הטילים לטווח ארוך והטילים הבליסטיים הראשונים ברוסיה פותחו ונכנסו לשירות מבצעי ב-15 באוגוסט 1946, כאשר הוקמה בריגדת ההנדסה המיוחדת מס' 72, בשיתוף עם מדענים גרמנים שנחטפו מגרמניה הנאצית, בשלבי סיום הלחימה. הבריגדה שתחילה הוקמה בשטח גרמניה הועברה כעבור שנה לבסיס סגור בקפוסטין יאר. במהלך השנים הוקמו יחידות נוספות. עד לשנת 1955 היחידות היו מצוידות בטילים מסוג R-1 ו-R-2 היו חלק של חיל התותחנים הרוסי. במרץ 1955 הוגדר תפקיד חדש - סגן שר הביטחון להנדסת טילים וחימוש מיוחד. לתפקיד זה מונה מיטרופן נדלין. במהלך מחצית השנייה של שנות ה-50 יחידות צוידו בטילים חדשים. ב-17 בדצמבר 1959 הוכרז על הקמת חיל חדש ומפקדו הראשון היה מיטרופן נדלין.
בשנת 1962 העברת טילים של החיל לקובה הייתה סיבה למשבר הטילים.
בשנים 1965–1972 החיל צויד בטילים מהדור השני שמסוגלים לשאת מספר יחידות חימוש. בשנים 1973–1985 החיל צויד בטילים מהדור השלישי המסוגלים לעבור מערכות נגד טילים מתקדמות. כו כן פותחו מערכות ניידות. בשנים 1985–1992 החיל צויד במערכות מהדור הרביעי. כמו כן בוצע פינוי המערכות משטח אוקראינה, קזחסטן ובלארוס.
החל משנת 1996 החל שימוש מבצעי של מערכות טילים מהדור החמישי.
בהתאם להסכם פירוק נשק גרעיני לטווח בינוני בנחתם בשנת 1987 החלק מהטילים לטווח בינוני שהיו ברשות החייל פורקו. הסכמי על הגבלת הנשק שנחתמו עם ארצות הברית בשנים 1991 ו-1993 צמצמו באופן משמעותי את מספר הטילים לטווח ארוך שברשות בחיל.
בשנת 2001 חלק מיחידות החיל הועברו לחיל החלל הרוסי החדש שהוקם.
הרכב החיל.
החיל כולל את היחידות הבאות:
עד לאחרונה ברשות החיל היו כ-80 מטוסים ומסוקים. בהתאם לרפורמה הצבאית הם הועברו לחיל האוויר הרוסי.
בחיל משרתים כ-120 אלף אנשים מהם כשני שלישים חיילים וקצינים.
נכון ל-18 בינואר 2012 ברשות החיל היו 391 טילים שמסוגלים להביא למטרות 1299 יחידות חימוש (זאת לעומת 3700 יחידות חימוש בשנת 1997 ו-6612 בשנת 1990).
להלן מערכות טילים בשימוש החיל:
בשנים האחרונות מבוצעת תוכנית החלפת חימוש ישן בטילים מדור חדש.
מצב החיל ותוכניות לעתיד.
מספר היבטים מגבילים את יכולות החיל:
לעומת זאת, לאחרונה קיימת מגמה חיובית בפיתוח החיל:
Ed Hunter
Ed Hunter (אד האנטר) הוא אלבום אוסף אשר מחולק לשני דיסקים מתוך משחק מחשב באותו השם של להקת ההבי מטאל הבריטית איירון מיידן שמכיל שירים מאחד עשר האלבומים הקודמים של הלהקה.
האלבום יצא סמוך לתחילתו של סיבוב ההופעות "The Ed Hunter Tour". לכן השירים שמופיעים באלבום זה זהים לשירים אותם איירון מיידן ניגנו במהלך סיבוב הופעות זה.
עטיפת האלבום מכילה תמונה של קמע הלהקה "אדי" כצייד צמא לדם ולראיות לפרשה של חטיפה.
השתתפו באלבום.
בנוסף:
קרל פון פלאנצר באלטין
קרל פון פלאנצר באלטין (בגרמנית Karl von Pflanzer Baltin; 1 ביוני 1855, פץ', האימפריה האוסטרית – 8 באפריל 1925, וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה), היה גנרל-אוברסט אוסטרו-הונגרי, מפקד פלגת ארמייה ומפקד הארמייה השביעית בחזית המזרחית ומפקד הקורפוס ה-19 אשר לחם בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
קרל באלטין רכש את השכלתו באקדמיות הצבאיות במאריבור ובאייזנשטאדט ובהמשך הוסמך כקצין רגלים באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט. בין 1878 ל-1880 למד בבית הספר לפיקוד ומטה בווינה והוצב לתפקידי הדרכה במקום. ב-1903 הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד החטיבה האוסטרו-הונגרית ה-32 וב-1907 התמנה למפקד הדיוויזיה ה-4 שהוצבה בברנו. לאחר תפקיד מטה נוסף החליט באלטין לפרוש מהשירות הצבאי.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוחזר לשירות פעיל ומונה למפקד פלגת ארמייה שהוצבה בחזית המזרחית ונטל חלק בקרבות במסגרת מתקפת גורליצה-טרנוב. בהמשך הפך הכוח שבפיקודו לארמייה השביעית שלחמה במתקפת ברוסילוב, נחלה תבוסה מידי הכוחות הרוסים ונאלצה לבצע נסיגה רחבה. הפיקוד הגרמני מתח ביקורת נוקבת על תפקודו של באלטין והוא נאלץ לסיים את תפקידו ובנובמבר 1916 הודיע על פרישה מהצבא מטעמי בריאות. במרץ 1917 העניק לו קרל הראשון, קיסר אוסטריה את דרגת הגנרל-אוברסט והוא שוכנע לחזור ולשרת בצבא. ביולי 1918 הודח מפקד הקורפוס ה-19 באלבניה לודוויג קונן הוראק פון הנקמפף ובאלטין התמנה במקומו. בספטמבר 1918 פתחו כוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית בפיקודו של הגנרל לואי פראנשה ד'אספרה במתקפת בזק לאורך עמק הווארדאר.
לאחר התמוטטות הארמייה הבולגרית הראשונה, התקדמו במהירות הכוחות הסרבים והצרפתים מחד והקורפוס ה-16 האיטלקי מאידך לתוך אלבניה. הקורפוס ה-19 האוסטרו-הונגרי שסבל מאחוזים גבוהים של מלריה לא עמד במתקפה, הוכה ופתח בנסיגה מהירה לכוון מונטנגרו. באלטין הפעיל את מלוא השפעתו על כוחותיו והצליח להסיג אותם באופן מאורגן עד לגזרת מפרץ קוטור. ב-3 בנובמבר נכנע באלטין בראש כוחותיו לכוחות מדינות ההסכמה ופרש משירות צבאי. קרל באלטין הלך לעולמו בווינה ב-8 באפריל 1925 והוא בן 70 שנים.
אלכסיי לייהו
יורו 2011
אולימפיאדת 1976
סקוט משלוביץ'
גלוסטר גלדיאטור
הגלוסטר גלדיאטור (באנגלית: Gloster Gladiator או: Gloster SS.37) היה מטוס קרב דו-כנפי בריטי. הגלדיאטור החל לשרת בחיל האוויר המלכותי, בחיל הים המלכותי (בגרסת הסי גלדיאטור) ובמספר חילות אוויר של מדינות נוספות בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20. הוא היה מטוס הקרב הדו-כנפי האחרון בשירות חיל האוויר המלכותי ונחשב כמיושן לעומת מטוסי הקרב החד-כנפיים אפילו בזמן כניסתו לשירות. לעיתים קרובות התמודד הגלדיאטור כנגד יריבים עדיפים ממנו בשלביה הראשונים של מלחמת העולם השנייה והוא הוכיח עצמו בקרב.
הגלדיאטור שירת כמעט בכל זירות המלחמה ובמספר גדול של חילות אוויר, חלקם לצד מדינות הציר. חיל האוויר המלכותי השתמש בגלדיאטור בחזיתות צרפת, נורווגיה, יוון, בהגנה על מלטה ובמלחמה האנגלו-עיראקית הקצרה (גם בשירות העיראקים). מדינות אחרות בהן שירת הגלדיאטור כוללות את סין (החל מ-1938) במהלך מלחמת סין–יפן השנייה, את פינלנד (בסיוע מתנדבים שוודים) במהלך מלחמת החורף כנגד ברית המועצות ואת נורווגיה, יוון ובלגיה בזמן ההתנגדות לפלישת גרמניה הנאצית לשטחן.
אלוף ההפלות הבכיר ביותר בגלדיאטור היה הדרום אפריקני מרמדוק "פאט" פאטל (Marmaduke Pattle) עם 15 מטוסים איטלקיים מושמדים.
תכנון ופיתוח.
הגלדיאטור פותח ממטוס הגלוסטר גאונטלט (Gloster Gauntlet) כפרויקט פרטי של חברת גלוסטר כדי להתאים לדרישות משרד האוויר הבריטי למטוס קרב שיגיע למהירות של 400 קמ"ש, בעל חימוש של ארבעה מקלעים ושיותקן בו מנוע מסוג רולס-רויס גוסהוק (Rolls-Royce Goshawk) שהיה בשימוש בכל המטוסים שהתחרו על המכרז. המנוע סבל מקשיי תפעול ומחוסר אמינות ובגלוסטר הוחלט להתאים את הגאונטלט לדרישות. בגרסה החדשה שסומנה SS.37 הורד מספר הסמוכות שבין הכנף העליונה לתחתונה, מזוג לסמוכה בודדת בכל צד, ובכך הופחת הגרר המופעל על המטוס. בנוסף, כן הנסע שולב בתושבת המרכזית של גוף המטוס באמצעות זיזים.
ה-SS.37 הראשון ערך את טיסת הבכורה שלו ב-12 בספטמבר 1934 עם מנוע מסוג בריסטול מרקיורי (Bristol Mercury) סימן VIS בעל 530 כ"ס, ששודרג במהרה למנוע חזק יותר שנתן למטוס מהירות של 390 קמ"ש בעודו נושא את ארבעת המקלעים הנדרשים (שני מקלעי ויקרס מסונכרנים עם סיבוב המדחף במקביל לגוף המטוס ושני מקלעי לואיס מתחת לכנף הנמוכה). ב-3 באפריל 1935 החל חיל האוויר המלכותי בהערכה מבצעית של המטוס, בזמן שבגלוסטר עבדו על גרסה משופרת של המנוע, מרקיורי סימן IX בעל 830 כ"ס ועל תא טייס סגור לחלוטין.
לאחר שלושה חודשים הועברה ההזמנה הראשונה של 23 יחידות והמטוס קיבל את השם "גלוסטר גלדיאטור", כאשר 180 יחידות נוספות הוזמנו בספטמבר. הגרסה הראשונה, סימן I, ירדה מפס הייצור ביולי 1936 והגלדיאטורים הראשונים נמסרו ב-22 בפברואר 1937, לטייסת מס' 72 של חיל האוויר המלכותי. לאחר בניית 71 יחידות הוחלפו כל המקלעים לבראונינג.
גלדיאטור סימן II הגיע בעקבותיו כאשר ההבדלים העיקריים ביניהם היו מנוע מדגם מרקיורי חזק מעט יותר ומדחף תוצרת פיירי (Fairey), בעל עילרוד נשלט ובן שלושה להבים ממתכת לעומת זוג להבי העץ שהיו בגרסה הראשונה. הסי גלדיאטור (Sea Gladiator) היה פיתוח של גלדיאטור סימן II עבור הזרוע האווירית של חיל הים המלכותי וצויד בוו עצירה עבור נחיתה על נושאת מטוסים, בנקודות חיבור לשיגור ממעוט, בשלדה מחוזקת ובעיצוב שונה למעטפת שאיפשרה נשיאת רפסודת הצלה מגומי מתחת לגוף המטוס. מתוך ה-98 שנבנו או הוסבו כסי גלדיאטור, 54 עדיין היו בשירות כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939.
הגלדיאטור היה מטוס הקרב הדו-כנפי האחרון בשירות חיל האוויר המלכותי והראשון שצויד בתא טייס סגור. הייתה לו מהירות מקסימלית של 414 קמ"ש אך כבר עם כניסתו לשירות האפילו עליו המטוסים החד-כנפיים כמו ההוקר הוריקן והסופרמארין ספיטפייר של חיל האוויר המלכותי והמסרשמיט Bf 109 של הלופטוואפה.
סך הכל נבנו 747 מטוסי גלדיאטור בגרסאותיהם השונות: 483 עבור חיל האוויר המלכותי, 98 עבור חיל הים המלכותי ו-216 יוצאו למדינות אחרות (כולל מטוסים שהשתייכו בעבר לחיל האוויר המלכותי).
היסטוריה מבצעית.