בפריז פגשה קיטיאקון את פומיפון אדוניאדט אשר היה לבעלה בעתיד. אדוניאט הפך למלך תאילנד ב-1946, לאחר שאחיו שמלך, נורה למוות באותה השנה ואדוניאט נהיה ליורש העצר. עם זאת, טקס הכתרתו למלך נדחה ל-1950 כדי לאפשר לו להשלים את לימודיו האקדמאיים בשווייץ. הוא לקח חופשה מהלימודים שלו וטס לפריז. בפריז התארח בשגרירות סיאם וכך הכירו השניים והחלו לנהל מערכת יחסים. קיטיאקון ואדוניאט נישאו ב-28 באפריל 1950, שבוע בלבד לפני שהוכתר אדוניאט למלך. החתונה נערכה בארמון סראפאתום וטקס הנישואין נוהל על ידי סבאנג ודהנה, סבתו של אדוניאט.
לאחר מותה של סבתו באוקטובר 1956, נכנס אדונאיט לתקופה של 15 ימים בה כיהן כנזיר במנזר בודהיסטי (מנהג זה מקובל אצל גברים בודהיסטיים לאחר מות קרוב משפחה). בימים אלו, כיהנה קיטיאקון כעוצרת תאילנד, במקום בעלה.
ב-1964 הוציאה לאור את הספר "לזכר הטיולים שמעבר לים" (ความทรงจำในการตามเสด็จต่างประเทศทางราชกา) אשר מספר את סיפור שהותה באירופה עם המלך.
חיים אישיים.
כמו יום הולדת של בעלה, המלך פומיפון אדוניאדט, יום הולדתה של המלכה סיריקיט הוא חג לאומי בתאילנד המקביל ליום האם. למרות שאיבדה את תואר המלכה עם מותו של בעלה בשנת 2016, יום הולדתה של המלכה סיריקיט עדיין נחגג מדי שנה.
ב-21 ביולי 2012 הרגישה המלכה סיריקיט לא יציבה ומעדה בבית החולים סיריראג', שם התגורר בעלה. לאחר ביצוע בדיקת MRI התברר כי לקתה בשבץ מוחי. מאז נמנעה המלכה להופיע בציבור (גם ביום הולדתה וביום הולדתו של המלך) וכיום היא נמצאת בתהליך שיקומי מתמשך. בנובמבר 2016 דווח כי שוחררה מבית החולים וחזרה לארמון המלכותי להמשך התהליך.
ברברה ליסקוב
ברברה ג'יין הוברמן ליסקוב (באנגלית: Barbara Jane Huberman Liskov; נולדה ב-7 בנובמבר 1939) היא מדענית אמריקאית בתחום מדעי המחשב. מכהנת (2014) כפרופסור במחלקות הנדסת חשמל ומדעי המחשב במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, זוכת פרס טיורינג לשנת 2008.
תחומי המחקר שלה הם מתודולוגיות תכנות, חישובים מבוזרים, שפות תכנות ומערכות הפעלה.
חיים אישיים והשכלה.
ביוני 1961, סיימה ליסקוב תואר ראשון BA במתמטיקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. במקום להמשיך את דרכה לתואר השני בתחום המתמטיקה, החליטה ליסקוב לעבוד בחברת Mitre, בה גילתה שליבה נסוב לתחום התכנות. ברברה ליסקוב, היא אחת הנשים הראשונות בארצות הברית שקיבלה תואר דוקטור למדעי המחשב בשנת 1968 מאוניברסיטת סטנפורד. את הדוקטור עשתה תחת הנחיתו של ג'ון מקארתי. נושא התזה היה תוכנית מחשב שתשחק בלוח סיום משחק השחמט. לאחר קבלת תואר הדוקטור, התחתנה עם נתן ליסקוב, וחזרה לבוסטון להמשיך לעבוד בחברת Mitre.
ברברה ליסקוב פרסמה "כשהייתי צעירה, זה לא היה נהוג שאישה תחשוב על קריירה, במיוחד לא בתחום מדעי המחשב, לכן התעסקתי בכל מה שעניין אותי ותכננתי להפסיק זאת כשתהיה לי משפחה. אבל ברגע שהתחלתי את המחקר בתחום מערכות תוכנה, הבנתי שאני לעולם לא אוותר על הקריירה שלי". ליסקוב הקדישה את כל זמנה להשכלתה ולפיתוח הקריירה גם כשהייתה לה משפחה, בתקופה זו הוריה תמכו בה לאורך כל הדרך.
מוזס ליסקוב, בנה, סיים בשנת 2004 תואר דוקטור במדעי המחשב ב-MIT ופרופסור למדעי המחשב בקולג' של ווילאם ומרי בווירג'יניה.
קריירה.
ליסקוב הובילה פרויקטים רבים משמעותיים, בהם נכללים:
ליסקוב פעלה כיועצת לחברות רבות (כגון DEC, Bolt, NCR, Newman, Cadence ועוד) במגוון נושאים הקשורים במחשבים. ב-2014 הובילה את קבוצת מתודולוגית התכנות במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), כאשר דגש המחקר הנוכחי הוא עמידות בפני תקלות ביזנטיות וחישוב מבוזר.
פרסים והוקרות.
ליסקוב היא חברה באקדמיה הלאומית להנדסה וחברה באקדמיה לאמנויות ומדעים האמריקנית ושל האגודה למכונות מחשוב (ACM). בשנת 2002, היא הוכרה כאחת מחברות סגל הטובות ביותר ב-MIT, ובין 50 החברי הסגל הטובים ביותר במדעים בארצות הברית.
בשנת 2004, זכתה ליסקוב במדליה על שם ג'ון פון נוימן עבור תרומותיה המהותיות לשפות תכנות, מתודולוגית תכנות ומערכות מבוזרות. ב-19 בנובמבר 2005, ברברה ליסקוב יחד עם דונלד קנות' זכו בתואר דוקטור לשם כבוד מהמכון הטכנולוגי של ציריך.
בשנת 2007 זכתה ב-ACM SIGSOFT על מאמר מתקדם בנושא מנגנוני הפשטה בשפת קלו.
במרץ 2009 זכתה בפרס טיורינג לשנת 2008 מטעם ACM על תרומתה לתחום התכנות ועיצוב תוכנה, תאורטי ופרקטי, בעיקר בנושאי אבסטרקציה של מידע, עמידות לשגיאות וחישוב מבוזר. שיטות מחקר שהציגה הובילו לפיתוח תכנות מונחה עצמים.
ספרים.
ליסקוב היא המחברת של שלושה ספרים ומעל למאה מאמרים טכניים. ספריה:
. Also published as Lecture Notes in Computer Science 114, G. Goos and J. Hartmanis, Eds., Springer-Verlag, 1981
צבא איטליה
צבא איטליה (באיטלקית: Esercito Italiano) הוא זרוע היבשה של הכוחות המזוינים של איטליה. כל כוח האדם שלו מבוסס על שירות התנדבותי ובשנת 2012 מנה כ-105,000 חיילים.
כלי הרכב הקרביים הבולטים של הצבא הם: נגמ"ש הלחימה "דארדו" (Dardo), משחית הטנקים "קנטאורו" (Centauro) וטנק האריאטה (Ariete) וכלי הטיס הבולט שלו הוא מסוק התקיפה "מנגוסטה" (Mangusta), שלאחרונה הופעל במשימות של האו"ם.
המפקדה הראשית של המטה הכללי של הצבא ממוקמת ברומא, ליד הקווירינאלה, מעונו הרשמי של נשיא איטליה.
תולדותיו של צבא איטליה מתחילות מימי איחוד איטליה בשנות החמישים והשישים של המאה ה-19. הצבא היה מעורב במלחמות קולוניאליות בסין, במלחמה האיטלקית-עות'מאנית ב-1911–1912, בצפון איטליה כנגד האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה, באתיופיה לפני מלחמת העולם השנייה, באלבניה, ביוון, בצפון אפריקה ובאיטליה עצמה במהלך מלחמת העולם השנייה. במהלך המלחמה הקרה צבא איטליה היה בכוננות להגנה מפני פלישה של כוחות ברית ורשה מהמזרח. מאז סוף המלחמה הקרה הוא ממלא משימות שמירת שלום אינטנסיביות ומבצע פעילויות קרביות באפגניסטן ובעיראק.
היסטוריה.
מקורותיו של צבא איטליה הם בצבא המלכותי (Regio Esercito), שהיה קיים החל מהקמתה של ממלכת איטליה לאחר ההשתלטות על שטחי מדינת האפיפיור ואיחודה של איטליה. ב-1861, תחת הנהגתו של ג'וזפה גריבלדי, הוזמן ויטוריו אמנואלה השני מבית סבויה לעלות על כס המלכות של הממלכה העצמאית החדשה.
חילות המשלוח האיטלקים נשלחו לסין במהלך מרד הבוקסרים ב-1900 וללוב במהלך המלחמה האיטלקית-עות'מאנית ב-1911–1912.
מלחמת העולם הראשונה.
התנסותו הראשונה של צבא איטליה בלוחמה מודרנית של ממש הייתה במלחמת העולם הראשונה. רוב הקרבות התנהלו בחזית הצפונית והצבא המלכותי ספג 700,000 הרוגים. תדירותן של המתקפות שבהם השתתף הצבא בין מאי 1915 לבין אוגוסט 1917, אחת לשלושה חודשים, הייתה גבוהה יותר מתדירות הקרבות בחזית המערבית. המשמעת בצבא האיטלקי הייתה אף יותר קשה והעונשים על עבירות היו חמורים יותר מאלה שהיו נהוגים בצבאות גרמניה, צרפת ובריטניה.
בשנים שבין מלחמות העולם השתתף הצבא במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, סיפק חיילים וציוד במהלך מלחמת האזרחים בספרד שנלחמו בגיסות המתנדבים (Corpo Truppe Volontarie) לצדם של הכוחות הלאומנים של פרנקו, ושיגר את הפלישה האיטלקית לאלבניה.
מלחמת העולם השנייה.
על הנייר היה הצבא המלכותי של איטליה אחד מכוחות היבשה הגדולים ביותר שלחמו במלחמת העולם השנייה, אך במציאות הוא לא היה מסוגל להכניס לקרבות את המספרים שטען שיש ברשותו. הצבא האיטלקי היה אחד הצבאות הראשונים שהפעיל צנחנים. יחסית לגודלם הקטן, רבות מהדיוויזיות האיטלקיות תוגברו בקבוצת תקיפה (Gruppo di Assalto) של שני גדודים מארגון החולצות השחורות.
ברוב המקרים נדחו הדיווחים על תעוזתו של צבא איטליה במלחמת העולם השנייה. תפיסה זו הייתה תוצאה של התקיפה הרת האסון של האיטלקים במצרים ושל ביצועיו של הצבא במלחמת איטליה–יוון. ההכנות לשתי המערכות הללו לקו מאוד בחסר והן בוצעו באופן כושל. בראשית המערכה בצפון אפריקה ביצעה הארמייה העשירית של צבא איטליה את הפלישה האיטלקית למצרים אך נכנעה לאחר שנהדפה אחורה ללוב והושמדה על ידי כוח קטן ממנה פי חמישה במבצע מצפן.
מנהיגות צבאית בלתי מוכשרת החריפה את בעיית הציוד הצבאי, שברובו היה מתקופת מלחמת העולם הראשונה ולא עמד בסטנדרטים של צבאות בעלות הברית ולא של גרמניה הנאצית. לדוגמה, דוקטרינת השריון האיטלקית הסתמכה בעיקר על הטנקים הקלים והבינוניים מסוג L3/35 פיאט M11/39, פיאט M13/40, פיאט M14/41 ופיאט M15/42, שהיו בנחיתות מוחלטת מול טנקי השרמן האמריקנים. באופן מכריע יותר, איטליה סבלה ממחסור חמור בציוד מכל הסוגים והפיקוד האיטלקי העליון לא לקח בחשבון אפשרויות של תבוסה בקרבות ולא נקט באמצעים הדרושים לתת את התמיכה הלוגיסטית הדרושה לכוחות השדה שלו. כלי הנשק נגד-מטוסים היו מעטים מדי, כלי הנשק נגד-טנקים היו מיושנים מדי ומספר המשאיות היה קטן עד מאוד.
חיל המשלוח האיטלקי לרוסיה נלחם תחת פיקודו של גנרל ג'ובאני מסה, שהכיר במגבלות הגיס שעמד בראשו ובציודו העלוב והוא הועבר מתפקידו ב-1 בנובמבר 1942. כאשר החלה המתקפה הסובייטית במבצע סטורן קטן ב-12 בדצמבר 1942, קרסה עד מהרה הארמייה השמינית האיטלקית. רק כשליש מחייליה הצליחו להימלט מהתופת הרוסית, כשהדיוויזיות הבולטות ביותר שלה היו שלוש דיוויזיות אלפיניות שלחמות בעקשנות עד כמעט להשמדתם המוחלטת כדי לחמוק מהכיתור הסובייטי.