בשנת תש"ז, מונה הרב מלצר לרבה של רחובות, במקום חותנו הרב צבי שטיינמן. הוא העביר את הישיבה לרחובות, כשיחד עמו עברו גם הרב קלופט והרב גרז אותם מינה גם לרבני שכונות בעיר. הישיבה שכנה בבית הכנסת הגדול של רחובות ברחוב בנימין, ומול בית הכנסת, במבנה ארעי, היה חדר השיעורים. מעבר לכביש היה חדר האוכל ומגורי התלמידים, במבנים ששמשו קודם לכן כאורוות של הצבא הבריטי, שעמדו סמוך למקום בו ניצב כיום בית שפירא.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הצטרפו התלמידים לכוחות הלוחמים והישיבה התפרקה. לאחר קום המדינה הוקמה הישיבה מחדש.
באותה תקופה הביא את בן דודתו, הרב שך, לכהן כר"מ בישיבה. הרב שך נשאר כל השבוע בישיבה, ולשבתות חזר לירושלים. לאחר מעברו של הרב שך לישיבת פוניבז' בשנת תשי"ב, מילא את מקומו הרב יצחק קוליץ. בנוסף כיהן בישיבה הרב אלימלך בר שאול, עמו הגיעו מספר תלמידים מישיבת חברון, אשר כונו ה"עבריתניקים", בשל רצונם לשמוע שיעורים בעברית. בנוסף כיהנו בישיבה הרב מאיר צבי ברגמן, ראש ישיבת רשב"י וחתנו של הרב שך והרב משה שמעון וינטרוב.
בשנת תשי"ד הקים הרב מלצר את ישיבת הדרום, לבחורים ממשפחות פחות אדוקות. הישיבה הוקמה לצד ישיבת קלצק. בשנת תשי"ז בנה מבנה לישיבת הדרום, סמוך לביתו של חיים ויצמן. בתקופה זו התאחדו שתי הישיבות. חלק מצוות הישיבה, בהם הרב ברגמן, המשיכו ללמד בישיבת הדרום.
האגמים המזוריים
האגמים המָזוּריים (בפולנית: Pojezierze Mazurskie; בגרמנית: Masurische Seenplatte) הוא אזור עתיר-אגמים (כ-2,000 אגמים בשטח של כ-52,000 קמ"ר) בצפון-מזרח פולין, בין שפך הוויסלה לגבול פולין-רוסיה. האגמים מקושרים לנהרות סביבם ולים הבלטי במערכת תעלות. האגמים הוצעו על ידי פולין לרשימת שבעת פלאי עולם הטבע ונבחרו בקבוצת 28 האתרים הראשונים.
היסטוריה.
האגמים נוצרו בתקופת עידן הקרח של הפליסטוקן כמורנות שנסכרו ונכלאו. במאה ה-13 היו האגמים חלק ממדינת המסדר הטבטוני והיוו מכשול טבעי מול הסלאבים (באזור התקיים ב-1410 קרב גרונוולד בין האבירים הטבטונים לסלאבים). בהמשך היו האגמים חלק מפרוסיה המזרחית. במאה ה-18 נחפרה התעלה המזורית (גרמנית: Masurischer Kanal) המחברת את האגמים לים הבלטי.
אזור האגמים, מכשול מרכזי בדרך לכיתור ברלין ממזרח, היווה אתר קרבות בעת הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית בראשית מלחמת העולם הראשונה ובו התקיימו הקרב הראשון על האגמים המזוריים והקרב השני על האגמים המזוריים, שבו הדפו כוחות האימפריה הגרמנית את צבא האימפריה הרוסית.
מוצב הפיקוד של אדולף היטלר, "מאורת הזאב", היה ביער באזור האגמים. בעקבות הסכם פוטסדם בסוף מלחמת העולם השנייה נכללו האגמים בשטח פולין.
תיירות.
כיום האזור משמש לתיירות. עיר הגישה העיקרית היא אלק (ליק) אליה מגיעה תחבורה מגדנסק, ורשה ווילנה. ערים תיירותיות נוספות באזור הן גיז'יצקו (Giżycko), מיקוואיקי (Mikołajki), ונגוז'בו (Węgorzewo), רין (Ryn), פּיש (Pisz) ואילאווה (Iława).
הפעילות באזור כוללת טיולים רגליים במספר מסלולים ביערות שבין האגמים ובהם כנסיות וגשרים עתיקים, צפרות, שיט, דיג ושחייה. הפארק הנופי המזורי (בפולנית: Mazurski Park Krajobrazowy) משתרע על פני כ-537 קמ"ר וכולל 11 שמורות טבע, בהן שמורת אגם Łuknajno המוכרת על ידי אונסק"ו כשמורה ביוספרית ויער בו מתקיים גרעין רבייה של הביזון האירופי.
כפר לאם
כּפְר לַאם (בערבית: كفر لام) היה כפר ערבי בנפת חיפה אשר שכן כ-21 קילומטר דרומית לעיר חיפה, בסמוך לכפרים עין ע'זאל וא-סואמיר. הכפר נהרס במלחמת העצמאות.
היסטוריה.
על פי ההיסטוריון והגאוגרף המוסלמי יאקות אל-חמאווי, שכן באזור כפר בשם כפר לאב נוסד במאה ה-8 לספירה על ידי הח'ליף השאם אבן עבד אל-מלכ.
במהלך התקופה הערבית נבנה בכפר לאב מבצר כפרלט, שנחשב כייחודי בשל סגנונו האדריכלי, שמאופיין במגדלים עגולים בפינותיו. המצודה נכבשה על ידי הצלבנים בסוף המאה ה-11, אך בשנת 1291, בעת ההתקפות הממלוכיות על מעוזי הצלבנים, נפל גם המבצר בידי המוסלמים ונחרב.
לורנס אוליפנט ביקר בכפר בשנת 1884, הוא סיפר שגילה שני מבנים מקומרים גדולים שתקרתם נתמכה בחמש קשתות. הוא גם קיבל מאנשי הכפר מנורות עתיקות ומטבעות.
לפי מפקד האוכלוסין של שנת 1931, היו בכפר 215 תושבים ו-50 בתים נושבים.
על פי נתוני סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל, הוערכה אוכלוסייתו בכ-340 תושבים, שהתפרנסו ברובם מחקלאות על אדמות שהתפרשו על פני 6,838 דונם. מתוכם 1,734 שטחים ציבוריים.
הכפר שנהרס במלחמת העצמאות ב-16 ביולי 1948. במסגרת מבצע כיבוש הכפרים הערביים בחוף הכרמל, תקפו האוניות "חנה סנש" ו"התקווה" את הכפר, והוא נכבש כעבור זמן קצר לאחר שמרבית תושביו נטשו את המקום. על-פי ספר תולדות ההגנה, מה שייחד את המבצע הוא שנעשה בו שימוש ראשון במלחמה בירי על ידי כוח ימי, משתי ספינות מלחמה שירו מנשק קל על כפר לאם וא-סרפנד.
ולדימיר סטויצ'ב
ולדימיר דימיטרוב סְטוֹיְצֶ'ב (בבולגרית: Владимир Димитров Стойчев; 24 בפברואר 1892, סופיה, נסיכות בולגריה – 27 באפריל 1990, סופיה, בולגריה) היה קולונל-גנרל בולגרי, אשר במהלך מלחמת העולם השנייה כיהן כמפקד הארמייה הראשונה של צבא בולגריה ולחם עימה בקרבות החזית האוקראינית השלישית תחת המרשל פיודור טולבוחין.
ביוגרפיה.
סטויצ'ב נולד בסופיה, ב-1911 סיים את האקדמיה הצבאית הטרזיאנית וב-1914 את האקדמיה הצבאית הבולגרית. הוא התגייס לחיל הפרשים ולחם במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, השנייה ומלחמת העולם הראשונה. סטויצ'ב היה רוכב סוסים מצטיין ובין שתי מלחמות העולם ייצג את בולגריה באולימפיאדת פריז (1924) ואולימפיאדת אמסטרדם (1928).
בין 1930 ל-1934 כיהן כנספח צבאי של בולגריה בצרפת ובממלכה המאוחדת. בשנה זו, לאחר הפיכת הליגה הצבאית הועבר מתפקידו ובהמשך אף נכלא לתקופה קצרה. במהלך מלחמת העולם השנייה, הצטרף סטויצ'ב לחזית המולדת של בולגריה ובאוקטובר 1944 לאחר ההפיכה בה השתתף שהעלתה את חזית המולדת לשלטון הוחזר לשירות פעיל, הועלה לדרגת גנרל לויטננט ומונה למפקד הארמייה הראשונה. לאחר הצטרפות בולגריה לבעלות הברית, נותבה הארמייה הראשונה לסיוע לכוחות שלחמו בחזית האוקראינית השלישית תחת המרשל פיודור טולבוחין. במרץ 1945 לחמו הבולגרים במתקפת אגם בלטון בהונגריה, בהמשך במבצע וינה וב-8 במאי 1945 לחמו בקרב האחרון בו השתתפו כאשר כבשו את העיר קלגנפורט שבאוסטריה.
ביוני 1945, השתתף סטויצ'ב במצעד הניצחון של הצבא האדום במוסקבה. ולדימיר סטויצ'ב סיים את שירותו הצבאי בדרגת גנרל-קולונל. בין 1945 ל-1947 כיהן כנציג בולגריה בוושינגטון ובאו"ם. בהמשך, כיהן כיושב ראש הוועד האולימפי הבולגרי עד לפרישתו ב-1982. ולדימיר סטויצ'ב הלך לעולמו ב-1990 בסופיה והוא בן 98 שנים.
ארטמיסיון (מקדש יווני)
ארטמיסיון
בני הטאינו
שרה דניאלס
שרה דניאלס ׁ(באנגלית: Sarah Daniels, נולדה ב-1957) היא מחזאית ומחברת בריטית פורה.
חייה.
הקריירה שלה כמחזאית פרצה ב-7 בספטמבר 1981 כשיצירתה "Ripen Our Darkness" הוצגה לראשונה בתיאטרון רויאל קורט. למעשה ביולי אותה שנה כבר הוצג מחזה אחר שלה Penumbra בסטודיו לתיאטרון של אוניברסיטת שפילד. דניאלס הוזמנה לשהות במשך שנה במחלקה לספרות אנגלית של אוניברסיטת שפילד כדי להתמסר לכתיבה. בשנת 1984 הייתה סופרת הבית בתיאטרון רויאל קורט. היא הייתה זמן מה חברה במועצת המנהלים של התיאטרון קלין ברייק.
מחזות שלה הוצגו גם בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון, במרכז לאמנויות בטרסי, בתיאטרון קרוסיבל בשפילד ובצ'יקן שד.
דניאלס כתבה גם פרקים לסדרות אופרת סבון כמו "גריינג' היל", מדיקס, "איסטאנדרס" ו"הולבי סיטי".
שני קובצי מחזות שלה פורסמו בהוצאה לאור מטואן. לשרה דניאלס הייתה למשך שנים רבת בת זוג, קלייר וולטון, פעילה ומפקחת בתי ספר, שנפטרה בשנת 2009.
מחזותיה.
ביצירותיה הראשונות - כמו "Ripen Our Darkness","Gateway","Neaptide" שרה דניאלס דנה בסוגיות מרכזיות של האידילואוגיה הפמיניסטית, קשורות למעמד הנשים בחברה, זהותן הנשית, היחסים בין אמהות ולבנות, הידידות של נשים ואתגרי השחרור מהפטריארכליות המדכאת. המחזה "Masterpieces" תוקף את נושא הפורנוגרפיה והאלימות של גברים כלפי נשים.
במחצית השנייה של שנות ה-1980 כתבה דניאלס שני מחזות היסטוריים:"Gut Girls" ו"Byrthrite המתמקד בחיי נשים במאה ה-17.
בשנות ה-1990 דניאלס מקדישה מחשבה לסוגיות הקושרות לבריאותן הנפשית של נשים.("Beside Herself" ,"Head Rot Holiday",
"The Madness of Esme and Shez" המחזה הרדיופיני "Purple Side Coasters ")
העקרון הקופרניקני
קלוס סי
KLOS C
איבן אל-היית'ם
ווקיגן
ווקיגן (באנגלית: Waukegan) היא עיר במדינת אילינוי שבארצות הברית ומושב המחוז של מחוז לייק. על פי ההערכות של מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2012, אוכלוסיית העיר מנתה 94,267 תושבים. ווקיגן היא העיר התשיעית בגודלה מבחינת אוכלוסייה באילינוי והעיר החמישית מבחינת גודל בחוף המערבי של ימת מישיגן, אחרי שיקגו, מילווקי, גרין ביי וקנושה.
בהתחלה היה המקום נקרא "מבצר קטן" ("Rivière du Vieux Fort)" בצרפתית. האזור הנוכחי של ווקיגן הוכר כ'וואקייגה' על המפה של תומאס הטצ'ין משנת 1778. לאחר מכן השם 'ווקיגנס' שהפך ל'ווקיגן' נוצר על ידי ג'ון ה. קינזי וסולומון ג'ונו, השם אומץ בשנת 1849.
גאוגרפיה ודמוגרפיה.