מקדש אש בו מבוצעים טקסי יאסנה יכיל תמיד באר, נחל, או מקור מים "טבעי" אחר. זוהי דרישה הכרחית של ה"אב-זוהר", שיאו של טקס היאסנה.
האש במזבח האש מוזנת על ידי עץ בלבד. רק כהנים המשרתים במקדש אש יכולים לגשת למזבח האש עצמו (שאר המאמינים צופים בו ממרחק של כמה מטרים), שמוקף בגדר לפחות מצד אחד, ומעליו יש גג הבנוי מכיפה כפולה (שתי כיפות, אחת על השנייה). לכיפה הכפולה יש פתחי אוורור המאפשרים לעשן להימלט, אך פתחי האוורור של הכיפה החיצונית נפרדים מאלה של הכיפה הפנימית, וכך מונעים מפסולת או גשם לחדור למזבח האש. המזבח מופרד מחדר קודש הקודשים על ידי מחיצות (או קירות עם פתחים גדולים מאוד), והוא מורם מעט ביחס לרצפה. קירות אלו עשויים כמעט תמיד מרעפים או משיש. בקודש הקודשים אין מקורות אור נוספים חוץ מהאש עצמה. במסורת ההודית-זורואסטרית, מקדשי האש מעוצבים כך שאור שמש ישיר לא יכול להיכנס לקודש הקודשים.
בפינה אחת של קודש הקודשים תלוי פעמון, שמצלצלים בו חמש פעמים ביום, במהלך טקס ה"בואי" - מילולית "ריח (טוב)", המציין את תחילתה של כל גאה (אחת מחמש תקופות היום, בדומה לזמני היום ביהדות). כלים לשמירה על האש - פשוט תלויים על הקיר, או מאוחסנים בחדר שהגישה אליו אפשרית רק דרך המזבח (כלומר לכהנים בלבד).
בהודו ובקהילות הודיות-זורואסטריות מחוץ להודו, קיים איסור חמור על כאלה שאינם זורואסטרים להיכנס לכל מקום ממנו ניתן לראות את האש הקדושה. אמנם האיסור הזה אינו דוקטריני (כלומר כזה שכתוב באווסטה או במסמכי פהלאווי), אך הוא התפתח כמסורת. עם זאת, הוא נזכר באחת מאגרות (איגרת מספר 65) הריוואיאת (אוסף התכתבויות בין הזורואסטרים בהודו לבין אלו שבאיראן). בנוסף, הכניסה לכל חלק של המקדש מותרת לעיתים עבור זורואסטרים בלבד. כאשר איסור זה חל, הוא מונע את שימושו של אולם הכניסה לצרכים שאינם דתיים. הזורואסטרים מתעקשים שהגבלות אלה לא נועדו לפגוע בלא-זורוסטרים ומצביעים על מנהגים דומים בדתות אחרות.
בהודו יש מסורת לפיה אישה זורואסטרית לא רשאית להיכנס למקדשי אש או למגדלי שתיקה אם היא התחתנה עם גבר לא-זורואסטרי. אישה זורואסטרית שכניסתה למוסדות זורואסטרים נמנעה, עתרה לבית המשפט העליון של הודו בשל כך.
פולחן.
כאשר המאמין נכנס לקודש הקודשים, הוא או היא "יקריבו" לאש זרדי אַלְגֹּם יבשים. זאת בהתאם לחוקים הדוקטריניים שמופיעים בוונידאד (18.26-27), שבנוסף לציון סוגי הדלק המותרים באש הקדושה, חוזר על ציווי היאסנה והיאשט המפרטים אילו סוגי דלקים אסורים (בפרט, כל מה שאינו עץ).
במסורת הזורואסטרית של ימינו, הקורבן לעולם לא נעשה ישירות (הרי לציבור המאמינים הכללי אסור לגשת למזבח), אלא ניתן לכהן אשר עוטה מסכת בד על הנחיריים והפה כדי למנוע את זיהום האש כתוצאה מנשימתו והבל פיו. הכהן משתמש במלקחיים עשויות כסף כדי להניח את הזרדים בתוך האש. לאחר שהזרדים נשרפו, הכומר ישתמש במצקת מיוחדת כדי לתת את האפר הקדוש לאותו אדם שנתן לו את הזרדים, אשר בתורו מורח את האפר על המצח והעפעפיים שלו, ובנוסף יכול לקחת את האפר לביתו, כדי שישתמש בו אחרי טקס הקושטי.
כהנים זורואסטריים אינם מטיפים או נושאים דרשות, אלא רק מטפלים באש ומבצעים את הטקסים. המאמינים פוקדים את מקדשי האש בעיקר בחגים העונתיים (גאהאמבאר), ובמיוחד בראש השנה (נורוז).
לכוהנים במקדשי האש יש שלוש דרגות. הכהן הראשי של כל מקדש נושא בתואר "דאסטור". קדושת הדרגה הזו פוטרת אותו מביצוע טקסי טהרה אחרי אירועי חיים מסוימים, טקסים שאותם כהנים בדרגות נמוכות יותר נדרשים לבצע. הכהנים הרגילים נושאים בתואר "מובאד", והם רשאים לנהל את הפולחן הקהילתי, וטקסים מזדמנים כמו חתונות. מובאד חייב להיות בן, נכד או נין של מובאד אחר. בעלי דרגת הכהונה הנמוכה ביותר נושאים בתואר "הרבאד" (או "ארווארד"), ומסייעים לביצוע הטקסים העיקריים.
שי אספריל
שי אספריל (נולד ב-12 בנובמבר 1978, י"ב בחשוון ה'תשל"ט) הוא סופר ועיתונאי ישראלי, זוכה פרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול ופרס רמת גן לסופרי ביכורים.
ביוגרפיה.
אספריל נולד בשכונת נווה שרת בתל אביב וגדל בהוד השרון. למד בתיכון הדרים ושירת כלוחם בצה"ל. הוא בוגר לימודי משפטים וניהול באוניברסיטת תל אביב, ואחרי הסמכתו כעורך דין פנה לכתיבה עיתונאית. נמנה עם סגל המרצים מן החוץ בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2004, בעת היותו סטודנט, פורסם סיפור קצר פרי עטו, שעסק בנער חרדי שמגלה שהעילוי התורני מהישיבה שלו עוסק בלילות בזנות, כסיפור מומלץ בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ". סיפור אחר, "הילדים של שוקה", שתיאר יום בחייו של הלום-קרב ממלחמת יום הכיפורים, פורסם כעבור שנים אחדות בכתב העת "מסמרים", והיווה את הבסיס לכתיבת ספרו הראשון "עוד מעט החורף מתחיל".
בשנת 2016 פרסם את הרומן "אגרוף" (הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר) ובשנת 2019 את הרומן "השופט" (סדרת ספריה לעם, הוצאת עם עובד). באותה שנה זכה בפרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש ראש הממשלה לוי אשכול.
אספריל היה בעברו עיתונאי חוקר ב"כלכליסט". בין כתבותיו הבולטות: התחקיר שחשף לראשונה את פעילותה של חברת הסייבר הישראלית NSO Group, סדרת תחקירים שחשפו את תעשיית האלגוטריידינג בישראל ואת פעילותה של חברת "פיינל", והתחקיר שחשף את ההשתלטות החשאית על מניות חברת ממגורות דגון.
מתגורר בתל אביב.
דיולה קאבוש
דְיוּלָה קאַבוֹשֹ (במקור קַאן - Kann, בהונגרית: Kabos Gyula; 1887, בודפשט – 1941, ניו יורק) היה שחקן והומוריסטן הונגרי-יהודי.
ביוגרפיה.
דיולה קאבוש נולד בשנת 1887 למשפחה יהודית בבודפשט, כבנם של ז'יגמונד קאן ורוזה מייסטר. בין השנים 1905-1901 למד בבית הספר למסחר ברחוב וושלני ולצד לימודים כלליים אלה למד גם בבית ספר למשחק. הוא החל את הקריירה בהופעה ב-17 באפריל 1902 כסטטיסט ב"תיאטרון העם". באופרטה שהוצגה שיחק כסטטיסט ונשא פנס בסצנת חתונה סינית. מתוך התרגשות, דרך במקום הלא נכון ונפל אל תוך אזור ישיבת נגני התזמורת. כיוון שנפל על נגן הוויולה, המוזיקה נעצרה מיד. הוא זכר את האירוע בתיאור כדלקמן: "...הייתי רק בתחילת הקריירה שלי, אך כבר שיחקתי את התפקיד שהמשכתי בו כל חיי. דמות טרגית שהייתה תמיד גם דמות קומית. הקהל כבר אז, בפעם הראשונה, צחק, ואני נפגעתי ושכבתי במיטה במשך שבועיים...".
בשנים 1906–1907 הוא שיחק בסומבור, ובשנים 1907–1910 בסובוטיצה. ערים אלה היו אז בתחומי ממלכת הונגריה במסגרת הקיסרות האוסטרו-הונגרית. הקריירה שלו המשיכה באוראדיה (1913-1910), ולאחר מכן בתיאטרון קיראי (1914-1913) בבודפשט. במלחמת העולם הראשונה, בין השנים 1914 לבין 1916 הוא גויס לשירותי עזר במטה הצבא בבודפשט. משנת 1919 הופיע על במות תיאטראות רבים ונחל הצלחה גדולה בכל מקום. בין שנת 1920 ו-1924, הוא שיחק ב-44 מחזות של מערכה אחת בתיאטרון הקומדיה של בודפשט. בין השנים 1926 ו-1929 היה חבר בתיאטרון האופרטה של בודפשט. בנוסף לעבודתו האמנותית כשחקן, הוא היה גם מנהל תיאטרון בבודפשט בין השנים 1929–1930. סרטו הבלתי נשכח, סרטו המדבר הראשון, היה "רב המשרתים, היפוליט", בשנת 1931.
מ-8 באפריל 1938 לא הורשה לעלות על הבמה, אחרי פרסום "החוק היהודי הראשון" (שלאחריו באו החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) בגלל האנטישמיות הגוברת במדינה. אז החליט להגר עם משפחתו לארצות הברית. תחילה שלח את בנו ללימודי הנדסה באוניברסיטת לונדון, ולאחר מכן יצא לדרך עם אשתו. הם עברו מבודפשט לאוסטנד ומשם לדובר. ב-1 בפברואר 1939 הפליגו מסאות'המפטון על סיפון אוניית הנוסעים "פריז" והגיעו לניו יורק ב-11 בפברואר 1939.
בארצות הברית שיחק קאבוש בפני קהל דובר הונגרית בהופעות מזדמנות. אף אחת מחברות הסרטים לא הציעה לו חוזה, ולמעשה התעלמו ממנו לחלוטין. שנות חייו האחרונות היו קשות ומלאי מרירות. בסתיו 1941 שיחק בתיאטרון קטן בברוקלין והרגיש רע במהלך הופעה. רופאו אסר עליו להופיע שוב על במת תיאטרון, אך קאבוש המשיך לשחק. אחרי שחלה שוב קיבל דלקת ריאות. את השבועיים האחרונים של חייו בילה בבית חולים באוהל חמצן. הוא מת ב-6 באוקטובר 1941 בניו יורק ונקבר בבית העלמין של פארק סידר באמרסון שבניו ג'רזי בשם קובאס. בשנת 1996 הועבר ארונו לבודפשט ושם הובא לבסוף למנוחת עולמים.
יוסף שלזינגר (פירושונים)
Delay discounting
Body (שיר של לאוד לוקסורי)
Body (בעברית: גוף) הוא סינגל של צמד הזמרים הקנדים לאוד לוקסורי, באירוח הזמר האמריקאי בראנדו. השיר הופץ ב-27 באוקטובר 2017 דרך חברות התקליטים Armada Music ו-All Around The World Productions.
שיר זה נחשב לפריצת הדרך של הצמד. כמו כן, הוא הגיע לחמישיית הראשונים במצעדים בקנדה, דנמרק ובריטניה. השיר גם הגיע לעשרת המקומות במצעדים באוסטרליה, אוסטריה, גרמניה וניו זילנד.
רקע.
בעת שהשתתף בהופעות שונות בהוליווד, הבחין הזמר האמריקאי בראנדו שחלק מהופעותיו נפתחו בהשתתפותם של הצמד. הצמד ובראנדו החלו ביחד לעבוד על הסינגל. תחילה, עבדו הצמד על "Body on My" שאותו כינה בראנדו סינגל טיפשי, אך הצמד אהב את השירה של בראנדו ולכן הם עבדו מחדש על הסינגל והוסיפו לו שינויים קלים.
היוון העיכוב
אבולווה
אבולווה (בצרפתית: Ebolowa) היא עיר המשמשת כבירת אזור הדרום של קמרון. העיר הייתה מקום מושבו של השבט בטי.
גאוגרפיה.
בעיר יש עצי באובב. העיר נמצאת כ-139 ק"מ מבירת המדינה יאונדה. בנוסף, היא נמצאת כ-80 ק"מ מהגבול של קמרון עם גינאה המשוונית, כ-70 ק"מ מהגבול של קמרון עם גבון וכ-250 ק"מ מהגבול של קמרון עם הרפובליקה של קונגו.
אקלים.