החוליה נסוגה לעבר כפר כילא, הנמצא כשני קילומטרים ממערב למטולה. כיוון שכך וכיוון שידוע היה שריכוז של כ-15 מחבלים מצוי בכפר ומסתייע בחלק מתושביו, הגיבה מדינת ישראל לחטיפה בפעולה שבוצעה בליל 2 בינואר נגד הכפר כילא בדרום לבנון. בפעולה שכוונה נגד שלטונות לבנון, שבהם ראו ראש הממשלה גולדה מאיר ושר הביטחון משה דיין אחראים לחטיפה שבוצעה על ידי מחבלים שיצאו משטחה הריבוני.
המשימה הוטלה על חטיבת גולני, והמבצע נקרא "קונטרבס 10". על פי התוכנית, כוח בעוצמה של גדוד תוכנן לתפוס את השכונה המזרחית של הכפר, לחסום כלפי מזרח, מערב ודרום ולפוצץ בתים של מחבלים ומסייעים למחבלים. כוח שני בעוצמה של מחלקה מוגברת תוכנן להשתלט על תחנת מכס לבנונית בסמוך לכפר, בה היו חיילים לבנוניים, לשבות אותם ולפוצץ את התחנה.
בפעולה השתתפו כוחות מגדוד 17 בפיקוד מרא אלעמי, גדוד 51 בפיקוד דוד כהן וכן לוחמי סיירת גולני. הכוחות יצאו לביצוע המשימה ב-2 בינואר 1970 בשעה 11 בלילה.
כאשר השלימו הכוחות את היערכותם בשטח, כולל הצבת שתי חסימות, פתחו הכוחות בשלב הבא של המבצע. האגף המזרחי של השכונה נמצא נטוש, דלתות רוב הבתים היו נעולות ומוגפות, ונראה שהתושבים הרגישו בתכונה בצד הישראלי ונמלטו. כיוון שכך טוהרו הבתים ללא אש, והוכנו לפיצוץ.
באזור הצפוני של הכפר היו תושבים אשר פונו מהבתים המיועדים להריסה ומספר גברים נלקחו בשבי. הכוח אשר נע לכיוון תחנת המכס קרא לחיילים להיכנע, הם נשבו ומבנה התחנה פוצץ.
תוצאות הפעולה: נלקחו בשבי 9 חיילים ו-12 אזרחים, וכן נתפסו כלי נשק וציוד רב. ופוצץ מקור הכוח של תחנת מכ"ם לבנונית. שלטונות לבנון לחצו על הפת"ח להעביר לידיהם את רוזנווסר, אך ללא הצלחה..
השחרור של רוזנווסר.
במשך התקופה שלאחר חטיפתו הוחזק רוזנווסר בשבי לסירוגין בלבנון, בעיראק, בסוריה ובירדן ועבר עינויים קשים. במהלך התקופה הגיעו למשפחתו מכתבים אחדים ממנו, ופעם אחת הוא הופגש עם עיתונאים ברבת עמון. והצהיר כי הוא מעדיף לחזור להונגריה בה נולד משום "שהציונות הוליכה אותו שולל".
לבסוף הסתפק הפת"ח בשחרורו של מחבל אחד בלבד והוא מחמוד חיג'אזי, מחבל שנלכד כ-6 שנים קודם לכן ובשלב מסוים אף נידון למוות. ישראל התעקשה שלא להכיר בפלסטינים ודרשה כי אף נציג בעל זיקה לפת"ח לא יהיה נוכח בחילופי השבויים. העסקה יצאה לפועל ב-28 בפברואר 1971. שמואל רוזנווסר הוחזר לישראל ומחמוד חיג'אזי הוחזר ללבנון.
וין שורטר
אולג גרבר
אולג גרבר (אנגלית: Oleg Grabar; 1929 - 8 בינואר 2011) היה היסטוריון וארכאולוג, שהתמחה באדריכלות ובאמנות אסלאמית.
ביוגרפיה.
אולג גרבר נולד וגדל בשטרסבורג שבצרפת, כבכור שבין שני אחים, לאנדרה גרבר שהיה היסטוריון בעל שם של האמנות הביזנטית, ב-1948 קיבל אולג גרבר תעודת בגרות מאוניברסיטת פריז בהיסטוריה של העת העתיקה, של ימי הביניים ושל העת החדשה. הוא היגר לארצות הברית ב-1948 ועשה את חוק לימודיו לתואר הראשון בקולג' הרווארד בהיסטוריה של ימי הביניים. קיבל את התארים השני והשלישי באוניברסיטת פרינסטון השלים את עבודת הדוקטורט ב-1955 בשפות וספרויות מזרחיות ובהיסטוריה של האמנות. נושא הדיסרטציה היה: האמנות הטקסית בחצר בית אומיה. ב-1955. הוא שירת כחבר סגל באוניברסיטת מישיגן בשנים 1954–1969, ב-1965 התמנה לפרופסור, אחר כך התמנה לפרופסור באוניברסיטת הרווארד. גרבר קיבל מינוי של מופקד הקתדרה על שם אגה חאן (Aga Khan) לאמנות ואדריכלות אסלאמית ב-1980 ונשאר בהרווארד עד 1990, אז הוא הצטרף לסגל המכון למחקר מתקדם בפרינסטון. הוא כיהן במכון עד ל-1998 אז פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס. ב-1984 ייסד את Muqarnas, שנתון המוקדש בלעדית לאמנות ולאדריכלות אסלאמית. גרבר שימש במשך עשר השנים הראשונות לקיומו של השנתון כעורכו. כתב העת ראה אור בשני הגיליונות הראשונים בהוצאת אוניברסיטת ייל ומאז הוא יוצא לאור בהוצאת בריל. כתב ערכים באנציקלופדיה בריטניקה וב-Cambridge Histories Online.
הכוכב האדום בלגרד (קבוצת כדורגל)
חזקה מן הדין
חנקון
עימותי לינקולן-דאגלס
עימותי לינקולן-דאגלס שהתקיימו ב-1858, היו שורה של 7 עימותים בין אברהם לינקולן הרפובליקני וסטיבן דאגלס הדמוקרטי בבחירות לרשות המחוקקת של מדינת אילינוי בארצות הברית. מכיוון שבאותה התקופה המחוקק של המדינות בחר את הסנאטורים של המדינה, הבחירות היו למעשה בחירות לסנאט של ארצות הברית. הנושא היחידי של העימותים היו חילוקי הדעות שלהם לגבי העבדות.
מהלך.
העימות הראשון היה באוטווה ב-21 באוגוסט, והאחרון באלטון ב-15 באוקטובר. הפורמט של כל העימותים היה זהה - אחד מהמתמודדים נאם במשך כשעה, לאחר מכן נאם השני כשעה וחצי, ולבסוף הראשון סיים בעוד חצי שעה של תגובות.
עיקרי העימותים.
בין לינקולן ודאגלס היו מספר מחלוקות. דאגלס טען שארצות הברית היא ארצם של הלבנים, ושלאפריקאים אמריקאים אין זכויות. הוא ניסה להציג את לינקולן כמי שחושב שלאפריקאים אמריקאים מגיע שוויון זכויות. לינקולן הכחיש שהוא מאמין שהאדם השחור שווה באינטליגנציה או במוסר, אבל "בזכות לאכול את הלחם שידו מרוויחה, מבלי להיות תלוי בחסדו של איש, הוא שווה לי, ושווה לשופט דאגלס ושווה לכל אדם אחר".
בנוסף, לינקולן האמין שעבדות איננה מוסרית, ושעל ארצות הברית לעלות על "הדרך להיעלמותה הסופית" בעתיד הרחוק. דאגלס לעומת זאת האמין בפלורליזם, וסבר כי אין בעיה שארצות הברית תכלול בתוכה מדינות עבדות ומדינות חופשיות עד אחרית הימים.
עימות חשוב במיוחד נערך בפריפורט, שם לינקולן דחק את דאגלס עם שאלה על החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית לגבי דרד סקוט נגד סנדפורד. בפסק הדין נקבע שהקונגרס איננו יכול לאסור על עבדות בטריטוריות של ארצות הברית מכיוון שאיסור כזה נוגד את החוקה. פסק הדין היה פופולרי מאוד בדרום ושנוא בצפון. לינקולן שאל את דאגלס האם האיסור על העבדות אפשרי או לא. דאגלס ענה שאומנם איסור פורמלי הוא בלתי חוקתי, אבל שעבדות לא יכולה להתקיים בלי חקיקה מתאימה, ושתושבי הטריטוריות רשאים שלא לחוקק חקיקה כזו. תשובה זו של דאגלס הייתה מכריעה מכיוון שבכך דאגלס ניכס לעצמו את הפתרון הזה לדילמה של העבדות בטריטוריות, אשר עד אז היה מוסכם על רבים מאנשי הדרום, כגון ג'פרסון דייוויס. עם פרסום מה שנודע לימים כ"דוקטרינת פריפורט", עברו אנשי הדרום לדרוש חוקי עבדות פדרליים לטריטוריות הפדרליות. הוויכוח על העניין הזה היה מה שהביא ל"פיצוצה" של הוועידה הדמוקרטית ב-1860, ולכך שבבחירות של 1860 התמודדו שני מועמדים נפרדים בצפון ושניים בדרום. לינקולן שאל את השאלה למרות שהוא ידע מה תהיה התשובה, ולמרות שהוא אפשר לדאגלס להרחיק את עצמו מאנשי הדרום, בניגוד לאסטרטגיה הרגילה של לינקולן, שנועדה לטשטש את ההבדלים בין דאגלס לאנשי הדרום.
בסדרה של ויכוחים חצו המועמדים את אילינוי לאורכה ולרוחבה בסוף הקיץ של 1858. דגלס ולינקולן גילו דמיון רב בעמדותיהם. שניהם סברו שאין לפגוע במוסד העבדות בדרום, שאבד הכלח על פשרת מיזורי ושיש לאמץ הסדר חדש. שניהם טענו שהאדם השחור נחות מהאדם הלבן ואין להעניק לו שוויון זכויות. הוויכוח סב על מילת הגוף הראויה: האם ארצות הברית הן מדינות ריבוניות, או שמא ארצות הברית היא מדינה ריבונית? מי הריבון - הארצות או הברית? המדינות או הרשויות הפדרליות? האם יש לגבש מדיניות פדרלית לגבי הספר, או שכל מדינה חדשה חופשית לפעול כראות עיניה?
עמדות הצדדים בנושא "ריבונות העם".
לא רק על ההכרעה בקנזס המדממת - לטובת הצפון או הדרום - ניטש המאבק. עקרון "ריבונות העם" (Popular Sovereignty) עצמו, העברת הסמכויות מהרשויות הפדרליות לתושבי הספר, היה עקרון שנוי במחלוקת. ביישומו הייתה שלילה מהותית של סמכויותיהן של הרשויות הפדרליות, כלומר חיזוק הקונפדרטיזם והרגיונליזם (אזוריות), והחלשת הברית. על עקרון זה היו חלוקות המפלגות: המפלגה הדמוקרטית נאבקה על יישומו, והרפובליקנית - על חיזוק הפדרליזם. דגלס תמך ביישום עיקרון "ריבונות העם" בקנזס, גם אם תוצאתו תהיה אישור חוקה המתירה את העבדות בקנזס. אחת הייתה לו אם תושלט העבדות בכל הברית, תתקיים רק בחלק מהברית או תיכחד. יתרה מזו, דגלס סבר שהשלטת עקרון "ריבונות העם" מחויבת המציאות, שכן גם הקביעה הפדרלית הנחרצת ביותר לגבי העבדות באזור מסוים, תהיה חסרת תוקף ללא תמיכתן של הקהילות המקומיות. החקיקה המחוזית והמדינתית היא זו שתקנה תוקף ממשי לכל הכרעה פדרלית, או תשלול הכרעה זו. עקרון "ריבונות העם", לפיכך, לא נשא משמעות ערכית, בעיני דגלס. הוא היה מעבר לטוב ולרע. הוא היה הדרך היחידה בה יכלה הברית לשרוד כדמוקרטיה, לדעת דגלס.