מחסום דם-מוח (blood brain barrier) מאפשר רק מעבר איטי של ליתיום, ולכן מנת יתר חד פעמית אינה בהכרח רעילה, אך הרעלת ליתיום ארוכת טווח עתידה להפתר לאט.
זמן מחצית החיים של פינוי ליתיום הוא 18–24 שעות במבוגרים צעירים, אך הוא קצר יותר בילדים וארוך יותר בקשישים.
הפינוי הכלייתי (Lithium Clearance) של ליתיום מופחת במקרים של אי ספיקת כליות ועל כן, במטופלים עם מחלה כלייתית יש להיזהר על מנת למנוע הצטברות רעילה של התרופה בגוף. השמנה קושרה לקצב גבוה יותר של פינוי ליתיום.
שיווי משקל ואיזון ברמות הליתיום בפלסמה מושג לאחר 5–7 ימים של צריכת התרופה.
ההסבר לאפקט מייצב המצב רוח של ליתיום אינו ידוע עדיין. ישנן תאוריות שונות, ביניהן: שינויים בטרנספורטים של יונים, השפעה על נוירוטרנסמיטורים ונוירופפטידים, ותאוריות הקשורות למתווכים שניוניים.
התוויות רפואיות.
לליתיום יש השפעה אנטי-מאנית איטית יחסית, המופיעה בדרך כלל תוך שבוע עד שלושה שבועות. אי לכך, יש להוסיף בשבועות הראשונים גם בנזודיאזפינים או תרופות אנטי פסיכוטיות טיפוסיות, או חומצה ולפרואית.
חולים עם מאניה שאיננה קלאסית, כלומר מאניה מעורבת, הכוללת מאפיינים דיספוריים, או הכוללת שינויי מצב רוח מהירים, יגיבו פחות טוב לליתיום מאשר החולים עם מאניה קלאסית.
תופעות לוואי ואזהרות.
למעלה מ-80% מהחולים הנוטלים ליתיום חווים תופעות לוואי. ישנה חשיבות לצמצם את הסיכון להופעת תופעות לוואי באמצעות ניטור רמות הליתיום בדם והתערבות פרמקולוגית נאותה על מנת לנטרל אפקטים לא רצויים, בעת הופעתם. חינוך החולים הוא בעל חשיבות בהורדת השכיחות והחומרה של תופעות הלוואי. יש להזהיר חולים הנוטלים ליתיום, כי שינויים בצריכת מים ומלח יכולים להשפיע על כמות הליתיום המופרשת, וכתוצאה מכך לגרום לעלייה או ירידה ברמות הליתיום בפלסמה. לדוגמה: צריכת נתרן מוגברת (במסגרת שינוי דרסטי בהרגלי דיאטה) מורידה את ריכוז הליתיום. ולהפך, צריכת נתרן מועטה היא בעלת פוטנציאל להגעה לרמות ליתיום טוקסיות (רעילות). כמו כן, ירידה בכמות הנוזלים בגוף (כמו במקרים של הזעה מוגברת) יכולה להוביל להתייבשות והרעלת ליתיום. נוסף לכך, תרופות רבות משפיעות על ריכוז הליתיום בפלסמה, ויש לתת על כך את הדעת בזמן מתן תרופות על ידי הרופא המטפל.
מינון יתר והרעלת ליתיום.
הרעלת ליתיום היא מסוכנת ועלולה להביא אף למצב של קומה ומוות.
הסימנים המקדימים להרעלת ליתיום כוללים סימנים נוירולוגים כמו: רעד גס, פגיעה ביכולת הדיבור (דיסארתריה) ואטקסיה, הפרעות שונות במערכת העיכול, שינויים לבביים ופגיעה בתפקוד כלייתי.
הסימנים המאוחרים כוללים טשטוש הכרתי, רעידות (פסיקולציות) בשרירים, פרכוסים וקומה.
גורמי סיכון כוללים- נטילת ליתיום מעבר למנה המומלצת, תפקוד כלייתי לקוי, דיאטה דלת נתרן, אינטראקציות עם תרופות נוספות והתייבשות. אנשים מבוגרים רגישים יותר לעליית ריכוז הליתיום בדם. ככל שריכוז הליתיום בדם גבוה וממושך יותר, כך גוברת חומרת הסימפטומים של ההרעלה.
הרעלת ליתיום היא מצב חירום רפואי, בעל פוטנציאל לגרום לפגיעה נוירולוגית קבועה ומוות. במקרים של הרעלה יש להפסיק את נטילת הליתיום ולטפל בהתייבשות על ידי מתן נוזלים. כדי לפנות את הליתיום מהגוף ניתן לתת חומרים כגון kayexalate או תמיסת פוליאתילן גליקול, אולם לא פחם פעיל.
