בית המשפט לערעורים דן בעיקר בשאלה אם על פי ה-ATS יש לבית המשפט סמכות בתביעות נזיקיות נגד תאגידים. להבנתם, תביעה לפי חוק ה-ATS לא יכולה להיעשות על פי הדין האמריקאי, אלא על פי המשפט הבינלאומי בלבד. לעניין זה חשיבות רבה שכן לפי הפסיקה הנהוגה בארצות הברית, לתאגיד יש אישיות משפטית ואפשר להגיש נגדו תביעה, בעוד שבמדינות אחרות בעולם אין הדבר כך. משכך, השופטים בדקו אם ניתן להחיל את המשפט הבינלאומי על יחידים או נציגים רשמיים של מדינה זרה, ומצאו שכן. בהתאם לפסיקה במשפטי נירנברג, הם בדקו אם ניתן להחיל את הדין על מי שמסייע לפשע, ומצאו שכן. נוכח זאת הם החליטו לבדוק אם ניתן להחיל אחריות שכזו גם על תאגידים. בניגוד לקביעות הקודמות, מצאו השופטים בדעת הרוב (שניים כנגד אחד) כי החלת אחריות נזיקית תאגידית במשפט הבינלאומי אינה נורמה מקובלת. בהגיעם למסקנה זו נשענו השופטים על העובדה שלא היו מקרים כאלו בבית הדין הבינלאומי (ICJ) ובעיקר על כך שבמשפטי נירנברג, שם ניתנה האפשרות לתבוע ארגונים ואכן היו ארגונים שכאלה, לא הוטלה עליהם כל חבות. מקרה הבוחן הבולט ביותר אליו גם התייחסו השופטים הוא של חברת אי גה פארבן (I.G. Farben), התאגיד הגרמני שייצר עבור המשטר הנאצי את גז הציקלון בי, שסייע בבזיזת רכוש של מדינות כבושות וששיתף פעולה עם המשטר הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה. על התאגיד לא הוטלה כל חבות ואילו 24 ממנהליו נשפטו על פשעים כנגד האנושות במשפטי נירנברג. התאגיד עצמו לא הואשם בדבר מאחר שהטריבונל קבע שתאגיד נשלט ומונע על ידי בני אדם, אינדיבידואלים, ועל כן אינו מהווה ישות אשר ניתן להעמידה לדין פלילי. בנוסף, נשענו השופטים על אמנת רומא המקימה את בית הדין הפלילי הקבוע, הקובעת כי אישיות טבעית בלבד יכולה לעמוד לדין, וכן על ניסיונה של צרפת להעניק לבית הדין סמכויות שיפוט כלפי תאגידים, שכשל כיוון שבמדינות רבות בעולם אין זה מקובל עדיין. בדעת יחיד ניצב השופט לוואל. הוא חלק על דעת הרוב בציינו שיש להבחין בין בתי דין העוסקים בענישה פלילית לבין תביעה נזיקית. הוא גם סבר שאין זה נכון שהמשפט הבינלאומי לא מתיר ענישה כנגד תאגידים. לדבריו, המשפט הבינלאומי מנוסח כפי שהוא על מנת שכל מדינה תוכל לקבל החלטה הנראית בעיניה ראויה. עם זאת, לדעת השופט לוואל קיובל לא הצליחו להוכיח את טיעוניהם עד לרף ההוכחה הנדרש ומשכך הוא פסק נגדם קיובל ולטובת של. משכך, קיבל בית המשפט לערעורים את ערעור חברת הנפט ודחה את הערעור של קיובל פה אחד, אך כאמור, עם הנמקות שונות בתכלית.
פסק הדין - בית המשפט העליון של ארצות הברית.
קיובל ערערו לבית המשפט העליון הפדרלי על החלטה של ערכאת הערעור (ה-Second Circuit) ביום 17 באוקטובר 2011. הטיעונים בעל פה נשמעו ביום 28 בפברואר 2012. באופן לא צפוי שינה בית המשפט את מוקד הדיון והודיע ביום 5 במרץ 2012 שהוא ייחד יום דיונים במהלך חודש אוקטובר 2012 לשמיעת טיעונים בשאלה אם ה-ATS יוצר סמכות שיפוט ביחס לעוולות שבוצעו מחוץ לארצות הברית. כלומר, הצדדים נדרשו להגיש טיעונים בדבר הנסיבות שבהן יכירו בתי משפט פדרליים בעילת תביעה המבוססת על חוק אמריקני לגבי עניין המתרחש מחוץ לשטחה של ארצות הברית. בכך השתנה המוקד של המחלוקת מהשאלה בדבר אחריות תאגידים בנזיקין על פי המשפט הבינלאומי, לסמכות השיפוט האקסטריטוריאלית של בית המשפט.
