סוג שירה אחר נקרא אורטין דו (Urtyn Duu) - כלומר, "שירים ארוכים". חלק משירים אלה מכילים למעלה מ-20,000 בתים, אותם צריכים הזמרים לשנן בעל פה. מרבית הנושאים לשירים נוגעים לאהבת המולדת ולנופיה של מונגוליה, או נושאי אהבה ומשפחה.
כלי הנגינה המונגולי המסורתי נקרא "מורין חור" (Morin Khuur), כלומר "כינור בעל ראש סוס". זהו כלי מיתר עשוי עץ, שראשו מגולף בצורת סוס ושני מיתריו עשויים שערות סוס.
מוזיקה מודרנית.
כיום חשופים המונגולים יותר מבעבר לתרבות מערבית, בעיקר הצעירים באולן בטור. הרכבים מוזיקליים רבים במונגוליה מתאפיינים בהשפעה מערבית חזקה - זמרי סול, היפ הופ, רוק ולהקות בנים.
מחול.
כמו במדינות בודהיסטיות רבות, הדת היא מרכיב עיקרי בריקודים המסורתיים במונגוליה. למעט התקופה הקומוניסטית במדינה בה הוצא מחוץ לחוק, ריקוד הטסאם הוא החשוב ביותר. מטרת הטסאם, בו לובשים המשתתפים מסכות, היא לגרש רוחות רעות.
ספורט.
תרבות הפנאי והספורט מתמקדת בענף ההיאבקות. כללי ההיאבקות המונגולית פשוטים, וקובעים כי מותר לעשות הכול, כל עוד שום חלק מהגוף פרט לרגליים או לידיים נגע באדמה. ב-11 ביולי בכל שנה נערך פסטיבל הנאדאם, בו נערכות תחרויות היאבקות וענפי ספורט אחרים. בנאדאם נערך גם מרוץ סוסים לילדים בגילאי 4–9, הנחשב לאחד הקשים בעולם.
מזון ושתייה.
האוכל הוא חלק משמעותי בתרבות המונגולית. באופן מסורתי אוכלים המונגולים רק מוצרי חלב - יוגורט, גבינות וכדומה. בחורף אוכלים המונגולים כמעט אך ורק בשר, שמקורו מגוון ויכול להיות של כבשים וגם של סוסים וגמלים. את בשר הסוס אוכלים המונגולים בתחילת החורף מכיוון שהוא רווי שומנים. שני המאכלים המסורתיים הבולטים במונגוליה הם ה"בוז" (כיסוני בשר כבש מאודים) וה"חושור" (בוז מטוגן).
המשקה המסורתי של המונגולים הוא האיראג, העשוי מחלב סוסות מותסס ומכיל 4% אלכוהול. הגשת איראג לאורח היא סמל לכבוד. כמו כן, בהשפעת הרוסים, נפוצה מאוד הוודקה במונגוליה, במיוחד בטקסים דתיים.
מונגוליה החיצונה
מונגוליה החיצונה (במונגולית: Ар Монгол, ״אר מונגול״) היא חבל ארץ במזרח אסיה אשר כיום מהווה את שטחה של המדינה העצמאית מונגוליה ביחד עם רפובליקת טוּבָה שברוסיה, לעומת מונגוליה הפנימית שהיא מחוז אוטונומי ברפובליקה העממית של סין. השם משקף גישה סינוצנטרית, המתייחסת לאזור הצפוני של מונגוליה כאל "חיצוני", בזמן שהאזור הדרומי, הקרוב לסין, נקרא "פנימי".
בעבר הייתה מונגוליה החיצונית אזור בסין תחת שלטון שושלת צ'ינג, וחולקה לארבעה מחוזות או "איימאגים" במונגולית. המחוזות, ממזרח למערב, היו:
הרכבת התחתית של וושינגטון
הרכבת התחתית של וושינגטון - ה"מטרו" של וושינגטון (באנגלית: Washington Metro), היא מערכת הסעת ההמונים העיקרית של וושינגטון ומחוז קולומביה בארצות הברית, והיא כוללת נכון להיום 91 תחנות ו-188 ק"מ של מסלולים פעילים.
הרכבת התחתית מנוהלת על ידי רשות התחבורה המטרופולינית של וושינגטון ().
קווי הרכבת התחתית.
מאז פתיחת הרכבת התחתית בשנת 1976, גדלה מערכת הרכבת התחתית ויש בה שישה קווים.
ששת הקווים הם:
קווים עתידיים.
בשנת 2016 החל שיפוצו של הקו הצהוב שיושלם בשני שלבים. בשלב הראשון ימשיך מתחנת פורט טוטן עם הקו הירוק לגרינבלט, ובשלב השני יפצל מהקו הכחול שמתחנת קינג סטריט - אולד טאון שבאלכסנדריה להנטינגטון בכיוון דרום, וימשיך עם הקו הכחול לכיוון פרנקוסיה-ספרינגפילד בדרום מזרח, ויהיה מוכן בשנת 2017 עם שירות חלקי באזורים הללו, בעלות של כ-1.5 מיליארד דולר בערך.
כמו כן החל שיפוצו של הקו הכתום, שכנראה ימשיך בעתיד ימשיך עם הקווים הכחול והכסוף למרכז העיר לארגו.
בנוסף בשנת 2016 החל המשך בנייתו של הקו הכסוף, שימשיך עד שדה התעופה הבינלאומי דולס.
היסטוריה.
בשנות ה-60 היו מספר תוכניות להקמת מערכת כבישים מהירה באזור וושינגטון, אולם ההתנגדות לתוכניות אלה הייתה רבה.
ב-1969 החלה בניית מערכת הרכבת התחתית. הקו הראשון - הקו האדום נפתח ב-27 במרץ 1976 עם מסילה באורך של 6.7 ק"מ ו-5 תחנות.
כיום מערכת הרכבת התחתית מונה 165 ק"מ ו-83 תחנות.
מספר הנוסעים היומי המקסימלי היה ב-9 ביוני 2004, כאשר 850,636 נוסעים הגיעו לוושינגטון לצפות בהלווייתו של רונלד רייגן, נשיא ארצות הברית לשעבר.
תאונות.
במערכת הרכבת התחתית של וושינגטון התרחשו ארבע תאונות עם נפגעים מאז פתיחתה:
מבצע מרקט גארדן
מבצע מרקט גארדן היה מבצע כושל של בעלות הברית המערביות, שנערך בשטח הולנד בספטמבר 1944, במסגרת המערכה הצבאית בחזית המערבית במלחמת העולם השנייה. מטרת המבצע הייתה להשיג הכרעה מהירה במלחמה נגד גרמניה הנאצית באמצעות עקיפת קו זיגפריד מצפון, כיבוש ראש גשר מעבר לנהר הריין, והשתלטות על חבל הרוהר. אף על פי שבמהלך המבצע הצליחו כוחות בעלות הברית להשתלט על רוב היעדים המתוכננים, ולהגיע עד מרחק קצר מהגשר על נהר הריין התחתון בארנהם, הם נכשלו בהשגת יעדו העיקרי – חציית מכשול המים הגדול של הריין, ואבטחת ראש גשר מצפון לנהר – וכוחותיהם המוטסים ספגו אבדות כבדות. כישלון המבצע גרם לאובדן הסיכוי להביא לסיום המלחמה באירופה לפני תום שנת 1944.
רקע.
ההתקדמות המהירה של צבאות בעלות הברית המערביות (ארצות הברית ובריטניה) לאחר הפריצה מראש הגשר בנורמנדיה, והתמוטטות ההתנגדות של הצבא הנאצי בשטח צרפת באוגוסט־ספטמבר 1944, יצרו אצל הפיקוד העליון של בעלות הברית תחושה, שניתן להשיג הכרעה מהירה במלחמה נגד גרמניה הנאצית, ולסיים את המלחמה לפני תום שנת 1944. אולם בעיות לוגיסטיות קשות (במיוחד מחסור בדלק) האטו את קצב ההתקדמות של כוחות בעלות הברית, ולא איפשרו להם להמשיך להתקדם לעבר גרמניה בחזית רחבה. כתוצאה מכך התעוררה מחלוקת בקרב ראשי המטות המשותפים של בעלות הברית בשאלה, היכן יש לרכז את המאמץ הצבאי העיקרי. פילדמרשל מונטגומרי, מפקד קבוצת הארמיות ה־21, הציע לאמץ אסטרטגיה נועזת לפיה צבאות בעלות הברית יתקדמו אל תוך גרמניה בחזית צרה, במטרה להשתלט על חבל הרוהר המתועש, למוטט את הצבא הגרמני, ולהביא להכרעה מהירה של המלחמה. לשם כך הוא דרש מפיקוד בעלות הברית להעניק עדיפות לקבוצת הארמיות שבפיקודו, אשר נועדה להוביל את המתקפה על גרמניה, בקבלת אספקה ותגבורות. תוכניתו של מונטגומרי אומצה בסופו של דבר על ידי דווייט אייזנהאואר, המפקד העליון של כוחות בעלות הברית במערב אירופה, שהעמיד לרשות המבצע את הארמייה המוטסת הראשונה, למרות התנגדות מפקדי כוחות צבא ארצות הברית בצרפת (עומר בראדלי, ג'ורג' פטון ואחרים). לפתיחת המבצע קדמו דיונים מורכבים וטעונים בין הפיקוד העליון הבריטי והאמריקאי.
בניגוד למבצעים הצבאיים שתכנן מונטגומרי בשלבים קודמים של המלחמה (קרב עלאם חלפה, קרב אל־עלמיין השני ועוד), שהתאפיינו בזהירות ובתכנון מדוקדק לפרטי פרטים, תכנון המבצע החדש לקה באופטימיות יתרה ונטה להתעלם מבעיות אפשריות. המודיעין לא זיהה בעיות, ומספר הנחות יסוד התגלו כמופרכות. בנוסף לכך, המבצע דרש את מלוא המשאבים שעמדו לרשות קבוצת הארמיות ה־21 בבלגיה, ולכן פגע במבצעים הצבאיים שניהלה הארמייה הקנדית הראשונה, במטרה לכבוש את שפך נהר הסכלדה, ולאפשר את פתיחת נמל אנטוורפן לקבלת אספקה (מטרה שהושגה בסופו של דבר, ובמחיר כבד, רק בדצמבר 1944). לעובדה זו היו השלכות אסטרטגיות מרחיקות לכת, משום שחוסר היכולת להשתמש בנמל הגדול, אילץ את פיקוד בעלות הברית להמשיך להישען על הנמלים המאולתרים בנורמנדיה לצורך קבלת אספקה ותגבורות, ובכך האריך מאוד את קווי האספקה שלהם.
תוכנית המבצע.
תוכנית המבצע, ששם הקוד שלו היה גן שוּק (Market Garden), הורכבה משני חלקים, שנועדו להתבצע בו־זמנית:
המבצע היה מבוסס על מספר הנחות יסוד, שרובן התבררו כמוטעות:
בנוסף לכך, החלטת מתכנני המבצע להנחית את הדיוויזיה המוטסת הבריטית הראשונה כ־15 ק"מ מהגשר על נהר ריין בארנהם (מחשש שהיא עלולה לספוג אבדות כבדות מריכוז תותחי הנ"מ שהגנו על הגשר), במקום להצניח אותה במרחק קצר משני קצות הגשר, כדי לנצל את אלמנט ההפתעה, התבררה כטעות קריטית.
לרוע מזלם של בעלות הברית, אזור ארנהם נבחר באופן מקרי על ידי הפיקוד הגרמני לצורך ארגון מחדש של קורפוס הפאנצר אס אס השני (דיוויזיות הפאנצר אס אס התשיעית והעשירית), יחידת עילית שספגה אבדות כבדות במהלך הנסיגה מצרפת. עובדה זו (שהייתה ידועה למודיעין של בעלות הברית, אולם לא הועברה לכוחות שבשטח) העניקה לגרמנים יתרון משמעותי על הצנחנים הבריטיים קלי־הציוד, שהוצנחו באותו אזור.
סדר הכוחות.
בעלות הברית.
המפקד העליון של כוחות המשלוח של בעלות הברית היה גנרל דווייט אייזנהאואר, ובתפקיד זה היה אחראי על תכנון וביצוע המבצע. מרשל אוויר ראשי סר ארתור טדר הבריטי היה סגנו, ואילו מייג'ור גנרל וולטר בדל סמית היה ראש מטהו.
כוחות גרמניה הנאצית.
מפקד הכוחות במערב היה גנרלפלדמרשל גרד פון רונדשטט, שפיקד על כל הכוחות ממערב לריין.
לחימת הכוחות המוטסים (מבצע "מרקט").
השלב הראשון של המבצע התנהל בדרך כלל בצורה מוצלחת. ההצנחות, שהתבצעו לאור היום, היו מדויקות בדרך כלל (יותר מהמבצעים המוצנחים במערכות בסיציליה ובנורמנדי) וההתנגדות על הקרקע מועטה. השתתפו בהן 16,500 צנחנים ו־3,500 חיילים שהונחתו בדאונים (מדגמי "חמילקרת" (Hamilcar) ו"הורסה" (Horsa) הבריטיים שהיו עשויים מבד ברזנט, ו"ווייקו" (Waco) האמריקאיים הקטנים יותר, העשויים ממתכת).