את ניסיונה הראשון רכשה אולמן כנערה מתבגרת על במת "אקדמיית איטליה קונטי" לתיאטרון. מגיל 16 עבדה כרקדנית בהצגות ומופעי בידור בגרמניה ובאנגליה. בזכות החשיפה קבלה תפקידים במספר מחזות מוזיקליים בתיאטראות בוסט אנד בלונדון, ביניהם "גריז" ו"The Rocky Horror Show". ב-1984 השתתפה אולמן בהתחרות אלתורים, יצרה דמות של זמרת שחזרה לדת בשם בברלי, והופעתה הפכה ללהיט. היא זכתה בפרס "השחקנית החדשה הטובה ביותר", והוצעה לה סדרה משלה ב-BBC. ב-1983 זכתה להשתתף במחזה המוזיקלי של אנדרו לויד ובר "סטארלייט אקספרס".
ב-2006 אולמן התאזרחה בארצות הברית, בנוסף לאזרחות הבריטית שלה מלידה.
קריירה.
ראשית דרכה בתעשיית הבידור הבריטית.
אולמן החלה את הקריירה המקצועית שלה כשחקנית בתעשיית הבידור הבריטית בסדרה הקומית "שלוש מסוג אחד", על הופעותייה בסדרה אולמן זכתה בפרס באפט"א.
אולמן הופיעה במשך עונה אחת בסיטקום הבריטי "בנות מעל" ונאלצה לעזוב את הסדרה בעקבות הריון שעברה.
המעבר וההצלחה הראשונית בארצות הברית.
אולמן שלחה קלטות באמצעות סוכנה לבמאי-מפיק ג'יימס ברוקס במטרה לצוד את תשומת לבו.
ברוקס שהיה עסוק בקריירה קולנועית החליט לקחת את אולמן תחת חסותו ולשוב לעסוק בבידור בטלוויזיה.
ברוקס לקח בחשבון את יכולותיה המגוונות של אולמן בתחומי המשחק, השירה והריקוד.
בשנת 1987 יצרו ביחד את תוכנית המערכונים "המופע של טרייסי אולמן" בהנחייתה של אולמן.
בתוכנית שנמשכה ארבע עונות מוצלחות חיקתה אולמן מספר רב של דמויות וערכה מופיעים מוזיקליים בהפקתה של פאולה עבדול .
אולמן זכתה להצלחה לה לא זכתה אף שחקנית טלוויזיה זרה לפנייה, עם זכייה בפרס גלובוס הזהב, זכיות בפרס אמי ובפרס הקומדיה האמריקאית הפכה לאחת הקומיקאיות הפופולריות והמוכשרות ביותר בארצות הברית.
קומדיית המצבים המצוירת "משפחת סימפסון" התגלתה לראשונה בתור פינה קבועה במשך שלוש עונות בתוכניתה של אולמן .
אולמן לא קיבלה קרדיט על הצלחת משפחת סימפסון, מה שהוביל אותה לתבוע את חברת "פוקס המאה ה-20".
דיבבה בפרק אחד בסדרה את הכלב של בארט סימפסון.
המעבר לערוץ HBO.
אולמן עברה לערוץ HBO שם הגישה מספר תוכניות וזכתה בשני פרסי אמי נוספים על הופעתה בתוכניות ספיישל מוזיקליות. תוכנית הספיישל המצליחה "טרייסי אולמן נאבקת בניו יורק" הייתה השראה למפיקי הערוץ ליצירת סדרת המערכונים "טרייסי אולמן נאבקת ב...".
בסדרה חיקתה אולמן דמויות מגוונות בחברה האמריקאית והאנגלית, זכתה במהלך שלוש שנותייה בתוכנית בפרס גילדת שחקני המסך ובארבעה פרסי הקומדיה האמריקאית .
בשנת 1999 זכתה אולמן בפרס אמי השביעי שלה במספר על תפקידה בסדרה "אלי מקביל" בתור
ד"ר טרייס קלארק הפסיכולוגית של עורכת הדין אלי מקביל (קליסטה פלוקהארט).
אולמן יצרה ביחד עם בעלה אלן מק'וואן את תוכנית הספין אוף ל" טרייסי אולמן נאבקת ב", "טרייסי אולמון במעשיות הקרונים" ואת תוכנית הספיישל "טרייסי אולמן: חיה וחשופה" אודות חייה האישיים של אולמן.
בשנת 2008 הגיעה אולמן לביקור בישראל לצורך קידום תוכניתה "מצב האומה- טרייסי אולמן".
בקולנוע.
שיחקה את הופעת הבכורה שלה בקולנוע בדרמה המוזיקלית "תמסור את ברכותיי לרחוב הרחב" לצידם של חברי להקת "הביטלס" רינגו סטאר ופול מקרטני.
הופיעה לצידה של מריל סטריפ בדרמת המלחמה הפמיניסטית "הרבה ולא כלום" והועמדה לפרס האקדמיה הבריטית לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בין תוכניות הטלוויזיה המצליחות בהן כיכבה אולמן מצאה זמן גם לשחק בהוליווד והופיעה ב"קליעים מעל ברודוויי" של וודי אלן בתפקיד השחקנית אדן ברנט, "" בתור המכשפה לאטרין ו"אני מת עלייך".
בשנת 2000 נתנה אולמן את הופעתה הטובה ביותר כשחקנית קולנוע לצידו של וודי אלן בקומדיית הפשע בבימויו פושעים קטנים, בסרט גילמה את פרנצ'י אשתו של ריי וינקלר שמוכרת עוגיות והועמדה לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטוב ביותר בסרט קומי/מוזיקלי.
ב-2004 כיכבה בקומדיה הפרובוקטיבית של ג'ון ווטרס "איזו בושה" בתור סילביה סטיקלס השמרנית שהופכת בעקבות תאונה למכורה לסקס.
ב-2007 הופיעה אולמן בתור המספרת "אמא טבע" בקומדיה הרומנטית "אף פעם לא אהיה שלך".
אולמן תרמה את קולה לסרט האנימציה של טים ברטון "חתונת הרפאים" ודיבבה את נל אמו של ויקטור ואן דורט.
ב-2009 קיבלה אולמן פרס מפעל חיים בטקס פרסי הבפט"א.
בשנת 2020 שיחקה בסרטו של ריאן מרפי "הנשף" שמבוסס על המחזמר באותו שם משנת 2016.
כמוזיקאית.
אולמן הצליחה בתחילת דרכה בתור זמרת הרוק והוציאה לאור סינגלים אחדים לדוגמת "BREAKAWAY" ו-"THEY DON'T KNOW ABOUT US " והקאבר לשיר "They Don't Know" שהגיעו לצמרת מצעד הסינגלים הבריטי.
בשנת 1983 הוציאה לאור את אלבום הבכורה שלה "You Broke My Heart in 17 Places" שזכה להצלחה יחסית.
לאחר כישלון אלבומה השני "You Caught Me Out" עזבה אולמן את המוזיקה לטובת קריירת משחק במשרה מלאה.
חיים אישיים.
אולמן נשואה למפיק זוכה פרס אמי אלן מק'וואן, לזוג שני ילדים.
בשנת 2006 לאחר 25 שנות עבודתה בארצות הברית קיבלה אולמן אזרחות אמריקאית.
הורס סמואל
התיאטרון היהודי באראשאום
התיאטרון היהודי באראשאום (ברומנית: Teatru Evreiesc Baraşeum) היה תיאטרון יהודי בשפה הרומנית
שנוסד בבוקרשט שברומניה, במרץ 1941 בימי המשטר יון אנטונסקו ברומניה בעקבות סגירת להקות יהודיות אחרות וסילוקם של האמנים היהודים ממוסדות התרבות הרומניים. התיאטרון פעל לאורך רוב שנות מלחמת העולם השנייה ופעילותו פסקה בשנת 1945, אחרי נפילת המשטר הצבאי-פאשיסטי. הבניין ששימש אותו ("אולם באראשאום"), ברחוב יוליו באראש 15, מאכסן החל משנת 1948 את התיאטרון היהודי הממלכתי הפועל בשפת היידיש. תיאטרון באראשאום הפך לסמל לעמידתם הרוחנית של היהודים הרומנים תחת משטר חוקי הגזע.
היסטוריה.
ההתייחסות הראשונה בעיתונות הרומנית לתיאטרון יהודי ברומניה, מצויה בסקירה מאת מיכאי אמינסקו בעיתון הרומני "Curierul de Iaşi" (השליח של יאשי) משנת 1876, המדווחת על להקת שחקנים יהודים שהעלו הצגה בגן המפורסם "עץ ירוק" ביאשי, בניהולו של אברהם גולדפדן, אבי התיאטרון היהודי המודרני.
