עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מחלקה של הארמייה הרביעית של גרמניה כבשה את לוקסמבורג כדי לשמור על מסילות הברזל. לוקסמבורג נשלטה על ידי גרמניה במהלך כל המלחמה, אך הממשלה ומארי אדלייד, הדוכסית הגדולה הורשו להישאר במשרתם לאורך תקופת הכיבוש (שהסתיימה ב-1918), מה שגרר טענות צרפתיות בדבר שיתוף פעולה עם הגרמנים. לוקסמבורג שוחררה על ידי חיילים אמריקניים וצרפתיים. שתי דיוויזיות אמריקניות הוצבו במדינה בשנים שלאחר המלחמה. בוועידת השלום בפריז נדחתה טענתה של בלגיה לבעלות על לוקסמבורג ועצמאותה של המדינה אושררה מחדש.
ב-1930 התדרדר המצב הפנימי בלוקסמבורג, כיוון שהפוליטיקה הפנימית הושפעה מאוד ממפלגות אירופיות ימניות ושמאליות. הממשלה ניסתה לפעול נגד המתיחות שהונהגה על ידי הקומוניסטים באזורי התעשייה ודגלה במדיניות ידידותית כלפי גרמניה הנאצית, מדיניות שזכתה לגינויים חריפים. הניסיונות לדיכוי המתיחות הגיעו לשיאם בחוק המחסום שהיה ניסיון להוציא אל מחוץ לחוק את המפלגה הקומוניסטית הלוקסמבורגית. החוק לא התקבל לאחר משאל עם שנערך ב-1937.
במהלך מלחמת העולם השנייה הממשלה והמונרכיה הלוקסמבורגית יצאו לגלות לאחר הפלישה הגרמנית ב-10 במאי 1940, למרות שחיילים גרמניים כבשו את העיר לוקסמבורג במהלך הלילה של ה-9 במאי. במשך המלחמה, שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג שידרה ללוקסמבורג באמצעות ה-BBC על מנת להעניק תקווה לתושבים. המדינה הייתה תחת כיבוש צבאי עד אוגוסט 1942, כאשר היא סופחה באופן רשמי לרייך השלישי כחלק מהגאו מוסלנד.
הלוקסמבורגים הוכרזו כאזרחים גרמנים ו-13,000 מתוכם נקראו לשירות צבאי. 2,848 לוקסמבורגים נהרגו בשורות הצבא הגרמני במהלך המלחמה. האמצעים שננקטו על מנת לדכא את האופוזיציה הלוקסמבורגית נתקלו בהתחלה בהתנגדות קלה כגון סירוב לדבר גרמנית. כיוון שהדיבור בצרפתית נאסר, לוקסמבורגים רבים "החיו" מחדש מילים לוקסמבורגיות ישנות, דבר שהוביל לתחייה מחודשת של השפה. אמצעי דיכוי אחרים כללו הגליה, עבודת כפייה, גיוס בכפייה, ובאופן יותר דרסטי גירוש למחנות ריכוז והוצאות להורג.
האמצעי האחרון יושם לאחר שביתה כללית בין ה-1 בספטמבר ל-3 בספטמבר 1942. השביתה שיתקה את המנהלה, חקלאות, תעשייה וחינוך והיא החלה כתגובה להכרזה של השלטון הגרמני ב-30 באוגוסט 1942 על גיוס כפוי. השביתה דוכאה באלימות: 21 שובתים הוצאו להורג ומאות גורשו למחנות הריכוז. המנהל האזרחי של לוקסמבורג באותה תקופה, הגאולייטר גוסטב סימון, הכריז שהגיוס נחוץ על מנת לספק תמיכה למאמץ המלחמה הגרמני. השביתה הייתה אחת מבין שתי השביתות הגדולות היחידות שנערכו נגד מכונת המלחמה הגרמנית במערב אירופה.
כוחות צבא אמריקניים שיחררו את רוב המדינה בספטמבר 1944, למרות שהם נאלצו לסגת לתקופה קצרה במהלך קרב הארדנים, שבמהלכו נכבש למשך כמה שבועות רוב החלק הצפוני של לוקסמבורג על ידי חיילים גרמנים. הגרמנים גורשו בסופו של דבר בינואר 1945. בסופו של דבר איבדו את חייהם במהלך המלחמה 5,259 לוקסמבורגים.
היסטוריה מודרנית.
לאחר מלחמת העולם השנייה נטשה לוקסמבורג את גישת הנייטרליות הפוליטית כאשר היא הפכה לאחת מהחברות המייסדות של נאט"ו (1949) והאו"ם. לוקסמבורג חתמה על הסכם רומא ב-1957, והקימה איחוד מוניטרי עם בלגיה והולנד (הבנלוקס).
לוקסמבורג נחשבת לאחד מתומכות האיחוד האירופי לפי המסורת של רובר שומאן. ב-1957 היא הפכה לאחת משש המדינות המייסדות של הקהילייה האירופית (שמאוחר יותר הפכה לאיחוד האירופי) וב-1999 היא הצטרפה למדינות המשתמשות באירו.
ב-1985 המדינה סבלה משורת פיצוצים שכוונו בעיקר נגד עמודי חשמל ומתקנים אחרים.
ב-1995 כיהן ז'אק סאנטה הלוקסמבורגי כנשיא הנציבות האירופית, אך הוא נאלץ להתפטר מתפקידו לאחר שהועלו נגדו האשמות בשחיתות.
ב-24 בספטמבר 1999 הודיע ראש הממשלה יונקר כי הדוכס הגדול ז'אן (שירש את אמו, הדוכסית הגדולה שארלוט, ב-12 בנובמבר 1964) מוותר על כתרו החל מה-7 באוקטובר 2000 לטובת הנסיך אנרי. אנרי קיבל את מעמד "יורשו של הדוכס הגדול" ב-4 במרץ 1998. לאחר שז'אן פרש מתפקידו בשנת 2000, קיבל אנרי את סמכויותיו השלטוניות. יורש העצר הוא בנו הבכור של אנרי, גיום, נסיך הכתר של לוקסמבורג.
ב-10 ביולי 2005 אושרה במדינה החוקה האירופית ברוב של 56.52% לאחר שראש הממשלה יונקר איים להתפטר אם ההצעה לא תעבור.
נורית כנען קדר
הם לא יעברו!
הם לא יעברו! (בצרפתית: !On ne passe pas; בספרדית: ¡No pasarán!) היא סיסמה פוליטית אנטי-פשיסטית.
הקריאה "הם לא יעברו!" מוזכרת לראשונה כסיסמתו של גנרל רובר ניוול הצרפתי בהקשר לקרב ורדן, אך יש המשייכים את הסיסמה למפקדו של ניבל, מרשל פיליפ פטן. הסיסמה שמשה שוב במלחמת העולם הראשונה, בקרב השני על המארן, כשהופצו פוסטרים עם הסיסמה הזו.
גם במלחמת האזרחים של ספרד, בתקופת מצור מדריד, הפריחה המנהיגה הקומוניסטית דולורס איברורי את הסיסמה לעידוד רוח המגינים. מאוחר יותר היא גם כתבה ספר אוטוביוגרפי בשם "הם לא יעברו!". כשנכבשה מדריד על ידי כוחותיו של פרנסיסקו פרנקו, בירך הגיס החמישי בעיר את הבאים בקריאות "הם עברו!" (¡Han pasado!). הזמרת הלאומנית סליה חמז אף הקליטה את השיר "עברנו!" (Ya Hemos Pasao) שלעג לרפובליקנים המובסים.
גם הכוחות המגינים על קו מאז'ינו במלחמת העולם השנייה השתמשו בסיסמה הזו.
קרניים קוסמיות
ערביה
ירייה
אסטרופיזיקאי
אות הערכה מטעם הרמטכ&quot;ל
אות הערכה מטעם הרמטכ"ל הוא עיטור של צה"ל המוענק על ידי הרמטכ"ל לאדם או ליחידה שתרמו באופן ניכר לחיזוקו של צה"ל וביטחון מדינת ישראל.
הכללים למתן האות.
מתוך פקודת המטכ"ל המתייחסת לאות ההערכה:
אות הערכה מטעם הרמטכ"ל ניתן בהתאם להחלטת ממשלה 589 (סט/35) מיום 26 באפריל 1981 וועדת השרים לענייני סמלים וטקסים 35-60 מיום 31 במרץ 1981: "הרמטכ"ל רשאי להעניק לאדם אות הערכה, כביטוי סמלי של הוקרה על מעשה בעל חשיבות עליונה שעשה אותו אדם, במישרין או בעקיפין, לחיזוקו של צה"ל, ואשר יש בו כדי לקדם באופן ניכר את ביטחון המדינה".
אות הערכה, כאמור, יכול להינתן לאזרח מדינת ישראל, לאזרח של מדינה זרה או לאיש צבא של מדינה זרה, ואם אין הוא בחיים - לשאר בשרו. החלטתו של הרמטכ"ל להעניק אות הערכה תהא מבוססת על המלצת ועדת המטה הכללי (להלן: "הוועדה המטכ"לית") לעיטורים ולציונים לשבח.
