הראי"ה קוק, הרב הראשי לארץ ישראל, יצא להגנת הנאשמים, והיה מראשי המגינים עליהם ביחד עם רבנים רבים ואישים כמו בן-ציון מאיר חי עוזיאל, מאיר בר-אילן, נתן מיליקובסקי, שאול טשרניחובסקי, משה סמילנסקי, אלתר דרויאנוב, יוסף קלוזנר, אברהם קריניצי, ושלמה יצחק שטמפפר. הוא טען שאין להוציא להורג ללא ראיות מבוססות. על תמיכתו של הרב קוק בנאשמים, ועל התגייסותו המסיבית לעזרתם, נמתחה ביקורת חריפה בעיתון "דבר". בתגובה לסופר ר' בנימין שתהה על כך שהרב קוק מסנגר על סטבסקי, כתב הרב קוק: "רק האמת בטהרתה היא המאירה את עיני ותומכת את לבבי, שאתן את כחי הדל להציל את הלקוח למות בלא שום יסוד לאשמתו, ואשר הנני חדור כולי בהכרה ברורה מטהרת המצפון שלי שהנאשם הוא נקי וצדיק וחף לגמרי מכל פשע וחשד של רצח". במאמר שפרסם ז'בוטינסקי בעיתון "הירדן", באוגוסט 1934, עם זיכויו של סטבסקי, והנושא את הכותרת "אלה שהצילו", הוא מונה את הרב קוק, יחד עם הסניגור עו"ד הוראס סמואל והנדבן מיכאל השכל (הגם שאינו נוקב בשמו), כ"שלושה בני אדם שהייתה להם השפעה מכרעת בזיכוי הנאשמים".
המשורר נתן אלתרמן פרסם בעיתון "הארץ" ב-25 ביולי 1934, מספר ימים לאחר זיכויו של סטבסקי, את השיר "התנגשות". בשיר כתב, "קריאת "היכון!..." וגב נכפף בצפית אסון דרוכה...וכלב רע עובר ביעף ממדרכה אל מדרכה...איש בבשר אחיו נועץ את כל שניו המזהירות...דבר מה רקוב, דבר מה לא טוב בארץ העברים". באותו היום פרסם זאב ז'בוטינסקי את מאמרו מתוך קרירות ואיתנות, שנכתב כנגד האשמת אנשי התנועה הרוויזיוניסטית ו"ברית הבריונים" ברצח. המאמר פורסם בעיתון "מאמענט", שראה אור בוורשה שבפולין, ב-25 ביוני 1933.
לאחר הרצח הפך גוש השמאל, בראשות מפא"י, לגוש הדומיננטי בהנהגה הציונית. ד"ר חיים ויצמן, שהתפטר בלחץ הימין בשנת 1931, מתפקידו כנשיא ההסתדרות הציונית, חזר לכהן כנשיא. דוד בן-גוריון נעשה לראש ההנהלה הציונית וריכז בידו את עיקר הסמכות והכוח ביישוב ומשה שרתוק (לימים שרת) נתמנה לראש המחלקה המדינית.
פרשת רצח ארלוזורוב המשיכה להסעיר את הציבור בישראל שנים רבות לאחר הרצח. אנשי תנועת העבודה המשיכו להאשים את הרוויזיוניסטים ברצח פוליטי ולעומתם אנשי המחנה הרוויזיוניסטי האשימו את אנשי תנועת העבודה בעלילת דם.
בשנת 1964 הגיש רוזנבלט תביעת דיבה נגד מפרסמי מאמר בו הובעה דעה, שיש יסוד לחשד, שרוזנבלט היה שותף לרצח ארלוזורוב. השופט ד"ר יוסף לם קבע בפסק דינו כי התביעה מוצדקת ונפסקו לרוזנבלט פיצויים. תביעה נוספת שהוגשה על ידי רוזנבלט בשנת 1971 הסתיימה בפשרה שכללה תשלום פיצויים ופרסום התנצלות על הטענה שרוזנבלט היה שותף לרצח.
שאלת רצח ארלוזורוב הוסיפה להיות סלע מחלוקת פוליטי עוד שנים רבות. בשנת 1982 ראה אור ספרו של שבתי טבת "רצח ארלוזורוב". בספרו לא ניקה טבת את סטבסקי ורוזנבלט מחשד והטיל את האשמה ליצירת האווירה ששררה באותה עת ביישוב על ברית הבריונים ועיתונה "חזית העם", כפי שסיכם זאת בסוף הספר:
ועדת החקירה לרצח.
