פארק הולירוד נחשב לאחד האזורים הנחקרים ביותר מבחינה גאולוגית – בעיקר לגאולוגים באדינבורו, אך גם לאחרים. גם ג'יימס האטון – גאולוג בן המאה ה-18 שהתגורר באדינבורו – חקר את סלעי הפארק. תצפיותיו היוו יסוד לפיתוח הפלוטוניזם – תאוריה שביסודה היווצרות סלעים ממגוון רחב של תהליכים גאולוגיים, בהם גם היווצרות הרים מהתכת סלעים במעמקי האדמה. סיכומיו – שהתגלמו בשני חלקיה של "תאוריה של הארץ" – הוקראו בשנת 1785 בפני החברה המלכותית של אדינבורו.
הנוף הנראה היום בפארק אינו דומה לנוף בתחילת הקרבון, לפני תחילת הגעשיות. כפי שהציע האטון, אפילו מבנים גדולי ממדים יכולים להשתנות. חשיפת צוקי סולסברי והטייתו למזרח של המתחם הגעשי וסביבתו הקרובה הם תוצאה של תנועה טקטונית, ומהווים עדות טובה לכך.
אתרים על שם האטון.
שני אתרים בפארק נקראו על שמו של האטון:
פארק הולירוד אינו רק אתר גאולוגי, אלא גם פארק שופע מים, צמחייה ובעלי חיים.
טבע בפארק.
גופי מים.
בפארק שני מעיינות:
מעיין סנט מרגרטס ושלושה ערוצים נוספים מתנקזים ללוך סנט מרגרטס – אגם מלאכותי רדוד, שנוצר ב-1856 בשטח ביצתי כחלק מפיתוח סביבתי שיזם הנסיך אלברט. אגם מלאכותי נוסף הוא "לוך דנספי" (Dunsapie).
פאונה ופלורה.
הפארק מקיים צמחייה עשירה: עצי אלמון, אלון, חוזרר, תרזה ואורן וכן שיחי אולקס ואברש.
שפע המים והצמחייה מספק את התנאים לקיומם של בעלי חיים רבים:
ארכאולוגיה.
בשיפולים המזרחיים של ארתורס סיט, מעל לוך דנספי, נמצאו שרידים של ביצורי-עפר מתקופת האבן, וכן שרידים לטרסות חקלאיות.
בצפון הפארק, סמוך לארמון הולירוד, ניצבים עדיין חלק מקירותיו של מנזר הולירוד, שנבנה בשנת 1128 על ידי המלך דייוויד הראשון. גגו של המנזר האוגוסטיני לא שוקם מאז התמוטט במאה ה-18.
חורבות הקפלה של סט אנתוני הן המבנה היחיד במרכזו של הפארק, והן ניצבות מעל לוך סנט מרגרט. אף שהקפלה נבנתה באזור מאוכלס, לא קיימות עדויות שבאפשרותן לתארך את הקמתו. הרשומה הקדומה ביותר תועדה בשנת 1426, עת התקבל מענק מאת האפיפיור במטרה לערוך בה תיקונים. עובדה זו מעלה השערות לקיומו של המבנה כבר במאה ה-13 או אף קודם לכן. השרידים היחידים שנותרו ממנו הם חלקים מן הקיר המזרחי ושרידי מבנה קטן יותר דרומית-מזרחית לו, ששימש כנראה מחסן.
האריסטוקרטים (מחזה)
האריסטוקרטים הוא מחזה דרמטי מאת עדנה מזי"א העוקב אחרי קורותיה של משפחת בן-כנען בשתי תקופות בפער של 20 שנים. תחילה בשנת 1953, אבי המשפחה יאיר בן-כנען הוא אלוף-משנה מוערך בצבא, העומד בפני פרישה, ומתכוון להיכנס לשורות המערכת הפוליטית. להתמסרות הטוטלית של אב המשפחה, הזוכה בתחילת הדרך גם לתמיכתה של רעיתו, יש מחיר כבד אותו משלמים שני ילדיו הקטנים. אחיו הצעיר של אלוף-משנה בן-כנען, רודי, הוא היפוכו הגמור; הומוסקסואל גלוי המנהל חנות פרוות בתל אביב, שנקלע לחובות כספיים.
החלק השני של המחזה מתנהל בשנת 1973, יאיר בן-כנען הוא כעת שר בממשלה, המתמודד עם התוצאות הקשות של התנהלותו וההשפעה של על בני משפחתו, ומייצג דור שלם של אנשים שהתמסרו להגשמת המפעל הציוני וזאת על חשבון היחסים עם בני המשפחה.
