ההמנון הלאומי של הונדורס נכתב על ידי אוגוסטו קונסטנטינו קואלו והולחן על ידי קרלוס הרטלינג. ההמנון מורכב משבעה בתים ופזמון, אף על פי שבגרסה הנפוצה ביותר שרים רק את הפזמון ואת הבית השביעי.
המנון הונדורס מופיע גם כחלק מתוכנית הלימודים של בתי הספר היסודיים בהונדורס, במהלך השנה השישית ללימודיהם בבית הספר היסודי לומדים התלמידים לזכור בעל פה את שמונת הבתים (כולל הפזמון) ואת הפירוש של כל בית. במהלך תקופת הבחינות בסיום הלימודים בחטיבת הביניים, התיכון או האוניברסיטה ישנה בחינה על ההמנון הלאומי. באופן לא רשמי, ההמנון מכונה לעיתים "דגלך מואר באופן שמיימי" (בספרדית: Tu bandera es un lampo de cielo) שזוהי גם השורה הראשונה בפזמון.
היסטוריה.
בשנת 1904, נשיא הונדורס באותה תקופה, מנואל בונילה, ביקש ממספר כותבים לאומיים שיכתבו שירי המנון ויבחרו מביניהם את השיר המתאים ביותר, אך רק בשנת 1910, במהלך כהונתו של הנשיא מיגל דווילה, התחרות נפתחה רשמית. ב-1912, הקונגרס הלאומי פסק לבטל את התחרות מכיוון שכל 10 היצירות שהוגשו עד אותה תקופה לא עמדו בדרישות.
בשנת 1915, הממשלה, בראשות הנשיא אלברטו ממברנו, חוקקה כי ההמנון הנכתב על ידי אוגוסטו קונסטנטינו קואלו והולחן על ידי קרלוס הרטלינג יהפוך להמנון הרשמי של המדינה. חוק זה יצא לפועל ב-23 בינואר 1917 כאשר ההמנון זכה לראשונה למעמד רשמי.
מבנה.
ההמנון הלאומי של הונדורס מורכב משמונה בתים, כולל הפזמון. כל בית בנוי משמונה שורות, סך הכל ההמנון בנוי מ-64 שורות. באופן מוזיקלי ההמנון מכיל שבעה בתים שכל אחד מהם שרים פעם אחת ובסיום כל בית שרים את הפזמון. נהוג לשיר את ההמנון במשקל ארבעה רבעים, את הפזמון שרים באלגרו (שמח, צבאי ומלא הבעה) ואת שאר הבתים באנדנטה (איטי יותר, פאסיבי, מתון ועצוב). את ההמנון שרים בסולם סי במול מז'ור.
ששת הבתים הראשונים של ההמנון מתארים בסדר כרונולוגי אירועים היסטוריים חשובים בתולדות הונדורס, מתחילת התקופה הטרום קולוניאליסטית עד לעצמאותה. הבית השביעי בשונה מקודמיו מתאר את ההגנה על המולדת וקורא לתושביו להגן על מדינתם. הפזמון מתאר את הדגל וסמל המדינה.
המנון הונדורס.
פירוש.
הפזמון מתאר את דגל וסמל הונדורס. בחלקו הראשון של הפזמון, מתואר דגל הונדורס בעזרת דימוי השמיים שנחצים על ידי פס מושלג וחמישה כוכבים בהירים הנמצאים במעמקיו. בחלקו השני של הפזמון מתאר הסמל.
הבית הראשון, מספר על גילויו של כריסטופר קולומבוס ב-1502 את הונדורס. הונדורס מתוארת כ-"הודית בתולה ויפה", היא מדומה להודית מכיוון שקולומבוס היה סבור שהגיע להודו כשגילה אותה ולבתולה כי מעולם אף זר לא הגיע אליה. בהמשך הבית מתואר כי יופים של חופיה הם אלו שמשכו את קולומבוס וכמחוות הערצה אליהם נשק להם.
הבית השני, מספר על חזרתו של קולומבוס לספרד ממסעו האחרון. קולומבוס גילה את הונדורס במסעו הרביעי והאחרון, לאחר שעבר ביבשות ואיים רבים, בעת חזרתו לקח שלל מהאי וחזר באוגוסט 17 באותה השנה לדווח למלכי ספרד, איזבלה ופרננדו. דיווח זה הוביל בסופו של דבר לכיבוש הספרדי. בהמשך הבית מתוארת הונדורס כמרימה את מצחה בחשש וחרדה מהדגל המשונה שהיא מגלה שמונף עליה, דגל האימפריה הספרדית.