במרץ 1982 החליטה ממשלת ישראל בראשות מנחם בגין, הראשון מאנשי התנועה הרוויזיוניסטית שהגיע לראשות הממשלה, על הקמת ועדת בכור, ועדת חקירה ממלכתית שבכתב המינוי שלה הוטל עליה לחקור בטענות לפיהן "אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, או אחד מהם, היו שותפים לרצח חיים ארלוזורוב הי"ד".
הזרז המיידי להקמת הוועדה היה פרסום הספר "רצח ארלוזורוב" מאת שבתי טבת (הוצאת שוקן, תשמ"ב).
ועדת החקירה קבעה פה אחד כי אברהם סטבסקי (שנהרג על סיפון "אלטלנה") וצבי רוזנבלט לא היו רוצחי חיים ארלוזורוב, וכי לא הייתה להם כל יד ברצח, וציינה שאינה יכולה לקבוע מי היו הרוצחים, ואם היה זה רצח פוליטי. עוד קבעה הוועדה כי האפשרות שדרוויש ומג'יד הם הרוצחים היא אחת האפשרויות המהותיות, אך אי אפשר לקבוע בוודאות כי הם הרוצחים.
פרשת רצח ארלוזורוב ממשיכה לרחוש עד היום. בשנת 2007 הוצבו בבאר שבע שלטים שבהם נכתב שארלוזורוב נרצח על ידי ערבים, ולאחר בקשה שהופנתה לעירייה, השלטים הוסרו.
עדותו של אלוף שלמה אראל.
שלמה אראל, לימים מפקד חיל הים, חזר ארצה בסוף 1936 לאחר חמישה חודשים בים, ונעצר על ידי הבריטים עקב פעילותו ב"ברית נוער המרי". אראל שהה חצי שנה בכלא עכו ושוחרר בתנאי שיעזוב את הארץ. בהיותו בכלא פגש את עבדול מג'יד שטען שהוא הוא שרצח את ארלוזורוב ביחד עם עיסא דרוויש.
הנצחת ארלוזורוב באזור הרצח.
בשנת 2009, שנת ה-75 לרצח, הוצב באתר בו אירע הרצח פסל סביבתי שיצרה האמנית דרורה דומיני. לצד הפסל הוצב גם העתק פורטרט של ארלוזורוב שיצר משה ציפר. כמו כן, על שמו נקרא רחוב ארלוזורוב שנמצא גם הוא בסמוך למקום שבו נרצח.
אורה הרצוג
אורה הֶרְצוֹג (24 בדצמבר 1924 – 10 בינואר 2022) הייתה אשת ציבור ופעילה חברתית ישראלית, רעיית הנשיא השישי של מדינת ישראל חיים הרצוג ואמו של יצחק הרצוג, הנשיא ה-11 של מדינת ישראל. מייסדת המועצה לישראל יפה ונשיאה בינלאומית של הארגון.
ביוגרפיה.
אורה אמב"ש (לימים: הרצוג) נולדה במצרים, למשפחה יהודית-אשכנזית ממוצא רוסי ופולני. הוריה היו לאה (בתו של יחיאל מיכל שטיינברג, איש מוצא), ושמחה אמב"ש (ראשי תיבות: אני מאמין באמונה שלמה) מהנדס במקצועו. להוריה היו ארבעה ילדים. אחותה סוזי (שושנה), נישאה לימים לדיפלומט הישראלי אבא אבן.
הוריה הגיעו למצרים מיפו. היא התחנכה בבתי הספר הצרפתיים באסמאעיליה וסיימה תואר ראשון במתמטיקה ובפיזיקה מאוניברסיטת ויטווטרסראנד שבדרום אפריקה.
באוקטובר 1946, בתום לימודיה, עלתה לארץ ישראל. באותה שנה נבחרה להשתתף במחזור הראשון של בית הספר לדיפלומטים שהקימה הסוכנות היהודית. בשנים אלו הייתה חברת ההגנה. במאי 1947 נישאה לחיים הרצוג וליוותה אותו בתפקידיו בצה"ל ובחיים הציבוריים.
במהלך מלחמת העצמאות, ב-11 במרץ 1948, נפצעה בפיגוע בבית המוסדות הלאומיים. שירתה במלחמה זו כקצינה בחיל המדע - מח' המודיעין – ש.מ. 2.
בשנים 1950–1954 ובשנית בין 1975–1978 חייתה הרצוג עם משפחתה בארצות הברית, לרגל תפקידי בעלה כנספח צבאי וכשגריר באו"ם.
הרצוג כיהנה כמזכ"ל הוועדה לאירועי שנות העשור למדינה (1958) וביוזמתה נוסד חידון התנ"ך. לאחר מכן שימשה חברה במועצה לתרבות ולאמנות (1959–1968) ובשנת 1969 ייסדה את "המועצה לישראל יפה".
בשנת 1971 התפרסם ספרה "סודות האירוח" ללימוד נימוסים והליכות.
בשנים 1983–1993 כיהן בעלה חיים הרצוג כנשיא מדינת ישראל. אורה הרצוג המשיכה לשאת בתפקידים ציבוריים ובתקופה זו הייתה ״המועצה לישראל יפה״ לארגון מוביל בתחום איכות הסביבה. בשנת הארבעים למדינה (1988) היא עמדה בראש מבצע "ישראל לובשת ניקיון".
לאחר תום כהונתו של בעלה כנשיא המדינה היא נשאה בתפקידים שונים, ובהם: יו"ר הוועדה הציבורית לאירועי שנת החמישים (1998), חברת מליאת רשות השידור, חברת המועצה הציבורית המייעצת למפעל הפיס, חברת חבר-הנאמנים של מוזיאון תל אביב ויו"ר אגודת הידידים של בית החולים שניידר.
הרצוג הוגדרה כ"נשיאה הבינלאומית-אמריטה" של "המועצה לישראל יפה".
חיים אישיים.
אורה הייתה רעייתו של חיים הרצוג, הנשיא השישי של מדינת ישראל. לזוג ארבעה ילדים:
הרצוג נפטרה ב-10 בינואר 2022 בגיל 97. ארונה הוצב במשכן הנשיא בירושלים והיא נקברה לצד בעלה, הנשיא השישי חיים הרצוג בחלקת גדולי האומה בהר הרצל.
הרכבת הרטית
הרכבת הרטית (רומנש Viafier retica; גרמנית Rhätische Bahn; איטלקית Ferrovia retica, ובראשי תיבות RhB) היא חברת הרכבת הפרטית הגדולה ביותר בשווייץ, והיא פועלת ברחבי קנטון גראובינדן בדרום-מזרח המדינה, שם היא מפעילה את רוב שירותי הרכבת. אחד מקוויה חורג מגבולות שווייץ לאורך 2.5 ק"מ, ומגיע לעיירה טיראנו (Tirano) בלומברדיה שבצפון איטליה. עוד מפעילה הרכבת הרטית את שירות "גלאסייה אקספרס" (Glacier Express - "אקספרס הקרחונים") מדבוס ומסנט מוריץ אל צרמט בקנטון ואלה, ובעבר הפעילה קו רכבת אל בלינצונה בקנטון טיצ'ינו.
הרכבת הרטית נוסדה ב-7 בפברואר 1888 במטרה להקים מסילת רכבת בין לנדקווארט (Landquart) ודבוס (Davos). כיום היא חברה ציבורית שהונה נמצא בבעלות ממשלת קנטון גראובינדן (51%), ממשלת שווייץ (43%) והיתר בידי הציבור. הנהלת החברה שוכנת בכור (Chur), בירת קנטון גראובינדן.
אורכן הכולל של מסילות הרכבת של החברה מגיע ל-384 ק"מ, ואלה צרות ורוחבן עומד על 1,000 מ"מ. משום כך הרשת איננה מחוברת אל רשתות מסילות הרכבת הלאומיות של שווייץ ושל איטליה, ובנקודות ההשקה בין הרשתות, נדרשת החלפת רכבות. רשת המסילות של הרכבת הרטית עוברת בהרי האלפים של דרום-מזרח שווייץ וידועה בנופיה עוצרי הנשימה. שניים מקווי הרכבת הידועים כמסילות אלבולה (Albula) וברנינה (Bernina) הוכרזו בשנת 2008 כאתר מורשת עולמית המשותף לשווייץ ולאיטליה.
היסטוריה.