ב-1 בספטמבר 2021, נבחרת רוסיה שיחקה את משחק הבית הראשון שלה תחת המאמן החדש וחילצה תיקו 0:0 מול נבחרת קרואטיה בטורניר מוקדמות מונדיאל 2022, במשחק שבו ארסן זכריאן הפך לשחקן הצעיר ביותר בהיסטוריה של נבחרת רוסיה, כשעלה לכר הדשא בגיל 18 שנים, 3 חודשים ו־5 ימים. בכך, הוא עקף את אלן דזאגוייב, שהחזיק בשיא קודם, אבל לא שבר את השיא של כל הזמנים — איגור אקינפייב ערך את הופעת הבכורה בנבחרת בגיל 18 שנים ו־20 יום. שלושה ימים לאחר מכן, זכה קרפין בניצחונו הראשון כמאמן נבחרת רוסיה, כשחניכיו ניצחו את נבחרת קפריסין. באופן דומה, במשחק הבא ניצחה הנבחרת הלאומית את מלטה, אך הפסידה את המקום הראשון לקרואטים, שניצחו את יריבתם עם ניקוד גדול יותר. תחת קרפין, שולבו צעירים רבים בסגל הנבחרת במקביל לעזיבת שחקנים ותיקים, כאשר בספטמבר 2021, הודיע המתאזרח ואחד ממצטייני מונדיאל 2018, מריו פרננדס, על פרישתו מהנבחרת בשל פציעה מתמשכת. לראשונה זומנו שחקנים צעירים כמו מקסים מוחין, דניל קרוגובוי, קונסטנטין טיוקאבין, דניל פומין וריפאט ז'מלדטדינוב, בעוד החלוץ ארטיום דזיובה בן ה־33, לא נקרא לסגל. בסופו של דבר הנבחרת סיימה בשלב השני בבית המוקדמות למונדיאל 2022 ולא העפילה ישירות.
בליגת האומות 2022/2023 רוסיה הוגרלה לבית ב' של ליגה B בליגת האומות להתמודדה מול , ו, שנחשב לטורניר הזדמנות אחרונה להעפלה ליורו 2024, בנפרד משלבי מוקדמות יורו 2024.
במרץ 2022 הושעתה נבחרת רוסיה מפיפ"א ואופ"א עקב הפלישה הרוסית לאוקראינה.
אצטדיונים ומתקן אימונים.
אצטדיונים.
לנבחרת אין אצטדיון קבוע והיא מארחת את משחקיה בשלל האצטדיונים במדינה, החל מאצטדיון לוז'ניקי ועד לאצטדיון קלינינגרד, אם כי מרבית משחקי הבית של הנבחרת נערכו במוסקבה, בה גם נערך המשחק הבייתי הראשון שלה נגד נבחרת מקסיקו בכדורגל ב-16 באוגוסט 1992.
האצטדיונים הגדולים ביותר שהנבחרת מארחת בהם הם אצטדיון לוז'ניקי "(81,000 מושבים)" ואצטדיון קרסטובסקי "(68,172 מושבים)". שיא הצופים למשחק נשבר ב־14 ביוני 2018 כאשר 78,011 איש צפו בניצחון 5:0 של רוסיה על במשחק הפתיחה של מונדיאל 2018.
מתקן האימונים.
מתקן האימונים של הנבחרת ממוקם בנובוגורסק, מחוז משנה בעיר חימקי שבמחוז מוסקבה, הכולל מגרשי אימונים, קומפלקס מגורים ומרכז רפואי צמוד.
באוגוסט 2021 התאחדות הכדורגל הרוסית החלה לבחון תוכנית לבניית מרכז אימונים לנבחרות הלאומיות בעיר סוצ'י או בפרברי מוסקבה.
שחקנים.
סגל הנבחרת.
להלן סגל נבחרת רוסיה למשחקי מוקדמות מונדיאל 2022 (הנתונים מעודכנים נכון ל-14 בנובמבר 2021; לאחר המשחקים מול ו):
שיאי שחקנים.
נכון ל־7 בספטמבר 2021.
מלכי השערים.
הערות
שחקנים בולטים שלהם 50 הופעות או יותר עבור ברית המועצות/חבר המדינות ורוסיה במשותף: אלכסנדר מוסטובוי (65), אנדריי קנצ'לסקיס (59), איגור קוליבנוב (59) ויורי ניקיפורוב (59).
איגור דוברובולסקי הבקיע 10 שערים עבור ברית המועצות/חבר המדינות ורוסיה, סרגיי יוראן הבקיע 9.
