הכביש עובר בקער שבין קמר חתירה של המכתש הגדול לקמר חלוקים. תוואי הכביש עובר במשוער על דרך עתיקה, בין ממשית ועבדת. הכביש עובר בחלקו בתוואי 'דרך האתרים המקראית ולאורכו נמצאו מספר מצודות הישראליות בנגב כמן חרבת חלוקים וחרבת הרועה .
משלב (פירושונים)
ולטר טריר
וַלְטֶר טְרִיר (צ'כית: Walter Trier; 25 ביוני 1890, פראג – 8 ביולי 1951, קרייגלית', אונטריו, קנדה) היה צייר ומאייר ספרים הידוע בעיקר בזכות איוריו לספרי הילדים של אריך קסטנר, ולדפי השער של כתב העת "ליליפוט" ("Lilliput").
חייו.
טריר נולד בפראג למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני. בשנת 1905 נרשם לבית הספר לאמנות שימושית, ומאוחר יותר עבר לאקדמיה לאמנות. בשנת 1910 עבר לברלין שבה חי עד לשנת 1936.
כבעל דעות אנטי-פשיסטיות, הקריקטורות שיצר היו למורת רוחו של המשטר הנאצי. בשנת 1936 היגר ללונדון, שם גם סייע למשרד ההסברה ליצור תעמולה פוליטית כנגד המשטר בגרמניה. שם עבד עבור כתבי העת "ליליפוט" ו"פיצ'ר פוסט". בשנת 1947 היגר לקנדה, והצטרף אל בתו, שהתגוררה שם עוד משנות השלושים.
טריר נפטר בשנת 1951 בקרייגלית' (Craigleith) שבאונטריו, בן 61 במותו.
איוריו.
בפראג עבד טריר עבור כתבי העת "זימפליציסימוס" ("Simplicissimus") ו"יוגנד" ("Jugend"). אחר כך שוכנע לעבור לברלין כדי לאייר את כתב העת "דפים עליזים" ("Lustigen Blätter"). בשנת 1929 פגש את אריך קסטנר ואייר את ספרו "אמיל והבלשים". אחר כך אייר ספרים נוספים של קסטנר ("עצרת החיות", "אורה הכפולה", "שלושים וחמישה במאי", ועוד). ניתן לומר שהזיקה לספרי הילדים של קסטנר תרמה רבות לפרסומו העולמי. איור השער ל"אמיל והבלשים" הופיע בשנת 1999 על בול דואר גרמני שהוקדש לאריך קסטנר במלאת מאה שנה להולדתו.
משנת 1949 יצר את דף השער של כל אחד מגיליונות "ליליפוט". כל איור כזה הכיל תמיד דמות אדם, דמות אשה וכלב. ככל הנראה ביקש להנציח את כלבו האהוב שנדרס.
טריר חתם תמיד את איוריו בפינה הימנית התחתונה. וולט דיסני הציע לו להצטרף אל מפעלותיו אך טריר דחה את ההצעה כי לא רצה לעבוד תחת שם אחר.
כביש 206
כביש 206 (כביש אורון) הוא כביש אורך אזורי בנגב, בין המכתש הגדול למכתש הקטן, ואורכו הוא 16.4 קילומטר.
הכביש משמש בעיקר את עובדי אזורי התעשייה אורון וצין מכרות הפוספטים הסמוכים לקצהו הדרומי של הכביש, ואת המטיילים במסלולי ההליכה שבקרבת הכביש.
תוואי הכביש.
הכביש מתחיל באורון ככביש גישה פרטי לאזורי התעשייה אורון וצין ולמכרות הפוספטים שבדרום הכביש. הכביש פתוח לכל כלי רכב החל ממצד יורקעם. משם ממשיך הכביש צפונה דרך המפגשים עם כביש 225 הפונה לכיוון המכתש הגדול וירוחם; וכביש 227 המוביל אל המכתש הקטן ומעלה עקרבים - אל נקודת הסיום שלו על כביש 25 בצומת רותם, סמוך לפארק התעשיות רותם.
מנשיית נאצר
מָנְשִיָית נאצר (בערבית: منشية ناصر) הידועה גם כעיר הזבל, היא שכונת מצוקה בפרברי קהיר בירת מצרים, המבוססת על איסוף ומיחזור האשפה של העיר. שכונת הפחונים ממוקמת במורדות גבעת אלמקטם (جبل المقطم). למרות שבאזור רחובות, חנויות ובתי מגורים (כמו בכל אזור אחר בקהיר), אין בה תשתיות עירוניות כמו מים זורמים, מערכת ביוב או חשמל. חלק ניכר מן הבניינים בעיר נבנו ללא קבלת היתרים מסודרים של הרשויות. רק לכ-10% מתושבי השכונה יש גישה למים זורמים; וכ-80% מן הבתים אינם מחוברים למערכת הביוב.
בין תושבי השכונה יש המכונים זבאלין (زبالين) - אספני אשפה - שתפקידם להביא את האשפה לשכונה מרחבי קהיר וממיינים אותה על מנת למצות ממנה את התועלת. משפחות מסוימות "מתמחות" במיון סוג מסוים של אשפה שהם ממיינות ומוכרות. מוצרי נייר או זכוכית שנמצאים נמכרים, ואספני המתכת מתיכים אותה לשימוש נוסף. קבוצת הזבאלין מונה כ-60-70 אלף נפשות, המשתייכות ברובן לעדה הקופטית הנוצרית. בשל דתם, הם מגדלים גם חזירים, אשר ניזונים מאשפה אורגנית. בשר חזירים אלה נמכר באיטליזים של קופטים ברחבי העיר. בשנים האחרונות, בשל החרדה הציבורית משפעת החזירים, הגביר המשטר המצרי את הפיקוח על עדרי החזירים של מנשיית נאצר. כלכלת השכונה לא-פורמלית ומשפחות רבות מתקיימות מאיסוף האשפה למרות קיומם של שירותי איסוף אשפה ציבוריים בקהיר.
הכנסייה המונוליטית "שמעון הקדוש" שברובע יכולה להכיל עד 20000 מתפללים והיא הכנסייה הגדולה ביותר במזרח התיכון.
ב-6 בספטמבר 2008 התחולל אסון בעיר, לאחר שסלעים מגבעת אלמקטם התדרדרו אל תוך השכונה וקברו תחתיהם כמה עשרות אנשים. כ-100 אנשים נהרגו באסון, וכמה עשרות נוספים נפצעו.
המשרד הרוסי למצבי חירום
אריה ליפשיץ
אריה ליפשיץ (ח' בכסלו תרס"ב 19 בנובמבר 1901 – אוגוסט 1986) היה חלוץ וחבר בגדוד העבודה, סופר, מסאי ועורך עברי.
ביוגרפיה.
ליפשיץ נולד בעיר קרקוב שבגליציה, אז תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בפולין). עלה לארץ ישראל ב-1920, בתקופת העלייה השלישית. הוא היה חלוץ, חבר בגדוד העבודה, ועבד בחקלאות, בניין ובסלילת כבישים.
ליפשיץ החל לפרסם מיצירתו בשנת 1928 בעיתון "דבר", ואחר כך במבחר כתבי עת ועיתונים. הוא היה עורך ומייסד השבועון "ספרות צעירה", והמוסף הספרותי של העיתון "זמנים". במרכז יצירתו הספרותית עמדה החוויה המכוננת שלו כאדם צעיר בשנות העלייה השלישית וראשית המנדט הבריטי בארץ ישראל; בתקופת שנים ייחודית זו עבור רבים ביישוב היהודי, הושמע בפרהסיה ללא תקדים והוכר בקהילה הבינלאומית מנעד התקוות הציוני על תקומת עם ישראל בארצו, והונח היסוד להתיישבות יהודית חדשה בדמותם של העיר תל אביב, הקיבוצים והמושבים.
רוב שנותיו התגורר אריה ליפשיץ בירושלים. בעבודתו במזכירות מחלקת עליית הנוער של הסוכנות היהודית החל בשנת 1939.
משנת 1923 היה נשוי לרבקה לבית הורביץ. היה אב ליאיר יָלִיף ולאילנה ניר.
בשנת 1976 זכה לאות יקיר ירושלים.
בשנת 1981 זכה בפרס ירושלים לספרות על שם עגנון.
נפטר בקיץ 1986, בשנה ה-85 לחייו. נקבר בבית הקברות גבעת שאול בירושלים.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטו:
רפידוגרף
רפידוגרף הוא שם גנרי לעט לשרטוט טכני ולשימוש גרפי.
המשתמשים העיקריים בו הם שרטטים, מהנדסים ואדריכלים, אף שהוא משמש גם גרפיקאים, אמנים ומעצבים. העט משמש גם לתיוג אותיות הספרי תורה תפילין ומזוזות בידי סופרי סת״ם.
"רפידוגרף" הוא סימן רשום של חברת רוטרינג הגרמנית, שהפך לשם גנרי לעטים הטכניים של חברות אחרות שבאו אחריו.
היסטוריה.
עד אמצע המאה ה-20 השתמשו ברייספדר לצורך שרטוט. לאחר המצאת העט נובע פותח גם עט נובע עם בוכנה בתוכו במקום ציפורן, אך רק בשנות ה-50 של המאה ה-20 שוכלל הכלי בחברת רוטרינג והופץ בשם רפידוגרף.
הרפידוגרף קיבל את צורתו הסופית בשנות ה-60 והפך לעט השרטוט העיקרי של המתכננים.
מאז תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 ירד השימוש ברפידוגרף בגלל המעבר לתכנון ושרטוט ממוחשבים.
תיאור טכני.
הרפידוגרף מורכב מבוכנה שבקצה חוט פלדה הנע בתוך שרוול דק שעוביו כעובי הקו המשורטט. הדיו, שנתון במיכל מעל הבוכנה, עוטף את הבוכנה, זורם בין החוט לשרוול, וניגר אל דף השרטוט בקצה השרוול. הבוכנה, החוט והשרוול מכונים "ראש" הרפידוגרף.
בניגוד לרייספדר, שבו ניתן לכוון את עובי הקו המשורטט על ידי הרחבה והצרה של הרווח בין זרועותיו נושאות הדיו, כל רפידוגרף משרטט קו בעובי אחיד. לפיכך משתמשים לשרטוט טכני במספר רפידוגרפים - אחד לכל עובי קו שיש בשרטוט.
הרפידוגרפים בנויים בצורה מודולרית כך שכל הרפידוגרפים מתוצרת חברה מסוימת זהים במידותיהם מלבד ראשי הרפידוגרף שניתנים להחלפה בין כלי לכלי.
פסל הסובלנות
מיכאל גרובמן
מירוסלב סאסק
מירוסלב סַאסֶק (צ'כית: Miroslav Sasek; 18 בנובמבר 1916 - 12 במאי 1980) היה סופר ומאייר צ'כוסלובקי, נודע בסדרת ספריו על ערים ומדינות בעולם.
אודות.
סאסק, יליד פראג, למד ארכיטקטורה בפראג מכוון שהוריו לא היו מעוניינים שיהיה צייר. אחר כך למד תקופה בבית הספר לאמנויות בפריז. בשנת 1948 ברח מפראג עם עליית המפלגה הקומוניסטית והתיישב במינכן. הוא מוכר בזכות סדרת ספריו "This Is..." בהם מציג בציורים מגוון מקומות ברחבי העולם. את הספר הראשון כתב על העיר פאריס בשנת 1959 בעת ששהה שם בחופשה.
בין השנים 1951 ל-1957 עבד ברדיו אירופה החופשית.
בשנים 1959 ו-1960 זכו ספריו בפרס של הספר המאויר הטוב של השנה של הניו יורק טיימס.
סאסק נישא ואחר כך התגרש, והיה לו בן חורג מאשתו. בשנות השמונים התגורר בפריז ונפטר בוטינגן, בזמן שביקר את אחותו בשווייץ.
יעקב מנדל
יעקב (יענק'לה) מנדל (נולד ב-23 בנובמבר 1952) הוא עיתונאי ואיש טלוויזיה ישראלי, משמש משנת 2002 כיושב ראש איגוד אמני ישראל.
ביוגרפיה.
מנדל שירת בצוות הווי צנחנים. ב-1972 התאחד ההרכב עם להקת פיקוד המרכז. לאחר שחרורו עבד מנדל בעיריית תל אביב במשך 28 שנים, שם הקים את מדור המופעים ועמד בראש אגף התרבות של העירייה. בשנת 2002 מונה לתפקיד יושב ראש אמ"י לאחר פרישתו של חנן יובל.
במשך שנים הנחה מנדל בערוץ 33 את התוכנית "הלילה יענקל'ה לאן?", בה אירח אמנים מתחומים שונים. כמו כן, הגיש את התוכנית "חולה ירח" ששודרה ברשת ב' במוצאי שבת, וכן הנחה בטלוויזיה החינוכית את התוכנית "שם נולדתי", שבה התארח אצל אנשי רוח ומוזיקאים מעדות ישראל השונות. בין המשתתפים בתוכנית היו: גברי בנאי, אילון בן יוסף, ישראל אהרוני, רבקה מיכאלי, דין דין אביב, זאב רווח וענת עצמון.
בשנים 2014-2012 הנחה מנדל לצד אירית דקל את תוכנית האירוח "נפגשים בשישי עם יענקל'ה ואירית" ששודרה בימי שישי בערוץ 1.
מנדל נשוי לזמרת דורית ראובני, ולהם שלושה ילדים, טל מנדל (מפיק), אסי ומור (זמרת).
אהמט עריף