ערב אחד, למורת רוחו של בן-זוגו רודי, רקדן קברט נשי ועדין, הוא מביא לביתו קצין אס אה נאה מראה. מאחר שהיה ידוע כי קיימים הומוסקסואלים רבים בקרב שורות האס אה, היטלר החליט להיפטר מהם. הקצין מתגלה על ידי קציני אס אס, אשר הורגים אותו בדירתם של מקס ורודי, והשניים נמלטים מהמקום.
פרדי (איאן מקלן), דודו של מקס, מארגן עבורו מסמכים חדשים, אך מקס מסרב לעזוב את רודי מאחור. כתוצאה מכך, השניים נתפסים על ידי הגסטפו, ומועלים על רכבת שבדרכה למחנה הריכוז דכאו. במהלך הנסיעה על הרכבת, רודי מוכה למוות באכזריות על ידי השומרים. רודי קורא למקס לעזרה, אולם מקס משקר לשומרים, מכחיש שהוא מכיר את רודי ואת היותו הומו, ומאולץ לקיים יחסי מין עם נערה מתה על מנת להוכיח את היותו הטרוסקסואל. הוא מאמין שסיכויו לשרוד במחנה הריכוז יהיו טובים יותר, אם הוא לא יהיה מזוהה כהומוסקסואל באמצעות משולש ורוד, אלא כיהודי, ועל כן הוא מקבל במקום זאת טלאי צהוב.
במחנה הריכוז מקס פוגש בהורסט, הומוסקסואל העונד בגאווה משולש ורוד על בגדיו. על השניים מוטלת עבודת פרך חסרת טעם: להעביר סלעים מערימה אחת לשנייה, וחוזר חלילה. מקס והורסט מתאהבים זה בזה, ואף מצליחים לנהל מערכת יחסים רומנטית ואינטימית מתחת לאפם של השומרים - וזאת ללא כל מגע פיזי ביניהם, אלא רק באמצעות דיבור, דמיון ופנטזיה. לאחר שהורסט נהרג על ידי שומר נאצי, מקס מקבל הוראה לקבור אותו. כאשר השומרים עוזבים, מקס - אשר עד כה התכחש לזהותו המינית - פושט מעליו את חולצתו, אשר עליה טלאי צהוב, לובש את המעיל של הורסט, עליו מופיע משולש ורוד, ומתאבד באמצעות נגיעה בגדר חשמלית.
חורחה דרקסלר
חוֹרְחֶה אבנר דְרֶקְסְלֶר פראדה (בספרדית: Jorge Abner Drexler Prada; נולד ב-21 בספטמבר 1964 במונטווידאו) הוא זמר ומלחין אורוגוואיני ממוצא יהודי. מלבד היותו מוזיקאי, הוא גם רופא המתמחה ברפואת אף אוזן גרון.
קורות חיים.
חורחה נולד בעיר מונטוידאו שבאורוגוואי לאב יהודי-גרמני שמשפחתו ברחה עמו מהשואה אל דרום אמריקה, ולאם נוצרייה ממוצא היספני וצרפתי.
חורחה עצמו למד בבית ספר פרטי יהודי באורוגוואי בשם "Ariel Hebreo Uruguayo". בעבר פעל גם כחזן בבית כנסת, והיה פעיל בתנועת הנוער הציונית "חזית הנוער" (Jazit Hanoar).
כמו רבים מבני משפחתו, כמו גם הוריו, הוא פנה בצעירותו ללימודי רפואה, ולאחר שקיבל דיפלומה הוא החל לעבוד כרופא מומחה לרפואת אף אוזן גרון. בשנים האחרונות הוא נטש בהדרגה את עיסוקו במקצוע הזה, עד שלבסוף זנח אותו כליל לטובת הקריירה המוזיקלית שלו.
קריירה.
ב-1995 הוזמן דרקסלר למדריד על ידי המשורר הספרדי הנודע חואקין סבינה (Sabina), שהציג אותו בפני זמרים ספרדים בולטים וחשובים. דרקסלר נסע לספרד ב-1996 על מנת להקליט את האלבום "Vaivén" יחד עם מוזיקאים ספרדים. האלבום כלל בתוכו כמה שירים ישנים שפרסם מוקדם יותר, יחד עם שירים חדשים. לאחר מכן עבר דרקסלר לגור בספרד, והקליט שם עוד ארבעה אלבומים: "Llueve" ("גשום", ב-1998), "Frontera" ("גבול", ב-1999), "Sea" ("יהיה", ב-2001) ו-"Eco" ("הד", ב-2004).
אף על פי שבמשך רוב השנה הוא חי בספרד, שלושת האלבומים האחרונים שלו הוקלטו חלקית באורוגוואי בשיתוף פעולה עם מוזיקאים אורוגוואים. חואן קמפודוניקו וקרלוס קאסקוברטה, חברי להקת הרוק "El Peyote Asesino" לשעבר, הפיקו את כל האלבומים של דרקסלר החל מ "Frontera".
המוזיקה של דרקסלר היא שילוב של מוזיקה אורוגוואית מסורתית (קאנדומבה, מורגה, מילונגה, טנגו), בוסה נובה, ג'אז, פופ ומוזיקה אלקטרונית. גם למילים יש תפקיד מרכזי בשירים שלו - מלבד אהבה, הוא נוהג לכתוב גם על זהות, מוצא ודת (למשל השיר שכתב "Moro Judio", המדבר על היותו יהודי החי בין נוצרים).
ב-2004 זכה לשבחים רבים לאחר שהפך לאורוגוואי הראשון שזכה בפרס האוסקר. הוא זכה עבור הלחנת השיר "Al Otro Lado del Río" ("בצד השני של הנהר") מהסרט "דרום אמריקה באופנוע" (בספרדית: Diarios de motocicleta - "יומני האופנוע").
חיים אישיים.
לחורחה יש שני ילדים: הראשון נולד מאשתו לשעבר, הזמרת אנה לאאן, והשני נולד בתחילת 2009 לבת זוגו הנוכחית של דרקסלר: לאונור ווטלינג, שחקנית וסולנית להקת "Marlango".
דיסקוגרפיה.
אלבומי סולו:
אלבומים משותפים:
גאומטריה לא אוקלידית
קריית חיים המזרחית
קריית חיים המערבית
קרב שכונת התקווה
קרב שכונת התקווה היה העימות הצבאי הגדול הראשון במלחמת העצמאות. הקרב נערך בליל כ"ו בכסלו תש"ח, 8 בדצמבר 1947, כאשר כח בן 400 לוחמים ערבים בפיקודו של חסן סלאמה התקיף את שכונת התקווה. הקרב הסתיים בהדיפת ההתקפה תוך גרימת אבדות כבדות לתוקפים.
רקע היסטורי.
מיד לאחר ההצבעה על תוכנית החלוקה הכריז הועד הערבי העליון על שלושה ימי שביתה כללית והמופתי חאג' אמין אל-חוסייני מינה את חסן סלאמה למפקד הכוחות הערביים באזור לוד - רמלה.
קו ההגנה של תל אביב ופרבריה השתרע לאורך קילומטרים רבים. מחוז תל אביב של ההגנה חולק לחמש חזיתות:
הכפר סלמה היה מגדולי הכפרים בסביבה. התגוררו בו יותר מ-7,600 תושבים. הכפר היה עשיר ועתיר נכסים והיו בו שני מכוני מים ומגדלי מים. במרכז הכפר נמצא בית הספר הממשלתי ומסביב לו בתי אבן בני 2–3 קומות שחלשו טופוגרפית על שכונת התקווה. עד פרוץ המאורעות השתדלו זקני הכפר ומכובדיו לשמור על יחסים טובים עם היהודים. פרנסתם של תושבי סלמה היה על שכונת התקווה שם שיווקו ביצים וירקות וגם פרי הפרדסים נמכר ליהודים. עם פרוץ המאורעות החלה תסיסה בכפר והנוער (השאבאב) שהושפע ממתסיסים מבחוץ, גבר על זקני הכפר.
הגבול בין שכונת התקווה לסלמה נמשך מיד אליהו עד שכונת עזרא. הגבול לא היה מבוצר ובחלק גדול היה קושי בהגנה בגלל פרדסים סבוכים שהיו נטועים שם. לשם הגברה השמירה, הובאו למקום כלבי שמירה והקו כונה "קו הכלבים" (היום-בשטח "גן התקווה").
מדרום לשכונה שכנה שכונת "בית יעקב" שבלטה לתוך סלמה. בשכונה גרו משפחות דלות אמצעים והמרחק בינה לבין העמדות הקיצוניות בסלמה היה 80–100 מטר. העובדה ששכונה זו הייתה פרושה למרגלות סלמה מנעה כל הגנה יעילה עליה.
על הגנת השכונה הופקדה פלוגה מ"גדוד הפרברים" שאנשיה גויסו מבני השכונה ואומנו על ידי מפקדה זאב (זוניק) שטינברג (לימים - שחם). הם היו חלק מגדוד 53 של חטיבת גבעתי.
