בזמן פלישת צבאות גרמניה הנאצית לפולין בשנת 1939 והוא בן 15 נמלטה משפחתו מזרחה לתוך אזורים בפולין שסופחו על ידי ברית המועצות, לאחר הפלישה הסובייטית לפולין, אך בשנת 1941 הגרמנים במבצע ברברוסה כבשו את האזור שכלל את מושב המשפחה החדש בכפר קטן בליטא בשם קוז'נייץ'.
ב-9 בספטמבר 1942 יום לפני יום כיפור, ניתנה ההוראה לחסל את הקהילה היהודית בקוז'נייץ'. איינזצגרופן, בסיוע אוקראיני, ליטאי, יחידות לטביות מוסמכות ומקומיים גררו 1,052 יהודים, כולל הוריו של סלים, מבתיהם, ממקומות המסתור ומבית הכנסת ולאחר מכן רצחו אותם בשיטתיות ושרפו אותם. רק מעטים, כולל סלים ואחיו הגדול מוסיו הצליחו להסתתר באסם של איכר שנתן להם מחסה בשם יגנליה בירוק (Ignalia Biruk) ולאחר מכן לברוח אל היער.
מאוחר יותר הוא נזכר ומספר:
ביער הם מצאו קבוצה מאורגנת של כ-150 יהודים שברחו מהגטאות ומחנות ריכוז הסמוכים ומזוועות הנאצים. חמישה מהם בילו את החורף הקשה של 1942–1943 בשוחה תת-קרקעית שהם בנו לעצמם בביצות ליד אגם נארוץ' ללא ניסיון קודם בענף הבנייה, רק על סמך מה שזכרו מתוך ספרים כגון "רובינזון קרוזו" ו"השכל הישר". הם הצטיידו המזון - בעיקר תפוחי אדמה - על ידי נדבות וגנבה מן האיכרים המקומיים. באביב הם נוכחו לגלות כי פחות מ -50 יהודים מן הקבוצה המקורית שרדו את המסדר הנאצי.
האחים איתרו יחידת פרטיזנים אך לא הורשו להצטרף עקב מחסור בכלי נשק, על פי הנוהג המקובל לצירוף פרטיזנים חדשים. מפקד יחידת פרטיזנים אחר הציע להם להצטרף בתנאי שיצליחו לפוצץ מפעל צבאי נאצי בקוז'נייץ'. המבנה נשמר היטב אך בכל זאת הצליחו האחים במשימה. בשובם הם למדו כי הפרטיזנים לא ציפו שיחזרו מהמשימה בחיים ולא התכוונו לצרפם משום שהיו יהודים.
יחד עם מספר בחורים הם הקימו יחידה המורכבת מ-200 היהודים שביערות ובביצות בלרוסיה המערבית. כנגד כל הסיכויים הם שרדו, רכשו כלי נשק ונלחמו בגרמנים ובמשתפי פעולה עמם. מאוחר יותר הצטרפו ליחידה של פרטיזנים סובייטים וניהלו מלחמת גרילה נגד הצבא הגרמני הנסוג, ארבו לשיירות, פוצצו גשרים, מסילות ברזל ורכבות גרמניות.
בשנת 1944 שוחררה בלארוס על ידי ברית המועצות ופרטיזנים יהודים גויסו לצבא האדום. מאוחר יותר כמה מהם הורשו להצטרף למועצת הצבא הפולני. עד סוף המלחמה הם חצו באופן בלתי חוקי כמה מגבולות אירופה לאיטליה, שם עבד סלים באופן בלתי חוקי בצבא הבריטי.
בשנת 1946 עלה סלים ארצה באמצעות זהות בדויה של חייל בריטי כדי להתגבר על מגבלות העלייה שהטיל המנדט הבריטי בארץ ישראל בספר הלבן של 1939. בזמן התאוששותו בבית החולים לאחר ניתוח, הקליט את חוויות המלחמה שלו בפולנית ואחסן את מחברות יומנו האישי.
סלים שינה את שמו לשם העברי "שלום יורן" והצטרף לחיל האוויר שרק נוסד בארץ. בעת שירותו בחיל האוויר הכיר את ורדה גרָנֶבסקי, והשניים נישאו ב-1954.
מאוחר יותר הוא שימש בתפקיד מרכזי בפיתוח התעשייה האווירית (תע"א) ובסופו של דבר שימש כסגן נשיא בכיר של התעשייה האווירית.
כיהן כחבר מועצת המנהלים המייסדים של מוזיאון המורשת היהודית, יו"ר חברת atasco u.s.aים מסחריים בלונג איילנד, ונמנה עם חבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב, שם הקים במימונו קתדרה על שם הוריו לחקר ההיסטוריה היהודית והשואה. כמו כן, תמך בארגון לתיעוד תולדות הפרטיזנים.
בשנת 1991 מצא יורן את יומנו הישן, ובשנת 2003 פרסם את ספר זיכרונותיו מהמלחמה, שתורגם למספר שפות. את הספר הקדיש להוריו.
יורן נפטר בשנת 2013 בביתו שבניו יורק, בגיל 88, והובא לקבורה בישראל, בבית העלמין קריית שאול.
הותיר אחריו את אשתו, הפסלת ורדה יורן ושתי בנות.
עורך דין חברתי
עורך דין חברתי (ידוע גם כעורך דין לשינוי חברתי, עורך דין ציבורי או cause lawyer) הוא עורך דין העושה שימוש במשפט לצורך קידום שינוי חברתי.
עריכת דין חברתית מתוארת בפשטות כפרקטיקה של "עריכת דין למען הטוב" או שימוש בחוק כדי להעצים את בני השכבות החלשות של החברה.
עריכת דין חברתית נעשית לעיתים קרובות ללא תשלום (פרו בונו), ותכופות מבצעיה הם עורכי דין פרטיים או עורכי דין המועסקים בידי ארגונים שמטרתם לספק שירות ציבורי משלים לסיוע המשפטי הניתן על ידי המדינה. במקרים רבים אין מדובר בסיוע משפטי משלים לשירותים אותם מספקת המדינה, והשינוי מושג דווקא ביריבות משפטית מול המדינה כשבית המשפט הוא זה שמכריע.
עורכי ועורכות דין חברתיים יהיו מעורבים יותר בחקיקה חברתית וישמשו כלי עזר של המחוקקים בקידום חקיקה שכזו. יחד עם זאת רוב עורכי הדין ועורכות הדין החברתיים נוטים להיות יריבים כלפי המדינה וכלפי חברות מסחריות גדולות.
שמפוליון
שוק ספיטלפילדס הישן
שוק ספיטלפילדס הישן (באנגלית: Old Spitalfields Market) הוא מבנה שוק מקורה בשכונת ספיטלפילדס שברובע טאוור האמלטס של העיר לונדון בסמוך לסיטי של לונדון. השוק, הקדום בשוקי לונדון הפעיל כיום, החל לפעול בשנת 1638 ובשנת 1991 עבר למבנה חדש.
היסטוריה.
שוק ספיטלפילדס החל לפעול באתר בשנת 1638 עת שהמלך צ'ארלס הראשון נתן רישיון לסוחרים למכור בשר, עופות ו"שורשים" בשדות ספיטל (Spittle Fields - מילולית "ספיטל פילדס") - אזור כפרי מחוץ לתחומי העיר לונדון באותה עת.
השוק הפסיק את פעולתו בתקופת הקומונוולת' של אנגליה תחת שלטונו של אוליבר קרומוול, וחזר לפעול בעקבות צו מלכותי של המלך צ'ארלס השני לאחר השבת המלוכה.
המבנה שהוקם, בין הרחובות קריספין (Crispin Street) במערב, לם (Lamb Street) בצפון, רד ליון (Red Lion Street) במזרח וסמטת פאטרנוסטר (Paternoster Row) בדרום, המשיך לשאת את השם "ספיטלפילדס" (שדות ספיטל")
מבני השוק הוקמו בין השנים 1885–1893 בתכנונו של האדריכל ג'ורג' שרין עבור רוברט הורנר, בעל השטח. עלות הבנייה הגיעה ל-80,000 ליש"ט. בשנת 1920 הועברה הבעלות לתאגיד העיר לונדון. המבנה הורחב בשנת 1926 לכיוון מערב, תוך שהוא עולה על שטחי רחוב קריספין ורחוב גאן (Gun Street).
בשנת 1991 עברה מכירת הירקות והפירות הסיטונאית לשוק ספיטלפילדס החדש. מבנה השוק הישן הפך לאתר תיירות ובו ממכר עתיקות ומוצרי אופנה. דיירים המתגוררים בחלק המערבי של השוק התנגדו לעבודות הפיתוח של חלק זה שהוצעו על ידי תאגיד לונדון. בעקבות מאבק משפטי, בו זכה התאגיד, מונה האדריכל נורמן פוסטר לתכנן מחדש את החלק המערבי של השוק, וזה שופץ, הוקמו בו אתרי הסעדה וחנויות, ושוק עבודות יד שמכונה כיום "שוק הסוחרים" (Traders Market).
