בבחירות שנערכו ב-16 בפברואר 1936 ניצחה החזית העממית את "הגוש הלאומני" שהורכב ממפלגות מרכז-ימין (47% לעומת 46.5%, שאר הקולות נחלקו בין מפלגות בלתי-מזוהות אחרות). מפלגת PSOE, בראשותו של פרנסיסקו לרגו קבלרו, לא השתתפה בממשלה, עקב חילוקי דעות קואליציוניים, אך תמכה בה מבחוץ. ב-10 במאי 1936 מונה מנואל אסאניה לנשיא הרפובליקה במקומו של ניסטו אלקלה סאמורה והורכבה ממשלת החזית. דייגו מרטינז בריו (UR) כיהן כראש הממשלה עד ה-18 ביולי 1936. הממשלה החדשה הורתה על שחרור אסירים פוליטיים מן השמאל, הגליית מנהיגי הצבא החשודים בהסתה למרידה, ובהם פרנסיסקו פרנקו לאיים הקנריים וצעדים לחילון המדינה, בהם הגבלות על הכנסייה הקתולית (ששלטה בכל תחומי החיים) והחרמת חלק מרכושה לטובת הציבור. צעדים אלה עוררו זעם רב בקרב הצבא, השמרנים, הלאומנים, המלוכנים, הקפיטליסטים ואנשי הדת. כנסיות, מנזרים ומבנים אחרים בעלי אופי דתי הועלו באש, מבלי שכוחות הממשלה הרפובליקנית יתערבו על מנת לשים לכך קץ.
מלחמת האזרחים.
פרוץ המלחמה וממשלת קבלרו.
ב-17 ביולי 1936 פרץ מרד של השמרנים והלאומנים לאחר שימים ספורים קודם לכן נרצח קצין משטרה בשם קאסטילו, שהיה חבר במפלגה הסוציאליסטית. בתגובה נרצח אחד ממנהיגי הימין המלוכני, חוסה קאלבו סוטלו, שהיה חבר פרלמנט ושר האוצר ברודנות של חוסה אנטוניו פרימו דה ריברה, אשר קדמה להקמת הרפובליקה. למחרת פיטר אסאניה את בריו ומינה את חוזה גיראל לראש הממשלה. רבים מן האזרחים בחבל אנדלוסיה קמו ויצאו אל הרחובות כשנשק בידם. רבות מעריה החשובות של ספרד - סביליה, פמפלונה, לה קורוניה, קדיס, קורדובה וסראגוסה נפלו לידי המורדים שנקראו עתה "הלאומנים". הבירה מדריד וברצלונה נותרו בידי הממשלה. פרנקו יצא ממקום גלותו, השתלט על מרוקו הספרדית והחל לנוע עם "צבא אפריקה" מדרום ספרד צפונה במגמת כיבושה.
בספטמבר 1936 מינה אסאניה את פרנסיסקו לרגו קבלרו לראש הממשלה ושר המלחמה, האחראי על הגנת הרפובליקה על ידי הצבא הרפובליקני, המיליציות של מפלגות החזית והאיגודים המקצועיים והבריגדות הבינלאומיות של מתנדבים שהגיעו על מנת לסייע לממשל הרפובליקה. ממשלתו הרחבה כללה שני רדיקלים שמאליים, אנחל גלרזה (פנים) וחוליו אלוורז דל ואיו (חוץ); ארבעה אנרכיסטים, חואן גרסיה אוליבר (משפטים), חואן לופז סנצ'ז (מסחר), פדריקה מונטסני (בריאות) וחואן פריו (תעשייה); שני סוציאליסטים מתונים, חואן נגרין (אוצר) ואינדאלסיו פרייטו (חיל האוויר והצי); ושני קומוניסטים, ויסנטה אוריבה (חקלאות) וחזוס הרננדז תומאס (חינוך) בנוסף לשרי מפלגתו, חוליו ז'וסט (עבודות ציבוריות), קרלוס אספלה (תעמולה) ואנאסטסיו דה גרסיה (עבודה) ושר מקצועי עצמאי, ברנרדו חינאר דה לוס ריוס (תקשורת ותחבורה). בקול קורא למנהיגי העולם הצהיר שממשלתו אינה נלחמת להגנת הסוציאליזם אלא להגנת הדמוקרטיה. הצהרות אלה, יחד עם צעדים כגון החלת דרגות צבאיות בצבא הרפובליקאי, ביטול מועצות חיילים ועובדים וגיבוש כוח משטרתי בשליטת חואן נגרין, גרמו לקרע בין ממשלתו לבין הקומוניסטים וכוחות שמאליים רדיקליים כגון POUM הטרוצקיסטית. בהמשך התגלעו חילוקי דעות ואף חילופי ירי בין המיליציות של המפלגות השונות, ששיאם בקרבות רחוב שהחלו ב-4 במאי 1937 בברצלונה בין POUM, CNT ו-FAI מחד לבין UGT, PSUC והמפלגה הקומוניסטית מנגד. ב-6 במאי החליט קבלרו להפעיל את משמרות ההסתערות לדיכוי המהומות בברצלונה ובהמשך הוציא את מפלגת POUM מחוץ לחוק.
ממשלת נגרין והתפוררות החזית.
ב-17 במאי 1937 התפטר קבלרו ואסאניה מינה את חואן נגרין לראש ממשלה. נגרין מינה רבין מאנשי המפלגה הקומוניסטית למשרות מפתח וביקש לארגן את הכוחות הצבאיים השונים תחת מרות אחת, בפרט תוך פירוק מסגרות האנרכיסטים. כיוון שהתומכת המרכזית של הממשלה הייתה ברית המועצות, התכוון נגרין לקבל כל סיוע שיוכל מיוזף סטלין (תמונת מראה להיעזרותו של פרנקו באדולף היטלר). משלתו של נגרין כללה תשעה שרים בלבד, לעומת 18 בממשלתו של לרגו. האנרכו-סינדיקלים והשמאל הסוציאליסטי של לרגו קבלרו סירבו לקחת חלק בממשלה וכינו אותה אנטי-מהפכנית. הקומוניסטים זכו לעומת זאת בשליטה רבה. בנוסף לשני שרים מתוך תשעה, איש שלהם, אנטוניו אורטגה, מונה למפקד המשטרה והמשטרה עברה רפורמה מקיפה שהביאה אותה תחת שליטה כמעט מוחלטת של המפלגה הקומוניסטית. הקומוניסטים גם חיזקו את שליטתם בעמדות מפתח בצבא, למרות שפרייטו מונה לתפקיד שר הביטחון. הקומוניסטים ניצלו את שליטתם במשטרה על מנת להפרע מיריביהם במפלגת ה-POUM אשר הואשמו על ידי הרוסים בטרוצקיזם. מנהיג ה-POUM, אנדראו נין הועלם, ואנשיו הואשמו בבגידה וריגול למען פרנסיסקו פרנקו. למרות שנגרין תמך, עוד לפני הקמת ממשלתו, בהעמדת אנשי ה-POUM במקום והענשת אלו שלא יקבלו את מרות הממשלה, הוא זעם על הדרך בה פעלו הקומוניסטים בניגוד לחוק. אולם מהר מאוד בחר נגרין להשתיק את הפרשה כדי למנוע קרע עם ברית המועצות.
בנובמבר 1937 הכריז נגרין על ברצלונה כבירת הרפובליקה.
באפריל 1938 פיטר נגרין את פרייטו מתפקיד שר הביטחון בגלל השקפתו של פרייטו שהמלחמה אבודה, בעוד נגרין ביקש לשדר אופטימיות במטרה לזכות לסיוע מצד מדינות אירופה. נגרין הכחיש מכל וכל, במהלך המלחמה ולאחריה, את הטענות שהוא פיטר את פרייטו בגלל לחץ של הקומוניסטים. לאחר פיטורי פרייטו לקח נגרין לעצמו את תפקיד שר הביטחון, בו החזיק עד נפילת הרפובליקה במרץ 1939.
ב-1 במאי 1938, על מנת להרגיע את מדינות המערב, אל מול טענות על כך שהרפובליקה הופכת לקומוניסטית, נגרין הודיע על תוכנית להפרטה ופרסם הבטחה לשמירה על חירויות פוליטיות ודתיות בספרד.
