כמעט בכל בית הוקמה סוכה, אך לאחר שנת 1935 רק מעטים הקימו סוכה. סוכת הרב הייתה בחצר בית הכנסת.
בשמחת תורה בתחילה רקדו עם דגלי המדינה והעיר, אך לאחר מספר שנים תרם מישהו דגלים עם סמלי עשרת השבטים.
בימי החנוכה החזן הדליק בכל ערב לאחר תפילת מנחה את נרות החנוכייה שעמדה מימין לארון הקודש. ובשבת חנוכה הביאו נרות גדולים על מנת שידלקו כל היום.
בג' בסיון ציינו את "תענית מגנצא" לזכר הרוגי גזירות תתנ"ו במסע הצלב הראשון, צמו, קראו סליחות וקראו בתורה.
בשבועות קישטו את בית הכנסת, ישבו ללמוד כל הלילה ובבוקר התפללו שחרית וקראו בתורה. לאחר מכן הלך כל איש לביתו ונח, וחזרו כולם אל תפילת מוסף.
בתשעה באב השכימו לקום להתפלל ולומר קינות, חלק הלכו לאחר מכן לעבודה וחלק אל בית הקברות.
בח' באלול מתענים ואומרים אב הרחמים לזכר הרוגי פרעות המגפה השחורה.
כששכרו שמש לבית כנסת, התנו עמו שבקריאת פרשות התוכחה, פרשת כי תבוא ופרשת בחוקותי, במקרה ואף אחד לא יסכים לעלות לתורה, הוא יעשה זאת.
ברית המילה נערכה לרוב בבית היולדות, כאשר מלאה לילד שנה הביא אותו אביו אל בית הכנסת, ובדיו מפית עליה צויר או נרקם שם הילד, תאריך לידתו והברכה ""ה' יגדלהו לתורה לחופה ולמעשים טובים". את המפית כרכו סביב ספר התורה בעת גלילתו, בבית הכנסת היה אוסף גדול של מפיות אלו.
נער שהגיע לגיל מצוות עלה לתורה בשבת שלאחר יום הולדתו, ואם רצה קרא את הפרשה כולה או חלק ממנה. נער הבר מצווה לבש מגבעת וחליפה בשבת זו, ולאחר הקריאה בתורה ערכו הוריו קבלת פנים בביתם.
מוסדות הקהילה.
משנת 1218 (ד'תתע"ח) השתמרו רשומות העיר, ובהם 54 בתי יהודים ב"יודנגראסס" (רחוב היהודים). בהם בית כנסת, בית בחורים, בית אסיפות, בית קברות, מקווה, מאפיה, בית ריקודים, בית חולים ו"מגדל היהודים" שיעודו אינו ידוע.
בשנת 1717 (ה'תע"ז) הורחב בית הכנסת וכלל 4 קומות וישיבה. בשנת 1773 (ה'תקל"ג) נבנה בו גם מקווה. בית הכנסת שימש עד שנת 1856 (ה'תר"ו), מאה שבעים וארבע שנים.
בית הכנסת.
משנת 1093 (ד'תתק"י) מובא אזכור במסמכים לבית כנסת בעיר. בית הכנסת נשרף בפרעות תתנ"ו וחודש לאחריהם. בשנת 1717 (ה'תע"ז) הורחב בית הכנסת לארבע קומות וכלל גם ישיבה. בשנת 1773 (ה'תקל"ג) נבנה בו גם מקווה. בית הכנסת המחודש שימש מאה שבעים וארבע שנים, עד שנת 1846 (ה'תר"ו).
בשנים 1846–1853 (ה'תר"ו-ה'תרי"ג) נבנה בעיר בית כנסת חדש.
בשנת 1865 (ה'תרכ"ה) נבנה בעיר בית כנסת (טמפל) רפורמי שהכיל 746 מקומות, הראשון מסוגו בגרמניה. הוא נסגר לאחר 47 שנה.
בשנת 1888 (תתקמ"ח) נחנך בית כנסת חדש בעיר.
בית הכנסת היה בנין מרשים בגובה של 16 מטר, ארון הקודש שבתוכו היה מוגבה, מימין לארון ישב הרב. מול הכניסה לבית הכנסת הייתה אבן בזלת מארץ ישראל, ועליה היה חרות "כי רצו עבדיך את אבניה ואת עפרה יחוננו". בניין בבית הכנסת שימש לעניינים רבים ובהם-תפילה, מקום לימוד, התקהלויות, אסיפות, הרצאות ושיעורים. בבית הכנסת שרה מקהלה קטעים קבועים במהלך התפילה. אל התפילה הגיעו באופן קבוע בכל יום בערך 40 איש, ואילו בשבתות הוכפל המספר, ובימים נוראים הבית כנסת היה מלא.
לאחר התפילה בשבת היה שיעור בפרשת שבוע ובהלכות שבת מפי הרב.
לפי החלטה שהתקבלה בקהילה במאה ה-19 החופות נערכו בבית הכנסת וללא חופה, אך על החתן והכלה שמו טלית.
בשנת 1911 (ה'תרע"ב) נחנך בית כנסת רפורמי (טמפל) שנחרב בליל הבדולח.
בית כנסת חדש נבנה על ידי האדריכל מנואל הרץ בשנת 2010 באתר של בית הכנסת שנהרס על ידי הנאצים בליל הבדולח (9 בנובמבר 1938).
בשנת 1908 (ה'תרס"ח) נפתח בית הכנסת החרדי "מחזיקי הדת" ליוצאי פולין.
קהל עדת ישורון.
בשנת 1853 (ה'תרי"ג) כשמונה הרב ד"ר יוסף אוב לרב העיר מיינץ הקימו כמה חרדים מניין פרטי, בראשות הרב ד"ר שמואל בן יונה בונדי. בשנת 1822 (ה'תקפ"ג) מת הרב הירץ שאייר, ראש ישיבת מיינץ והרב שמואל בונדי החליפו.
ב-24 בספטמבר 1856 (תרט"ז) מתפללי המניין פתחו בית כנסת בשם קהל עדת ישורון, כשמו של עדת ישורון (פרנקפורט). בשנת 1857 (ה'תרי"ז) הכירה הממשלה בקהילה זו ובשנת 1878 (ה'תרל"ח) אף הותר להם להיפרד מהקהילה הכללית. מייסדי הקהילה היו רבי מקס שלזינגר רבי יוסף פולדא ובנו אייזיק יוסף.
בשנת 1831 (ה'תקצ"ב) הוקמה מקהלה בבית הכנסת, היא עמדה בצפון בית הכנסת והורכבה מבני כל הגילאים.
בשנת 1879 (ה'תרל"ט) הורחב בית הכנסת וכלל 300 מקומות. הוא היה בניין מרשים בגובה 16 מטר, רוחב של 13 מטר ואורך של 21 מטר.
בית הכנסת "קהל עדת ישורון" ניזוק בליל הבדולח, אך לא נשרף מפני שהיה צמוד לבניני מגורים.
בית הספר "בונדי".
בית הספר "בונדי" (בונדישולֶה) נוסד בשנים הראשונות של הקהילה על ידי הרב מאיר להמן, בית הספר היה עממי בעל תוכנית לימוד נרחבת שהכיל שמונה כיתות. לאחר ארבע כיתות עברו רוב התלמידים לבית ספר תיכון, אך בשנת 1933 כאשר הוגבלו מספר התלמידים היהודיים בבתי הספר הציבוריים המשיכו כמעט כל ילדי הקהילה ללמוד בבית הספר. לאחר מכן עם סילוק כל התלמידים היהודים מבתי הספר הכלליים גברה הצפיפות בבית הספר.
בבית הספר לימדו ארבעה מורים.
ארגוני צדקה.
"הברעמנהיימר קיפפה".
ראשוני חבריה באו למיינץ מברמנהיים, שמו המלא של ארגון צדקה זה היה "ארגון ביקור חולים השלישי". היה להם בית כנסת קטן בתוך בית, שהו היה גם המקווה. ובו גם גרו משפחת גוטר אשר הייתה אחראית על אחזקת המקווה, כמו כן גר שם גם סופר סת"ם, ובחצר הבית היה "תנור השאלט" לחמין של שבת.
חברה קדישא.
בשנת 1661 נוסדה במיינץ חברה קדישא. היו בה 18 חברים, והכסף שבקופתה נועד גם לחינוך, צדקה ומטרות נוספות. בשנת 1751 הקימה ה"חברה קדישא" תלמוד תרה. ב-1770 נוסדה חברה קדישא לנשים שהוצרכה הסכמת הבעל כדי לעבוד בו. תקציב החברא קדישא היה רב והוא נול ביעילות.
היה נהוג להעביר את גופת הנפטר אל בית הטהרה וההספדים, אשר שכן בבית הקברות. עפי חוק המדינה ההלוויה נערכה תוך יום או יומיים. את הנפטר העבירו בעגלה מיוחדת פתוחה, רתומה לשני סוסים מכוסים שחור, המלווים הלכו על המדרכה הסמוכה.
בית קברות.
בית הקברות בעיר נזכר לראשונה בשנת 1286, והוא בית הקברות היהודי העתיק ביותר באירופה. יש לו מצבות מתחילת המאה ה-11, והעתיקה ביותר מתוארכת לשנת 1049. בית הקברות נמתח לאורך רחוב מומבכר של היום ושימש יהודים ממיינץ והסביבה עד המאה ה-15. עם זאת, בית הקברות נהרס לחלוטין בשנת 1438, כך שמבית הקברות העתיק נותרו רק כמה מצבות ששימשו כחומר בנייה ונמצאו מאוחר יותר שוב. החל מהמאה ה-16 ואילך, חלק מהחול היהודי שימש שוב לקבורה. בשנת 1926 הוקם בית קברות זיכרון בשטח הלא מנוצל של בית העלמין הישן, והמצבות שנמצאו שוב הונחו שם. עד שנת 1937 היו שם כ-1,500 מצבות ושברי מצבות, וכיום יש כ-210 מצבות ושברי מצבות.
בין המצבות הבודדות שהשתמרו בבית העלמין היהודי ניתן למנות את זו של רבנו גרשום מאור הגולה (960–1028 בערך).
בית חולים.
בית החולים היהודי של מיינץ נפתח בשנת 1861 (תרכ"א). בניין חדש נבנה בשנת 1904 והכיל 34 מיטות. בשנת 1928 נבנה שוב בניין חדש, בן 42 מיטות. בבית חולים זה לא היו רופאים וכל משפחת טיפלה בחולה שלה. אמנם אחיות כן היו בו. בית החולים לא ניזק בליל הבדולח.
רבני מיינץ.
במיינץ הקדומה נמנו החכמים על מספר מצומצם של משפחות מיוחסות. עד שנת ד'תתנ"ו נמנו כל חכמי מיינץ על משפחות: קלונימוס, מכיר, אבון, ר"י הכהן ורבי דוד הלוי. רק חכם אחד לא נכלל בהם, רבי יעקב בר יקר.
בני משפחת קלונימוס יסדו שם הישיבה הראשונה במגנצא במאה העשירית. ישיבה זו הגיעה לשיא התפתחותה בימי רבנו גרשום מאור הגולה ותלמידיו ר' יהודה הכהן, ר' אליעזר בן יעקב, ר' יעקב בן יקר (1080), ר' יצחק הלוי, ר' יצחק בן יהודה. בזמן זה נכתב בעיר קונטרס מגנצא.
רבי יהודה הכהן ליאונטין (הזקן) שחי במחצית השנייה של המאה העשירית הניח את היסוד ההתפתחותה התורנית של הקהילה. הם היו רבניו של רבינו גרשום, ופעלו דור לאחר רבי משה בן קלונימוס. רבי שמעון בן יצחק שחי בסוף המאה העשירית ותחילת המאה ה-11 השתייך ל.
רבנא משולם בן רבנא משה בן רבנא איתיאל חי במיינץ ונפטר לפי מצבתו בשנת ד'תתנ"ה.
אביו של רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא היה פרנס קהילת מיינץ ומסופר עליו כי הצליח בתחבולות רבות להפחית ממיסי המלך.
לאחר רבי יהודה בן קלונימוס ממגנצא חי במיינץ רבי אליעזר בן יואל הלוי - הראבי"ה (אבי העזרי). הוא נולד במיינץ בשנת 1140 (תת"ק) ולמד אצל רבי יהודה בן קלונימוס בן משה ואצל רבי משה בן שלמה הכהן. הראבי"ה חתם יחד עם חכמים אחרים על "תקנות הקהילה" של מיינץ.
רבי אלעזר בעל הרוקח נולד במיינץ ולמד אצל אביו רבי יהודה בן קלונימוס ואצל רבי משה הכהן.
עם חכמי אשכנז בראשית המאה ה-13 נמנה רבי ברוך בן שמואל ממיינץ. הוא צורף לבית הדין של מיינץ אחר מות רבו, רבי משה בן שלמה הכהן. לדעת אפשטיין אין ספק כי הוא מחבר התוספות על מסכת סוטה. הוא הביא ראיה מכך שהתוספות על כתב "אבל אחי מורי הרב מאיר פירש" ובתקנות מיינץ משנת 1220 (תתק"פ) חתומים יחד "מאיר בר שמואל" ו"ברוך בר שמואל".
רבני מיינץ התאספו בשנות 1150, 1223, 1245, 1307, 1381 ותקנו תקנות רבות.