בניין התיאטרון בבוקרשט, שנקרא על שמו של ד"ר יוליו באראש, הוקם על מגרש שקנה יוליו באראש במטרה להקים מוסד רפואי גדול. הבניין שימש בעבר, בשנת 1930, כתיאטרון ביידיש, והוא פעל בהתחלה תחת ניהול פרטי. על סף מלחמת העולם השנייה היה בניין התיאטרון הבית של להקת תאליה (Thalia), אחת מארבע להקות התיאטרון היידיש המקצועיות שפעלו באותה עת בבוקרשט.
תקופת מלחמת העולם השנייה.
בהתאם למדיניות ה"גזע" שאומצה על ידי שלטונות רומניה בשלהי מלכותו של קרול השני, שרי החינוך והתרבות של המדינה, ראדו בודישטיאנו ב-31 באוגוסט 1940 וטראיאן בראיליאנו החליטו, בספטמבר באותה שנה, על איסור כולל של העסקת אמנים, זמרים, שחקנים, מוזיקאים מבצעים ומנצחים יהודים במוסדות אמנות רומניים. על הרומנים נאסר להופיע במוסדות יהודים. בנסיבות אלה הותר ליהודים ליצור בבוקרשט מין "גטו תרבותי". האמנים היהודים התאגדו ובעזרת קהילת יהדות בוקרשט הקימו את התיאטרון היהודי באראשאום ברובע היהודי הגדול, וקרשט (Văcăreşti), בבוקרשט.
הקמת התיאטרון נועדה להעסקת האמנים היהודים שנשארו ללא פרנסה וגם להעלאת המורל של האוכלוסייה היהודית לאחר אירועי מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט. התיאטרון התחיל לפעול ב-1 במרץ 1941, חמישה שבועות בלבד לאחר אירועי הפוגרום.
רפרטואר התיאטרון היהודי היה חייב לכלול אך ורק יצירות של מחברים יהודים. הצגת מחזות מאת מחברים רומנים הייתה אסורה.
מייסדי התיאטרון היו אלכסנדרו מריוס, וילי רוניה, מריה סנדו, ביאטה פרדנוב ואלכסנדרו פינצי. הניהול האמנותי היה בידי הסופר פליקס אדרקה והשחקנית לני קאלר. מנהלי התיאטרון היו אוטו מרקוביץ' ופויו ברשטיאנו. בין המייסדים נמנו גם הבמאי מוני גלרטר, השחקנית מאריה סנדו, הסופר מיכאיל סבסטיאן, המלחינים חיים שוורצמן ואדוארד לינדנברג והציירים מרסל ינקו ומקסימיליאן הרמן מקסי. בין המוזיקאים שתרמו לפעילות התיאטרון ניתן לציין גם את אדמונד דדה, הנרי מליניאנו (שעבד בו כמנצח), אלי רומן, סרג'יו נטרא, אגניה בוגוסלבה, דורל ליביאנו ואחרים.
השחקנים חולקו לשתי להקות, האחת דרמטית והשנייה קומית. בתיאטרון זה הוצגו גם הצגות לילדים שבוימו על ידי ליקה גרינברג.
במהלך השנים 1941 - 1943 הוצגו בשני אולמות התיאטרון יותר מאלף הצגות וביניהן 30 הצגות תיאטרון. את ההצגות ראו בשנים אלה יותר מ-400,000 צופים, שגדשו את האולמות כמעט בכל ערב ושלוש פעמים בשבוע גם בהצגות מוקדמות. בין הצופים היו גם אינטלקטואלים רומנים. הנעימות, שהוצגו על קרשי הבמה, הפכו ללהיטים בקרב היהודים. על הבמה הופיעו גם מקהלות ילדים מבין מקהלות הקהילה היהודית. באולמות התיאטרון התקיימו גם מופעי תרבות, ערבי קריאה, ובנוסף קונצרטים סימפוניים ושל ג'אז בהשתתפות תזמורות ואמנים יהודים.
למרות האיסור על ההצגות ביידיש, במופעי התיאטרון שורבבו לא פעם בדיחות, דברי שנינות ואף פזמונים בשפה זו.
במקביל לפעילות ברומנית בתיאטרון "באראשאום", שחקנים ואנשי תרבות יהודים ארגנו, תחת חסות אגודה תרבותית שנקראה "התיאטרון היידי ברומניה", חגיגות המוקדשות לאישים בולטים בני העם היהודי, הרצאת על ספרים, דקלום שירים וקטעי סיפור ביידיש או בעברית שהתקיימו באולמות בתי הכנסת הכורליים.
אחרי המלחמה.