למעיין מספר שמות על בסיס גרסאות שונות. ותיקי מושב בית נקופה שחלקם לקחו חלק בהקמת המושב בשנת 1949, מיד לאחר תום מלחמת העצמאות, מכנים אותו בשם "המעיין המסתובב" על שם הנקבה המתפצלת החצובה בתוך ההר המובילה את מי הנביעה לתוך הבריכה ממספר מקומות והיא באורך כללי של כ-80 מטרים.
שמות אחרים הנזכרים במקומות שונים הם: "עין ארז", "עין נקעה", "עין דילאב", "המערה המסתובבת" ועוד.
המקום היה מוזנח במשך שנים רבות לאחר שהבריכה נסתמה במכוון על ידי גורמים שונים בעקבות עבודות שנעשו באזור. הטבע השתלט על המעיין, טרסות קרסו והעתיקות במקום כוסו באדמה. לאחר עשרות שנים של הזנחה, המתחם כולו שופץ ושוקם על ידי לוחמים בעבר ובהווה של פלוגת המסייעת של גדוד המילואים 7020, לוחמים נוספים מחטיבה 5 של המילואים, תושבי בית נקופה, מתנדבי השומר החדש וחברים מהסביבה. המעיין הוכרז כאתר הנצחה לזכרם של 13 לוחמי הפלוגה שנהרגו ב-9 באפריל 2002 בקרב בג'נין, במהלך מבצע חומת מגן.
בשנת 2012 נערכה חפירת הצלה במקום כחלק מהרחבת כביש מספר 1 (כביש תל אביב - ירושלים). החפירה נוהלה על ידי רשות העתיקות במימון חברת "נתיבי ישראל - החברה הלאומית לתשתיות תחבורה" בע"מ. בחפירה זו נחשפה מערכת המים במקום ששמשה את הלגיון הרומי שחנה בארץ.
בצמוד לבריכת המים ישנן כמה מתקני מים קדומים ששימושן אינו ברור מהם קיימת נביעה נוספת הזורמת לתוך הבריכה. לאחר תחילתן של עבודות השיקום, החלו המים להאגר בתוך בריכת האיגום הן מהנקבה והן ממתקני המים הקדומים.
המקום ידוע היום בשם "עין המסייעת 7020".
המקום מתוחזק על ידי מתנדבים ועל ידי "עמותת הפלוגה המסייעת 7020 (ע"ר)".
הרקע לפרויקט הנצחת חללי הפלוגה.
בסוף מרץ 2002 יצא צה"ל למבצע חומת מגן. גדוד נחשון (7020) של חטיבה 5, המורכב מחיילי מילואים, נקרא בתחילת אפריל יחד עם כל החטיבה לכבוש את מחנה הפליטים בג'נין.
ב-9 באפריל 2002 במהלך הקרב במחנה הפליטים ג'נין, נקלעה הפלוגה המסייעת של הגדוד למארב, ובקרב פנים מול פנים בשטח צפוף, נהרגו 13 לוחמים ונפצעו רבים. לאחר הקרב, הוענק לפלוגה צל"ש אלוף הפיקוד על גילוי מעשי גבורה בניסיון לחלץ את הנפגעים תחת אש. בנוסף הוענק צל"ש אישי לשני לוחמים שנהרגו, וצל"ש נוסף ללוחם שחילץ נפגעים תחת אש.
המעיין כאתר הנצחה.
בתמיכתה של המועצה האזורית מטה יהודה ובמספר ימים מרוכזים של עבודה מאומצת, פעלו הלוחמים של הפלוגה בעבר ובהווה ביחד עם תושבי מושב בית נקופה והחלו לשקם את הנביעה וסביבתה שהייתה מוזנחת במשך שנים רבות ונקראה בפי ותיק המושב "המעיין המסתובב", בשל ניקבת המים החצובה בסלע המסתעפת בתוך ההר.
בסמוך לנביעה נמצאו ממצאים ארכאולוגיים אשר טופלו לפני מספר שנים על ידי רשות העתיקות. לטענת חלק מאנשי הרשות, לפני כ-2,000 שנה חנה הלגיון העשירי פרטנסיס שצר על ירושלים בימי המרד הגדול, בסמוך למעיין.
האגודה השיתופית של מושב בית נקופה, תושבי המושב ואנשי הפלוגה, ממשיכים לפתח ולטפל במתחם באופן קבוע לשימוש כלל ציבור המטיילים באזור. אנשי רשות העתיקות תרמו רבות לשיקום המקום.
