דמויות ההורים המלכותיים של הנסיך התר אחרי הפנינה, ביחד עם אחיו, בנם הנוסף של ההורים, מבטאים, מבחינה הגיונית, את השילוש הקדוש - האב, הבן ורוח הקודש - כמוסבר על ידי זרמים גנוסטיים מסוימים ועל ידי הנוצרים המוקדמים הסורים מן המאות הראשונות לספירה. בספרות הנוצרית סורית הקדומה, רוח הקודש נחשבה לבעלת טבע נשי, מפני שהפועל שמשמש את המילה המקבילה בעברית, רוח, הוא בלשון נקבה. זאת הסיבה מדוע רוח הקודש המופיעה בטקסטים של הבשורות הסוריות העתיקות, בכתביהם של אפרים הסורי וכן של אפרהט, החכם הפרסי, אשר מכנה את רוח הקודש בתור אמא, היא כמעט תמיד מצוינת בלשון נקבה.
הפנינה.
מן הפרספקטיבה הסוטריולוגית שנידונה בערך, הפנינה של ההמנון הייתה כנראה כשלעצמה, הניצוץ או עיקרון הכוח האלוהי הקיים בכל נשמת בן אנוש (בשל עיקרון זה, ידוע ההמנון כנראה בשם המנון הנשמה), כאשר בנופלה אל עולם החומר, היא חייבת להינצל ולהיוושע (על ידי הנסיך - המסמל במסגרת ההמנון את המיתוס הגנוסטי של המושיע הנושע).
המכתב.
המכתב, מהווה ביטוי סימבולי של הצלת הידיעה האמיתית או גנוסיס, אשר מזכיר לנסיך את מה שכבר היה חרות בלבו ואשר באמצעותו, בהתעוררו מהתרדמת העמוקה שבה היה שרוי, התאפשר לו להציל את פנינת נשמתו ולהשיב בחזרה את גלימת או מלבוש התהילה.
הגלימה, או מלבוש התהילה.
הגלימה, או מלבוש התהילה, מציג כמה משמעויות אפשריות. מצד אחד, הנסיך נמשל לצדדים הגבוהים ביותר של קיומו הפנימי, של אצילותו האינטימית והטרנסצנדנטאלית, אותה הוא מאציל לעצמו, באמצעות האיחוד מחדש שלו עם הגלימה, בדרך חזרה הביתה, או אל ממלכת האב, המסמלת את השלמות הגמורה והחופש. במובן אחר, הגלימה הוסברה כהתייחסות סימבולית לגוף הרוחני, לנשמה, או לגוף השמיימי, אשר פאולוס הקדוש מציין ובנוסף ישנו דמיון מקביל למדי למלבוש האור, אשר אליו מתייחסים בכמה פסקאות, בחיבור הגנוסטי פיסטיס סופיה (חיבור גנוסטי שנתחבר באופן משוער במהלך המאה השלישית לספירה).
הנחש הנורא.
הנחש הנורא, בהקשר של המנון הפנינה, נמשל לכוחות הנגד של המשגה והבורות, אשר בתוך נשמת האינדיבידואל עצמו ומחוצה לו, בעולם החומר, פועלים כנגד יכולתו להשיג את פנינת נשמתו ולשלוט בה (הנשמה עצמה הופכת לבלתי מושגת).
ההמנון והשפעתו על הספרות.
שניים מהסופרים והמשוררים הבולטים ביותר שהושפעו מההמנון במהלך המאה ה-20 הם צ'סלב מילוש וויליאם בטלר ייטס.
השפעה ומורשת.
קרוב לוודאי, בשל הקשרים הדתיים שהתקיימו בין הנוצרים הסורים לבין המוסלמים הסופיים, בבגדאד של שלהי האימפריה העבאסית, המנון הפנינה תורגם לערבית (כתב היד הראשון של ההמנון בערבית, תורגם במהלך המאה החמש עשרה) והותאם לספרות האסלאמית, תוך הצגה מעט שונה של ההמנון מבחינה תאולוגית. כמו כן, במהלך המאות הבאות, תורגם ההמנון לפרסית, טורקית ואורדו.
