המוזיאון האתנוגרפי הפתוח של טביליסי או המוזאון האתנוגרפי הפתוח של גאורגיה גיאורגי צ'יטאיה (בגאורגית: გიორგი ჩიტაიას სახელობის ეთნოგრაფიული მუზეუმი ღია ცის ქვეშ) הוא מוזיאון פתוח, בטביליסי גאורגיה, המציג דוגמאות של הארכיטקטורה העממית ומלאכת-יד מכל מחוזות גאורגיה. המוזאון נוסד ב-27 באפריל 1966, ונקרא על שם האתנוגרף הגאורגי, גיאורגי צ'יטאיה. מ-30 בדצמבר 2004 הפך המוזיאון לחלק מהמוזיאון הלאומי הגאורגי.
פעילות.
המוזיאון ממוקם ממערב לאגם הצבים על גבעה המשקיפה על רובע ואקה בטביליסי. במקום זה היה בעבר כפר והועברו אליו מבנים מכל מחוזותיה ההיסטוריים של גאורגיה. שטח המוזיאון מכסה 520 דונם המסודרים ב-14 אזורים, ומציגים כ-70 מבנים ומעל ל-8,000 מוצגים.
תערוכת המבנים מאופיינת בבתי אבן בעלי גג שטוח בסגנון גאורגי עתיק המכונה "דָרבָּזי" ממזרח גאורגיה, בתי עץ מרושתים בעלי גג גמלוני מקש או מקרשים ממערב גאורגיה, מגדלי-שמירה מהמחוזות ההרריים של גאורגיה, חבסורתי, פשאבי, סוואנתי וסמגרלו, ושבכות לאחסון תירס מאימרתי, יקבים קאחיים שנקראים מראני, וטחנות-מים כארתליות. כמו כן נמצאים במוזאון אוסף של פריטי משק בית מסורתיים כמו כישורים, מסרגות לסריגה, כלי חרסינה, בגדים, שטיחים, כלי חרס ורהיטים, ארון קבורה משפחתי של בזיליקת השילוש הקדוש מתיאנתי המתוארך למאות ה-6- 7.
משנת 2004, מארח המוזיאון את פסטיבל הקיץ של הפולקלור הגאורגי, "ארט-גנה", שנוסד ומנוהל על ידי מוזיקאי הרוק ומעריץ הפולקלור הגאורגי, זזה קורינתלי ("זומבה").
המוזיאון האתנוגרפי של טביליסי
המוזאון האתנוגראפי הפתוח של גאורגיה גיאורגי צ'יטאיה
דו-ראשי
אנטוניו סנט'אליה
אנטוניו סנט'אליה (איטלקית: Antonio Sant'Elia; 30 באפריל 1888 - 10 באוקטובר 1916)
היה אדריכל איטלקי. סנט'אליה השתייך לזרם הפוטוריזם באמנות ונחשב לאדריכל הבולט ביותר בזרם זה (במקביל למספר אמנים שעסקו בעיקר בציור ופיסול).
חייו.
אנטוניו סנט'אליה נולד בקומו, לומברדיה. כבנאי במקצועו, התפתח לבד כמעצב ואדריכל ופעל בעיר מילאנו. ב-1912 הצטרף לתנועת הפוטוריזם ועד שנת 1914, תכנן מספר רב של בניינים רעיוניים כחלק מרעיון "העיר החדשה" (Città Nuova) שאותה ראה כאידיאל העירוני החדש של הדור. סנט'אליה הושפע רבות מערי התעשייה האמריקאיות של תחילת המאה ה-20 ובעיקר מהשפה החזותית החדשה שנוצרה בתחום התעשייה והמכונות תוך הערצת המושג שנקרא "האסתטיקה של המכונה" שאומץ על ידי התנועה. עוד הוא הושפע מהאדריכלים האוסטרים אוטו ואגנר ואדולף לוס להם הייתה השפעה רבה על התגבשות האדריכלות המודרנית. תכנוניו של סנט'אליה היו בעיקרם רעיוניים בלבד וגובשו על ידי רישומים ופרספקטיבות כחלק מחזון כללי. תכנונים אלה, על אף שלא יצאו אל הפועל ונבנו, וחלקם גם לא תוכננו עם תוכניות בנייה אלא כרישומים רעיוניים בלבד, הוצגו בתערוכה היחידה של קבוצת נואובו טנדנצה (Nuove Tendenze) במאי-יוני 1914 אך מוצגים גם היום בוילה אולמו שליד העיר קומו.
המניפסט "אדריכלות פוטוריסטית" שפורסם באוגוסט 1914 נכתב ככל הנראה על ידי סנט'אליה אולם עובדה זו שנויה במחלוקת. המניפסט, הפורש את משנתה של התנועה הפוטוריסטית בתחום האדריכלות, מציג את האדריכלות החדשה ככזו המציגה את הבניינים בעזרת מישורים ומסות בקנה מידה גדול ומביעה אקספרסיוניזם תעשייתי והירואי. רעיון זה התיישב גם עם תפישה מיליטריסטית בה החזיק סנט'אליה כמו גם חברים נוספים בתנועה הפוטוריזם.
כסוציאליסט אך גם אירידנטיסט איטלקי, התגייס סנט'אליה לצבא האיטלקי ב-1915 ולחם במסגרת קרבות מלחמת העולם הראשונה. הוא נהרג בקרבות איזונצו ב-10 באוקטובר 1916. במלחמה זו נהרגו עוד כמה מחברי התנועה הפוטוריסטית ופעילותה נגדעה למעשה בסוף שנת 1914. עם זאת, רעיונותיו של סנט'אליה בתחום האדריכלות הפוטוריסטית אותם הציג בתקופת פעילותה הקצרה מאוד כאדריכל, השפיעו רבות על אמנות ואדריכלות המאה ה-20, בעיקר זו שבין שתי מלחמות העולם שבה התבלטה אסכולת הבאוהאוס. השפעה ישירה מאוד של עבודותיו של סנט'אליה הייתה על עיצוב תפאורת הסרט "מטרופוליס" שיצא לאקרנים בשנות ה-20.
דניאל טומפקינס
דניאל ד. טומפקינס (באנגלית: Daniel D. Tompkins; 21 ביוני 1774 - 11 ביוני 1825) היה סגן נשיא ארצות הברית תחת כהונתו של הנשיא ג'יימס מונרו. קודם להיבחרו כיהן כמושל מדינת ניו יורק ושופט בית המשפט העליון של ניו יורק.
טומפקינס נולד בסקרסדייל שבניו יורק. בשנת 1795 סיים לימודי משפטים במכללת קולומביה. הוא הוסמך לעריכת דין בשנת 1797 והחל לעסוק במקצוע באופן פרטי בעיר ניו יורק. בשנת 1801 נבחר לשמש ציר לוועידה החוקתית של מדינת ניו יורק, ובשנת 1803 נבחר כחבר אספת הנבחרים של המדינה. באותה שנה נבחר לכהן בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך ויתר על הכהונה בטרם החלה, למען קבלת מינוי שופט בבית המשפט העליון של ניו יורק (1804–1807).
בשנת 1807 התמודד טומפקינס למשרת מושל ניו יורק והביס את המושל המכהן מורגן לואיס. כהונתו נמשכה עם בחירתו מחדש בשנים 1810, 1813 ו-1816. במהלך תקופה זו הוא דחה את בקשתו של הנשיא ג'יימס מדיסון להתמנות כמזכיר המדינה של ארצות הברית. תרומתו העיקרית לפיתוח המדינה הייתה בבינוי חופו המזרחי של סטטן איילנד ופיתוחו של מזח באזור, אליו החל להפעיל מעבורת שקישרה בין האי לבין מנהטן. במהלך כהונתו נענה טומפקינס בחיוב והתמודד לצדו של ג'יימס מונרו בבחירות לנשיאות. עם בחירתו למשרת סגן הנשיא הוא חדל מכהונתו כמושל, בשנת 1817. בשנת 1820 הוא ניסה, כסגן נשיא מכהן, להיבחר בשנית למושל ניו יורק, אך כשל בהתמודדות מול ג'ורג' קלינטון. בשנת 1821 הוא נבחר כציר לוועידה החוקתית של המדינה ונבחר לנשיא הוועידה.
כסגן הנשיא כיהן במשך שתי כהונות רצופות, בין השנים 1817 - 1825. ההשלכות הכלכליות של מלחמת 1812, מתקופת כהונתו כמושל ניו יורק, נגעו באופן ישיר להונו של טומפקינס. לצורך מימון המלחמה, בהיעדר תמיכתה התקציבית של אספת הנבחרים של ניו יורק, טומפקינס לווה כספים באופן אישי והעמיד את רכושו האישי כערבות. קשייו נמשכו במהלך שנות כהונתו כסגן הנשיא והביאו להידרדרותו לאלכוהוליזם.
טומפקינס נפטר שלושה חודשים לאחר סיום כהונתו והובא לקבורה בעיר טומפקינסביל שבסטטן איילנד, הנקראת על שמו.
אחיו, כיילב טומפקינס, כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
סרין אנדופפטידאז
גורה
האי גורה (בצרפתית: Île de Gorée) הוא אי במפרץ דקר באוקיינוס האטלנטי השוכן כקילומטר בודד מזרחית למרכז העיר דקר, בירת סנגל. האי, ששטחו כ-0.182 קמ"ר, הוא אחד מ-19 מחוזות העיר. אורך האי כ-900 מטר ורוחבו כ-350 מטר, והוא מוגן על ידי חצי האי קאפ-ור. בגורה מתגוררים 1,056 תושבים (נכון ל-2005), והוא המחוז הקטן בשטחו ובאוכלוסייתו מבין מחוזות העיר.
בשל מיקומו האסטרטגי ובשל העובדה כי הוא מציע מקלט טבעי לכלי שיט, קרץ גורה מאז המאה ה-15 למעצמות אירופה ששלטו בו זו אחר זו, ואשר עשו בו שימוש כמעגן וכמרכז לסחר בעבדים. בשנת 1978 הוכרז האי גורה כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה.
מאחר שבאי כמעט ואין מים ראויים לשתייה, האי לא יושב לפני בוא האירופים. הפורטוגזים היו הראשונים שהתיישבו בגורה, בשנת ה-40 של המאה ה-15.
בגורה נמצא בית העבדים (צרפתית: Maison des esclaves), שנבנה על ידי משפחת מסטיסים אפרו-צרפתים בין השנים 1780–1784. בית העבדים הוא אחד מהבתים העתיקים על האי. כיום הוא משמש כמוזיאון המציג את זוועת סחר העבדים דרך האוקיינוס האטלנטי.
ככל הנראה שלא יותר מכמה מאות עבדים הועברו מגורה מדי שנה לאמריקה, ואלו לא הועברו בספינות גדולות, אלא בספינות נוסעים שחלפו על פני האי במקרה, ועליהן היה מטען אחר. לאחר דעיכת סחר העבדים בסנגל בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-18, האי הפך לנמל חשוב לספינות מטען של בוטנים, שמן בוטנים, גומי ערבי, שנהב וסחורות חוקיות אחרות. כנראה למטרת סחר זה נבנה בית העבדים.
האי גורה היה אחד מהמקומות הראשונים באפריקה שנכבשו על ידי האירופים. הפורטוגזים נחתו לראשונה על האי בשנת 1444. ב-1588, האי נכבש על ידי הרפובליקה ההולנדית, עבר חזרה לפורטוגזים ושוב חזרה להולנדים - שקראו לו על שם האי ההולנדי גורה. בשנת 1664, האי נכבש על ידי בריטניה בהנהגתו של רוברט הולמס, וב-1677 נכבש על ידי צרפת. האי נשאר בשליטת צרפת עד שנת 1960, עת הוענקה לסנגל עצמאות. היו מספר כיבושים בריטיים של האי במהלך מספר מלחמות עם צרפת בין השנים 1677 ו-1815.
גורה הייתה בעיקר נקודת מסחר, שמרכזה המנהלי היה בסן-לואי, בירת הקולוניה של סנגל. מלבד עבדים, באי נסחרו גם דונג, עורות ותבואה. אוכלוסיית האי נדה על פי הנסיבות, ממאות אחדות ועד 1,500 ילידים אפריקאים וקריאולים. מעת לעת, האי אף יושב על ידי אירופים.
במאות ה-18 וה-19, ישבו בגורה קריאולים אפרו-צרפתים, קהילת סוחרים לה היו קשרים עם קהילות דומות בסן-לואי, מדרום לגמביה, ומעבר לאוקיינוס האטלנטי, במושבות באמריקה.
בפברואר 1794, במהלך המהפכה הצרפתית, צרפת הייתה האומה היחידה בעולם שאסרה על העבדות (מלבד מספר מדינות בארצות הברית כמו מסצ'וסטס). ב-1802, נפולאון השיב את סחר העבדים על כנו, לאחר שידולים רבים מצד בעלי מטעי הסוכר בקריבים הצרפתיים. במרץ 1815, במהלך שובו הפוליטי של נפולאון בשלטון מאה הימים, בוטלה סופית העבדות, למען יצירת קשר דיפלומטי עם בריטניה, שאסרה על העבדות בשנת 1807.