש בה בחיי היומיום, ובנוסף רובם היו חילונים מתוך בחירה. רוב התושבים היו צעירים ורווקים או בעלי משפחות קטנות, ומספר הגברים היה גדול בהרבה מזה של הנשים - 1,133 גברים על כל 1,000 נשים.
המבנה התעסוקתי של החברה היה כזה שאפשר להגדירו מודרני, כלומר דומה לזה שבארצות אירופה באותה תקופה: רבים עסקו במקצועות יצרניים בתחומי החקלאות, הבניין והתעשייה, ורבים אחרים עסקו במסחר זעיר, בפקידות ובמלאכה, מקצועות שרוב היהודים עסקו בהם בארצות מוצאם.
העיליות החברתיות שהתגבשו בחברה היישובית הצליחו לעצב בה תרבות פוליטית וחברתית ייחודית. הן ניסו לשמרה גם לאחר הקמת המדינה, אך העלייה ההמונית חוללה תמורות עמוקות בתרבותה של החברה הישראלית, כמו גם במעמדה של העילית החברתית.
מאפייני העולים בעלייה ההמונית.
מיד עם קום המדינה ובפרט אחרי חקיקת חוק השבות נפתחו שערי הארץ לעלייה בלתי מוגבלת של יהודים, והמוני בני-אדם החלו לזרום אליה. בסך הכול הגיעו בעשור הראשון לאחר קום המדינה יותר מ-900,000 עולים - אף מדינה קולטת הגירה בעולם לא התמודדה עם מספר כה גדול של מהגרים ועם קצב גידול אוכלוסייה כה מהיר. קצב העלייה בעשור הראשון לא היה אחיד, והיא הגיעה בשני גלים: גל העלייה הראשון נמשך מקום המדינה עד סוף 1951, ובמהלכו הוכפלה אוכלוסיית המדינה. גל העלייה השני התחיל במחצית השנייה של העשור, משנת 1956 ואילך.
עם הכרזת המדינה הגיעו בתחילה עולים ממחנות המעצר בקפריסין. עולים אלו עוד נחשבו מבחינה סוציולוגית לחלק מהיישוב היהודי המתואר בפרק הקודם של ערך זה, ואלה שמצבם הבריאותי אפשר זאת, מילאו חלק פעיל בלחימה במלחמת העצמאות. לאחר מכן הגיעו אל הארץ עולים שהיו ערב הכרזת המדינה במחנות עקורים בשליטת בעלות הברית בשטחים הכבושים בגרמניה ואוסטריה. כמו גם מקהילות יהודיות גדולות שנשארו במזרח אירופה ובבולגריה. אלו יושבו בשכונות ערביות נטושות בעיקר ביפו ובחיפה. לאחר שהשכונות הערביות התמלאו בעולים, הוקמו מחנות העולים ובראשם שער העלייה בכניסה הדרומית לחיפה. העליות ההמוניות של הפליטים מארצות ערב כמו במבצע עזרא ונחמיה ובמבצע מרבד הקסמים הגיעו כבר אחרי שמחנות העולים עמדו על סף הקיבולת שלהם והחלה הקמתן של מעברות שמנו ב-1951 אוכלוסייה של כ-250 אלף איש.
מדינת ישראל הצעירה התקשתה בקליטת העלייה ההמונית ובמציאת המשאבים הדרושים לשם כך. לכן מקבלי ההחלטות הבינו שיצטרכו להחליט ולנקוט, לפחות זמנית בעלייה סלקטיבית. הרעיון של סלקציה בין סוגי העולים מאותו מקור נתקל בקשיים ונדחה, לכן פנו לקביעת סדר עדיפויות בעידוד העלייה מארצות שונות ויהדות רומניה הפסידה ליהדות עיראק.
בשידור בקול ישראל, ב-10 בפברואר 2008, טענה פרופ' אורה כהן שהסיבה לעצירת עליית יהודי רומניה בתקופה זו הייתה נעוצה בכך, שישראל הוצפה בגלי עולים, בעיקר מעיראק ומרומניה. לדבריה (ולדברי משתתפים נוספים בדיון הרדיופוני), לממשלת ישראל לא היו מספיק משאבים לקליטת הגל האדיר, לכן ניסתה להאט ולווסת את העלייה ובישיבה משותפת של ממשלת ישראל והסוכנות היהודית הוחלט להעדיף את עולי עיראק על פני עולי רומניה ולהפסיק את הבאת היהודים מרומניה. העדפת יהודי עיראק הייתה על רקע החשש הגדול יותר לגורלם בארץ מוצאם, לעומת החשש ליהודי רומניה.
אלפים רבים מיהודי רומניה, שכבר קיבלו אישור יציאה מהשלטונות, "נתקעו" ברומניה והשלטונות הרומניים הפסיקו להנפיק אישורי יציאה נוספים.
אחד ההבדלים הבולטים בין העליות לארץ־ישראל בתקופת היישוב לבין העלייה ההמונית לאחר קום המדינה, היה הרכבן העדתי. לעומת תקופת היישוב, שבה היו כ-82 אחוזים מהעולים יוצאי אירופה ואמריקה, רק 44.5% מבאי העלייה ההמונית היו יוצאי אירופה ואמריקה, ואילו 53.4% מהם היו יוצאי אסיה ואפריקה. כתוצאה מכך השתנה מאוד ההרכב העדתי של האוכלוסייה היהודית בישראל, ובתום העשור הראשון למדינה היו בה 58% יוצאי אירופה ואמריקה ו־42% יוצאי אסיה ואפריקה.
בניגוד לעליות הקודמות, שיעור הילדים והזקנים בקרב עולי העלייה ההמונית היה גבוה מאוד. יתרה מזאת - אחוז הילדים בקרב עולי אסיה ואפריקה היה גבוה כמעט פי שניים מאחוז הילדים בקרב העולים מארצות אירופה ואמריקה, וההבדל נעוץ בשיעורי הילודה הגבוהים יותר בקרב העולים המזרחים. בנוסף, העלייה הייתה ברובה עלייה של משפחות שלמות, במסגרת קהילות שלמות, להבדיל מן העליות בתקופת היישוב, ובעיקר העלייה השנייה והשלישית, שהיו ברובן עליות של צעירים, רווקים או בעלי משפחות קטנות.
שיעורי העולים בשנים 1948–1960 – מדינות עיקריות (באלפים).
אירופה:
אסיה ואפריקה:
ותיקים ועולים: אלה בעיני אלה.
"ישראל רוצה בעלייה, אך הישראלים אינם רוצים בעולים". אמירה זו, שיוחסה לגיורא יוספטל, ראש מחלקת הקליטה של הסוכנות היהודית, משקפת היטב את יחסם של חלק מהוותיקים בישראל לעולי העלייה ההמונית בעשור הראשון, יחס של הסתייגות מופגנת, אם לא עוינות, שעמד בסתירה בולטת לעקרונות מסורתיים ביהדות כמו "כל ישראל חברים" או "כל ישראל ערבים זה לזה", וכמובן בניגוד לעקרונות קיבוץ הגלויות והעלייה החופשית שמצאו את ביטויים במגילת העצמאות ובחוק השבות.
הסתייגותם של הוותיקים הופנתה כלפי ניצולי השואה מאירופה, וביתר שאת כלפי העולים מארצות האסלאם – יוצאי צפון אפריקה, עיראק, תימן. העולים מארצות האסלאם, ובמיוחד אלה מצפון אפריקה, נחשבו על ידי רבים מהממסד הקולט בישראל לפרימיטיביים, ל'חומר אנושי' גרוע ולחסרי תרבות. יחס זה כלפי העולים היה נחלת הפוליטיקאים, אנשי הרוח ואפילו עיתונות התקופה.