ריימי אף ניסה לרכוש את הזכויות לסרט המבוסס על דמותו של "הצל", אך לא היו לו מספיק משאבים. או אז הוא יצר גיבור-על משלו, בסרט האפל משנת 1990 "דארקמן". הסרט היה סרטו הגדול הראשון, שזכה להצלחה מועטה ואף הפך לסרט פולחן, אך עדיין איפשר לריימי לגייס מספיק כספים בשביל המשך שני לסדרת "The Evil Dead", "צבא האופל", שזנח כמעט לחלוטין את ז'אנר האימה לטובת אלמנטים מז'אנר הפנטזיה והקומדיה למרות זאת זכה לצלחה.
בשנות ה-90, ריימי עבר לז'אנרים אחרים. בשנת 1998 הוא ביים את מותחן הפשע "A Simple Plan" בכיכובם של ביל פקסטון ובילי בוב תורנטון, ובשנת 1999 ביים את הקומדיה הרומנטית "בשם האהבה" בכיכובו של קווין קוסטנר. ריימי זכה להצלחה מסחרית עצומה עם צאת סרטו ספיידרמן בשנת 2002, שהיה מבוסס על קומיקס באותו שם. הסרט הכניס למעלה מ-800 מיליון דולר, וזכה לשני המשכים (ספיידרמן 2, ספיידרמן 3). סכום ההכנסות הכולל של שלושת הסרטים נאמד קרוב ל-2.5 מיליארד דולר לפני תחילת עבודתו על סרטי ספיידרמן, ריימי הביע התעניינות לביים את ההמשך השני בסדרת סרטי באטמן, באטמן לנצח, וזאת כאשר טים ברטון עזב את הפרויקט. לבסוף ריימי הפסיד את מועמדותו לטובת ג'ואל שומאכר, שהפופולריות שלו באותה תקופה גברה על זו של ריימי.
ריימי גם עבד מצידה השני של המצלמה כשחקן בסרטים "צומת מילר" כאקדוחן חסר רחמים; כמתנקש במיני סדרה המבוססת על ספרו של סטיבן קינג, "העמדה"; בסרט הטלוויזיה של ג'ון קרפנטר "Body Bags" לצד קרפנטר עצמו ו-וס קרייבן, ושחקנים אחרים כמארק המיל, סטייסי קיץ' וטום ארנולד; ובתפקידו הגדול ביותר כעוזרו המגמגם של אלן ארקין בסרט "Indian Summer".
לצד חלק רביעי לסרטי "מוות אכזרי", ריימי גם עתיד לביים עיבוד קולנועי לספרו של טרי פראצ'ט, "The Wee Free Men".
בנוסף, הוא הביע התעניינות בעיבודים קולנועיים לספרו של ג'.ר.ר. טולקין, "ההוביט", אולם מלאכת הבימוי הועברה לידיו של הבמאי גיירמו דל טורו. בנוסף, הביע ריימי שוב התעניינות לעבד לקולנוע את סדרת רצועות הקומיקס משנות ה-30 "הצל", דוק סאבאג' והנוקם. ב-19 במרץ 2008 נודע כי ריימי נבחר גם לביים עיבוד מחודש לדמותו של ג'ק ריאן, פרי עטו של הסופר טום קלנסי. נוסף על כך, הוצע לו לביים סרט המבוסס על משחק המחשב וורקראפט, לפני שסירב להצעה. בשנת 2019, לקח חלק בהפקת סרט האימה "מלתעות האימה".
בטלוויזיה.
נוסף על סרטי קולנוע, ריימי גם שימש כמפיק לסדרות טלוויזיה, כ, זינה הנסיכה הלוחמת, ואמריקן גותיק. ב-2008 הודיע ריימי כי יפיק עיבוד טלוויזיוני לסדרת "חרב האמת" בשם "אגדת המחפש" שנקרה בארץ בשם "הגיבור האחרון", ספרי הפנטזיה המצליחים של טרי גודקיינד. ב-1 בנובמבר 2008 עלה לשידור פרק הפיילוט לסדרה, שם הסדרה היה אמור להיקרא על-שם הספר הראשון בסדרה, "חוק הקוסמים הראשון", אולם שונה כדי להתאים לרוח הסדרה ככללותה, כאשר כל עונה תשרטט את עלילות הספרים. כך, העונה הראשונה עוקבת אחר "חוק הקוסמים הראשון", והשנייה, שהחלה בנובמבר 2009 עוקבת אחר הספר השני, "אבן הדמעות". למרות זאת הסדרה סבלה מאחוזי צפייה נמוכים ובוטלה לאחר העונה השנייה. למרות זאת היא הייתה פופולרית בקרב המעריצים ועד היום יש שמעות שהסדרה עדיין לא הסתיימה והעונה שלישית בתכנון.
