בשנת 1841 מונה לחבר באגודת הרוקחים בלונדון ועבד כרופא ברובע קנזינגטון. בשנת 1842 הוא נישא למתילדה, ובני הזוג היו הורים לשלושה, בהם אוגוסט דזירה וולר, שעסק בפיזיולוגיה כמו אביו. הוא חי עשר שנים בקנזינגטון, למד היסטולוגיה ופרסם שני מאמרים שבעקבותיהם נבחר לחבר החברה המלכותית (1851). מאמר אחד עסק בחקר תאי דם אדומים, והשני בקשרים בין מערכת העצבים לתאים שהעצבים שולטים עליהם, שמסקנתו הייתה שהעצבים הם הארכה של התאים. ממחקר זה נגזר המושג ניוון ולריאני, המתאר מצב שבו ניתק האקסון מתא עצב.
בשל העובדה כי הפיזיולוגיה בצרפת וגרמניה הייתה מתקדמת לעומת בריטניה, נסע וולר לבון ושם עבד עד שנת 1858. תקופה זו הייתה היחידה בחייו שבה הקדיש את זמנו למחקר בלבד. עבודתו, שנעשתה ביחד עם הפיזיולוג לודוויג יוליוס בודגה (Budge), התמקדה בניסיון להשפיע ולשנות את גודל האישון.
בשנת 1856 עבר מבון לפריז, בה עבד שנתיים במעבדה של ז'אן-פייר פלורנס (Flourens) בז'רדן דה פלאנט. מחקריו מאותה תקופה סייעו להבנת מערכת העצבים האוטונומית.
באותה תקופה התגלתה אצלו מחלת לב, ובשנת 1858 החליט לחזור לאנגליה על מנת לטפל בבריאותו. בתקופת שהותו בבריטניה מונה לפרופסור לפיזיולוגיה במכללת קווינס בברמינגהאם וכן לפיזיולוג בבית החולים המקומי. אולם מחלת הלב שלו אילצה אותו לפרוש באותה שנה, והוא חזר לברוז'. בשנת 1868 הוא עבר לז'נבה, שם מת לאחר שנתיים שבהן המשיך לעסוק ברפואה.
פרסים.
על עבודתו שהחלה בלונדון ונמשכה בבון זכה וולר פעמיים בפרס מונטיון, המחולק על ידי האקדמיה הצרפתית והאקדמיה הצרפתית למדעים – בשנת 1852 על עבודתו עם באדג' ובשנת 1856 על מסלול הניוון. בשנת 1860 הוענקה לו המדליה המלכותית מאת החברה המלכותית של לונדון.
קד&quot;ם
אוגוסטוס ולניי ואלר
ניוון ולריאני
אוגוסטוס ולני וולר
שאה אסמאעיל השני
שאה אסמאעיל השני (בפרסית: شاه اسماعیل دوم, בשמו המלא ותאריו - אבו אל-מוזאפר סולטאן אסמאעיל בן שאה תהמאספ אל סוופי אל-חוסייני אל-מוסאווי בהאדור ח'אן, מאי 1537, קום - 24 בנובמבר 1577, קזווין) היה השאה השלישי של פרס הספווית, מלך כ-15 חודשים בין השנים 1576-1577.
רקע משפחתי וחייו עד להכתרתו.
אסמאעיל השני נולד בשם שאהזאדה (נסיך) אסמאעיל מירזא, בנו של השאה שאה תהמאספ הראשון
ושל אישה טורקמנית בשם קאדאמאלי סולטנום בגום, בתו של מוסא סולטאן בן עיסא מוסולו, משבט אק קויונלו. בגיל עשר בלבד התמנה אסמאעיל למושל החבל שירוואן (כיום באזרבייג'ן) במקום דודו אל-קאס מירזא, שמרד וברח לטורקיה 1547. ניהל בהמשך משם כמה מסעות צבאיים מוצלחים נגד העות'מאנים.
הצטיין במספר קרבות נגד חייליו של הסולטאן הטורקי סולימאן המפואר, ובלט בניצחונו בשנת 1552 על איסכנדר פאשא, המושל של ארזורום.
בשנת 1556, בגיל 19, מונה למושל חבל ח'וראסאן, אבל אחד מיועציו של תהמאספ שאה, מעסום בג ספווי, שכנע את השאה שאסמאעיל זומם להדיחו.
בעקבות זאת אסמאעיל הושלך לכלא במצודת קאחקחאן למשך עשרים שנה.
אחרי מות אביו ב-14 במאי 1576, כמה קבוצות יריבות של אריסטוקרטים טורקמנים
מקרב הקיזילבאשים נאבקו זו בזו במטרה לתפוס את השלטון.
מחנה אחד תמך באסמאעיל ומחנה אחר – באחיו הצעיר חיידר עלי, בנם של תהמאספ ושל אישה גאורגית.
תומכיו של חיידר עלי הצליחו לזמן קצר להעלות את מועמדם על כס המלכות, אך חיידר נהרג כעבור זמן קצר בהמשך הקרבות בין הסיעות היריבות.
מחנה נוסף ניסה להכתיר כשאה בן נוסף של תהמאספ, בן לאישה צ'רקסית של השאה. אבל גם טוען זה לכתר הובס ולבסוף הוכתר אסמאעיל כשאה של פרס בקזווין ב-22 באוגוסט 1576.
מלכותו.
שנות המאסר הממושכות הטביעו חותם על נפשו. אסמאעיל התגלה כאדם אכזרי מאוד שלא חסך הוצאות להורג לא מחברי המחנות היריבים ואף לא מכמה מתומכיו. רצח או עיוור את עיניהם של חמישה מקרב אחיו ושל עוד ארבעה נסיכים ספווים כך שאיש מתוכם לא יוכל לטעון לכתר.
כנראה בהשפעת איש דת ומלומד בשם מירזא מחדום שריפי, התחיל אסמאעיל שאה לאמץ מדיניות פרו-סונית. הקיזילבאשים שהמליכו אותו התחילו משום כך להתחרט על בחירתם והחליטו לרוצחו בעזרת אחותו פארי ח'אן ח'אנום. אסמאעיל שאה השני מת בעת צריכת אופיום מורעל ב-24 בנובמבר 1577.
במשך תקופה אחרי מותו נפוצו שמועות בתוך העם כי אסמאעיל השני לא מת באמת ואף קמו ארבעה מתחזים שטענו כי הם אסמאעיל שאה.
התרבות באיראן בימי מלכותו.
שאה אסמאעיל השני היה שוחר אמנויות ושאף להקנות גם לילדיו תחביב זה. בנוסף הפעיל סדנה מלכותית ספרותית במסגרת תוכנית ה"שאה נאמה" שלו.
קישורים חיצוניים.
Shokhre Golsokhri - "Ismail II and Mirza Makhdum Sharifi: an interlude in the Safavide history,
Int.J. of Middle East Stud.26 (1994),477-488, US.
באנג'ו
גבריאל המלאך
זאיד בן סלטאן אל נהיאן
עוצבת חירם
עוצבת חירם (חטיבה 769) היא חטיבה מרחבית בעוצבת הגליל אשר אחראית על הביטחון השוטף בגזרה המזרחית של הגבול בין ישראל ללבנון, גזרה הכוללת בין השאר את אצבע הגליל, רכס רמים והר דב.
בסיס האם של החטיבה יושב במחנה גיבור בצפון קריית שמונה וכולל פלוגות ומחלקות מקצועיות כמו פלוגת רפואה, פלוגת קשר וסדנת טיפול לרכבים.
החטיבה השתתפה במבצע ליטני, מלחמת לבנון הראשונה, מלחמת לבנון השנייה, וכן השתתפה בלחימה ברצועת הביטחון.
היסטוריה.
הקמת החטיבה.
עד מעט לאחר מלחמת יום הכיפורים היה מחוז מירון אחראי על פעילות הביטחון השוטף בגבול לבנון ממורדות החרמון ועד ראש הנקרה. עם התגברות פעילות המחבלים לאחר המלחמה, חולקה גזרת גבול הלבנון לשתי גזרות חטיבתיות: מחוז מירון שהיה אחראי על הגזרה המזרחית הפך לחטיבה מרחבית 769 ואילו בגזרה שממושב אביבים ועד לראש הנקרה הוקם ביוני 1974 חטמ"ר בירנית (שהפכה בהמשך לחטיבה 300).
בחטיבה קיים גדוד חי"ר נוסף במילואים, גדוד 920.
מלחמת לבנון.
ב-6 ביוני החטיבה תחת פיקודו של שאול מופז, הוכפפה לאוגדה 36, על החטיבה הוטל לחצות את הליטני בגשר חרדלה לכיוון רמת נבטיה, אולם עקב מיקוש ומיכשול בצירים, לא הצליחה החטיבה להתקדם לכיוון רמת נבטיה, אולם עם זאת על ידי יצירת רושם שזוהי גזרת המאמץ העיקרי, הקלה מאוד על שאר כוחות האוגדה באזור גשר עקיה.
למחרת ב-7 ביוני לאחר כיבוש הבופור בידי חטיבת גולני, התקדמה החטיבה יחד עם כוח בפיקוד סגן מפקד חטיבת גולני גבי אשכנזי לכיוון העיר נבטיה, ועם ערב נכבשה העיר.
באותו ערב הגיעה החטיבה יחד עם שאר כוחות האוגדה לפאתי צידון וחברו לחטיבה 211 שהגיעה מכיוון דרום בציר החוף, ולכוחות אוגדה 96 שהונחתו מהים בשפך האוואלי.
ב-9 ביוני הוכפפה החטיבה בחזרה לאוגדה 91, והוטל עליה לטהר את השטח של מרחב נבטיה, החטיבה השלימה את המשימה במהלך השבוע שלאחר מכן.
מפקדי החטיבה.
בין מפקדי החטיבה נמנים:
אפר פרה אדומה
נאו-פשיזם
נאו-פשיזם (באנגלית: Neo-fascism) היא אידאולוגיה המשתייכת לתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה וכוללת רעיונות מתוך אידאולוגיית הפשיזם. המונח "נאו-פשיזם" יכול לתאר קבוצות המביעות הערצה לבניטו מוסוליני ולתקופת איטליה הפשיסטית או מנהיגים ומשטרים פשיסטיים אחרים. נאו-פשיזם מתאפיין לרוב בלאומנות, מדיניות של נייטיביזם ואנטי-הגירה, אנטי-קומוניזם והתנגדות לדמוקרטיה פרלמנטרית ולדמוקרטיה ליברלית. מבחינה פוליטית, קבוצות נאו-פשיסטיות מזוהות עם הימין הקיצוני.
האשמות שקבוצה מסוימת היא נאו-פשיסטית יכולות לעורר תגובות חריפות, במיוחד כאשר המונח משמש ככינוי גנאי לעמדות פוליטיות, בדומה לכינוי הגנאי "פשיסט". משטרים אחדים של התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה כונו "נאו-פשיסטיים" בשל טבעם האוטוריטרי, וההשפעות הפשיסטיות על האידאולוגיות והטקסים שניהלו.
היסטוריה.
על פי ז'אן-איב קאמי וניקולס לבורג, התנועה הנאו-פשיסטית התחילה לקבל תאוצה ב-1942, לאחר שגרמניה הנאצית פתחה במבצע ברברוסה והחליטה לכוון את התעמולה שלה על רקע פרו-אירופאי. אירופה הפכה אז למיתוס ולאוטופיה של הנאו-פאשיסטים, שזנחו תיאוריות קודמות של אי-שוויון גזעי במסגרת הגזע הלבן וחלקו עמדה משותפת של לאומניות לאחר מלחמת העולם השנייה.
ניאו-פאשיזם
נאו-פאשיזם
בית הכנסת בית ישראל (אורנייסטאד, ארובה)
משה מיטראני
שלמה שבא
שלמה שְבָא (28 ביוני 1929 – 5 במאי 2015) היה סופר, עיתונאי ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה.
שלמה שְבָא נולד בשם שלמה-יוסף שוורץ בעיירה ריישא (ז'שוּב) שבפולין בשנת 1929. ב-1936, במהלך העלייה החמישית, עלה לישראל עם הוריו ואחותו מלכה (לימים מלכה בנטוב, חברת הלח"י). המשפחה התגוררה בשכונת מחלול, על חוף הים בתל אביב. בצעירותו למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב.
בתקופה מסוימת לפני קום המדינה, שיכן אביו בביתם את משפחת אחותו שנמלטה מחולון מפרעות הערבים, ובהם בניה אברהם אחיטוב, לימים ראש השב"כ, ואחיו יוסף אחיטוב, לימים מאנשי הרוח של הקיבוץ הדתי.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד שבא כיערן מטעם הקרן הקיימת בהרי יהודה, ולאחר מכן כעיתונאי ועורך בעיתונים "למרחב", "על המשמר" ו"דבר".
התמחה בהיסטוריה של העם היהודי בארץ ישראל, במיוחד בתולדות היישוב, והנגיש אותה לקהל רחב בכתיבה קלילה, כמעט בסגנון הרומן ההיסטורי. לימים היה מייסדו ועורכו הראשון של כתב העת ההיסטורי "עת־מול", אותו ערך במשך 25 שנה ובו פרסם מאמרים וכתבות רבים. כתב את התסריט לסדרת הטלוויזיה ארץ מולדת.
שבא התגורר מילדותו ועד מותו בתל אביב ונחשב לאחד המומחים הגדולים לעיר ולתולדותיה. בשנת 2010 הוענק לו תואר "יקיר העיר תל אביב-יפו".
שלמה שבא הלך לעולמו בשנת 2015 ונקבר בבית הקברות גבעת השלושה.