שנאים נפוצים גם בשימוש ביתי בהקשר של ציוד חשמלי. לדוגמה – שנאי 230/115 המאפשר למכשור הפועל ב־115 וולט, כמו בארצות הברית, לפעול ממקור מתח של 230 וולט, כמו בישראל. שנאים אחרים מיועדים להפעלת מכשירים חשמליים קטנים דוגמת מכונות גילוח או הסרת שיער, או טלפונים ביתיים. שנאים אלה מצויים בדרך כלל בתוך התקע של המכשיר החשמלי וברוב המקרים נמצא בו גם מיישר זרם, כיוון שמכשירים אלה פועלים בזרם ישר (DC). עוד שנאים המצויים הרבה בשימוש ביתי, הם שנאים המיועדים להפעלת נורות הלוגן של 12 וולט, מרשת החשמל הביתית.
בשנאים נעשה גם שימוש במעגלי טלפוניה (לבידוד הקו מהמכשיר לצורכי בטיחות בין השאר), במעגלי תקשורת קווית ותקשורת אלחוטית (המרה ותיאום עכבות וכן הפרדה בין מעגלים ומכשירים) ובמעגלים אנלוגיים אחרים.
רעש.
ישנם שני סוגי רעש בשנאי:
גליום ארסנייד
מוחמד מוצאדק
פיקוח נפש
פיקוח נפש הוא מושג הלכתי, המחייב לעבור על מצוות לא תעשה או לבטל מצוות עשה של התורה למען הציל חיי אדם. ההלכה מחשיבה את ערך החיים של יהודי יותר מקיום כל מצוות התורה - פרט לשלוש עבירות חמורות שדינם יהרג ואל יעבור - ולכן במקרה של סכנת חיים בין של אדם עצמו לבין של אחרים, יש לנקוט בכל האמצעים הנדרשים לשם הצלת החיים, גם במחיר של עבירה על מצוות לא תעשה אף אותן שעונשם חמור, כמו חילול שבת (פיקוח נפש דוחה שבת) שדינה מיתת בית דין, או מצוות שיש עליהם עונש כרת, כמו אכילה ביום הכיפורים.
חז"ל משבחים את העובר על המצוות כדי להציל נפשות:
מקור הביטוי.
פיקוח הוא לשון גילוי ופתיחה ( "וַתִּפָּקַחְנָה עֵינֵי שְׁנֵיהֶם...", "וַיִּפְקַח אֱלֹהִים אֶת עֵינֶיהָ וַתֵּרֶא בְּאֵר מָיִם...", "וַיְזוֹרֵר הַנַּעַר עַד שֶׁבַע פְּעָמִים וַיִּפְקַח הַנַּעַר אֶת עֵינָיו".) המשנה מתירה לפקח (=לסתור) ערימה של אבנים בשבת כדי להציל אדם שקבור תחתיה וייתכן שהוא חי. מכאן מגיע הביטוי "פיקוח נפש דוחה שבת", דהיינו פיקוח נפש - גילוי ופתיחה של מפולת על נפש אדם. בהמשך הוצא הביטוי פיקוח נפש מהקשרו המקורי והפך לשם כללי להצלת אדם בסכנת חיים. והוא נזכר בלשון זה, כבר בתוספתא שקובעת כי "אין לך דבר שעומד בפני פיקוח נפש" (תוספתא, שבת ט"ז, י"ד).
מקור הדין.
התלמוד הבבלי דן במשנת "פיקוח נפש" ומחפש את מקור הדין לפיו סכנת חיים דוחה את החיוב במצוות השגרתיות. הגמרא מביאה שלל דעות ומקורות שמוכיחים את עדיפות החיים, רובם מסתמכים על דיוקים מפסוקי התורה. לבסוף מתקבלת דעתו של שמואל שדרש את הפסוק – "וחי בהם" – ולא שימות בהם. שלוש גרסאות דומות של פסוק זה מופיעות בספר יחזקאל בהקשר של שבת. דבר שמחזק את הדרשה של שמואל.
הרמב"ם מבאר את המשמעות העקרונית של הלכה זו:
פרטי הדין.
כאשר אדם שרוי במצב של פיקוח נפש לא רק שמותר לו ולמסייעים בידו לעבור על מצוות לא תעשה, אלא שהמסייעים בידו אף מצווים לעשות זאת, בהתאם לציווי "לא תעמוד על דם רעך" המופיע ב. לפי פרשן המקרא רש"י פירוש צו זה הוא שאין "לראות במיתתו (-של חברך) ואתה (=כשאתה) יכול להצילו". רש"י מביא כדוגמה אדם שטובע בנהר, או שחיה טורפת או שודדים רודפים אחריו.
