באביב של שנת 1933 יצאה מברלין לארץ ישראל קבוצה של שני זוגות, טוכלר עם אשתו גרדה, ופון מילדנשטיין עם אשתו. בדו"ח שמסר טוכלר לימים לארכיון יד ושם הוא כתב: "מטרתנו הייתה ליצור בעיתון נאצי חשוב אווירה שתקדם את מפעל הבנייה בארץ ישראל". לדבריו גורמים מוסמכים בתנועה הציונית אישרו את יוזמתו. מילדנשטיין וטוכלר בילו ביחד בארץ חודש ימים. מילדנשטיין עצמו נשאר בארץ שישה חודשים, סייר בארץ לאורכה ולרוחבה, נפגש עם יהודים וערבים רבים, התארח במספר קיבוצים והתרשם עמוקות. הוא חזר לגרמניה כתומך נלהב של הציונות ואפילו החל ללמוד עברית.
פון מילדנשטיין שמר על קשריו עם משפחת טוכלר גם אחרי שזו עלתה לארץ ישראל, ומדי שנה היה שולח להם ברכות לראש השנה היהודי, בעברית.
לאחר הביקור.
בשובו לגרמניה הביא עמו מילדנשטיין כמה תקליטים מזמרת הארץ. במהלך אחד מביקוריו של קורט טוכלר במטה הגסטפו שמע שם את "שיר העמק" מתנגן. כמו כן מסר במהלך תקופה זו, ידיעות מועילות לטוכלר. עוד קיים מילדנשטיין את הבטחתו לטוכלר ופרסם בשנת 1934 סדרה של שתים עשרה כתבות מצולמות אודות סיורו בארץ בעיתון הנאצי "דר אנגריף" (בגרמנית: "ההתקפה"), ביטאונו של יוזף גבלס, שנשאו את הכותרת "נאצי נוסע לפלשתינה". בעמודו הראשון של העיתון הופיעה מפת ארץ ישראל ולאחריה הכתבות בהן הביע מילדנשטיין אהדה לחלוצים ולמתיישבים היהודים ולהישגיהם, שיצרו לדבריו סוג חדש של יהודי. הוא תיאר יהודים חורשים את האדמה, מייבשים ביצות ומגשימים את הרעיון הציוני, המביא תועלת גדולה ליהודים ולעולם, משום שמולדת יהודית בפלשתינה היא לדבריו דרך אפשרית לרפא הפצע הקיים מזה דורות על העמים: הבעיה היהודית.
לרגל סדרת הכתבות הוציא העיתון הנאצי מטבע מיוחדת עם צלב הקרס מצידה האחד ומגן דוד מצידה האחר, כאשר את המגן דוד מקיף הכיתוב "נאצי נוסע לפלשתינה" (Ein Nazi fährt nach Palästina). הצעתו של מילדנשטיין שהפתרון לבעיה היהודית יהיה הגירה המונית לארץ ישראל התקבל על דעת הממונים עליו באס דה, ובאוגוסט 1934 הוא מונה לראש המחלקה היהודית (Judenreferent) החדשה שהוקמה באס דה. בתפקידו זה הנהיג מילדנשטיין מדיניות של עידוד האוכלוסייה היהודית להגר לארץ ישראל, ופיתח קשרים חיוביים עם הארגונים הציוניים. אנשי האס אס הונחו גם הם לעודד את פעילותם של הציונים בתוך הקהילה היהודית, בעדיפות על המתבוללים, ובעיקר על פני הסוציאליסטים, מתנגדי הנאצים, שראו בהם סכנה אמיתית. כך גם לאחר תיקון סעיף 4 (2) בחוקי נירנברג, שהתיר להם להניף דגל ב"צבעים היהודיים", משמע - הדגל הציוני.
אדולף אייכמן סבר כי הפריצה הגדולה בקריירה שלו הגיעה ב-1934, כאשר זומנה לו פגישה עם מילדנשטיין, שהזמין אותו להצטרף למחלקתו. אייכמן סיפר שמילדנשטיין דחה באוזניו את האנטישמיות הוולגרית של יוליוס שטרייכר וכי מילדנשטיין מסר לו את ספרו של הסופר הציוני אדולף ביהם על היהדות. בקיץ 1935, כשנשא דרגת האס אס של אונטרשטורמפירר, השתתף מילדנשטיין בקונגרס הציוני ה-19 בלוצרן, כמשקיף מצורף למשלחת של יהודי גרמניה.
מן האס דה למשרד החוץ.
