תולדות הכסף והבנקאות שלובות זו בזו לבלי הפרד. הדפסת הכסף מנייר הייתה יוזמה של בנקים מסחריים. בהשראת ההצלחה של הצורפים בלונדון, שחלקם נהיו החלוצים של הבנקאות האנגלית הגדולה, בנקים החלו להנפיק ניירות שכונו "שטרות בנק" (banknotes) היום קרויים שטרות. השטרות נפוצו כמו שמטבעות בתוצרת הממשלה נפוצים היום. באנגליה המשיכה השיטה הזו עד 1694. בנקים סקוטיים המשיכו להנפיק שטרות עד ל-1850. בארצות הברית השיטה המשיכה בכל המאה ה-19 כשתקופה קצרה היו יותר מ-5000 שטרות שונים שהונפקו על ידי בנקים שונים באמריקה.
רק השטרות שהונפקו על ידי הבנקים הגדולים יותר והאמינים ביותר היו באמת בשימוש נרחב. מוסדות פחות ידועים וקטנים יותר הפיצו שטרות רק ברמה המקומית, רחוק מהבית היה להם ערך מופחת אם בכלל היה להם ערך. שגשוג סוגי הכסף הלך יד ביד עם התרבות המוסדות הפיננסיים.
שטרות אלו של הבנקים היו כסף ייצוגי שהיה ניתר להמיר לזהב או לכסף על ידי עתירה לבנק. מאז בנקים החלו להנפיק יותר שטרות מכמות הזהב שמעשית הייתה להם, מה שגרר לעיתים נהירה המונית אל הבנקים בניסיון לפדות את השטרות, מה שהוביל את הבנקים לפשיטת רגל. השימוש בשטרות שהנפיקו בנקים פרטיים כבכסף חוקי הוחלף על שטרות בהנפקה מפוקחת ותחת סמכות הממשלה. בנק אנגליה קיבל רשות בלעדית להנפיק שטרות באנגליה אחרי 1694. בארצות הברית הבנק הפדרלי קיבל רשות דומה ב-1913. עד לא מזמן, היו השטרות המונפקים על ידי הממשלה כסף ייצוגי, שהיה מגובה בעיקרון על ידי זהב או כסף ושהיה ניתן להמיר אותו לאחד מהמתכות הנ"ל.
שטרות מגובי זהב.
המושג תקן הזהב נתפס רבות, בטעות, כאילו משמעותו הוא שהכסף מגובה כולו בזהב ושניתן לפדות אותו לכמות זהה של זהב. הפאונד הבריטי היה המטבע הכי חזק במאה ה-19, ולעיתים קרובות נתפס כשווה ערך כמעט לזהב טהור, אך בכספות הבריטיות היה מספיק זהב כדי לכסות רק כמות קטנה מהכסף שבמחזור. ב-1880 הזהב בכספות של ארצות הברית גיבה על 16% מהכסף בשימוש שוטף ופיקדונות העובר ושב של הבנקים המסחריים. ב-1970 היה זה 0.5% לערך. תקן הזהב היה רק מערכת של החלפת המטבעות ברמה הבינלאומית, מעולם לא הייתה הבטחה שניתן לפדות את כל הכסף לזהב. תקן הזהב הקלאסי שרר בין 1880 ל-1913 כשהאומות המובילות במסחר הסכימו להיצמד למחירי זהב קבועים, ויכולת המרה קבועה של המטבעות שלהן. זהב שימש ליישב את הסחר בין אומות אלה. עם פריצת מלחמת העולם הראשונה נאלצה בריטניה לעזוב את תקן הזהב, אפילו עבור העסקאות הבינלאומיות שלה. האומות האחרות חיקו אותה במהרה. לאחר ניסיון קל להחיות את תקן הזהב ב-1920, הוא ננטש על ידי בריטניה והאומות המובילות האחרות בשפל הגדול.
לפני ביטול תקן הזהב, מילים אלו הודפסו על כל דולר בארצות הברית : "אני מוכן לשלם לנושא, על פי דרישה, את הסכום של דולר יחיד" ולאחר מכן חתימה של מחלקת האוצר של ארצות הברית. על הכסף של ארצות זרות הייתה רשומה גם כן אותה הבטחה. בזמנים קדומים בהרבה המשמעות באמת הייתה שאפשר לפדות את הכסף למתכות יקרות. ב-1785 אימצה ארצות הברית את תקן הכסף (מתכת) מה שהבטיח שהיה ניתן לפדות כל שטר. אך אפילו אז לא היה לארצות הברית די כסף (מתכת) לפדות את כל הכסף שהיה בשוק. לאורך המאה ה-20 הדולר היה "מגובה" בזהב, עד 1971, אך מ-1934 רק מחזיקי דולר זרים הורשו להחליפו בזהב.
