בשנת 1971 הגיעו בהנהלת החברה למסקנה שעסקי היין לא מתאימים לתחום המזון ומכרו את היקב לחברת המשקאות החריפים "סטוק", שיוצגה על ידי חברת "ו.ו.ס.ט". מנתניה. "סטוק 84", וודקה קגלביץ' ויין "מונפורט" היו המותגים המובילים של "יקבי סטוק", שכללו בעיקר כהלים (ברנדי, וודקה, ליקרים, ורמוט ועוד). שם היקב שוב שונה ל'המרתף' ויינני היקב החלו לייצר יינות מזני הקברנה סוביניון, סוביניון בלאן ועוד.
בשנת 1988 החלה החברה בבניית יקב חדש באזור התעשייה ברקן, במקום מתקני המפעל הישנים בפתח תקווה ובנתניה.
בשנת 1990 הבעלות על היקב הועברה לידיהם של שני בעלי כרמים – שמואל בוקסר ויאיר לרנר. תשע שנים מאוחר יותר, התברר שהיקב בברקן אינו מסוגל לייצר את כמויות היין שאמורות להתקבל מהכרמים החדשים שהחלו להניב בבציר 2000. בוקסר ולרנר החלו לבנות יקב חדש בקיבוץ חולדה, שנחנך בשנת 2003.
בשנת 1994 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב וכ-24% ממניותיה נמכרו לציבור.
בשנת 2005 נכנסה חברת המשקאות "טמפו" כשותפה ביקבי ברקן. ב-2008 השלימה "טמפו" את הרכישה. הזרמת ההון שנעשתה על ידי תאגיד המשקאות הגדול אפשרה ליקב להשלים את תוכניות הבינוי והפיתוח שלו. ב-2013 ביצעה טמפו הצעת רכש מלאה כשרכשה 15.8% ממניות החברה הנמצאות בידי הציבור, ומחקה את יקבי ברקן מהבורסה.
בשנת 2001 רכשה החברה את יקבי סגל.
במתחם של יקבי ברקן בחולדה, הוקם ב-2012 מרכז מבקרים, המאפשר לצפות בכרמים ולעקוב אחר תהליכי הייצור של יינות היקב.
יקבי ברקן חולשים על כ-10,000 דונם כרמים בכל אזורי הגידול בארץ. הכרמים פזורים ממצפה רמון, עד הגליל העליון ורמת הגולן.
דומניקו לורנצו פונציאני
דומניקו לורנצו פונציאני (באיטלקית: Domenico Lorenzo Ponziani,
9 בנובמבר 1719 - 15 ביולי 1796), פרופסור למשפט איטלקי, כומר, שחמטאי, מלחין. היום הוא זכור בעיקר בשל כתיבתו השחמטאית.
חייו.
פונציאני נולד במודנה בשנת 1719. בשנת 1742 הוא סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת סן קרלו והתקבל לכמורה בקולג' לעורכי דין. כפרופסור הוא לימד במשך 30 שנים עד לפרישתו בשנת 1772. בשנת 1764 הפך לכומר ובשנת 1766 נהיה לקָנוֹן בקתדרלה של מודנה. בשנת 1784 נהיה לכומר הראשי וקיבל תואר של מזכיר בית המשפט האפוסטולי. פונציאני מת בשנת 1796 ונקבר בקתדרלה של מודנה.
פונציאני היה מיודד עם שחקני שחמט אחרים במודנה כמו ארקול דל ריו וגיאמבטיסטה לולי ושלושתם נודעו כאמנים ממודנה. בשנת 1769 פונציאני פרסם את המהדורה הראשונה של ספרו "המשחק הבלתי ניתן להשוואה של השחמט" "Il giuoco incomparabile degli scacchi". משום שפונציאני לא כלל את שמו ביצירה אלא כתב "המחבר ממודנה" המחבר זוהה כאלמוני. המהדורה השנייה משנת 1782 שופרה רבות והניחה את היסודות לגישה האיטלקית לשחמט כפי שהודגמה על ידי אמנים איטלקיים מהמאה ה-17 כגון ג'ואקינו גרקו. הגם שבמהדורה השנייה פונציאני זיהה את עצמו כמחבר, התרגום משנת 1820 של הקצין הימי האנגלי סמית בשם העט בניגהם ייחס את היצירה לדל ריו.