החלטת בית המשפט.
בפסק הדין של בית המשפט העליון האמריקאי נדחתה התביעה על ידי כלל השופטים, ובית המשפט קבע שאין לו סמכות שיפוט במקרה זה. ההכרעה ניתנה פה אחד אך מעיון בדעת השופטים ניתן לזהות דעת רוב ודעת מיעוט בעניין הנימוקים להחלטה הקובעת שאין לבית המשפט סמכות.
דעת הרוב נכתבה על ידי נשיא בית המשפט, השופט רוברטס. הנשיא רוברטס קבע כי ה-ATS אינו מקים סמכות שיפוט חוץ-טריטוריאלית. הוא קבע כי חרף כל העובדות המוכחות בפסק הדין הרי שכל ההתנהגות המתוארת התרחשה מחוץ לגבולותיה של ארצות הברית ועל הנזק היה להיגרם בגבולות שטחה של ארצות הברית. הנשיא מוסיף וקובע כי לתאגידים רב לאומיים נוכחות במדינות רבות וזה יהיה מרחיק לכת לקבוע כי די בנוכחות של התאגידים כדי להקנות סמכות. ככל שהקונגרס רוצה לקבוע אחרת עליו לעשות זאת בחקיקה מפורשת וספציפית יותר מאשר ה-ATS. על כן, פסק הדין של בית המשפט לערעורים מאושר. לדעת הנשיא הצטרפו השופטים סקאליה, קנדי, תומאס ואליטו.
השופט קנדי כתב את עמדתו בפסקה אחת והצטרף לפסק דינו של הנשיא. השופט קנדי משאיר צוהר למצב שבעתיד כן יגיע המקרה הנכון לבית המשפט כך שתקום מכוח ה-ATS סמכות שיפוט אקסטריטוריאלית. השופט אליטו הצטרף לפסק הדין של הנשיא, אך הוסיף דעה משלו שאליה הצטרף השופט תומאס. לגישת אליטו, פסק הדין של רוברטס לא היה בהיר דיו באשר לתחולת ה-ATS מחוץ לשטחי ארצות הברית והוא הדגיש מרכיב זה.
השופט ברייר כתב את עמדתו אליה הצטרפו השופטות גינסבורג, קגן וסוטומיור. הם הסכימו עם התוצאה אליה הגיע הנשיא רוברטס אך לא עם טעמיו להתוצאה. השופט ברייר חלק על פסק דינו של הנשיא רוברטס וטען של-ATS תיתכן תחולה אף מחוץ לגבולות ארצות הברית, כל עוד לעניין יש קשר הדוק לארצות הברית. ברייר קבע על בסיס תקדימים של בית המשפט העליון כי במקרה של קיובל לא מתקיים קשר כזה, ועל כן דין התביעה להידחות. לגבי המשיבים השופט ברייר קובע כי מדובר בשני תאגידים זרים. המניות שלהם כמו של חברות זרות רבות נסחרות בבורסה של ניו-יורק. הנוכחות היחידה של התאגידים בארצות הברית היא משרד בניו-יורק שעוזר להסביר למשקיעים פוטנציאליים על עסקיהם. העותרים אינם אזרחי ארצות הברית אלא אזרחי מדינות אחרות, המקרה כפי שאירע אירע במדינה אחרת והטענה של העותרים היא לא שהמשיבים ביצעו את המעשים המתוארים כי אם אלא שהם סייעו לאחרים לעשות כן. לכן, בנסיבות הללו, אין קשר מספיק בין התביעה לבין ארצות הברית. השופט ברייר קובע שהוא מצטרף לפסיקה של בית המשפט אך לא לדעתו.
הביקורות על פס"ד קיובל.
פסק הדין זכה להד תקשורתי רחב. יש הסבורים שלתוצאותיו יהיו השפעות מרחיקות לכת, ייתכן שעד כדי ריקון ה-ATS מתוכנו. נטען שפסק הדין חותר תחת מורשת משפטי נירנברג ומחליש באופן מהותי את דיני זכויות האדם המודרניים. הייתה ביקורת על שגיאות עובדתיות של שופטי הרוב בערכאת הערעור הראשונה (נכסיה של חברת I.G Farben הוחרמו בחלקם והושמדו בחלקם, תאגידים נוספים שתמכו במשטר הנאצי פורקו). עוד נאמר כי פסק הדין יוצר מדרון חלקלק בו יוכלו תאגידים לפעול כמדינות פרטיות ללא כל אחריות לדיני זכויות אדם, בניגוד למטרת המשפט הבינלאומי. עוד נטען שהחוק חותר תחת מדיניות הממשל האמריקאי לעניין זכויות אדם. מנגד נטען שה-ATS מלכתחילה לא היווה כלי עזר משמעותי ושאולי "הריגתו" באמצעות הפסיקה שקבעה שאין לו תחולה חוץ-טריטוריאלית תביא דווקא לחקיקה חדשה אשר תגן על זכויות האדם באופן מקיף יותר.
