השיקום מתבטא בעיקר בהרחבת דירות, בשיפוץ וחידוש מבנים ובשיפור תשתיות. המטרות העיקריות של המיזם הן שיפור תנאי הדיור ואיכות המגורים של תושבי שכונות השיקום והקטנת הפער בין שכונות אלו לשכונות אחרות. הרחבת הדיור נעשית באמצעות הלוואה בתנאים נוחים, צמצום מרכיב המענק בהלוואה הביא לירידה במספר הדירות המורחבות (כמפורט בטבלה). בנוסף, המיזם עוסק בשיפוץ דירות קשישים בשכונות - משנת 1994 ועד סוף 2009 שופצו 32,000 דירות, גם בהיקף שיפוץ הקשישים חלה ירידה משמעותית במהלך העשור הראשון של שנות ה-2000. מתוך 210 שכונות מצוקה שאותרו למיזם, הסתיים השיקום הפיזי עד שנת 2009 בכ-70. בינואר 2007 החליטה הממשלה, במטרה למנוע את התמשכות המיזם לרכז את מאמצי השיקום הפיזי במספר קטן של שכונות. בהתאם, הושהה הטיפול בכ- 50 שכונות והמיזם המשיך ב37 שכונות. מ-1978 ועד סוף שנת 2009 הושקעו במיזם כ-10.5 מיליארד שקלים. ומשרד השיכון העריך כי נדרשים 3 מיליארד שקלים נוספים להשלמת השיקום בשכונות המטופלות. תקציבי השיקום הפיזי ירדו מ-193 מיליון שקלים בשנת 2001 ל-53.4 מיליון ש"ח בשנת 2008. הקיצוץ לווה בירידה במספר הדירות המורחבות והבתים המשופצים.
שיקום חברתי כלכלי.
על שיקום השכונות החברתי מופקדים משרד הבינוי והשיכון, משרד החינוך, משרד הרווחה ומשרד הבריאות. פרויקט שיקום שכונות חברתי מתמקד בכל שכונה בנושא מסוים על-פי צורכי התושבים, כגון פיתוח החינוך לילדים ולנוער או הגברת יכולת התעסוקה וההשתכרות, על ידי סיוע במציאת מקומות עבודה, או קורסים מזורזים להכשרה מקצועית המסובסדים על ידי הממשלה.
ביקורת על הפרויקט.
שנה לאחר קבלת ההחלטה על ביצוע המיזם, תיאר יגאל ידין את התוכנית במילים "המפעל החברתי הגדול ביותר שתוכנן אי פעם בישראל. ראשיתה ביוזמתו של ראש הממשלה לפתרון בעיות הדיור בשכונות המצוקה... מדובר כאן בשיקום אוכלוסייה של מאה ושישים שכונות ואזורי מצוקה בישראל בהיקף כספי גדול... הפרויקט הזה של שיקום השכונות... הוא מהפכה שלמה בכל דפוסי השיקום השכונתי".
בעשורים האחרונים ירדו תקציבי המיזם בהדרגה, ובשנים האחרונות, עומד תקציב המיזם על 48 מיליון ש"ח, לעומת תקציב של כמיליארד ש"ח לחמש שנים עם הקמת המיזם. בינואר 2007, בעקבות קיצוצים מתמשכים בתקציבי המיזם, החליטה ממשלת ישראל להשהות את פרויקט שיקום שכונות פיזי ב-67 שכונות, ולרכז מאמץ רק ב-34 שכונות. במקביל ביקשה הממשלה מוועדה בין משרדית (משרד השיכון, משרד החינוך, משרד הרווחה, משרד הבריאות ומשרדים נוספים) להגיש לה המלצות לריכוז מאמץ דומה גם בתחום החברתי.
הסופר אלי עמיר, שעמד בראש ועדה שמונתה במטרה לבחון את פרויקט שיקום השכונות ולהמליץ על עתידו, טען שלמיזם במצבו אין זכות קיום, כיוון שהתקציב שמופנה אליו "מעליב...שווה ערך לשלוש דירות מרוהטות במגדל פאר בתל אביב".
ביקורת מבקר המדינה.
