בשנת 1956 עטיה הפכה לקצינה הראשונה בצבא השחרור המצרי. היא נלחמה במלחמת סואץ, במהלכה פלשו בריטניה, צרפת, וישראל למצרים. כמו כן, עזרה לאמן 4,000 נשים בעזרה ראשונה וסיעוד במלחמה. עטיה הגיעה לדרגת סרן ביחידת קומנדו נשית. במהלך מלחמת אוקטובר בשנת 1973, היא עמדה בראש קבוצת משפחות של חללים ולוחמים, וזכתה לכינוי "אם החללים הלוחמים". על שירותה הצבאי קיבלה מספר עיטורים צבאיים, כאשר הבולטים שביניהם: תג של הארמייה השלישית, מדליון של 6 באוקטובר, ומדליית הכוחות המזוינים.
קריירה פוליטית.
במסגרת אימוץ חוקת מצרים בשנת 1956, העניק הנשיא, גמאל עבד אל נאצר זכויות הצבעה ואת הזכות להיבחר למשרות ציבוריות לנשים מצריות. הבחירות הראשונות שהתקיימו אחרי אימוץ החוקה היו בשנה שלאחר מכן, ב-1957. היו רק 16 נשים מתוך 2,000 מועמדים. סקרי דעת קהל שנערכו באותה תקופה, הראו כי 70% מהגברים במצרים, מתנגדים לרעיון של אישה בפרלמנט. למרות זאת, עטיה גברה על הסיכויים וקיבלה 110,807 קולות בקהילתה. היא השתמשה בניסיונה הצבאי כיתרון פוליטי. ניצחונה של עטיה על יריבה, אחמד פואד, עו"ד ובנקאי, אשר היה מתמחה של הנשיא נאצר, מעיד על גודל הניצחון.
עטיה נכנסה לפרלמנט המצרי בתאריך 14 ביולי 1957, ובכך הייתה לאישה הראשונה בפרלמנט בעולם הערבי. במהלך כהונתה בפרלמנט, עטיה נאבקה למען זכויות נשים. היא התעקשה על יישום יחס מועדף לעובדות, ובמיוחד חופשת לידה בת חודשיים עם משכורת מלאה. בשנת 1958, היא הגישה הצעת חוק לבטל את הפוליגמיה. למרות תמיכת חברי הפרלמנט העירוניים, החוק בסופו של דבר לא עבר, זאת לאור התנגדות קשה מצד חברי הפרלמנט הכפריים. עטיה הייתה פרו-אמריקאית בתקופה של התחזקות הלאומיות הערבית והגישה האנטי-אימפריאליסטית, ובשל כך ספגה ביקורות רבות.
שנתיים לאחר ניצחונה הגדול וכניסתה לפרלמנט היא לא נבחרה מחדש, אולם כעבור 25 שנים, בשנת 1984, היא נבחרה לבית הנבחרים תחת המפלגה הלאומית דמוקרטית. היא שימשה כראש המועצה לאוכלוסייה ומשפחה של גיזה בשנת 1993. עטיה נפטרה בשנת 1997 בגיל 71.
מורשת.
עטיה נחשבת לחלוצה פמיניסטית בהיסטוריה המצרית. בדצמבר 2007 נערך טקס בפרלמנט המצרי לציון 50 שנים לניצחונה האלקטורלי הגדול. לטקס הגיעו לטיפה אל-קעוד מבחריין, חברת הפרלמנט הראשונה במפרץ הפרסי שנבחרה שנה קודם לכן, ונדא חפאז מבחריין גם כן, שרת הקבינט הראשונה של בחריין.
הסכם יאם-זאפולסקי
ג'ני פלצ'ר
סינוד ירושלים
סינוד ירושלים או סינוד בית לחם (בספרות, Synodus Jerosolymitana או Synodus Bethlehemitica) היה ועידה כנסייתית לענייני אמונה (סינוד) שכונסה ב-1672 על ידי פטריארך ירושלים דוסיתאוס השני בכנסיית המולד בבית לחם לשם התנערות הכנסייה היוונית-אורתודוקסית מן הקלוויניזם וקביעת עיקרי האמונה המבדילים אותה מן הנצרות המערבית (הכוללת הן את הנצרות הקתולית והן את הנצרות הפרוטסטנטית). מאמר באנציקלופדיה בריטניקה, המהדורה האחת-עשרה מ-1911 קובע כי הסינוד היה "הצהרת האמונה החיונית ביותר שיצאה מן הכנסייה היוונית אורתודוקסית באלף שנה".
רקע.
ב-1629 ראה אור בז'נבה (מרכז הקלוויניזם באותה עת) חיבור בלטינית בשם "הוידוי של קיריליוס לוקריס", אותו חיבר כביכול פטריארך קונסטנטינופול קיריליוס לוקריס. החיבור סיכם בשמונה עשרה נקודות את עיקרי האמונה באופן שנטה לזהות את הנצרות היוונית אורתודוקסית עם הקלוויניזם. החיבור זכה עד מהרה למהדורות באנגלית, צרפתית וגרמנית וב-1631 ראה אור בקונסטנטינופול תרגומו ליוונית. קיריליוס לוקריס עצמו הכחיש שהיה זה הוא שחיבר את הספר. בקונסטנטינופול עצמה תבעו אנשי הכנסייה היוונית אורתודוקסית, שגובו כנראה על ידי הישועים, משלטונות האימפריה העות'מאנית לאסור את הפטריארך הבוגדני. כוחם של הפרוטסטנטים (בראשות השגריר ההולנדי) להגן עליו לא היה רב והוא נכלא והוצא להורג בכלאו ב-1638.
ב-1643 ראה אור חיבור עליו היה חתום הפטריארך של קייב, פטרו מוהילה, שדחה את הקשר בין הנצרות היוונית אורתודוקסית לקלוויניזם. אך הדבר לא הצליח לעצור את הזיקה שנוצרה בקרב רבים בין נצרות יוונית אורתודוקסית לבין קלוויניזם.
הוועידה.
על מנת לשים קץ לשמועות על זיקה בין נצרות יוונית אורתודוקסית לבין קלוויניזם ולהגדיר היטב את עיקרי האמונה השונים שלהן, כינס פטריארך ירושלים דוסיתאוס השני סינוד במרץ 1672. בוועידה השתתפו שישה מטרופוליטים ונציגים נוספים מדרג נמוך יותר, אשר ייצגו את כל המרחב היווני אורתודוקסי.
באי הוועידה הצהירו על חוסר תקפות האמונה בפרדסטינציה (גזרה קדומה בלתי מותנית לגורלו של אדם) ובגאולה על האמונה לבדה (בלטינית, עקרון "Sola fide"; כלומר האפשרות לגאולת הנפש ללא ביצוע כל פרקטיקה דתית, אלא מתוך אמונה בלבד). כך הכחישו למעשה את עיקרי הקלוויניזם וכל אפשרות לכך ששתי האמונות יעלו בקנה אחד. יתר על כן הצהירו לראשונה על אמונתם שפסוקית "ומן הבן" ("Filioque") אינה מקורית מכתבי הקודש, אלא זיוף קתולי. כלומר שרוח הקודש בשילוש הקדוש נמשכת מן האל האב לבדו ולא מן האל הבן ובכך הדגישו את התרחקותם מהנצרות המערבית ככלל. כן הצהירה הוועידה כעיקר אמונה שהחיבור "הווידוי של קיריליוס לוקריס" אינו אלא זיוף.
מסקנות הוועידה ראו אור ב-1676 בשם "וידוי דוסיתאוס או שמונה-עשר עיקרי האמונה של סינוד ירושלים".
הרצל גרינשפון
הרצל גרינשפון (2 בינואר 1905 - 28 במאי 1990) היה מחלוצי תעשיית המתכת בארץ וחלוץ הקמת ענף הספנות בישראל. גרינשפון זכה להוקרה כיקיר חיפה, כיקיר התעשייה בחיפה וכיקיר התעשייה של התאחדות התעשיינים בישראל.
ביוגרפיה.
משפחת גרינשפון.
משפחת גרינשפון על שבעת בניה, חלוצי התעשייה בארץ, ניזונה מדמותו של הסבא נחום יוצק המתכת שעלה לארץ בתחילת המאה העשרים.
נחום גרינשפון, יליד חרסון, התחתן באודיסה עם פרלה-פנינה ב-16 באוגוסט 1896. בעקבות פרעות קישינוב עלה ליפו מאודסה בשנת 1903, הקים והפעיל את בית היציקה של המהנדס ליאון שטיין, בעליו של מפעל לייצור חלקי מכונות ומשאבות מים להשקיית פרדסים. בשל אי זהירותו של אחד מהעובדים, נפגע קשה ואיבד עין.
באותם הימים, התחרה במפעל זה מפעלו של גרמני בשם וגנר, שאליו עבר נחום לאחר פשיטת רגל של שטיין.
שנתיים לאחר העלייה לארץ, ולאור הביטחון הכלכלי בפרנסה בטוחה, חזר נחום לאודסה להביא את אשתו ושלושת ילדיהם.
