רפי ניב חי עם בן-זוגו ניר תמיר, רקדן ומורה לג'ירו טוניק בסטודיו משלו ולהם שני ילדים: נעם ויותם.
קישורים חיצוניים.
על המחזמר "קומפני"
על ההצגה "הלילה ה-12"
ירי סלקטיבי
שיטת ירי סלקטיבי היא כל טקטיקת לוחמה בכלי ירי, המאפשרת ללוחם לזהות במהירות את המטרות בהן הוא חייב לירות, כאשר הן מפוזרות בין מטרות רבות שבהן אסור לו לירות. טקטיקות אלה משמשות בעיקר ללוחמה במחבלים המסתתרים בתוך קהל חף מפשע ובחוטפים האוחזים בבני ערובה. ירי סלקטיבי אינו חלק ממקצועו של הרובאי בחיל הרגלים. טקטיקות אלו נלמדות בידי כוחות משטרה ובידי יחידות צבא שיעודן הוא לעימותים עם כוחות גרילה או לפעולה בעורף האויב.
הטקטיקה המקובלת כיום - זיהוי אמצעי וכוונה. דהיינו ירי בכל אדם שמקיים את שלושת התנאים הבאים: אינו מוכר ללוחם כעמית, נושא נשק ומפגין בבירור כוונה להשתמש בנשק לרעה. דוגמה: כן יורים בזר שמניף סכין וצועק "אני אהרוג אותך", אך לא יורים בזר הנושא סכין בחגורתו ועומד חסר מעש.
טקטיקות פשוטות יותר, כמו ירי רק אל עבר מי שנושא נשק או רק לעבר מי שרץ לכיוון הלוחם, התגלו כבעייתיות. בן ערובה עשוי לרוץ אל עבר הלוחם כדי שזה יציל אותו ואדם שנושא חפץ המזוהה כנשק (סכין קצבים או מצלמת וידאו גדולה) עשוי להתגלות כאדם תמים.
באימוני ירי, עשויים להשתמש גם בטקטיקות מופשטות, כמו ירי רק לעבר מטרות הממוספרות במספר זוגי.
יוסף אל סיבאי
יוסף אל סיבאעי (בערבית: يوسف السباعي; 10 ביוני 1917, קהיר – 18 בפברואר 1978, ניקוסיה) היה סופר ועיתונאי ושר מצרי.
בשנת 1933 החל לפרסם לראשונה במגזין אל-מג'לה. הוא סיים הכשרה באקדמיה הצבאית בשנת 1937 והצטרף לצבא המצרי, שם שירת במספר תפקידים ולימד באקדמיה הצבאית. בשנת 1952 סיים את שירותו הצבאי, כשהוא בתפקיד מנהל המוזיאון הצבאי.
בשנת 1959 מונה למזכיר הכללי לעניין אמנות בארגון General of the Afro- Asian Writers Union. בשנת 1973 מונה לשר התרבות במצרים. בשנת 1976 נבחר לעמוד בראש הוועד המנהל של אל-אהראם.
אל סיבאי אשר היה מקרוב לנשיא אנואר סאדאת נחשב לאחד מהתומכים בתהליך השלום עם ישראל. ב-18 בפברואר 1978, נרצח בבית המלון הילטון בניקוסיה, שם השתתף בוועידה בנושא שלום, על ידי מחבלים פלסטינים.
סימן הדולר
סימן הדולר ($) הוא סמל המשמש בעיקר כדי לציין יחידות שונות של פסו ודולר במטבעות לאומיים ברחבי העולם. השימוש הראשון בסימן תועד בשנות ה-70 של המאה ה-18 במטבע הפסו הספרדי-אמריקאי, הידוע גם בשם "דולר ספרדי", זאת בעסקים שבוצעו על ידי בריטים, אמריקאים, קנדים ומקסיקנים בתחומי המושבות הספרדיות באמריקה.
כשרוצים להדגיש שמדובר בדולר אמריקני, משתמשים בסימון $US או בקיצור התקני USD .
מקור הסימן.
קיימות סברות שונות באשר למקור הסימן $:
הפסו הספרדי.
מקורו של הסימן, על-פי הסברה הרווחת, הוא בפסו או הדולר הספרדי – ה-Real de a Ocho ("מטבע של שמונה ריאל"), שהיה במחזור במושבותיה של ספרד באמריקה ובאסיה, ושהיה להילך חוקי גם במושבות האנגליות באמריקה הצפונית. לפי גרסה זו, הסימן $ התפתח מקיצור השם על ידי כתיבת שתי האותיות P ו-S ביחד. יש ראיות כי הדולר הספרדי סומן בצירוף Ps, או ps, וכן ישנן ראיות לכך שאף הדולר האמריקני סומן בצורה זו, אך כשה-p נכתבת "בתוך" ה-s. חיזוק לגרסה זו ניתן למצוא עד ימינו בכך שהפסו המקסיקני מסומן אף הוא ב-$.
תאוריה נוספת היא כי סימן הדולר נגזר או יוצר בהשראת סימן המטבעה על הספרה שמונה. כך במטבעה בפוטוסי (בוליביה של היום), הוטבע סימן המורכב מהאותיות "PTSI", דומה לסימן הדולר אשר הופיע במטבעות הכסף שיוצרו בפוטוסי בין השנים 1573–1825 והיו מוכרים במושבות צפון אמריקה במהלך התקופה הקולוניאלית.
שלט אצולה ספרדי.
גם על פי גרסה זו, מקורו של הסימן הוא במטבע הדולר הספרדי – ה-Real de a Ocho ("יחידה של שמונה ריאל"), שהיה במחזור במושבותיה של ספרד באמריקה ובאסיה, ושהיה להילך חוקי במושבות האנגליות באמריקה הצפונית, אזור שהפך מאוחר יותר לארצות הברית וקנדה. על מטבע זה היה מוטבע סימן שלט האצולה של בית המלוכה הספרדי – שני עמודי הרקולס (העמודים של גיברלטר) שעיטור דמוי האות S מחבר ביניהם. על עיטור ה-S נכתב במקור "Non Plus Ultra" (מלטינית: שום דבר מעבר לכאן).
בשנת 1492, אימץ פרננדו השני, מלך אראגון את הסמל של עמודי הרקולס, והוסיף את הביטוי בלטינית (Plus ultra), ששונה כאשר כריסטופר קולומבוס הגיע לאמריקה ל-"Plus Ultra" (יש עוד מעבר).
הסמל אומץ על ידי קרל החמישי והיה חלק משלט האצולה שייצג את השליטה הספרדית באמריקה. הסמל הוטבע מאוחר יותר על מטבעות זהב וכסף. מטבעות אלה, המתארים את עמודי הרקולס ומצידיו שתי ההמיספרות וסרט בצורת האות S סביבו, היו מפוזרים ברחבי אמריקה, אירופה ואסיה. למען הפשטות, סוחרים כתבו סימנים, במקום לכתוב פסו או דולר, ואלה התפתחו ל-S פשוטה עם שני קווים אנכיים.
על פי גרסה נוספת, סימן דולר עם שני קווים אנכיים הוא ראשי התיבות של U.S. - United States (ארצות הברית). קיים שימוש בסימן על שקיות כסף שהונפקו על ידי המטבעה הראשית בארצות הברית. האותיות U ו-S דומות לסימן ההיסטורי הכפול של הדולר: formula_1 הקו התחתון של האות 'U' נעלם לתוך העקומה התחתונה של 'S', מה שמשאיר שני קווים אנכיים. תאוריה זו אינה מביאה בחשבון את העובדה כי הסמל היה כבר בשימוש לפני הקמתה של ארצות הברית.
המיתולוגיה היוונית.
מקורה של תאוריה אחרת במיתולוגיה היוונית, לפיה, ייתכן ומקור הסימן הוא מהרמס, האל היווני של הבנקים, הגנבים והשליחים, ובנוסף לעגור, אחד מסמליו היה מטה הרמס - מטה מכונף, שעליו כרוכים שני נחשים, זה לעומת זה, כדוגמת הספרה 8.
ססטרטיוס רומאי.
סברה נוספת היא כי מקורו של סימן הדולר במטבע הרומאי החשוב ביותר – ססטרטיוס, אותו סימנו בעזרת האותיות "IIS". חיבור של האותיות יוצר סימן דולר בו הקווים האופקיים של האותיות 'II' מתמזגים עם האות 'S'.
סברות אחרות.
גרסה אחת מתייחסת לספרה 8 כשהיא חתוכה, כך שהסימן מציין חלוקה לשמונה. מילון אוקספורד האנגלי, טרום שנת 1963, קבע כי זהו ההסבר הסביר ביותר, אולם המהדורות המאוחרות יותר מציבות אותו בספק.
יגאל ידין בספרו "תורת המלחמה בארצות המקרא" ציין שהאות S הרומית מקורה בסמ"ך הכנענית (פיניקית) שצוירה כשלשה קווים אופקיים עם קו אנכי. האות קוצרה לצורת S עם קו אנכי דרכה, בדומה לסימן הדולר בחלק מן הארצות.
אלכסנדר ורטינסקי
אלכסנדר ניקולאייביץ' ורטינסקי (ברוסית: Александр Николаевич Вертинский, 20 במרץ 1889 או 8 במרץ - לפי לוח השנה היוליאני, קייב - 21 במאי 1957 סנט פטרבורג, אז לנינגרד)
היה זמר-יוצר, זמר קברט, סופר ושחקן רוסי, יליד אוקראינה. היגר מרוסיה בשנת 1919 וחזר לברית המועצות ב-1943 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה.
רקע משפחתי ושנות ילדותו.
אלכסנדר ורטינסקי נולד בשנת 1889 בקייב כילד מקשר זוגי ללא לנישואים. אביו היה ניקולאי פטרוביץ' ורטינסקי (1894-1845), בן לפקיד רוסי של מסילות הברזל, עסק בעריכת דין ופרסם פיליטונים בעיתון תחת שם העט "הרוזן ניבר".. אמו, יבגניה סטפאנובנה סקולאצקאיה הייתה בת למשפחת אצילים רוסים.. מפני שאשתו החוקית של האב סירבה להתגרש, הוא נאלץ אחרי מותה של יבגניה "לאמץ" את ילדיו, את הבת הבכורה נדז'דה ואת הבן אלכסנדר.
בגיל שלוש התייתם ורטינסקי מאמו ונמסר לטיפול דודה בשם מריה סטפאנובנה, אחות של אמו. בגיל 5 איבד גם את אביו, שהתייסר מאוד אחרי מות בת זוגו ונפטר משחפת דוהרת. אז גם אחותו, נדיה, שאלכסנדר הקטן נקשר אליה, נמסרה לטיפולה של דודה אחרת. כדי שהילדים לא יפריעו להפרדתם, הודיעו לאלכסנדר שאחותו נפטרה. הגורל הפגיש אותם מאוחר יותר.. בהמשך גדל אלכסנדר בקייב אצל דודתו, מריה סטפאנובנה..
אלכסנדר התקשה בלימודים. בגיל 9 התקבל אחרי מבחן לכיתת מכינה של הגימנסיה האימפריאלית אלכסנדריסקי מס.1 בקייב, שבה למדו בני עשירים. אבל, כעבור שנתיים, סולק ממנה בנימוק של אי עמידה בדרישות ושל "התנהגות רעה". הועבר לגימסניה הקלאסית מס. 4, אך לא סיים אותה מפני שסולק גם ממנה, בערך בשנת 1904, בגיל 15.
בשנותיו בגימנסיה התוודע כמו תלמידים אחרים להצגות להקות התיאטרון הרבות שהתארחו בעיר הולדתו. אלכסנדר הרגיש משיכה עזה והתלהבות כלפי אמנות הבמה, השתתף בהצגות חובבים ואף שיחק כניצב על במת התיאטרון "סולובצוב"
שנות צעירותו בקייב.
עם סילוקו מבית הספר, מצב יחסיו עם דודתו הורע והוא עזב את ביתה. כחסר בית, הצטרך לא פעם למצוא קורת גג בפתחי בתים ולישון על מדרגות. עבד לפרנסתו במכירת גלויות, בסבלות בנמל שעל הנהר דנייפר, כמנהל חשבונות של מלון או כמגיה בבית דפוס.
. הופעתו על במת מועדון יהודי בשכונת פודול הסתיימה בכישלון..
הוא הזדמן לבקר בביתה של סופיה זלינסקיה, מורה בגימנסיה לבנות באותו בית ספר אלקסנדרינקי שבו למד, אשה משכילה ומוערכת, בעבר אשת אחיו של אנטולי לונצ'ארסקי. בביתה התארחו רבים מבני האליטה האינטלקטואלית של קייב, כמו הפילוסוף ניקולאי ברדיאייב, המשוררים והסופרים מיכאיל קוזמין, ולדימיר אלסנר, בנדיקט ליבשיץ, הציירים אלכסנדר אוסמיורקין, מארק שגאל, קזימיר מלביץ' ונתן אלטמן. חבורה זאת עוררה אצל הצעיר עניין רב בסוגיות ספרותיות ותרבותיות וגרתה אותו להתחיל להתנסות בכתיבה.