במהלך האינתיפאדה הראשונה הופיע א-שאפי לצד חנאן עשראווי וסאיב עריקאת בתוכנית האמריקנית "נייטליין", והציג בפעם הראשונה בפני קהל מערבי את עיקרי הדרישות הפלסטיניות. תוכנית זו נחשבת לנקודת מפנה ביחסה של דעת הקהל בארצות הברית כלפי אש"ף, ובעקבותיה נבחר א-שאפי לעמוד בראש המשלחת הפלסטינית-ירדנית לוועידת השלום במדריד שהתכנסה ב-1991. לאחר מכן המשיך לעמוד במשך שנתיים בראש הצוות למשא ומתן המדיני בוושינגטון.
אחרי מלחמת ששת הימים היה בין הראשונים שיזמו קשרים פוליטיים גלויים עם ישראלים, תמך בפתרון שתי המדינות, דגל בזכות השיבה, בפתרון בעיית הפליטים ובעיקר בסיום הכיבוש של 1967. אל שאפי ביקר את חתימת הסכם אוסלו וראה בו מתכון לאסון לפלסטינים, הוא הזהיר שאם ידחו את הדיון עם הישראלים על ההתנחלויות הדבר יאפשר הרחבת ההתנחלויות והמשך ההשתלטות הישראלית על אדמות פלסטיניות. הוא סבר כי שלום לא יושג על ידי התרפסות והסכמי כניעה והוא מחייב שותפות אמת בין שווים. דעותיו עלו לו במחיר מעבר ממעמד של אחד מייסדי אש"ף ומנהיגיו למנהיג פלסטיני מהדרגה השנייה.
רובו של השמאל הישראלי העדיף אף הוא לא לבוא עמו במשא ומתן משום דעותיו העצמאיות והעדיף את נאמניו ועושי דברו של ערפאת, כגון עיסאם סרטאווי, סעיד חמאמי והישאם שראבי. למרות זאת הוא ניסה להשפיע וכיהן כחבר המועצה המחוקקת הפלסטינית, אך התפטר ממנה ב-30 בספטמבר 1997, כאות מחאה על תופעות שהוא ראה כשליליות ברשות הפלסטינית. ב-2002 ייסד עם מוסטפא ברגותי את הארגון הבלתי ממשלתי "היוזמה הלאומית הפלסטינית", שחרת על דגלו קידום הרפורמות והדמוקרטיזציה ברשות וכינונה של הנהגה לאומית מאוחדת לצד המשך המאבק בישראל.
חיים אישיים.
א-שאפי היה נשוי להודא ח'אלידי, בת למשפחת נכבדים ירושלמית שנמלטה ב-1948 לאלכסנדריה.
מקגפין
מקורמיק נגד הלורד אדבוקט
מקורמיק נגד הלורד אדבוקט הוא פסק דין שניתן בסקוטלנד בשנת 1953 בו נדונה שאלת זכותה של המלכה אליזבת השנייה להיקרא בשם זה מאחר שלא הייתה מלכה בשם "אליזבת" בסקוטלנד קודם למלכותה של אליזבת השנייה.
תיאור המקרה.
התביעה הוגשה על ידי ג'ון מקורמיק, הרקטור של אוניברסיטת גלאזגו, נגד הממשלה הבריטית בטענה כי "אליזבת השנייה" לא יכולה להיקרא בשם זה בסקוטלנד, וכי מעשיה עומדים בניגוד לחוקי האיחוד של 1707, כיוון שאליזבת הראשונה הייתה מלכת אנגליה בלבד ולא מלכת סקוטלנד.
התביעה הוגשה לבית המשפט של קסציות ונדחתה על ידי הערכאה הראשונה. ערעור לאינר האוס שנדון בפני השופטים הלורד תומאס קופר, הלורד קלרמונט והלורד ראסל מקורמיק השאיר את ההחלטה של הערכאה הראשונה על כנה.
בית המשפט קבע כי מקורמיק לא יכל לתבוע את בית המלוכה הבריטי וכי חוקי האיחוד לא קובעים הנחיות בדבר מספור שמות המלכים. עוד קבע בית המשפט כי לא הוגשה באף בית משפט אנגלי תביעה הטוענת שחוק התארים המלכותיים משנת 1953 אשר נחקק על ידי הפרלמנט הבריטי סותר את חוקי האיחוד, וכי לתובעים אין זיקה אישית או עניין בתביעה, ומשכך אין להם זכות עמידה בפני בית המשפט.
בית המשפט קבע כי תוארה של אליזבת השנייה נכנס לתוקפו עוד קודם לחקיקת החוק האמור וכך התקבל בסקוטלנד בה אין חוק לעניין זה. בעוד שבאנגליה קיים העיקרון של ריבונות הפרלמנט - עיקרון שמקורו במשפט המקובל האנגלי, עיקרון זה לא קיים במשפט החוקתי הסקוטי. בעת איחוד הפרלמנטים בשנת 1707 שאב לתוכו הפרלמנט האנגלי את תכונות הפרלמנט הסקוטי, ומשכך שאב גם את "העדר הסמכות" לקבוע את שמו של המלך המולך בסקוטלנד.
השפעות פסק הדין.
במסגרת פסק הדין קבע בית המשפט את הכלל לפיו תארם של מלכי אנגליה ימוספר לפי הגבוה מבין שני המספרים שהיו - כך לדוגמה על אף שלא היה מלך בשם הנרי בסקוטלנד, מאחר שמלך באנגליה הנרי השמיני המלך הבא בשם הנרי שימלוך יכונה "הנרי התשיעי" ואילו אף שהיה מלך בשם ג'יימס השני באנגליה, אשר מלך גם בסקוטלנד כג'יימס השביעי, הרי שהמלך הבא בשם ג'יימס יקרא, גם באנגליה "ג'יימס השמיני".
לפסק דין זה הייתה השפעה במהלך הדיונים שנערכו בבית הנבחרים הבריטי בשנת 1999 על הקמת הפרלמנט הסקוטי וסמכויות הפרלמנט הסקוטי. סמכויות הפרלמנט הסקוטי שהיו קודם לאיחוד הפרלמנטים הושבו בחלקם לפרלמנט הבריטי, אולם במהלך הדיונים בשאלה של העברת סמכויות מהפרלמנט המאוחד לפרלמנט הסקוטי החדש נדונה שאלת היקף הסמכויות שיועברו לו (כך למשל, יכולה להתעורר שאלה האם בסמכות הפרלמנט הסקוטי לקבוע את תארו של המלך, בדומה לפרלמנט הבריטי - סמכות שלא הייתה לו קודם לכן, ואם אכן בידיו הסמכות, ייתכן מצב שכל פרלמנט יקבע תואר שונה למלך).
מחולל ואן-דה-גראף
מחולל ואן-דה-גראף (Van de Graaff generator) הוא מחולל חשמל, כלומר מכשיר המייצר מתח חשמלי באמצעים מכניים.
המחולל קרוי על שם הפיזיקאי האמריקאי רוברט ואן-דה-גראף שפיתח אותו בשנת 1929. במקור, יועד המכשיר לשמש מקור מתח רב עוצמה (עד לעשרות מיליוני וולט) לשפופרות רנטגן ומאיצי חלקיקים קווים. עם התפתחות טכנולוגיות אלטרנטיביות להאצת חלקיקים, פחת השימוש במחולל ואן-דה-גראף לצרכים אלו. כיום עיקר השימוש במחולל ואן-דה-גראף הוא להדגמת תופעות חשמליות שונות.
ב-1958 הביא פרופ' עמוס דה-שליט למחלקה לפיזיקה גרעינית במכון ויצמן מחולל ואן-דה-גראף. מעבדת הוואן-דה-גראף נבנתה בעיקרה על ידי ד"ר יהודה וולפסון, שעמיתיו כינוהו "הקוסם", והמחולל שימש כמאיץ חלקיקים בחקר האטום עד שמאיץ ה"טאנדם" החליפו.
עקרון הפעולה של המחולל.
מבנה סכמטי של מחולל ואן-דה-גראף מתואר בציור. המחולל מורכב משני כדורי מתכת [(1) ו-(8) בציור]. החגורה [(5),(4)] מסתובבת ועקב כך מתחככת במברשת סיבי המתכת העליונה (2) והתחתונה (7). כתוצאה מהחיכוך נטענת המברשת העליונה במטען חיובי והתחתונה במטען שלילי. המברשת העליונה מעבירה את המטען לכדור הגדול (1) והמברשת התחתונה מעבירה את המטען למוט הפריקה (8), כך שבסופו של דבר נוצר הפרש פוטנציאלים בין הכדור הגדול לסביבתו.
ניתן גם לחבר את המברשת התחתונה ישירות להארקה וכך הפרש הפוטנציאלים נוצר בין הכדור הגדול לאדמה.
