יואב קריים (נולד ב-1976 ברמת גן) הוא פעיל חברתי למען זכויות הנכים בישראל ודובר מטה מאבק הנכים בישראל בזמן הפגנות הנכים של שנת 1999 ושנת 2001. היה מועמד מטעם מפלגת מרצ בבחירות לכנסת ה-16 וה-18. ב-1 בינואר 2012 התמנה ליו"ר המועצה לשיקום נכי נפש בקהילה. משנת 2016 מכהן כמנהל משותף באשכול לשינוי חברתי בבית איזי שפירא ברעננה.
חייו.
ילדותו.
קריים נולד פג ואובחן עם שיתוק מוחין והוא לוקה גם בלקות קשב וריכוז, דיסלקסיה ועיוורון בעין אחת. אביו, יוסי קריים, היה עורך כתב העת "פרוזה עיתונספרות" לספרות עברית.
כשהיה קריים בן שמונה, הוא התראיין עם אביו לטור של דן בן אמוץ בעיתון "חדשות", ולתוכנית ערב חדש עם דן מרגלית כשהיה בן שתים-עשרה. אביו תמך בהמתת חסד של תינוקות שצפויים להיות נכים קשים כמו יואב. לעומתו, יואב הסביר שהוא רואה בחיים ערך עליון.
קריים סיים בהצלחה את בית הספר היסודי אולם התקשה להתקבל לבתי ספר תיכוניים אחדים בטענה שבתי ספר אלה אינם ערוכים להתמודד עם תלמיד בעל לקויות רבות וקשות. בסופו של דבר למד קריים בתיכון חדש ברמת גן, ערך בו את עיתון בית הספר, שימש בו כיושב ראש מועצת התלמידים וקיבל תעודת בגרות בהצטיינות. קריים זכה בנעוריו ב-14 מדליות זהב בתחרויות ספורט נכים בארצות הברית.
בשנת 1991, כשהיה קריים בן חמש עשרה, אביו נפטר ממחלת לב והותיר לאמו של קריים, נעמי, את החובות הרבים שצבר כתב העת שלו. לנעמי ולחברי המשפחה נדרשו כעשר שנים להחזיר חובות אלה והדבר פגע ביכולת התשלום עבור הפיזיותרפיה לה נזקק קריים.
בגרותו.
קריים התקבל ללימודי תואר ראשון בחינוך, אך המוסד האקדמי בו ניסה ללמוד חזר בו מהחלטתו לקבל את קריים בטענה שהוא אינו ערוך להתמודד עם לקויותיו. קריים פנה אל העיתונאי נתן זהבי שפרסם את הסיפור והמוסד האקדמי קיבל את קריים. קריים נאלץ לפרוש מלימודיו כעבור שנה משום שאותו מוסד אקדמי לא הצליח להעביר את כל קורסי החובה ואת הבחינות בעל-פה לכיתות נגישות לכיסאות גלגלים.
לאחר פרישתו מלימודיו שימש כדובר של עמותות שונות והתבלט כדובר של מטה מאבק הנכים בזמן ההפגנות של 1999 ושביתת השבת הארוכה של הנכים מול משרד ראש הממשלה בשנת 2001.
מטה מאבק הנכים ניסה לאחד אנשים עם סוגי נכויות שונים למאבק נגד קיצוץ קצבאות הנכות ונגד שלילתן מנכה שמנסה לעבוד. המטה הצליח לארגן נכים רבים לשביתת שבת בת 77 יום, אולם כמעט כל אותם נכים היו משתמשי כיסאות גלגלים שאינם נכי צה"ל. אפילו ארגוני החירשים שהיו להם טענות דומות כלפי הממשלה לא שיתפו אתם פעולה. החירשים שארגנו הפגנה באותו מקום ובאותה שנה המתינו עד ששביתת השבת של מטה מאבק הנכים תסתיים לפני שהם החלו בפעולתם. מטה מאבק הנכים לא הצליח להצמיד את קצבת הנכות לשכר המינימום, אך שביתת השבת שלו הסתיימה בהישגים תגמוליים מרשימים אחרים.