כבר בימים הראשונים החלה הזירה בחזית סלמה להתחמם. ב-5 בדצמבר 1947 בעקבות יריות מצד סלמה, נשלח פטרול של ההגנה לעבר סלמה ונתקל במארב. בחילופי האש נהרג . גווייתו נשארה בשטח. יחידה שנשלחה למצוא את הגופה נתקלה באש ממשוריין בריטי שממנה נהרג . ב-6 בדצמבר 1947 נרצח איש ההגנה באחת העמדות ב"בית יעקב", על ידי הסרג'נט הבריטי פלאור (שפיקד בהתקלות בה נהרגה ברכה פולד). חבריו נאסרו על החזקת נשק.
רצח שיף עורר סערת רוחות בשכונת התקווה ומאות מתושבי השכונה הקיפו את המשוריין הבריטי ויידו בו אבנים בדרישה לשחרר את העצורים ולאסור את פלאור. לבסוף הוסכם לשחרר את העצורים עד להעמדתם למשפט. פלאור שוחרר "מחוסר הוכחות מספיקות" והבחורים שנאסרו עם שיף נידונו בבית דין צבאי לחמש שנות מאסר.
לזכר שלושת החללים האלה הוקדשה "כיכר השלושה" בצפון תל אביב. לזכרם נמצאת גם לוחית זיכרון בשכונת התקווה, ברחוב נדב 1 פינת רחוב לח"י.
התנהגות הבריטים עודדה את ערביי סלמה והם לא חדלו להטריד את השכונה באש. לפיכך הוחלט לבצע פעולת תגמול והתראה נגד סלמה ולפוצץ את אחד מבתיו.
הפעולה נערכה ב-7 בדצמבר 1947, נר ראשון של חנוכה תש"ח, והוכתרה בהצלחה. הבית פוצץ והלוחמים חזרו בשלום למרות האש העזה שנורתה עליהם.
פעולת התגמול המוצלחת הסעירה את סלמה וגברה הדרישה לפעולת נגד "אשר תלמד את היהודים לקח". מצב זה היה נוח לחסן סלאמה.
ההכנות להתקפה.
חסן סלאמה החל לתכנן את ההתקפה על שכונת התקווה מיד משנכנס לתפקידו. המבנה הטופוגרפי של שכונה רבת אוכלוסין וגבולה הארוך והפרוץ, הבטיחו לו ניצחון ודאי במינימום קורבנות.
תוכנית ההתקפה שלו הייתה: התקפת יריות והפגזת מרגמות ואחר כך התקפת הטעייה שתמשוך את כוחות ההגנה למקום אחד, ואחר כך - הסתערות מחץ על שכונת "בית יעקב". הוא הועיד תפקיד נכבד גם לתושבי סלמה הבלתי לוחמים והורה להם להצטייד בשקים ובלפידים לשם ביזה והעלאת השכונה באש לאחר נסיגת הלוחמים בחזרה לסלמה. בהתקפה זו קיווה סלאמה לשבור את היסוסיהם של הכפריים שעמדו עד אז מהצד. הוא גייס לשם ההתקפה 400 לוחמים חמושים מלוד, רמלה ושכם. תאריך ההתקפה נקבע ליום שני 8 בדצמבר 1947.
בבוקר 8 בדצמבר 1947 הגיעה למפקדת ההגנה בתל אביב ידיעה כי "מקור מוסמך מוסר כי במשך הליל עברו כ-400 ערבים מזוינים בפיקודו של חסן סלאמה בכיוון ליפו, יש לחכות להתקפה על תל אביב". המקור לא מסר היכן תיערך ההתקפה. במחוז הוכרז "מצב חמור מאד". הנשק הרזרבי הוכנס לפעולה בעמדות ועתודות ההגנה במחוז הועמדו במצב הכן. בשעות אחה"צ הובחנה תנועת אוטובוסים בכביש יהודייה - סלמה ונראה כוח ערבי ניכר מתרכז שם.
ההתקפה.
בשעה 19.00 החלה ההתקפה באש רובים ומקלעים עזה. כמה דקות לאחר מכן הבחינו המגינים ב"קו הכלבים" בהסתננות ערבים דרך הפרדסים לעבר העמדות שלהם (שהייתה התקפת ההטעייה שנועדה למשוך את הכוחות המגינים לאזור). התפתח קרב קשה והערבים הצליחו להתקדם עד 10–15 מטרים מהעמדות. מפקד המקום זאב שחם (זוניק), חש מיד לקו הכלבים עם עוד חמישה לוחמים וביחד עם מגיני הקו הצליח לבלום את התקדמות הערבים.