בעברית מקראית נטיית הפועל סימנה יותר מודוסים מאשר בעברית מודרנית. צורות ה"עתיד המקוצר", למשל בביטוי "יהי אור" (), מסמנות מודוס המכונה "יוסיב" (jussive), המבטא רצון כללי שאירוע או מצב יתרחשו, אף כי הם עדיין אינם מציאותיים. בעברית מקראית קיימת גם נטיית פועל המכונה "עתיד מוארך", למשל (), המבטאת מודוס המכונה קוהורטטיבי (cohortative), כלומר זירוז עצמי או הבעת כוונה אישית לבצע פעולה שעדיין אין לה קיום במציאות.
ביוונית עתיקה קיימים ארבעה מודוסים: חיווי, תילוי, אִוּוּי וציווי. מודוס האיווי, הנקרא גם מודוס משאלה, מביע רצון של הדובר.
רוב הניבים של השפה הערבית, גם הערבית הספרותית וגם הניבים השונים של הערבית המדוברת, כוללים מערכת עשירה יחסית של סימון מודוסים. בערבית פלסטינית, למשל, הצורה "בְתִשְרַב" מסמנת זמן עתיד דקלרטיבי - אתה תשתה (בוודאות); הצורה "תִשְרַב" מסמנת הצעה או משאלה - הואל לשתות, מוטב שתשתה; ואילו הצורה "אִשְרַב" מסמנת ציווי - שְתֵה.
באנגלית נטיית הפועל אינה משתנה בדרך-כלל על-פי המודוס, אולם יש שרידים לקיומן של נטיות כאלה בעבר. לדוגמה, בחלק מהניבים של השפה האנגלית מקובל לומר:
ולא:
במשפט הראשון נטיית הפועל be משתנה מ-was ל-were כביטוי לכך שמדובר במשאלה ולא במצב מציאותי. במשפטים משועבדים שבאים אחרי פעלים כגון suggest, order, demand וכו', מופיעה נטיית הפועל בצורת המקור שלה (base form). לדוגמה:
ולא:
גם זה שריד לנטיית מודוס, שמסמנת כי מדובר באפשרות ולא באירוע מציאותי. על כל פנים, אלמנט זה מאפיין בעיקר לשון ספרותית יותר, ואינו נפוץ בשפה המדוברת.
רשימת המודוסים.
הרשימה שלהלן היא חלקית, וכוללת רק את המודוסים שסימונם בשפות השונות נפוץ יחסית. מקובל לחלק את המודוסים לשתי קבוצות עיקריות:
טירת הימז'י
יעקב בבכא
הרב חכם בבכא יעקב (1870–1934, ה'תרצ"ד) היה חכם באשי של קהילת יהודי זאכו שבכורדיסטן בשנים 1890–1934.
נולד בשנת 1870 בעיר זאכו שבכורדיסטן. עוד מקטנותו התמסר ללימודי קודש והסתופף בצילם של תלמדי חכמים ונעשה בקי בתנ"ך בגמרא ובהלכות. עסק בצרכי הציבור והיה בקהילתו לרב, שליח ציבור, שו"ב (שוחט ובודק), מנקר, מוהל ודיין. על פי פקודת הממשלה הטורקית נבחר חכם בבכא יעקב לכהן כחכם באשי של קהילת יהודי זאכו. כיהן כאב בית הדין הרבני בהרכב של שלושה דיינים: חכם בבכא יעקב - אב בית דין, חכם שבתאי עלואן וחכם יוסף עמרם הלוי.
בין היתר כאשר כיהן בתפקיד הוא ייצג את ענייני העדה היהודית בפני השלטונות, ערך קבלת פנים לשליחים ונכבדים מארץ ישראל, התכתב עם הוועד הלאומי בארץ ישראל וביקש סיוע לבני קהילתו, ופיקח על ענייני הדת. חכם יעקב בבכא נפטר בשנת תרצ"ד (1934) במשרדי מושל העיר זאכו, לאחר שסיים דיון קשה בעניינם של בני עדתו.
רוברט א מיליקן
רוברט אנדרוס מיליקן
תאוברומין
תאוברומין (באנגלית: Theobromine) הוא אלקלואיד מריר בצמח הקקאו, ולכן מצוי בשוקולד. תאוברומין טהור הוא אבקה גבישית שאינה מסיסה במים, וצבעה רשום כלבן או כחסר צבע.
תאוברומין הוא מטבוליט של קפאין בגוף האדם, ודומה לו בתכונותיו. תאוברומין מרחיב את כלי הדם (בניגוד לקפאין), ממריץ את פעולת הלב ומשתן. השפעתו הפסיכואקטיבית הממריצה פחותה משל קפאין. זמן מחצית החיים בבני אדם הוא כ-7 שעות, ארוך משל קפאין.
למרות שמה, התרכובת לא מכילה ברום, השם תאוברומין נגזר מתאוברומה, השם של הסוג של עץ הקקאו, (נוצר מחיבור המילים היווניות תאו - אל וברומה - אוכל, כלומר, "מזון האלים") והסיומת -ין שיש לאלקלואידים ולתרכובות אחרות שהן בסיסיות ומכילות חנקן.
את התאוברומין בודדו לראשונה מפולי הקקאו בשנת 1878 ולאחר זמן קצר הוא סונתז מקסנטין על ידי הרמן אמיל פישר.
כימיה.
נוסחתו הכימית היא C7H8N4O2, והוא שייך לקבוצת התרכובות מתילקסנטין, הכוללת גם את התרכובות הדומות קפאין ותאופילין.
תאוברומין הוא איזומר של תאופילין וגם של פרקסנטין. תאוברומין מסווג כקסנטין דימתילי, כלומר הוא קסנטין עם שתי קבוצות מתיל.
רעילות השוקולד לבעלי חיים.
בכמויות גדולות מדי התאוברומין בשוקולד רעיל לחיות כגון סוסים, כלבים ותוכים משום שהם אינם מסוגלים לפרק אותו באופן יעיל. התאוברומין עלול להתקיים במחזור הדם שלהם במשך שעות רבות ולגרום להתקף אפילפטי, התקף לב, דימומים פנימיים ואף מוות.
זמן מחצית החיים של תאוברומין בכלבים הוא כ-17.5 שעות. עבור כלב קטן (במשקל כ־5 קילוגרם), כמות קטלנית של שוקולד חלב היא כ־280 גרם. עבור כלב בינוני, במשקל 25 קילוגרם, כמות קטלנית של שוקולד חלב תהיה כ־1.4 קילוגרם. ככל שהשוקולד מכיל יותר קקאו יש בו יותר תאוברומין ולכן הוא יותר מסוכן לבעלי החיים המוזכרים לעיל.
דגל אדיגיה
הקרע ביהדות הונגריה
הקרע ביהדות הונגריה, או חלוקת הקהילות (הונגרית: ortodox–neológ szakadás, "הקרע האורתודוקסי-נאולוגי"; יידיש: די טיילונג אין אונגארן, "החלוקה בהונגריה") היה הפיצול הממסדי שחל בציבור היהודי בממלכת הונגריה בשנים 1869 עד 1871, בין קהילות האורתודוקסים, הנאולוגים, והסטטוס קוו.
מראשית המאה ה-19, עם התפרקות החברה המסורתית ותחילת תהליך האמנציפציה ליהודים, גבר המתח בין המחדשים, ששאפו להשתלבות מיטבית בסביבתם, לבין השמרנים שביקשו להגן על הדת ואורחות החיים המסורתיים. בהונגריה היה העימות חריף במיוחד כיוון שהייתה האחרונה במרכז אירופה בה שרדה יהדות אורתודוקסית חזקה, שגובשה על ידי החת"ם סופר ותלמידיו בטרם הבשילו מגמות המודרניזציה, והייתה איתנה דיה לעמוד בלחצים החדשים. בשנות ה-60 של המאה ה-19, כשתהליכים אלה הגיעו לשיאם, הסלימה ההתנגשות בין האדוקים ליריביהם הליברלים והמודרניסטים, שנודעו בכינוי נאולוגים. הללו שילבו יחס חיובי לתרבות הסובבת עם אסכולה רבנית שנטתה לרוח אסכולת ברסלאו, והונהגו על ידי עסקנים כאיגנאץ הירשלר ובמידה פחותה על ידי רבנים כמו לאופולד לעף. במקביל התרחש מאבק קשה בתוך המחנה האורתודוקסי פנימה, בין תומכי הרב עזריאל הילדסהיימר, איש 'תורה עם דרך ארץ' שקיווה לאמץ את המודרנה יחד עם הקפדה דתית מחד, לבין קנאים קיצוניים שאסרו כל שינוי, בראשות הרב הלל ליכטנשטיין, מאידך. בתווך ניצבו מרבית רבני הונגריה האורתודוקסים שלא הזדהו לחלוטין עם עמדת מי מהם.
