אנטי-ציונים טוענים כי תופעת הירידה מישראל מדגישה את החסרונות בקיומה של מדינה ריבונית-לאומית יהודית בארץ ישראל. כמו כן היא מעלה שאלות לגבי יכולת הקיום של מדינת ישראל במזרח התיכון. מספרם של הישראלים אשר ירדו לארצות הברית עד היום עומד על 1.2 מיליון – נתון אשר אנטי-ציוניים עושים בו שימוש על מנת לחזק את טענותיהם. ברם, לפי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה הערכות אלה מוגזמות בהרבה.
ארגוני יורדים ותרבות יורדים ישראליים מחוץ לישראל.
העובדה שבארצות היעד העיקריות של המהגרים הישראלים קיימות קהילות יהודיות גדולות מקלה על תהליך ההגירה ומסייעת על שימור זהותם היהודית של היורדים.
יורדים רבים חיים במעין קהילה ישראלית מעבר לים, שבה הם יכולים להמשיך לדבר עברית ולשמור על קשר לישראל. לעיתים נוצר שם מודל חדש של ישראליות. חלק מן הישראלים היורדים משתתפים בארגונים פורמליים ולא פורמליים, משתתפים במוסדות הדתיים של הקהילות היהודיות ושולחים את ילדיהם למוסדות החינוך היהודיים בשיעור רב יותר מהאוכלוסיות היהודיות המקומיות.
בשנת 2002 הוקמה בלוס אנג'לס "מועצת הקהילה הישראלית" (CIC). המועצה הוקמה במטרה לחזק את הסולידריות עם מדינת ישראל שהייתה בעיצומה של האינתיפאדה השנייה. גוף המתנדבים ארגן עצרות תמיכה בישראל, פסטיבל בימי העצמאות הישראליים וכן ארגן כתיבה ותגובות במדיה הכתובה והדיגיטלית. הוא סייע גם לכלבים לשלום ("פאפס פור פיס").
מגוון רב של אתרי אינטרנט, עיתונים ומגזינים בשפה העברית מתפרסמים בניו יורק, לוס אנג'לס ובאזורים רבים נוספים בארצות הברית. הערוץ הישראלי ביחד עם שני ערוצים נוספים דוברי עברית ניתנים לצפייה ברחבי ארצות הברית באמצעות שידורי לוויין. לפני כניסת הלוויין לשוק נהגו תחנות טלוויזיה מקומיות שונות בניו יורק ולוס-אנג'לס לשדר תכנים בעברית במהלך שנות התשעים. לעיתים רבות מתקיימות הופעות אשר מבוצעות על ידי אומנים ישראליים מובילים במרכזי היורדים הישראליים הגדולים בארצות הברית וקנדה. פסטיבל יום העצמאות הישראלי מתקיים בלוס אנג'לס מדי שנה מאז שנת 1990 בו נוכחים אלפי יורדים ישראליים ויהודים אמריקנים.
היורד הישראלי בתרבות הפופולרית.
בתרבות הפופולרית הישראלית.
דמותו של היורד הישראלי בתרבות הפופולרית הישראלית לעיתים שלילית. הישראלי היורד מתואר כמי שבא לחפש חלומות בארץ ניכר (בייחוד בארצות הברית) וסופו להתאכזב ולהבין שאת האושר האמיתי ימצא בישראל. כך בסרטו של דודו טופז "תל אביב – לוס אנג'לס", שבו כוכבן טלוויזיה בשיא עלייתו לגדולה בישראל המחליט לנסות את מזלו בהוליווד ולאחר אכזבות מרות הוא מגיע להכרה שעליו לחזור לישראל. גם השיר "ציפי פרימו" של להקת גזוז מספר על בחורה פשוטה מחולון שעברה לקליפורניה, נותרה בחוסר כל ונאלצה לחזור לישראל ולעסוק בזנות.
סדרת אפ
סדרת אפ היא סדרה של סרטים תיעודיים העוסקים בחייהם של ארבעה עשר בריטים בני מעמדות חברתיים שונים, מאז 1964. הסרט הראשון, !Seven Up, צולם כשהיו בני שבע, וסרטי ההמשך צולמו בהפרשים של שבע שנים. נכון ל-2019 צולמו תשעה סרטים. באחרון שבהם, 63‎ Up, שצולם ב-2019, גיבורי הסרט הם בני 63.
מדי שבע שנים מנסה הבמאי, מייקל אפטד, לצלם את 14 המשתתפים המקוריים, אם כי לא כולם הסכימו לשתף איתו פעולה בכל הסרטים. מוטו חוזר בסרטים הוא הפתגם הישועי "הבו לי ילד עד היותו בן שבע, ואתן לכם את האדם" (Give me a child until he is seven and I will give you the man). לפרק הראשון בסדרה נבחרו במכוון ילדים שבאו מרקע סוציו-אקונומי שונה מאוד, בהנחה שבחברה המעמדית של בריטניה, המעמד שממנו באו קובע את עתידם. בסרטי ההמשך מתגלה הנחה זו כנכונה באופן חלקי: חלק מהילדים אכן מגשימים בהמשך חייהם את חלומות ילדותם, התואמים את המעמד שאליו נולדו, אך חייהם של אחרים מתפתחים באופן שונה ובלתי צפוי.
בניגוד לרוב הסרטים התיעודיים, העוסקים באירוע שהתרחש מכבר, סרטי הסדרה סוקרים באופן תקופתי את התפתחותם וקורותיהם של אנשים חיים. משום כך נודעת להם השפעה על חיי המצולמים, שוויתרו על פרטיות רבה - הם פירטו את קורותיהם, רגשותיהם ומחשבותיהם בראיונות אינטימיים, דיוקנם התפרסם והפך אותם למזוהים בציבור. הדבר גרם לכמה מהמצולמים לסרב להתראיין לחלק מסרטי ההמשך (שניים מה-14 סירבו להתראיין ל-28‎ Up , ולא חזרו עוד להשתתף בסדרה), ואחרים ניסו למנף את השתתפותם בסרטים כדי להשפיע על חייהם ועל אירועים שונים. ג'ון, אחד המשתתפים, אמר על ההשתתפות בסדרה כי היא דומה להזרקת גלולת רעל מדי שבע שנים. אפטד אמר כי לדעתו יש למשתתפים משקעי טינה לסדרה, שכן ההשתתפות בה נכפתה עליהם, וכי הצורך החוזר מדי שבע שנים, לשכנע חלק מהמשתתפים להתראיין לסרט נוסף, הוא מאמץ קשה ביותר. כדי לראיין את המשתתפים מוטסים חלקם לבריטניה, ובמקרים אחרים טס הצוות ומראיין אותם במקומות מגוריהם, מארצות הברית ועד בנגלדש ואוסטרליה.
הסדרה טשטשה את הגבול בין סרט תיעודי לבין תוכנית מציאות, נושא שנידון ב-49‎ Up. גם שיקולי העריכה בסדרה שונים מאשר בסרטים תיעודיים אחרים - חלק מהמשתתפים דורשים לראות את הסרטים לפני סיום עריכתם, ולחתוך מהם חלקים מסוימים, ואפטד אינו יכול לסרב לכך, כדי שישתפו פעולה בצילומי הסרטים הבאים בסדרה. בינו לבין חלק מהמשתתפים נוצרו קשרים קרובים והוא רואה אותם כ"משפחה". הוא משתדל לשמור על ריחוק, אך יוצר קשר עם כל אחד מהם פעם בשנה, ומזמין את המשתתפים ומשפחותיהם להקרנות של סרטיו. לדבריו אינו יכול להתייחס אליהם כבמאי אובייקטיבי ומרוחק: "אני בחייהם, והם בחיי". טוני, אחד המשתתפים, אמר בראיון כי הוא נותן באפטד אמון מוחלט, הואיל והוא מכיר אותו מאז גיל שבע, וכי הוא גאה להשתתף בסדרה.
בעקבות הצלחת הסדרה צולמו סדרות דומות ביפן, ברוסיה, בדרום אפריקה, בארצות הברית, באוסטרליה ובצרפת. בבריטניה התחילו ב-2000 צילומי סדרה חדשה - 7Up 2000, בבימוי ג'וליאן פארינו. החלק השני בה צולם ב-2007. כשיצא 42‎ Up בארצות הברית ראה אור ספרו של אפטד באותו השם, ובו הוא מספר על ההיסטוריה של יצירת הסדרה ועל חייהם של המשתתפים בה.
יצירת הסדרה.
את הסרט הראשון בסדרה ביים הקנדי פול אלמונד ב-1964 עבור חברת גרנדה. הייתה זו תוכנית טלוויזיה בת 40 דקות, שלא תוכננו לה אז המשכים. שבע שנים מאוחר יותר צולם ההמשך, Plus Seven 7, ויצירתו הייתה תחילת דפוס שנמשך מאז לאורך יותר מ-40 שנה. מייקל אפטד, שביים את הסרט השני, היה אחד התחקירנים של!Seven Up, ובחר את הילדים שהשתתפו, בו יחד עם גורדון מק'דוגאל. הוא הונחה לבחור ילדים ממשפחות ממעמד גבוה וממשפחות עניות מאוד ממעמד הפועלים.
הילדים שנבחרו היו אלה שלהערכת מוריהם היו המבריקים ביותר, בעלי יכולת ההתנסחות הטובה ביותר, ושלא סבלו מפחד במה מול המצלמות. הם היו ממעמדות ומאזורים מגוונים: מיורקשייר ומליברפול ומשכונות שונות בלונדון - מקנזינגטון ועד האיסט אנד. שניים מהילדים גדלו בנפרד מהוריהם. לאחר שזכתה הסדרה להצלחה, הביע אפטד חרטה על כי בחר ילדים ממעמדות הקיצון, ולא התמקד בילדים ממרכז החברה, שכן מעמד הביניים הוא שעבר, לדבריו, את התהפוכות המשמעותיות ביותר במהלך ארבעים השנה שלאורכן צולמה הסדרה. כמו כן הביע צער על שלא נבחרו מספיק נשים.
49‎ Up צולם דיגיטלית, דבר שאיפשר ראיונות של שעות רבות ברציפות. הסרטים הקודמים צולמו על סרטי 16 מילימטר שדרשו הפסקה של הצילומים מדי עשר דקות כדי להחליף סרט, דבר שפגע בריכוז המרואיינים.
המשתתפים.
בסרט הראשון מצולמים יחדיו 21 ילדים בגן משחקים ובמסיבה שארגנו המפיקים, אך רק 14 מתוכם מרואיינים בסרט, כנראה בגלל מגבלות זמן: היה זה הסרט הקצר ביותר בסדרה - 40 דקות. המשתתפים הם ג'ון בריזבי, אנדרו ברקפילד, צ'ארלס פורנו, סוזן (סוזי) דיואי, סיימון בסטרפילד, פול קליגרמן, טוני ווקר, ג'קלין (ג'קי) באסט, לין ג'ונסון, סוזן (סו) סאליבן, ניל יוז, פיטר דייוויס, ברוס באלדן וניקולס (ניק) היטצ'ון. כולם השתתפו בשלושת הסרטים הראשונים, אך אחריהם הפסיקו כמה מהם להתראיין לסרטים, אחד השתתף לסירוגין ואחת הודיעה, ב-49‎ Up, שלא תשתתף עוד בסרטים עתידיים.
טוני.
טוני נבחר מבית ספר באיסט אנד העני של לונדון. אופיו האנרגטי בולט מגיל צעיר. בן 7 רצה להיות רוכב במרוצי סוסים, ובגיל 14 אכן התאמן לכך באורוות סוסים. בהיותו גיל 21 כבר ידע שלא יהיה רוכב מקצועי, לאחר שהשתתף בשלושה מרוצים ולא צלח. הוא היה לנהג מונית לאחר שעמד בבחינות שדורשות הכרה מפורטת של רחובות לונדון. מאוחר יותר רצה להיות שחקן, והצליח בכך במידה מסוימת: הוא הופיע בתפקידים קטנים בכמה סדרות טלוויזיה, בדרך כלל כנהג מונית. שני הוריו נפטרו לפני 49‎ Up. לפני 28‎ Up נישא לדבי, ולזוג נולדו שתי בנות ובן. ב-35‎ Up ציינו בני הזוג שבחיים מונוגמיים יש מתחים, וב-42‎ Up היו נישואיהם במשבר, שכן טוני בגד בדבי, אך בני הזוג לא נפרדו. בהיותו בן 49 היו לטוני שלושה נכדים. הוא עבר לאסקס כי אוכלוסיית האיסט אנד השתנתה, ורכש בית נופש בספרד.
ג'קי, סו ולין.
בגיל 7 למדו ג'קי, סו ולין באותו בית ספר, בשכונת פועלים בלונדון. ג'קי ולין נישאו בגיל 19, וסו - בגיל 24. לין הייתה לספרנית. ג'קי וסו החליפו עבודות שונות. כל אחת מהן התגרשה וגידלה ילד כאם חד-הורית.
ג'קי נישאה מחדש ונולדו לה שני ילדים נוספים. עד 49‎ Up, עברה ג'קי עם בעלה השני לעיירת הולדתו בסקוטלנד, והשניים נפרדו שם. ג'קי חלתה בדלקת מפרקים שיגרונית ומתפרנסת בדוחק מקצבת נכות, בסיוע של חמותה.