הארגון הוקם בשנת 1997 על ידי הממשלה האוסטרית והוא בבעלותה המלאה, ומופעל על ידי משרד החוץ האוסטרי. פעילות המכון מוסדרת בחוק שעבר על ידי הפרלמנט האוסטרי, הנקרא "חוק המכון האוסטרי" (Österreich Institut Gesetz). כיום פועלים סניפי המכון בבלגרד, ברנו, ברטיסלאבה, בודפשט, קרקוב, ליובליאנה, רומא, ורשה וורוצלב. המטה הראשי של המכון שוכן בווינה, בירת אוסטריה. תלמידי המכון נבחנים במבחן הרשמי של אוסטריה לשפה הגרמנית, Österreichisches Sprachdiplom Deutsch.
רשות בתי החולים הממשלתיים
רשות בתי החולים הממשלתיים (אשר נודעה בראשיתה גם כ"רשות האשפוז"), הייתה רשות ממשלתית הכפופה לשר הבריאות, אשר נוסדה באוקטובר 2014 על ידי שרת הבריאות, יעל גרמן ואמורה הייתה להיות מופקדת על הניהול, הפיקוח והבקרה על 11 בתי החולים הממשלתיים. למנכ"לית הרשות מונתה אסתר דומיניסיני. לאחר הקמת ממשלת ישראל ה-34 ומינויו של יעקב ליצמן לסגן שר הבריאות הוקפאו הליכי הקמת הרשות ודומיניסיני התפטרה מתפקידה.
בשנת 2016 הוקמה במקום הרשות "חטיבת המרכזים הרפואיים הממשלתיים" במשרד הבריאות ולראשת החטיבה מונתה ד"ר אורלי ויינשטיין, שמעמדה בהיררכיה מקביל לסמנכ"ל.
ועדת גרמן והקמת הרשות.
עם מינויה לשרת הבריאות, הקימה יעל גרמן ועדה ציבורית לבחינת דרכים לחיזוק הרפואה הציבורית בישראל. ועדה זו זכתה לכינוי "ועדת גרמן". הוועדה הוקמה לאור התגברות השימוש בשר"פ (שירות רפואי פרטי) בבתי החולים הציבוריים, על חשבון שירותי רפואה ציבוריים. דו"ח מבקר המדינה 63ג קובע כי מערכת הבריאות בישראל סובלת מריכוזיות וניגוד עניינים מוסדי שטרם הוסדרו, בין השאר נוכח ריבוי התפקידים של משרד הבריאות הן כבעלים של בתי חולים ממשלתיים והן כמפקח עליהם.
בדיוני הוועדה נבדקו שלושה נושאים הנוגעים לניהול בתי החולים על ידי משרד הבריאות:
בין היתר, נטען כי בתי החולים הממשלתיים אינם ערוכים מבחינה ארגונית לנהל את הפעילות שבאחריותם בצורה מיטבית, בין השאר בשל חוסר גמישות ניהולית, העדר תמריצים להתייעלות, מבנה ארגוני לוקה בחסר מבחינת מנגנוני ניהול ובקרה אפקטיביים וחלוקת תפקידים בעייתית בין בתי החולים הממשלתיים ותאגידי הבריאות במסגרת המרכזים הרפואיים.
בהמלצותיה של הוועדה נקבע כי: . עוד נקבע כי לרשות יהיה תקציב עצמאי וזה ינוהל בנפרד ממשרד הבריאות.
הקמת הרשות היא אחת מהמלצות "ועדת גרמן" לרפורמה במערכת הבריאות הציבורית בישראל. כנגד המלצות אלה הושמעו ביקורות רבות, וביניהן כנגד הקמת רשות בתי החולים. לאחר התפטרות שרת הבריאות יעל גרמן בראשית דצמבר 2014, בעקבות פיטורי שר האוצר יאיר לפיד, הוקפאה למעשה הקמת הרשות. הקמתה לא חודשה על ידי סגן שר הבריאות יעקב ליצמן שמונה לתפקיד ב-2015.
צ'רטיזם
רשות בתי החולים
איתמר פוגש ארנב (יצירה מוזיקלית)
חיים צור
חיים צוּר (2 בספטמבר 1938 - 5 בנובמבר 2017) היה איש רדיו ישראלי, מפיק ועורך תוכניות בקול ישראל, כנר, מלחין ומורה לנגינה בכינור.
ביוגרפיה.
נולד וגדל בירושלים, בן לאברהם (יליד נווה צדק תל אביב) עורך דין במקצועו ואסתר (ילידת ברזיל) לבית משפחת עמוס. בגיל 5–6 החל חיים צור ללמוד נגינה בכינור בקונסרבטוריון הירושלמי אצל המורה, חנוך יעקובי או כפי שנקרא אז הינריך יאקובי ובהמשך למד נגינה אצל אריך גרינברג שהיה חבר תזמורת קול ישראל.