עבודתו של פונציאני היא המדריך המעשי הטוב ביותר שנוצר על ידי האמנים ממודנה. כמו הכתבים של דל ריו ולולי, פונציאני עוסק רק בשלבי הפתיחה והסיום, ללא כל דיון במציעה. בפתיחה, המטרה העיקרית היא להשיג את מקסימום הניידות לכלים, תוך כוונון לנקודות החולשה כמו ערוגות ו2 או ו7. לא יוחסה חשיבות למבנה הרגלים או תמיכה ברגלים מרכזיים - השימוש ברגלים היה כדי להבריח את כלי היריב אחורה.
בפתיחה ידוע פונציאני במיוחד בשל פתיחת פונציאני (1. ה4 ה5 2. ג3) למרות שהוא לא יצר אותה במקור והיא אף פורסמה על ידי לואיס רמירה דה לוצנה בסביבות 1497. שמו מוזכר כדין לגמביט הנגדי (1. ה4 ה5 2. ג3 ו5) הקרוי על שמו משום שהוא פרסם את הניתוח הראשון בשנת 1782.
ניתוח סיומים.
סיום של פונציאני משנת 1769 - לבן מתחיל וזוכה
זו נראית כזכייה קלה, משום שהרגלים המחוברים אינם בסכנה. אם הרגלי ב-ז6 יוכה הרגלי השני יכתיר. קיימת עם זאת סכנה של פט. הלבן פותר את הבעיה בכך שלצורך זכייה די והותר ברגלי אחד.
1. מו4 מז7 2. מו5 מח8 3. מז5 (או מה6 או מה5 אך לא מו6?? פט) 3...מז7 4. ח8=מה+! מ:ח8 5. מו6 מז8 6. ז7 מח7 7. מו7 וזוכה.
סיום של פונציאני משנת 1782 - שחור מצליח לשמור על תיקו בזכות המבנה של הכלים הקלים החוסמים את תנועת המלך.
אבק שרפה נטול עשן
אבק שרפה נטול עשן (ידוע בראשי התיבות אבש"ר - אבק שרפה) הוא שם כולל למשפחה של חומרים הודפים הנמצאים כיום בשימוש בכלי נשק ידניים וארטילריים. השם נובע מהעובדה שרוב תוצרי הבעירה הם גזיים וכמות עשן הנוצרת היא זניחה. זאת בשונה מאבק שרפה שחור (אבש"ש), בו כ-55% מתוצרי הבעירה הם מוצקים, אשר מתבטאים כמשקעים שמצטברים בתוך כלי הנשק ועשן סמיך הנפלט במהלך הירי.
סיווג ורכיבים.
סוגים שונים של אבש"ר כוללים קורדיט, בוליסטיט ו-Poudre B (אשר יצא משימוש) ושיטת הסיווג מבדילה בין חד-בסיסיים, דו-ותלת-בסיסיים, על פי סוגי החומרים ההודפים המרכיבים אותו.
החומר ההודף הוא המרכיב העיקרי באבק שרפה. ההודף הבסיסי שנמצא בשימוש הוא ניטרוצלולוזה (ואז האבש"ר מוגדר כחד-בסיסי), והוא משולב לעיתים קרובות עם עד 50% ניטרוגליצרין (דו-בסיסי) ולפעמים גם ניטרוגואנידין (תלת-בסיסי). אבש"ר מעוצב בצורת גרגירים, גלילים או פתיתים (גרגירים להלן). אבש"ר דו-בסיסי נפוץ בתחמושת אקדחים ורובים, בעוד שתלת-בסיסי נמצא בשימוש בעיקר בנשק ארטילרי.
רכיבי אבק שרפה.
כמות התוספים השונים (מלבד ההודף) מסך התערובת נעה בין עשיריות האחוז ועד אחוז או שניים לכל חומר.
תיאור.
תכונת הבסיס של אבש"ר היא שהבעירה מתרחשת רק על פני השטח של הגרגיר. קצב הבעירה קובע את הלחץ שנוצר בקנה כלי הנשק והודף את הקליע. לכן, תכונות ההדף של האבש"ר מושפעות מאוד מצורתם וגודלם של הגרגירים (כי אלה משפיעים על קצב הבעירה) ועיצוב צורת הגרגיר מאפשר להשפיע על עקום הלחץ הנוצר בזמן הבעירה. השאיפה היא לווסת את קצב הבעירה כך שהלחץ הנוצר על הקליע יהיה קרוב לקבוע, וכך להשיג את מהירות הלוע הגדולה ביותר. שיטה נוספת לשלוט בקצב הבעירה מלבד עיצוב צורת הגרגיר היא על ידי חומרים מעכבי-שרפה שמוסיפים בתהליך הייצור.
