אחת התמונות הזכורות מהלווייתו ההמונית של סלאמה, הייתה של בנו בן ה-13 של סלאמה, חסן, כשהוא יושב על ברכיו של ערפאת, על כתפיו כאפייה כמו זו של ערפאת, לראשו כומתה צבאית ובידיו רובה סער. הוא נראה כאילו הוא דור שלישי למאבק המזוין ולטרור - אולם בבגרותו השתקע חסן סלאמה ברמאללה כאיש עסקים, והצהיר על בחירה בחיים אחרים משל אביו וסבו.
אוניברסיטת קיל
אוניברסיטת כריסטיאן אלברכט בקיל (בגרמנית: Christian-Albrechts-Universität zu Kiel) הוא שמה של אוניברסיטה בעיר קיל שבגרמניה. נכון לשנת 2002 היו רשומים באוניברסיטת קיל כ-20,000 תלמידים.
האוניברסיטה הוקמה בשנת 1665 כמוסד הכשרה לכמרים ופקידי ממשלה. בשנת 1933 הייתה אחת מהאוניברסיטאות הראשונות בגרמניה שיישמה את מדיניות הגלייכשאלטונג הנאצית וסילקה כמות גדולה של אנשי סגל ותלמידים. במהלך מלחמת העולם השנייה נהרס רוב האוניברסיטה על ידי הפצצות.
לאחר סיום המלחמה האוניברסיטה נבנתה מחדש במיקום אחר, ורק מספר בניינים מהאוניברסיטה הישנה עדיין בשימוש.
בוגרים ידועים.
בין אנשי הסגל ובוגרי האוניברסיטה ניתן למנות:
בין בוגרי האוניברסיטה נכללים גם זוכי פרס נובל וביניהם:
נחל לכיש
נַחַל לָכִישׁ (נקרא בעבר גם וואדי סוכריר) הוא נחל אכזב ברובו, אורך הנחל הוא כ-70 קילומטר ואגן הניקוז שלו הוא בגודל כ-1000 קמ"ר.
ראשיתו של נחל לכיש לרגלי חבל יהודה כ-10 קילומטר מערבית לחברון, הוא עובר לרגלי תל לכיש (ומכאן שמו), נמשך צפונה בשפלה, עובר מתחת לגשר עד הלום שעליו עובר כביש 4 תל אביב-אשדוד, נכנס לתחום העיר אשדוד ובא אל הים התיכון דרומית לנמל אשדוד.
לנחל לכיש יובלים רבים, מתפשטים על פני השפלה ובהר. החשובים שביניהם - נחל האלה, הבא מהרי ירושלים, נחל ברקאי ונחל גוברין. פארק לכיש נמצא בגדה הדרומית מערבית של נחל לכיש, בתחום העיר אשדוד, מול הנמל, לפני שהנחל נשפך לים. על גדתו הצפונית של הנחל נמצא האתר ארכאולוגי תל מור.
החל משנת 1996 הוקמה מנהלת ייעודית לפרויקט שיקום הנחל במשרדי איגוד ערים לאיכות הסביבה אשדוד וחבל יבנה. במסגרת פעולות השיקום הופסקה הזרמת השפכים לנחל, האפיק נוקה והגדה הדרומית של הנחל יוצבה וטופחה. זהו למעשה פארק לכיש- אשדוד (פל"א) – רצועת ירק צרה שהפכה לאתר בילוי ונופש, וריאה ירוקה לעיר אשדוד. ביוני 2014, משרד הבריאות אישר שיט בנחל לאחר שעמד בתקני הזיהום. למעשה רק בקיץ 2020 הסירות חזרו בפועל לנחל, ולאחר הפסקה בת 50 שנה ניתן שוב לשוט בנחל.
נחל לכיש נקרא בחלקו שבאזור לכיש - בשם הערבי ואדי קביבה (Qubeiba), כשם כפר שהיה על גדותיו, ובחלקו שבאזור אשדוד - ואדי סוכריר (Sukreir), כשם הכפר שהיה בקרבתו, ערב סוכריר.
אוסה
האוסה (קבוצה אתנית)
האוסה היא קבוצה אתנית באפריקה. הם מתרכזים בעיקר בצפון ניגריה ובדרום-מזרח ניז'ר, ורבים מהם חיים גם בקמרון, בצ'אד ובגאנה. בני הקבוצה האתנית מתגוררים גם בערים ובכפרים שונים לאורך מערב אפריקה.
הם דוברים האוסה, שפה אפרו-אסיאתית מהענף הצ'אדי.
רקע.
שבט האוסה הוא אחד מהשבטים הגדולים במערב אפריקה ואחד משלוש הקבוצות האתניות הבולטות בניגריה. המונח האוסה מתייחס הן לשפה והן לדובריה המונים כ-25 מיליון איש. עיקר אוכלוסיית האוסה מצוי בצפון ניגריה ודרום ניז'ר וכן גם באזורים קמרון, חוף השנהב, צ'אד, טוגו, גאנה וסודאן. אזורים אלו מכונים כיום כ"ממלכת האוסה".
אנשי השבט מתפרסים באזורים הללו באופן הבא:
האוסה הוא מונח בלשני אשר מבדיל במידה מספקת בין מוסלמים הדוברים את שפת ההאוסה לבין קבוצות לשוניות ותרבותיות אחרות. אם לא מחשיבים את צאצאי העבדים, חברת האוסה היא למעשה איגוד של שתי קבוצות אתניות, האבה (Habe) ופולאני (Fulani). כל אחת מהקבוצות הללו חולקת מסורות משותפות עם כמה קבוצות אתניות אחרות שאינן שייכות באופן מלא לאוכלוסיית ההאוסה. לאנשי האבה יש בני דודים לא-מוסלמים, הידועים כ"מגוזאווה ", או "האוסה פגאניים", הפזורים בשטחם. לאנשי הפולאני, השייכים עתה לחברת ההאוסה, יש קרובי משפחה נודדים שנקראים בורורו (Bororo) ואורח חייהם מונע את השתלבותם במדינה אחת. להבדלים האתניים בין האבה לפולאני כמעט ואין חשיבות בתוך חברת ההאוסה, אך ההבדלים האתניים האלה חשובים מסיבות היסטוריות.
היסטוריה.
על פי אגדת האוסה היה נסיך ערבי שנדד מבגדד לסאהל בשם באיג'ידה (Bayajidda) והוא נחשב לאב הקדמון של שבט האוסה. הנסיך הרג נחש מפלצתי שאיים על תושבי העיר דאורה ולאחר מכן נשא לאשה את מלכת העיר שלה היו שישה בנים. ביחד הם הביאו בן נוסף, וכל אחד משבעת הבנים שלט על אחת משבע ערי-מדינות האוסה: בירם, ראנו, קאנו, קטסינה, זאריה, דאורה, גוביר. הבנים הפכו למלכים הראשונים.
שבע ערי-המדינות הללו לא היו מאוחדות אך שיתפו פעולה זו עם זו באופן הדוק וחילקו ביניהן תפקידים בהתאם למשאבים הטבעים והמיקום הגאוגרפי שלהן.
עד למאה ה-12 אנשי האוסה פיתחו את המסחר שלהם והפכו לבולטים ביותר באפריקה כשהם מתחרים עם אימפריית קאנם-בורנו (Kanem-Bornu) ועם אימפריית מאלי. האסלאם הופץ בממלכת האוסה באמצעות סוחרים ומלומדים מן המגרב שהביאו עימם את הדת.
שבט האוסה אורגן בכמה משטרי צ'יף (כינוי למשטר אזורי ובו שתי קבוצות מקומיות או יותר, הנתונות לשלטון הצ'יף העומד בראש היררכיה מדורגת של אנשים) כמו קאנו, קטסינה, זאריה, דאורה, גוביר. מתוך האוכלוסייה הגדולה הזאת כשליש הם פולאנים הנקראים האבה (Habe). על פי המסורת, שבט האוסה התוודע לראשונה לדת האסלאם באמצעות היכרותם עם סוחרים ממאלי, אך האסלאם לא הושרשה בלבם במלואה עד תחילת הג'יהאד של הפולאנים בשנת 1804.
במסגרת הג'יהאד הזה שהוכרז על ידי שייח' עות'מאן דן פודיו על האוסה במטרה להגן ולהרחיב את האסלאם, השתלטו הפולאנים על הרוב הגדול של שבט האוסה וכבשו חלק ממשטרי הצ'יף שלהם. בנוסף לכך הוקמה ח'ליפות חדשה בשם סוקוטו, השייח' עות'מאן דן פודיו הכריז על עצמו כסולטאן הממלכה ומינה מושלים למשול על תושביה.
בהמשך, הג'יהאד תפס תאוצה והגיע לאזורים מרוחקים יותר עד צפון קמרון. במהלך התקופה אירעו סכסוכים רבים בין שני הצדדים, הפולאנים והאבה. אף על פי שהפולאנים היו הקבוצה האתנית השלטת באזור, ההאבים הצליחו לשמור על עצמאותן של חלק מממלכותיהם. בשנת 1826 הצדדים הגיעו להבנה לגבי הגבולות המשותפים להם, שהשתנו מעט עם הגעת הבריטים לאזור.
