בינן ובין עצמן, קבוצות המחאה השונות מנסות לגבש דרישות ספציפיות מהממשל, אך מפגינים רבים מתנגדים לכך וטוענים ש"אין למסד את הרוח האותנטית של ההפגנה".
אלימות מצד שוטרים.
במקרים שונים נטען כי במהלך הניסיונות לפיזור ההפגנות ברחבי העיר השתמשה המשטרה בכוח רב שלא לצורך. תקרית מסוימת אחת שקיבלה כותרות רבות התרחשה ב-24 בספטמבר, כאשר במהלכה ריסס שוטר בגז מדמיע מספר מפגינות ללא התגרות מצידן. התקרית צולמה במלואה על ידי אחד המשתתפים ופורסמה ברשתות החברתיות השונות, ורבים ברשת וברחוב יצאו בדרישה לאסור את השוטר האשם. תקריות נוספות צולמו ועלו לרשת, וטענות רבות עלו באשר להתנהלותה של המשטרה. ב-12 באוקטובר נערך עימות גדול בין מפגינים ורשויות החוק בבוסטון, ונעצרו כ-100 בני אדם, ועימותים רבים נוספים התרחשו במהלך חודש אוקטובר. תקרית נוספת שצולמה במלואה וקיבלה פרסום רב ארעה ב-14 באוקטובר, כאשר אחד המפגינים, ללא התגרות נראית לעין, הותקף על ידי שוטר והוכה בפניו.
באוקלנד ב-25 באוקטובר אירע עימות אלים נוסף כאשר המשטרה ניסתה לפזר את המפגינים שניסו "לכבוש" מחדש את הכיכר שמול בית העירייה, שפונה שעות לפני כן בעזרת גז מדמיע. אחד המפגינים, סקוט אולסן בן ה-24, שהשתתף במלחמת עיראק בעת שרותו בחיל הנחתים, נפצע קשה ופונה לטיפול נמרץ עם שבר בגולגולת.
סיקור תקשורתי.
בתחילת המחאה התקשורת האמריקאית כמעט ולא סיקרה את ההפגנות. מארגניה נתקלו בזלזול וההתקהלויות זכו לשם 'קרקס'. הרמן קיין, המתמודד על ראשות המפלגה הרפובליקנית, אמר בריאיון לוול סטריט ג'ורנל:
הנשיא אובמה, בנאום לזכרו של מרטין לותר קינג, אמר ש"המנהיג לזכויות אדם (לותר קינג) היה רוצה שנבקר את התנהלותו הלא-אחראית של וול סטריט, אך מבלי ליצור דמוניזציה של אלה שעובדים שם".
כחמישה ימים לתוך המחאה יצא קית' אולברמן בגינוי כנגד התקשורת על התעלמותה מההתרחשויות, והייתה נטייה להשוות את הסיקור המאסיבי שקיבלה תנועת מסיבת התה הימנית לסיקור המועט שקיבלה מחאת כיבוש וול סטריט. סיקורה הנרחב של המחאה החל עם ההתקלויות האלימות של המפגינים עם המשטרה. הנשיא לשעבר ביל קלינטון נאם ב-11 באוקטובר בשיקגו והתייחס להפגנות ולדיונים בנושא הכלכלי שנוצרו בעקבותיהן בחיוב רב. זוכה פרס נובל בכלכלה פול קרוגמן הצהיר כי הוא תומך במחאה אך סירב לשאת דברים בהפגנות. בתוכנית הרדיו שלו קרא גלן בק למפגינים "מסוכנים ואלימים".
ב-13 באוקטובר פרסמה סוכנות הידיעות רויטרס כי ייתכן שהמיליארדר ג'ורג' סורוס, המזוהה עם השמאל האמריקני, תורם למימון ההפגנות. סורוס הכחיש את הדבר והצהיר כי הוא תומך אידאולוגית בלבד, וביקורת רבה הוטחה בסוכנות הידיעות על פרסום הכתבה.
דיכוי המחאה.
לאחר חודשים רבים של מחאה חברתית רחבה, היא גוועה כמעט לחלוטין, לאחר שדוכאה באלימות, לעיתים קשה, כנגד מפגינים בניו יורק ובערים נוספות ברחבי ארצות הברית. הדיכוי כלל, בין היתר, מעצרים המוניים, פיזור מאהלי מחאה בצווים עירוניים ואלימות נגד מפגינים, כולל ירי מאש חיה וריסוס גז פלפל על מפגינים עצורים. בדצמבר 2013 פרסומו בתקשורת האמריקאית מסמכים של ה-FBI שנחשפו כי ה-FBI הגדיר את מחאת "כיבוש וול סטריט" כאיום טרור, ותכנן לדכא אותה ברמה אסטרטגית כלל-ארצית, תוך שיתוף פעולה עם אוניברסיטאות, עם בנקים ותאגידים פרטיים. כל זאת, אף שה-FBI היה מודע לכך שמארגני המחאה "קראו במפורש להפגנות לא אלימות ולא עודדו כל שימוש באלימות", כפי שציין בעצמו במסמכיו. ה-FBI הפעיל מעקב שיטתי אחר פעילי המחאה, תוך גיוס רשת ענפה של גופים שונים - רשויות אוכפות חוק, גופים ציבוריים וחברות פרטיות.
תגובות בעולם.
האייתולה ח'אמנאי, מנהיג איראן, הגדיר את ההפגנות כ"נפילת הקפיטליזם של אמריקה". התקשורת בסין קראה לממשלת ארצות הברית, אשר לטענתה "פונה בביקורת למדינות זרות כל אימתי שקמים עליהן אזרחיה", להשליט "קודם כל סדר בביתה". ראש ממשלת יוון, יורגוס פפנדראו, הצהיר על תמיכתו במפגינים ורואה בהם "חלק ממאבק גלובלי לשינוי סדר העדיפויות הכלכלי המעודד חוסר השוויון". נשיא ונצואלה הוגו צ'אווס הכריז על סולידריות על התנועה וגינה את ה"דיכוי האלים" שלה.
באנגליה החלו להתארגן קבוצות דומות, המרכזית בהן היא "כיבוש לונדון", המוחות גם הן על המדיניות הכלכלית של מדינתן בפרט והאיחוד האירופי בכלל.
קבוצה של מאה סופרים בעלי השפעה, ביניהם סלמאן רושדי, וניל גיימן, וכן זוכי פרס הפוליצר מייקל קנינגהאם וג'ניפר איגן, חתמו על עצומה התומכת בתנועת כיבוש וול סטריט ושלוחותיה בכל העולם.
מייסד ויקיליקס, ג'וליאן אסאנג', נאם בלונדון מול כ-500 מפגינים ב-15 באוקטובר ואמר ש"מערכת הבנקים בלונדון פועלת על כסף מושחת", והוסיף ש"ויקיליקס תחל בקמפיין נגד מוסדות פיננסיים בחודשים הקרובים".
לימה רוברטה גבואי
טואד
טואד (באנגלית: Toad, קרפדה) הוא דמות בדיונית של נבל-על מוטאנט ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת "The X-Men #4" ממרץ 1964, והיא נוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
טואד הוא האלטר אגו של מורטימר טוינבי, מוטאנט גיבן וחלש אשר ננטש על ידי הוריו בגיל צעיר כל כך, עד כדי כך שהוא אינו זוכר אותם. הוא נשלח לבית יתומים, שם נלעג על ידי שאר הילדים בשל כיעורו, מבנה גופו החריג ויכולת הקפיצה שלו. הטראומה, הבדידות וההתעללות שעבר על ידי ילדי בית היתומים השפיעו על למידתו, ונחשב על ידי מוריו כבעל לקות שכלית, אף על פי שהיה אינטליגנטי ומוכשר. טוינבי היה כל כך נואש לחיבה, עד כדי כך שפיתח אישיות כנועה וציית ללא עוררין לכל אדם במחשבה שהוא דואג לו. בשלב מסוים אחרי בגרותו, טוינבי נמצא על ידי מגנטו והתגייס לאחוות המוטאנטים שלו. מגנטו הוא זה שהעניק לטוינבי את כינויו, טואד (קרפדה), בגלל כוחותיו, אישיותו ומראהו. מגנטו לא האמין כי כוחותיו של טוינבי יועילו לו, אך שמח כי ישנו חייל הנאמן לו. בתת-המודע שלו, טוינבי התייחס למגנטו כאב; הוא עיוור את עצמו להתעללות הפיזית והמילולית של מגנטו, וזאת כי הוא יוצא לכבוש את המין האנושי שדחה אותו. כמו כן, טוינבי האמין כי יינתן לו מקום כבוד בחברה החדשה שמגנטו יצור. כחבר באחוות המוטאנטים, טוינבי פגש והתאהב במכשפת השני, אשר דחתה אותו. חבריו האחרים לקבוצה כללו את אחיה קוויקסילבר ואמן האשליות מאסטרמיינד. הקבוצה נאבקה שוב ושוב באקס-מן, והובסו כל פעם מחדש.
בשלב מסוים, מגנטו וטוינבי נתפסו על ידי הישות-הקוסמית "הזר" ונכלאו ביחד. כאשר מגנטו נמלט, הוא עזב בבוטות את טוינבי מאחור, מה שגרם לו לחשוב אחרת על מגנטו. מגנטו נכלא פעם שנייה, וברח יחד עם טוינבי. עם זאת, ההתעללות המתמשכת של מגנטו גרמה להתפתחות שנאה גדולה אצל טוינבי, אשר נטש במכוון את מגנטו למות בפיצוץ שהתרחש במפגש של האוונג'רס והאקס-מן. כאשר מגנטו ניסה לצאת, טוינבי חסם אותו, אך מגנטו התגלה בחיים. מאוחר יותר, טוינבי חזר לאחוות המוטאנטים מספר פעמים. בסופו של דבר הוא הנהיג בעצמו את הקבוצה, שעסקה יותר בגנבות מאשר באידאולוגיה של עליונות מוטאנטית.
את דמותו של טואד בסרט הלייב אקשן "אקס-מן" גילם השחקן ריי פארק. בסרט זה, דמותו הייתה שחצנית וסרקסטית ויכולותיו העל-אנושיות (ניתור, יריקת חומצה, לשון דביקה וטיפוס על קירות) התבררו כשוויי ערך לאלה של חבורת האקס-מן. מאז יציאת הסרט, אספקטים מדמותו בסרט שולבו בקומיקס. בסרט "", הדמות מגולמת על ידי השחקן אוון ג'וניגקייט, והיא מוצגת באופן אפל יותר.
תוכנית מעבורות החלל
תוכנית מעבורות החלל (באנגלית: Space Shuttle program, רשמית: Space Transportation System או STS - מערכת תעבורת חלל) של נאס"א הייתה תוכנית חלל מאוישת של ארצות הברית בין 1981 ל־2011. מעבורת החלל הייתה משוגרת אנכית כשבתוכה בדרך כלל בין 4 ל־7 אסטרונאוטים ועד לכ־23,000 ק"ג של מטען למסלול לווייני נמוך. כשהמשימה הושלמה, הייתה המעבורת מבצעת מספר תמרונים על מנת לחדור לאטמוספירה. לאחר החדירה לאטמוספירה הייתה המעבורת דואה כמו דאון ונוחתת אופקית על גלגליה כמטוס רגיל.
מעבורת החלל היא רכב החלל היחיד בעל הכנפיים עד כה שהגיע למסלול ונחת חזרה בכדור הארץ, והחללית רב־הפעמית היחידה ששוגרה מספר פעמים. משימות מעבורות החלל כללו נשיאת מטענים שונים למסלולים שונים (יחידות שונות של תחנת החלל הבינלאומית, לדוגמה), החלפת צוותים בתחנת החלל הבינלאומית ושירותים שונים. המעבורת שימשה גם להחזרת לוויינים ומטענים (מתחנת החלל הבינלאומית) ממסלול LEO אל כדור הארץ. כל מעבורת תוכננה לעמוד ב־100 טיסות או 10 שנות שירות.
התוכנית החלה בסוף שנות ה־60 ותכנונה היה מרכז הפעילות של נאס"א בתחום הטיסות המאוישות לחלל מאמצע שנות ה־70. לפי החזון לחקר החלל, תפקיד מעבורות החלל היה צריך להתמקד בהשלמת בניית תחנת החלל הבינלאומית עד ל־2011 ולאחר מכן לפרוש. נאס"א תכננה להחליף את מעבורות החלל בחללית אוריון שאחר כך הוחלפה ל־Multi-Purpose Crew Vehicle. התוכנית החלה מעשית ב־12 באפריל 1981 עם שיגור מעבורת החלל קולומביה למשימת STS-1, משימת המעבורת הראשונה בהיסטוריה. התוכנית הסתיימה עם נחיתת מעבורת החלל אטלנטיס שסיימה את משימה STS-135 ב־21 ביולי 2011. התוכנית הסתיימה רשמית ב־31 באוגוסט 2011.
היסטוריית התוכנית.
תכנון ופיתוח.