ב-1919, עם תום מלחמת העולם הראשונה, פתחה הגימנסיה שוב את שעריה, לאחר שמצאה הרבה מן הציוד שהוחרם ממנה על ידי הטורקים בבית הספר ראשידיה הממוקם בסמיכות לשער שכם, דרשה להחזירו. תחילה ד"ר יוסף לוריא, מנהל מחלקת החינוך בוועד הצירים החליט על פתיחת 3 כיתות עליונות בבית דוד ילין ואחרי זמן קצר הועברה גימנסיה תחילה למבנה ברחוב החבשים ובהמשך ל"בית דוידוף" שבשכונת הבוכרים בירושלים. מספר תלמידיה הלך וגדל, עד שהיה המקום צר מלהכיל את כולם, וב-1929, עברה למבנה חדש בשכונת רחביה, שכונה חדשה שהוקמה באותם ימים. זהו המבנה בו שוכנת הגימנסיה עד היום, ברחוב קרן קיימת בירושלים, סמוך לבית המוסדות הלאומיים.
היותה בשכונת רחביה, שתושביה נמנו עם האליטה של ירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-20, היקנה לגימנסיה מעמד יוקרתי. תלמידיה נחשבו בנים למשפחות מיוחסות, והחינוך בה נחשב לטוב ביותר בין התיכונים שהוקמו אחריה. בין מוריה ותלמידיה נמנו אז, אנשי רוח ואנשי מעשה מפורסמים, כמפורט למטה, ושמה נקרא בפי כל "גימנסיה רחביה".
במאורעות תרפ"ט, שימש בנין הגימנסיה החדש, מקלט לתושבי השכונה, ובמלחמת השחרור פעלו במשרדיה כוחות ההגנה, ותלמידי הכיתות הגבוהות גויסו לשירות פעיל.
בשנת 1962 עברה הגימנסיה לבעלות עיריית ירושלים (לאחר שהתנהלה עד אז תחת חסותה של עמותה ציבורית), והיא נקראה תיכון עירוני א'. במתחם הגימנסיה פעל גם בית ספר יסודי, שהכיל שמונה כיתות, היה חלק ממערכת החינוך המקומית, ורוב תלמידיו התקבלו ללמוד בכיתות התיכוניות. בשנות החמישים נקלטו בבית הספר ילדים פליטי שואה שעלו לארץ כיחידים וכבנים למשפחות עולים. עם המעבר לבעלות העירייה, בתחילת שנות השישים, החל בית הספר לקלוט יותר תלמידים מצטיינים, בנים לאוכלוסיות חלשות.
האינטגרציה.
בשלהי שנות ה-60 החליטה ממשלת ישראל על הרפורמה בחינוך, שעיקרה היה הקמת חטיבת ביניים – בין בית הספר היסודי לבין התיכון. הרפורמה הזו גם חרתה על דיגלה את האינטגרציה בין שכבות אוכלוסייה שונות של תלמידים.
הגימנסיה הייתה בין הראשונים שהחלו בתהליך, ומנהלה, שמואל מיכאלי, יזם בתחילת שנות ה-70, תוכניות חדשניות שהיו שלב מקדים לאינטגרציה ולרפורמה, והיו מודל לתהליכים דומים בבתי ספר אחרים. המהלך לא עבר בקלות, והורים שהתנגדו לו ניהלו מאבקים מתוקשרים שגרמו אף להתערבות משטרתית, עד שהתייצב המהלך כעבור עשר שנים.
שמואל מיכאלי היה גם המנהל הראשון בארץ שהנהיג בגימנסיה לימודים בשיטה של יחידות לימוד, משנת הלימודים ה'תשל"ד ואילך.
ב-1983, הועברו הכיתות היסודיות לבית הספר ע"ש פולה בן-גוריון בעמק המצלבה. בגימנסיה נותרו שתי החטיבות העליונות, ומתכונת זו נותרה בעינה.
המאה ה-21.
בשנת 2009 ציינו בבית הספר את 100 שנות הקיום של בית הספר, באירוע חגיגי אליו הוזמנו בוגריו. נכון ל-2010, הגימנסיה מונה כ-1000 תלמידים המגיעים אליה מכל רחבי ירושלים. היא נקראת: הגימנסיה העברית בירושלים - ע"ש יצחק בן-צבי - בית ספר על יסודי שש שנתי עירוני א'. פועלות בה חטיבת ביניים (כיתות ז-ט) וחטיבה עליונה (כיתות י-י"ב).
בשנת 2017, דורג במקום השני בדירוג התיכונים בירושלים, עם שיעור זכאות לבגרות של 99.14 אחוז, שיעור מצטיינים 8.62 אחוז ושיעור נשירה של 0.11 אחוז.
הצופים.
ב-1937 מוסדה הפעילות הצופית בגימנסיה כאשר הוקם בה שבט מצדה, שבט הצופים הראשון שפעל בירושלים. הפעילות הצופית התנהלה תחת פיקוחה של הנהלת הגימנסיה שהעמידה בראש השבט את המורה דוד שטראי, ומורים אחרים שימשו כרש"גדים ומדריכים.
"הייתה הכרה ברורה כי שום חינוך בני נוער לא יצלח אם יסתיים אחר הצהריים. מוסד חינוך המעוניין בהצלחתו, חייב להקיף במידת האפשר את כל חייו של התלמיד" - כך הסביר הד"ר אברהם ברתנא, אז מורה, ולימים מנהל הגימנסיה.
הקשר הגיע לשיאו בשנות ה-40, עם הקמת צריף של השבט בחצר בית הספר ברחביה. הצריף שימש נקודת מפגש ומרכז לפעילות צופית לתלמידי הגימנסיה במשך עשרות שנים, עד שעברה ממנו הפעילות בשנת 1965 ל"בית פיליפס", ובשנת 1967 ל"בית נועה" - על שם חניכת השבט נועה טן-פי שנפטרה בנערותה (שני המבנים נבנו בעמק המצלבה), לשם מגיעים תלמידי הגימנסיה עד היום.
פרשת גבריאל תירוש.
בשנות ה-60 פרסם הסופר יצחק שלו את הרומן "פרשת גבריאל תירוש". עלילת הספר נסובה סביב המורה להיסטוריה גבריאל תירוש וחמישה מתלמידיו, ההופכים לכיתה צבאית מאומנת המבצעת פעולות גרילה בפורעים ערביים, בתקופת מאורעות תרצ"ו בירושלים. שלו, שהיה תלמיד הגימנסיה העברית בפרוץ מאורעות תרצ"ו, ואחר כך מורה בה, שאב את הדמויות בעלילה מהיכרות אישית עם דמויות מקבילות שהכיר. כך למשל ד"ר רוזנבלום המנהל, הוא בן דמותו של ד"ר מוהליבר מנהל הגימנסיה בתקופת לימודיו.
מגשימים
מַגְשִׁימִים הוא מושב בדרום השרון, ליד העיר יהוד השייך למועצה אזורית דרום השרון. המושב הוא הדרומי ביותר מבין יישובי המועצה האזורית.
היישוב הוקם בשנת 1949 על ידי ארגון חיילים משוחררים מצה"ל, באמצעות חברת רסקו, על אדמות הכפר הערבי יהודייה (עבאסייה), שתושביו גורשו על ידי האצ"ל במלחמת העצמאות. בתחילה פעל כקומונה שיתופית שפורקה. אל היישוב הצטרפו עם הזמן תושבים מהארץ, יוצאי גרמניה מכפר סירקין ועולים מפולין. בשנות התשעים הגיעו למושב תושבים מבוססים כלכלית שבנו במקום וילות ודירות פאר. הסרט הישראלי "לילסדה" משנת 1995 צולם באחת מן הווילות שבמושב.
כיום כמעט ופסקה החקלאות במושב אך נשארו עדיין שטחים חקלאיים רבים שחלקם אף מעובדים על ידי מספר משפחות.
במושב פועלת תנועת הנוער של האיחוד החקלאי שעורכת מדי שבוע פעילויות לילדי המושב וכן עוזרת בטקסי המושב ואירועים שונים במושב.
נווה ירק
נווה ירק (נְוֵה יָרָק) הוא מושב באזור השרון ליד העיר הוד השרון השייך לתחום מועצה אזורית דרום השרון.
היסטוריה.
היישוב הוקם בשנת 1951 בשם, שניתן על ידי ועדת השמות, "ירקונים" על מנת להנציח התיישבות קצרה של מתיישבים מפתח תקווה. בפי המתיישבים החדשים שובש השם ל"כפר ירקנים" או "ירקנים א'" אשר הוחלף ל"נווה ירקנים" ובמאי 1952 הוסב לשמו הנוכחי.
היישוב הוקם מגרעין של כ-90 משפחות, בהם 310 נפשות, רובם עולים מרומניה. כפר ירקנים התייחד בהיותו התיישבות של מבוגרים בני 45 ומעלה אשר לא נשלחו ברגיל להתיישבות.
למושב הוקצה שטח של 1200 דונם, אולם בגלל מחסור באמצעי השקיה עובד רק כמחצית השטח. היבול הראשון כלל תפוח אדמה, גזר, שום ובצל ונחשב מוצלח מאוד, בין השאר הודות לשפע המים מנחל הירקון שעמד לרשות המתיישבים. בהתחלה עמדו לרשות כל אחד מהמתיישבים 4 דונם של אדמה חקלאית וב-1956 חולקו אדמות נוספות כך שכל מי שעסק בחקלאות קיבל נחלה של 20 דונם.
ב-1980 צולם במושב הסרט "חמש חמש".
המושב כיום.
נווה ירק נחשב לאחד המקומות המבוססים באזור דרום השרון. עם זאת, המקום שומר על שורשיו החקלאיים. במושב נבנתה שכונת הרחבה לבנים ממשיכים, אשר יושבה לבסוף על ידי תושבים חדשים, בדומה למושבים אחרים. משרדי מועצה אזורית דרום השרון, קריית החינוך בית הספר האזורי והיכל התרבות האזורי שוכנים בסמוך למושב. במושב ישנם מבני ציבור ובהם מועדון נוער, מועדון חוגים, בית עם, בית כנסת, גן ילדים, בריכה, ומרפאה. במושב עדיין מתקיימת חקלאות, בעיקר גידולי שדה, פרדסים ומטעים של עצי פרי.
נחשונים
נַחְשׁוֹנִים הוא קיבוץ מתנועת הקיבוץ הארצי באזור השרון, דרומית לראש העין, השייך למועצה אזורית דרום השרון.
שטח הקיבוץ משתרע על פני כ-3,000 דונם, דרומית ובסמוך לו שוכן יער נחשונים ודרכו זורם נחל מזור.
היסטוריה.
היישוב הוקם בי"ט אלול תש"ט, 13 בספטמבר 1949 כיישוב ספר על ידי שני גרעינים - נחשונים ושלהבת במיקומו הנוכחי. השם נחשונים מסמל ראשוניות וחלוציות ומקורו בנחשון בן עמינדב, נשיא שבט יהודה שהיה, על פי מסורת חז"ל, הראשון שקפץ לים סוף, בטרם נקרע הים לשניים. בתחילה עלו לאתר הקיבוץ רק חלק מחברי הקיבוץ והשאר נותרו בנקודה הזמנית ברמת השרון. בינואר 1951 נקנס הקיבוץ ומזכיר הקיבוץ נדון למאסר חודש על מכירת חיטה ושעורה במחיר מופקע.
בקצה המזרחי של הקיבוץ הוקם בתחילת שנות ה-50 אתר זיכרון לזכרם של ארבעת חברי הגרעין הראשון של הקיבוץ שנפלו במלחמת העצמאות בקרב חוליקאת. באתר גם אנדרטה לחברי הקיבוץ שנפלו בשאר מערכות ישראל.
חדר האוכל של הקיבוץ תוכנן בידי האדריכל אברהם ארליק ונבנה בין השנים 1977–1980. הוא החליף את הצריף השוודי ששימש כחדר אוכל עד אז. בכניסה אליו יש תבליט של הפסל משה סעידי.
היישוב נמצא כ-100 מטר מעל פני הים.
בימינו.
הקיבוץ עוסק בחקלאות בתחומים גידולי שדה, מטעים ורפת. ענפי עיסוק נוספים של הקיבוץ מעבר לחקלאות הם מפעל לייצור רדיאטורים לרכב (בש"ן), אירוח כפרי, מרכז כנסים ופארק המים "נחשונים במים" הכולל בריכות מים. כמו כן, משנת 1994 פועלת בקיבוץ חוות סוסים לילדים ולמבוגרים המציעה גם רכיבה טיפולית.
כמו כן בקיבוץ אולם אירועים.
עדנים
עֲדָנִים הוא מושב עובדים המשויך לתנועת המושבים באזור דרום השרון.
המושב נמצא מדרום מזרח לעיר הוד השרון בשטח השיפוט של מועצה אזורית דרום השרון.
היסטוריה.
המושב הוקם בשנת 1950, בחלקו על אדמות הכפר הערבי ביאר עדס, שתושביו ברחו ונטשו אותו במהלך מלחמת העצמאות ובחלקו על אדמות הקרן הקיימת לישראל.