במקרים חמורים, ביצוע דיאליזה יכולה להוריד רמות גבוהות של ליתיום בדם.
מינונים וניטור.
המינון ההתחלתי לרוב המבוגרים הוא 300 מ"ג כפול שלוש פעמים ביום. בקשישים או כאשר יש פגיעה בתפקוד הכלייתי, יש להתחיל ב 300 מ"ג פעם/פעמיים ביום. אחרי איזון, מינונים של 900 ו 1200 מ"ג ביום משיגים בדרך כלל רמות תרפויטיות בפלסמה של 0.6-1 mEq/L. רמות של 1200 עד 1800 מ"ג משיגות לרוב רמות תרפויטיות של 0.8-1.2 בפלסמה.
יש לבצע ניטור רוטיני של רמות הליתיום. רמות ליתיום צריכות להיבדק כל 2 עד 6 חודשים, מלבד כאשר מופיעים סימני הרעלה או במטופלים עם בעיית היענות. יש לבצע א.ק.ג פעם בשנה.
פקטורים שיכולים לגרום לתנודתיות ברמות הליתיום כוללים תכולת נתרן בדיאטה, מצב רוח, רמת הפעילות, תנוחת הגוף וצורת נטילה לקויה.
לאחר הגעה לרמה היומית הרצויה, ניתן לעבור לתכשירי הליתיום אשר פועלים בצורה של שחרור מושהה- sustained release, הניתנים פעם ביום.
רמות אפקטיביות עבור מאניה נעות בין 1-1.5 mEq/L, שמושגות בדרך כלל על ידי מינון של 1800 מ"ג ביום. המינון המומלץ לטיפול אחזקה נע בין 0.4-0.8 mEq/L שלרוב מושג על ידי מינון יומי של 900–1200 מ"ג.
ישנם חולים בהם מינון של 1.5 לא יהיה אפקטיבי, ללא סימני הרעלה, ובהם אפשר לשקול טיטרציה של המינון מעל 1.5.
ישנם חולים שניתן לשמור אותם במינון אחזקה הנמוך מ-0.4.
ישנם הבדלים בין חולה לחולה, ולכן יש לתפור את הטיפול למידות המטופל ולהתאים את המינונים בדרך של ניסוי וטעייה.
אם תגובה לא מושגת תוך שבועיים במינון שכבר גורם לתופעות לוואי, יש לבצע ירידה באופן הדרגתי של הליתיום במשך שבוע-שבועיים ולנסות מייצב מצב רוח אחר.
חשוב לזכור כי לליתיום יש טווח תרפויטי צר וישנם פקטורים רבים שיכולים לשנות את המאזן בין הרמות הנסבלות האפקטיביות, לבין אלו הגורמות לתופעות לוואי והרעלה. לכן, ישנה חשיבות רבה לחינוך החולים הנוטלים ליתיום לזיהוי הסימנים והסימפטומים של הרעלה, הכרת פקטורים שמשפיעים על רמות הליתיום, מתי וכיצד יש לבצע בדיקות מעבדה וחשיבות הקשר הרציף עם הרופא המטפל.
מצבים שכיחים כגון הזעה מרובה ותרופות נפוצות כגון נוגדי דלקת שאינם סטרואידליים (NSAIDS) או מעכבי האנזים ACE יכולים להשפיע משמעותית על רמות הליתיום.
בוספירון
בוספירון (Buspiron, שם מסחרי: סורבון) היא תרופה המשמשת לטיפול בהפרעת חרדה מוכללת, ואשר יתרונה הגדול הוא בכך שבשונה מתרופות המשמשות לטיפול בחרדה או בדיכאון, היא אינה גורמת לעלייה במשקל, פגיעה בתפקוד המיני, או הפרעות שינה משמעותיות. תרופה זו אינה גורמת לנמנום או פגיעה קוגניטיבית או פסיכומוטורית. עם זאת, היא מעולם לא זכתה לשימוש נרחב לאור יעילותה הפחותה לעומת תרופות ממשפחת ה-SSRI המשמשות כתרופות הבחירה ברוב מקרי הפרעות החרדה.
היסטוריה.
התרופה בוספירון הוצגה ב-1986 כתרופה הלא-סדטיבית הראשונה שניתנה באינדיקציה לטיפול בהפרעת חרדה מוכללת (GAD). באותם הזמנים, שיווק של תרופה אשר אינה גורמת לישנוניות או לתופעות של התמכרות נחשבה כהישג, מאחר שתרופות נוגדות החרדה שהיו קיימות עד אז, כגון: בנזודיאזפינים וברביטורטים, טמנו בחובן תופעות לוואי אלו וכן סכנה להתמכרות ושימוש לרעה או התפתחות של תסמונת גמילה.
תרופה זו הייתה שונה מהתרופות האחרות גם בכך שלא גרמה להרפיית שרירים או לפעילות נוגדת פרכוסים.
למרות היתרונות הנ"ל, Buspirone אף פעם לא זכתה לשימוש נרחב. מייחסים זאת הן לציפייה הבלתי-מציאותית, שחולים אשר טופלו בבנזודיאזפינים יוכלו לעבור בקלות לשימוש ב- Buspirone, והן להופעה של התרופה הראשונה ממשפחת ה- SSRI (פרוזאק) ב-1988. תרופות ממשפחת ה- SSRI התגלו כיעילות בטיפול בספקטרום רחב יותר של הפרעות מצב רוח וחרדה מאשר Buspirone, ולכן משפחת ה- SSRI הפכה לתרופת הבחירה מבין התרופות נוגדות החרדה.
מבחינה כימית, Buspirone מסווגת כ- azaperone ונפרדת מבחינה כימית מתרופות פסיכוטרופיות אחרות.
פעילות פרמקולוגית.
Buspirone נספגת היטב ממערכת העיכול, אולם ספיגתה מושהית על ידי עיכול מזון. שיא הרמה בפלסמה מופיע 40–90 דקות לאחר נטילתה.
לאור זמן מחצית חיים קצר (11-2 שעות), Buspirone ניתנת שלוש פעמים ביום.
Buspirone מתנהגת כאגוניסט, אגוניסט חלקי, או אנטגוניסט על רצפטורים 5-HT1A של סרוטונין. פעילותה העיקרית, כאגוניסט פרה-סינפטי ברצפטורים אלה, מעכבת שחרור של סרוטונין, ובכך מובילה לאפקטים נוגדי-חרדה. פעילותה כאגוניסט פוסט-סינפטי ברצפטורים אלה אחראית לפעילות האנטי-דיכאונית של התרופה.
ל-Buspirone אין כל אפקט על תעלות כלור הקשורות ל- GABA, או על serotonin reuptake transporter, שמהווים מטרות לתרופות אחרות היעילות בטיפול בהפרעת חרדה כוללנית. ל-Buspirone יש גם פעילות על הרצפטורים 5-HT2 ועל הרצפטורים D2 לדופמין, אולם משמעות הפעילות על רצפטורים אלה אינה ידועה. על הרצפטורים D2 יש ל-Buspirone תכונות הן של אגוניסט, והן של אנטגוניסט. העובדה שלוקח ל- Buspirone בין שבועיים-שלושה שבועות להגיע לאפקטים התרפויטיים, מצביעה על כך שהאפקט ההתחלתי של התרופה מערב מודולציה של מספר נוירוטרנסמיטורים ומכניזמים אינטרה-נוירלים.
תופעות לוואי ואזהרות.
Buspirone אינו גורם לעלייה במשקל, פגיעה בתפקוד המיני, סימפטומים הקשורים להפסקת השימוש או להפרעות שינה משמעותיות. תרופה זו אינה גורמת לסדציה או לפגיעה קוגניטיבית או פסיכומוטורית. תופעות הלוואי הנפוצות ביותר של Buspirone, הן: כאבי ראש, בחילה, סחרחורת ולעיתים נדירות אינסומניה. ישנם אנשים שיחוו תחושה קלה של אי-שקט, אולם סימפטום זה יכול לשקף הפרעת חרדה שלא טופלה באופן מלא. אין דיווחים על תמותה ממנת-יתר של Buspirone. יש להיזהר במתן Buspirone לאנשים עם פגיעה כבדית וכליתית, נשים בהריון ונשים מניקות. Buspirone בטוח לשימוש בקרב האוכלוסייה המבוגרת.
אינטראקציות בין-תרופתיות.
מתן של Buspirone והלופרידול (הלדול) במקביל גורמת לעלייה בריכוז של הלופרידול. אין להשתמש ב- Buspirone במקביל לשימוש ב-MAOIs על מנת להימנע מאפיזודות של יתר ל"ד, ויש להמתין שבועיים בין הפסקת השימוש ב-MAOIs לבין התחלת שימוש ב-Buspirone.