יתומי האיידס הם ילדים ששכלו את אחד מהוריהם בשל מחלת האיידס. על פי הגדרת האו"ם מתייחס המונח יתום לכל ילד שגילו פחות מחמש-עשרה שנים, שאיבד הורה אחד או שניים. ילדים ששכלו את שני הוריהם לאיידס מכונים לעיתים "יתומים כפולים". על-פי הערכות, בשנת 2010 קרוב לרבע מכלל היתומים באוכלוסיית העולם צפויים להיות יתומי איידס, מי שיאבדו הורה אחד או שניים למחלה, ומספרם צפוי בשנה זו להגיע ל-25 מיליון. רובם המוחלט של יתומי האיידס נמצאים כיום במדינות אפריקה שמדרום למדבר סהרה.
נתונים דמוגרפיים.
ההערכה כיום היא כי ברחבי העולם יש למעלה מ-15 מיליון ילדים מתחת לגיל 18 אשר הם יתומי איידס. מעל 12 מיליון מילדים אלו חיים במדינות אפריקה הדרומיות למדבר סהרה. לעומתם, ביבשת אסיה נמצאים 6.5% מכלל יתומי האיידס ואילו באמריקה הלטינית והקריביים 5%. בשנת 2001 היה מספר יתומי האיידס באסיה, 1.8 מיליון, קטן ביחס למספר היתומים הכולל בעולם. בעוד שבאפריקה קרוב לשליש מהילדים היתומים איבדו הורה כתוצאה מהאיידס, הרי שבאסיה הנתון עמד על פחות מ-3 אחוזים. מספר ה"יתומים הכפולים" עתיד לעלות מ-3.8 מיליון בשנת 2001 ל-6.9 מיליון עד שנת 2010.
טבלה מס' 1: יתומים עקב איידס ועקב גורמים אחרים 1990–2001, כולל תחזית ל-2010
כדי להבין את ממדי התופעה מסתכלים חוקרים מסוימים על מקרי האיידס כעל סדרה של "גלים" (ראו תמונה מספר 2). הגל הראשון – נשאים חדשים של נגיף ה-HIV. עד לשנת 1998 מספרם נאמד בכ-930,000 איש מדי שנה. גל זה הגיע בשנת 2006 לכ-7 עד 8 מיליון נשאי HIV. הגל השני – מקרי התמותה מאיידס – צפוי להתגבר ולהגיע, עד לשנת 2010, לכ-800,000 מקרי תמותה מדי שנה; כתוצאה מכך, יתומי האיידס צפויים למנות כ-1.85 מיליון יתומים בשנת 2015. הסיכוי שילד מעל גיל 15 יתייתם מהוריו כתוצאה מהנגיף יעלה ב-30 אחוז (ראו תמונה מספר 3). עד לשנת 2015, יותר מ-30% מהילדים בגילים 15–17 יאבדו אחד מהוריהם.
השלכות חברתיות.
יתומי האיידס, בין שאיבדו הורה אחד או שניים, מתמודדים עם חוסר ביטחון רגשי ופיזי רב. עבור רוב היתומים, המשמעות של איבוד הורה פירושה טיפול באחים קטנים יותר ויציאה לעבודה בגיל צעיר על מנת להתפרנס. היתומים עשויים לסבול מתזונה לקויה והיעדר טיפול רפואי הולם. דו"ח אוניצ"ף גילה כי ב-20 מדינות אפריקה שמדרום לסהרה עבדו יתומים 40 שעות שבועיות יותר בהשוואה לילדים אחרים והלכו פחות לבית הספר. פרט לתחושת חוסר הביטחון סובלים יתומי איידס רבים מאפליה, ניצול מיני ונידוי חברתי. רבים מהם מתדרדרים לזנות והופכים לעבריינים החיים ברחוב. הניצול המיני ושימוש בסמים מגבירים את הסיכון שיתומי האיידס יידבקו בנגיף שהרג את הוריהם. באפריקה שמדרום לסהרה מטיל הנגיף נטל כלכלי כבד על המשפחות המורחבות שלעיתים מאמצות את בני המשפחה שהתייתמו. המבנים המשפחתיים המסורתיים משתנים וכעת עומדים בראש המשפחה הורים יחידים, סבים ואף ילדים עצמם.
השפעת תוכניות מניעת ההידבקות מאם-לילד.
במדינות מתפתחות, ישנו סיכוי רב יחסית למנוע הידבקות בנגיף ה-HIV בין הורים לילדים באוכלוסיות חלשות, על ידי טיפול אנטי-נגיפי ארוך-טווח בזמן הריון או בזמן לידה בניתוח קיסרי. בתנאים ירודים, הוכח כי טיפול אנטי-נגיפי קצר-טווח לאמהות בזמן ההריון או לאחר הלידה (לתינוקות עצמם) יכול אף הוא להיות אפקטיבי ולצמצם את אחוז ההידבקות בכ-35-50%. נטען כי הפעלת התוכנית למניעת הידבקות בין אם-לילד (Mother-to-Child-transmission prevention - MTCTP) תגדיל באופן מובהק את מספר היתומים. בתמונה מספר 4 ניתן לראות כי מספר הילדים מתחת לגיל 15 שטופלו במסגרת תוכניות הימנעות ההדבקה בין אם לילד גדול בהשוואה למס' הילדים כאשר התוכנית לא הופעלה. נראה כי כאשר תוכנית ה-MTCTP פעלה, מספר קטן-יחסית של ילדים נדבקו מאמהותיהם וכך מספר ילדים רב היה שורד לאורך זמן רב יותר. מוערך כי עד לשנת 2015 ינוע מספר היתומים מתחת לגיל 15 סביב 2.26 מיליון יתומים; כלומר 200,000 יותר יתומים בהשוואה להיעדר תוכנית הימנעות ההדבקה בין אם לילד (ראו תמונה 4).
בישראל.
ע"פ ד"ר מור זוהר, משרד הבריאות, מתוך פרוטוקול ישיבת הוועדה לזכויות הילד:
הדיון בפתרונות.
ע"פ דו"ח שהוכן עבור "הבנק העולמי" קיימות מספר אסטרטגיות למציאת פתרון לבעיית יתומי האיידס, רובן הגדול תלוי במדינה עצמה. ההערכה היא כי חיסכון בעלויות לטווח הקצר יביא להסלמה בעתיד הרחוק יותר - צמצום ביודעי קרוא וכתוב, עלייה בפשע ולחץ כלכלי. ההכרה בצרכי יתומי האיידס מהווה אתגר גדול, מכריע יותר מבעיות אחרות של המערכת הפורמלית, כגון יתומים ורווחת ילדים. אלו שישאו את המשא הכבד של יתומי האיידס הן המערכות הא-פורמליות. רובם הניכר של יתומי האיידס מטופלים על ידי בני-משפחתם המבוגרים יותר ומשפחות מורחבות. מודלים נוספים של קהילה מבוססת-יתומים יצאו בשנים האחרונות וכוללים כללי מפתח אלו:
כללי המפתח האלה נלקחים בחשבון על-מנת להבטיח מענה לצרכים הפיזיים והרגשיים של ילדים דרום-אפריקאיים המתעוררים עם עליית התמותה בקרב מבוגרים, כשהמשותף להצעות הוא יצירת סביבה תומכת:
הרחבת צורות התמיכה במדינה.
דיון ענף מתקיים על צורות התמיכה מצד המדינה אשר, על פי דו"ח שהכין הבנק העולמי, צריכות להתרחב ולכלול אלטרנטיבות חדשות עבור רווחת הילדים. קצבת הסעד יכולה לגדול עבור הורים/סבים וסבתות אשר מחפשים אחר ילדים במצב כרוני של חולי, כמו איידס, ותנאי הקבלה של הילדים יהוו מעין "מבחן צרכים" במקום טפסים המגדירים את הילד מבחינה רפואית באופן מסורבל. אף על פי כן, הדבר צפוי לעזור רק לילדים הנמצאים בתוך מערכת הסעד הפורמלית. וועדת החקירה של הביטוח הלאומי בדרום אפריקה המליצה על הרחבת רשת הביטחון לתמיכה בילדים עבור ילדים הצפויים ליפול בתוך המערכת הא-פורמלית, זאת, על פי דבריה, ניתן לעשות על ידי מספר צעדים - הרחבת קצת הסעד לילדים לכל הילדים מתחת לגיל 18 (כיום הדבר ניתן לילדים עד גיל 7) ומתן ביטוח בריאות חינם עד גיל 18. הבעייתיות בהצעה זו היא שישנו מחסום בירוקרטי של חוסר בפרטים מזהים כמו מספרי זהות ותאריכי לידה.
עידוד המערכות הקהילתיות.
הצעה זו קוראת לעידוד המערכות התומכות והדואגות לילדים יתומים, ולמציאת מקורות כספיים עבור ארגונים א-ממשלתיים וארגונים מבוססי-קהילה. יוזמת הממשלה סביב טיפול בסביבה הביתית צריכה, לפי ההצעה, להתרחב ואף להתמקד בילדים עצמם.
מתן החיסון האנטי-נגיפי בחינם.
מתן החיסון כנגד HIV בחינם יצר אפקט דרמטי במספר היתומים שצריכים דאגה ותמיכה. הפוטנציאל הגלום בהפיכת החיסון האנטי-נגיפי בצמצום עלויות הרווחה והסעד צריך, לפי כותבי הדו"ח, להיבחן לעומק.
מוזיאון חיפה לאמנות
מוזיאון חיפה לאמנות נוסד ב-1951 בחיפה באגף הימני של מבנה עיריית חיפה.
החל משנת 1978 הוא פועל בבניין הנוכחי שבוואדי ניסנאס. מבנה המוזיאון הוא מבנה אבן ייחודי שנבנה בשנות ה-20 כבית ספר והוכרז כאתר לשימור. הבניין התלת-קומתי ממוקם על גבול שכונת הדר, בצומת מרכזי של תרבות, המחבר שכונות יהודיות וערביות. המוזיאון הוא חלק ממוזיאוני חיפה ואחד משלושת המוזיאונים לאמנות הגדולים בישראל, ומתמקד בהצגת אמנות עכשווית, ישראלית ובינלאומית.
היסטוריה.
המוזיאון נפתח ב-7 באוקטובר 1951 לרגל תערוכה גדולה לכבוד מארק שאגאל. שאגאל אף היה נוכח בפתיחה.
מיום היווסדו שכנו בו שני מוזיאונים:
ד"ר פריץ שיף ניהל את המוזיאון לאמנות חדשה מ-1955 ועד 1964. בשנת 1961 נתמנה שיף כמנהל שני המוזיאונים. המוזיאון עבר לבניין ברחוב שבתאי לוי בשנת 1978.
עם כניסתה של תמי כץ-פרימן לתפקיד האוצרת הראשית של המוזיאון בספטמבר 2005 התחדדה מטרתו של המוזיאון לשקף את התמונה המרובדת ורבת-הפנים של התרבות העכשווית בעידן הגלובלי. כץ-פרימן כיהנה בתפקיד עד שנת 2010.
בינואר 2019 פרצו מהומות ליד מוזיאון חיפה לאמנות, שם הוצגה יצירתו של יאני לינונן "מק ישו" בה נראית דמותו של רונלד מקדונלד כישו על צלב. מאות מפגינים נוצרים השליכו אבנים על המוזיאון ודרשו להסיר את הפסל. בהפגנה נפצעו שלושה שוטרים. לינונן הצהיר כי הוא תומך בחרם אמנותי על ישראל וביקש בעצמו מהמוזיאון להסיר את היצירה.
המוזיאון כיום.
מוזיאון חיפה לאמנות משתרע על שטח של כ-1,300 מ"ר ושוכן בשלוש קומות, מהווה מוסד ואבן שואבת לאמנים וחוקרי אמנות, בדגש על שאלות עכשוויות הנוגעות למהות, למשמעות ולפוטנציאל הגלומים באוסף מוזיאלי.
התערוכות שהוצגו בשנים האחרונות, ואלה המתוכננות לשנים הקרובות, עסקו וצפויות לעסוק בסוגיות מרכזיות סביב נושאים, רעיונות ומגמות תרבותיות משתנות. אשכול התערוכות, המתחלף שלוש פעמים בשנה, כולל, בנוסף לתערוכה המרכזית, תערוכות משנה המהדהדות את הנושא המוביל. המוזיאון מציג אלפי עבודות של אמנים ישראלים ובינלאומיים, ומספר את סיפורה של התרבות הישראלית העכשווית.
"המרכז למדיה חדשה" פועל במוזיאון מאז שנת 2004, ומטרתו להציג צורות אמנות תלויות-טכנולוגיה ולחקור את ההיבטים החברתיים-תרבותיים שלהן. רצף התערוכות של המרכז למדיה חדשה נועד לפרוש מגמות שונות ומגוונות בעשייה העכשווית בתחום אמנות הווידאו והמדיום הדיגיטלי.