רוברטסון כתב גם את רוב שירי התקליט השלישי של הלהקה, "פחד במה" (לבון הלם רשום כשותף לכתיבת "Strawberry Wine" ומנואל רשום כשותף לכתיבת "Sleeping" ו-"Just Another Whistle Stop") אך גם בתקליט זה, בניגוד לשאר חברי הלהקה, אינו זמר מוביל באף שיר. התקליט ראה אור באוגוסט 1970 והגיע למקום ה-5 במצעד האלבומים האמריקאי, אך שהה ב-40 המקומות הראשונים בו רק 14 שבועות וזכה להערכה פחותה משני האבומים הקודמים. האלבום הבא של הלהקה, "Cahoots" מ-1971, זכה להערכה אף פחותה מזו. האלבום כולל שיתוף פעולה עם בוב דילן (ב-"When I Paint My Masterpiece") ועם ואן מוריסון (ב-"4% Pantomime"). פרט לכך שוב היה רוברטסון אחראי על כתיבת רוב השירים, עם זאת ניכר כי גם הוא וגם גארת' הדסון, שהיה אחראי על רוב העיבודים המוזיקליים, נקלעו למשבר יצירתי. ריצ'רד מנואל שקע באלכוהוליזם. על מנת לצאת מן המשבר הזמינו חברי הלהקה את המעבד המוזיקלי אלן טוסיינט מניו אורלינס, על מנת שיוסיף להם גוון של כלי נשיפה ממתכת ופאנק.
במהלך התקופה הרבתה הלהקה להופיע וב-1972 ראה אור התקליט "Rock of Ages" המתעד את סיבוב ההופעות של 1970–1971 ונמנה על ידי מבקרי הרולינג סטון כאחד מאלבומי ההופעה החיה הטובים בהיסטוריה.
בקיץ 1973, לאחר שנה בה לא שיתפו פעולה יצירתית, הופיעה הלהקה עם גרייטפול דד ואולמן ברדרס בנד בפסטיבל Watkins Glen מול 600,000 איש. באותה עת עבר רוברסטון למאליבו, קליפורניה וזמן קצר לאחר מכן עברו לשם גם בוב דילן ושאר חברי הלהקה. המפיק דייוויד גפן החתים את דילן והבנד על חוזה שיצר את סיבוב ההופעות המאוחד של דילן והבנד הראשון מאז 1966 - Bob Dylan and the Band 1974 Tour. במקביל הקליטו הבנד עם בוב דילן את תקליטו " Planet Waves". שלוש ההופעות האחרונות (שנערכו בפורום בלוס אנג'לס) תועדו באלבום הכפול "Before the Flood" שהגיע למקום השלישי במצע האלבומים האמריקאי. 7 מתוך 21 רצועות האלבום הכפול הן שירים של רוברטסון והשאר של דילן. לאחר מופע זה הופיעו הבנד עם קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג. ב-1975 ראה אור האלבום "The Basement Tapes" שתיעד חלק קטן מן ההקלטות שערכו הבנד ודילן ב-1967 ב-Big Pink. בנובמבר אותה שנה ראה אור התקליט "Northern Lights – Southern Cross" שנכתב כולו על ידי רוברטסון. בפרט מופיע בתקליט זה השיר "Acadian Driftwood", השיר הראשון שחיבר רוברטסון על נושא קנדי (גירוש המתיישבים הצרפתיים מאקדיה; בניגוד לנושאים מן ההיסטוריה של ארצות הברית שחיבר בהשראת לבון הלם).
ביוני 1976, במהלך סיבוב הופעות, פרש לבון הלם להקמת אולפן הקלטות בוודסטוק וריק דאנקו חתם חוזה לתחילת פעילות כזמר עצמאי. בנקודת זמן זו הציע רוברטסון שהבנד תודיע על הפסקת פעילותה כלהקה מופיעה. על מופע ה"גראנד פינאלה" הופקד האמרגן ביל גרהם. ב-25 בנובמבר, חג ההודיה 1976, נערכה הופעת הפרידה החגיגית של הלהקה, שכללה ארוחה מסורתית ל-2,500 מוזמנים, בה התארחו בין השאר רוני הוקינס, אריק קלפטון, פול באטרפילד, ניל יאנג, ואן מוריסון, מאדי ווטרס, ג'וני מיטשל ובוב דילן. המופע תועד על ידי מרטין סקורסזה שביים וצילם את הסרט "הוואלס האחרון", על פי תסריט שנכתב במדויק על ידי רוברטסון. בהמשך ראה אור אלבום המתעד את כל ההופעה, כולל חלקים שלא צולמו מסיבות טכניות.
