אולם לפי הפסוק המשייך את חורמה להר שעיר: "וַיַּכְּתוּ אֶתְכֶם בְּשֵׂעִיר עַד חָרְמָה" (דברים א), הרי שדרך האתרים עוברת לכיוון הערבה. דרך זו ירדה מערד אל אזור מכרות הנחושת של פונון וחשיבותה הייתה עצומה לתושבי האזור. ייתכן אם כך שבמקור שמה היה "דרך התמרים" ע"ש תמר. ייתכן ומדובר בשיבוש השם "דרך התרים", דרכם של עשרת המרגלים שיצאו לתור את הארץ.
החוקר יוחנן אהרוני, במאמרו 'דרכי המדבר בתקופת המקרא', היה החוקר הראשון שזיהה את הדרך הזאת מערד, דרך לדרום מערב, בינות למצודות הישראליות בהר הנגב ועד למצודת אהרוני בקוסיימה. ידועות מספר מצודות לאורך דרך האתרים כמו חורבת חלוקים, חרבת הרועה ועוד. מתברר כי כביש שדה בוקר, ירוחם דימונה עובר ברובו על הנתיב הקדום של דרך האתרים.
התפתחות רגשית
התפתחות רגשית או התפתחות נפשית מתייחסת לשינויים שמתרחשים ביכולתו של האדם להביע את רגשותיו ובמידת הצורך לדחות את סיפוק צרכיו למקום ולזמן המתאימים. ההתפתחות הרגשית של האדם מתחילה עם לידתו ומתמשכת עד בגרותו.
בפסיכולוגיה התפתחותית חקר ההתפתחות הרגשית כולל את השינויים המתרחשים באישיות של האדם, המעבר מתלות לעצמאות, גיבוש הדימוי העצמי ובניית האישיות.
התפתחות רגשית בילדות.
ההתפתחות הרגשית בילדות מתייחסת אל השינויים בבשלות הרגשית המלווים את תהליך ההתבגרות בשנות הילדות.
כבר עם הלידה ניתן להבחין בהבעות פנים המביעות רגש, אך רגש של ממש כנראה בא רק מאוחר יותר.
גיל הגן.
ההתפתחות הרגשית בגיל הגן מתארת את השינויים בבשלות הרגשית המלווים את תהליך ההתבגרות בגיל גן. בתקופה זו, במקביל לשינויים קוגניטיביים וחברתיים, קיימים שינויים רגשיים משמעותיים. שינויים אלה כוללים חשיפה גדלה והולכת לרגשות ולסיבותיהם, יכולת ויסות של התנסויות רגשיות, ומודעות עצמית.
זאת משום שהילד בגיל הגן, שעד עתה הושפע בעיקר מהדמות המטפלת בו, הולך ונפתח להשפעות בני גילו ואחים בוגרים.
בגיל הגן, ילדים לומדים על רגשות ועל הבעת רגשות, אם כי בגיל זה הם עדיין אינם מיטיבים לפרש את טווח הרגשות השליליים שאחרים עשויים להביע. כך, ילדים בגיל הגן מתקשים להבחין בין רגשות מופנמים להתנהגות מוחצנת. לדוגמה, יהיה להם קושי להבין שאדם עצוב עשוי להראות שמח או שאדם שמח באמת עשוי שלא להביע שמחה.
כמו כן, בגיל הגן קשה להבדיל בין פעילות פרטית לשיתוף פעולה של היחיד בקבוצה של בני גילו. הילדים אמנם מדברים בשעת הפעילות הקבוצתית, אך אין לדעת אם הם מקשיבים זה לזה. זהו דיבור אגוצנטרי שלאחר מכן מופנם ומתפתח לדיבור פנימי המשמש בתורו לחשיבה מילולית ועיבוד קוגניטיבי.
הבנה חברתית רגשית בגיל הרך.
הבנה חברתית רגשית בגיל הרך היא היכולות להבנת רגשות ולהבנת מצבים חברתיים שזורות זו בזו, כאשר השילוב בין שתי יכולות אלו הוא קריטי ליכולתו של האדם לנהל את רגשותיו תוך התייחסות מתאימה לרגשותיהם של אחרים.
גיל בית הספר.
בגיל שבע, עם תחילת הלימודים בבית ספר חלה התקדמות משמעותית בהתפתחות הרגשית.
בגילאי בית הספר ניתן לראות גם ריכוז אינדיבידואלי בעבודה אישית וגם שיתוף פעולה של ממש בעבודה קבוצתית מול בני הגיל. דבר זה מתאפשר משום שהילד כבר יודע להפריד בין ראייתו הפרטית לבין ראיית הזולת.
התפתחות רגשית בינקות
דניאל ברנבוים
חורמה
חורמה, עיר עתיקה המוזכרת בכיבושי יהושע. היא מוזכרת פעמים מספר בתנ"ך בעיקר באזור ערי הנגב. יש הממקמים אותה בין באר שבע לעזה, יש הממקמים בין באר שבע לערד ויש הממקמים אותה בעבר הירדן המזרחי מעל הערבה. יש חוקרים הטוענים ששני המיקומים בתחומי הנגב נכונים ומדובר בשתי ערים שנקראו בשם חורמה.
שמה הקודם (כנעני) הוא צפת וניתן לזהותה עם חורבות העיר סרתה הנמצאות על ההר העולה אל הר שעיר, מתחת לעיר טפילה (תופל המקראית). החורבות נמצאות ליד מעיין "עין אל גרבנה" והיא צופה על הערבה. מעליה ממוקמות הערים הראשיות של ממלכת אדום: תופל, סלע ובצרה. לידה עוברת דרך המטפסת אל אדום שייתכן שהיא מעלה עקרבים המקראית. במעלה זה נמלטו כנראה בני ישראל בבורחם מן הכנעני והאמורי והתבצרו בין ההרים שבשיפולי ממלכת אדום. החוקרים הטוענים שהיו שתי ערים בשם חורמה ממקמים את העיר חורמה ששמה הכנעני צפת בצפון מערב הנגב ליד היישוב המקראי תדהר.
הארכאולוג יוחנן אהרוני, בהתבססו על פסוקים מהמקרא, הציע לזהות את חורמה באתר תל משוש.
אזכורים בתנ"ך.
העיר חרמה מוזכרת בספר יהושע כאחת הערים שכבש:
שבט יהודה, יחד עם שבט שמעון, כובשים גם הם את היישוב חורמה שנקראה אז צפת:
וכן העיר מוזכרת כאחת הערים להן שלח דוד המלך שלל:
על פי ספר דברי הימים וספר יהושע מצויה העיר בנחלת שבט שמעון:
בשלשת הפסוקים הללו מוזכרת צקלג, המזוהה כיום על ידי הארכאולוגים עם תל שרע שליד העיר הבדואית רהט, צפונית לבאר שבע. מסיבה זו יש חוקרים המזהים את חורמה צפונית לבאר שבע, אולם התנ"ך מצביע על מיקום דרומי יותר:
במלחמה עם האמורי חורמה מוזכרת בגבול הר שעיר:
כיום מזהים החוקרים את כל הערים באזור הדרומי של כיבושי יהושע למעט חורמה.
הגבול הדרומי של יהושע מגיע גם הוא להר שעיר, אל הר הנקרא ההר החלק:
, . ועל כן יש חוקרים הממקמים את חרמה ליד ההר החלק. כיום ממקמים את "ההר החלק" מערבית למעלה עקרבים, בקרבת הר צין ונחל צין. אולם ככל הנראה "מעלה העקרבים" המוזכר בתנ"ך נמצא מזרחית לערבה.
ישיבת תורת חיים
ישיבת תורת חיים הייתה ישיבה בעיר העתיקה בירושלים. הישיבה נוסדה בשנת תרמ"ו (1886) על ידי האחים הרב יצחק וינוגרד והרב יוסף אליהו וינוגרד וגיסם, הרב זרח אפשטיין, שראה בה תחנה בדרכו של המשיח לבנות את בית המקדש. בישיבה זו למדו מאות תלמידים, ובהם ראשי ישיבות ורבנים מפורסמים.
תולדות הישיבה.
את הישיבה הקים הרב יצחק וינוגרד עם אחיו, הרב יוסף אליהו וינוגרד, שמילא את תפקיד המשגיח בישיבה. תחילה הוקמה הישיבה במבנה קטן ברובע היהודי, בחצר חזקת ר' יששכר דוב צוובנר בקרבת רחוב חברון או בחצר ר' פישל לאפין.(רחוב חברון הוא רחוב הגיא של ימינו ונקרא כך בעבר על שום ריבוי יהודי חברון שגרו בו). לאחר גיוס תרומות על ידי שליחים כגון הרב פנחס מרדכי וינוגרד (לא קרוב משפחה של יצחק וינוגרד) ראש ישיבה בליטא שעלה ב-1890 ונשלח בחזרה כשד"ר, וסיוע שהגיש הצאר הרוסי אלכסנדר השלישי (שר' יצחק היה נתינו) - הוקמה הישיבה במבנה הקבע שלה, ברחוב הגיא 51. חנוכת הבית התקיימה בניסן תרנ"ד (1894). הקונסול הרוסי פרש חסותו על הישיבה. ביוזמתו נאסר על הכנסייה הארמנית-הלטינית להשתמש בפעמונים, כדי שלא להפריע ללימוד בישיבה. הישיבה הוקמה על רח' הגיא, הדרך הראשית בתוך העיר העתיקה, המובילה משער שכם אל הר הבית, ומול תחילת דרך הייסורים. בקומה התחתונה הקים הרב וינוגרד חנות שבה מכרו תלמידי הישיבה ירקות בתורנות, לצורך עזרה באחזקת הישיבה.
