חודשיים של הכנות נדרשו ליצירת כלי הנשק המוצגים בסרט, כמו גם הכנת 600 תלבושות ואיפור מיוחד. הצילום נערך במונטריאול בעזרת טכניקה מיוחדת העושה שימוש במסך כחול. 1,500 אפקטים ממוחשבים נעשו לסרט, ושיטת צבעים מיוחדת פותחה כדי לשלוט ברמת הניגודיות בסצינות מסוימות.
תקציב והכנסות.
הסרט נעשה בתקציב של 60 מיליון דולר וזכה להצלחה רבה בקופות, כאשר ביום הקרנתו בלבד הכניס מעל ל-28 מיליון דולר, וקרוב ל-71 מיליון בסוף השבוע הראשון להקרנתו. זו הייתה הפתיחה השלישית בגודלה לסרט בסיווג R, מיד אחרי "מטריקס רילודד" (91 מיליון דולר) ו"הפסיון של ישו" (83 מיליון דולר). נכון ל-2022, הכנסותיו הכוללות של הסרט נאמדות מעל ל-456 מיליון דולר.
ביקורות.
מאז הקרנתו בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-14 בפברואר 2007, זכה הסרט לביקורות מעורבות. לצד ביקורות נלהבות, מבקרי קולנוע רבים היו חלוקים בדעותיהם בעניין מראה וסגנון הסרט, המציג אלימות ויזואלית רבה. כתב "הניו יורק טיימס" כינה את הסרט "אלים כמו אפוקליפטו ומטופש כמותו", ביקר את שיטת הצבעים לפיה נערך הסרט וטען שהעלילה משלבת הערות גזעניות.
הסרט "300" התקבל בחמימות באתרי אינטרנט העוסקים בקומיקס ובמשחקי מחשב.
האימפריה האיטלקית
האימפריה האיטלקית (באיטלקית: Impero Italiano) הייתה אימפריה קולוניאלית שהתקיימה בין השנים 1889 עד 1943. האימפריה הורכבה בשיאה, בראשית מלחמת העולם השנייה, משלוש ישויות שונות - ממלכת איטליה, ממלכת אלבניה, והאימפריה האתיופית - מאוחדות תחת הנהגתו של המלך ויטוריו אמנואלה השלישי. לאומנים איטלקים האמינו כי האימפריה תוכל להוות "אימפריה רומית החדשה" (איטלקית: Nuovo Impero Romano; לטינית: Novum Imperium Romanum).
רקע.
איטליה המודרנית הפכה למדינת-לאום רק ב-17 במרץ 1861, בעקבות איחודן של מדינות ונסיכויות קטנות. זמן קצר לאחר מכן ניסתה להשתלט על טריטוריות זרות. כיוון שנכנסה למירוץ הקולוניאלי בשלב מאוחר, הוגבל שטח ההתפשטות שלה לחלקים מצפון אפריקה שעדיין נשלטו בידי האימפריה העות'מאנית השוקעת, לחלק ממזרח אפריקה שטרם נתפס על ידי מעצמות אחרות במהלך המירוץ לאפריקה, ולאזורים בבלקן.
לאחר 1929, התרחבות אימפריאליסטית הייתה הנושא המועדף על מוסוליני בנאומיו. הוא טען שהתיישבות קולוניאלית הכרחית - דמוגרפית וכלכלית - למדינה כמו איטליה. האידאולוגיה הפאשיסטית עלתה בקנה אחד עם התפשטות טריטוריאלית כביטוי לעוצמתה של האומה. התרחבות קולוניאלית הייתה גם דרכו של מוסוליני להחליף את צרפת ובריטניה ככוח העיקרי בים התיכון.
בזמן מלחמת העולם השנייה, החזיקה איטליה במספר קולוניות ברחבי הים התיכון ובאפריקה, והגיעה לשיאה בשנת 1942. בערך שני שלישים מחופיו של הים התיכון היו בשליטת איטליה. בסתיו 1942 שלט מוסוליני על חופיה הים תיכוניים של אירופה מיוון ועד צרפת ועל חופי אפריקה מתוניסיה ועד מצרים.
רעיון האימפריה הרומית החדשה.
"האימפריה הרומית החדשה" הייתה ה"מדינה" החדשה שיצר מוסוליני לתיאור האימפריה האיטלקית, במיוחד לאחר כיבוש אתיופיה. היא נולדה במהלך התרוממות הרגש הלאומי באיטליה של הימים שלפני מלחמת העולם השנייה, והיא הזכירה רבות את האימפריה הרומית:
מושבות האימפריה האיטלקית.
צפון אפריקה.
במלחמת איטליה-טורקיה שהתרחשה בין השנים 1911 ל-1912, איטליה ניצלה את העובדה שבטריפולי התגוררו אזרחים איטלקיים רבים, וכבשה את העיר ב-29 בספטמבר 1911, על מנת להגן עליהם, כביכול, מפני השלטון הטורקי. בהמשך כבשה איטליה את הקולוניות העות'מאניות באפריקה, קירנאיקה וטריפוליטניה (שהפכו מאוחר יותר ל"לוב האיטלקית"). לאחר קרב ימי שנערך ב-1 באוקטובר 1911 ובו הוטבעו שלוש ספינות טורקיות, הכירה האימפריה העות'מאנית בכיבוש האיטלקי של הטריטוריות הצפון אפריקאיות טריפוליטנה וקירנאיקה בהסכם לוזאן של 1912.
התביעה האיטלקית לשטחי קירנאיקה וטריפוליטנה התבססה על כך שהאימפריה הרומית שלטה על שני האזורים מאות שנים קודם לכן וכן על ההסכם שהיה לאיטליה עם צרפת לחלק את חופי צפון אפריקה ביניהן. חלק מהאיטלקים התייחסו לצפון אפריקה כחופה הרביעי של איטליה.
לאורך רוב שנות העשרים ניסתה איטליה להשכין שלום במושבותיה החדשות. בשנת 1929 שולבו הטריטוריות האיטלקיות בצפון אפריקה ל"לוב האיטלקית". ב-1934 אוחדו טריפוליטנה, קירנאיקה ופזאן ליצירת הקולוניה - לוב - כינוי שהשתמש בו דיוקלטיאנוס כדי לתאר את האזור כ-1500 שנה קודם לכן. איטליה איבדה שליטה על לוב כשהכוחות הגרמנים והאיטלקים נכנעו בתוניסיה בשנת 1943.
לאחר המלחמה לוב הפכה לשטח אמון של האו"ם תחת הנהלתן של בריטניה וצרפת ב-10 בפברואר 1947, ולמדינה עצמאית ב-24 בדצמבר 1951.
מזרח אפריקה.
בין השנים 1889 ל-1912 החלה איטליה להקים מושבות באפריקה.
הקולוניה האיטלקית בחלקה הדרומי של סומליה נכבשה בין 1889–1890 ונקראה לאחר מכן סומלילנד האיטלקית. בשנת 1925 איטליה רכשה את ג'ובלנד מהקולוניה הבריטית בקניה.
הקולוניה האיטלקית באריתריאה נכבשה בשנת 1889. הקולוניה נחשבה כפרויקט יוקרה בזמן העידן הפאשיסטי. עד היום הבירה, אסמרה, מכילה מספר בניינים ארכיטקטוריים ייחודיים, ומצבות לזכר תקופת השלטון האיטלקי.
איטליה הובסה בניסיונה לכבוש את אתיופיה (נקראה חבש בידי האירופאים באותה התקופה) במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה של 6–1895, אך האיטלקים הצליחו לכבוש את אתיופיה ארבעה עשורים מאוחר יותר במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה של 6–1935 לאחר שבעה חודשי לחימה. הניצחון האיטלקי הוכרז ב-9 במאי 1936, והמלך האיטלקי ויטוריו אמנואלה השלישי הכריז על עצמו כקיסר אתיופיה. בתום המלחמה אוחדו אתיופיה, סומליה ואריתריאה ליצירת מזרח אפריקה האיטלקית (איטלקית: Africa Orientale Italiana).
בשנת 1940 כבשה איטליה את סומלילנד הבריטית (סומלילנד של ימינו), אך איבדה אותה לאחר שנה.
בניטו מוסוליני חלם על יישובם של מיליוני מתיישבים איטלקים למזרח אפריקה האיטלקית, ולאיטלקים היו תקוות גדולות להפוך את האזור לנכס כלכלי. אולם, כיבוש אתיופיה, שהייתה חברה בחבר הלאומים, גרם לעוינות כלפי איטליה מצד החברות בארגון. איטליה איבדה את הקולוניה החדשה שלה בפלישת כוחות חבר העמים הבריטי וכוחות אתיופים כמעט חמש שנים לאחר שכבשו אותה, במהלך מלחמת העולם השנייה.
איטליה איבדה רשמית את הקולוניות שלה בהסכם השלום שלה עם בעלות הברית. בנובמבר 1949, סומלילנד האיטלקית הפכה לאזור נאמנות של האו"ם תחת ניהול איטלקי, עד ל-1 ביולי 1960 כשקיבלה עצמאות ושולבה עם סומלילנד הבריטית ליצירת סומליה. אריתריאה הפכה לשטח חסות בריטי ב-1941, ולחלק מאתיופיה ב-2 בדצמבר 1950.
אירופה.
מסוף מלחמת העולם הראשונה ועד לעידן הפאשיסטי באיטליה, הרחיבה איטליה את החזקותיה הקולוניאליות. היא קיבלה חלק קטן של דלמטיה מאוסטרו-הונגריה, וכמו כן מספר איים אדריאטיים לאורך חופה של קרואטיה. בשנת 1923, כוחות איטלקים פלשו וכבשו את האי היווני קורפו.
בשנת 1939 כבשה איטליה את אלבניה, שנמצאה גם קודם לכן תחת השפעה איטלקית, והפכה אותה למדינת חסות. שטחי אלבניה של ימינו נכללו באימפריה הרומית משלב מוקדם, עוד לפני כיבוש חלקים צפוניים באיטליה.
במלחמת העולם השנייה, שבה הייתה איטליה בעלת ברית של גרמניה הנאצית, השתלטו האיטלקים בסיוע גרמני על חלקים נוספים מיוון (ראו מלחמת איטליה–יוון) ומיוגוסלביה. עם קריסת המשטר הפאשיסטי באיטליה ב-1943 השתלטה גרמניה הנאצית על מרבית השטחים האיטלקים.
אלבניה.
איטליה כבשה את אלבניה בפעם הראשונה לאחר מלחמת העולם הראשונה. לפי תנאי ההסכם שנחתם ב-2 בספטמבר 1920, הכוחות האיטלקים התפנו מהמדינה, אולם איי סאסנו נותרו בשליטה איטלקית.
אלבניה הייתה רשמית אזור השפעה איטלקי למשך עשרים שנה. בשנת 1939 החליט מוסוליני שאלבניה צריכה להיות בשליטה איטלקית מלאה. יכול להיות שהדיקטטור האיטלקי פשוט רצה להרשים את גרמניה הנאצית בכיבוש שכנה קטנה, ולהשתוות לכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה ואוסטריה. הפלישה האיטלקית לאלבניה החלה ב-7 באפריל 1939, וההתנגדות פסקה חמישה ימים לאחר מכן. המלך האלבני, זוֹג נמלט ללונדון.
המלך האיטלקי ויטוריו אמנואלה השלישי נטל לעצמו את הכתר האלבני והוקמה ממשלה פשיסטית בהנהגתו של שפקט ורלאכי. כוחות הצבא של אלבניה שולבו בתוך יחידות הצבא האיטלקי.
ב-1941, לאחר נפילת יוגוסלביה בחזית הבלקן, קוסובו וצפון מערבה של מקדוניה סופחו לאלבניה. במאי 1941, לאחר הניצחון הסופי של איטליה על יוון, שנעשה בעזרתה של גרמניה ושל הכוחות האלבנים, סופח חלקה הצפוני של יוון לאלבניה הפשיסטית.
התנגדות לשלטון האיטלקי באלבניה החלה להתפתח בסוף 1942 ובמהלך 1943. בקיץ 1943, רובה של אלבניה הפנימית נשלטה בידי כוחות המחתרת. הצבא הגרמני ומשתפי הפעולה האלבנים כבשו את אלבניה מידי האיטלקים בסוף 1943, שלושה שבועות לאחר שחתמה על הסכם הפסקת אש עם בעלות הברית.
יוון.
האיים הדודקאנסיים נכבשו על ידי איטליה מידי האימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת איטליה-טורקיה של 1911 - 1912. השליטה על רודוס, קוס, פטמוס והאיים הסובבים איפשרה לאיטליה לקרוא תיגר על הדומיננטיות של בריטניה באזור.
לאחר הניצחון במלחמת העולם הראשונה, יכלה איטליה לשפר את מעמדה באזור. הסכם סוור של 1919 צירף את רוב האיים הקטנים ליוון. רודוס ומספר איים אחרים נשארו בשליטה איטלקית. ב-1923, הסכם לוזאן נתן הכרה בינלאומית לשליטה האיטלקית בקבוצת האיים. לאחר מלחמת העולם הראשונה, במשך שנתיים השליטה על דרום מערב אנטוליה הייתה בידי איטליה, עד שמוסוליני חתם על הסכם עם ראש הממשלה הטורקי מוסטפא כמאל אטאטורק.