ז'אקוטן היה חלק מצוות מדענים ואנשי מקצוע שנלוו אל נפוליאון במצרים ובארץ ישראל, בשנת 1799. על פי פקודת נפוליאון שרטט ז'אקוטן (שעמד בראש צוות מיוחד של מהנדסים ושרטטים שהקים נפוליאון במיוחד למטרה זו), אוסף של 47 מפות של לוב, מצרים, סיני וארץ ישראל. שש מתוך מפות אלו (מספרים 43 עד 47 ומפת אינדקס) מתארות חלקים של ארץ ישראל, בעיקר את אותם האזורים בהם עבר צבאו של נפוליאון. מפות אלו הן המפות הטופוגרפיות הראשונות של ארץ ישראל ששורטטו בהתבסס על מדידות במכשירי מדידה שהיו בשימוש במאה השמונה עשרה. מכשירים אלו היו מדויקים יחסית במדידת המרחקים והזוויות. במפה של אזור עכו נעשה לראשונה בארץ ישראל שימוש בשיטת הטריאנגולציה שבסיסה נמדד במישור שממזרח לעכו.
במפות אלו, בקנה מידה 1:100,000, מצוינים סימנים טופוגרפיים וסימני תכסית. גם תיאור התבליט במפות אלו הוא חדיש: הבלטת יחסי הגובה בעזרת קווקוו מחושב, וכן ניתנים שמות המקומות בצרפתית ובערבית. כמו כן מסומנים על מפות אלו, בסימון של שתי חרבות מצטלבות, שדות הקרב בהם נלחם צבאו של נפוליאון בתושבים מקומיים או יחידות מהצבא העות'מאני. בסימונים הללו מצוינים שמותיהם של מפקדי הצבא המקומיים והתאריכים בהם נערכו הקרבות. חלק מהמידע במפות התבסס על עדויות בעל פה של מורי דרך מקומיים וחלקים גדולים ממידע זה התבררו בדיעבד כלא נכונים או לא מדויקים.
העבודה על השרטוט והמידע שבמפות נמשכה מ-1799 ועד 1803, אף לאחר שהצרפתים עזבו את מצרים ואת ארץ ישראל. חריטתן של המפות לצורך הדפסה נמשכה כארבע שנים ובשנת 1808 נשלמה הדפסתן. נפוליאון אסר את פרסום המפות בשל היותן "סוד מדינה". בשנת 1818, עם הרסטורציה, הותר פרסומן. המפות, הידועות בשם "האטלס של ז'אקוטן", יצאו לבסוף לאור בשנת 1826. הן מהוות מקור מידע חשוב בידיעת ארץ ישראל מאז ועד עתה.
במרץ 1803 מונה לפרופסור בבית הספר הצבאי המיוחד. ביוני 1809 קיבל את אות לגיון הכבוד הצרפתי, ובאוגוסט 1814 את אות המסדר המלכותי הצבאי של סנט לואיס (Ordre royal et militaire de Saint-Louis)
בשנת 2007 שופץ קברו ועיריית פריז הציבה על הקבר שלט מתכת הכולל תמצית קורותיו.
האימפרטיב הקטגורי
סאראבאנד
נכבה
השתמטות מגיוס
טנק המרכבה
ודה
אטלס (ספר מפות)
אַטְלָס הוא אוסף של מפות שלרוב נכרך בפורמט של ספר. כינוי זה ניתן על ידי הגאוגרף ושרטט המפות גרארדוס מרקטור. בחלק מהאטלסים (בייחוד הראשונים) שורטטה דמותו של אטלס המיתולוגי הנושא את העולם על כתפו.
היסטוריה.
Theatrum Orbis Terrarum - תיאטרון העולם.
כאטלס המודרני הראשון נחשבת יצירת של הקרטוגרף והגאוגרף הפלמי אברהם אורטליוס, Theatrum Orbis Terrarum (לטינית: התיאטרון של העולם) שיצא לאור בשנת 1570, תורגם במשך השנים לשבע שפות והופץ ב-31 מהדורות. שמו מרמז כי העולם שהיה ידוע באותם זמנים, אינו ניתן רק לצפייה באטלס זה, אלא מהווה גם מעין במה לתגליות האדם. הוא היה שונה במהותו מכל ספרי המפות שיצאו לאור לפניו. בטרם יציאתו של האטלס לאור, נכרכו יחדיו במשך השנים, מסמכים שתיעדו את הגילויים של הפורטוגזים במאה ה-14 ובמאה ה-15 ומפות קיר שונות, שהופיעו בפורמטים שונים כספרי מפות, אך הם חסרו את המעוף, את המחשבה השיטתית ואת החידושים שבאו לידי ביטוי באטלס שיצר אורטליוס.
הוא העניק משקל שווה לכל האלמנטים המופיעים באטלס. הן המפות, הן הנרטיב ההיסטורי והן המקורות בהם השתמש, הוצגו באופן אחיד. הדיוק במפות היה אחד הגורמים המכריעים בבחירתן. כאשר היו בידי אורטליוס מספר מפות מאותה מדינה, הוא בחר להציג את המפות העדכניות ביותר. הוא פיתח גם גישה חדשנית בהתייחסותו ליוצרי המפות, בכך שדאג להעניק קרדיט לכל יוצר ויוצר. אם שמותיהם של יוצרים מסוימים לא אוזכרו במפות, הוא השקיע מאמצים רבים בהכנת גלופות חדשות, על-מנת לשלבם בהן ולהעניק ליוצרים את הכבוד הראוי להם. כמי שהתייחס לגאוגרפיה כאל אשנב להיסטוריה, הוסיף אורטליוס נספח לאטלס (Catalogus auctorum tabularum geographicarum), מעין מילון גאוגרפי המאזכר את שמותיהם העתיקים של המדינות והערים לצד שמותיהן המודרניים. כמו כן הוסיף לאטלס קטלוג של מפות ( tabularum geographicarum), בו מופיעים גם שמותיהם של 91 מיוצרי המפות שחיו לפני שנת 1570. אזכור שמות היוצרים בקטלוג, מהווה עד היום תרומה מכרעת להיסטוריה של הקרטוגרפיה, שכן זהו המקור היחיד לשמותיהם.
אטלס שטילר.
אטלס שטילר (ע"ש אדולף שטילר) נקרא באופן רשמי "Hand-Atlas über alle Theile der Erde und über das Weltgebäude" (אטלס כיס לכל אזורי העולם והיקום), היה האטלס הנפוץ ומדויק ביותר במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. בשנים 1816–1944 יצאו לאור עשר מהדורות כאשר כל אחת מהן פורסמה בחלקים.
המהדורה הראשונה פורסמה בשנים 1817–1823 והכילה 50 מפות, אך מפות אילו צוירו ברובן בצורה לא מדעית. איכותו הגבוהה ודיוקו המדעי של האטלס הופיעו רק במהדורה השישית (1871–1875) שכללה 90 מפות.
המהדורה התשיעית (1901–1905) היא הראשונה שהודפסה באמצעות מכבש גלילי בשיטת הדפס אבן. המהדורה העשירית, 1920–1925, כללה 108 מפות, הייתה המקיפה ביותר לתקופתה ותורגמה לשפות רבות, בהן אנגלית, איטלקית וספרדית.
אטלסים עבריים.
אטלס ראשון בשפה העברית יצא לאור בשנת 1923, בהוצאת א"ג סירקין בברלין. האטלס, בשם "אטלס גאוגרפי לשמוש בתי ספר", תורגם לעברית בידי ד"ר אליהו אולשוונגר (אחיו של ד"ר עמנואל אולסוונגר), מאטלס שהכין הגאוגרף הגרמני פליקס לַמְפֶּה (Felix Lampe). האטלס כלל 18 מפות, ובהן מפת ארץ ישראל.
בשנת 1926 יצא לאור בהוצאת 'הספר' שבלונדון אטלס עברי מקורי בעריכתם של זאב ז'בוטינסקי וד"ר שמואל פרלמן. דוד זכאי שיבח אותו: "האטלס העברי הראשון, שמפתו מפה ולא סתם יריעה וצורות גאומטריות עליה, והצבעים אף הם צבעי מפה ממש, צורה אנושית-תרבותית המהנה את העין."
בשנת 1935 יצא לאור בהוצאת "אמנות" של שושנה פרסיץ אטלס עברי בעריכתו של אברהם יעקב בְּרָוֶר, והכרטוגרף האחראי היה מרקו עֵינִי, איש מחלקת המדידות של ממשלת המנדט. משה ברור, בנו של אברהם יעקב ברור, המשיך בדרכי אביו, ובשנת 1950 הופיעה המהדורה הראשונה של 'אטלס בְּרָוֶר' שבעריכתו. אטלס זה יצא לאור במהדורות שונות ובשמות שונים, ושימש במשך שנים רבות כאטלס העיקרי של תלמידי ישראל.
סוגים נוספים של אטלסים.
בנוסף לאטלסים הכוללים מפות גאוגרפיות, מקובל השם "אטלס" גם לאוספים אחרים של מפות"
אמצעי הייצור
זובין מהטה
זוּבִּין מֶהְטָה (Zubin Mehta; בהינדית: ज़ूबिन मेहता; בגוג'ראטית: ઝુબીન મહેતા, נולד ב-29 באפריל 1936) הוא מנצח ומוזיקאי נודע ממוצא הודי ומנהל מוזיקלי אמריטוס של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
מנצח בינלאומי.
זובין מהטה נולד בשנת 1936 במומבאי שבהודו למשפחה מקהילת הזורואסטרים ה"פארסים" מהמעמד הגבוה. אביו, מהלי מהטה, היה כנר וייסד את התזמורת הסימפונית של בומביי. אמו הייתה טחמינה לבית דארואלה. שפת האם של המשפחה הייתה גוג'ראטית. מהטה התכוון תחילה ללמוד רפואה, אך בסופו של דבר החל ללמוד מוזיקה בווינה כשהיה בן 18, תחת הדרכתו של הנס סווארובסקי. בשנת 1958 הופיע לראשונה כמנצח בווינה. באותה שנה זכה בתחרות הניצוח הבינלאומית שנערכה בליברפול ומונה לעוזר מנצח התזמורת הפילהרמונית המלכותית של העיר.
ב-1960 נבחר זובין מהטה למנצח הראשי ולמנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של מונטריאול, תפקיד אותו מילא עד שנת 1967. במקביל הוא קיבל תפקידים נוספים – הוא מונה למנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס (1962–1978); הפילהרמונית של ניו יורק (1978–1991 – התקופה הארוכה ביותר שאדם יחיד החזיק במשרה זו). הוא החל לנצח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית בשנת 1961 ובשנת 1981 הוכרז כמנהל מוזיקלי לכל חייו. בנוסף, מאז שנת 1998 ועד לשנת 2004 הוא כיהן גם כמנהל המוזיקלי של האופרה הממלכתית של בוואריה במינכן.
ב-1969 ניגן זובין מהטה בקונטרבס את חמישיית דג השמך מאת פרנץ שוברט, לצידם של יצחק פרלמן בכינור, פנחס צוקרמן בוויולה, ז'קלין די פרה בצ'לו ודניאל בארנבוים בפסנתר.
ב-1 במרץ 2011 הוענק לו כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד. ביולי 2011 זכה לעיטור אות לגיון הכבוד בדרגת קצין.
מהטה כמנצח.
מהטה נודע בעיקר כפרשן של יצירות סימפוניות רומנטיות רחבות היקף של מלחינים כאנטון ברוקנר, ריכרד שטראוס וגוסטב מאהלר. טכניקת הניצוח שלו נחשבת לעוצמתית ונלהבת בעת הופעותיו. מהטה גם מרבה להקליט עם מיטב התזמורות, לרבות התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
מהטה וישראל.
מהטה הופיע עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית לראשונה ב-1961 ומאז לא ניתק הקשר ההדוק בינו לבין התזמורת, שבה, כאמור, הוא משמש כמנהל מוזיקלי לכל חייו. הוא מנצח על התזמורת בארץ בקונצרטים למנויים ובקונצרטים מיוחדים, באירועים לאומיים-ממלכתיים, בעיירות פיתוח, בקיבוצים ובמחנות צה"ל. למהטה הוענקו תוארי דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת תל אביב, מכון ויצמן למדע והמסלול האקדמי המכללה למינהל. בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב נקרא על שמו. האוניברסיטה העברית בירושלים קראה על שמו ועל שם אביו אגף במחלקה למוזיקולוגיה. מהטה הוא חתן פרס וולף בתחום האמנויות ואזרח כבוד של העיר תל אביב. במאי 2007 זכה בפרס דן דוד. באוקטובר 2012 הוענק לו עיטור נשיא מדינת ישראל. ב-26 בדצמבר 2016 הודיע מהטה כי יפרוש מהתזמורת הפילהרמונית הישראלית באוקטובר 2019 אחרי שישלים 50 שנות כהונה.