באיים הקאריביים, ערפדים הידועים בשמות סוקויאנט בטרינידד וטובגו, אול' היג בג'מייקה ולוגארו בגרנדה, מחופשים לאישה זקנה ביום, ובלילה הם משילים את עורם כדי להפוך למעין כדורי אש מעופפים ובעלי מראה מבחיל, התרים אחר דם. הם ידועים לשמצה בתור אובססיביים כפייתיים, וניתן להרחיקם על ידי פיזור מלח או אורז במפתני דלתות, בצמתי דרכים ועל יד מיטות. הערפד אז היה חש מאולץ להרים כל גרגר וגרגר. ניתן היה להורגם על ידי מריחת מלח על גבי העור שהשילו. המלח היה שורף אותם למוות כשעטו מחדש את העור הרקוב טרם הזריחה.
בהודו, ובמיוחד במדינה הדרומית קרלה, ערפדיות הידועות בשם "יאקשיס", היו נשים יפהפיות שפיתו גברים באופן מיני על מנת להרוג או לאכול אותם. נאמר כי יאקשיס סולדות מחפצי ברזל, כמו גם מסמלים דתיים שונים, וניתן להורגן על ידי החדרת מסמר מברזל אל תוך ראשן. ניתן גם לכולאן בתוך עצים באמצעות חפצים מבורכים. הודו היא גם ביתו של הוטאלה, ערפד הרפאים אשר יכול לעזוב גופו הפונדקאי על מנת לאכול בשר בני אנוש.
מאפיינים עממיים אחרים של הערפד:
ערפדיות והנצרות.
במסורת הנוצרית הערפדים הם יצורים חוטאים. לכן הם נרתעים למראה של צלב או נכווים כשהם באים במגע אתו. הערפד הוא מחלל-השם אשר אינו זקוק לישו כדי לזכות בחיי נצח, הוא אינו זקוק לכנסייה ולטקסיה על-מנת לחוות, דרך טקס מסתורין הדם, התמזגות עם רמה אחרת של קיום. מאחר שהערפדים אינם כפופים לשום מרות או חוק חוץ מאלה שלהם עצמם, הם נחשבו לחסרי-אמונה, תפיסה שהתחזקה עם התנהגותם המופקרת: חיפוש מתמיד אחר קורבנות/שותפים והשגת חיי נצח דרך טקסי האקסטזה הפרטיים שהם מנהלים. המיתוסים השונים מציגים את הערפדים כיצורים של הלילה, את מעשיהם הם עושים בלילה, וכך הם מסמלים את צידה האפל של נשמה אבודה. אור התקשר, באופן מסורתי, עם רוחניות, היגיון, נצרות (המיסה הנוצרית, "המקבילה" הדתית והטהורה של טקס שתיית הדם נערכת בשעות הבוקר) וגבריות, בעוד חשיכה התקשרה עם רוע, כאוס, אינטואיציה, תת-מודע ונשיות. כך נוצר טיפוס ערפדי חדש - האשה הערפדית. על פי תפיסה זו, שאפיינה את התרבות של "מפנה סוף המאה" (fin de siecle) ויצרה את מיתוס הפאם-פאטאל, נשים, כמו ערפדים, הן יצורים חסרי היגיון, מסתוריים, שכוחותיהם מתעצמים בלילה. הן מקבלות את המושג "ואמפ", נשים ערפדיות השואבות מגברים, לא רק את דמם אלא את האנרגיות שלהם, ופעילותן זו נעשית בשעות הלילה בחדר השינה.
תופעות טבעיות המסייעות לתפוצת מיתוס הערפד.
פתולוגיה וערפדות.
ישנן מספר תופעות בריאותיות ואחרות הדומות למתוארות במיתוס הערפדות, ויש חוקרים אשר חושדים שהן המקור לחלקים שונים מהמיתוס.
עטלפי ערפד.
שלושת המינים של ערפדים מתקיימים בארצות הברית, ואין שום ראיה המצביעה על כך שהיו להם קרובים במקומות אחרים בעולם. מסיבה זו לא נראה כי הערפד שבפולקלור העממי מייצג זיכרון עמום של העטלף. עטלפים אלו נקראו על שם הערפד העממי ולא להפך. אולם, אחר שעטלפי הערפד נעשו מוכרים בתרבות המערבית, קיומם בהחלט חיזק ועיצב את אגדת הערפד. כיום נהוג לתאר ערפדים כבעלי תכונות עטלף, וכן כבעלי יכולת לשנות צורה לעטלף כרצונם.
