ההרכב האדריכלי של לוננבורג הוא הומוגני ואחיד. רוב הבניינים (מעל 95%) נבנו מעץ, וברובם נעשה שימוש בשיטת הבנייה קלעים (מונח הנגזר מהקלעים בבית קולנוע) שלא הייתה נפוצה בצפון אמריקה. על אף שהסגנונות האדריכליים בעיירה משקפים כמעט את כל התקופה של ההתיישבות הבריטית הרשמית בקנדה האטלנטית, יש בלוננבורג מגוון מקומות, ציפויי מגן וחלונות גג שאינם מתאימים לסגנון זה.
דפוס בניית בתי המגורים מעץ מופיע גם בבניינים המסחריים ובבניינים הקרובים לים, ואף לכנסיות: כנסיית יוחנן הקדוש האנגליקנית, שנבנתה ב-1754, נחשבת על ידי מומחים רבים לדוגמה טובה מאוד של סגנון הבנייה קרפנטר גותי (סגנון אדריכלי המהווה יישום של התחייה הגותית). כנסיית סנט אנדרוס הפרסביטריאנית שונתה ב-1878, חמישים שנה לאחר שהסתיימה בנייתה.
בעיירה יש לכל הפחות שמונה בניינים שנבנו בסגנון קלעים (מסגרות עץ עם קורות אופקיות) המייצגים את תקופת ההקמה במאה ה-18. הבניינים הללו נבנו בסמיכות זה אל זה ואל הרחובות, כאשר ההגבהה הרחבה יותר פונה כלפי הנמל. שני שלישים מבנייני העיירה מתוארכים לתקופה המתחילה במאה ה-19, כאשר הבניינים העתיקים יותר נבנו בסגנון בנייה אדריכלי המתאים לזה של המאה ה-18. אולם, במחצית השנייה של המאה חוותה העיירה תקופה של צמיחה כלכלית שהתבססה על בניית ספינות ועל דיג. בעלי הרכוש נטו לבנייה בסגנון משוחרר יותר, מגמה שהוגבלה על ידי האופי השמרני של העיירה. רוב הבתים הפרטיים הם מלפני שנות ה-30, כאשר מסורת הבנייה בעץ נמשכת.
הנוף של העיר הנוכחית משמר בצורה כמעט מושלמת את נוף המודל מאמצע המאה ה-18. לפי התוכנית נבנו שישה אזורים שבכל אחד מהם שמונה גושי בניינים, בכל גוש ארבע-עשרה חלקות. כל אחד מהמתיישבים קיבל חלקה עירונית אחת ו"חלקת גן" ששטחה גדול יותר באזור הנמצא מחוץ לתחום העיירה. האזור הציבורי של העיר לא חולק לחלקות. רוחבם של הרחובות הניצבים לנמל הוא 14.6 מטרים ושל אלו המקבילים הוא 12.2 מטרים. החריג היחיד לכלל זה הוא רחוב קינג (הרחוב הראשי בעיירה) הניצב לנמל, שרוחבו 24.4 מטרים.
לוננבורג היא המקום שבו נבנו המפרשיות הידועות בלונואוז ובלונואוז II המהוות אתר תיירות חשוב בעיירה, ואף הונצחו בבול דואר קנדי. התיירות היא התעשייה החשובה ביותר בעיירה כיום, ואלפי תיירים מגיעים למקום בכל שנה. בעיירה יש מספר מסעדות, פונדקים, בתי מלון, חנויות ומוזיאון לדגת האוקיינוס האטלנטי, המשמשים את התיירים.
קניון סינמול
קניון סינמול, הידוע בעיקר בשמו הקודם, "קניון לב המפרץ", הוא מהקניונים הראשונים שנבנו בישראל. הקניון ממוקם במפרץ חיפה, מול צומת קישון וסמוך לצומת הצ'ק פוסט. חלקו הראשון הוקם בראשית שנות התשעים ונפתח לראשונה במאי 1991, וחלקו השני נפתח ביולי 2008.
הקניון נמצא בסמיכות לתחנת האוטובוסים "מרכזית המפרץ" ולתחנת רכבת שנבנתה במימון בעלי הקניון וקיבלה את שמו, "תחנת הרכבת לב המפרץ" עד יולי 2018, אז שונה שם התחנה לשם "מרכזית המפרץ".
היסטוריה.
