מסילת הרכבת הגיעה לאדיס אבבה ב-20 במאי 1915, אך השירות לעיר החל רק בשנת 1917. מבנה תחנת הרכבת () הושלם בסגנון קולוניאליסטי ב-3 בדצמבר 1929. הוא מתנשא לגובה של שתי קומות, בראשונה ארקדה הנתמכת בשורת קשתות, ובשנייה מרפסת עם מעקה מסוגנן, אליה מובילות דלתות גבוהות. במרכז המבנה, מעין מגדל המוסיף לו קומה שלישית ובה חלונות בצורת קשתות. בתחנה רציף צד בודד וגשר להולכי רגל נטוי מעל מסילות הרכבת. בשטח התחנה שוכנים משרדי ההנהלה הראשית של חברת הרכבת, מחסני חלפים, בתי מלאכה, דפו, מרכז השתלמות ומרפאה ומועדון לעובדי חברת הרכבת. גם אם שירות הרכבת לאדיס אבבה יתחדש, סביר שבעיר תבנה תחנה חדשה, אם כי המבנה צפוי להישאר במקומו בשל ערכו ההיסטורי והאדריכלי.
ציוד נייד.
קטרים.
קטרי הרכבת נחלקים לכאלה שהונעו בקיטור ולכאלה שצוידו במנועי דיזל. שלושת קטרי הקיטור הראשונים שנרכשו על ידי החברה יוצרו בשנת 1898 וזכו לשמות "ג'יבוטי", "הרר" ו"סון". קטרי הקיטור האחרונים שנרכשו היו מדגם "מיקאדו 141" מתוצרת חברת "דוונפורט", והם יוצרו ב-1946. סך הכל נרכשו יותר ממאה קטרי קיטור מתוצרת יצרנים שונים. הדגמים הנפוצים ביותר היו SLM 130, SLM 140 ו-SACM 140.
מבלי לכלול את קרונועי הדיזל האיטלקים שהחלו לפעול בשנת 1938 (להלן), הוכנסו קטרי הדיזל הראשונים לשימוש החל משנת 1950, ובמקביל נגרטו קטרי הקיטור. ארבעת קטרי הדיזל החדשים ביותר התקבלו ב-1997. מסך 44 קטרי הדיזל שרכשה החברה עד שנת 2010, הרוב המכריע הוא מתוצרת אלסטום. בנוסף רכשה החברה 14 קטרי שירות (בצרפתית: Locotracteur; באנגלית: Shunter). ארבעה מהם היו פעילים בשנת 2010, אחד הוצב כמונומנט בכניסה לתחנת דירה דאווה (מסומן "C13") והיתר נגרטו.
קרונועים.
בשנת 1938, לאחר כיבוש אתיופיה על ידי האיטלקים, הוכנסו לשימוש שלושה קרונועים תוצרת פיאט מדגם "ליטורינה" (Littorina). בקרונועים אלה שהונעו כל אחד בשני מנועי דיזל בהספק כולל של 230 כוח סוס, היו 27 מקומות ישיבה, ולמרות ממדיהם הקטנים הם שימשו לנסיעה הארוכה שבין דירה דאווה ואדיס אבבה. שלושת הקרונועים שסומנו ZZ2, ZZ1 ו-ZZ3 הוצאו משירות בשנת 1965.
בשנת 1964 נרכשו שני קרונועים תוצרת בייאר (Billar) שסומנו ZA101 ו-ZA102. קרונועים אלה מצוידים במנוע בהספק של 550 כ"ס, והם החליפו את הקרונועים הישנים מתוצרת פיאט ששירתו בין דירה דאווה לבירה. הרכבות הופעלו במתכונת של קרונוע ושניים או שלושה קרונות נוסעים. אף כי מהירותם המרבית של הקרונועים מגיעה ל-85 קמ"ש, ועל-כן הם מסוגלים לסיים את קטע הנסיעה בכתשע שעות, משיקולי בטיחות הוגבלה מהירות נסיעתם ל-45 קמ"ש בלבד. קרונוע נוסף בעל הספק דומה נרכש ממפעלי אלסטום בשנת 1966 (סומן ZA103). בשנות ה-70 וה-80 נרכשו ארבעה קרונועים נוספים מתוצרת אותה חברה (סומנו ZA106, ZA105, ZA104 ו-ZA107), כולם בעלי הספק של 950 כ"ס. למרות גילם המתקדם, לפחות ארבעה מקרונועים אלה היו בשימוש לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21.
קרונות נוסעים.
בתקופת פעילותה של חברת מסילת הברזל הצרפתית-אתיופית נעשה שימוש במספר סוגי קרונות נוסעים, חלקם מעץ - קרונות מחלקה ראשונה, קרונות מעורבים (מחלקה ראשונה ושנייה) וקרונות מחלקה שלישית. כל הקרונות נרכשו בצרפת, ויוצרו על ידי מפעלי לה בוויר (La Buire) בליון, מפעלי דקוויל (Decauville), בום-מרפן (Baume-Marpent) וכן במפעלי .A.F.B שבריימס. בשנת 1947 נרכשו קרונות משומשים מתוצרת מפעלי קרל אה פושה (Carel et Fouché) והותאמו לצורכי הרכבת המקומית. לאחר שנת 1981 נותרו בשירות רק קרונות מתכת.
הרכבת הקיסרית.
בשנת 1935 העניקה ממשלת צרפת לקיסר היילה סלאסי שני קרונות לשימושו הפרטי. בקרון הראשון היה סלון, תא שינה ומשרד, ובשני הותקנו מטבח ומסעדה. ב-1954 הוענקו לקיסר שני קרונות נוספים, הפעם מממשלת אנגליה, גם הם מחולקים באופן דומה לקודמיהם. הרכבת הקיסרית הונעה בשני קטרים וכללה, נוסף על ארבעת הקרונות הקיסריים, קרון גנרטור חשמלי שסיפק את כל צריכת החשמל שלה, שני קרונות מחלקה ראשונה לאורחיו ולפמלייתו של הקיסר, שני קרונות מחלקה שנייה עבור משרתיו ושני קרונות משא. הרכבת הקיסרית הפסיקה את פעולתה ב-1973, זמן קצר לפני המהפכה האתיופית, וארבעת הקרונות הקיסריים שמורים במבנה המוזיאון הסמוך לתחנת הרכבת של אדיס אבבה.
קרונות משא.
בבעלות חברת מסילת הברזל הג'יבוטי-אתיופית נמצאים מאות קרונות משא, רובם ישנים מאוד ומתוחזקים בבתי המלאכה של החברה בתחנת דירה דאווה. חלק מהקרונות שבשימוש יוצרו בשנות ה-30 של המאה ה-20 ואף קודם לכן, וחלקם עדיין מצויד בתא מטען עשוי מעץ. המעמס המרבי של קרונות אלה נע בין 20 ל-40 טונות. קרונות משא בעלי מעמס מרבי קטן יותר (עד תשע טונות), שימשו את כוח האבטחה של הרכבת ואת עובדיה וכן שימשו להובלת מטען בתפזורת. עוד נמצאים בשימוש מיכליות לדלק ולמים בנפח של 27 מטר מעוקב וקרונות פלטפורמה בעלי כושר נשיאה מרבי של 24 או 30 טונות.
ד'אלמברטיאן
במתמטיקה ופיזיקה, בעיקר בתחומים תורת היחסות הפרטית, אלקטרומגנטיות ותורת הגלים, אופרטור ד'אלמבר או ד'אלמברטיאן, המסומל באמצעות formula_1 ("בוקס") ונקרא על שם ז'אן לה רון ד'אלמבר, הוא הרחבה של הלפלסיאן למרחב מינקובסקי ה-4 ממדי.
בקואורדינטות קרטזיות הוא מוגדר על ידי:
כאשר formula_3 היא מטריקת מינקובסקי ו-formula_4 הוא הלפלסיאן והמכפלה מחושבת על פי הסכם הסכימה של איינשטיין.
פיין און גבורה
פּיין און גבורה: אין דעם יידישן עבר אין ליכט פון דער קעגנווארט (יידיש: ענות וגבורה: בעבר היהודי לאור המציאות של ימינו) היא אנתולוגיה בעריכת יצחק צוקרמן ואליהו גוטקובסקי שיצאה לאור בגטו ורשה בחודש תמוז ה'ת"ש (יולי–אוגוסט 1940) על ידי תנועת דרור. המקראה הייתה לספר הראשון שהודפס בגטו ורשה, ואחריה יצא לאור גם המחזה "איוב" באותה הוצאה.
הפקת החוברת.
הדפסת האנתולוגיה הייתה יקרה ומסוכנת. בזמן עבודת ההדפסה היו חניכי "דרור" עומדים על המשמר מפני זרים, ושרים בקול רם כדי להסוות את רעש המכונות. המקראה שימשה לסמינר רעיוני של תנועת דרור שנערך בגטו, ובו הונחו יסודות רעיוניים וערכיים להקמת ארגון ההגנה העצמית בגטו "אי"ל" ולמרד גטו ורשה. האנתולוגיה הוברחה לגטאות אחרים, שם שימשה גם כן כלי חינוכי-רעיוני להתארגנויות יהודיות למרד.
את התוכן למקראה שאבו גוטקובסקי וצוקרמן מהספרייה שהייתה בקומונה של חברי דרור ברחוב דְזֶ'לְנָה (Dzielna) 34. התכנים שהיו כתובים עברית תורגמו ליידיש על ידי צוקרמן וגוטקובסקי. רבים שקיבלו את החוברת בחרו לכרוך אותה לספר.
תוכן האנתולוגיה.
האסופה מגוללת את סיפורי הפרעות, הרדיפות וההתעללויות שהיו מנת חלקן של קהילות היהודים במזרח ובמערב אירופה מאז המאה ה-11 ועד למאה ה-20. בין עדויות הזוועה מתוארים גם פרקי קידוש השם והתארגנויות ההגנה העצמית שהתארגנו בקרב הקהילות היהודיות במרוצת השנים. בסופה של האנתולוגיה מוזכרות גם המאורעות בארץ ישראל שהיו מנת חלקו של היישוב היהודי המתחדש. האסופה מרכזת מגוון מקורות יהודיים ובהם מכתבים, עדויות, תיעוד היסטורי, פובליציסטיקה ובלדות על אירועי הדמים שנעשו בעם היהודי.
עם הכותבים נמנים שלום אש, ר' שלמה בן שמעון, דוד בן משולם, שאול טשרניחובסקי, נתן נטע הנובר, שבתאי הכהן, אברהם אשכנזי, ניקולאי מינסקי (וילֶנקין), אחד העם, י"ח ברנר, חיים נחמן ביאליק, יצחק למדן, נחמן סירקין ויצחק טבנקין.
התקופות הנזכרות הן מסעות הצלב (גזירות תתנ"ו, הפרעות במגנצה), גזירות ת"ח-ת"ט (גזירות נמירוב, גזירות טולצ'ין, חורבן קהילות הנובר והומלר), פרעות קישינב, פרעות פטליורה והפוגרומים באוקראינה בשנים 1917–1920 על רקע התארגנויות "ההגנה העצמית" היהודית בגולה והתפתחות ההגנה העצמית בארץ ישראל (מאורעות תל-חי).
מהדורה עברית.
בשנת 2003 הוציאה תנועת הנוער העובד והלומד (שלימים הקימה את תנועת דרור ישראל) באמצעות בית הדפוס שלה את המהדורה העברית הראשונה של האנתולוגיה. לצורך הוצאתה התחקו חברי התנועה אחר המקורות העבריים מהם תירגמו גוטקובסקי וצוקרמן ליידיש, ותרגמו את קטעי הקישור ביידיש לעברית. ההוצאה הראשונה של האנתולוגיה הוגשה כחוברת, שהזכירה את ההוצאה המקורית של האנתולוגיה בגטו. בשנת 2011 הוציאה תנועת דרור ישראל את האנתולוגיה כספר שראה אור בהוצאת "דרור לנפש".
פרוטקטור (כשב&quot;ם)
פרוטקטור הוא כינויו של כלי שיט בלתי מאויש (כשב"ם) מתוצרת חברת רפאל - מערכות לחימה מתקדמות, שפותח במטרה להחליף כלי שיט מאוישים ובעלי עלויות הפעלה גבוהות במשימות בט"ש וסיור בקרבת החוף ובפתחי נמלים. הפרוטקטור הוא הכשב"ם הקרבי הראשון בעולם שהוכנס לשירות פעיל.
הפרוטקטור מצויד בחיישנים המאפשרים לו ביצוע של פעילות מעקב וזיהוי של כלי שיט אשר עלולים להיות עוינים, אבטחת נתיבי שיט, ובקרה על ספינות המתקרבות ונכנסות לנמלים.
פיתוח ושיווק.
פיתוח הפרוטקטור החל בשנת 2002 ככלי שייעודו מלחמה בטרור ימי וסיכול ניסיונות להבריח נשק לארגוני הטרור, עבור שוק ה"הומלנד סקיוריטי", כחלק מתנופה בשוק זה בעקבות פיגועי 11 בספטמבר. הוא פותח על ידי רפאל בשיתוף עם חברת אירונאוטיקס. בראש הפרויקט עמד ראש מינהל תוכנית מערכות אוטונומיות ימית בחטיבת המערכות ברפאל ובעבר ראש מחלקת תקשוב בחיל הים. בראש המינהלת באירונאוטיקס עמד ינון בן צור, בעבר קצין מבצעים בכיר בחיל. "אירונאוטיקס" הייתה אחראית לפיתוח מערכת השליטה והבקרה של הכשב"ם.