מפציץ מדגם B-29 שימש להטלת פצצות האטום על הערים היפניות הירושימה ונגסאקי באוגוסט 1945 - הפצצות שהביאו לכניעתה של יפן, ולסיומה של המלחמה.
שנים מאוחרות.
בשנת 1947 הוקם משרד חיל האוויר, כחלק ממשרד ההגנה, והחיל קיבל את שמו הנוכחי, חיל האוויר של ארצות הברית. ב-18 בספטמבר מונה מזכיר חיל האוויר הראשון, סטיוארט סימינגטון (לימים סנאטור דמוקרטי מטעם מדינת מיזורי, ומועמד לנשיאות ארצות הברית).
בשנת 1948, השלטון הקומוניסטי בגרמניה המזרחית מנע תחבורה מכל סוג אל מערב ברלין, במה שנודע כ"הסגר על ברלין". חיל האוויר הפעיל רכבת אווירית של ציוד ומזון אל העיר הנצורה, בשיתוף חיל האוויר הבריטי. מטוסי התובלה העיקריים שהשתתפו במבצע היו C-121 ,C-54 ו-DC-3 דקוטה.
במהלך מלחמת קוריאה (יוני 1950 - יולי 1953) נכבש בסיס החיל העיקרי בקימפו שבקוריאה הדרומית. לכן, בתחילת המלחמה, נאלץ החיל לפעול מבסיסים ביפן. חיל האוויר סיפק סיוע לכוחות הקרקע, והפציץ מטרות בקוריאה הצפונית במפציצי B-29. מטוסי הקרב מדגם F-86 ("סייבר") זכו להצלחה בקרבות אוויר מול מטוסי המיג-15 הרוסיים של קוריאה הצפונית.
בשנת 1954 נוסדה אקדמיית חיל האוויר בקולורדו. נשים התקבלו לאקדמיה משנת 1976. משנות החמישים, המפציץ הכבד הבולט ביותר של החיל הוא ה-B-52. משנות השבעים, מטוסי הקרב העיקריים של החיל הם מטוסי F-15 ו-F-16 מתקדמים. במלחמת המפרץ (1991) חיל האוויר ניהל הפצצות מדויקות, וסייע לכיבושה המהיר של עיראק. הנשק הבולט ביותר שהופעל במלחמה היה טיל השיוט טומהוק, ששוגר גם ממטוסים. חיל האוויר המשיך לפקח על שמי עיראק, עד לפלישה האמריקנית בשנת 2003.
החיל השתתף בפעולות ברית נאט"ו בבוסניה (1996) ובקוסובו (1999). בשנים אלה הפעיל החיל גם כלי טיס חמקניים: מטוס התקיפה F-117 נייטהוק והמפציץ החמקן B-2 ספיריט.
חיל האוויר תרם רבות ללחימה באפגניסטן ובעיראק, במסגרת "המלחמה בטרור" שהוכרזה בעקבות קריסת מגדלי התאומים ב-11 בספטמבר 2001. במסגרת הלחימה, החיל הפעיל כלי טיס בלתי מאוישים (כטב"מים) חמושים בטילים מונחים.
מבנה החיל.
המפקד העליון של החיל הוא מזכיר חיל האוויר (SECAF). משרד המזכיר כפוף למשרד ההגנה. במטה החיל חברים ראש המטה, חמישה סגנים לראש המטה, הנגד הראשי, קצין הרפואה הראשי, הפרקליט הראשי, מפקד כוחות המילואים, וקצינים ואזרחים נוספים. ראש המטה מאז 2020 הוא גנרל צ'ארלס בראון.
מפקדות ראשיות.
המפקדות הראשיות (MAJCOM) מפעילות יחידות משנה גדולות (NAF).
יחידות המשנה מפעילות יחידות מבצעיות, לרבות טייסות אוויר.
כלי טיס פעילים בשירות חיל האוויר של ארצות הברית.
נכון לספטמבר 2021, מפעיל חיל האוויר האמריקני 5,562 כלי טיס (כולל לא מאוישים) מתוכם 4,211 בשירות פעיל. עד 1962 הייתה לחיל האוויר ולצבא שיטת מתן שמות אחידה לכלי הטיס שלהם, בעוד לצי הייתה שיטה אחרת. ב-1962 אוחדו כולן לשיטה אחת הדומה יותר לגישת הצבא וחיל האוויר.
אלו הם כלי הטיס הפעילים כיום בחיל האוויר האמריקאי:
חיל האוויר האמריקאי
הגניוס היהודי
הגניוס היהודי הוא ביטוי המתאר תופעה, לפיה, אחוזים גבוהים מאוד בקרב מי שמוצאם יהודי מצטיינים בתחומים המצריכים אינטליגנציה גבוהה. אחוזים גבוהים מאוד בקרב המצטיינים בתחומים המצריכים אינטלקט גבוה הם יהודים, הרבה יותר מחלקם של היהודים בכלל הקבוצות האתניות בעולם. התופעה בולטת במיוחד בין חתני פרס נובל, כפי שהצביע על כך ריצ'רד דוקינס, זוכי מדליית פילדס, זוכי פרס טיורינג, זוכי פרס קיוטו, ואלופי העולם ואלופי ארצות שונות בשחמט - 45% מ-64 השחמטאים המדורגים כטובים ביותר בכל הזמנים היו ממוצא יהודי. לבעלי מוצא יהודי יש נוכחות בולטת גם באמצעי התקשורת המערביים, בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה, במוזיקה ובספרות, בשוק ההון ובבנקאות, במסחר, בפעילות החברתית והפוליטית, ברפואה, בתחום ההמצאות, בחדשנות ובעיצוב. ברשימת המיליארדרים של פורבס היהודים ממלאים 11% ממנה למרות היותם אחוז נמוך בהרבה מאוכלוסיית העולם, גם אם מתחשבים רק באוכלוסיית העולם המערבי. הבולטות היהודית נרשמת לזכות היהודים, אך גם לחובתם, מעוררת הערכה, אך גם קנאה, חשדנות ועוינות.
הודות לסטטיסטיקות אין מחלוקת על קיום התופעה, אך גם אין הסבר מוסכם לסיבות התופעה וההשערות השונות, שהועלו, שנויות במחלוקת.
הדוגמות להצטיינות, תבונה גבוהה מאוד, אצל בעלי המוצא היהודי מגוונות מאוד והן נעות בין מדענים כמו אלברט איינשטיין לקוסמים כמו הארי הודיני ובין סופרים רבי מוניטין להוגי דעות שהשפיעו על הסדר העולמי כולו. המגוון ותחומי העיסוק הושפעו ממצב היהודים במהלך ההיסטוריה וגם מאיסורים דתיים, דוגמת האיסור על מתן הלוואות בריבית.
בגלל האנטישמיות, חוקים מפלים ולחץ של האוכלוסייה בקרבה חיו היהודים, יהודים רבים ניסו להתבולל ולפחות להסתיר את המוצא היהודי על ידי המרת דת, שינוי שם ושמירת סוד, לכן הנתונים הסטטיסטיים האמיתיים עשויים להיות מוטים עוד יותר לטובת בעלי המוצא היהודי, אך אין די נתונים על כך.
התפלגות הזוכים היהודים בפרסי נובל.
התפלגות הזוכים ממוצא יהודי לפי התחומים בהם הפרס מחולק (לא כולל מוסדות ביחס הזוכים):
אישים בולטים.
הוגי דעות ואנשי רוח יהודים בולטים.
בעם היהודי (תחילה אצל העברים) צמחו, עוד בימי קדם, אנשי רוח המוכרים ברחבי העולם, בעיקר הודות להנצחתם בדתות אברהמיות. חלק מהדמויות לא הוכח קיומם, אך הקיום הרוחני חזק גם היום, כך משה, המנהיג והמחוקק, כך נתן הנביא עם משל כבשת הרש, כך ישעיהו עם חזון אחרית הימים ויתר הנביאים. שורת הנביאים הייתה ארוכה, חלקם זכו לחיבוק מדת אחת או יותר וחלקם לא, אך כל הנביאים ניסו להביא בשורות חדשות.
מימי קדם נקשרה הפילוסופיה היהודית עם ההגות הדתית וכבר פילון האלכסנדרוני ניסה באמצעות הפילוסופיה לגונן על הדת היהודית. מרבית הנוצרים הראשונים היו יהודים וראו עצמם כיהודים וכך גם מנהיגיהם החל מישו ומרבית שליחיו ומבשריו. הפילוג היהודי-נוצרי הוביל לפולמוס היהודי-נוצרי והוגי דעות מלומדים משני הצדדים לקחו חלק במחלוקת דתית-רוחנית זו, כמו בדיאלוג עם טריפון היהודי. בארצות בהן חיו יהודים תחת שלטון נוצרי הם אולצו לעיתים לשלוח את נציגיהם לפולמוסים כפויים, כמו משפט פריז, שהסתיים בהחלטה על שרפת התלמוד או ויכוח ברצלונה שהסתיים עם ניצחון הרמב"ן, אך בגלל זה גורש הרמב"ן מספרד. בוויכוחים מסוג זה, כמו בויכוח טורטוסה היהודים הועמדו במצב בו יפגעו בכל מקרה, אם ינצחו בוויכוח וגם אם יפסידו בוויכוח. בתקופות אלה ההוגים היהודים התמקדו בנושאי דת ומוסר ובלטו ביניהם רב סעדיה גאון, הרמב"ם, רלב"ג ועוד. יהודה הלוי מצא דרך משלו להציג אפולוגטיקה פילוסופית ב"ספר ההוכחה והראיה להגנת הדת הבזויה והשפלה" (ספר הכוזרי). ההוגה היהודי הראשון, שהגותו יצאה מגדרות העולם היהודי היה ברוך שפינוזה, אבי ביקורת המקרא.
בני תנועת ההשכלה היהודית הובילו לשינויים בקהילות היהודיות ובלטו הוגים כמו נפתלי הרץ וייזל ומשה מנדלסון. במקביל להם, במקום אחר, הרב שניאור זלמן מלאדי הציע דרך אחרת, את דרכה של חב"ד. נחמן קרוכמל, מחבר "מורה נבוכי הזמן", היה ממייסדי תנועת חכמת ישראל.
האמנציפציה ליהודים במערב אירופה ובמרכזה פתחה את הדרך ליהודים לקחת חלק בחיים הפוליטיים ולהשתתף בחיי הרוח. קרל מרקס, בהקפיטל ובהמניפסט הקומוניסטי, הניח את היסודות הרעיוניים של הסוציאליזם והקומוניזם, תוך מאבק אידאולוגי עם פרדיננד לסל, הוגה המפלגה המודרנית ואבי הסוציאל-דמוקרטיה. אדוארד ברנשטיין הוביל אל הסוציאל-דמוקרטיה והיה בין מייסדי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ומאוחר יותר, הרברט מרקוזה הלך בדרך של נאו-מרקסיזם. משה הס חיבר את הסוציאליזם עם הציונות ויצר את הסוציאליזם הציוני.
לציונות היו צורות שונות, שהתבססו על מצעים רעיוניים שונים. הראשון שהגה את הציונות המדינית, המעשית והפוליטית היה הרב יהודה חי אלקלעי, שהושפע מרבו - הרב יהודה ביבאס. אחרים, הובילו מאוחר יותר את הזרמים השונים:
חלוקה רעיונית נוספת של הציונות יצרה את הזרמים הבאים:
בנוסף להוגי הדעות הסוציאליסטים והוגי הדעות הציונים היו גם אחרים, איין ראנד מייסדת פילוסופיית האובייקטיביזם, תיאודור לסינג, שאבחן לראשונה את האוטואנטישמיות, עמנואל לוינס, שהעלה את שאלת הזהות ודן ב"אחר", ישעיה ברלין, שהבדיל בין שני מושגי החירות, קרל פופר, תורם חשוב לפילוסופיה של המדע, הפילוסוף ז'אק דרידה אבי הזרם וטובע המונח דקונסטרוקציה, לודוויג ויטגנשטיין, מחבר המאמר הלוגי-פילוסופי וחנה ארנדט, חוקרת יסודות הטוטליטריות.
מדינאים ופוליטיקאים בולטים.
לפני האמנציפציה ליהודים היהודים היו מודרים מהחיים הפוליטיים ורק מעטים מאוד, בדרך כלל מומרים, הצליחו להשתלב ולהגיע לפסגות, כמו בנג'מין דיזראלי, סופר ומדינאי, אדריכל האימפריה הבריטית. לאחר האמנציפציה השתלבו היהודים במערכות הפוליטיות, השפיעו על המפלגות ואפילו הגיעו לתפקידי הנהגה עליונים. ברפובליקה הצרפתית השנייה של צרפת בלט שר המשפטים היהודי אדולף כרמיה, ממייסדי כל ישראל חברים ונשיאה ומראשי הבונים החופשיים של צרפת. לאון בלום היה היהודי הראשון במשרת ראש ממשלת צרפת ואחריו היו עוד ארבעה, מישל דברה, רנה מאייר, פייר מנדס פראנס ולורן פביוס. יהדות איטליה הקטנה יחסית תרמה שלושה ראשי ממשלה לאיטליה המודרנית, אלסנדרו פורטיס, סידני סונינו ולואיג'י לוצאטי.