קריעה (סיפור קצר)
קריעה הוא סיפור קצר מאת ברכה סרי. הסיפור מתאר את ליל כלולותיה של ילדה כבת 11, בקהילה היהודית בתימן, הנישאת במצוות אביה לאלמן מבוגר. הילדה אינה מוכנה כלל לרצונו של בעלה לבעול אותה, והסיפור מציג את מחשבותיה ואת מחשבותיו, במה שהיא רואה כאונס והוא רואה כבעילת מצווה. הסיפור זכה לשבחים רבים, אך הקים על סרי רבים ובודד אותה מהקהל אליו פנתה והקהילה התימנית והמזרחית החרימה אותה.
על כתיבת הסיפור ופרסומו.
את הסיפור כתבה סרי בביתה בראש העין. היא חששה להראותו שמא לא יובן, אך דיקנית הסטודנטים ב"בצלאל", שושנה אלינגס, קראה אותו והבינה, והפעילה הפמיניסטית מרשה פרידמן קראה והתפעלה. הסיפור, שהוא ראשית עיסוקה האמנותי והספרותי של סרי, התפרסם בשנת 1980 בגיליון הראשון של כתב העת "נגה", תחת שם העט "פועה מרי-דור", ובשנת 1994 נכלל באנתולוגיה "הקול האחר: סיפורת נשים עברית" שבעריכת לילי רתוק.
ברכה סרי אמרה על סיפורה:
הסיפור.
הסיפור מתחיל בתיאור של המספר כיצד רואה הילדה את מסירתה־מכירתה מאביה לבעלה:
לילדה אין מושג מה מצפה לה בליל הכלולות, ובינה לבין בעלה מתנהל מאבק ארוך סביב רצונו לבעול אותה. מחשבותיה של הילדה לאחר שהבינה שהובסה הן: "אוי לי גופי קרוע. קרע כסותי. קרע מסתרי. חשף בושותיי. למה לי חיים. זכר חילל כבודי. חשף ערוותי. למה זה קרה לי בחיי. מוות. המיתוני. מיד. אל אראה בחרפתי." במחשבותיו של הבעל, לאחר שמסר את ההוכחה להצלחתו במימוש נישואיו, האירוע הסתיים בהפי אנד: "ישתבח השם. בזכות התורה ובזכות אבות, זכיתי לאשה שלישית כשרה וצנועה. בסייעתא דשמיא גברתי על מנאצי. גבר בעמיו. לא עובר בטל. עוד כוחי במותני."
הילדה נרדמת וחולמת שהיא מוצגת עירומה בפני הציבור, ובעלה, בעזרת אמה ואביה, בודקת את כשרותה, ולאחר מכן ננעצים בה איברי המין של כל הגברים שסביבה ועיני הנשים דוקרות אותה כמחטים, "והיה כאב מחטי העיניים של הנקבות גובר על מדקרות הזכרים". ובהמשך החלום "חסה עליה עין השמש ושילחה בעיני הנשים קרניה ועיקרה עיניהן. והוסיפו העיניים ושוטטו בחלל העולם ומארובות הנשים נשקפו תהומות חשכה. ויקדה השמש ושרפה את מטילי הזכרים".
לקראת סוף הסיפור מתוארת כניעתה המוחלטת של הילדה־הכלה:
המשפחה עולה לארץ ישראל, והסיפור מסתיים בתיאור לידת הבן בניתוח קיסרי בבית חולים ישראלי. טיפול הצוות הרפואי בה מזכיר לה את ליל הקריעה. עקב הזכרונות שעלו בה לאחר הלידה היא "קרעה צינורות ושברה מכשירים ושפכה נוזלים. והאחיות הצמידוה למיטתה וקשרוה והרחיקו מיטתה מן החדר. ואחות בלבן מלמלה כמבינה: מסכנה, הלם של אחר לידה."
שם הסיפור.
רחל אליאור הסבירה את משמעותו הכפולה של שם הסיפור:
גם שירה סתיו התייחסה לריבוי המשמעויות של שם הסיפור:
עיבוד למחזה.
סרי עיבדה את סיפורה למחזה, שהוצג ב-1984 בתיאטרון הקריאה של בית אריאלה בתל אביב בהגשתה של סיגלית ערוסי. גברים תימנים חתמו על עצומה נגד ההצגה ושלחו אותה לנשיא המדינה, והפגינו נגד ההצגה. בשנת 1987 אמיר אוריין עיבד, ביים ואף גילם את תפקיד המטפל במחזה שהוצג בתיאטרון "החדר", בהשתתפות השחקניות סמדר לומנץ, מיכל כרמל ומירב משולם.
פועה מרי-דור
חוסר אזרחות
חוסר אזרחות (בצרפתית: apatride) הוא מצב בו אדם חסר אזרחות כלשהי ואין לו הגנה של אף מדינה.
אדם עלול להימצא במעמד של חוסר אזרחות בנסיבות הבאות:
המצב בהווה.
נכון ל-1954, השנה בה נחתמה האמנה בדבר מעמדם של מחוסרי אזרחות, היו על פי הערכות כ-12 מיליוני חסרי אזרחות בעולם.
דוגמה לחוסר אזרחות היא אנשי המאבק של בני רוהינגיה במיאנמר (לשעבר בורמה), כאשר ניסו להקים מדינה או אוטונומיה מוסלמיים ונכשלו, מאות אלפי בני רוהינגיה היגרו ממיאנמר ללא דרכונים וכעת הם במעמד של חסרי אזרחות.
ריטהאוסף
ריטהאוסף הוא אלבום אוסף כפול של הזמרת ריטה שיצא ב-12 באוגוסט 2015.
השיר בביצוע ריטה ורד בנד מצורף לאלבום כבונוס בפלטפורמות הדיגיטליות.
רקע.
בצאת האלבום סיפרה ריטה על חווייתה בעריכת האוסף "אני יושבת לערוך את האוסף הזה ויוצאת למסע רגשי. החוויות והזיכרונות שחבויים בכל שיר ושיר מציפים אותי. אני יודעת שהשירים האלו הפכו לפסקול חוויותיהם וחייהם של הרבה אנשים, ואני מתמלאת הכרת תודה על הזכות הנדירה הזאת שנפלה בחיקי ולא שוכחת ולו לרגע".
ביקורות.
האלבום הכפול ספג ביקורת חיובית מצד שי להב שאמר: "34 שירים, מרביתם יהלומים. את חלקם אני אומנם לא מסוגל לשמוע (“שיר אהובת הספן" היה רגע משבר אמיתי בריצה. מזל שיש שלט), אבל כשיש לך את “עטוף ברחמים", “תפתח חלון", “אני חיה לי מיום ליום", “בוא", “אל תפחד", “הנסיכה והרוח", “לאלף נמר" ועוד ועוד, אתה מבין, במצטבר, שההבטחה הגדולה של חורף 1985 התממשה".
ג'יין באטן
ג'יין גרדנר באטן (באנגלית: Jean Gardner Batten; 15 בספטמבר 1909 – 22 בנובמבר 1982) הייתה טייסת ניו זילנדית. ילידת רוטורואה, היא הפכה לניו זילנדית הידועה ביותר בשנות השלושים, בזכות ביצוע מספר טיסות סולו שוברות שיא ברחבי העולם. היא ביצעה את טיסת הסולו הראשונה אי פעם מאנגליה לניו זילנד ב-1936.
ילדות.
ג'יין באטן נולדה לפרדריק באטן, רופא שיניים, ונלי (אלן) באטן בלקמור היו לה שני אחים גדולים. בשנת 1913 עברה המשפחה לאוקלנד. בשנת 1924 ג'יין באטן נרשמה למכללה לבנות ברמוארה באוקלנד שם למדה בלט ופסנתר. אף שהייתה פסנתרנית מחוננת, בגיל 18 היא החליטה להיות טייסת לאחר שהטייס האוסטרלי צ'ארלס קינגספורד סמית' לקח אותה לטיסה במטוס הצלב הדרומי שלו.
ראשית הטיסות.
בשנת 1929, היא ואמה עברו לאנגליה והצטרפו למועדון המטוסים של לונדון. היא טסה את טיסת הסולו הראשונה שלה בשנת 1930 וקבלה רישיונות טיסה פרטיים ומסחריים עד שנת 1932. היא הלוותה 500 ליש"ט מפרד פרומן טרומן, שהיה טייס ניו זילנדי בחיל האוויר המלכותי, שרצה להינשא לה. מטרת ההלוואה הייתה לממן 100 שעות טיסה הנדרשות לרישיון. לאחר שהשלימה את רישיון ה-"B" בדצמבר 1932, היא עזבה את טרומן ופנתה לוויקטור דורה, שלווה מאמו 400 ליש"ט לרכישת מטוס דה האבילנד DH.60 שכונה "עש צועני" עבור ג'יין (טייסת אוסטרלית מוד בוני עשתה טיסות שלה במטוס מאותו דגם). על פי NZ History Online, "גיוס כסף על ידי ניצול מערכות היחסים שלה עם גברים היה נושא שנמשך לאורך כל הקריירה שלה."