בעקבות הפיגוע באוקלהומה סיטי בשנת 1995 הורה השירות החשאי של ארצות הברית על סגירת מקטע השדרה שמול הבית הלבן לתנועת כלי רכב. הצעד, שנועד להיות זמני, הפך לצעד של קבע בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, ותנועת כלי הרכב מופנית לרחוב H או שדרת החוקה, שתיהן מתחברות בהמשך לשדרת פנסילבניה.
אתרים בעלי חשיבות.
בשדרה מבנים ואנדרטאות רבות ובהן (ממזרח למערב):
אף שהתיאטרון הלאומי מציין את השדרה בכתובתו, בפועל התיאטרון נמצא בסמוך לשדרה ולא ממוקם בה.
ויקהל
וישב
קונגו גומי
חברת קונגו גומי בע"מ (ביפנית: 株式会社金剛組 – קבושיקי גיישה קונגו גומי) היא חברה מסחרית שפועלת ביפן מעל ל-1,400 שנים ברציפות, זמן רב יותר מכל חברה אחרת בעולם. מטה חברת הבנייה שוכן בעיר אוסקה. עד שנת 2006 פעלה החברה כעסק משפחתי, וכיום היא חברה-בת של תאגיד טאקמטסו.
מקורה של החברה בשנת 578, כאשר הנסיך שוטוקו הזמין את בני משפחת קונגו (Kongō) מפֶּקְצֶ'ה (אחת משלוש הממלכות של קוריאה) ליפן על מנת לבנות את שיטנו-ג'י (四天王寺), מקדש בודהיסטי שעומד על תילו גם כיום. במהלך המאות השתתפו בני משפחת קונגו בבניית בניינים מפורסמים רבים, כולל טירת אוסקה מהמאה ה-16 והוריו-ג'י (法隆寺) – מקדש בודהיסטי בנפת נארה שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
מגילה באורך שלושה וחצי מטרים מגוללת את תולדותיהם של 40 דורות מיום הקמת החברה. כמקובל במשפחות יפניות מכובדות רבות, נהגו חתנים לעיתים קרובות לקבל על עצמם את שם המשפחה קונגו כשהצטרפו לעסק. וכך, במהלך השנים, נשמר שם המשפחה גם בדורות שבהם לא היו בנים זכרים.
החברה נקלעה לקשיים ופשטה את הרגל בינואר 2006. נכסי החברה נרכשו על ידי חברת טאקמטסו. לפני פירוקה העסיקה החברה מעל ל-100 עובדים, הכנסתה השנתית הגיעה ב-2005 ל-7.5 מיליארד ין יפני (כ-70 מיליון דולרים), והיא עדיין התמחתה בבניית מקדשים בודהיסטים. הנשיא האחרון של החברה היה מאסאזקו קונגו, שהיה המנהל ה-40 מטעם משפחת קונגו. מאז דצמבר 2006, ממשיכה קונגו גומי לפעול כחברה בת בבעלות מלאה של תאגיד טאקמטסו.
ניטה לואי
וישלח
חוקת
מרדכי-חיים שטרן
מרדכי-חיים שטרן (16 באוקטובר 1914 - 21 בפברואר 1975), היה חבר הכנסת מטעם גח"ל בכנסת השישית.
ביוגרפיה.
שטרן נולד בווינה שבאוסטריה. לפני עלייתו לארץ ישראל, בשנת 1934, החל בלימודי רפואה באוניברסיטת וינה.
בארץ ישראל למד שטרן ביקורת חשבונות והחל לעבוד במוסד העברה, שפעל להצלת הון יהודי מגרמניה הנאצית. לאחר מכן שימש כפקיד בכיר בבנק אנגלו-פלשתינה ובשנת 1941 מונה לחשב המועצה לביטוח מפני סיכוני המלחמה. לפני הקמת המדינה היה מפקח מס הכנסה בממשלת המנדט הבריטי ומשנת 1945 סגן מנהל רסקו. בשנת 1957 מונה למנהל רסקו. בתקופתו של שטרן הורחבה פעילות החברה והיא נקלעה לחובות כבדים. שטרן ספג ביקורת והתפטר מתפקידו בשנת 1966. בשנת 1967 פרסם מבקר הסוכנות דו"ח ביקורת על התנהלותו של שטרן ושטרן הגיב בטענו שהביקורת חד צדדית ואינה נכונה.
פולטיקה.
פעילותו הציבורית החלה כחבר מייסד של מפלגת עלייה חדשה.
