טייס קרב אמריקאי בשם ג'ין סאמרס (פול מסי) נשלח לפריז, הכבושה בידי הנאצים, כדי להרוג פעיל בתנועת ההתנגדות הצרפתית שנחשב סוכן כפול. הוא מגיע לצרפת, שם עוזרת לו ליאוני, תופרת הפועלת בתנועת ההתנגדות (איירין וורת'), לאתר את מרסל לאפיט, האדם אותו נשלח להרוג (לסלי פרנץ'). סאמרס אינו בטוח כי יש מן האמת בזיהויו של לאפיט כסוכן כפול, ומתחבט האם אכן להורגו. בסופו של דבר מחליט סאמרס לבצע את משימתו ולהרוג את לאפיט. לאחר ביצוע ההרג, נתקף סאמרס בבהלה וגונב כסף משולחן שבזירת הרצח, כדי שייראה העניין כשוד. סאמרס בורח מהמקום ומחביא את הכסף בבית קברות.
חודשים לאחר הרצח מפקדיו מסיירים בפריז, החופשית כעת, ונתקלים בסאמרס בבית חולים צבאי. הם מגלים כי סאמרס הפך לאלכוהוליסט והוא משתמש בכסף שגנב כדי לממן את התמכרותו לטיפה המרה. סאמרס מגלה כי ליאוני נרצחה בידי הנאצים, ומפקדיו מנסים לשכנעו תחילה כי אכן הייתה אשמה. עם זאת, הוא מגלה לאחר מכן שהיא נהרגה על לא עוול בכפה.
בסצנת הסיום משתחרר סאמרס מבית החולים ומבקר לראשונה את אשתו ובתו של לאפיט, האיש שהרג, שנמצאות כעת במצב כלכלי גרוע. סאמרס, שאינו יכול לגלות להן את האמת, מספר כי לאפיט היה אחד מאנשיהם הטובים ביותר בתנועת ההתנגדות, ומחליט להעניק להן את הכסף שגנב מלאפיט בשעת הרצח.
ליליאן גיש מופיעה בסרט בתור אמו של ג'ין סאמרס, ואדי אלברט מופיע בתור קצין המעביר לסאמרס אימונים לקראת משימתו בצרפת.
אורי דיוויס
רולאן דה וו
רולאן גרן דה ווֹ (Roland Guérin de Vaux; 17 בדצמבר 1903 – 10 בספטמבר 1971) היה כומר דומיניקני צרפתי, חוקר מקרא וארכאולוג, שעמד בראש הצוות הראשון שחקר את מגילות מדבר יהודה. כיהן כמנהל בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה במזרח ירושלים ומונה לפקח על מחקר המגילות. הצוות שלו חפר באתר חורבת קומראן (1956-1951) ובמספר מערות ליד קומראן, צפונית-מערבית לים המלח.
תולדות חייו.
דה ווֹ נולד בפריז בשנת 1903, הוסמך לכמורה ב-1929 והצטרף למסדר הדומיניקני מאוחר יותר באותה שנה. התגורר בירושלים משנת 1934 עד מותו ב-1970. בתחילה למד באקול ביבליק, ואחר כך לימד שם מקצועות שונים, ביניהם היסטוריה ופרשנות התנ"ך. משנת 1938 ועד 1953 היה העורך של "Revue Biblique."
דה ווֹ החל להתעניין בארכאולוגיה, ולמד באופן עצמאי מחוקרים שפעלו בארץ ישראל, בהם ויליאם פוקסוול אולברייט, קתלין קניון ובנימין מזר. בשנת 1945 התמנה למנהל בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה והחזיק בתפקיד עד 1965. בשנת 1956, אף שלא התמחה באפיגרפיה, נעשה דה ווֹ לעורך הראשי של פרסומי מגילות מדבר יהודה, והיה אחראי על הוצאתם לאור של חמשת הכרכים הראשונים בסדרת "תגליות במדבר יהודה", המהדורות הרשמיות הראשונות של המגילות. הוא נשא בתפקיד עד מותו בשנת 1971.
ארכאולוגיה.
דה ווֹ כבר התנסה במספר חפירות כאשר ג'רלד לנקסטר הרדינג, הממונה על עתיקות ירדן, פנה אליו בשנת 1949 וביקש לחקור מערה באזור ים המלח שנמצאו בה כמה מגילות. הוא היה אז מנהל בית הספר מזה ארבע שנים. במסגרת החפירות זכתה המערה בשם 'מערה מספר 1' – המערה הראשונה שהתגלו בה הטקסטים שהתפרסמו אחר כך בשם מגילות מדבר יהודה.
הראשונה מבין חמש עונות החפירה בקומראן הסמוכה התחילה בדצמבר 1951. מלבד בחפירות קומראן, חפר דה ווֹ גם במערות מורבעת עם לנקסטר הרדינג בשנת 1952 ושם גילה, לראשונה, אגרות שנשלחו על ידי שמעון בר כוסיבה. בשנת 1958הוא חפר בעינות צוקים, כמה קילומטרים דרומית לקומראן. בין השנים 1946 ו-1960 הוא גם חזר מדי פעם לתל אל-פארעה (צפון).
במהלך העבודה של דה ווֹ בקומראן ובסביבתה נמצאו קטעי מגילות נוספות, ותגליות אלה משכו קבוצה קטנה של חוקרי מקרא צעירים לבוא ולעבוד עליהן. עם חוקרים אלה, שחלקם עבדו עשרות שנים על המגילות שהוקצו להם, נמנו ז'וזף מיליק, ג'ון מרקו אלגרו וג'ון סטרגנל .
בין השנים 1961 ו-1963 עבד דה ווֹ עם קתלין קניון בחפירות בירושלים.
למרות ההתעניינות העולמית בחר דה ווֹ שלא לפרסם דו"ח ארכאולוגי מסכם על עבודתו בקומראן, אבל הוא הותיר אחריו רשימות למכביר, והן עובדו וקובצו לספר שפורסם בשנת 2003.
כתבים.
לצד המאמרים הרבים שתרם דה ווֹ ל-"Revue Biblique" כשהיה עורכו, ולצד שני פרקים שכתב בכרך הראשון של "Cambridge Ancient History", הוא נודע גם בזכות שתי העבודות הבאות:
ארכאולוגיה ומגילות מדבר יהודה.
בשנת 1959 הציג דה ווֹֹ את הניתוח שלו לאתר הארכאולוגי בקומראן במסגרת "הרצאות שווייך" באקדמיה הבריטית, ואלה היו מסקנותיו:
הרצאות אלו פורסמו בשם "ארכאולוגיה ומגילות מדבר יהודה".
ישראל הקדומה.
בשני הכרכים, "ישראל הקדומה כרך 1: מוסדות חברתיים" (1958) ו"ישראל הקדומה כרך 2: מוסדות דתיים" (1960), כתב דה ווֹ בהרחבה על מה שניתן ללמוד מן הארכאולוגיה על ישראל הקדומה.
דמותו בספר "ההונאה של מגילות מדבר יהודה".
בספרם, "ההונאה של מגילות מדבר יהודה" ("The Dead Sea Scrolls Deception"), מבקרים מייקל בייג'נט (Michael Baigent) וריצ'רד לי (Richard Leigh) את דה ווֹ בחריפות ומתארים אותו כאדם "אכזרי, צר אופקים, קנאי ונקמני", אנטישמי ופרו-פשיסטי.
הספר ספג ביקורת קשה מצד חוקרים הטוענים שהוא כולל בעיקר "רצף של שגיאות והצהרות המבוססות על מידע מוטעה".
...Baby One More Time Tour
הוא סיבוב ההופעות הראשון של זמרת הפופ האמריקאית בריטני ספירס. סיבוב ההופעות נועד לקדם את אלבום הבכורה של ספירס, ...Baby One More Time. במהלך סיבוב ההופעות הופיע ספירס בארצות הברית ובקנדה. סיבוב ההופעות הוכרז במרץ 1999, כשלושה חודשים לפני תחילתו.
Oops!... I Did It Again Tour
Oops!...I Did It Again World Tour הוא סיבוב ההופעות השלישי של זמרת הפופ האמריקאית בריטני ספירס. סיבוב ההופעות נועד כדי לקדם את אלבום האולפן השני של ספירס, Oops!... I Did It Again. במהלך סיבוב ההופעות הופיע ספירס בצפון אמריקה, אירופה וברזיל.
מלחמת הכפתורים
מלחמת הכפתורים (בצרפתית: La Guerre des boutons) הוא סרט ילדים ונוער צרפתי, שיצא לאור ב-1962 בבימויו של איב רובר (Yves Robert). הסרט, השזור בנימה הומוריסטית, מתאר מאבק ההולך ומסלים בין שתי חבורות ילדים המשתייכות לשני כפרים שכנים. הסרט מבוסס על הספר, בעל השם הזהה, מאת לואי פרגו (Louis Pergaud), שיצא לאור ב-1912. הסרט נחשב אחד מסרטי הילדים הצרפתיים החשובים והמוכרים ביותר.
תקציר העלילה.
ולראן ולונז'וורן הם שני כפרים צרפתים שכנים המסוכסכים שנים רבות; סכסוך שמביא גם ליריבות בין ילדי הכפרים. בהתקלות של שניים מילדי לונז'וורן בקבוצת ילדים מוולראן, מתלהטות הרוחות ונאמרות מילות גנאי שאינן בדיוק מובנות לילדים, אך מציתות את המאבק. כאשר ילד נתפס על ידי הקבוצה היריבה נגזרים כפתורי בגדיו, שרוכי נעליו וחגורת מכנסיו כאות לתבוסתו והשפלתו (מכאן גם שם הסרט). הילדים מחליטים כי החבורה המנצחת היא זו שתצבור את מירב הכפתורים. לאחר שלבראק, מנהיג חבורת ילדי לונז'וורן, מוכה על ידי אביו בשל איבוד כפתוריו, הוא הוגה רעיון מבריק: ילדי הכפר שלו מופיעים אל "קרב" שנקבע מראש, עירומים וכך הם זוכים ביתרון על יריביהם. שמחתם לא נמשכת זמן רב, שכן אחד מחבריהם קושר קשר עם ה"אויב" ומוסר מידע על הפשיטה המתוכננת. הבוגד נתפס ונענש על ידי חבריו. הוא פונה להוריו וכך מגויסים גם הורי הילדים ושאר המבוגרים למאבק הבין-כפרי.
הפקה.
הסרט צולם בעת אחד משיאיה של מלחמת העצמאות של אלג'יריה בה נלחמו כוחות צבא צרפתיים. אופיו האנטי מלחמתי של הסרט תרם לקשיים בהם נתקל הבמאי רובר בעת שניסה לגייס תמיכה כספית להפקת הסרט. בסופו של דבר, נאלץ רובר, שהיה אז במאי מתחיל וחסר פרסום, להקים יחד עם אשתו השחקנית, דניאל דלורם, חברת הפקה עצמאית. גם אז, אף חברת הפצה צרפתית לא הסכימה להפיץ את הסרט. רובר פנה אז לארצות הברית לחברת האחים וורנר והצליח לשכנעם, למרות חוסר התלהבותם, להפיץ את הסרט.
הסרט צולם בארבעה אתרי צילום שונים. שני אתרים הסמוכים לפריז במחוז איל-דה-פראנס ושני אתרים במחוז סאנטר-עמק הלואר שמדרום לפריז.
צוות השחקנים.
לכל הילדים ששיחקו בסרט היה זה תפקידם הקולנועי הראשון ולרובם גם האחרון. שמותיהם אף לא הופיעו ברשימת השחקנים בפתיחת הסרט.
השחקן שזכה לפרסום הרב ביותר בסרט היה הילד הצעיר ביותר, ז'יביס הקטן (Petit Gibus), שבכל פעם שהמצב הסתבך היה אומר בבכי את המשפט: "אם הייתי יודע, לא הייתי בא". המשפט הצרפתי "Si j'aurais su, j'aurais po v'nu", שאינו מופיע ברומן המקורי, הפך למטבע לשון בצרפת.
אנסמבל השחקנים הוא גדול. השחקנים בתפקידים הבולטים הם:
קבלה וביקורת.
איש לא צפה את הצלחתו הגדולה של הסרט, אף לא יוצרו. בצרפת לבדה צפו בו קרוב ל-10 מיליון צופים וגם ברחבי העולם הוא הפך ללהיט. גם בקרב מבקרי הקולנוע זכה הסרט לתגובה אוהדת. הסרט אף זכה בפרס ז'אן ויגו היוקרתי ב-1962. איב רובר זכה להצלחתו הקולנועית הראשונה כבמאי והמשיך לביים סרטים נוספים שזכו להצלחה כגון: אלכסנדר המאושר (1968) והבלונדיני עם הנעל השחורה (1972).