מחקריו עסקו בניתוח היישוב של טרום המדינה ובמדינת ישראל לכל אורך שנות קיומה. הוא חקר את החברה הישראלית כחברה מודרנית. ליסק עשה בחילון ובהתנערות מהמסורת, עם חיזוק מבנה האידאולוגיה המפלגתית שבא במקומה. בעליה מארצות האסלאם עסקו שני ספריו: "מצוקות באוטופיה: ישראל חברה בעומס יתר", "מישוב למדינה: יהודי ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי כקהילה פוליטית".
גמביט המלך
גמביט המלך הוא פתיחה בשחמט, שבה מנסה השחקן הלבן באמצעות גמביט (במקרה זה הקרבת רגלי) לפתות את השחקן השחור להסיט רגלי בצד המלך מן הערוגות המרכזיות. שלושת המסעים הראשונים של הגמביט מביאים למצב הנראה באיור. הרעיון הבסיסי הוא שאם השחור מקבל את הגמביט, כלומר מכה את הרגלי, הוא אומנם זוכה ביתרון חומרי אבל הלבן יכול ליצור בסיס איתן במרכז הלוח. ניתוח הפתיחה מלמד כי השחור חייב לבצע מהלכים שיחלישו את עמדת כליו על מנת לשמר את יתרון הרגלי. בכך, הוא עשוי ליפול קורבן לגמביט. מקרה כזה נקרא "גמביט נרצה". אפשרות נוספת בפני השחור היא סירוב לקחת את הרגלי והמשך פיתוח כלים או הצעת גמביט נגדי ("גמביט נדחה"). מכאן, האפשרויות העומדות בפני הצדדים בכל אחד מהמשכים האלה הן רבות ומסועפות.
פתיחה זאת נחשבה במקור לפתיחה הרפתקנית, מכיוון שהיא מאפשרת לשחקן הלבן לצאת למתקפות מהירות אך מסוכנות. במחצית הראשונה של המאה ה-20 הפתיחה נזנחה מכיוון שנמצאו הגנות יעילות לשחור, ואולם החל משנות ה-60 של המאה ה-20 היא שבה והפכה לפופולרית.
הגמביט מקוטלג בשיטת אנציקלופדיית פתיחות שחמט בין C30 ל-C39.
היסטוריה.
גמביט המלך הוא אחד הגמביטים העתיקים שלהם קיים תיעוד והוא מוזכר במדריכי שחמט מן המאה ה-16. הוא נבחן במאה ה-17 על ידי שחקן השחמט האיטלקי ג'וליו פולאריו, ומוזכר גם בספר מאת לואיס ראמירז דה לוסנה. הגמביט היה הפתיחה הפופולרית ביותר בתקופה הרומנטית של השחמט, וזאת בשל סיכויי ההתקפה המהירים והטובים שהציע, אך בתחילת המאה ה-20 הוא ננטש כמעט לחלוטין מכיוון שנמצאו הגנות טובות יותר לשחור כנגד התקפותיו של לבן. בשנות השישים החזירו בוריס ספאסקי ודוד ברונשטיין את הגמביט לזמן קצר לאופנה אולם במהרה הוא חזר למקומו הקודם כפתיחה מפוקפקת. בשנות ה-90 המאוחרות שכללו מספר רבי אמנים, ובראשם אלכסיי פדורוב, את הפתיחה מצדו של הלבן והפכו את קבלת הגמביט למסוכנת מאוד. בעקבות זאת, ההגנה המודרנית נהפכה לנשק החזק ביותר של השחור כנגד פתיחה זו. אולם, בהגנה המודרנית אין סיכונים רבים ללבן ולכן שחקנים רבים משחקים היום את הפתיחה מתוך מחשבה שאם השחור יקבל את הגמביט הוא יהיה בעמדה קשה ואם ידחה אותו יהיה ללבן יתרון עמדתי קטן. כפי שכתב ניל מקדונלד:
שחקני מפתח בהתפתחות הפתיחה.
במהלך מאות השנים שעברו מאז המצאתו גמביט המלך שוחק על ידי שחקנים בולטים רבים. משחקם של אדולף אנדרסן וליונל קיזריצקי בגמביט המלך ב-1851 זכה לכינוי משחק האלמוות. אלוף העולם בובי פישר שיחק את הפתיחה בלבן מספר פעמים (ראה גמביט הרץ) והמציא את הגנת פישר. אלוף העולם בוריס ספאסקי היה ככל הנראה גדול התורמים להתפתחות הפתיחה, בין משחקיו המפורסמים בפתיחה נמנים ניצחונו על פישר (ניצחון שגרם לפישר להמציא את הגנת פישר) , על דוד ברונשטיין (ראה משחק לדוגמה בערך ספאסקי) ועל סיימון אבראמוביץ' פורמן . הטוען לכתר דוד ברונשטיין תרם רבות לגמביט המלך מהצד של לבן. בין ניצחונותיו הרבים בגמביט המלך נמנה הניצחון בהתמודדות הראשונה בין אדם למחשב . את חזרתה לאופנה של הפתיחה הוביל רב אמן אלכסי פדורוב עם שלושה משחקים זכורים במיוחד – ניצחון נגד פינטר , תיקו נגד פטר סבידלר וניצחון על מייקל אדמס באליפות אירופה לקבוצות .
רב האמן הדני בנט לארסן נהג להשתמש בפתיחת גמביט המלך בצעירותו, אך בהמשך פנה אליה לעיתים רחוקות יותר, תוך שימוש בה כנשק הפתעה מול יריבו, כפי שמקובל בתקופה המודרנית בתחרויות של רבי אמנים.
לארסן עצמו התבטא בנושא באומרו:
בתשובה לשאלות של קוראים בכתב העת Kaissiber טען שגמביט המלך הטיפוסי מוביל לסיבוכים לא רציונליים תוך מהלכים מועטים מתחילת המשחק וכל הדאגות התאורטיות נמוגות.
גמביט המלך הנרצה.
במקרה שהגמביט נרצה, כלומר, במקרה שהרגלי השחור מכה את הרגלי הלבן, ולמעשה מוסט מהערוגות המרכזיות, עומדות בפני השחקן הלבן שתי אפשרויות עיקריות למהלכי המשך אשר זכו לניתוחים תאורטיים נרחבים: גמביט פרש המלך וגמביט הרץ.
גמביט פרש המלך.
המהלך 3.פו3, הנקרא גמביט פרש המלך, הוא המסע המקובל ביותר בהמשך לגמביט המלך הנרצה. מטרתו היא למנוע את מסע המלכה ל-ח4, אשר מפריע מאוד להתפתחות הכלים הלבנים. כמו כן, המסע מקיים את הכלל "פיתוח פרשים לפני פיתוח רצים". מאידך, השחור עשוי לתקוף את הפרש באמצעות הרגלי שבעמודה ז' (ז5 ולאחר מכן ז4). לעיתים הלבן מגיב על התקפה שכזו בהקרבה של הפרש.
לשחור יש ארבע תגובות אפשריות למסע זה: הווריאנט הקלאסי, ההגנה המודרנית, הגנת פישר והגנת קנינגהאם.
הווריאנט הקלאסי.
המסע הקלאסי הוא 3. ...ז5. גם נגד מסע זה יש ללבן שתי ברירות:
הוא יכול לשחק 4.ח4 ולאחר 4. ...ז4 לשחק 5. פה5 ולהיכנס לגמביט קיזריצקי. לחלופין הוא יכול לשחק את גמביט מוזיו – 4.רג4, ז4 (השחור יכול לנסות להימנע מגמביט מוזיו בעזרת 4. ...רז7 5. 0-0 עם עמדה לא ברורה)
5. 0-0!?, ז:ו3
6.מה:ו3, מהו6
7.ה5, מה:ה5
8.ר:ו7+!, מ:ו7
9.ד4, מהו5 (מה:ד4+ 10.רה3, מהו6 11.ר:ו4 נראה מסוכן מאוד לשחור)
10.ז4, מהז6
11.ר:ו4 וללבן התקפה חזקה תמורת הכלי אם כי לא בטוח שהיא תספיק לניצחון.