החיכוך הפנימי בין היהודים התפרץ ממש כשהממשלה הודיעה ב-1867 על כוונתה להקים ארגון קהילות מרכזי, שיהיה בעל סמכות להנהיג את כולם ולייצגם מולה. האורתודוקסים חששו משליטת יריביהם הנאולוגים בגוף החדש, ומחו על היוזמה. קונגרס הייסוד של הארגון, שנפתח בשלהי 1868, התנהל בצל המחלוקת. בפברואר 69' פרשו האורתודוקסים מהאסיפה ושכנעו את השלטונות להכיר בוועד עצמאי משלהם, שדגל בהפרדה מלאה מהמחנה האחר. בנוסף, התהווה אגף של קהילות הסטטוס קוו אנטה, שסירבו להסתנף לגופים אלה ונותרו עצמאיות. בעוד חלק מהקהלים בהונגריה עברו בשלמותם להשתייך לאחד משני הארגונים או נותרו מחוצה להם, במקרים רבים התפלגו יהודי אותו יישוב לשתיים ואף לשלוש עדות חדשות בהתאם לחלוקה הארצית. הפירוד בין הפלגים השונים היה אחד המאפיינים המרכזיים של יהדות הונגריה משנות ה-70 של המאה ה-19 ועד לחורבנה במלחמת העולם השנייה.
רקע.
סימנים מוקדמים.
השינויים שזעזעו את מבנה החברה היהודית המסורתית בנחלות בית הבסבורג בעקבות כתב הסובלנות של יוזף השני ותהליכי התמורה שחולל, אירעו בקצב איטי בממלכת הונגריה. האצולה, שנהנתה מאוטונומיה נרחבת, התנגדה לרפורמות של הקיסר בכל תחום שהוא, ומתוך כך נבלמו גם מהלכיו כלפי היהודים. למול איום במרד ב-1790, הוא נאלץ לבטל כמעט את כל החידושים שהנהיג על ערש דווי. נחשלותה הכללית של הארץ ואופיה הכפרי של ההתיישבות היהודית (רק 15% התגוררו בקהילות בנות מעל 500 איש; היתר היו פזורים כמקבצי משפחות בודדות) עיכבו מאוד את התפתחותה של בורגנות עירונית אמידה, כמו זו שקלטה את רעיונות הנאורות ועודדה רפורמה דתית בפרוסיה ושכנותיה. החברה ההונגרית נותרה מרובדת בנוקשות ומבוססת על זכויות-יתר מעמדיות, מבנה שהגביל ניעות חברתית ותסיסה רעיונית כמעט מאליו.
הקיסר הורה בשעתו גם על הקמת בתי-ספר יסודיים ליהודים בשפה הגרמנית ("Normalschulen"), שכמותם שגשגו כסוכן תירבות חשוב בבוהמיה ומוראביה אך עוררו התנגדות עזה בגליציה. הם התקבלו אמנם ללא מחאה על ידי הרבנים והפרנסים אבל קרסו כמעט בן לילה אחרי מותו. לאחר מכן, התקיימו מוסדות ספורים בקהילות שהיו בהן די תומכים נכונים לממנם למרות הסרת החיוב. בנוסף, השמרנות המובנית של האצולה צמצמה מאוד את ממדי ההתערבות מגבוה בסדרי הקהילות, בעוד שביתר מרכז אירופה כפו הרשויות השכלה גבוהה לרבנים, עידוד חקלאות, גיוס לצבא ורפורמות אחרות שנועדו להפוך את היהודים לנתינים מועילים.
האליטה הרבנית בהונגריה התנהלה לפי הדוגמה שהציבו בוהמיה ומוראביה, בהן התפתח דגם מסורתי מתון של תנועת ההשכלה שהתקיים בהרמוניה עם ומתוך ההנהגה הדתית. אך למרות היחסים התקינים בעיקרם, החל להיווצר פער בין ליברלים לשמרנים בקרב יהודי הממלכה, מה שהוביל בטווח הרחוק לפילוג. נציג מוקדם של המגמה הראשונה, שהיה שקוע עדיין עמוק בהלך הרוח הישן, היה הרב אהרן חורין מאראד. הוא קרא ליצירתיות הלכתית מופלגת כדי לסגל את היהדות לתנאים המשתנים, והחריד את עמיתיו בפסיקותיו המתירניות והכרזותיו הפומביות על הצורך בתמורה. הרב מאראד, שהשפעתו בארצו הייתה קלושה, תמך גם במבשרי היהדות הרפורמית בהמבורג.