ביוגרפיה.
פרל הוא דור תשיעי בעיר צפת. משפחתו הגיעה לעיר בסוף המאה ה-18, במסגרת עליית תלמידי הבעל שם טוב. אבי-סבו, יואל ברשד, הקים בראשית המאה ה-20 את ביתו מחוץ לרובע היהודי העתיק, היהודי הראשון שעשה זאת. בית זה הוסב לאחר מכן לסניף בנק אנגלו-פלשתינה, וברבות הימים הוסב שוב לבית אירוח בשם "חצר צפתית", שמנוהל כיום על ידי זאב פרל ומשפחתו. סבו של פרל, זאב מתתיהו פרל, עסק ברכישת בתים בצפת לפני הקמת מדינת ישראל. אביו של פרל, שמואל פרל, היה מפקד האצ"ל בצפת. בנו הוא הזמר איתי פרל.
לפרל תואר שני בלימודי ארץ-ישראל מאוניברסיטת בר-אילן.
הוא שירת בצה"ל כקצין שריון, ונפצע במלחמת יום כיפור כשפלוגת הטנקים עליה פיקד נתקלה במארב מצרי. לאחר מכן עבד במגזר הממשלתי 10 שנים במגוון תפקידים, עד שעבר לזירה הפוליטית הצפתית. כיום הוא מורה דרך בעלים של חברת "זאב פרל- סיורי איכות בגליל" וכן היסטוריון וחוקר העיר.
טעמי המנהגים ומקורי הדינים
טעמי המנהגים ומקורי הדינים (נקרא גם בקיצור: טעמי המנהגים) הוא ספר עממי שמרכז מנהגים יהודיים רבים, בעיקר מעדות אשכנז, ומפרט את מקורותיהם ונימוקיהם. הספר נכתב על ידי הרב אברהם יצחק שפרלינג מלבוב. נדפס לראשונה בשנת תרנ"א (1891), וזכה לתפוצה רבה.
המחבר.
הרב שפרלינג מלבוב (תרי"א, 1851 – תרפ"א, 1921). שימש כשו"ב. רב העיר, רבי יצחק שמלקיש (בהסכמתו למהדורה השנייה, תרנ"ו) מתאר אותו כ"רבני מופלג" ו"שו"ב מומחה". שניים מבניו היו אף הם שוחטים בלבוב.
מצעירותו התעניין במנהגי ישראל, והחל ללקט את המנהגים ומקורותיהם. גם לאחר הוצאת ספרו לראשונה המשיך במפעלו והוציא שש מהדורות, בהן הורחב הספר מאד.
הקפדתו האישית על שמירת המנהגים משתקפת מסיפורו על הקפדתו במנהג תענית בכורות: "פעם אחת, שנת בסת"ר, מחמת טרדת השחיטה שכחתי לגמרי מן התענית... והתעניתי אחר הפסח בה"ב, הגם שלא אכלתי רק מיני תרגימא, והבית יוסף כתב בשם התניא להקל במיני תרגימא, מכל מקום לא נחה דעתי בזה... ובשנה השנית, אף שהתענית היה נדחה, כי חל ערב פסח בשבת, וגם היה לי סיום על מסכתא, התעניתי גם כן".
בתו ושבעת בניו וכן רבים מנכדיו נספו בשואה, אולם אחד מנכדיו, משה שפרלינג, ששרד, עלה לארץ ישראל, והדפיס את הספר בעריכה מחודשת בהוצאת אשכול, עם הוספות (ראו להלן), עם מבוא קצר על תולדות המחבר.
תוכן הספר.
בספר סדורים למעלה מאלף מנהגים (ממוספרים, באותיות) על פי סדר השולחן ערוך חלק אורח חיים: השכמת האדם בבוקר, תפילות יום חול, שבת ומועדים, החל מניסן ופסח וכלה באדר ופורים. לאחר מכן מנהגים במעגל החיים, מברית מילה ופדיון הבן, עבור דרך מנהגי נישואין ועד מנהגי אבלות.
מנהגים אלו נאספו ממאות ספרים: כתבי ראשונים, ספר הזוהר, פוסקי הלכה, מנהגי אדמו"רים ואף סיפורי חסידים ממגוון הזרמים החסידיים.
הספר כולל גם דינים רבים שמבחינה הלכתית מדויקת אינם מוגדרים כמנהג, אלא כחובה מן התורה או מתקנת חז"ל. ככלל, אין בספר הבחנה בין הרבדים השונים של הדינים והמנהגים המובאים בו, מבחינת חשיבותם ההלכתית וסידרם הכרונולוגי. כך, למשל, בענייני קידוש בשבת מובא בו "טעם שמברך על היין תחילה ואחר כך מברך על היום", שהוא הלכה מפורשת במשנה ובתלמוד (כאשר המחבר הסתפק בציון מקורו באבודרהם בלבד), לצד "טעם שאומרים סברי מרנן", שהוא מנהג שאינו מוזכר בתלמוד.