החלטה להעניק אות הערכה מתואמת בעוד מועד עם מי שנקבע כזכאי לקבלו, כדי לקבל את הסכמתו לכך, ואם הוא אזרח של מדינה זרה - כדי להשיג את האישור הדרוש לשם כך משלטונות מדינתו, אם האישור דרוש. פרסום דבר הענקתו של אות ההערכה יישקל בכל מקרה בהתחשב בנסיבות ובהתאם לזהותו של מקבל האות.
ב-2020 החליט הרמטכ"ל אביב כוכבי שמאותה שנה ואילך האות יחולק במרוכז בטקס חגיגי אחת לשנה.
מי שקיבל אות הערכה רשאי לעונדו בכל עת. מי שקיבל אות הערכה ושוהה ביום העצמאות בישראל, מוזמן לטקס פתיחת חגיגות יום העצמאות בהר הרצל, ואם הוא שוהה באותה שעה מחוץ לישראל - יוזמן לקבלת הפנים לרגל יום העצמאות, הנערכת מטעם הנספח הצבאי או שגריר ישראל באותה מדינה.
תיאור האות.
אות ההערכה מורכב מפארה וסרט. הפארה עגולה ועשויה מתכת בצבע כסף, שבחזיתה מופיע מגן דוד עם ענף זית וחרב משמאלו וצידה האחורי ריק. הסרט, עליו תלויה הפארה, עשוי מאריג בצבעי תכלת ולבן המסמלים את דגל ישראל.
לאות מצורפת תעודה בעברית המפרטת את המעשה עבורו זכה המקבל באות.
אות ההערכה ייענד מעל הדש השמאלי של חולצת המדים או על חולצה אזרחית. במקרה והאות ניתן ליחידה הוא מוענק כסרט המחובר לדגל או נס היחידה.
כדור טניס
כדור טניס הוא כדור המיועד למשחק בענף הטניס, הכדור מזכיר מאוד את כדור הבייסבול, אך הוא שונה בצבעו, משקלו והרכבו. כדורי הטניס המודרניים נשמרים בלחץ (על פי תקן) בקופסתם עד לפתיחתם הראשונית, זאת מכיוון שכדי לשמור על הקפיציות שלהם כדורי הטניס ממולאים באוויר. הנפח של הכדורים קטן יחסית, ולא ניתן לנפח אותם מחדש - כך שאריזת הלחץ מונעת מהאוויר שבהם לברוח בטרם השתמשו בהם.
כדור הטניס הוא אחד ממרכיבי הציוד הבסיסיים בטניס, יחד עם מחבט טניס ובלעדיו המשחק אינו יכול להתקיים כלל. כדורים אלו מיוצרים בצבעים ירוק, צהוב ולבן, ויכולים לשמש למטרות נוספות פרט למשחק עצמו.
היסטוריה.
בתחילת דרכו של הטניס, כדוריו היו עשויים לרוב מעור אשר היה עטוף בשיער או בצמר. מי שהיו מייצרים את הכדורים באותה תקופה היו בעלי מלאכה סקוטים (הענף הומצא בבריטניה) ועבודה זו נחשבה כמורכבת מאוד כך שרק מעטים ידעו לבצע אותה בצורה נכונה, במיוחד שספורט זה נחשב אז כ"ספורט של עשירים". על פי הסיפורים, גם המלך הנרי השמיני אהב לשחק טניס ובהוראתו בעלי המלאכה חויבו לייצר את הכדורים בצבע ירוק בלבד.
כדורי טניס מודרניים.
כדורי הטניס המודרניים מיוצרים בצבע ירוק זוהר או בצבע לבן, שהם גם הצבעים היחידים המאושרים על ידי ה-ITF. כמו כן, הכדורים צריכים גם לעמוד בקריטריונים של גודל, משקל, הרכב ייצור ועוצמת קפיצה, כדי שיוכלו לשמש במשחקים רשמיים.
הבדיקה הראשונית והחשובה ביותר שעושה כל שחקן, אפילו חובב, כדי לבחון כדורים שאינם חדשים היא בדיקת הקפיציות שלהם. אם הכדור לא קופץ מספיק, כנראה הוא לא מתאים למשחק. רוב שחקני הטניס מעדיפים כדורים קופצניים מספיק, שמתאימים לרוב סוגי המשטחים (קשים, חימר ודשא). השיטה המקובלת בקרב השחקנים לבדיקת הכדורים מתבצעת כך שלוקחים את אחד הכדורים, מפילים אותו מגובה של 2.5 מטר בקירוב ואם הוא קופץ חזרה מהרצפה לגובה של 1.35-1.50 מ', סימן שהוא תקין למשחק.