באליפות העולם בכדוריד שנערכה תוניסיה בשנת 2005 זכתה נבחרת ספרד במדליית זהב. בשלב הבתים, היא הוגרלה לבית ג' מתוך 4 ארבעה בתים. היא ניצחה את נבחרת יפן בתוצאה של 41 - 22. יום לאחר מכן, היא ניצחה את נבחרת אוסטרליה 51 - 19 וקבעה את השיא שלה ושיא של אליפות העולם. את שלב הבתים היא סיימה במקום השני, אחרי קרואטיה ולפני שוודיה.
בשלב הבתים השני בטורניר היא שיחקה נגד נבחרות קרואטיה, סרביה, נורווגיה, גרמניה ושוודיה. היא שוב סיימה במקום השני, אחרי קרואטיה והעפילה לשלב חצי הגמר שבו פגשה את הנבחרת המארחת של הטורניר, נבחרת תוניסיה וניצחה בתוצאה של 33 - 30. במשחק הגמר היא ניצחה את קרואטיה בתוצאה 41 - 34 וזכתה לראשונה בתולדותיה במדליית הזהב, לעיני 14,000 צופים בהיכל. למחרת היא נסעה הנבחרת עם אוטובוס פתוח אל המוני האוהדים במדריד.
מארקוס פוריוס קאמילוס
ניזאר קבאני
ניזאר תאופיק קבאני (ערבית: نزار توفيق قباني, 21 במרץ 1923 - 30 באפריל 1998) היה משורר, מוציא לאור ודיפלומט סורי. נחשב לאחד מגדולי המשוררים הערבים בתקופה המודרנית. סגנון השירה שלו הוא פשוט ורוב שיריו אשר עוסקים בנושאים מגוונים, בהם פמיניזם, דת ולאומיות ערבית, הם שירי אהבה.
ביוגרפיה.
ילדותו ונעוריו.
קבאני נולד בדמשק, סוריה, למשפחה מהמעמד הבינוני. הוא גדל במיאד'נת א-שחם, אחת משכונותיה של דמשק העתיקה, ולמד בין 1930-1941 במכללה המדעית הלאומית בדמשק, אשר נוהלה על ידי חבר של אביו. מאוחר יותר הוא למד משפטים באוניברסיטת דמשק, שעד ל-1958 נקראה האוניברסיטה הסורית. את התואר הראשון שלו במשפטים הוא קיבל בשנת 1945.
בזמן היותו סטודנט הוא כתב את אוסף שיריו הראשון, "השחרחורת אמרה לי". אוסף השירים תיאר, בין השאר, בצורה נועזת את גוף האישה, דבר שגרם לגלי הלם ברחבי החברה השמרנית בדמשק. מתוך מטרה לתת גושפנקא לשיריו הוא הראה אותם למוניר אל-עג'לאני, שר החינוך הסורי באותה תקופה. אל-עג'לאני אהב את השירים ואף כתב הקדמה בפתח הספר.
נישואין.
קבאני היה נשוי פעמיים: אשתו הראשונה הייתה בת דודתו, זהראא אקביק. מנישואים אלו נולדו להם בן בשם תאופיק ובת, הדבאא. תאופיק מת מהתקף לב כשהיה בן 22 בלונדון. את בנו הוא הנציח בשיר המפורסם, "אל הנסיך הדמשקאי, תאופיק קבאני". בתו שנולדה ב-1947 הייתה נשואה פעמיים וגרה בלונדון עד למותה באפריל 2009. אשתו מתה בשנת 2007.
נישואיו השניים היו לבלקיס א-ראוי, אישה עיראקית שפגש בבגדאד. היא נהרגה ב-15 בדצמבר 1981 בפיגוע תופת בשגרירות עיראק בביירות שאירע במהלך מלחמת האזרחים בלבנון. קבאני הושפע עמוקות ממותה, ואף הביע את צערו בשיר מפורסם שלו הנקרא "בלקיס", ובו הוא מאשים את העולם הערבי כולו במותם. ילדיו מנישואים אלו היו בן בשם עומר ובת בשם זיינב. לאחר מותה של בלקיס הוא לא נישא שוב.
שנותיו המאוחרות ומותו.
לאחר מותה של בלקיס עזב קבאני את ביירות. הוא שהה תקופות קצרות בז'נבה ופריז ולבסוף השתקע בלונדון, שם חי את 15 שנותיו האחרונות. בתקופה זו המשיך קבאני לכתוב שירים ולהביע דעות שנויות במחלוקות. שירים מעוררי מחלוקת מתקופה זו הם "מתי יכריזו על מות הערבים" ו"הרצים".
קבאני מת בלונדון ב-30 באפריל 1998 מהתקף לב. בצוואתו אשר נכתבה במיטתו בבית החולים הלונדוני כתב כי ברצונו להיקבר בדמשק. הוא נקבר חמישה ימים מאוחר יותר בבאב א-סע'יר.
קריירה דיפלומטית.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים עבד קבאני עבור משרד החוץ הסורי בשמשו קונסול או נספח צבאי בערי בירה שונות, בהן ביירות, איסטנבול, מדריד ולונדון. בשנת 1959, לאחר שהוקמה הרפובליקה הערבית המאוחדת, שימש קבאני סגן מזכיר רע"ם בשגרירות שלה בסין. הוא המשיך לכתוב באותה תקופה, וחלק מהשירים הטובים ביותר שלו נכתבו אז. הוא עבד בתחום המדיני עד להתפטרותו ב-1966, שלאחריה הוא הקים בית הוצאה לאור בביירות, אשר נשא את שמו.
אירועים שהשפיעו על שירתו.
כשקבאני היה בן 15, התאבדה אחותו בת ה-25 משום שסירבה להתחתן עם גבר שלא אהבה. במהלך הלווייתה החליט קבאני להילחם בתנאים החברתיים שגרמו למותה. כשנשאל אם הוא רואה עצמו כמהפכן, ענה: "אהבה בעולם הערבי היא כמו אסירה, ואני רוצה לשחרר אותה. אני רוצה לשחרר את גופהּ ונשמתה של הנפש הערבית בעזרת השירה שלי. היחסים בין גברים לנשים בחברה שלנו אינם תקינים". קבאני היה ידוע כאחד האינטלקטואלים הפמיניסטים ביותר בזמנו.
משפחתו.
לניזאר קבאני היו שלושה אחים: מועתז, רשיד וסבאח, ואחות אחת, ויסאל. סבאח קבאני היה מפורסם בזכות עצמו כמנהל הרדיו והטלוויזיה הסורית וכשגריר סוריה בארצות הברית ב-1980.
אביו של ניזאר קבאני, תאופיק, היה סורי, בעל מפעל לשוקולד, ואמו הייתה ממוצא טורקי. אביו עזר למתקוממים נגד המנדט הצרפתי על סוריה ונכלא פעמים רבות בעקבות דעותיו. כל זה השפיע, בין השאר, על דעותיו של ניזאר שהפך למהפכן בפני עצמו. דוד-רבא של קבאני, אבו ח'ליל קבאני, היה אחד מהמחדשים המובילים של הספרות הערבית.
קסנדרה קיין
קסנדרה קיין (באנגלית: Cassandra Cain) היא דמות בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס באטמן ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת "Batman #567" מיולי 1999 ונוצרה על ידי הכותבת קלי פאקט והמאיירים דמיון סקוט וקלי פאקט.
קיין היא בתם האסייתית-אמריקנית של המתנקשים דייוויד קיין וליידי שיווה. מגיל צעיר הייתה קסנדרה מנועה מדיבור וממגע עם העולם החיצון כחלק מניסיון הפיכתה למתנקשת הגדולה ביותר. כתוצאה מכך, מתמחה קסנדרה באמנויות לחימה, אך רוב הזמן היא אילמת, פיתחה מעט מאוד כישורים חברתיים ואינה יודעת קרוא וכתוב. תחילה נטלה קסנדרה את זהות באטגירל והיא הראשונה מהן שקיבלה סדרה משלה. בעקבות אירועי "" משנת 2009, היא העבירה את זהות באטגירל לסטפני בראון, וחזרה רק בסוף 2010 כחלק מארגונו הכלל-עולמי של ברוס ויין, "באטמן בע"מ", באלטר אגו העטלף השחור (באנגלית: Black Bat).
באטוומן
באטוומן (באנגלית: Batwoman, "אשת העטלף" במקור) היא דמות בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס באטמן ביקום DC קומיקס. במקור, הדמות הופיעה לראשונה בחוברת "Detective Comics #233" מיולי 1956 ונוצרה על ידי בוב קיין ושלדון מולדוף. בעידן המודרני, הדמות הומצאה מחדש בחוברת "#7 52" מיולי 2006 ונוצרה על ידי הכותבים ג'ף ג'ונס, מארק וייד, גרנט מוריסון, גרג ראקה וקן לשלי.