ערפדים בתרבות המודרנית.
המיתוסים המזרח אירופאים על ערפדים חלחלו גם לתרבות האנגלית. למעשה, המילה "ערפד" (Vampire) הופיעה לראשונה בשפה האנגלית ב־1732, וגם אז רק דרך תרגום מגרמנית של דו"ח שנכתב על ארנולד פאולה (Arnold Paole), ובו מתוארת ערפד בסרביה. המלומדים מהמערב התייחסו, בתחילה, אל סיפורי "ואמפיריזם" וקיומם של ערפדים, כאל אמונות תפלות. שני מאורעות הביאו להתעוררות המיתוס "הערפדי": של פטר פלוגוג'וויץ (Peter Plogojowitz) ושל ארנולד פאול (Arnold Paole).
פטר פלוגוג'וויץ כפרי ממוצא סרבי אשר מת בגיל 62, חזר מספר פעמים מן המתים וביקש מבנו אוכל. כאשר הבן סירב, הוא נמצא למחרת ללא רוח חיים. פלוגוג'וויץ חזר פעם נוספת ותקף חלק משכניו אשר מתו ממחסור בדם. האגדה מספרת כי תקף והרג תשעה משכניו. מקרה מפורסם אחר היה זה של פאול, חייל סרבי לשעבר אשר הפך לאיכר והותקף על-ידי ערפד מספר שנים קודם לכן, ומת בעודו מכין את המספוא. לאחר מותו אנשים החלו למות ורווחה האמונה שפאול חזר מהמתים על-מנת לטרוף את שכניו. שני אירועים אלו תועדו היטב. פקידי ממשלה בדקו את המקרים ואת הגופות, כתבו דו"חות על-בסיס בדיקותיהם, נכתבו ספרים על המקרה של פאול, אשר הודפסו ותורגמו לשפות שונות ברחבי אירופה. הנושא כה השתרש בקרב האנשים והפחד מהתקפות ערפדים הלך וגבר, שהחלה תופעה של פתיחת קברי מתים.
ב־1746, דון אוגוסטין קלמה (Don Augustine Calmet), תאולוג ומלומד צרפתי בעל שם, פרסם מאמר אשר על-פיו ערפדים אינם קיימים.
לבסוף, הקיסרית האוסטרית מארי תרזה (Marie Theresa) שלחה את רופאה האישי לחקור בסוגיית הערפד. בעקבות מסקנתו ערפדים אינם קיימים חוקקה והקיסרית חוקקה חוקים האוסרים פתיחת קברים והשחתת גופות.
המיתוס של הערפד חוזר ומופיע בספרות ובשירה האירופאים של המאות ה-18 וה-19, ביצירותיהם של לורד ביירון, אדגר אלן פו, ד.ה. לורנס וגוסטב פלובר, אם כי אצל שלושת האחרונים הערפד הוא למעשה דמות נשית, פאם-פאטאל ערפדית.
שיריו של לורד ביירון.
המשורר לורד ביירון החדיר אלמנטים חדשים רבים אל מיתוס הערפד המערבי בשירו האפי "הכופר" (The Giaour 1813). בין יסודות אלו נמצא השילוב בין אימה ותשוקה האופף את הערפד, ורעיון האלמוות המעביר את מורשתו לאלו החיים:
באורח אירוני, חייו הפרועים של ביירון בעצמו נעשו המודל ללורד רות'בן, גיבור רומן הערפדים הראשון, "הוומפיר" (The Vampyre, 1819), שכתב ג'ון ויליאם פולידורי. ספר המשך לא מורשה לרומן זה נכתב ב-1820 על ידי סיפריאן ברארד, ואומץ על ידי צ'ארלס נודייר כבסיס למלודרמת הערפדים הראשונה על בימות התיאטרון.
הפואמה "ברוך ממגנצא" של שאול טשרניחובסקי.
בשנת 1902 כתב שאול טשרניחובסקי את הפואמה "ברוך ממגנצא", שמתייחס לפוגרום ביהודי מגנצא בשנת 1096.
המשורר השתמש בוומפיר כדימוי למיניות.
דרקולה ויצירות המשך.