המנון הפנינה הוא אחד מן היצירות הפואטיות המוכרות ביותר שנכתבו בסורית, אשר ממשיך להיות נושא למחקרים אקדמיים, פילוסופיים וביקורתיים מקיפים, מבחינת הפרשנות הדתית הניתנת להמנון.
היופי הטהור של הטקסט מבטא, בדומה ליצירות מעטות נוספות, את המיתוס האוניברסלי הארכיטיפי של חוסר מודעות מצד אחד וזיכרון מצד שני. כלומר, ההכרח של האינדיבידואל לחזור לעצמו ולהיזכר מי הוא באמת, מהו טבעו המקורי, מאין הגיע ומהו גורלו אם יתעורר אל מול מהותו האמיתית.
קונדוליני
רעיה יגלום
רעיה יַגלוֹם (17 באפריל 1919 - 2 באוגוסט 2017) הייתה אשת ציבור ונדבנית ציונית ישראלית, שכיהנה כנשיאת ארגון ויצו העולמית במשך 26 שנים.
ביוגרפיה.
שנותיה המוקדמות.
יגלום נולדה בליפקאני שברומניה, בתם של שמואל חורש ופני (פניה) נוסינקיס. למדה באוניברסיטת צ'רנוביץ, ובמקביל השתתפה בתנועת הנוער הציונית "קדימה". עלתה לארץ ישראל ב-1940 בעזרת סרטיפיקט שקיבלה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
כפעילה ציבורית.
מ-1941 החלה לפעול במסגרת ארגון הנשים הציוני ויצו.
מ-1947 ועד קום מדינת ישראל שירתה בארגון "ההגנה" בתפקידים בתחום הקשר וההובלה, וסייעה לפעילות ההעפלה של עולים לארץ ישראל. לאחר מכן המשיכה בפעילותה בויצו: ב-1950 נסעה בשליחות הארגון לאיסוף תרומות ברחבי אירופה ובארגנטינה, ב-1951 מונתה לחברת הנהלת ויצו בישראל, ב-1967 הייתה גזברית ויצו העולמית, ומ-1963 הייתה יו"ר הנהלת הארגון. בנובמבר 1970 נבחרה לנשיאת ויצו העולמית, וכיהנה בתפקיד עד 1996. הייתה נשיאת כבוד של הארגון.
במסגרת תפקידיה בוויצו עסקה בין השאר בהקמת מפעלים לרווחת קבוצות חלשות בקהילה ויזמה בניית מוסדות לילדים, נוער, נשים וקשישים בישראל. כן נסעה לשליחויות רבות ברחבי העולם, והקימה סניפים של ויצו בארצות הברית, הונגריה, צ'כוסלובקיה והונג קונג. בעקבות שליחות לברית המועצות החלה לפעול למען יהודי המדינה והייתה בין מקימי "המועצה למען יהודי ברית המועצות" ויו"ר "הוועדה למען אידה נודל".
יגלום הייתה חברת הנהלה של הסוכנות היהודית, ההסתדרות הציונית והוועד הפועל הציוני, וחברת מועצת הקונגרס היהודי העולמי בישראל. ביוני 1967 הייתה חברת הוועדה הציבורית למלווה הביטחון. הייתה נשיאת אגודת ידידי אוניברסיטת תל אביב וסגנית יו"ר חבר הנאמנים של האוניברסיטה. כן עסקה בתרבות ואמנות והייתה פעילה בהנהלה של מוזיאון ישראל, התזמורת הפילהרמונית הישראלית ומוזיאון תל אביב. חברת ועדת פרס בגין. היא ובעלה יסדו קרן תמיכה לסטודנטים באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב, ומימנו הקמת מועדון למוזיקאים של התזמורת הפילהרמונית, ובית כנסת בבית הורים של ויצו בתל אביב.
