לאורך השנים כתבה במדורי אוכל רבים בעיתונים ומגזינים בהם: "דרך האוכל", "לאשה", "גורמה" (את) ועוד. משמשת כיועצת ועורכת קולינרית בירחון האוכל "רוזמרין", וכותבת בו באופן קבוע.
בין שלל עיסוקיה מופיעה בתוכניות רדיו וטלוויזיה שונות, מדגימה הכנת מטעמים שונים ומשוחחת על הקשר בין תרבות, מסורת ואוכל.
משתתפת בתוכניות רדיו (של ליאת רגב ברשת ב', ובתוכנית הרדיו של הים האדום – אילת) מגישה פינות בתוכנית הטלוויזיה "מטבח ביתי" בערוץ האוכל ובתוכנית - "לחיות טוב" בערוץ 2.
כותבת את מדור האוכל של מעריב סופהשבוע / המוסף ומעריב השבוע/ המגזין כותבת את מדור האוכל בגרוסלמפוסט
מחניים (שכונה בירושלים)
מחניים היא שכונה חרדית קטנה בצפון ירושלים, סמוך לשכונת סנהדריה.
גבולותיה: רחוב שמואל הנביא ממזרח ודרך בר-אילן מדרום. במערב היא גובלת בשכונת תל ארזה ובצפון בשכונות עזרת תורה וקריית צאנז. הרחובות המרכזיים בשכונה הם רחובות אהלי יוסף ובק (על שם ניסן בק).
היסטוריה.
הבית הראשון באזור שלימים היה לשכונת מחניים נבנה על ידי הרב יצחק הזמי, מדייני העידה התימנית בירושלים, בשנת 1912 לערך.
השכונה הוקמה על ידי התארגנות פרטית בתשרי תרפ"ד (1923) בראשות אברהם צארום והרב חיים יצחק הלוי, אחיו של הרב הראשי ליהודי תימן, יחיא יצחק הלוי, עבור האוכלוסייה התימנית. עד אוקטובר 1927 נבנו בשכונה 18 בתים. בל' בתשרי הונה אבן פינה לבית הכנסת בשכונה.
המצב הביטחוני בשכונה היה רעוע ותושבי השכונה שסבלו מהתקפות חוזרות של שודדים ביקשו סיוע בשמירה.
בשנות ה-30 היו דמי השכירות בשכונה מהנמוכים בירושלים. במהלך מלחמת העצמאות השכונה כמעט וננטשה עקב היותה שכונת ספר. כשחזרו התושבים לקחת מחפציהם גילו ששודדים בזזו את רכושם. בגג של הבית ברחוב מחניים 6 הייתה עמדת הגנה.
עד שנות ה-50 היה אופי השכונה חילוני-מסורתי והיה בה רוב תימני. היו בה בית חרושת לקרח ובית חרושת למשי. בגבולה מצפון הייתה תחנת ניסיונות חקלאית וממערב, מגרש כדורגל של הפועל. רבים מבני השכונה היו לוחמים במחתרות.
במהלך השנים עבר על השכונה תהליך התחרדות וכיום היא חלק מגוש השכונות החרדיות שבצפון ירושלים.
בשנת 2005 נחשפה ברחוב ניסן בק בשכונה, על ידי רשות העתיקות, מחצבה מתקופת בית שני, שמשערים כי שימשה לחציבת אבנים לכותל המערבי ולחומה השלישית של ירושלים. האבנים שנמצאו במחצבה דומות בגודלן לאבנים הקטנות שניתן לראותן בכותל המערבי, או לאלה של החומה השלישית ולפיכך, משערים שאבני המחצבה הזו שימשו גם לבניית מבנים אלה. המחצבה ננטשה בתקופת המרד הגדול.
גולה לבן
גולה לבן או גם מהגר לבן (ברוסית: Белая эмиграция, באנגלית: White émigré, בצרפתית: Russes blancs) הוא מונח פוליטי המתאר רוסי שהיגר מרוסיה עקב מהפכת אוקטובר ב-1917 ומלחמת האזרחים ברוסיה שבאה בעקבותיה והתנגד לצורת השלטון ברוסיה. נהוג להשתמש במונח בעיקר בצרפת, ארצות הברית ובריטניה. המהגרים עצמם, והאוכלוסייה המקומית באותן הארצות, נהגו להשתמש במונח שהיה פחות טעון פוליטית - מהגר מהגל הראשון (Эмигрант первой волны). בברית המועצות נעשה שימוש במונח מהגר לבן (Белоэмигрант) בשנים 1920–1980, בעיקר במשמעות שלילית. מאז סוף שנות ה-80 המסורת ברוסיה היא לכנות את אלו שהיגרו מרוסיה בשנים 1917–1922 "מהגרי הגל הראשון".
גולים לבנים רבים השתתפו בצבא הלבן או תמכו בו, למרות שהמונח מיושם לעיתים קרובות באופן נרחב, וכולל את כל מי שעזב את רוסיה בשל החלפת המשטר (חלקם, כדוגמת המנשביקים והסוציאל רבולוציונרים, התנגדו לבולשביקים אבל לא תמכו בצבא הלבן, וחלקם היו א-פוליטיים), כמו גם את הצאצאים של אלו שעזבו ועדיין שמרו על זהות נוצרית אורתודוקסית בעודם מתגוררים בחו"ל. יש לציין כי במונח "מהגר לבן" (белоэмигранты, белая эмиграция) נעשה שימוש רב יותר בברית המועצות שם הייתה לו משמעות שלילית מאשר על ידי הגולים עצמם, שהעדיפו לכנות עצמם בפשטות "מהגרים רוסים" (русская эмиграция) או "פליטי צבא רוסיים" (русская военная эмиграция) אם השתתפו בצבא הלבן.
רוב הגולים הלבנים עזבו את רוסיה בין 1917 ל-1920 (הערכות נעות בין 900,000 ל-2 מיליון), אם כי היו גם כאלו שהצליחו לעזוב בשנות ה-20 או בשנות ה-30 או שהוגלו על ידי הממשלה הסובייטית (כדוגמת הפילוסוף איבן איליין (Иван Александрович Ильин)). הם היו בני כל המעמדות וכללו חיילים וקצינים, קוזאקים, אינטלקטואלים בעלי מקצועות שונים, אנשי עסקים ובעלי קרקעות מנושלים, כמו גם בעלי המשרות בממשלה הקיסרית הרוסית ובממשלות האנטי בולשביקיות השונות מתקופת מלחמת האזרחים הרוסית. הגולים הלבנים לא היו רוסים אתניים בלבד אלא השתייכו למגוון קבוצות אתניות.
תפוצה.
בתחילה ברחו רוב הגולים מדרום רוסיה ומאוקראינה לטורקיה וממנה לארצות הסלאביות שבמזרח אירופה, כדוגמת ממלכת יוגוסלביה, בולגריה, צ'כוסלובקיה ופולין. גולים רבים נמלטו גם לאסטוניה, לטביה, ליטא, פינלנד, גרמניה וצרפת. קהילות משגשגות של גולים התפתחו בברלין ובפריז.
אזרחים וקצינים צבאיים רבים שהתגוררו או הוצבו בסיביר והמזרח הרחוק הרוסי עקרו לשאנגחאי ואזורים סמוכים בסין, מרכז אסיה, ומזרח טורקסטן, כמו גם ליפן.
במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה היגרו גולים רוסים רבים לבריטניה, ארצות הברית, קנדה, פרו, ברזיל, ארגנטינה ואוסטרליה.
נטיות אידאולוגיות.
בדרך כלל הגולים הלבנים היו אנטי קומוניסטים ומבחינתם ברית המועצות ומורשתה לא היו במהותם רוסים. הם התייחסו לתקופה מ-1917 ועד 1991 כתקופת כיבוש על ידי משטר סובייטי שהיה בינלאומי באופיו ואנטי נוצרי.
ניתן לאפיין אחוז משמעותי מבין גולים כמונרכיסטים, אם כי יש רבים ביניהם שאימצו את העמדה הנייטרלית ("נאפרדרשנטסי" – שאינם קובעים מראש), על פיה המבנה הפוליטי של רוסיה צריך להיקבע באמצעות משאל עם.
גולים לבנים רבים האמינו שמשימתם היא לשמר את התרבות ואורח החיים הרוסים מהתקופה שקדמה למהפכה בעודם מתגוררים בחו"ל, במטרה להשיבם לתרבות הרוסית לאחר נפילת ברית המועצות.
מיסיון דתי לעולם החיצון היה רעיון נוסף שקידמו אנשים כדוגמת הבישוף "יוחנן משאנגחאי וסן פרנסיסקו" (מיכאיל מקסימוביץ', קיבל מעמד של קדוש נוצרי בכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה) שאמר ב-1938 במועצת הפזורה הכללית:
גולים לבנים רבים האמינו גם כי חובתם להישאר פעילים בקרב כנגד הדיקטטורה הסובייטית, בתקווה לשחרר את רוסיה. אידאולוגיה זו קיבל השראה בעיקר מהגנרל פיוטר וראנגל, שאמר בעת תבוסת הצבא הלבן "הקרב למען רוסיה לא פסק, הוא רק לבש צורות חדשות".
הקפטיין ואסילי אורחוב, קצין צבא בדימוס והמוציא לאור של כתב העת "זקיף", פיתח את רעיון האחריות במילים הבאות:
ארגונים ופעילויות.
הגולים יסדו ארגונים מגוונים למטרת המאבק במשטר הסובייטי כדוגמת "איחוד כלל צבאי רוסי", "אחוות האמת הרוסית", ו" הברית הלאומית של בני הברית הרוסים" (NTS). פעילות זו הפכה את הגולים הלבנים למטרה להסתננות לתוכם על ידי המשטרה החשאית הסובייטית (מבצע טראסט (операция "Трест") ו"הקו הפנימי" (Внутренняя Линия)). שבעים וחמישה קצינים בדימוס של הצבא הלבן שימשו כמתנדבים בצבאו של פרנסיסקו פרנקו במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
כמה מהגולים הלבנים פיתחו אהדה למשטר הסובייטי וכונו "פטריוטים סובייטים". אנשים אלו הקימו ארגונים כדוגמת "המלאדרוסי" (Союз Младороссов), "אווראז'ייטסי" (Евразийцы), וה"סמנובחובטסי" (Сменовеховцы).
במהלך מלחמת העולם השנייה נטלו גולים לבנים רבים חלק ב"תנועת השחרור הרוסית" (Русское Освободительное Движение) שפעלה כבת ברית של הנאצים. מצד שני, מספר משמעותי השתתף בתנועות אנטי-נאציות, כדוגמת תנועת ההתנגדות הצרפתית. במהלך המלחמה באו גולים לבנים במגע עם אזרחים לשעבר של ברית המועצות מהשטחים הכבושים בידי הגרמנים שחלקם השתמש בנסיגה הרוסית כהזדמנות להימלט מברית המועצות או ששהו בגרמניה ובאוסטריה כשבויים וכעובדי כפייה והעדיפו להישאר במערב. לקבוצה זו נוהגים להתייחס כאל מהגרים "מהגל השני" (או גם פליטים). גל שני קטן יחסית זה החל להתבולל במהירות בתוך קהילת הגולים הלבנים.
לאחר המלחמה נותר הארגון NTS כיחיד שהמשיך במאבק אנטי סובייטי פעיל. ארגונים אחרים התפזרו, או שהחלו להתרכז בשימור-עצמי ו/או בחינוך הצעירים בלבד. תנועות נוער שונות כדוגמת "הצופים הרוסים בגלות" פעלו לגידול הילדים תוך כדי הקניית רקע בתרבות ובמורשת הרוסית שלפני המהפכה.
במטרה לשמר את הכנסייה שלהם מהשפעה סובייטית הקימו גולים לבנים את "הכנסייה הרוסית אורתודוקסית בחו"ל" ב-1924. הכנסייה מתקיימת גם בימינו, כשהיא פועלת כמרכז רוחני ותרבותי לקהילה הרוסית אורתודוקסית בחו"ל. ב-17 במאי 2007 נחתם "הסכם האיחוד הקנוני עם הפטריארכיה של מוסקבה" על ידי ראש הכנסייה הרוסית בחו"ל וראש הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית וחידש בכך את הקשרים בין שתי הכנסיות לאחר נתק בן יותר משמונים שנים.
מהגרים בולטים מ"הגל הראשון".
דמויות פוליטיות וצבאיות:
היסטוריונים ופילוסופים:
אמנים:
מדענים וממציאים:
דמיות נוספות:
ארגונים וישויות של גולים לבנים.
שטחי שיפוט של הכנסייה האורתודוקסית:
ארגונים צבאיים וצבאיים למחצה:
ארגונים פוליטיים:
תנועות נוער:
ארגוני צדקה:
אישה בחולות
אישה בחולות (ביפנית: 砂の女) הוא סרט קולנוע המבוסס על נובלה מאת קובו אבה. הנובלה, בעלת הנופך האקזיסטנציאליסטי, יצאה לאור בשנת 1962. הסרט, שנכתב על ידי אבה ובוים על ידי הירושי טשיגהרה יצא ב-1964 וזכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל קאן באותה שנה. בנוסף, הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר באותה שנה.
תקציר עלילה.