צעדת השוויון הלאומי
הנדסה ימית
הנדסה ימית היא תחום העוסק בתכנון, עיצוב, בנייה, התקנה, תפעול ותמיכה במערכות וציוד של כלי שיט, וכן במערכות ומבנים המאפשרים מגורי נוסעים וצוות, נשיאת מטען על כלי שיט ומתקנים ימיים כמו אסדות קידוח ומספנות.
הנדסה ימית היא תחום הקרוב להנדסת מכונות אף שמהנדס ימי חייב להיות גם בעל ידע (ולעיתים אף ניסיון מעשי) במערכות חשמל, אלקטרוניקה, מערכות פנאומטיות, הידראוליות, כימיה, הנדסת בקרה, ארכיטקטורה ימית והנדסת אוניות, הנדסת תהליכים, מתקני קיטור, טורבינות גז ואפילו אנרגיה גרעינית על חלק מכלי השיט.
הנדסה ימית בעת תפעול שוטף של כלי שיט באה לידי ביטוי בהפעלה ובתחזוקה של מערכת ההנעה ומערכות אחרות כגון: מערכות ליצור חשמל, תאורה, דלק, שימון, טיהור מים, מיזוג וקירור. עבודה זו מתבצעת על ידי קציני הנדסה ימית, המוכשרים בדרך כלל לתפקידם במכללות ייעודיות למקצועות הים. הנדסה ימית התגבשה לכדי ענף מקצועי נפרד עם פיתוחם של מנועי הקיטור הימיים, בעיקר במחצית השנייה של המאה ה-19. המהנדסים הימיים הראשונים נודעו בתואר "מסיק" (באנגלית: Stoker), כיוון שחלק מתפקידם היה להזין פחם במנוע הקיטור. אף שמנועי הקיטור הימיים חלפו מן העולם, התואר Stoker עדיין נמצא בשימוש בקרב יורדי הים.
גבריאיל פופוב
גבריאיל חריטונוביץ' פופוב (ברוסית: Гаврии́л Харито́нович Попо́в; נולד ב-31 באוקטובר 1936) הוא פוליטיקאי וכלכלן רוסי וראש עיריית מוסקבה הראשון שנבחר בבחירות דמוקרטיות. הוא היה ראש העיר מוסקבה מ-1990 עד 1992, עת הוחלף בידי יורי לוז'קוב.
ביוגרפיה.
פופוב התחנך באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה ע"ש לומונוסוב. הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית ב-1959 והיה מזכיר ועדת הקומסומול באוניברסיטה. הוא נשאר בפקולטה לכלכלה, בה התחנך כסטודנט ולאחר מכן היה לדיקן הפקולטה, מאז 1978. ייגור גאיידר, שהיה לראש ממשלת רוסיה היה תלמידו בפקולטה.
בתקופת הפרסטרויקה, גבריאיל התערב יותר ויותר בפוליטיקה. בשנת 1989 הוא נבחר לועידת נציגי העם והיה בין חברי האופוזיציה. ב-1990 עזב את המפלגה והיה לתומך נלהב של דמוקרטיזציה ומדיניות הפרסטרויקה. ב-20 באפריל 1990 פופוב נבחר לראשונה בתולדות העיר באופן דמוקרטי לתפקיד ראש העיר. הוא פוטר כעבור שנתיים לאור בעיות ניהוליות.
לאחר 1992, חזר פופוב לאקדמיה וכעת הוא נשיא האוניברסיטה הבינלאומית במוסקבה. בנוסף, הוא יושב ראש התנועה הרוסית לרפורמה דמוקרטית בתחומי מדע. הוא ממשיך בפעילות מדעית ופרסם מאמרים רבים בתחום הכלכלה ופוליטיקה רוסית. לאחר שיורי לוז'קוב פוטר מתפקיד ראש העיר של מוסקבה, נתן לו עבודה באוניברסיטה. מעשית, לוזקוב מתגורר מחוץ לרוסיה ולא היה מרצה באוניברסיטה.
הוריו היו ממוצא יווני והוא נשיא כבוד של ארגון יוצא יוון ברוסיה.
ייגור גאיידר
גברייל פופוב
פייר שודרלו דה לאקלו
פּיֵיר שׁוֹדֶרְלוֹ דה לַאקְלוֹ (Pierre Choderlos de Laclos; 18 באוקטובר 1741 – 5 בספטמבר 1803) היה סופר צרפתי, איש ממשל וגנרל בצבא, הידוע בזכות רומן המכתבים שכתב, "יחסים מסוכנים".
תקופה ארוכה הייתה תדמיתו של לאקלו בספרות הצרפתית כשל סופר שערורייתי, בדומה למרקיז דה סאד. לאקלו היה קצין צבא חסר אשליות באשר לטבעם של יחסי אנוש, וסופר חובב. תוכניתו הייתה "לכתוב סיפור שונה מן הרגיל, אשר ייצור תהודה, ואשר יישאר על פני האדמה גם לאחר מותו." תוכנית זו התגשמה במידה רבה בספרו "יחסים מסוכנים". הספר, החוקר את נפתולי האהבים של האריסטוקרטיה, נחשב ליצירת מופת בספרות הרומן של המאה ה-18. הספר שימש השראה למספר רב של חיבורים בתחום הביקורת והניתוח הספרותי, מחזות וסרטים.
תולדות חייו.
לאקלו נולד באמיין כבן למשפחה בורגנית. בשנת 1760 נשלח ללמוד בבית הספר המלכותי לארטילריה בלה פר (בצרפתית: École royale d'artillerie de La Fère), הסמוכה לעיר הולדתו. כקצין צעיר בדרגת לוטננט שירת תקופה קצרה במבצר סמוך ללה רושל עד לתום מלחמת שבע השנים (1763). מאוחר יותר הוצב בשטרסבורג (1765-1769), גרנובל (1769-1775), ובזנסון (Besançon; 1775-1776).
אף שקודם בשנת 1771 לדרגת קפטן, לאקלו מאס בשרותו כקצין תותחנים במבצרים שונים והחל מקדיש את זמנו הפנוי לכתיבה. עבודתו הראשונות, מספר שירים קלילים, פורסמו בירחון השירה "L'Almanach des Muses". אחר כך כתב אופרה קומית בשם "ארנסטין", בהשראת סיפור מאת הסופרת מארי-ז'אן ריקובוני (Marie-Jeanne Riccoboni). הקומדיה, שהוצגה לראשונה ב-19 ביולי 1777 בנוכחות המלכה מארי אנטואנט, הייתה כישלון בימתי. באותה שנה הקים בית ספר חדש למקצועות התותחנות בוולאנס, בדרום-מזרח צרפת, שבין תלמידיו עתיד אף להיות נפוליאון. בשנת 1778 שב לבזנסון וקודם לדרגת קפטן שני בחיל ההנדסה. בתקופה זו כתב מספר יצירות בהן ניכרת הערכתו הרבה לז'אן-ז'אק רוסו.
בשנת 1779 נשלח לאיל ד'אקס (Île-d'Aix) כדי לסייע למהנדס הצבאי מרק-רנה מונטלמבר בהקמת ביצורים להגנה מפני פלישה בריטית; אולם את רוב זמנו במקום בילה בכתיבת שיא יצירתו, "יחסים מסוכנים", וכן את "מכתב לגברת מונטלמבר". לבקשתו שוחרר לחופשה של חצי שנה, שאותה בילה בפריז בכתיבה.
הספר "יחסים מסוכנים" פורסם לראשונה במהדורה בת ארבעה כרכים, ב-23 במרץ 1782, על ידי הוצאת Durand Neveu, והפך מיד להצלחה גדולה. הוא נמכר ב-1,000 עותקים בחודש הראשון להפצתו, הצלחה מסחרית גדולה במונחי אותם הימים. לאקלו צווה מיד לשוב למבצר בו הוצב בבריטני. בשנת 1783 הוא נשלח ללה רושל כדי לסייע בבניית מחסן תחמושת חדש. בלה רושל פגש את מארי-סולנז' דופרה, שהייתה צעירה ממנו ב-18 שנה, והתחתן עמה בשנת 1786. שנה אחר כך החל בפרויקט למיספור רחובותיה של פריז.
בשנת 1788 פרש מצבא צרפת והחל לעבוד בשרותו של לואי פיליפ השני, הדוכס מאורלאן, ועם פרוץ המהפכה הצרפתית, ביצע עבורו שליחויות דיפלומטיות. לאחר ששוכנע על ידי ערכי הרפובליקה, עזב את הדוכס וקיבל משרת קומיסר במשרד המלחמה. לזכותו נזקף ארגונו מחדש של צבא המהפכה שאיפשר את הניצחון בקרב ואלמי. מאוחר יותר, עם עריקתו של גנרל שארל פרנסואה דומורייה (Dumouriez) אל האוסטרים, נאסר לאקלו כ"אורליאניסט". הוא שוחרר במהלך הריאקציה התרמידורית, לאחר נפילת רובספייר.
הוא בילה תקופת מה בלימודי בליסטיקה, ובמהלכם המציא את פגז התותח המודרני. בשנת 1795 פנה לשלטונות בבקשה להתגייס מחדש לצבא, אולם לא זכה למענה. ניסיונותיו להשתלב בשרות הדיפלומטי ולהקים בנק כשלו אף הם. לבסוף פגש בגנרל צעיר, נפוליאון בונפרטה, והצטרף למטהו. ב-16 בינואר 1800 גויס מחדש לצבא בדרגת בריגדיר גנרל בצבא המהפכה הצרפתית וב-4 במאי 1800 השתתף בקרב מסקירש נגד צבא האימפריה האוסטרית.
בשנת 1803 מונה לאקלו למפקד העליון של תותחני המילואים באיטליה. הוא נפטר זמן קצר אחר כך במנזר פרנציסקוס מאסיזי בטאראנטו, כנראה כתוצאה משילוב של דיזנטריה ומלריה. הוא נקבר באי סן פאולו הסמוך לעיר, במבצר שנבנה לפי הוראותיו והנושא עדיין את שמו "פורט דה לאקלו" (Forte de Laclos). עם שובו של בית בורבון לשלטון, נהרס קברו של לאקלו, ומשערים שעצמותיו נזרקו לים.
יצירותיו.
בצרפתית
בתרגום לעברית
פענוח יציאת מצרים
פענוח יציאת מצרים (באנגלית: The Exodus Decoded) הוא סרט תעודה בהפקת ערוץ ההיסטוריה, שדן בהִיסְטוֹרִיּוּת של סיפור יציאת מצרים ומציע הסברים טבעיים לניסים כעשר המכות וקריעת ים סוף על פי ממצאים ארכאולוגיים. יוצר הסרט הוא במאי סרטי התעודה שמחה יעקובוביץ' והמפיק הוא ג'יימס קמרון. הסרט שודר לראשונה ב-16 באפריל 2006 בערוץ דיסקברי הקנדי ואף הוקרן בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
תוכן.
בסרט זה, המשלב אנימציות ממוחשבות בתלת ממד, מנסה יעקובוביץ' לענות על השאלה האם יציאת מצרים היא אמת היסטורית או שמא רק מיתוס. במשך כשש שנים ניסו יעקובוביץ' וחוקרים אחרים לאתר תגליות ארכאולוגיות בספריות, במוזיאונים ובאתרים ארכאולוגיים ברחבי העולם, שיכולות להעיד על אמיתות המאורעות כפי שהן מופיעות בספרי התנ"ך - בראשית ושמות. על פי יוצרי הסרט, יוסף היה מנהיג ששלט במצרים העתיקה, מכות מצרים מוסברות באמצעות תופעות טבע ברורות המתרחשות גם בימינו וקריעת ים סוף מוסברת אף היא. כמו כן, נעשה ניסיון לאתר את מיקומו המדויק של הר סיני (אשר מכונה בסרט הר השם) וכן מראים יוצרי הסרט עדויות ראשונות לקיומו של ארון הברית.
הסרט מתאר את יוסף כאחד משליטי השושלת החיקסוסית, שהשתמש בטבעת חותם שעליה מוטבע השם "יעקבהר". זהו השימוש היחידי בהיסטוריה של מצרים העתיקה בשם עברי מהתנ"ך ("יעקב").. החיקסוס היו עם השייך לקבוצת עמים שמיים, שהשתלט על מצרים העתיקה במאה ה-18 לפנה"ס. השתלטות זו הקלה על יוסף, שהיה אף הוא ממוצא שמי, לעלות לגדולה במצרים.
הסרט טוען כי יציאת מצרים צריכה להיות מתוארכת למאה ה-15 לפנה"ס (בניגוד לתפיסה המקובלת המתארכת את היציאה ואת האירועים מספר שמות למאה ה-13 לפנה"ס), כי בני ישראל הם החיקסוס וכי יציאתם ממצרים היא האירוע המכונה: "גירוש החיקסוס" שנערך בימי פרעה יעחמס הראשון (המזוהה גם כפרעה מספר שמות שבימיו התרחשה יציאת מצרים) או בשמו הנוסף: "אחמוסֶה" שמשמעות שמו על פי הסרט היא "אח משה", אחיו של משה.
הסרט מציג עדות לכאורה לירידת יעקב ובני משפחתו למצרים המומחשת בציור הקיר הנודע מקבר בני חסן המציג שיירת נוודים שמיים היורדת למצרים.