באבק שרפה לתותח, לדוגמה, הגרגיר מעוצב לצורת גליל (שיכול להגיע עד גודל אגודל) עם מס' חרירים. החרירים מייצבים את קצב הבעירה – ככל שהבעירה מהחוץ פנימה הולכת ומאטה, כי שטח הפנים של החומר הולך וקטן, הבעירה מבפנים החוצה הולכת ומאיצה, מאותה סיבה בדיוק. אבש"ר לאקדחים מעוצב לצורות עם שטח פנים גדול יותר (פתיתים או גרגירים שטוחים) כדי להגדיל את קצב הבעירה. הודפים מהירי בעירה יוצרים טמפרטורה ולחץ גבוהים יותר (ולכן מהירות לוע גבוהה יותר, עבור אורך קנה מסוים), אבל גם מגדילים את השחיקה של קנה כלי הנשק.
חוסר יציבות וחומרים מייצבים.
ניטרוצלולוזה עוברת פירוק לאורך זמן. תוצרי הפירוק הם חומציים ומשמשים זרזים לפירוק נוסף. החום המשתחרר בתהליך, במכלים של אבקת שרפה או בלוקים גדולים של חומר הודף מוצק, עלולים לגרום להצתה עצמית של החומר. בנוסף לכך, תוצרי הפירוק יכולים לגרום לשיתוך של מכלי האחסון, המחסניות וקני כלי הנשק. אבש"ר חד-בסיסי הוא המועד ביותר להתפרקות, בעוד שאבש"ר דו ותלת-בסיסי נוטה להתפרקות איטית יותר.
כדי למנוע היווצרות של תוצרי ההתפרקות, מוסיפים מייצבים (כאשר הנפוץ בהם הוא NDPA -ניטרודיפנילמין) בכמות של 0.5-2% מסה"כ התערובת, מכיוון שכמויות גדולות פוגעות בתכונות הייעודיות של ההודף. החומר המייצב מתכלה עם הזמן (מכיוון שהוא מגיב עם תוצרי הפירוק של האבש"ר) ולכן כמותו בחומר הודף באחסון ממושך צריכה להיבדק תקופתית.
חומר שמוסיפים לנטרול תוצרי ההתפרקות (לאחר היווצרותם) הוא סידן פחמתי.
היסטוריה.
כבר מתקופת מלחמות נפוליאון, מפקדים בצבא התלוננו על הקושי במתן פקודות בשדה קרב שמכוסה בעשן סמיך כתוצאה משימוש באבק שרפה שחור. צעד משמעותי בפתרון הבעיה היה גילוי "כותנת נפץ" (או בשמה המדעי יותר – ניטרוצלולוזה) על ידי כריסטיאן שונביין ב-1846. שקידם את השימוש שלה גם כחומר נפץ.
ניטרוצלולוזה הייתה יותר עוצמתית מאבק שרפה, וגם, באותה תקופה, פחות יציבה. שתי התכונות הקשו על השימוש בה: חוסר היציבות הפך את החומר למסוכן בתנאי שדה ועוצמתו הגבוהה גרמה לכך שכלי נשק שיכלו לירות אלפי כדורים עם אבש"ש, היו נשחקים לאחר מאות בודדות של כדורים עם אבק השרפה החדש. לכן הוא לא הפך נפוץ, לא בכלי נשק קטנים ולא בכלים ארטילריים. בנוסף לכך, תוך זמן קצר התרחשו מס' תאונות ופיצוצים קטלניים במפעלי ניטרוצלולוזה, שנבעו מחוסר היכרות עם רגישות החומר והיעדר שיטות לייצובו. כל אלה גרמו לכך שזמן קצר לאחר הגילוי, כותנת הנפץ יצאה משימוש למספר עשורים, עד ל'אילופה' בשנות ה-1880.
ב-1884 פול ווייל המציא אבק שרפה נטול עשן בשם Poudre B, עשוי מתערובת כותנת נפץ עם אתר ואלכוהול. התערובת עוצבה לצורת דפים דקים אשר נחתכו לפתיתים בכל גודל רצוי. החומר שנוצר, שמוכר היום כפירוצלולוזה, מכיל פחות חנקן מכותנת נפץ והוא פחות נדיף. תכונה מועילה במיוחד של חומר זה היא שהוא בוער רק כאשר הוא נמצא תחת לחץ, מה שהופך אותו לנוח יותר לטיפול.