"[...] התעוררנו בבוקר שבת אחד, והנה על יד כל שער של חצר עמד חיל הונגרי חמוש בנשק. מי שיצא מביתו לתפילת שבת, כוון על ידי החיילים לאחד מבתי הכנסת בעיר. אני הופניתי לבית המדרש הגדול [...] קבלנו פקודה בצעקות, בדחיפות ובאיומי נשק, להרוס את ריהוט בית המדרש. יהודי מכובד, אדם כבן שבעים שנה ושמו ר' יעקב [...] העיז להעיר הערה לאחד מחיות האדם על יחסם חסר הנימוס כלפינו. האיש הוענש מיד קשות [...] אח אחד של חברי ניסה לברוח בקפיצה לחצר [...] הוא נורה למוות על ידי אחד מאנשי האס אס שרוקן לגופו מחסנית שלמה".
החיים היהודים בגטו היו בתנאי מחסור קשיים ונהגו בהם יחס אכזרי, התעללויות רבות ונשלחו לעבודות כפייה בעיר. העניינים הפנימים בגטו נוהלו על ידי חברי היודנראט שגרו ברובע מיוחד בתוך הגטו. רוב אנשי היודנראט במונקאטש היו מנהיגי הקהילה טרם כניסת הגרמנים, ורובם המכריע מילא את התפקיד הקשה תוך גילוי אחריות ומחויבות לקהילה. שלטונות הכיבוש הורו להחזיקם במקום עד תום הגירושים ואחר-כך לגרש גם אותם. יו"ר היודנראט היה שאנדור שטיינר.
יום לפני פינוי הגטו במונקאטש קיבצו הגרמנים יהודים עטורי זקן ופאות, וציוו עליהם להרוס כליל את מה שנותר מהיכל הישיבה המפורסמת של הרב שפירא ולשיר תוך כדי כך. היהודים עשו זאת תחת מטח של מכות.
הגירושים לאושוויץ-בירקנאו.
גירוש יהודי הונגריה תוכנן בקפידה רבה. ב-8 ו-9 במאי 1944 נקבעו הפריטים המדוקדקים בקשר לגירוש יהודי קרפטרוס (חבל ארץ שכולל גם את מונקאטש).
רכבת הגירוש הראשונה יצאה ממונקאטש ב-11 במאי. נקבע שהשילוחים יצאו הרחק מתחנות הרכבת האזרחיות, בכל רכבת יסעו כמות של 3000 איש, במסלול מיוחד, היהודים ייקחו עימם ציוד מועט. באופן זה יצאו תשעה שילוחים מבתי החרושות ללבנים במונקאטש ובהם שולחו 28,587 יהודי העיר והסביבה לאושוויץ-בירקנאו.
לאחר 15 במאי, הובלו תושבי מונקאטש שהיו בגטו אל עבר בתי החרושת ללבנים. המסע ארך 5 ק"מ ברגל ולווה בהתעללות והשפלה - אנשי הז'נדמריה ההונגרית וחיילים גרמניים האיצו והכו בהם. כשהגיעו לבתי החורשת ציוו עליהם להתפשט וערכו חיפוש יסודי בבגדיהם כדי לשדוד את מה שנשאר מרכושם. הדרך גבתה קורבנות בנפש. בימים המעטים בהם שהו היהודים בבית החורשת ללבנים, הנוגשים לא הפסיקו להתעלל בהם, יהודים הוכרחו לאסוף טליתות ותפילין ולשרוף אותם.
שאר יהודי מונקאטש נשלחו בשלושה משלוחים נוספים לאושוויץ בירקנאו לקראת סוף חודש מאי.
היהודים נאלצו להגיע לקרונות הגירוש בעודם מושפלים ומוכים. המגורשים נדחסו בקרונות בהמות, 70-80 איש בקרון סגור, מצוידים בדלי מים לשלושה ימי נסיעה ובדלי לעשיית צרכים, ללא אוויר וללא מקום לשכב. היו שמתו בדרך, היו שהתאבדו, אחרים איבדו את שפיותם.
התגובה היהודית.
ההתנגדות היהודית בהונגריה הייתה בעיקר פעולות הצלה של יחידים ושל גופים מאורגנים. יהודים במונקאטש העבירו מזון ליהודי הסביבה שהיו כלואים בבתי החרושת, ולעיתים הצליחו להבריח מזון לגטו.
במונקאטש פעלו מחתרות של תנועות הנוער הציוני. שליחי התנועה הגיעו מבודפשט וניסו להבריח צעירים לבודפשט ולסלובקיה ורומניה אך לרוב יהודי מונקאטש לא שיתפו פעולה, כי לא האמינו לשמועות, הם היו בטוחים שבקרוב ממש ישוחררו על ידי הצבא האדום, ולכן העדיפו לא לקחת את הסיכון הרב שכרוך בבריחה העלולה לגרום למותם במקרה שיתפסו. העובדה שלא הייתה התנגדות אקטיבית במונקאטש נבעה מהמהירות בה ננקטו הצעדים האנטי יהודים ומחסרונם של גברים צעירים שגויסו לפלוגות העבודה.
רובם המכריע של יהודי מונקאטש נרצחו. נותרו רק מסמכים, עדויות, סרטי ארכיון, דפי עד וקומץ תצלומים אשר מספרים את סיפורם – עדות לרדיפה של קהילה יהודית שלמה. רבנים, מורים ותלמידיהם, סוחרים ועובדי כפיים. גברים, נשים וטף.
אחד הפעילים להצלת יהודים היה הרב יהושוע רבינוביץ', שגורש ממונקאטש לקמינייץ-פודולסק שבפולין, משום שלא היה לו אזרחות הונגרית. הוא הצליח לברוח לבודפשט והתחיל לפרסם ברבים את מה שראה 'שם', על אף שבעצמו היה בעל ניירות מזויפים, הצליח לארגן לעצמו פגישה עם שר הפנים ההונגרי ושכנע אותו, על סמך הידידות רבת השנים בין פולין להונגריה (וכדי שלא יירשם בהיסטוריה לדיראון עולם שהונגריה לא עשתה דבר כדי להציל פולנים הרוצים להימלט מארצם שנכבשה על ידי גרמניה) שייתן הוראה למשטרת הגבולות להעלים עין מפולניים [גויים] לעבור את הגבול ולהיכנס להונגריה עם תעודות זהות או בלעדיהן. בזכות מעשה זה הוכנסו יהודים רבים עם תעודות מזויפות להונגריה. בסה"כ כאלפיים משפחות יהודיות הצליחו להינצל מהשמדה בעזרת תעודות הזיהוי המזויפות האלו.
הקהילה לאחר השואה.
רוב יהודי מונקאטש נספו בשואה, ורק כ-2,000 מתושבי העיר שרדו. לאחר המלחמה היגרו חלק מן האנשים למדינות אחרות כמו ישראל, צפון אמריקה ועוד, חלקם חזרו לעיר. אי אלו ששבו לעיר גילו בתי הכנסת הפכו למחסנים, הרכוש נבזז והגימנסיה סגורה.
לאחר השואה חבל הארץ בו שכנה מונקאטש - קרפטורוס - הוכר באופן רשמי כחלק מאוקראינה, חלק מברית המועצות, השלטונות הסובייטים הקשו על קיום החיים היהודים באופן גלוי במקום. הם לא עודדו את קיומן של הקהילות הדתיות, היה צריך לקבל אישור מן השלטונות כדי להתפלל בציבור. הדבר עודד הגירה רבה מן האזור - בשנת 1959 חיו במקום כ-12,000 יהודים, ולאחר עשרים שנה ירד מספרם ל-2,000. כיום מתגוררים במקום מאות בודדות של יהודים.
אדמו"ר חסידות מונקאטש, הרב ברוך יהושע ירחמיאל רבינוביץ, שגם עסק בפעולות הצלה בשואה, עלה לארץ ישראל בשנת 1944. הוא פרש מתפקידו כאדמו"ר החסידות בשנת תש"ה. חסידי הקהילה ראו בבנו הרב משה יהודה לייב רבינוביץ כממשיכו, והוא הפך לאדמו"ר החסידות עד היום.
הרב ברוך יהושע רבינוביץ' התחתן בשנית, ולאחר מכן שימש רבה של קהילת סאו פאולו שבברזיל. לאחר מכן שב לארץ ישראל ושימש כרבה של העיר חולון. לאחר שפרש לגמלאות עבר לשכונת כפר גנים בפתח תקווה והקים בה בית כנסת "בינת נבונים".
מרכז חסידות מונקאטש שלאחר השואה עבר לבורו פארק בברוקלין. האדמו"ר, הרב משה יהודה לייב רבינוביץ, שיקם את הקהילה החרבה והקים בתי מדרש ומוסדות חינוך. החסידות מתקיימת גם כיום.
בשנות ה-50 הוקם בישראל ארגון יוצאי מונקאטש אשר סייע בקליטתם של העולים החדשים ילידי העיר.
הנצחה.
קהילת מונקאטש מונצחת בישראל בכמה מקומות:
המרכז הרפואי ע&quot;ש יצחק שמיר
מיכאי וודוץ
מיכאי וודוץ (ברומנית: Mihai Voduț; נולד ב-28 ביולי 1994) הוא כדורגלן רומני, המשחק בעמדת החלוץ.