יחסי רומניה–שוודיה
יחסי רומניה–שוודיה הם יחסי החוץ בין רומניה לבין שוודיה. שתי המדינות החלו את היחסים הללו ב-1 בנובמבר 1916. לרומניה יש שגרירות בסטוקהולם וקונסוליה בגטבורג. לשוודיה יש שגרירות בבוקרשט וקונסוליה בטימישוארה. שתי המדינות הן חברות באיחוד האירופי.
היסטוריה.
ב-9 בנובמבר 1980 סיים נשיא רומניה, ניקולאה צ'אושסקו, ביקור בן ארבעה ימים בשוודיה עם אשתו אלנה. הזוג הנשיאותי התקבל על ידי זוג המלוכה השוודי בסעודה חגיגית מלווה בנגינת כינור, וצ'אושסקו ושריו שוחחו עם ראש ממשלת שוודיה תורביורן פלדין ויתר חברי ממשלת שוודיה. באירוע זה נחתם הסכם סחר עשר-שנתי בין רומניה לשוודיה.
ב-8 באוקטובר 1990 הופיע סרט טלוויזיה אשר הופק על ידי ABC בערוץ יחסי החוץ השוודי "8 ימים", בו נבחנו התנאים בבתי היתומים ברומניה תחת משטרו של צ'אושסקו, בהם חיו כ-40,000 ילדים עם מוגבלויות פיזיות ומנטליות. התנאים הושוו לאלו במחנות המאסר של הנאצים במלחמת העולם השנייה. דווח כי ילדים הוחזקו בכלובים, ובחלקם השתמשו לניסויים רפואיים. העולם הוכה בהלם, ובשוודיה החל גיוס כספים לטובת בתי ילדים ברומניה, עבור ארגונים כמו הצילו את הילדים והצלב האדום. ראש ממשלת שוודיה, ינגוואר קרלסון, האיץ בהנהגת רומניה לפעול בקשר ל-130,000 הילדים אשר חיים בבתי יתומים ברומניה.
ב-2009 הייתה מועמדת תחנת הרדיו של תאגיד שידור הרדיו הרומני לפרס אסטריד לינדגרן של הממשלה השוודית.
יצחק לוי (רב)
קלמן רוזן
קלמן רוזן (נולד ב-25 במרץ 1931) היה חבר ואחד ממנהיגיה של תנועת דרור, ומנהל סניף "הקן" של התנועה בבוקרשט, רומניה עד שנת 1947. בשנה זו העביר קבוצה של 55 נערים ונערות, בתחילת מסע עלייתם לארץ ישראל. תחילה הובילם מהעיר אל הרכבת, וברכבת פיקד על קרון של 250 נוסעים, עד הגיעם אל הנמל בבורגס, בולגריה. ממקימי היישוב משגב עם, ומחלוצי סוכני הביטוח בישראל. חבר במועדון המיליונרים העולמי Million Dollar Round Table" ,M.D.R.T", תואר יוקרתי של סוכני הביטוח המצטיינים בעולם, חבר מועדון הבכירים של איילון חברה לביטוח, קיבל פרסים והוקרות על תרומתו לענף הביטוח בישראל.
ביוגרפיה.
קלמן רוזן נולד ב-25 במרץ 1931 בוקרשט, רומניה. לרחל ברוך (1978-1907) ושמואל רוזן (1973-1900), שהיה דתי שומר מסורת ועבד כשען, "זייגרמאכר" (יידיש: "[ה]שען") וצורף, ברומניה בעת המלחמה, בנה כנסיות כעבודת כפייה. לקלמן אחות אחת, יונה רוזן (נולדה ב-3 בספטמבר 1929), וכיום מתגוררת בקיבוץ לוחמי הגטאות, שבצפון ישראל. ברומניה גרו בשכונה נוצרית ברחוב calea Rahocei מספר 358. קלמן ויונה מאז ועד היום שמרו אחד על השני, והיו אחים וחברים טובים.