באטוומן הראשונה היא קאתי קיין, שדמותה נכתבה כמושא אהבתו של באטמן בעקבות האשמות של הומוסקסואליות בחוברות הקומיקס של באטמן שפורסמו בספר "פיתוי התמימים" מאת פרדריק ורתהם משנת 1954. כאשר ג'וליוס שוורץ התמנה לעורך חוברות באטמן בשנת 1964, הוא הסיר מספר אלמנטים מסדרת החוברות, ביניהם את דמותה של באטוומן. מאוחר יותר נקבע רטרואקטיבית באירועי המשבר בעולמות האינסופיים שבאטוומן מעולם לא הייתה קיימת, אם כי שמה של קאתי קיין הוזכר לעיתים.
באטוומן השנייה היא קייט קיין, יורשת מיליארדרית שהונה משתווה לזה של ברוס ויין. דמותה הופיעה לראשונה בשבוע השביעי של קשת הסיפור "52" משנת 2006. היא פעלה בגות'אם סיטי בעקבות היעדרותו של באטמן לאחר אירועי המשבר האינסופי. באטוומן המודרנית נכתבה כלסבית ממוצא יהודי, כחלק מניסיון עורכי חברת DC לגוון את פרסומיה ובמטרה להתחבר לקהל קוראים עכשווי.
את דמותה של קייט קיין בסדרות יקום החץ "באטוומן", "החץ", "הפלאש" ו"סופרגירל" של רשת The CW מגלמת השחקנית רובי רוז, אשר הוחלפה לאחר עונה אחת בלבד בשחקנית וואליס דיי. דמות נוספת שנטלה את זהות באטוומן הוצגה בעונה השנייה בשם ריאן וויילדר, והיא מגולמת בידי השחקנית ג'וויסיה לסלי.
בלאקבאט
כאילא (שפה)
כאילא
כיילשה
רחוב המלך ג'ורג' החמישי (תל אביב)
בית הספר המקצועי היהודי מסדה בדרמשטאדט
בית הספר המקצועי "מסדה" בדרמשטאדט נוסד ונוהל על ידי שמואל מילק בטליון (Samuel Milek Batalion) בעיר דרמשטאדט בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה, בין 1947 ו-1948. מטרת בית הספר הייתה לתת לניצולי השואה הצעירים השכלה ורצון חדש לחיות ולהכין את עצמם לחיים אפשריים בישראל. למדו בבית הספר בין 45 ל-60 תלמידים. אף על פי שבית הספר התקיים רק 10 חודשים הוא מייצג פן חשוב בהיסטוריה של הסן של אחרי המלחמה והיווה ביטוי לעלייתם מחדש ולבנייתם מחדש של חיים יהודיים בגרמניה אחרי המלחמה.
בית הספר.
בית הספר "מסדה" היה בית ספר מקצועי המסונף לתנועת בית"ר.
הוא נקרא על שם מצדה, שבה התקיים המצור במרד הגדול. המצור הארוך של חיילי האימפריה הרומית גרם להתאבדות המונית של המורדים ושל המשפחות היהודיות שהתגוררו שם שהעדיפו למות מאשר ליפול בשבי.
בית הספר הוקם ונוהל על ידי שמואל מילק בטליון. העובדה שאדם אחד הקים וניהל בית ספר בעצמו בשיתוף עם תנועת בית"ר הייתה יוצאת דופן, משום שכמעט כל בתי הספר לעקורים הידועים אחרי המלחמה מוקמו במחנות העקורים והוקמו ונתמכו על ידי "אורט".
ב-1946 פגש שמואל בטליון במשה מורדכלביץ באספה של בית"ר באשווגה (Eschwege). מורדכלביץ היה גם הוא פעיל בולט בתנועת בית"ר. לפי הצעתו של מורדכלביץ, בטליון העלה את הרעיון שלו לפתוח בית ספר מקצועי בפני ראשי משרד בית"ר במינכן. הללו הסכימו, ובטליון קיבל אישור להעביר את מורדכלביץ לדרמשטאדט כדי שיהיה מדריך בבית הספר החדש. בית הספר מומן בחלקו על ידי הוועדה המרכזית של בית"ר במינכן ועל ידי הממשל הצבאי האמריקאי המקומי. בנוסף לאלה הקצה הממשל הגרמני האזורי
של העיר דרמשטט מבנים לבית הספר ולמגורי התלמידים בסביבתו. חלק מן המורים גויסו במקום בעזרת מנהל החינוך המקומי. גם הג'וינט תמך בחלק מן התלמידים.