החיפוש אחר עותקים אחרים נמשך והוכתר בהצלחה, כאשר עותק של הסרט נמצא במשרדי קרן היסוד בצרפת. שגריר ישראל במדינה, וולטר איתן, סידר את שליחתו ארצה.
לאור התקלה החמורה שהתרחשה בעבר, נמסר הסרט למעבדה הלאומית לסרטים בתל אביב, אשר בתור ניסוי העתיקה את חמש הדקות האחרונות לסרט של 16 מ"מ. האיכות הייתה ירודה ביותר, ובעיכוב הממושך עד לנקיטת פעולה נוספת פרצה שרפה במבנה הסמוך למעבדה. המים ששימשו לכיבוי הלהבות השמידו את העותק האחרון הידוע של אדמה. העותק הניסויי בן חמש הדקות אשר הועתק ל-16 מ"מ היה שנים רבות השריד היחיד מן הסרט בצורתו המקורית.
לפני שנים אחדות התגלתה באירופה גרסה נוספת לסרט אדמה. גרסה זו היא הקרובה ביותר לתסריט המצוי בידינו, אם כי אין אפשרות לדעת בוודאות האם היא חופפת לחלוטין לסרט הערוך המקורי, שכל עותקיו אבדו. הסרט שהתגלה הועבר לידי ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג באוניברסיטה העברית בירושלים, שם עבר תהליך של שיקום ושחזור. ניתן לצפות היום בגרסתו המשוחזרת.
קישורים חיצוניים.
ליאת שטייר-לבני, שתי פנים במראה – ייצוג ניצולי השואה בקולנוע הישראלי 1945 - 2008, ירושלים: הוצאת מאגנס – אשכולות, 2009, עמ' 39–46.
מבצע טן גו
סואמו טויודה
סואמו טויודה (יפנית: 豊田 副武; 22 במאי 1885 - 22 בספטמבר 1957) היה אדמירל בצי הקיסרי היפני במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה.
קריירה מוקדמת.
טויודה נולד באזור שהוא כיום העיר קיטסוקי, מחוז אויטה, יפן. הוא סיים את לימודיו בשנת 1905 באקדמיה הימית הקיסרית במקום ה-26 מתוך 176 צוערים, במחזור ה-33. הוא שירת כימאי על סיפון הסיירות "האשידטה" ו"נישין", ולאחר שקיבל דרגת קצונה שירת כאנסיין על סיפון המשחתת "אסטסויה".
טויודה שב לאקדמיה הימית והפך למומחה לטורפדו ולתותחנות ימית. כלוטננט משנת 1911 שירת טויודה על סיפון סיירת המערכה "קורמה". הוא סיים את לימודיו במכללת הלוחמה הימית בשנת 1915 וקודם לדרגת לוטננט-קומנדר בשנת 1917. בין השנים 1917-1919 שימש טויודה שלישו הצבאי של אדמירל יושימאסה מוטומארו. בין השנים 1919-1922 הוא נשלח כנספח צבאי לבריטניה, במהלכן קודם לדרגת קומנדר.
עם שובו ליפן קיבל טויודה מספר תפקידים ניהוליים, ובשנת 1925 קודם לדרגת קפטן וקיבל את הפיקוד הראשון בקריירה הצבאית שלו - הסיירת "יורה". בדצמבר 1930 קיבל את הפיקוד על אוניית המערכה "היוגה". במהלך הוועידה הימית בלונדון בשנת 1931 ליווה טויודה את אדמירל איסורוקו יממוטו. ב-1 בדצמבר 1931 קודם לדרגת אדמירל משנה.
בין דצמבר 1931 לפברואר 1933 שימש טויודה מפקד המחלקה השנייה המטה הכללי של הצי הקיסרי היפני, וקודם לדרגת תת-אדמירל ב-15 בנובמבר 1935. בין 1935-1937 היה טויודה מנהל המשרד לענייני הצי, ב-20 באוקטובר 1937 קיבל את הפיקוד על הצי הרביעי, ושנה לאחר מכן קיבל את הפיקוד על הצי השני. שני הציים פעלו במלחמת סין–יפן השנייה וסיועו לפלישה לסין. מ-1939 עד 1941 היה טויודה מפקד מחלקת המספנות בצי.
מלחמת העולם השנייה.
ב-18 בספטמבר 1941 קודם טויודה לדרגת אדמירל, ובעת ההתקפה על פרל הארבור היה מפקד הבסיס הימי בקורה. ב-10 בנובמבר 1942 הפך טויודה לחבר במועצת המלחמה העליונה, בה השקיע מאמצים בהסטת משאבים בתעשייה הצבאית לעבר תעופה ימית, אך לרוב נתקל בהתנגדות באנשי הצבא היפני הקיסרי. ב-21 באפריל 1943 עזב טויודה את המועצה וקיבל את הפיקוד על בסיס הצי ביוקוסוקה.
לאחר מותו של אדמירל מינאיצ'י קוגה קיבל טויודה את הפיקוד על הצי היפני המשולב ב-3 במאי 1944. בחודש יוני של אותה שנה הגה תוכנית מבצעית בשם "מבצע א-גו" שהתממשה בתבוסה מכרעת של הצי הקיסרי תחת פיקודו של אדמירל ג'יסאבורו אוזאווה בקרב ים הפיליפינים. לאחריה הגה את תוכנית "שו-גו", שהתממשה גם היא בתבוסה יפנית בקרב מצר סוריגאו. טויודה היה מודע לעובדה ששתי התוכניות היוו הימור, אך מכיוון שהדלק והאספקה של הצי הקיסרי אזלו והלכו, הוא חש שסיכויי ההצלחה עולים על הסיכון באובדן צי, שעמד בלאו הכי להפוך לחסר תועלת תוך זמן קצר. על אף התבוסות המשיך טויודה באותה אסטרטגיה, כשאישר את מבצע טן-גו בה שלח את אוניית המערכה יאמטו למשימת התאבדות לאוקינאווה.
לאחר התפטרותו של קושירו אויקאווה ממשרת ראש המטה הכללי של הצי החליף אותו טויודה, והיה למפקד האחרון של הצי הקיסרי היפני מ-29 במאי 1945 ועד לתום המלחמה.
טויודה לקח חלק במספר ועידות קיסריות בנוגע לכניעת יפן. ראשית קיווה שר הצי מיטסומאסה יונאי שטויודה יוכל לסייע במיתון ראש המטה הכללי של הצבא, יושיג'ירו אומזו (מאחר ששניהם נולדו באותו מחוז). בסופו של דבר הצטרף טויודה לאומזו במחאתו כנגד הצהרת פוטסדאם. טויודה תמך בסיום המלחמה אך התעקש שממשלת יפן תדרוש תנאים טובים יותר. לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי התקשחה עוד יותר עמדתו וטען שעל היפנים להגן על איי הבית עד האדם האחרון.
לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה נעצר טויודה על ידי הפיקוד העליון של בעלות הברית בטוקיו ונשלח לכלא סוגאמו, אך לבסוף שוחרר מבלי שעמד למשפט בגין פשעי מלחמה.
ב-1957 נפטר טויודה מהתקף לב כשהוא בגיל 72.
הנציב העליון (ציור)
"הנציב העליון" (1966) הוא ציור מאת הצייר הישראלי אריה ארוך.
היסטוריה.
העבודה, המצוייה באוסף מוזיאון ישראל נחשבת לאחת מן העבודות החשובות של הצייר. ארוך העניק את הציור במתנה למוזיאון ישראל, לאחר שווידא כי וילם סנדברג ויונה פישר, אוצר המוזיאון, מעריכים את היצירה.
בציור "הנציב העליון" השתמש ארוך בדימוי של הרברט סמואל, הנציב העליון הבריטי הראשון בארץ ישראל. הדימוי מצוטט מתוך שטיח אמנותי שנוצר בקהילה הציונית בעיראק בשנת 1928 והיה מצוי באוספו של הצייר. בשטיח, מופיע הנציב לבוש חליפה כחולה ועליה סרט אדום אלכסוני. על ברכיו הוא מחזיק כובע שעם בהיר. הנציב מתואר כדיוקן כפול, בצבע שחור, על ידי שימוש בסימטרית מראה, כבמעין "שכפול". ארוך מיקם את הדמות בפינתו של ריבוע כחול-שחור, המשורטט בפינתו העליונה של הציור. לצד הריבוע מופיעות שתי צורות דמויות מלבן - בצבע כחול ואדום - וכן שרבוטים וכתמים אחרים בסגנון מופשט.
