לאחר שצפה בהקלטות של פרק הבכורה סירב בריאן סינגר לקבל לצוות השחקנים בריטים נוספים בגלל המבטא האמריקני הלקוי שלהם. הוא התרשם ממשחקו של לורי ואף הוטעה לחשוב שלורי הוא אמריקני בגלל המבטא שלו, כשלמעשה הוא היה בריטי שהצליח לחקות את המבטא האמריקני בצורה טובה. כאשר שור צפה בקלטת האודישן של לורי הוא התרשם באותה מידה כמו סינגר, למרות שמראהו החיצוני של לורי היה שונה מאוד מזה ששור דמיין. שחקנים מפורסמים נוספים, כגון פטריק דמפסי, נשקלו כמועמדים לתפקיד האוס, אך סינגר, שור והמפיקים פול אטנסיו וקייטי ג'ייקובס החליטו שלורי הוא המתאים ביותר וליהקו אותו לתפקיד. לאחר שנבחר אמר לורי, שאביו רן לורי היה רופא, כי הוא חש אשמה על כך שהוא "מקבל תשלום גבוה יותר להפוך לגרסה מזויפת של אבא שלי". אימוץ המבטא האמריקני לצורך התפקיד היה קשה עבור לורי, שאמר כי מילים כגון Coronary Artery (עורק כלילי) קשות במיוחד להגייה עבורו.
השוואות לשרלוק הולמס.
לאורך הסדרה מופיעים מספר קווי דמיון בין האוס לבין הבלש הפרטי הידוע שרלוק הולמס; שור הסביר כי מאז ומתמיד הוא היה מעריץ של הולמס, וכי לדעתו יש ייחודיות ביחס הקריר של הולמס ללקוחותיו. הדמיון בא לידי ביטוי באלמנטים אחדים של עלילת הסדרה, בהם הסתמכותו של האוס על פסיכולוגיה על מנת לפתור מקרה, חוסר רצונו לקבל מקרים שלדעתו אינם מעניינים מספיק וכתובת מגוריו (האוס מתגורר ברחוב בייקר 221 דירה ב', והולמס מתגורר ברחוב בייקר 221 ב'). קווי דמיון נוספים בין הדמויות הם שימוש בסמים (האוס מתמודד עם התמכרות לוויקודין והולמס משתמש מדי פעם בקוקאין), גמילה מסמים, יכולת לנגן בכלי נגינה (הולמס מנגן בכינור והאוס מנגן בגיטרה, פסנתר, אורגן ומפוחית פה) וכישרון להסקה מדויקת של המניעים וההיסטוריה של אנשים לפי היבטים שונים באישיות ובמראה החיצוני שלהם.
גם להאוס וגם להולמס יש חבר אמיתי אחד: ד"ר ווטסון הוא חברו היחיד של הולמס ודוקטור ג'יימס וילסון הוא חברו הטוב של האוס. רוברט שון לאונרד אמר כי וילסון והאוס היו אמורים לגלם את התפקידים של הולמס וווטסון בסדרה, אך הוא סבור כי צוות המאבחנים שבראשו עומד האוס מגלם את תפקידו של ווטסון. בריאיון למגזין Radio Times של ה-BBC אמר שור כי שתיים מההשראות לדמותו של האוס היו דוקטור מרק צ'מברלין, פרופסור לנוירולוגיה באוניברסיטת וושינגטון שבסיאטל, ודוקטור ג'וזף בל (שהיה מורהו של ארתור קונאן דויל ולפיכך מקור השראה ראשי ביצירתו של הולמס), שהיה יכול להיכנס לחדר המתנה ולאבחן אנשים מבלי לדבר עמם. בפרק האחרון של העונה השנייה ("No Reason") נורה האוס על ידי אדם בשם ג'ק מוריארטי, ששם משפחתו זהה לזה של אויבו המושבע של הולמס, פרופסור ג'יימס מוריארטי; באופן דומה השתמש וילסון בפרק האחרון של העונה החמישית בשם איירין אדלר כשמה של אהובתו הדמיונית של האוס, שהיה גם שמה של האשה היחידה עמה התמודד הולמס ואף נחל את אחד מכשלונותיו המעטים. בפרק "Adverse Events" (עונה 5, פרק 3) של הסדרה אומר האוס לחוקר פרטי ששכר כי "יש רק אמת אחת", שהייתה אחת האמרות הידועות של הולמס בספריו של קונאן דויל.
גרג האוס
שושא
השׁוֹשָׁא (בצרפתית: Chauchat) היה מקלע קל מתוצרת צרפת מתקופת מלחמת העולם הראשונה. השושא שימש את הצבא הצרפתי וכן את צבאותיהן של שבע ממדינות ההסכמה, בכללן ארצות הברית, במהלך המלחמה. ציונו הרשמי בצבא הצרפתי היה רובה אוטומטי מודל 1915 CSRG (Fusil-Mitrailleur Mle 1915 CSRG), אך הוא נודע גם כ-FM שושא, כ-CSRG, או כגלדיאטור. השושא היה הנשק האוטומטי הנפוץ ביותר במלחמת העולם הראשונה עם יותר מ-260,000 מקלעים שיוצרו בין 1914 ו-1918. השושא יוצר בגרסה מיוחדת עבור הצבא האמריקני, אשר הותאמה לשימוש בתחמושת אמריקאית מסוג .30-06 ונודעה בשם CSRG מודל 1918. השושא 1918, כמו גם השושא הרגיל (בקליבר המקורי - 8 מ"מ לבל), שימשו את חיל המשלוח האמריקני תחת הכינוי רובה אוטומטי מודל 1915 (שושא).
השושא היה אחד המקלעים הקלים הראשונים שתוכננו כך שזוג חיילים – מקלען ועוזר – יוכלו לשאתם ולהפעילם מבלי להזדקק לחצובה כבדה או לצוות מקלענים. השושא הציג עקרונות שלימים הפכו לבסיסיים בכל המקלעים הקלים שהופיעו במהלך המאה ה-20, בהם: השימוש ב"ידית אקדח", קת הנמצאת בקו אחד עם מנגנון הירי, מחסנית נתיקה בעלת תכולת כדורים גבוהה והיכולת לברור בין מצבי ירי שונים, יכולות אשר נארזו באריזה שניתנת לנשיאה והפעלה בידי החייל הבודד, ואשר אפשרה ירי גם מהמותן וגם תוך כדי הליכה.
במהלך הלחימה בשוחות הבוציות של צפון צרפת, נתגלו מספר בעיות תכנון בנשק, העיקרית שבהן הייתה המחסניות, אשר על מנת לחסוך במשקל, יוצרו כשהן פתוחות לצד אחד. מבנה זה אפשר ללכלוך ולבוץ לחדור למנגנון הירי של השושא, והיווה את הגורם האחראי לכשני שלישים מהמעצורים בנשק. מיד עם תום מלחמת העולם הראשונה החליף הצבא הצרפתי את השושא במקלע הקל "מודל 1924" ובהמשך ב"מודל 1924/29". חיל המשלוח האמריקני החליף את השושא ברובה האוטומטי בראונינג במהלך ספטמבר 1918, חודשיים לפני תום המלחמה ב-11 בנובמבר.
במשך השנים הביא המוניטין הרע של השושא מומחים מודרניים רבים להעניק לו את התואר "המקלע הגרוע ביותר שנכנס לשירות צבאי בהיסטוריה של הלוחמה". דוחות תקופתיים, זכרונות חיילים ואף תיעוד צבאי רשמי של קורות הדיוויזיות האמריקניות מהשנים 1917 ו-1918 לעומת זאת, מציגים את הדברים בטון מרוכך יותר. הביקורת הגורפת כלפי רובי השושא, בכללם השושא המקורי וכן השושא האמריקני, נובעת בעיקרה מהביצועים המאכזבים של השושא האמריקני (בקליבר .30-06) בידי החיילים האמריקנים, ומהיעדר הידע על התפקוד המצוין של השושא המקורי (בקליבר 8 מ"מ לבל) בידיהם של החיילים הצרפתים במהלך המלחמה.
תכנון.
המקלע הקל "שושא", שסווג לעיתים כרובה אוטומטי, תוכנן לפעול על בסיס עיקרון הרתע הארוך, תוך הסתייעות בעיקרון פעולת הגז. עיקרון הרתע הארוך נוצל גם על ידי הממציא ההונגרי רודולף פרומר באקדח הפרומר שלו משנת 1910, וכן במספר רובים נסיוניים שלו מ-1905. סדר המצאתם של הפטנטים מעיד כי הן רודולף פרומר והן לואי שושא שאלו את רעיונותיהם מעיקרון הרתע הארוך כפי שהוצג על ידי ג'ון בראונינג בפטנט שלו לרובה חצי אוטומטי, שהתפתח לרובה הרמינגטון מודל 8 - רובה חצי אוטומטי מוצלח שנמכר ב-80,000 יחידות בין 1906 ו-1936.
בעקבות הצלחותיו המסחריות של בראונינג, דוגמת הבראונינג אוטו-5 והרמינגטון מודל 11, שהשתמשו בעיקרון הרתע הארוך, הציגו לויטננט קולונל, לואי שושא ומומחה הנשק צ'ארלס סאטר ב-1908 רעיון למקלע קל מבוסס מערכת רתע ארוך שפעלה בהתאם לעקרונות שהוצגו ברובה הרמינגטון מודל 8. ב-1908 הפך הרעיון לפוסיל מיטראיל CS (צרפתית: .Fusil-Mitrailleur C.S), הרובה האוטומטי CS, בקליבר 8 מ"מ לבל, שהיה הקליבר הסטנדרטי של הצבא הצרפתי. גרסה משופרת של הנשק, שהוצגה ב-1913, הציגה תוצאות מבטיחות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, חלחלה ההבנה כי כלי נשק אוטומטיים הם מרכיב חיוני להצלחה בשדה הקרב. גנרל ז'וזף ז'ופר, הרמטכ"ל הצרפתי, חיפש בקדחתנות אחר נשק אוטומטי לשימושם של חיילי הרגלים הצרפתים שיהיה קל לנשיאה ולשימוש על ידי חייל בודד. באותו זמן, המקלע הקל היחיד שנבחן ביסודיות, ואשר ירה את כדור ה-8 מ"מ לבל הצרפתי, היה הרובה האוטומטי CS. לאחר מקצה שיפורים מהיר, התקבל הרובה אוטומטי מודל 1915 CSRG (Fusil Mitrailleur Mle 1915 CSRG) לשירות ביולי 1915, בעוד שהייצור עצמו החל בתחילת 1916.
ה"שושא", כפי שכונה, ירה כאמור את תחמושת ה-8 מ"מ לבל הצרפתית בקצב ירי איטי יחסית של כ-250 כדורים בדקה. המקלע שקל בסך הכול כ-9 ק"ג, באופן משמעותי פחות ממקלעים נשאים אחרים בני התקופה, דוגמת ההוצ'קיס M1909 (ששקל 12 ק"ג) ומקלע הלואיס (ששקל 13 ק"ג). יתרון נוסף שהציג הנשק הייתה היכולת לבחור בין מצב ירי אוטומטי מלא וחצי אוטומטי. היה זה דווקא המבנה הארגונומי של הנשק, ולא כוח הרתע שלו, שהיה קשה לשליטה, אולם בעיה זו נפתרה ככל שהמקלענים שנשאו את הנשק צברו יותר ניסיון.
השושא יוצר והורכב במספר אופני ייצור שונים, דבר שהוביל לחוסר עקביות באיכות החלקים וההרכבה. שרוול הקנה, וכן כל החלקים הנעים של הבריח, נחרטו מחלקי פלדה יצוקים, והיו תמיד בני החלפה בין שושאים שונים. הקנה עצמו היה הקנה סטנדרטי של רובה הלבל שקוצר. מקרני הקנה נבנו מצלעות אלומיניום יצוקות. לעומתם, גוף הרובה היה צינור פשוט, בעוד שאר חלקי הנשק יוצרו באמצעות ריקוע והיו מאיכות בינונית. לוחות הצד של הגוף הוחזקו באמצעות ברגים, אשר נטו להתרופף ולהשתחרר לאחר ירי ממושך. כלי הנשק אשר יוצרו במפעל "גלדיאטור", שהיה המפעל העיקרי ששימש לייצור השושא, יוצרו עם כוונות פגומות, דבר שחייב את המקלענים שהפעילו אותם לתקנן בעצמם.
המספר המדויק של מקלעי שושא שיוצרו עומד, על פי הרישומים, על 262,300 יחידות, אשר יוצרו בין תחילת 1916 ונובמבר 1918. מפעל גלדיאטור ייצר 225,700 רובי שושא בקליבר 8 מ"מ לבל, ועוד 18,000 רובי שושא "אמריקאים", בקליבר .30-06. מפעל "סידארם" ("SIDARME"), שהיה המפעל הנוסף ששימש לייצור השושא, ייצר 18,600 יחידות נוספת, כולן בקוטר 8 מ"מ. כלים אלה סופקו באיכות כללית טובה יותר, ותפקדו טוב יותר בשדה הקרב, מאחיהם שיוצרו בגלדיאטור. עם סיום מלחמת העולם הראשונה החזיק הצבא הצרפתי מלאי עודף של כ-63,000 רובי שושא.