ג'ייסון ממשיך באימוני הקונג פו המייסרים, נהיה אמן לחימה ומתחיל להתאהב בדרור. בינתיים החבורה מגיעה לאזור המבצר, אך שכירי החרב של המצביא מדביקים אותם. החבורה נלחמת אך עקב נחיתותה המספרית היא נמלטת. בזמן הבריחה יורה ני-צ'אנג חץ ופוגעת בלו-יאן. לו-יאן, שמתגלה כבן אנוש רגיל, נפצע קשה והחבורה מביאה אותו אל כפר קרוב. שם מגלה ראש הכפר לג'ייסון מהי התרופה לפצע - שיקוי האלמוות שנמצא בארמונו של המצביא. הנזיר מתכנן את היציאה ללילה שבעוד שלושה ימים, בו לא יהיה ירח, אך ג'ייסון יוצא עוד באותו לילה.
ג'ייסון מגיע לארמון ומבקש את שיקוי האלמוות תמורת המוט, אך מתברר שהמצביא הבטיח את השיקוי לני-צ'אנג תמורת השבת המוט. המצביא מחליט לקיים דו-קרב בינה לבין ג'ייסון, שמפסיד וכמעט נהרג, אך הנזיר השתקן ודרור מגיעים להצילו. אנשי הכפר מגיעים בעקבותיהם ומתפתח קרב בינם לבין חייליו של המצביא. ג'ייסון מצליח להעביר את השיקוי ללו-יאן, וזה מתעורר לחיים מחדש ומתחיל להילחם. במהלך הקרב מנסה דרור להרוג את המצביא על ידי חץ ירקן שיכול להרוג בני אלמוות, אך היא נכשלת, והמצביא הורג אותה. ג'ייסון משתמש במוט ומשחרר את מלך הקוף ונותן לו את מוט הזהב. מלך הקוף מצטרף לקרב וג'ייסון מצליח להרוג את המצביא בעזרתו ומחזיר את השלטון לקיסר הטוב ששולח אותו חזרה הביתה.
לאחר שג'ייסון חוזר הוא רואה שלוקחים את המוכר הסיני לבית חולים ומבין שהוא לו-יאן בן האלמוות. וג'ייסון מתחיל לשפר את יכולתיו בקונג פו באמצעות לחימה במוט.
קארל אוגוסט ואלברודט
קארל אַוּגוסט וַאלְבּרוֹדְט (בגרמנית: Carl August Walbrodt; 28 בנובמבר 1871, אמסטרדם - 3 באוקטובר 1902, ברלין), שחמטאי הולנדי-גרמני.
ואלברודט היה עורך העיתון Berliner Schachzeitung ולאחר מכן של העיתון Internationale Schachjournal. בנוסף כתב למספר טורי שחמט וייסד מספר מועדוני שחמט, בחלקם היה גם חבר כבוד.
ואלברודט מת משחפת בגיל 31.
הישגים בולטים.
בשנת 1890 הגיע ואלברודט למקום הרביעי בתחרות ברלין (ניצח: ריצ'רד טייכמן). באותה שנה הגיע למקום החמישי בתחרות נוספת בברלין (ניצח: הורציו קארו). בשנת 1892 חלק מקום 4–5 בתחרות דרזדן (ניצח: זיגברט טאראש). בשנת 1893 חלק ואלברודט מקום ראשון שני עם קורט פון ברדלבן בתחרות קיל. בשנת 1894 חלק מקום 4–5 בתחרות לייפציג (ניצח: זיגברט טאראש). בתחרות הייסטינגס בשנת 1895 הגיע למקום ה-11.
בשנת 1896 הגיע ואלברודט למקום השני, אחרי קורט פון ברדלבן, ולפני ז'אק מיזס בתחרות ברלין, חלק מקום 7–8 בתחרות נירנברג (ניצח: עמנואל לסקר) וחלק מקום 6–7 בתחרות בודפשט (ניצחו: רודולף שארושק ומיכאל צ'יגורין).
בשנת 1897 הגיע ואלברודט למקום השני, אחרי רודולף שארושק בתחרות ברלין ובתחרות אחרת הגיע למקום החמישי (ניצח: קורט פון ברדלבן). בשנת 1898 הגיע למקום ה-15 בתחרות וינה (ניצחו: הרי נלסון פילסבורי וזיגברט טאראש).
ואלברודט שיחק מספר דו-קרבות בין השנים 1891–1894. הוא ניצח נגד אמיל שאלופ +5,-3,=1 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו) לאחר ששאלופ הוביל בתחילת הדו-קרב 0–3, ניצח את קורט פון ברדלבן +5 -0 =4 וניצח את הרמן קאידנסקי +5 -1.
בשנת 1893 נסע ואלברודט לקובה שם שיחק וניצח את אז'ן דלמאר, אטלינגר ווסקז.
בשנת 1894 חזר לברלין וניצח את וילהלם קוהן 5-0. ואלברודט סיים בתיקו דו-קרב מול ז'אק מיזס, והפסיד בדו-קרבות להרי נלסון פילסבורי, זיגברט טאראש 0–7 ודוד ינובסקי (+2,-4,=2 לאחר שהוביל בתחילת הדו-קרב 0–2.
אטיוד.
אטיוד זה פורסם בעיתון Tägliche Rundschau בשנת 1891, הלבן מתחיל וצריך לתת מט בשלושה מסעים.
פתרון: 1. מהג1 מ:ה5 2. מהה3+ מו6 או או מד6 3. מהה7 מט
אם 1... פד3 2. פה:ד3 מה4 3. מהו4 מט
אם 1... פג4 2. פד7 ועל כל מסע 3.מהג5 מט.
סייען
נדב יעקובי
חובת הנמקה
במשפט המנהלי, חובת הנמקה היא עיקרון לפיו החלטותיה של רשות ציבורית צריכות להיות מלוות בהסברים ובנימוקים.
לחובת ההנמקה מספר טעמים עיקריים. כאשר נדרשת הרשות לנמק, הדבר מחייב אותה בבחינה סדורה של קבלת ההחלטות, ובכך הוא מוביל לביקורת עצמית, שעשויה למנוע החלטות שרירותיות או שגויות. תיעוד ההנמקה מאפשר ביקורת גם לאחר קבלת ההחלטה. בנוסף לביקורת העצמית, מאפשרת ההנמקה ביקורת גם של הגופים הממונים על הרשות וכן מסייעת לאזרח שלגביו נתקבלה ההחלטה להבין את הטעמים שהובילו לקבלתה, וכך להחליט האם יש טעם לנסות לשנותה.
רשויות ציבוריות עשויות להימנע מהנמקה, כאשר הן חוששות מהביקורת, או מהטרחה והקצאת המשאבים הכרוכה בכך לעיתים.
חובת הנמקה בישראל.
חוק ההנמקות.
חוק לתיקון סדרי המינהל (הנמקות), התשי"ט-1958, הידוע בשם "חוק ההנמקות", מטיל על עובדי ציבור חובה לנמק חלק מהחלטותיהם. החוק נחקק בהשפעתו של פסק הדין בעניין אחג'יג', בו קבע השופט ברנזון כי "פקודת התעבורה... אינה מחייבת אותו לנמק את החלטותיו, אך גם אינה פוטרת אותו מחובה זו. במקרה כזה, סבורים אנו כי מן הדין הוא שהמשיב יתן נימוקים לכל החלטה התלויה בשיקול-דעת, שיש בה כדי לפגוע באזרח. עליו להראות כיצד ועל סמך מה הגיע להחלטתו, לא רק כאשר הוא נדרש להראות טעם בבית משפט זה, אלא מלכתחילה כאשר הוא נותן את ההחלטה".
לפי החוק, כאשר עובד ציבור מתבקש בכתב להפעיל אחת מסמכויותיו, עליו להודיע למבקש אם החליט להיענות לבקשה או לא. בעוד שחובת הודעה זו חלה על כל החלטה בבקשה כתובה, חובת הנמקה חלה במקרי סירוב בלבד: על עובד הציבור לנמק את החלטתו, אך רק אם סירב לבקשה.
החוק פוטר את עובד הציבור מהצורך בהנמקה במקרים הבאים:
אם נתן עובד הציבור תשובה שלילית מבלי לנמק, עליו לנמק מדוע בחר לעשות כן (כלומר, להראות שהדבר נעשה בכפוף לסייגים המפורטים). במקרה כזה, רשאי המבקש להגיש ערר על ההחלטה בפני השר הממונה על עובד הציבור.
החוק קובע במפורש כי אי-מילוי הוראותיו - כשלעצמו - לא יביא לפסילת ההחלטה. עם זאת, במקרה כזה, כאשר ההחלטה תיתקף בהליך שיפוטי, נטל ההוכחה יוטל על הרשות הציבורית ולא על האזרח.
הנמקה בחוקים אחרים.
על אף החובה הכללית בחוק ההנמקות, נקבעו חובות הנמקה מפורשות בחוקים רבים נוספים. כך, למשל, קובע סעיף 11 לחוק החולה הנוטה למות כי רופא שקיבל החלטה על דרך הטיפול הרפואי בחולה הנוטה למות, "יתעד ברשומה הרפואית של החולה את מהלך הדיון, את ההחלטה שקיבל ואת הנימוקים לה". חוק העסקת עובדים על ידי קבלני כוח אדם קובע כי אם שר העבודה והרווחה החליט שלא לחדש את רישיונו של קבלן כח אדם, עליו לנמק זאת.
מובן שחובת הנמקה חלה על בית המשפט הן בהליכים משפטיים פליליים והן באלו האזרחיים, הן במישור המשפטי והן במישור קביעת העובדות
שרביט היונה
שרביט היושר והרחמים
שרביט היושר והרחמים (באנגלית: the Rod of Equity and Mercy) או שרביט היונה (Sceptre with the Dove או the Rod with the Dove) הוא שרביט המהווה חלק מתכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת.
היסטוריה ושימושים.
השרביט הוכן עבור הכתרתו של המלך צ'ארלס השני בשנת 1661. השרביט הוא שרביט זהב ואבנים יקרות שבראשו גלובוס ועליו צלב שבראשו יונה המצופה אמייל. היונה מסמלת את רוח הקודש, והשרביט את הסמכות הרוחנית של המונרך.
במהלך טקס ההכתרה, יורש העצר יושב על כיסא ההכתרה כשבידו הימנית שרביט אדוארד הקדוש (המסמל את הסמכות הארצית של המונרך) ובידו השמאלי שרביט היושר והרחמים (הסמכות הרוחנית) בעת שהארכיבישוף מקנטרברי מכתיר את יורש העצר עם כתר אדוארד הקדוש.
השרביט מוצג בבית התכשיטים שבמצודת לונדון.
הגלובוס המלכותי
ראג'ון רונדו
זנקט יאקוב פארק
זנקט יאקוב פארק (גרמנית St. Jakob-Park, צרפתית Parc Saint-Jacques) הוא אצטדיונה העירוני של קבוצת הכדורגל השווייצרית פ.צ. בזל, ושל נבחרת שווייץ בכדורגל. כמו כן זהו אצטדיון הכדורגל הגדול ביותר בשווייץ.
בתחילה היה האצטדיון אמור להכיל 38,500 מושבים, אולם עקב העובדה ששווייץ (ביחד עם אוסטריה) נבחרה לארח את יורו 2008, האצטדיון הורחב ל-42,500 מקומות ישיבה. האצטדיון תוכנן על ידי משרד האדריכלים השווייצרי, זוכה פרס פריצקר, הרצוג ודה מרון.
האצטדיון מחולק לארבעה אזורים, C, B, A, ו-D, לכל צד באצטדיון, ואגף G, הכולל את המרפסות העליונות, שנבנה אחר כך. בניית האצטדיון החלה ב-13 בדצמבר 1998, ונועדה להחליף את אצטדיון זנקט יאקוב הישן. האצטדיון נחנך ב-15 במרץ 2001. האצטדיון זכה לדירוג ארבעה כוכבים בדירוג אופ"א.
בשנת 2016 אירח האצטדיון את גמר הליגה האירופית, בו גברה סביליה הספרדית על ליברפול האנגלית בתוצאה 3-1, לעיני כ-35 אלף צופים.
יורו 2008.
במהלך יורו 2008, אירח האצטדיון שישה משחקים - שלושה בשלב הבתים (משחק הפתיחה ושאר משחקי הנבחרת השווייצרית), שני רבעי-גמר, וכן את משחק חצי הגמר בין ל.
טבלת המשחקים באצטדיון.
(1) בתום הארכה
פלוגת הובלה 462
אצטדיון ארנסט האפל
אצטדיון ארנסט האפל (בגרמנית: Ernst-Happel-Stadion) הוא אצטדיון כדורגל בווינה שהיה ידוע בשם אצטדיון פראטר לפני 1992. האצטדיון נבנה בין 1929 ל-1931 עבור אולימפיאדת הפועלים השנייה, ותוכנן על ידי האדריכל הגרמני אוטו ארנסט שווייצר. האצטדיון נקרא על שמו של ארנסט האפל לאחר מותו ב-1992. ב-29 ביוני 2008 נערך בו גמר יורו 2008.
אירועים הנערכים באצטדיון.
כדורגל.