אולם לוק ממליץ על מספר "הגבלות" קטנות ביחס לטיפול בגוף הנשי. המשמעותית ביותר היא הגבלת הפעילות הפיזית של נשים לצורך שימור הופעתן החיצונית: "כיוון שבטיפול בבנות יש לקחת בחשבון את העובדה כי יופיין חשוב באותה מידה כבריאותן, אזי שיקול זה חייב להציב מספר מגבלות... עורן הענוג חייב להיות מוגן מפני קרני השמש, במיוחד כאשר הן יוקדות". אף שמטענתו של לוק ניתן ללמוד שהוא שם דגש חזק יותר על היופי הנשי מאשר היופי הגברי, אך דעות כאלו לא נכללו בספר ולא פורסמו.
מורשת הספר.
ספרו של לוק "מחשבות אחדות על החינוך", לצד ספרו של רוסו "אמיל, או על החינוך", היה אחד מספרי היסוד בתחום החינוך במאה ה-18. בבריטניה הספר היה כמעט לתקן בתחום החינוך לאורך יותר ממאה שנים. מסיבה זו, יש חוקרים הטוענים כי השפעתו של הספר "מחשבות אחדות" אינה פחותה מזו "מסה על שכל האדם". כמה מבני זמנו של לוק, כגון הפילוסוף הגרמני גוטפריד לייבניץ, אף הוא תמך בטענה זו ולפיה ל"מחשבות אחדות" הייתה השפעה גדולה על החברה האירופאית מאשר ל"מסה על שכל האדם".
הספר "מחשבות אחדות" הפך לרב-מכר. במהלך המאה ה-18 לבדה הוא פורסם ב-53 מהדורות לפחות: 25 מהדורות באנגלית, 16 מהדורות בצרפתית, 6 באיטלקית, 3 בגרמנית, 2 בהולנדית ואחת בשוודית. הספר היווה את הבסיס לספרות ילדים רבה.
עבדאללה השני מלך ירדן
עבדאללה הראשון מלך ירדן
חרב במדבר
חרב במדבר (באנגלית: Sword in the Desert) הוא סרט קולנוע משנת 1949. הוא הסרט ההוליוודי הראשון אודות המאבק לעצמאות ישראל.
אחריו הופיעו סרטים אחדים בנושא זה (בהם, לפי סדר הופעתם: "יהודית" מ-1966; "הטל צל ענק", על האלוף דוד מרכוס שנפל במלחמת העצמאות, אף הוא מ-1966; והידוע מכולם, "אקסודוס", מ-1960).
ההפקה.
הסרט "חרב במדבר" הופק בהוליווד עם סיום מלחמת העצמאות ובוים על ידי הבמאי ג'ורג' שרמן, שהיה בעיקר במאי של סרטי פעולה ומערבונים. עלילת הסרט מתרחשת בארץ ישראל בתקופת המאבק שבין תום מלחמת העולם השנייה לבין הכרזת המדינה. הסרט מתאר את מאבקם של הבריטים נגד גל ההעפלה שדרכה הגיעו לחופי הארץ מעפילים ניצולי השואה.
הגם שהסרט מתרחש בארץ ישראל הוא לא צולם בארץ. מפיקי הסרט חיפשו אתר לצילומו בחופי קליפורניה, שנופו יהיה דומה לנוף רצועת החוף הדרומית בארץ, ומצאו כמתאימה לכך רצועת חוף ליד עיירה השוכנת בין סן פרנסיסקו ללוס אנג'לס. באתר הוקמו תפאורות דמויות קיבוץ ישראלי. הקטעים המתרחשים במחנה הצבא הבריטי צולמו באולפן. הבמאי והמפיק הישראלי ברוך דינר, מי שיביים לימים את הסרט הישראלי "הם היו עשרה", נשכר על ידי המפיקים להיות יועץ לעניינים ישראליים לסרט.
חרף נושאו, הסרט אינו סרט היסטורי על תקומת ישראל, אלא סרט פעולה הוליוודי. כדוגמת מערבון יש בסרט "טובים" ו"רעים". הטובים הם היהודים, אנשי "ההגנה", פעילי ההפעלה וחברי הקיבוצים. הרעים הם הבריטים שניסו למנוע את עליית המעפילים לחופי הארץ.
עלילת הסרט.
ספינת מעפילים הצליחה להתחמק מהמצור של הצי הבריטי ומתקרבת לחופי הארץ. הקברניט דילון, המגולם על ידי השחקן דיינה אנדרוז, שהיה אז בשיא תהילתו לאחר ששיחק בסרט עטור פרסי האוסקר "שנות חיינו היפות ביותר", משנת 1946, הוא אמריקאי ציני ונטול אידאולוגיה, שכל מטרתו להוריד את מטענו האנושי בחופי הארץ ולקבל את התשלום המגיע לו בעבור זאת. כדי לקבל את התשלום הוא יורד אל החוף ומצטרף בניגוד לרצונו לבריחת המעפילים לקיבוץ "עין יעקב", כיוון שהורדת העולים לחוף נתגלתה על ידי משמר החופים הבריטי.
דוד, איש "ההגנה" שליווה את המעפילים בספינה בדרכם לארץ תוקף את מפקד יחידת משמר החופים. דילון, שאינו נשמע להוראות אנשי "ההגנה", מתקשר ממשדר חשאי שבקיבוץ למתן הוראות לצוות הספינה שבלב ים. הבריטים שאיתרו את המשדר נכנסים לקיבוץ ומטילים בו עוצר. המעפילים ואנשי "ההגנה" מצליחים להימלט מהקיבוץ, והיחידה הנשארת בו היא "סברה" (שם עברי למהדרין לדעת מפיקי הסרט), קריינית תחנת השידור החשאית של "ההגנה", בגילומה של השחקנית השוודית מרתה תורן. הבריטים מצליחים לזהות אותה על פי קולה המוכר להם משידוריה, אך אנשי "ההגנה" לבושים במדים בריטים מצליחים לשחררה.
בינתיים מצליחים אנשי הכלניות לגלות את מקום המחבוא של המעפילים ואנשי "ההגנה" וכולם נעצרים. בין העצורים נמצא אחד המפקדים הבכירים של "ההגנה", המגולם על ידי השחקן ג'ף צ'נדלר. הבריטים אינם יודעים מי מן העצורים הוא המפקד. הם חוקרים את הקברניט דילון ולוחצים עליו, ומבטיחים לשחררו לספינתו אם יגלה את זהות המפקד. דילון מסכים ויוצא לחצר המשק לבצע את הזיהוי. בעוברו על פני שורת החשודים מתעורר מצפונו והוא מחליט שלא לזהות את האיש. הבריטים נאלצים לשחרר את האנשים, ודוד מבטיח לסברה "אני עוד אחזור". דילון, אשר קודם לכן החליט שלא להביא יותר ספינות מעפילים לארץ, חוזר אף הוא ואומר לסברה "גם אני עוד אחזור".
הסרט בעיניים ישראליות.
הסרט התקבל בארץ בתקופתו בהתלהבות רבה. הקרנות הסרט לוו במחיאות כפיים ותשואות. יחד עם זאת היו לסרט מספר מגרעות מהבחינה הישראלית: מפיקי הסרט התחשבו התחשבות יתר בבריטים והציגו את אנשי הצבא הבריטי בארץ כממלאי חובה צבאית באופן הוגן וללא אכזריות יתרה.
המפיקים הוסיפו לסרט, שלא לצורך, לוחם אירי הנלחם לצד היהודים ומספר כי בשורות היהודים בארץ לוחמים מאות אירים, עובדה בלתי נכונה.
המגרעת העיקרית של הסרט, ככל שהדבר נוגע לנושא הסרט היהודי-ישראלי, הוא שילוב יסודות וסמלים נוצריים בסרט, כגון שירת המקהלה במחנה הבריטי בחג המולד ומיקום תמונת הסיום של הסרט ליד כנסיית המולד בבית לחם.
למרות פגמים אלה חש קהל הצופים הישראלי בסרט "כמו בבית", ומבקרי הקולנוע באותה תקופה הביעו משאלה כי גם בארץ ניתן יהיה להפיק סרטים כמו "חרב במדבר".
אבירי הפלדה
אוגדה מרחבית
המלך עבדאללה
PBS (ביוכימיה)
פוספט בופר סליין או Phosphate buffered saline (ראשי תיבות: PBS) הוא תמיסת בופר המשמשת בביוכימיה. התמיסה מכילה יוני נתרן כלורי (מלח שולחן), נתרן פוספט, ואשלגן פוספט. הבופר שומר על רמת pH פיזיולוגית (7.4) והריכוז היוני דומה לזה הקיים ברקמת יונקים (תמיסה איזוטונית).
שימושים.
