דיאטה קטוגנית היא דיאטה הגורמת לקיטוזיס, מנגנון מטבולי בו רוב תאי הגוף מפיקים אנרגיה משריפת שומן במקום שריפת גלוקוז. כדי לגרום לקיטוזיס מופחתת משמעותית צריכת הפחמימות עד לכילוי מאגרי הגליקוגן בכבד, אז מתחיל הכבד לייצר גופי קטון מחומצות שומן שמקורן בתאי השומן או במערכת העיכול. דרך נפוצה לגרום לקיטוזיס היא לצום כ 24–36 שעות. במהלך השהות בקיטוזיס תאים שונים מסתגלים בהדרגה לשימוש בגופי הקטון או ישירות בחומצות שומן כמקור אנרגיה (פרט לחלק מתאי המוח שממשיכים בכל מקרה לצרוך גלוקוז המיוצר בכבד בתהליך הנקרא גלוקונאוגנזה) וכן מוגברים תהליכי אוטופאגיה. הדיאטה הקטוגנית הקלאסית כוללת יחס של 4:1 בין שומן לשילוב של חלבונים ופחמימות (לכל 4 גרם שומן בדיאטה נותנים 1 גרם של חלבון ופחמימה יחד). דבר זה מושג על ידי צריכה מרובה של מזון עתיר שומנים כמו בשר שומני, ביצים וחמאה, והימנעות מסוכר וממזונות עתירי פחמימות כפירות, מאפים, פסטה, אורז, תפוחי אדמה.
נחקרים שימושים נוספים בדיאטה הקטוגנית לטיפול בסוכרת והורדת ערכי סוכר גבוהים, מגוון מחלות נוירולוגיות ואוטואימיוניות, כמו גם למטרות הרזייה ושיפור סיבולת הלב-ריאה בקרב ספורטאי סיבולת.
אפילפסיה.
אפילפסיה היא הלקות הנוירולוגית השכיחה ביותר אחרי שבץ, וממנה סובלים כ-50 מיליון בני אדם ברחבי העולם. היא מאובחנת כאשר האדם סובל מפרכוסים חוזרים ונשנים ללא סיבה נראית לעין. אלה מתרחשים כאשר יש פרץ של פעילות חשמלית מוגברת ובלתי מבוקרת במוח, מה שגורם להפרעה זמנית בתפקודי המוח הרגילים. דבר זה יכול להשפיע, למשל, על השרירים, החושים, ההכרה או על כל אלו. פרכוס יכול להיות מוקדי (מוגבל לחלק אחד של המוח) או כללי (התפשטות ההתקף בכל המוח הגורמת לאיבוד הכרה). אפילפסיה יכולה להתרחש בשל סיבות מגוונות. צורות אחדות סווגו לתסמונות אפילפטיות שרבות מהן מתחילות בילדות. אפילפסיה נחשבת עמידה לטיפול תרופתי, כאשר שתיים או שלוש תרופות אנטי-אפילפטיות לא מצליחות לשלוט בה. כ-70% מן החולים ישיגו שליטה עם התרופה הראשונה שבה הם משתמשים בעוד שכ-30% אינם משיגים שליטה בהתקפים על ידי תרופות. כאשר לא מצליחים לשלוט בה בעזרת תרופות, יש אפשרויות אחרות הכוללות ניתוח, קוצב וגאלי ודיאטה קטוגנית.
המחקר הרפואי בדיאטה החל עם התגלית כי ילדים חולי אפילפסיה מדווחים על ירידה משמעותית בתכיפות ההתקפים עם דיאטה קטוגנית. הדיאטה הטיפולית לילדים חולי אפילפסיה מספקת מספיק חלבונים לגדילת הגוף ומספיק קלוריות על מנת לשמור על משקל מתאים עבור גיל הילד וגובהו. הדיאטה הקטוגנית הקלאסית פותחה לטיפול באפילפסיה אצל ילדים בשנות ה-20 של המאה ה-20 והייתה בשימוש נרחב עד העשור שלאחר מכן, אך הפופולריות שלה ירדה עם הכנסת תרופות אנטי-אפילפטיות יעילות. במחצית שנות ה-90 ייסד המפיק ההוליוודי ג'ים אברהמס, שהצליח להגיע לשליטה באפילפסיה הקשה של בנו על ידי טיפול בדיאטה, קרן שתקדם את הטיפול בה. הפרסום כלל הופעה בתוכנית Dateline ששודרה ב-NBC והפקת הסרט "משימתה של אם" (First do no harm) בכיכובה של מריל סטריפ. הקרן תמכה במחקר במרכזי רפואה שונים ותוצאותיו שפורסמו ב-1996 סימנו את התחלת העניין המחקרי המתחדש בדיאטה. ב-2008 הראה ניסוי מבוקר אקראי תועלת ברורה של טיפול בדיאטה קטוגנית אצל ילדים בעלי אפילפסיה קשה לטיפול. תוצאה של טיפול הנמשך בין 6 ל-24 חודשים היא הפחתה של 90% או הפסקת הפרכוסים לגמרי. יש ראיות שגם מבוגרים עם אפילפסיה יכולים להפיק תועלת מן הדיאטה וכי לדיאטה בעלת משטר נוקשה פחות, כמו דיאטת אטקינס, יש תוצאה דומה.
