בעונת 2005 שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו, אז גברה בסיבוב הראשון על קבוצת בוהמיאן האירית וכן גברה בסיבוב השני על קבוצת טסצומה זלין הצ'כית אך נכנעה בסיבוב השלישי לקבוצת ולנסיה הספרדית.
בעונת 2007 שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו וגברה בסיבוב השני על קבוצת קליפטונביל מצפון אירלנד. בסיבוב השלישי והאחרון שיחקה הקבוצה מול קבוצת אולבורג בולדספילקלאב הדנית והפסידה לה את הכרטיס לגביע אופ"א באותה העונה.
לאורך השנים שיחקה הקבוצה נגד חלק מהקבוצות הגדולות ביבשת, כגון וסטהאם יונייטד, אייאקס אמסטרדם, גראסהופרס ציריך, סלטיק, ולנסיה, איינטרכט פרנקפורט, דינמו מוסקבה, לאנס, קלן, ז'ירונדינס דה בורדו, המבורג, ורדר ברמן ופריז סן-ז'רמן כאשר לרובן הפסידה ורק מעטות ניצחה.
ב-21 במאי 2015 זכתה גנט באליפות הראשונה בתולדותיה, 151 שנה לאחר היווסדה.
סגל הקבוצה.
(בהשאלה מאיינטרכט פרנקפורט)
(קפטן שני)
קרב סרטוגה
קרב סרטוגה (באנגלית: Battles of Saratoga) היה קרב בין הצבא הבריטי לבין הצבא הקונטיננטלי של המורדים האמריקאים, שהתקיים בספטמבר ובאוקטובר 1777, במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית. הקרב נחשב לניצחון סוחף של ארצות הברית, ונכנעו בו 6,222 חיילים בריטיים שפלשו לפרובינציית ניו יורק מהשטח שכיום הוא בתחום קנדה.
קרב סרטוגה היה סדרה של כמה קרבות, בהם שני קרבות שהתרחשו כ-14 ק"מ דרומית לסרטוגה שבמדינת ניו יורק, קרב חוות פרימן וקרב רמות במיס, וכן קרב בנינגטון שהתרחש כ-24 ק"מ מזרחית לסרטוגה. הכניעה של הגנרל האנגלי ג'ון בורגוין (John Burgoyne) שהיה מוקף בכוחות מיליציה אמריקאים גדולים בהרבה מכוחו שלו, התרחשה לאחר נסיגתו לסרטוגה.
כניעת הצבא הבריטי הבטיחה את המדינות האמריקאיות הצפוניות מפני מתקפות נוספות מצידם של האנגלים בקנדה, ומנעה את בידודה של ניו אינגלנד. תוצאה משמעותית של הקרב הייתה כריתת ברית בין ארצות הברית לצרפת וכניסתה של זו למלחמה נגד בריטניה. בכך גבר באופן ניכר כוחם של האמריקאים במלחמה.
הכוחות הבריטים שהשתתפו בקרבות כללו 3,300 בריטים, 3,900 שכירי חרב גרמנים, ו-650 קנדים ואינדיאנים, סך הכול כ-7,850 חיילים, תחת פיקודו של גנרל ג'ון בורגוני. הכוחות האמריקאים מנו כ-15,000 חיילי צבא ואנשי מיליציות מארבע מדינות, תחת פיקודם של הגנרלים הורשיו גייטס ובנדיקט ארנולד. כ-1,600 חיילים מהכוחות הבריטיים נהרגו, נפצעו או הוכרזו נעדרים, וכ-330 אמריקאים נהרגו או נפצעו. בתום הקרבות נפלו בשבי כ-6,200 איש מהכוחות הבריטיים.
פרל ג'ם
מגדל ג'ון הנקוק
דוד הלבני
הרב דוד וייס הלבני (ד' בתשרי תרפ"ח, 27 בספטמבר 1927 – כ"ט בסיון תשפ"ב, 28 ביוני 2022) היה חוקר תלמוד ישראלי-אמריקאי יליד צ'כוסלובקיה. שימש פרופסור מן המניין בבית המדרש לרבנים באמריקה ואחר כך באוניברסיטת קולומביה, ופרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת בר-אילן. היה חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים משנת 1993 וחתן פרס ישראל לשנת תשס"ח. ממייסדי האיחוד ליהדות מסורתית .
חייו.