בספרות ההלכה מתקיימים דיונים רבים בסוגיות הקשורות בפיקוח נפש, למשל האם סכנה לעובר שאין בה סכנה לחיי האם היא בגדר פיקוח נפש, כלומר, האם עובר הוא בגדר אדם חי.
גם ספק פיקוח נפש מתיר לעבור על המצוות.
הקל הקל תחילה.
כאשר חולה בסכנה ויש צורך להתיר לו איסור כל שהוא, מתירים לו את האיסור הקל, ורק אם אין די בכך מתירים לו איסור חמור יותר. כך מובא בברייתא: . הדברים נפסקו גם להלכה ברמב"ם ובשולחן ערוך.
לדעת המבי"ט הדרישה להימנע מאיסור חמור כשניתן להסתפק באיסור קל היא מדרבנן, ומדאורייתא מותרים שני האיסורים כל עוד נעשה הדבר משום פיקוח נפש. ויש חולקים על כך וסוברים שהחובה להימנע מהאיסור החמור היא מהתורה.
שחיטה בשבת או אכילת נבלה.
שאלה שנידונה בין הראשונים היא כשיש לחולה צורך לאכול בשבת בשר, ושתי האפשרויות העומדות בפנינו להצלתו הן: א. להאכיל אותו מבשר נבלה. ב. לשחוט עבורו בשבת. איזו עבירה יש להעדיף: איסור מלאכה בשבת (מלאכת שוחט) או על איסור נבלה.
לפי הכלל של "הקל תחילה" היה לנו להתיר לו איסור נבלה שהוא איסור לא תעשה שעונשו מלקות, ולא את איסור מלאכת שוחט בשבת, שהעונש עליו הוא סקילה. למרות זאת, לשיטת כמה ראשונים עדיפה השחיטה, ונאמרו בזה כמה טעמים:
בשולחן ערוך נפסק ששוחטים עבור החולה: השולחן ערוך, מוסיף שכל זה כשיש זמן מספיק להכנת הבשר הכשר, אבל אם החולה זקוק להצלת חייו לבשר בדחיפות ובשר הנבלה מוכן, מאכילים אותו את בשר הנבלה.
הצלת לא יהודים.
אף על פי שניסוחו המקורי של הכלל דן ב"פיקוח נפש", ולכאורה אין הוא מחלק בין יהודי לגוי, הרי שהדיון התלמודי מבהיר שתחולת הדין היא על יהודים. לגבי לא יהודים התקיימו דיונים רבים לאורך הדורות, ובסופו של דבר רוב הפוסקים מסכימים שיש לחלל שבת גם עבור לא יהודים, ולו משום דרכי שלום, כלומר בשל הצורך למנוע איבה בין-דתית.
צום ביום הכיפורים.
כלל זה שפיקוח נפש דוחה את המצוות, נאמר גם על צום ביום הכיפורים במצב שעלול לסכן את חייו של הצם.
כאשר אדם נמצא בסכנת נפשות, הרי שמטעמי פיקוח נפש הוא מחויב להציל את עצמו. על פי ההלכה חולים, אינם חייבים לצום בחמשת הצומות, פרט ליום הכיפורים שכן חיובו מן התורה ובו אף חולה חייב לצום. עם זאת,
במצבים שהצום עלול לגרום לפיקוח נפש לזולת, אף לבריא מותר לאכול או לשתות פחות מכשיעור.
פיקוח נפש מול קידוש השם.
בתקופת גזירות השמד שהטילו הרומאים, דנו התנאים על גבולותיה של הלכה זו, והאם יש מצוות שעליהן צריך למסור את הנפש. דעת רבי ישמעאל הייתה, על סמך הפסוק האמור: "וחי בהם", שאפילו כאשר אדם נדרש לעבוד עבודה זרה - רשאי הוא לעשות זאת על מנת שלא ייהרג, אלא אם כן הדבר היה בפרהסיא. לעומתו, רבי אליעזר סבר שיש למסור את הנפש ולא לעבוד עבודה זרה. זאת, על פי הפסוק: "וְאָהַבְתָּ אֵת ה' אֱלֹהֶיךָ בְּכָל לְבָבְךָ וּבְכָל נַפְשְׁךָ וּבְכָל מְאֹדֶךָ", אותו דרש: "ובכל נפשך - אפילו הוא נוטל את נפשך".
התלמוד מספר על אספה מיוחדת שהתכנסה להכרעה בשאלה זו:
ישנם מצבים אחדים בהם הצלת הנפש אינה דוחה מצוות.
ראשית, ישנן שלוש מצוות שלגביהן נקבע "ייהרג ואל יעבור", כלומר אפילו אם העבירה עליהן כרוכה במוות אין לעבור את העבירה. מצוות אלה הן:
בנוסף, כאשר יהודי מצוּוה לעבור עבירה בפרהסיה, כלומר בפני עשרה יהודים, אסור לו להציל את נפשו ולעבור את העבירה, אפילו לא כדי להציל את חייו. אם יהודי מצווה לעבור עבירה לא בפרהסיה ומטרת הגוי היא לגרום ליהודי לעבור עבירה ולא מאינטרסים אישיים אפשר למסור את הנפש אבל אין חובה. בשעת השמד, כלומר בתקופה בה השלטון מנסה לכפות על יהודים לעזוב את דתם, אוסרת ההלכה לעבור עבירות שמכריח השלטון לעבור, לא רק בציבור אלא גם כשאין איש בסביבה. בכל מקרה החובה למסור את הנפש היא רק כדי לא לעבור עבירה, אבל כדי לעשות מצווה לא צריך למסור את הנפש.
במכילתא (יתרו, מסכתא דבחדש פרשה ו)
לפי הרמב"ם מי שנהרג במקום שמותר לעבור עבירה בגלל סכנה הנשקפת לחייו, הוא נושא בעונש על מיתתו. לעומתו, רבי יוסף חביבא (מחבר ספר נימוקי יוסף) פסק שמותר לאדם לנהוג לפנים משורת הדין ולסרב לבצע עבירה גם אם ייהרג כתוצאה מכך. ואכן, היו בעבר מקרים בהם הוזכרו לשבח כאלו שמסרו את נפשם על ערכים חשובים אף שלא היו מחויבים בכך מעיקר הדין.
מלחמה.
הצלת נפשו של היחיד נדחית לעיתים מול הצלת הציבור כולו או חלקו. לכן, במקרה שיש סכנה לציבור, כגון שאויב עולה עליהם, היחידים מצווים לצאת למלחמה ולסכן את חייהם.
כבר בימי החשמונאים עלתה הסוגיה של לחימה בשבת, ואחרי שאנשי המלך סירבו להילחם בשבת ונטבחו, כמתואר בספר מקבים:
הכריז מתתיהו כך:
הכנסייה האורתודוקסית
מצוות לא תעשה
מצוות לא תעשה או לאווים הן מצוות התורה שבהן נוסח הציווי המקראי הוא שלילי, כמו: "לא תרצח", "לא תגנוב" וכדומה. זאת לעומת המצוות המנוסחות כציווי חיובי, המכונות "מצוות עשה". על פי המסורת, מתוך תרי"ג (613) המצוות, 365 (שס"ה) הן מצוות לא תעשה, כמספר הימים בשנה השמשית. על פי ההלכה, רבות ממצות הלא-תעשה קשורות בעונשים של מלקות או מיתת בית דין למי שעובר עליהן.
רקע.
תרי"ג מצוות התורה מתחלקות לשני סוגים, האחד צווי לעשות את המצוּוה לעשות, והשני צווי להימנע מלעשות את המצוּוה שלא לעשות. מוני המצוות (הרמב"ם, הסמ"ג ודומיהם) חילקו על פי המקובל בידינו את המצוות לשני סוגים אלו, כשרמ"ח צווים שייכים לסוג הראשון ונקראים מצוות עשה, ושס"ה צווים משתייכים לסוג השני ונקראים מצוות לא תעשה. מצוות רבות כלולות בשתי הקטגוריות, למשל, האיסור על חמץ בפסח כולל שני לאוין של "לא ייראה" ו"לא יימצא", ועשה של "תשביתו שאור מבתיכם".
דוגמאות למצוות לא תעשה:
סוגי הלאוין.
לאו רגיל.
רוב מצוות הלא תעשה, בשונה ממצוות עשה, גוררות אחריהן בדרך כלל בנוסף לתמורה השמימית של שכר ועונש, גם עונש גשמי של מלקות, קיימים מספר מקרים שבהן לא לוקים על הלאו הרגיל בגלל שמצטרף אליו עונש אחר המפורש בתורה, אחד מארבע מיתות בית דין או חיוב תשלומין. כמו כן חיוב כרת לדעה אחת בגמרא פוטר מעונש מלקות ולדעה השנייה לא כיוון שאינו בידי אדם.
לאו הניתק לעשה.
לאו הניתק לעשה הוא מצוות לא תעשה שלאחר שעברו עליה, נצטוו במצוות עשה שיכולה לתקן את הלאו, במקרה כזה לא לוקים על מצוות הלא תעשה, כיוון שיכול לתקנה.
לאו שאין בו מעשה.