אחותו של גריזמן, מאוד, היא ניצולת המצור בתיאטרון בטאקלאן, שקרה כחלק מפיגועי נובמבר 2015 בפריז. גריזמן עצמו השתתף באותו ערב במשחק מול , שהתקיים בסטאד דה פראנס, אשר היה גם כן אתר פיגוע באותו ערב. אחיו של גריזמן, תאו, כדורגלן חובב בקבוצת ספורטינג מאקון, וב-2015 הקים מותג ספורט פרטי בשם GZ.
ב-17 בדצמבר 2017 גריזמן עורר מחלוקת כאשר שיתף ברשתות החברתיות תמונה שלו לבוש במדי הארלם גלובטרוטרס. בתמונה נצבע עורו של גריזמן בגוון כהה, ונחבשה על ראשו פאת אפרו. לאחר ביקורות, מיהר גריזמן למחוק את התמונה ופרסם התנצלות.
גריזמן מזדהה עם התרבות והמנטליות של אורוגוואי. בתקופתו בריאל סוסיאדד שיחק עם החלוץ האורוגוואי קרלוס בואנו, תחת המאמן מרטין לסרטה, אורוגוואי גם הוא. גריזמן נוהג לשתות מאטה. הוא מגדיר עצמו חבר קרוב של דייגו גודין וחוסה מריה חימנס, איתם שיחק באתלטיקו מדריד.
אן בקסטר
אן בקסטר (באנגלית: Anne Baxter; 7 במאי 1923 - 12 בדצמבר 1985) הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1946 על הופעתה בסרט "חוד התער". זכתה להגיע למעמד של כוכבת קולנוע בזכות תפקידיה בסרטים "הכל אודות חוה", "עשרת הדיברות" ו"אני מתוודה".
ביוגרפיה.
בקסטר נולדה בעיר מישיגן סיטי שבאינדיאנה לקת'רין ולקנת' סטיוארט בקסטר. גדלה בניו יורק סיטי והחלה להופיע בהצגות מגיל 10, היא למדה משחק מקצועי אצל השחקנית והמורה למשחק מריה אוספנסקאיה.
קריירת משחק.
בגיל 16 הפסידה בקסטר תפקיד גדול בסרט "רבקה" בשל גילה הצעיר. במאי הסרט, אלפרד היצ'קוק, נטה לחשוב שבקסטר צעירה מדי לתפקיד. למרות זאת היא חתמה על חוזה ארוך טווח עם חברת "פוקס המאה ה-20", ושיחקה בתחילת שנות ה-40 בכמה סרטי קולנוע חשובים, בתקופה של תחילת מלחמת העולם השנייה: "האמברסונים המופלאים" של אורסון וולס, בתור הצעירה לוסי מורגן; "החלילן המנומר"; "חמישה קברים לקהיר" של בילי ויילדר, בתור הצרפתייה מונק; "כוכב הצפון" של לואיס מיילסטון, בתפקיד האוקראינית מארינה פבלוב, הסובלת מהפלישה הנאצית לברית המועצות; "צלילת התרסקות", בתור המורה ג'ין יולט; "משפחת סאליבנס" של לויד בייקון, בתור קתרין מארי סאליבן; ו"אורח בבית".
בקסטר זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1946 על הופעתה בתור הדמות הטרגית סופי מקדונלד בדרמה "חוד התער". הופעות נוספות בסוף שנות ה-40, עליהן זכתה בקסטר לשבחים, היו בפנטזיה הקומית של הנרי קוסטר "מזלו של האירי" בתפקיד הצעירה האירית נורה ובמערבון של ויליאם ולמן, "שמיים צהובים", לצידו של גרגורי פק.
בשנת 1950 הופיעה בקסטר בדרמה הקלאסית של ג'וזף ל. מנקייביץ', "הכל אודות חוה", בתפקיד השחקנית המבטיחה והשאפתנית איב הרינגטון, המעריצה את השחקנית מרגו צ'נינג (בטי דייוויס). בקסטר הייתה מועמדת על הופעתה בסרט לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 1953 שיחקה בסרטו של אלפרד היצ'קוק "אני מתוודה" בתפקיד רות, אהובתו של מייקל לוגן (מונטגומרי קליפט). ב-1956 הופיעה בקסטר באפוס התנ"כי של ססיל ב. דה-מיל, "עשרת הדיברות", בתפקיד מלכת מצרים, נפרטרי.