ב-2004 ראה אור ספרה האוטוביוגרפי "Raya Jaglom: Reflections on My Life &amp; Times", וב-2009 הוא הופיע בתרגום עברי בהוצאת "קווים" בשם "זכיתי לשרת את ארצי".
בשנת תשנ"ב-1992 הוענק לה התואר יקירת העיר תל אביב. ב-1992 קיבלה תואר דוקטור לפילוסופיה לשם כבוד של אוניברסיטת תל אביב, וב-1999 קיבלה תואר כבוד נוסף מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
חיים אישיים.
בשנת 2015 נחנך אודיטוריום חדש על שם רעיה ויוסף יגלום בבניין הסנאט באוניברסיטת תל אביב.
הייתה נשואה לאיש העסקים והפילנתרופ יוסף יגלום, עד למותו ב-2007. נולדו להם בן ובת: אלן (אלחנן) יגלום, איש עסקים המתגורר בשווייץ, ונורית יגלום, מעצבת תכשיטי יוקרה.
גאווה להט&quot;בית
פאיוט
פאיוט (Paiute) הוא שם קיבוצי לשלוש קבוצות קרובות של אינדיאנים מאזור האגן הגדול בארצות הברית:
מקור השם.
מקור השם "פאיוט" אינו ברור. חלק מהאנתרופולוגים מפרשים את השם כ"יוט של מים" או "יוט אמיתי" (יוט הוא שבט שעל שמו מדינת יוטה). הפאיוט הצפוניים מכנים עצמם "נומה" ("Numa" לעיתים נכתב "Numu") והפאיוט הדרומיים מכנים עצמם "נובובי" ("Nuwuvi"). שני השמות פירושם "האנשים". הפאיוט הצפוניים מכונים לעיתים "פאוויוטסו" ("Paviotso"). חוקרי ארצות ספרדים ראשונים כינו את הפאיוט הדרומיים "פאיוצ'י" ("Payuchi", הם לא פגשו את הפאיוט הצפוניים). מתיישבים אירופאים ראשונים התייחסו לעיתים קרובות אל הילידים משתי הקבוצות של הפאיוט בכינוי "דיגרס" ("Diggers" - "חופרים"), ככל הנראה בשל מנהגם של האינדיאנים לחפור באדמה על מנת לחפש שורשים למאכל. הפאיוט מתייחסים למונח כמשפיל והם מבקשים להימנע ממנו.
שפה ותרבות.
הן הפאיוט הצפוניים והן הפאיוט הדרומיים מדברים בשפות נומיות, ענף במשפחת השפות היוטו-אצטקיות. המונחים פאיוט, פאיוט צפוניים ופאיוט דרומיים מתאימים בעיקר כשהם מתייחסים לקבוצות אתניות בעלות תרבות דומה ודוברות שפות דומות. המונחים אינם מתארים קשר פוליטי או אפילו קרבה גנטית. הפאיוט הצפוניים מדברים שפת פאיוט צפוניים (Northern Paiute language) בעוד שהפאיוט הדרומיים מדברים בשפה נומית של נהר הקולורדו (Colorado River Numic language). שפות אלו קרובות יותר לשפות נומיות אחרות מאשר אחת לשנייה.
לעיתים מתייחסים גם אל הקבוצות האתניות של הבאנוק (Bannock), המונו (Mono), הקוסו (Coso), הטימבישה (Timbisha) והקוואיסו (Kawaiisu), המדברות אף הן בשפות נומיות ומתגוררות באזורים סמוכים, כאל פאיוט. הבאנוק מדברים בדיאלקט של הפאיוט הצפוניים, אבל שבט המונו ושלוש הקבוצות האתניות האחרות מדברים בשפות נומיות שונות בעליל. שפת מונו קרובה יותר לשפת הפאיוט הצפוניים, בדומה לקוסו, שפת הטימבישה קרובה יותר לשפת שושוני ושפת הקוואיסו קרובה יותר לשפה נומית של נהר הקולורדו.
פאיוט צפוניים.