כסף ייצוגי.
כסף ייצוגי הוא כסף המכיל סימן או אישור העשוי נייר. השימוש של סוגים רבים של כסף, ביניהם כסף ייצוגי, נמשך מהעבר וממשיך עד עצם היום הזה. אסימון הוא גם כן "כסף ייצוגי" בכך שהוא מייצג ערך של סחורה. בארצות הברית עד 1933 השתמשו באישורים לבעלות על זהב ועל כסף כבכסף ייצוגי.
המונח "כסף ייצוגי" שימש בעבר "להצביע על כך שמספר מטילים נמצאים באוצר ששווים בערכם לנייר נפוץ זה" – דהיינו לייצג את המטילים. כסף ייצוגי שונה מכסף סחיר – כסף סחיר הוא עצמו סחורה. ב"חיבור על כסף" שכתב קיינס ב-1930 הוא הבדיל בין כסף סחיר, וכסף ייצוגי, מחלק את השני ל"כסף של צו" ו"כסף ניהולי".
כסף של צו.
כסף של צו הוא כסף שאינו מגובה על ידי סחורה. לכסף עצמו ניתן ערך מהממשלה, מקור המילה fiat בלטינית (let it be done) או על ידי צו, המחייב בהליך חוקי שנקרא בעבר "מכרז כפוי", לפיו בעלי חוב מקבלים הקלה חוקית בחוב כל עוד הם משלמים אותו בכסף ממשלתי. לפי החוק, סירוב להצעת הילך חוקי – דהיינו סירוב לקבל את החוב בצורה המדוברת – מוחק את החוב כליל, באותו אופן שבו קבלת הכסף הממשלתי מוחקת אותו. בתקופות אחרות בהיסטוריה סירוב לקבל תשלום חוב בצורה של כסף ממשלתי גרר אחריו עונש מוות.
ממשלות לאורך ההיסטוריה החליפו לעיתים קרובות בעת צרה (לדוגמה בזמני מלחמה) את צורת כסף הצו, לעיתים בהשעיית השירות שהם אמורים לבצע בפדיית הכסף לזהב, ולעיתים פשוט על ידי הדפסת כסף כשצריך. כשממשלות מייצרות כסף מהר יותר מהצמיחה הכלכלית נוצרת אינפלציה, וערך הכסף יורד. לכן הכסף העודף למעשה מדלל את הערך של כל הכסף שהונפק וכבר בפועל בשוק.
ב-1971 עברה ארצות הברית לכסף חוב עד להודעה חדשה. באותה תקופה מדינות בעלות כלכלות מפותחות רבות הסתמכו על הדולר האמריקאי (ברטון וודס), וכך צעד זה שינה למעשה את כל העולם המערבי לכסף של צו.
לאחר מלחמת המפרץ הראשונה, נשיא עיראק, סאדם חוסיין, ביטל את המטבע העיראקי שהיה מבוסס על צו, ועבר לכסף חדש. למרות שהמטבע הישן לא היה מגובה בסחורה, בצו או במתכת יקרה, שיחייבו שימוש בו או יגנו על הערך שלו, המשיך המטבע הישן להיות נפוץ באזורים כורדיים מבודדים פוליטית בעיראק. הוא נהפך למוכר בשם "הדינר השווייצרי". מטבע זה נשאר יציב וחזק יותר מדור. הוא הוחלף פורמלית במלחמת עיראק.
נועם מגדים
גצל זליקוביץ'
סוכרת הריון
Syndicate
הסינדיקט (באנגלית: Syndicate) הוא משחק אסטרטגיה בזמן-אמת שפותח על ידי חברת "Bullfrog Productions" ויצא לשווקים בשנת 1993.
תיאור המשחק.
המשחק מתבסס על גרפיקה איזומטרית המזכירה את זו של משחקים דוגמת Simcity ו-.
השחקן מגלם ארגון פשע הפועל בעולם עתידני אפל בסגנון הסייברפאנק ועליו להוביל את הארגון לצבירת כסף וכוח רב במטרה להשתלט על העולם. השחקן מפעיל חוליית סוכני סייבורג בתוך ערים עתידניות ברחבי העולם, בהם הסוכנים מבצעים משימות שונות כגון התנקשויות במנהלים של ארגוני הפשע היריבים ובסוכני האויב, הצלת שבויים ו"שכנוע" אזרחים ומדענים להצטרף לעבור לצד של ארגון הפשע באמצעות מכשיר מיוחד בשם "Persuadertron" אשר מסוגל לשטוף את מוחם של אנשים על מנת שיצייתו לפקודות השחקן באופן עיוור. המטרה האולטימטיבית של המשחק היא להפוך לארגון הפשע השולט בעולם, תוך כדי חיסול ארגוני הפשע היריבים.