דרקולה של ברם סטוקר ביסס את התיאור הנפוץ ביותר של ערפד בסיפורת הנפוצה של המאה האחרונה. תיאורה של הערפדות כמחלה (השתלטות דמונית מדבקת), שמאפייניה אישיות "חולת מין", תשוקה לדם וכן מוות, הכו שורש באנגליה הוויקטוריאנית, שבה המחלות שחפת ועגבת נפוצו במיוחד. לפני העידן הוויקטוריאני, לא התקיים הקישור הרומנטי בין ערפדים ומין.
קיימת סברה כי הדמות "דרקולה" מבוססת, לפחות באופן חלקי, על אגדות אודות אדם אמיתי, ולאד צפש, שהיה נסיך פראי ואכזר הידוע גם כולאד השלישי (המשפד) ("דרקולה", שמשמעו "בנו של הדרקון". אביו נקרא "דרקול" (הדרקון), אחרי ש"התקבל למסדר הדרקון" ב-1431). היה ידוע גם כ"ולאד המשפד", ושלט בימי הביניים על חבל ארץ השייך כיום לרומניה. המסורת שבעל-פה אודותיו מספרת על כך שהוא נהג לעסוק בעינוי איכרים שהכעיסו אותו. הוא תלה אותם או חלקים מהם, כגון ראשיהם, על יתדות מסביב לטירתו. סטוקר ככל הנראה גם שאב השראה מיצורים שואבי דם במיתולוגיה האירית. כמעט בוודאות, הוא הושפע מסיפור ערפדים תקופתי, כרמילה, מאת שרידן לה פנו. לה פנו היה עורכו של סטוקר בזמן שסטוקר היה מבקר תיאטרון בדבלין, אירלנד.
סיפורת ערפדים רבה במאה ה-20 מסתמכת על נוסחתו של סטוקר. סרטים מוקדמים כמו נוספרטו, או אלו בהשתתפותם של בלה לוגוסי או כריסטופר לי, הם דוגמאות מצוינות לכך. מכיוון ש"נוספרטו", למעשה, היה מבוסס בבירור על "דרקולה", אלמנתו של סטוקר תבעה את יוצריו על הפרת זכויות יוצרים, וזכתה. כתוצאה מהתביעה הושמדו רוב העותקים של הסרט. מאוחר יותר התירה האלמנה את הקרנתו של הסרט באנגליה ותפוצתו התחדשה.
על אף שמרבית היצירות הבדיוניות האחרות על ערפדים לא כוללות את דרקולה כדמות, ניתן להבחין בדרך כלל בהשראה ברורה מסטוקר, המשתקפת באלמנטים של מין ושל עושר השזורים בסיפור הערפדים, וכן בשימוש נרחב ברקע ובסמלים גותים. נצר מודרני לז'אנר זה היא סדרת רומנים מאת אן רייס, הזוכה לפופולריות רבה ומתארת גיבורים ערפדים.
בסרט דרקולה 2000, דרקולה טוען כי אינו ניתן להריגה וכי הוא בעצם יהודה איש קריות, אשר בגד בישו, ולכן שונא את הנצרות. כמו כן סולד מכסף מכיוון שקיבל תשלום עת בגידתו בישו. בסוף הסרט נתלה על צלב מראש בנין וכאשר האיר אור השמש הראשון התפוצץ והפך לאפר.
הצמח צדק
כתב קירילי
אדמו&quot;ר הריי&quot;ץ
אדמו&quot;ר הזקן
האדמו&quot;ר הריי&quot;צ
האדמו&quot;ר הריי&quot;ץ
קרב אז'נקור
קרב אז'נקור נערך ב-25 באוקטובר 1415 בצפון צרפת, כחלק ממלחמת מאה השנים בין הצבא האנגלי (תחת פיקודו של המלך הנרי החמישי) לבין הצבא הצרפתי (תחת פיקודו של הקונסטבל - ראש הצבא הצרפתי בימי הביניים - שארל ד'אלברה). הקרב הביא ליצירת עליונות אנגלית במלחמה ולשליטה אנגלית בצרפת במידה שלא הייתה כמותה לפני הקרב או אחריו. הייתה זו נקודת השפל הנמוכה ביותר שאליה הגיעו הצרפתים במלחמת מאה השנים, אך יורשיו של הנרי החמישי לא השכילו לשמור על היתרונות, שהקנה להם הניצחון, ובשנים שלאחריו שב העם הצרפתי והשיג את עצמאותו ואת איחודו הפנימי הודות למפעלה של ז'אן ד'ארק.
רקע היסטורי.