במקביל לעבודה עם הבנד ביצע רוברסטון מספר עבודות. בין היתר הפיק את תקליט הבכורה של ג'סי וינצ'סטר מ-1970 וניגן בו בגיטרה; ב-1973/4 ניגן בתקליטיו של רינגו סטאר, "Ringo" ו-"Goodnight Vienna" ובתקליטה של ג'וני מיטשל "Court and Spark"; ב-1975, לפי עצתו של דילן, הפיק רוברטסון את תקליט הבכורה של הירת' מרטינז ואת תקליטו השני ב-1977; כן שיתף פעולה עם אריק קלפטון, ניל דיימונד (והפיק את תקליטו בהופעה חיה, "Love at the Greek") וב-1977 ניגן בתקליט הבכורה של ריק דאנקו כסולן.
קריירת הקולנוע 1980–1986.
ב-1980 הפיק רוברטסו עבור MGM את הסרט "Carny", שעסק באנשי ירידים נודדים, אותם חווה כנער. בנוסף, שיחק רוברטסון בסרט בעצמו, לצד ג'ודי פוסטר. כן חיבר חלק מפסקול הסרט. באותה שנה חיבר את פסקול הסרט "השור הזועם" של סקורסזה והחל שיתוף פעולה ארוך ופורה עם הבמאי. בחלק מהפרויקטים הללו שיתף פעולה עם ותיקי הבנד, ריצ'רד מנואל וגארת' הדסון. בפסקול הסרט "צבע הכסף" (1986) כתב עם זמר הבלוז וילי דיקסון ועם אריק קלפטון.
קריירת סולו.
ב-1987 הקליט רוברטסון תקליט סולו בהפקת דניאל לנואה. בתקליט השתתפו כאורחים להקת U2, פיטר גבריאל, גארת' הדסון, ריק דאנקו ועוד. השיר "Fallen Angel" מהתקליט הוקדש לחברו ריצ'רד מנואל שהתאבד שנה קודם לכן. התקליט הגיע למקום ה-35 במצעד התקליטים האמריקאי ולמקום ה-23 במצעד הבריטי. האלבום נבחר ל"בחירת העורכים" של המגזין בילבורד לשנת 1987 ולמקום ה-78 ברשימת 100 האלבומים של שנות השמונים של הרלינג סטון. הסינגל הבולט מתקליט זה היה "Somewhere Down The Crazy River", הוידאו קליפ של השיר בוים על ידי מרטין סקורסזה ובונו, סולן להקת U2 שר בו קולות.
ב-1991 הוציא רוברטסון את התקליט "Storyville". התקליט הוקלט בניו אורלינס והשתתפו בו האחים נוויל ולהקת כלי נשיפה מקומית יחד עם חבריו גארת' הדסון וריק דאנקו.
נוסף על כך עסק רוברטסון בהפקה, בין היתר לתקליט "King of Hearts" של רוי אורביסון שראה אור לאחר מותו ב-1992.
ב-1994 יצר את התקליט "Music For The Native Americans" שנעשה במסגרת סרט תיעודי של PBS על המוזיקה של הילידים האמריקאים ובו חזר רוברטסון לשורשיו.
ב-2011 הוציא את תקליטו "How To Become Clairvoyant" בו הוא מארח את אריק קלפטון, סטיב וינווד, טום מורלו ומוזיקאים נוספים.
ב-2015 הוציא לאור ספר ילדים, "Hiawatha and the Peacemaker", עיבוד לסיפור עם ילידי.
ב-2016 הוציא לאור את ספרו "Testimony" ("עדות") המספר את סיפור הבנד מנקודת מבטו.
הסכסוך עם לבון הלם.
הבסיס היצירתי של רוברטסון בראשית תקופת הבנד היה החיבור שלו למוזיקאי הדרומי השורשי לבון הלם, שאף לימד אותו את ההיסטוריה של דרום ארצות הברית ואירח אותו בארקנסו על מנת שיוכל לספוג אווירה באופן בלתי אמצעי. אין מחלוקת על כך שרוברטסון שאב מחוויות אלה רעיונות רבים לשיריו ושללבון הלם הייתה תרומה ניכרת לעיצובם. בשנת 1993 פרסם הלם, שדרכו כמוזיקאי עצמאי לא צלחה כדרכו של רוברטסון, ספר אוטוביוגרפי בשם "This Wheel's on Fire: Levon Helm and the Story of The Band". בספר זה האשים הלם את רוברטסון על כך שגנב לעצמו את הקרדיט לרבים משירי הבנד, בפרט הלהיטים The Night They Drove Old Dixie Down ו-The Weight ובכך גרף הון לעצמו על חשבון חבריו ועל כך שפירק למעשה את הלהקה בהחלטה שלו, מבלי לקבל על כך את הסכמת החברים.
ב-1994 נכללה הבנד בהיכל התהילה של הרוקנרול. רובי רוברטסון ושאר החברים הגיעו לטקס, אך לבון הלם סירב להגיע ולהתייצב יחד עם רוברטסון על אותה במה.
רוברטסון ניסה לפצות את הלם, הילל את תפקידו כמוזה שלו וכמדריך הנאמן שלו בהלכות הדרום, אך עמד על כך שאת השירים חיבר בעצמו. רוברטסון אף ביקר את הלם על ערש דווי, לפני מותו של הלם מסרטן באפריל 2012 אך לא זכה למחילה מפורשת.
קוברה כספית
קוברה כספית (שם מדעי: Naja oxiana) היא מין של נחש מהסוג קוברה ממשפחת הפתניים השוכנת במרכז אסיה מחופי הים הכספי ואיראן במערב עד לצפון פקיסטן והודו (בחבל קשמיר ובהימאצ'ל פרדש) במזרח. היא דומה מעט לקוברה ההודית ("Naja naja") במראה, אך היא בהירה יותר ובעלת גומות כהות מתחת לגרון, החסרות אצל ההודית.
קוברה זו יכולה להגיע לאורך מטר עד 1.5 מטר, והיא בעלת קשקשים בעלי קצוות שחורים בולטים שצבעם כהה עד שחור, אך לא בכל גופה, והבטן ופלג הגוף התחתון צהוב או צבע בהיר. הראש רחב ומעוגל עם חריצים בולטים לעיניים. כמו שאר הקוברות היא בעלת מפרש צוואר גדול שצבעו צהוב-כהה לסירוגין. היא מנפחת את הצוואר כדי להרתיע את אויביה.
קוברה זו היא המערבית מכל הקוברות האסייתיות, והיא שוכנת בתחומי ערבה יבשה המכוסה בסלעים, עשבים מעטים או שיחיות, עד לגובה 3,000 מטר מפני הים. זוהי קוברה פעילת יום ברובה, אך לא רק, והיא מחפשת יונקים קטנים, עופות וזוחלים אחרים אותם היא הורגת בהכשה קטלנית.
הארס של קוברה זו קטלני ביותר ועל פי דו"ח מ-1992 היא נחשבת לקוברה הקטלנית מכולם. הארס מורכב מחלבונים נוירוטוקסינים והרעלת תאים וכן אנזימים הגורמים לפגיעה חמורה בתאים, בשל שחרור גבוה של פורין. הקוברה יכולה לגרום לכאבים ונפיחויות, שיתוק, פגיעה במערכת העצבים ולמוות מחוסר נשימה. מרבית הקורבנות מתים אם לא קיבלו בזמן נוגדן.
קוברה זו היא הנחש הקטלני ביותר במרכז אסיה ואיראן ואחראית לתמותה הגבוהה ביותר מבין הקוברות מהכשה - 70-75% מהמוכשים בממוצע מתים.
מוזיאון פטרהוף
מוזיאון פטרהוף (ברוסית: «Государственный музей-заповедник „Петергоф“») הוא מוזיאון בפטרהוף שבסנט פטרבורג, רוסיה, הנחשב למוזיאון הגדול ביותר מחוץ לסנקט פטרבורג מבחינת שטחו והוא כולל את הארמון הגדול ואת מתחם הארמונות והגנים.
המוזיאון נוצר בתחילה כארגון שנועד לנהל את מתחם הארמונות בפטרהוף, בהמשך צורפו אליו מתחמים נוספים, כולל סטרלנה וארמון קונסטנטין, המוזיאון באורניינבאום ובלומונוסוב. כיום זהו אחד מהאתרים המתויירים ביותר ברוסיה ומבקרים בו בממוצע 4.5 מיליון איש מדי שנה.
היסטוריה.
המוזיאון נוסד ב-19 במאי 1918 . מספטמבר 1941 ועד ינואר 1944 היה נתון לשליטת ורמאכט שכבשו במהלך המצור על לנינגרד. הארמונות הופצצו והובערו, הפסלים בגנים הושחתו, המזרקות נהרסו ותכולת הארמונות והמוזיאונים נבזזו.