האלבום זכה לזמן שידור ברדיו בקנדה, ועד סוף 1975 גם נמכר שם במידה ניכרת. בארצות הברית, האלבום יצא ביום ולנטיין ב-1976. "Magic Man" כבר היה להיט בקנדה וכך הלהקה קיבלה חשיפה בצפון ארצות הברית גם כן, בערי גבול כמו דטרויט, באפלו, וסיאטל, שם קולטים תחנות קנדיות.
באוקטובר 1975, רוד סטיוארט הזמין את הארט להופיע בתור מופע חימום שלו במונטריאול, שם קיבלו את פניהם בחום. הארט לאחר מכן תיירה עם זי זי טופ והגדילה את החשיפה שלה, אך לא יכלו לעשות סיבוב הופעות מלא בארצות הברית בגלל סטטוס הגיוס של מייקל פישר, שברח לקנדה כדי להימנע מגיוס למלחמת וייטנאם. הוא החליט להסגיר את עצמו לרשויות, והתיק שלו בסופו של דבר נסגר ללא זמן בכלא, בעזרת העובדה שהוא חשף שחיתות במשרד הגיוס המקומי שלו, שם שחררו מגיוס מועמדים עשירים. אביה של וילסון, סרן במארינס בדימוס, כתב מכתב בתמיכה לפישר.
"Magazine" ו- "Little Queen".
בעוד "Dreamboat Annie" טיפס במצעדים, מייקל הבין שהלהקה הופכת לגדולה מדי עבורו לנהל, והלהקה שכרה מנהל חדש, קן קניר. מכיוון שהם הרגישו שהלהקה הוכיחה את עצמה כהצלחה – "Dreamboat Annie" זכה לסטטוס פלטינה בנובמבר 1976 – הם הרגישו שמגיעים להם תמלוגים בהתאם למקובל ללהקת פלטינה. חברת התקליטים התנגדה, וחששה שמא הלהקה היא להקת-להיט-אחד, או יותר גרוע, אולי רק קוריוז בשל האחיות הרוקיסטיות. בתקופה זו, פליקר עזב את הלייבל, אך המשיך לעבוד עם הלהקה, והפיק את ארבעת האלבומים הבאים שלה.
החוזה המקורי של הלהקה עם Mushroom היה לשני אלבומים, אבל גם דרש את מייק פליקר כמפיק; זה הביא למחלוקת בין הלהקה והלייבל, והחוזה בסופו של דבר בוטל, והלהקה חתמה עם Portrait Records, אשר הוציאה את אלבום האולפן השני של הארט, "Little Queen", במאי 1977. האלבום כלל את השיר "Barracuda", אשר הגיע למספר 11 במצעד הפזמונים.
האלבום השלישי של הארט, "Magazine", הוצא על ידי Mushroom ללא שיתוף פעולה מהארט בתחילת 1978, והכיל שמונה שירים, שחלקם היו לא גמורים; הלהקה ביקשה צו מניעה ו-"Magazine" הורד מן המדפים אחרי שחמישים אלף עותקים כבר נמכרו. המחלוקת לגבי האלבום, שכבר נמשכה כמעט שנתיים, הסתיימה עם קביעה של בית המשפט שהלהקה חייבת ללייבל אלבום שני על פי החוזה. הלהקה אז הקליטה מחדש, עשתה רמיקס, וערכה מחדש את הרצועות באלבום "Magazine", והתקליט המחודש יצא באפריל 1978. עם צאת האלבום המחודש, הלהקה מצאה את עצמה במצב הייחודי בו כל שלושת האלבומים שלה היו במצעדים בו-זמנית. ב-28 ביולי 1977, ננסי ואן הופיעו על השער של" ""רולינג סטון" בפעם הראשונה.
"Dog &amp; Butterfly ".
עם ההצלחה של "Little Queen", היה לחץ גדול על הלהקה להוציא במהירות עוד אלבום. וילסון והלהקה נסעו לברקלי, קליפורניה, שם חברה של וילסון, סו אניס, למדה לדוקטורט באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי. אניס הפכה לשותפה לכתיבה באלבום הרביעי של הארט, "Dog &amp; Butterfly", אותו כתבו יחדיו במהלך יום אחד בלבד. האלבום יצא בחודש אוקטובר 1978, ונמכר במיליון עותקים בתוך החודש הראשון. הוא נשאר במצעד האלבומים כמעט שנה, והגיע לסטטוס פלטינה משולשת. היה זה האלבום הרביעי ברציפות שנמכר ביותר ממיליון עותקים.