ארבעה ילדים נוספים נולדו ביפו במהלך השנים הבאות, וביניהם הרצל.
בשנת 1917 בזמן מלחמת העולם הראשונה, השלטון הטורקי ביצע גירוש של רוב היהודים למצרים. אולם משפחת גרינשפון שינתה את כיוון הבריחה ועלתה צפונה לחיפה, שם השתלבה עם המשפחות הערביות. "חצר גרינשפון" בעיר התחתית הייתה למוסד מכובד לכל התושבים.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה היה נחום גרינשפון בין מייסדי קואופרטיב "עמל" לעבודות מתכת.
הוא הקים בחצר הטכניון בית יציקה לאביזרי הולכה ושאיבת מים מברזל יציקה אפור.
התמחות נוספת שלו, בה התמחה בחו"ל, הייתה יציקת פעמוני כנסיות מברונזה.
הרצל גרינשפון - קריירה.
הרצל גרינשפון נולד ביפו בשנת 1905.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר הריאלי בחיפה, הכשיר עצמו בייצור חלקי מתכת בסדנאות בתי המלאכה שברכבת הארץ ישראלית.
בשנת 1925 התחתן הרצל גרינשפון עם שרה לבית ברנדשטטר, והזוג עבר לבלגיה ללימודי הנדסה. שרה הייתה אחייניתו (בת אחיו) של איש התיאטרון והקולנוע והצייר הנאיבי יהושע ברנדשטטר ודודתם של ילדיו, הציירת והמאיירת תרצה טנאי והפעיל החברתי והיוצר עמוס מוקדי; ואחייניתו (בת אחיה) של הציירת רבקה ריגר קפלן ודודניתה של בתה, הציירת ויוצרת ההדפסים שלומית הבר-שיים.
עבודתו כחרט במפעלי "בל" לחלקי טלפונים, בבלגיה, איפשרה לזוג קיום ומימון הלימודים, תוך פעילות בקבוצת אנשי רכש של ההגנה. את לימודי ההנדסה השלים בצרפת לקראת חזרתם לארץ. בשובם לארץ, שימש גרינשפון בין היתר, כמורה ומדריך בבסמ"ת, בית הספר המקצועי שליד הטכניון.
כמהנדס מכונות, הקים בשנת 1940 בשותפות עם המהנדס הימי ישראל קירשטיין, בית מלאכה קטן בדרך יפו בעיר התחתית בחיפה. בהמשך, הקימו השותפים את "מפעלי חיפה להנדסה" במפרץ חיפה.
אחיו של הרצל גרינשפון היה פואה גרינשפון, מלחין, מורה למוזיקה ויצרן כלי נגינה, אשר הקים את מפעל "חלילית" לייצור ושיווק כלי נגינה, הקיים עד היום. אחותו יונה, ממקימי דגניה א', נישאה ליצחק בן-יעקב, ממייסדי התעופה בארץ. אחיו, דוד גרינשפון, ניהל את "חוט-בר" למוצרי מתכת ואת "גוויל" ליצור נייר.
אחותו, נחמה נישאה ליצחק ארמן, ממנהלי ומקימי חברת "שמן תעשיות".
שני בניו של הרצל גרינשפון, דני גרנות ורפי גרנות, פנו לתחום המוזיקה. שניהם שרו בלהקת פיקוד דרום. רפי גרנות שר ושיחק בסדרת הטוויזיה "אות אות אות". דני גרנות התפרסם כזמר, הופיע ב"ערב שירי רחל", "ירושלים שלי", "שירי נעמי שמר עם חבורת בימות", והוציא לאור אלבומים שזכו להצלחה.
מפעלי חיפה להנדסה.
המפעל "מפעלי חיפה להנדסה - יציקה בתבניות" עסק בכול סוגי תיקוני אניות ובבניית כלי שיט, סירות גרר ודוברות לתפעול נמלי הארץ. למעשה, היה המפעל הראשון והיחיד לבניית אוניות בארץ.
תיקוני האניות כללו אניות תובלה ואניות מלחמה של הצי הבריטי, אשר חלקן נפגעו על ידי "חבלני ההגנה" במאמץ לשחרור את המדינה מעול הבריטים.
המפעל עסק בתיקוני אניות וכלי שיט ובבניית ספינות גרר ורפסודות לשינוע מטענים לנמלי חיפה ות"א.
כלי שיט מיוחדים נבנו להולכת צליינים בכנרת ולחפירת תעלות למפעלי ים המלח.
המפעל העסיק כמה מאות בעלי מקצוע, חלקם בנמל חיפה וחלקם במפעל במפרץ אשר כלל את בית היציקה.