הספר אינו מהווה מחקר שמתחקה אחרי המקורות הקדומים ביותר למנהגים, וככלל אין בו דיון וביקורת על טעמי מנהגים שהוזכרו בו. זוהי אסופה עממית של מה שנכתב בספרים מסוגים שונים, רבים מהם בדרך דרשנית.
בכרך שני (הנקרא "ליקוטים") הוסיף המחבר ענייני דרך ארץ ועצות שונות, כגון: "לא ישליך חשבון (מסחרי) ישן מחשבונותיו, כי פעמים יתברר על ידי חשבון ישן כמה דברים". בכרך זה הובאו גם סגולות ותרופות עממיות. הללו לוקטו מכתבי אדמו"רים, מספריו הרפואיים של הרמב"ם, ו"מכתבי רופאים מובהקים, כולם מנוסים ובדוקים".
מהדורותיו.
כבר בחיי המחבר הודפסו שש מהדורות, ופעמים רבות לאחר פטירתו. תורגם גם ליידיש (לבוב תרס"ט). ממהדורה למהדורה הרחיב המחבר את ספרו, עד שהיה (במהדורת לבוב תרפ"ח) לארבעה כרכים: "טעמי המנהגים" המקורי, כרך "ליקוטים", ושני כרכים בשם "קונטרס אחרון".
בהסכמה למהדורה הרביעית (תרע"א, 1911) כתב הרב צבי יחזקאל מיכלזון, רבה של פלונסק: "כבר נתקבלו ספריו על פני תבל, ונתפשטו לאלפים בישראל".
באחת המהדורות שיצאה לאור בבודפשט אחרי פטירת המחבר בחר המהדיר להשמיט את התרופות הכלולות בו.
כיום נפוצה מהדורת אשכול (ירושלים, תשי"ז), שיצאה לאור על ידי נכד המחבר, כאמור, ומהדורת צילום שלה (הוצאת "שי למורא"). מהדורה זו כוללת את כל חלקי הספר בכרך אחד, וה"קונטרס אחרון" הודפס בתחתית כל עמוד, כך שהחומר על כל מנהג מרוכז באותו עמוד. עוד נוספו במהדורה זו מנהגי ל"ג בעומר במירון מאת הרב ישעיה אשר זעליג מרגליות, עשרות ציורים על סדר הנחת תפילין וצורת קשירת הרצועות, ומפתח מפורט.
טעמי המנהגים
ירמיהו פיחה
ירמיהו פיחה (מופיע בשם ירמיהו בלבד; נולד ב-26 באפריל 1973 בלונדון) הוא זמר ומלחין ישראלי, המשלב סגנונות שונים ביצירת מוזיקה יהודית מקורית.
ביוגרפיה.
נולד באנגליה ועלה עם משפחתו בגיל 9 לרעננה. למד בישיבת בני עקיבא רעננה ובישיבת ההסדר קריית שמונה, שם פגש את הזמר-יוצר אורי אדלר שהפך לחברו ובהמשך שיתף עמו פעולה באלבום הניגונים האתני נהרה. המשיך בישיבת רמת גן ובישיבת עוד יוסף חי בעת ששכנה בקבר יוסף שבשכם ובעת שעברה ליצהר, בה הוא מתגורר עד היום. ירמיהו מגדיר עצמו כחסיד ברסלב, ואף שגדל בציבור הדתי-לאומי ושירת בצה"ל הוא מתלבש כחסיד ירושלמי בקפוטה ובכובע או שטריימל, שהפכו לחלק מסממני הזיהוי הייחודיים לו.
נודע בעיקר בציבור הדתי-לאומי והחרדי כיוצר ניגונים חסידיים ללא מילים, ומִספר שירים וניגונים שהלחין מושרים במהלך התפילה בבתי כנסת ובחתונות. ניתן למצוא דמיון בין יצירותיו לבין יצירות של 'הרב המרקד' שלמה קרליבך, עד שרבים מייחסים בטעות את המנגינה שהלחין ל"כי בו ישמח לבנו" ומנגינות נוספות לקרליבך.
אלבומו האחרון נקרא "נהרה". זהו אלבום ניגונים בעיבודים אתניים, בביצוע ירמיהו ואנסמבל אדלר (אורי אדלר, שלום חסון ויהודה אשש). באלבום 13 רצועות בתמהיל של ניגונים מחצרות חסידיות חסידות סאסוב, חסידות ברדיצ'ב, חסידות חב"ד, חסידות קרעטשניף ואחרות. הניגונים מבוצעים בכלים אתניים, כמו עוד, סאז וג'ומבוש. באלבום שני ניגונים מקוריים של ירמיהו, שבוצעו באלבומיו הקודמים, וזכו לעיבוד מחודש.
ירמיהו (זמר)
נחמן חזן
הרב נחמן חזן (ר' נחמן מטולצ'ין; 1813–1884, תקע"ד-תרמ"ד) היה תלמידו הקרוב של רבי נתן מברסלב, ושימש כדמות מרכזית בתהליך צמיחתה של חסידות ברסלב באמצע המאה ה-19.
ביוגרפיה.
חזן, שסבו היה חסיד של רבי נחמן מברסלב, נולד שלוש שנים לאחר מותו של הרבי ונקרא על שמו. הוא התייתם בילדותו וגודל על ידי דודו בטולצ'ין. דודו, ראובן יוסף מהעיירה הייסן היה בעל נכסים ורבים מחסידי ברסלב נהגו להתאכסן בביתו בדרכם לאומן. בבית דודו, בשנת 1822, הוא פגש לראשונה את רבי נתן מברסלב שהיה בדרכו לארץ ישראל, פגישה שעשתה עליו רושם רב.
לאחר נישואיו הראשונים התגורר בברסלב, עירו של רבי נתן, אולם אשתו הראשונה נפטרה לאחר זמן קצר והוא נישא בשנית ועבר לטולצ'ין. פעמיים בחודש היה נוהג לנסוע לברסלב כדי לשמוע דברי תורה מפי רבו. רבי נחמן מטולצ'ין פרסם את הכרך הראשון של ליקוטי הלכות, ספרו של רבי נתן, בזמן שרבו היה עדיין בחיים. את שבעת הכרכים הנוספים ערך ופרסם לאחר פטירתו של רבי נתן.
לאחר פטירת רבי נתן מברסלב, עבר רבי נחמן לעיר ברסלב והתגורר שם במשך 18 שנים. אחר כך עבר לאומן והנהיג את קהילת חסידי ברסלב בעיר במשך 18 שנה נוספות. רבי נחמן שימש כבעל תפילה (חזן) בקיבוץ השנתי של חסידי ברסלב בראש השנה בקבר רבי נחמן מברסלב, ומכאן שם משפחתו, חזן.
רבי נחמן מטולצ'ין נפטר בכ"ו בניסן תרמ"ד (1884) ונטמן בבית הקברות באומן. בנו, רבי אברהם חזן, היה למנהיג הבא של חסידי ברסלב לאחר מות אביו. חתנו, רבי אלתר טפליקר היה גם הוא מחשובי הסופרים ומעבירי המסורת של חסידות ברסלב.
נחמן מטולצ'ין
נחמן מטולטשין
אפרכסת
ג'אווה (פירושונים)
ג'ווה
ג'לו
ג'לו (לפי ההיגוי הרומני; בלטינית Gelou גלואו, ברומנית: Gelu או Gelou, בהונגרית "גיאלו" או "גיילו" - Gyalú, או Gyeló; המאה ה-10) היה מנהיג רומני ("ולאכי") בטרנסילבניה (קרויה גם terra Ultrasilvana), המוזכר בכרוניקת "גסטה הונגרורום" (Gesta Hungarorum, "מעשי ההונגרים") של הכרוניקון ההונגרי האלמוני "אנונימוס", כמתנגד לכיבוש חבל ארץ זה על ידי ההונגרים בהנהגתו של טוהוטום (Tuhutum; ידוע גם כטֶהֶטֶם Töhötöm או טֵטֵן Tétény).
ג'לו בכרוניקה של אנונימוס.
הקטע על כיבוש ארצו של ג'לואו על ידי ההונגרים מדווח במילים אלה (בתרגום חופשי):
הכרוניקון ההונגרי קורא לו "ג'לואו, ולאך אחד" (Gelou quidam blachus), ומציין כי שלט בארץ מאוכלסת בוולאכים (רומנים) ובסלבים (blasii et sclaui). לפי הכרוניקה יוצא כי ג'לו הנהיג ישות מדינית עם אוכלוסייה רומנית-סלבית. ישות זו השתרעה ככל הנראה באגני הנהרות סומשול מיק (הסומש הקטן) והאלמש, עד ל"פוארטה מֶסֶשולוי".