המחזה הועלה לראשונה על ידי תיאטרון הקאמרי בשנת 2010, בבימויו של עמרי ניצן, ובכיכובם של השחקנים: גיל פרנק, יחזקאל לזרוב, לימור גולדשטיין, הלנה ירלובה ודינה סנדרסון.
ההפגנות במצרים (2011)
אוצר
אוצר הוא ריכוז של חפצים יקרים. פעמים רבות מתייחס הביטוי לריכוז כזה שנעלם, והושקעו מאמצים רבים לאיתורו. בהשאלה משמש המושג "אוצר" ככינוי מקוצר לאוצר המדינה - הגוף המטפל בכספיה של המדינה. גילוי אוצרות מוסדר לעיתים בחקיקה (למשל Treasure Act 1996 בבריטניה).
מפות אוצר.
מפת אוצר, היא מפה אשר מראה את מיקומו או את מסלול ההגעה לאוצר. רובן כתובות על נייר או על קלף. קיימים הרבה מאוד סיפורים בדיוניים על מפות אוצר, שלרוב מסומנים באות "X" (שלא באמת שימש באוצר אמיתי) בגלל ספרו של רוברט לואיס סטיבנסון "אי המטמון" מ-1883.
מגילת הנחושת.
מגילת הנחושת, אחת ממגילות מדבר יהודה, היא אחת הדוגמאות הקדומות ביותר למפות אוצר. בשונה מיתר המגילות הכתובות על גבי קלף, מגילה זו עשויה נחושת וחרוטה בה רשימת של 63 מטמונים מוחבאים הכוללים כמויות עצומות של זהב, כסף, מטבעות וכלים יקרי ערך, ומקומות מחבואם של אוצרות אלה (שמשקלם הכולל מוערך בכ-100 טונות). המגילה התגלתה בקומראן בשנת 1952 ומשערים כי נכתבה במחצית השנייה של המאה הראשונה.
לדוגמה המטמון הראשון המצוין במגילה:
שודדי ים.
תמת מפת האוצר מופיעה ברבים מהסיפורים על שודדי הים, אולם אין עדויות היסטוריות רבות לשימוש אמיתי במפות אוצר על ידי שודדי ים, ואלה לרוב לא נטו להטמין אוצרות.
המקרה היחיד למעשה בו קושר שודד ים למפות אוצר היה אוצר שהטמין קפטן קיד באי גארדינר בסמוך ללונג איילנד שבניו יורק בטרם נתפס והוצא להורג. מרבית האוצר נמצא אולם חלקים מהאוצר לא התגלו, ובמשך השנים ניסו מחפשי אוצרות רבים להסתמך על מפות עתיקות בניסיון למצוא את האוצר.
בספרות ובקולנוע.
חיפוש אוצרות הוא נושאם של ספרי הרפתקאות וסרטי הרפתקאות, ובהם:
המוזיאון האשמולי
הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה
הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה היא ועדה שהוקמה מכוח החלטת ממשלת ישראל משנת 1999, המשמשת לבחינת כשרותם והתאמתם לתפקיד של מועמדים לתפקידים בכירים בשירות המדינה. בראשות הוועדה עומד שופט בית המשפט העליון בדימוס, ועל שמו מכונה הוועדה בתקשורת ובפרסומים שונים ("ועדת בך", "ועדת טירקל", "ועדת גולדברג").
מלבד ראש הוועדה, מכהנים בה שלושה חברים נוספים: נציב שירות המדינה, ושני נציגי ציבור המגיעים מעשייה בתחומים שונים, ובהם צבא, אקדמיה ומשפט.
שבעת התפקידים שהמועמדים להם נבדקים על ידי הוועדה הם:
סמכויות ותפקיד.
תפקידה של הוועדה הוא "להבטיח את טוהר המידות במינויים הבכירים, ולבחון שמא דבקו פגם או דופי כלשהם במינויים המוצעים".
בג"ץ הרחיב בעניין מטרת הוועדה:
חברי הוועדה כיום.
במאי 2018 מינתה הממשלה את יעקב נגל ואיריס שטרק לנציגי ציבור בוועדה. התנועה לטוהר המידות עתרה לבג"ץ נגד המהלך, וב-6 בספטמבר הקפיא בג"ץ את המינויים. בעקבות זאת פרשו שני הנציגים מהוועדה. בעקבות פרישתם באוקטובר 2018 מינתה הממשלה את משה טרי וטליה איינהורן לשמש כנציגי הציבור בוועדה.
