אדמקר נשוי לתמר לבית, ואב לבן ולשתי בנות. בת נוספת, רננה חיה, נפטרה בשנת 2020 עקב מום מולד. בספטמבר של אותה שנה קיימו אדמקר ואשתו הכנסת ספר תורה, לעילוי נשמתה.
סבויה מרקטי SM.75
סבויה-מרקטי SM.75 (באיטלקית: Savoia-Marchetti SM.75) היה מטוס נוסעים ומטוס תובלה צבאי איטלקי, אשר שירת בשנות ה-30 ובשנות ה-40 של המאה ה-20.
האחרון בסדרת מטוסי תובלה שתכנן אלסנדרו מרקטי, ושיוצר במפעלי יצרנית המטוסים האיטלקית סבויה-מרקטי. ה-SM.75 היה מטוס מהיר וחזק, שהיה מסוגל לטוס לטווחים ארוכים ולשאת עד 24 נוסעים למרחק של כ-2,200 ק"מ.
מבצע בולט.
מטוס ה-SM.75 שימש את חיל האוויר האיטלקי במבצע ראווה במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר ביוני 1942 הטיס אנטוניו מוסקטלי את המטוס SM.75 RT מאיטליה לזפוריז'יה שבאוקראינה, ומשם דרך שטח האויב של ברית המועצות בדממת אלחוט, דרך מדבר גובי עד לנחיתה בשטח מונגולי, בשליטה יפנית. טיסה זו נועדה לצורכי הסברה ולחיזוק הקשר בין מעצמות הציר, אך גם להעברת קודי אלחוט חדשים, בשל העובדה שהאיטלקים האמינו כי קוד האלחוט היפני נפרץ בידי הבריטים ויש להחליפו. המטוס חזר על מסלולו גם בדרך ההפוכה, הגיע לאודסה, וממנה שוב לאיטליה. הפעולה גררה תרעומת מהצד היפני, שלא היה במצב מלחמה עם הרוסים, והאיטלקים לא חזרו שנית על טיסה מעין זו.
אלסנדרו מרקטי
אלסנדרו מרקטי (באיטלקית: Alessandro Marchettí; 16 ביוני 1884 – 5 בדצמבר 1966) היה מהנדס ומתכנן מטוסים איטלקי.
מרקטי נולד בקורי ומת בססטו קלנדה שבאיטליה. סבו, אבי אמו היה המהנדס האיטלקי רפאלה קנווארי . ב-1909 נכח במפגן ראווה של וילבור רייט ברומא ומאז נכבש בתשוקה לעיצוב ובניית מטוסים.
הוא נודע בשל שותפותו ביצרנית המטוסים האיטלקית סבויה-מרקטי, תכנן את המטוס הימי סבויה-מרקטי S.55 וקנה את שמו בזכות המפציץ הבינוני סבויה מרקטי SM.79 שהיה פעיל במלחמת העולם השנייה.
אירינה ויינגרטן
אירינה ויינגרטן (נולדה בשנת 1979) היא אתלטית ישראלית בעבר, אלופת ישראל בריצת 800 מטר (2006 ו-2007), בריצת 1500 מטר (2007) ובריצת 3000 מטר מכשולים (2007) ושיאנית ישראל בעבר בריצת 3000 מטר מכשולים, במשך כ-12 שנים (2005–2017).
ביוגרפיה.
ויינגרטן בתה של גלינה ויינגרטן, אתלטית מצטיינת בריצות למרחקים בינוניים. היא התאמנה בקבוצת מכבי ראשון לציון.
בתחרות שנערכה ב-4 ביוני 2005 זכתה ויינגרטן במדליית זהב בריצת 3000 מכשולים בשיא ישראלי חדש של 10:41.56 דקות/ שיא זה החזיק מעמד כ-12 שנים, עד שנשבר על ידי אדוה כהן (10:16.20 דקות).
באליפות ישראל שנערכה בהדר יוסף ביולי 2006 זכתה ויינגרטן במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2.11.83 דקות, לפני סבטלנה גנזדילוב ודועה חטיב.
באליפות ישראל בריצת 3000 מטר מכשולים שנערכה במאי 2007, זכתה ויינגרטן במדליית זהב בתוצאה של 11:23:43 דקות.
באליפות ישראל שנערכה ביולי 2007 היא זכתה בשתי מדליות זהב, בריצת 800 מטר ובכך הגנה ויינגרטן על תוארה, ובריצת 1500 מטר.
ולטר טבנס
ולטר קספר טבנס (בגרמנית: Walter Caspar Többens וכן Walther Többens; 19 במאי 1909, מפן – 16 בנובמבר 1954) היה הבעלים של ה"טבנסוורקה" בגטו ורשה.
ביוגרפיה.
טבנס, איש עסקים במקצועו, עבד בבית קפה בברמן עד 1934. מאז 1932 רכש שבע חנויות שהיו שייכות בעבר לאזרחים יהודים, במסגרת האריזציה. בשנת 1937 הצטרף ל. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה היה טבנס מנהל קבוצת עסקים סיטונאית וקמעונאית בברלין. הוא עבד תחת ניהולו של ד"ר לאוץ (Lautz), מטעמו היה סיטונאי בטומשוב מזובייצקי בפולין. במפעליו הועבדו עובדי כפייה יהודים. בשנת 1941 הובא טבנס לגטו ורשה, שוב מטעם לאוץ, על מנת לבצע פקודות של הוורמאכט כחבר בוועדת ייצור גרמנית. הוא היה חסר הון עצמי, ולכן השתמש בתוצרתם של מפעלים יהודים בגטו ורשה כדי לצבור הון ולפתח עסק עצמאי. הוא הקים את "מפעלי טבנס" (Többenswerke) בגטו ורשה. מפעלים אלה כללו בית מלאכה לחייטות, בית מלאכה לנעליים, מפעל כובעים ומפעל גומי. כ-25,000 עובדי כפייה יהודים נאלצו לעבוד בעבודות כפייה במתקני הייצור הללו בתנאי מגורים ועבודה ירודים. אקציות התקיימו באופן קבוע ועובדים גורשו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
אחראי על עבודת כפייה במפעל ולטר טבנס בפוניאטובה.
בתחילת 1943 דרש הימלר ממפקד האס-אס ומשטרת הביטחון בגנרלגוברנמן, פרידריך-וילהלם קריגר, לבצע ביקורת במפעלי טבנס. טבנס הצליח למנוע את הביקורת ובתחילת 1943 מונה על ידי אודילו גלובוצניק לנציג מורשה לשם העתקת החברות היהודיות בוורשה, למטרת העברתם של עובדי המפעלים שלו וקרוביהם למחנה באזור לובלין. כך נמנע מהאס-אס להשתלט על עסקיו ונמנעה העברת העובדים היהודים למחנה הריכוז מיידנק. במקביל, אחרי מרד ינואר 1943 בגטו ורשה, ביקשו הגרמנים להימנע מאבדות שהיו כרוכות בכניסה לגטו. כחלופה ביקשו הגרמנים מטבנס להציע ליהודי הגטו לצאת בדרכי שלום למפעליו. טבנס נכנס לגטו להציע זאת ליהודים, אך לא נענה בהתנדבותם, עקב האווירה ששררה בגטו אחרי האקציה ההמונית של קיץ 1942, בה נשלחו להשמדה כרבע מיליון מתושבי הגטו.
באפריל ומאי 1943, במהלך מרד גטו ורשה, הועברו 10,000 עובדי כפייה ובני משפחה של פלוגות טבנס למחנה עבודות הכפייה פוניאטובה. מתקני הייצור של מפעלי טבנס הועברו גם הם לפוניאטובה. ב-4 בנובמבר 1943 נורו כ-15,000 יהודים ממחנה העבודה במסגרת "אקציית ארנטפסט". לאחר מכן הקים טבנס מתקן ייצור חדש בוורשה ובפברואר 1944 קנה מפעל בברמן. בסוף 1944 העביר טבנס את מפעליו לדלמנהורסט.
אחרי המלחמה.
ב-11 בספטמבר 1945 נעצר טבנס ונכלא על ידי אנשי חיל המודיעין הנגדי בברמן. בינואר 1946 הצליח להימלט ממאסר. ביוני 1946 נתפס שוב, אך נמלט מהכלא בדרמשטט ב-22 בנובמבר 1946. בית המשפט בברמן הצהיר, בהיעדרו, כי הוא פושע מלחמה נאצי. לאחר תום הדה-נאציפיקציה הסגיר עצמו טבנס לרשויות באפריל 1951 ובהסתמך על הצהרות של עובדים לשעבר, סווג רק כ"אוהד הנאצים" במאי 1952. טבנס נהרג בנובמבר 1954 בתאונת דרכים עם מזכירתו.
סוכנים מוסריים
Now you see me
Now you see me 2
גלגינוע
יעקב לייקין
יעקב לייקין (בפולנית: Jakub Lejkin; 1906 - 29 באוקטובר 1942), היה יהודי-פולני, מפקד שירות הסדר היהודי בגטו ורשה. לוחמי מחתרת אצ"י בגטו התנקשו בו בשל אכזריותו לתושבי הגטו.
לפני המלחמה.
יעקב לייקין היה עורך דין פולני. אביו היה סוחר עשיר. לייקין סיים את לימודיו בבית הספר הצבאי הפולני בירוצין.
במהלך המלחמה.
לייקין שימש כסגן מפקד המשטרה היהודית בגטו ורשה, תחת פיקודו של יוסף שרינסקי. לייקין הצטיין בחריצותו וביחסו הרציני לתפקידו. הגרמנים כינו אותו "נפוליאון הקטן" והעריצו את אכזריותו. במאי 1942, עקב מעצרו הזמני של מפקד השירות יוסף שרינסקי בידי הגסטפו, בעוון הברחת פרוות מהגטו לצד הארי של העיר, התמנה לייקין במקומו כמפקד שירות הסדר היהודי, תפקיד בו כיהן עד יולי 1942. ללייקין היה תפקיד מוביל בגירוש יהודי גטו ורשה למחנות ההשמדה.
הירצחו.
לייקין היה מהראשונים שהוצאו להורג על ידי לוחמי מחתרת שפעלו בתוך הגטו. פרטי ההתנקשות לוטים בערפל. על פי גרסת לוחמי אי"ל, שני לוחמי המחתרת (אמיליה לנדאו וישראל גוטמן) עקבו אחריו, רשמו את הרגליו ולמדו את מסלול הליכתו ושגרת יומו. אחרי האקציה הראשונה בגטו, שנמשכה 58 ימים ובמהלכה גורשו 300,000 גברים, נשים וילדים להשמדה במחנה טרבלינקה, ב־29 באוקטובר 1942, נורה לייקין לאור היום ב־ 18:10, בידי לוחם ההתנגדות היהודי אליהו רוז'ינסקי, ברחוב גדשה (Gęsia) בוורשה.
על-פי גרסת לוחמי אצ"י, ההתנקשות בוצעה על ידי חברי המחתרת, שהיו אחראים לחיסולם של מרבית הבוגדים בגטו.
ההתנקשות ביעקב לייקין שימשה כמסר לחבריו במשטרה, ופסק-דין המוות שגזרו עליו ישראל פירסט ודוד שולמאן, היווה אזהרה ליודנראט.
מקום קבורה.
יעקב לייקין נקבר בבית הקברות היהודי בוורשה.
משפטי לייפציג
משפטי לייפציג הם סדרת משפטים, שהתקיימו בשנים 1921-1922, נגד פושעי מלחמה גרמנים ממלחמת העולם הראשונה. המשפטים התקיימו בבית המשפט הקיסרי בלייפציג. שבעה-עשר גרמנים הועמדו למשפט בגין חשד לפשעי מלחמה בשנים-עשר משפטים. ההליכים המשפטיים ותוצאותיהם זכו לביקורות רבות הן בגרמניה והן במדינות ההסכמה.
רקע.
במהלך מלחמת העולם הראשונה מנהיגי מדינות ההסכמה הציגו רעיון חדש, לפיו, ברגע שיושג ניצחון, על מנהיגי האויב לעמוד לדין בגין הפרות של החוק הבינלאומי שנעשו במהלך המלחמה. ב־25 בינואר 1919, במהלך ועידת השלום בפריס, ממשלות בעלות הברית הקימו ועדה האחראית ליישום הרעיון. כתוצאה מכך, סעיפים 227–230 לחוזה ורסאי קבעו את מעצרם ומשפטם של חיילים ומפקדים בצבא גרמניה שהוגדרו כפושעי מלחמה על ידי ממשלות בעלות הברית. סעיף 227 קבע את הקמתו של בית דין מיוחד, בראשות שופט מכל אחת המעצמות ממדינות ההסכמה העיקריות - בריטניה, צרפת, איטליה, ארצות הברית ויפן. הסעיף זיהה את הקיסר וילהלם השני לשעבר כפושע מלחמה, ודרש בקשת הסגרה לממשלת הולנד, אשר העניקה לו מקלט מאז הסתלקותו בנובמבר 1918. סעיף 228 אפשר לממשלות מדינות ההסכמה לשפוט את פושעי המלחמה הגרמניים בבתי הדין הצבאיים שלהם, על אף כל ההליכים שננקטו נגד אותם אשמים בבתי המשפט בגרמניה. ממשלת גרמניה נדרשה לעמוד בכל צו הסגרה שהוצאו על ידי מעצמות בעלות הברית לשם כך.