ציורים קרמיים מהמאה החמישית והשישית העוסקים ביחסים פדרסטיים מתארים את המאהב מפציר בנער הצעיר, בסגנון אחת המחוות היווניות המבטאות תחינה. באופן מקובל, חבק המאהב את ברכיו של הבחור שבקרבתו הוא חפץ, ובמקביל אחז בסנטרו כדי שיוכל להביט לתוך עיניו. האגרטלים המעוטרים מראים את הגבר עומד, אוחז בסנטרו של הנער ביד אחת ואת השנייה הוא שולח לגפף את חלציו. הנערים מוצגים בדרגות משתנות של קבלה או דחיית ניסיונות ההתקרבות של הגבר. כאשר מתוארים יחסים מיניים בציורים, אלו בדרך-כלל יחסים המבוססים על חיכוך איבר המין בין ירכיו של הגבר, אשר ידועים בשם diamerizein (לעשות זאת בין הירכיים). הזוג נראה עומד פנים אל פנים. האראסטס כורך זרועותיו סביב הנער, ראשו נח על כתפו, בעוד איבר מינו נהדף בין ירכיו המהודקות של הארומנוס.
רק לעיתים נדירות מאוד בלבד מוצג או נרמז על מין אוראלי, וכאשר הוא נוכח, הוא מתואר כדבר שגורר תגובות הפתעה מצד המתבוננים. מספר מקורות אחרים מצביעים גם הם על כך שמין אוראלי היה אקט מבייש. בין אלו נמצא המשל של איזופוס אשר מספר על אַיְסְכִינֵה (בושה) שהסכימה לחדור אל גוף האדם מאחור כל עוד ארוס לא ילך באותה דרך בעקבותיה, ובתנאי שתברח מיד אם יופיע ארוס. מקורות ספרותיים מאוחרים יותר מעידים כי זה הפך נפוץ רק בסוף העת העתיקה. באופן דומה, רישומים אפיגרפיים שונים, כגון הכתובות הסנטוריניות, מוגדרים כעדות לכך שבמקומות אחרים זה כנראה היה מקובל יותר.
ק.ג'יי. דובר (K. J. Dover) טוען כי הארומנוס לא "אמור" היה לחוש תשוקה לאראסטס, כיוון שזה נחשב לא-גברי. עדות נוספת מהתקופה המאוחרת מראה כי בפועל (בניגוד לתאוריה) הייתה תשוקה הדדית. כפי שמציין תומאס האברד, בביקורת שלו כלפי הטענה של דייוויד הלפרין שנערים לא התגרו מינית, אגרטלים למיניהם אכן מראים כי נערים הגיבו לביטויים מיניים, ו
נושא הדדיות התשוקה הייתה נקודה לדיון גם בעת העתיקה. בעוד שהתפקיד הפאסיבי נחשב בעייתי, משיכה לגברים נתפשה לעיתים קרובות כסמל לגבריות, ונערים אשר חיפשו את חברתם ואת חיבתם של גברים במידה הגדולה ביותר נחשבו כבעלי הסיכוי הגבוה ביותר להצליח בחיים.
היבטים דתיים.
מיתוסים מספקים יותר מחמישים דוגמאות לגברים צעירים שהיו מאהביהם של האלים. משוררים ומסורות מקובלות מייחסים לזאוס, פוסידון, אורפיאוס, הרקולס, דיוניסוס, הרמס, ופאן אהבות מסוג כזה. כל האלים המרכזיים של הפנתיאון מלבד ארס קיימו יחסים מהסוג הזה.
חומרים מיתוגרפיים מרמזים כי מי שהובא בסוד העניין חווה מצבים אקסטטיים של מסע הנפש אשר הוביל למוות מיסטי ושינוי צורה. פעילויות דומות עדיין מדווחות כיום בעיסוקיהם של השאמנים. אם כן, כבר במאה החמישית שכחו היוונים את ההקשר. בשנת 476 לפני הספירה, המשורר פינדארוס, בעבודתו "האודה האולימפית 1" ("Olympian Ode I"), מביע את זעזועו מהרעיון שאלים אוכלים בשר אדם, שבהקשר זה – מהווה מטאפורה שמאנית ברורה. תאוריה הפוכה שמה מבטחה בטקסטים שזוקפים לזכותם (או לרעתם) של הכרתים את מקור המנהג (אריסטו ואחרים) ומציינת את חריגות דרך ההפצה הגלויה שיוצאת מהכרתים, בעוד שבאזורים (בצפון יוון) הקרובים למקורות האינדו-אירופים לא ידוע על מיסוד השיטה.
מיתוסים היו גם הם אמצעי להעביר סדרה של סטנדרטים מוסריים לסוג כזה של מערכת יחסים. במיתוס של זאוס וגנימדס, כאשר זאוס שולח מתנות והבטחות לטרוס, מלך טרויה ואביו של גנימדס, אנשי העת העתיקה מקבלים תזכורת שאפילו שליט גן עדן חייב לגלות התחשבות כלפי אביו של הארומנוס. רבים מהמיתוסים הפדרסטיים האחרים מאגדים בתוכם באופן דומה את נוכחות האב, ומעניקים לאב תפקיד מהותי ביחסים אלו. המיתוסים אף דיברו ישירות אל הצעירים, כפי שניתן לראות בגרסה של מיתוס נרקיסוס שהתגלתה לאחרונה. גרסה זו, עתיקה יותר מהגרסה המיוחסת לאובידיוס ולמטמורפוזות שלו, היא מעשייה מוסרית שמספרת כיצד נענש נרקיסוס הגאה וחסר הרגשות על ידי האלים על כך שדחה בבוז את כל מחזריו הגברים.
היבטים פוליטיים.
המדינה הפיקה תועלת מיחסים אלו, זאת על פי הצהרות של סופרים עתיקים. החברות פעלה כהטלת רסן על הצעירים, כיוון שאם ביצעו פשע או עבירה, לא הם אלה שנענשו אלא מאהביהם. בצבא נלחמו המאהבים זה לצד זה, מנסים להרשים איש את רעהו. על כן נאמר כי צבא של מאהבים יהיה בלתי מנוצח, כפי שהיה עד הקרב של קרוניה (רשות מקומית במחוז בויאוטיה שביוון) נגד הגדוד הקדוש של תבאי, גדוד אשר מנה מאה וחמישים זוגות לוחמים, בו כל מאהב לחם לצד אהובו.
לפי דעה רווחת, ובהתאם למה שנאמר בנאומו של פאוסנייס ב"סימפוזיון" של אפלטון, זוגות פדרסטיים היו מהותיים לדמוקרטיה, ורודנים חששו מפניהם, משום שהקשר בין החברים היה חזק יותר מצייתנות למנהיג דיקטטור. אתנאיוס מציין כי "הירונימוס האריסטוטלי אומר שאהבה עם נערים הייתה אופנתית משום ששלטונם של מספר רודנים הופל על ידי נערים צעירים באביב ימיהם, שהתאחדו כחברים ולוחמים בקשר של חיבה הדדית. הוא מביא בתור דוגמאות לזוגיות פדרסטית את הרמודיוס ואריסטוגיטון, שלזכותם נזקפה (אולי באופן סמלי) נפילתו של הרודן היפיאס ומיסוד הדמוקרטיה, כמו גם צ'אריטון ומלאניפוס. אחרים, כגון אריסטו, טענו כי מחוקקים כרתים עודדו פדרסטיה כאמצעי לפיקוח על ילודה על ידי ניתוב האהבה והתשוקה המינית לערוצים נטולי רבייה.
מאפיינים אזוריים.
מבנה היחסים הפדרסטיים השתנה מפוליס אחת לאחרת, שינויים שהיו לעיתים תכופות בסיס לתחרות או השמצה בין הערים. לדוגמה, דמותו של פאוסנייס בסימפוזיון של אפלטון משווה באופן שאינו מחמיא בין אזורים כגון אליס ובויאוטיה, היכן שלגברים "אין כושר ביטוי הולם" ונערים מורשים להתמסר ללא פיקוח, או בין איוניה, היכן שמוטל איסור על נערים להתמסר, לפדרסטיה הנעלה של אתונה וספרטה, היכן שגברים בקיאים היטב בכישורי הרטוריקה ונערים נקשרים באופן מבוקר למחזריהם, ובוחרים אך ורק את המשכנעים ביותר.
אתונה.
מקובל לחשוב כי המחוקק הראשון של מסורת פדרסטית באתונה הוא סולון, אשר בנוסף גם חרז שירה שהיללה את יופיים של הנערים. המאהב נודע כ"אראסטס", ושותפו הצעיר כ"ארומנוס" או "פאיידיקה". המעמד הגבוה עודד ביסודו של דבר את האראסטס לחפש אחר נער לקשר של אהבה. באותה העת, הנער ומשפחתו נדרשו להיות בררניים ולא להיכנע בקלות רבה מידי.
