הארגון מופעל על ידי הסוכנות היהודית ואגף הגיור במשרד ראש הממשלה. נתיב משמש כמסגרת ההכנה המרכזית לגיור בישראל ומופקד על תוכנית הגיור בצה"ל. בתור גוף ממלכתי, הלימודים בו ניתנים ללא תשלום. הארגון מפעיל עשרות כיתות לימוד בפריסה ארצית ומציע קורסים מותאמים לאוכלוסיות שונות לרבות סטודנטים ואנשים עם מוגבלות. משך הלימודים במסגרות האזרחיות הוא כעשרה חודשים עד שנה ומפגשי הלימוד נערכים פעם עד פעמיים בשבוע. במהלך הלימודים מלווים המורים את המתגיירים בכל שלבי תהליך הגיור.
תוכנית נתיב בצה"ל כוללת את:
ביקורת.
התוכנית ספגה ביקורת קשה על כך שהיא משדלת אזרחים ישראלים להמיר את דתם, מהלך שגונה כמיסיונרי. ב-2018 פסק בית-המשפט העליון שאסור לצבא לחייב חיילים להשתתף בפעילויותיה, לאחר שהקצין חסר הדת סטניסלב יורובסקי עתר בדרישה שהממונים עליו יפסיקו להטרידו בהצעות להמרת דת. צה"ל ממשיך להציע לחיילים לא-יהודים לפנות אל "נתיב." ואף מתגמל אותם על כך.
ייאוש (משפט עברי)
ייאוש הוא מצב בו אדם איבד דבר מה מרכושו, והתייאש מהאפשרות שהרכוש ישוב אליו. על פי ההלכה, רכוש שבעליו התייאש ממנו כל אדם יכול לקחת אותו לעצמו, ויש מחלוקת ראשונים אם נחשב ממש כהפקר או לא. הלכה זו נוגעת למצוות השבת אבדה, שקיימת רק כאשר האבדה נמצאה לפני שבעליה התייאשו מלמוצאה. כמו כן, הלכה זו נוגעת למעמד המשפטי של רכוש גנוב.
ייאוש באבדה.
אם הייאוש התרחש כאשר החפץ לא היה ברשותו של בעל החפץ, מכיוון שאבד, פקע החפץ מרשותו כליל ומותר לזכות בו. המהר"ל מסביר זאת בכך שהיות וחפציו של האדם אינם אבר מאבריו, בעלותו על החפץ הוא רק כאשר יש לו יחס של בעלות על החפץ, וזאת בכך שהחפץ בשליטתו ובדעתו להשתמש בו. אך כאשר האדם מנתק את עצמו כליל מדעתו, והחפץ יצא כליל מרשותו ואין לו דרך להחזיר אותו אליו, מתנתקת בעלותו מהחפץ.
האחרונים נחלקו במהות הקניין, האם הוא כמו שיטת חכמים בהפקר שהחפץ יוצא כליל מרשות בעליו, או כמו שיטת רבי יוסי בהפקר, שהחפץ עדיין ברשות בעליו, אלא שהתורה מתירה לקחת את החפץ. הקצות החושן סבור שמדובר רק בהיתר מיוחד לקחת חפץ כזה, אבל עדיין החפץ ברשותו של בעליו.
אביי ורבא נחלקו בנידון, אם בעל החפץ אינו יודע עדיין שהחפץ אבד לו, אבל לו היה יודע, ברור לנו שהיה מתייאש.
מקור הקניין.
רש"י ותוספות נחלקו באשר למקור קניין זה. לפי שיטת התוספות דין זה נלמד מכך שהתורה מקישה כל אבדה לשמלה "וכן תעשה לשמלתו וכן תעשה לכל אבדת אחיך", ובמשנה מקישים כי , כלומר חפץ כמו שמלה, שעל ידי שיש עליה סימנים יש לה תובעים, שאין הבעלים מתייאשים כיוון שיש בהם סימן, אבל אין חיוב להחזיר חפץ שאין לו סימנים והבעלים התייאשו.
לפי רש"י הלימוד הוא מכך שהתורה התירה אבדה שאבדה בעמקו של הים, כאמור במשנה , לפי רש"י הטעם שהתירה התורה חפץ שנשטף בים הוא בגלל שהבעלים מתייאשים כליל מהחפץ, ומכאן נלמד לכל ייאוש, שמפקיע את החפץ מרשות בעליו. כדברי רש״י כתוב גם בירושלמי ריש אלו מציאות שמקור לדין יאוש נלמד מאבדה ששטפה נהר.
ייאוש בגזילה.
באופן דומה, כאשר חפץ נגזל או נגנב מאדם בעל כורחו, נחלקו חכמי הגמרא אם ייאוש קונה ואם קונה האם קונה מדרבנן, או גם מהתורה. הסתפקותו של רבה שסובר שייאוש קונה, אם קונה מהתורה או מדברי חכמים תלויה בשאלה האם ניתן לומר שכשם שייאוש קונה באבדה, אם הייאוש היה לפני שבא לידי המוצא כך הוא קונה בגזילה כאשר התייאשו הבעלים לאחר שבא החפץ לידו והבעלים התייאש בגללו, או שמא ייאוש אינו קונה בגזילה, שכן דווקא באבדה התירה התורה את האבדה שכן הוא בא לידו בהיתר, ולא בגזילה שחפץ בא לידו באיסור.
רבי שמעון בר יוחאי וחכמים נחלקו, האם עלינו להניח שאדם מתייאש כאשר חפץ נגנב או נגזל ממנו. לפני דעתם של חכמים אדם מתייאש רק מחפץ שנגנב ממנו, שכן אין הוא יודע מי גנב ממנו ולכן קלושים הסיכויים למוצאו, אך כאשר החפץ נגזל ממנו בפניו, הוא יודע מי גזלו והוא מצפה שתבוא הזדמנות לידו לקחת את החפץ חזרה. רבי שמעון סבור שההפך הוא הנכון; כאשר חפץ נגזל מאדם בעל כרחו, מדובר באדם אלים יותר ממנו ואין סיכויים להוציא ממנו את החפץ, אך כאשר מדובר בגנב הוא מחפש את הגנב, שהרי אם ימצאנו יוכל לקחת ממנו את החפץ.
ייאוש בטעות.
השדי חמדדן במחלוקת בין רבי יוחנן לריש לקיש בתלמוד הירושלמי, האם ייאוש בטעות נחשב לייאוש, שלפי רבי יוחנן נחשב לייאוש. השדה חמד מביא דעה, שההלכה בזו היא כריש לקיש, ועל פי הכלל אותו כתב הנודע ביהודה שהכלל המעדיף את דעתו של רבי יוחנן על פני דעתו של ריש לקיש תלמידו היא רק בבלי ולא בירושלמי, אבל השדי חמד דוחה בעצמו וכותב, שמכיוון שבש"ס בבלי מוזכרת רק דעתו של רבי יוחנן, ברור שההלכה כמותו. שכן כתוב שם:
ייאוש דומה בדין זה למחילה שגם היא קונה גם במקרה של טעות. בניגוד לשאר הקניינים שנעשים על ידי פעולה חיובית של גמירות דעת, הייאוש והמחילה נעשית על ידי שלילת והסחת דעת גמורה מחפציו. כמו מחילה, חלות הייאוש נעשית בקלות יותר, ולכן גם ייאוש בטעות מפקיע את החפץ מרשות בעליו, שכן בקניין זה אין דרושה דעתו של האדם שעל כך תיתכן טענת טעות האומרת שדעתו של האדם לא הייתה קיימת באופן זה, אלא הייאוש היא דווקא שלילת דעתו של האדם, ולכן לא שייכת בה טענת טעות.
מיזופוביה
מיזופוביה (מאנגלית: Mysophobia, מכונה לעיתים גם גרמופוביה) היא פוביה ספציפית פתולוגית שמתבטאת בפחד קיצוני מלכלוך וממגע עם משטחים שנתפסים כלא נקיים, מחשש להידבקות בזיהומים או בחיידקים. אדם שקיים אצלו חשש כזה מכונה "מיזופוב".
במונח נעשה שימוש לראשונה על ידי הנוירולוג האמריקאי ויליאם אלכסנדר המונד בשנת 1879, כאשר תיאר מקרה של הפרעה טורדנית-כפייתית (OCD) שבאה לידי ביטוי ברחצת ידיים אובססיבית, והפוביה אף מזוהה כיום עם מחלה זו. למרות הקשר בין OCD למיזופוביה, קשר כזה איננו הכרח, שכן שטיפת ידיים אובססיבית שמופיעה כתסמין של OCD יכולה לבוא כתחושת צורך של ביצוע הריטואל לשם תפקוד בתחומים אחרים של החיים, בעוד מיזופובים אחרים יכולים לעשות זאת אך ורק מחשש לזיהומים.
גרמופוביה
פרס ארסמוס
פרס ארסמוס הוא פרס המוענק מדי שנה על ידי הקרן ההולנדית פראמיום ארסמיום (מילולית, בלטינית, "הפרס הארסמי"), אשר הוקמה בשנת 1958 על ידי הנסיך ברנרד. הוא מוענק לאישים ומוסדות שתרמו תרומה משמעותית לתרבות או לחברה באירופה. הפרס מלווה במענק כספי על סך 150,000 יורו. הפרס קרוי על שמו של המלומד ההולנדי בן הרנסאנס, ארסמוס מרוטרדם.
וידאו בהפרדה גבוהה
אהרן דומב
אהרן דוֹמְבּ (מכונה דומפה, נולד בשנת 1956) הוא איש ציבור דתי לאומי, שימש מזכ"ל מועצת יש"ע ומנכ"ל משרד התיירות.
דומב שימש עוזר ראש המועצה בקריית ארבע, מנכ"ל החברה לפיתוח קריית ארבע ודובר מועצת יש"ע. אחר כך שימש כמזכ"ל מועצת יש"ע. בתקופתו כהונתו במועצת יש"ע הוא נחקר בשל כספים שהועברו למועצה ושימשו לתמיכה בליכוד במסגרת פרשת עמותות הליכוד. המשטרה המליצה להעמידו לדין, אך היועץ המשפטי לממשלה החליט לסגור את התיק.
דומב הוא בעל תואר ראשון בתקשורת מטעם American Coastline University (שתאריה אינם מוכרים). בדצמבר 2001 מונה על ידי שר התיירות, בני אלון, למתאם שר התיירות בתחומי הדוברות וההסברה, ובמרץ 2002 מונה למנכ"ל משרד התיירות.
באוגוסט 2004 אושר מינויו למנהל מרכז ההשקעות במשרד התעשייה, המסחר והתעסוקה תחת השר אהוד אולמרט, אך כמה חודשים לאחר מכן הורה היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז הורה על ביטול המינוי, מאחר שדומב לא דיווח על שהורשע בעבר בעברות של הפרת צווי המפקד הצבאי בשטחים, השתתפות בהתקהלות אסורה ועוד, ועל כך שביולי 2004 נחקר בחשד בסחיטה באיומים והטרדת עד. במסגרת הסדר טיעון נמחקו סעיפי האישום המקוריים, ודומב הודה בסעיפים של קבלת דבר במרמה וקבלת משרה שלא כחוק, בגין אי הדיווח. הוא הורשע בבית משפט השלום בירושלים ונידון לקנס של 1,000 ש"ח.
ביוני 2009 נערך הסדר גישור בין דומב לבין ידיעות אחרונות בעקבות תביעת הוצאת דיבה שהגיש נגד העיתון בעקבות תחקיר שפרסם יום לפני ההצבעה בממשלה על מינויו למנהל מרכז ההשקעות. לפי ההסדר ישלם העיתון לדומב 150,000 ש"ח ויפרסם התנצלות.
בעקבות הפצת הספרון "השמאל הלאומי" הגיש אהרון דומב תביעת לשון הרע נגד מחבריו, אלדד יניב ושמואל הספרי, ונגד גדי טאוב, שסייע בהפצתו. לאחר הליך משפטי ארוך, בינואר 2016 דחה בית המשפט העליון את התביעה, וחייב את דומב לשלם לנתבעים הוצאות משפט בסך 70000 ש"ח.
בשנים האחרונות עובד במזכירות היישוב נוף איילון ובייעוץ לחברות.
נשוי ואב לשישה.
נורד 2501 נוראטלס
נורד 2501 נוראטלס (בצרפתית: Nord 2501 Noratlas), הידוע בישראל בכינויו נורד, הוא מטוס תובלה דו-מנועי מתוצרת חברת נורד אוויאסיון הצרפתית.
מטוס הנורד פותח בצרפת בסוף שנות הארבעים כמטוס תובלה בינוני שיתאים גם להצנחת חיילים.
הנורד בחיל האוויר הישראלי.