במהלך מלחמת ליבוניה אשר התרחשה בין השנים 1558 עד 1581, הייתה רקוורה תחת שלטון רוסי. בסיום המלחמה, האימפריה השוודית השתלטה על העיירה. היא החזיקה בה עד שנת 1602, אז העיירה עברה לשלטון האיחוד הפולני-ליטאי. בשנת 1605 החזירו השוודים את השלטון בעיירה והחזיקו בו עד לשנת 1703, בה נשרפה העיירה במהלך המלחמה הצפונית הגדולה. בעקבות תוצאות המלחמה וחתימת חוזה נישטאד בשנת 1721, מוזגה העיירה אל תוך האימפריה הרוסית, שהחזיקה בה עד להכרזת העצמאות של אסטוניה בסיום מלחמת העולם הראשונה.
כיום קיים בעיירה בית תיאטרון הפעיל משנת 1940, אשר שרד את מאורעות מלחמת העולם השנייה.
קהילה יהודית.
ברקוורה התקיימה קהילה יהודית זעירה אשר מנתה כ-350 אנשים בשנת 1890. הקהילה הצטמצמה משמעותית ערב מלחמת העולם הראשונה, אך שבו אליה יהודים לקראת סיום המלחמה. בתקופה שבין שתי המלחמות נהנתה הקהילה משגשוג כלכלי ומספר מתושביה אף השתתפו בבחירות לקונגרס הציוני.
מרבית יהודי רקוורה נמלטו במהלך מלחמת העולם השנייה, לפני שהחל הכיבוש הנאצי באזור. בשנים שלאחר סיום המלחמה גרו בעיירה יהודים ספורים.
Rubber duck debugging
סקוטים של אלסטר
סקוטים של אלסטר (בסקוטית של אלסטר :Ulstèr-Scotch, בסקוטית: Ulster-Scots fowk; באנגלית: Ulster Scots people או Ulster Scots, באירית: Albanaigh na hUladh או Albanaigh Ultacha; שמם מחוץ לאיים הבריטיים הוא "אירים-סקוטיים" (Scots-Irish) או סקוץ' אייריש -("Scotch-Airisch"), הם קבוצה אתנית ממוצא סקוטי שחיה ברוב רובה בחבל אלסטר (אירלנד הצפונית) ובמידה פחותה יותר בשאר אירלנד.
אבותיה היו מהגרים, רובם נוצרים פרוטסטנטים פרסביטריאנים משפלת סקוטלנד (Scottish Lowlands לולנדס).
רוב רובם הגיעו מדאמפריס וגאלוויי , לנארקשייר, רנפרושייר, איירשייר ו"הגבולות הסקוטיים", בעוד שאחרים באו מאזורים צפוניים יותר של השפלה הסקוטית ובמידה פחותה מהרמה -היילנדס הסקוטיים.
צפון אירלנד או אלסטר היא אחת מארבע הארצות המרכיבות את הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד. רוב תושביה מחזיקים באזרחות בריטית או אירית.
בני סקוטלנד אלה היגרו במספרים גדולים לאירלנד כתוצאה ממדיניות ממלכתית אנגלית של יישוב מתוכנן של חבל אלסטר ("Plantation") שהתנהל בחסות מלך ג'יימס השישי של סקוטלנד או לפי שמו כמלך אנגליה, ג'יימס הראשון כשהמהגרים הסקוטים התיישבו על אדמות מופקעות מהאצולה האירית ה"גיילית" שנמלטה מאלסטר ("בריחת הנסיכים") אולם גם כחלק מגל הגירה גדול או בלתי מתוכנן.
מאוחר יותר היגרו סקוטים של אלסטר מאירלנד בגלים גדולים אל צפון אמריקה, אל שטחי ארצות הברית של ימינו ואל כל חלקי האימפריה הבריטית ברחבי העולם - אל ארצות שהן כיום קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה, איי הודו המערביים וכן במידה מסוימת לארגנטינה ולצ'ילה
הסקוטים של אלסטר שהיגרו לצפון אמריקה נקראים "אירים-סקוטיים", סקוץ'-אירים או "סקוטס-אייריש" (Scotch-Irish)
או Scots-Irish. כבר ב-1744 השתרש עבורם הכינוי "סקוץ' -אייריש" כפי שמעיד מילון מריאם-ובסטר.
ב-1972 כבר היה מקובל לקרוא להם "אמריקאים אירים-סקוטיים" או אמריקאים סקוטס-אייריש (Scots-Irish Americans).
היסטוריה.
תהליכים מוקדמים.
הגל הגדול הראשון של אנשי הגבולות הסקוטיים ושפלת סקוטלנד הגיע לאלסטר בשני העשורים הראשונים של המאה ה-17.
ההתנחלות הראשונה התרחשה בשנת 1606 במזרח מחוז דאון ובמחוז אנטרים ובראשה עמדו ג'יימס המילטון, ויסקונט ראשון מקליינבוי וסר יו מונטגומרי, שני ליירדים מאירשיר. קון או'ניל (האסיר) הבטיח למונטגומרי מחצית מאדמותיו תמורת היחלצותו ממאסר.. המילטון נדחף גם הוא לעסקה וכעבור שלוש שנים של מיקח וממכר, השיגו שני הסוקטים שליש מהאדמות כל אחד.
החל משנת 1609 התחילה ההתיישבות המכוונת של סקוטים באלסטר כחלק מ-Plantation of Ulster.
תוכנן להפקיע את כל אדמות האצולה הגיילית האירית באלסטר וליישב בהן בסקוטים פרוטסטנטים ובאנגלים.
מספר גדול של סקוטים אכן התיישבו אז ברובם בדרומה ובמערבה של אלסטר, על האדמות המופקעות.
בעוד רבים מהמתיישבים הסקוטים באו מדרום-מערב סקוטלנד, היו רבים שבאו גם מדרום מזרח סקוטלנד, כולל האזורים הבלתי יציבים שלאורך גבול אנגליה (הגבולות הסקוטיים) ונורת'מברלנד. קבוצות אלה היו שייכים לתרבות Border Reivers ,שהיו להם יחסים משפחתיים עם תושבי ה גבול עם אנגליה משני הצדדים.
בניגוד לאמונה הרווחת, לא כל הReivers האלה היו פרוטסטנטים, רבים מהם אם לא רובם היו לפחות רשמית רומיים-קתוליים.
Aepycamelus
אברהם באראץ
אברהם באראץ (Abraham Baratz: 14 בספטמבר 1895–1975) היה שחמטאי ופסל יהודי רומני - צרפתי.
קורות חיים.
באראץ נולד באימפריה הרוסית, בחבל בסרביה, במחוז אוקניצה, בכפר ברנובה (Bîrnova), היום במולדובה. לאחר מהפכת אוקטובר בסרביה החליטה להתאחד עם רומניה וכך הפך באראץ לאזרח רומני. ב-1924 נסע לפריז, בצרפת, כדי להשלים את לימודיו באמנות, ונשאר שם לכל חייו.
באראץ היה אמן בינלאומי בשחמט, בעל מעמד מכובד בקהילת השחמט הבינלאומית. הוא השתתף באליפות רומניה בשחמט וזכה במקום הראשון במשותף. באראץ היה גם חבר במשלחות הרומניות לאולימפיאדת השחמט 1930, שהתקיימה בהמבורג ולאולימפיאדת השחמט 1931, שהתקיימה בפראג. באראץ ניצח בטורניר פריז בשנים 1925 (יחד עם ויטלי האלברשטט), 1927 ו-1928.
באראץ החזיק סטודיו באזור מונמארטר והתמחה בו בפיסול ובעבודות קרמיקה. חלק נכבד מיצירות האמנות שלו הן על נושא השחמט או דמויות של שחמטאים.
אין ישיבה בעזרה
אין ישיבה בעזרה הוא כלל הלכתי הקובע שאסור לשבת בעזרה שבבית המקדש משום קדושתה. לכלל זה ישנם חריגים, אשר זהותם נתונה במחלוקת.
מקור הדין.
הגמרא בכמה מקומות מזכירה את הכלל . קיימת מחלוקת בין הראשונים מהו מקורו של דין זה.
דעת הרמב"ם.
לדעת הרמב"ם דין זה הוא מדיני מורא מקדש:
דעת רש"י.
רש"י במסכת יומא כותב . מדבריו עולה שדין זה הוא דין מיוחד מהתורה ואינו חלק ממצווה אחרת. מאידך, רש"י במסכת סנהדרין כותב . המשנה למלך התייחס לסתירה בדברי רש"י וכתב שבאמת לדעת רש"י זו הלכה למשה מסיני, והפסוקים שהוא מביא הם רק אסמכתא. את טעם האיסור הסביר רש"י בכך ש
דעת האור זרוע.