במהלך סבב ההופעות לקידום האלבום, וילסון ופישר, שהיו בני זוג באותה עת, נפרדו לאחר שווילסון גילתה שהוא בגד בה. היא התחילה לצאת עם מייקל דרוסייה, גם הוא חבר הלהקה. המתח בין חברי הלהקה גבר, והסתיים בכך שפישר שבר גיטרה על הבמה, וזרק חתיכה ממנה בחדר הלבשתה של וילסון. באוקטובר 1979, הקבוצה הצביעה להדיח את פישר מהלהקה. עזיבתו השאירה מקום לווילסון וליס לקחת על עצמם תפקידים דומיננטיים יותר, ולווילסון את ההזדמנות לנגן יותר גיטרה מובילה.
"Bébé le Strange" ו-"Private Audition".
האלבום החמישי של הארט, "Bébé le Strange" יצא ביום ולנטיין 1980. האלבום זכה לביקורות הטובות ביותר של הלהקה עד אותו הזמן, ובסופו של דבר הגיע לסטטוס זהב. וכתוצאה הלהקה יצאה לסיבוב ההופעות הגדול ביותר שלה, שכלל הופעות עם לנרד סקינרד, מרשל טאקר בנד וקווין, והיו מופע החימום עבור הרולינג סטונז באחת מהופעותיהם. במאי של אותה השנה, מגזין "רולינג סטון" פרסם מאמר על ננסי ואן והן הופיעו על השער בפעם השנייה. אנני ליבוביץ' צילמה את תמונת השער.
האלבום השישי של הארט, "Private Audition" יצא ביוני 1982 ונמכר רק ב-400,000 עותקים; הוא הגיע בשיאו למספר 25 במצעד בילבורד. לאחר הרצף של אלבומי פלטינה וזהב, זה היה נחשב לכישלון. עם זאת, הארט המשיכה להצליח במכירת כרטיסים להופעות. במהלך תקופה זו, המתח בין וילסון לדרוסייה המתופף גבר לאחר שהשניים נפרדו וחזרו מספר פעמים, והוחלט כי גם הוא וגם הבסיסט פוסן יעזבו את הלהקה. במהלך השנה הבאה, הם הוחלפו על ידי הבסיסט מארק אנדיס והמתופף דני קרמסי.
המשך הצלחה מסחרית של הארט.
הביצועים המאכזבים של "Private Audition" הובילו ללחץ מוגבר עבור האלבום הבא של הלהקה, "Passionworks". סמים גם הפכו לגורם בתפקוד הלהקה בתקופה זו. על פי וילסון, "כל מה שעשינו באותן שנים היה מכוסה בזוהר של אבקה לבנה. היו שם רק מעט אנשים בצוות שלנו, או בלהקה, שלא נכנסו לזה. קוקאין היה מפוזר על האלבומים, על קטעי הווידאו, ועל חיינו. קוקאין מחק את כל ההומור מהמוזיקה שלנו. קטעי הווידאו שעשינו נוצרו ללא כל כוונה קומדיית, אבל היו כל כך רציניים. שהם היו כמעט קומיים". לאחר צאת האלבום, הלייבל שלהם, CBS, שחרר את הלהקה עקב מכירות ירודות.
לאחר שנדחו על ידי חמישה לייבלים, קפיטול רקורדס הסכימה להחתים את הארט, אבל רק בתנאי שיסכימו להקליט שירים שנכתבו על ידי אחרים, או שיכתבו את השירים בשיתוף עם פזמונאים שהם "מפעלי להיטים"; הלהקה הסכימה בלית ברירה. קפיטול גם הביאה את רון נוויסון בתור מפיק. אחד מהתנאים של נוויסון היה הסרת הגיטרה האקוסטית מהלהקה, תנאי לו וילסון הסכימה. מכיוון שהלהקה טרם הוציא אלבום על שמה, חבריה הסכימו, שוב בחוסר רצון, לקרוא לאלבום האולפן הבא שלהם "Heart".
"Heart "הפך לאלבום מספר אחד הראשון של הלהקה. "What About Love" יצא כסינגל לקראת צאת האלבום, והיה ללהיט מיידי, ועשה קרוס-אובר למצעדי הפופ. באלבום היו חמישה סינגלים סך הכל, שהיו כולם ללהיטים. "If Looks Could Kill" פספס את הטופ-40 והגיע בשיאו למס' 54; השאר היו להיטי טופ-10, בכללם: "Nothin' At All", "Never" ו-"These Dreams". האלבום נשאר במצעדים למשך 78 שבועות, והוסמך כ-5x פלטינה. "These Dreams" הוצע ללהקה (יחד עם "We Built This City" שהיה ללהיט עבור ג'פרסון סטארשיפ) על ידי ברני טופין ומרטין פייג' אחרי שסטיבי ניקס דחתה אותו. וילסון אהבה את השיר מההתחלה, אך הייתה צריכה להילחם לשיר אותו כי כמה מחברי הלהקה חשבו שזה "לא נשמע כמו שיר של הארט." גם מנהלי הלייבל לא היו להוטים שתשיר סולו בשיר, אבל היא התעקשה. במהלך ההקלטות, הם קיבלו מכתב משרון הס, אוהדת בת 22 שגססה מלוקמיה. אחת ממשאלותיה הייתה לפגוש את ננסי ואן, והיא הגיעה באותו יום לסשן ההקלטות בו וילסון שרה את "These Dreams". שרון התאהבה בשיר, ומאוחר יותר, וילסון הקדישה לה את השיר בהערות בעטיפת האלבום. שרון נפטרה כמה ימים לאחר שסיימו את הפקת האלבום, ונקברה בחולצה וכובע של הארט, עם הגיטרה האהובה עליה בידיה. וילסון אמרה, "ככה בדיוק אני הייתי רוצה ללכת." "These Dreams" הפך לסינגל מספר-1 הראשון של הארט בבילבורד הוט 100 ב-22 במרץ 1986.
"Bad Animals" ו-"Brigade".
וילסון נישאה בתקופה זו לתסריטאי קמרון קרואו, ואז החלה בחזרות לאלבום הבא של הלהקה. כמו בקודם, הם השתמשו בשירים של פזמונאים אחרים, אבל עם אלבום מספר-1 במצעדים, היה להארט מבחר גדול יותר. שם האלבום, "Bad Animals", נבחר כבדיחה אודות חיות המחמד של חברי הארט, והאלבום יצא ב-6 ביוני 1987. הסינגל "Alone" יצא לקראת האלבום, והיה ללהיט מספר-1 השני של הלהקה, ולסינגל השני המצליח ביותר לאותה שנה. זה נתן להם משהו שלא היה להם באלבום הקודם, על אף הצלחתו: שיר מספר-1 עוד לפני תחילת סבב ההופעות לקידום האלבום. עוד שיר מתוך האלבום, "There's the Girl" הגיע בשיאו למס' 12 במצעד הפזמונים כשיצא כסינגל, וחזר כעבור שנה לאותו המקום במצעד כשהאלבום עצמו הגיע לשיאו במצעדים, בינואר 1988, כמספר 2.
במהלך סיבוב ההופעות של האלבום, אן החלה לחוות התקפי חרדה ופחד במה. ננסי הייתה יוצאת לקדמת הבמה בסולו גיטרה לא מתוכנן, או ממלא זמן אחר, כדי לתת לאן זמן להתאושש. הלהקה החלה לעבוד על האלבום הבא, "Brigade", ב-1989. חברת התקליטים לחצה עליהם להמשיך להקליט שירים של כותבים חיצוניים, ובאלבום נכללו רק שלושה שירים של האחיות וילסון, ושניים של כל אחד מהפזמונאים דיאן וורן ומאט לאנג. הלייבל התעקש על שיר אחד של לאנג, "All I Wanna Do Is Make Love to You", שהפך ללהיט. "Brigade "היה אלבום המולטי-פלטינה השלישי ברצף של הארט, ובשיאו הגיע למס' 3 במצעד בילבורד.
The Lovemongers; "Desire Walks On".