חיים אישיים.
ב-17 באוגוסט 2006 במהלך מלחמת לבנון השנייה, הופיעה מודעה על עמוד שלם בעיתון ה"לוס אנג'לס טיימס" בה הוא היה חתום על גינוי מפורט נגד הטרור שגורמים ארגוני החמאס והחזבאללה, והובעה בה תמיכה גם באזרחים התמימים שנפגעו בישראל ובלבנון. על מודעה זו היו חתומים גם ניקול קידמן, מייקל דאגלס, דני דה ויטו, ברוס ויליס, ג'יימס וודס, סילבסטר סטאלון, רידלי סקוט, ועוד.
יצחק ברזאני
הרב יצחק ברזאני (1892 – 1980) היה רב ואב בית הדין של הקהילה היהודית ארביל בכורדיסטן, ורב המושב עין העמק.
ביוגרפיה.
נולד לרב יעקב ברזאני בכפר צפייה שבכורדיסטן. הרב יצחק הוא דור 22 לשושלת רבנית, נצר למשפחת ברזאני שהעמידה רבנים ושוחטים בקרב יהודי כורדיסטן במשך מאות שנים. הוסמך לרב, שוחט ובודק בשנת 1910 (ה'תר"ע) על ידי אביו ודודו. בשנת 1924 (ה'תרפ"ד) הוסמך גם בבגדאד, ושימש כרב הקהילה של עקרא. לאחר מכן שימש כרב העיר כוי סנג׳ק, ולבסוף כרבה הראשי של ארביל וכאב בית דין הרבני לאחר עזיבתו של הרב יצחק נח. במסגרת תפקידיו השונים הסמיך בעצמו רבנים רבים.
נודע כתומך נלהב של התנועה הציונית, ובשנת 1935 (ה'תרצ"ה) הגיע לישראל כאורח הקונגרס הציוני, ונכח בלווייתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק. בשנת 1951 (ה'תשי"א) עלה לישראל סופית והצטרף למשפחתו שהתגוררה במושב עין העמק, שם שימש כרב המושב וחבל מגידו, עד פטירתו בשנת 1980 (י"ח חשון ה'תש"ם).
כך תואר את הרב יצחק ברזאני ובן דודו הרב יצחק נח בידי אחד מבני משפחתם:כמה מכתביו נמסרו ליוסף יואל ריבלין ונמצאים כיום בספרייה הלאומית.
בנו יואל היה בכיר במוסד. אחיו הוא המקובל הרב אברהם ברזאני, בן אחיו הוא עולה הגרדום משה ברזני.
נכדו הוא שלמה ארבלי.
הנהגותיו.
בכורדיסטן עסק במקצועות הרבנות השונים, ובישראל סירב לשמש כדיין. פסיקתו הונהגה לפי הרב יוסף חיים, נהג לשמר את מנהגיהם של יהודי כורדיסטן, ועסק בקבלה.
האאד
האאד (או האווד) הוא אזור פורה בקרן אפריקה, שכולל את החלק הצפון-מזרחי של מחוז סומלי שבאתיופיה, וכן חלקים מסומליה. שטחו של האאד אינו מוגדר, על פי כמה מקורות גבולו המזרחי הוא העיר הרר י.מ. לוויס מספק פירוט רב יותר, ומסמן שגבולו הדרומי הוא הרי גוליה והרי אוגו. "הקצוות המזרחיים והצפוניים נכנסים עד לרפובליקת סומליה, בזמן שהמערביות והדרומיות (שיותר מאוחר התאחדו עם אזור אוגדן הסמוך) יצרו חלק ממחוז הררג האתיופי.". אחרי כיבושה של מזרח אפריקה האיטלקית במהלך המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה על ידי בעלות הברית, אזור זה יחד עם אוגדן היווה מוקד סכסוך בין סומליה לאתיופיה.
הבריטים החלו לשלוט באזור ב-1941 כחלק מההסכם האנגלו-אתיופי על מנת לבנות מחדש את אתיופיה אחרי מלחמת העולם השנייה. הבריטים הוסיפו את האזור לקולוניה שלהם סומלילנד הבריטית, אך באופן רשמי האזור היה תחת שליטה אתיופית. אחרי שבריטניה פינתה את האזור בשנת 1954 היא שמרה על נוכחות צבאית בהאאד. הבריטים שמרו על ההשפעה באזור כאשר נתנו לרועים סומלים להיכנס באופן חופשי לאזור האתיופים גינו את הבריטים אך הם טענו שהאזור אינו שייך לאתיופיה אלא היה חלק מסומלילנד האיטלקית.
בשנת 1960 כאשר סומליה הוקמה מאיחודם של סומלילנד הבריטית וסומלילנד האיטלקית היא סירבה להכיר בגבולות שנחתמו בעבר. במהלך שנות ה-60 ושנות ה-70 עימותי גבול שיגרתיים עד אשר זה הגיע לכדי מלחמה, מלחמת אוגדן שבה סומליה הפסידה הפסד צורם ממנו לא התאוששה. נכון ל-2007 הגבול עדיין מתוח, באזור עצמו עמלים קבוצות בדלניות כמו החזית הלאומית לשחרור אוגדן והחזית לשחרור מערב סומליה לשעבר על מנת להסתפח לסומליה או להקים מדינה עצמאית.
מודוס (בלשנות)
מוֹדוּס (באנגלית: mode או mood, בעברית היה נהוג בעבר להשתמש במונח "דרך") הוא מונח בבלשנות שמתייחס למעמדו של מצב או אירוע בתודעתו של הדובר, כפי שהוא מביע אותו במשפט בשפה. המודוס מסומן באמצעות נטיית הפועל או באמצעות תואר הפועל. באמצעות סימון המודוס קובע הדובר האם המצב או האירוע התרחשו במציאות או שמדובר ברצון או במשאלה, האם הוא מעוניין שהאירוע או המצב יתרחשו או מקווה שלא יתרחשו, האם הם התרחשו במציאות לדעתו או לדעת אחרים, האם הוא מעוניין שהנמען יפעל כדי שיתרחשו וכיוצא באלה.
רוב השפות מסמנות רק חלק קטן מהמודוסים האפשריים. סימוני המודוס הנפוצים ביותר הם ציווי, איסור וזירוז, המבטאים רצון של הדובר כי הנמען יפעל להתרחשותו של אירוע או להיווצרותו של מצב. לדוגמה, בעברית קיים מודוס הציווי. לדוגמה, הצורה "לֵךְ" היא נטייה מיוחדת של הפועל "הָלַךְ", המביעה אירוע שלא התרחש במציאות, אך הדובר מעוניין שיתרחש, ושהאדם שאתו הוא מדבר יפעל כדי שיתרחש. הצורה "אַל תֵּלֵךְ" מביעה אירוע שלא התרחש במציאות, ואשר הדובר אינו מעוניין שיתרחש, ומעוניין כי האדם שאתו הוא מדבר ימנע את התרחשותו.
המודוסים הבסיסיים מכונים "דקלרטיבי" (declarative) ו"אינדיקטיבי" (indicative), או בעברית "חִיוּוּי". רוב השפות אינן מבחינות בין שני המודוסים האלה, ומסמנות את שניהם באמצעות הנטייה הבסיסית של הפועל. המודוסים האלה מתייחסים לאירועים או למצבים שהדובר בטוח שהם מציאותיים. משפטים כגון "אתמול ירד גשם", "עכשיו יורד גשם" ו"מחר ירד גשם" הם בעלי מודוס חיווי, אם כי כל אחד מהם מתייחס לזמן אחר (הראשון לעבר, השני להווה והאחרון לעתיד).
בעברית מודרנית קיימת רק נטיית פועל אחת שיכולה להיחשב כסימון של מודוס - נטיית הציווי. בכל יתר המקרים, נטיית הפועל אינה משתנה במעבר בין המודוסים השונים. לדוגמה, במשפטים: "אני בטוח שמחר ירד גשם" ו"אני רוצה שמחר ירד גשם" נטיית הפועל במשפט המשועבד אינה משתנה, אף שהמודוס שלו משתנה. במשפטים המקבילים בשפות כגון צרפתית, ספרדית וגרמנית, נטיית הפועל משתנה על-פי המודוס. לדוגמה, בצרפתית:
לעומת:
המודוס שמתייחס לרצון או משאלה מכונה תִּילוּי (subjunctive או conjunctive).