לאון בטיסטה אלברטי
רינגווד
דגל עלה המייפל
חזקת החפות מפשע
חזקת החפות מפשע היא נקודת המוצא בכל הליך משפטי פלילי. החזקה קובעת שאדם הוא בגדר זכאי כל עוד לא הוכחה אשמתו. חזקה זו מבטאת חיווי ערכי-משפטי מקדמי על אדם המואשם בביצוע עבירה פלילית, כי חרף זאת שמייחסים לו ביצוע עבירה פלילית, זכאי הוא שהרשות השופטת תראה בו טאבולה ראסה פלילית, כל עוד לא הוכחה אשמתו, מעבר לספק סביר, כנדרש במשפט פלילי.
במקרים שונים, למשל לשם מניעת ביצוע עבירות על ידי מי שחשוד בכך שיתחיל או ימשיך לבצע עבירות, חזקת החפות אינה מונעת נקיטת צעדים מנהליים, אף כאלה שהם בלתי הפיכים, נגד חשוד בפשע.
ביטויה במשפט העמים ובישראל.
חזקת החפות מפשע היא אוניברסלית בסיסית עד כי אין עוררין עליה במשפט העמים:
“The principle that there is a presumption of innocence in favour of the accused is the undoubt law, axiomatic and elementary, and its enforcement lies at the foundation of the administration of our criminal law"
תחולתה.
לחזקת החפות תחולה רחבה ושוויונית על כל בני החברה. בכלל זה חלה על מי שלא היה מעורב בפלילים, על חשוד ועל נאשם כמו גם בעל עבר פלילי (על עבירותיו שטרם הוכחו). כך גם תחול החזקה על נאשם שהוכרע דינו ומוחשד בעבירה נוספת. מניחים חזקת-חפות כלפי כלל הנאשמים בלי קשר לשאלה אם כבר הורשעו בעבירה דומה או שמבחינת אישיותם מועדים לעבור עבירה יותר מאחרים.
ההנחה אינה קובעת כי אדם מסוים זכאי מכל אשמה, היא גם אינה מניחה תשתית עובדתית, או מתארת מצב עובדתי, היא גם אינה טוענת שאין עבריינים או לא נעשים מעשי עבריינות. החזקה קובעת חיווי כללי, הנפרש כמטרייה מעל כלל החשודים והנאשמים. גישה זו חלה כאחת על התם, על העבריין, ועל מי שבפועל עבר עבירה פלילית ועומד למשפט. ההנחה יוצרת שוויון בין כל הנאשמים בינם לבין עצמם ובינם לבין השלטון. אינטנסיביות היזקקות האדם לחזקת החפות גדלה ככל שאשמתו מוכחת יותר מנסיבות המקרה וככל שהאמצעים להוכחתה ברורים יותר וכשנושא עמו הרשעות קודמות או עבר פלילי.
מהשלכות המעשה הפלילי הן הסטיגמה והקלון, הדבקות במבצע כאות לגינוי מצד החברה. סטיגמטיזציה והקלנה ייתכנו כבר מעצם ייחוס מעשה פלילי לאדם, הגשת כתב אישום נגדו, מעצרו לצורכי חקירה, מעצרו עד תום ההליכים, או קיומו של משפט. אלו עלולים לדבוק בחשוד או נאשם שטרם הורשע בדין. חזקת החפות מגשרת בין מועד ביצוע העבירה ועד ההרשעה בדין, וקובעת עמדה ערכית, לפיה הפרט, לו מיוחסת עבירה פלילית, מוחזק כזכאי. בכך באה לידי ביטוי מטרתה להפחית ולמנוע השלכות המעשה הפלילי עד שיורשע אדם בדין. לשון אחר, מטרת החזקה היא הרחקת כל חשד, העולה מעצם המעצר או הגשת כתב אישום. החזקה נועדה להבטיח, כי הנאשם יישאר ללא פגע כל עוד לא הוצגו ראיות קבילות, הנוגעות למקרה הפרטי המבססות את אשמתו מעבר לספק סביר.
אשמת אדם, שתדחה את חזקת החפות, היא זו שתוכרע בפסק דין חלוט שלא ניתן עוד לערעור או שהערעור נדחה. אך גם אז חזקת החפות פוקעת ואינה עומדת עוד לנאשם שהורשע אך ורק לגבי העבירה בגינה הורשע, ותמשיך ותעמוד למורשע בדין, בכל היקפה ועוצמתה, בגין העמדה לדין חדשה, וביתר שאת, על מנת להתגבר על הקלנה, סטיגמה, דעה ושפיטה מוקדמת, היכולים לנבוע מהרשעתו הקודמת.
מטרות.