התאגידים הרב-לאומיים, בהתאם לאמור, מתמקדים בתחומים בהם יש עדיין יתרון יחסי גדול למדינת האם של התאגיד. תאגידים רב-לאומיים רבים מצמצמים את מעורבותם הישירה בנושאי ייצור מוצרים, ומתמקדים, לעומת זאת, בלוגיסטיקה, מחקר ופיתוח, ובשיווק ומיתוג. לדוגמה, תאגיד רב-לאומי העוסק במיצים עשוי להעביר את ייצור המיצים בפועל לחברות עצמאיות שונות, כשעיקר עבודתו מתמקדת במיתוג המיצים השונים, פיתוח מיצים חדשים, שיווק המיצים ומכירתם בשוק.
לטענת הדוגלים באנטי-גלובליזציה, גודלם של התאגידים הרב-לאומיים והיותם נותני חסות מסחרית לפעילויות תרבותיות שונות, הקנו להם השפעה פוליטית רבה. במיוחד, נטען כי חברות כאלה נהנות מהשפעה על מדינות קטנות יותר או עניות יותר, באמצעות החלטה לייצר או שלא לייצר בהן.
תאגידים רב-לאומיים בישראל.
תאגידים רב-לאומיים רבים פועלים גם בישראל. הדרך הבסיסית ביותר לכך היא קיום של סניף, סוכנות או זכיין בישראל, העוסקים בשיווק מוצריו של התאגיד הרב-לאומי, כפי שעושים למשל איקאה או זארה ויצרני מכוניות, כגון פורד ופיאט, שלהם סוכנויות בישראל. במשך שנים אחדות נמנעו תאגידים רב-לאומיים מקשרים עם ישראל, עקב החרם הערבי, שהשפעתו נחלשה במהלך השנים. תאגידים רב-לאומיים אחרים, כמו מקדונלד'ס או קוקה-קולה מבצעים גם את פעולות הייצור בישראל, והיצרנית הישראלית מתפקדת במובנים רבים כיישות נפרדת בעלת זיכיון למותג.
בחלק מהמקרים פתחו תאגידים רב-לאומיים מפעלי ייצור ומרכזי מחקר ופיתוח בישראל. הדוגמה הבולטת ביותר לכך היא תאגיד אינטל.
אחת התוצאות הנובעות מפעילותם של תאגידים רב-לאומיים בישראל היא הצטרפותם של תאגידים ישראליים לתאגידים רב-לאומיים. התופעה בולטת בענף ראיית החשבון, שבו משרדים ישראליים הצטרפו למשרדים רב-לאומיים כגון Ernst &amp; Young ו-KPMG, ובאופן דומה בענף הפרסום.
במקרים מעטים התפתחו תאגידים ישראליים לתאגידים רב-לאומיים שמרכזם בישראל. הדוגמה הבולטת ביותר לכך היא חברת טבע תעשיות פרמצבטיות, שמרכזי הייצור שלה פרושים במדינות אחדות בנוסף לישראל.
טורסהאבן
טורסהאבן (בפארואזית: Tórshavn נהגה:[tʰɔuʂhäunˈ] טואושהאון, בדנית: Thorshavn נהגה:[tsʰoɐ̯ˀshäwˀnˈ] צורסהאון) היא עיר הבירה של איי פארו, טריטוריה של דנמרק. העיר ממוקמת בחלקו הדרומי־מזרחי של האי סטריימוי. העיר שוכנת בין שני הרים, מצפון־מערב שוכן הר הוסריין ומדרום־מערב לעיר שוכן הר קירקיובוריין. נכון לשנת 2007, חיים בעיר 19,000 תושבים. העיר נוסדה במאה ה־10 ונחשבת לעיר הבירה העתיקה ביותר בצפון אירופה.
הוויקינגים שהגיעו לעיר ייסדו את הפרלמנט שלהם על חצי האי טינגאנס בשנת 825, מה שהפך את טורסהאבן לבירת איי פארו מאז. מקורות רבים לא מתארים בנייה בעיר עד לתחילת הרפורמציה הפרוטסטנטית באזור בשנת 1539. בעבר העיר שימשה כמרכז המסחר של האי, מאחר שהעיר הייתה המקום היחיד בו תושבי האי יכלו לקנות ולמכור סחורות. העיר נהנתה ממעמד זה עד לשנת 1856, אז הוחלט על חופש מסחר מלא באיי פארו. העיר רשמה התפתחות גדולה במאה ה־20 והפכה לעיר המרכזית באיי פארו מבחינה מנהלית, כלכלית ותרבותית.
פירוש השם.
משמעות שם העיר היא "נמלו של ת'ור", על שמו של האל ת'ור, אל הרעמים והברקים במיתולוגיה הנורדית. גם סמל העיר מציג את המיולניר, המקבת של האל ת'ור, כדי להראות שסיפורה של העיר מתחיל בתקופות שקדמו לנצרות. באיי פארו מכנים את העיר בדרך כלל בשם האבן, שפירושו נמל.
היסטוריה.
היסטוריה מוקדמת.
על פי מקורות באיי פארו, האי יושב לראשונה במאה ה־9 על ידי מהגרים מנורווגיה שברחו מעריצותו של המלך האראלד הראשון. המתיישבים הקימו ברחבי האי את בתי המחוקקים שלהם, שנקראו טינג, כשבית המחוקקים המרכזי נקבע בשנת 825 בחצי האי טינגאנס שבטורסהאבן. הטינג הוקם בעיר מאחר שהוויקינגים העדיפו להקים את בתי המחוקקים במקומות נייטרליים.
בשנת 1271 הוציא המלך הנורווגי צו שבו נקבע כי טורסהאבן הוא המקום היחידי בו ניתן לקיים מסחר באיי פארו. בשל כך, כל קשרי המסחר בין איי פארו לנורווגיה עברו דרך טורסהאבן. החל מאותו צו מלכותי, יצאו מנמל העיר על בסיס יומי ספינות שהעבירו מלח, עצים ודגנים לברגן שם רוכזה הסחורה מאיי פארו. העיר נעשתה מקושרת יותר עם העולם, בהשוואה לכפרים האחרים באי, והעובדה שבית המחוקקים שכן בעיר, הפכו את העיר למרכזית באיי פארו.
1500–1800.
עד לרפורמה הפרוטסטנטית ב־1539 לא מתוארת בנייה והתפתחות משמעותית בעיר.
בתקופה זו הייתה העיר נתונה להתקפות חוזרות ונשנות של שודדי ים, מה שהפך את ביטחונה בעיר וכמרכז כלכלי לנושא בעל חשיבות. ב־1580 הוקם בעיר מבצר קטן, סקאנסין, שנבנה בידי הגיבור הימי של איי פארו והסוחר מגנוס היינאסון, בחלקו הצפוני של נמל טורסהאבן. לאחר מכן הוקמו ביצורים בחצי האי טינגאנס.
ב־1584 אוכלוסיית טורסהאבן מנתה 101 תושבים. האוכלוסייה בעיר הייתה מורכבת משלוש קבוצות עיקריות: חקלאים, בני משפחותיהם ומשרתיהם, אנשי מסחר וממשל ותושבים שלא הייתה בבעלותם אדמה. הקבוצה האחרונה כללה גם פועלים חסרי אדמה מהכפרים שסבבו את טורסהאבן, שהגיעו לעיר כדי למצוא עבודה. הם שימשו כשומרים על ביטחון העיר בסקאנסין ללא תשלום, כשבגדים ומזון הם מקבלים בהתאם לנדיבות לבם של החקלאים. תושבי העיר התייחסו לאותם איכרים בבוז בשל מצבם הכלכלי שהוביל אותם לפשיטת יד.
ב־1655, מלך דנמרק, פרדריק השלישי החליט להעניק את איי פארו למדינאי האהוב עליו, כריסטופר גאבל. לדעת רבים תקופה זו הייתה התקופה השחורה ביותר בעברה של העיר. שלטונו של גאבל דיכא את התושבים בדרכים רבות. המונופול הכלכלי של העיר היה עכשיו בידי משפחתו של גאבל, מה שגרם לכך שהשוק לא עוצב על פי צורכיהם של התושבים. בנוסף, יבוא מוצרים היה מוגבל במכסות והעלות הייתה יקרה. רבים מהתושבים התלוננו על המצב הכלכלי הקשה שפקד אותם. המחאות הללו לא כללו רק את פשוטי העם, אלא גם את אנשי המסחר ובעלי האחוזות. באותה תקופה, בשנת 1673, נהרס בניין הטינגאנס בשרפה, כשמצבור של אבק שרפה שהוחזק במקום עלה באש. בתים עתיקים רבים נהרסו כליל, כמו גם רישומים ישנים על המדינה, וביניהם רישומים מתקופת גאבל.
המצב החל להשתפר כאשר בשנת 1709 המונופול הכלכלי עבר לשליטת המלוכה. במסגרת זו, הועברו סחורות מקופנהגן לאי שלוש פעמים בשנה. למרות זאת, טורסהאבן הוכתה ב־1709 במגפה של אבעבועות שחורות, דבר שגרם למותה של כמעט כל אוכלוסיית העיר. אוכלוסיית העיר מנתה 300 תושבים, כשמתוכם 250 מתו במגפה. רק במחצית השנייה של המאה ה־18 החלה טורסהאבן להתפתח ולהפוך לעיירה קטנה. באותם תקופה האחראי על המונופול הכלכלי היה נילס ריברג. החל משנת 1768, במשך 20 שנה, ריברג עזר בהתפתחות הכלכלה בטורסהאבן באמצעות מחסני סחורה שמכרו סחורה רבה, שבעיקר הייתה סחורה מוברחת מאנגליה. ריברג היה גם הראשון שחשב על הפיכת הדייג לעסק כלכלי, דבר שהפך בהמשך לגורם הכלכלי המרכזי באיי פארו.
1800 עד ימינו.
ב־1856 בוטל המונופול הכלכלי בעיר טורסהאבן ובאיי פארו נוצר מצב של מסחר חופשי. החלטה זו פתחה את איי פארו כולה למסחר כלל עולמי, מה שגרם לטורסהאבן לעבור תהליך של התחשלות. שטחי החקלאות של העיר הושכרו לתושבים, כשבסיום תקופה ההשכרה יכלו התושבים לקנות אותם. תוכנית זו הצליחה, מאחר שלתושבים הייתה אפשרות עכשיו להחזיק משק ביתי, דבר שגרם לאוכלוסיית טורסהאבן לגדול.
ב־1866 הוקמה בטורסהאבן עירייה, והעיר הוכרה כבירת איי פארו, אף על פי ששימשה ככזו מאז ומעולם. ב־1909 העיר זכתה מצד דנמרק לקבל מעמד כלכלי שווה כמו לערי המסחר של דנמרק.
ב־1927 הוקם הנמל החדש של העיר, שאפשר לכמות גדולה יותר של ספינות לעגון באי, כמו גם לספינות גדולות יותר.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה איי פארו בידי בריטניה, והצבא הבריטי הקים בסקאנסין את המפקדה הראשית שלו. כמו כן הצבא הבריטי אחסן שם כלי נשק ובנמל טורסהאבן עגנה ספינת הצי הבריטי.
החל מ־1974 החלה העיר טורסהאבן להתאחד עם הכפרים הקטנים שסבבו אותה. ב־1974 היא התאחדה עם הויביק והביטאנס, ב־1978 עם קאלדבק, ב־1979 עם ארגיר, ב־2001 עם קולאפיורדור וב־2005 עם קירקיובור, הסטור ונולסוי.
קתדרלת טורסהאבן, שנבנתה לראשונה ב־1788 ושופצה ב־1865, הפכה ב־1990 למשכנו של הבישוף של איי פארו.
פוליטיקה וממשל.
בשל העובדה כי טורסהאבן היא עיר הבירה והעיר המרכזית באיי פארו, נמצאים בעיר כל מוסדות השלטון של איי פארו. הממשלה של איי פארו יושבת בחצי האי טינגאנס, ויש לה סמכות ביצועיות נרחבות בתחומי מדיניות הפנים של איי פארו. בית המחוקקים, הלוגטינג, הועבר מטינגאנס אל מרכז העיר.
בעיר ישנה גם את נציבות דנמרק, בה נמצא הנציב העליון מטעם דנמרק הממונה על איי פארו. הנציב ונציגות דנמרק נמצאת במבנה הריקיסומבודיד (Ríkisumboðið). גם סניף הדואר הראשי של איי פארו, הטלוויזיה הממלכתית והרדיו הממלכתי של איי פארו שוכנים בטורסהאבן.
כמו כן, ישנן מספר מדינות שמנהלות קונסוליות בטורסהאבן, בהן צרפת, איטליה, רוסיה ובריטניה.
תחבורה.
בנמל טורסהאבן פועל קו יומי של מעבורות המחברות את טורסהאבן עם דנמרק, נורווגיה, איסלנד וסקוטלנד. כמו כן פועלים קו המחברים את טורסהאבן עם ערים שונות באיי פארו, כשהקו העיקרי מחבר בין טורסהאבן לטבורוירי.
בעיר פועל גם שירות אוטובוסים. החל משנת 2007 הוחלט כי שירות האוטובוסים יעשה ללא תשלום, דבר שגרם לעידוד השימוש בתחבורה הציבורית ולפיחות בשימוש ברכבים פרטיים.
למרות היותה עיר הבירה של איי פארו, בטורסהאבן לא פועל שדה תעופה. במקום, פועל בעיר על בסיס יומי מנחת מסוקים מקומי.
תרבות.
מוזיאונים.