לאחר סכסוך עם ראש האס דה, ריינהרד היידריך, בשנת 1936 פוטר מילדנשטיין מתפקידו בארגון והועבר למחלקת העיתונות הזרה במשרד החוץ. סיבת הפיטורין הייתה כי לדעת הממונים עליו הגירת היהודים לא התקדמה בקצב מהיר דיו. במקומו נתמנה לעמוד בראש המחלקה היהודית הרברט האגן. עם עזיבתו חל שינוי במדיניות המחלקה שהתאפיין בפרסום מנשר המזהיר מפני הסכנות הכרוכות בהקמת מדינה יהודית חזקה במזרח התיכון, שנכתב על ידי מומחה אחר לעניינים יהודיים שהצטרף למחלקה – אדולף אייכמן, שצורף למחלקה ביזמת מילדנשטיין ואשר עתיד למלא תפקיד מכריע בפתרון הסופי. כאשר גרמניה נכנסה למלחמת העולם השנייה לא היה למילדנשטיין כל קשר יותר לענייני היהודים, הוא מילא תפקידו במשרד החוץ והמשיך לכתוב מאמרי תעמולה וספרים.
לאחר המלחמה.
לאחר תום המלחמה לא נחשב מילדנשטיין כפושע מלחמה ולא הועמד לדין, אך ספריו "סביב הארץ הבוערת על הירדן" (das brennende Land am Jordan) מ-1938 ו"המזרח התיכון כפי שנראה מן הדרך" (Naher Osten — vom Straßenrand erleb) מ-1941, נכללו לאחר המלחמה ברשימת הספרים האסורים בשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה ולאחר מכן בגרמניה המזרחית.
בתקופת ראשיתה של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, הידועה כגרמניה המערבית, הצטרף מילדנשטיין למפלגה הדמוקרטית החופשית (FDP), שהיא מפלגה ליברלית מתונה. בשנת 1954 ביקר בארצות הברית, לאחר שככל הנראה ניתנה לו אשרת כניסה לפי בקשת ממשלת גרמניה המערבית. בחודש מאי 1956 הוא נבחר לוועדת העיתונות של מפלגתו. בחודש דצמבר של אותה שנה הגיע דיווח של ה-CIA, סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית, כי מילדנשטיין נמצא במצרים ומועסק על ידי ממשלתו של גמאל עבד אל נאצר בתחנת הרדיו "קול ערב".
בחודש יוני 1960, זמן קצר לאחר לכידתו של אייכמן על ידי "המוסד", פרסם מילדנשטיין הודעה כי פעל בשירות סוכנות הביון המרכזית וכסוכן מודיעין אמריקאי לשעבר יש לו חסינות מפני העמדה לדין. סוכנות הביון עצמה לא אישרה ולא הכחישה טענה זאת.
בשנת 1964 פרסם מילדנשטיין ספר על ערבוב משקאות בשם "ערבוב עם אלכוהול ובלעדיו" (Mix mit und ohne Alkohol) ומאז לא ידוע עליו דבר.
שמו של מילדנשטיין ממשיך להזכר בספרים ובאתרי אינטרנט אנטישמיים וכאלו העוינים את מדינת ישראל, כראיה למה שהם מכנים "שיתוף הפעולה הציוני-נאצי". כותרות אופייניות: "השותפות ההיסטורית של הציונות עם אנטישמיים" "שיתוף הפעולה ההדוק בין הנאצים והציונים". גם התעמולה הסובייטית האנטי-ציונית נקטה בקו זה. ב-2 ביולי 1967 פרסם העיתון "איזבסטיה" מאמר פרי עטו של מי שהגדיר כמומחה לעניינים יהודיים וציוניים בשם יורי איבנוב, תחת הכותרת "את מי הם משרתים" שבו הביא הוכחות לדבריו על קשרים היסטוריים של המנהיגים הציוניים עם הנאצים ובו נכלל שמו של מילדנשטיין כמי שטיפח קשרים אלה.
"הדירה".
מלוויו של מילדנשטיין בביקורו בארץ ישראל בשנת 1933, קורט טוכלר ואשתו גרדה, עלו לארץ ישראל בשנת 1936. שניהם האריכו ימים, קורט טוכלר נפטר בשנת 1978 בהיותו בן 84 שנים וגרדה טוכלר נפטרה בשנת 2006 בהיותה בת 98 שנים. לאחר פטירתה של גרדה טוכלר באו בני המשפחה לפנות את חפציהם של בני הזוג בדירתם בתל אביב, ומצאו ערימות של חפצים, תמונות, מכתבים ומסמכים, ואז נודע להם על אודות הקשרים של בני הזוג טוכלר עם מילדנשטיין ועל ביקורם המשותף בארץ ישראל, שעליהם לא סיפרו בימי חייהם. אז גם נתברר לבני המשפחה כי בני הזוג טוכלר המשיכו לקיים חליפת מכתבים ארוכה עם בני הזוג מילדנשטיין לאחר המלחמה, ואף נסעו לגרמניה לבקרם פעמים רבות. נכדם של קורט וגרדה טוכלר במאי הקולנוע ארנון גולדפינגר, יצר על בסיס תגליות אלו סרט קולנוע תיעודי בשם "הדירה", שבו כלל גם ריאיון עם בתו של מילדנשטיין. הסרט זכה בפרס אופיר לשנת 2011 כסרט התיעודי הטוב ביותר.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1976
הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1976 היו מערכת הבחירות הנשיאותיות ה-48, והתרחשו ביום שלישי, ה-2 בנובמבר 1976. המנצחים היו ג'ימי קרטר, מועמד סוס שחור ומושל ג'ורג'יה לשעבר, יחד עם סגנו, וולטר מונדייל, סנאטור ממינסוטה, שניהם המועמדים הדמוקרטים, כשהם מנצחים את נשיא ארצות הברית, ג'רלד פורד ממישיגן וסגנו, בוב דול, סנאטור מקנזס, המועמדים הרפובליקנים.
הבחירות התרחשו לאחר התפטרותו של הנשיא ריצ'רד ניקסון ב-1974 בעקבות פרשת ווטרגייט. לפני התפטרותו מינה ניקסון את פורד כסגנו לפי התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית, לאחר התפטרותו של סגן הנשיא ספירו אגניו עקב קבלת שוחד במהלך כהונתו כמושל מרילנד. פורד נכנס לבחירות כנשיא שמעולם לא נבחר לתפקידו. פורד נאלץ להתמודד עם כלכלה במיתון ועם נפילת דרום וייטנאם ושילם מחיר פוליטי על החנינה שהעניק לניקסון. בנוסף חווה התנגדות ממפלגתו, כשמושל קליפורניה לשעבר (והנשיא לעתיד) רונלד רייגן התמודד מולו. המירוץ ביניהם היה צמוד ופורד לא הצליח להבטיח את מועמדותו עד לוועידה המפלגתית. קרטר, שהיה פחות ידוע ממועמדים דמוקרטים אחרים, רץ כאאוטסיידר והבטיח לחולל שינוי. הוא זכה בניצחון דחוק, והיה לנשיא הדרומי הראשון מאז אנדרו ג'ונסון ב-1869 והראשון שנבחר מאז זאכרי טיילור ב-1848. בנוסף, הוא הנשיא היחיד שנבחר מטעם ג'ורג'יה.
כל המועמדים בבחירות (לנשיאות ולסגנות) הפסידו במערכת בחירות. פורד הפסיד ב-1976, ואילו קרטר עצמו נכשל בניסיונו להיבחר מחדש ב-1980. מונדייל הפסיד בבחירות של 1984 לרונלד רייגן בהפסד צורב, ואילו דול הפסיד בבחירות של 1996 לנשיא ביל קלינטון. הייתה זאת מערכת הבחירות האחרונה בה מועמד זכה ברוב המדינות אולם לא ניצח בבחירות, והפעם האחרונה בה אלבמה, מיסיסיפי, קרוליינה הדרומית וטקסס תמכו בדמוקרטים. הייתה זאת גם הפעם הראשונה מאז 1908 בה נבאדה תמכה במועמד המפסיד, והפעם האחרונה עד 2016. זאת מערכת הבחירות המוקדמת ביותר בה לפחות אחד מהמועמדים עדיין חי, כשקרטר עוד בחיים נכון ל-2022.
הייתה זאת מערכת הבחירות היחידה בה ניצחו הדמוקרטים במשך עשרים ושמונה שנים. המפלגה לא זכתה בבחירות בין 1964 ל-1992. בנוסף לכך, הייתה זאת הפעם האחרונה בה הצליח דמוקרט לזכות בנשיאות עם פחות מ-300 אלקטורים, והפעם האחרונה בה מועמד של מפלגה כלשהי ניצח עם פחות מ-300 אלקטורים, עד שג'ורג' ווקר בוש נבחר ב-2000 וב-2004 עם פחות מ-300 אלקטורים.
מועמדים.
המפלגה הדמוקרטית.