בעקבות הג'יהאד על משטרי הצ'יף של האוסה, התפשטו שפת ההאוסה והדת שהפכו את ההאוסה לקטגוריה חזקה בפני עצמה עד כדי כך שנחשבה מוחשית יותר מכפי שהייתה לפני הג'יהאד. כל מי שלקח על עצמו את זהות ההאוסה, נהנה מזכויות וממעמד שהוענקו לאנשי האוסה כשנמצאו במקומות ובהקשרים אחרים, מחוץ לאזורי שליטת הח'ליפות, כמו אזור חגורת האמצע של ניגריה.
כשהבריטים הגיעו לצפון ניגריה בשנת 1900, מאפייני הזהות של האוסה היו מיושבים למדי בתוך הח'ליפות ומחוצה לה. הבריטים שאפו להזדהות ולשתף פעולה עם קבוצת השליטים המייצגים ישות תרבותית-פוליטית הנחשבים בעיניהם כ"מתורבתים" ומתוחכמים דיים כדי להיות שותפים בפרויקט הקולוניאלי. האצולה של הח'ליפות, כמי שמייצגת את השקפת העולם של הח'ליפות האוסית-פולאנית גויסה להיות שותפה בפרויקט הקולוניאלי של הבריטים.
הבריטים נעזרו באצולת הח'ליפות ובשיטות הפוליטיות, הכלכליות והמנהליות שלה כדי להרחיב את כוחו של השלטון הקולוניאלי. הם עשו זאת במסווה של ביסוס המוניטין של המערכת החברתית-דתית והפוליטית של הח'ליפות באזורי חגורת האמצע של ניגריה, שם הח'ליפות טרם שלטה.
בין השנים 1900 ו -1903, הכוחות הבריטים תחת פיקודו של סר פרדריק לוגרד (מאוחר יותר עלתה דרגתו לדרגת לורד) פלשו לטריטוריית הח'ליפות של סוקוטו ויצרו את הפרוטקטורט החדש של צפון ניגריה. בין השנים 1914–1918, פעל לוגרד לאיחוד את הפרוטקטורט של צפון ניגריה עם הדרום כדי ליצור קולוניה אחת.
כ-90 אחוז מאנשי ההאוסה הם מוסלמים. האסלאם הובא על ידי סוחרים לרחבי מערב אפריקה. המאמינים מקיימים את חמשת עיקרי האמונה של האסלאם (הפרקטיקות של האסלאם) שהם חמש תפילות יומיות, נתינת צדקה, צום הרמדאן בבית, ולפחות עלייה אחת לרגל למכה (החג'). בתוך ההאוסה יש פלגים של מאמינים: טגניה (Tijaniya), קדריה (Qadriya) והאחמדיה (Ahmadiyya) שנחשב לחשוב ביותר. בקרב ההאוסה התבודדות האישה היא בסיסית, הם האמינו כי זה סימן לאדיקות דתית.
כאשר האסלאם הגיע לממלכת האוסה, הקבוצה כבר פעלה על פי כמה אמונות תרבותיות ומסורתיות. בני ההאוסה היו ידועים אז כמי שסגדו לאלים רבים, לפסלים וליסודות הטבע שהיו מצויים סביבם כמו נהרות והרים. בנוסף לכך, קיימו פרקטיקה של פולחן רוח וג'וג'ו (Juju).
מאגוזאווה (Maguzawa) היא הדת המסורתית האפריקאית שהייתה נהוגה לפני הגעת האסלאם. באזורים רחוקים יותר של ממלכת האוסה היא נשארה, אך ככל שמתקרבים לאזורים עירוניים, הדת המסורתית הולכת ונעלמת. מסורת זו בדרך כלל כוללת הקרבת חיות עבור מטרות אישיות, שימוש לגיטימי בקסם לפגיעה. מה שנשאר באזורים מיושבים יותר היא "כת של רוח חזקה" המוכנה בורי (Bori) שעדין משלבת אלמנטים של הדת הישנה של אנימיזם וקסם.
אף על פי שבאסלאם ישנם חכמי דת, אימאמים או מורים שבידיהם הסמכות הדתית, לבני השבט אין שום פונקציות כנסייתיות או סמכות רוחנית. הם נוטים להעניק או לקבל מידה מסוימת של סמכות רוחנית רק בהקשרים מסוימים.
תרבות.
לשבט האוסה מנהגים תרבותיים ייחודיים שרובם עמדו במבחן הזמן כתוצאה מהמערכת המקומית החזקה של הממשלה. שלא כמו אחרים הם לא נכנעו בקלות לשליט הקולוניאלי. דתם, לבושם, מזונם, נישואיהם ושפתם נותרו ייחודיים.
שפה.