השפעתו העיקרית בכתב ובעל-פה הייתה על הדור הצעיר, ובתרפ"ט נבחר לתפקיד נשיא "צעירי אגודת ישראל" ושוב בתרצ"ב.
בלט בעדינותו ואצילות נפשו ובאהבת ישראל וברח מכל מחלוקת. פעל רבות למען העלייה לארץ ישראל בדרכים שונות: בנאומים שנשא בכנסייה הגדולה של אגודת ישראל בתרצ"ז, במאמרים שפרסם, בסיוע לארגן את "ה"הכשרות" של "צעירי אגודת ישראל", בהתנדבות למען קרן היישוב, ובעזרה בהענקת אישורי עלייה, כשלמטרה זו עמד בקשר על המרכזים הארצישראליים של אגו"י בפרנקפורט ובוורשה.
לצד היותו מנהיג "צעירי אגודת ישראל" הכין עצמו להיות רב בישראל ולשם כך עבר לקוברין לפי עצתו של ר' ישראל מצ'ורטקוב ולמד כמה שנים הוסמך לרבנות אצל הרב פסח פרוסקין שנודע כראב"ד וראש ישיבה בקוברין. בתר"צ מונה לרבנות יבזורנה (שליד קטוביץ) וכיהן שם 8 שנים. בגלל מחלוקת עם חסידי בלז עזב את העיירה, ובתרצ"ח בחרה בו קהילת ביאלה–פודלאסקה לתפקיד רב הקהילה. אך בגלל פרוץ מלחמת העולם השנייה לא הספיק לכהן במשרה זו.
בימי השואה.
הוא נאלץ לברוח מיבזורנה ללבוב כשלפי גרסה אחת כיוון שהכריז על החרמת סחורות מגרמניה, הוא היה מהרבנים שהגרמנים חיפשו מיד בכניסתם לפולין, ולפי גרסה אחרת האשימו אותו בפעילות קומוניסטית בגלל הלשנה שקרית של יהודים. בתקופה הראשונה כשלבוב הייתה בשלטון סובייטי סייע רבות לפליטים היהודיים שהגיעו לעיר, וכן לימד תורה בסתר ועודד את יהודי הקהילה והפליטים שהתאספו. לאחר פלישת הנאצים ללבוש בקיץ תש"א פעל כחבר היודנראט, אך בהמשך כשהבין שההשתתפותו בה חסרת תועלת, הסתתר אצל ר' מנחם נחום פרידמן מהוסיאטין (תר"ם-כסלו תש"ג) ור' משה פרידמן מבויאן-קראקא. ניצל מהגירושים הראשונים, אך נספה או בפינוי הגטו או במחנה ינובסקה.
1996 בישראל
1996 בישראל (ה'תשנ"ו-ה'תשנ"ז) הייתה השנה בה חגגה מדינת ישראל 48 שנה מיום היווסדה. האירועים הבולטים בה היו מבצע ענבי זעם כנגד חזבאללה בצפון, חיסולו של המחבל יחיא עייש אשר הצית גל טרור במרכזי הערים בישראל ומהומות מנהרת הכותל.
אליזבת מקגאוורן
אליזבת מקגאוורן (באנגלית: Elizabeth McGovern; נולדה ב-18 ביולי 1961) היא שחקנית אמריקאית, שהייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב בשנת 1981 על תפקידה בסרטו של מילוש פורמן "רגטיים".
ביוגרפיה.
נולדה באוונסטון, אילינוי, בתם של קת'רין וולקוט, מורה בבית ספר תיכון ושל פרופסור ויליאם מונטגומרי מקגאוורן. אחותה היא הסופרת קאמי מקגאוורן. משפחתה עברה להתגורר בלוס אנג'לס לאחר קבלתו של אביה לעבודה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
החלה לשחק ב"תיכון צפון הוליווד" בו למדה, שם בעת הופעה במחזה "צבע השיניים שלנו" צדה את עינייה של הסוכנת ג'ואן סקוט שהתרשמה ממשחקה והמליצה לה ללמוד משחק באופן מקצועי. מקגאוורן שעתה לעצתה ולמדה משחק בבית הספר ג'וליארד ובתיאטרון הקונסרבטוריון שבסן פרנסיסקו, את לימודיה במוסדות אלה סיימה בהצלחה ב-1982.
בזמן לימודיה בג'וליארד, קיבלה הצעה לשחק בסרטו של רוברט רדפורד "אנשים פשוטים", בו גילמה בתפקיד הבכורה שלה את ג'נין פראט, חברתו של הנער הבעייתי קונראד ג'ארט (טימותי האטון).
בשנה שלאחר מכן הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לפריצת השנה על הופעתה בתור הדוגמנית האמריקאית אוולין נסביט, בסרטו של מילוש פורמן "רגטיים".
גילמה את דמותה של דבורה גלי הנאנסת בידי המאפיונר היהודי דייוויד "נודלס" אהרונסון (רוברט דה נירו) בדרמת הפשע התקופתית של סרג'יו ליאונה "היו זמנים באמריקה".
בשנות ה-90 שיחקה לסבית בשם מויירה בדרמה הבדיונית ספרותית "מעשיית עוזרת הבית" ובתור סוזן סטרינגהאם, חברתה למסע של מילי ט'ייל בדרמה הספרותית מאת הנרי ג'יימס "כנפי היונה".
בשנת 2001 שיחקה בקומדיה הצבאית "חייל מצטיין" כאשתו של קולונל ברמן (אד האריס). ב-2010 הופיעה בשוברי הקופות "התנגשות הטיטאנים" בתור מרמרה, אמו המאמצת של פרסאוס (סאם וורת'ינגטון) וב"קיק אס" בתור גברת ליזווסקי.
מקגאוורן הייתה מאורסת לשחקן הקולנוע שון פן. ב-1992 התחתנה עם המפיק האנגלי סיימון קרטיס. לזוג נולדו שתי בנות.
Grindr
מרסל דאסו
מרסל דאסו (בצרפתית: Marcel Dassault; נולד בשם מרסל בלוך, 22 בינואר 1892 – 17 באפריל 1986) היה תעשיין מטוסים יהודי צרפתי ומייסד חברת דאסו תעופה. אחיו היה פול בלוך דאסו, גנרל צרפתי.
ביוגרפיה.
מרסל בלוך נולד להורים יהודים ב-1892 בפריז. לאחר שסיים את לימודיו במוסדות האקדמיים lycée Condorcet, Breguet School ו-Supaero, המציא בלוך דגם של מדחף מטוסים אשר שימש את הצבא הצרפתי במלחמת העולם הראשונה וייסד את החברה Société des Avions Marcel Bloch ("בלוך מטוסים"). לאחר הלאמת החברה בשנת 1936 על ידי ממשלת החזית העממית (צרפתית: Front populaire) השמאלית בראשות לאון בלום, נותר בלוך לכָּהֵן בחברה בתפקיד דירקטור. במהלך מלחמת העולם השנייה גרמניה הנאצית אשר כבשה את צרפת, התעניינה בידע של בלוך לקידום תעשיית התעופה הגרמנית. בלוך סירב לשתף פעולה עם התעשייה הגרמנית ונעצר בשנת 1940 עם אשתו ושני בניו, קלוד וסרג'. באוגוסט 1944 גורש למחנה הריכוז בוכנוואלד בשל היותו יהודי ועדיין הופעל עליו לחץ כבד לשתף את הידע שלו עם שוביו. קבוצה מאסירי המחנה הצליחה להגן עליו כאשר קברה את אחד מנספי המחנה על שמו של בלוך, ואת בלוך המקורי הסתירו בזהות בדויה עד לשחרור המחנה ב-1945. בשנת 1949 שינה בלוך את שמו לבלוך-דאסו. דאסו היה הפסוודונים של אחיו דריוס פול בלוך ברזיסטנס (המחתרת הצרפתית) ופירושו "לתקיפה", שמקורו מ-char d'assaut - המילה הצרפתית לטנק. מרסל דאסו המיר את דתו לנצרות קתולית בשנת 1950. לאחר המלחמה, דאסו הקים את יצרנית מטוסי הלחימה המתקדמת ביותר של צרפת, Avions Marcel Dassault.
החברה החדשה שאותה ייסד, דאסו תעופה ייצרה את מטוסי הקרב הסילוניים הראשונים בשרות חיל האוויר הצרפתי והידועים שבהם: אוראגן (1949), המיסטר (1954), הסופר מיסטר (1955), המיראז' ועוד.
בשנת 1967, לאחר הטלת האמברגו הצרפתי על ישראל, איפשר דאסו את הברחתם של תוכניות הייצור וחלקים של מטוס המיראז' 5 לארץ, יחד עם כ-50 מנועים, אשר שימשו בסיס להקמת קו הייצור למטוס הנשר בתעשייה האווירית. בנוסף ערך סיור לילי בקו הייצור של המיראז' לאל שווימר, שלום אריאב ומשה קרת (השלושה כולם שימשו בתפקיד מנכ"ל התעשייה האווירית).
מרסל דאסו נפטר בשנת 1986 בניי-סיר-סן, פרבר של פריז. גופתו נטמנה בבית העלמין פאסיי (Passy Cemetery) אשר ממוקם ברובע ה-16 של פריז.
את מקומו כראש החברה ירש בנו, סרג' דאסו.
איסור הסתכלות בעריות
1998 בישראל
1998 בישראל (ה'תשנ"ח-ה'תשנ"ט) הייתה השנה בה חגגה מדינת ישראל 50 שנה מיום היווסדה.
1997 בישראל
1997 בישראל (ה'תשנ"ז-ה'תשנ"ח) הייתה השנה בה חגגה מדינת ישראל 49 שנה מיום היווסדה.
1988 בישראל
1988 בישראל (ה'תשמ"ח-ה'תשמ"ט) הייתה השנה בה חגגה 40 שנה מיום היווסדה.
1987 בישראל
1987 בישראל (ה'תשמ"ז-ה'תשמ"ח) הייתה השנה בה חגגה 39 שנה מיום היווסדה. האירוע הבולט בה היה פרוץ האינתיפדה הראשונה.
הקצאה דינמית
פפראצי (פירושונים)
1986 בישראל
1986 בישראל (ה'תשמ"ו-ה'תשמ"ז) הייתה השנה בה חגגה 38 שנה מיום היווסדה.
2005 בישראל
2005 בישראל (ה'תשס"ה-ה'תשס"ו) הייתה השנה בה חגגה מדינת ישראל 57 שנה מיום היווסדה. האירוע הבולט בה היה ביצוע תוכנית ההתנתקות.
אפריליה
אפריליה היא יצרנית אופנועים וקטנועים איטלקית שנוסדה ב-1945 ונמצאת בבעלות חברת פיאג'ו האיטלקית. היא החלה את דרכה כיצרנית אופניים, ובהמשך עברה להתמקד בייצור קטנועים ואופנועים.
היסטוריה.
אפריליה נוסדה מיד לאחר מלחמת העולם השנייה על ידי אלברטו בג'ו בעיר נואלה במחוז ונציה. החברה עסקה בייצור אופניים במשך יותר מ-20 שנה עד שהשליטה בחברה עברה ב-1968 לבנו של אלברטו, איבנו בג'ו. הוא החליט לייצר אופניים ממונעים עם מנוע בנפח 50 סמ"ק. ותוך שנתיים יצרה החברה גם אופנוע מוטוקרוס בשם סקרבאו, עם מנוע בנפח דומה. ייצורו של הדגם נמשך כל שנות ה-70 ואף נוספה לו גרסת 125 סמ"ק. דגם נוסף, בעל מנוע בנפח 250 סמ"ק סייע לחברה לזכות באליפות המוטוקרוס האיטלקית בנפח זה בשנת 1977. באותה שנה זכתה החברה גם באליפות ה-125 הלאומית.
בשנות ה-80 החלה החברה להציג אופנועים בנפחי מנוע גדולים יותר. ב-1981 הוצג דגם TL320 שהיה אופנוע שטח קל (trial) וב-1983 הוצג אופנוע כביש בשם ST125. שנה אחר כך הוצג שיפור לדגם הכביש שכונה STX125. בדומה לקודמו גם ה-STX השתמש במנוע שתי פעימות מקורר מים וביחד עם משקל קל של 104 קילוגרם סיפק ביצועים טובים יחסית לגודלו. בשנת 1985 החלה אפריליה לייצר את מנועי אופנועיה באמצעות חברת רוטקס האוסטרית והציגה דגם כביש בשם STX350. שנה אחר כך הוצג דגם טוארג עם מנוע ארבע פעימות בנפח 600 סמ"ק ומבנה של אופנועי שטח גדולים המיועדים למרוצי מדבר. באותה שנה הוצג גם דגם AF1 שהיה אופנוע כביש ספורטיבי עם מנוע שתי פעימות בהספק 34 כוח סוס וברוח דגמי המרוץ של החברה שהחלו להשתתף שנה קודם במרוצי אופנועי גרנד פרי בקטגוריית ה-125. גם בקטגוריית ה-250 השתתפה אפריליה עם מנוע שיוצר על ידי חברת רוטקס.