שוק ספיטלפילדס
שוק ספיטלפילדס החדש
שוק ספיטלפילדס החדש (באנגלית: New Spitalfields Market) הוא שוק הממוקם בשכונת לייטון שברובע וולת'אם פורסט, שבמזרח לונדון. שוק זה נפתח בשנת 1991 והועבר אליו המסחר הסיטונאי בפירות וירקות שפעל קודם לכם בשוק ספיטלפילדס הישן. השוק הוא הגדול שבשווקים הסיטונאיים בממלכה המאוחדת.
בשוק 115 דוכני פירות, ירקות ופרחים (בשטח כולל של 28,700 מ"ר), ומתקני השוק כוללים מחסנים נרחבים, חדרי קירור, חדרי הבשלה וחדרי אריזה.
מבני השוק כוללים מתקנים עבור חברות הסעדה וכן שטחי משרדים בגודל 900 מ"ר.
במערב מתחם השוק זורם נהר לי הישן.
אברהם זולצבך
פרופסור אברהם זולצבך (בגרמנית: Abraham Sulzbach; 1838, המבורג − 1925, פפד"מ) היה חוקר יהדות ומתרגם ספרים עבריים לגרמנית.
נולד בהמבורג. את לימודיו במדעי היהדות החל זולצבך בעיר הולדתו המבורג אצל רב העיר אנשל שטרן והמשיך אצל הרב יצחק דב במברגר בווירצבורג. זולצבך נרשם ללימודים באוניברסיטת הומבולדט בברלין, שם הוא למד פיסול אצל מקס לנדסברג.
אחרי שסיים בהצלחה את לימודיו היה זולצבך מורה ועבד כמה עשרות שנים ב-Israelitische Realschule בפרנקפורט שהוקם על ידי שמשון רפאל הירש.
חתנו היה ר' שמעון כהן מפרנקפורט, שתולדותיו מסופרות בספר "ר' שמעון כהן מפרנקפורט", מהדורה מתוקנת, ירושלים תשס"ו.
אברהם זולצבך פרסם ספרים וכתבים רבים על נושאים שונים ביהדות: על קהלת, שירה יהודית וכן סידור לפורים. כמו כן הוא כתב על מוסר של היהדות. נוסף על כך תרגם זולצבך כתבים עבריים רבים לגרמנית.
לואיס פרי ריצ'רדסון
בית הכנסת העתיק בבית אלפא
Google Desktop
דקלה אלקסלסי
דקלה ג'יקה אלקסלסי (נולדה ב-1 בנובמבר 1979) היא מפיקה, במאית, שחקנית ותסריטאית ישראלית.
ראשית חייה והשכלה.
נולדה בקריית ים וגדלה בחיפה.
ב-1997 למדה אנימציה בבית הספר School of Visual Art. ב-2003 החלה ללמוד משחק במסלול המלא בבית ספר לאמנויות הבמה 'הדרך', של איל כהן. ב-2013 סיימה תואר ראשון בקולנוע בבית הספר מנשר לאמנות והייתה מצטיינת המחזור.
קריירה.
ב-2007 שימשה פרזנטורית של "WE המועדון של הצרכנים", והשתתפה בפרסומת שביים שלומי אלקבץ. באותה שנה החלה לשחק בתיאטרון קרוב של ניקו ניתאי בהצגות "12 המושבעים" שביימה אילנה קיוויתי וב"מעגל הגיר הקווקזי" שביים מוטי אברבוך. ב-2008 גילמה את דמותה של איריס בסרט "שבעה" של רונית ושלומי אלקבץ. ב-2009 שיחקה בסדרת הטלוויזיה הקצרה "לחיות מחדש" של חיים בוזגלו, סדרה המגוללת את סיפורה של "יהודה הלוי", אוניית המעפילים הראשונה שהגיעה לארץ ישראל ממרוקו, בשנת 1947.
ב-2010 ביימה את סרטה הקצר הראשון "הירושה" (10 דקות). הסרט מציג משפחה המתמודדת עם מות האב. את הסרט צילם עמית יסעור והפיק מרקו כרמל. כמו כן שיחקה בעונה השנייה של "רביעיית רן", בתפקיד קומי של אושרת, מזכירתו של מוריס כהן ובבימויו של שלומי אלקבץ.