במרוצת השנים, כיהנו בוועדה נציבי שירות המדינה שמואל הולנדר ומשה דיין, ונציגי הציבור דורון רובין, שמואל ארד, חיים ארז, תמר בן-דוד, משה נסים וגילה פינקלשטיין.
השפעת הוועדה.
בדרך כלל מאשרת הוועדה את המינוי המוצג בפניה. היו מקרים שהוועדה פסלה מועמד אך הדבר לא פורסם, משום שהשר משך את המועמדות בלי לנמקה בסיבה זו. בנובמבר 2018 החליטה הוועדה להמליץ שלא למנות את משה אדרי לתפקיד מפכ"ל המשטרה, והוא הסיר את מועמדותו. לעומת זאת, היו מקרים בהם המינוי אושר, אך המינוי לא נשא פרי לבסוף מסיבות ציבוריות שונות (כך היה לגבי מינויו של יואב גלנט לרמטכ"ל).
הוועדה למינוי בכירים בשירות המדינה
הוועדה למינוי בכירים
סדג'וויק
נמל התעופה הבין-לאומי ריגה
נמל התעופה הבינלאומי ריגה (בלטבית: Rīgas Starptautiskā Lidosta) הוא נמל התעופה המסחרי הראשי של לטביה והגדול ביותר בה ובמדינות הבלטיות בכלל. הנמל ממוקם כ-13 ק"מ מערבית לעיר ריגה, בקרבת עיירה מרופה.
מהשדה יוצאות טיסות ל-80 יעדים ב-31 מדינות. טיסות לישראל מבוצעות על ידי חברות אייר בלטיק וסאן דור. בשנת 2010 הנמל שירת מעל 4.6 מיליון נוסעים (גידול של 15% לעומת שנת 2009). נמל התעופה ריגה מהווה נמל הבית של חב' אייר בלטיק וחברות לטביות נוספות.
החל משנת 1973 ועד לתחילת 2011 לא התרחשה במתקן תאונה משמעותית.
אמצעי התחבורה לשדה.
נמל התעופה מקושר למרכז העיר באמצעות קו אוטובוס מס' 22. חברת התעופה המקומית אייר בלטיק מפעילה שאטל למלון ריבל במרכז העיר. בנוסף לכך, מופעלים קווי אוטובוס בינלאומיים לערי אסטוניה, ליטא, רוסיה ופולין.
בקרבת נמל התעופה עובר כביש ראשי מס' E22 שקשור עם הנמל באמצעות כביש מס' P133.
היסטוריה ופיתוח.
נמל התעופה הוקם בשנת 1973 במקום נמל תעופה הישן ששירת את העיר עוד מלפני מלחמת העולם השנייה. בשנת 2001 הסתיימה עבודה של חידוש המתקנים. בשנת 2006 נכנס לפעולה הטרמינל החדש. בהתאם לכך, מופעלים כעת בנמל התעופה 3 טרמינלים.
טרקלין עסקים בשדה התעופה של ריגה. נוסעי מחלקת העסקים יכולים לבקר בטרקלין ללא עלות, אך כעת גם מחזיקי הכרטיסים של Basic ו- Premium יכולים לבלות בו את זמנם, אך יש להזמין כרטיסי כניסה מראש. בטרקלין העסקים כלולים השירותים הבאים: ארוחות טעימות וטריות בתצורת מזנון הגשה עצמית, בר עם מגוון רחב של משקאות וכיבוד, מקלחת עם כל האביזרים הדרושים, חדר ילדים נפרד למטיילים הקטנים (תינוקות יכולים גם לבקר בטרקלין העסקים ללא עלות, בליווי בעל כרטיס למבוגרים).
ממשלת לטביה עיבדה תוכנית הרחבת נמל התעופה שכוללת טרמינל חדש שיהיה מסוגל לטפל ב-20 מיליון נוסעים בשנה. כמו כן מתוכנן להקים בקרבת האתר בתי מלון, פארק תעשייתי, מסלול נוסף, מגדל פיקוח חדש וקו רכבת מהירה. השלב הראשון של הפרויקט החל כבר בשנת 2008. לאור הבעיות הכספיות תוכניות אלו הוקפאו בחלקן וכעת חברת אייר בלטיק מקדמת בניית טרמינל חדש שיענה לצרכיה בלבד. עם סיום הפרויקט בשנת 2014, נמל התעופה יוכל לשרת כ-7.5 מיליון נוסעים בשנה.
הוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות