עם היבחרו לנשיא ארצות הברית, הציע ג'ון פ. קנדי למקנמארה תפקיד בממשלתו, כשר האוצר או כמזכיר ההגנה. מקנמארה, שרק חמישה שבועות קודם לכן מונה לנשיא חברת פורד, הסכים לשמש כמזכיר ההגנה, ונכנס לתפקידו עם השבעת הנשיא, בינואר 1961.
בתחילת תפקידו כמזכיר, החליטו מקנמארה וקנדי לזנוח את מדיניותו של הנשיא הקודם דווייט אייזנהאואר, אשר עיקרה תקיפה מאסיבית ומתקפת מנע גרעינית, לטובת מדיניות תגובה גמישה.
בנוסף, יצר מקנמארה בשנת 1961 את סוכנות הביון של משרד ההגנה האמריקני (DIA), אשר עודנה קיימת.
מקנמארה, יחד עם הנשיא קנדי וממשלו, דגל באידאולוגיה ובמדיניות אנטי-קומוניסטית. מדיניות זו כללה חבירה למדינות אנטי-קומוניסטיות בעלות אינטרסים משותפים, מימונן, אימונן וציודן, אל מול מדינות וגופים "לוחמי חופש", אשר חברו לברית המועצות. זאת, כחלק מן המלחמה הקרה.
באפריל 1961, יעץ מקנמארה לקנדי בעד הפעולה הכושלת, הפלישה למפרץ החזירים. פעולה זו גרמה למבוכה לנשיא קנדי הצעיר, לממשלו ולמקנמארה, אשר הודה בפני כתבים בשנת 1968 כי פעולה זו הייתה משגה בשעתו.
באוקטובר 1962, בעת משבר הטילים בקובה, היה מקנמארה מן המצדדים באופציית הסגר הימי על קובה. פתרון זה צלח, והיה מן ההצלחות החשובות ביותר של הנשיא קנדי וממשלו, וכן של מקנמארה, כאשר סיום המשבר מנע מלחמה גרעינית בין גושית, בעת המלחמה הקרה.
באפריל 1965 היה מקנמארה מאדריכלי המבצע האמריקני ברפובליקה הדומיניקנית, אשר מנע הפיכה במדינה זו.
במהלך מלחמת וייטנאם, הסלים מקנמארה, יחד עם הנשיאים ג'ון קנדי ולינדון ג'ונסון, את המלחמה, כאשר בתקופת קנדי עלה מספר החיילים האמריקנים בווייטנאם לכ-16 אלף (לעומת תקופת הנשיא דווייט אייזנהאואר, אשר שלח לווייטנאם כ-500 חיילים), ולאחר מכן בתקופת הנשיא ג'ונסון לכ-550 אלף חיילים. מקנמארה החזיק, כרבים אחרים בשעתו, בתאוריית הדומינו, וזו הייתה, על פיו, גורם משמעותי וראשון במעלה, לפרוץ מלחמת וייטנאם. אחד מרגעי השיא במעורבות הזאת שגם הפכה לתקרית מביכה הייתה התייצבותו לצד הגנרל נואין קאין, שהחליף לאחר סדרה של הפיכות את הנשיא המודח נו דין דיים, בנאומו הראשון לאומה על מנת לשדר שארצות הברית עומדת מאחוריו. נאומו של קאין היה מהוסס, ארוך וחלש ונחתם בסיסמה "וייטנאם נום-נאן!" שזה אומר "וייטנאם ל-1000 שנה!". מקנמארה שרצה להלהיט את הקהל עלה לנאום אחריו וחזר שוב ושוב על הסיסמה בשפת המקור, תוך שהוא איננו מודע לעובדה שמבטאו האמריקאי הביא למשמעות אחרת: "הברווז הקטן הוא רוצה לשכב".
מקנמארה עזר לפיתוח, לחדשנות ולמודרניזציה בצבא האמריקני, כחלק מאסטרטגייה אשר נועדה להגדיל את ההרתעה האמריקנית אל מול ברית המועצות. חלק מהתחדשות זו היה מעבר מדלק נוזלי לדלק מוצק, בשימוש בטילים. בנוסף, עזר מקנמארה לשיפור הביצועים וההגנה של המפציצים האסטרטגיים, ולהגדלת התקציב למחקר ופיתוח בתחום החלל.
מקנמארה עשה שימוש בהשכלתו ורעיונותיו האקדמיים בתחום הכלכלה, העסקים וקבלת ההחלטות, והכניס לפעילות הצבאית האמריקנית את השימוש בניתוח מערכות. עיקר תורה זו לשפר את היכולת בקבלת החלטות צבאיות ומדיניות, תוך שימוש בסטטיסטיקה ומחקר בקשת של תחומי מדעי החברה, כגון כלכלה, פסיכולוגיה ומדע המדינה. תורת ניתוח המערכות עוזרת בתקצוב נכון, רכש נכון וייעול של הצבא, ובקבלת החלטות משופרת בידי גופי הצבא והממשל.
