את סיפור "ארבעת השבויים" ניתן להבין לאור אירועי התקופה: בני משפחת אומיה שהודחו מהשלטון על ידי העבאסים, הקימו נסיכות עצמאית בספרד. בצפון אפריקה נוסדה במאה ה-10 ח'ליפות פאטימית שיעית. הפיצול הפוליטי בעולם האסלאמי דחף את הקהילות היהודיות לעצמאות גדולה יותר מהמרכז התורני הבבלי. לזה מצטרף ריחוק גאוגרפי, התחזקות כלכלית של אותן קהילות, והגירתם של חכמים רבים מבבל, מצרים ואיטליה אל המגרב וספרד. אמנם הכפיפות היחסית למרכז הבבלי נשמרה, אבל כבר במאה ה-9 ענו רבנים מקומיים ברחבי המגרב על שאלות הלכתיות לא מעטות. ניתן, אם כן, לראות במעשה "ארבעת השבויים" ביטוי ספרותי לאותה נטייה לעצמאות, אשר בניגוד לסיפור המעשה לא התרחש בבת אחת, אלא כתהליך היסטורי רציף בין עשרות ומאות שנים.
אולריך פון האסל
אולריך פון האסל (12 בנובמבר 1881 - 8 בספטמבר 1944) היה דיפלומט גרמני, חבר בקבוצת ההתנגדות הגרמנית לשלטון הנאצי ואדולף היטלר במלחמת העולם השנייה. הוצא להורג לאחר כישלון קשר ה-20 ביולי.
תולדות חייו.
פון האסל נולד באנקלם, גרמניה, ב-1881. למד משפטים וכלכלה במספר אוניברסיטאות. בין השנים 1903 ו-1909, שהה בצ'ינגדאו (קולוניה גרמנית בסין) ובלונדון. ב-1909 החל לעבוד כשמאי במשרד החוץ הגרמני. ב-1911 נשא לאשה את בתו של האדמירל אלפרד פון טירפיץ ולזוג נולדו ארבעה ילדים. בשנה זו הוא גם מונה לקונסול משנה בג'נובה.
במלחמת העולם הראשונה נפצע פון האסל בחזהו בקרב הראשון על המארן (8 בספטמבר 1914). מאוחר יותר שימש עוזרו ויועצו של חותנו, שהיה מפקד הצי הגרמני הקיסרי (ולימים אף כתב את הביוגרפיה שלו). לאחר סיום המלחמה הצטרף פון האסל למפלגת העם הגרמני הלאומית. במהלך השנים הבאות שימש בתפקידים שונים במשרד החוץ הגרמני בשגרירויות ברומא, ברצלונה, קופנהגן ובלגרד. ב-1932 מונה פון האסל לשגריר גרמניה באיטליה.
ב-1933 הצטרף פון האסל למפלגה הנאצית, אך התנגד להסכם אנטי-קומינטרן - ברית בין גרמניה הנאצית, יפן ואיטליה, והעדיף הצטרפות לברית עם מדינות מערב אירופיות. ב-1938, בעקבות פרשת בלומברג-פריטש ומינויים של אנשים נאמנים להיטלר בתפקידי מפתח, הוחזר פון האסל לגרמניה אך לא סולק מהשירות הדיפלומטי. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה והפלישה לפולין שימש פון האסל כראש משלחת, שנועדה להרגיע את מדינות צפון אירופה שחששו מפלישה גרמנית אליהם.
קשר ה-20 ביולי.
במהלך ארגון הקשר נגד היטלר שימש פון האסל כגורם מקשר בין קבוצות האופוזיציה השמרניות שהתרכזו סביב קרל פרידריך גרדלר ולודוויג בק וקבוצת ההתנגדות שכונתה חוג קרייזאו. פון האסל ניצל את תפקידו בקונגרס הכלכלי המרכז אירופי כדי לדון יחד עם פקידים שותפים לקשר על עתיד גרמניה לאחר הצלחת ההפיכה. הוא עצמו היה מיועד למלא את תפקיד שר החוץ בממשלת המעבר הגרמנית. לאחר 1943 כבר לא היה פון האסל בגרעין המרכזי של ארגון הקשר, ואף לא היה מעורב בניסיון ההתנקשות של קלאוס שנק פון שטאופנברג בחיי היטלר.
ב-29 ביולי 1944, לאחר כישלון ההפיכה, נעצר פון האסל על ידי הגסטפו בשל מעורבותו בניסיון ההפיכה. ב-8 בספטמבר באותה שנה, לאחר שנשפט במשפט בזק בן יומיים ב'בית הדין העממי' (הפולקסגריכט) בראשות רולנד פרייזלר, נידון פון האסל למוות והוצא להורג בתליה על מיתרי פסנתר באותו יום בכלא פלצנזה בברלין,לבקשת היטלר הוצאתו להורג צולמה ונשלחה אליו.
מקורות אנרגיה חלופיים
אפוסטריורי
אפוסטריורי או א-פוסטריורי (לטינית: a posteriori, שפירושו: "מתוך מה שבא אחר-כך") הוא מונח בלוגיקה או בפילוסופיה שבא להניח טיעון שמהלכו הוא מן הסיבות הנראות לעין אל הסיבות הלא-ידועות, כלומר, מן החוויות והניסיון שלנו. לעומתו, טיעון א-פריורי הוא טיעון שמתחיל מהסיבות אל המסקנות.
ישנן עובדות רבות שאנחנו יודעים דרך החושים שלנו, כגון: דברים נופלים כלפי מטה ולא מעלה, או: שמן לא מתערבב עם מים. אלו אמיתות שאנחנו יודעים אותן מניסיון הרבה לפני שיש באפשרותנו להסבירן. כל עוד לא נוכל להסביר אותן מבחינה מדעית (כוח הכבידה או הקוטביות של מולקולות השמן), ידיעותינו יהיו ידיעות א-פוסטריוריות.
חץ בערפל
חץ בערפל: בן-גוריון, הנהגת היישוב וניסיונות הצלה בשואה הוא שם ספרו של ההיסטוריון טוביה פרילינג משנת 1998. הספר עוסק ביחסה של הנהלת היישוב לשואה ובניסיונות ההצלה בהם נקטה.
הוויכוח הציבורי וההיסטוריוסופי.
יחסה של הנהגת היישוב ובראשה דוד בן-גוריון לשואה, ובפרט מידת ידיעתה, מידת יכולתה לעשות והיקף מאמציה בתחום זה, נידונו נרחבות בספרות ההיסטורית. בציבור רווחה במשך עשרות שנים הדעה כי הנהגת היישוב לא עשתה די על מנת להושיע את היהדות המושמדת מידי הצורר הנאצי. המחקר המונוגרפי רחב היריעה הראשון בנושא היה ספרה של דינה פורת משנת 1984 הנהגה במילכוד. הספר התייחס לידיעות על השואה בקרב היישוב ולניסיונות ההצלה שלו בשנים 1942-1945. מסקנותיו הייתה כי ליישוב נודע מאוחר מדי על השמדת היהודים, וכי כוחו הדל היה חלש מכדי לסייע, אך הוא עשה כמיטב יכולתו. תום שגב הוציא לאור את ספרו "" בשנת 1991. ספר זה היווה כתב אשמה כנגד הנהגת היישוב, בגורסו שהיישוב לא עשה כל שלאל ידו להצלת יהדות אירופה. לדבריו בן-גוריון היה אדיש לגורלם משום תפיסת 'שלילת הגלות' שלו ומשום שמאמציו לבנות את מדינת ישראל באו על חשבון ניסיונות ההצלה. היסטוריונים רבים הצטרפו לפורת בלימוד זכות על היישוב, ביניהם בולטים יהודה באואר, שבתי טבת ושלמה אהרונסון. גם יחיעם ויץ וחוה אשכולי וגמן ניתחו סוגיות ספציפיות הקשורות לנושא.
ספרו של פרילינג.
ספרו של טוביה פרילינג המשתרע על פני אלף ומאה עמודים הוא המחקר המקיף ביותר שהתפרסם עד כה בנושא. באופן כללי מגן הספר על הנהגת היישוב ודוד בן-גוריון בראשו, בטענה שהם עשו הרבה אולם הצליחו מעט מאוד. שם הספר לקוח מתוך דיווח של "שר האוצר" של היישוב, אליעזר קפלן, שהתייחס אל ניסיונות ההצלה, שקלושים סיכוייהם להצליח, כאל יריית חץ בערפל. הוא אמר כי גם אם קיים סיכוי זעום לפגיעה במטרה שומה על היישוב למצות אפשרות זאת.
הספר מתאר ומנתח את פעולות ההצלה המגוונות: התוכנית להצלת הילדים (מסוף 1942 ועד שלהי המלחמה) ובתוך כך פעולתו של שלום אדלר (רודל) משוודיה; תוכנית טרנסניסטריה (משלהי 1942 ועד פברואר-מרס 1943); תוכנית סלובקיה שהתגלגלה ל'תוכנית אירופה' (שלהי 1942 - אוקטובר 1943); תוכנית "סחורה תחת דם" אותה הביאו יואל ברנד ובנדי גרוס מהונגריה (אביב 1944 - קיץ 1944); השיתוף החשאי עם שירותי המודיעין של בעלות הברית בה הייתה גם שלובה 'תוכנית הצנחנים' ועוד.
רבים השתמשו במספר משפטים קשים ומרים של דוד בן-גוריון על שלילת הגולה כדי להוכיח שהיה אדיש לגורלם של אנשי הגולה; או שהציע להתמקד במה שיש לו סיכוי, כלומר בבניית התשתית למדינה יהודית. פרילינג טוען כי החשוב הוא לא מה אמר בן-גוריון, אלא מה עשה או ניסה בן-גוריון לעשות, והוא מתאר ניסיונות אלה בפירוט.
בעוד שהביוגרף של בן-גוריון, שבתי טבת, מנסה להראות כי פעילותו המועטה של בן-גוריון מוסברת על רקע ידיעתו והבנתו שלא היה בכוחו להציל, הרי שפרילינג טוען טענה הפוכה ולפיה בן-גוריון היה מעורב ביותר בכל רובדי מאמצי ההצלה, אולם מדובר היה בפעולות סודיות בעיקרן ולכן הוא והאחרים שעסקו בהן כמעט ולא דיברו עליהם. בן-גוריון מילא פיו מים גם כשהאשימוהו במחדל של אי עשייה. זאת, גם מכיוון שעשה דברים שהשתיקה יפה להם וגם משום שמרביתם לא הצליחו.
פרילינג שותף לקביעה כי ועד ההצלה שבראשו הועמד יצחק גרינבוים היה גוף חסר כושר ביצוע, "פרלמנט", כפי הכינוי המזלזל שדבק בו כבר אז. אולם פרילינג מצביע על תפקידיו של הוועד כ'כולא ברקים' של לחצי הציבור, מה שאיפשר, למעשה, שקט מבצעי לגופים האחרים, החשובים, שכן עסקו בהצלה. פרילינג מציין את חשיבות 'ועד ההצלה' גם להמשך קיומה של התשתית ההסכמית של היישוב שקל היה לפרום אותה נוכח אירוע הרסני כשואה. הוא מציג את הסיבות להתגלגלותו של הגוף הזה להיות למה שהיה.
פרילינג מחדש גם בהצגת הגוף שפעל דה פקטו להצלה. לדעתו היה זה ה'מדור לתפקידים מיוחדים' בתוך המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, שם פעלו אנשים כראובן זסלני (שילוח), אהוד אבריאל, טדי קולק, אליהו אילת (אפשטיין) ואחרים. יחד עם אנשים מתוך חוגי ההגנה והמוסד לעלייה ב', כמו אליהו גולומב, שאול מאירוב (אביגור), זאב שינד, דוד הכהן ואחרים, וגם בידי מספר שליחי תנועות ומפלגות כמו מנחם בדר ווניה פומרנץ. לפי התזה של פרילינג מי שהפעיל את הזרוע המבצעית הזאת היה מעין טריומויראט בלתי מוצהר, שחבריו היו דוד בן-גוריון, משה שרת שהיה מנהל המחלקה המדינית של הסוכנות, ואליעזר קפלן שהיה גזבר הסוכנות.
בעוד שחוקרים שקדמו לפרילינג נברו בארכיונים של המוסדות המרכזיים של היישוב וגילו אך מעט על ניסיונות ההצלה, הרי שפרילינג חיפש בשני מקורות חדשים: האחד בארכיונים של ארגוני המודיעין והריגול הבריטים כמו ה-SIS; (Secret Intelligence Service),&amp;רלמ; SOE &amp;רלמ;(Special Operation Executive), או הארגונים האמריקנים כמו OWI &amp;רלמ;(Office of War Information או ה-OSS &amp;רלמ;(Office of Strategic Services. גופים שגם התחקו אחר פעולות היישוב ושליחיו וגם עשו שימוש בשירותים למטרות מודיעין, חבלה וכו'.
כן בדק פרילינג את שיתופי הפעולה בין הנהלת הסוכנות לבין ארגונים יהודים אחרים ובהם הג'וינט, הקונגרס היהודי העולמי. פרילינג חושף, בין השאר, חומר רב המגלה אודות העברת הכספים של היהודים לארצות האויב.