ל-PBS שימושים רבים בביולוגיה תאית ובביוכימיה בזכות אי רעילותו לתאים והעובדה כי אינו משנה את מבנה החלבונים המומסים בו.
בין השימושים הנפוצים:
הכנה וריכוזים.
על מנת להכין 10 ליטרים PBS מרוכז פי 10 (PBSX10) יש להמיס ב-8 ליטר מים נקיים מיונים:
לאחר התמוססות המלחים השונים יש להשלים את נפח המים ל-10 ליטר. חומציות התמיסה המרוכזת היא 6.8 אך לאחר דילול ל-PBSX1 רמת החומציות עולה ל-7.4.
מי-24
מי-8
Platalea ajaja
Ajaja ajaja
Leptotyphlopidae
Aix galericulata
וילי מקטל העיוור
וילי מקטל העיוור (באנגלית: Blind Willie McTell, נולד בשם ויליאם סמואל מקטייר, William Samuel McTier; 5 במאי 1901 - 15 באוגוסט 1959) היה זמר, גיטריסט וכותב שירי בלוז אמריקאי, שהשפיע על מוזיקאים ידועים רבים.
מקטל היה גיטריסט 12 מיתרים שניגן בטכניקת פינגר סטייל, והקליט בין השנים 1927 ל-1955. אחד משיריו המפורסמים ביותר, "בלוז סטייטסבורו", זכה לגרסאות כיסוי על ידי אמנים כמו טאג' מאהל ולהקת האחים אולמן.
ביוגרפיה.
מקטל נולד בעיר תומסון במחוז ג'ורג'יה, עיוור בעין אחת. עד ילדותו המאוחרת איבד את ראייתו גם בעין השנייה, אך נהיה קורא מיומן בכתב ברייל. הוא הראה מיומנות רבה במוזיקה מגיל מוקדם ולמד לנגן בגיטרת 6 מיתרים. אביו עזב את המשפחה כאשר מקטל עדיין היה צעיר, וכאשר אימו מתה בשנות ה-20, הוא עזב את עיר מולדתו והפך לנגן רחוב. הוא פתח בקריירת ההקלטות שלו ב-1927 עבור "תקליטי ויקטור" באטלנטה.
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה, הוא טייל והופיע רבות, והקליט עבור מספר חברות תחת מגוון שמות. סגנונו היה ייחודי: סוג של קאנטרי בלוז, המגשר את הפער בין צלילי הבלוז הגס של הדלתא בלוז לצלילי הבלוז המלוטש של החוף המזרחי. הסגנון מתועד בהקלטותיהם של ג'ון ואלן לומקס מ-1940 של מקטל עבור ספריית הקונגרס.
ב-1934, מקטל התחתן עם רות' קייט ויליאמס (ידועה יותר כקייט מקטל). היא ליוותה אותו על הבמה ובמספר הקלטות, לפני שהחלה לשמש כאחות ב-1939. את מרבית שנות נישואיהם, משנת 1942 ועד מותו, הם בילו בנפרד, כאשר היא חיה בפורט גורדון ליד אוגוסטה, והוא עבד בסביבות אטלנטה.
לאחר המלחמה, הוא הקליט עבור "תקליטי אטלנטה" ו-"תקליטי ריגל", אך הקלטות אלו זכו להצלחה מסחרית נמוכה יותר מעבודותיו הקודמות. הוא המשיך להופיע באטלנטה, אך הקריירה שלו נקטעה עקב בריאות לקויה, בעיקר סוכרת.
אד רוהדס, מנהל חנות תקליטים, פגש את מקטל ב-1956 והקליט מספר הופעות אחרונות על טייפ. אלה יצאו לאחרונה תחת "תקליטי פרסטיג'/בלוזוויל" בשם "ההקלטות האחרונות של וילי מקטל".
מקטל נפטר עקב שבץ מוחי במילדג'וויל, ג'ורג'יה, בשנת 1959. נקבר בעיר הולדתו. על המצבה נכתב השם אדי מקטייר (Eddie McTier).
פסטיבל בלוז לזכרו של מקטל נערך מדי שנה במקום הולדתו, תומסון, ג'ורג'יה.
השפעתו.
ג'ק וייט מלהקת הווייט סטרייפס טען כי הושפע מהמוזיקה של מקטל; אלבומה של הלהקה משנת 2000, "דה סטיל", הוקדש למקטל והציג גרסת כיסוי לאחד משיריו. גם קורט קוביין מלהקת נירוונה טען שהושפע ממקטל.