מנגינותיו של מינדלין היו פופולריות מאוד בארץ בתקופת חייו, והושמעו רבות בקונצרטים וברדיו. בעשורים האחרונים נשכחו שיריו ואינם מושמעים באמצעי התקשורת.
מלון גרנד בודפסט
אל-חאדר
רחיב
רחיב או ראחיב (באוקראינית: Рáхів; ברוסינית: Рахово; ברוסית: Ра́хов; בהונגרית: Rahó; ברומנית: Rahău; בסלובקית: Rachov; בגרמנית: Rachiw; ביידיש: ראחוב) היא המרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז משנה רחיב במחוז זקרפטיה באוקראינה.
היסטוריה.
הדעה המקובלת היום היא שרחיב נוסדה ככפר ב-1447 על ידי מתיישבים מגליציה, למרות שקיימים מקורות מ-910 שמזכירים את ההתיישבות.
ב-1896 הכפר קיבלה מעמד של עיירה. ב-1920, לאחר מלחמת העולם הראשונה, רחיב, כמו יתר זקרפטיה, הפכו להיות חלק מצ'כוסלובקיה והיא הפכה להיות אתר תיירות.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 העיר ויתר האזור סופחו להונגריה. באוקטובר 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה היא שוחררה על ידי כוחות ברית המועצות. כעבור שנה זקרפטיה סופחה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
ב-1991, עם התפרקות ברית המועצות, רחיב הפכה להיות חלק מאוקראינה העצמאית.
דמוגרפיה.
במפקד ב-2001 התגוררו בעיר כ-15,000 תושבים, מתוכם 83.8% אוקראינים, 11.6% הונגרים, 3.2% רומנים ו-0.8% רוסים.
קהילה יהודית.
בראחוב התקיימה קהילה יהודית גדולה וכיהנו בה אף מספר אדמו"רים, רבה של ראחוב היה רבי ישראל חיים פרידמן, מחבר הספר ליקוטי מהרי"ח.
קוספלייר
יאנובה
יאנובה (גם ינבה; ביידיש: יאנאווא; בליטאית: Jonava; בפולנית: Janów; ברוסית: Йонава או Ионава; לעיתים נכתב Jonawa) היא עיר בת כ-35,000 תושבים במרכז ליטא, במחוז קובנה. לפני השואה הייתה זו עיירה יהודית מובהקת: ב-1893 היה אחוז היהודים מבין תושביה 92%, וערב שואת יהודי ליטא - כ-65% (2,700 יהודים).
היסטוריה.
העיר הוקמה בשנת 1750 על גדות הנהר נריס. עוד במאה ה-17 היה יישוב יהודי בכפר על גדתו השמאלית של הנהר ובין שרידיו בית קברות יהודי עתיק. במאה ה-18 החל היישוב היהודי לעבור לגדתו הימנית של הנהר, לאחוזותיו של האציל קוסקובסקי (Kosakovski). מרכז העיירה היה בנוי בתי-אבן וכולו אוכלס ביהודים. גויים חיו בפאתי העיירה בבתי עץ. העיירה היוותה מרכז מסחרי ומנהלי לסביבה כפרית גדולה.
כלכלת העיירה התבססה על עצי היערות הסמוכים, ששונעו על גבי הנהר לגרמניה. במאה ה-19 הוקמה בעיירה תחנת רכבת מרכזית ותעשיית רהיטים, עיבוד עור, מסגרות ובניית קרונות רכבת. כן עסקו רבים מתושבי העיירה, השוכנת בצומת-דרכים מפותח כעגלונים ולאחר מכן כנהגים.
בשנים 1894 ו-1905 כילו שרפות נרחבות חלקים ניכרים של העיירה. חוסנה של הקהילה איפשר את הקמת העיירה מחדש. בעת מלחמת העולם הראשונה הוצא צו מאת ממשלת האימפריה הרוסית לפינוי היהודים מהעיר, כיוון שהיהודים נחשבו מקורבים לגרמניה. רבים מהיהודים התפנו מהעיר לעמקי רוסיה ורק חלק מהם שב לאחר שהעיר נכבשה על ידי כוחות הקיסרות הגרמנית. לאחר מהפכת אוקטובר, הגירה לאזור של "רוסים לבנים", מתנגדי ונרדפי הבולשביזם ופליטי מלחמת האזרחים ברוסיה, סיפקה הכנסה לבעלי חנויות ובעלי מלאכה בעיירה וסייעה בשיקומה לאחר המלחמה. במקביל, יצאו צעירים רבים לבקש השכלה בקובנה הסמוכה. עזיבת הצעירים (הן לקובנה ומשם לאוניברסיטאות אירופה והן בעלייה לארץ ישראל), יחד עם המשבר הכלכלי אליו נקלעה ליטא בשנות השלושים הובילו לשקיעה כלכלית ותרבותית של העיר ערב מלחמת העולם השנייה.
חיים יהודיים.
בניגוד לעיירות רבות ב"תחום המושב", יאנובה הייתה עיר בעלת מעמד כלכלי איתן ורוב יהודיה עבדו והתפרנסו. רבים מהם גם יצרו קשרי מסחר עם ליטאים, פולנים, רוסים וגרמנים וכך הכירו היטב את הסביבה הלא-יהודית. בעיר היו מספר בית כנסת (רובם קלויז לפי משלח-יד: הקלויז של החייטים, של הבורסקאים, של העגלונים וכדומה), בית כנסת מרכזי "בית הכנסת הגדול" ובית מדרש ("בית המדרש הגדול"), חברת "מעות חיטים" לגמילות חסדים ושטיבל של חב"ד. כן פעל בה בית חולים יהודי.
במאה ה-20 היו ביאנובה נציגויות לכל המפלגות הפוליטיות הארציות והיהודיות ובכלל זה כל תנועות הנוער היהודיות הציוניות, בונדיסטים, קומוניסטים ועוד. במקום הוקם "בית החלוץ" של תנועת החלוץ להכשרה לצורך עלייה לארץ ישראל וגרעין גדול מיאנובה ("אחוה") עלה במסגרת העלייה השלישית והצטרף ל"גדוד העבודה".
בין הרבנים שנולדו או התגוררו ביאנובה: רבי צבי הירש (חותנו של יהושע צייטלין) ורבי אהרן הגדול מקרלין. במחצית השנייה של המאה ה-19 כיהן בה כרב ואב"ד הרב משה אריה הלוי (שהיה בין הרבנים שנתנו הסכמה לספר חפץ חיים). אחריו כיהנו בה הרבנים חיים סגל ויצחק ליפקין. רבה האחרון היה הרב נחום ברוך גינצבורג, בעל "מקור ברוך". עוד מילידי העיר הרב דב זוכובסקי (הנקרא על שמה "ר' בערל יאנובר"), שכיהן כמשגיח בישיבת לומז'ה בפתח תקווה, האחים הדיינים רבי אליעזר ורבי ישעיהו גולדשמידט.
בתקופת השואה.
בשנת 1939, לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית נמלטה ליאנובה ישיבת סלוצק - קלעצק ופעלה בה מספר חודשים עד לסגירתה. בשנת 1940 נכבשה יאנובה, יחד עם כל ליטא על ידי ברית המועצות. במסגרת הישות המדינית החדשה, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית, הולאמו כל מקורות הפרנסה בעיר, המפלגות ותנועות הנוער פוזרו, ומוסדות החינוך היהודי נסגרו. ב-1941 הוגלו חלק מיהודי העיר לסיביר.
ב-23 ביוני 1941 החלה הפלישה הגרמנית במסגרת מבצע ברברוסה. העיר הופצצה קשות וכמעט נהרסה כליל. הדרכים החסומות וההפצצות הכבדות מנעו מרבים להימלט מזרחה לתוככי ברית המועצות, אך חלק מהיהודים נמלטו ליערות והצטרפו לפרטיזנים.
הגרמנים נכנסו לעיירה ב-26 ביוני. משטרת העזר הליטאית, שפעלה בחסות הנאצים, החלה בחטיפת גברים יהודים, ובביזה. ביולי חויבו היהודים לשאת טלאי צהוב ונדרש מהם כופר בסך 150,000 רובל, רב העיר והנשיא האחרון של אגודת הרבנים בליטא, הרב נחום ברוך גינזבורג, הסביר שלאחר השנתיים של הכיבוש הרוסי לא נותר בידי היהודים כסף ולפיכך נלקח כבן ערובה.
בראשית אוגוסט נלקחו 500 גברים יהודים ונורו למוות בחורשה סמוך לעיירה. בעיירה נותרו אז בעיקר נשים, ילדים וקשישים, הם נורו באותה חורשה ב-23 באוגוסט. כ-150 יהודים נוספים מהעיירה ומסביבותיה הועסקו בעבודות כפייה וגורשו לגטו קובנה באוקטובר. רובם ככולם נספו ב-28 באוקטובר בפורט התשיעי.
יאנובה לאחר המלחמה.
יאנובה ידועה בשל מפעל הדשנים Achema, הגדול ביותר במדינות הבלטיות. ב-20 במרץ 1989 אירעה תקלה במפעל (אז נקרא Azot) במסגרתה נפלטו 7,500 טונות של אמוניה וכן חמצן דו-חנקני וכלור. ענן הזיהום השתרע על פני רוחב של 7 קילומטרים ואורך של 50 קילומטרים וגרם למותם של שבעה ול-29 מקרי נכות.
לאחר תום המלחמה, הוקמה מחדש ספריית יאנובה ובשנת 1950 החלה לשמש כספרייה המרכזית במחוז.
רומן משפחתי
יוסי קאנץ
יוסף (יוסי) קאנץ (נולד ב-17 במרץ 1942) הוא שחקן, מדבב וצלם ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד לסופר היידי שמעון קאנץ בסמיפלטינסק שבקזחסטן. ב-1946 עברה המשפחה לגור בעיר ורוצלב שבפולין. בשנת 1957, כשהיה בן 15, עלה לישראל, והיה חבר קיבוץ רוחמה.
למד משחק בלונדון. בוגר בית הספר הגבוה לקולנוע "IDHEC" בפריז. ב-1973 היה ממקימי תיאטרון באר שבע.
כותב מדורי צילום בעיתונים.
בתיאטרון.
בתיאטרון בית ליסין: ב-1986 שיחק בהצגה "נטושים" שכתב וביים הלל מיטלפונקט. ב-2010 שיחק בהצגה "מכולת" שכתב וביים הלל מיטלפונקט.
בתיאטרון הבימה: ב-1990 גילם את האב בהצגה "חתונת הדמים" מאת פדריקו גארסיה לורקה שעיבד וביים חנן שניר, וב-1991 גילם מפקח משטרה ראשי בהצגה "הפיזיקאים" מאת פרידריך דירנמאט שביים היי קיילוס.
בתיאטרון הקיבוץ: ב-2001 שיחק בהצגה "דממה" מאת רועי רשקס שביים אבי מלכה.
מופיע בהצגת יחיד "אבר זר" שכתב יחד עם איציק סיידוף והועלתה לראשונה בפסטיבל תיאטרונטו 1991.
בתיאטרון באר שבע.
גילם את גולדברג בהצגה "מסיבת יום הולדת" מאת הרולד פינטר שביים חנן שניר בתיאטרון באר שבע. ב-1973 שיחק בהצגה "עושה הנפלאות" מאת ויליאם גיבסון. ב-1973 שיחק בהצגה "הרופא בעל כרחו" מאת מולייר שביים דן רונן, ושיחק בהצגה "מילקווד" מאת דילן תומאס שביים דן רונן. ב-1975 שיחק במחזמר "עלי כינור" שכתבה עדה בן-נחום (ע"פ סיפור מאת שלום עליכם) וביים חנן שניר, ושיחק בהצגה "אנדורה" מאת מקס פריש שביים תום לוי. ב-1976 גילם את סר טובי בהצגה "הלילה השנים-עשר" מאת שייקספיר שביים חנן שניר. ב-1977 גילם את פיצ'ם בהצגה "אופרה בגרוש" מאת ברטולט ברכט שביים אפרים סטן. ב-1978 גילם את הנזיר לורנצו בהצגה "רומיאו ויוליה" מאת שייקספיר שביים יורם פאלק; גילם את ביציה ב הצגה "שידוכין" מאת ניקולאי גוגול שביימה סופי מוסקוביץ' וגילם את פייטרו בהצגה "הצל" מאת יבגני שוורץ שביים יוסף מילוא. ב-1979 גילם את קרוקסטאד בהצגה "בית הבובות" מאת הנריק איבסן שביים יורם פאלק; שיחק בהצגה "שחטתי את דודתי" שהיה קברט על פי פרנק ודקינד שביים יורם פאלק וגילם מורה בהצגה "האביב מתעורר" מאת פרנק ודקינד שביים חנן שניר.
ב-1980 שיחק בהצגה "העולם בו אנו חיים" מאת קארל צ'אפק שעיבד וביים יוסף מילוא. באותה שנה שיחק בהצגה "חבל שהיא זונה" מאת ג'ון פורד שביים מלקולם מק'קיי. ב-1983 שיחק בהצגה "ליר" מאת אדוארד בונד. ב-1984 גילם שריף ב"כותרת ראשית" מאת בן הכט וצ'ארלס מק'ארתור שביים מיכה לבינסון, וגילם את שאמראייב בהצגה "השחף" מאת צ'כוב שביים חנן שניר.
בתיאטרון הקאמרי.