ככל שהשחקן מתקדם במשחק, הוא חייב לנהל במקביל גם את המחקר והפיתוח של כלי נשק חדשים ושדרוגים ביוניים לצוות הסוכנים. לשחקן יש מקורות מימון מוגבלים - מצב המחייב מיסוי של תושבי הטריטוריות שנכבשו תוך הקפדה שהם לא ימוסו במידה כה רבה שתוביל למרד. בתחילת המשחק הסוכנים מצוידים באקדחים פשוטים בלבד, ובהמשך מצטיידים בכלי נשק מתקדמים והרסניים בהרבה, בהם רובי עוזי, להביורים, רובי צלפים, פצצות, רובי לייזר, ורובה סלילי.
ז'נדארמנמרקט
ז'אן-פרנסואה מילה
ז'אן-פרנסואה מִילֶה (בצרפתית: Jean-François Millet; 4 באוקטובר 1814- 20 בינואר 1875) היה צייר ותחריטן צרפתי, יחד עם תאודור רוסו, ז'אן-בטיסט קאמי קורו, שארל-פרנסואה דוביני - נציג אסכולת ברביזון. התפרסם במיוחד בתמונותיו מחיי הכפר ועבודות השדה. הושפע על ידי גוסטב קורבה.
רקע משפחתי וילדותו.
ז'אן-פרנסואה מילה נולד בשנת 1814 במשפחה של איכרים אמידים ביישוב הקטן גרישי, חלק מהכפר גרוויל-אג,
(Greville-Hague), באזור צפון קוטנטן, שבחבל נורמנדיה, לא רחוק משרבור. שם אביו היה ז'אן לואי ניקולא מילה ואמו הייתה אמה אנרייט אדלד, לבית אנרי.
ז'אן פרנסואה היה בנם הבכור מבין שמונה ילדים ועזר מילדותו בעבודות החרישה וברעיית הצאן של המשפחה. אחוזת הוריו השתרעה עד לגבעה שעל גדת תעלת למאנש. מילה נמשך לאמנות מגיל מוקדם וזכה להשכלה נאותה, במיוחד הודות לדודו הכומר שהקנה לו אהבה לקריאת ספרים. בילדותו קרא מילה את התנ"ך ואת הברית החדשה וגם את כתבי מונטן, לה פונטן, הומרוס, ורגיליוס, אוגוסטינוס הקדוש, בוסואה ופנלון ובשנות ה-20 לחייו את שייקספיר, מילטון, שאטובריאן והוגו.
שנות צעירותו.
בגיל 19, בשנת 1833 נסע לשרבור על מנת ללמוד אצל צייר הנופים פול די-מוּשל. למד באותה עיר גם אצל הצייר לוסיין תאופיל לאנגלואה, תלמיד של ברון גרו. החל משנת 1835 הקדיש עצמו כל כולו לציור.
בעזרת מלגה שסידרו לו לאנגלואה ואחרים, נסע בשנת 1837 לפריז והתקבל לאקדמיה לאמנויות יפות. למד בסטודיו של פול דלרוש. אחרי שבשנת 1839 הפסיק לקבל מלגה, התחיל לממן את לימודיו ואת מחייתו על ידי ציור דיוקנאות. בקשתו הראשונה להציג בסלון באמנים נדחתה.
בשנת 1841 מילה התחתן עם פולין-וירז'יני אונו וביחד עברו בני הזוג לגור בפריז.
בתקופה זו, הידועה מאוחר יותר כ"תקופה הפרחונית" ביצירתו - צייר תמונות קלילות וחושניות בהשפעת סגנון הרוקוקו, לפי דוגמת ז'אן-אונורה פראגונאר.
בשנת 1844 נפטרה אשתו ממחלת השחפת ומילה חזר לשרבור.
כעבור שנה, ב-1845 עבר לגור בלה אוור עם ידידה חדשה בשם קתרין למר (Catherine Lemaire
). עבד שם בציור דיוקנאות ותמונות מחיי הכפר. בסוף אותה שנה חזר לפריז והתוודע לאמנים כגון קונסטאן טרואיון, נרסיס דיאס דה לה פניה, אונורה דומייה, אנטואן לואי בארי ותאודור רוסו. הוא הצליח להציג מיצירותיו בגלריות שונות בפריז.