הוא למד בבית ספר חצי פרטי בסכנין. עם סיום לימודיו רצה ללמוד אווירונאוטיקה, אך חשב שכערבי ישראלי, שלא שירת בצבא, סיכוייו להתקבל ללימודים אלו בישראל נמוכים. הוא ניסה להתקבל לאחת האוניברסיטאות של "ליגת הקיסוס" בארצות הברית, ובגיל 19 התקבל ללימודי אווירונאוטיקה באוניברסיטת הרווארד. בסופו של דבר, בחר ללמוד כלכלה ומדעי המחשב.
במהלך לימודיו היה שותף בהקמת Kindify, "אתר לשיתוף וניתוב פעולות חסד ברחבי העולם החברתי", ב-2014 סיים את לימודיו ובספטמבר אותה שנה החל לעבוד כמפתח תוכנה עבור Venmo, שירות תשלום סלולרי בבעלות PayPal.
בשנת 2021 הקים את Nas Academy, במטרה להיות בית ספר ליוצרים. ביולי 2021 הודיע על גיוס 11 מיליון דולר לטובת המיזם.
נאס דיילי.
בשנת 2016, לאחר שחסך כ-60,000 דולר, שליש מתוכם במזומן, עזב את עבודתו ב-Venmo והחל לנדוד ברחבי העולם. המניע להתפטרותו וליציאה למסע היה הרצון לחיות חיים טובים ולא לבזבז את הזמן בעבודה. הוא החליט לפתוח דף פייסבוק בשם "נאס דיילי", כאשר המילה "נאס" בערבית פירושה "אנשים", והתחייב ליצור כל יום סרטון וידאו, במשך 1,000 ימים. הרעיון לכך נולד שנתיים קודם לכן, כאשר בטיול אליו יצא אחרי הלימודים, צילם אנשים שפגש פותרים קובייה הונגרית. יאסין העלה את הסרטון ליוטיוב וזכה להצלחה שעודדה אותו לעשות סרטונים נוספים. המדינה הראשונה בה ביקר הייתה קניה. 18 יום לאחר שיצא למסע, הוא החל להרוויח מכך כסף, כאשר התבקש ללמד חמישה אנשים בניגריה כיצד ליצור קטעי וידאו תמורת 3,000 דולר לחודש. יאסין ציין כי הסרטונים שלו בני דקה בלבד, כי הצופים שלו עסוקים. הוא פרסם את סרטוניו בפייסבוק בלבד, ואף יצא נגד פרסום ביוטיוב. לטענתו בפייסבוק הוא יכול להרוויח יותר וזו פלטפורמה קהילתית יותר, בה חשבונות המשתמשים מחברים בין אנשים אמיתיים, שלא כמו בYouTube. מארק צוקרברג, הזמין את יאסין לפגישה וגייס אותו לקידום ערוץ סדרות הרשת watch. למרות זאת, כחצי שנה לאחר שהעלה סרטון נגד יוטיוב ושם את יהבו על פייסבוק, יאסין חשד כי שינויים במדיניות החברה פגעו משמעותית בחשיפה של סרטוניו. את קטעי הווידאו צילם באמצעות מצלמת SLR עם מיקרופון מחובר, היה עורך אותם במהלך הלילה, ובבוקר שלמחרת היה מפרסם אותם. הכנת סרטון נמשכה בממוצע 9 שעות, 6 שעות צילומים ו-3 שעות עריכה. את הנושאים לסרטונים הוא בחר מתוך הצעות שקיבל מעוקביו בפייסבוק, בפגישות אישיות או באמצעות יישומי צ'אט מקוונים. הסיום הקבוע של קטעי הווידאו שלו הוא המשפט: "זו דקה אחת, להתראות מחר!". אחד מסימני ההיכר של יאסין היא חולצת הטריקו עליה מצויר פס טעינה המסמל את הזמן שנותר לו לחיות. יאסין חישב שגברים בארצות הברית חיים בממוצע עד גיל 76, ולכן בגיל 24 אזלו לו כבר 32% חיים. מקורות ההכנסה שלו במשך פרויקט 1,000 הימים היו מודעות בדף הפייסבוק, מכירת חולצות הטריקו שהן הסמל שלו, וייעוץ לאנשים המתעניינים במולטימדיה. נכון ליוני 2021 יש לדף 20 מיליון עוקבים.
שותפיו של יאסין שטיילו איתו ועזרו לו ליצור את סרטיו הם חברתו אלין תמיר (Alyne Tamir), יוצרת וידאו אמריקנית-ישראלית, ואגון הייר (Agon Hare), בלוגר ומוזיקאי מפולין שיצר את עמוד הפייסבוק project nightful.
יאסין יצר מספר סרטוני וידאו העוסקים בסכסוך הישראלי-פלסטיני בארץ, והציג את המתחים בארץ של היהודים עם הערבים, כמו כן מבהיר את התנגדותו לטרור הפלסטיני ולאנטישמיות מוסלמית ומבהיר את אהבתו לישראל וליהודים.
ובין היתר מציג תכנים פמיניסטים ומשתייך לצד השמאלי של המפה הפוליטית.
אחרי נאס דיילי.
יאסין סיים את פרויקט הווידאו היומי ב-5 בינואר 2019. הסרטון האחרון הסתיים במשפט: "זו דקה אחת, להתראות בקרוב". יחד עם הצוות שליווה אותו במסע, הקים סוכנות ליצירת סרטוני וידאו קצרים עבור אנשים פרטיים וחברות.
ב-1 בפברואר 2019, אחרי הפסקה של 27 יום, יאסין חזר לפרסם סרטוני וידאו, הפעם ארוכים יותר ובתדירות של פעם בשבוע.
ביום העצמאות 2021 נכלל ברשימת ynet של הישראלים הטובים בעולם.
חיים אישיים.
החל מ-2019 יאסין הוא טבעוני. בסרטון שפרסם ב-2020 סיפר שבעבר נרתע מהמחשבה על לא לאכול בשר, אבל שינה את ההרגלים שלו בעקבות זוגתו אלין תמיר והחבר והשותף שלו אגון הייר, ששניהם צמחונים.
ב-2022 קיבל אזרחות של סנט קיטס ונוויס, לאחר שלדבריו השקיע כ-150 אלף דולר במדינה.
לויס ובר
לויס ובר (באנגלית: Lois Weber; 13 ביוני 1879 – 13 בנובמבר 1939) הייתה תסריטאית, מפיקה, במאית ושחקנית תיאטרון וראינוע אמריקאית. ובר מזוהה כאחת מהבמאיות החשובות ביותר בקולנוע האמריקאי בכל הזמנים, בעיקר בעידן הסרט האילם. כאחת מהנשים הבודדות בתעשיית הסרטים האמריקאית, ובר הייתה חלוצה בהתפתחות ההיסטורית של הקולנוע. לאור היותה אחת הראשונות שהשתמשה בטכניקות של סאונד, מסך מפוצל ובימוי סרט עלילתי באורך מלא, לויס ובר תרמה רבות כאישה בהתפתחות הקולנוע.
ראשית חייה.
נולדה בשם פלורנס לויס ובר להורים נוצרים ממוצא הולנדי ממעמד הפועלים. בילדותה נחשבה כילדת פלא בתחום הנגינה בפסנתר. עזבה את בית הוריה בגיל צעיר והפכה לאקטיביסטית מיסיונרית בענייני דת. היא נאמה, שרה וניגנה באורגן כחלק מפעילויותיה המיסיונריות של הכנסייה שהייתה חברה בה. ב-1900 נטשה את הכנסייה וחזרה לגור עם הוריה והחלה ללמוד מוזיקה כסטודנטית. באפריל 1903 הופיעה בתפקיד הסופרן בשירה ובנגינה בפסנתר. היא הופיעה ברחבי ארצות הברית, אך תקרית מצערת שעירבה שבירה של אחד מקלידי הפסנתר באמצע אחת מהופעותיה, גרמה לוובר לאבד את האומץ להופיע בפומבי והובילה לפרישתה של ובר מעולם המוזיקה.
קריירה בתיאטרון.
מתוסכלת ומהורהרת, מחליטה ובר לשקול את עצת דודה, ולנסות את מזלה בקריירת משחק. בשנת 1904 החליטה ובר להעתיק את מגוריה לעיר ניו יורק. במשך חמש שנים ובר הייתה שחקנית בתיאטרון רפרטוארי . היא השתתפה בקומדייה בשם "ZIG-ZAG" אך הגיעה למסקנה כי התיאטרון הרפרטוארי, אינו תואם את שאיפותיה כאמנית. ב-1904 הצטרפה ובר ללהקת דרכים ועד מהרה הפכה לפרימה דונה והגיבורה המלודרמטית של הלהקה. הביקורת לגבי הופעתה של ובר היו משבחות וציפו לה קריירה מבטיחה כשחקנית.
מנהלה של הקבוצה היה פיליפס סמולי וזמן קצר לאחר היכרותם של השניים, ובר בת ה-25 וסמולי בן ה-38, החליטו להנשא ב-29 באפריל 1904, באילינוי שבשיקגו.
קריירה קולנועית.
ובר ויתרה על קריירה בתור שחקנית דרכים, והתחילה בדרך חדשה עם ההפקה הראשונה שלה "Mum’s the Word.
ההפקה הזו הייתה יריית הפתיחה ועד 1910 ובר יחד עם בעלה סמולי, לקחו חלק בהפקות שונות בהמון אולפנים קטנים שונים עד שהכו שורשים בחברת ההפקות Rex brand, שם חלוקת התפקידים של השניים הייתה ברורה - סמולי עמד בראשה כמנהל וובר הייתה אחראית על כתיבת תסריטים קצרים ובימויים.
בפברואר של שנת 1913, הוקמה חברת ההפקות "וראייטי",חלק מאולפני יוניברסל. החתמת ובר בחברה זו ביססה את מעמדה של ובר כאחת מיוצרות הקולנוע המשמעותיים של אותה התקופה והיווה חותמת עבור יצירותיה. דבר זה אפשר לוובר וסמולי סביבה נוחה יותר ובעלת יותר משאבים להפיק את הפרויקטים שלהם.
ובר ניצלה את בימת הקולנוע בהעברת האידאולוגיות הפילוסופיות שלה לגבי צדק וקונפליקטים מוסריים- דבר זה הקנה לה מעמד של אוטר במרחב הקולנועי שלרוב הושווה לבמאי ד. וו. גריפית'.
בשנת 1913, ובר יצרה את הסרט "Suspense". סרט זה העמיד את ובר במעמד חלוצי בכך שהשתמשה לראשונה בטכניקת המסך המפוצל בסרט זה.
בשנת 1915 ובר יצרה 10 סרטים עלילתיים באורך מלא שתשעה מהם גם כתבה. סרטים אלו הקנו לה את המעמד כבמאית המרוויחה ביותר של אולפני יוניברסל.
לאורך השנים ובר וסמולי עברו בין חברות ההפקות השונות בהוליווד, עד שבשנת 1917 הקימו יחד חברת הפקות משלהם בשם "Lois Weber Productions" וכך השניים השיגו לעצמם שליטה רבה יותר בנוגע לתוכן אותו הם יוצרים. ובר התחילה להתרכז בסרטיה יותר בייצוג נשים, בעיקר מהמעמד הפועלים הבינוני, וניסתה להביא את סיפורן האינטימי והיומיומי של נשים אלו.
בשנת 1922, כמות הסרטים אותם יוצרים ובר וסמולי הולך וקטן עקב התפוררות היחסים בין השניים עד גירושיהם.
4 שנים לאחר גירושיה מפיליפס סמולי, נישאה ובר בשנית לקפטן הארי גנץ. אף על פי שעבודתו של סמולי הלכה והתמעטה ובר המשיכה ליצור ולאורך העשור האחרון בחייה יצרה עוד חמישה סרטים באורך מלא.
סרטה האחרון, "White Heat" משנת 1934, היה סרטה הראשון והיחיד בו השתמשה ובר בסאונד.
שנותיה המאוחרות ומותה.
בשנת 1935 ובר וגנץ התגרשו. בנובמבר 1939, ובר הובהלה לבית החולים עקב דימום מדרכי העיכול.היא נפטרה שבועיים אחרי אשפוזה, בגיל 60. גורם המוות היה ככל הנראה מחלת קרוהן שלוותה את ובר במשך שנים רבות.
מלבד כמה פסקאות ואזכורים במגזינים בודדים, מותה של ובר כמעט ולא אוזכר. הלווייתה התקיימה ב-17 בנובמבר 1939, בבית הקברות בלוס אנג'לס. את ההלוויה מימנה הקולנוענית והעיתונאית פרנסיס מריון, גופתה נשרפה ומקום קבורת האפר לא ידוע.
מורשת.
כאות הוקרה עבור תרומתה הרבה של ובר לתעשיית הקולנוע בראשית ימיה, ב-8 בפברואר 1960 הוענק לה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בשנת 2017, הוענק לוובר אות כבוד על ידי פסטיבל הקולנוע בבאפלו .
ג'נט אביעד