בבחירות לכנסת השמינית, שנערכו ב־31 בדצמבר 1973, נמנו 1,601,098 מצביעים מתוך 2,037,478 בעלי זכות הצבעה, אחוז ההצבעה היה 78.58%.אחוז החסימה עמד על 15,669 קולות. בבחירות הושגו התוצאות הבאות:
הזעם הציבורי בשל מלחמת יום הכיפורים לא הביא לירידת המערך מן השלטון, אך הכתובת האלקטורלית הייתה על הקיר. המערך בצירוף סיעות הלוויין מן השמאל ירד מ-64 מנדטים ל-54, ירידה שנייה ברציפות. הליכוד, לעומתו, עלה ל-39 מנדטים. יתר על-כן, בניגוד לדפוס המסורתי לפיו מצביעים העורקים ממפלגת האם נוטים לעבור קודם למפלגות ביניים, אפשר היה להבחין במעבר משמעותי של מצביעים ישירות מהמערך לליכוד. ר"ץ, תנועתה של פורשת המערך שולמית אלוני, קיבלה שלושה מנדטים. תנועת "הפנתרים" שהתפצלה לשתי תנועות בבחירות כשלה בשל כך (שני המועמדים קיבלו במקובץ 1.3 אחוזים, אך אף אחד מהם לא הצליח להגיע לאחוז החסימה בנפרד).
בחירות אלו היו הבחירות הראשונות שבהן חולקו המנדטים לפי "חוק בדר-עופר", שיטת חלוקת עודפי קולות הנותנת עדיפות למפלגות הגדולות יותר.
לאחר הבחירות.
התחושות הקשות של הציבור לא מצאו את ביטוין בבחירות ואחריהן, לפחות לסברת ראשי המערך, ניתן היה להמשיך כבעבר. הממשלה החדשה שהוקמה ב-10 במרץ 1974 כללה את גולדה מאיר כראש ממשלה ואת משה דיין כשר הביטחון, כמו לפני הבחירות.
להפתעת הממשלה החלה מחאת יחיד של הלוחם מוטי אשכנזי מול משרדי הממשלה לצבור תאוצה. אשכנזי תבע נטילת אחריות ודרש את התפטרותו של דיין. שר הביטחון אמנם איבד הרבה מיהירותו הזחוחה ומהפופולריות שלו, אך עדיין הייתה הדרישה כי על שרים או ראשי ממשלה לשאת באחריות לביצועיהם או תפקודם בבחינת רעיון מהפכני, שלא עלה כלל על דעת ראשי המערך. המחאה מול משרדי הממשלה בירושלים הלכה והתעצמה, כשאל אשכנזי מצטרפים אנשים נוספים, ביניהם רבים שהשתחררו משרות המילואים בחזית.
פרסומו של דו"ח הביניים של ועדת אגרנט ב-1 באפריל 1974 היה אמור להשתיק את קולות המחאה. המנדט שהוענק לוועדה מנע עיסוק באחריות הדרג המדיני, אך כאשר הופיע דו"ח הביניים נתפשו המסקנות, שהטילו את מלוא האחריות על הדרג הצבאי, כהתחמקות מאחריות של הדרג המדיני. האמירה המקובלת הייתה: "זרקו את דדו לכלבים", כלומר, הטילו את האשמה ברמטכ"ל דוד אלעזר (דדו) והאשמים האמתיים יצאו פטורים בלא כלום. המחאה התעצמה ומכיוון שדיין הבהיר כי אינו מוכן לשלם את המחיר לבדו, התפטרה הממשלה כולה.
במקומה הוקמה ממשלה שבראשה עמד יצחק רבין, שבגלל היותו שגריר ישראל בארצות הברית נחשב "נקי" ממעורבות במה שכונה "המחדל". לתפקיד שר הביטחון של הממשלה שהוצגה ב-3 ביוני 1974 מונה שמעון פרס, שכיהן קודם כשר התקשורת והתחבורה. לתפקיד שר האוצר מונה יהושע רבינוביץ, שהובס בבחירות לראשות עיריית תל אביב על ידי שלמה להט. אנשי "דור הביניים", ובראשם גולדה מאיר ופנחס ספיר, לא היו שותפים בממשלה.
פומימרו קונואה
הנסיך פומימרו קונואה (近衛 文麿 ביפנית) (12 באוקטובר 1891 – 16 בדצמבר 1945) היה פוליטיקאי יפני וראש הממשלה ה־34 (4 בינואר 1937 – 5 בינואר 1939), ה-38 (22 ביולי 1940 – 18 ביולי 1941) וה־39 (18 ביולי 1941 – 18 באוקטובר 1941) של יפן.
ביוגרפיה.
הוא נולד כנסיך בשבט הפוג'יווארה, יורש של משפחת דוכסים, משפחת קונואה בטוקיו. הוא הצטרף לפוליטיקה ב־1920 כבן חסות מתון של סיונג'י קינמוצ'י, והתנגד לשימוש בכוח הצבאי.
מונה לראש ממשלת יפן ביוני 1937 במטרה להביא לאיזון מול כוחו המתחזק של הצבא, אך הפך בעצמו למיליטריסט. אחרי תקרית גשר מרקו פולו ביולי 1937 ותחת לחץ מהדוגלים בקו נוקשה, הסכימה הממשלה להרחיב את פעולותיה בסין, העבירה למנהיגי הצבא את הניהול המלא של הסכסוך בסין, ואפשרה להם לפעול תוך התעלמות מכוונת מצד הממשלה לגבי אופן פעולתם. בנובמבר, הכריז קונואה על יעדה של יפן - סדר חדש באסיה, מה שלימים הפך להיות פרויקט מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי, והפעיל לחץ על סין כדי לקבל וויתורים טריטוריאליים על מנת לסיים את מלחמת סין-יפן. קונואה התפטר ב־4 בינואר 1939, עקב כישלונו לסיים את הסכסוך בסין. הירנומה קיאיצ'ירו מונה לראש הממשלה הבא.
קונואה מונה חזרה לראשות הממשלה ב־17 ביולי 1940, ולמרות המשא ומתן עם ארצות הברית, הוא ארגן את הגדלת הצבא יחד עם סגן אדמירל טייג'ירו טויודה, אשר החליף את יוסוקה מצואוקה כשר חוץ לוחמני. הוא חתם על הברית עם מדינות הציר, חוקק את חוק הגיוס הלאומי, יצר את הבסיס של ממשלה לתקופת מלחמה (המכונה "שין טאיסאי" - סדר פוליטי חדש) ובאוקטובר 1940 הקים את התאגדות הסיוע בשלטון הקיסרי ("טאיסאי יוקוסאנקאי") על מנת להחליף את המפלגות הפוליטיות, אשר התנדבו להתפרק. לאחר שנכשל להגיע להסכם עם ארצות הברית במטרה למנוע מלחמה בשתי חזיתות, הוא התפטר באוקטובר 1941 והוחלף על ידי השר הצבאי שלו, הידקי טוג'ו.
קונואה שיחק תפקיד בהפלתו של ממשלתו של טוג'ו ב־1944, ובפברואר 1945 הוא יעץ לקיסר הירוהיטו להתחיל במשא ומתן במטרה לסיים את מלחמת העולם השנייה. אחרי תחילת הכיבוש האמריקאי הוא שירת בממשלה של הנסיך נרוהיקו היגשיקוני, הממשלה הראשונה שלאחר המלחמה, אך נמצא חשוד בפשעי מלחמה. בדצמבר 1945, בזמן הקריאה האחרונה של ארצות הברית לפושעי מלחמה להתייצב מולם, הוא התאבד בשתיית ציאניד. היה זה בשנת 1945, בדיוק 1300 שנים אחרי שאביו הקדמון, פוג'יוורה נו קמטרי, הנהיג הפיכה צבאית בתקופת שבט סוגה. כך, באופן כה סמלי הסתיימה תקופת שליטי פוג'יוורה.
לאחר חמישים שנה, נבחר נכדו, מוריהירו הוסוקאווה, לראשות הממשלה.
דרבי קאונטי
מועדון כדורגל דרבי קאונטי (באנגלית: Derby County Football Club) הוא מועדון כדורגל אנגלי המייצג את העיר דרבי שבאנגליה. קבוצת הכדורגל של המועדון משחקת בפוטבול ליג הראשונה. אצטדיונה הביתי של דרבי, פרייד פארק (Pride Park Stadium), הוא אצטדיון מודרני בן 33,597 מושבים, שבנייתו הושלמה ב-1997. מדי הקבוצה כוללים חולצה לבנה עם פס אנכי שחור, מכנסיים שחורים וגרביים שחורים. הקבוצה ידועה בכינוי "האילים" (The Rams).
הקבוצה נוטינגהאם פורסט מהעיר נוטינגהאם, אשר ממוקמת קילומטרים ספורים צפונית-מזרחית לדרבי, נחשבת ליריבתה המרכזית. מועדון הכדורגל לסטר סיטי, מהעיר לסטר הנמצאת אף היא במזרח אנגליה התיכונה, אף הוא מוגדר כיריב מקומי. יריבות עזה שוררת גם בין דרבי ללידס יונייטד, לא משום סמיכות גאוגרפית, אלא נוכח העובדה ששתי הקבוצות היו הדומיננטיות באנגליה בראשית שנות השבעים.
היסטוריה.
השנים הראשונות.
הקבוצה נוסדה בשנת 1884 כשלוחה של מועדון הקריקט דרבישייר קאונטי. תחילה ביקשו להתקרא "מועדון הכדורגל דרבישייר קאונטי", אולם התאחדות הכדורגל האנגלית דחתה זאת בטענה שהשם ארוך מדי, ולכן נאלצה הקבוצה לקצר את שמה ל"דרבי קאונטי". בשנותיה הראשונות שיחקה במגרש הקריקט "רייסקורס", דרבי.
דרבי הייתה מהקבוצות המייסדות של הפוטבול ליג כשזו נוצרה לבסוף בשנת 1888. בשנת 1895 עברה הקבוצה לביתה החדש, ה"בייסבול גראונד", ששימש אותה ב-102 השנים הבאות. שלוש פעמים בעשור הבא (1898, 1899 ו-1903) זכתה דרבי להגיע לגמר גביע ה-FA, אך הפסידה, יש שטוענים בעקבות קללה שהטילו צוענים על הקבוצה נוכח העובדה שה"בייסבול גראונד" הוקם על שטח בו חנו צוענים רבים. המזל הרע הוסיף לפקוד את הקבוצה, שירדה בסוף עונת 1906/1907 לליגת המשנה האנגלית דאז. ארבע עונות אחר כך, עם זאת, שבה הקבוצה לליגה הראשונה. דרבי לא הצליחה לבסס את מעמדה כקבוצה בכירה ובשנת 1914 שבה וירדה לליגת המשנה. ב-1919, עם תום מלחמת העולם הראשונה, שבה לליגה הבכירה, אך ירדה ממנה שוב בשנת 1921.
מזלה של הקבוצה האיר לה פנים מאז שחזרה בשלישית לליגה הראשונה בשנת 1926. הקבוצה הסתמנה אז ככוח עולה בכדורגל האנגלי, ובשנת 1931 אף סיימה במקום השני, מרחק 10 נקודות מהאלופה שפילד ונסדיי. את כל העונות עד לעונת 1939/40, שלאחריה הופסקה הליגה לשנים אחדות בעקבות מלחמת העולם השנייה, סיימה דרבי בחלקה העליון של הטבלה.
גביע ה-FA.
עם חזרתה של הליגה בעונת 1945/1946 הצליחה דרבי, לראשונה בתולדותיה, להניף את גביע ה-FA לאחר ניצחון 1–4 על צ'רלטון אתלטיק בגמר, לא לפני ששחקניה פנו מפורשות לצוענים וביקשו את מחילתם תמורת הסרת הקללה.
עם זאת, הקבוצה לא הצליחה לשחזר את הצלחתה מהתקופה שלפני המלחמה ובשנת 1953 ירדה לליגת המשנה. הדברים רק הסתבכו בשנת 1955 כאשר דרבי ירדה, לראשונה בתולדותיה, לליגה האנגלית השלישית. עם זאת, דרבי לא התקשתה לזכות במקום הראשון בליגה השלישית ולשוב לליגת המשנה בעונה הבאה.
עידן קלאף.
בשנת 1967 נטלו לידיהם המאמן בריאן קלאף (Brian Clough) ועוזרו פיטר טיילור את ניהול המועדון. השניים הובילו את הקבוצה להישגיה הגדולים ביותר עד כה. שנתיים בלבד לאחר מינוייהם העפילה הקבוצה לליגה הראשונה, וארבע שנים אחר כך - בעונת 1971/72 - זכתה הקבוצה לראשונה בתולדותיה באליפות אנגליה. אף שדרבי לא הצליחה לשמור על הכתר בעונה הבאה, היא הגיעה לשלב חצי הגמר של "גביע אירופה לאלופות", שמו הקודם של מפעל הכדורגל היבשתי היוקרתי הידוע היום בתור ליגת האלופות. הקבוצה הפסידה בשלב זה ליובנטוס האיטלקית באופן מעורר מחלוקת: נציגי דרבי טענו כי האיטלקים שיחדו את שופטי המשחק. קלאף עזב את הקבוצה לאחר מכן ולאחר פרקי זמן קצרים בברייטון אנד הוב אלביון ולידס יונייטד מונה למאמן נוטינגהאם פורסט, עמה זכה באליפות אנגליה וכן בשני גביעי אירופה לאלופות.
אחרי קלאף.