במקביל נמשכה פעילותו הציבורית והפוליטית כחבר המפלגה הפרוגרסיבית. בשנת 1959 הוצב בראש רשימת המועמדים של המפלגה בבחירות למועצת העיר תל אביב. בסוף 1961 התפטר ממועצת העיר, על רקע משבר פנימי בתוך המפלגה הליברלית.
בבחירות לכנסת החמישית, לאחר הקמת המפלגה הליברלית, הוצג ברשימה לכנסת והוצג במודעות של המפלגה: "מהכלכלנים החשובים של המדינה בהלכה וגם במעשה". בשנת 1965, בעת שחבריו, יוצאי המפלגה הפרוגרסיבית, פרשו מהמפלגה הליברלית על רקע השיחות להקמת גח"ל, בחר שטרן להישאר במפלגה הליברלית, נבחר מטעמה לכנסת השישית והיה חבר ועדת הכלכלה. לקראת הבחירות לכנסת השביעית לא שובץ שוב ברשימה לכנסת. התמוטטות רסקו לא הטיבה עם תדמיתו הציבורית, ובעיתונות נכתב שהוא לא השכיל להתחבר אל אף אחת מהסיעות של הליברלים.
על שמו נקראת רחבת הכניסה הראשית אל גני התערוכה בתל אביב.
היה אחיינו של דוד צבי פנקס.
אריאל וינשטיין
אריאל וינשטיין (2 במאי 1932 – 10 במרץ 1996) היה עיתונאי ואיש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד.
ביוגרפיה.
וינשטיין נולד בירושלים, דור חמישי בירושלים מצד שני הוריו. בנעוריו שירת בארגון ההגנה ובשנים 1950–1954 שירת בצה"ל. שימש כמדריך בקורס קצינים והשתחרר בדרגת סגן-אלוף, בתפקיד מפקד גדוד בחטיבת ירושלים.
בהשכלתו היה וינשטיין בוגר לימודים אקדמאיים.
הוא עבד ככתב לענייני כלכלה בעיתון "הבוקר" ושימש כתב כלכלי בכיר ב"מעריב" ועורך של מספר כתבי עת מקצועיים בנושאי כלכלה. במקביל החל לפעול בפעילות ציבורית ומפלגתית. בשנת 1977 הוסמך כשמאי מקרקעין ושימש בשנים 1978–1982 כיושב ראש מועצת שמאי המקרקעין. כיהן מספר שנים כיו"ר מועצת המנהלים של חברת "עמיגור". כמו כן הוא כיהן כיושב ראש ועדת הכספים של ההסתדרות הציונית העולמית וכמשנה ליושב ראש רשות השידור.
וינשטיין היה חבר המפלגה הליברלית ולאחר פטירתו של דוד שיפמן, בשנת 1982, נכנס במקומו לכנסת העשירית. כהונתו נמשכה לאורך ארבע כנסות, במהלכן הוא כיהן כחבר ועדת הכספים, ועדת הפנים ואיכות הסביבה וועדת הכלכלה.
אריאל וינשטיין נפטר בשלהי כהונתה של הכנסת ה-13. הותיר אחריו את רעייתו, צביה (שימשה כחברה בהנהלת ויצו העולמית) וארבעה ילדים. נכדתו היא השחקנית רוני גולדפיין.
הוחלף בכנסת על ידי מיכאל רצון.
עכביש נודד ברזילאי
עכביש נודד ברזילאי (שם מדעי: "Phoneutria"), המכונה גם עכביש הבננות, הוא סוג של עכביש ארסי המצוי במרכז ודרום אמריקה. נחשב לעכביש הארסי ביותר ביבשת אמריקה ולאחד הארסיים ביותר בעולם יחד עם עכביש המשפך האוסטרלי.
הנודד הברזילאי שייך למשפחת העכבישים הנודדים והוא הסוג הארסי היחיד במשפחה אולם ישנם 8 מינים בסוג זה. שמם ניתן להם מפני שהם נודדים ברחבי הג'ונגלים בלילות ולא שוכנים בתוך מחילות או כוכים כמו עכבישים אחרים. את שמו השני, עכביש הבננות קיבל אף שכמעט ואינו נמצא על אשכולות בננה והוא זוהה בטעות כעכביש הנוהג לעיתים קרובות להתחבא בהם.
למרות שמו, העכביש נפוץ בארצות נוספות חוץ מברזיל, בהן ונצואלה, קוסטה ריקה, ארגנטינה, קולומביה, בוליביה, פרגוואי, אקוודור, פרו, גיאנה, גיאנה הצרפתית, וסורינאם, אולם ברוב הארצות האלו הוא נמצא באזורים טרופיים ולא מיושבים בצפיפות. לעומת זאת בברזיל תפוצתם גם באזורים מאוכלסים בצפיפות כמו סאו פאולו, ריו דה ז'ניירו, אספיריטו סאנטו ומינאס ז'ראיס.