לציור קיימות שתי גרסאות נוספת, מאוחרות יותר, הדומות זו לזו. האחת, המצויה באוסף משה ורוזיטה סימון, ומכונה "הנציב העליון" או "מתווה לדיוקן סר הרברט סמואל" (1970) ואילו השנייה נמצאת באוסף פרטי. הציורים עשויים בפסטל שמן על גבי גיליון נייר כמעט רבועי, ומופיעה הדמות של הנציב העליון באופן סכמטי פחות וקרוב יותר אל הדמות המתוארת בשטיח. הדמות מתוארת ללא הכפלה כשלצידה קו מתאר כפול של פרופיל בצבע אדום וכחול.
פרשנות.
במאמרו "ירושלים של אריה ארוך: בין 'רחוב אגריפס' לבין 'הנציב העליון'" (1989) הציע מרדכי עומר לקשר בין "הנציב העליון" לבין ציור נוסף ומוקדם יותר של ארוך - "רחוב אגריפס" (1964). עומר ציין כי שני הציורים עוסקים בדמות של סמכות זרה בארץ ישראל. "רחוב אגריפס" עושה זאת על ידי הציון האיקונוגרפי לדמותו של אגריפס הראשון - ה"נציב העליון" בשלהי תקופת הבית השני. אגריפס, טוען עומר, מהווה תזכורת ל"שקט שלפני הסערה" של חורבן ירושלים. בנוסף, עומר מביא את הערכתו ההיסטורית של מיכאל אבי-יונה כי ההתרחקות ממורשתו של אגריפס, היא זו אשר שמרה ועיצבה את תודעתו של העם היהודי.
גדעון עפרת הציע בספרו "בספרייתו של אריה ארוך" (2001) קישור איקונוגרפי למוטיב של שילוב הצבע האדום לכחול, המופיע ברבים מציוריו של ארוך. על פי עפרת צירוף זה מאזכר חיבור בין גבר לאשה והוא מלווה גם באסוציאציה של סמכות צבאית. פרשנותו של עפרת אף מרחיקה ומציעה לקרוא את מוטיב הכפלת הדמויות אצל ארוך כביטוי של היחס בין רוח לחומר, הקשורה באיקונוגרפיה הנוצרית לצבעים אלו.
כאב מתפרץ
כאב מתפרץ (באנגלית: Breakthrough Pain) הוא כאב המופיע בפתאומיות לפרקי זמן קצרים ושאינו מטופל באמצעות משככי הכאבים הרגילים הניתנים לחולים. כאב מתפרץ נפוץ בקרב חולי סרטן, שסובלים מכאב כרוני שמטופל כדרך שיגרה, אולם חווים מחזורים קבועים של "התפרצות" כאב מבעד לתרופות.
מאפייני הכאב המתפרץ משתנים מחולה לחולה.
סוגי כאב מתפרץ.
כאב מתפרץ נחלק לשלושה תת-סוגים:
טיפול בכאב מתפרץ.
בגלל שכאב מתפרץ שונה מהותית מכאב כרוני, הטיפול בו נפרד משגרת הטיפול הרגילה. בעוד שהטיפול בכאב כרוני מתבסס על שחרור מושהה או אופיואידים הפועלים לאורך זמן, כאב מתפרץ מטופל בתרופות שנותנות מענה מיידי ומפיגות או מפחיתות את הכאב תוך דקות ספורות. תרופות לכאב מתפרץ ניתנות בזריקה, תחת הלשון, דרך פי הטבעת או טרנס-מוקוזלית, כלומר נספגות בריריות הלחי.
האקדמיה הימית הקיסרית
האקדמיה הימית הקיסרית (ביפנית: 海軍兵学校) היה בית ספר שבו התחנכו קציני הצי הקיסרי היפני. האקדמיה הוקמה לראשונה בנגסאקי, עברה ליוקוהמה ב-1866, לטוקיו ב-1869 ולבסוף להירושימה ב-1888. הלימודים באקדמיה נמשכו שלוש או ארבע שנים, ועם סיום הלימודים נשלחו התלמידים לכלי השיט בתור ימאים. לאחר תקופה מסוימת של שירות על האוניות ולאחר שהשלימו הפלגת חניכים למדינה אחרת - קיבלו את דרגת הקצונה אנסיין. ב-1943 נפתח בית ספר נוסף למקצועות התעופה הימית באיווקוני, ושנה לאחר מכן נפתח בית ספר נוסף במאזורו. האקדמיה נסגרה ב-1945 לאחר תבוסת הצי הקיסרי היפני במלחמה. כיום משמש האתר בית ספר לקצונה של כוח ההגנה-העצמית הימי היפני.
שקד רמון
בורייקה