רומנים פדרסטיים היו מטרה ללעג בקרב פשוטי העם. פילוסופים אתונאים, סביב סוף המאה החמישית, בעקבות חוסר הנוחות שחשו בגין היעדר שליטה עצמית ומיניות בוטה בחלק ממערכות היחסים הפדרסטיות, פיתחו פילוסופיה של פדרסטיה שביססה ושמרה על יחסים פדרסטיים צנועים.
כלקיס.
כלקיס הייתה ידועה גם היא כאחד ממוקדי הפדרסטיה, והובילה את האתונאים להשתמש באופן הומוריסטי במילה "לכלקס" במקום בביטוי "לבצע מעשי סדום". בנוגע למקור של מיתוס גנימדס, טוען אתנאיוס כי הכלקיסיים קבעו שגנימדס נישא על גבו של זאוס בארצם שלהם, והם מציינים את המקום וקוראים לו הרפגיון. בתחילה נאמר כי הכלקיסיים יראו מפני פדרסטיה. אף על פי כן, מכיוון שנקלעו לבעיות צבאיות במלחמתם כנגד הארטריאנים, הם קראו לעזרתם לוחם ששמו היה קלמכוס. קלמכוס הביא עמו את הארומנוס. בנוכחות הנער, הוא הפגין גבורה יוצאת דופן בהובילו את גדוד הלוחמים הכלקיסי נגד הארטריאנים, והביא לניצחון הכלקיסיים במחיר חייו שלו עצמו. הכלקיסיים העמידו קבר לכבודו בחלקת השוק ומאז ואילך החלו לגלות הערכה לפדרסטיה. אריסטו הקדיש שיר מקומי פופולרי לאירוע זה:
כרתים.
הכרתים, עם דורי שמתואר על ידי פלוטרכוס כמי שידוע במתינותו ובדרכיו השמרניות, קיימו את הפדרסטיה בצורתה המיושנת באופן שהגבר ביצע טקס חטיפה של הנער בו בחר, בהסכמת אביו של הנער.
אריסטו קובע כי היה זה המלך מינוס שייסד את הפדרסטיה כאמצעי לפיקוח על ילודה בקרב קהילת האי. מסורת זו קיבלה מעמד מבוסס, ועבור צעירים - נחשב היה מבייש לא להחזיק במאהב זכר. לזכות אותם כרתים נזקפה הצגת המיתוס של זאוס החוטף את גנימדס על מנת שישמש לו כמאהב באולימפוס – על אף שגם מלך האלים צריך היה לכפר על מעשיו בפני האב.
איוניה ואאוליה.
רוב משוררי הקינה הפדרסטיים, מלבד תאוגניס וטירטאוס, היו ממוצא איוני ואאוליני. בניגוד ליוונים הששים אלי קרב הם היו מלחים וסוחרים. נדמה כי הם שינו את הפדרסטיה הדורית שחייבה חונכות צבאית לכזו בעלת חופש בחירה ואינטלקט במקצועות הלימוד, והקדישו לכך שעות רבות.
המסורת שלהם הולידה משוררים כגון אנאקראון ואלסיאוס, אדם שנודע בין השאר בגבורתו ובכישוריו הפוליטיים, וחיבר רבים משירי המשתאות (Scolia) שמאוחר יותר הפכו לחלק ממורשת המקום. בניגוד לדורים, שם למאהב היה בדרך כלל ארומנוס אחד בלבד, במזרח עשוי היה גבר להחזיק במספר ארומנוסים במשך חייו. משיריו של אלסיאוס אנו למדים כי לפי המסורת נהג המאהב להזמין את הארומנוס שלו לסעוד עמו. על אף זאת, עם סיפוחה של איוניה על ידי הפרסים, הוצא המינהג מחוץ לחוק. דבר זה נחשב כמשקף חולשה מוסרית. מצד אחד, זה חשף את תאוות המנהיגים לכוח – ועל כן דיכוי מנהגים עשוי היה להוביל לחברויות חזקות וסקרנות, תוצר האהבה. מצד שני, זה חשף את מוג לבם של הנתינים.
מגארה.
אחת מהערים הראשונות אחרי ספרטה שנקשרה עם מנהג העירום באתלטיקה, הייתה גם ביתו של הספורטאי הרץ אורסיפוס שנודע כמי שהיה הראשון שהשתתף עירום בתחרות ריצה במשחקים האולימפיים ו"הראשון מכל היוונים שהוכתר כמנצח עירום" (פאוסניאס, 1.44.14)
מגארה הייתה גם ביתו של המשורר תאוגניס, שבין עבודותיו ישנן יצירות פדרסטיות רבות, שלעיתים קרובות פונות אל אהובו סימוס. בעבודתו, הוא מקשר בין אתלטים עירומים ופדרסטיה: