יושבת ראש הנהלת העמותה לתולדות חיפה ויושבת ראש עמותת טנא בריאות. מתגוררת בסביוני דניה.
מחקריה.
שנהר חוקרת את היצירה העממית שבספרות חז"ל ואת הספרות העממית היהודית והישראלית, וכתבה מספר ספרים:
מסיפור עממי לסיפור ילדים.
הספר מתאר את דרכי עיצובה ומרכיביה האמנותיים של הספרות העממית לילדים תוך בחינת זיקות הגומלין שבין הסיפורים העממיים למבוגרים, השכיחים בעמים ובמסורת ישראל ועיבודם הספרותי לסיפורי ילדים. החוליה המקשרת בין הספרות העממית והספרות לילדים היא ההקבלה בין התפתחות הילד להתפתחות התרבות האנושית. הספר עוסק בעיקר בספרות העממית של עדות ישראל, המתקיימת במקביל ליצירה הנורמטיבית שבכתב ושילובה ביצירת העמים השכנים בכל תפוצות ישראל. הספר דן בסיפורי מוצא, במבחנים וניסיונות במעשיות, באכזריות בסיפורי העם, בסיפורים עם מוטיבים מאגיים, במשלי שועלים, בסיפור ההומוריסטי ובמשמעותם של סיפורי העדות.
הסיפור העממי של עדות ישראל.
הספר עוסק בייחודיות של הסיפור העממי של עדות ישראל. ספר דן בקשר בין הספרות העממית של עדות ישראל לספרות המקראית (מוטיב אשת פוטיפר, מוטיבים מיתיים ואתולוגיים), לספרות התלמודית מדרשית (אגדת ברוריה אשת רבי מאיר, צדקה תציל ממוות, המושיע מארץ עשרת השבטים), מספרות ימי הביניים (מעשה ירושלמי, רבי מאיר ואשת ר' יהודה הטבח) וכן בדרכי ה"יהודי" של סיפור עממי בינלאומי ובהוראת סיפורי העם של עדות ישראל.
כוחה של תשתית.
ספר מחקר זה מבקש לבטל את השניות שבין חוקרי הספרות לחוקרי הפולקלור, ולהציע באמצעות העיון ביצירות שונות את דרך המחקר המאוזנת בשאלת זיקתה של הספרות העברית החדשה אל מקורותיה העממיים. חמישה עיונים כולל הספר: "למקורותיה העממיים של 'אגדת שלושה וארבעה' לח"נ ביאליק"; "התשתית הפולקלורית-העממית ב'חופת דודים' לש"י עגנון"; "בעקבות המקורות והמקבילות ל'חתן דמים' לחיים הזז"; "מן המיתוס שבעל-פה למיתוס שבכתב - על 'ימים ולילות' לנתן אגמון" ו"התשתית העממית ב 'אגדה על אהבתו ועל מותו של הצייר הצעיר לניסים אלוני". דרך המחקר המוצעת עושה שימוש עיקרי בשלושה יסודות: ההרמז, הסמל והסטרוקטורה. כן כולל הספר ניתוח מושגים מרכזיים, כמו המיתוס והמעשייה, האגדה והמנהג העממי, הדת העממית מול הדת הנורמטיבית וכן בגלגוליהם ונוסחאותיהם של סיפורי עם יהודיים מן המיתולוגיה הקדומה עד לסיפורי העם של עדות ישראל.
סיפורים משכבר – המעשייה העממית לילד.
הספר בוחן סוגיות שונות הקשורות בזיקה שבין הסיפור העממי לעולם הילד. העיונים מן ההיבט הספרותי-אסתטי והפסיכולוגי-חברתי מאפשרים הבנה עמוקה יותר הן של הסיפור העממי והן של הסיפורת לילדים. הגישה המשווה, הנקוטה בספר, בין הסיפור העממי היהודי לסיפור העממי הבינלאומי, מצביעה, למשל, על על כך שהסיפור העממי של עדות ישראל מכיל לרוב מסר חינוכי ודתי של שכר ועונש. פרקי הספר: "סיפור העם - למבוגרים בלבד"?; "סיפורים אוניברסליים בלבוש יהודי"; "המעשיות העממיות על ההתבגרות"; "המעשיות העממיות על החתן - החיה"; "קנאת אחים בספרות העממית" ו"עולם המתים והרפאים בסיפור העממי". גם ההיבטים הדידאקטיים, נסקרים, כמו בדיון על החתן בעל צורת החיה.
פולקלור יהודי וישראלי.
הספר Jewish and Israeli Folklore דן בסיפורי עם של עדות ישראל השונות ובדרכי השתנותם של הסיפורים. הסיפורים שהביאו עולים מגלויות שונות עברו שינויים בשפת ההיגוד וברקע וגם בעמדות השונות של המספר ושל קהל מאזיניו. הספר דן במהותו של האוויקוטיפ היהודי תוך הדגמות שונות, כמו, למשל, הסיפור על הנערה בעלת פני הבהמה, הנבואה על הנישואין העתידיים והנערה כרותת הידיים - שלושה טיפוסי סיפורים שעברו "הליכי יהוד". כן דן הספר בסוגיית ההרחבות הסיפוריות של המספר, שקהל מאזיניו אינו שייך לקבוצתו החברתית ובסיפור העממי הישראלי, שנוצר בתנאים של לחץ. נדון בהרחבה סיפור השמועה על שחרורו כביכול של הטייס אהרון אחיעוז, שנשבה על ידי פת"ח. נדונות שאלות כגון הסיבות להיווצרות הסיפור, הצרכים הנפשיים-החברתיים, דרכי התפוצה וההתקבלות.
על התאבדות מתבגרים ושירה.
המחקר On adolescent Suicide &amp; Poetry, שנכתב עם שלמה שרלין, מבקש ליישם את הלקחים ממחקר שנעשה על שיריהם של מתבגרים שהתאבדו. הספר דן בהערכת כוונות התאבדות של נערים ונערות מתוך שיריהם. מסקנת הספר היא ששירים של מתבגרים, ללא קשר לערכם הספרותי, עשויים להצביע על המתרחש בנפשם ולשמש "נורות אדומות" המצביעות על סכנה.
שמרו נפשם! על מתבגרים מתאבדים ושירתם.
המונוגרפיה, שנכתבה עם פרופ' שלמה שרלין, מציגה ניסוי מקורי שעיקרו הבנת המסר של נערים ונערות מתבגרים דרך ניתוח תוכן שירתם. בעזרת מיפוי השדה הסמנטי מוצע כיצד לאתר מתבגרים כותבי שירה שבכוונתם להתאבד. לשם הדגמה מוצגים שני מחקרים על נערה שהתערבות מורתה מנעה את ניסיון התאבדותה, ונער שהתאבד ושיריו שימשו את המחקר. הספר מנסה למצוא דרך בלתי אמצעית המתארת את החוויה המיידית של מתבגרים במצוקה.
הפנים לפנים - תשתיות בסיפורי עגנון.
קובץ המחקרים "הפנים לפנים - תשתיות בסיפורי עגנון" מבקש לבטל את השניות בין חוקר הספרות והפולקלוריסט. מגמת המחקר היא לתאר את יחסו של ש"י עגנון לעולם היהודי-המסורתי ואת אופני הזדקקותו למקורות היהודיים (ספרות המקרא, המשנה, התלמודים, המדרשים, הסיפור העברי של ימי הביניים והסיפור החסידי) והבינלאומיים (סיפורי עם שרווחו במרכז ובמזרח אירופה). המחקר מעלה שגם סיפורים הנראים לכאורה תמימים ולעיתים אף פשטניים אינם אלא סיפורים מתוחכמים, שניכרים בהם רבדים ורבדי רבדים ומישורי משמעות שונים. במחקר נדונו הסיפורים: "חופת דודים", "מעשה רבי גדיאל התינוק", "בלתי לה' לבדו", "בעל הריחיים והטוחן", "עינינו הרואות" ו"מן השמיים".
מספר, סיפור, קהל - הסיפור העממי היהודי והישראלי.
הספר עוסק בקשרי הגומלין בין הסיפור להקשר הייחודי שבו הוא מתרחש. הספר מתייחס גם לתחומים שאינם מוגדרים כסוגות מסורתיות של פולקלור, כגון שמועות וסיפורי רכילות. ההתייחסות להקשר ולרקע, ולהקשר החברתי עדתי ותרבותי, תורמת להבנת רובדי משמעות שונים. כל אחד מפרקי הספר מוקדש לנושא מרכזי אחר בחקר הפולקלור. בפרק "הפואטיקה של הסיפור העממי" מוצגים "כלל הברזל" של ההיגוד המסורתי. הפרקים "מסורת ואלתור בסיפור העממי", "עולם הסמלים של המעשייה" ו"דרכי העיבוד של המעשייה", מדגימים בעזרת סיפורים שנרשמו מספרים ישראליים את האספקטים התאורטיים של המחקר.
זמן אשה – נשים במקרא, במדרש ובספרות העברית החדשה.
הספר מציע קריאה שונה ופמיניסטית של שישה סיפורי נשים מהמקרא, שהופכות לדמויות הזדהות עבור האשה המודרנית. הקריאה היא פוליטית במוצהר. אשת פוטיפר, מרים אחות משה, צפורה אשת משה, דבורה אשת לפידות, בת שבע אם שלמה ומלכת שבא, כולן נשים, רעיות ואחיות. האשה המקראית תופסת מקום מועט בטקסט המקראי, אבל אין לטעות בתפקידה: גם כאשר מדובר ברעיה, באם או באחות החזיקו נשים לעיתים קרובות בתפקידי נבואה, בתפקידים שלטוניים ואפילו לקחו חלק בהכרעת קרבות.
אהובות ושנואות - נשים במקרא, במדרש ובספרות החדשה.
המדרש דבק לרוב במדיניות ההשתקה של רגשות הנשים, אלא שהספרות העברית המודרנית חשה בצורך בהשמעת קולן של הנשים השתוקות והשוליות של המקרא. הספר פורש יריעה רחבה של טקסטים מודרניים שעוסקים בהבעת רגשותיהן של דמויות הנשים במקרא ובהשמעת קולן. פרקי הספר: עשי לה כטוב בעינייך - השפחה המגורשת; עזה כמות - האישה השנואה; ביד חזקה - הנערה הנאנסת; והמלך לא ידעה - הבתולה הנצחית; היי לי אם ואחות - תיאור של מאבק; קח נא את בתך, את יחידתך, אשר אהבתי, על כל גבעה ותחת כל עץ רענן - להיות פילגש.
ספרים.
ספרי לימוד וחוברות לימוד.
כן פרסמה עשרות מאמרים על הפולקלור היהודי, הזיקות בין הספרות שבעל פה לספרות שבכתב והתרבות היהודית. פרסמה גם מאמרים בתחום ההשכלה הגבוהה בישראל.
לאמו
לאמו (סוואהילי Lamu) היא עיר בדרום מזרח קניה השוכנת על האי לאמו באוקיינוס ההודי, כ-250 ק"מ מצפון למומבסה. בלאמו התגוררו 12,839 איש בשנת 1999, ועיקר פרנסתם הייתה על הדיג והתיירות.
העיר מייצגת את התרבות הסוואהילית שהיא בעיקרה תוצר של מפגש תרבות הבנטו עם התרבויות הערבית, הפרסית ההודית והאירופית, והיא הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 2001.
היסטוריה.
שורשיה של העיר לאמו מגיעים למאה ה-12 אך ברי שהאזור היה מיושב גם קודם לכן. במאה ה-13 התקיימו במקום שני יישובים מוקפים בחומה, האחד מדרום לעיר הנוכחית והאחר מצפון לה. במאה ה-15 כבר תוארה לאמו כעיר גדולה שבה יושב קאדי, והיא החלה להתפתח מהרבעים בנויי האבן פנגהארי (Pangahari) ויומבה (Yumbe) בצפון, ולאחר מכן התפשטה דרומה אל מקומאני (Mkomani). תושבי העיר שימשו כסוחרים מתווכים בין האוכלוסייה בפנים היבשת לבין הסוחרים מחצי האי ערב ומהמזרח הרחוק. דרך העיר יוצאו שנהב ועץ בתמורה לתבלינים, בדים, חרסינה ועוד.
ב-1506 פלשו הפורטוגזים לעיר והחלו לשלוט בדרכי המסחר. כתוצאה מכך החלה לאמו לשקוע, ותושבי העיר התמרדו אך המרד דוכא בידי הפורטוגזים. ב-1652 חשה סולטנות עומאן לעזרתה של העיר, והפורטוגזים גורשו ממנה באופן סופי ב-1698. תחת חסות העומאנים שב המסחר בעיר והתפתח שוב, והעיר הייתה למרכז סחר בעבדים אשר עבדו במטעיה. החל ב-1744 נתגלעה יריבות בין לאמו לבין מומבסה והעיר בוצרה ומצודת לאמו נבנתה בתחילת המאה ה-19. בשנת 1840 העביר סולטאן עומאן את בירתו ממוסקט לסטון טאון בזנזיבר ולאמו שהחלה לצבור חשיבות כמרכז דתי מוסלמי, הייתה לחלק מסולטנות זנזיבר.