ב-1842 פרסם את קובץ החרוזים "הפסלים" וב-1846 את הקובץ "הנטיפים התלויים". שני קובצי שירה אלה נתקבלו בביקורת עוינת, אך גרמו לידידותו עם המשורר אלפרד דה ויניי, והוא הקדיש את כל זמנו ליצירה ספרותית ולבקורת הספרות. החל ב-1853 פרסם ספרים ובהם "מחקר על המנהגים של פריז" שבו תיאר את חייהם של אנשי החברה הגבוהה שבעיר. הוא פרסם מאמרים בכתבי עת לספרות ושימש גם כמבקר תיאטרון של מספר עיתונים.
דה באנוויל התגורר בעיקר בפריז והיה אהוד על החוגים הספרותיים של העיר. הוא פרסם קובצי שירה נוספים ובהם הקובץ "מזמורי לוליינות" (1857) שאותו הקדיש לויקטור הוגו וזכה בעידודו. ב-1858 הוא זכה באות לגיון הכבוד הצרפתי. ב-1866 נשא לאישה את מארי אליזבט רושגרוס וב-1867 הקדיש לה את קובץ שיריו "הגולים". ב-1868 השתתף בעריכת המהדורה השלישית של קובץ שיריו הנודע של שארל בודלר "פרחי הרע".
דה באנוויל היה אחד האנשים בעלי ההשפעה הגדולה ביותר בספרות הצרפתית של תקופתו. בהשפעתו החל להופיע ב-1866 כתב העת לספרות "הפארנאסוס בן זמננו" שביטא את רעיונותיה של קבוצת משוררים שבה היה חבר שדגלה באידיאל של תאופיל גוטייה "אמנות לשם אמנות" ושהקימה את אסכולת הפארנאס בשירה הצרפתית. הוא טיפל באופן מיוחד בבעיות הסגנון בשירה, עשה ניסיונות להעשירה והחיה צורות שירה עתיקות כמו הבלדה והרונדו.
היו כאלה שדחו את שירתו כחסרת רגש וחסרת דמיון, אך השפעתו הגדולה אפשרה למספר רב של משוררים צעירים להתנתק מן הסגנון הרגשני המעושה שהשתרש בשירה ובספרות של תקופתו. בין משוררים אלה ניתן למנות את המשורר הצעיר ארתור רמבו שבמאי 1870 שלח לו את שירו "אופליה" וקיבל את תמיכתו בצורת המלצה למוציא לאור אלפונס למר.
דה באנוויל מת בפריז ב-1891 ונקבר בבית הקברות מונפרנאס שבעיר. אחד הרחובות של הרובע השבעה עשר של פריז נושא את שמו.
הסימפוניה השביעית של בטהובן
הסימפוניה השביעית בלה מז'ור (אופוס 92), של לודוויג ואן בטהובן, נכתבה בין השנים 1811–1812. מלאכת ההלחנה החלה בעיר הספא טפליץ שבבוהמיה, שם שהה המלחין בשנת 1811 מטעמי בריאות. היא הושלמה בשנת 1812, והוקדשה לרוזן מוריץ פון פריס.
הופעת הבכורה.
היצירה בוצעה לראשונה בווינה ב-8 בדצמבר 1813, בקונצרט צדקה למען נפגעי קרב הנאו במלחמות הנפוליאוניות, בניצוחו של המלחין, אשר ניצח גם על היצירה הפטריוטית "ניצחון ולינגטון", גם היא פרי עטו. את התזמורת ארגן ידידו של בטהובן, איגנץ שופנציג, והשתתפו בה ממיטב הנגנים מאותה התקופה: הכנר לואי שפור, יוהאן נפומוק הומל, ג'אקומו מאיירבר, אנטוניו סליירי, אנטון רומברג, ונגן הקונטרבס הווירטואוז האיטלקי דומניקו דרגונטי, עליו אמר בטהובן, כי הוא "מנגן עם אש גדולה בקרבו ובעוצמה אדירה". הקהל אהב מאוד את היצירה, והפרק השני שלה בוצע כהדרן.
אינסטרומנטציה.
היצירה כתובה לתזמורת הכוללת:
מבנה.
הסימפוניה מחולקת לארבעה פרקים:
משך היצירה כ-41 דקות.
הפרק הראשון - ויואצ'ה.