מדים.
מדי הנבחרת המסורתיים הם לבן, כחול ואדום. מדי הבית בדרך כלל אדומים, בעוד מדי החוץ לבנים. במשך תקופה ארוכה (בערך משנת 1996 ועד 2005), הצבעים העיקריים היו לבן (מדי בית) וכחול (מדי חוץ), בשנים 2009–2010 ובשנים 2014–2016, המדים העיקריים היו בצבע בורדו (כצבע חומת הקרמלין). באופן מסורתי, סמל רוסיה מוצמד למדים: עד 2006 ובשנים 2011–2013, המדים עוטרו בלוגו של התאחדות הכדורגל הרוסית על גרסאותיו השונות.
בשנת 1992, נבחרת רוסיה שיחקה את משחקיה הראשונים במדי (יצרן: אדידס) עם סמל ברית המועצות, שבניגוד לנבחרת חבר העמים, לא הוצמד למדים.
נותנת החסות הראשונה של מדי הנבחרת הייתה ריבוק, שהשחקנים שיחקו במדיה עד 1997. בשנת 1993, חוזה שנחתם על ידי איגוד הכדורגל הרוסי עם ריבוק, במסגרתו התחייבו מספר שחקני נבחרת רוסיה לשחק בנעליים מסוימות, הביאה לשערורייה המכונה "מכתב הארבעה עשר" — כשחלק מהשחקנים סירבו למלא את תנאי החוזה, וכתוצאה מכך לא רק קוצץ הבונוס על כניסה למונדיאל 1994, אלא גם ספגו איום שלא ייכללו בהרכב הנבחרת בעתיד. אי שביעות הרצון מתנאי 14 השחקנים פורט במכתב גלוי ובו דרישה לשנות באופן מיידי את התנאים לתמורה לשחקנים ולאספקת ציוד חומרי וטכני, אך ההתאחדות לא תמכה בעמדתם. שבעה שחקנים משכו את חתימתם, שבעת האחרים לא נכללו בהרכב למונדיאל. בישנים 1997–2008 סופקו מדי הנבחרת על ידי נייקי: במשך זמן רב אלה היו מדים בלבן וכחול. עיצוב מדי נבחרת רוסיה ליורו 2008 הפך לתלבושת הנמכרת ביותר על ידי נייקי, שנבעה בחלקה מביצועי הנבחרת שהגיעה עד לחצי גמר הטורניר. לאחר יורו 2008 ולפני תחילת עונת הכדורגל 2008/2009 חתמה ההתאחדות על חוזה לעשר שנים עם אדידס, שהוארך מאז.
מאיה (פירושונים)
שבתי רפפורט
הרב שבתי אברהם הכהן רפפורט (נולד ג' בניסן ה'תש"י 21 במרץ 1950) הוא רב ישראלי ששימש במשך למעלה מעשרים שנה כראש ישיבת ההסדר שבות ישראל באפרת שבגוש עציון ולאחר מכן ראש בית המדרש ("הכולל") של המכון הגבוה לתורה באוניברסיטת בר-אילן למשך עשור.
קורות חייו.
נולד בשנת תש"י (1950) בירושלים, נצר למשפחת רבנים מיוחסת. מצד אביו הוא צאצא ישיר של הש"ך ואמו היא בתו של האדמו"ר (השני) מסוכטשוב, רבי שמואל בורנשטיין.
בצעירותו למד בישיבה התיכונית "נתיב מאיר", ולאחר מכן בישיבת מיר בירושלים, אצל ראשי הישיבה רבי חיים שמואלביץ ורבי נחום פרצוביץ. בתקופה זו, השלים תואר ראשון במתמטיקה.
נישא בארצות הברית לרבקה טנדלר, בתו של הרב משה טנדלר, מראשי ה"ישיבה יוניברסיטי" וחתנו של רבי משה פיינשטיין. למד אצל הרב פיינשטיין במשך כמה חודשים לאחר נישואיו לנכדתו, ונסמך על ידו לרבנות. הרב רפפורט ערך חלק מכתבי הרב פיינשטיין, ביניהם שלשה מכרכי שו"ת "אגרות משה", וחלק מספרי "דברות משה" על התלמוד.
לאחר שחזר לישראל, לימד בכולל סוכוטשוב בירושלים ושימש כר"מ בישיבת הר עציון. מאוחר יותר הוזמן לעמוד בראש ישיבת שבות ישראל באפרת, שם הוא שימש כראש ישיבה במשך עשרים שנה, יחד עם מייסד הישיבה הרב יהושע בן מאיר.