את תפקידיה המוכרים האחרונים בקריירה עשתה בקסטר בסדרת הדרמה "הוטל", בתור האריסטוקרטית ויקטוריה קאבוט, ובסרטים "סימארון" של אנתוני מאן, בתור דיקסי לי, וב"ללכת על הצד הפרוע" של אדוארד דמיטריק.
חיים אישיים.
בשנת 1946 נישאה בקסטר לשחקן ג'ון הודיאק, ממנו התגרשה בשנת 1953. לזוג יש ילדה משותפת אחת, השחקנית קתרינה הודיאק. בשנת 1960 התחתנה עם בעלה השני, איש העסקים רנדולף גלט, אותו הכירה בעת שצילמה סרט באוסטרליה. בקסטר עזבה את קליפורניה על מנת לחיות איתו באוסטרליה, שם נולדו שתי בנותיהם. הם התגרשו בשנת 1969.
בקסטר התחתנה בפעם השלישית, לזמן קצר, בשנת 1977, עם סוחר בורסה בשם דייוויד קלי, שמת לאחר מספר חודשים.
ב-4 בדצמבר 1985 סבלה בקסטר ממפרצת, בזמן ששהתה בניו יורק. היא נפטרה שמונה ימים לאחר מכן, כשהיא בת 62.
היא נקברה ב"בית הקברות פרנק לויד" שבעיירה ספרינג דרין, ויסקונסין.
גיאורג הגל
עיתונות נשים
עיתונות נשים כוללת עיתונים וכתבי עת שקהל היעד שלהם הוא בעיקר נשים והם מוגדרים במוצהר כעיתוני נשים. בנוסף לעיתונים, קיימים מדורי נשים בעיתונים כלליים ומוספים המצורפים לעיתונים ונתפסים כמוספי נשים. בדרך כלל רוב הכותבות בהם הן נשים. עיתוני הנשים, המדורים והמוספים עוסקים בעיקר בעצות לנשים ביחס לטיפוח הבית ולטיפוח היופי, נושאי צרכנות, בריאות, אופנה, מזון, זוגיות, הורות וחינוך.
חוקרים ועיתונאים מתקשים למצוא הסבר לתפוצתם הרחבה של עיתוני הנשים, למרות הדעה הרווחת המייחסת להם רמה שטחית.
רקע היסטורי.
ראשיתה של עיתונות הנשים במאה ה-18 בבריטניה ובארצות הברית. עיתונים החלו להתפרסם בסוף המאה ה-17 באירופה, בעיקר כאמצעים להעברת מידע, אך התפתחות טכנולוגיית הדפוס בצורה מהירה יותר במדינות אלה יצרה תנאים מתאימים להתקדמות בתחום העיתונות בכלל, ועיתונות הנשים בפרט.
בתקופה זו התגבשה זהותו של המעמד הבינוני-הבורגני בו הובנתה ההפרדה המגדרית בין התחום הציבורי, השייך לגבר המפרנס, לבין התחום הפרטי, השייך לאישה – עקרת הבית.
עולם הנשים נתפס כשונה מעולם הגברים וכתוצאה מכך היה מקום להתפתחות עיתונות נפרדת לנשים ולגברים. היחס לנשים כקבוצה בעלת אינטרסים מוגבלים הביא לכך שהעיתונות שנכתבה עבורן עסקה בתחומי ה"הנאה" וה"פנאי".
במאה ה-19 גדלה אוכלוסיית יודעי הקרוא וכתוב, אך עדיין קריאה זוהתה כפעילות מתאימה לספירה הביתית. נשים מהמעמד הבינוני נתפשו כשייכות לתחום הביתי-פרטי, ולכן היוו קהל יעד להתפתחות עיתונות של נשים.
עיתונות הנשים באנגליה כוונה לנשים הלבנות מהמעמד הבורגני-גבוה והמודל שהיא ייצגה הפך למודל הנשאף גם בקרב מעמד הפועלות. המודל האידיאלי של האישה, כפי שהוצג בעיתונות, התייחס לגוף האישה. העיתונים הציגו נשים לבושות בשמלות הדוקות (עם מחוך) כמייצגות את השוני של הנשים ביחס לגברים, ובכך הגדירו את ההבדלים המגדריים כהבדלים "טבעיים" של שוני פיזי, ועיגנו אותם בלבוש כשוני תרבותי. שיח זה סביב גוף האישה לא ירד מסדר היום החברתי גם לאחר שהביקורת הפמיניסטית הציגה אותו כסמל לכבילת הנשים.
ההתמקדות בנשים ממעמד מסוים יצרה מצב של "שיח נשים" שלא התייחס לבעיותיהן ולחוויותיהן של נשים אחרות, במקומות אחרים וממעמדות שונים. חנה הרצוג טוענת ששיח זה התעלם מהשונות בין נשים, כך שלמעשה רוב הנשים נשארו מבודדות בענייניהן האישיים ולא נוצרה הבניית ישות פוליטית של נשים.
בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19 התמקדו עיתוני הנשים במשפחה ובאמהות, אך החל משנות ה-50 וה-60 החלו העיתונים להתמקד בעצות לניהול משק הבית במקביל לעצות לבילוי הזמן הפנוי, כאשר ההדרכה המוסרית ביחס לאפשרויות ניצול הפנאי תופסת מקום משמעותי.
החל משנות ה-80 של המאה ה-19, עם ההכרה בתפקיד האישה כצרכנית, עברו עיתוני הנשים שינוי שכוון לעצות בתחום הקניות. העיתונים שימשו כשותפים ליצירת תרבות הצריכה ומדורי הפרסום הלכו ותפסו נפח גדול יותר.
הגבולות בין מדורי הפרסום לכתבות היטשטשו, כך שרוב הכתבות עסקו בבניית זהות נשית של עקרת-בית טובה, אם ורעיה מסורה – המטפחת את עצמה ואת ביתה תוך עידודה להיות צרכנית של מוצרים לבית ולטיפוח הנשיות.
כאשר נשים החלו להיכנס לשוק העבודה, החלו העיתונים לעסוק במתח שבין תפקידי האישה המקובלים כטבעיים לבין עבודתה מחוץ לבית. בעיתונים הובאו סיפוריהן של נשים בשילוב עצות כיצד לתמרן בין התחום הפרטי לתחום הציבורי.
במשך תקופה ארוכה עסקו הכתבות בעיתונים אלה בעיקר בנושאים הקשורים בטיפוח החן, טיפול בילדים ותחזוקת הבית, תחומים שאמורים לעניין נשים בהתאם לתפיסה החברתית. תפיסה זו גרסה שנשים זקוקות להדרכה ולהגנה, כך שתכני העיתונות שיועדה לנשים היו קשורים לעצות כיצד להיות נשיות ואימהות טובות יותר.
העיתונים היו אמורים גם להגן על נשים מ"ידע אסור". מהותם של עיתוני הנשים הייתה סיוע לנשים לבנות את זהותן הנשית בעזרת עצות לבחירת לבוש, לשמירת משקל, לבחירת בן-זוג, לחינוך הילדים וכדומה.
הטענה נגדם הייתה שהם מציגים תפיסה סטריאוטיפית משפילה של נשים. היחס לעיתוני נשים היה מזלזל, הם נחשבו לעיתונים לא רציניים ותוארו כעיתונים שמתאימים לקריאה בחדרי המתנה.
בטי פרידן, ממנהיגות התנועה הפמיניסטית האמריקנית של שנות ה-60 של המאה ה-20, טענה בספרה The Feminine Mystique ('המסתורין הנשי') שהדימוי הנשי המרכזי העולה מעיתוני נשים הוא של אישה שכל אושרה הוא ענייני הבית וקראה לייצוג העולה בקנה אחד עם רעיונותיה של התנועה הפמיניסטית.
כתיבת נשים בעיתונות היהודית והעברית.
נשים נעדרו כמעט לגמרי מן העיתונות היהודית-עברית עד ראשית המאה ה-20. באותה תקופה נשים משכילות, שידעו עברית והיו בעלות מסוגלות לכתיבה, השתייכו למיעוט ולכן גם כתיבתן יועדה למיעוט המשכיל. רוב הנשים כתבו ביידיש שפנתה לקהל קוראות וקוראים רחב יותר.
נשים החלו לכתוב לקראת סוף המאה ה-19 בעיתונות ביידיש. הכותבות בעיתון "קול מבשר" שהופיע באודסה ובפטרבורג בשנים 1862–1871, אופיינו בהיותן בעלות מודעות נשית, ביכולתן לכתוב מנקודת-מבט נשית ובמחאתן נגד קיפוח האישה. למשל: נחמה פוחצ'בסקי וחמדה בן-יהודה. גם בעיתון "יידישעס פאלקס-בלאט" שהחל להופיע ב-1881 בליטא ובאוקראינה שותפו נשים בכתיבה. אחת הכותבות הבולטות בעיתונות עברית היא רחל מורפורגו שכתבה ב"כוכבי יצחק" שהופיע בווינה.