בתום שביתת השבת, הציע יוסי שריד לקריים את המקום ה-12 ברשימת מרצ לכנסת ה-16 וקריים נעתר. לקראת הבחירות הצטרפו יוסי ביילין ויעל דיין למרצ וקריים הועבר למקום ה-14 ברשימה. שריד ופעילי מרצ הכריזו כי הם מצפים לחמישה עשר מנדטים ושבישראל יהיה לראשונה חבר כנסת נכה המשתמש בכיסא גלגלים. המפלגה קיבלה באותן בחירות שישה מנדטים בלבד.
עם הצטרפותו למרצ ויתר קריים על תפקיד הדובר במטה מאבק הנכים במטרה שהמטה יישאר לא מפלגתי. אולם הצורך של המטה להשיב טובה כנגד טובה לחבר הכנסת עמיר פרץ, אילצה את המטה להביע תמיכה במפלגת עם אחד. לקראת הבחירות לכנסת ה-17 פרסם המטה תמיכה בחבר הכנסת שאול יהלום מסיבות דומות.
עם תום הבחירות לכנסת ה 16 שב יואב לפעולתו כדובר והיה פעיל במטה מאבק הנכים עד לשנת 2010 במקביל. לאחר החשיפה במהלך מאבק הנכים ובבחירות לכנסת ה-16 הצליח קריים לחזור ללימודים אקדמיים, והשלים את התואר ראשון בחינוך וסוציולוגיה במכללות בית-ברל ותל חי. ביולי 2008 התייצב קריים לימין משרד הרווחה ואל מול מאבק הנכים המונשמים נגד חוק שיביא להקטנת קצבאותיהם של נכים שיצאו לעבודה המביאה לשכר בינוני וגבוה.
יואב קריים התמודד למועצת עירו, רמת גן, מטעם תנועת מרצ, בבחירות לרשויות המקומיות בישראל בנובמבר 2008. קריים מוקם במקום השלישי ברשימה, אך לא קיבל מושב במועצת העיר משום שמפלגתו זכתה במנדט בודד. קריים התמודד בבחירות המוקדמות של מפלגת מרצ לכנסת בדצמבר 2008 ולא זכה להשתלב במקום ראלי ברשימה.
כיום קריים משמש כמנהל שותף של האשכול לשינוי חברתי בבית איזי שפירא, מרצה בחוג לריפוי בעיסוק בקריה האקדמית אונו ויו"ר המועצה הארצית לשיקום נכי נפש בקהילה במשרד הבריאות, מנחה את פרויקט אספת הצעירים של עמותת גוונים יחד עם אשתו גלית, ויושב ראש ארגון "קשר - הבית של המשפחות המיוחדות".
המצור על עכו (1799)
המצור של צבא נפוליאון על עכו החל ב-20 במרץ 1799 ונמשך 54 ימים. במצור זה, שהיה חלק ממסע נפוליאון בארץ ישראל, כשל נפוליאון בניסיונו לכבוש את עכו מידיו של אחמד אל ג'זאר. משנכשל במצור על עכו, לא ראה טעם בהמשך המערכה בארץ ישראל ושב למצרים ביחד עם חייליו.
השלב ההתחלתי.
ז'אן-בטיסט קלבר, גנרל בצבאו של נפוליאון, נשלח לכבוש את חיפה, שהייתה אז פחותה בחשיבותה מעכו, ואכן כבש את העיר ללא קרב ב-20 במרץ. עם זאת, מפלה חמורה אירעה כאשר כוחותיו של האדמירל הבריטי סידני סמית הצליחו לתפוס את האוניות הצרפתיות, בפיקוד הקפיטן סטנדלה, שנשאו את תותחי המצור הכבדים, שנשלחו ממצרים בדרך הים. תותחים אלו שימשו לאחר מכן את מגיני עכו, תחת שישמשו את הצרים עליה. חלק מהתותחים שהגנו על עכו הובאו על ידי אל ג'זאר ממצודת בורג' א-סלאם בחיפה. התותחים הוצאו משם על ידו לפני כיבושה על ידי הכוחות הצרפתיים.
סידני סמית היה תת-אדמירל בריטי, ששימש באותה תקופה מיופה הכוח האנגלי בחצרו של הסולטאן, ובעל סמכויות אוטונומיות בחלק זה של הים התיכון. הרפתקן מטיבו, עמד סמית בראש צי של עשר ספינות, שתיים מהן ספינות הדגל שלו ה"תזאוס" וה"טייגר", והאחרות ספינות שנלקחו שלל מציו של סטנדלה. הטייגר והתזאוס הועמדו בקצוות המנוגדים של הנמל, והרעישו את הצרים על העיר. עיקר נזקם היה ברעש שהקימו, וכך שיבשו את הקשר בין הלוחמים הצרפתים. כן נהגו לירות ברובים על הצרפתים הרוחצים בים. במהלך המצור על עכו גרמה השליטה הימית של העות'מאנים והאנגלים לכך שהנצורים נהנו מאספקה של מזון, נשק ותחמושת, בעוד שהצרים נאלצו לקצוב את תחמושתם, וסבלו ממחסור תמידי באבק שרפה.
סידני סמית הגיע לעכו אך ארבעה ימים לפני תחילת המצור הצרפתי ב־20 במרץ. ייתכן והיה בדעת אל ג'זאר להיכנע, כפי שנכנע מפקד חיפה, אך סמית, כשעימו צי של עשר ספינות, וכן קצין תותחנים צרפתי, בן מחזורו של נפוליאון באקדמיה הצבאית, שעקב נטיותיו המלוכניות עבר לצידם של סמית וג'זאר, בשם אנטואן דה פיליפו, הצליח להפיח רוח לחימה בקרב אל ג'זאר ואנשיו, אשר מאורעות הטבח ביפו העלו בהם את החשש מגורל דומה. בואו של סמית עודד את אל ג'זאר עד כדי כך שמצא לנכון לכרות את ראשו של מיילי דה שאטו ריינו, השליח הצרפתי שנשלח לדרוש את כניעתו, ולהציבו בחומות העיר.
עכו הייתה מוקפת בחומה מכל עבריה. העיר הייתה מעין חצי אי החודר אל הים כלשון, וכך הייתה מוקפת בים משלושה כיוונים, דבר שהפך את החדירה לאפשרית מצד היבשה בלבד, בשל השליטה במפרץ של סמית ואנשיו. מצד היבשה יצרה החומה מעין זווית. החומה הייתה בנויה על שרידי חומה צלבנית ישנה, אשר שוקמה על ידי דאהר אל עומר ולאחר מכן הורחבה ובוצרה על ידי אל ג'זאר. חפיר יבש מנע גישה אל החומה עצמה, ובקירותיה עמדו צלפים אלבנים, אשר ידעו היטב את מלאכתם וזרעו מוות בשורות הצרים על העיר. כך נהרג, בין היתר, קצין ההנדסה הראשי של נפוליאון, לואי מארי דה קאפארלי, אשר נורה בידו וגסס במשך שמונה-עשר ימים, עד שנפטר כתוצאה מזיהום.
בתחילה סבר נפוליאון כי יוכל לכבוש את העיר בקלות, כשם שכבש את יפו. בפני בוריין התוודה כי תוכניותיו היו לכבוש את העיר, לחמש באוצרו של ג'זאר 300,000 איש (ביניהם המיעוטים האתניים הדרוזים, המארונים והבדואים אשר המתינו לתוצאות המצור בטרם יחליטו לאיזה צד להצטרף), לכבוש את דמשק, ולעלות משם לקונסטנטינופול. משם, ראה נפוליאון אפשרות לשוב לפריז דרך אדריאנופול ווינה לאחר שיכרית את בית הבסבורג בכוח העצום של אנשי המזרח שיביא עמו.
הסתערות ראשונית על העיר כשלה ב-28 במרץ 1799. רבים מלוחמי נפוליאון מצאו את מותם בחפיר, והחומה לא נפרצה. עתה החל מצור המלווה בירי הדדי והסתערויות. בהיעדרם של תותחי המצור, אשר עתה שימשו את מגיני העיר תחת שישמשו את הצרים עליה, השתמש נפוליאון בארטילרית שדה, אשר לא הותירה רושם רב על ביצוריה של עכו. הצדדים השתמשו בטכניקות מצור קלאסיות - ניסיונות לחפירה מתחת לחומות, הנחת מוקשים, וכיוצא בזה, ושני הצדדים גילו תושייה רבה, אך חומת העיר לא הובקעה.
הקרב מול הר תבור.