בניית הקניון הושלמה בראשית שנת 1991. במהלך מלחמת המפרץ, ימים ספורים לפני פתיחתו המתוכננת של הקניון, הוא ספג פגיעה ישירה של טיל סקאד, שנורה מעיראק לעבר חיפה וכוון כנראה לבתי הזיקוק שנמצאים לא הרחק מן הקניון. במשך זמן מה הושאר דגם של הטיל כשהוא תלוי במקום הפגיעה, כאטרקציה תיירותית על מנת לאפשר למבקרים בקניון לצפות בו. בפרסומות מסוימות אף נכתב המשפט "למרות הטיל, עסקים כרגיל".
הקניון אכלס בעברו את ה"כיף כף לנד", מתחם שעשועים שהיה ממוקם בקומה השלישית וכלל מעין לונה פארק. המתחם נסגר באמצע שנות ה-2000 ובמקומו נפתח סניף של בית החולים הפרטי "אסותא". במקביל, פעל במקום קומפלקס של רשת "רב חן" שכלל 7 אולמות קולנוע.
בשנת 2001 הוקמה בשיתוף רכבת ישראל ובמימון מלא של יזמי הקניון (אז החברות א. דורי, שופרסל ואמפל) תחנת הרכבת לב המפרץ על שם מרכז הקניות (ב-2018 שונה שמה ל"תחנת הרכבת מרכזית המפרץ"). מתכנני התחנה התבקשו לעצב את מעבר הנוסעים כך שיעבור בתוך הקניון. זוהי התחנה הראשונה שהוקמה בשיטה זו (בעקבותיה הוקמה התחנה הסמוכה - תחנת הרכבת חוצות המפרץ - גם היא בשיטה דומה). התחנה החלה בפעילותה ב-6 בספטמבר 2001.
מיתוג מחודש כ-Cinemall.
ביולי 2008 עבר מרכז הקניות "מתיחת פנים" שכללה שיפוץ והרחבה של המבנה המקורי, ושמו שונה לשם הלועזי "Cinemall" (שילוב באנגלית בין המילה קולנוע - Cinema וקניון - Mall). חלקו החדש של הקניון הוא למעשה קומפלקס של 23 אולמות קולנוע משוכללים של רשת יס פלאנט, מה שהפך את הקניון לבית הקולנוע הגדול בישראל בעת הפתיחה. הקולנוע ב"סינמול" בולט על רקע מבחר מצומצם יחסית של אולמות קולנוע באזור הצפון ובחיפה בפרט, לאחר שרבים מהם נסגרו במהלך שני העשורים האחרונים של המאה ה-20 ובעשור הראשון של המאה ה-21.
בעשור השני של המאה ה-21, שטחו של הקניון עומד על 50,000 מ"ר והוא מאגד למעלה מ-150 עסקים וסניפים של רשתות קמעונאיות, לרבות בתי קפה, פאבים ומסעדות. שתי הקומות הראשונות מאכלסות חנויות, מרכזי בידור ואת בית הקולנוע "יס פלנט" ואילו הקומה השלישית כוללת את בית חולים אסותא ומרפאות.
המבנה נמצא בבעלות החברות שופרסל, וחברת רם בקרה מימון והשקעות.
מבחן התחלקות
מכנה
ניסוי בבעלי חיים
נורי סעיד
צינה
יום השוויון
גדוד טוביה
גדוד טוביה, שנודע גם בשם גדוד בני הישיבות, היה גדוד שפעל בירושלים עם קום מדינת ישראל, בחודשים מאי-נובמבר 1948. הגדוד היה פרי הסכמה של המרכז למפקד העם מצד אחד וועד הישיבות מצד שני בשיתוף עם הרבנים הראשיים לישראל וגאב"ד העדה החרדית. מטרת הגדוד הייתה שילובם של בני הישיבות שהתגוררו בירושלים במערך ההגנה על העיר.
אנשי הישיבות הביעו חשש כי בני הישיבות בעיר ייהרגו בקרבות ההגנה עליה ובכך ייגדע נתח משמעותי מעולם התורה ששרד את השואה. מצד שני, בירושלים הנצורה היה מחסור בצעירים שיכלו להגן עליה. הסיכום שאליו הגיעו הצדדים היה כי עקב מצב החירום רוב בני הישיבות הכשירים יגויסו באופן חלקי ויעברו אימונים. לצורך כך הוקם הגדוד שבהמשך עבר לפעול בעיקר בביצורים. הבחורים בגדוד עד לגיל 23 עסקו בכך פעמיים בשבוע, שמונה שעות בכל פעם. המבוגרים יותר תרמו לביצורים משמרת אחת של שמונה שעות מדי שבוע. למעשה חיילי הגדוד לא עברו אימונים בנשק, בשל התנגדות ראשי הישיבות ובשל חשש מפקדי הצבא מהקמת מחתרת חרדית.
