הלמ"ס מציע לנסקריו להזדהות כ"מסורתיים לא כל-כך דתיים" או כ"מסורתיים דתיים". ב-2020 בערב ראש השנה התשפ"א פרסם הלמ"ס סקר שבקרב בני 20 ומעלה יש בישראל 22.1% "מסורתיים לא כל-כך דתיים" ו-12.8% "מסורתיים דתיים".
מאפיינים.
המסורתיים אינם זרם מוגדר ויחסם לדת קשור בנטיית לבם וברצון להיות חלק מהמסגרת היהודית הכוללת מבלי לראות עצמם מחויבים לשמירת כלל המצוות. למרות זאת אפשר לייחס לרובם שמירה על מספר מצוות ומנהגים הנחשבים מרכיבים חשובים ביהדות. כגון:
ישנם מסורתיים המעדיפים לשלוח את ילדיהם, בעיקר בגיל הרך ובבית הספר היסודי, למסגרת דתית. יש הנוהגים גם לבקר אצל רבנים ומקובלים כדי לקבל מהם עצה או ברכה או העשרה בידע דתי בנושאי יהדות. הכל תלוי ברצונו החופשי של המסורתי להקפיד על מצוות ומנהגים הנראים רלוונטיים בעיניו.
עדתיות.
המסורתיות נפוצה יותר בקרב יהודי ארצות האסלאם ובקרב היהודים האשכנזים יש אחוז נמוך יותר של אנשים המגדירים עצמם "מסורתיים". הסיבה העיקרית לכך היא הדיכוטומיה היחסית שנוצרה בהדרגה לאחר תקופת האמנציפציה בין אורתודוקסים, רפורמים ואחרים במרכז אירופה (ובהמשך בארצות הברית), ובין חילונים, ציונים-דתיים וחרדים במזרח אירופה בראשית המאה ה-20. בקרב יהודי ארצות האסלאם הייתה ירידה בשמירת המצוות והתקיים מתח בין הדת ובין כוחות המודרניזציה, אך הקיטוב בין הדבקים במסורת ובין מי שהתרחקו ממנה במידה זו או אחרת היה מתון יותר מבאירופה. לא קמו כוחות מאורגנים שביקשו לאתגר את סמכות הרבנות המסורתית. רבים מהעולים מארצות המזרח וצאצאיהם, מגדירים עצמם שומרי מסורת גם אם חלק מאורחות חייהם חילוניים. מפלגת ש"ס חרתה על דגלה את הסיסמה "להחזיר עטרה ליושנה", וסחפה אל שורות מצביעיה רבים מבני עדות המזרח שאינם דתיים, אך רואים חשיבות בשמירת המסורת.
רקע רעיוני לדגם המסורתי.
דיון בזיקה לחברה הדתית בישראל עובר לרוב באחד משני דגמים:
היהודי המסורתי נתפס לרוב מתוך קנה המידה של היהדות האורתודוקסית. מתוך קנה מידה זה הוא נתפס כבעל אמונה מחד אך לוקה בחסר בתחום קיום המצוות. היהודי המסורתי יכול ללכת בשבת לבית הכנסת ולאחר מכן למשחק כדורגל או לנסוע לים. אדם שאינו חילוני ואינו דתי, או להפך חילוני ודתי גם יחד. על פי מחקרם של ליבמן וידגר, הם מהווים קבוצה עצמאית אם כי יש שרואים בהם "קוקטייל" לא עקבי של אמונות ופרקטיקות המתאפיין בעיקר על ידי חוסר הבהירות. ליבמן וידגר ראיינו מסורתיים ושאלו אותם על אמונותיהם ואורח חייהם. אחת התשובות שחזרה פעמים רבות הייתה כי המסורתיים מקבלים את עקרונות הדת אבל אלה נשארים ברמה המופשטת ולאו דווקא הקונקרטית. שורה של מעשים דתיים חדשים מאפיינת את הקהילה המסורתית. ביניהם בולטת למשל העלייה לקברי צדיקים שהידועה בהם היא הילולת מירון.
שלמה דשן טוען כי המסורתיים אינם רואים עצמם כ'חילונים' בנוסח ה"אשכנזי" (בניסוחו) ובוודאי שאינם מתנהגים כך. אמונה באל, מעמד חכמי התורה, שכר ועונש ועוד – כל אלה מקובלים למדי, ואיתם גם נוהגים מעשים הקשורים בחיי המשפחה. התשתית המשפחתית–חברתית-קהילתית מלכדת את המזרחיים באופן המונע מהם 'חילוניות' גמורה, מנוכרת. יהודה שנהב טוען יותר מכך, כי למעשה אין חילוניות מלאה בקרב יהודים במדינה. לדעתו, כל מי שיש לו זיקה שכלית, אמונית או פרקטית למסורת היהודית - איננו באמת חילוני.
מאיר בוזגלו טוען כי המסורתי רואה את עצמו נאמן לעולם של הוריו ומוריו ודוחה את הרעיון המערבי החילוני על ההכרח בכינון עצמי ובכך שהכול פתוח לביקורת. המסורתי מקבל מהוריו ומעביר הלאה למשפחתו ותלמידיו, מתוך כבוד ולא מתוך חיקוי מכני. הירושה שקיבל מהוריו אינה קובעת סדרת פעולות קשוחה, אלא דורשת ממנו עבודת פירוש ועדכון. לדברי בוזגלו, אין כל ניגוד בין מסורת לשינוי, אלא ההפך הוא הנכון: המסורת היא תנאי הכרחי לאפשרות של כל שינוי - אחרת יש סדרת המרות בזו אחר זו ולא שינוי והתפתחות שדורשים גרעין קשיח או שאליו מחויבים. החיים המודרניים מציבים בפני המסורתי אתגרים שלא עמדו בפני אבותיו, ועשויים להיפתר בדרכים שונות. מה שברור הוא שאין הוא מצטרף לקהילה שמקבלת את הפתרון ההלכתי של רב לבעיות אלה וכאן נעוץ ההבדל המשמעותי ביותר בינו לבין אדם דתי. למעשה, הוא מחפש דרכים להגביל את מרחב השאלות ההלכתיות - המסורתי אינו ממרה את פי הרב, אבל בהרבה שאלות אין הוא שואל את הרב.
מוסדות ושירותים למסורתיים.
במערכת החינוך קיימים בתי ספר השמים דגש על האוכלוסייה המסורתית:
מפת קרנו
מפת קרנו היא שיטה לצמצום ביטויים הנהוגה בבעיות באלגברה בוליאנית.
השיטה פותחה על ידי טכנאי במעבדות בל בשם מוריס קרנו, שנדרש במסגרת עבודתו על מרכזיות טלפון, שהיו גרסאות מוקדמות למרבבים, למצוא פונקציות בוליאניות פשוטות אשר יתנו ערכים זהים לטבלאות אמת מורכבות, שקבעו איזה קו נכנס יתחבר ליציאה. כדי לפשט את התהליך, הוא פיתח את מפת קרנו.
מפת קרנו משתמשת ביכולת זיהוי התבניות המובנית של המוח האנושי, כדי למצוא את הייצוג המצומצם ביותר לפונקציות בוליאניות. עם זאת, מורכבות המפה גדלה מהותית ככל שמספר המשתנים של הפונקציה הבוליאנית גדל, כך שהשימוש בה אינו מעשי לפונקציות של יותר מחמישה משתנים.
השימוש במפת קרנו מתבצע על ידי ציור טבלה, כאשר כותרות הטורים מכילות יחס כפל (וגם) של חלק מהמשתנים, בעוד כותרות השורות מכילות יחס כפל של המשתנים שאינם מופיעים בטורים.
השימוש בשיטה מאפשר להוכיח זהויות התקפות באלגברה בוליאנית כלשהי, משום שניתן להוכיח כי זהות מסוימת תקפה באלגברה בוליאנית כלשהי אם ורק אם היא תקפה בכל אלגברה בוליאנית.
דוגמה.
נניח לדוגמה שנתונה פונקציה בוליאנית של 4 משתנים מהצורה:
כאשר הסימן ' מציין את פעולת השלילה.
זהו ביטוי מסורבל, ונרצה לצמצם אותו בצורה היעילה ביותר.
נצייר טבלה שמכילה בטורים את המשתנים formula_7 ובשורות את המשתנים formula_8 (אין חשיבות לאיזה צירופים בוחרים - היה אפשר לקחת formula_9 בטורים ו-formula_10 בשורות):
כמו שניתן לראות, בין כל שתי עמודות סמוכות או שורות סמוכות רק משתנה אחד עובר שלילה (כלומר העמודה formula_11 סמוכה לעמודה formula_12 ולעמודה formula_13 אבל אסור שתהיה סמוכה לעמודה formula_14). חשוב לשמור על כלל זה בעת שימוש במפת קרנו.