ההגנה המודרנית.
ההגנה המודרנית נהפכה בשנים האחרונות לנפוצה מאוד.
השחור מקווה לקבל את רגלי ד5 הלבן בתמורה לרגלי ו4 השחור, לאחר מכן הוא יוכל לפתח את כליו במהירות.
לאחר 3. ...ד5 4.ה:ד5, פו6 ללבן יש בחירה בין 5.רג4, פ:ד5
6.ר:ד5! עם יתרון קטן
לבין 5.רב-5, ג6
6.ד:ג6, פ:ג6 (אם 6. ...ב:ג6 7.רג4, פד5 8. 0-0, רד6 9.פג3, רה6 10.פה4 וללבן יתרון כפי שהראה ספאסקי במשחק ספאסקי-שחרוב, לנינגרד 1960 )
7.ד4 עם עמדה לא ברורה.
הגנת פישר.
בספרו "60 משחקיי הזכורים ביותר" הציע בובי פישר את המהלך 3. ...ד6 כ"סתירה לגמביט המלך". אולם, הגנה זו, אשר נקראת על שמו של פישר, נחשבת כיום נחותה לשחור.
ללבן יש שתי אפשרויות כנגד הגנת פישר:
4.ד4.
זהו המסע המרכזי כנגד הגנת פישר. לאחר 4.ד4, ז5
5.ח4!,ז4
6.פז1, רח6 (שחור יכול לנסות 6. ...ו5 7.פג3, פו6 8.ר:ו4, ו:ה4 9.ד5!, רז7 10.מהד2, 0-0 11.פזה2 וללבן יתרון)
7.פג3 והעמדה סבוכה.
4.רג4.
לאחר 4.רג4, ח6
5.ד3 או 5.ח4 השחור עומד טוב אולם לאחר 5.ב3!? יש לשחור קשיים בהוצאת הרץ שב-ו8.
הגנת קנינגהאם.
הגנת קנינגהאם שמטרתה להתרות שח עם הרץ ב-ח4 היא 3. ...רה7. הלבן יכול להתעלם מהאיום ולשחק
4.פג3, רח4+
5.מה2, ד5 והעמדה מסוכנת מאוד.
לחלופין הלבן יכול לשחק 4.רג4, פו6 (4. ...רח4+ כבר לא מסוכן כמקודם מכיוון שלמלך הלבן התפנתה המשבצת ו1) 5.ה5, פז4
6. 0-0, פג6.
7.ד4 וללבן עמדה עדיפה.
גמביט הרץ.
המהלך 3.רג4, הנקרא גמביט הרץ, נחשב מסוכן ללבן. וריאנט זה הוא טקטי הרבה יותר מגמביט פרש המלך והלבן מסתער על השחור בלי להתחשב במחיר. בתקופות בהן הווריאנטים השקטים נחשבו טובים לשחור, בחרו הלבנים לשחק לעיתים את גמביט הרץ. לא מעט שחקנים חזקים שיחקו את גמביט הרץ, בהם בובי פישר ודוד ברונשטיין. ברונשטיין אף הגדיל ואמר:
אחריו יש לשחור מספר אופציות: הזזת רגלי ל-ג6, הזזת רגלי ל-ד5 או הזזת מלכה ל-ח4.
הזזת רגלי ל-ג6.
