ליף נולד לאברהם ליפשיץ בעיירה מרינה הורקה שברוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). הוא רכש השכלה כמהנדס חקלאי באוניברסיטת מוסקבה. בשנת תרפ"ד-1924 עלה לארץ ישראל מטעמים ציוניים. כעבור מספר שנים התמנה למהנדס הראשי של חברת הכשרת היישוב ועסק יחד עם יהושע חנקין בגאולת קרקעות שהכשירה את הקרקע להקמתם של יישובים עבריים רבים.
בין 13 ל-18 בדצמבר 1942 השתתף בסיור בערבה שאורגן על ידי יוסף ויץ (בהשתתפות 12 אנשים, לרבות מהנדס המים שמחה בלאס, יו"ר הקרן הקיימת אברהם גרנות, הבוטנאי ד"ר מיכאל זהרי).
ליף נהג להכין מפות טופוקדסטריות של הרכוש היהודי בארץ ישראל. הוא היה יועצו של דוד בן-גוריון ויועץ במשרד החוץ לנושאי קרקעות וגבולות וגם היה חבר במשלחת הישראלית לדיונים על חלוקת הארץ והקמת מדינת ישראל באו"ם בשנת 1947. בנוסף היה יו"ר ועדת השמות הממשלתית, אשר קבעה שמות ליישובים יהודיים בישראל. כמו כן היה חבר במשלחת ישראל לוועידת לוזאן ויועץ למשלחת הישראלית בשיחות שביתת הנשק שנערכו ברודוס.
בשנת 1948 הקים ליף את המכון לפוטוגרמטריה בירושלים אשר עסק במיפוי אווירי רחב היקף של המדינה הצעירה והמתפתחת. בנו, נמרוד ליף, המשיך בעבודת אביו במכון.
ליף נפטר מהתקף לב בירושלים בשנת 1950, בן 50. נקבר בבית הקברות סנהדריה.
הותיר את אשתו, גוטיה, וכן בן ובת.
בן בנו נמרוד הוא המלחין ינעם ליף, ונינתו היא דפני ליף ממנהיגות מחאת האוהלים.
לי קורזיץ
לי (לִי-אֵל) קורזיץ (נולדה ב-25 במרץ 1984) היא גולשת רוח ישראלית שזכתה בהישגים בולטים בתחרויות גלישה בינלאומיות, היא ארבע פעמים אלופת העולם בגלישת רוח (2003, 2011, 2012 ו-2013).
ביוגרפיה.
קורזיץ נולדה ביישוב חופית למיכל (מיקי) ולששון, שחיינית וגולש גלים. כשהייתה בת 7 עברה משפחתה ליישוב מכמורת.
היא למדה בבית הספר שבקיבוץ עין החורש וכנערה התבלטה בענפי ספורט האקסטרים.
קריירה מקצועית.
קורזיץ החלה לעסוק בגלישת גלים כבר כשהייתה בת 8, אז הצטרפה למועדון השיט המקומי המכשיר את ילדי עמק חפר בגלישה ובשיט. לאחר כשנתיים עזבה את המועדון והחלה להתאמן בג'ודו עד לזכייתה באליפות ישראל בג'ודו לגילאי עד 14, זכייה שאחריה פרשה מהענף. היא חזרה למועדון השיט והחלה לגלוש באופן תחרותי בדגם הגלשנים התואם את גילה.
בשנת 2000, בצירוף נסיבות שנבעו מפרישתה של השייטת ענת פבריקנט, צורפה קורזיץ כבת זוג ללינור קליגר מהפועל תל אביב בסירה מדגם 470. בשנה העוקבת היא השיגה את המקום השני באליפות ישראל בדגם קטמרן, יחד עם השייטת שני קדמי.ב-2002 חזרה קורזיץ לגלוש גלישת רוח, והחלה באימונים אינטנסיביים עם גולש הצמרת גל פרידמן, בגלשן מדגם מיסטרל. פרידמן תמך בה מקצועית, ובתקופה זו הגיעה לתחרויות בינלאומיות והישגיה השתפרו מתחרות לתחרות.
היא נמנתה עם נבחרת ישראל בשיט, בקטגוריית גלישת רוח בוגרות.
מהזכייה באליפות העולם ב-2003 ועד הזכייה ב-2013.
בשנת 2003, כשהיא בת 19, השתתפה קורזיץ באליפות העולם בגלישת רוח בדגם מיסטרל, שנערכה בקדיס שבספרד.
היא זכתה במקום הראשון והייתה לגולשת הצעירה ביותר שזכתה בתואר אלופת העולם.
לאחר הזכייה התברגה קורזיץ בסגל האולימפי הישראלי.
בשנת 2004, בעת שעסקה בהכנות למשחקי אתונה, זכתה במקום הרביעי באליפות העולם שהתקיימה בטורקיה. גם בתחרות הקדם אולימפית זכתה במקום הרביעי. באולימפיאדת אתונה הגיעה למקום ה-13. באותה שנה היא נמנתה בין מדליקי המשואות בחגיגות הממלכתיות לציון יום העצמאות.
ב-2005 הייתה קורזיץ חלק מקומונת הגולשים בבת גלים. היא חלקה דירה עם גולשי הרוח ארנון דגן ואלכס חבנר, ועמדה במוקד המאבק לשימור החוף.
בשלהי 2007 הצטרפה לסבב הגלישה המקצוענית של ה-Professional Windsurfers Association) PWA), לצדו של דגן, וכעבור שנה דורגה במקום החמישי בעולם במסגרת הסבב העולמי, בתחום גלישת רוח סלָלוֹם.קורזיץ לא צלחה את תחרויות המבחן שנועדו לקבוע את הרכב הסגל למשחקים האולימפיים בבייג'ינג ב-2008, ולמעשה כבר ב-2006 הודיעה על רצונה לפרוש מפעילות אולימפית, על רקע סכסוך עם ראשי הענף בארץ.
עיסוקיה של קורזיץ מתרכזים רובם ככולם סביב גלישת רוח מקצוענית בקטגוריות "סללום", "ווייב" ו"פאן".
לקראת סבב 2009 של ה-PWA הקדישה את מרב תשומת לבה לזכייה והתאמנה בגראן קנריה ובהוואי.
ב-1 באפריל 2009, במהלך צילומים בהוואי, נפצעה קורזיץ סמוך לעמוד השדרה, כשגולש ישראלי לא הבחין בה וחרטום הגלשן שלו פגע בעוצמה בגבה. היא שברה שתי צלעות ורגל ואושפזה בטיפול נמרץ בהוואי. לאחר שיקום בישראל שבה לגלוש.
ביולי 2010, באליפות אירופה שהתקיימה בפולין, חוותה קורזיץ פציעה נוספת, כאשר גולשת צרפתייה התנגשה בה. קורזיץ צללה ונתקעה מתחת למפרש. היא חולצה על ידי אחד המאמנים כשהיא מחוסרת הכרה.
באליפות העולם שנערכה בקרטמינדה שבדנמרק, בספטמבר 2010, סיימה קורזיץ במקום השישי, לאחר שדורגה במקום השני לפני השיוט האחרון.
ביוני 2011 זכתה במדליית ארד בתחרות גביע העולם בוויימות', האתר שאירח את התחרויות באולימפיאדת לונדון.
באליפות אירופה שנערכה בבורגס, בספטמבר אותה שנה, זכתה קורזיץ במדליית הכסף.
בדצמבר 2011 זכתה במדליית הזהב באליפות העולם שנערכה בפרת', אוסטרליה, והייתה לספורטאית הישראלית הראשונה שזכתה בשתי אליפויות עולם בענפים אולימפיים. במרץ 2012 זכתה בפעם השלישית במדליית זהב באליפות העולם שנערכה בקדיס, ספרד. ביוני 2012 זכתה במדליית ארד בגביע העולם בווימות'.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה קורזיץ במקום השישי. במהלך כל התחרות דורגה בין 3 הראשונות עד לשיוט המדליות שבו סיימה במקום תשיעי. בשני שיוטים סיימה ראשונה (שיוט 1 ושיוט 8), ב-3 שיוטים סיימה שנייה (שיוט 4, שיוט 5 ושיוט 7) ובשיוט 2 סיימה שלישית.
במרץ 2013 זכתה בפעם הרביעית והשלישית ברציפות במדליית הזהב באליפות העולם שנערכה בברזיל.
חיים אישיים.
קורזיץ מתגוררת ביישוב חופית.
מחלתה.
בריאיון עיתונאי שפורסם ב-17 באוגוסט 2012 חשפה קורזיץ את עובדת היותה חולה במחלה שבהמשך צוינה כפוליציטמיה ורה, מחלת דם בה מייצר מח העצם שלה יתר טסיות דם (תרומבוציטוזיס). כתוצאה מהמחלה היא סובלת מכאב עז ומטופלת בתרופה כימותרפית. בראיון מאוחר יותר תיארה קורזיץ כי היא סובלת ממחלה במח העצם שנגרמה ממוטציה בגן JAK2 (Janus kinase 2), וכי כתוצאה מכך נפסקו לה 97% נכות לצמיתות. קורזיץ אובחנה כחולה במחלה בהיותה בת 15. ב-2016 נותחה בניסיון לבנות לה שלפוחית שתן חדשה, לאחר שעברה כריתה של שלפוחית השתן שנפגעה קשות, ככל הנראה כתוצאה של חומציות יתר של גופה שנגרמה מהתרופה הכימית שלקחה. הניתוח נכשל.
בשנים האחרונות מתמודדת קורזיץ עם מחלת הסרטן. ביולי 2022, נפתח קמפיין המונים לשיקומה
ספורט ימי
ספורט ימי הוא הגדרת-גג לענפי הספורט (התחרותיים והלא תחרותיים), שעיסוקם הוא בים או באגם.
מאפייניהם של עיסוקי הספורט הימי מגוונים מאוד, כאשר המשותף לכולם הוא התלות בחוקי-הטבע של המים והים והשאיפה למתוח את היכולת האנושית להם. מרביתם של הענפים עושים שימוש בציוד מיוחד כסירה או גלשן מסוגים שונים, אחרים כשחייה תובעים רק את יכולותיו הגופניות והאישיותיות של הספורטאי. יש ענפים שמתקיימים על-פני המים, ואחרים שמתחת להם, ובכל מקרה הם נבדלים מענפים תחרותיים המתנהלים בבריכת שחייה ככדורמים וקפיצה למים, ואחדים מהם נחשבים כספורט אתגרי.
בישראל.
בישראל פעילות הספורט הימי מצומצמת יחסית לארצות ימיות אחרות במערב, בעיקר בשל זמינות מרחבית מוגבלת ביחס לדרישות. היתרון הוא מזגו הטוב של הים כמעט לאורך כל השנה. התפרוסת שאמורה לאפשר את קיומם והתפתחותם של מספר ענפי ספורט ימי, והמשאבים הממלכתיים המופנים לאלה, קטנים ביחס למוטיבציה העזה של האינדיבידואלים העוסקים בתחום בארץ, שפעילותם מסוגרת לחופים שחלקם מזוהמים, וחלקם משמשים בסיסי צבא או מופקעים מהציבור לצרכים שונים. בשלושת אתרי הפעילות הימית בישראל, חופי הים התיכון, הכנרת והים האדום, מתקיימת פעילות סדירה ולא-סדירה של ספורט הכוללת את כל הענפים שנמנו למעלה.
על רקע הקשיים שנזכרים כאן - לצד תשומת הלב העממית הפחותה שממנה נהנה הספורט הימי ביחס למשחקי כדור בישראל - בולטת מאוד העובדה, כי מתוך שלוש עשרה מדליות אולימפיות ישראליות בסך הכל (נכון ל-2021), ארבע הן בשטחי הספורט הימי.
בארץ פועלים מועדוני חתירה גדולים כמועדון השייטים תל אביב, מועדון החתירה חיפה ומועדון השיט טבריה. כמו כן מפורסמים חופי אילת כמקום שמארח מגוון תחרויות חשובות, ביניהן אליפות המדינה בטריאתלון מדי חורף.
כחוף מרכזי עבור שלושת סוגי הגלישה המימית הידועים היום, גלישת גלים, גלישת רוח וגלישת קיט, נחשב חוף בת גלים במערב חיפה, שידוע גם בשמו "חוף הגולשים", ושלי קורזיץ, אלופת העולם ב-2003, העידה כי הוא "החוף הטוב באירופה".
בכנרת ארעה הטרגדיה היותר ידועה של הספורט הימי בישראל, בשנת 1987, כשאבי רן, שהיה שוער כדורגל במכבי חיפה, נהרג מפגיעתה של סירת מרוץ בעת שרכב על אופנוע ים.
סודו של סיסרא