כמפקד הגדוד מונה טוביה ביר (אז בן 23), שבהיותו חבר "ההגנה" קנה לו ידע צבאי ובהיותו בן למשפחה דתית (בוגר בית הספר חורב וישיבת קול תורה) היה בעל הרקע המתאים לעמוד אל מול בני הישיבות. שמו של הגדוד ניתן לו על-שם מפקדו.
בגדוד שירתו בני כל הישיבות בירושלים, ומכל קצות הקשת הישיבתית - ליטאים לצד חסידים ובני ישיבה מישיבת מרכז הרב. כך שירתו בגדוד אנשי נטורי קרתא, בני אדמו"רים, בני ראשי ישיבות ועוד.
בני הישיבות ששירתו בגדוד קיבלו "כרטיס כחול" שהעיד על שירותם בגדוד, ופטר אותם משירות חובה.
בחודש נובמבר 1948, משהתבסס צה"ל, ניתנה ההוראה לפרק את הגדוד.
במבט היסטורי, גדוד טוביה היה למעשה ראשיתו של הסדר תורתו אומנותו, המשחרר חלק מבני הישיבות משירות החובה בצה"ל.
המעילה בבנק למסחר
המעילה בבנק למסחר (נקראת גם "פרשת אתי אלון") התרחשה בשנים 1997–2002, ובמסגרתה מעלה עובדת הבנק למסחר, אתי אלון, בכספי הבנק בהיקפי ענק שהביאו לקריסתו. בסך הכל מעלה אלון בסך של 254,199,600 ש"ח. במסגרת המעילה פתחה אלון בבנק 206 חשבונות בנק פיקטיביים (לעומת כ-1,300 לקוחות הבנק), בהם העמידה הלוואות גב אל גב, את כספי ההלוואה משכה לרשותה. מ-202 חשבונות הבנק גנבה אלון ישירות כספים תוך שבירת פיקדונות הלקוחות ומשיכתם.
כספי המעילה התגלגלו ברובם לארגוני פשע באמצעות כיסוי חובות הימורים בלתי-חוקיים של אחיה של אלון, עופר מקסימוב, והובילו לשגשוג והרחבה שלהם בשנים הבאות.
בעקבות המעילה הנרחבת שנמשכה לאורך זמן רב בלא שהתגלתה, יזם בנק ישראל בתפקידו כמפקח על הבנקים שינויים רבים בפיקוח על הבנקים, בנוהלי העבודה של עובדיהם, ובאופן הדיווח ללקוחותיהם.
הרקע למעילה.
אתי אלון החלה לעבוד כפקידה בבנק למסחר בשנת 1990, ובמשך השנים קודמה לתפקיד של סגנית מנהלת מחלקת השקעות. לפחות משנת 1994 סייעה אלון לאחיה, עופר מקסימוב, מכור להימורים, בפרעון חובות ההימורים שלו לגורמים בשוק האפור. אלון הייתה מפקידה בידי אחיה המחאות (צ'קים) בסכומים שונים המשוכים על חשבונה הפרטי בבנק אשר שימשו כהמחאות ביטחון. דהיינו, מקסימוב היה מפקיד המחאותיה של אחותו בידי נושיו, וביום פרעון הצ'ק היה משלם את תמורתו ומשיב את הצ'ק אשר לא נפדה לאלון.
החל משנת 1996 התקשה מקסימוב לשלם חובותיו כנגד המחאות אחותו, והמחאות שמסרה לו אלון החלו להיפרע כמעט מדי יום מחשבונה בבנק. יתרת החובה הגדולה, בגובה מאות אלפי ש"ח, שהצטברה בחשבונה של אלון בבנק, הניעה אותה לבצע את מעשה הגנבה הראשון, מחשבון של לקוחת הבנק, ב-18 במרץ 1997.
אופן ביצוע המעילה.
מעילת הענק בוצעה על ידי אלון בשתי שיטות עיקריות:
את כספי הלקוחות שמקורם בפיקדונות או בהלוואות משכה אלון אל מחוץ לבנק בשלוש דרכים:
ההלוואות הפיקטיביות שהעמידה אלון היו ברוב המקרים "הלוואות בלון", אשר הועמדו בחשבון פיקטיבי שפתחה אלון על שם הלקוח, ללא ידיעתו וללא החתמתו על מסמכים רלוונטיים. כבטוחה להלוואות אלו שימשו בדרך כלל, למראית עין, פיקדונותיו האמיתיים של הלקוח.
על מנת לטשטש את עקבות המעילה ולמנוע חשיפתה, נקטה אלון, בין השאר, בשתי פעולות בנקאיות: