לאחר מכן נסע רבי צבי ללמוד בישיבת ראדין אצל ה"חפץ חיים". הוא התחבב על החפץ חיים, שהיה לומד אתו מפעם לפעם סוגיות הלכתיות סבוכות, כשאת מסקנתן קבע בספרו "משנה ברורה". לאחר כמה שנות לימוד בישיבה, בשנת ה'תרמ"ו, לקחו החפץ חיים לחתן לבתו (מנישואיו הראשונים) שרה. וכך מתאר החפץ חיים תקופה זו:
לאחר נישואי ר' צבי הירש, מינה אותו החפץ חיים כעוזרו הן בעול הגשמי והן בעול הרוחני. מהצד הרוחני מונה רבי צבי כראש ישיבה והיה מוסר שיחות מעת לעת.
בצד הגשמי, מינהו החפץ חיים על מנת שיוריד מעליו את נטל הניהול השוטף של הישיבה. באותה תקופה התקשה החפץ חיים לקיים כלכלית את ישיבת ראדין, ולכן נאלץ לשלוח חלק מן הבחורים לישיבות אחרות, בהן היו תנאים נוחים יותר, ולשמור על הרשמה מוגבלת. התלמידים המועטים שבישיבה הסתפקו בשינה על ספסלים, ואף הארוחות בתחילה לא סופקו על ידי הישיבה, והבחורים שובצו לבתים שונים בכפר שם הם קיבלו את ארוחותיהם. לאחר תקופה מסוימת החפץ חיים בעצמו עבר מבית לבית לאסוף אוכל, והאוכל שאסף חולק בין התלמידים. אחרי זמן מה נפתח מטבח בישיבה עצמה.
ואכן בעקבות כניסתו לתפקיד התרחבה הישיבה והתנאים השתפרו. ביוזמתו עברה הישיבה למשכן קבע, לאחר שנים בהן שכנה הישיבה בבתי כנסת שונים בעיירה בראדין. עקב מעבר הישיבה למשכנה החדש, התאפשרה קבלת תלמידים נוספים לישיבה והיא גדלה במספר התלמידים.
כאמור, מלבד עזרתו בניהול הישיבה, הסתייע בו החפץ חיים אף ליצירתו הספרותית ה"משנה ברורה", והוא למד עמו בקביעות את ההלכות קודם שכתבן בקצרה בספרו.
בשנת ה'תרס"ז סייע רבי הירש לחותנו החפץ חיים להדפיס את הספר 'גבורת ארי' לרבי אריה לייב הלר בעל הקצות החושן על מסכת יומא, שעד אותו הזמן היה בכתב יד.
רבי צבי הירש נפטר בי"ח בשבט ה'תרפ"א, בעיר סנובסק, אז בשליטת רוסיה, לאחר שישיבת ראדין נדדה לשם לזמן קצר בעקבות מלחמת העולם.
פטירתו של רבי צבי הירש קירבה עוד יותר את עזיבת הישיבה את רוסיה לאחר שזו נדדה לשם בשנת ה'תרע"ט. וחודש לאחר פטירתו של רבי הירש, בחודש אדר, יצאה הישיבה בדרכה חזרה לראדין.
וודס רוג'רס
וודס רוג'רס (באנגלית: Woodes Rogers; 1679 - 15 ביולי 1732) היה רב חובל אנגלי ושכיר חרב, ומאוחר יותר המושל המלכותי הראשון של איי בהאמה. הוא ידוע כרב החובל של הספינה שהציל את אלכסנדר סלקירק, האיש שמאמינים ששימש השראה לדניאל דפו בספר "רובינזון קרוזו".
רוג'רס בא ממשפחה אמידה של יורדי ים וגדל בבריסטול. אביו החזיק בספינות רבות, אך הוא נפטר כאשר רוג'רס היה באמצע שנות העשרים לחייו, והותיר את רוג'רס כמנהל העסק המשפחתי. בשנת 1707 פנה לרוג'רס ויליאם דמפייר, שביקש תמיכה במסע ימי פרטי כנגד הספרדים, עימם היו הבריטים במלחמה. רוג'רס הוביל את המשלחת, שכללה שתי ספינות חמושות היטב שנקראו "הדוכס" ו"הדוכסית". רוג׳רס היה הקפטן של "דוכס". שלוש שנים הסתובבו רוג'רס ואנשיו ברחבי העולם ותפסו כמה אוניות ספרדיות באוקיינוס השקט. בדרך, הצילה המשלחת את סלקירק, ומצאה אותו באי חואן פרננדז ב-1 בפברואר 1709. כאשר המשלחת חזרה לאנגליה באוקטובר 1711.
