תיקנים הם בעלי חיים הידועים כשונאי אור, ולכן נבנו עבורם מבוכים שמצידם אחד הונח פנס, והתיקנים היו רצים אל הצד החשוך כדחף טבעי. נבנו שני מבוכים, האחד בעל מסלול ישר ללא פניות, והשני מורכב, עם שתי פניות בדרך לחושך. הניסוי בוצע פעם אחת במבוך עם תאים שקופים ריקים מנוכחות אחרים, ופעם אחרת במבוך עם תאים שקופים עם נוכחות של תיקנים אחרים. בניסוי נמצא כי כאשר המבוך היה פשוט, מצא התיקן את המטרה מהר יותר בנוכחות קהל של תיקנים אחרים, וכשהמבוך היה מורכב היה הביצוע אטי יותר בנוכחות קהל.
ההסבר שניתן לאפקט הוא שקיים בסיס משותף ברמה הביולוגית-אבולוציונית, לפיו נוכחות של אורגניזמים אחרים מהווה מקור של איום. אצל בעלי חיים האיום הוא איום פיזי, ואילו אצל האדם, שהוא אורגניזם מורכב יותר, הנוכחות מתפרשת כתחרות על הערכה, סטטוס, מקום וכדומה.
ניסוי הערכת הזולת.
בניסוי זה אשר נערך בשנת 1968 ביקש החוקר קוטרל (Cottrell) לבדוק האם עצם הנוכחות של אחרים משפיעה, או רק נוכחות בה מתבצעת צפייה על הנבדק. הנבדקים התבקשו לבצע מטלה, כאשר בפעם הראשונה הם ביצעו אותה לבד, בפעם השנייה בנוכחות צופים, ולבסוף בנוכחות קהל אשר עטה כיסוי עיניים ולא יכל לצפות בנבדק. תוצאות הניסוי הראו שכאשר נבדקים ביצעו מטלות בנוכחות קהל שלבש כיסוי עיניים – טיב הביצוע היה כמו בעת שהם היו לבד, ולא הייתה ירידה ברמת הביצוע.
קוטרל הסיק מכך שהעוררות הגורמת לאפקט ההקלה החברתית נובעת מהחשש הפנימי שאחרים יכולים להעריך את הביצוע. ניסוי זה היווה בסיס ל"תאוריית הערכת הזולת" (Evaluation Apprehension).
ניסוי שחקני הביליארד.
בניסוי זה שנערך בשנת 1982 בדק החוקר מייקלס (Michaels) את השפעת הנוכחות על משתתפים בעלי רמת מקצועיות שונה במשחק ביליארד. בניסוי נמצא כי שחקני ביליארד מעולים שיפרו את הישגיהם כאשר אחרים צפו בהם, ועלו ברמת ההצלחה הממוצעת מ-71% ל–80%. לעומת זאת, שחקנים בינוניים ומטה, ירדו בהישגיהם כאשר צפו בהם, והשיגו רמת הצלחה ממוצעת טובה פחות, מ-36% ל-25%.
מייקלס הסביר כי אצל השחקנים המעולים אשר מודעים ליכולתם יש לנוכחות של אחרים משמעות של אתגר, ואילו אצל השחקנים האחרים חוסר הביטחון ביכולת העצמית הביאה לכך שהצפייה של אחרים הגבירה את הלחץ, דבר אשר התפרש אצלם כאיום או גרם לפחד מהערכה ומכישלון.
רגולה
הבחירות לנשיאות ישראל (2007)
הבחירות החמש-עשרה לנשיאות ישראל נערכו במליאת הכנסת ב-13 ביוני 2007, כ"ז בסיוון ה'תשס"ז.
תום כהונת קצב.
ב-8 ביולי 2006 נודע על פגישה שקיים הנשיא קצב עם היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, ובה התלונן על ניסיון סחיטה כלפיו מצד עובדת לשעבר במשרדו, על רקע איום בהגשת תלונה על הטרדה מינית, אך עד מהרה הפך הנשיא ממאשים לנאשם. סערה תקשורתית פרצה, ובעיתונים פורסמו עדויות של מספר נשים שעבדו עמו לאורך השנים ותיארו הטרדות מיניות ועבירות מין אחרות מצדו. ב-23 באוגוסט החלה חקירתו האישית של הנשיא קצב.
ב-25 בינואר אישרה ועדת הכנסת את בקשתו של קצב לנבצרות זמנית, לתקופה מרבית של שלושה חודשים, ויושבת ראש הכנסת דליה איציק החלה לכהן כממלאת מקומו. ב-21 באפריל אושרה לו תקופת נבצרות נוספת, עד לסיום כהונתו כנשיא, עם תום שבע שנות כהונה (על פי הלוח העברי) ב-15 ביולי 2007.
המועמדים.
הרב ישראל מאיר לאו, הרב הראשי לישראל לשעבר וחתן פרס ישראל, שקל להתמודד על התפקיד, אך בסופו של דבר ויתר על כך.
הבחירה.
עד כשבועיים לפני הבחירות, עת הכריז פרס על מועמדותו לתפקיד, היו רק אביטל וריבלין המועמדים. על אף היות הבחירות חשאיות, נראה היה כי ריבלין הוא המועמד המוביל.
בתום הסיבוב הראשון נספרו 116 קולות כשרים: 21 חברי כנסת בעד קולט אביטל, 37 בעד ראובן ריבלין ו-58 בעד שמעון פרס. כיוון שאף אחד מהמתמודדים לא זכה לרוב של 61 חברי כנסת, נדרש לערוך לפי סיבוב הצבעה שני. הישיבה נפסקה וחודשה לאחר כשעה. בהפסקה שבין ההצבעות הכריזה אביטל על פרישתה, ולאחר זמן מה גם ריבלין, באומרו דומע: "יחי נשיא המדינה, תחי מדינת ישראל". ריבלין קרא לחברי הכנסת לתמוך בשמעון פרס פה אחד.
בסיבוב השני התמודד פרס לבדו, כשהפעם ההצבעה הייתה בעדו או נגדו. בתום ההצבעה נספרו 109 קולות כשרים. פרס זכה בהצבעה עם 86 חברי כנסת תומכים, אל מול 23 מתנגדים.
כשבועיים לפני מועד תום כהונתו המתוכנן, התפטר קצב מהנשיאות ב-29 ביוני, בעקבות עסקת טיעון עליה חתם. למרות ההתפטרות לא הוקדמה השבעתו המתוכננת של פרס, ואיציק שכיהנה מזה מספר חודשים כממלאת מקום הנשיא, מאז יציאתו של קצב לנבצרות ב-25 בינואר 2007, החלה לכהן כנשיאה בפועל.
ב-15 ביולי 2007, כ"ט בתמוז ה'תשס"ז הצהיר פרס אמונים במליאת הכנסת והחל לכהן בתפקיד.
זאב וולפנזון
זאב וולפנזון (נקרא גם "וועלוויל בעאבעס" על שם אשתו, או "חכם זאב הירושלמי"; 1812? – 29 באפריל 1881) היה פעיל מרכזי ביישוב הישן הפרושי בירושלים באמצע המאה ה-19, ומבוני המוסדות המרכזיים של יישוב זה.
ביוגרפיה.
קיימות גרסאות שונות לגבי תאריך ומקום לידתו. ד"ר אריה מורגנשטרן כותב שהוא נולד בעיר שקלוב שברוסיה הלבנה, ועלה לארץ ישראל עם אביו ב-1834 או ב-1835. מקורות אחרים כותבים שהוא נולד בירושלים או בצפת והגיע לירושלים ב-1834. לפי מפקד מונטיפיורי משנת 1855 והספר "מיקירי ירושלים" של יוסף זונדל וסרמן, הוא נולד בשנת תקע"ב (1812); לפי מפקד מונטיפיורי משנת 1849 והאנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו של דוד תדהר – הוא נולד בחודש תמוז תקע"ד (1814); לפי המפקד של 1866 – הוא נולד בשנת 1815; ולפי המפקד של 1839 – בשנת 1818.
אביו של זאב וולפנזון היה אברהם וולפנזון משקלוב, שהיה דיין בצפת ושד"ר, וכן בן דודו של מנהיג העלייה הפרושית לארץ ישראל, רבי ישראל משקלוב. אימו הייתה בתיה בריינה.
לירושלים הגיע וולפנזון בסביבות שנת 1834 והיה מעורב בלחימה בין צבאו של איברהים פחה העות'מאני לבין פלאחים ערבים מורדים, וסייע להגנת הרובע היהודי מפני התקפותיהם. בעקבות אומץ הלב שהפגין בקרב, התקבל לראיון אצל איברהים פחה.
מצעירותו היה פעיל בכיר בעסקי הציבור של הקהילה הפרושית, וב-1837 נודע לו על רעידת האדמה שהרסה את העיר צפת. הוא הגיע לשם בראש משלחת ירושלמית כדי לסייע לפצועים ולקבור את המתים. בין ההריסות מצא את באבא רבקה, ניצולה יחידה ממשפחתה. הוא הציל את חייה, ומאוחר יותר התחתן עמה. באבא רבקה ניהלה מאז את עסקיו.
פעילותו בירושלים.
במקביל לעסקנותו, עבד וולפנזון כמגיה הראשי של המדפיס ישראל ב"ק בירושלים, והגיה אצלו כ-8 ספרים, מהראשונים שהודפסו בארץ ישראל בעת החדשה, כמו "חוקי חיים" של הראשון לציון הרב הספרדי הראשי דאז חיים אברהם גאגין. בניגוד למקובל היום, שמו כמגיה מופיע בספרים אלו בעמוד השער, סמל לחשיבות שייחסו אז לתפקיד המגיה.
לעתיד פרסם עם גיסו, שניאור זלמן שניאורסון (נכדו של משה שניאורי ונינו של מייסד חב"ד), את הספר "חמדה גנוזה", מכתב יד שמצאו של תשובות הרב שרירא גאון.
וולפנזון היה בקיא בעברית ובארמית וגם דיבר היטב ערבית, ספרדית ועוד. את שליטתו בשפות ניצל ב-7–10 מסעות שערך ברחבי אסיה, אירופה וצפון אפריקה כשד"ר של היישוב היהודי בירושלים. בין השאר נפגש עם שליט אוסטריה פרנץ יוזף בבקשה למנות קונסול אוסטרי בירושלים, מינוי שכנראה תוכנן ממילא והתבצע באותה תקופה.
וולפנזון בנה לאחיו יהושע, שהוסמך לרפואה בביירות, את בית המרקחת הראשון בירושלים, שפעל בשיתוף פעולה עם בית החולים ביקור חולים, גם הוא מיסודו של זאב וולפנזון. אך בית המרקחת לא האריך ימים. וולפנזון, רעייתו ואחיו עברו להפעיל את טחנת הרוח בימין משה, טחנה שבנה משה מונטיפיורי ליד שכונת משכנות שאננים ואותה החכיר לזאב לכל חייו. לאחר שנים של פעילות, נאלצו לסגור אותה לאחר שלא השתלמה כלכלית. הטחנה הפסיקה מאז כל פעילות להוציא תקופות קצרות ביותר.
במקביל החזיק זאב בטחנה נוספת לטחינת חיטה, שהתבססה על עבודת בהמות במרתף תת-קרקעי מתחת לביתו, באזור כולל רייסין בירושלים. הוא היה אחראי על פעולות רבות של כולל זה. בנוסף היה בין מייסדי בית החולים "ביקור חולים" וישיבת עץ חיים, וכן היה אחראי בהתנדבות לבניית בית הכנסת המפורסם "בית יעקב" שהוקם בחורבת רבי יהודה החסיד בירושלים.
וולפנזון היה פעיל מרכזי בהשגת הכרה של השלטון העות'מאני בעדה האשכנזית כיהודים לכל דבר, ובהפרדה בין האשכנזים והספרדים שעד אז היו היהודים המוכרים היחידים בפני השלטונות. בין השאר השיג הכרה של השלטון בשחיטה האשכנזית הנפרדת, בקבורה אשכנזית נפרדת, וכן רכש על שמו את בית הקברות האשכנזי בהר הזיתים בירושלים, עבור הכולל. הוא ייסד את ה"חברה קדישא" האשכנזית וניהל אותה עד מותו.
וולפנזון נפטר בשנת 1881 ונקבר בבית הקברות האשכנזי בהר הזיתים, שאותו רכש. עם צאצאיו נמנים משה אשד, מפורצי דרך בורמה; ואלי אשד.
7 בקיר
חומר פולימרי
חומר פולימרי (או חימר פולימרי) הוא חומר גלם לפיסול המבוסס על הפולימר פוליוויניל כלוריד (PVC). הוא רך ומאפשר שימוש נוח לצורך יצירת פריטים עדינים וזעירים. העיצוב הסופי מתקבל לאחר חימום בתנור ייחודי או אף בתנור אפייה ביתי רגיל.
בתחילת דרכו נעשו בו שימושים תעשייתיים כגון יצור חלקי בובות וכפתורים באירופה. אמנים אמריקאים החלו לעשות בו שימוש יצירתי יותר כשהחלו ליצור חרוזים ותכשיטים וכן לשלבו ביצירה מזכוכית ובקרמיקה.
לחימר הפולימרי ניתן להוסיף פיגמנטים והוא משווק במגוון צבעים וגימורים. ניתן לערבב חומר בצבעים שונים על מנת לקבל מרקמים שונים וצבעוניים, וישנו מגוון רחב של שיטות עיבוד ושימוש.