ב-1968 נבחר שוויקר לסנאט של ארצות הברית, והביס את הסנאטור המכהן זה 12 שנה ג'ו קלארק בפער של יותר מ-280,000 קולות. הוא היה המועמד הרפובליקני היחיד שניצח בבחירות ארציות במדינת פנסילבניה, באותה השנה בה יוברט האמפרי ניצח בבחירות לנשיאות בפנסילבניה את ריצ'רד ניקסון ביותר מ-170,000 קולות. בהמשך למוניטין הפרוגרסיבי שלו בבית הנבחרים, התנגד שוויקר למלחמת וייטנאם ולמועמדיו של הנשיא ניקסון לבית המשפט העליון של ארצות הברית קלמנט היינסוורת' וג'. הרולד קארסוול. שוויקר קיבל דירוג בן 89% מהארגון הפרוגרסיבי "אמריקאים לפעולה דמוקרטית" . עם זאת, הוא גם תמך במספר רעיונות שמרניים כמו תפילות במערכת החינוך הציבורי והתנגד לבקרה חזקה יותר ונרחבת על כלי נשק.
במהלך כהונתו בסנאט, שימש שוויקר כחבר הבכיר בוועדת העבודה ומשאבי האנוש ובוועדת המשנה להקצבות בעבודה, בבריאות ובשירותי האנוש. שוויקר היה חלוץ בהגדלת ההוצאות הממשלתיות למחקר מחלת הסוכרת, באמצעות נתינת חסות וניסוחו של "חוק המחקר והחינוך הלאומי לסוכרת". חקיקה זו, שהתקבלה על ידי הקונגרס ב-1974, הקימה את הנציבות הלאומית לסוכרת כדי ליצור תוכנית ארוכת טווח למלחמה במחלה.
הוא נבחר מחדש ב-1974 לאחר שניצח את יריבו הדמוקרטי, ראש עיריית פיטסבורג פיט פלהרטי, אף על פי שבבחירות אלה איבדו הרפובליקנים מושבים רבים בקונגרס כתוצאה מפרשת ווטרגייט. הוא זכה ב-53% מקולות הבוחרים, אחוז התמיכה הגבוה ביותר שהצליח לקבל סנאטור מפנסילבניה מאז 1946. הוא היה הסנאטור הרפובליקני הראשון שקיבל אי פעם את תמיכת הסתדרות העובדים האמריקאית AFL-CIO בפנסליבניה, וקיבל 49% מהקולות בפילדלפיה, מעוז מובהק של המפלגה הדמוקרטית.
ועדת צ'רץ'.
בין השנים 1975–1976 היה שוויקר חבר ב"וועדה המיוחדת לחקר פעולות ממשלתיות בנושא פעילויות מודיעין", בראשותו של הסנאטור פרנק צ'רץ' מאיידהו, שחקרה פעילויות לא-חוקיות של סוכנויות קהילת המודיעין האמריקאית. ועדץ צ'רץ' חשפה כי הטענות לפיהן זממה סוכנות הביון המרכזית להתנקש בחייו של פידל קסטרו, נשיא מועצת המדינה של קובה, במהלך נשיאותו של ג'ון פיצג'רלד קנדי — לא דווחו לוועדת וורן אף על פי שמנהל ה-CIA אלן דאלס היה חבר בה. ממצאים ראשוניים אלה הביאו את שוויקר לקרוא לחקירה מחודשת של רצח ג'ון קנדי. צ'רץ' מינה את שוויקר והסנאטור גארי הארט מקולורדו להרכיב ועדת משנה בת שני אנשים לבחינת "הביצועים או אי-הביצועים" של סוכנויות הביון בארצות הברית במהלך החקירה הראשונית של הרצח.
באוקטובר 1975, הצהיר שוויקר במסיבת עיתונאים כי ועדת המשנה מצאה "קצי-חוט משמעותיים" ובוחנת שלוש תאוריות קשר. הוא הוסיף ואמר בדו"ח הסופי שלה, ועדת צ'רץ' קבעה כי החקירה הראשונית לוקה בחסר וביקרה את תגובת ה-CIA וה-FBI, אך הצהירה כי קביעה זו איננה חושפת מספיק ראיות שיבססו הוכחה שהייתה תיאורית קשר להתנקש בחייו של הנשיא קנדי. ב-14 במאי 1976, אמר שוויקר בתוכנית "CBS Morning News" כי הוא מאמין שה-CIA וה-FBI שיקרו לוועדת וורן. ב-27 ביוני 1976 הוא הופיע בתוכנית "Face the Nation" של רשת הטלוויזיה "CBS" ואמר כי הוועדה עשתה טעות אנושה בכך שהסתמכה על ה-CIA ועל ה-FBI במקום להשתמש בחוקרים עצמאיים משלה. שוויקר הצהיר עוד כי הוא חש שטיוח מצד הבית הלבן אפשרי.
מועמד לסגן הנשיא בבחירות 1976.
ב-1976, מושל קליפורניה רונלד רייגן היה המתמודד העיקרי נגד הנשיא המכהן ג'רלד פורד בבחירות המקדימות למועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות. מיד לפני כינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית, ניסה רייגן למשוך צירים מתונים באמצעות הבטחתו להכריז על שוויקר כעמיתו למירוץ, שהיה בעל דפוס הצבעות מתון בסנאט. מהלך זה היה יוצא דופן מכיוון שרייגן לא דבק במוסכמה לפיה מכריזים על עמית למירוץ רק לאחר זכייה במועמדות. בתגובה, רפובליקנים שמרנים ובהם הסנאטור ג'סי הלמס מקרוליינה הצפונית עודדו את היבחרו של ג'יימס ל. באקלי, סנאטור מניו יורק המכהן מטעם המפלגה השמרנית של ארצות הברית, למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות. הנשיא פורד במועמדות המפלגה בהצבעה הראשונה על חודו של קול, ואז בחר בבוב דול כמועמדו לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית.
בחירתו של רייגן בשוויקר כעמית פוטנציאלי למירוץ הפתיעה את שוויקר עצמו כיוון שהשניים לא הכירו זה את זה באופן אישי. בהמשך הפגין שוויקר דפוס הצבעה שמרני בהרבה: דירוגו מהארגון "אמריקאים לפעולה דמוקרטית" ירד ל-15% ב-1977. ב-1980 הודיע כי לא יתמודד לכהונה שלישית בסנאט של ארצות הברית. רייגן זכה בסופו של דבר במועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1980 אך שוויקר לא נבחר להיות עמיתו למירוץ. במקום זאת, רייגן בחר בג'ורג' הרברט ווקר בוש כעמיתו למירוץ והשניים גברו בבחירות על הנשיא המכהן ג'ימי קרטר וסגנו וולטר מונדייל.
מזכיר הבריאות ושירותי האנוש.
בינואר 1981 מונה שוויקר למזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית בידי הנשיא רונלד רייגן. הוא מילא את התפקיד עד שהתפטר בפברואר 1983. במהלך כהונתו הוא עבד עם רייגן ועם יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית טיפ אוניל ברפורמה בביטוח לאומי, שם דגש רב יותר על רפואה מונעת, הפחית את מענקי הרפואה והענקת חותמות המזון של תוכנית הסיוע לתזונה משלימה (Supplemental Nutrition Assistance Program, או בשמה הידוע "Food Stamp Program") למדינות ארצות הברית והגביל את הזכאות לקצבאות סעד.
מותו.
ב-31 ביולי 2015 מת שוויקר כתוצאה מזיהום שהסתבך במרכז הרפואי אטנלטיקר שבפומונה, ניו ג'רזי.
רוברט סימפסון
רוברט וילפרד לוויק סימפסון (באנגלית: Robert Wilfred Levick Simpson; 2 במרץ 1921–21 בנובמבר 1997) היה מלחין אנגלי ובמשך שנים רבות, מפיק ושדרן בשירות השידור הבריטי.
סימפסון נודע בעיקר במוזיקה התזמורתית והקאמרית שלו (בייחוד היצירות שנכתבו בצורות המפתח הקלאסיות: 11 סימפוניות ו־15 רביעיות מיתרים), וכן בכתביו על המוזיקה של בטהובן, ברוקנר, נילסן וסיבליוס. הוא למד הלחנה אצל הרברט הוולס. בשנת 1980 ייסדו אנשים פרטיים את "אגודת רוברט סימפסון", מחשש כי המוזיקה של סימפסון עלולה להישכח מלב ללא הצדקה. היה זה מעשה יוצא דופן כשמדובר במלחין עכשווי חי ופעיל. מטרת האגודה היא להפיץ את המוזיקה של סימפסון לקהל רחב יותר על ידי מימון הקלטות והופעות חיות של יצירותיו, הוצאת כתב־עת ופרסומים אחרים, ובניהול ארכיב של חומר הנוגע למלחין.
חייו.
סימפסון נולד בלימינגטון שבווריקשייר. אביו, רוברט וארן סמפסון, היה צאצא של ג'יימס יאנג סימפסון, חלוץ ההרדמה לצורך ניתוח; אמו, הלנה הנדריקה גובארס, הייתה בתו של גריט גובארס, מייסד הזרוע הית של צבא הישע. סימפסון למד בבית הספר וסטמינסטר. הוא יועד לקריירה רפואית ולמד בלונדון במשך שנתיים לפני שהחליט סופית להיות למוזיקאי. כמתנגד מטעמי מצפון במלחמת העולם השנייה, שירת ביחידת רפואה ניידת בתקופת הבליץ על לונדון, ובמקביל למד אצל הרברט הוולס. הוולס שכנע אותו ללמוד לתואר ראשון במוזיקה באוניברסיטת דארהם, ובשנת 1952 קיבל תואר דוקטור למוזיקה באותה אוניברסיטה. העבודה שהגיש לקבלת התואר הייתה הסימפוניה הראשונה שלו. לאחר המלחמה הרבה סימפסון להרצות וייסד את האגודה לקונצרטים חקרניים (Exploratory Concerts Society); ב־1951 הצטרף לצוות המוזיקה של ה־BBC והיה לאחד ממפיקי המוזיקה הוכרים והמכובדים ביותר שלו. הוא המשיך בעבודתו ב־BBC במשך קרוב לשלושים שנה. סימפסון תמך בהתלהבות במוזיקה של האברגל בריאן, ובעידוד ה־BBC הפיק שידורים רבים שהציגו את יצירותיו של בריאן. אלה כללו ב־1966 את הסימפוניה הראשונה "הגותית", בעלת ממדי הענק, של בריאן, בניצוח סר אדריאן בולט וב־1973 את הסימפוניה ה־28 בניצוח לאופולד סטוקובסקי, שהציג, בגיל 91, בביצוע בכורה, יצירה שנכתבה של ידי מלחין בן 91.
סימפסון נשא לאישה את בסי פרייזר בשנת 1946; היא מתה ב־1981 וכעבור שנה נשא סימפסון לאישה את אנג'לה מסגרייב, עמיתה שלו ב־BBC וקרובת משפחה של המלחינה תיאה מסגרייב.
בשלהי הקריירה שלו כמפיק ב־BBC, הסתכסך סימפסון לעיתים קרובות עם הנהלת הארגון. בשנות ה־70 היה אחד מאלה שהחלו בהתקוממות (הכושלת) נגד הדו"ח "שידור בשנות השבעים" ותוכניתו ל"שידור גנרי" (כלומר, רשתות נפרדות למוזיקה קלה, מוזיקה קלאסית ושיח). שותפים להתקוממות היו האנס קלר ודריק קוק. עשור לאחר מכן התנגד סימפסון נמרצות לארגון מחדש לצורך חיסכון בעלויות, שבסופו של דבר היה כרוך בביטול העסקה של חמש מאחת־עשרה התזמורת של השירות. במהלך שביתת המוזיקאים שנבעה מכך (שבעטיה התבטלו השבועות הראשונים של קונצרטי הטיילת בעונת 1980 של שירות השידור), בחר סימפסון להתעלם מתקנות סגל השירות ולדון בעניין עם עיתון ארצי; אז התפטר מן התאגיד, תוך שהוא מצהיר בפומבי על "התנוונות ערכים מסורתיים של ה־BBC במאבק לרייטינג". האנס קלר תיאר בהמשך דברי ביקורת אלה כ"עובדה בת־אימות". לו שמר סימפסון על שתיקה עוד חודשים אחדים, היה יכול לפרוש לגמלאות בשכר מלא, אבל להרגשתו, במעשה כזה היה מחלל את עקרונותיו. מחמת התיעוב שחש כלפי אתוס בריטניה של מרגרט תאצ'ר, עבר בשנת 1985 לאירלנד, שם השתקע בטראלי ביי במחוז קרי. ב־1991 עבר אירוע מוחי קשה במהלך מסע הרצאות באנגליה. הפגיעה בתלמוס שלו גרמה לכאבים, שליוו אותו במשך שש שנות חייו הנותרות והגבילו את פעילותו. הוא מת בטראלי בשנת 1997.