צור למד בבית הספר היסודי "תחכמוני" בעירו ואת לימודיו התיכוניים עשה בגימנסיה העברית בירושלים. לקראת הכיתה השביעית בגימנסיה, עבר לבית ספר ערב בירושלים כדי שיוכל לעסוק ולהתאמן בנגינה. בצה"ל שירת תחילה כחיל בחיל הכללי ובהמשך הועבר לשרת בחיל מודיעין.
לאחר השירות הצבאי למד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. צור למד, לאורך השנים, נגינה ומוזיקה אצל מיטב המורים ובהם איתן סבר, דוד ליין, רפאל מזרחי, עדן פרטוש, חיים אלכסנדר, פאול בן-חיים, אלכסנדר אוריה בוסקוביץ', אייזק שטרן ונוספים.
בהיותו בשנות ה-20 לחייו החל לאבד ראייתו. בדיקה שעשה העלתה כי הוא לוקה בניוון רשתית העין.
בשנת 1963 החל לעבוד בקול ישראל תחילה בתפקידים שונים ואחר כך כעורך מפיק ומגיש תוכניות. במהלך השנים ערך והגיש הן ברשת א' והן ברשת ב' סדרות תוכניות כמו "שורשים," "געפיל-דה-חומוס" "הקול על הכלי" "עדה תעיד" "פנים אל פנים" "מספר הסיפורים." ועוד.
צור ניגן בכינור באירועים ובקונצרטים בארץ ובעולם. והופיע בין השאר, יחד עם הפסנתרן אריה זקס בקיבוצים ועיירות פיתוח ומדי פעם ברסיטאלים בירושלים ואף כסולן עם תזמורות. כמו כן הופיע בקונצרטים בארץ ובעולם עם בתו איילה - פסנתרנית ובוגרת האקדמיה למוסיקה.
בנוסף לנגינה, עסק צור בהלחנת שירים, חלק מהם אף מוכרים. בפסטיבל הזמר והפזמון 1966 זכה במקום הראשון השיר שהלחין, "ליל סתיו" למילים של חיה כהן ולעיבוד של שמעון כהן ושביצעו אריק איינשטיין ויפה ירקוני בגרסה נוספת. שירים נוספים שהלחין: "לבציר" אותו ביצעה הדסה סיגלוב; "על שלושה דברים" ששר יגאל בשן; "בלאדה על אסתריקה ואברבנל" שביצעה אופירה גלוסקא; השיר "לי-לך" שביצעה להקת הגשש החיוור ושירים נוספים. צור הלחין את המוזיקה לסרטו של מיכה שגריר על ש"י עגנון לאחר שזה זכה בפרס נובל. ב-1971 הלחין את המוזיקה לסרט "אריאנה". הוא הלחין את כל השירים שליוו את התוכנית "סמי וסוסו" והיה למעשה מלחין הבית של תוכנית טלוויזיה מיתולוגית זו. וכן היה המנהל המוזיקלי של התוכנית "חודש טוב" ששודרה מדי חודש בטלוויזיה הישראלית.
בין השנים 2003-1989 כיהן כמנהל המחלקה לפולקלור ולמוזיקה בקול ישראל. מאחר שבאותה תקופה היו מוקלטים מעט שירים בלאדינו, צור נרתם להלחין שירים חדשים בלאדינו ביחד עם מתילדה כהן-סראנו שכתבה את המילים, וכך הועשר אוצר השירים בלאדינו.
חיים צור היה אחיו של נדיר צור, אף הוא היה איש קול ישראל, אשר נפטר ב-2014 עקב מחלה.
בשנת 2003 לאחר כארבעים שנות עבודה בקול ישראל פרש לגמלאות.
רעייתו של חיים צור היא נעמי צור סגנית ראש עיריית ירושלים לשעבר. לזוג חיים ונעמי צור ארבעה ילדים: איילה בוגרת האקדמיה למוסיקה, ד"ר מיכל צור שלו עוסקת בהייטק ובפיתוח סטארט-אפים ישראלים, ד"ר אבי צור, רופא במקצועו ודוד צור, צ'לן ואיש ההיטק.
בלתי שביר (סרט, 2014)
אליעזר משה סלוצקין
אליעזר משה סלוצקין (1887 פלך מוהילב, רוסיה הלבנה (כיום בלארוס) - 5 בינואר 1987 עין חרוד איחוד) איש העלייה השנייה. חלוץ בדגניה וחוות כנרת. ממייסדי עין חרוד וחברם הטוב של ברל כצנלסון ויצחק טבנקין.
ביוגרפיה.
סלוצקין נולד בכפר קטן ברוסיה ב-1887 לאריה ומרים סלוצקין. בהיותו בן 3 נפטרה אימו כשילדה את אחותו. לאחר זמן קצר חלה אביו וסלוצקין נשלח לבית דודו בוורשה שם למד חשמלאות כמקצוע. בבית קרוביו התחבר ליצחק טבנקין ואיתו שמר על קשר עוד הרבה שנים.
ב-1913 החליט סלוצקין לעלות ארצה ובדרכו עבר בווינה שם השתתף בקונגרס הציוני ה-11. בקונגרס פגש מספר אנשים מדגניה (א.ד. גורדון, יוסף בוסל ותנחום תנפילוב) ששיכנועו להצטרף ליישובם. בנוסף הפליג לתקופה קצרה לניו יורק. בהגיעו לארץ הצטרף לקבוצת עולים מתנועת פועלי ציון והתיישב איתם בדגניה שם שהה 6 שנים. ב-1920 עבר לחוות כנרת וב-1923 נשלח על ידי אברהם הרצפלד לעזור בהקמת בית ההבראה "ארזה" בהרי ירושלים (אבן הפינה הונחה ב-1923 והבניין נחנך ב-1924). ב-1929 הצטרף לקיבוץ עין חרוד ולאחר הפילוג ב-1952 בחר להתיישב בעין חרוד איחוד ששמר על מורשת מפא"י. עד סוף ימיו כאב סלוצקין את הפילוג בקיבוץ.
התחתן עם בלומה מירון (אחותה של לאה מירון כצנלסון, אשתו של ברל כצנלסון). נולדו בן ושתי בנות (הבנות, שרהל'ה זיבנר ומימי ברנד גרות בשני העין חרודים).
סלוצקין נפטר ב-1987 זמן קצר אחרי שחגג יום הולדת 100. אף שהיה חבר עין חרוד איחוד ביקש להיקבר בבית הקברות של עין חרוד מאוחד, ליד קברו של נחמיה שיין שנהרג בפעולת פיצוץ גשר אכזיב עליה פיקד. בקשתו כובדה.
יושר פוני
יושר פּוּנִי (בלטינית: Punica fides) היה ביטוי נפוץ ברפובליקה הרומית לתיאור אי-אמינות של אדם או קבוצה. מקור הביטוי במלחמות הפוניות: הרומאים כינו את בני קרתגו (שמוצאם מהפיניקים) "פונים", ובמהלך המלחמות הפוניות נתפסו בעיניהם הפונים כרמאים ונוכלים. הביטוי היה פופולרי במיוחד אצל היסטוריונים וסופרים כגון טיטוס ליוויוס, פוליביוס, סלוסטיוס, קיקרו, ופלוטרכוס.
מקור הביטוי.
שורשי הביטוי נעוצים במצביא הקרתגי חניבעל. במהלך המלחמה הפונית השנייה חצה חניבעל את האלפים והנחיל לרומאים תבוסות בסדרה של קרבות. חניבעל נתפס איפוא בעיני הרומאים כסמל לשחיתות ולצביעות. טיטוס ליוויוס כותב בספרו:
חוקרים מודרניים שבדקו את דמותו של חניבעל הגיעו למסקנה שליוויוס הגזים בתיאורו את חניבעל. תיאודור מומזן כותב:
למרות זאת חניבעל אכן פעל בעורמה לעיתים קרובות. הוא נהג לזייף מכתבים שנשלחו כביכול בידי מפקדים או בוגדים, וכך לטמון מלכודות לאויביו. כאשר שהה בכרתים, חשד שאנשי האי מנסים לגזול ממנו את כספו. לכן הטמין אותו כביכול בתוך כדים והניח לאנשי האי לגזול אותם, בעוד שלמעשה החביא את הכסף בתוך פסלונים.
השימוש בביטוי.
השימוש בביטוי היה נפוץ מאוד. ליוויוס מתייחס אל "היושר הפוני" כאל מובן מאליו. גם פלוטרכוס ופוליביוס היוונים משתמשים מדי פעם בביטוי. גאיוס סאלוסטיוס קריספוס משתמש בביטוי גם כלפי לא-קרתגים, לדוגמה:
אילנה ברגר
אילנה ברגר (נולדה ב-31 בדצמבר 1965) היא טניסאית עבר ישראלית, 5 פעמים אלופת ישראל בטניס (1985, 1989-1987 ו-1991), שחקנית נבחרת טניס הנשים של ישראל ובעלת 2 מדליות זהב מהמכביה. ברגר דורגה בשיאה (בשנת 1992) במקום ה-149 בדירוג ה-WTA.