לזרוס נולדה בניו יורק, למשפחה יהודית ספרדית. אביה, מוזס לזרוס, היה צאצא ליהודים שהיגרו מגרמניה, סוחר סוכר מבוסס וחבר קהילת שארית ישראל. אימה, אסתר (לבית נתן), הייתה בת למשפחה יהודית ממוצא ספרדי שהגיעה לאמריקה לפני המהפכה האמריקאית. לזרוס הייתה הבת הרביעית מבין שבעה. מקום מגוריהם היה בסביבת היוניון סקוור. משפחתה השתייכה למעמד הביניים הגבוה מה שאפשר להם להחזיק בית משלהם בעיר ניו-יורק ולבלות את חודשי הקיץ בבית קיץ לצד משפחות עשירות נוספות ממוצא גרמני וספרדי. מעמדה הכלכלי של משפחתה אפשר לה להנות מחינוך פרטי-ביתי שכלל לימודי מוזיקה, שפות אירופאיות וספרות.
היא הפגינה כשרון טבעי לכתיבת שירה בגיל הנערות וכתבה מספר רב של שירים. כאשר הייתה בת שבע-עשרה אביה שהיה גאה בהישגיה הוציא לאור את שיריה באופן פרטי בספר שאורכו 200 עמודים. בדומה לשתיים מחמשת אחיותיה לזרוס מעולם לא נשאה למרות שכתבה רבות על אהבה. הייתה ידידתו של המשורר ראלף וולדו אמרסון והקדישה לו את ספרה השני. באותו גיל לא קיימה קשרים הדוקים עם הקהילה היהודית ולא הבליטה את זהותה היהודית.
כתיבתה במהלך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19 לא התמקדה בנושאים יהודיים אלא עסקה בסוגיות אמריקאיות שונות. ב-1877 היא התבקשה על ידי הרב גוסטב גוטהיל מבית הכנסת עמנואל בניו-יורק, לתרגם לאנגלית מספר שירים וחיבורים של משוררים יהודים נודעים מתקופת ימי הביניים, מספרד ופורטוגול. הרב גוטהיל אף הציע שלזרוס תחבר בעצמה חיבורים מקוריים ברוח אותם טקסטים ישנים. לזרוס השיבה תחילה בשלילה באומרה שחסרה לה "ההתלהבות הנדרשת" לעבודה מסוג זה. יש לציין לצד זאת כי לזרוס גדלה בבית של משפחה יהודית מתבוללת שנטמעה בתרבות האמריקאית ופקדה את בית הכנסת רק בתקופת פסח ויום כיפור. על אף הסירוב הראשוני הסכימה לזרוס לאתגר הספרותי באומרה "שמחה אני להוכיח... שתחומי העניין שלי נאמנים לגזע שלנו למרות שאינני דתייה וכי נסיבות חיי הביאו אותי לכדי מרחק מסוים מעמנו".
בין השנים 1877-1881 לזרוס פרסמה כשני תריסר תרגומים של שירים פרי עטם של משוררים יהודים מתקופת ימי הביניים. עבודות אלו עוררו בה תחושות גאווה אודות זהותה היהודית ועוררו בה דעות בעד השיבה לציון ומציאת פתרון לבעיה היהודית. בתחילת שנות ה-80 כתיבתה שלה התמקדה במורשת העם היהודי ואתגריו.
ב-1881 החלה לסייע בקליטתם של מהגרים יהודים מרוסיה לאמריקה, במסגרת ארגון של יהודים עשירים וותיקים בארצות הברית, ממוצא גרמני ברובם, HEAS (להבדיל מ-HIAS). בהשראת עבודתה עם המהגרים היא כתבה את השיר על פסל החירות. לאחר מכן, בפרץ של אנרגיה יצירתית, היא החלה להופיע כמגינה נאמנה של זכויות היהודים, כמשוררת הלאומית של ההתעוררות היהודית וכתומכת ב"תנועה היהודית הלאומית". שירה המצוטט להלן, "הדגל היהודי", חובר באביב 1882. הוא פותח במילים "עורה ישראל, עור" ומסתיים בנימה לוחמנית:
באיגרת ליהודים היא קראה להם "להעמיק ולזרז את מקורות ההתלהבות היהודית" בתגובה לכך שהיהודים נמצאים עתה ב"עין הסערה של ההיסטוריה שלנו" בעקבות ביטויי האנטישמיות במזרח אירופה. בתוך זמן קצר קשרה אמה לזרוס קשרים הדוקים עם המוציא לאור של ה-"American Hebrew", שבו הופיע חלק גדול מעבודתה, והחלה ללמוד עברית אצל המורה והעיתונאי לואיס שנאבל. עיקר העניין שלה היה בשימת הדגש על נאמנות לכלל ישראל ובהדגשת סגולות האחדות, המשמעת והארגון למען ההתחדשות היהודית הלאומית.
היות שהושפעה מסופרים כגון ג'ורג' אליוט, לורנס אוליפנט ולאון פינסקר, נטשה לזרוס את הספקנות הקודמת שלה לגבי רעיון ההתיישבות המחודשת בארץ ישראל, והפכה להיות תומכת שלו. היא דבקה בה כאילו הייתה דת בוגרת ובשלה, ובעשותה זאת הבינה שאינה לבד: "במו עיני ראיתי אנשים שעברו במהירות ובדבקות דומה לשלי לאותה אמונה, בנפשותיהם של אנשים בוגרים ומחושבים, אנשים זהירים ורציניים, שאינם נוטים להיגרר אחר התלהבות מקרית ותעמולה המונית, הכתה האמונה הזאת שורשים עמוקים, ובמקצת המקרים שינתה ללא הכר תאוריות והרגלי חשיבה של שנות נצח".
עם מותה בטרם עת, בגיל 38 ממחלת הודג'קין, הפכה לזרוס למעין קדושה ליהודים שנתפסו להתעוררות של שלהי המאה ה-19. גיליון מיוחד של ה-"American Hebrew" הנציח את זכרה בדברי הוקרה של "אנשי הספר הבולטים ביותר בתקופה", וחיבורה "איגרת ליהודים", שפורסם כקונטרס ב-1900, המשיך להופיע בדפוס במשך שנים רבות על ידי הפדרציה הציונית של אמריקה. פטירתה הותירה את התנועה יתומה מ"החוזרת בתשובה" החשובה ביותר שלה, מהדמות המשפיעה ביותר, המשכילה ורחבת האופקים ביותר, וממליצת היושר החשובה ביותר (עד ימיה) של הזרם שבתוך זמן קצר יהיה לציונות האמריקנית.
מילות הסונטה "הקולוסוס החדש" (קולוסוס הוא פסל ענק), שנחקקה על בסיס פסל החרות, הן מעין קבלת פנים המקדמת בברכה את בואם של מהגרים ופליטים, עניים וחסרי בית, הבאים בשערי הזהב של אמריקה הגדולה.
אחותה הגדולה, ג'וזפין לזרוס , הייתה אף היא סופרת ועיתונאית.
על שמה שכונת נחליאל בחדרה (ר"ת: נחלת אמה לזרוס) ורחוב בחיפה.
הקולוסוס החדש.
השיר נכתב במסגרת קמפיין גיוס תרומות להשלמת הבנייה של פסל החירות. מגייס התרומות וויליאם מקסוול אוורטס פנה אל לזרוס וביקש ממנה לכתוב יצירה מקורית לכבוד תערוכת אומנות שמטרתה לגייס כספים למטרה זו. תחילה לזרוס סירבה באומרה "אני אינני כותבת על פי פקודה או דרישה" אך לאחר שפנתה אליה ידידתה הסופרת קונסטנס קארי הריסון ושכנעה אותה כי תרומתה זו יכולה להגביר את העניין הציבורי בבעיותיהם של פליטים המגיעים לחופי ניו-יורק, לזרוס הסכימה להשתתף במאמץ הכללי. יומיים לאחר פנייה זו הגישה לזרוס את שירה "הקולוסוס החדש" לתצוגה בתערוכה לצד שירים נוספים, ציורים ופרטי אומנות אחרים. השיר הוצג בתערוכה ב-2 בנובמבר 1883. השיר פורסם בתפוצה מצומצמת בעיתונות בניו-יורק במהלך ינואר 1884 אך נשכח במהרה ולא נכלל בשום אופן בחניכת הפסל ב-1886.
באותה שנה לזרוס כבר הייתה חולה סופנית והתגוררה באנגליה. היא ניסתה לכתוב שירים חדשים אך לא הצליחה למצוא את האנרגיה והמוטיבציה לכך. במקום זאת, לזרוס ישבה באותה תקופה לארגן ולערוך את שיריה בכתב יד חדש. היא בחרה ב-"קולוסוס החדש" כשיר הפותח של אותו כתב יד. החוקרים סבורים כי היא הבינה באותה עת שזהו שירה הטוב ביותר המהווה את אבן היסוד של מורשתה הספרותית.
