הוא כבש את שערו הראשון עבור הסיטי בהפסד 2–4 לאסטון וילה במחזור הפתיחה של עונת 2008–2009. בסיבוב המוקדמות השני של גביע אופ"א, צ'ורלוקה כבש בעיטת עונשין בניצחון בבעיטות הכרעה של מנצ'סטר סיטי על הקבוצה הדנית מיידטלנד, אחרי שהתוצאה בסיכום שני המשחקים עמדה על 1-1. משחקו האחרון עבור הסיטי היה ב-31 באוגוסט 2008, נגד סנדרלנד, בסיומו הוא מסר את חולצתו לקהל.
ב-1 בספטמבר 2008, הוכרז שטוטנהאם רכשה את שירותיו של צ'ורלוקה ל-6 שנים עבור 8.5 מיליון פאונד, וצירפה אותו לעמיתו לנבחרת הקרואטית לוקה מודריץ'.
בינואר 2012 הושאל לבאייר לברקוזן עד סוף העונה.
ביולי 2012 חתם חוזה בלוקומוטיב מוסקבה ל-4 שנים, המוסקבאים שלמו לטוטנהאם 7 מיליון יורו עבורו.
נבחרת קרואטיה.
צ'ורלוקה החל לשחק עבור הנבחרת הקרואטית עד גיל 21 ולבסוף הרשים את מאמני הנבחרת הבוגרת, אשר זומן אליה במהרה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת קרואטיה במשחק ידידות נגד אלופת העולם דאז נבחרת איטליה, ב-16 באוגוסט 2006, בליבורנו. קרואטיה ניצחה במשחק 0–2, וצ'ורלוקה שהיה אז בן 20, נכנס למשחק במהלך המחצית השנייה והרשים מאוד בהופעתו.
במהלך טורניר המוקדמות ליורו 2008, הוא הפך לשחקן הרכב קבוע תחת המאמן סלאבן ביליץ'. קרואטיה סיימה את המוקדמות במקום הראשון בבית 5, מעל רוסיה ואנגליה הפייבוריטיות. צ'ורלוקה ייצג את קרואטיה גם בטורניר הגמר של יורו 2008, עד שהודח עם נבחרתו על ידי נבחרת טורקיה.
חייו הפרטיים.
ב-21 ביולי 2018 נישא לזמרת פרנקה באטליץ' שייצגה את קרואטיה באירוויזיון 2018.
קומיקים
הקומיקים (בקומיקית: къумукълар, "קומוקלאר"; ברוסית: кумыки, "קומיקי") הם עם טורקי החי במישור הקומיקי בצפון דאגסטן (צפון קווקז), באזור נהר טרק, ועל חוף הים הכספי. הקומיקים מהווים כ-14.2% מאוכלוסיית דאגסטן, ובשנת 2002 נערך סקר אוכלוסין שמצא כי מספרם הכולל בדאגסטן הוא 365,804. כן שוכנים כ-12,700 קומיקים בצפון אוסטיה - אלניה, 12,300 קומיקים שוכנים במחוז טיומן, 9,600 קומיקים הם תושבי המחוז האוטונומי חנטי ומנסי (אוגרה), 8,900 קומיקים שוכנים בצ'צ'ניה ואלפים בודדים במקומות נוספים ברחבי הפדרציה הרוסית.
הקומיקים דוברים את השפה ה, המשתייכת למשפחת השפות הטורקיות. הקומיקים מחזיקים בדת האסלאם הסוני, אך ישנם מנהגים עממיים השומרים על רוח התקופה הקדם איסלמית.
יש הסבורים כי העמים "קאמי" ו"קאמאקים" המופיעים בכתבי תלמי הם הקומיקים. כמו כן ישנם הרואים בהם צאצאי הכוזרים. המלומד א' ואמברי מניח כי הקומיקים הגיעו למקום מושבם הנוכחי בשיאה של האימפריה הכוזרית במהלך המאה ה-8. במהלך המאה ה-16 עד המאה ה-18 הקימו הקומיקים ממלכה עצמאית שמושבה בטארקי והיא הונהגה על ידי מנהיג שתוארו "שמחל". בשנת 1559 החלה החדירה הרוסית לאזור, והצאר פטר הגדול החל לבנות מצודות בטריטוריה הקומיקית. החדירה הרוסית המשיכה עד הסכם גוליסטן מ-1813 שסיפח את כל אזור דאגסטן לתחום האימפריה הרוסית. לאחר נפילת ברית המועצות הפכה דאגסטן לסובייקט פדרלי של הפדרציה הרוסית. חוקת דאגסטן מקפידה על מתן שוויון לעמי דאגסטן השונים והכרה בתרבותם, ובכללם הקומיקים. ישנם לאומנים קומיקים כסלאו אלייב הקוראים להשתלטות הקומיקים על דאגסטן, ברוח האימפריה הכוזרית העתיקה.
זאב ויינר
זאב ויינר (נכתב גם וינר) (1908- 18 בספטמבר 1994) היה מייסד רשת הדיור המוגן לקשישים "משען" ומנכ"ל במשך שנים רבות, עד לשנת 1985, גזבר וחבר מרכז במפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י), וחבר מועצה בעיריית תל אביב.
חייו.
זאב (וולף) ויינר נולד בעיירה וולדימיר וולינסק (לודמיר בפי יהודיה) שבפולין, היום באוקראינה. אימו שרה קיימה אורח חיים יהודי דתי, אביו זינדל עסק במסחר זעיר והיה מראשוני הציונים בלודמיר. את לימודיו החל ב"חדר" אחר כך בבית ספר יהודי פולני ומשם לגימנסיה יהודית פולנית שבעיירה. בעקבות קרע אידאולוגי בינו לבין מנהל הגימנסיה, ד"ר פליך, שהיה יהודי מתבולל, החליט לעזוב, ואת לימודיו סיים בגימנסיה העברית בעיירה קובל הסמוכה. שם הצטרף לתנועת "השומר הצעיר". בתום לימודיו שב ללודמיר, בה הדריך צעירים בקן התנועה, ותוך זמן קצר עמד בראש הקן. הוא היה מעורב בפעולות ציוניות רבות, חבר ב"ליגה למען ארץ ישראל העובדת" ופעיל בהנהלת הקרן הקיימת לישראל. זאב ויינר אירח בקן התנועה את יצחק גרינבוים מראשי ההסתדרות הציונית העולמית. פעילותו התרחבה, הוא הקים את קן "השומר הצעיר" בעיירה הורדלץ ובעיירות נוספות בסביבת ווהלין: אורוחוב, רוביישוב ובלוצקי. היה ציר בוועידות שונות: בוועידה הגלילית של תנועת "החלוץ", בוועידה הארצית הרביעית של הסתדרות "תרבות" בפולין ב-1931, בה השתתף חיים נחמן ביאליק, ובוועידה השמינית של "השומר הצעיר" בורשה ב-1935.
בשנת 1929, בעקבות הטבח בחברון, כינס ויינר את בני העיירה אל הרחבה הגדולה שבפתח בית הכנסת המרכזי. שם, עם רב העיירה, קרא ליהודים לעלות לארץ ישראל. ויינר עזר בהשגת סרטיפיקטים לעלייה לחניכים רבים. בשנת 1935 נשא לאישה מדריכה בקן התנועה, טובה קובלסקה, שהייתה רעייתו ועזר כנגדו עד יום אחרון. למחרת נישואיהם יצאו השניים לארץ ישראל.
זאב ויינר ביחד עם טובה קובלסקה זכו לתעודות הוקרה על חלקם במפקד הציוני ובהתרמה של "השקל הציוני" לקראת הקונגרס הציוני ה-19, שהתקיים בלוצרן, שווייץ ב-1935.
לרגל עלותם לארץ ישראל, נטעה הסתדרות השומר הצעיר בווהלין שני עצים ביער הרצל על שמם. גם הוועד המאוחד לענייני הקק"ל בלודמיר נטע על שמם שני עצים ביער הרצל "לאות הצטיינות בעבודתם לטובת הקק"ל".
זאב וטובה ויינר המשיכו לשמור קשר עם חניכיהם. לימים יתרמו חניכיהם, שהשתקעו בארצות הברית, אמבולנס ל"משען".
משען שהיה לגולת הכותרת של עשייתו הציבורית של זאב ויינר במשך יובל שנים, משנת עלייתו ב-1935 ועד 1985.
לאחר שחיו זמן קצר בקיבוץ שריד עברו לתל אביב, וויינר החל לעבוד ב"קרן חוסר עבודה" של ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל. בין השאר עזר לפועלים מובטלים. הוא סידר להם עבודה בכריית חול זיפזיף בחולות חולון. בתמורה הם קיבלו תלושים שהיו שווי כסף. זאב עזר לנזקקים לקבל מזון בחנות של ההסתדרות שנקראה: משען אספקה-עזרה לנזקקים ("כשיהיה לכם תחזירו..."). העזרה לנזקקים במסגרת ההסתדרות הפכה למפעל חייו של זאב ויינר.