המדיניות הריכוזית של נגרין, שכללה נטילה הדרגתית של סמכויות מהשלטונות המקומיים בקטלוניה וארץ הבסקים, הביאה אותו גם לעימות עם הבדלנים הבסקים והקטלאנים, שנציגיהם פרשו מממשלתו באוגוסט 1938, לאחר צו לצמצום סמכויות השלטונות המקומיים בענייני כספים ומשפט, שהתווסף על צעדים קודמים שנטלו את השליטה בצבא הקטלוני ובמשטרה המקומית. וכך, קרבתו של נגרין לקומוניסטים הביאה אותו בסופו של דבר לעימות עם כל הגורמים הפוליטיים בספרד, למעט הקומוניסטים. על פי הנוהל ברפובליקה השנייה, היה בסמכותו של הנשיא אסאניה לנהל את ענייני הקמת הממשלה החדשה ואף להחליט מי יהיה ראש הממשלה הבא. אולם נגרין והקומוניסטים, שתמכו בהמשך הלחימה, לא היו מוכנים לאפשר לאסאניה, שתמך בסיום הלחימה, לבחוש בעניינים. ב-14-15 באוגוסט 1938 הם הוציאו צו לכל יחידות הצבא להתגונן מפני מזימה של החיילים להניף דגלים לבנים לקראת הלאומנים, והניעו כוחות צבא וטנקים בברצלונה סביב מעונו של הנשיא להבהיר את תמיכתם בנגרין. ב-16 באוגוסט הביא נגרין לאסאניה לחתימה מינויים של שני שרים שהחליפו את השרים הפורשים ואסאניה חתם עליהם.
לאחר שבריטניה הכירה בפרנקו ב-27 בפברואר 1939 התפטר הנשיא אסאניה בטענה שהמלחמה אבודה ואין טעם לשפוך עוד דם. נגרין המשיך לפעול ומינה עוד קומוניסטים לתפקידי מפתח בממשלה. מפחד מהשתלטות קומוניסטית, מפקד הצבא, קסדו, ארגן חונטה נגדית לנגרין והקומוניסטים, אשר השתלטה על מדריד. בעקבות זאת, ב-12 במרץ 1939 נגרין ברח לצרפת עם יועציו הסובייטיים שם עמד בראש ממשלה גולה שהמשיכה בפעילותה עד שנת 1945.
כרטיס דביט
אליהו עמיאל
אליהו עמיאל (13 ביוני 1925 – 2009) היה כדורסלן, שופט, מאמן כדורסל ועסקן ספורט ישראלי. שיחק בעמדת הרכז בהפועל חולון ובנבחרת ישראל, ובתוך כך נמנה עם קבוצת כדורסלנים יהודים שעלו לישראל ממצרים ("החבורה המצרית") והצטרפה להפועל חולון בתחילת שנות החמישים. בסוף שנות החמישים היה מאמן נבחרת ישראל, והוביל אותה באליפות אירופה 1959. כן בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים היה עמיאל יושב ראש איגוד הכדורסל, ושימש כמשקיף בינלאומי מטעם פיב"א.
קורות חיים.
ראשית ימיו במצרים.
עמיאל נולד למשפחה יהודית באלכסנדריה, מצרים. בילדותו למד שם בבית-ספר צרפתי. לאחר שסיים את לימודיו התיכונים והחל לעבוד כפקיד במחלקת ביטוח בבנק יהודי. נחשף לכדורסל בגיל 16, כאשר חברו היהודי מהשכונה, זוזי הררי, הביא אותו למועדון מכבי אלכסנדריה, "בהתחלה שיחקנו כדורסל רק לשם הנאה", סיפר לימים עמיאל, "אבל אחרי תקופה לא ארוכה נרשמנו לליגה הלאומית באזור אלכסנדריה. כבר לאחר העונה הראשונה לקחנו את האליפות. גם בשנים הבאות שיחקנו כמעט ללא מתחרים". בהמשך נבחר עמיאל לקבוצה הייצוגית שהייתה לאלופת אלכסנדריה. לפי הסיפורים, מלך מצרים, פארוק הראשון, לא היה מסוגל לשאת שקבוצה יהודית מנצחת קבוצה מוסלמית, ולכן הורה שלוש שנים לאחר הקמתה לסגור את הקבוצה היהודית. אף שהקבוצה התפרקה, המשיכו עמיאל ויתר השחקנים, להתאמן במועדון מקומי.