הבית השלישי מתאר את הקרבות העקובים מדם שהביאו איתם הכובשים הספרדים. הכיבוש הספרדי התקבל בהתנגדות קשה מצד הילידים תושבי הונדורס, הבית מתאר את הקרב שבין למפירה, מנהיגם של המורדים הילידים, לבין הכובש הספרדי פרננסיקו דה מונטז'ו. לאחר קרב בין כוחותיו של למפירה לכוחותיו של פרננסיקו, למפירה נסג לפסגת הר מבוצרת ומשם הנהיג התנגדות במשך חודשים רבים. לבסוף, הספרדים שכנעו אותו לצאת ולנהל איתם מסע ומתן וכשיצא חייל ספרדי חמוש בארקבוז ירה בו למוות, מה שהוביל לכניעתם של הילידים.
הבית הרביעי מתאר כיצד שלושת מאות הקולוניזציה עברה על הילידים תושבי הונדורס. בתקופה זו הילידים שירתו והיו עבדיהם של השליטים והרשויות הקולוניאליסטיות. הרצון לעצמאות וחופש בער בילידים שהיו משועבדים אך רצונם ותביעתם לחופש זה התנדו ברוח, "אל האטמוספירה הכחולה". לבסוף, שמעו הילידים את ההד של תנועות המהפכה מעבר לאוקיינוס האלטנטי שהביאו קץ לקולוניזציה.
הבית חמישי מתאר את השפעותיה של המהפכה הצרפתית, שהתרחשה בשנת 1789, על הילידים תושבי הונדורס. חלקה הראשון של הפסקה מתארת את מאבקה של צרפת, ובעצם משווה באופן עקיף אותה להונדורס, במשך מאות כנגד השלטון המלוכני בצרפת עד שהתעוררה בעזרת כוחו של ז'ורז' דנטון. המהפכה הצרפתית היוותה עבור תושבי הונדורס מקור השראה ותקווה והראה להם כי דרישה לזכויות החירות, החופש והשוויון ופירוק השלטון הרודני הוא אפשרי. ז'ורז' דנטון היה מהפכן צרפתי שהצביע בעד הוצאתו להורג של לואי השישה עשר שהיה סמל השלטון הישן. המלך לואי השישה-עשר נשפט לעונש מוות מהסיבה שפגע בחירותם של האזרחים ובביטחון הלאומי של צרפת. באותה תקופה נקבע החוק הכללי לסגוד לחופש ולחירות שיוצגו על ידי "אלת התבונה", מרים.
הבית השישי מדמה את הונדורס לצרפת, מכיוון שכמו צרפת הפכה לחופשיה והתנערה מידי השליטים העריצים כך גם הונדורס התנערה מהקולוניזציה הספרדית ומהעבדות כשקיבלה את עצמאותה ב-15 בספטמבר 1821. בהמשך הבית מדומה עזיבת הקולוניאלסטים לציפור שחורה העפה הרחק מהמדינה.
הבית השביעי והאחרון שונה בתכליתו משאר בתי ההמנון מכיוון שאינו מתאר אירוע היסטורי כלשהו וקורא להגן על הסמל ודגל המדינה.
מצור על ירושלים
יוהאן לודוויג קראפף
יוהאן לודוויג קראפף (בגרמנית: Johann Ludwig Krapf; 11 בינואר 1810 - 26 בנובמבר 1881) היה מיסיונר גרמני במזרח אפריקה, כמו כן חוקר, בלשן וסייר. קראפף מילא תפקיד חשוב בחקר מזרח אפריקה עם יוהנס ריבמן. הם היו האירופאים הראשונים שראו את הר קניה בעזרת אנשי הקיקויו שגרו במורדותיו ובהר הקילימנג'רו. קראפף מילא תפקיד מפתח בחקר קו החוף של מזרח אפריקה.
ראשית החיים.
קראפף נולד למשפחת איכרים לותרנית בדרום-מערב גרמניה. מימי בית הספר ואילך פיתח את הכישרון שלו לשפות. תחילה למד לטינית, יוונית, צרפתית ואיטלקית. שפות נוספות למד בהמשך חייו. לאחר סיום הלימודים הצטרף לסמינר למיסיון של בזל בגיל 17 הפסיק את לימודיו מכיוון שהיה לו ספק לגבי ייעודו המיסיונרי. הוא למד תאולוגיה באוניברסיטת טיבינגן וסיים את לימודיו בשנת 1834. בעת שעבד ככומר עוזר בכפר, פגש מיסיונר מבזל שעודד אותו לחדש את ייעודו המיסיונרי.
אתיופיה.
בשנת 1836 הוזמן על ידי החברה המיסיונרית של הכנסייה האנגליקנית (CMS) להצטרף לעבודתם באתיופיה. המסיון בבזל העביר אותו לאנגליקנים ובשנים 1837–1842 עבד בארץ נוצרית קדומה זו. הוא הכין את עצמו על ידי לימוד שפת הגעז (Ge'ez) הקדומה והשפה האמהרית של רמות אתיופיה. כשהוא נחת בדיג'ובטי, עבר קראפף את הדרך אל ממלכת שבא, שבמרכז אתיופיה. הוא הציג את עצמו בפני השליט, מרידאזמאך סאיה סלסי, ובהמשך ליווה אותו במערכה צבאית בדרום שבא. הרקע הבפטיסטי של קראפף לא עזר לו להבין ולהעריך את הנצרות האתיופית המסורתית, במיוחד את הדגש שלהם על קדושים, ליטורגיה ושימוש בשפת געז, שפה שאיננה מדוברת עוד. כשעזב את שבא בשנת 1842, הוא מצא שדרכו לגונדר חסומה בעקבות קרב דברה תבור. הוא חזר על עקבותיו לחצר של אדארה ביל, מפקד אחד השבטים ששדד אותו. קראפף הצליח לברוח עם משרתיו, ועשה את דרכו למאסאווה בתמיכת התושבים המקומיים.
לאחר מכן הוא ריכז את התעניינותו באנשי אורומו בדרום אתיופיה, בתקופתו המכונה "גאלה", כשהיו מאמינים בדת מסורתית. הוא למד את שפתם והחל לתרגם לשפה זאת חלקים מהברית החדשה. קראפף קיבל דוקטורט מאוניברסיטת טובינגן בשנת 1842 על מחקרו בשפות אתיופיה. לאחר מכן גורשו כל המיסיונרים המערביים מאתיופיה, וכך הסתיימה עבודתו שם. בשיתוף עמיתו קרל וילהלם איסנברג, הוא פרסם ספר זכרונות על תקופתו באתיופיה, בשנת 1843. הוא תיקן את תרגומי התנ"ך של אבו רומי לאמהרית.
קניה.
קראפף בילה זמן מה באלכסנדריה, מצרים, בה התחתן. משם יצא למזרח אפריקה בתקווה להגיע לאורמו מכיוון שהוא החוף הקנייתי. רוב קו החוף במזרח אפריקה היה אז בשליטת הסולטנות מזנזיבר. הסולטאן סייד סעיד נתן לו היתר להקים תחנת מיסיון בעיר החוף מומבסה. קראפף התחיל שוב בלימוד השפות של אנשי מיג'קנדה המקומיים וגם סווהילית שהיא שפת נפוצה במזרח אפריקאית.
זמן קצר לאחר ההגעה למומבסה מתו אשתו ובתו הצעירה ממלריה. קראפף עבר לרמות הגבוהות של רבאי בהרי החוף והקים את תחנתו החדשה ראבאי, כ 20 ק"מ צפון מערב למומבסה. כאן הוא כתב את המילון והדקדוק הראשון של השפה הסווהילית. הוא גם החל ללמוד שפות אפריקניות אחרות, לערוך מילונים ולתרגם קטעים מהתנ"ך. בעבודה עם שופט מוסלמי בשם עלי בן מודין, הוא תרגם את ספר בראשית. הוא המשיך לתרגם את הברית החדשה, כמו גם את ספר התפילה המשותפת. עם זאת, רוב החומר שתרגם לא פורסם, אם כי לאחר מכן הוא שימש בתיקון התרגום בגרסה הדרומית יותר של הסוואהילית.
בשנת 1846 הצטרף אליו יוהנס ריבמן, לותרני גרמני נוסף מדרום-מערב גרמניה שהיה בשירות המסיון. קראפף וריבמן יצאו לחקור את פנים מזרח אפריקה והם היו האירופאים הראשונים שראו את ההרים הגבוהים של קילימנג'רו והר קניה. הם שלחו דיווחים לגביהם לאירופה, שהמומחים לעגו להם. הוא גם סייע ביצירת המפה של מזרח אפריקה, "מפת השבלול" שמיפתה בעיוות גדול את אגם אונימאסי.