כעת, מסמנים בכל משבצת את הערך הלוגי המתאים (כאשר בין הערכים בטור והערכים בעמודה מתקיים יחס "וגם" - "formula_15"). מכאן, אם הערך הוא 1 עבור הביטוי formula_16, נסמן 1 במשבצת של הצטלבות הטורים formula_11 ו-formula_18.
לאחר סימון ערכי האמת, אנו מנסים להקיף את כל התאים שבהם יש ערך 1, בעזרת מספר מינימלי של קבוצות ("בלונים"), המקיימות את התנאים הבאים:
לרוב רצוי לקחת תחילה קבוצות מבודדות שאין דרך אחרת להקיף. מותר לכלול תא אחד במספר קבוצות.
בכל קבוצת תאים שהקפנו, האיברים שמשתנים ביניהם נעלמים. לדוגמה, אם הקפנו את התאים formula_19 ו-formula_20, נקבל שהקבוצה היא אמת עבור formula_21.
בין כל הקבוצות שהקפנו מתקיים יחס "או" ("formula_22"), כך שבסופו של דבר מתקבל ביטוי פשוט בהרבה, ושקול לוגית, ל-formula_23, המופיע מתחת לטבלה.
יאוש
גבריאלה סאבו
גבריאלה סאבו (בהונגרית: Gabriela Szabó; נולדה ב-14 בנובמבר 1975) היא אתלטית רומניה. היא אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות, אלופת עולם בעלת 3 מדליות זהב, שיאנית אירופה באצטדיון ושיאנית עולם באולם בריצת 5000 מטר.
ביוגרפיה.
סאבו נולדה בביסטריצה במשפחה ממוצא הונגרי.
באוניברסיאדה שנערכה בפוקואוקה יפן בשנת 1995 זכתה סאבו במדליית זהב בריצת 5000 מטר.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה סאבו במדליית כסף בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:01.54 דקות, אחרי סווטלנה מסטרקובה מרוסיה (4:00.83 דקות) ולפני תרסיה קיסל מאוסטריה (4:03.02 דקות). בנוסף, היא סיימה במקום 23 בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:42.35 דקות.
אלופת עולם.
באליפות העולם שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 זכתה סאבו במדליית זהב בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:57.68 דקות, לפני רוברטה ברונט מאיטליה (14:58.29 דקות) ופרננדה ריביירו מפורטוגל (14:58.85 דקות).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1998 זכתה סאבו במדליית כסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:08.31 דקות, אחרי סוניה או'סאליבן מאירלנד (15:06.50) ולפני מרטה דומינגז מספרד (15:10.54 דקות).
באליפות העולם שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1999 זכתה סאבו פעם שנייה ברציפות במדליית זהב בריצת 5000 מטר בשיא תחרות חדש של 14:41.82 דקות, לפני זורה אועזיז ממרוקו (14:43.15 דקות) ואיילך וורקו מאתיופיה (14:44.22 דקות).
אלופה אולימפית.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה סאבו בשתי מדליות, מדליית זהב בריצת 5000 מטר בשיא אולימפי חדש של 14:40.79 דקות, לפני או'סאליבן (14:41.02 דקות) וגטה וואמי מאתיופיה (14:42.23 דקות) ומדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:05.27 דקות, אחרי נוריה מרה-בנידה מאלג'יריה (4:05.10 דקות) וחברתה לנבחרת ויולטה סקלי (4:05.15 דקות).
באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 זכתה סאבו במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:00.57 דקות, לפני בת ארצה סקלי (4:01.70) ונטליה גורלובה מרוסיה (4:02.40 דקות).
במאי 2005 פרשה סאבו מספורט מקצועני.
אג'גייהו דיבאבה
אג'גָייהוּ דיבאבה (באמהרית: እጅጋዬሁ ዲባባ; נולדה ב-21 במרץ 1982) היא אתלטית אתיופית, סגנית אלופה אולימפית בריצת 10000 מטר (אתונה 2004) ובעלת שתי מדליות ארד באליפות העולם (הלסינקי 2005) בריצת 5000 מטר ובריצת 10000 מטר.