קאגל מת בקלן ב-18 בספטמבר 2008 אחרי מחלה קשה, בגיל 76.
לוריס גראו
לוריס גראו (צרפתית: Loris Gréaud; נולד ב-7 בפברואר 1979 באובון, צרפת) הוא אמן מיצב קונספטואלי, קולנוען ואדריכל.
ביוגרפיה.
לוריס גראו מוכר בתקשורת ועל ידי מבקרים בינלאומיים כאחד האמנים החשובים והמשפיעים ביותר בדורו. עם זאת, מאז תחילת הקריירה שלו, סירב האמן לפרסם את הביוגרפיה שלו. לפיכך, רוב הביוגרפיות הזמינות הן שגויות או לוקות בחסר.
יצירותיו של לוריס גראו מאורגנות לכדי "פרויקטים" במקום תערוכות.
הראשונה "Silence Goes Quicker When Played Backwards" התקיימה בפריז ב- Plateau / Frac île-de-France בשנת 2005. פרויקט זה הוא ששיגר אותו לתוך שדה האמנות הבינלאומית.
ב-2008, לוריס גראו היה האמן הראשון שהוענק לו שימוש מלא בחלל הפאלה דה טוקיו בפריז, לפרויקט שלו "Cellar Door". הוא המשיך ופיתח פרויקט זה ב- (אנגליה), ב-Kunst Halle Sankt Gallen (שווייץ), במוזיאון La Conservera de Murcia (ספרד), ב- (אוסטריה), ולבסוף ביריד האמנות לצד פרסום הקטלוג בהוצאת אשר הִתְוָה את הפרויקט כולו.
למרות שאספנים בינלאומיים ומוזיאונים רכשו מספר רכישות חשובות של עבודותיו, גראו בוחר להופיע בגלריות וירידים רק לעיתים. הייתה לו תערוכה אחת כפולה בין הגלריות שמייצגות אותו. הפרויקט "The Unplayed Notes" הוצג בגלריה בניו יורק (2012) ולאחר מכן בגלריה בפריז (2012).
ב-2013 הוא היה האמן הראשון שהוזמן להציג במשותף על ידי הלובר ומרכז פומפידו בפריז. התערוכה, "לוריס גראו ", הייתה פתוחה לציבור הרחב והתקיימה בחצרות המוזיאונים, בהימנעות מכוונת מחללי התצוגה הרגילים של שני המוסדות.
בשנת 2014 לוריס גראו מונה כאביר במסדר האמנויות והספרות. (Chevalier des Arts et des Lettres).
ב-2015, עבור הפרויקט שלו "The Unplayed Notes Museum", הוא היה האמן הראשון שהשתלט באופן מלא על חלל המוזיאון העכשווי בדאלאס (ארצות הברית).
מאז 2010, האמן משתתף לעיתים רחוקות בתערוכות קבוצתיות, ומעדיף לרכז את משאביו בפיתוח פרויקטים אישיים. האמן רואה את "מסלול העבודה לאורך זמן כפסל בפני עצמו״.
גישה אמנותית.
המתודה של לוריס גראו מאופיינת על ידי מתן עדיפות למושג הפרויקט על התערוכה. הוא סבור כי על הרעיון והפרויקט בלבד להיות העקרונות המנחים המגדירים את מצבי ההופעה, תצוגה וחלוקה, ואפילו משך זמן ועלות.
הפרודוקטיביות והיעילות המצויות בבסיס הפרויקטים שלו הן מוקד עשייתו. בנוסף, הוא גם מקדיש תשומת לב למחיקת הגבולות באופן שיטתי בין חללי דמיון ומציאות.
אחד המאפיינים המשותפים למגוון הפרויקטים של לוריס גראו הוא קנה המידה שלהם. על ידי הפקת עבודות בסדר גודל כזה עם חזון גלובלי, הוא שואף לגבור על חלל וזמן ה״תערוכה״.
ציטוטים.
"״כיום, אני רואה הרבה ממה שאני מכנה תסמונת רימבאוד, ״האחר הוא אני״. הבלוגרים רוצים להיות עיתונאים, העיתונאים רוצים להיות מבקרי אמנות, מבקרי האמנות רוצים להיות אוצרים, האוצרים רוצים להיות אמנים ובאופן טראגי… האמנים רוצים להיות אמנים...״"
1000-1009 לפנה&quot;ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 1009 - 1000 לפני הספירה
זאשצ'יטניקי
נשיא יוון
נשיא הרפובליקה ההלנית של יוון (ביוונית: Πρόεδρος της Ελληνικής Δημοκρατίας, "Próedros ti̱s Elli̱nikí̱s Di̱mokratías") או בקיצור נשיא יוון הוא ראש המדינה של יוון. הנשיא נבחר על ידי הפרלמנט ההלני אחת לחמש שנים. לנשיא יש סמכות מוגבלת ברשות המבצעת ולו תפקידים ייצוגיים וסמליים, בעוד שראש ממשלת יוון הוא בעל הכח הפוליטי החזק ביוון.
תפקידו של הנשיא הוא בעיקר טקסי מאז הרפורמה בחוקת יוון בשנת 1986. המשרה הוקמה באופן רשמי על ידי ועדת החוקה של יוון ב-1975, אבל היו תפקידים דומים לזה של הנשיא כיום בעבר, לדוגמה במשטר הצבאי ביוון בשנים 1967–1974 וברפובליקה השנייה של יוון.
הנשיאה המכהנת, מאז 2020, היא קתרינה סקלארופולו.
סמכויות.
הנשיא הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים של יוון והוא תופס את המקום הראשון בסדרי הקדמה הממלכתיים ביוון. אף על פי שהחוקה היוונית בשנת 1974 העניקה לנשיא סמכויות ניכרות, בפועל הנשיא שימש תפקיד ייצוגי וסמלי באופן כללי לאחר שראש ממשלת יוון הוא המנהל הפעיל של ממשלת יוון. תפקידיו של הנשיא הוגדרו רשמית קר לאחר השינוי בחוקת 1986, אשר הקטין הסמכויות הרשמיות של הנשיא.
ארמון הנשיאות.
ארמון הנשיאות באתונה הוא מעונו הרשמי של נשיא יוון. בעבר היה מוכר כ"ארמון יורש העצר" ומאוחר יותר כ"ארמון המלוכה החדש". הארמון נמצא ברחוב הרודוטו אטיקוּ, שבו נמצא גם מעונו הרשמי של ראש הממשלה, סמוך לבניין הפרלמנט ולגנים הלאומיים. שטח גני הארמון הוא 27 דונם.
היסטוריה.
הרפובליקה ההלנית השלישית הנוכחית (ביוונית: Γʹ Ελληνική Δημοκρατία) התגבשה ב-1974 במהלך תקופת ה"מטאפוליטפסי", לאחר תום המשטר הצבאי ביוון, אשר שלט ביוון מאז ההפיכה של 21 באפריל 1967.
ב-1 ביוני 1973, המנהיג בזמנו של המשטר הצבאי ביוון ויורש העצר של קונסטנטינוס השני, מלך יוון המוגלה גאורגיוס פאפאדופולוס, ביטל את המלוכה היוונית והכריז על עצמו כנשיא הרפובליקה. משאל עם מבוים ב-29 ביולי 1973 אישר את שינוי המשטר, והעביר חוקה חדשה שהקימה רפובליקה נשיאותית. ניסיון זה לדמוקרטיזציה מבוקרת הסתיים על-ידי הפלת פאפאדופולוס על-ידי בריגדיר דימיטריוס יואנידיס ב-25 בנובמבר 1973. הרפובליקה ומוסדותיה נשמרו רשמית, אך היו לא יותר מאשר חזית למשטר הצבאי. סגן אלוף פאדון גיזיקיס מונה לנשיא הרפובליקה, אבל כוח היה בידי יואנידיס, אשר שלטו מאחורי הקלעים.
לאחר נפילתה של המשטר הצבאי וחזרה לשלטון אזרחי תחת קונסטנדינוס קרמנליס באוגוסט 1974, המעשים המשפטיים והחוקתיים של המשטר הצבאי נחשבו כפסולים, ונערך משאל עם חדש בנושא ב-8 בדצמבר 1974, מה שאישר את ביטול המלוכה. בינתיים, גיזיקיס, נשאר במשרד כנשיא. לאחר משאל עם, החליף אותו הנשיא הנבחר הראשון, קונסטנדינוס צאצוס.
חוקה חדשה, אשר פורסמה ב-11 ביוני 1975, הכריזה על יוון כ"דמוקרטיה פרלמנטרית נשיאותית" (או "רפובליקה" – δημοκρατία ביוונית ניתן לתרגם בשני הכיוונים). חוקה זאת, אשר תוקנה בשנים 1985, 2001, 2008 ו-2019, עדיין בתוקף היום.
רוברט ויליאם פלקין
ד"ר רוברט ויליאם פלקין (באנגלית: Dr Robert Wiilam Felkin; 13 במרץ 1853 - 28 בדצמבר 1926) היה רופא-מיסיונר ומגלה ארצות, אדם שהתעסק במאגיה טקסית וחבר במסדר השחר המוזהב. כמחבר פורה של ספרים רבים בנושאי אוגנדה ומרכז אפריקה וכאנתרופולוג מוקדם הוא גילה עניין ברפואה מסורתית ובמחלות טרופיות. כמו כן, הוא היה בוגר הקולג' המלכותי למנתחים ובוגר הקולג' המלכותי לרופאים. פלקין היה גם בעל תואר הכבוד עמית של החברה המלכותית של אדינבורו.
פלקין היה מייסדו של מסדר הכשפים "כוכב הבוקר" (בלטינית: Stella Matutina), בשנת 1903. מסדר חדש זה התבסס על המסדר המקורי של השחר המוזהב, כשסניף "מקדש הרמס" ממוקם בבריסטול, הממלכה המאוחדת ומאוחר יותר נקרא במאורית "ווארה רא" ("בית השמש", Whare Ra) או יותר מדויק ("מקדש סמאראגדום ת'אלאסס") שמושבו היה בהאבלוק נורת' (Havelock North), ניו זילנד. הסניף הוקם ב-1912.
התיאור המקיף ביותר של חייו נמצא בספר "אדם מרחיק - נדוד" (A Wayfaring Man), ביוגרפיה בדויה שחוברה על ידי אשתו השנייה הארייט ואשר פורסמה בסדרה בהמשכים בין השנים 1936 - 1949.
חיים מוקדמים.
רוברט ויליאם פלקין נולד בביסטון, נוטינגהאמשייר, בנו של רוברט פלקין (1828 - 1899), יצרן תחרה ואדם נון-קונפורמיסט מבחינת אמונתו הדתית. סבו, ויליאם פלקין (1795 - 1874), בנו של כומר בפטיסטי, נשאר עדיין כאחד מן השמות הידועים ביותר בקרב תעשיית הרקמה הוויקטוריאנית ואף כיהן כראש עיריית נוטינגהאם בשנת 1851, כאשר בשנה זו השתתף בתערוכה הגדולה (Great Exhibition). אולם הוא הגיע אל מעבר לקצה גבול יכולותיו העסקיות, והעסק נכשל באופן מחפיר ב-1864 כשפלקין הסב פרש כדי לכתוב חיבורים מקצועיים על המסחר ברקמה ולבנים. בנו ושותפו רוברט פלקין סניור השתקע בוולברהמפטון כדי לשמש בתפקיד המנהל של מחלקת הבית בחברת האחים מאנדר, יצרנים בתעשיית הלכות והברשת נעליים. רוברט ג'וניור חונך בבית הספר היסודי של וולברהמפטון שם הוא פגש בחוקר הארצות הידוע דייוויד ליווינגסטון, אשר העניק לו השראה להיות בעצמו רופא ומיסיונר.
עבודה כרופא ומיסיונר באפריקה.
פלקין עבד לזמן מה בחמניץ, גרמניה, מיד לאחר תום לימודיו, היכן שהתגורר דודו הנרי פלקין ובעקבות זאת נהיה דובר גרמנית שוטפת. בשנת 1876 בערך הוא החל ללמוד רפואה באוניברסיטת אדינבורו. ב-1878, כשהוא עדיין ללא רישיון עבודה מתאים, הוא הצטרף למיסיון שנשלח מטעם החברה המיסיונרית הכנסייתית, למרכז אפריקה. הוא טייל לכל אורך מעלה נהר הנילוס, בדרך לח'רטום, שם פגש בגנרל גורדון, ומשם המשיך בדרכו לאזור פראי שעדיין לא מופה, לאזור האגמים הגדולים של אפריקה. בסופו של דבר, הוא בילה שנתיים באפריקה ואף נהיה רופאו האישי של המלך מ'טסה, אשר ניסה קודם לכן להורגו. בזנזיבר, הוא לקח חלק פעיל במאבק כנגד הסחר בעבדים. הוא פרסם מספר מאמרים על רפואה טרופית ולידות במסגרת מגזינים רפואיים. הוא אף כתב את הספרים "אוגנדה וסודאן המצרית" (1882, עם הכומר סי. טי. וילסון), "מצרים, הווה ומה שעתיד לבוא" (1885), "אוגנדה" (1886) ועבודות נוספות בנושאי אפריקה.