לאחר פטירתה, בשנת 1901, פעלה ידידתה ג'ורג'ינה שויילר להנצחת לזרוס וכך הגתה את הרעיון של כתיבת חלק ממילות השיר על לוח ברונזה והצבתו על פסל החירות. מהלך זה נשא פרי ב-1903 עת הוצב לוח הברונזה בתוך החלל הפנימי של הפסל באזור הגלוי לעוברים והשבים.
כיום השיר מוכר ונלמד בבתי ספר יסודיים ובחטיבות הביניים ברחבי ארצות הברית והפך לנכס צאן ברזל בספרות האמריקאית של המאה ה-20 וביתר שאת בכל הקשור לשירי הגירה.
קישורים חיצוניים.
מפרי עטה:
בית הכנסת העתיק במעוז חיים
בית הכנסת העתיק במעוז חיים הוא אתר ארכאולוגי הנמצא בסמוך לקיבוץ מעוז חיים שבעמק בית שאן, בו נחשף בית כנסת עתיק אשר נבנה וחרב שלוש פעמים, החל מהתקופה הרומית בארץ ישראל ועד לחורבנו במהלך הכיבוש הערבי של ארץ ישראל.
גילוי האתר.
בראשית שנת 1974, גילה אבשלום יעקובי, חבר קיבוץ מעוז חיים, בגבעה שמדרום-מערב לקיבוץ, קטע פסיפס ועליו תיאור מנורת שבעת הקנים. היה זה עדות ליישוב יהודי לא-ידוע בבקעת בית שאן.
על הגבעה שעליה התגלו שרידי הפסיפס, היה בית קברות בדואי. הם נהגו לקרוא לה "אל-בלע" - על-שם עץ השיזף שגדל עליה. השם הוא גם שמו של ואדי, אשר אחד ממעיינותיו נובע למרגלות הגבעה.
נחמיה צורי, איש רשות העתיקות, סקר את הממצאים בגבעה ומצא כי בקברים שוקעו אבני-בניה, שברים של אבני-מזוזות ואף כלי שחיקה - מהתקופה ההלניסטית. ממצאים נוספים שנמצאו היו: סרקופג עם עיטורים מעגליים וריבועים, חוליות עמודים מאבן ומספר כותרות.
בית הכנסת.
בנובמבר 1974 החלו חפירות מסודרות באתר על ידי ד"ר וסיליוס צפיריס, ובהן התגלו שלושה בתי-כנסת, זה על גב זה:
צבי אילן, המתאר ממצאים אלה בספרו, מציין כי בית הכנסת במעוז חיים הוא "המקום היחיד בארץ, שאפשר לעקוב בו אחרי התפתחות בתי הכנסת לאורך תקופה כה ארוכה". בחפירות נמצאו חלקי סורגי במה: על אחד יש שברים של ציורי מנורה ועל השני האותיות העבריות "למ"
זיהוי המקום.
נוסע נוצרי מהמאה ה-6 זיהה בסביבה יישוב בשם "באלה". בכתובת רחוב שנחשפה בתל רחוב רשומים שמות יישובים יהודיים בעמק בית שאן. אחד המקומות הנזכרים בכתובת ומתאימים למיקום בית הכנסת נקרא "דזבלייה" בצורת "פילי דזבלייה" (שער דזבלייה). צבי אילן משער שהכוונה היא למקום זה.
יוסף בן מתתיהו מספר על מפקד בני-ישראל על ידי שאול המלך בעיר בזק. הוא גורס כי המקום בו הוא פקד את בני-ישראל היה ב"באלה".
חתולים בישראל
גינתר ליטיינס
גינתר ליטיינס (Günther Lütjens; 25 במאי 1889 - 27 במאי 1941) היה אדמירל בצי הגרמני במלחמת העולם השנייה, שנודע בעיקר כמפקד השייטת הגרמנית במבצע "ריינאינבונג" (Rheinübung), פשיטתן של אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק והסיירת הכבדה פרינץ אויגן לאוקיינוס האטלנטי, פשיטה דרמטית שבמהלכה הוטבעה סיירת המערכה הבריטית אה"מ הוד, והסתיימה בהטבעתה של ביסמרק.
קריירה מוקדמת.