בין השנים 1709 ו-1712 הורחב הארמון, ונבנו אגפים משני צדדיו היוצרים את חצר הכבוד וכן חממת ההדרים (האורנז'רי) בפיקוח האדריכל אנדראס שליטר. במסגרת הרחבה זו נבנה בארמון חדר הענבר המפורסם.
לאחר מותו של פרידריך הראשון בשנת 1713 הרחיב המלך פרידריך וילהלם הראשון את הארמון. פרידריך וילהלם נתן במתנה את חדר הענבר לצאר פיוטר הגדול כמתנה, והחדר הועבר לרוסיה.
לאחר מותו של פרידריך וילהלם השני בשנת 1716 ועם עלייתו לשלטון של פרידריך השני החלה הרחבה נוספת של הארמון על פי תוכניותיו של האדריכל גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף אשר בנה ממזרח הארמון את האגף החדש. פרידריך לא התגורר זמן רב באגף מפואר זה, ועבר לארמון סנסוסי בפוטסדאם עם השלמתו של זה בשנת 1747.
המבנים האחרונים שנוספו לארמון היה התיאטרון והאורנז'רי, בתקופת שלטונו של פרידריך וילהלם השני, על פי תוכניותיו של האדריכל קארל גוטהארד לאנגהאנס.
במלחמת העולם השנייה נפגע הארמון בהפצצות חיל האוויר המלכותי ומרבית חדריו נהרסו לחלוטין.
פנים הארמון.
הגלריה המוזהבת (Goldene Galerie) - נבנתה על ידי פרידריך הגדול בשנת 1746 ומעוצבת בסגנון הרוקוקו הפרדריכסיאני שבהם מאופיינים ארמונות פרוסיה של התקופה. הגלריה עצמה מצופה בשיש ירוק ובקישוטים מרובים בסגנון הרוקוקו, ומהווה דוגמה כסימן דרך חשוב באדריכלות הפרוסית בהיסטוריה ובכך נחשבת לאחד מהחדרים היפים באירופה על פי דעת רבים.
גלריית החרסינה (Porzellan-Kabinett) - חדר קטן ועמוס בקישוטים המכיל בתוכו אוספי חרסינה חשובים מהמזרח הרחוק (מיפן וסין) ומצופה מראות מרובות ובוהקות.
שלוסקפלה, מילולית - קפלת הארמון (Sclosskapelle) - מקום התפילה של מלכי פרוסיה ובני לוויתם שהתגוררו בארמון. הקפלה עצמה מעוטרת בקישוטים מרובים, שכמעט ככולם (חוץ מחלק מסוים מדוכן המטיף) נהרסו במלחמת העולם השנייה.
גני הארמון.
גני הארמון תוכננו במאה ה-17 על ידי אדריכל הגנים סימֵאון גודו בסגנון צרפתי פורמלי שהושפע מסגנונו של אדריכל הגנים הצרפתי אנדרה לה נוטרה. בסוף המאה ה-18 שונו הגנים לסגנון גן אנגלי בהדרכתו של פטר יוזף לנה. בגן הארמון נבנתה בשנת 1788 בלוודרה - בית תה המשמש כמצפור, על ידי האדריכל קארל גוטהרד לאנגהאנס. בשנת 1810 נבנה המאוזולאום עבור המלכה לואיז, ובשנים 1824–1825 נבנתה הווילה הנפוליטנית בגני הארמון. במהלך מלחמת העולם השנייה נשרפו גני הארמון בהפצצות חיל האוויר המלכותי, ובהמשך ניזוקו הגנים במהלך הקרב על ברלין.
הארמון לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה החל שיקום הארמון ושחזור החדרים בהתבסס על תמונות שצולמו לפני המלחמה.
גני הארמון שוקמו בחלקם בסגנון הצרפתי פורמלי כפי שהיו במאה ה-17, וחלקם הצפוני, הרחוק מהארמון, שוקמו בסגנון האנגלי.
בארמון הוקמו מספר מוזיאונים, ובאורנג'רי הוקמה מסעדה. במוזיאון הוצגו בין השאר תמונות של אנטואן ואטו ומארק שאגאל. בשנת 1970 הוצגה בארמון תערוכה על מצדה. בארמון אירחו הגרמנים אורחים רמי מעלה, בהם נשיא מדינת ישראל, חיים הרצוג.
גני הארמון משמשים את תושבי האזור כגן ציבורי שהכניסה אליו חופשית. מתנהל מאבק ציבורי נגד תוכניות לדרוש תשלום בגין הכניסה לגנים.
