אף על פי שהשיר האידאוגרפי, איננו ייחודי רק לספרות העברית בימי הביניים, ניכרת בתקופה זו חשיבות רבה יותר לצורה אמנותית זו, המנסה לאחד את שלוש האמנויות: שירה, ציור ומוזיקה, למצג אחד. הניסיונות לשוות לכתוב צורה גרפית הם קדומים מאוד, והחלו עם המצאת הכתב והאל"ף בי"ת העברי והלטיני. בספרות ימי הביניים היו נפוצים שירי צורה, בעיקר בדמותם של תשמישי קדושה: גביעים, נרות, רימונים ועוד. ידוע בתולדות השירה העברית מימי הביניים שירו של רבי אברהם אבן עזרא לכבוד רבנו תם, נכדו של רש"י. השיר צויר במתכונת של אילן מסועף.
הציור והפיסול במאה ה-19.
עם השינוי במעמדם של היהודים באירופה במהלך המאה ה-19 החלו להופיע ציירים יהודים שהוכשרו באקדמיות ובתי הספר לציור שבאירופה. את ייחודיותם של האמנים היהודים ניתן להעריך בעיקר בפיתוח איקונוגרפיה מורכבת, המשקפת את מגוון ההשפעות השונות עליהם ופחות בפיתוחו של סגנון ציור נפרד. סגנון הציור הריאליסטי שרווח, לצד העניין האתנוגרפי-האירופי במיעוטים ובבני לאומים שונים, עודדו את יצירתם של ציור ז'אנר שהציג את חייהם של היהודים.
לעומת האמנים היהודים, שהתמקדו באמנות המנותקת מן הממשות החומרית של ארץ הקודש, ניכרת במהלך המאה ה-19 יצירתם של אמנים נוצרים שהגיעו לצייר את אתריה ונופיה של ארץ הקודש. המניע ליצירות אלו היה מניע אוריינטליסטי ודתי והתמקד בתיעוד, בתחילה בציור ואחר"כ גם בצילום, של אתרי הקודש ושל הווי החיים באוריינט.
ניתוק נוסף של האמנות היה מן המסורת של תיאורי ארץ הקודש שבאומנות כגון צורפות ועיצוב פריטי קודש. יש להניח כי הדבר משקף את ניסיון ההשתלבות היהודי בחברה האירופית שלאחר האמנציפציה. אמנם סצנות מספורי התנ"ך היוו עדיין נושא מרכזי בציור האירופי, אולם ניתן לקשור זאת גם אל השפעת האיקונוגרפיה הנוצרית לכתבי הקודש. בין האמנים שפעלו ברוח זו ניתן לציין את שמם של יוהנס ופיליפ וייט (Johannes and Philipp Veiy), נכדיו המומרים לנצרות של משה מנדלסון, או אדוארד בנדמן, יהודי מומר אף הוא, שיצרו לפרקים יצירות השאובות מן התנ"ך.
הבולט מבין הציירים היהודים היה הצייר הגרמני מוריץ דניאל אופנהיים (1800-1882), שהחל משנת 1865 ואילך עסק גם ביצירתן של תמונות מחיי המשפחה והיום-יום של היהודים. לצד חיי היום יום תיאר אופנהיים את בתי הכנסת ואת רובע היהודים, ובטקסים כמו "החתונה היהודית" (1861), "ברכת האב לבניו בערב שבת" (1882) או "שבת אחר הצהריים" (1866). הציורים שיקפו את זכרונות נעוריו באספקלריה רומנטית וסנטימנטלית שתיארה לא את המצב כפי שהיה אלא את העבר הדמיוני שאופנהיים ביקש לתאר. בתיאוריו מחה אופנהיימר את הסטריאוטיפים השליליים הרווחים ביחס ליהודי הגטו וחייהם. הציורים הופצו כהדפסים וזכו לתפוצה רחבה ושכנו בביתם של יהודים גרמניים רבים בסוף המאה התשע עשרה.
הדגשה של האיקונוגרפיה מופיעה גם אצל הצייר יליד פולין מאוריצי גוטליב. לצד שימוש בז'אנר של ציור היסטורי וטכניקת ציור הנעה בין הבעתיות (אקספרסיה) "רומנטית" לציור "ניאו קלאסי". נושאי ציוריו של גוטליב הושפעו מן האמנות הפולנית והאירופית של זמנו. קבוצה גדולה של יצירות עסקה בנושאים רומנטיים ואף אוריינטליסטים כגון "אודליסק" (1877) או "ריקוד שלומית" (1879). טכניקת הציור הרומנטית של גוטליב הדגישה את משיכות המכחול והקצינה את ניגודי האור והצל שבציורים.
בשנת 1878 אמנם כתב גוטליב כי בכוונתו להתמסר לנושאים מן ההיסטוריה היהודית, אולם גוטליב לא הגשים את שאיפתו זו. תחת זאת עירב גוטליב נושאים בעלי מטען איקונוגרפי מנוגד - לצד ציורים המתארים נושאים יהודיים כגון "שיילוק וג'סיקה" (1876) וציורו הקאנוני "יהודים מתפללים בבית הכנסת ביום הכיפורים" (1878) יצר גם ציורים בעלי נושא נוצרי מובהק, כגון "כריסטוס בכפר נחום" (1978-1879) או "כריסטוס לפני שובתיו" (1877-1879). עזרה מנדלסון בפרשנותו אודות ציורי גוטליב טוען כי אימוץ דמותו של ישו שימשה עבור גוטליב כאלגוריה למצבה הקשה של פולין (כ-'כריסטוס בין העמים') וכסמל לנרדפותם של היהודים גם יחד.
אמן נוסף שיצירתו הושפעה מן הסגנון האקדמי היה הפסל הרוסי מרק אנטוקולסקי (1843-1902). פסליו, שנושאיהם לקוחים מן התרבות וההיסטוריה המערבית, כגון "איוון האיום" (1871), "מות סוקרטס" (1875) או "שפינוזה" (1882). למרות הסגנון ה"ניאו קלאסי" פסליו מצטיינים בהדגשת המאפיינים הרגשיים של הדמויות, ומכילים יסודות ריאליסטיים.
עבור קבוצה גדולה של אמנים, בני המחצית השנייה של המאה ה-19, הייתה ההתייחסות אל הניסיון לתיאור "יהודי" של המציאות בגדר של מטרה משנית. במקום זאת שימשו ההתפתחויות הסכנוניות בדרך התיאור האמנותית, דבר שהתבטא בכינונו של אוונגרד אמנותי, כמטרה מרכזית באמנותם.
בין הציירים היהודיים שפעלו בתקופה זו היה סימאון סלומון (1840-1905) - בן למשפחת ציירים אנגלית. סולומון, שניהל בחייו אורח חיים הומוסקסואלי גלוי, הושפע מקבוצת האמנים הפרה-רפאליטים. יצירותיו הכילו איקונוגרפיה השואבת את השראתה ממגוון של מקורות ספרותיים שונים ומנוגדים כגון הברית החדשה, התנ"ך והתרבות היוונית-קלאסית. לצד אלו יצר גם ציורי ז'אנר מהווי החיים היהודי שהתפרסמו כהדפסים. אולם, הסגנון הרומנטי שבעבודתו של סולומון היה רק פן אחד של השפעתם של השינויים האמנותיים הרבים.
למרות כמה ציורים בעל נושאים "יהודיים", התפרסם הצייר ההולנדי יוסף ישראלס (1824-1911) כמתעד של חיי היום יום של תקופתו. לאחר מחצית המאה השתנה סגנון הציור שלו מיצירה בהשפעת עבודותיו של רמברנדט לציור "ריאליסטי" שהושפע מן האמנות של אסכולת ברביזון. פרסומו הרב של ישראלס נתפש בעיני הקהילות היהודיות כמופת לאמן יהודי ועולמי גם יחד. בשנותיו האחרונות הופיעו ביצירתו יותר נושאים הקשורים לחיים היהודיים. בין עבודות אלו ידועים בעיקר "בן לעם עתיק" (1889) ו"חתונה יהודית" (1903).
אמן נוסף שעסק בשנים אלו בציורי ז'אנר היה האוסטו-הונגרי איזידור קאופמן (1853-1921). שיצירתו מאופיינת בשילוב בין סגנון ציור נאו-קלאסי לבין בחירת נושאים ריאליסטית.
מקס ליברמן (1847-1935) שהיה מקורב אל ישראליס, המשיך אף הוא ביצירה תיעודית-ריאליסטית שלא הייתה קשורה אל המסורת היהודית. ציון חריג בעבודתו נמצא בציור "ישו בן ה-12 בבית המקדש" (1879). הציור עורר פולמוס סוער בפרלמנט הבווארי. אחד העיתונאים תיאר את דמותו של ישו בציור כ"ילד היהודי המכוער וגס הרוח ביותר שניתן להעלות על הדעת" בערבות הסערה שינה את ליברמן את עיצוב דמותו של ישו לבעלת חזות "ארית" יותר. בית המקדש בציור זה מתואר כפנים בית הכנסת של אמסטרדם. רק מקץ עשרים שנה, בשנת 1902, העלה ליברמן נושא דתי נוסף בציירו את ציורו "שמשון ודלילה".
אמנות בעלת גוון שונה הציג הצייר היהודי-צרפתי קאמי פיסארו. פיסארו, שהיה מראשי התנועה האימפרסיוניסטית, שקמה במחצית השנייה של המאה, התמקד בפיתוח סגנון הציור החדשני, בעזרתו תיעד בעיקר את נופי העיר והכפר הצרפתיים. אימפרסיוניסט יהודי נוסף היה הצייר הגרמני לסר אורי (1861-1931).
המאה ה-20.
תחילת המאה ה-20 חידדה בפני האמנים שתי מגמות עיקריות שבאו לביטוי במהלך המאה ה-19, ואשר אפיינו את האמנות היהודית בהמחצית הראשונה של המאה. האחת היא התעוררות הלאומיות היהודית, שהחלה עוד במהלך המאה ה-19 ואילו השנייה הייתה שאלת היחס אל האמנות האוונגרדית האירופית.
האוונגרד והאמנות היהודית.
האוונגרד האירופי, שהגיע לשיאו בשלושת העשורים הראשונים של המאה הוליד מגוון של סגנונות מהפכניים כגון הקוביזם, הפוטוריזם, האקספרסיוניזם ועוד. אמנים יהודים, שהיגרו ממזרחה של אירופה אל מרכזי האמנות השונים, הושפעו ממגמות אלו. בין אמנים אלו ניתן למנות את מרסל ינקו (1895-1984), שהיה בין מקימי תנועת הדאדא בציריך ביחד עם אמנים אחרים כגון טריסטין צארה (1896-1963). יצירתו בתקופה זו הייתה חסרה את היחס אל המסורת היהודית והתמקדה בציור בסגנון קוביסטי ופוטוריסטי. אמנים נוספים שהושפעו ממגמות אלו היו יוצרים כגון מאן ריי (1890-1976) והפסל האנגלי יעקב אפשטיין (1880-1959).
בין האמנים היהודים בתחילת המאה בולטת ההתייחסות אל היהדות אצל אמנים שהיוו חלק מן התנועה הקונסטרוקטיביסטית. הרצון של חברי התנועה היה ליצור אמנות שתביע ותעצב מחדש את החברה המהפכנית. בנוסף, חלו באימפריה הרוסית של אותה תקופה, שינויים אדירים בהיקפם לרבות ביטול תוקפם של החוקים האנטישמיים הרבים. הדבר התבטא גם בפיתוחה של מסורת אנתרופולוגית ואתנוגרפית. התרבות היהודית והאידית תועדה באותו זמן, בידי אנשים כגון ש. אנ-סקי, והוצגה במסגרת הכלים האמנותיים שיצר האוונגרד הרוסי. מסגרת זו כללה שימוש בצורות קוביסטיות-פוטוריסטיות, שנועדו לשקף את עידן המכונה המודרני. בין האמנים הבולטים בתנועה היו הפסל נחום גאבו (1890-1977), שיצר פיסול מופשט, הצייר מארק שאגאל (1897-1985), שתיעד את חיי העיירה היהודית בציור אקספרסיבי, ואף היה פעיל כמעצב תפאורות ותלבושות בהצגות שונות בנושא זה.