גודלו מגיע ל-48-17 מ"מ, מוטת רגליו יכולה להגיע לכ-13 ס"מ והוא נחשב לאחד העכבישים הגדולים בעולם. למרות הארס הקטלני שלו, יעדיף הנודד הברזילאי להתרחק מגורמי סכנה כמו בני אדם. הנשיכה של הנודד הברזילאי נחשבת לאחת הכואבות ביותר בעיקר בגלל המוליך העצבי סרוטונין המצוי בתוך הארס, בנוסף מכיל הארס רעלן עצבי הנפוץ גם במספר רב של נחשים ארסיים. הוא נחשב כגורם המוות מס' 1 מבין נשיכות העכבישים, אך יותר מ-90% מנשיכותיו גורמות רק לכאב מקומי באדם, זאת בשל העובדה שברוב מקרי נשיכות מגננה מדובר בנשיכות "יבשות" נטולות ארס.
בתרבות.
בשירו של הארי בלפונטה, Day-O (מוכר גם בשם Banana boat song), מוזכרת "טרנטולה שחורה קטלנית" המסתתרת בין הבננות שעורמים הסבלים הפורקים את הסחורה מהספינות. כפי הנראה מדובר בעכביש הנודד הברזילאי המזכיר במראהו הגדול והמאיים טרנטולה, אם כי נשיכתן של אלו כואבת, אך אינה קטלנית.
מינים.
"Phoneutria"
הנודד הברזילאי
בית הסוהר מגידו
בית הסוהר מגידו (ידוע גם בשם כלא מגידו) הוא מתקן כליאה ישראלי הנמצא סמוך לצומת מגידו. בבית הסוהר מוחזקים כ-800 אסירים, כולם אסירים ביטחוניים השפוטים לתקופות מאסר שונות, למעט אגף פלילי אחד לאסירי עבודה בבית הסוהר.
היסטוריה.
בשנות ה-70 שימש כלא מגידו כבית כלא צבאי עבור כלואים לתקופות ארוכות. בעקבות פריצת האינתיפדה הראשונה בסוף 1987 עבר הכלא לשמש לכליאת אסירים ביטחוניים, באחריות חיל המשטרה הצבאית. במקום היו כלואים בשיא האינתיפדה בין 1,000 ל-2,000 אסירים. מאז רוב האסירים במקום נמצאים במעצר מינהלי ללא משפט. בפברואר 1989 פרץ בכלא מרד רחב היקף, בעקבות ביטול ביקורי משפחות, מאות אסירים ניסו לטפס על הגדרות. חיילי המשטרה הצבאית פתחו באש, הרגו אחד ופצעו 20.
בעקבות ניסיונות בריחה רבים שאירעו בכלא, כולל חפירת מנהרות בריחה, נחפר סביבו חפיר עמוק ממולא בבטון, כדי למנוע ניסיונות לחפור מנהרות מן הכלא החוצה.
בינואר 2005, חיילים המשרתים בכלא הואשמו במכירת כ-150 טלפונים ניידים לעצירים ביטחוניים.
ב-5 בפברואר 2005 הועבר הכלא לאחריות שירות בתי הסוהר. בעבר הכלא היה בנוי כמחנה אוהלים, אך עם העברת האחריות על המתקן לידי השב"ס, החלה בכלא בניית אגפים קבועים, כתחליף לאוהלים.
כלא מגידו הוא הכלא הראשון בו הועסקו חיילי שב"ס, במסגרת פרויקט שח"ס (שירות חובה סוהרים). חיילים אלה עוברים במסגרת השירות הסדיר שלהם קורס סוהרים ומשובצים לשירות ביטחוני בבתי הכלא.
בסוף שנת 2005, במסגרת חפירה ארכאולוגית באתר לגיו שנמצא בתוך תחומי הכלא, נמצא פסיפס ושרידי מבנה, שהם ככל הנראה הכנסייה הקדומה בעולם. ביולי 2006 החליטה ממשלת ישראל, בכלל חשיבותו ההיסטורית של האתר, שהכלא יפונה לטובת אתר תיירות. בדצמבר 2009, אישרה הוועדה המקומית לתכנון ובנייה, תוכנית להעתקת הכלא 2 ק"מ מערבה, כדי לפתוח למבקרים את שרידי הכנסייה. באוקטובר 2014, אישרה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה תיקון בתוכנית המתאר הארצית לבתי סוהר בישראל (תמ"א 24), עבור המיקום החדש של הכלא.