הרב יצחק וינוגרד נשא בתואר ראש הישיבה והיה מוסר שיעור בתחילת כל זמן, אך בעבודה היום יומית בישיבה נשא המשגיח. דרך הלימוד בישיבה הייתה שכל תלמיד לומד חלק בתורה לפי בחירתו ודרכו, בעוד ראש הישיבה משמש כדוגמה אישית לתלמידים, אך כמעט אין לו שיח ושיג עמהם. דרך זו הייתה מקובלת בישיבות ירושלים הוותיקות, בניגוד למקובל בישיבות ליטא ובישיבות בנות זמננו. עם זאת, המשגיח השתדל להשפיע על הלומדים לחלק את זמנם בין לימוד בעיון ללימוד בקיאות של מספר דפי גמרא ללא תוספות בכל יום ובימי שישי ושבת לימוד הרא"ש על דפי הגמרא שנלמדו במהלך השבוע.
מצבה הכלכלי של הישיבה לא היה טוב ובשנת תרע"א יצאה הישיבה במבצע מיוחד לגיוס כספים ובין השאר הכין עבורה הרב קוק קול קורא לתמיכה בישיבה.
רבי חיים סולובייצ'יק היה נשיא הוועד הרוסי לסיוע לישיבה. בית הדין בירושלים פרסם "אזהרה נוראה" הדורשת מכל מי שמחזיק כספי נדבות של הישיבה להעבירם לידי הגזבר מנדל ראנד
לאחר מעבר הישיבה למבנה החדש ברחוב הגיא התפתחה הישיבה והייתה לגדולה ביותר בירושלים. המלגות שנתנו אז ללומדים בישיבת תורת חיים היו גבוהות מבישיבות האחרות וקבוצת לומדים מבחירי ישיבת עץ חיים עברו לישיבת תורת חיים. ישיבת עץ חיים הגיבה בהפצת מכתבים נגד הרב וינוגרד וישיבתו.
לאחר מותו של ראש הישיבה יצחק וינוגרד בשנת תרע"ג (1912) עברה ראשות הישיבה לאחיו הרב יוסף אליהו וינוגרד עד פטירתו בשנת תרע"ח (1918). לאחר מכן, עברה הנהלת הישיבה לידי האח הנוסף, הרב שמחה וינוגרד, והרב זרח אפשטיין, חתן הרב אברהם חיים וינוגרד, ששימש כראש הישיבה. בשנת 1913 פרצה מחלוקת בישיבה בין משפחת ראנד שדרשה פיקוח ציבורי על הישיבה לבין משפחת וינוגרד שסירבה, והרבנים בצלאל ישעיה ברנשטיין וצבי פסח פרנק ניסו לפשר בין הצדדים כדי שהישיבה תוכל להמשיך לפעול.
מראשיתה, הייתה התנגדות לישיבה מצד החוגים המקורבים לחורבה וישיבת עץ חיים אשר לא היו מעוניינים בתחרות בישיבת עץ חיים. בשנת תרנ"ב פרצה מחלוקת בין ישיבת תורת חיים וישיבת עץ חיים, לאחר שעץ חיים פרסמה את עצמה כישיבה היחידה בירושלים.
בסוף המאה ה-19 יצרה הישיבה תצלום בו נראה מסגד כיפת הסלע כשעליו מגן דוד, שנועד לצורכי קישוט ("מזרח") ואיסוף כספים בחוץ לארץ על ידי כולל ירושלים. ב-1922 הפיצה המועצה המוסלמית העליונה עותקים של הציור ברחבי העולם המוסלמי כהוכחה לכוונת היהודים לגבי הר הבית, במהלך מסע תעמולה שהזהיר מפני סכנת השתלטות יהודית על קודשי האסלאם בארץ ישראל. ביולי אותה שנה, ערכה משלחת פלסטינית מסע תעמולה ואיסוף כספים במצרים ובחג'אז בעונת החג', בו שימשה התמונה כמכשיר התעמולה העיקרי.
המחלוקת בישיבה.