הרב רפפורט ערך יחד עם הרב אברהם אבא וינגורט, מהדורה חדשה של שו"ת "שרידי אש", מאת רבי יחיאל יעקב וינברג שיצאה בשנת ה'תשנ"ט (1999).
הרב רפפורט ידוע במקוריותו ובידענותו הרבה בכל ענפי התורה, כמו גם בבקיאותו במדעים שונים, רפואה, פילוסופיה, מתמטיקה והיסטוריה. חידושיו המפורסמים בהלכה עוסקים בתחומים הנוגעים לרפואה ולטכנולוגיה. היה מהתומכים העיקריים בחידוש מצוות הטלת פתיל תכלת בציצית ואף היה מעורב בגילויים בתחום.
באלול ה'תשס"ח (2008) החל הרב רפפורט לכהן כראש בית המדרש של המכון הגבוה לתורה באוניברסיטת בר-אילן, תפקיד בו שימש עד אלול תשע"ח (2018), אז הוחלף על ידי הרב ד"ר יהודה אלטשולר.
החל משנת ה'תשע"ט מעביר הרב רפפורט שיעורים שבועיים בהלכה וגמרא בישיבת ההסדר בתקוע.
ארוס (לוויין)
ארוס הוא סדרה של לווייני צילום מסחריים אשר תוכננו על ידי התעשייה האווירית לישראל, נבנו במפעל מב"ת ומופעלים ונמצאים בבעלות חברת "אימאג'סאט אינטרנשיונל". השם EROS הוא ראשי תיבות של Earth Resources Observation Satellite.
היסטוריה.
פרויקט לווייני "ארוס" החל במחצית השנייה של שנות ה-90 של המאה ה-20 ביוזמת מפעל מב"ת של התעשייה האווירית, במטרה למסחר את הטכנולוגיה של לווייני הצילום הצבאיים מסדרת "אופק" לשיווק בשוק האזרחי. לשם כך הוקם בשנת 1997 מיזם משותף בשם "ווסט אינדיס ספייס", בו היו שותפים: התעשייה האווירית (44%) החברה האמריקאית "קור סופטוור טכנולוג'י" (Core Software Technology) (44%) וחברת אל-אופ יצרנית המצלמה של לווייני "אופק" (12%). משה בר-לב מונה למנכ"ל "ווסט אינדיס ספייס" ודוד ברודט שימש כיושב ראש. המיזם התחרה בשווקים הבינלאומיים עם הקונצרן האמריקני לוקהיד מרטין, שפיתח ושיווק באותה עת לוויינים בעלי יכולת דומה של זיהוי עצמים בקוטר מטר בלבד, ואף התקימו איתו מגעים ראשונים לאפשרות של השתתפות בפרויקט. התוכנית כללה בתחילה שיגור של 6–8 לוויינים שיבצעו צילום לשימושים אזרחיים, מסחריים ומדעיים עבור מדינות וחברות מסחריות, למטרות שונות בהם: מיפוי של שטחים קרקעיים וימיים לצרכים שונים, ובהם איכות הסביבה, ניצול קרקעות ותכנון תשתיות. הרקע לפיתוח התוכנית היה הערכות שלשוק לווייני הצילום האזרחיים פוטנציאל מסחרי גדול. התוכנית התכוונה במקור לשגר לוויין ראשון באמצע שנת 1998, לאחר שיוצאו מהלוויין הצבאי "אופק" כל המרכיבים שפותחו לתוכנית הצבאית.
במקביל לקידום פרויקט לווייני "ארוס", בעקבות הכנות לשיגורים של לווייני צילום אזרחיים בארצות הברית, הפעילה מדינת ישראל לחץ על הממשל האמריקני לפרסם מגבלות בנוגע לפירוט הצילומים מהלוויינים ונחקק תיקון קייל-בינגמן ב-1997. מטרת המגבלות שביקשה ישראל להטיל היא למנוע צילום של אתרים ביטחוניים אסטרטגיים בישראל. עקב כך נאסר על חברות המשווקות צילומי לוויין למכור צילומים ברזולוציה של פחות מ-2 מטר. הדבר פגע במתחרה של פרויקט "ארוס", חברת "ספייס אימאג'ינג", מיזם משותף של קונצרן לוקהיד-מרטין וחברת ריית'און האמריקנית ששיגר בספטמבר 1999 את הלוויין "איקונוס". בדצמבר 2000, אישר הממשל האמריקני לחברת "ספייס אימאג'ינג" למכור צילומי לוויין של כדור הארץ ברזולוציה של 50 ס"מ.