מרקו מרין (בגרמנית: Marko Marin, נולד ב-13 במרץ 1989 בגרדיסקה שביוגוסלביה, כיום בבוסניה והרצגובינה) הוא כדורגלן גרמני ממוצא סרבי המשחק בעמדת הקשר בפרנצווארוש לזכותו של מרין 16 הופעות ושער אחד במדי נבחרת גרמניה.
קריירה.
מרין החל את הקריירה שלו בקבוצות נוער. עד 1996 שיחק מרין בקבוצת "SG 01 Hoechst", ולאחר מכן עבר לאיינטרכט פרנקפורט. בשנת 2005 עבר מרין לאקדמיית הנוער של בורוסיה מנשנגלדבך, ולאחר שנה באקדמיית הנוער עבר לשחק למשך עונת בבורוסיה מנשנגלדבך ב', קבוצת המילואים של המועדון.
ב-2007 חתם מרין על חוזה ל-3 שנים בקבוצה הבוגרת של מנשנגלדבך. באותה שנה נכלל בסגל הנבחרת האירופאית לטורניר גביע מרידיאן של שנת 2007. בעונת הוא העפיל עם קבוצתו לליגה הגרמנית הראשונה, לאחר שזכה איתה באליפות הליגה השנייה. ב-9 באוגוסט 2008 הוא כבש שלושער, במהלך משחק קבוצתו מול פיטצ'ה בילפלד בסיבוב הראשון של הגביע הגרמני.
בעונת הועבר מרין לורדר ברמן תמורת 8.5 מיליון אירו.
מרין זומן לראשונה לנבחרת הצעירה של גרמניה במהלך שנת 2007, ושיחק במדיה ב-6 משחקים במהלכם כבש שער אחד.
ב-16 במאי 2008 נכלל מרין על ידי המאמן יואכים לאב בסגל נבחרת גרמניה המורחב ליורו 2008, אך לא צלח את הניפוי הסופי מהסגל שנערך ב-28 במאי. הוא ערך את הופעתו הראשונה בנבחרת ב-27 במאי של אותה שנה במשחק מול נבחרת בלארוס, לאחר שנכנס כמחליף בהפסקת המחצית במקום בסטיאן שוויינשטייגר. את שערו הראשון בנבחרת כבש ב-20 באוגוסט במשחק מול נבחרת בלגיה.
ב-28 באפריל 2012 חתם מרין על חוזה שיחל בעונת 2012/2013 עם צ'לסי. ב-19 ביולי 2012 הוא כבש שער במשחק הבכורה שלו במדי צ'לסי, בניצחון 2-4 על סיאטל סאונדרס מה-MLS במשחק ידידות.. מרין סיים את העונה עם זכייה בליגה האירופית, על אף שלא שותף בניצחונה של צ'לסי 1-0 על בנפיקה ליסבון במשחק הגמר.
ביולי 2013, לאחר שמיעט לקבל דקות משחק במדי צ'לסי, הושאל לשנה אחת לקבוצת סביליה מהליגה הספרדית, עמה זכה עונה שנייה ברציפות בליגה האירופית, שוב לאחר ניצחון על בנפיקה. הפעם מרין שותף כמחליף במשחק הגמר, אך הוחלף בעצמו לקראת תום ההארכה בקווין גאמיירו, שכבש את הפנדל המכריע בדו-קרב הפנדלים. בתום העונה הושאל לפיורנטינה האיטלקית. ב-21 בינואר 2015, הושאל מרין בשנית, כשהפעם הושאל לחצי עונה לאנדרלכט הבלגית. ב-25 באוגוסט 2015 שוב מירן הושאל, והפעם לטרבזונספור הטורקית עד לסוף העונה.
ב-22 באוגוסט 2016 חתם מרין באולימפיאקוס על חוזה קבוע, לאחר שבארבע קבוצותיו הקודמות שיחק כמושאל מצ'לסי.
מטא (בודהיזם)
מֵטָּא בפאלי (mettā) או מַאִיטְרִי בסנסקריט (maitrī), שפירושה נדיבות-לב אוהבת, היא מצב תודעה חיובי. התשיעית מעשר הפרמיטה המובילות להארה בבודהיזם וכן הראשונה ממעלות ברהמה ויהרה (המצבים הנשגבים).
תרגומים נוספים של המילה הם: "נדיבות-אוהבת", "חברתיות", "סימפתיה", "רצון טוב", "נדיבות ו"התעניינות פעילה באחרים".
מטא היא יותר מחמלה. חמלה יכולה לנבוע מהצד הרגשי והיא יוצרת צער או מעשה טוב בעוד שמטא היא אהבה כלפי כל הברואים ושמחה כאשר טוב להם.
יש הבדל משמעותי בין אהבה של גבר לאישה, אהבת אם לילד וכדומה לבין האהבה המגולמת במטא. אהבה רגילה מייצגת צורך להיות עם האובייקט האהוב, השתוקקות אליו או לנוכחותו והיא יכולה להיות אחת מסיבות הסבל (הנובע מהשתוקקות לדברים או היאחזות בהם) בעוד שמטא היא אהבה ללא היאחזות.
מדיטציית מטא.
אחת מצורות המדיטציה הפופולריות היא המדיטציה של נדיבות-אוהבת (אהבה ללא הצמדות) אשר מתבטאת בדאגה לאחר ללא כל אנוכיות.
תרגול המדיטציה הוא בקו פנים-חוץ, כלומר המתרגל מתחיל בעצמו, אל עבר חבר טוב ומכיל את החבר בעצמו, לאדם נייטרלי (שאין כלפיו רגשות, לא לחיוב ולא לשלילה) ומכיל את האדם בתוכו, יחד עם העצמי והחבר, אל אדם שמפריע למתרגל (כלומר יש כלפיו רגשות שליליים אבל לא שנאה) וגם אותו המתרגל צריך להכיל בתוך עצמו לבסוף המתרגל מכיל בתוכו את כל היצורים שביקום. בכל אחד ואחד מהשלבים המתרגל חייב לסמפט את האדם ולשאוף לטוב עבור אותו אדם, במקביל לשאיפה לטוב עבור עצמו.
המדיטציה מורכבת משישה שלבים אשר בהם המטא מכוונת אל:
שנקר בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב
הדאם
אגודת החרשים בישראל
אגודת החרשים בישראל (אח"א) היא ארגון התנדבותי של חירשים וכבדי שמיעה השולטים בשפת הסימנים הישראלית. אח"א מאחדת חירשים מגיל 18 ומעלה, כאגודה לעזרה הדדית, ופועלים בה חירשים למען חירשים. חירשים בוחרים בחירשים להנהגת אח"א, על מנת לבצע את המטרות שלשמן היא הוקמה. בראש אח"א עומד יושב ראש חירש ולצידו ועד מנהל. הצוות המקצועי שעובד לצד היו"ר והוועד המנהל, מבצע את מדיניות אח"א, שהיא טיפול בצורכי החירשים במדינת ישראל, ושמירה על קשר עם פדרציית החרשים העולמית וארגוני חירשים נוספים. כמו כן, אח"א שמה לעצמה למטרה לשפר את הנגישות בתחום התקשורת עבור החרשים, להעלות מודעות ציבורית ולבצע הסברה בקרב הציבור הרחב לצורכי החרשים ולקדם חקיקה בנושא זכויות החרשים. בשנת 1983 נרשמה אח"א כעמותה, שמרכזה בבית הלן קלר בתל אביב.
אח"א נוסדה בשנת 1944 על ידי קבוצת צעירים חירשים, שהאמינו שהאדם החירש ירגיש עצמו חופשי ושווה לזולת בין חירשים כמוהו. מסיבה זו הקימה אח"א מועדונים לחירשים, שבהם מתקיימות פעילויות התואמות את צורכי חבריה המונים כ-10,000 איש. מכיוון שהשפה הטבעית של החרשים בישראל היא שפת הסימנים הישראלית, הוחלט לאמצה כשפה הרשמית של אח"א.
היסטוריה.
המידע המוקדם ביותר שיש על קהילת החירשים בישראל הוא מסוף המאה התשע עשרה. בתקופה זו היו בירושלים ובצפת קבוצות קטנות ומעורבות של חירשים יהודים וערבים, והם ככל הנראה תיקשרו ביניהם בסימנים, אך לא נמצא מידע על צורות הסימון שהתפתחו שם.
בשנות השלושים עלו ארצה מספר צעירים חירשים מגרמניה, ובהם מי שהיו עתידים לשמש דמויות מפתח בקהילת החירשים. הראשון היה משה במברגר, שעלה לארץ ישראל ב-1934. באופן טבעי הוא חיפש להיות בחברת חירשים, וב-1935, כאשר משפחתו העתיקה את מקום מגוריה לירושלים, הוא פנה לבית הספר לחירשים. שם לא היו צעירים חירשים בני גילו, אך המנהל, שהכירו מגרמניה, הפנה אותו לאריה צוקרמן, אדם חירש שהתגורר בירושלים. צוקרמן היה מאותם ילדים חירשים שנשלחו ללמוד בברלין, מקום שם למד בשעתו גם משה במברגר. הודות לרקע המשותף של שניהם מיד נקשרו ביניהם קשרי ידידות. בביתו של צוקרמן פגש במברגר את יחזקאל סלע, אף הוא חירש, שהשתייך לקבוצת חירשים ירושלמית שהתפתחה בעיר בראשית המאה העשרים. כך נוצר גרעין ראשוני של קבוצת חירשים. אך חברי הקבוצה לא נשארו זמן רב בירושלים. הם עקרו לתל אביב משום ששם היה קל יותר למצוא עבודה.
לכל אגודה יש מספר אירועים הנתפסים כציוני דרך בתולדותיה. בעבור אגודת החרשים בישראל, אירוע כזה היה תהלוכת העדלאידע בתל אביב בשנת 1936. בשעת האירוע פגשו חברי הקבוצה הקטנה מירושלים בחירשים נוספים מתל אביב ומחיפה. הידיים המסמנות הן ש"הסגירו" את זהותם כחירשים, ובאמצעותן הם יכלו להתחבר זה לזה. בעקבות הקשר הראשוני שנוצר בעדלאידע, החלו חברי הקבוצה להיפגש בקביעות. כך נוצר הגרעין הראשוני של אגודת החרשים בתל אביב. קבוצה זו, שמנתה בתחילת דרכה כ-10–15 איש, נהגה להיפגש בים, בבתי קפה או ברחוב דיזנגוף.
דמות מרכזית באגודה המתהווה היה מצחצח נעליים חירש, יוסף מושאיוף מבוכרה, שקבע את מקום מושבו בכיכר המושבות, הכיכר המרכזית בתל אביב באותה תקופה. בכיכר זו חלפו עוברי אורח רבים מדי יום ביומו, ומצחצח הנעליים היה במרכז העניינים של תל אביב. בשל עיסוקו ובשל מיקומו המרכזי הוא נעשה מרכז המידע של החירשים באותה עת. מי מחברי קהילת החירשים שביקש להתעדכן בנעשה בישראל בכלל ובקבוצת החירשים בפרט, היה מגיע למצחצח הנעליים ולומד ממנו על המתרחש, החדשות, ההודעות וקטעי הרכילות – הכל עבר דרכו.
גרעין הקבוצה המשיך להיפגש בקביעות. אל הקבוצה הצטרף תייר חירש מפולין, אוסקר וסרמן, שהביא עמו רוח רעננה ורעיונות חדשים. הוא העלה את הרעיון של ייסוד אגודת חירשים, בדומה לאגודות שפעלו באירופה באותה עת. רעיונות אלו נפלו על קרקע פורייה, שכן חברי הקבוצה בישראל הרגישו צורך למסד את הקשר החברתי ביניהם וליצור אגודה שתהיה בית לחירשים. ב-1934 הוקם ועד זמני לאגודה, ואף נכתב תקנון ראשוני בעזרתו של עורך דין שומע שהתנדב לעזור בכך. מקום המפגש הקבוע באותם ימים היה מסדרון ארוך בבית קפה סלס ברחוב בן יהודה בתל אביב, ושם לראשונה חגגו חברי הקבוצה יחד את חג החנוכה. ב-26 בנובמבר 1943 נוסדה אח"א בקפה סלס, ובשנת 1944 אישרה עיריית תל אביב שימוש על ידי החירשים בחדר ברחוב אהרונסון 1 בתל אביב.
באספה הכללית ב-4 בפברואר 1944 נבחר הוועד הראשון לאגודה, וב-3 ביוני 1944 הוקמה באופן רשמי אגודת החרשים, בהשתתפות 44 חברים. יושב ראש האגודה הראשון היה משה במברגר. האגודה קיבלה את אישור ממשלת המנדט וקראה לעצמה "אגודת החרשים-אילמים בתל אביב". הפעילויות שנעשו במועדון בשנים הראשונות שלאחר היווסדו כללו הרצאות במגוון נושאים כתנ"ך, היסטוריה וחדשות מהמתרחש בישראל ובעולם; טיולים בישראל; ביקורים בתערוכות ונשפי חנוכה ופורים מדי שנה בשנה. כפי שהעידו חברי האגודה, הנשפים האלה היו הזדמנות יחידה לחירשים לטעום חיי חברה תקינים. האגודה עסקה גם בקליטת עולים חדשים חירשים, סייעה להם במציאת עבודה, ודאגה שלא ינוצלו בידי מעבידיהם כשהעניקה להם ליווי של עובדות סוציאליות, שידעו את שפת הסימנים או שדיברו ברור.