הפרק הראשון של היצירה, הנפתח בהקדמה ארוכה בקצב איטי ומתמשך (פוקו סוסטנוטו) (כמו בסימפוניה הראשונה, השנייה והרביעית), בנוי בצורת סונאטה. מן ההקדמה עובר הפרק למפעם מהיר (ויוואצ'ה) בעל אופי ריקודי (למשל, מקצבים מנוקדים), שינויי דינמיקה פתאומיים ומודולציות מפתיעות. הפרק מסתיים בקודה ארוכה, המכילה קטע מפורסם בן עשרים תיבות, שכל-כולו מוטיב של שתי תיבות החוזר עשר פעמים על רקע נקודת עוגב של הצליל מי ארבע אוקטבות נמוך יותר. מבקר המוזיקה והמלחין קרל מריה פון ובר אמר, על פי השמועה, כי "בטהובן השתגע וצריך לאשפז אותו" אחרי ששמע את הקטע הזה.
\new Score {
\new Staff {
\relative c {
\set Staff.midiInstrument = #"flute"
\set Score.currentBarNumber = #67
\time 6/8
\key a \major
\clef treble
\tempo 4. = 104
\omit Score.MetronomeMark
\bar ""
e4.~\p e8. d16-. cis8-.
\grace { cis32( } d4.)~ d8. fis,16-. gis8-.
a4 a8 a8. b16-. cis8-.
cis8( b4) \grace { cis32( b ais } b8.) cis16-. d8-.
e4.~ e8. d16-. cis8-.
\grace { cis32( } d4.)~ d8. fis,16-. gis8-.
a4 a8( a cis) b-.
&lt;/score&gt;
הפרק השני - אלגרטו.
הפרק השני, בסולם לה מינור, "איטי" (אף על פי שפירוש המילה "אלגרטו" הוא "מהר במידה"), אך רק בהשוואה לפרקים האחרים בסימפוניה. הפרק השני בוצע כהדרן בהופעת הבכורה, והיה לחלק אהוב ופופולרי ביצירה. האוסטינטו (חזרה על אותו מוטיב לאורך זמן) של רבע, שתי שמיניות ושני רבעים נשמע שוב ושוב. הוא מבוסס על משקל פואטי שמקורו ביוון העתיקה, הנקרא הקסמטר דקטילי. הקסמטר דקטילי הוא סגנון כתיבה שבו השתמשו סופרים כדוגמת הומרוס ובו שתי פעימות קצרות העוקבות אחר פעימה ארוכה אחת.
\new Score {
\new Staff {
\relative c {
\set Staff.midiInstrument = #"cello"
\time 2/4
\key a \minor
\clef alto
\tempo "Allegretto" 4 = 76
e4 e8-. e-.
e4-.(e-.)
e e8-. e-.
e4-.(e-.)
e4 e8-. fis-.
g4-.(g-.)
g4 g8-. g-.
g4 r4
&lt;/score&gt;
הפרק השלישי - פרסטו.
הפרק השלישי הוא הסקרצו והטריו (צורה מוזיקלית). בפרק זה, הטריו מנוגן פעמיים ולא פעם אחת. זהו פיתוח של הצורה הטרנארית (א-ב-א) ל: א-ב-א-ב-א, דבר האופייני ליצירותיו בתקופה הזו כמו הסימפוניה הרביעית ורביעיית המיתרים מספר 8.
הפרק הרביעי - אלגרו קון בריו.
הפרק הרביעי הוא בצורת סונאטה. בקודה שלו מופיעה הוראת דינמיקה נדירה אצל בטהובן, ƒƒƒ (פורטה פורטיסימו או פורטיסיסימו. דונלד טובי, בספרו "מחקרים בניתוח מוזיקלי", מציין את "השצף-קצף הבכנאלי" של פרק זה וכותבים רבים אחרים ציינו את האנרגיה הריקודית המסתחררת שלו: הנושא הראשי מזכיר במשהו את העיבוד של בטהובן לשיר העם האירי "שמרני מכבדי הראש והנבונים", מס' 8 ביצירתו "שנים-עשר שירי עם איריים".
\new Score {
\new Staff {
\relative e" {
\set Staff.midiInstrument = #"violin"
\set Score.currentBarNumber = #5
\time 2/4
\key a \major
\clef treble
\tempo "Allegro con brio" 2 = 72
\bar ""
b8-.\ff b16( cis e\sf d cis b)
cis8-. cis16( d fis\sf e d cis)
b8-. b16( cis e\sf d cis b)
cis8.(a'16) a4~
a8 b,16( cis e\sf d cis b)
cis8-. cis16( d fis\sf e d cis)
b8-. b16( cis e\sf d cis b)
&lt;e, cis' a'&gt;8 r r4 \bar ":|"
&lt;/score&gt;
קבלת הקהל את הסימפוניה.
מבקרי מוזיקה ומאזינים התפעמו והתרגשו לשמע הסימפוניה השביעית. לדוגמה, מתוך תיאור תוכניה של הסימפוניה השביעית אשר נכתבה על ידי גאוף קנינג:
"...הפרק האחרון שועט קדימה בקצב בלתי מרוסן, המאיים לסחוף את כל התזמורת מעל הבמה וסביב האולם, מעצם החדווה שבביצוע אחת הסימפוניות המושלמות ביותר שנכתבו אי פעם."
המלחין אנטוני הופקינס אמר על הסימפוניה:
"אולי יותר מהאחרות, הסימפוניה השביעית נותנת הרגשה של ספונטניות אמיתית; נדמה כי התווים יוצאים מהדף בעוד אנו נישאים על גלי ההשראה שיצרו אותם. בטהובן בעצמו דיבר על היצירה כ-"אחת מיצירותי הטובות ביותר". מי אנו שנערער על שיפוטו?"
ריכרד וגנר, מעריץ נוסף של היצירה, קרא למקצבים המייצגים את הסימפוניה: "מופת הריקודים".
מצד שני, האהדה לסימפוניה השביעית אינה אוניברסלית. קרל מריה פון ובר החשיב את הבס הכרומטי בקודה אשר בפרק הראשון כהוכחה לכך שבטהובן "מתאים לבית משוגעים" והמנצח תומאס ביצ'ם מהמאה ה-20 היה לא נדיב באהדתו באותה מידה באומרו: "מה אפשר לעשות עם זה (הסימפוניה)? זה נשמע כמו הרבה יאקים מקפצים."
תשוקה
תשוקה היא תחושה של דחף ורצון להשיג את מושא ההשתוקקות. תשוקה מתייחסת לרוב להיבט המיני, אך היא יכולה להיות מופנית גם כלפי אוכל ועוד.
ראשיתה של התשוקה ברצון להשיג דברים שחפצים בהם ובכך להגיע להרגשה של מיצוי עצמי. ברגע שמושא התשוקה הושג, מיד מתחילה התשוקה להתפוגג. האדם משיג את מושא תשוקתו ובכך הוא מוריד את המתח ואת התשוקה הקיימים אצלו. התשוקה היא תהליך שכיח בחוויה האנושית שכן היא נמצאת בכל מקום: תשוקה לשקט, לרגיעה, להורדת מתח, לאוכל, תשוקה מינית ועוד.
תשוקה במקרא.
המילה "תשוקה" מופיעה במקרא, בהטיות שונות, שלוש פעמים בסך הכל. בבראשית ג' נאמר בעקבות חטא אכילת פרי העץ הדעת: , בבראשית ד' נאמר אל קין לאחר שמנחתו לא נענתה: . המופע השלישי הוא בשיר השירים ז': .
המורכבות של פירוש המילה 'תשוקה' נובעת הן ממיעוט המופעים שלה, הן מהאניגמטיות של חלק מההקשרים בה היא מופיעה והן בגלל הסנטימנט השונה כל כך בין ההקשרים של המופעים הללו – בבראשית המילה נושאת מטען רגשי שלילי ואילו בשיר השירים נראה כי למילה יש סנטימנט חיובי דווקא.
גישה פרשנית אחת, מפרשת את המילה "תשוקה" במשמעות של 'משיכה' (desire) ובעיקר משיכה בעלת אופי מיני. יש ניואנסים בקרב מחזיקי גישה זו – חלקם תופסים את המשיכה בצורה מינית יותר ואחרים מזהים אותה כמשיכה וכתלות גופנית או נפשית של האישה באיש. גישה זו באה לידי ביטוי מובהק בתרגומים מודרניים שונים למקרא והיא מבוססת בחלקה על המופע של המילה 'תשוקה' בשיר השירים, שם למילה יש הקשר ארוטי מובהק והן על שימושים מאוחרים במילה תשוקה. השלכת גישה זו, בין היתר, היא שהכתובים בספר בראשית מזהים את המשיכה האירוטית שבין האיש לאישה כמרכיב בעונשה של האישה.