האפלו ממתין למי הים, לשטוף את הרונות מעל תא כלאו. כאשר הוא משתחרר, הוא רואה שהמנצ'ים הצליחו להנחית את אנשיהם על היבשה, וכי הם בשליטה. שמח על כך, הוא פונה לדרקנור שם נמצאת הספינה שהכין עבור המעבר בשער המוות. הוא מצפה לפגוש שם את הנחשים, אך הם כולם אינם. האפלו לא מבין זאת, עד שעובר בשער המוות, ומגלה כי סאמה פתח אותו. הוא מגיע לנקסוס, ומייד מדווח על המאורעות לקסר. קסר אינו מרוצה מהאפלו. הוא לא מאמין לו, כשהוא מתאר את עוצמתם של דרקוני הנחש. קסר מאמין כי הנחשים ישרתו אותו ואת מטרתו. קסר דורש מהאפלו לחזור לאריאנוס, יחד עם ביין. שם יהיה עליו לסייע לביין להפעיל את הבעט מקרקשת ולהמשיך לעורר כאוס. ביין ערמומי ושונא את האפלו. קסר דורש מביין להרוג את האפלו כשלא יהיה בו עוד צורך.
בינתיים הקיסר של אימפריה טריבוס, אגחראן רוצח את בני משפחתו כדי שנשמותיהם יסייעו לו במאבק. מצבו של הקיסר חמור במיוחד לאור העובדה כי בני האדם עמדו לחתום על הסכם שלום עם רישחאן בנו. הקנקארי שהם השבט שמקבל את נשמות המתים סוגר את הכנסייה כדי לעצור את הקיסר. אירידל מנסה למצוא את האפלו, ואת ביין. היא מצליחה לגייס את הוגו היד שהיה מת וחזר לחיים בגלל קסם לא ברור של אלפרד. כשהיא שומעת שמועה על כך שבנה הופיע מחדש, היא מנסה להצילו. לימבק מנהיג הגג'ים בדרבלין עבר שינוי מהותי מלימבק שהיה. הוא מנהל קרב ארוך ומכוער עם האלפים מהממלכה התיכונה. ג'אר מנסה לסייע לו, אבל גם מלאה ספקות לגבי דרך הלחימה. המצב עמד להחמיר מאוד, כיוון שהבעט מקרקשת הפסיקה לעבוד. עבור הגג'ים היה זה סימן אלוהי לחילול הקודש. עבור בני האדם והאלפים מדובר בהפסקה של מקור המים המרכזי שלהם. לתוך המצב הפוליטי הזה האפלו וביין מגיעים לדרבלין.
האפלו מגיע יחד עם ביין לדרבלין ומדבר עם לימבק. הוא מסתייע בג'אר והם מגיעים לאזור שבו יש אוטומטון המחכה לפקודות. מתברר כי הבעט מקרקשת הפסיקה לעבוד בגלל פתיחת שער המוות. ביין לא כל כך בטוח איך להפעיל את המכונה מחדש. בינתיים הם צריכים להימלט בגלל הופעת של דרקוני הנחש. הדרקונים מופיעים בעולם הזה בדמות של אלפים בני אדם וגמדים. אחד מהם, בדמות של אלף קורא לעצמו סנאג-דרקס, מנהיג אותם. ביין משתף פעולה עם הנחשים והם לוקחים את ג'אר והאפלו כבני ערובה. ביין "נמלט" מהשבי של האלפים, על מנת שיתפוס את מקומו על כס המלכות האנושי. סטפן ואן נואשים. אירידל מציעה להם פתרון. היא תחלץ את ביין בעצמה בעזרתו של הוגו. המשא ומתן בין האלפים לבני האדם מתקדם מהם מחליטים להפגש לחתום על ההסכם. בינתיים הוגו היד מסייע לאירידל להגיע ללב הארמון. שם הוא מבקש את עזרתם של הקנקארי. הוגו נתקל בהאפלו ומבין כי ביין הוא הסכנה האמיתית. הוא מצליח לשכנע את אירידל לא לבגוד בקנקארי. הוגו נתפס, ואילו האפלו ואירידל מבקשים מהקנקארי עזרה. הקנקארי עם ההתייעצות עם רוחות המתים מביאים להאפלו ספר הוראות הפעלה לבעט המקרקשת. המתים יוצרים דרקון רפאים הנושא את האפלו לספינת אוויר בה נמצאת ג'אר, ואת אירידל למוקד חתימת ההסכם, שבעה שדות, שם ביין זומם להרוג את סטפן. הוגו על מנת להגן על אירידל, מזייף ניסיון התנקשות בסטפן. ביין שלא היה מוכן לוותר דקר את סטפן עם חרב בעצמו. אירידל עוצרת בעדו והוא מת בזרועותיה. האפלו מצליח להגיע לדרבלין עם ג'אר כשהנחשים מסכסכים בין כולם. במהלך הקרב המתנהל, לימבק מבין כי יהיה עליהם להפסיק להאבק אחד בשני. הוא מכריז על הפסקת אש. הנחשים מבינים כי הם לא יצליחו למנוע מחתימת הסכמי שלום, ומנסים להרוס את הבעט מקרקשת. שלושת הגזעים מאחדים כוחות כדי להציל את המכונה שחייהם תלויים בה. האחדות בין הלוחמים פוגעת אנושות בנחשים והם נסוגים. נחתם ההסכם בין האלפים לבני האדם והאימפריה האלפית קרסה. הוגו חוזר אל הקנקארי, והם מזכירים לו, שהסכים לקחת על עצמו חוזה נוסף, להרוג את האפלו.
מרד האבירים
מרד האבירים (סתיו 1522 – 7 במאי 1523) היה מרד שהתחולל על ידי קבוצה של אבירים הומניסטים ופרוטסטנטים בהנהגתו של פרנץ פון זיקינגן כנגד הכנסייה הרומית הקתולית והקיסר של האימפריה הרומית הקדושה. המרד, שכונה גם בשם "מרד הברונים העניים", היה קצר מועד, אך היווה השראה למלחמת האיכרים הגרמנית, שהתחוללה זמן קצר לאחר מכן (1524–1526).
רקע היסטורי.
בימי הביניים המאוחרים היו האבירים האימפריאליים בתקופה של שקיעה מתמדת. התפתחותם של המסחר והתעשייה העירוניים על חשבון החקלאות המסורתית, בשילוב עם מחירי ריבית גבוהים וירידה בערך הקרקעות פגעו באבירים מבחינה כלכלית, בעוד שהערים המתעשרות של האימפריה הרומית הקדושה הפכו חזקות דיים לעמוד בפני התקפות צבאיות. כוחה העולה של האצולה הגבוהה (מעמד הנסיכים) יחד עם החלתו של החוק הרומאי במקומו של המשפט המקובל הקודם, פגעו באבירים מבחינה פוליטית. בנוסף לזאת נפגעה קשות חשיבותם הצבאית כלוחמים בעקבות חידושים צבאיים טכנולוגיים וטקטיים וכינונם של צבאות שכירים הלנדסקנכט, כאשר תכונות אביריות של יכולות אישיות ואומץ בשדה הקרב איבדו מחשיבותם.
האבירים סירבו לשתף פעולה עם האצולה הגבוהה על מנת לחזק את מעמדם מול הערים או לשתף פעולה עם הערים כנגד מעמד הנסיכים. על מנת להוציא לפועל את הרפורמות אותם ביקשו האבירים לממש הם נזקקו הן לשיתוף פעולה של הערים והן של האיכרים. אולם חוסר האמון של האיכרים כלפי מעמד האבירים הניע אותם מלשתף פעולה עמם. רק תוכנית שהייתה מובילה לביטול מוחלט של הצמיתות המשעבדת וזכויות היתר של מעמד האצולה הייתה עשויה לגרום לאיכרים לחבור לאבירים במאבקם לרפורמות.
ב-1495, באספה של וורמס, הציגו הערים האימפריאליות מסמך דרישות שכלל מספר נקודות באקט של מחאה על העדר הייצוג האפקטיבי שלהם ברייכסטאג. עם זאת החלק היחיד במסמך שעבר בחקיקה היה האיסור על "מלחמה פרטית". עם זאת הנסיכים דאגו לוודא שאיסור זה יכול אך ורק על האבירים והנסיכים יוכלו להמשיך ולנהל מלחמות פרטיות. חוק זה שלל מהאבירים מקור מרכזי של הכנסתם וגאוותם מאחר שכיבוש והחזקה של ערים ונסיכים תמורת כופר היוו עבורם את מקור ההכנסה המרכזי.
אחוות האבירים.
פרנץ פון זיקינגן שזכה לכינוי "האביר האחרון" התגורר רוב שנותיו בסמוך לריין. לאחר ששימש במשך תקופה מסוימת בשירותו של הקיסר מקסימיליאן במאבקו כנגד ונציה, בילה שנים רבות במתקפות כנגד ערים ונסיכים במעלה ובמורד הריין פעולות שהפכו אותו לאדם עשיר ביותר. בזמן הבחירות של 1519 בפרנקפורט, לתואר קיסר האימפריה הרומית הקדושה קיבל שוחד רב מצד פרנסואה הראשון מלך צרפת על מנת לזכות בתמיכתו אך בסופו של דבר הוביל את חייליו לפרנקפורט שם אפשרה נוכחותם להבטיח את ניצחונו של קארל החמישי שזכה בתואר הנכסף.
זיקינגן התוודע אל אולריך פון הוטן אביר דתי-הומניסטי וביחד ניסחו שורה של רפורמות מוצעות שקראו לביטול כל הנסיכויות העצמאיות ולאיחודם של כל השטחים הגרמניים תחת ממשלה לאומית אחת, חילונם של כל הבישופויות הנוצריות וכינונה של "דמוקרטיה של אצילים בהנהגת מונרך". הוטן וזיקינגן קיוו שתוכנית זו תהיה מספקת על מנת לעודד את האיכרים להצטרף למאבקם.
בהשפעתו של הוטן הפכה טירת אברנברג של זיקינגן למרכז של רנסאנס הומניסטי ולאחר מכן של הלותרניזם, שהפיצה את רעיונותיה באמצעות עלונים. זיקינגן עזר להומניסטים ורפורמיסטים רבים להימלט ממקומות בהם היו שרויים בסכנה והעניק להם מקלט בטירתו ואפילו הציע מקלט למרטין לותר לאחר הדיאט של וורמס, אך לותר בחר להישאר במקום זאת בחסותו של פרידריך מסקסוניה.
ב-1522, כאשר הקיסר שהה בספרד, כינס זיקינגן את "אספת אחוות האבירים". האספה בחרה בו כמנהיגה והחליטה להפעיל כוח על מנת להשיג את יעדיה לאחר שלא הצליחה להשיגם בדרך חוקית עקב ייצוגם הדל של האבירים ברייכסטאג. האויב שסומן ראשון כמטרה עם תחילת המרד היה ריצ'רד גרייפנקלאו, הארכיבישוף של טרייר, יריב מר של לותר ותומכיו. התואנה ששימשה לפתיחת המתקפה הייתה כופר שלא שולם על ידי שני חברי מועצת העיר תמורת שחרורם לאביר אחר ששבה אותם מספר שנים קודם לכן. בנאום שנשא בפני תושבי העיר עם פתיחת המרד השתמש ברטוריקה דתית משולהבת במטרה לעודד את תושבי העיר להיכנע ולהדיח את הארכיבישוף על מנת לחסוך מהאבירים את הצורך בעריכת מצור על העיר.
המערכה על טרייר וסופו של המרד.
זיקינגן החל מארגן צבא בעזרתם של אבירים שכנים כאשר חייליו מניפים את הדגל הקיסרי וטען שהוא פועל בשם הקיסר. עם זאת הדיאט הקיסרי בנירנברג שהחזיק בסמכויות הקיסר בהיעדרו סירב להכיר בזאת, והורה לזיקינגן להפסיק את המרד באיום של חרם קיסרי. המתקפה על העיר החלה בסתיו מה שמורה על כך שזיקינגן לא התכוון להתקדם הלאה באותה שנה.
זיקינגן התעלם מהחלטות הדיאט והחליט להמשיך במתקפה. עם זאת אנשי העיר לא שוכנעו מדבריו וסירבו לצאת כנגד ריצ'רד שהתגלה כמפקד צבאי מוצלח. בנוסף לכך קיבל הארכיבישוף סיוע מצד רוזן פלטין ומצד הלנדגרף של הסן שבאו לעזרתו. לאחר 7 ימי מצור שכללו 5 ניסיונות תקיפה, אזל אבק השריפה לכוחותיו של זיקינגן והוא נאלץ לסגת חזרה לטירתו. בינתיים הטילה עליו מועצת העוצרים האימפריאלית צו של חרם קיסרי.
במהלך נסיגתו טענו מתנגדיו כי הוא בזז את כל האזור הכפרי כולל את העיר קייזרסלאוטרן. לעומתם טענו תומכיו שמעשי הביזה היחידים שביצע היו כנגד הכנסיות והמנזרים השנואים.
זיקינגן עזב את אברנברג ובילה את חודשי החורף בטירתו המבוצרת היטב בלנדשטול, משם קיווה להמשיך את מאבקו. טירה זו נחשבה לאחת הטירות החזקות ביותר בגרמניה וזיקינגן חש בה בטוח. בינתיים נסוג הוטן לשווייץ כשהוא מנסה ביחד עם תומכיו להשיג תמיכה לפתיחת מערכה צבאית נוספת כעבור שנה.