האור זרוע כתב . הוא מביא ראיה לכך שאין בדבר איסור תורה מכך שהברייתא צריכה מקור מפורש לכך שאסור לשבת בזמן קבלת הדם, בנוסף למקור האומר שקבלה כזו פסולה. אם בכל מקרה ישנו איסור לשבת בעזרה מדאורייתא, די ללמד שהקבלה פסולה ואין צורך בלימוד מיוחד שאסור לקבלת בישיבה.
היתרים לישיבה.
מלכי בית דוד.
כמעט בכל המופעים של איסור ישיבה בעזרה מופיע שאיסור זה אינו חל על מלכי בית דוד. המקור להתר הישיבה הוא הפסוק רש"י מסביר את טעם ההתר ברצון להראות את מעמדו המיוחד של מלך מבית דוד: והמאירי מוסיף .
לעומת זאת, בירושלמי כתבו שאפילו למלכי בית דוד אין ישיבה בעזרה, ומה שכתוב שדוד ישב הכוונה היא שהוא "יישב עצמו בתפילה" ולא ישב ממש.
התר זה אינו קיים במלכי ישראל, ועל פי המדרש, הבדל זה בין מלכי יהודה לישראל היווה את הגורם להקמת עגלי הזהב על ידי ירבעם בן נבט.
כהן גדול.
בספר שמואל מסופר על עלי הכהן מכאן למדו בירושלמי שאותו מצטט הראב"ד אך אינו נמצא לפנינו שגם לכהן גדול יש ישיבה בעזרה כמו למלכי בית דוד.
מאידך, במדרש על הפסוק שהובא בילקוט שמעוני נלמד מפסוק זה ש.
בניגוד ללימוד מפסוק זה, הגמרא במסכת יומא שדנה בתיאור קריאת התורה של הכהן הגדול ביום הכיפורים אומרת , ומתרצת שקריאת התורה התקיימה בעזרת הנשים שבה אין איסור ישיבה.
כדי ליישב את הסתירה בין הפסוק בשמואל האומר שעלי ישב בעזרה לבין ההלכה בגמרא האוסרת על כהן גדול לשבת, חידש הרב יעקב צבי יאליש שהתר הישיבה אינו דווקא למלך מבית דוד, אלא קיים תמיד למובחר בעם והאדם החשוב ביותר. לאחר המלכת דוד וזרעו אחריו, מלך מבית דוד הוא תמיד החשוב ביותר, אך עד שנוסדה מלכות דוד תואר זה ניתן לכהן הגדול, ולכן עלי שהיה שופט וכהן גדול קודם שהומלך מלך על ישראל היה מותר לשבת בעזרה מכח היותו "המובחר שבעם".
לצורך עבודה.
תוספות ביומא מקשים על הכלל של אין ישיבה בעזרה מגמרא שבה נאמר שמותר לאכול קדשים בישיבה, אף שקדשי קדשים נאכלים רק בעזרה. הם מביאים כמה תירוצים. תירוצם הראשון הוא שהגמרא בזבחים עוסקת בקדשים קלים הנאכלים בכל ירושלים, ובעזרה אכן אין היתר לשבת אף לצורך אכילה. אפשרות שנייה היא שמותר לשבת בכל פעולה שהיא צורך עבודה ומצריכה ישיבה. אפשרות שלישית היא שבאכילת קדשים יש דין מיוחד שמותר לשבת בה.
בעוד ע"פ ההסבר הראשון, אין כל היתר לשבת אף לצורך, ע"פ התירוץ השני עולה שהאיסור הוא רק בישיבה שאינה צורך העבודה, אך בעבודת המקדש המצריכה זאת מותר לשבת. ע"פ התירוץ השלישי אכן אין היתר לשבת לצורך עבודה, אך ישנו דין מיוחד המתיר ישיבה במהלך אכילת קדשים.
הראב"ד כותב כי אין היתר לשבת לצורך עבודה, אלא אם כן מדובר בעבודה המחייבת ישיבה ועליה להיעשות בעזרה. לכן לשיטתו לא תותר ישיבה לצורך אכילת קדשים, שכן ניתן לאכול בעמידה, אך תותר שינה של הכהן הגדול בשבתו בלשכת פלהדרין.
שיטת רבי משה מקוצי.
בעוד פשטות והגמרא והבנת הראשונים היא שהאיסור מתייחס לפעולת ישיבה, מובאת שיטה ייחודית בפירוש ריב"א על התורה בשם רבי משה מקוצי, לפיה האיסור הוא בשהייה בעזרה לחינם: