בשנת 1963 הצטרף לחוג דרמה בבית הגפן בהדרכתם של אריה אליאס ודוד ברגמן. לאחר מכן עבר ללמוד בבית צבי, תוך כדי שהוא מתפרנס משטיפת רצפות והדחת כלים במסעדות.
בסיום לימודיו הצטרף לתיאטרון העממי בנצרת, שם העלה בשיתוף עם הבמאי אנטואן סאלח את המחזות "האב" ו"משרתם של שני אדונים. במחזה השני ראו אותו מהנהלת תיאטרון חיפה והוא קיבל תפקיד קטן במחזה "מורד ומלך" מאת ישראל אלירז בבימוי ראובן מורגן, יומיים לפני שעלתה הצגת הבכורה, שנערכה בפברואר 1968. אחר כך השתתף במחזה "סדום סיטי" מאת בנימין גלאי. התפקיד השלישי שקיבל בתיאטרון חיפה היה כניצב, בנוסף סבל מיחס עוין בעקבות פעולת כראמה שהתרחשה כמה חודשים קודם, והוא החליט לעזוב ולהקים תיאטרון משלו יחד עם מספר חברים.
ג'השאן הקים וניהל בשנת 1968 את "אל מסרח אל־נהאד" ("התיאטרון העולה"), שהיה מורכב מקבוצה של כ-20 שחקנים חובבים והציג מחזות בשפה הערבית. הקבוצה העלתה תוך זמן קצר שורה של מחזות דרמה, מחזות אבסורד, אוונגרד, הצגות ילדים וסאטירות, ביניהם: "רומולוס הגדול" מאת פרידריך דירנמט, הטייפ האחרון של קראפ מאת סמואל בקט, "הספר של בגדאד" אלפרד פרג, ושני מחזות של הסופר המצרי מחמוד דיאב "הבית העתיק" ו"הסערה". התיאטרון פעל באופן מאולתר במקומות שונים, קיבל כתרומות תלבושות ותפאורות, והעלה מחזות בכפרים שקודם לא ראו תיאטרון מעולם. באותן השנים החל ג'השאן גם להשתתף בתסכיתים בקול ישראל בערבית ובתוכניות בטלוויזיה בערבית.
בתחילת 1970, לאחר שהתיאטרון סבל מקשיים כספיים, הוא ביקש תמיכה רשמית וקיבל אישור לפעול בבית הגפן בחיפה. לאחר שאחת מההצגות של התיאטרון, "הסערה", עלתה בהצלחה בתל אביב, מנכ"ל תיאטרון "הבימה" גבריאל צפרוני (שהכיר את ג'השאן מזמן לימודיו ב"בית צבי"), הודיע כי התיאטרון הלאומי יאמץ את תיאטרון "אל־נהאד" ויספק לו תמיכה וסיוע. אך בפועל לא קרה דבר. בספטמבר 1971, הוכר התיאטרון רשמית וקיבל תמיכה כספית מעיריית חיפה ומשרד החינוך. ג'השאן גם קיבל מלגה מקרן התרבות אמריקה-ישראל להשתלמות בבימוי בלונדון.
בתחילת 1974 תיאטרון "אל־נהאד" עזב את החסות של "בית הגפן" בחיפה והחל לפעול באופן עצמאי. ג'השאן הסביר שהסיבה לשינוי הייתה העובדה שבמסגרת "בית הגפן" כגוף ממסדי, התבקשו להופיע בהצגות בעזה ובגדה המערבית, כנציגי הממסד והם לא הסכימו. התיאטרון המשיך לפעול עוד כמה שנים, ובסופו של דבר התפרק מחוסר אמצעים. הוא פעל בסך הכל 9 שנים,ושחקנים ערבים רבים התחילו בו את דרכם בהם: מכרם חורי, יוסף אבו ורדה, סוהיל חדאד וסלווה נקארה.
בשנת 1998 ייסד את תיאטרון אל-סאראייא" ביפו, ולאחר מכן פנה אל יגאל עזרתי וגבי אלדור עם חלומו להקים תיאטרון מקצועי ביפו, עיר מגוריו. זאת לאחר שצפה בהצגה "סמטת הכיסאות הלבנים", שהעלו אלדור ועזרתי, וזכתה בפרס הראשון בפסטיבל עכו. מאז לקח חלק בייסודו וניהולו האמנותי של התיאטרון הערבי-עברי ביפו שהוקם באותה השנה.
תפקידים כשחקן ובמאי.
בתיאטרון.
משחק:
בימוי:
אנשי הלורד צ'מברלין
אנשי הלורד צ'מברלין הייתה להקת התיאטרון שוויליאם שייקספיר שימש בה כשחקן, כמחזאי וכמנהל עסקי. הקבוצה נוסדה ב-1594 ופעלה בעת שלטון אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה בחסותו של הנרי קארי, הברון הראשון מהאדסון (Henry Carey, first Baron Hunsdon), ששימש כלורד צ'מברלין (תפקיד בכיר בחצר המלוכה, ששימש בין היתר גם כצנזור המלכותי) ובנו ג'ורג' (George Carey, the second Baron Hunsdon). לאחר עלייתו לשלטון של המלך ג'יימס הראשון, נטל הוא אישית חסות על הלהקה שנקראה משנת 1603 אנשי המלך.
תולדות הלהקה.
מנהל הלהקה היה השחקן ריצ'רד ברבייג' שגילם כשחקן ראשי את דמויותיהם של המלט, מקבת', המלך ליר, אותלו ועוד. הבעלות על הלהקה התחלקה בין ברבייג' לשחקן ויליאם קמפ, שגילם תפקידי ליצן (הוא עזב את הלהקה ב-1599 והוחלף ברוברט ארמין הגמד). שייקספיר עצמו שיחק בתפקידים קטנים בלבד, למשל רוח הרפאים ב"המלט", אך נכנס כשותף בבעלות על הלהקה ב-1595.
הלהקה הופיעה מאז הווסדה בתיאטרון שורדיץ', על סמך חוזה של משפחת ברבייג' משנת 1576. ב-1598, כאשר עמד תוקף החוזה שחתם ברבייג' עם בעל הקרקע לפוג נאלצה הלהקה להופיע בתיאטרון קרטיין הקטן הסמוך ונקלעה עקב כך לקשיים כספיים. עקב כך נאלצה הלהקה למכור את הזכויות על ארבעה ממחזותיה, פעולה שלהקות תיאטרון לא עשו בדרך כלל. המחזות ריצ'רד השלישי, ריצ'רד השני, הנרי הרביעי, חלק ראשון ועמל אהבה לשווא נמכרו למוציא לאור שפרסם אותם במהדורת קוורטו כספרונים.
החל מדצמבר 1598 החזיקה הלהקה בבעלותה את תיאטרון הגלוב בדרום לונדון, עד שזה עלה באש ב-1613, אז עברה להציג בתיאטרון בלקפריירס, סמוך לחומת הסיטי של לונדון. שמו של תיאטרון "גלוב" לאמור גלובוס-העולם נבע מהמוטו של הלהקה "Totus mundus agit histrionem" (לטינית: כל העולם במה). בשנים 1599–1600 החלה הלהקה להתמודד עם תחרות בדמות תיאטרוני "הילדים של קתדרלת סנט פול" ו"ילדי הקפלה של בלקפריירס". להקות תיאטרון שעל אף שהורכבו מנערים הציגו מחזות למבוגרים וזכו להצלחה. שייקספיר מזכיר את התחרות העזה בתמונה מתוך המלט שנכתב אז. להקת שחקנים מקצועית נודדת ומגיעה עד לטירתו של המלט באלסינור:
בשנות שלטונו שלג'יימס הראשון, שהיה חובב התיאטרון ופטרונו, הופיעה הלהקה גם בארמון המלוכה באופן קבוע. עם זאת לא זנחה הלהקה את הקהל הלונדוני העממי שהיה בסיס צופים יציב ואת מסעות ההופעות הנודדים לערים כגון אוקספורד, לסטר, דובר ומרלבורו. בשנים 1605–1611 הרוויחה הלהקה סכומי כסף גדולים, מעל ל-100 לירות שטרלינג בעונת החגים לבדה בכל שנה מהופעות בחצר המלך. מצד שני, המחזות שכתב שייקספיר במהלך תקופת שיא זו, הצריכו צוות שחקנים גדול מאוד באופן יחסי לתקופה והפקות מורכבות.
המעבר לתיאטרון בלקפריירס, שלמרות ששכן סמוך לחומות הסיטי ניצב על "קרקע עצמאית", כלומר לא כפוף לגחמותיה של מועצת העיר, איפשר צמיחה נוספת. מבנה התיאטרון היה אולם סגור, לא עוד החלל הפתוח של ה"גלוב", החשוף לפגעי מזג האוויר וקטטות שיכורים מזדמנות. כך יכלו להגיע לצפות בהצגות מבקרים אריסטוקרטים שישבו במקומות מסומנים ושילמו 2 שילינג לכרטיס לעומת התשלום של כמה פני בודדים ב"גלוב". המעבר לבלקפריירס היה הדרגתי החל מ-1608 ובאופן מלא לאחר שריפת ה"גלוב" ב-1613.
הלהקה פעלה עד לסגירת כל התיאטרונים בממלכה בשנת 1642.
אנשי המלך
אנשי הלורד צ'ימברליין
מרגרטה שטייף
Gettin' Over You
Gettin' Over You הוא שיר של הדי.ג'יי הצרפתי דייוויד גטה בהשתתפות הזמר כריס ויליס, פרגי והצמד LMFAO. השיר הופץ כסינגל החמישי מתוך אלבומו הרביעי של גטה, One Love, ב-12 באפריל 2010 על ידי וירג'ין רקורדס.
השיר הוא רמיקס לשיר "Gettin' Over" אשר יצא כסינגל שיווקי לאלבום, One Love והשתתף בו, כריס וויליס. מאוחר יותר נוספו קולותיהם של יתר האמנים.
בתחילה, הזמר וויל אי. אם. היה אמור להשתתף בשיר, לצדה של פרגי אך הוא הוחלף על ידי הצמד האמריקאי, LMFAO. גטה סיפר בריאיון למגזין "דיגיטל ספיי" כי סירב לתת ללהקת הבלאק אייד פיז להקליט את גרסתם לשיר לאלבומם, The E.N.D.. במקום זאת, גטה הציע לפרגי להשתתף בשיר והיא נענתה בחיוב
השיר הפך לשירו הראשון של גטה המגיע למקום הראשון במצעד הצרפתי, ובנוסף הגיע לצמרת המצעדים ברחבי העולם.
פוליו (פירושונים)
ארמון קוקיו
ולנטיין (טנק)
ולנטיין (באנגלית: Valentine) היה טנק חי"ר בריטי ממלחמת העולם השנייה שיוצר לראשונה ב-1940 ושירת בעיקר במערכה בצפון אפריקה, והיה אחד מהטנקים החשובים ביותר בצבא הבריטי במהלך המלחמה. כ-8,275 יחידות מ-11 גרסאות שונות של הטנק יוצרו, וכללו כרבע מכלל יצור הטנקים הבריטי ב-1943.
בנוסף, הוולנטיין שימש בסיס לכלים משוריינים ייעודיים רבים כמו טנקי גישור וטנקים אמפיביים. הוולנטיין הוכיח עצמו כטנק חזק ואמין, ויתרונו על טנקים אחרים היה בייצור הקל והזול. יותר מ-3,000 יחידות סופקו לברית המועצות כחלק מתוכנית השאל החכר.
פיתוח.
ב-1938 הוזמנה חברת ויקרס ארמסטרונג להשתתף במאמץ הייצור של טנק החי"ר החדש מטילדה סימן 2, שלא היה מותאם לייצור המוני, או לפתח דגם משלה המבוסס על טנק השיוט הכבד A10. ויקרס בחרה באפשרות השנייה מאחר שכבר היה לה ניסיון בפיתוח דגם המבוסס על ה-A10 שהיה מתבזבז אילו עברה לייצור המטילדה. הדגם החדש השתמש בשלדה, במתלים, במנוע ובתמסורת של ה-A10, אולם היה נמוך ומשוריין יותר, ובעל צריח חדש עם תותח 2 ליטראות (בקוטר 40 מ"מ).
כבר מההתחלה היו למשרד המלחמה הבריטי הסתייגויות מהטנק החדש, בעיקר בגלל הצריח שהיה קטן מדי והכיל רק שני אנשי צוות. לאחר שהיו עדים להתנסות של טנקים בעלי שני אנשי צוות בצריח במלחמת הצ'אקו בשנות השלושים המוקדמות, ולאחר שהעריכו את הביצועים של הטנקים הקלים באימונים, משרד המלחמה החזיק בדעה כי דרוש צריח בעל שלושה אנשי צוות. ויקרס הגיבה בעיצוב של צריח חדש בהתאם לדרישה, אולם כדי לשמור על גבולות המשקל הורידה את עובי השריון בצריח מ-65 מ"מ ל-50 מ"מ, מה שלא היה מקובל על ראש המטה הכללי המלכותי, גנרל גורט, שדרש שעובי השריון יהיה 65 מ"מ. ביולי 1939, כשהמלחמה באירופה הייתה בלתי נמנעת ונוצר צורך דחוף לכמות גדולה של טנקים, התפשר משרד המלחמה על הצריח הקטן בעל שני אנשי צוות מאחר שוויקרס הבטיחה ייצור מהיר ביותר של הטנק. כ-275 יחידות הוזמנו לייצור היישר משולחן השרטוטים.