קריירה.
וודוץ התחיל את הקריירה שלו בקינדייה טרגובישטה מהליגה הרומנית השנייה, בה שיחק בשנים 2011–2014.
בקיץ חתם בוולונטר. בעונת וודוץ הבקיע 11 שערים ב-27 הופעות, ובסיום העונה עלתה ולונטרי לליגת העל הרומנית לראשונה בתולדותיה.
ב-10 בינואר 2018 חתם בויטורול קונסטנצה. כעבור שנה, שוחרר מהקבוצה בשל חשיפת חברתו לשעבר כי הימר על משחקי הקבוצה.
ב-31 בינואר 2019 וודוץ עבר בהעברה חופשית וחתם בבית"ר ירושלים. ב-10 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1–1 עם מכבי חיפה באצטדיון טדי. הוא שיחק במדי הקבוצה 7 משחקים ולא כבש.
בקיץ חזר לקבוצתו הראשונה, וחתם בקינדייה טרגובישטה. ב-2 בדצמבר 2019 הושעה לשנתיים מכל פעילות כדורגל על ידי ועדת המשמעת והאתיקה של התאחדות הכדורגל ברומניה, בשל מעורבותו בפרשיית הימורים. הוא גם נקנס ב-60,000 אירו.
פרומתיאום
יום המודעות העולמי לאוטיזם
יום המודעות העולמי לאוטיזם (באנגלית: World Autism Awareness Day) הוא מועד בינלאומי אשר נחגג ב-2 באפריל כל שנה, שהוכר על ידי האו"ם, ונועד לקידום ההסברה והמודעות לאוטיזם, לטיפול בו ולהגברת המודעות לאנשים עם אוטיזם.
החלטה על קיום יום זה התקבלה והתקבלה ללא הצבעה בעצרת הכללית של האו"ם, בעיקר כהשלמה ליוזמות קודמות של האו"ם לקידום זכויות האדם.
הסמל של יום המודעות לאוטיזם הוא תצרף בצורת לב צבעוני והצבע שנבחר לייחד את היום הוא כחול.
תאריך.
יום המודעות לאוטיזם מצוין בכל שנה ב-2 באפריל. ההחלטה לציון יום זה התקבלה ב-1 בנובמבר 2007 על ידי האו"ם, ותאריכו נקבע ב-18 בדצמבר באותה שנה בעצרת הכללית של האומות המאוחדות.
יום המודעות לאוטיזם צוין לראשונה בשנת 2008.
ציון היום.
ביום המודעות לאוטיזם מאורגנים אירועים רבים. אירועים אלו כוללים:
בנוסף ביום המודעות לאוטיזם, אנשים ברחבי העולם מאירים באור כחול ("Light It up Blue").
האירוע נוצר על ידי הארגון "Autism Speaks" בשנת 2010. אחת ממטרות ארגון זה היא העלאת המודעות הציבורית לאוטיזם והשפעותיו.
יהודית חנוך
יהודית חנוך (נולדה ב-4 בפברואר 1932) היא עיתונאית וסופרת. הייתה כתבת האופנה של "מעריב" במשך שלושים וארבע שנים (1993-1959).
ביוגרפיה.
נולדה בתל אביב לתעשיין שלמה לובלצ'יק, למדה ב"גימנסיה בלפור" ובחורף 1947 גויסה ל"הגנה" ועם בני כיתתה, העבירה כלי נשק לא לגליים והדביקה בלילות כרוזים של "החומה", עיתון המחתרת של "ההגנה". עם פרוץ הקרבות שמשה כקשרית והביאה נשק ומזון לחיילי העמדות, בגבול יפו תל אביב.
ב-1949 סיימה את לימודיה התיכוניים ועברה ללמוד בירושלים ב"בית הספר הגבוה לאופנה", שהוקם כדי ליצור מאגר של מעצבי אופנה, לתעשיית האופנה של ישראל.
ב-1951 התגייסה לצ.ה.ל. ושירתה כשרטטת באגף תכנון של המטכ"ל, שעסק בהיבט הצבאי של מה שהיה אז, פרויקטים עתידיים שעמדו לקום בארץ כמו העיר אשדוד, "נמל הקישון ו"המוביל הארצי".
ב-1953 נסעה לניו יורק כדי להשתלם באופנה ולמדה בבית הספר הגבוה לאופנה, "F.I.T". עם סיום לימודיה עבדה כמעצבת אופנה בכמה מפעלים מובילים ב"סבנט אווניו", רובע הבגדים של ניו- יורק.