בתורה לא ניתנו סימני כשרות לעופות אך ניתנה רשימה של כעשרים עופות אסורים באכילה, וכל היתר הותרו.
כפי שכתוב ב:
במשך הדורות נשכח זיהויים של חלק מהעופות האסורים והתעוררו ספקות לגבי עופות שונים.
במקרה של חוסר ידיעה נתנו חז"ל במשנה ובתלמוד סימני זיהוי הקובעים את כשרותו של העוף.
סימני טהרה.
לדעת הרמב"ם מעיקר ההלכה כדי להכשיר עוף מספיק סימן טהרה אחד, ובלבד שנדע בו שאינו דורס ואוכל. ברם, בחיבורו "משנה תורה" מביא שמסורת ביד הגאונים שאין להכשיר עוף על פי סימן אחד, אף על פי שיודעים בו שאינו דורס ואוכל, אלא אם כן היה אותו סימן שקורקבנו נקלף ביד; אבל אם אינו נקלף ביד, אף על פי שיש לו זפק או אצבע יתירה, אסור.
כשרות העופות בסימנים נפסקו הלכה למעשה בספרי ההלכה.
ביהדות אשכנז.
ביהדות אשכנז נהגו להחמיר שלא להכשיר עוף על פי סימנים, אלא במסורת בלבד. פסיקה זו עוררה פולמוסים רבים בדבר כשרותם של כמה עופות כמו תרנגול הודו, מיני פסיוניים, וב-2017 על תרנגול הבראקל.
שרצי עוף.
בתורה נאמר שרוב מיני השרצים ושרצי העוף טמאים לאכילה.
כפי שכתוב ב
עם זאת התירה התורה לאכול מספר מינים של שרצי העוף, ואלו הם: הארבה, סלעם, חרגול וחגב, ומהמילה "למינהו" שמוזכרת ליד כל אחד מהשרצים הגמרא מביאה עוד ארבעה שמות שמותרים באכילה: ציפורת כרמים, יוחנא ירושלמית, הערצוביא והרזבנית.
סימני כשרות שרץ העוף.
ב מפרטים ארבעה סימני טהרה, השנים הראשונים מוזכרים במפורש בתורה והשניים האחרים נלמדו על ידי חז"ל:
גם שרצים שאין להם סימנים אלו כשהם צעירים, אך יפתחו אותם כשיגדלו, מותרים באכילה.
לדעת פוסקים כמו הר"ן, חייב גם ששמו של השרץ יהיה "חגב", כלומר שיהיה מסורת לכך שהשרץ שייך לרשימת שרצי העוף הכשרים. ישנם הרבה פוסקים שהולכים על פיו כמו הבית יוסף, אך יש פוסקים שלא מזכירים אותה כמו רי"ף.
בהרבה קהילות ישראל נהגו במהלך הדורות לאכול שרצי עוף, במיוחד כשהיו פושטים על האזור נחילי ארבה שחיסל את היבולים. עם זאת, היו גם הרבה קהילות שנחלשה בהם המסורת על כשרות שרצי העוף, במיוחד אלו שלא הייתה בהם נוכחות רבה של נחילי ארבה, או שהגויים באותו מקום לא ראו באכילת חגבים כדבר מקובל, בקהילות אלו הפסיקו לאכול שרצי עוף לחלוטין או שהיו אצלם קולות שתמכו בלאסור זאת. כך אצל יהודי אשכנז הפסיקו לחלוטין באכילת שרצי עוף בעקבות איבוד המסורת. אצל יהדות ספרד היו אזורים שבהם נהגו לאכול, והיו אזורים שלא.
אצל יהדות צפון אפריקה והמזרח התיכון הרבה קהילות המשיכו לאכול שרצי עוף, אף על פי שהיו קהילות ופוסקים שהתנגדו לכך (הידוע והמשפיע שבהם היה ר' חיים בן עטר). המנהג הופסק בעקבות הצלחה של ממשלות בעולם למגר את נחילי הארבה. גם אצל יהודי תימן הייתה מסורת חזקה של זיהוי שרצי העוף, חלקם אף המשיכו במנהג זה עם עלייתם לארץ, מה שעורר זעם אצל הרבה מהקהילות הוותיקות, במיוחד האשכנזים. רוב יהודי אתיופיה לא נהגו לאכול ארבה.
ניקולה מושאנוב
נִיקוֹלָה סְטוֹיְקוֹב מוּשָאנוֹב (בבולגרית: Никола Стойков Мушанов; 12 באפריל 1872, דריאבנו, האימפריה העות'מאנית – 10 במאי 1951, וליקו טרנובו, הרפובליקה העממית הבולגרית) היה פוליטיקאי וליבראל בולגרי, אשר כיהן במספר תפקידי שרים בממשלות בולגריה וכן כראש ממשלת בולגריה מטעם המפלגה הדמוקרטית הבולגרית. מושאנוב נרצח על ידי סוכני המשטרה החשאית הבולגרית.
ראשית חייו.
ב-1893 הוסמך מושאנוב למשפטים בצרפת ועד 1896 הועסק כשופט ותובע בסטארה זאגורה ובווארנה. בין 1897 ל-1908 עבד כעורך דין בעיר רוסה והצטרף למפלגה הדמוקרטית הבולגרית.
ראשית הקריירה הפוליטית.
מושאנוב כיהן כשר בממשלתו הראשונה של אלכסנדר מלינוב. בין 1908 ל-1910 כשר החינוך ומ-1910 ועד 1911 כשר הפנים. בשלהי מלחמת העולם הראשונה מונה לתפקיד השר לעבודות ציבוריות וכיהן בתפקידו מה-21 ביוני 1918 ועד 7 במאי 1919 תחת אלכסנדר מלינוב ותאודור תאודורוב. לאחר בחירתו של אלכסנדר סטמבוליסקי לראשות הממשלה, הועמד מושאנוב לדין יחד עם פוליטיקאים רבים אחרים שנתפשו על ידי הממשלה החדשה כאחראים לתבוסה במלחמה שהובילה לחוזה ניי. ב-1922 נכלא למספר חודשים בבית כלא בעיר שומן. ב-1931 מונה לשר הפנים והבריאות בממשלתו של אלכסנדר מלינוב.
כהונת ראש הממשלה.
ב-12 באוקטובר 1931 התמנה לראש הממשלה ושר החוץ של ממלכת בולגריה וכיהן בתפקידו עד ההפיכה הצבאית שיזמה הליגה הצבאית, בראשות קימון גאורגייב במאי 1934. ב-1932 הצליח מושאנוב לסיים את תשלום פיצויי המלחמה בהם מחויבת הייתה הממלכה מתום מלחמת העולם הראשונה והיה זה הישגו החשוב ביותר.
אחריתו.
לאחר מותו של אלכסנדר מלינוב נבחר מושאנוב לתפקיד יושב ראש המפלגה הדמוקרטית, תפקיד בו כיהן רשמית עד 1947. הוא כיהן כיושב ראש הפרלמנט הבולגרי בין 1938 ל-1939. מושאנוב כיהן כשר בממשלתו של קונסטנטין מוראבייב וניהל משא ומתן עם הבריטים והאמריקאים במטרה למנוע את כיבוש הממלכה על ידי ברית המועצות. ב-9 בספטמבר 1944 לאחר ההפיכה הצבאית בה סולק מוראבייב ועליית השלטון הפרו קומוניסטי בראשות קימון גאורגייב, הועמד לדין ונידון לשנת מאסר בעוון חתרנות. בספטמבר 1945 לאחר שחרורו מהכלא, חזר מושאנוב לפעילות במפלגה הדמוקרטית, אך נאלץ לפרוש שנתיים מאוחר יותר. הוא המשיך להביע בגלוי עמדות אנטי קומוניסטיות. בין 1947 ל-1949 נעצר מספר פעמים, נחקר ושוחרר. מושאנוב גורש מסופיה לווליקו טרנובו, שם הושם במעצר בית. משטרו הסטליניסטי של וולקו צ'רבנקוב פעל באופן אגרסיבי לדיכוי מתנגדי משטר בבולגריה.
ב-10 במאי 1951 נעצר מושאנוב בידי אנשי המשטרה החשאית הבולגרית בחשד לתמיכה במשנתו של טרייצ'ו קוסטוב שהוצא להורג. הוא הובל לחקירה במשרדי הוועדה לביטחון המדינה, ושם נרצח. בגרסה הרשמית לאירועים, נטען כי נפטר מהתקף לב. ב-1996 ביטל בית המשפט העליון הבולגרי את גזר הדין מ-1944 וטיהר את שמו של מושאנוב.
מושאנוב והקהילה היהודית.
ניקולה מושאנוב היה אחד הפוליטיקאים הבולגרים הבולטים במאבק כנגד רדיפות היהודים בממלכה הבולגרית. הוא הביע את עמדותיו הנחרצות, גם כשהיה בדעת מיעוט והותקף על ידי חוגים רחבים בפרלמנט ובממשלה הבולגרית.
ב-1937 בגבור האירועים האנטישמיים בבולגריה תוך התקרבותו של הממשל הבולגרי לגרמניה הנאצית, החליטו ראשי הקהילה היהודית לערוך סקר בקרב מדינאים, ראשי ציבור ומובילי דעת קהל בולגרים, כדי לבחון את חומרת הבעיה. מושאנוב השיב לשאלות, ציין את התנגדותו לרדיפת היהודים והוסיף שבולגריה שידעה כפייה במשך 500 שנות שלטון עות'מאני, אין בה מקום לרדיפת מיעוטים.
בשלהי דצמבר 1940 הוגש לאישור הפרלמנט הבולגרי החוק להגנת האומה שדמה במתכונתו לחוקי נירנברג. החוק זכה לתמיכה רחבה בפרלמנט. מושאנוב יצא בגלוי כנגד החוק ומשלא הועיל מאבקו בפרלמנט, פנה למלך בוריס השלישי בבקשה להפעיל את השפעתו על הממשלה לביטול הצעת החוק. המלך לא השיב. מושאנוב הצביע נגד החוק, אך הוא אושר ברוב גדול.
ב-25 ביוני 1942 אושרה בפרלמנט הבולגרי הצעת חוק, המסמיכה את הממשלה הבולגרית לאחוז בכל האמצעים הנדרשים כדי לפתור את "בעיית היהודים" בממלכה. מושאנוב תקף בחריפות את ההצעה וביחד עם חברו למפלגה פטקו סטאינוב הצביע נגדה.
ב-21 במאי 1943 החליטה הממשלה הבולגרית לגרש את יהודי סופיה לערי השדה, כאשר תוכניתו של אלכסנדר בלב הייתה לראות בגירוש זה שלב ראשון לקראת גירושם אל מחוץ לגבולות הממלכה. ב-22 במאי כתבו מספר אישי ציבור ובכללם ניקולה מושאנוב מכתב למלך בוריס השלישי בו נטען שמדובר בצעד בלתי אנושי והמלך ישא אישית באחריות לתוצאותיו של המהלך הנפשע. המכתב נמסר לארמון המלך על ידי דימו קזאסוב וצביאטקו בובושבסקי. הייתה זו הפעם הראשונה בה שוגר איום למלך עצמו להפסיק את רדיפות היהודים.
ב-24 במאי עם פרסומו של צו הגירוש נפגשו מושאנוב ופטקו סטאינוב עם ראש הממשלה בוגדאן פילוב ותבעו ממנו לבטל את הגירוש. פילוב סירב. מושאנוב וסטאינוב שלחו מכתב מחאה לארמון המלך, הוא לא זכה למענה והגירוש יצא לפועל.
מאיה אגמון
אליאנור פרז'ן
אליאנור פרג'ן
ניקולה מושנוב
באמפי ג'ונסון
אלסוורת' ריימונד "באמפי" ג'ונסון (באנגלית: Ellsworth Raymond "Bumpy" Johnson; 31 באוקטובר 1905 – 7 ביולי 1968) היה גנגסטר אמריקאי בשכונת הרלם, ניו יורק, במחצית הראשונה של המאה העשרים.
שנותיו הראשונות.
ג'ונסון נולד בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית. כבר מגיל צעיר הוא התבלט בחוכמתו, בהיותו בן 8 הוא כבר קפץ שתי כיתות.
כשמלאו לו 10, אחיו הצעיר, וילי, הואשם ברציחתו של אדם לבן. הוריו שחששו מהאפשרות שכנופיה תבצע בו לינץ', משכנו את ביתם הקטן וגייסו כסף כדי לשלוח את וילי צפונה לחיות עם קרוביהם.
כשבאמפי גדל הוריו דאגו מפני אופיו חם המזג ועזות-מצחו כלפי לבנים, לכן הם שלחו אותו לחיות עם אחותו הגדולה, מייבל, בהרלם, ב-1919.
קריירת הפשע.
ג'ונסון היה עמיתה של 'מספרים' ('numbers' ;הגרלה לא חוקית) המלכה מאדאם סטפני סנט קלייר.