בסוף כהונתו הביע התנגדות לשימוש במערכת טילים אנטי-בליסטית (ABM). מקנמארה טען כי תוכנית זו תהיה יקרה ולא יעילה, שכן היא תגביר את החימוש ההתקפי של ברית המועצות. מקנמארה גרס, כי לעומת תוכנית זו עדיפה התפרסות גרעינית רחבה של ארצות הברית. בהקשר זה, תמך מקנמארה במדיניות של השמדה הדדית מובטחת (MAD).
לאחר תפקידו כמזכיר ההגנה וחייו האישיים.
מקנמארה פרש מתפקידו בפברואר 1968, וקיבל מהנשיא ג'ונסון את מדליית החירות הנשיאותית. כמו כן, קיבל מקנמארה את מדליית השירות המכובד.
משנת 1968 ועד לשנת 1981, שימש מקנמארה כנשיא הבנק העולמי.
מקנמארה היה נשוי משנת 1940 למרגרט קרייג, אשר נפטרה מסרטן בשנת 1981. לזוג נולדו שתי בנות ובן. לאחר מות אשתו, ניהל מערכת יחסים נוספת, וחברתו לחיים נפטרה בשנת 2001. מקנמארה נישא בשנית בשנת 2004, לדיאנה בייפילד.
בשנת 1995, פרסם מקנמארה את ספרו "במבט לאחור" ("In Retrospect"), אשר מגולל את מלחמת וייטנאם והטעויות של הממשל האמריקני בניהולה.
בשנת 2003, ביים ארול מוריס סרט תעודה על חייו של מקנמארה, בשם ערפל המלחמה. הסרט המורכב בעיקר מראיונות של מקנמארה ומקטעי ארכיון, זכה בפרס האוסקר לסרט התעודה הטוב ביותר לשנה זו.
מקנמארה נחשב גם היום לאחד מאדריכלי הכישלון האמריקני בווייטנאם.
ב-6 ביולי 2009 מת מקנמארה בשנתו בביתו שבוושינגטון.
משבר הטילים
אשת מדנים ציבורית
אשת מדנים ציבורית (באנגלית: Common scold) הוא שמה של עבירת מטרד לציבור במשפט המקובל הפלילי באנגליה ובוויילס, המתייחסת לאישה כעסנית וסכסכנית, המפרה את שלום הציבור בוויכוחים חוזרים ובסכסוכים עם שכניה. השם הלטיני לעבריינית הוא communis rixatrix, המופיע בהטיית נקבה ומכאן ברור כי עבירה זו מיוחדת לנשים בלבד.
העבירה הוכרה אף בצפון אמריקה הקולוניאלית, והעבריינית הוענשה בהטבלה: היא הושמה בכיסא מיוחד והושקעה במי נהר או אגם. אף על פי שנשים הועמדו לדין בגין עבירה זו לעיתים נדירות בלבד, היא נותרה בספר החוקים באנגליה ובוויילס עד לשנת 1967. כיוון שהעבירה מיוחדת לנשים בלבד היא בוטלה בארצות הברית עם התקבל התיקון ה-14 לחוקה ב־1868, המבטיח הגנה שווה לכל בפני החוק.
העבירה ועונשה.
בספר פירושים על דיני אנגליה, שאותו כתב סר ויליאם בלקסטון ואשר התפרסם החל משנת 1765, נכתב על עבירה זו:
מקורות משפטיים אחרים מציינים שני עונשים מקובלים על עבירת אשת מדנים ציבורית, האחד הוא כיסא הטבלה, ואילו השני הוא "כיסא הצואה" שבו הקורבן נכפת לכיסא שבו עכוזו נותר חשוף לעוברים ושבים. לעיתים קרובות, משך זמן שהייתו של הנענש בכיסא היה אורך ימים רבים ולמעלה מכך מה שאילץ את הנידון לעשות צרכיו מול קהל רב, שלעג והשפיל. השימוש בכיסא זה היה עונש מקובל אף לעבירות אחרות, בין השאר לענישת בעלי בתי מרזח שמכרו בירה מקולקלת או אופים שמכרו לחם עבש. כיסא ההטבלה היה לעיתים נייד על גלגלים וכך העבירו את האישה המורשעת ברחובות העיר בטרם הטבילו אותה במקווה המים.
בסקוטלנד היה נהוג השימוש ב"רסן אשת מדנים" אשר הורכב ממסיכת ראש שבה הייתה בליטה המתאימה לפה והמונעת דיבור. יש שטענו כי נשות מדנים היו צריכות לחבוש מסיכה זו כאמצעי מנע, או כעונש. אין תיעוד במקורות משפטיים, של שימוש במסיכה כעונש, אולם קיימים דיווחים אנקדוטליים על אמצעי ענישה ציבורי זה בארצות הברית, נשות מדנים היו מוענשות לעיתים לעמוד בציבור כאשר אטב על לשונן, אולם אף בצפון אמריקה נעשה לעיתים שימוש בכיסא ההטבלה.
מפרץ נפולי
וילה פופיאה
כיכר מיכאל'ס
כיכר מיכאל'ס היא כיכר עירונית במרכז תל אביב. היא קרויה על שם שלמה מיכאלס (קרי: מיכוֹאֶלס), שחקן תיאטרון יידיש ומנהיג תרבותי של יהודי ברית המועצות ומנרצחי סטלין.
הכיכר נמצאת בקצה המערבי של שדרות בן ציון, במפגש הרחובות המלך ג'ורג' ובוגרשוב. הכיכר מהווה מפרק עירוני חשוב במרכז העיר, שכן היא נקודת האמצע של מספר כיכרות נוספות: כיכר מסריק וכיכר מגן-דוד שלאורך רחוב המלך ג'ורג', כיכר הבימה ממזרח וכיכר לונדון ממערב, הנמצאת בקצה רחוב בוגרשוב. רחוב בוגרשוב מקשר בין כיכר מיכאל'ס לחוף הים.
הכיכר מפוצלת לשתי רחבות המופרדות על ידי השדרה, וחללה מוגדר היטב על ידי חזיתות הבניינים. ברחבה הצפונית מצוי בניין, בית המפלגה הפרוגרסיבית, שבתוכה שכן קולנוע מקסים הישן, אותו תכננו האדריכלים-מהנדסים "י. רפופורט ד"ר א. גליברמן צ. פרנקל, ובו שוכנת כיום חנות האוזן השלישית. כמו כן מוצבת בה אנדרטה צנועה לזכר מעל מאה החללים שנפלו בהפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב בזמן מלחמת העולם השנייה. רוב הפגיעות מהפצצות אלו היו באזור זה.
את הבניין הצפון-מזרחי של הכיכר תכננו דב ורם כרמי והוא נועד להיות בעל חזית מסחרית, אך התוכנית לא יצאה אל הפועל וקומת הקרקע שימשה כחניון עד שלהי שנות ה-2010.
החל מיולי 1934 נקראה הכיכר "כיכר המייסדים", אך בשנת 1942 הוסב שמה, כשהוחלט להרוס את בית הוועד בשדרות רוטשילד ולקרוא לאותו מקטע בשדרה בשם זהה לשם הכיכר (בשנת 1949 הוצבה שם האנדרטה למייסדי העיר תל אביב).
גז ואן-דר-ואלס
כיכר מיכאלס
בית סקסה קובורג גותה
רוברט מקנמרה
תנשמת
אשטה מאנגלה
אשטה מאנגלה (בסנסקריט: "אשטה" = "שמונה"; "מאנגאלה" = "מבשר טובות") הם שמונה סימנים מבשרי הטוב בתרבויות שונות בדרום ומרכז אסיה. הסימנים מלמדים כלים ומכוונים לאיכויות המוח והתודעה.
שמונת הסימנים הם:
שמונת הסימנים מבשרי הטוב של ואג'ראיאנה והבודהיזם ההימלאי.
בודהיסטים טיבטים משתמשים בערכם של שמונת הסימנים במשק הבית ובאמנות הציבורית. כמה פרשנויות שכיחות ניתנות עם כל סימן, למרות שמורים שונים יתנו פרשנויות אחרות:
שליו
שליו (שם מדעי: Coturnix) (בכתיב עם ניקוד: שְׂלָו; בריבוי: שַׂלְוִים) הוא סוג של עוף ממשפחת הפסיוניים.
תכונות.
שליו הם עופות קטנים יחסית לבני סדרת התרנגולאים עם נוצות מוסוות, בשחור-אפור. גופם עגלגל ומקורם קצר.
תפוצה.
הם נחשבים למעופפים חלשים ונפוצים באזורים פתוחים, בעיקר בערבות עשב ואזורים יבשים כולל מדבריות. השלווים נפוצים באירופה, אסיה, אפריקה ואוסטרליה. בעבר היו גם מינים שחיו באיים הקנריים ובניו זילנד אך הם נכחדו.
מזונם.
מזונם העיקרי הוא זרעים שונים.
גידול מלאכותי.