דוד הלבני נולד ב-1927 (תרפ"ח) בקובילצקה פוליאנה , ברוסיה הקרפאטית, אז חלק מצ'כוסלובקיה. בהיותו בן ארבע התגרשו הוריו, והוא עבר לחזקת סבו שהתגורר בעיר סיגט במרמורש ברומניה. למד אצל סבו גמרא כבר מגיל 5 והתגלה כעילוי. למד לאחר מכן בישיבת סיגט וקיבל את הסמכתו לרבנות בגיל 15. עם הכיבוש הנאצי נשלח לאושוויץ, ומשם למחנה העבודה וולפסברג (כיום ליד ולודש , בדרום פולין) ולמחנה ההשמדה מאוטהאוזן. הוא היה היחיד ממשפחתו ששרד את השואה.
שמו המקורי של הלבני היה "דוד וייס", אך לאחר מלחמת העולם השנייה הוא ביקש לשנות את שם משפחתו מפני ש"וייס" היה שמו של קאפו במחנה ריכוז שבו נכלא. בתחילה התכוון לקרוא לעצמו "דוד הלבני", משום שפירוש המילה וייס ביידיש הוא "לבן", אולם לא רצה לוותר על השם "וייס" לחלוטין מפאת כבודו של סבו ומורו, ישעיהו וייס, ולכן לבסוף בחר ב"דוד וייס-הלבני". בהקשרים ישראליים, ובפרט מאז עלייתו לישראל, הוא הקפיד לעשות שימוש רק בשם "הלבני".
בשנת 1947 היגר לארצות הברית ולמד בישיבת רבי חיים ברלין אצל הרב יצחק הוטנר. לאחר מכן למד לתואר ראשון בפילוסופיה כללית בברוקלין קולג' ותואר שני באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1955. את עבודת הדוקטור שלו כתב בשנת 1957 בבית המדרש לרבנים באמריקה, בנושא "שרידים מפירוש הר"א על תענית".
בשנת 1953 החל ללמד בבית המדרש לרבנים באמריקה ובשנת 1969 הופקד על הקתדרה לספרות רבנית על שם מוריס אדלר. בשנת 1984 נתמנה לפרופסור מן המניין במחלקה לדתות באוניברסיטת קולומביה והופקד על הקתדרה על שם ליטאואר, לאחר שלימד בה מספר שנים כמורה מן החוץ. החל מסוף שנות השבעים שהה מדי קיץ בישראל והורה באוניברסיטת בר-אילן. כיהן כחבר המועצה של הקונגרס העולמי למדעי היהדות.
היה תלמיד של שאול ליברמן ולמד איתו יחד במשך שנים רבות בבית המדרש לרבנים. הלבני עזב את בית המדרש בשנת 1983 בעת הסערה סביב הכשרה ומינוי של נשים כרבניות. הוא הרגיש כי ייתכנו דרכים הלכתיות להכשיר נשים רבניות אך סבר שדרוש זמן רב יותר לפני מתן לגיטימציה למהלך שכזה. המחלוקת שלו עם הנהגת בית המדרש סביב נושא זה גרמה לו לבסוף לפרוש ולהקים את האיחוד ליהדות קונסרבטיבית מסורתית (UTCJ). בתחילה פעל האיחוד כקבוצת שתדלנות בתוך התנועה, אך נפרד ממנה כליל ב-1990, תוך שהוא מסיר את השם "קונסרבטיבי" ופותח סמינר רבני קטן משלו. הגוף פרסם הצהרת עקרונות שכללה אמונה מפורשת בתורה מן השמים, אך נסיונותיו להתמזג עם האגף הליברלי יותר של האורתודוקסים נכשלו. על אף שהתנועה הקטנה - שנשענה על בסיס של בין 5,000 ל-10,000 איש מהאליטה הקונסרבטיבית - הייתה נוקשה הלכתית יחסית להללו, ארגונים מתונים כמו "עדה" דחו את הלבני בטיעון שהוא ותומכיו לא הביעו התנגדות לנושאים כמו אפשור נהיגה בשבת או ביטול למעשה של רבים מדיני האישות, אך פרשו דווקא בעניין גבולי כמו סמיכת נשים.
הלבני היה מנהיגה הרוחני של קהילת "אורח אליעזר", בצפון-מערב מנהטן. הוא החזיק בתפקיד מאז ייסוד הקהילה בשנת 1992. ב-2002 התעוררה בקהילה מחלוקת סביב מתן הזכות לנשים לעלות לתורה. אף על פי שהיו רבנים שנתנו הצדקה הלכתית למהלך, הרוב התנגדו לו הן מטעמים הלכתיים והן מטעמים סוציולוגיים. הלבני לא התלהב מהרעיון ואמר לקהילתו כי יתיר זאת בתנאי שהעליות יינתנו רק מספר פעמים בשנה ובחדר נפרד מהאולם המרכזי. גם פשרה זו לא התקבלה באהדה הן מצד החברים בקהילה שרצו במניין שוויוני לגמרי והן מצד אלו שלמרות ההגבלות ראו במהלך פריצה של המסגרת. בשנת 2005 עבר הלבני לגור בירושלים ומאז ועד למותו הוא לימד תלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת בר-אילן.
דוד הלבני היה נשוי לצפורה הגר-הלבני (נפטרה בתשס"ח), בתו של רבי ברוך האגר מווישיווא, ניצולת שואה אף היא, ופרופסור לספרות השואה בסיטי קולג' שבניו יורק, לזוג שלושה ילדים: ברוך, עורך דין; הרב ד"ר אפרים הלבני, שעובד באקדמיה ללשון העברית; וישעיהו הלבני, שגם הוא עורך דין.
כתביו ושיטתו.
הלבני היה המחבר של סדרת הספרים "מקורות ומסורות", ממנה ראו אור שמונה כרכים, הנותנת פרשנות מדעית שיטתית על התלמוד הבבלי. הוא גם היה המחבר של ספרים באנגלית בשם "פשט ודרש", "Revelation Restored", ספר זכרונות אישיים בשם "עלה לא נידף" וספר תאולוגי על השואה בשם Breaking the Tablets, שבירת הלוחות, שראה אור גם בעברית.
מקורות ומסורות – פרשנות התלמוד.
את מסקנותיו אודות התפתחות התלמוד ושלבי כתיבתו הציג הלבני במבואות לכרכי סדרת "מקורות ומסורות" שלו. בפרטים שונים חזר בו או עדכן את טענותיו לאורך השנים. במבוא לכרך על "בבא בתרא", שפורסם בתשס"ח (2008), פרס בהרחבה את עיקרי שיטתו כפי שהתפתחה בעשרות השנים של מחקריו.
הלבני טען שאת התלמוד הבבלי כפי שהוא לפנינו ערכו הסתמאים, והם החכמים שחיו בבבל במאתיים השנה לערך שאחר תום תקופת האמוראים, כלומר למן אמצע המאה השישית ועד אמצע המאה השמינית (הלבני דחה את תאריך סיום העריכה לימי רב יהודאי גאון ב-750). האמוראים עצמם מסרו לדורות רק הלכות פסוקות (אפודיקטיות), ורוב השקלא והטריא שלהם לא השתמרו. הסתמאים עסקו בשחזור הסוגיות האמוראיות, אך כיוון שחיו בריחוק זמן מן האמוראים, לא תמיד ידעו לשחזר במדויק את הדיונים האמוראיים, ולפיכך נוצרו פירושים דחוקים וסוגיות שאין בהן עקיבות פנימית כפי שהן בתלמוד לפנינו. בשלהי תקופת הסתמאים, באותו זמן שפעלו ראשוני הגאונים שפרסמו חיבורים עצמאיים (שאילתות דרב אחאי גאון, הלכות גדולות וכדומה), פעלו גם הסבוראים. בתום תקופת הסתמאים הייתה חתימת התלמוד. הלבני טען שהתלמוד הבבלי נחתם אבל לא נערך, רוצה לומר, הסתמאים סיימו לשחזר לפי הבנתם את השקלא והטריא האמוראיים, אבל לא פעל עורך שיפעל לאחידות ולהסרת הסתירות בין הסוגיות ובתוך עצמן; וכך נותרו בתלמוד סוגיות מוקשות וסותרות. האחרונים שפעלו בתלמוד (מלבד מגיהי נוסח שהמשיכו לפעול עד העת החדשה) היו "המאספים", שליקטו את כל המימרות והדיונים לכדי סוגיות סדורות, ו"המעבירים", שהעבירו חלקי סוגיות ממקום למקום בתלמוד לפי ההקשר והעניין.