לאחר מכן, מטיגארי מצליח לברוח גם מבית החולים וכאשר המשטרה רודפת אחריו, בדרכו לחווה של רוברט ויליאמס, הוא מגלה שכל תושבי המדינה נוהרים לביתו של המתיישב. התושבים הזועמים, תומכים במאבקו של מטיגארי וכאות הזדהות מעלים את ביתו של ויליאמס באש וכך מטיגארי מצליח להימלט יחד עם גות'רה ומוריוקי ליערות. העלילה מסתיימת בהיעלמותו של מטיגארי ובתעלומה "במדינה כולה עמדה השאלה הגדולה בעינה: מיהו מטיגארי מא נג'ירוגי? האם הוא חי או מת?" ולכן, לא ידוע מה לבסוף עלה בגורלו. עם זאת, בסוף העלילה חוזר מוריוקי הנער לעץ התאנה ומוצא תחתיו את כל מה שהחביא מטיגארי בתחילת העלילה. הספר מסתיים כאשר מוריוקי עומד תחת עץ התאנה, מצליב את חגורת הכדורים על חזהו, מרים את הקלשניקוב על כתפו ונזכר בקולות שירת הניצחון של הפטריוטים ובני עמו.
המשמעויות הסמויות בספר.
בהקדמה לספר, פונה הסופר ת'יונגו לציבור הקוראים ומציין שהסיפור, ההתרחשויות, הדמויות והמדינה הם דמיוניים וכותב "מי ייתן והסיפור יתרחש בכל מרחב שתבחר!". כך שלכאורה, ת'יונגו מציין שהספר אינו דן בתהליך היסטורי, מקום ספציפי או אירוע קונקרטי, אלא במצב סוציו-פוליטי. עם זאת, ניכר כי הספר דן בתהליך התמסדות הניאו קולוניאליזם במדינות אפריקה בכלל וקניה בפרט. כך למשל, בספר מתואר שלטון שהתמסד על ידי האליטה שתפסה את מקומו של השלטון הבריטי אשר נעלם בהדרגה, אך נותר כשלטון עקיף. זאת בדומה לתהליך בקניה. הספר מתאר כיצד התיישבותם של הבריטים באדמותיה הפוריות של קניה, דחקה את המקומיים מאדמתם החקלאית אל השטח הנחות לאחר שהשתלטו עליה ב-1895. ההתיישבות התרכזה בעיקר באדמות שבט הקיקויו בפרובינציה המרכזית ולכן, הם היו הנפגעים העיקריים ממנה. אלו שהיו מקורבים לשלטון מבין הקיקויו, זכו באדמות בשמורות הילידים וחלקם הפכו לאריסים, אך רובם נשארו חסרי כל. לכן, הם נאלצו להגר לעיר ולעבוד כשכירים בתנאי עבדות. ב-1945, החלו בני הקיקויו להביע את מורת רוחם מהדיכוי ופתחו בשביתות ומחאות עד שלבסוף הקימו את תנועת 'האיחוד האפריקני של קניה' (KAU) בראשות ג'ומו קניאטה. התנועה דרשה שוויון זכויות מלא, אך דרישותיה לא נענו ומחאותיה דוכאו. הספר משווה בין המציאות הפוסט קולוניאלית לתקופת השלטון הקולוניאלי המונופוליסטי שהפקיע מהמקומיים את ההון, הקרקעות ומשאבי הטבע כאשר רוב הרווחים זרמו מקניה לבריטניה.
הספר יצא לאור לראשונה בשפת הקיקויו ב-1986 והוא עוסק גם בתקופת שלטונו של הנשיא דניאל אראפ מוי, נשיאה השני של קניה. בתקופת שלטונו, חיזק מוי את כוחה הפוליטי של מפלגתו 'האיחוד הלאומי האפריקני של קניה' (KANU) שהייתה המפלגה הדומיננטית בקניה מאז זכתה לעצמאות ב-1963. תחת שלטונו של מוי רוכז הכוח המדיני בידי מפלגתו שדיכאה גורמים אופוזיציוניים מבית, ואף נחקק חוק שאסר על השתתפותן של מפלגות מתחרות בבחירות. בנוסף לכך, הפעיל מוי צנזורה על אמצעי התקשורת, ומעצר מתנגדים, כמו הסופר ת'יונגו עצמו, ללא משפט והגלייתם. בעקבות זאת, פרצו באותה תקופה מחאות סטודנטים כנגד מדיניות שלטונו של מוי בקניה. כך שלמעשה, הספר מתאר את מדיניות הדיכוי של מוי שכללה השתקת מתנגדי משטר, מעצר סטודנטים ומורים בעלי אידאולוגיות מרקסיסטיות וסגירת אוניברסיטאות.
מרד המאו מאו.
פירוש שמו של 'מטיגארי מא נג'ירונגי' בשפת הקיקויו הוא 'הפטריוטים ששרדו את הכדורים' ולכן הוא מעיד על השתייכותו בעבר למרד תנועת ההתנגדות 'המאו מאו' שכלל פעולות גרילה נגד השלטון הבריטי ומשתפי פעולה מקומיים. מטיגארי מתאר בתחילת העלילה כיצד נשבע בשבועת הפטריוטים של המאו מאו ויצא למרד לאחר שנושל מאדמתו על ידי המתיישב ויליאמס. הספר מציג את טקס החניכה להצטרפות המאבק המזוין, שהתבצע באמצעות חיתוך העור. "דמם התמזג עם האדמה והם הפכו פטריוטים, מוכנים למאבק המזוין העתיד לבוא". התיישבותם של הבריטים שהשתלטו על אדמות העם הקנייתי, באה לידי ביטוי בעלילה בסיפורו של מטיגארי, שהקים וניהל את מפעל הקפה והתעשייה לעיבוד התה בחווה, שנגזלו ממנו על ידי המתיישב ויליאמס. הספר מתאר את המציאות הפוסט קולוניאלית, דרך עיניו של מטיגארי. כך למשל מגלה מטיגארי בתחילת העלילה כי אף על פי שהביס את המתיישבים ושיחרר את עמו, קניה בפרט ואפריקה בכלל מתפקדות כפריפריה של העולם העשיר.
הספר עוסק בסיפור של מחתרת המאו מאו שפעלה בקניה והנהיגה מרד בשנים 1952–1956 כנגד הממשל הבריטי והשלטון המקומי שנוהל בחסות הבריטים. מרבית חברי התנועה היו מבני שבט הקיקויו וגם בני שבטי אמבו ומרו נמנו עימם. הבריטים הוציאו את התנועה אל מחוץ לחוק כבר בשנת 1950 כאשר החלו המאו מאו לבצע פעולות אלימות. המרד הסתיים בשנת 1956 בתבוסת המאו מאו ובחיסולם הכמעט מוחלט. עם זאת, הבריטים ששלטו בקניה מאוקטובר 1952, עזבו ארץ זו בדצמבר 1959.
אחת הסיבות לטינת הקיקויו ללבנים היה שטף המתיישבים ב"רמות הלבנות" לאחר מלחמת העולם השנייה. בשנת 1952 חיו בקניה 42,000 מתיישבים לבנים ו־1.25 מיליון אפריקאים.
בשנת 1950 התנגדות הקיקויו ב"רמות הלבנות" הפכה לאלימה ובוצעו פעולות חבלה כנגד המתיישבים הלבנים. למרות זאת, אפילו נציגי הקיקויו בבית הנבחרים הקנייתי פקפקו בכך שלמאו מאו גודל משמעותי. בשנת 1952 הפעולות נגד האירופאים הפכו לשכיחות יותר והתפשטו למחוזות נקרו, נוישה ולקיפיה. באוקטובר המרד הפך למלחמה.
יוהאן פון קירכבך אאוף לאוטרבאך
קרל פון קירכבך אאוף לאוטרבאך
הינד רוסתום
הינד רוסתום (בערבית: هند رستم), שם הבמה של נרימאן חוסיין מוראד (12 בנובמבר 1929 – 8 באוגוסט 2011), הייתה שחקנית מצריה, מגדולות השחקניות של עידן הזהב של הקולנוע המצרי. המראה החיצוני שלה הקנה לה את הכינוי "מרילין מונרו של המזרח" (בערבית: مارلين مونرو الشرق).
הינד רוסתום כיכבה בלמעלה מ-80 סרטים במהלך הקריירה שלה.
ביוגרפיה וקריירה מוקדמת.
רוסתום נולדה בשכונת מוחרם בכ, באלכסנדריה, מצרים, ב-12 בנובמבר 1929, לאב טורקי ואם ערבייה.
היא התחילה את הקריירה שלה בגיל 16 עם הסרט "פרחים וקוצים". ההצלחה האמיתית הראשונה שלה הייתה ב-1955, כאשר הבמאי המפורסם חסן אל-אימאם הציע לה תפקיד בסרט "בנות הלילה". הסרטים המפורסמים בהם השתתפה כוללים את "אבן חמידו "ב-1957; סרטו של יוסף שאהין "תחנת הרכבת" עם פריד שאוקי ב-1958; סרטו של צלאח אבו סיף "נדודי שינה" עם פאתן חמאמה, עומר שריף ורושדי אבאזה ב-1958;" מאבק בנילוס" עם עומר שריף ורושדי אבאזה ב-1959; ו"שאפיקה הילדה הקופטית" בשנת 1963. רוסתום הייתה ידוע כמלכה הפתייניות בקולנוע המצרי, "מרילין מונרו של המזרח (או של הקולנוע המצרי)."
היא החליטה לפרוש ממשחק בשנת 1979, כיוון שרצתה שהקהל יזכור אותה בצעירותה.
רוסתום דחתה הצעה של מיליון לירות מצריות עבור כתיבת הביוגרפיה שלה, בחודש דצמבר 2002. ההצעה הוגשה מטעם ערוץ לוויין מצרי וביקשה לתאר את החיים שלה בסדרת דרמה. היא התבקשה להגיש את ההיסטוריה המלאה של העבר שלה, הישגים, חוויות העבודה עם שחקני עבר בולטים, כגון פריד שאוקי, יוסף שאהין, שכרי סרחאן, ושאדיה. רוסתום אמרה כי סירבה למכור את חייה כאמצעי בידור, כיוון שהחיים האישיים שלה נוגעים לה בלבד ולא לאף אחד אחר. רוסתום הייתה נשואה פעמיים: לחסן רדא, במאי הקולנוע ואבי בתה היחידה, ולמוחמד פיאד, רופא.
מותה.
ב-8 באוגוסט 2011, רוסתום נפטרה בבית החולים אל-מוהנדסין בגיזה בעקבות התקף לב, בגיל 81.
סל מחזור (מחשב)
מחזור נייר
אלוויס TE 21
אלוויס TE 21 (באנגלית: Alvis TE 21, קרויה גם: Alvis Three Litre Series III) היא מכונית ספורט המוגדרת כמכונית סלון, מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Alvis Car and Engineering Company (שם קיצור: "Alvis") אשר יוצרה בין השנים 1963–1966.
סך הכול יוצרו 352 יחידות.
בריגדה-גנרל
בריגדה-גנרל (בגרמנית: Brigadegeneral, בקצרה: BrigGen) היא דרגת הגנרל הנמוכה בחשיבותה בצבא הגרמני (הר) ובחיל האוויר הגרמני (הלופטוואפה), והיא מקבילה לדרגת בריגדיר גנרל.
דרגה.
הדרגה היא מקבילה לדרגת OF-6 בנאט"ו, וכן לפלוטילן-אדמירל בדויטשה מרינה, או גנרל-ארזאץ, גנרל-אפותקר, ואדמירל-ארזאץ בשירותי הרפואה של הבונדסוור.
סימני הדרגה.
על דרגות הכתף (צבא היבשה, חיל האוויר) יש כוכב זהב אחד בין שני עלי אלון מוזהבים.
רוברט אנדרסון ואן ויק
רוברט אנדרסון ואן ויק (באנגלית: Robert Anderson Van Wyck; 20 ביוני 1849 - 14 בנובמבר 1918) היה ראש עיריית ניו יורק הראשון, לאחר איחוד הרבעים לעיר אחת.
ביוגרפיה.
גדל בניו יורק. למד באקדמיית וילסון בצפון-קרוליינה. הפסיק את לימודיו בה בטרם סיימו, והמשיך את לימודיו באוניברסיטת קולומביה, בה השלים בשנת 1872 תואר ראשון במשפטים. אחר לימודיו החל לעבוד כעורך דין.
במשך שנים רבות נטל חלק פעיל בענייני המפלגה הדמוקרטית. נבחר לשופט בבית המשפט המחוזי של ניו יורק, ומאוחר יותר אף היה שופט בבית המשפט העליון.
בשנת 1898 החל לכהן בתפקידו כראש עיריית ניו יורק, והיה ראש העיר הראשון לאחר איחוד הרבעים. בתפקידו זה כיהן עד 1901. בתקופת כהונתו פורסם כי חברת הקרח האמריקאית של צ'ארלס ו. מורס העלתה את מחיר הקרח, בשל בלעדיותה באספקת הקרח, וכי לוואן ויק היה מניות בחברה. בשל כך הוצרך לסיים את תפקידו. מושל ניו יורק תאודור רוזוולט פתח בחקירה, שקבעה כי ואן ויק לא היה מעורב אישית בשערוריית העלאת מחיר הקרח.
בשנת 1906 עבר לפריז, שם חלה ומת ב-14 בינואר 1918 בגיל 69. גופתו הוחזרה לניו יורק, והוא נקבר בבית הקברות וודלאון ברובע הברונקס.
United States Department of Defense
בריגדגנרל
מד הונדו