לאחר ריב בינו לבין אחיו על ניהול יקב קרוג, פוטר מונדבי ב-1965 וכתוצאה מכך הקים יקב משל עצמו באוקוויל קליפורניה, כנראה מתוך כעס. כיום יקב רוברט מונדבי שוכן בין אוקוויל ורותרפורד קליפורניה (אף על פי שמטה התאגיד נמצא סמוך לסנט הלנה).
ב-1966 הוא ייסד את יקב רוברט מונדבי בעמק הנאפה במטרה להפיק יינות שיתחרו עם המשובחים ביינות אירופה. רוברט מונדבי הוא היקב הגדול הראשון שנבנה בעמק הנאפה לאחר תקופת היובש. חלק מקרקע הכרם המקורית של מונדבי כוללת את To Kalon (מונח יווני שמשמעו "היפה"), הכרם המקורי שייסד ה.וו. קראב ב-1868. היקב נושא את שמו של מונדבי שהפיק יין באיכות גבוהה.
ב-1967, האישה שלימים תהפוך לאשתו השנייה, מרגיט (קלנברגר) ביבר מונדבי, הצטרפה ליקב. הם התחתנו ב-1980 בפאלם ספרינגס, קליפורניה, כמעט מיד לאחר גירושיו מאשתו הראשונה, מרג'ורי אלן (דקלוסין) מונדבי.
ההיסטוריה של היין.
ב-1968 הוא ייצר יין סוביניון בלאן יבש מיושן בחביות עץ, שהיה זן בלתי פופולרי בקליפורניה באותה עת, וכינה אותו בשם "פומה בלאן" (Fumé Blanc). היין נחל הצלחה ובאותה תקופה, הפך פומה בלאן למילה נרדפת לסוביניון בלאן.
מונדבי פיתח בהצלחה מספר יינות עילית שזכו להצלחה בקרב קונסוארים וייננים כאחד. ב-1979, הוא בנה את יקב וודברידג' מונדבי בלודי, קליפורניה ופיתח אותו למוביל מבין יינות העילית הפופולריים. הוא גם ביצע מיזם משותף ביחד עם הברון פיליפ דה רוטשילד, הבעלים של שאטו מוטון רוטשילד ויחדיו הם הקימו את יקב אופוס וואן (Opus One Winery) ומאז שנות התשעים הוא הקים מיזמים משותפים ביחד עם שותפים מקומיים באירופה, דרום אמריקה ואוסטרליה.
אנשי תעשיית היין גילו עניין בסיפורו של מונדבי ובחברת היין שלו והוא הפך לנושא שיחה ומודל הצלחה בשנות התשעים.
בטעימת היין האירופאית הגדולה של 1997 (Grand European Jury Wine Tasting of 1997), שרדונה רזרב רוברט מונדבי דורג במקום הראשון.
ב-2005 רוברט מונדבי ואחיו הצעיר פיטר ייצור יחדיו יין בפעם הראשונה מאז הריב ביניהם. הם השתמשו בענבים מהכרמים של שתי המשפחות והפיקו חבית אחת של ממסך קברנה, אותה מכרו תחת השם "אנקורה אונה וולטה, (Ancora Una Volta, שמשמעו "שוב").
מורשתו.
כתב העת דקנטר בחר ברוברט מונדבי ל"איש השנה" שלו בשנת 1989. האוטוביוגרפיה שלו "בצירים של הנאה" (Harvests of Joy) ראתה אור ב-1998. ב-2003 מונדבי הביע את צערו ומתח ביקורת על בניו בשל האסטרטגיה העסקית שלהם שהדגישה את יינות "וודברידג'" ו"קוסטל" הבלתי יקרים ונתנה להם עדיפות על-פני יינות מובחרים, ובכך גרמו לשם החברה לאבד את זיהויו עם יינות משובחים להם נקשר שמו בעבר. הוא אמר, "אנחנו צריכים להשיב לעצמנו את הדימוי, והדבר יכול לארוך זמן".
בשל תרומתם של רוברט ומרגריט מונדבי, נקרא על-שמם "מרכז מונדבי" (Mondavi Center) באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס בדייוויס, קליפורניה. השניים היו המיטיבים העיקריים של "קופיה: המרכז האמריקאי ליין, מזון, ואמנויות" שנוסד בנובמבר 2001 בנאפה, קליפורניה.
רוברט ומרגריט היו התומכים המייסדים של בית האופרה של עמק הנאפה מהמאה ה-19 ושל בית הספר אוקסבואו, בית ספר חדש לאמנויות שמעניק מלגות והדרכה באמנות לסטודנטים בשנותיהם הראשונות בתיכון. הם גם תרמו כספים לשם שיחזורו של תיאטרון לינקולן ביוטוויל, קליפורניה ותמכו במרכז האמנות קנטור באוניברסיטת סטנפורד בפאלו אלטו, קליפורניה.
מונדבי הוכנס להיכל התהילה של אנשי העסקים האמריקאים בארצות הברית ב-1991.
ב-5 בדצמבר 2007, מושל קליפורניה ארנולד שוורצנגר והגברת הראשונה מריה שרייבר הכניסו את מונדבי להיכל התהילה של קליפורניה, השוכן במוזיאון להיסטוריה, נשים ואמנויות של קליפורניה.
היכל התהילה של הייננים.
רוברט מונדבי הוכנס להיכל התהילה של הייננים של המכון הקולינרי של אמריקה ב-2007. הבחירה הייתה מבוססת על משאל בקרב שבעים עיתונאי יין. החלטתם לבחור במונדבי הייתה בזכות תרומתו לתעשיית היין של קליפורניה במהלך חייו.
האנשים שהוכנסו ביחד עם מונדבי ב-7 במרץ 2007 היו אגוסטון הרסזתי, אנדרה טלישצ'ף, ז'ורז' דה לאטור, צ'ארלס קרוג, גוסטב נייבאום, האחים טימותי מיינארד אמרין, ברברה תרופ והרולד אולמו.
מותו.
רוברט מונדבי הלך לעולמו בביתו ביוטוויל ב-16 במאי 2008, הוא היה בן 94 במותו.
קישורים חיצוניים.
כתבות בעברית
רוברט מונדאבי
מעמד גיאוגרפי מוגן
אנציקלופדיה של הסיפור היהודי
אנציקלופדיה של הסיפור היהודי היא מפעל אנציקלופדי אקדמי הממיין וממפה את הסיפורים שסופרו בתרבות היהודית לדורותיה, בלשונות היהודים: עברית, ארמית, יידיש, לאדינו וערבית יהודית, באמצעות מתודה חדשה, 'תימטולוגיה' (thematology), המגדירה מחדש את נושאיהם של הסיפורים.
המפעל.
המחקר התמטולוגי הוצג בכנסים בינלאומיים וזכה להכרה נרחבת בקרב חוקרים בכירים מדיסציפלינות שונות. במסגרת המחקר הוקם מאגר ארכיוני של גרסאות-סיפור, המונה כיום (2011) כמאה תימות (מתוך כמאתיים צפויות), אשר כל אחת מהן מכילה בממוצע כמה עשרות גרסאות. התוצר העיקרי של מפעל זה הם כרכי סיפור עוקב סיפור: האנציקלופדיה של הסיפור היהודי, שהכרך הראשון שלה הופיע בשנת תשס"ה (2005), הכרך השני בתשס"ט (2009), הכרך השלישי בתשע"ג (2013) והכרך הרביעי בתשע"ח (2018). בכרכים אלה נחקרו ומופו עשרות סיפורים (תימות), כאשר כל סיפור זוכה לערך אנציקלופדי משלו. מחציתו הראשונה של הכרך הראשון הוקדשה למאמרי-יסוד מתודולוגיים, שהחשובים שבהם הם המבוא ומאמר-הפתיחה מאת העורכים.
המתודה התימטולוגית.
פרופ' יואב אלשטיין המציא את מתודת המחקר התימטולוגית בשנת 1982. בשנת 1985 חבר אליו פרופ' אבידב ליפסקר, עמיתו לסגל ההוראה במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן, והשלים עמו את הנוסח האחרון של המתודה. סיכום עיקריה של המתודה פורסם בכתב העת ביקורת ופרשנות בשנת תשנ"ד (ובהרחבה – בפתיחת כרך א של ה'אנציקלופדיה של הסיפור היהודי', תשס"ה) ובקובץ Thematics Reconsidered. מתודה זו נועדה לארגן תופעה מיוחדת לספרות היהודית לפיה כל סיפור מאז המקרא זוכה לעשרות עיבודים גירסאיים. עיבודים אלה חוצים תקופות שונות, קהילות בפזורה היהודית ושפות יהודיות שונות.
על פי המתודה החדשה כל סיפור – 'תימה' במונחי המתודה (Theme, כאן בשימוש שונה מן המושג 'תימה' המבטא את הרובד האידיאי של יצירה) – זוכה לניתוח עוקב היסטורי של התפתחות גרסאותיו, תוך הבחנה בין רמות שונות של תפקוד המצויות בטקסט. הסיפור היהודי הוא אפוא אוצר של תימות הזוכות לעיבודים גרסאיים, וכל תימה מייצגת מצב דינמי של תודעה מתפתחת בתוך התרבות היהודית. בכך נבדלת הגדרת ה'תימה' במתודה זו מהגדרתה במתודה פולקלורית בינלאומית, הרואה את כל מאגר הסיפורים שבכל התרבויות כמין מסה-ספרותית אחידה. עם זאת, גם המתודה החדשה מבקשת לאתר קווים מקבילים לטיפוסים סיפוריים בפולקלור הבינלאומי, תוך השוואתם אל גרסאות התימות היהודיות.
ה"חיים גרסאיים" של כל סיפור יהודי נתפסים אפוא כשרשרת של התבוננויות עצמיוֹת חוזרות של מסַפּרי הסיפורים וכותביהם במסורות שקיבלו מקודמיהם. פעילות זו לעיתים מעתיקה את הגרסה שקדמה לה, ולעיתים מחדירה ברמות שונות של חידוש והעזה גוונים משלה כדרך להשמעת קול תרבותי חדש. אף על פי כן, בתוך שפע הגרסאות של תימה סיפורית מסוימת (כגון: יוסף מוקיר שבת, מעשה בספר בראשית, מעשה ברוריה אשת רבי מאיר, ראשיתו של רבי עקיבא) אפשר תמיד לאתר פורמולה יציבה של פעולות או של עיצובים ספרותיים מרכזיים, ואלה הם תווי הזיהוי של 'התימה ההומוגנית' (כלומר הסיפור המזוהה), מעבר להשתנותה הגירסאית.
איסוף התימות הרווחות בספרות היהודית על גרסאותיהן בכתבי-יד, בדפוסים ובתיעודים של מסירה בעל-פה הוא פרויקט מרכזי של מקצוע התימטולוגיה שבמחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
מושגי יסוד.
התופעה הנחקרת במחקר התימטולוגי היא כאמור ה'תימה' (Theme) – סיפור שסופר במרחב היהודי, אשר לו מופעים גירסאיים. המעקב השיטתי אחר השינויים הגירסאיים מתבצע באמצעות ניתוח הטקסט בארבע רמות של 'ביצועו', המיוצגות באמצעות סולם-המושגים הבא:
למושגים אלה מתווספים שני מושגים מתווכים:
פרסומים נוספים.
במסגרת המחקר התימטולוגי פורסמו עד כה מאמרי מחקר רבים ונכתבו למעלה מעשר עבודות מחקר לתואר שני ושלישי. מערכת האנציקלופדיה מקיימת גם במה קבועה של פרסומים אקדמיים בסדרה 'תימה' הכוללת מונוגרפיות מקיפות (חלקן תימטולוגיוֹת) על סיפורת יהודית וכן קובץ מחקרים הרואה אור מדי כמה שנים בשם 'מעשה סיפור'.
סויזאי, קיסר יפן
סוּיְזָאי או סוּיְסַאי (ביפנית: 綏靖天皇 - "סויזאי טאנו" - "סויזאי קיסר יפן") היה קיסר יפן השני, לפי המסורת היפנית. קיסר זה נחשב לאחד הקיסרים האגדתיים של יפן, מאחר שאין עדויות היסטוריות לשלטונות. על פי המסורות היפניות, הקיסר שלט משנת 549 לפנה"ס.
ההיסטוריונים המודרניים מטילים ספק בקיומם ובשלטונם של תשעת הקיסרים הראשונים של יפן. ההיסטוריונים סבורים שגם שמו של סויזאי ניתן לו על ידי כותבי היסטוריה מאוחרים (בתקופות קדומות), על פי הסברה שמות אלה ניתנו בתקופת הקיסר קאמו (782 - 805 לספירה), בעת שנכתבו הכרוניקות של קיסרי יפן.
בקוג'יקי מצוינים רק שמו של הקיסר וייחוסו המשפחתי, וכן ישנו תיאור של נסיבות עלייתו לשלטון. בניהון שוקי מצוינים גם מעשיו של הקיסר, אולם אלה מעשים אגדתיים, שאינם מבוססים על תיעוד היסטורי נוסף, וישנה סברה כי תיאורים אלה הועתקו מאגדות סיניות.
על פי המשורר היפני ג'י-ין, סויזאי היה אחד מבניו של ג'ימו, אשר שלט מארמון טאקאוקה-נו-מייה, בקצוראגי (כיום פרובינציית יאמטו).