בין השנים 2004–2006 שימש הארמון כבית מגוריו של נשיא גרמניה בעת שנערכו בארמון בלוו שיפוצים.
טריאסטה (נפה)
נפת טריאסטה (באיטלקית Provincia di Trieste; בסלובנית Tržaška pokrajina) היא נפה במחוז פריולי-ונציה ג'וליה בצפון-מזרח איטליה, ובירתה בטריאסטה. הנפה משתרעת על שטח של 212 קמ"ר ומבחינה זו היא הנפה הקטנה במדינה. בשנת 2006 מנתה אוכלוסייתה 236,512 תושבים, רובם המכריע בעיר טריאסטה. הנפה מחולקת לשש רשויות מקומיות וגם מבחינה זו היא הקטנה באיטליה.
גאוגרפיה.
נפת טריאסטה משתרעת לחופיו של מפרץ טריאסטה שהוא שלוחה של הים האדריאטי, וצורתה כשל רצועה מוארכת שאורכה 30 ק"מ ורוחבה בן 5 ל-10 ק"מ. הנפה מוקפת מדרום, מזרח וצפון על ידי סלובניה, וממערב היא גובלת בים לאורך חוף בן 48.1 ק"מ. רק בפינה הצפון-מערבית, גובלת הנפה לאורך קו גבול קצר, בטריטוריה איטלקית (נפת גוריציה).
נופה של הנפה עוצב בתהליכים קרסטיים וחבל קראס הסלובני, שהעניק את שמו לתופעה, גולש לתחומה של הנפה ומשתפל מגובה של כ-400 מטר עד לחוף הים, לעיתים בצורת מצוקים תלולים. גרוטה ג'יגאנטה (Grotta Gigante - "המערה הענקית") היא תופעת הקרסט הידועה ביותר בנפה, והאולם המרכזי בה משתרע לאורך של 130 מטר, רוחב של 65 מטר, וגובהו 107 מטר.
כלכלה ותחבורה.
כלכלת הנפה מבוססת בעיקרה על מתן שירותי ביטוח, מסחר (בעיקר בנמלה של העיר טריאסטה), ותיירות, אך גם על תעשייה ובמידה פחותה מכך על חקלאות. התעשייה המרוכזת בעיקר בבירת הנפה כוללת מפעלי מתכת, מספנות ותעשיית מזון כמו קפה "אילי" (Illy) ו"פסטה זרה" (Pasta Zara). החקלאות כוללת גידול גפנים והפקת שמן.
חשיבותו של נמל טריאסטה הביאה לחיבור הנפה לרשת הרכבות של האימפריה האוסטרו-הונגרית כבר ב-1857. רכבות נוסעים יוצאות מטריאסטה בעיקר לוונציה או למסטרה ממנה ניתן להמשיך ליתר חלקי איטליה.
הנפה שוכנת בקצה המזרחי של הכביש המהיר A4 (המכונה על שם ונציה La Serenissima). כביש מהיר זה מוביל לאורך 517 ק"מ עד לטורינו והוא ציר התנועה העיקרי לאורך עמק הפו. הכביש הארצי SS14 מוביל מהנפה אל ונציה במקביל לכביש המהיר. הנפה מחוברת במספר עורקי תנועה גם אל סלובניה ואל הכבישים המהירים A1 ו-A3 במדינה זו.
עודד ידעיה
עודד ידעיה (נולד ב-1949) הוא צלם, אמן רב־תחומי, מייסד ומנהל בית ספר מנשר לאמנות.
ביוגרפיה.
ידעיה נולד וגדל בקיבוץ חניתה, שירת כקצין בסיירת מטכ"ל, ולמד צילום בבית הספר לאמנות חזותית (School Of Visual Arts) שבניו-יורק. החל את דרכו האמנותית בשנות ה-80 של המאה העשרים, כאשר חזר מלימודיו בניו-יורק. בתקופה זו עסק בעיקר בצילום משפחתי. באותו זמן הוציא לאור ספר צילום ותערוכה תחת הכותרת "מסמך אישי".
ידעיה פרסם שלושה ספרי צילום: "מסמך אישי", "סימנים מוסכמים" ו"יומרות אפורות", אשר איגדו צילומים מתערוכותיו שהוצגו במוזיאון ישראל, במוזיאון הרצליה ובגלריות שונות בישראל ובעולם.
עבודותיו מתאפיינות בטקסטים הנכתבים בכתב יד או בהדפסה על גבי צילומים. בעבודותיו כיום עוסק ידעיה בשאלת תפקידו הפוליטי של הצילום. בתערוכתו האחרונה "אפשר ופשוט:צילום קורא" שהוצגה בגלריית מנשר, הציג צילומים מהפגנות נגד גדר ההפרדה ועליהם טקסטים פרי עטו.
בשנות ה-80 הקים וניהל את המערך האקדמי של בי"ס קמרה אובסקורה וכן לימד באוניברסיטת חיפה, ויצו חיפה, המדרשה לאמנות שבבית ברל ועוד.
עבד כמבקר הצילום של עיתון "העיר" וכתב מאמרים לכתבי עת כגון 'קו' ו'סטודיו'.
בשנת 2005 הקים את בית ספר מנשר לאמנות, והוא משמש כמנהלו.
בשנת 2021 פרסם את ספר הפרוזה הראשון שלו, ברגד (הוצאת אפיק - ספרות ישראלית), שבו מוצגת התמורה שחלה במי שהיה קצין לוחם ונהפך ברבות השנים לאקטיביסט פוליטי החותר תחת אותם מוקדי "סמכות" ו"כוח" שבשמם פעל בעברו.
עודד ידעיה מתגורר בתל אביב עם אשתו, הסופרת רונית ידעיה. אב לשתי בנות, אלה, פעילה חברתית פוליטית, וקרן, במאית ותסריטאית.
ארמון שארלוטנבורג
הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים
הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים (באנגלית: British Overseas Territories) הן ארבע עשרה טריטוריות המצויות בריבונות הממלכה המאוחדת אך לא מהוות חלק מהממלכה המאוחדת עצמה.
המונח "טריטוריות בריטיות שמעבר לים" נקבע בחוק הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים משנת 2002. מונח זה החליף את המונח "טריטוריה תלויה-בריטית" (British-dependent territory) שהוגדר בחוק האזרחות הבריטית משנת 1981. קודם לשנת 1981 נקראו הטריטוריות "מושבות כתר בריטיות".
הטריטוריות ג'רזי, גרנזי והאי מאן המצויות תחת ריבונות הכתר הבריטי אינן טריטוריות שמעבר לים אלא שטחי חסות של הכתר הבריטי.
הטריטוריות אינן חברות בחבר העמים הבריטי.
היסטוריה.
במאה ה-16 התיישבו לראשונה מתיישבים בריטיים מחוץ לשטח מדינתם – ההתיישבות הראשונה הייתה באי ניופאונדלנד (כיום בקנדה).
תחילתה של האימפריה הבריטית בהתיישבות משנת 1607 בג'יימסטאון שבמושבת וירג'יניה (לימים מדינת וירג'יניה בארצות הברית). בשנת 1609 נוסדה המושבה הבריטית השנייה – בברמודה. באותה עת הייתה זו חלק ממושבת וירג'יניה. בשנת 1783 פרשו שלוש עשרה המושבות והפכו למדינת עצמאית (ארצות הברית), וברמודה נותרה המושבה הבריטית הוותיקה ביותר.
האימפריה הבריטית גדלה במהלך המאה ה-19 והגיעה לשיאה בשנות ה-20 של המאה ה-20. באותה עת שלטה הממלכה המאוחדת ברבע משטחי היבשה של כדור הארץ.
עם המושבות של הממלכה המאוחדת בסוף המאה ה-19 נמנו קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אפריקה אשר קיבלו בהמשך עצמאות (קנדה הפכה לפדרציה בעלת ממשל עצמי ב-1867 ואוסטרליה ב-1901). בשנות ה-20 של המאה ה-20 הפכו קנדה ואוסטרליה לדומיניונים ובהמשך, בעקבות חוק וסטמינסטר משנת 1931 קיבלו עצמאות. לאחר מלחמת העולם השנייה קיבלו מרבית המושבות האחרות עצמאות.
בשנות ה-80 איבדה הממלכה המאוחדת את המושבה האחרונה הממוקמת על יבשת, עם קבלת עצמאותה של דרום רודזיה (כיום זימבבואה) ב-1980 והונדורס הבריטית (כיום בליז) ב-1981.
עם סיום החכירה של הונג קונג הבריטית הושבה המושבה כולה לסין בשנת 1997 (שטחי היבשה של המושבה הוחכרו ל-99 שנים מסין, המושבה עצמה הייתה ממוקמת על האי הונג קונג), נותרו רק מספר מושבות על גבי איים, וכן שטח בלתי מיושב ביבשת אנטארקטיקה שטענת בריטניה לריבונות בו אינה מוכרת על ידי מדינות אחרות.
הטריטוריות הנותרות לא זכו לעצמאות מהסיבות שונות: