שירות בתחנה.
קווים עירוניים.
קווי האוטובוס הפנימיים בחדרה מופעלים על ידי קואופרטיב אגד.
מקרא סימנים:
אליהו מוסס ראג'פורקר
ד"ר אליהו מוזס ראג'פורקר (באנגלית: Elijah Moses; 29 בינואר 1873 – 11 ביולי 1957) היה שופט, רופא, מרצה ועובד סוציאלי יהודי-הודי, חבר מועצה וראש עיריית בומביי (מומבאי), בן לעדת "בני ישראל".
קורות חיים.
ראג'פורקר נולד ב-1873 באהמדננאגר שבהודו, למשה אליהו ראג'פורקר ולסימה יחזקאל ורגהרקר, דודו היה ראש ממשלת ג'נג'ירה שלום יחזקאל (בפוג'י) ישראל ורגהרקר (1853-1942).
למד רפואה באוניברסיטה ושימש כרופא במגפה שהתחוללה בין השנים 1896–1900 ברחבי הודו. נבחר כחבר מועצה בעיריית בומביי (מומבאי) ב-1920; בכך היה הראשון מבני קהילת בני ישראל שנבחר לתפקיד.
שימש כשופט בבית משפט השלום בבומביי, תפקיד בו החזיק כ-40 שנים. פעל בנושאי החינוך והרפואה בעיר, וקידם רעיונות של רפואה וחינוך לכלל האוכלוסייה. בנוסף היה חבר במועצה לחקר ההשפעות השליליות של האופיום על החברה. כן כיהן כיושב ראש הוועדה לטיפול רפואי לכלל במשך כ-20 שנים.
ראג'פורקר נבחר לכהן כראש עיריית בומביי בין השנים 1937–1938. הוא היחיד מקרב עדת בני ישראל בהודו שכיהן בתפקיד.
הקריירה הפוליטית של ראג'פורקר עוכבה בשל הרפורמות שרצה ליישם במערכת החינוך בבומביי, והביקורת הנוקשה שלו כלפי ראשי העירייה הקודמים וכמה מחברי המועצה - ראג'פורקר האשים אותם בשחיתות ובניהול לא תקין של החינוך בעיר.
ראג'פורקר כיהן גם במספר תפקידים במסגרת קהילת בני ישראל. הוא נבחר למועצת הנאמנים של בית הכנסת "שערי הרחמים", בית הכנסת הראשון של העדה, בשנת 1919; שימש כחבר בקרן של עניי ויתומי העדה; עסק בפעילות להרחבת החינוך בקרב העדה ושימש בתפקידים שונים בין השנים 1918–1922. ראג'פורקר כיהן כנשיא המועצה המרכזית של יהודי הודו בין השנים 1920–1922, ניהל את הקרן לניהול בית העלמין היהודי, ופעל למניעת הפיכת בית העלמין ב"טו טאנק רואד" לגן ציבורי אך לאחר מאבק של כמה שנים לא צלח בכך.
ראג'פורקר נפטר בגיל 85 בפונה שבהודו ונקבר בבית העלמין ווארלי שבבומבי (מומביי). בזמן טקס ההלוויה נישא הספד על ידי ראש עיריית בומביי באותה העת, שרי מ.ו דונדיי, ששיבח את פועלו ותרומתו לעיר ולהודו ככלל. על שמו נקרא רחוב במומבאי. שמו רשום בספר הזהב של הקרן היהודית הלאומית בירושלים.
משפחתו.
בשנת 1922 התחתן עם אביגיל בת משה וחנה קילקר (4 באפריל 1894 – 17 ביולי 1934), פעילה חברתית, מנהלת בית ספר ועובדת סוציאלית.
לזוג נולדו שני בנים, עמנואל ויהושוע, ושתי בנות נוספות, שרה ורבקה, מנישואין קודמים.
צאצאיו חיים כיום בישראל, הודו ובארצות הברית.
בן דודו של אביו היה הסופר והמלומד המפורסם יוסף יחזקאל ראג'פורקר.
לטינית עממית
דוחות קינסי
דוחות קינסי (באנגלית: The Kinsey Reports) הם שני ספרים על מיניות בבני אדם: "התנהגות מינית בזכר האדם" (Sexual Behavior in the Human Male) (1948), ו"התנהגות מינית בנקבת האדם" (Sexual Behavior in the Human Female) (1953), אותם חיברו אלפרד קינסי, וורדל פומרוי ואחרים. קינסי היה ביולוג אמריקאי באוניברסיטת אינדיאנה, מייסד מכון קינסי לחקר מין, מגדר ופריון.
הספר השני, "התנהגות מינית בנקבת האדם" מבוסס על ראיונות אישיים עם כמעט 6,000 נשים. קינסי ניתח את הנתונים באשר לתדירות ההשתתפות בפעילויות מיניות שונות כפי שדיווחו הנשים ובדק את הקשר בין דיווחים אלה למשתנים שונים, כגון גיל, מעמד סוציו-אקונומי, ונטייה דתית. נערכו השוואות בין פעילות מינית בגברים ובנשים. נתוניו של קינסי מצביעים על כך שנשים היו פחות פעילות מינית מאשר גברים בכל ההיבטים של חיי המין, אבל עדיין הן היו יותר מיניות מן התפיסה העממית הרווחת. בעת שהספר על מיניות האשה התפרסם, נראה היה שקינסי סובר כי נשים וגברים דומים יותר בהיבטים הביולוגיים של מיניותם ממה שסבר תחילה, וכי מיניותם של גברים ונשים גם יחד מעוצבת, ולא רק מודחקת, על ידי גורמים חברתיים ותרבותיים.
פרסום דוחות קינסי הדהים את הציבור וגרם למחלוקת ציבורית. ממצאי הדוחות הביאו לתגובות זעם, הן מכיוון שהן יצאו כנגד אמונות מסורתיות על מיניות האדם ומכיוון שדנו בנושאים שהיו בגדר טאבו עד לאותה עת.
מבקרים העלו ספקות באשר לשיטות המחקר שננקטו לצורך איסוף הנתונים, כולל נתונים שלא ניתן היה לאוספם ללא שיתוף פעולה עם פדופילים. מכון קינסי הכחיש האשמות אלה, אולם הכיר בכך שקוימו ראינות עם גברים שקיימו יחסי מין עם ילדים, וכי הובטח חיסיון על זהותם כדי שיספקו תשובות אמיתיות וכנות על נושאים שהם בגדר טאבו, זאת על אף החשש שימשיכו בפשעיהם. קינסי אף ניסה לענות לביקורת באשר לדרך בחירת מדגם המרואיינים.
ממצאים.
נטייה מינית.
חלקים מתוך דוחות קינסי המתארים את המגוון הקיים בקרב בני האדם בתחום נטייה מינית זוכים לעיתים קרובות לאזכור כתומכים בהערכה המקובלת ולפיה הומוסקסואליות קיימת בשכיחות של כ-10% באוכלוסייה הכללית. אולם הממצאים בדוחות אינם מוחלטים וקינסי עצמו נמנע ומתח ביקורת על השימוש במונחים כמו "הומוסקסואליות" ו"הטרוסקסואליות" כדי לתאר יחידים, וטען כי מיניות עשויה להשתנות לאורך חיי האדם, וכי ניתן להבין התנהגות מינית כמגע גופני וכן כתופעה פסיכולוגית טהורה (תשוקה, משיכה מינית, פנטזיה). תחת שלוש הקטגוריות המוכרות: הטרוסקסואליות, ביסקסואליות והומוסקסואליות, הדוחות עושים שימוש בסולם קינסי ובו שבע דרגות (דרגה שמינית אסקסואליות הוספה על ידי עמיתיו של קינסי).
הדוחות אף קובעים כי כמעט 46% מהנבדקים הגברים "הגיבו" מינית לבני שני המינים במהלך חייהם הבוגרים, ו-37% התנסו לפחות פעם אחת ביחסי מין הומוסקסואליים. 11.6% מן הגברים הלבנים (גילאי 20–35) דורגו בדרגה 3 (שמשמעותה ניסיון/תגובה הטרוסקסואלית והומוסקסואלית במידה שווה) במהלך חייהם הבוגרים. בדוחות אף דווח כי 10% מהגברים האמריקאים שנסקרו היו "פחות או יותר הומוסקסואלים בלבד במהלך שלוש שנים לפחות בין הגילים 16 ו-55" (5-6 בדירוג).
7% מן הנשים (גילאי 20–35) ו-4% מן הנשים הנשואות (גילאי 20–35) קיבלו דירוג 3 (ניסיון/תגובה מינית הומוסקסואלית והטרוסקסואלית במידה שווה). 2-6% מן הנשים, גילאי 20–35, היו פחות או יותר הומוסקסואליות בלבד בניסיון/תגובה מינית, ו-1-3% מן הנשים הבלתי נשואות גילאי 20–35 היו הומוסקסואליות בלבד בניסיון/תגובה מינית.
הביקורת האקדמית שנמתחה על הדוחות מתייחסת בעיקר לאופן בחירת המדגם ולסטיית מדגם בשיטת המחקר הנקוטה. שתי בעיות עיקריות שעליהן הצביעו הביקורות היו כי חלקים משמעותיים מן המדגמים באו מאוכלוסיות בתי כלא וזונות ממין זכר, וכי מדגם הכולל בני אדם הבוחרים להתנדב למחקר בו הם מרואיינים על נושאי טאבו עשוי לעורר הטיה של בחירה-עצמית. שתי הבעיות מערערות את הקביעות שבדוחות ככל שקביעות אלה מנסות להתייחס למגמות באוכלוסייה הכללית. בשנת 1948, שנת פרסום הדוח, ועדה של האגודה האמריקאית לסטטיסטיקה, כולל הסטטיסטיקאי הבולט ג'ון טאקי (John Tukey) גינתה את אופן נטילת המדגם. טאקי אמר: "בחירה אקראית של שלושה אנשים הייתה טובה יותר מאשר הקבוצה של 300 איש שנבחרה על ידי מר קינסי." הביקורת התמקדה בייצוג-יתר של מגזרי אוכלוסייה מסוימים במדגם: 25% מן הגברים במדגם היו, בעת עריכת המדגם או בעבר, אסירים, ו-5% היו זונות ממין זכר. הפסיכולוג אברהם מאסלו טען כי קינסי לא לקח בחשבון "הטיית מתנדבים". המידע שהתקבל מן המדגם נותן למעשה תמונה אך ורק על דעותיהם של המתנדבים לראיונות בנושאי טאבו. רוב האמריקאים נרתעו מלשוחח על חיי המין שלהם אפילו עם בני זוגם וחבריהם הקרובים. לפני פרסום הדוחות בחן מאסלו את מתנדביו של קינסי להטייה. הוא הסיק כי המדגם של קינסי לא מייצג את האוכלוסייה הכללית.
בתגובה לביקורת ערך פול גבהארד, ממשיכו של קינסי כמנהל המכון, את הדוח באופן שבו הוציא ממאגר הנתונים כל נתון שנטען כי הוא גורם לסטיית המדגם. לדוגמה, מתוך נתוני המדגם הוצאו כל השאלונים של אסירים. בשנת 1979 פרסם גבהארד (יחד עם אלן ב. ג'ונסון) דוח ערוך בשם The Kinsey Data: Marginal Tabulations of the 1938–1963 Interviews Conducted by the Institute for Sex Research. מסקנת הדוח הערוך היא כי כל הערכותיו המקוריות של קינסי נותרו ללא שינוי משמעותי גם לאחר שנופו מן המדגם נתונים שנטען כי הם גורמי סטיה: אוכלוסיות אסירים, זונות ממין זכר, ואלה שהתנדבו מרצונם לענות על שאלות בנושאי מין שנחשבו לטאבו. ההיסטוריון האמריקאי ופעיל זכויות הומוסקסואלים, מרטין דוברמן, סיכם את הדוח הערוך: "במקום 37% שמצא קינסי (גברים שקיימו יחסי מין הומוסקסואלים לפחות פעם אחת בחייהם), גבהארד וג'ונסון מצאו 36.4%; הנתון של 10% (גברים שפחות או יותר קיימו יחסי מין הומוסקסואלים בלבד למשך שלוש שנים, גילאי 16 עד 55), לאחר שנופתה אוכלוסיית האסירים הנתון לגברים לבנים בוגרי קולג' הוא 9.9%, לגברים משכילים פחות הוא 12.7%." נתונים אלה עומדים בניגוד חד לנתונים שנמצאו למחקרו של אדוארד לאומן מאוניברסיטת שיקגו אשר פורסם בשנת 1994, ובו מצא כי פחות מ-5% מן הגברים דיווחו על קיום יחסי מין הומוסקסואלים לפחות פעם אחת מאז גיל 18. נתוניו של לאומן באשר לשיעור הניאוף היו כמחצית מאלה שמצא קינסי. לאומן טען כי המידע שנאסף בשנת 2002 על ידי המרכז הלאומי לסטטיסטיקות בריאות מאשש את ממצאי מחקרו.
12% מתוך הנשים במדגם ו-22% מן הגברים דיווחו על תגובה מינית לסיפור סאדו-מזוכיסטי.
סולם קינסי.