בניגוד לאצולה הישנה, שהכירה באופן שטחי את מצבם של האיכרים בתקופה הבתר-תעשייתית, עבור חלק גדול מאותם בורגנים עירוניים הייתה המהפכה התעשייתית ההזדמנות הראשונה להתרשם מכלי ראשון ממצבם של אחיהם בני האדם. בהיעדר ידיעה על מצבם של אלו קודם לכן, נראה היה לאותם משקיפים בורגנים כי מצבה של האוכלוסייה חמור מאי-פעם, במיוחד כאשר השוו את מצבם של העובדים לזה של היזמים והתעשיינים. אלו האחרונים, נדמה היה להוגים הבורגנים, אינם אלא נצלנים המסתייעים בהונם כדי לשעבד את הפרולטריון. לעובד הפשוט בתעשייה, כך נראה, לא הייתה ברירה אלא להיכנע ולעבוד בתנאי העבודה המשפילים שמציע לו היזם הקפיטליסט. כדי לתקן את המצב נדרשת פעולה מיידית ושינוי דרמטי במצב.
סוציאליזם אוטופיסטי.
הסוציאליסטים הראשונים היו ברובם אוטופיסטים. הם פיתחו חזונות על חברות אידיאליות המבוססות על שוויון מוחלט, שבהן בני האדם ישתפו פעולה בייצור כל צורכם בלי שתדרש לשם כך הנעה חומרית כלשהי, או מנגנון כלכלי מוגדר. חלקם, כגון פרודון, היו גם בעד ביטול המדינה לטובת סוג מסוים של ממשל עצמי או אנרכיה. אחרים, כגון פורייה וקאבט, הסתפקו בהקמת קומונות על בסיס וולונטרי. גישה שלישית ניסתה לארגן עובדים בקבוצות שניהלו יחד את היצור וחילקו את הרווחים. גישה רביעית דגלה במאבקים למען הרחבת זכויות העובדים ושיפור תנאי חייהם.
בין כל אלה לא תמיד שררה הסכמה והיו חילוקי דעות מרובים למשל בגישה למשטר הרצוי או לדת. אבל כולם היו מאוחדים באמונה כי יש צורך לשנות את המשטר הכלכלי-חברתי הקיים.
רוברט אוון.
רוברט אוון (1771-1858) היה בעל בית חרושת לטקסטיל בניו לנארק (New Lanark) שבסקוטלנד שגרס כי האדם מעוצב בתוקף נסיבות חייו וכדי לשנותו יש לשנות נסיבות אלו. אוון טען כי מצוקתם של האנשים בעידן התיעוש נובעת מהתחרות שבין כוח עבודה אנושי ומכונות. כדי לפתור בעיה זו, הוא הציע להקים קולקטיבים שבהם יחיו יחד כ-1,200 איש על מנות אדמה קצובות של בערך 5 קמ"ר, כשלתושבים מטבח וחדר אוכל משותף וגידול ריכוזי של הילדים. העבודה והשכר יהיו שייכים לקהילה במשותף. קהילות אלו יהיו חקלאיות בעיקרן, אך יהנו ממיכון מצוין ויציעו מגוון אפשרויות תעסוקה.
בהתאם לתפישותיו, כונן את המושבה הסוציאליסטית "ניו הארמוני" בארצות הברית והזמין אליה "כל בעל רצון טוב" בהנחה שבנסיבות הסוציאליסטיות האידיאליות (שינוי הנסיבות) ישתנה אופיים של תושביה. התוצאה הייתה אנרכיה והתפוררות כמעט מיידית של "ניו הארמוני".
פעילותו של אוון השפיעה על אטיין קבה (Étienne Cabet), (1788-1856) לכתוב בשנת 1840 ספר בשם "מסעותיו והרפתקאותיו של הלורד ווילאם קרסידאל באיקאריה." בספר מתאר קבה חברה קומוניסטית אידילית שבה שוררים חכמה, שלום ואושר, שוויון ודמוקרטיה. קבה הקים עם תלמידיו ונאמניו קומונה ברוח זו שהמשיכה להתקיים עד שנת 1898, אך קבה עצמו הודח ממנה אחרי זמן קצר.
סן סימון.
קלוד-אנרי דה סן-סימון, 1760-1825, העלה את הרעיון של הקמת "נצרות חדשה" אשר מטרתה העיקרית הוא "השיפור המוסרי והחומרי של מצב המעמד הגדול והעני ביותר." ממשיכיו פיתחו את תורתו לכדי תורה היסטוריציסטית שלפיה קיימים שני עקרונות חברתיים הנאבקים זה בזה בתולדות האנושות: זה של אנטגוניזם, המאופיין במלחמה, אגוטיזם ואנרכיה וזה של הדת, המאופיין ברוח של ציות, דבקות וקישור-שיתופי (אסוסיאציה). רוח הקישור השיתופי מתפתחת בעידן המודרני, טענו, כשהקישור השיתופי מתרחב ממשפחה לעיר, מעיר לאומה ומאומה לפדרציה של אומות. תחת המשטר הנוכחי, טענו, התעשיין מנצל את הפרולטריון שחבריו, אף שהם כביכול חופשיים, חייבים לקבל את תנאיו כדי להימנע מרעב. התרופה לכך, גרסו, תמצא בביטול חוקי ההורשה והעברת הירושה למדינה ובהפקעת כל אמצעי הייצור לטובת המדינה, שהיא הקישור-השיתופי העליון.
שארל פורייה.
שארל פוריה (1772-1837), היה מרחיק הלכת מבין האוטופיסטים. פורייה דחה לחלוטין את רעיון התיעוש וסבר שאין צורך להתמודד עם מוראות המהפכה התעשייתית משום שזו אינה אלא שגעון חולף. פורייה, שתעב את המסחר ומעמד הסוחרים ("מעמד טפילי, כזבן, מזיק... השודד ומנצל את הפועלים") חלם על אוטופיה בדמות ה'פאלאנקס', קומונה חקלאית אוטונומית ואוטארקית שתמנה כ-1,600 איש ובה יחיו כל בני האדם חיים המבוססים על קניין שיתופי, עבודה משותפת, חינוך משותף וארוחות משותפות במשטר שבו יש שוויון זכויות בין נשים לגברים ודמוקרטיה ישירה. פורייה התנגד לדיכוי היצרים והתאוות, בהשפעת הגדרת ההנעה הבסיסית של עונג שניסח הלווטיוס. פורייה לא זכה לראות את הפאלאנקסים שלו מוגשמים בחייו, כיוון שלא מצא תומך שיממן את הקמתן. אחרי מותו הוקמו מספר קומונות לפי הדגם שלו, אך כמעט כולן התפרקו במהירות ורק שתיים החזיקו מעמד יותר מחמש שנים.
סוציאליזם עד מחצית המאה התשע-עשרה.
בראשית המאה התשע-עשרה היו הרעיונות הסוציאליסטיים נחלתם של חוגים מצומצמים, רובם אינטלקטואליים, שהשליכו יהבם על ישועה מכיוונו של פטרון חסוד, עריץ נאור או אליטה גדושת כוונות טובות. התנועה נעדרה ארגון כלשהו וקהל יעד ברור למסריה. רק לקראת מחצית המאה החלה התנועה לובשת צביון ברור יותר של תנועה בינלאומית שקהל היעד העיקרי שלה הוא מעמד-הפועלים.
פייר-ז'וזף פרודון.
פייר-ז'וזף פרודון (1809-1865), היה הראשון לכנות עצמו אנרכיסט וכונן מורשת רבת שנים של הגות אנרכו-סינדיקליסטית. פרודון נודע בתשובה המפורסמת שלו לשאלה "מהו קניין?" -- "קניין הוא גנבה," אמירה שהפכה לסיסמת התנועה הסוציאליסטית לאורך כל המאה התשע עשרה.
פרודון כינה את האנרכיזם שלו מוטואליזם. תחת משטר (או, למעשה, אי-משטר) זה ראה פרודון לנגד עיניו חברה של איכרים, קואופרטיבים ואומנים הסוחרים באופן חופשי בשוק לא-קפיטליסטי, בלי שכר עבודה או רכוש פרטי. מפעלים ומקומות עבודה גדולים בחברה זו ינוהלו על ידי "אגודות עובדים" דמוקרטיות. המדינה תבוטל ובמקומה תאורגן החברה כפדרציה של "קומונות חופשיות".
רעיונותיו הסוציאל-ליברטריאניים של פרודון אומצו מאוחר יותר על ידי מיכאיל בקונין ותנועות אנרכיסטיות וסינדיקליסטיות, כמו גם על תפישת הקניין אצל מרקס.
לואי בלאן.
לואי בלאן (1811-1881), נחשב לאבי הסוציאליזם האבולוציוני. בלאן סבר כי עיקר הרע בחברה נגרם בעקבות התחרות הדוחקת את חלק מהאנשים אל הקיר והפתרון לכך יהיה השוואת השכר ומיזוג האינטרסים האישיים באינטרס של הכלל להגשמת הסיסמה "à chacun selon ses besoins, de chacun selon ses facultes" (לכל איש בהתאם לצרכיו, לכל איש בהתאם ליכולתו). למרות עמדותיו הסוציאליסטיות, שלל בלאן את מלחמת המעמדות וביטול המדינה וגרס כי שינוי המשטר לכיוון הסוציאליסטי צריך לבוא בהדרגה ובאופן דמוקרטי.
לואי אוגיסט בלאנקי.
לואי אוגיסט בלאנקי (1805-1881), היה יורשו הרוחני של בבף בנכונותו הבלתי נלאית להלהיט את הרוחות למאבק אלים (הוא ישב למעלה ממחצית חייו בבית הכלא). בלאנקי הטיף ללא הרף למרד מזוין כדי להשליט עילית מהפכנית. החירות הכללית, לדעתו, לא שיקפה את רצון העם, משום שהיוותה שלטון של הבורגנות ולא של הפרולטריון, שהוא העם האמיתי.
משה הס.
משה הס (1812-1875) היה מעמיתיו של מרקס ותרם למלאכת המיזוג של בין הפילוסופיה הגרמנית, ובעיקר זו של הגל ולודוויג פוירבך עם הרעיונות בצרפת ובאנגליה. הס היה הראשון שטען בשנת 1842 שהקומוניזם הוא מסקנה הכרחית מפיתוח תורתו של הגל.
ברית הקומוניסטים.
ניסיון ראשון להקמת תנועה סוציאליסטית בא מצד פליטים מדיניים גרמנים בפריז שהקימו בשנת 1834 את "ברית המנודים" שהפכה בשנת 1836 ל"ברית הישרים." תחילה אופיינה הברית בגישה סוציאליסטית-אוטופית ברוח האידאולוגיה של גרככוס בבף, אך עם הצטרפותם של קרל מרקס ופרידריך אנגלס לתנועה ושינוי שמה ל"ברית הקומוניסטים" בשנת 1847 לבשה התנועה דמות בינלאומית יותר והתאחדה סביב סיסמתו של מרקס "פועלי כל הארצות, התאחדו!" ו"המניפסט הקומוניסטי" שחיברו מרקס ואנגלס עבורה. התנועה קיימה ארבעה קונגרסים בסוף שנות הארבעים של המאה התשע-עשרה והתפרקה באופן סופי בשנת 1852.
מהפכת 1848.
שורת המהפיכות שהתרחשה באירופה בשנת 1848 זעזעה את אמות הסיפים ביבשת. ההתקוממות, המכונה לעיתים גם "אביב העמים", החלה בצרפת ומשם התפשטה לאוסטרו-הונגריה של ההבסבורגים, פרוסיה ההונצולרנית, מדינות גרמניה ואיטליה שתחת שלטון ההבסבורגים.
הדרישות העיקריות של מחוללי המהפיכות מתן זכות הצבעה שווה לבורגנות או, במקרים אחרים, גם למעמד הפועלים (אך לא לנשים, בשלב זה) וחופש רב יותר לעיתונות ולפרלמנטים. במדינות בהן כבר עשתה המהפכה התעשייתית צעדים משמעותיים, ובמיוחד פרוסיה של אחרי הצולפראיין, הועלו גם דרישות לשיפור התשתית העסקית וסילוק מכסים כמו המכס על תבואה; במדינות שהיו נתונות תחת שליטה או השפעה זרה כמו איטליה והונגריה עסקו חלק מהתביעות גם בזכויות המדינה הנשלטת מול המדינה השלטת; במדינות שבהן התיעוש עדיין לא צבר תאוצה, היו גם דרישות חזקות לביטול זכויות היתר הפיאודליות של האצולה הקרקעית.