משען.
"כשמדברים על "משען" מדברים למעשה על זאב ויינר, וכשמדברים על ויינר מתכוונים בעיקר ל"משען"". (ישראל קיסר, בספר "ערבים זה בזה" אליהו אגרס). ב 1935 הצטרף זאב ויינר אל שורת המייסדים של "קרן חוסר עבודה" שראשיתה ב-1931, ועם הצטרפותו ב-1935 הייתה ל"משען". משען הוגדר עם ייסודו כ"זרוע לעזרה הדדית של ההסתדרות". משען או הקרן עסקו בעיקר במתן עזרה חומרית פרטנית לחברי ההסתדרות.
ב-1936 היה בארץ ישראל משבר כלכלי והיו נזקקים ומובטלים רבים. עולים רבים נזקקו להלוואות לסידור ראשוני, לאחר עלייתם ארצה. מטרות הסיוע היו מגוונות: לריפוי, שכר דירה, מזון וכלי עבודה. הנזקק היה מגיע אל משרדי הקרן ומקבל סיוע. זאב ויינר פעל באופן שונה מזה של חבריו. הוא לא הסתפק בסיוע שניתן לאדם במשרדי משען. הוא יצא לפגוש את הפועלים בביתם. להתייסר עימם, לחוש בסבלם ובמחסורם ולהקשיב לבני המשפחה. שמא ניתן לעזור למי מהם או לנצל כוחות נוספים בתוך הבית. סבור היה שאין זו "גמילות חסד" או רחמים, אלא מהות החברות בארגון הסתדרותי, שבו כל אחד תורם כפי יכולתו ומקבל לפי צרכיו. זאב ויינר החל גם לעסוק בגיוס תרומות, בזכרונותיו מעלה את עורכי "הארץ" שאליהם פנה וקיבל תרומה למשען. בינתיים גברו הצרכים, רוחות מלחמה נשבו בארץ, המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, מאורעות דמים באפריל 1936 . תושבי יפו היהודים נאלצו לעזוב את בתיהם. צריך היה לשכן אותם. לצורך זה השתמשו בבתים ציבוריים באופן ארעי. משען הקים מפעלי אספקה שחילקו מוצרי יסוד, מטבחים זולים לפועלים, ואף דאג להזנת ילדים במועדונים ובקייטנות. ב-1936 החליטה ההסתדרות על "מיפדים" חברים יתרמו כסף לטובת מובטלים, או לטובת המשתכרים שכר נמוך. היה זה בן-גוריון שפרסם ב"דבר": "אנו ערבים איש לאחיו, והיום ערב למחרתו". בעקבות תל אביב קמו סניפים למשען בחיפה וירושלים ובאחדות מן המושבות הגדולות, גם בהם הוקמו קופות למתן הלוואות דחופות, לפתרון מיידי של בעיות. כך היה עד שהונהג ויצא לפועל באוקטובר 1938 המס האחיד של ההסתדרות, שממנו ניזונו שני מוסדות הגמל הגדולים ביותר שקמו להסתדרות העובדים בישראל מאז ועד היום הזה: קופת החולים הכללית ומשען. משען ריכז בתוכו גם שלוש קרנות נוספות: "קרן מציב" - עזרה ראשונה לאחר מוות במשפחה. בין השאר דאגה הקרן לנזקקים כסף לבניית מצבות ליקיריהם שנפטרו, "דור לדור" - לסיוע לחברי הסתדרות לעת זקנה ואחר כך גם קרן "נכות" - עזרה לבעלי מוגבלויות.
בסוף שנות השלושים גדל מספר הנזקקים ובד בבד, התרחב מפעל ההספקה של משען. תנובה, הקיבוצים והמשקים שלחו למשען תוצרת חקלאית במחירים מוזלים. אליהם הצטרפו גם מפעלים נוספים המשביר, עלית, עסיס, יצהר, בלו בנד ואחרים. הדי מלחמת העולם השנייה הגיעו לארץ, ופועלים רבים עזבו את ביתם והתגייסו לבריגדה היהודית. מספר המובטלים התגבר, משקי בית ובמיוחד ילדים סבלו מצוקה ומחסור. עם התמשך המלחמה החלו להגיע עולים חדשים, שנמלטו מזוועות אירופה. מפעל עליית הנוער שלח לארץ ילדים, חלקם יתומים, חולים וחסרי כל. למען הילדים האלה כונן משען בראשותו וביוזמתו של זאב ויינר את מוסדות הילדים, פנימיות חינוכיות בהן מצאו הילדים בית חם.