לגבי נגיעה בגב כלי חרס, יש הבדל בין האופן שבו הכלי נטמא לבין האופן שבו כלי טמא מטמא דברים אחרים: אם דבר טמא נגע בגבו של כלי חרס טהור - הכלי נשאר בטהרתו. לעומת זאת, אם מזון טהור נוגע בגבו של כלי חרס שכבר נטמא - המזון נטמא. לדין זה שכלי חרס אינו נטמא מגבו, יש השלכה על הלכות "טומאת אהל" במת. כשיש מת בבית - נטמא כל מה שבבית, פרט למזון הנמצא בכלי חרס אטום ("מוקף צמיד פתיל"). מכיוון שאינו נטמא מגבו - הוא חוצץ בפני הטומאה מלהיכנס לכלי.
דרגות הטומאה.
ב. כלי חרס לעולם איננו נעשה "אב הטומאה", גם אם נטמא ממת, וגם אם הוא משמש למשכבו או מושבו של הזב (אלו שני האופנים בהם כלים אחרים יכולים להיות אב הטומאה).
טהרת כלי חרס.
ג. לאחר שכלי חרס נטמא - אי אפשר לטהר אותו בטבילה במקווה, ורק אם ישבר - השברים טהורים, כי כעת אינו "כלי" כלל. שאר הכלים יכולים להיטהר על ידי טבילה במקווה.
שבירה.
בשונה מכלים אחרים, כלי חרס שנשברו והשברים יכולים לשמש ככלים קטנים, לא נטהרו מטומאתם הישנה. בספרא למדו זאת מהפסוק "וכל כלי חרס", "מנין לרבות שברי כלי חרס תלמוד לומר וכל כלי חרס". במשנה נחלקו רבי ישמעאל ורבי עקיבא בשיעור הכלים. רבי ישמעאל ורבי עקיבא נתנו לדבר שיעור, ביחס למידות בהן שימש הכלי לפני שבירתו. למשל: כלי שהיה החל מגודל של לוג, (שיכול להכיל בתוכו שמן בושמי המיועד לרחיצת אדם קטן) עד לגודל של סאה (שהוא סיר קטן), אם נשבר ונשאר בו שיעור רביעית שהוא רוב הלוג, הוא נחשב לכלי עדיין. אם היה הכלי בגודל של סאה עד סאתיים (2 סאה), ולאחר השבירה נשאר בו כדי לקבל לוג שלם, נחשב הכלי לכלי עדיין.
פשוטי כלי חרס אינן מטמאין, כי כתוב במקרא "אל תוכו", ודרשו על כך בתורת כהנים: "אל תוכו, את שיש לו תוך טמא ואת שאין לו תוך טהור, פרט למטה ולכסא ולספסל ולשולחן ולספינה ולמיטה של חרס". במשנה הובאו דוגמאות נוספות, כמו מחתה שחותין בה את האש, טבלה של שולחן שאין לה דפנות מצידיה (כך שאין לה כלי קיבול), או אפילו כלים שיש להם בית קיבול, אך אינם מיועדים למטרה זו, כמו צינורות שיש בהם כלי קיבול מצידיהם, וחבית המיועדת לשחייה למתחיל, וכלי הקיבול מיועד רק כדי לגרום לה לשוט על פני המים (כדוגמת גלגל ים) או כאלו שכלי הקיבול שלהם הוא בצד ההפוך - למשל כיסוי של סל או סיר. המשנה גם שמה דגש לתשמיש עראי יחסית של הכלי כדי להחשיבו ככלי קיבול, ולכן היא קובעת שכיסוי של סיר גדול, אם אין בו חור או חידוד שמונע את השימוש בו כשהוא הפוך, יש להחשיבו ככלי מכיוון שכאשר האשה עסוקה בבישול והיא זקוקה לכלי קטן כדי להניח בו ירקות שמהם היא מוציאה את המים שלפעמים רבים מדי. כיום, רוב הכלים יש להם חתיכת פלסטיק בראשו הפוסלת את השימוש בכיסוי כשהוא הפוך, ולכן אין נהוג בו שימוש זה.
שבירה מסיווג הלכתי אחר הוא כאשר ניקב בכלי חור בגודל הקצוב במשנה. כלי העשוי לאוכלין - שיעורו בחור כזה שלא יוכל להחזיק זית, כלי העשוי למשקין שיעורו כדי שלא יוכל להחזיק משקין (חור זעיר ביותר), כלי שעשוי לשניהם (למשל סיר בישול) - יש להחמיר שלא יוכל להחזיק אפילו זית ולא רק משקין. חבית שיעורה לפי רבי שמעון בגרוגרת (תאנה מיובשת) ולפי רבי יהודה באגוזים (וכן ההלכה) ולפי רבי מאיר בזיתים. פך שעשוי באופן רגיל לשמן שיעורו שלא יוכל להחזיק שמן, מנורת שמן גם כן שיעורה בשמן, אלא שלפי רבי אלעזר מחמיר ואומר ששיעורה בפרוטה, מכיוון שהרגילות בעבר הייתה להניח בה פרוטות מכיוון שהיא התאימה לשימוש זה.
חרס שאינו יכול לעמוד מכיוון שיש לו ידית שמפריע לשיווי משקלו או שיש בו חידוד בקרקעיתו ואינו יכול לעמוד טהור, מפני שהוא לא נחשב ככלי. לפי חכמים, גם אם לאחר זמן ניטל החידוד או הידית והוא יכול לעמוד אין הוא מקבל טומאה יותר כי מכיוון שבטל מתורת טומאת כלי חרס אינו מקבל טומאה יותר, אך רבי יהודה חלוק על סברא זו.
טומאת תנור.
טומאת תנור דומה גם היא לטומאת כלי חרס ודיניה שווין, אף על פי שהיא אינה כלי חרס, ומקור טומאתה נלמד מפסוק מיוחד "תנור וכיריים יותץ טמאים הם".
שיעורו.
המשנה קוצבת את גודלו של התנור לפי גודלו:
גמר מלאכתו.
על התנור להיות מוכן. גמר מלאכתו של התנור הוא כדי אפיית סופגנים, אלא שקיימת מחלוקת בין החכמים האם שיעור הסקת התנור כדי לאפות בו סופגנים נמדדת לפי תנור חדש שבו נדרשת הסקה ממושכת יותר כדי לאפות בו סופגנין (- דעת חכמים), או לפי תנור ישן (-דעת רבי יהודה). גמר מלאכתו של כירה הוא כדי לאפות בו ביצה קלה (=ביצת תרנגולת) שכבר נפתחה והוכנה להכין בה חביתה.
אפילו תנור שהוסק שלא מדעת, או אפילו מדעת אך לא בהתייחסות ישירה לתנור מבפנים - שהוסק מבחוץ וממילא ללא דעת הוסק גם החלק הפנימי או שהסיקו האומן ללא דעת הבעל הבית, נחשב לתנור שנגמרה מלאכתו. בנוגע לכך מסופר כי כאשר פרצה דליקה בתנורי כפר סגנה וממילא הוסקו התנורים מחום השריפה, הורה רבן גמליאל כי היסק כזה נחשב לגמר מלאכה של התנור.
חלקים הטפלים לתנור.
קיימת גם התייחסות לחלקים המחוברים לתנור, בהתאם לפי תשמישם. כך ל"עטרת הכירה" לא מיוחסת טומאת התנור, מכיוון שאין היא משמשת כחלק מהתנור, כי תשמישו הוא כדי לשמור על חום התנור, לעומת זאת חלק אחר המחובר לתנור ושמו "טירת התנור" טמא, מכיוון שהוא משמש כחלק מהתנור ועליו מניחים את הלחם לאחר האפייה, שיעורה בארבעה טפחים שבהם ניתן להניח לחם רגיל.
מוסטאר הלוך ושוב
מוסטאר הלוך ושוב (באנגלית: Mostar Round-Trip ) הוא סרט תיעודי ישראלי של חברת פישר פיצ'רס שבויים והופק על ידי דוד פישר בשנת 2011. הסרט עוסק ביחסים בין האב, במאי הסרט, לבנו יובל שלומד בתיכון בינלאומי השייך לארגון הקולג'ים UWC, בעיר מוסטאר שבבוסניה והרצגובינה. המקום שבו עומד בית הספר היה קו הגבול בין הקרואטים לבוסניאקים בזמן מלחמת האזרחים ביוגוסלביה לשעבר. זהו הסרט השני בטרילוגיית המשפחה של פישר שהחלה עם הסרט רשימת אהבה (2000) והסתיימה בשישה מיליון ואחד (2011).
עלילה.
במאי הסרט דוד פישר יוצא לבקר את בנו יובל בן ה-17, שנה לאחר שעזב את הבית ונסע ללמוד בתיכון בינלאומי. פישר מתבונן בבנו, בחבריו ובעיר המסוכסכת אליה בחר להתרחק. במהלך המסע למוסטאר וחזרה נפרשות מערכות היחסים בין יובל לאביו, בין יובל לחבריו הישראלים הנמצאים שם לצידו ובינו לבין חברתו נאוס מספרד. כל זאת על רקע מורכבות החיים בין הבוסניאקים, הקרואטים והסרבים, קבוצות אתניות שלמרות שמלחמת האזרחים הסתיימה רשמית ב-1995 הן עדיין מצויות בסכסוך, מצב המזכיר לבמאי הסרט את הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
על אף המרחק מהבית, הפרידה דווקא מקרבת בין האב לבנו, בסדרה של שיחות על מה שביניהם, ועל המצב. שלושת הביקורים של דוד במוסטאר חושפים כנות, בגרות ופתיחות של הבן יובל. קטעי וידאו מהילדות של יובל מלווים תהליך של בניית מערכת יחסים בוגרת בין האב לבנו, ומעלים חיוך לצד רגעים בהם יובל אינו חוסך בביקורת: "פיתוח אינטימיות מאוד מתסכל וקשה דרך המצלמה.. למרות שאני רגיל לזה מגיל צעיר" הוא אומר לאביו הבמאי. בדרכה שלה, מסייעת לילי, אשתו של במאי הסרט ואמו של יובל, להבין את התמונה המדויקת של היחסים ונותנת לדוד בשיחת טלפון כוח להמשיך ולהעמיק במחקר הבינדורי שדוד עסוק בו בעבודתו, בסרט זה ובטרילוגיה כולה.
יובל חולק את חדרו בקולג' עם סלאם, ערבי-ישראלי מהכפר עראבה בגליל. סלאם, שופע חן, מצליח לכבוש את לבבות כולם, כולל בנות הקולג'. יובל וסלאם הם חברים טובים והם מדברים על הכל, כולל גם על ניגודי השקפת עולם ביניהם. ערב אחד המצלמה מתעדת ויכוח קשה בו יובל מעמת את סלאם עם שאלות על תחושת השייכות שלו, בעוד שסלאם מספר על חייו כאזרח סוג ב' בישראל. בבוקר למחרת הם מפויסים ומגייסים את ההומור שלהם להתמודד עם לימוד החומר למבחני הסיום המתקרבים.
סיפור האהבה של יובל עם נאוס נדון לפרידה כואבת. הם יודעים שלא יוכלו להמשיך בקשר בגלל הגיוס הקרוב של יובל לצה"ל. על רקע הלחימה בעזה (מבצע עופרת יצוקה), יובל מעלה חשש שלמדינת ישראל של היום אין מטרות שהוא יכול להזדהות איתן: "לא האמנתי בשום דבר שעשו שם בעזה. זה הכל נראה לי כמו בלוף אחד גדול, בשביל להראות כמה גדול יש לנו...".
בסופו של המסע מבין דוד שהשנתיים האינטנסיביות של יובל במוסטאר, בהן ניהל את חייו בצורה עצמאית, היו הכנה טובה לחיים בוגרים בעלי משמעות ועניין.
הפקת הסרט.
הסרט צולם בווידאו ומוקרן בפורמט Digibeta בשתי גרסאות: גרסת הבמאי להצגה בפסטיבלים באורך 73 דקות וגרסת טלוויזיה ולמוסדות חינוך באורך 52 דקות. הסרט שודר בערוץ 10 (2012) והופק עבור הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו ובתמיכת קרן מקור לסרטי קולנוע וטלוויזיה והמועצה הישראלית לקולנוע.
אנשי צוות נוספים:
שי וינשלק - תחקירן ומפיק בפועל
אירית שימרת – מפיקה שותפה
משתתפים בסרט: יובל פישר, סלאם סעדי, נאוס אינר-גרסיה (רודטה), ניבה אלוש, ניב באהר, אמיתי בן-אבא, יולי אורבך, ורה פלומר.
אמנון פישר, אחיו של הבמאי הלחין מוזיקה מקורית לסרט וגם כתב וביצע את שיר הנושא של הסרט "אבא ובן".
קבלת הסרט.
הסרט הוקרן לראשונה בפרמיירה עולמית במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים 2011. בסקירה המקדימה לקראת הפסטיבל, בתוכנית הרדיו של איריס לביא, המליץ מבקר הקולנוע יהודה סתיו לצפות בסרט ונימק כשכתב בעיתונו ידיעות אחרונות : "ייחודו של הסרט, שפישר מתבונן לא רק בבן המתבגר ולא רק בקשרים ההולכים ומתהדקים ביניהם, אלא גם באופן שבו הסרט התיעודי הולך ונרקם, נבנה ומתגבש, עד שהוא לובש את צורתו הסופית עם שובו של יובל ארצה כדי להתגייס לצבא. אל תחמיצו.". מתן שירם כתב בגלובס: "סרט תיעודי אישי ומרתק".