דוד רוקח נולד בעיר למברג (לביב) שבגליציה ההאוסטרו-הונגרית (כיום בחלק האוקראיני של גליציה) בשנת תרע"ו-1916. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל, ובהּ סיים את לימודיו כמהנדס.
ספר שיריו הראשון, "בגשר היעוד", יצא לאור בשנת תרצ"ט-1939. ומאז ועד מותו פרסם כעשרה ספרי שירה. שיריו זכו להצלחה והערכה מחוץ לישראל, בעיקר בגרמניה ובשווייץ; בין מתרגמי שירתו היו המחזאי הנודע פרידריך דירנמאט והמשורר פאול צלאן, אם כי זה התייחס אל השירים כ"חומר בינוני". בארץ לא התקבל כמשורר חשוב, וזכה להערכה רק בקרב מעטים. הצייר יוסל ברגנר אייר אחד מספרי השירה שלו. רבים משיריו תורגמו לגרמנית.
ספר שיריו "טוחן אבנים", יצא בהוצאת ספרית הפועלים בשנת 1981.
רוקח היה פעיל ביצירת תוכניות לימודי הספרות והשירה בבתי הספר הממלכתיים-דתיים.
דוד רוקח נפטר בשנת 1985, בזמן ששהה בדיסבורג לרגל .
חג השבועות
זן (בודהיזם)
זן (קאנג'י: 禅, רומאג'י: Zen) הוא שמו היפני של זרם בודהיסטי ממסורת המהאיאנה שמקורו בסין, שם הוא נקרא צ'אן (סינית: 禪, פין-יין: "Chán"). זרם זה התפשט מסין למספר מדינות נוספות במזרח אסיה, למשל לקוריאה, יפן, ווייטנאם ועוד. כיום לתורת הזן תפוצה רחבה גם בעולם המערבי, עם מרכזים רבים ברבות ממדינות העולם.
הזן מדגיש את חשיבותה של המדיטציה והבעתה בחיי היום יום כדי להגיע לנירוואנה, המכונה סאטורי ביפנית, וממעיט בערכו של לימוד אינטלקטואלי למטרה זו. כפועל יוצא של הדרך של הזן, חוכמת הזן היא נקודת מבט נכונה שבאה מתרגול מדיטטיבי ולא מלימוד אינטלקטואלי. על אף שנהוגים סגנונות מדיטציה רבים בזרם הזן (למשל מדיטציה בהליכה, אכילה, ושירה), כל זרמי הזן שמים דגש מיוחד על מדיטציה בישיבה המכונה ביפנית זאזן שמטרתה "ראיית הדברים כפי שהם", כלומר הפנמה אישית ולא אינטלקטואלית של הרעיון הבודהיסטי של "העדר העצמי" והאמת בדבר הפתרון לדוקהה.
הזן, בדומה לתורות מזרחיות אחרות, נחשב לעיתים דת, לעיתים דרך חיים ולעיתים פילוסופיה. אמונה אינה משחקת תפקיד חשוב בזן, אין הזן מניח או שולל את קיומה של ישות טרנסצנדנטית או בוראת כמו אלוהים, או את רעיון הסמסרה והקארמה הנוכחים בדתות ההודיות (כולל מסורות הטהרוואדה של הבודהיזם), עובדה שאפשרה לזן להתפשט במהירות לאזורים בעלי אמונות עממיות שונות במזרח אסיה ובמאה האחרונה אפשרה לזן גם להתפשט במהירות למערב. החתירה להארה של בודהה נתפשת בזן כדבר מעשי, לכן בזן, כמו בזרמים מהאיאנים אחרים, ישנה חתירה להארה מוחלטת, אך גם לקיום יום יומי לאור ההארה.
במדינות בהן הזן נפוץ הוא השפיע רבות על האומנות לרבות קליגרפיה, שירה, פיסול, תיאטרון, גינון ואדריכלות.
אטימולוגיה.
המילה זן (רומאג'י: zen) היא הקריאה היפנית של הסימנית הסינית 禪 (פין-יין: "Chán)", שבמקור מבוטאת צ'אן. המילה צ'אן בתורה לקוחה מהמילה "ג'האנה" בפאלי (בפאלי: झान) או "דיהאנה" בסנסקריט (בסנסקריט: ध्यान) שמשמעותן מדיטציה, מכיוון שמסורת זאת של בודהיזם בחרה להדגיש את חשיבות המדיטציה.
בסינית המילה צ'אן מתייסת לתרגול המדיטציה עצמו, בעוד המילה צ'אנז'ונג (סינית: 禪宗, פין-יין: "Chánzōng") מתייחסת למסורת. ביפן לעומת זאת המילה זן היא שם הזרם והמדיטציה קרויה זאזן (קאנג'י: 座禅).
בנוסף לשם הסיני ולשם היפני, במדינות אחרות בהן יש נוכחות זן בודהיסטית באופן מסורתי נהוגים שמות שונים לזרם ולמייסדו. בקוריאה הזרם נקרא סוֹן ׁאו סאן (הנגול: 선, בתעתיק לטיני: Seon) ובווייטנאם טִייֵן (וייטנאמית: "Thiền").
התפשטותו של הזן.
לפי סיפורי המסורת, הזן נוסד בסין על ידי נזיר בודהיסטי מיתולוגי ממרכז אסיה או הודו, המכונה בסנסקריט בודהידהרמה (מילולית: הדהרמה של ההארה, בסינית מכונה פּוּטידאמוֹ וביפנית דארומה). בודהידרמה נחשב הפטריארך (ראש שושלת מורים ותלמידים בודהיסטית) ה-28 במספרו בשושלת שהחלה בגאוטמה הבודהה ולא נפסקה עד ימיו של הבודהידרמה. הוא נסע מקונג'יבראם, ליד מאדראס (כיום צ'נאי) שבהודו, לקנטון שבסין ב-520 לספירה, שם הוא פגש את הקיסר וודי משושלת ליאנג, והיה ביניהם דו-שיח מפורסם שבו הוא הצהיר כי מעשים טובים (בפרט בניית מקדשים ופגודות) אינם מועילים כלל להשגת ההארה. אז הוא הלך לוייאנג שבסין המזרחית, המקום בו עתיד לקום מנזר שאולין, ולפי המסופר עבר תשע שנים במדיטציה מול קיר במערה.
לפי האגדה הבודהידרמה פיתח את אמנות הלחימה הנהוגה במזנזר שאולין במערה בה חי באזור המקדש, וכן הביא להתפתחות צורת הספרות הפופולרית 'וושיה'.
מאוחר יותר, נזירים קוריאנים הלומדים בסין למדו את מה שהיה ידוע אז כצ'אן, שכבר הושפע במידת מה על ידי הטאואיזם הסיני. בקוראה המסורת קיבלה את השם סוֹן. נזירים קוריאנים הביאו את הזן ליפן בערך במאה ה-7, שם המסורת קיבלה את השם זן. על אף שהזן הגיע מוקדם ליפן הוא לא שגשג עד המאה ה-12 כאשר נזירים יפנים חזרו ממסעות לימודיים במקורותיו הסינים.
צ'אן, סון, וזן המשיכו להתפתח בנפרד בארצות המוצא שלהם, ושומרים על זהויות נפרדות עד היום. אם כי קווי הייחוס בסין, קוריאה, יפן, ומקומות אחרים מראים על מוצא ישיר מבודהידהרמה, שינויים באמונה ובמעשה הופיעו עם התפתחותם של הענפים השונים.
מלומד הזן רינזאי היפני, ד. ט. סוזוקי, טען כי זן "סאטורי" (התעוררות) היא המטרה של האימונים, אך הוא הבדיל בין המסורת כפי שהיא התפתחה בסין, קוריאה ויפן כדרך חיים שונה באופן רדיקלי מזו של הבודהיסטים ההודים. בהודו, המסורת של ה"בּיקְהוּ" (הקבצן הקדוש) היא ששלטה, אך בסין גורמים חברתיים הביאו לפיתוחו של המקדש ולמערכת מרכזי חינוך שבה אב המנזר והנזירים כולם ביצעו פעולות יום-יומיות. אלה כללו גינון למזון או חקלאות, נגרות, אדריכלות, עקרות בית, ניהול, והתמחות ברפואה עממית. לפיכך, ההארה שתרו אחריה בזן הייתה צריכה לעמוד בפני הדרישות והתסכולים הפוטנציאליים של החיים היומיומיים.
צ'אן בסין.
הצ'אן (זן ביפנית) התחיל בסין עם בואו של בודהידהרמה מהודו. מבודהידהרמה הצ'אן עבר דרך חמישה אבות זן נוספים: הוי-קו, סאנגקאן, דאוקסין, הונג-ראן, וחווי-ננג. בתקופתם של אב הזן הרביעי דאוקסין ואב הזן החמישי הונג-ראן השתנה הזן מזן בעל אופי הודי נוודי לזן מנזרים בעל אופי סיני. לאחר אב הזן החמישי, הונג-ראן, הזן נפוץ בכל רחבי סין. בתקופתו של אב הזן השישי חווי-ננג התפתחו שני זרמים, הזרם הדרומי של חווי ננג של הארה מידית והזרם הצפוני של הארה בשלבים. הזרם של ההארה המידית של חווי-ננג היא זו שנשארה. בזמן שושלת סווי ושושלת טאנג הזן הגיע לתקופה שנחשבת לתור הזהב של הזן בסין. בסוף שושלת טאנג ובמשך תקופת חמש השושלות התפתחו בסין חמישה בתי ספר שהדגישו גישות שונות בלימוד הזן:
בתקופת שושלת סונג התפתחה בסין נטייה לסינתזה דתית בין זרמי הצ'אן השונים, זרמי הבודהיזם השונים וגם בין הבודהיזם לטאואיזם ולקונפוציאניזם.
הצ'אן המשיך בסין בתקופה שלאחר שושלת סונג ונלמד לרוב ביחד עם זרם הארץ הטהורה. בתקופת שושלת מינג הצ'אן (ביחד עם הארץ הטהורה) זכה להתעוררות מחודשת באמצעות מורים כגון, הן-שאן דאקינג, מיון יואן-וו, יונג-קי זאו-הונג, וכן או-אי זי-קסו.
לאחר מכן הצ'אן דעך עד שבתחילת המאה ה-20 המורה הידוע קסו-יון הביא להתעניינות מחודשת. מורי זן רבים הם ממשכי דרכו של מורה זה. ביניהם ניתן למצוא את שאנג ין וכן את קסואן הואה שהפיצו את הצ'אן למערב.
בתחילתה של סין העממית הצ'אן דוכא. לאחרונה הצ'אן זוכה לפריחה מחודשת בסין. הצ'אן מפותח גם בטאיוואן והונג קונג.
זן ביפן.
מסורת זו קיימת ביפן כבר שנים רבות. שלושת הזרמים של הזן הם הרינזאי, הסוטו והאובאקו.
כמה מורי זן בני ימינו, כגון דאיון הארדה ושונריו סוזוקי ביקרו את הזן היפני כמערכת פורמלית של טקסים ריקים, כאשר מעט מאוד מהעוסקים בזן אכן מצליחים למצוא את שהם מחפשים. הם טוענים, כי כמעט כל המקדשים היפנים נעשו לעסקים משפחתיים שמועברים מאב לבן, וכי התפקיד של כומר הזן מוגבל כיום ללוויות.
זרם הרינזאי.
זרם הרינזאי נוסדה במקור על ידי המורה הסיני לינג'י (רינזאי ביפנית), והוא הובא ליפן ב-1191 על ידי אייסיי (1141–1215). אייסיי הקים את מקדש הונג'י שבקיושו, מנזר הזן הראשון ביפן. אייסיי אחראי גם להבאת התה הירוק ליפן.
על אף שאייסיי נחשב למיסד הזרם, למורה מיושו (1235–1309) הייתה ההשפעה הגדולה ביותר בהעברת המסורת הזו ליפן. התלמיד של מיושו, קוזן דאיטו, הוא אחד המורים החשובים במסורת הרינזאי זן. הוא הקים את המנזר הראשי, דאיטוקוג'י. תלמידו של קוזן דאיטו, מוסו דאישי (1277–1360), הקים את המנזר הראשי מיושין-ג'י. מנזר זה הוא מנזר הרינזאי הגדול והמשפיע ביותר ביפן. סך הכל יש 14 מנזרים ראשיים של הזרם הזה ביפן.
יחד עם התפתחות הרינזאי התפתח מעמד הסמוראים ביפן. על אף שהיו סמוראים שלמדו זרמי זן אחרים, הרינזאי התחבר יותר עם הסמוראים והשלטון. לכן הרינזאי נקרא לפעמים "זן של סמוראים" בעוד זרם הסוטו נקרא לפעמים "זן של איכרים".
במאה ה-18 הרינזאי זן חווה תקופה של דעיכה. בזמן זה המורה הקואין אקאקו (1686–1769) הפך לדמות חשובה בהחייאת המסורת. תרומתו של הקואין הייתה כל כך גדולה שכל מורי הרינזאי בהווה הם ממשכי דרכו. הקואין סידר את הקואנים לשיטה סדורה אחת שהיא הבסיס עד היום לתרגול ברינזאי זן.
זרם הסוטו.
זרם הסוטו (קאודונג בסינית) הועברה מסין ליפן על ידי המורה איהיי דוגן (1200–1253). דוגן הפך לנזיר בהר איהאי של זרם הטנדאי. לאחר שהתעורר בו הספק הוא הלך ללמוד במנזרו של אייסיי. מאחר שאייסיי היה כבר זקן המורה שלו היה מיו-זן שהוא תלמידו של אייסיי.