משרד מבקר המדינה ערך ביקורת על ניהול המיזם בשנת 2003. ממצאיו העיקריים:
שכונות רבות נמצאות במיזם שנים רבות ולא מוצאות ממנו, ומנגד שכונות הזקוקות למיזם לא צורפו אליו. כמו כן, אין למשרד השיכון תוכנית רב-שנתית לביצוע המיזם המגדירה מטרות, תקציבים, סדר עדיפויות ולוח זמנים, ועוד. בנוסף קבע מבקר המדינה כי השיתוף הבין משרדי אינו מספיק.
אקוואריון
מאין באנו? מה אנחנו? לאן אנו הולכים?
"מאין באנו? מה אנחנו? לאן אנו הולכים?" (בצרפתית: D'où venons-nous? Que sommes-nous? Où allons-nous?) הוא ציור מאת הצייר הצרפתי פול גוגן.
ההיסטוריה של הציור.
את הציור יצר גוגן בשנת 1897 בטהיטי, אליה עקר בשנת 1891 במטרה להתרחק מן החברה האירופית. בשנת 1898 שלח גוגן את הציור לצייר ולאספן הצרפתי ז'ורז דניאל דה מונפריד (Georges Daniel de Monfreid). הציור נמכר מספר פעמים עד שנקנה בשנת 1936 על ידי המוזיאון לאמנות, בוסטון בעבור 80,000 דולר.
תיאור.
הציור, בעל המבנה הפנורמי, מציג קבוצה של 13 דמויות אנושיות הנמצאות בטבע הפרימיטיבי של טהיטי. הדמויות מצוירות בסגנון אקספרסיבי, אולם הן שומרות על תלת-הממדיות שלהן. גוני העור של הדמויות נע בין צהוב לחום, דבר המגיש את תפיסתן כפרימיטיבית. אף על פי שאין בציור תיאור פרספקטיבי או תיאור נפילת הצל של הדמויות על גבי הקרקע, עדיין מורגשת הכוונה לתיאור מרחב, הנחסם על ידי עצים ותיאור נוף במישור האחורי של הציר. במרכז הציור מופיעה דמות גבר בעלת גוון עור צהוב הלובשת אזור חלציים מבד לבן. היא מתוארת לכל גובהו של הציור ומדגישה את מבנה הקומפוזיציה.
באחד ממכתביו המתאר את הציור, כותב גוגן כי יש להתבונן בציור מן הימין אל השמאל. הוא מתאר את הדמויות השונות כמעלות את השאלות האונטולוגיות בקשר למהות הקיום האנושי. לפי כתיבתו משמש האליל הכחול כייצוג של "המעבר" ואילו האישה הזקנה בקצה השמאלי של הציור נמצאת במצב "קרוב למוות".
מפעל שיקום השכונות
פרויקט שיקום השכונות
הוטל נסיונל
הוטל נאסיונל דה קובה (בספרדית: Hotel Nacional de Cuba, מכונה בקיצור "הוטל נאסיונל") הוא בית מלון מפואר ברובע ודאדו שבהוואנה, בסמוך למאלקון.
היסטוריה.
המלון נחנך ב-30 בדצמבר 1930, על גבעה שעליה הוצבה בעבר סוללת תותחים להגנת העיר. באותה העת הייתה התיירות האמריקאית לקובה בשיאה, והמלון נועד לשרת את עשירי ארצות הברית, שנהרו למועדונים ולבתי הקזינו של הוואנה. המלון התחבב על סופרים, שחקנים ואמנים רבים, לצד ראשי המאפיה האמריקאית, שניהלו כמה מבתי הקזינו בעיר.
ב-4 בספטמבר 1933 התבצרו במלון 300 אנשי צבא ממתנגדיו של פולחנסיו בטיסטה, שזמן קצר קודם לכן תפס את השלטון בקובה. לאחר קרב עקוב מדם הצליחו אנשיו של באטיסטה להשתלט על המלון. כמה מהמתבצרים הוצאו להורג לאחר כניעתם.
לאחר המהפכה הקובנית הפסיקו התיירים האמריקאים לפקוד את המדינה, והוא הפך בעיקר למעונם של דיפלומטים זרים. המלון ירד מגדולתו, ובדומה למבנים רבים בהוואנה, סבל מהזנחה. לאחר התמוטטות ברית המועצות סבלה קובה ממשבר כלכלי חריף, וממשלתה החליטה לקדם את התיירות למדינה. במסגרת הצעדים שננקטו, שופץ המלון ב-1992, אך עדיין אין בכך כדי לשחזר את ימי הזוהר שלו.
המבנה.
המלון נבנה בסגנון אקלקטי (לקטני), המשלב אלמנטים של אר דקו ואלמנטים נאו-קלאסיים עם תכנון כללי המזכיר את הבנייה המורית בספרד אשר השפיעה רבות מאוחר יותר גם על הבנייה הקולוניאלית באמריקה הלטינית. אולם המבואה עוצב כאולם של כנסייה מימי הביניים והמלון מוקף בגנים ובהם קלויסטרים שעוצבו בסגנון מורי ומזכירים מעט חצרות של ארמונות מוסלמיים וחצרות מנזר אירופאיות.
במלון 8 קומות, ובהן 362 חדרים, ביניהם 30 סוויטות ועוד 4 סוויטות מיוחדות. חלק מהסוויטות נקראו על שם ידוענים ששהו בהן בעבר, ביניהם פרנק סינטרה, אווה גרדנר וג'וני וייסמילר.
אושן קולור סין
אושן קולור סין (באנגלית: Ocean Colour Scene) היא להקת רוק בריטית מברמינגהאם.
חברי הלהקה.
דיימון מינכלה פוטר מהלהקה ב-2003 והוחלף על ידי דן סילי בתור נגן בס. לאחר מכם נוסף ללהקה עוד גיטריסט, אנדי בנט.
כמו כן, אמנים רבים ממדינות שונות תרמו ללהקה הן בהקלטות והן בהופעות, מה שהפך את צליל המוזיקה של הלהקה למגוון.
היסטוריה.
הלהקה הוקמה מאיחוד שתי להקות מקומיות שהתפרקו- Fanatics ו- The Boys.
הסינגל הראשון של הלהקה יצא בתחילת שנות ה-90', יחד עם עידן האינדי הבריטי. מיד לאחר יציאת הסינגל, חברת התקליטים בה היו חתומים נקנתה על ידי חברה גדולה יותר, שם הסינגל עורבב כדי להתאים לטרנד המדצ'סטר וזאת בניגוד לרצון הלהקה. כך יצא, שעם האלבום שנועד לכישלון, ועם הריב המתמשך בין הלהקה לחברת התקליטים, הלהקה נותרה בצללים למשך מספר שנים.
עם פרוץ עידן הבריטפופ, המוזיקה של הלהקה חדר למודעות הציבור באנגליה ומחוץ לה. האלבום השני, בו ארבעה להיטי סינגל, הגיע עד המקום השני במצעדים וזכה בשבחי המבקרים. האלבום העוקב לו אף הוריד את אואזיס מראשית טבלת המצעדים.
ב-1998 יצאה הלהקה למסע הופעות מוצלח, ששיאו היה שלושה לילות של הופעות בטירת סטירלינג בסקוטלנד.
הלהקה עדיין ממשיכה לפרסם אלבומים מוצלחים יחסית, אך מזה מספר שנים שאין היא מצליחה לשחזר את ההצלחה לה זכתה בסוף שנות ה-90', ושל האלבום השלישי בפרט.
חמשת עיקרי האיסלם
מישור המספרים המרוכבים
סופר מאריו
גראנמה
גראנמה (Granma) הוא שמה של היאכטה שעל סיפונה הגיעו פידל קסטרו ו-81 לוחמים נוספים ממקסיקו לקובה ב-1956, במטרה להפיל את משטרו של פולחנסיו בטיסטה. היאכטה באורך 18 מטרים נבנתה בשנת 1943, ותוכננה במקור להוביל 12 נוסעים.
תפקידה במהפכה הקובנית.
תנועת ה-26 ביולי בראשות פידל קסטרו, שיצא לגלות במקסיקו אחרי שחרורו מהכלא הקובני ב-1955, ניסתה לרכוש כלי שיט למטרת החציה של מפרץ מקסיקו והגעה לקובה בדרך הים. הניסיונות לרכוש סירה צבאית מהירה או אפילו מטוס ימי מדגם קטלינה נכשלו בשל מחסור בתקציב. לבסוף, בחודש אוקטובר 1956, נרכשה הגראנמה בסכום של 50,000 פסו מקסיקני (כ-15,000 דולר) על ידי אזרח מקסיקני בשם אנטוניו דל קונדה, שהיה שליחו הסודי של קסטרו. הסכום לקניית היאכטה גויס בפלורידה על ידי נשיא קובה לשעבר, קרלוס פריו סוקאראס.