מאפריל 2011 עד ינואר 2012 היה פינטו חבר בפאנל התוכנית "דיבור ישיר", ששודרה בערוץ 2 בהשתתפות מנחם בן, רן שריג, שי גולדן ואלירז שדה. ממאי 2014 עד יוני 2015 השתתף בעוד שתי עונות נוספות של התוכנית בהנחייתו של פינטו ובהשתתפותם של אנשי בידור ותרבות נוספים.
ב-2017 הגיש לסירוגין את התוכנית "חמש מקורי" בערוץ כאן 11, לצדה של ענת קורול-גורדון.
הגשה ברדיו.
במאי 2017 החל לשדר תוכנית תרבות רדיו יומית בשם "גם כן תרבות" ב"כאן תרבות" ופינת תרבות ברשת כאן ב' בתאגיד השידור הישראלי.
סרטים בכיכובו.
בסמוך לעליית העונה השלישית של האח הגדול הנחה פינטו סרט תיעודי על האנשים שמאחורי תוכניות הריאליטי. הסרט שודר בערוץ 2.
בסוף 2010 עלה לאקרנים ושודר בערוץ 8 סרט תיעודי על נעוריו בשם "אחד משבעה", העוסק בחזרתו בשאלה ויציאתו מהארון, אותו ביים פינטו במשך שלוש שנים בחסות חברת HOT. הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ובפסטיבל FIPA בצרפת.
תוכנית ריאלטי
רוג'ר דין
רוג'ר דין (באנגלית: William Roger Dean ; נולד ב-31 באוגוסט 1944) הוא אמן, מעצב, ארכיטקט ומוציא לאור בריטי. ידוע בעיקר בזכות עטיפות תקליטים שעיצב למוזיקאי רוק החל בשלהי שנות ה-60, רובן מעוטרות ציורי נוף דמיוניים בעלי אופי סוריאליסטי-אקזוטי. מזוהה בעיקר עם עטיפות תקליטי להקת יס.
שש עם
שש עם (בעבר נקראה חמש עם - להבדיל מחמש עם רפי רשף, המשודרת לפניה) היא תוכנית חדשותית המשודרת בשעה 18:00 (ומכאן שמה) על ידי חברת החדשות. מגיש התוכנית המזוהה איתה כיום הוא עודד בן-עמי. בין מגישי התוכנית לשעבר ניתן למנות את רפי רשף (מגיש כיום את התוכנית המקדימה לה) ואת גדי סוקניק.
החל מ-1 בנובמבר 2017, שודרה התוכנית בקשת 12 וברשת 13 בעקבות פיצול ערוץ 2. ב-15 בינואר 2019, שודרה התוכנית האחרונה ברשת 13 והחל מיום למחרת משודרת התוכנית רק בקשת 12.
היסטוריה.
עד אמצע שנות התשעים הובילה בנתוני המדרוג התוכנית "ערב חדש", המשודרת בשעה 17:00. לפיכך, לערוץ 2 נרשם אחוז צפייה קטן. לחברת החדשות הצטרף באותה התקופה רפי רשף וחדשות 2 החליטו לשבצו בשעה 17:00 לתוכנית חדשה. התוכנית שזכתה לשם "חמש עם" הגיעה ליותר מעשרים אחוזי מדרוג.
רשף עזב את הגשת התוכנית לקראת סוף שנות התשעים. מחליפו היה גדי סוקניק ובהנחייתו התוכנית הפכה לפופולרית עוד יותר. סוקניק הגיש את התוכנית עד לשנת 2001, עת נבחר להיות מגיש המהדורה המרכזית של החברה לצידה של מיקי חיימוביץ'. עם עזיבתו של סוקניק את הגשת התוכנית, התחלקו אושרת קוטלר, שלי יחימוביץ' ועודד בן-עמי בהגשתה. ב-2002 הרגישו חדשות 2 צורך בשיפור התוכנית המוכרת והסטנדרטית, בעוד רשף כבר החל לשדר בערוץ 10 בשעה חמש, ולפיכך, שינו את "חמש עם" ל"שש עם". עודד-בן עמי הרבה להגיש את התוכנית ולפיכך "חמש עם גדי סוקניק" שונה בהתחלה ל "שש עם אושרת קוטלר" ובהמשך שונה ל "שש עם עודד בן-עמי".
את נעימת הפתיחה של התוכנית ליוותה נעימת חדשות של (CBS KYW (News 3.
את שלי יחימוביץ' שהפכה לפוליטיקאית בשנת 2005, החליפה סיון רהב-מאיר. אל צוות המנחים של התוכנית הצטרפו בהמשך רינה מצליח וערד ניר. בשנת 2017, מעט לאחר פיצול ערוץ 2, הצטרף לצוות ההנחיה של התוכנית אחד מהפרשנים הפוליטיים של חברת החדשות, עמית סגל.
מכיוון שצוות המגישים רב, ובעיתים רבות מגישים מחליפים את עודד בן-עמי, שונה שם התכנית ל"שש עם", ללא ציון שם המגיש.
מרדכי שכטר (חוקר סביבה)
מרדכי שכטר (נולד ב-2 באוגוסט 1937) הוא מחלוצי המחקר הסביבתי בישראל ומחוקריו המובילים. במהלך העשורים האחרונים הוא הכשיר מדענים רבים, ומחקריו תרמו לקידום היבטים כלכליים וחברתיים של איכות הסביבה.
ביוגרפיה.
שכטר הוא בעל תואר בוגר בהצטיינות יתרה בכלכלה חקלאית מאוניברסיטת יוסטון, טקסס, ובעל תואר דוקטור בכלכלה חקלאית מאוניברסיטת איווה, ארצות הברית.
הוא הדיקן המייסד של בית הספר לקיימות מייסודן של החברה לישראל, כימיקלים לישראל ובתי זיקוק לנפט, במרכז הבינתחומי הרצליה.
שימש בעבר בתפקיד רקטור אוניברסיטת חיפה ונשיא המכללה האקדמית תל-חי. במהלך הפעילות האקדמית של פרופ' שכטר באוניברסיטת חיפה שימש בתפקידים אקדמיים מרכזיים ובהם: ראש החוג לכלכלה, ראש החוג לניהול משאבי טבע וסביבה, מייסד וראש המרכז לחקר משאבי טבע וסביבה וכן דיקן למחקר.
פרופ' שכטר מכהן כיום במספר תפקידים ציבוריים, בהם: יו"ר ועדת המחקרים - כלכלה, רשות המים; יו"ר פורום השכלה גבוהה, עמותת "בשער" - אקדמיה למען הקהילה; ועדת היגוי - המרכז למדיניות סביבתית, מכון ירושלים לחקר ישראל. בעבר כיהן כיו"ר מליאת רשות הטבע והגנים; בוועד המנהל של החברה להגנת הטבע; בהנהלה ארצית של המועצה לישראל יפה; וכיו"ר דירקטוריון מוזיאוני חיפה.
בית הכנסת טמפלגאסה
בית הכנסת טמפלגאסה, המכונה גם טמפל ליאופולדשטאט (בגרמנית: Leopoldstädter Tempel), היה בית הכנסת הגדול ביותר בווינה לפני מלחמת העולם השנייה. בית הכנסת שעמד ברחוב טמפלגאסה (סמטת המקדש) ברובע לאופולדשטאדט בווינה, נבנה ותוכנן בין השנים 1854-1858 על ידי לודוויג פורסטר, והכיל כ-2,240 מקומות ישיבה. המבנה המרכזי נהרס כליל במהלך פוגרום ליל הבדולח בשנת 1938 יחד עם 80 בתי כנסת נוספים בווינה. חלקים של המבנה עדיין משמשים כיום את הקהילה היהודית.
בית הכנסת שימש כמודל לבתי כנסת רבים באירופה שנבנו בסגנון אוריינטלי, ובכלל זה בית הכנסת בזאגרב, בית הכנסת הספרדי בפראג, בית הכנסת טמפל בקרקוב ובית הכנסת טמפלול קורל בבוקרשט.
היסטוריה.
המבנה הוקם בשנות 1854-1858 על פי תוכניות של האדריכל לודוויג פרסטר. הבית נחנך ב-15 ביולי 1858, בנאום שנשא רבו הראשון של בית הכנסת, אדולף ילינק הליברלי. כחזן הראשון כיהן י. גולדשטיין הקונסרבטיבי. משנת 1867 כיהן הרב ד"ר משה גידמן הקונסרבטיבי כרב בית הכנסת, ולאחר מכן מ-1894, כיהן הרב ד"ר אדולף שמידל שדרשותיו נהנו מפופולריות גדולה מאוד. בין יתר הרבנים שכיהנו ניתן למנות את, אהרן ילינק, אליעזר דוד מדיסלדורף, מקס גרונוולד בשנת 1913, וישראל טגליכט בשנת 1932.
כבר בשנת 1898 בוצע שיקום כללי ראשון בבית הכנסת, בעיקר בפנים המבנה, שבמהלכו חודשה התפאורה הפנימית וכן נוספו תבליטי טיח צבעוני. בשנת 1905 בוצעה עבודה נוספת בעיקר בצד הקדמי הפונה לרחוב ובחצר. במהלך מלחמת העולם הראשונה, בטקס שנערך ב-17 באוגוסט 1917 על ידי חיילים יהודים לכבוד יום הולדתו של הקיסר קרל הראשון, פרצה במקום שרפה שאפפה במהירות את בית הכנסת כולו. המבנה נפגע קשות ושיקומו נמשך עד לשנת 1921.
במהלך ליל הבדולח נהרס כליל החלק המרכזי בבית הכנסת. רק שני אגפי הצד נותרו עומדים, באחד מהם שכנה הספרייה של בית המדרש לרבנים בווינה, והאוסף שבו נשמר ברובו הודות ליוזמה אמיצה של הסטודנט הקתולי קורט שוברט (1923-2007) - לימים דיקן המכון למדעי היהדות בווינה - שדאג להסתיר את הספרים הנדירים במרתף באוניברסיטה. אחרי המלחמה הועבר האוסף לקהילה היהודית החדשה בווינה, ואחר כך תרמה הקהילה את הספרים לספריה הלאומית בירושלים ישראל. קורט שוברט הופקד על העברת הארגזים לארץ והגיע אתם בערב פסח 1949 באניית העולים "גלילה".
בשנת 1951 נפגע קשות האגף הדרומי של בית הכנסת, ובמקומו הוקם בניין מגורים. האגף הצפוני הוא החלק היחיד שנותר מבית הכנסת המקורי והוא עדיין משמש את הקהילה היהודית כמקום תפילה. על ידו עומד תלמוד תורה של אגודת ישראל. באשר לחלק המרכזי, הוא הוחלף לא מכבר בבניין דיור ובמרכז הבריאות "עזרא", שמשמש מאז 1994 כמרכז לטיפול וייעוץ עבור ניצולי השואה וצאצאיהם. בנוסף אחראית העמותה על הטיפול במהגרים יהודים ומתפקדת כמרכז פסיכו-סוציאלי עבור האוכלוסייה היהודית של וינה.
אדריכלות.
בית הכנסת מורכב משלושה חלקים. המבנה המרכזי עם אלמנטים בהשראת סגנון מורי, מצרי וערבי, היווה את מקום התפילה, ושני המבנים הצידיים שנבנו בצורה מלבנית ובסגנון יותר קלאסי, מופרדים מהמבנה המרכזי על ידי חצרות ומשמשות לצורכי הקהילה. יחד הם יצרו תערובת הרמונית של הקלאסיציזם ששלט באמצע המאה התשע עשרה בווינה, וכן של ההיסטוריציזם הרומנטי. במבנה המרכזי יש חזית בעל שלושה חלקים כאשר החלק המרכזי מובלט מהיתר. ארכיטקטורה זו ניתן למצוא בבתי כנסת רבים אחרים שנבנו על ידי פורסטר או הושפעו ממנו, והיא אמורה להזכיר את בית המקדש בירושלים.
פורסטר מדגיש את הסגנון המזרחי על ידי הוספת מספר מגדלונים דקים בחזית וגם בצידי הבניין, המופרדים באמצעות כרכוב עם אשנבים מזרחיים. פתחים הדומים למדליונים בסגנון איסלאמי, מחליפים את הרוזטה המסורתית שאנו מוצאים בבתי כנסת ובכנסיות. החזית מעוטרת בלבני חימר בצבעי אדום וצהוב. בפנים המבנה קיימות קשתות אונות רבות וכן מוטיבים פסיכורומנטיים המעצימים את המראה המזרחי.
הגישה אל אולם התפילה הגדול בעל 2240 מושבים ו-1500 מקומות עמידה, עברה מתחת לגזוזטרא מוגבהת ולאחר מכן בפרוזדור. אולם התפילה כלל אולם תווך ושני מעברי צד שמעליהם העזרות לנשים, כשהמעברים מופרדים מן האולם על ידי קשתות גבוהות. עיצוב הפנים המאוד מתקדם מורכב מאריחי טיח, פסיפסים מורכבים, בנייה מפוארת וחלונות ויטראז.
האגף הצפוני הכיל מקווה הטהרה, חדר ישיבות ומספר בתי מגורים, בעוד שהאגף הדרומי הורכב ממספר דירות שנועדו לאנשי הקהילה.
הנצחה.
בהתאם לתוכניות של האדריכל מרטין קוהלבאואר, הועמדו מול שטח בית הכנסת ההרוס עמודים לבנים שגובהם מסמל את גדלו של המבנה המקורי. בלוח הנצחה שהותקן במקום בשנות התשעים נכתב בעברית (וגם בגרמנית):
קרב קאופנס