אנזימים רבים מזהים אתר מטרה פלינדרומי, כלומר אתר שבו רצף הדנ"א זהה בשני הגדילים ולכן ניתן לקריאה משני הצדדים.
האנזים ייצמד אל כל מקום ב-DNA בו קיים רצף זה. החיתוך אותו מבצע האנזים יכול להתרחש במרכז הרצף (כך שברצף לעיל יתקבלו שלושה נוקלאוטידים מצד ימין ושלושה משמאל), אך במרבית המקרים נחתך הגדיל בצורה לא סימטרית, בחיתוך מדורג, דבר המביא ליצירת קצוות דביקים:
הקו מציין את מקום החיתוך; אופן החיתוך גם הוא ספציפי לכל אנזים הגבלה, ואינו אקראי (כלומר, האנזים "Eco"RI יחתוך את הרצף תמיד בצורה המוצגת לעיל).
כל אנזימי ההגבלה הם סוגים של אנדונוקלאזות (אנזימים החותכים DNA באמצע הגדיל, זאת בניגוד לאקסונוקלאזות, המפרקים נוקלאוטידים מקצוות הגדיל). אנזימי הגבלה נמצאים באופן טבעי בחיידקים רבים, שם הם משמשים כמנגנון הגנה בפני בקטריופאג'ים (האנזימים חותכים את ה-DNA הפאג'י וגורמים להרס הפאג', בעוד ה-DNA של החיידק ממותל ולא מושפע מאנזים ההגבלה). שמות אנזימי ההגבלה ניתנים להם על שם החיידק בו נמצאו: "Eco"RI נמצא ב-"E. coli"; ה-R מייצג זן ספציפי של החיידק (RY13). קיימים שלושה סוגים של אנזימי הגבלה, המסומנים באותיות II ,I ו-III; כל סוג משתמש בשיטה שונה במקצת לחיתוך ה-DNA.
אנזים ההגבלה "Hin"dIII, למשל, נמצא בחיידק "Haemophilus influenzae" והוא אנזים מסוג III.
לאנזימי ההגבלה חשיבות עליונה בביולוגיה מולקולרית, בהנדסה גנטית ובביוטכנולוגיה; גילוים חולל מהפכה של ממש בתחומים אלו.
סוגים.
את אנזימי ההגבלה מחלקים לשלושה סוגים, המסומנים באותיות II ,I ו-III, על פי מאפיינים כמו הרכב, קופקטורים הדרושים לפעולתם, אופן החיתוך שלהם ומיקום אתר חיתוך ה-DNA שלהם ביחס לרצף המטרה.
סוג I.
אנזימי הגבלה סוג I היו הראשונים שהתגלו וזוהו לראשונה בשני גזעים שונים (K-12 and B) של "E. coli" . אנזימים אלו חותכים באתר שונה מאתר ההכרה, במרחק של יותר מ-1000 זוגות בסיסים. החיתוך מתרחש בעקבות תהליך של טרנסלוקציה DNA. אתר ההכרה הוא אסימטרי ומורכב משני חלקים: אחד הכולל 3–4 נוקלאוטידים, ואחר הכולל 4–5 נוקלאוטידים - המופרדים על ידי כ-6–8 נוקלאוטידים. לאנזימים אלו פעילות מגוונת, והם מבצעים הן פעילות של חיתוך והן פעילות של מודיפיקציה של הרצף, כתלות במצב המתילציה של DNA המטרה. הקופקטורים S-אדנוזיל-L-מתיונין (AdoMet), ATP ויוני מגנזיום (Mg2+) נדרשים לצורך פעילותם המלאה של אנזימים אלו. אנזימי הגבלה מסוג I מורכבים משלוש תת-יחידות:
סוג II.
קיימים מספר הבדלים בין אנזימי הגבלה סוג II לאנזימי הגבלה סוג I. אנזימי סוג II טיפוסיים הם הומודימרים, אתרי ההכרה שלהם הם פלינדרומים ואינם מופרדים, ואורכם 4–8 נוקלאוטידים, החיתוך נעשה באתר ההכרה, והם לא צריכים ATP או AdoMet לפעילותם - לרוב הם צריכים רק Mg2+ כקופקטור. אנזימים מסוג זה הם אנזימי ההגבלה הזמינים והנפוצים ביותר.
בשנות התשעים של המאה ה-20 ובתחילת שנות ה-2000, אנזימים חדשים מסוג זה התגלו אשר לא ענו לקריטריונים הקלאסיים המגדירים אנזימים אלו, ובעקבות זאת הוגדרו תת-סוגים לחלוקת אנזימים מסוג זה לתת קטגוריות בהתבסס על מאפיינים טיפוסיים. תת-קבוצות אלו מיוצגות על ידי אות סיומת:
סוג III.
אנזימי הגבלה סוג III (כדוגמת EcoP15) מזהים שני רצפים לא פלינדרומים נפרדים הפוכים. החיתוך נעשה לאחר כ-20–30 זוגות בסיסים אחרי אתר ההכרה. אנזימים אלו מכילים יותר מתת יחידה אחת ודורשים AdoMet ו-ATP לצורך מתילציה וחיתוך, בהתאמה. הם חלק ממכניזם ההגבלה-מודיפיקציה של DNA של פרוקריוטיים אשר מגן על האורגניזם מפני פלישת DNA זר. אנזימי סוג III הם חלבונים הטרו-אוליגומטרים המורכבים משתי תת-יחידות:
אנזימי סוג III מזהים רצף DNA קצר באורך של 5–6 זוגות בסיסים וחותכים במורד (downstream; מכיוון 5' לכיוון 3') 25-27 זוגות בסיסים. על מנת שההגבלה תתבצע נדרשים שני אתרי הכרה הפוכים. אנזימים אלו מוסיפים קבוצת מתיל רק לגדיל אחד של ה-DNA, ודי בכך כדי להגן מפני הגבלה.
אנזימי הגבלה מלאכותיים.
אנזימי הגבלה מלאכותיים נוצרים על ידי איחוד של מתחם קושר DNA טבעי או מהונדס למתחם נוקלאזי (מתחם נוקלאזי לדוגמה הוא זה של אנזים ההגבלה FokI). את אנזימי ההגבלה המלאכותיים ניתן להנדס כך שיקשרו לאתרי DNA ארוכים (עד 36 זוגות בסיסים) ולהיקשר לרצפי DNA רצויים. נוקלאזות אצבעות אבץ הם אנזימי ההגבלה המלאכותיים הנפוצים ביותר ולהם שימושים בתחום ההנדסה הגנטית, אך גם שימושים בשיבוט גנטי סטנדרטי.דוגמה אחרת לאנזימי הגבלה מלאכותיים היא כאלו המתבססים על מתחם קושר DNA של חלבוני TAL שמקורם מהחיידק "Xanthomonas".
שימושים.
לאנזימי ההגבלה חשיבות עליונה בביולוגיה מולקולרית, בהנדסה גנטית ובביוטכנולוגיה; גילוים חולל מהפכה של ממש בתחומים אלו. החשיבות נעוצה בקצוות הדביקים הנוצרים לאחר חיתוך ה-DNA. בקטע שהוצג לעיל, בו האנזים חותך את הקטע בקצה, קיימים לאחר החיתוך חמישה נוקלאוטידים חופשיים, אשר אינם מזווגים לנוקלאוטידים אחרים; אם ייפגשו נוקלאוטידים אלו עם נוקלאוטידים מקבילים בקטע DNA אחר (כלומר, A ייפגש עם T ו-C ייפגש עם G), הרי ששני הקטעים יתחברו ליצירת סליל DNA חדש.
זוהי השיטה העיקרית בה משתמשים הביולוגים לחיבור גדילי DNA. השיטה מאפשרת השתלה של גנים בתוך הגנום הקיים של יצור מסוים, ומכאן חשיבותה הרבה. ניתן, למשל, להשתיל את הגן המייצר את ההורמון אינסולין, החיוני לחולי סוכרת, בתוך תאו של חיידק; הגן ישתלב בחומר התורשתי של החיידק, והחיידק יתחיל לייצר אינסולין. לאחר שהחיידק יתחלק (באמצעות מיטוזה), שני הצאצאים ישאו אף הם את גן האינסולין וייצרו אף הם את ההורמון. אם הגן הושתל לתוך פלסמיד, הרי שהחיידק מסוגל עתה להעביר את הגן לחיידקים אחרים באמצעות קוניוגציה. לאחר זמן קצר מתקבלת מושבת חיידקים ענקית המייצרת כמויות נכבדות של אינסולין.
באמצעות אנזימי הגבלה ניתן גם לזהות קטעי DNA שהרצף שלהם ידוע. ניתן לחפש ברצף ה-DNA שאותו מעוניינים לבדוק אתרי הגבלה לאנזימים ידועים, ולבצע חיתוך בעזרת אנזימים אלו. בנוסף, חיתוך באנזימי הגבלה מאפשר שרטוט מפות הגבלה של מקטע מסוים ב-DNA, המספקות מידע חיוני ביותר למהנדסי ביוטכנולוגיה בעת הנדסה הגנטית. לאחר החיתוך יתקבלו כמה מקטעים בגדלים שונים, אותם ניתן לנתח באמצעות אלקטרופורזה.
דוגמאות.
קיימים למעלה מ-3,500 אנזימי הגבלה שנחקרו, ויותר מ-600 מהם נמכרים באופן מסחרי
להלן טבלה של כמה אנזימי הגבלה מוכרים:
אנזים רסטריקציה
אנזימי הגבלה
אנזימי רסטריקציה
בית הנבחרים של ארה&quot;ב
קורמורן ימי
קורמורן ימי (שם מדעי: "Phalacrocorax aristotelis") הוא מין עוף ימי ממשפחת הקורמורניים הנפוץ בעיקר סביב חופי אירופה, דרום אסיה וצפון אפריקה אך הגדיל את תפוצתו לאזורים נוספים. כמו מרבית הקורמורנים הוא נפוץ סביב חופים וצוקים, בהם הוא מקנן וניזון בים.
מאפיינים.
הקורמורן הימי ניזון מדגים אותם הוא צד על ידי צלילה אל תוך המים. בתי הגידול המועדפים עליו הם: נהרות, אגמים, חופי ים וביצות בפנים היבשת. הקורמורן הימי מקנן בחופים סלעיים וזן נדיר מקנן בחופי ים חוליים או ביצתיים. בעונת הקינון מתבלטת ציצית ברורה על ראשיהם. רוב נוצותיו שחורות, פרט לכתמים צהובים בבסיס המקור וסביב העין. הזוויגים דומים. רוב נוצותיהם של הצעירים חומות וצווארם לבנבן. כנפי הקורמורן קצרות יחסית וזנבו ארוך למדי. צווארו ארוך, גדול ומאונקל ויצא ממנו שק קטן המשמש לאחסון הדגים. ברגליו יש קרום שחיה ובשל היותן קצרות ועבות, הן מקשות עליו את ההליכה ביבשה ומאלצות אותו לזקוף את גופו.
תנינים בביבים
תנין ביבים
תמסח ביבים
הרברטס צוקורס
הרברטס צוקורס (בלטבית: Herberts Cukurs; 15 במאי 1900, לייפאיה, לטביה – 23 בפברואר 1965, מונטווידאו, אורוגוואי) היה פושע מלחמה וטייס לטבי, ממשתפי הפעולה עם השלטון הנאצי. בעקבות פעילותו בזמן כיבוש לטביה, בין השנים 1941 ל-1944, הוא נודע בכינויים "הקצב מריגה", "התליין מריגה".
בשנות השלושים התפרסם כטייס נועז. בתקופת הכיבוש הנאצי בלטביה הצטרף לסיירת הקומנדו של ויקטורס אראייס, אשר הייתה מעורבת ברצח יהודי לטביה בזמן השואה, ומילא תפקיד ראשי בזוועות שבוצעו בגטו ריגה ובטבח יער רומבולה. לאחר המלחמה נמלט לברזיל. הוא חוסל על ידי סוכני מוסד באורוגוואי ב-1965.
קורות חייו.
צוקורס סיים בית ספר עממי בלייפאיה וסולק מתנועת הנוער הסוציאל-דמוקרטית הלטבית בעוון פעילות שמאלנית-קיצונית. לאחר מכן הצטרף לכוחות הלוחמים במלחמת העצמאות הלטבית.
הוא עבר הכשרה כקצין וסיים את בית הספר לטיסה. עד שנת 1927 שירת כטייס ואז הודח מתפקידו בגלל התנהגות בלתי-הולמת. לאחר מכן עבד כנהג מונית.
חלוץ התעופה.
צוקורס היה טייס ובונה מטוסים במקצועו. במרץ 1933 יצא לטיסה במטוס דו-כנפי שהרכיב בעצמו מריגה לגמביה שבמערב אפריקה.
בזכות טיסה זו, שדווחה בהרחבה בתקשורת הלטבית, זכה לפופולריות רבה בלטביה ואף הוענק לו עיטור הוקרה ממלכתי. לאחר מכן הוא הוחזר לשירות בחיל האוויר הלטבי. אולם, במהלך לימודי תורת התעופה, אותם נאלץ להשלים, התברר שהיה בעל השכלה כללית ירודה ונאלץ לקחת שיעורים פרטיים אצל סטודנט יהודי, שבפניו הביע השקפות אנטישמיות.
בשנת 1937 אף עבר מסלול של 45,000 ק"מ בטיסה דרך רוסיה, יפן, סין והודו.
לפני מלחמת העולם השנייה התחבר עם יהודים ואף ביקר בארץ ישראל וחזר מלא התפעלות מהמפעל הציוני, הופיע לפני קהל והרצה על רשמיו מארץ ישראל.
הודות לטיסות למרחקים ארוכים שערך זכה אף לכינוי "לינדברג הלטבי".
במלחמת העולם השנייה.