היסטוריה.
הדיאטה הקטוגנית היא טיפול לא תרופתי מקובל שפותח על מנת לשמר את היתרונות של צום כטיפול באפילפסיה, טיפול שאינו מקובל בעת החדשה, בד בבד עם צמצום החסרונות הקשורים בו. אף על פי שהדיאטה הייתה פופולרית בשנות ה-20 ושנות ה-30 היא נזנחה לטובת התרופות האנטי-אפילפטיות החדשות. רוב האנשים שיש להם אפילפסיה יכולים לשלוט בה בעזרת תרופות. אבל 20%–30% לא מצליחים להגיע לשליטה כזאת בעזרת תרופות אף על פי שניסו כמה תרופות. עבור קבוצה זאת, ועבור הילדים במיוחד, יש לדיאטה תפקיד בטיפול באפילפסיה.
צום כטיפול באפילפסיה.
רופאים ביוון העתיקה טיפלו במחלות, כולל באפילפסיה, על ידי שינוי הרגלי התזונה של החולה. מאמר מוקדם בכתבים ההיפוקרטיים, "על המחלה הקדושה", מזכיר את המחלה. המאמר מתוארך ל-400 לפנה"ס בערך, ובו מחברו יוצא נגד הדעה שרווחה באותה תקופה כי אפילפסיה היא על־טבעית במקורה ובטיפולה ואומר שלטיפול תזונתי יש בסיס הגיוני וגופני. באותו אוסף מתאר המחבר של "מגפות" מקרה של אדם שהאפילפסיה שבה חלה נרפאה באותה מהירות שבה הופיעה על ידי הימנעות מוחלטת ממזון ושתייה. הרופא המלכותי ארסיסטרטוס הצהיר: "אדם שיש לו נטייה לאפילפסיה, צריכים להכריח אותו לצום בלי רחמים". גלנוס האמין שדיאטה יכולה לעזור בריפוי מקרים קלים ולהיות לעזר באחרים.
המחקר הראשון על צום כטיפול באפילפסיה היה בצרפת ב-1911 . עשרים חולים מכל הגילאים "נוקו מרעלים" על ידי צריכת דיאטה צמחונית דלת קלוריות, בשילוב עם תקופות של צום. שניים מהם הפיקו תועלת רבה מאוד אבל רובם לא הצליחו לעמוד בהגבלות. הדיאטה שיפרה את היכולות השכליות של החולים בניגוד לתרופה שלהם, אשלגן ברומי, שהקהתה את שכלם.
בערך באותו זמן הפיץ ברנר מקפאדן את השימוש בצום כדי לשקם בריאות. תלמידו הרופא האוסטאופת, יו קונקלין (Hugh Conklin), התחיל לטפל בחולי האפילפסיה שלו בהמלצה לצום. קונקלין שיער שהתקפים אפילפטיים נגרמים על ידי רעלן המופרש מהלוחיות על שם פייר שבמעיים למחזור הדם. הוא המליץ על צום הנמשך בין 18 ל-25 ימים כדי לאפשר לרעלן הזה לצאת מן הגוף. קונקלין טיפל, כנראה, במאות חולי אפילפסיה ב"דיאטת המים" שלו והתפאר ב-90% ריפוי בילדים וב-50% אצל מבוגרים. ניתוח מאוחר של תיקי החולים הראה של-20% מן החולים לא היו יותר התקפים ואצל 50% היה שיפור מסוים.
הטיפול בצום של קונקלין אומץ על ידי נוירולוגים כטיפול הרגיל. ב-1916 כתב ד"ר מקמריי (McMurray) ב-New York Medical Journal שהוא הצליח לטפל בהצלחה בחולי אפילפסיה בצום ואחריו בדיאטה נטולת עמילן וסוכר משנת 1912. ב-1921 דיווח האנדוקרינולוג הידוע ה. רול גיילין (H. Rawle Geyelin) על הניסיונות שלו בוועידה של האגודה הרפואית האמריקאית (American Medical Association). הוא ראה את הצלחתו של קונקלין ממקור ראשון וניסה לשחזר את התוצאות אצל 36 מחוליו. הוא השיג תוצאות דומות על אף שחקר את החולים במשך זמן קצר. מחקרים נוספים בשנות ה-20 הצביעו על כך שהתקפים חוזרים, בדרך כלל, אחרי הצום. צ'ארלס האולנד (Charles Howland), אביו של אחד החולים המצליחים של קונקלין ועורך דין מבוסס מניו יורק, נתן לאחיו ג'ון מענק בסך 5,000$ כדי לחקור את "הקטוזיס של ההרעבה". כפרופסור לרפואת ילדים בבית החולים ג'ונס הופקינס, הוא השתמש בכסף להקמת קרן מחקר שניהלו אותה הנוירולוג סטנלי קוב (Stanley Cobb) והעוזר שלו ויליאם ג. לנוקס.
פיתוח הדיאטה הקטוגנית.
ב-1921 סקר רולין וודיאט (Rollin Woodyatt) את המחקר על דיאטה וסוכרת. הוא דיווח ששלוש תרכובות מסיסות הידועות כגופי קטון נוצרו בכבד אצל אנשים בריאים באופן כללי כאשר הם הורעבו או אכלו דיאטה דלת פחמימות ועשירה בשומנים. ראסל ויילדר (Russel Wilder) ממאיו קליניק בנה על סמך המחקר הזה דיאטה וקרא לה "דיאטה קטוגנית". ויילדר קיווה להשיג את התועלת שבצום בטיפול תזונתי שניתן להמשיך אותו בלי הגבלה. הניסוי שלו על כמה חולי אפילפסיה ב-1921 היה השימוש הראשון דיאטה קטוגנית כטיפול באפילפסיה.
עמיתה של ויילדר, רופאת הילדים מיני פיטרמן (Mynie Peterman), תכננה מאוחר יותר את הדיאטה הקלאסית ביחס של גרם אחד של חלבון לכל קילוגרם של משקל הגוף אצל ילדים – 15-10 גרם של פחמימות ליום ושאר הקלוריות מן השומן. עבודתה של פיטרמן בשנות ה-20 ביססה את השיטות להתחלה בדיאטה ולתחזוקתה. היא דיווחה על תוצאות חיוביות – ערנות, התנהגות ושינה טובים יותר – ועל תופעות לוואי – בחילה והקאה כתוצאה מקטוזיס ברמות גבוהות – והוכיחה שהדיאטה מצליחה בקרב ילדים. פיטרמן דיווחה ב-1925 שאצל 95% מבין 37 החולים הצעירים חל שיפור בשליטה בהתקפים בזמן השימוש בדיאטה ול-60% לא היו יותר התקפים. ב-1930 נחקרה הדיאטה אצל 100 אנשים בגיל ההתבגרות ואצל מבוגרים. קליפורד ברבורקה (Clifford Barborka), גם הוא ממאיו קליניק, דיווח שאצל 56% מן החולים המבוגרים יותר חל שיפור בזמן הדיאטה ול-12% לא היו יותר התקפים. ברבורקה הסיק שמבוגרים יפיקו פחות תועלת מן הדיאטה והשימוש בדיאטה הקטוגנית אצל מבוגרים לא נחקר שוב עד 1999
תרופות אנטי-אפילפטיות ושקיעת הטיפול בדיאטה.
במהלך שנות ה-20 וה-30, כאשר התרופות נוגדות הפרכוסים היחידות היו תרופות ההרגעה ברומיד (התגלתה ב-1857) ופנוברביטל (1912), השתמשו רבות בדיאטה הקטוגנית והיא נחקרה ביסודיות. דבר זה השתנה ב-1938 כאשר ה. יוסטון מריט (H. Houston Merritt) וטרייסי פטנאם (Tracy Putnam) גילו את התרופה פניטואין (דילנטין), ומוקד המחקר עבר לגילוי תרופות חדשות. עם הצגת סודיום ולפוראט בשנות ה-70 היו לנוירולוגים תרופות זמינות שהיו יעילות בטווח רחב של תסמונות אפילפטיות וסוגי פרכוסים שונים. השימוש בדיאטה הקטוגנית באותו זמן, שהוגבלה למקרים קשים כמו תסמונת לנוקס-גסטו, ירד עוד יותר.
דיאטת MCT.