בשנת 1914, עם פתיחת מלחמת העולם השנייה המוזיאון השהה את פעילותו ופעילותו חודשה רק לאחר הקמת יוגוסלביה, אך הממשלה היוגוסלבית לא השקיעה במוזיאון ובתקופה שבין המלחמות עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה המוזיאון כמעט שלא זכה למימון כספי ושעריו לא נפתחו תדיר להצגת מוצגים ואוספים.
לאחר המלחמה, ממשלת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה לא השקיעה ממון רב לשיקום המוזיאון עד לתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. בתקופה זו הוצאו לאור פרסומים רבים מבית המחקר של המוזיאון הלאומי.
1992 - 1995.
בתקופת מלחמות יוגוסלביה והמלחמה בבוסניה והרצגובינה המוזיאון ניצב בלב החזית במלחמה ועובדי המוזיאון נאלצו להחביא מוצגים רבים בכספות הבנק הלאומי של בוסניה. במהלך הלחימה 300 חלונות המוזיאון נהרסו והמבנה כולו היה בסכנה. מנהל המוזיאון באותה עת, ד"ר ריזו סיג'ארי (Rizo Sijari) נהרג מפיצוץ רימון יד שהושלך על המבנה ב-10 בדצמבר 1993.
1995 - 2012.
לאחר סיום מלחמת בוסניה, המוזיאון פתח את שעריו מחדש תודות לתרומות כספיות רבות בעיקר מהמכון להגנת המונומנטים התרבותיים והמוזיאון הלאומי, המורשת הלאומית של בוסניה והרצגובינה, אונסק"ו והמשרד הפדרלי לחינוך, מדע, תרבות וספורט, המכון לתכנון ובנייה של העיר סרייבו, מרכז השלום הבינלאומי בסרייבו, מוזיאוני שווייץ והמוזיאון הלאומי של שווייץ בציריך ומוסדות תרבות אירופאיים רבים.
ברם בשל קשיים כלכליים רבים המוזיאון סגר את שעריו ב-4 באוקטובר 2012 לראשונה בכל 124 שנות קיומו. אומנם הסיבה העיקרית הייתה קשיים כלכליים שונים, אך למעשה העיבו על פתיחתו גם עניינים פוליטיים ומחלקות מול הממשלה הבוסנית אשר למימונו. לדברי מועצת אירופה: "לאחר המלחמה קבוצות תרבותיות שונות, שהגדירו עצמם כבני לאום, ביקשו לנכס לעצמן את מוסדות הלאום התרבותיים."
מספר מחאות והפגנות שונות פרצו על רקע סגירת המוזיאון אך המצב החמיר עוד יותר לאחר שב-6 בינואר 2012 נותקו מערכות החימום בבניין וזרם החשמל נותק ב-26 בספטמבר 2012 וכל 65 עובדי המוזיאון נאלצו להמשיך לעבוד מבלי ששולמה להם משכורתם במשך למעלה משנה.
משנת 2015.
המוזיאון פתח שוב את שעריו לציבור בספטמבר 2015 תודות לתרומות רבות שהגיעו מהשגרירות האמריקאית בבוסניה והרצגובינה.
מוצגי המוזיאון.
מחלקת הארכאולוגיה.
מחלקת הארכאולוגיה כוללת תת-מחלקות לפרהיסטוריה, היסטוריה עתיקה, היסטוריה ימי ביניימית, מעבדת תיעוד ושימור. האוספים הארכאולוגיים כוללים תיעוד חיי האדם בבוסניה והרצגובינה למן תקופת האבן ועד לימי הביניים המאוחרים. אוספי המוזיאון נלקטו במהלך מחקר שדה, אף שכמה מהם נרכשו או הוענקו במתנה למוזיאון.
המחלקה להיסטוריה של הטבע.
המחלקה להיסטוריה של הטבע מציגה אוספי סלעים המציגים את הגאולוגיה של בוסניה וכוללת 2 מיליון מוצגים שונים. המחלקה כוללת תת-מחלקות לגאולוגיה, לזואולוגיה ולבוטניקה. מאוחר יותר המחלקה הבוטנית הפכה לגן הבוטני של המוזיאון.
המחלקה לאתנולוגיה.
המחלקה לאתנולוגיה אחראית לאיסוף, שימור והצגת כל החומרים הנוגעים לתחום חיי התרבות והחברה של בוסניה והרצגובינה. משנת 1913 המחלקה מציגה גם את מראה הבית האורבני המסורתי במדינה ומציגה מוצגים מאז שנת הקמת המוזיאון עצמו.
ספריית המוזיאון הלאומי.
הספרייה של המוזיאון הלאומי נחנכה בשנת 1888 והייתה הספרייה המדעית הראשונה בבוסניה. מכילה 250 אלף כרכים (עיתונים, ביטאונים וספרים) בתחומים שונים החל מארכאולוגיה, היסטוריה, אתנולוגיה ופולקלור וכלה בתחום המינרלים, גאולוגיה, בוטניקה, זואולוגיה ומוזיאולוגיה.
מוצגים מיוחדים.
הגדת סרייבו, כתב יד יהודי בן 600 שנה, הוא אחד מהמוצגים היקרים והחשובים ביותר בבוסניה והוא סגור בחדר מאובטח מאחורי זכוכית עבה תחת אבטחה כבדה ונחשב ל"מונה ליזה" של בוסניה. כתב היד מאויר באיורים והיה שייך למשפחה יהודיה שנמלטה מציפורני האינקוויזיציה בספרד. שוויה מוערך ב-700 מיליון דולרים.
מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק הציע בנובמבר 2012 להציג את ההגדה למשך 3 שנים, אך הוועדה לשימור מונומנטים לאומיים של בוסניה סירבה להצעה בשל עניין משפטי לא מוסדר של מעמדו של המוזיאון הלאומי בבוסניה, שעדיין נתקל בקשיים בקבלת תקצוב ממשלתי.
ספורטאית השנה
התיכון היהודי בטימישוארה
התיכון היהודי בטימישוארה (ברומנית: Liceul Israelit din Timișoara או Liceul Confesional Israelit din Timișoara) היה בית ספר תיכון של הקהילה היהודית בחבל באנאט ובאזור אראד שברומניה שפעל בעיר טימישוארה בשנים 1919–1948.
במוסד חינוך זה למדו כ-700 תלמידים. בשיא פעילותו כלל התיכון 4 כיתות גימנסיה לבנות, 8 כיתות תיכון עיוני לבנים ו 8 כיתות תיכון מסחרי.
התיכון נסגר על ידי השלטון הקומוניסטי ברומניה יחד עם שאר מוסדות החינוך ובתי הספר הפרטיים והקהילתיים-דתיים.
החל משנת 1948 הבניינים שלו שימשו את התיכון לספורט והתיכון לאמנויות בטימשיארה.
בשנת 2003 הוחזר הבניין לארגון "קאריטאטיה" המנהל את הנכסים היהודיים ברומניה והוא מכר אותו לבעלים פרטיים בשנת 2014.
תוכנית הבעלים החדש דורשת הריסת המקום, דבר שעורר מחלוקות גבי הצורך בשמירת המורשת ההיסטורית של העיר ובנוגע לייעוד המקום בעתיד.
החינוך היהודי בטימישוארה.
לקהילת היהודים טימישוארה היסטוריה מתועדת החל מן המאה ה-17.חינוך היהודים התנהל למשך תקופה ארוכה בכיתות תלמוד תורה דתיות שבהן למדו קריאה, כתיבה וחשבון.
במאות ה-18 וה-19 עד שנת 1867 בטימישוארה וחבל באנאט שהיו חלק מהאימפריה ההבסבורגית או (אחרי 1804) האוסטרית שפת ההוראה בבתי הספר הייתה הגרמנית
החל משנת 1867, שנת השכנת השלטון הדואלי אוסטרי-הונגרי, האזור סופח לממלכת הונגריה שבמסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית. בהתאם לחוק ההונגרי של האתניות (החוק 44) היהודים הוגדרו כהונגרים בני דת יהודית. בנוסף חוק החינוך (החוק 38) הנהיג חינוך יסודי חובה בשפה ההונגרית. חוקים אלה נועדו לאקולטורציה ואף לטמיעה ההדרגתית של המיעוט היהודי בתרבות ההונגרית.
עם התפתחות העיר והאמנציפציה ההדרגתית של היהודים באימפריה האוסטרית-הונגרית, לפני מלחמת העולם הראשונה הגיעה אוכלוסיית היהודים בטימישוארה ל-7,000 תושבים, כ-10% מאוכלוסיית העיר.
הרצון להמינע מהתבוללות ומחשיפה לתופעות אנטישמיות העמיד בפני הקהילות היהודיות הלא חרדיות את הצורך להקים מסגרות לימודים חילוניות, שבהן ילמדו את השפה העברית, הדת היהודית ומסורת החגים היהודים.
אולם החברה היהודית הייתה מפולגת לשלושה פלגים:הפלג הנאולוגי או קונגרסיסטי, שתמכה בהחלטות הקונגרס של הקהילות היהודיות מהממלכה הונגרית שהתקיים בפשט בשנים 1869-1868 ושתמך בשילוב התרבותי של היהודים בחברה הסובבת, הפלג האורתודוקסי, על סיעותיו השונות, שדחה את האותן ההחלטות, והפלג "סטטוס קוו אנטה" שתמך בהישארות המצב שלפני הקונגרס.
הוראת מקצועות מסוימים, בעיקר הוראת הדת, הייתה שונה בפלגים השונים, מה שגרם לבתי הספר של כל קהילה לשמר את אופיים הקהילתי-דתי ומנע מהם את התמיכה שממנה נהנו בתי הספר הממלכתיים.
עם זאת, מיוזמת פרופ' אלכסנדר מרמורק ובתמיכת חברת "התקווה" הוקם בעיר בשנת 1917 גן הילדים היהודי בראשון. ב-1918 ברובע יוזפין, ברחוב פרבל, בסמוך לבית הכנסת האורתודוקסי, הוקם בית הספר היסודי היהודי הראשון בניהולו של הפילולוג והמורה לעברית יהודה לייב לאופולד פליישר.
במקביל פעל בשכונת פבריק בית ספר יסודי נוסף הסמוך לבית הכנסת הנאולוגי, בניהולו של זולטן סיקיי.
התיכון היהודי.
בין שתי מלחמות עולם.
בתום מלחמת העולם הראשונה יהודי טרנסילבניה ובאנאט, אזורים שאוחדו עם ממלכת רומניה התארגנו באיחוד הלאומי של יהודי באנאט וטרנסילבניה (Uniunea
Națională a Evreilor din Banat și Transilvania ), ארגון שנאבק בעד הכרת היהודים כמיעוט לאומי.
המעמד של מיעוט לאומי ברומניה, בהתאם להצהרת אלבה יוליה מ-1918, דרש כתנאי מוסדות הוראה בשפה הלאומית של המיעוט, במקרה זה העברית או יידיש.
לפנייתו של ד"ר אדולף ורטש, ראש קהילת יהודי טימישוארה, אל רשות הדתות והחינוך שבמסגרת המועצה המנהלת של טרנסילבניה, באנאט ופרטיום, הגיע, באיחור, אישור בכתב ב-2 בינואר 1920 (האישור מס.23527/1919)
"התיכון הדתי היהודי" (Liceul Confesional Israelit), כפי שנקרא בהתחלה, התחיל את פעילותו ב-4 באוקטובר 1919 עם 650 תלמידים - 401 בנים ו-249 בנות. מתוכם 70 תלמידים לא היו יהודים. מכיוון ששפת האם של כל התלמידים הייתה הונגרית, שפה זו אומצה כשפת הוראה. בנוסף הוחלט על כמה שעות הוראה בעברית. מנהל התיכון היה ד"ר ויקטור דזנאי. באותה תקופה למוסד לא היה בניין משלו, ושיעוריו התקיימו בכמה מקומות בעיר: בבניין "לויד", בבית קהילה היהודית ברובע צ'טאטה, בבניין המכון הפוליטכני ברחוב טלביס ובכמה בתי ספר. מלכתחילה התעוררו מחלוקות. הרבנים דרשו שיעורי דת נפרדים לכל שלושת הפלגים הדתיים-קהילתיים, אך דרישתם נדחתה. השלטונות אישרו רק תוכנית לימודים אחידה.