לאחר 3. ...ג6,
4.פג3, פו6 (השחור יכול לנסות 4. ...ד5?! 5.ה:ד5, מהח4+ 6.מו1, ו3!? 7.ד4, ו:ז2 8.מ:ז2,
פו6 אולם לאחר 9.מהה2+! הלבן עדיף)
5.רב-3, (לא יצלח 5.ד4, רב4! 6.ה5, פה4! וללבן עמדה קשה) ד5
6.ה:ד5, ג:ד5
7.ד4, רד6 (אפשרי גם 7. ...רב4)
8.פו3, (עדיף מ-8.פזה2 הישן) פג6
9. 0-0, רה6
10.פז5, 0-0 (אפשרי גם 10. ...צג8) ולשחור עמדה סולידית.
הזזת רגלי ל-ד5.
לאחר 3. ...ד5
4.ר:ד5, פו6
5.פג3, רב4
6.פו3, ר:ג3
7.ד:ג3, ג6
8.רג4, מה:ד1+
9.מ:ד1, 0-0
10.ר:ו4, פ:ה4 העמדה שוויונית.
הלבן יכול להימנע מהוריאנט הזה בעזרת 4.ה:ד5, פו6
5.פג3, ג6
6.ד4, ג:ד5
7.רב3 וזו טרנספוזיציה לווריאנט הקודם או 7.רב5+,פג6
8.ר:ו4, רד6
9.פזה2 עם יתרון קטנטן ללבן.
הזזת מלכה ל-ח4.
לאחר 3. ...מהח4+
4.מו1, ד5
5.ה:ד5!?, רד6
6.פג3, פה7
7.פה4, 0-0
8.ד4, פד7
9.פ:ד6, ג:ד6
10.רב3 וללבן יש יתרון. אולם ייתכן ששחור יכול לשחק 6. ...פו5.
גמביט המלך הנדחה.
לשחור שלוש דרכים עיקריות לדחיית ההקרבה:
גמביט הנגד של נימצוביץ'.
זהו גמביט-נגד שמטרתו פיתוח דינמי ומהיר של הכלים. הווריאנט נחשב תמיד למפוקפק ולא יציב.
כפי שכתב ניל מקדונלד:
לאחר 2.ו4 שחור משחק 2. ...ד5
3.ה:ד5, ג6 (ה:ו4 יחזור להגנה המודרנית ו-ה4 הוא גמביט הנגד של פלקבר (ראה פסקה הבאה)) 4.פג3, ה:ו4(4. ...ג:ד5 5.ו:ה5, ד4 6.פה4, מהד5 7.רד3 מוביל לעמדה מסוכנת לשחור)
5.פו3, רד6
6.ד4, פה7
7.רג4, 0-0 (אם 7. ...ג:ד5 8.ר:ד5, 0-0 9. 0-0, פבג6 10.רב-3, רז4 11.פה4, רג7 12.ג3, פז6 13.ח3! ולשחור בעיות הנוגעות לרץ לבן-הערוגות שלו)
8. 0-0, רז4
9.ד:ג6, פב:ג6
10.פה4, רג7
11.ג3, פז6! (מנצל את האיום ר:ו3 מה:ו3, פ:ד4 ג:ד4, מה:ד4+ וזוכה בחייל) והעמדה לא ברורה.
גמביט הנגד של פלקבר.
3.ה:ד5, ה4?! הרעיון שמאחורי הגמביט הוא למנוע מהלבן את המסע פו3. כפי שכתב ניל מקדונלד:
4.ד3, פו6
5.ד:ה4, פ:ה4
6.רה3!?, (עדיף מהמסע 6.פו3 הנחשב מפוקפק) ולשחור בחירה לא נעימה בין 6. ...רד6
7.פו3, 0-0
8.רד3, צה8
9. 0-0, פו6
10.פה5! וללבן יתרון לבין 6. ...מהח4+
7.ז3, פ:ז3
8.פו3, מהה7
9.ח:ז3, מה:ז3+
10.מהה2 והשחור לא מפותח.