רוג'רס הקיף את כדור הארץ תוך שמירה על ספינותיו המקוריות ורוב אנשיו, והמשקיעים במשלחת הכפילו את כספם.
המסע הפך את רוג'רס לגיבור לאומי, אך אחיו נהרג ורוג'רס נפצע קשה בעימותים באוקיינוס השקט. עם שובו הוא נתבע על ידי צוותו בטענה כי לא קיבלו את חלקם ההוגן מרווחי המשלחת, ורוג'רס נאלץ לשלם והגיע לפשיטת רגל. הוא כתב על חוויותיו הימיות בספר "מסע שייט מסביב לעולם", שנמכר היטב, בין היתר בגלל ההד הציבורי על שחילץ את סלקירק.
רוג'רס מונה פעמיים למושל באיי בהאמה, שם הצליח להדוף את האיום מהספרדים, ולחסל את מושבת הפיראטים. כהונתו הראשונה כמושל הייתה אסון כלכלי מבחינתו, ובשובו לאנגליה הוא נכלא בגלל חובות. במהלך כהונתו השנייה כמושל נפטר רוג'רס בנסאו בגיל 53 בערך.
ראשית חייו.
וודס רוג'רס היה בנו הגדול ויורשו של וודס רוג'רס, רב חובל וסוחר מצליח. וודס רוג'רס בילה חלק מילדותו בפול באנגליה, שם ככל הנראה למד בבית הספר המקומי. אביו, שהיה בעל מניות בספינות רבות, נעדר לעיתים קרובות תשעה חודשים בשנה עם צי הדייג בניופאונדלנד. בזמן מסוים בין 1690 ל־1696, קפטן רוג'רס העביר את משפחתו לבריסטול. בנובמבר 1697 וודס רוג'רס (הבן) החל ללמוד את מקצוע הימאות. בגיל 18 היה רוג'רס מבוגר מדי להתחיל חניכה של שבע שנים.
הביוגרף שלו, בריאן ליטל, מציע כי סביר להניח שרוג'רס צבר את הניסיון הימי שלו בספינת החונך שלו בצי הדייג בניופאונדלנד. רוג'רס סיים את חניכתו בנובמבר 1704.
נישואין ומשפחה.
בינואר שלאחר מכן התחתן רוג'רס עם שרה ווטסטון, בתו של האדמירל סר ויליאם ווטסטון, שהייתה שכנה וחברת משפחה קרובה. רוג'רס הפך לאזרח מכובד בבריסטול בעקבות נישואיו למשפחת ווטסטון. בשנת 1706 נפטר אביו קפטן רוג'רס בים, והותיר את ספינותיו ואת עסקיו לבנו וודס. בין 1706 לסוף 1708 נולדו לוודס ושרה רוג'רס בן ושתי בנות.
משלחת פרטית.
הכנה וההפלגה המוקדמת.
מלחמת הירושה הספרדית החלה בשנת 1702, במהלכה האויבים הימיים העיקריים של אנגליה היו צרפת וספרד, ולמספר ספינות פרטיות מבריסטול ניתנו רישיונות להצטרף לציי המלחמה. רישיון כזה איפשר להם לפעול נגד אוניות האויב. אישורים כאלה הוענקו לפחות לארבע ספינות בהן הייתה לרוג'רס בעלות. האחת, "ווטסטון גאלי", על שם חותנו של רוג'רס, קיבלה את האישור לפני שנשלחה לאפריקה כדי להתחיל בסחר העבדים. היא לא הגיעה לאפריקה, אלא נלכדה על ידי הצרפתים. רוג'רס ספג הפסדים אחרים נגד הצרפתים, אם כי הוא לא מתעד בספרו את היקפם. הוא פנה להפרטה כאמצעי להחזרת ההפסדים הללו.
בסוף 1707 פנה לרוג'רס ויליאם דמפייר, נווט וחבר של אביו, שהציע פעולה פרטית כנגד הספרדים. המעשה היה מהלך נואש מצד קפטן דמפייר כדי להציל את הקריירה שלו. דמפייר חזר באותה העת מהובלת משלחת של שתי ספינות לאוקיינוס השקט, שהגיעה לשיאה במרד, לפני ששתי הספינות שקעו בים בגלל טעות של דמפייר בכך שלא הגן את גוף האוניות כראוי מפני תולעים, לפני שעזב את הנמל. רוג'רס לא היה מודע לכך והסכים לשתף פעולה עם דמפייר. המימון הועמד על ידי בעלי הון בקהילה בבריסטול, אחד מהם היה הרופא תומאס דובר, שהצטרף גם למשלחת כרופא וכנציג המשקיעים. רוגרס היה המפקד של המשלחת, עם שתי הפריגטות - "הדוכס" וה"דוכסית" רוג'רס בילה שלוש שנים בהקפת כדור הארץ.
הספינות עזבו את בריסטול ב-1 באוגוסט 1708. דמפייר היה על סיפון הדוכס כנווט של רוג'רס.
רוג'רס נתקל בבעיות שונות לאורך הדרך. ארבעים מאנשי הצוות שעלו בבריסטול נטשו או הודחו, והוא שהה חודש באירלנד בגיוס מחליפים והכנת כלי השיט לים. אנשי צוות רבים היו הולנדים, דנים או זרים אחרים. חלק מהצוות התמרד לאחר שרוג'רס סירב לתת להם לבזוז ספינה שוודית נייטרלית. הספינות התכוונו לעבור את מעבר דרייק (מדרום לארץ האש) סמוך לאנטארקטיקה, אולם מנהיגי המשלחת הבינו עד מהרה כי הם חסרים בגדים חמים ואלכוהול כדי לעבור שם. המשלחת עצרה בטנריף להצטייד ביין המקומי, ומאוחר יותר תפרו שמיכות לשייט במזג האוויר הקר. הספינות חוו שייט קשה בין האוקיינוסים. הם נאלצו לשוט בקו רוחב 62 °, שלדברי רוג'רס - "הכי רחוק שמישהו היה בדרום". הם היו קרובים יותר לאנטארקטיקה שטרם התגלתה, מאשר לדרום אמריקה.
הצלת סלקירק ופשיטות על הספרדים.
רוג'רס הצטייד בספינותיו במזון כדי להתמודד עם הצפדינה, דבר שלא היה מקובל באותה תקופה. לאחר שהספינות הגיעו לאוקיינוס השקט, נגמרו הלימונים שלהם ושבעה מלחים מתו מהמחלה. דמפייר הצליח לנווט את הספינות לאי חואן פרננדז, כדי לחדש את האספקה ​​של התוצרת הטרייה. ב־1 בפברואר 1709, כשהם מתקרבים לאי, הבחינו המלחים באש בחוף וחששו שמדובר בכלי שיט ספרדי. למחרת בבוקר שלח רוג'רס חבורה לחוף וגילה שהאש הייתה מהמלח הסקוטי אלכסנדר סלקירק, שהושאר שם ארבע שנים קודם לכן. סלקירק היווה השראה לרומן הקלאסי "רובינזון קרוזו", שנכתב על ידי חברו של רוג'רס, דניאל דפו. רוג'רס כשמצא את סלקירק ראה שהוא "נראה פרוע", "לבוש עור עיזים", וציין ביומנו, "היה לו את בגדיו ומצעיו, קצת אבקה, כדורים וטבק, סכין, קומקום, תנ"ך וכמה ספרים". סלקירק, היה חלק מצוות ספינה שנטש את דמפייר בהפלגה קודמת, לאחר שאיבד את אמונו בהנהגתו, היה מוכן כעת להצטרף למשט שכלל את מפקדו הישן כנווט הספינה. סלקירק שימש כקצין על סיפון "הדוכס", ובהמשך קיבל פיקוד על אחת מספינות השלל שנתפסה על ידי המשלחת.
לאחר שעזבה את האי חואן פרננדז ב־14 בפברואר 1709, המשלחת תפסה ובזזה מספר כלי שיט קטנים, ופתחה במתקפה על העיירה גויאוויל (באקוודור). כאשר רוג'רס ניהל משא ומתן עם המושל, תושבי הערים מסרו את חפצי הערך שלהם. כך הצליח רוג'רס להשיג כופר צנוע עבור העיר. כמה מאנשי הצוות היו לא מרוצים מהסכום, וחפרו בבית הקברות בתקווה למצוא פריטים בעלי ערך. חפירת הקברים חוללה מחלה בקרב אנשי האונייה, וגרמה למוות של שישה אנשים. המשלחת איבדה קשר עם אחת הספינות שהייתה בפיקודו של סיימון האטלי. כלי השיט האחרים חיפשו אחר הספינה אך ללא הועיל - האטלי ואנשיו נלכדו על ידי הספרדים.
צוותי המשלחת היו מאוכזבים יותר ויותר מהשלל הקטן שהשיגו. רוג'רס וקציניו חששו ממרד נוסף. המתח התפזר בעקבות לכידת אונייה ספרדית שנשאה מטען יקר מול חופי מקסיקו - הספינה Nuestra Señora de la Encarnación y Desengaño. בקרב שהתפתח רוג'רס נפצע בפנים. השייטת הבריטית הצליחה ללכוד שני כלי שיט ספרדיים, והשיטו אותם מעבר לאוקיינוס השקט, תוך שהם מחדשים את מלאי המזון והמים בגואם.
הנסיעה חזרה.