אות מלחמת לבנון השנייה מוענק למי שעומד באחד מהתבחינים הבאים:
האות מוענק:
לחייל ששירת בצה"ל בשירות סדיר או בשירות מילואים פעיל תקופה של 3 ימים רצופים לפחות בתקופה הקובעת שהיא, מיום ט"ז בתמוז ה'תשס"ו (12 ביולי 2006) עד יום כ' באב התשס"ו (14 באוגוסט 2006), ולאזרחים על פי הפירוט בהמשך.
כמו כן הוחלט שהאות יוענק ליישובים שנפגעו במהלך המלחמה.
ב-14 בינואר 2009 אושר תיקון לתקנות, ולפיו אנשי מערך הכבאות ואנשי מגן דוד אדום יהיה זכאים לאות, ללא הגבלה לאזור הצפון.
ביקורת על האות מצד לוחמים בצה"ל.
בתקשורת הישראלית החלו להופיע דיווחים על רגשות מעורבים של לוחמים בצה"ל, ביחס לאות. גם בפורומים אינטרנטיים שונים ניתן ביטוי לסלידה של לוחמים מהאות, מטעמים הנעים בין ניהולה הכושל של המלחמה לאי הצדק שבחלוקה גורפת של האות לכלל חיילי צה"ל ללא קשר למעורבותם בלחימה.
בתגובה רשויות הצבא הודיעו שיחייבו את מקבלי האות לענדו ואף יעמידו למשפט חיילים שיתפסו מהלכים עם מדי א' ללא האות.
בשנת 2008 החזיר חבר הכנסת לשעבר מוסי רז את אות המלחמה שקיבל עם סיום שירות מילואים ביחידתו. רז כתב לראש הממשלה אהוד אולמרט כי זו הייתה מלחמה מיותרת שגרמה לפגיעה ולהרג בחיילים ובאזרחים, וכי החזרת האות אולי תזכיר לאולמרט למנוע את המלחמה הבאה .
דסקית זיהוי
דִסקית זיהוי (ובקצרה: דִסקית) היא לוחית מתכת התלויה בשרשרת מתכת על צווארו של חייל, ועליה רשומים פרטי הזיהוי שלו בשני עותקים, שניתן להפריד ביניהם. לעיתים כוללת הדסקית מידע נוסף, כגון סוג הדם ודת. הדסקית משמשת לזיהוי החייל במקרה מוות או פציעה קשה. במקרה מוות נלקח אחד משני חלקי הדסקית על ידי העוסקים בזיהוי החללים, כחלק מתהליך הזיהוי והרישום.
ייצורן של דסקיות זיהוי החל כיוזמה פרטית במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, והדסקיות יוצרו מנחושת או מעופרת. תושב ניו יורק בשם ג'ון קנדי פנה בשנת 1862 לצבא ארצות הברית בהצעה לנפק דסקיות לכל החיילים, אך נענה בשלילה. הוראה לנפק דסקיות זיהוי, עשויות אלומיניום, ניתנה בצבא ארצות הברית בסוף 1906. בשנת 1916 נקבע שכל חייל יקבל שתי דסקיות זיהוי זהות, שאחת מהן תילקח מגופו במקרה שימות.
צבא פרוסיה ניפק דסקיות זיהוי לכל חייליו בתחילתה של מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870.
דסקיות מתכת, הדומות לדסקיות זיהוי צבאיות, הפכו בישראל ובמקומות מסוימים בעולם לפריט אופנתי.
דסקיות זיהוי בצה"ל.
הדסקית בצה"ל עשויה לוח מתכת מלבני, מחורר באמצעו, באופן המאפשר את שבירתו לשני חלקים נפרדים, שעל כל אחד מהם רשומים פרטי הזיהוי. על הדסקית מופיעים פרטי הזיהוי - שם מלא ומספר אישי. בתקופות מסוימות צוין גם סוג הדם.
עקב הקושי לזהות חללי צה"ל במלחמת יום הכיפורים, נוספו לדסקית הזיהוי שעל הצוואר דסקיות בנעליים הצבאיות.
פקודות הצבא מחייבות את החייל ללכת כשדסקית הזיהוי לצווארו בכל עת. יש חיילים, בייחוד לוחמים, הנוהגים לעטוף את הדסקית ואת השרשרת המחוברת אליה בעטיפת בד על מנת להימנע מהברק של המתכת שעשוי לחשוף את החייל בפני האויב. צה"ל מספק בעת הגיוס עטיפת בד לדסקית בצבע ירוק זית, אך השימוש בה אינו בגדר חובה.
הביטוי "מהמסטינג שלי עשו את הדסקית שלך" (וריאציה נוספת: "מהפחית שלי...") משמש חיילים ותיקים לשם הדגשת הוותק שלהם באוזני חיילים צעירים יותר.
חבר הכנסת רחבעם זאבי עשה בדסקית שימוש סמלי בשנותיו האחרונות, שבהן נהג להתהלך כשלצווארו דסקית ועליה שמות נעדרי צה"ל.
משפטי אי השלמות של גדל
ולטשמרץ
וֶלְטְשְמֶרְץ - בעברית צער העולם (מגרמנית Weltschmerz, מילולית "כאב־עולם") הוא מונח פילוסופי או פסיכולוגי שנטבע לראשונה על ידי הסופר הגרמני ז'אן פול (1763-1825). הוא מתאר את תחושתו המלנכולית של מי שמבין כי הממשות הפיזית לא תוכל לעמוד לעולם בדרישותיה של הרוח, או את מגבלותיו שלו עצמו. השקפת העולם הפסימית הנגזרת מהבנה זו הייתה מקובלת אצל הרומנטיקנים כדוגמת לורד ביירון, אלפרד דה מיסה, היינריך היינה, יוזף פון אייכנדורף, קלמנס ברנטאנו ואחרים. במובן הרחב יותר מציין כיום המושג גם את תחושתו של מי שנחרד מחוסר הצדק בעולם. מבחינה פסיכולוגית קשור הוולטשמרץ בדיכאון ובאסקפיזם.
המונח ולטשמרץ הוא אחד הגרמניזמים (מילים מושאלות מן הגרמנית) הנפוצים ביותר.
דו&quot;ח תזרים מזומנים
דוח כספי
משה וארון
משה וארון (3 בינואר 1926– 18 בדצמבר 2007) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי.
ביוגרפיה.
וארון נולד בבולגריה ב-1926, ובסוף שנות ה-30 עלה לארץ ישראל. החל לשחק בהפועל פתח תקווה, ולשמש במקביל מאמן קבוצת הנוער, בה שיחק באותה תקופה נחום סטלמך. בשנת 1949 שיחק וארון 3 פעמים במדי נבחרת ישראל: פעמיים מול נבחרת יוגוסלביה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1950, ומשחק ידידות מול נבחרת קפריסין.
ב-1955 החל לאמן את קבוצת הבוגרים של הפועל פתח תקווה, בה המשיך לשחק, והוביל אותה לזכייה הראשונה בתולדותיה באליפות המדינה. בשנת 1958 מונה לתפקיד מאמן נבחרת ישראל, ואימן אותה במוקדמות מונדיאל 1958 (שני הפסדים לו) ובגביע אסיה 1958 (מקום שלישי).
מלבד הפועל פתח תקווה, אימן וארון את בית"ר ירושלים, מכבי פתח תקווה, הפועל רמת גן, הפועל ירושלים, אותה העלה לליגה הלאומית, ואת מכבי יפו.
נפטר ב-18 בדצמבר 2007.
משה ורון
צ'ארלסטון (וירג'יניה המערבית)
צ'ארלסטון (באנגלית: Charleston) היא עיר הבירה של מדינת וירג'יניה המערבית בארצות הברית. היא גם העיר הגדולה במדינה, ובירת מחוז קאנאווה. העיר ממוקמת על מפגש הנהרות אלק וקאנאווה. במפקד האוכלוסין של שנת 2009 מנתה צ'ארלסטון כ-50 אלף תושבים, והאזור המטרופוליטני מונה 309,635 נפש.
הייצור התעשייתי של העיר כלל בתחילה מלח וגז טבעי. לאחר מכן הייתה זו תעשיית הפחם שהביאה לשגשוג כלכלי בעיר וסביבותיה. כיום מתבססת כלכלת העיר על מסחר, שירותים, ממשל, רפואה וחינוך. בעיר נמצאת גם אוניברסיטת צ'ארלסטון ושדה התעופה יגר. בנוסף שוכן בעיר בסיס של להק מטוסי התובלה הרקולס, המשמשים את הכח האווירי של המשמר הלאומי האמריקני, הממוקם בווירג'יניה המערבית.
בתחומי העיר נמצאים פארקים אחדים: פארק קאטו (Cato Park), פארק קונסקין (Coonskin Park) והיער המדינתי של קאנאווה, שהוא פארק ציבורי ענק, הכולל בריכה, אזורי קמפינג, מסלולי רכיבה והליכה, אזורי פיקניק ואזורי שעשועים.
צ'ארלסטון היא ביתן של כמה קבוצות ספורט לאומיות של וירג'יניה בתחומי הבייסבול, הכדורסל והריצה.
היסטוריה.
לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית החלו מתיישבים אירופאים רבים להגר באטיות מיישוביהם אל פנים הארץ. אדמות העיר נרכשו בשנים שלפני המלחמה, ויישוב הקבע הראשון הוקם בשנת 1787.
בתחילת המאה ה-19 התגלה מלח רב בנהרות שבסביבת העיר, דבר שהוביל לצמיחה כלכלית נרחבת. העיר המשיכה לצמוח עד שנת 1861, שבמהלכה החליטה המדינה לפרוש מן האיחוד ולהצטרף לקונפדרציית המדינות של אמריקה, העיר הייתה מחולקת בין הנאמנות לשני המחנות היריבים. לאחר קרבות רבים שבתחילתם צבא הקונפדרציה כבש את העיר ושלט בה, העיר נכבשה לבסוף על ידי צבא האיחוד. הפיצול בין המחנות הוביל גם לפיצול בין וירג'יניה המערבית לווירג'יניה, פיצול שנעשה על ידי הנשיא אברהם לינקולן תוך כדי המלחמה.
בשנת 1877 התקיימו בחירות עממיות בנודע לעיר הבירה של המדינה, בחירות שבהן צ'ארלסטון ניצחה. במהלך המאה ה-20 העיר התבססה לא רק כמרכז פוליטי, אלא גם כמרכז כלכלי- התגלו בה משאבים טבעיים רבים (כגון פחם וגז טבעי), והתפתחו תעשיות מרובות של זכוכית, כימיקלים, עץ ופלדה. קווי הרכבת גם הם הגבירו את הצמיחה. בעיר חלה תנופת בנייה רחבה, שהתגברה בזמן מלחמת העולם השנייה.
דמוגרפיה.
נכון לשנת 2010, גרים בעיר כ-51,000 תושבים. 78.4% מהאוכלוסייה הם לבנים, 15.5% אפרו-אמריקאים, 2.3% אסייתים, 0.2% אינדיאנים, 0.3% מגזעים אחרים ו-3.2% משני גזעים ויותר.
חופש גדול
פובליוס קלודיוס פולכר
פובליוס קלודיוס פולכר (Publius Clodius Pulcher; ? - 20 בינואר 52 לפנה"ס) היה פוליטיקאי רומאי שפעל בשלהי תקופת הרפובליקה הרומית.
תולדות חייו.
פולכר נולד ברומא בתחילת המאה הראשונה לפני הספירה לערך, בן לבית האב של הקלאודיים רב ההשפעה. אביו אפיוס קלאודיוס פולכר כיהן כקונסול של שנת 79 לפנה"ס.
את תחילת הקריירה שלו עשה פולכר בשנת 70 לפנה"ס יחד עם אחיו אפיוס קלאודיוס פולכר בצבאו של לוקיוס ליקיניוס לוקולוס, שהיה נשוי לאחותו. באותו הזמן שהה הצבא בפרובינקיה אסיה, ועסק במלחמה נגד מיתרידטס השישי, מלך פונטוס וטיגרנס השני מלך ארמניה. פולכר נעלב מן היחס לו זכה מצד לוקולוס, וחשב שהוא ראוי ליחס טוב יותר ההולם את מעמדו. לכן הוא החל חותר תחת סמכותו של לוקולוס כמפקד הלגיונות עד כדי מרידתם בו.
לאחר מכן פולכר עזב את צבאו של לוקולוס ועבר לקיליקיה. כאן הפקיד בידיו הפרוקונסול קווינטוס מרקיוס רקס, שהיה נשוי לאחות אחרת של פולכר, את הפיקוד על הצי, משימה שהוא לא הצטיין בה ובסופו של דבר נפל בידי שודדי ים. למזלו הם שחררו אותו בלי פגע בשל חששם מפני פומפיוס, שפעל באותו הזמן כנגד שודדי הים במזרח. גרסה אחרת ומשעשעת לנסיבות שחרורו היא כי שודדי הים שאפו לקבל כופר נאה תמורתו, אותו דרשו אותו מידי שליט קפריסין שהיה בעל ברית לרומא. הלה שלח סכום נמוך למדי, שכה שעשע את שודדי הים, עד ששחררו את פולכר בלי לקחת כסף כלל.
תחנתו הבאה של פולכר הייתה אנטיוכיה, בירת האימפריה הסלאוקית. שם סייע פולכר לסלאוקים במלחמתם בשבטים ערביים מקומיים. כמו בעת שהותו באסיה, גם כאן הסית את החיילים למרוד וכמעט שילם על כך בחייו.