גולינקין עמד בראש האופרה במשך ארבע שנים, ובמהלכן העלה לא פחות מ-17 הפקות, כשהבולטות בהן "פאוסט", "שמשון ודלילה", "אאידה" וההוגנוטים", וזאת על רקע קשיי תקציב שהלכו והעמיקו.
כל האופרות הועלו בעברית ואת רובן תרגם מאיר פריידמן, שגם ניגן בתזמורת.
כדי להקל על מימון פעילותה של האופרה הוקם "ועד למען בנין האופרה " שבו היו חברים בין השאר חיים נחמן ביאליק ומאיר דיזנגוף. הוועד סייע לגולינקין גם בהפקת החוברת "היכל האמנות", שבה פרס את חזונו.
בעקבות המשבר הכלכלי שהחל בשנת 1926 כתב גלינקין לעיריית תל אביב בזו הלשון:
ב-1927 אזלו מקורותיה הכספיים של האופרה, וגולינקין יצא למסע גיוס כספים בארצות הברית; אך משחזר ארצה ב-1929, לא חידשה האופרה שלו את ימיה כקדם. בשנות השלושים קיימה האופרה פעילות דלילה, על רקע עזיבתם של רוב הזמרים לארצותיהם בעקבות מאורעות תרפ"ט. שירת הברבור של האופרה הארץ ישראלית הייתה האופרה "היהודיה" מאת הלוי, שהועלתה ב-1940 באולם קולנוע מוגרבי.
באופרה הישראלית.
בזכות כישוריו וניסיונו בחרה אדיס דה פיליפ בגולינקין כיועץ מוזיקלי להקמת אופרה חדשה. כיוון שהמשא ומתן בין דה פיליפ לתזמורת הפילהרמונית נכשל, נרתם גולינקין למשימת הכנת "התזמורת הסימפונית העממית" של מועצת פועלי תל אביב, שהוקמה זמן קצר לפני כן, ובניצוחו החלו החזרות. בנובמבר 1947 הוקמה האופרה הארצישראלית מחדש וגולינקין שימש יחד עם דה פיליפ בהנהלתה האמנותית, וכן כיהן בה כמנצח.
במהלך מלחמת העצמאות, ב-15 באפריל 1948, זכה גולינקין בכבוד לנצח על הצגת הבכורה של האופרה, "תאיס" מאת ז'יל מאסנה, והוא בן 73.
לאחר הקמת המדינה במאי 1948 שונה שמה לאופרה הישראלית.
גולינקין עזב את משרתו יצא לגמלאות בשנת 1953.
לגולינקין היה חזון להקים את "היכל האמנות"–- היכל שיהיה אכסניה לאמנויות הבמה. הוא אף חיבר ספר בשם זה, ובו פירט את חזונו.
ספר נוסף שכתב גולינקין היה "ההיסטוריה באופרה".
בשנת 1953 זכה מרדכי גולינקין בפרס אנגל לשם כבוד.
גולינקין נפטר בשנת 1963 ונטמן בבית העלמין בראשון לציון. בעיר נקרא על שמו רחוב.
ארכיונו, הכולל מכתבים, תוכניות, פוסטרים, קטעי עיתונות ותמונות (בעברית, יידיש, רוסית ואנגלית), שמור בספרייה הלאומית בירושלים.
משפחתו.
גולינקין היה נשוי פעמיים. מאשתו הראשונה, חנה ניוניה, נולדו לו שתי בנות: אולגה ושרה. שרה הייתה אשתו של המלחין אברהם מינדלין.
אשתו השנייה הייתה הזמרת מרים רפ-ינובסקה.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
Www.walla.co.il
Google.com
Www.facebook.com
וולטר קאופמן
סימה וואקנין גיל
סימה ואקנין גיל
קורטיקוסטרואיד
אדריאן שוורץ
אדריאן שוורץ (נולד ב-1948) הוא אלוף ישראל בשש-בש שהורשע במעשי אונס ונדון למאסר ממושך. החלטת בית המשפט העליון בעניינו הביאה לראשונה בישראל לכך שנערך משפט חוזר עקב תוצאות בדיקת DNA, וגם משפט זה הסתיים בהרשעה. שוורץ עומד במרכזה של השתלשלות אירועים ארוכה ונפתלת שנמשכה למעלה מ-18 שנים, והעסיקה ערכאות שונות במערכת המשפט בישראל.
רקע.
אדריאן שוורץ נולד ברומניה, אלוף ישראל בשש-בש ובעל דרגת מועמד בכיר לאמן בשחמט. הוא נידון ב-1969 ל-14 שנות מאסר על עבירות מין ובהן אונס, מהן ריצה תשע שנים בכלא, ולאחר שנוכה שליש ממאסרו שוחרר ב-1978. לאחר מכן עסק בפעילות הדרכה במועדוני שחמט, והשתתף בתחרויות שש בש.
בתחילת שנות ה-90 אירעו מעשי אונס אחדים שיוחסו לו. שוורץ נעצר שוב והורשע לבסוף רק במעשה אחד, עליו נידון ל-20 שנות מאסר. לאורך כל משפטו, טען כי הוא חף מפשע וכי הודבקה לו תווית של אנס בגלל הרשעתו הקודמת עליה ריצה את עונשו. מאז ההרשעה פעל שוורץ מכלאו כדי להוכיח את חפותו בסדרה ארוכה של בקשות ופניות, וכן בהליכים משפטיים יזומים, שאחד מהם הביא לקיומו של משפט חוזר. אף שמדובר בעבריין שהורשע בעבר, ואף כי מעשיו ואופן התנהלותו – בעייתיים, התקיימו לכאורה פרטים עלומים ובלתי סבירים בהתנהלות גורמי האכיפה, שעוררו ספקות בקרב שופטים ואנשי ציבור.
ליווה את מאבקו פרופ' קנת מן שהיה ראש הסניגוריה הציבורית בישראל, ותמך במאבק גם פרופ' מרדכי קרמניצר.
המשפט ותהפוכותיו.
בפברואר 1991 הואשם שוורץ בבית המשפט המחוזי בתל אביב ב-7 מקרי אונס ומעשים מגונים של ילדות, אף שנחשד על ידי המשטרה במספר כפול של מעשים. הראיות העיקריות עליהן התבסס כתב האישום היו מסדרי זיהוי שנערכו לו מול הקרבנות. הרכב שופטים, בראשות השופט אמנון סטרשנוב, זיכה אותו בחמישה מהמקרים, לאחר שנקבע כי נפלו פגמים במסדרי הזיהוי, והם אינם יכולים לשמש ראיה. בשני מקרים הנותרים, הוחלט להרשיעו ולגזור עליו 25 שנות מאסר.
ב-1995, לאחר שהגיש ערעור לבית המשפט העליון, זוכה ממקרה אונס נוסף, ונקבע כי גם בו היה מסדר הזיהוי פגום. נותר מקרה אחד שאירע בירושלים (כל המקרים האחרים אירעו באזור המרכז). על פי הכרעת הדין, פנה שוורץ לילדה בת 11 שהלכה לביתה מספרייה ציבורית, ובאמתלות שונות הביא אותה למקלט חשוך, שם אנס אותה תוך שהוא מאיים עליה בסכין. הילדה זיהתה את שוורץ על פי תמונות שהוצגו בפניה, וכן זיהתה ארנק שלו. זיהוי זה וראיות נסיבתיות נוספות שהובאו על ידי התביעה, גרמו להרשעתו. בין היתר עמד לו לרועץ סירובו לתת למשטרה דגימות דם כדי שניתן יהיה להשוותם עם כתמי הזרע שנמצאו על שמיכה במקלט. הסירוב נומק על ידו בטענה שרשויות החקירה יטו את ממצאי הבדיקה באופן שירע את מצבו. במקרה זה נותרה ההרשעה על כנה, אך עונשו הופחת ל-20 שנות מאסר. בקשתו של שוורץ לקיים דיון נוסף בערעורו נדחתה.
ב-1997 נדונה בבית המשפט העליון בקשתו שיימסרו לידיו ראיות אשר, לטענתו, בכוחן להצביע על חפותו ועל כן הועלמו על ידי התובע במשפטו ומומחית המחלקה לזיהוי פלילי. בית המשפט דחה את הבקשה.
בשנת 2002 עתר שוורץ לבית המשפט המחוזי בתל אביב בבקשה להוֹצאתו לחופשות, ולחלופין לקבלת טיפול תרופתי לשם הפחתת מסוכנוּתוֹ, אך עתירתו נדחתה.
בדיקת ה-DNA.
ב-1996 קיבל פרופ' מן חוות דעת, ובה מועלית האפשרות כי השוואה של דגימות דם הייתה מונעת את ההרשעה. הוא שכנע את שוורץ להסכים למסור דגימות מדמו, ופנה לבית המשפט העליון בבקשה להורות על ביצוע בדיקה שתוצאותיה יכולות להביא לזיכויו של שוורץ. בית המשפט דחה את הבקשה, אך במקום זאת התיר לערוך בדיקת DNA, המאפשרת לקשור בין חומר ביולוגי שנמצא בזירת העבֵירה לבין החשוד בביצועה על ידי השוואת פרופילי הדנ"א של הממצא ושל החשוד. בתחילה סירב שוורץ לבדיקה זו, וטען כי המשטרה תעשה שימוש אחר בממצאי הבדיקה. כאשר הסכים, כעבור שלוש שנים, סירבה הפרקליטות בטענה כי העניין מוצה בכל הערכאות, ושוב נדרש בית המשפט העליון להכריע.
ביוני 2001, קבע השופט מישאל חשין כי בקשתו של שוורץ ראויה להידחות, אך עקב הסכמתה של המדינה - תערך בדיקה במכון לרפואה משפטית.
ממצאי הבדיקות הראשונות לא תרמו לזיכויו, אך לא איששו את הפללתו, ובית המשפט העליון קבע בדיקות משלימות. ב-2004, לאחר השלמת הבדיקות, נמסרה לבית המשפט העליון חוות דעת של המכון לרפואה משפטית, חתומה על ידי ד"ר מיה פרוינד, ומסקנתה העיקרית היא, כי בכל המוצגים שנבדקו אותר הפרופיל הגנטי של הילדה ופרופיל גנטי נוסף של זכר, שמקורו לא יכול להיות אדריאן שוורץ. במהלך הדיונים, חזרה בה הד"ר פרוינד מהמסקנה. לטענתה, נפלה טעות טכנית של הקלדה וניסוח שגויים, ולמעשה בכוונתה הייתה לומר כי על סמך ממצאי הבדיקה "אי אפשר לשלול את המסקנה כי מדובר ב-DNA של שוורץ". בדיון הובאה עוד ראיה חדשה אשר, לכאורה, מטילה ספק בהרשעתו.
בספטמבר 2005, ולאחר שהובאו עוד שני עדים מומחים מטעמו של שוורץ, קבע השופט אדמונד לוי כי "קיומו של משפט חוזר בעניינו של המבקש מתחייב מהראיות החדשות שהונחו בפני ביהמ"ש, באשר יש בהן, אם תתקבלנה כמהימנות, כדי לשנות את תוצאת המשפט לטובת הנידון" (כלשון סעיף 31(א)(2) לחוק).
ב-2005 החל המשפט החוזר, בבית המשפט המחוזי בתל אביב. ביוני 2009 הורשע שוורץ בשנית. שוורץ ערער לבית המשפט העליון על הרשעתו, אך ערעורו נדחה ובקשתו לדיון נוסף נדחתה אף היא. בראשית ספטמבר 2010 השתחרר שוורץ ממאסרו. בית המשפט המחוזי בתל אביב קבע כי עליו להישאר במעצר בית לילי וכי ייאסר עליו להתקרב למקומות שבהם שוהים קטינים. בינואר 2019 שוורץ הגיש פעם נוספת בקשה למשפט חוזר, ובקשתו נדחתה.
נציבות המים
נעלם
פרסומים זרים
לחיצת ידיים
תקיעת כף
תקיעת כף היא מושג עתיק יומין הבא לבטא התחייבות משפטית בין שני אנשים. כוחה המשפטי בהלכה שנוי במחלוקת.
במשפט העברי שימשה תקיעת כף כאות לגמר קניין, וכתחליף למעשה קניין. בנוסף, שימשה תקיעת הכף כמעשה התחייבות הדומה לשבועה, שיש הסבורים שהיא חזקה יותר משבועה והיא דומה לברית בין הבתרים ויש הסבורים שכוחה היחיד הוא מדין "שארית ישראל עוולה ולא ידברו כזב", שלפיו על יהודי לקיים את מה שהבטיח.
סימן שוויון
גספאר דה למוס
גספר דה גמה
לליבלה, קיסר אתיופיה
גברה מסקל לליבלה (באנגלית Lalibela תרגום מאגאווית: הדבורים מקיימים את הריבונות שלו) היה קיסר אתיופיה וחבר בשושלת זאגווה, קיסר זה נחשב כקדוש ידי הכנסייה האתיופית. על פי טאדסה טמרת, הוא היה בנו של הקיסר ג'אן סאיום ואחיו של הקיסר קאדוס חארב. על פי המסורת האתיופית הוא שלט כ-40 שנה. על פי ההיסטוריון האתיופי גאטאצ'אוו מקונן חסן שנות מלכותו היו בין 1189–1229. קיסר זה ידוע בעקבות הכנסיות החצובות שבנה הנמצאות בעיירה לליבלה.