בין תקופת הנרי השני לתקופת אליזבת הראשונה לא התרחשו אירועים בולטים באחוזה, למעט כליאתה של אליזבת באחוזה בין 1554 ל-1555 על ידי אחותה מרי באשמת מרד. האחוזה נותרה שוממת לאחר שחרור אליזבת, צ'ארלס הראשון שהה לזמן קצר בבית האחוזה במהלך מלחמת האזרחים האנגלית ובה גם שכן חיל מצב של תומכיו, עד שנכנע לאחר מצור קצר לכוחות הפרלמנט באפריל 1646. בנייני האחוזה החיצוניים הוחרבו במהלך מלחמת האזרחים ובית האחוזה עצמו נמכר לגורמים פרטיים ופורק בהדרגה עבור חומרי בניין במקומות אחרים עד 1654. שרה צ'רצ'יל, אשתו של הדוכס, רצתה לסלק מהמקום את השרידים ההיסטוריים לאחר שהיא ובעלה ג'ון קיבלו לחזקתם את קרקעות הפארק. לעומת זאת, האדריכל ואנברו השמרן רצה לשחזר את הריסות האחוזה, ולהופכן למאפיין בולט במתאר הארמון ואדמותיו. הדוכסית, שהייתה אשה בעלת אופי עיקש ולא נטתה לוויתורים, ניצחה בוויכוח ולפיכך פונו שרידי האחוזה מהאזור.
הקמת הארמון.
רקע - משפחת צ'רצ'יל.
ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו, נולד למשפחה בעלת ייחוס אריסטוקרטי, שבפועל נחשבה לחברה זוטרה במעמד הגבוה של החברה האנגלית במאה ה-17. כשהתגייס לצבא הבריטי ב-1667 הוא הוצב בתחילה בטנג'יר, ולאחר מכן נשלח לסייע ללואי ה-14 במלחמת הולנד–אנגליה השלישית, בה קודם לדרגת קולונל.
ב-1678 נישא ג'ון צ'רצ'יל לשרה ג'נינגס, ושבע שנים לאחר מכן קיבל מהמלך ג'יימס השני את התואר "ברון". צ'רצ'יל הוביל את הדיכוי של מרד מונמות', ולאחר עלייתו לשלטון של ויליאם מאוראנז' קיבל את התואר "רוזן מרלבורו". בשנות ה-50 של חייו פיקד על הכוחות הבריטיים במהלך מלחמת הירושה הספרדית (1701-1714), בה הוביל את צבאות הממלכה לשורה של ניצחונות בשדה הקרב שהבטיחו את שלמותה של אנגליה מפני כוחותיו של לואי ה-14. בעקבות ניצחונות אלו הוא הפך לגיבור לאומי וכובד בתארים שונים, שהחשוב בהם היה דוכס מרלבורו. ניצחונות אלו (נוסף על כך שרעייתו, הדוכסית שרה, הייתה ידידתה הקרובה של המלכה אן עוד לפני שזו הוכתרה למלכה, והייתה בעלת השפעה רבה על אן הן במישור האישי ובמישור הפוליטי, בהיותה בת-לווייתה של המלכה והגבירה אשר על הגלימות) הניעו את המלכה להעניק לו ארמון במתנה. צ'רצ'יל קיבל את האחוזה המלכותית לשעבר בהנסינגטון (הנמצאת ליד וודסטוק) על מנת להקים שם את האחוזה, והפרלמנט הבריטי החליט בחוק אישי להקציב לו סכום כסף נוסף למטרה זו.
ב-1711 עלתה מערכת היחסים בין המלכה אן לאשתו של צ'רצ'יל על שרטון בעקבות מריבה ביניהן. בשל כך הופסק מימון בניית הארמון, והזוג מרלבורו נאלץ לגלות לאירופה, וחזר לאנגליה רק לאחר מות אן ב-1 באוגוסט 1714.
האדריכל.
בחירת האדריכל של הבניין הייתה כרוכה במספר מחלוקות. שרה צ'רצ'יל רצתה להטיל את המשימה על כריסטופר רן, אך בעלה הדוכס פגש במקרה את ג'ון ואנברו במגרש ספורט ורצה להטיל עליו את המשימה. ואנברו היה אמן מתחיל ששיתף פעולה עם ניקולס הוקסמור, וזמן קצר לפני שפגש את הדוכס סיים עם הוקסמור את בניית טירת הווארד הבארוקית. ככל הנראה צ'רצ'יל התרשם מעבודתו של ואנברו, ורצה לחקות בוודסטוק במידת מה את מאפייני הטירה.
הארמון לא סיפק לוואנברו את ההזדמנות שרצה. המאבק על המימון גרר האשמות של פזרנות יתר ועיצוב לא יעיל, שהועלו בעיקר על ידי חברי המפלגה הוויגית שהיו בעמדת כוח, וואנברו לא זכה לתמיכתו של צ'רצ'יל במאבקים. הדוכסית, ששאפה להעסיק את רן, התווכחה עם ואנברו בנושאים רבים, בין אם היה מדובר בעיצוב ובין אם היה מדובר בטעם האישי. חלק ניכר מהבעיות נבעו מדרישות העבודה שהופנו לוואנברו. המימון הממלכתי לארמון הוענק כדי ליצור אנדרטה מרשימה, אך הדוכסית רצתה שהמקום יהיה גם בית מגורים נוח, ושתי המטרות הללו לא התאימו לאדריכלות האנגלית של המאה ה-18. בתחילת הבנייה היה הדוכס עסוק במערכות צבאיות באירופה, והדוכסית היא זו שניהלה את המשא ומתן עם ואנברו. היא הייתה מודעת יותר מבעלה לאפשרות הפסקת המימון הממלכתי, וניסתה לרסן את שאיפותיו של ואנברו לבנות ארמון מפואר.
לאחר מספר מריבות ביניהם אסרה הדוכסית על ואנברו להיכנס לאתר הבנייה. בניית הארמון הסתיימה ב-1722 בפיקוחו של ניקולס הוקסמור, ידידו ועמיתו של ואנברו. סגנון הבנייה הבארוקי של בלנהיים לא זכה לפרסום רב, ועד מהרה האפילה עליו בנייה פלדיאנית. המוניטין של ואנברו נפגע בעקבות המריבות עם הדוכסית. בפרויקט הגדול האחרון שלו, אחוזת סיטון דלאוואל, השתמש ואנברו בגרסה מעודכנת של עיצוב הבארוק שהנהיג בארמון בלנהיים. ואנברו מת זמן קצר לפני השלמת הבנייה של האחוזה.
מימון הבנייה.
גודל וסוג הבית שעבורם ניתן המימון הממלכתי לא היו ברורים. בצו מ-1705, שניתן על ידי שר האוצר סידני גודולפין, מונה ואנברו לאדריכל וניתנו קווים כלליים לתהליך הבנייה, אך לא הייתה התייחסות לאחריות המלכה או המדינה. היעדר סעיף אחריות כזה היה העילה שבגינה החליטה המדינה להפסיק את המימון לאור האמרת עלויות הבנייה והמחלוקות הפוליטיות שנבעו מכך. הרעיון של הענקת הארמון כמתנה הועלה זמן קצר לאחר קרב בלנהיים, טרם ניצחונותיו הגדולים הבאים של הדוכס בשדה המערכה.
הדוכס הקצה 60,000 לירות שטרלינג מהונו האישי עבור תחילת העבודות ב-1705, וביחד עם המימון שהקצה הפרלמנט הבריטי היה אמור להספיק לבניית כל הארמון. בהצבעת הפרלמנט על אישור המענק לא הוזכר מה גודלו או מה יקרה אם מסגרת התקציב תיפרץ. המימון הממלכתי לא היה סדיר מעולם. אן שילמה חלק מהסכום, אך בעקבות עימותיה ההולכים וגוברים עם הדוכסים עשתה זאת במרווחי זמן לא קבועים. המימון הממלכתי הופסק בעקבות המריבה האחרונה ביניהן, ועד לאירוע זה הוצאו 220,000 לירות שטרלינג ונוצר חוב של 45,000 לירות שטרלינג לבעלי המלאכה.
מרלבורו ואשתו זכו לכבוד רב בחצר המלוכה לאחר חזרתם לאנגליה. הדוכס, שהיה כבר בן 64, החליט להשלים את הפרויקט על חשבונו האישי. העבודה התחדשה ב-1716, והייתה מבוססת על תקציבו המוגבל. קצב הבנייה הטוב לא נמשך זמן רב, כיוון שב-1717 סבל הדוכס משבץ מוחי ואשתו נטלה על עצמה את ניהול הפרויקט. היא החליטה כי האחריות להאמרת ההוצאות והבזבזנות נופלת על ואנברו, שאת תוכניותיו מעולם לא חיבבה. בעלי המלאכה הראשיים שהועסקו על ידי ואנברו סירבו לעבוד תמורת המשכורת שהציעה להם הדוכסית. בעלי המלאכה מטעמה שיתפו פעולה עם ניקולס הוקסמור בהשלמת השלב הראשון של הבנייה.
הדוכס ממרלבורו מת ב-27 ביוני 1722, ובעקבות כך הפכה השלמת הבנייה של הארמון והפארק למשימה העיקרית בחיי הדוכסית. הוקסמור הוחזר לתפקיד האדריכל, וכעבור שנה תכנן את "קשת הניצחון" הנמצאת בכניסה לפארק מכיוון וודסטוק ומבוססת על שער טיטוס שברומא. הוקסמור השלים גם את העיצוב הפנימי של הספרייה, את תקרת החדרים הראשיים, וגימורים אחרונים בחדרים המשניים ובצד החיצוני של המבנה הראשי. הדוכסית הצליחה להשלים את בניית הבית באמצעות קיצוץ במשכורות הפועלים ושימוש בחומרים זולים במקומות הפחות חשובים. התאריך המדויק של סיום הבנייה לא ידוע, כיוון שב-1735 התמקחה הדוכסית עם הפסל רייסבראק בנושא מחיר הצבת הפסל של המלכה אן בספרייה.
היסטוריה מאוחרת.
תקופת השפל.
לאחר מותו של הדוכס הראשון ב-1722, וכיוון ששני בניו מתו לפניו, ירשה אותו בתו הנרייטה. ירושה זו הייתה חריגה ודרשה העברת חוק מיוחד בפרלמנט, כיוון שבאותה תקופה רק בנים יכלו לרשת תואר דוכס. לאחר מותה של הנרייטה עבר התואר לצ'ארלס ספנסר, בנה של אן צ'רצ'יל, בתו השנייה של הדוכס הראשון.
הדוכס הראשון, שהיה חייל, לא היה אדם עשיר, ואת רוב הכסף שכן היה לו השקיע בהשלמת הארמון. המשפחה חייתה ברווחה יחסית עד תקופת הדוכס החמישי (1766 – 1840), שהיה בזבזן שכמעט וחיסל את אוצרות המשפחה לחלוטין. בסופו של דבר הוא נאלץ למכור אחוזות אחרות של המשפחה, למעט ארמון בלנהיים שניתן לו בירושה. דבר זה לא מנע ממנו למכור יצירה של ג'ובאני בוקאצ'ו שהייתה ברשות המשפחה תמורת 875 לירות שטרלינג בלבד, ואת הספרייה האישית שלו בלמעלה מ-4,000 לירות שטרלינג. לאחר מותו ב-1840 נותרו האחוזה והמשפחה בחובות רבים.
בעיותיה הכלכליות של המשפחה נמשכו גם בשנות ה-70 של המאה ה-19, וב-1875 נאלץ הדוכס השביעי ממרלבורו למכור במכירה פומבית את הציור "נישואי קופידון ופסיכה" ואת אוסף אבני החן המשפחתי תמורת 10,000 לירות שטרלינג. צעד זה לא הספיק כדי לשקם את מצבה הכלכלי של המשפחה, וב-1880 פנה הדוכס השביעי לפרלמנט וביקש לבטל את ההגנה החוקתית שמנעה את מכירת הארמון ותכולתו. הפרלמנט אישר את הבקשה באמצעות "חוק נכסי המתיישבים בבלנהיים - 1880". ב-1882 נמכרה ספריית סנדרלנד, כולל ספר שירים של הורטיוס שהודפס בצרפת ב-1480 ועותק מעבודותיו של יוסף בן מתתיהו שהודפס בוורונה ב-1648. מכירתם של 18,000 הספרים הניבה רווח של כ-60,000 לירות שטרלינג. במכירות הבאות נמכרו אוצרות נוספים ששכנו בארמון על ידי הדוכס השמיני: "המדונה של אנסידיי" מאת רפאל נמכרה תמורת 70,000 לירות שטרלינג, וציור של צ'ארלס הראשון נמכר תמורת 17,500 לירות שטרלינג. הציור "רובנס, אשתו הלנה פורמן, ובנם פטר פאול" של רובנס, שהוענק לדוכס הראשון ב-1704 על ידי ראש עיריית בריסל, נמכר גם כן, ומוצג בימינו במוזיאון המטרופוליטן לאמנות שבניו יורק.