ארדיטי נולד בקרסנטינו, פיימונטה (איטליה). הוא החל את הקריירה המוזיקלית שלו ככנר, ולמד מוזיקה בקונסרבטוריון של מילאנו. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בשנת 1843 כבמאי בווארצ'לי, והיה לחבר כבוד באקדמיה הפילהרמונית. ארדיטי ניהל אופרה ברחבי איטליה ובשנת 1846 ניצח בהוואנה שבקובה, שם פגש לראשונה את בוטיסיני. הוא ביקר בארצות הברית, שם נשאר זמן מה, ניהל אופרות בניו יורק, בפילדלפיה ובערים אחרות עם חברת האופרה האיטלקית מקס מארצק עד 1856. אז, לאחר ביקור בקונסטנטינופול, החליט להתיישב בלונדון, אך נסע שוב לאמריקה עם חברת האופרה המלכותית. הוא גם ניהל בגרמניה, ובערים אחרות באירופה הגדולות כמו סנט פטרסבורג, וינה ומדריד. לאחר 1885 התגורר באנגליה וניהל את בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן. הוא נפטר בהוב, הסמוכה לברייטון, אנגליה. הוא נקבר בבית העלמין בהוב.
האופרות הידועות ביותר של ארדיטי הן: "I Brigati", "Il Crosaro" ו"La spia" ("המרגל") בנוסף הוא כתב שירים רבים ואלס ווקאלי, שהפופולריים שבהם הם " Il Bacio" ("הנשיקה"), שהוקדש למריאטה פיקולומיני, לטקסט שנכתב במיוחד על ידי הבריטון גוטרדו אלדיירי), "Le Tortorelle" ("היונה"), המוקדש לאטלקה גרסטר), "Se Saran Rose" ("ניצות הורד"), המוקדש לאדלינה פאטי) ו-"Parla" ("דבר!").
דביאטאייב (סרט)
"דביאטאייב" (ברוסית: “Девятаев”; נודע בעבר בשם "הבריחה מהגיהנום", ФАУ. Побег из ада) הוא סרט דרמה ביוגרפית רוסי, בכיכובו של פאבל פרילוצ'ני כמיכאיל דביאטאייב. הסרט הופק באופן אנכי, שנהוג בעיקר ביצירת סרטונים בפלטפורמות כולל TikTok ו-Snapchat. הסרט עלה לאקרנים באפריל 2021.
הסרט מבוסס על אירועים היסטוריים אמיתיים ומספר על הישגו של טייס הקרב הסובייטי מיכאיל פטרוביץ' דביאטייב, שנמלט ממחנה ריכוז נאצי לייצור טילי V-2 ב-8 בפברואר 1945 על המפציץ הגרמני Heinkel He 111 שחטף באי אוזדום שב, במהלך מלחמת העולם השנייה. התסריט לסרט נכתב על בסיס הספר האוטוביוגרפי "בריחה מהגיהנום" שכתב מיכאיל דוויאטייב, יועץ הסרט היה בנו, אלכסנדר דביאטייב. את התפקיד הראשי גילם השחקן פאבל פרילוצ'ני במקום דנילה קוזלובסקי שסירב בשל לוח זמנים צפוף.
הסרט שהופק בתקציב של 625,253,243 מיליון רובל רוסי, הכניס 309,832,091 בלבד.
עלילה.
מיכאיל דביאטייב ואשתו ובנו נמצאים במצעד חגיגי, שמיד לאחריו נפרד הטייס ממשפחתו, נכנס לרכב ונוסע לחזית המזרחית]. דביאטייב מביט לאחור במשפחתו בערגה, אולי בפעם האחרונה.
קיץ 1944. חיל האוויר הסובייטי מונע תקיפה אווירית של האויב ליד לבוב בעיצומה של מלחמת העולם השנייה. חיילי הצבא האדום נמצאים במתקפה, אבל האויב עדיין חזק מאוד. בקרב אווירי ליד העיר לבוב ב-13 ביולי, מטוס קרב גרמני רודף מטוס סובייטי ושבו טייס הקרב מיכאיל דביאטייב. בקרב האווירי, מטוס ה-Bell P-39 Airacobra של הליוטננט בכיר דוויאטייב בוער. לאחר שנוחת על שטח שנכבש על ידי האויב, דביאטייב עם כוויות קשות ומחוסר הכרה נלקח בשבי למחנה הריכוז זקסנהאוזן.
לאחר הניסיון הראשון להימלט מהמחנה, דביאטאייב מצפה למוות בלתי נמנע בכבשן הקרמטוריום, אך, במקרה, הוא מוצא את עצמו במחנה ריכוז אחר באי הגרמני אוזדום בים הבלטי. באתר הניסויים הגרמני הסודי ביותר, Peenemünde, הממוקם באי זה, נבדק "נשק יום הדין" האחרון של גרמניה הנאצית: טילים בליסטיים מדגם "V-2", מה שאומר שאסירי מחנות הריכוז לא יוכלו לעזוב את האי בחיים. יצטרך דוויאטייב לבחור: למות במחנה ריכוז או לעלות שוב לשמיים, אך כבר בשורות הלופטוואפה הגרמנית. הוא בוחר באפשרות שלישית: בריחה במטוס אויב חזרה לברית המועצות.
הפקה.
הסרט נכלל ברשימת 14 הפרויקטים הקולנועיים שקיבלו תמיכה כספית מקרן הקולנוע הממשלתית. הצילומים החלו בפברואר 2020 ונערכו באולפני לנפילם בסנקט פטרבורג ובמתקני האולפנים בקרונשטאדט ובבסיס צבאי לשעבר ליד סיברסקי במחוז לנינגרד, למרות מגפת הקורונה ברוסיה.
קרבות האוויר של הסרט נוצרו באמצעות המשחק War Thunder]. השחקנים שגילמו את הטייסים ישבו בתא טייס של מטוסים אמיתיים, כשסביבם הוצבו מסכי לד שהציגו קטעים מהמשחק. לדברי בקממבטוב, "אי אפשר היה לצלם 35 דקות של קרבות אוויר כמו שראיתי את זה בעיני רוחי - מציאותי, יפהפה, מלא אקשן. אין יותר טייסים שיכולים להטיס את המטוסים האלה ככה... ופשוט שיחקתי בהרבה סימולטורים של תעופה ממוחשבת. נזכרתי בזה והחלטתי שאני לא אשכור טייסים, אלא גיימרים-טייסים ".
הסרט משתמש בעותק בגודל מלא של מטוס Heinkel He 111 הגרמני, שלמעשה לקח חלק בסיפור בריחתו של הטייס הסובייטי מיכאיל דביאטאייב מהאי אוזדום בים הבלטי. הוא שוחזר במתחם הטכני של אולפן הסרטים Voenfilm. כמו כן, שימשו עותקים של מפציצי Bell P-39 Airacobra אמריקאיים.
ב-2 באפריל 2020 נודע כי בעקבות ההגבלות שהוטלו על רקע מגפת הקורונה, לנפילם השעתה זמנית את צילומי הסרט. בהמשך הם חודשו והסרט יצא לאקרנים באפריל 2021.
מוזיקה.
המוזיקה לסרט נכתבה חתן פרס נשר הזהב, יורי פוטיינקו.
השיר שלפני המלחמה "עיר אהובה" (Любимый город) בסרט בוצע על ידי סולן להקת רמשטיין טיל לינדמן. לזמר הגרמני יש היסטוריה נוסטלגית עם השיר הזה מאז ששמע אותו בילדותו, כשחי בעיירה רוסטוק שבגרמניה המזרחית. הרעיון לכלול את השיר בפסקול הסרט שייך לזמר עצמו. לפי לינדמן, השיר הזה, כמו כל מוזיקה אחרת, "יוצר גשרים בין עמים". הזמר הרוסי לב לשצ'נקו שיבח את הביצוע של השיר. המילים נכתבו על ידי ניקיטה בוגוסלובסקי והמוזיקה נכתבה על ידי יבגני דולמטובסקי.
ריצ'רד שוויקר
ריצ'רד שולץ שוויקר (באנגלית: Richard Schultz Schweiker; 1 ביוני 1926 – 31 ביולי 2015) היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי. שוויקר היה מזכירהּ ה-14 של מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית בממשלו של הנשיא רונלד רייגן בשנים 1981–1983. קודם לכן היה חבר הקונגרס של ארצות הברית מטעם מדינת פנסילבניה, תחילה בבית הנבחרים (1969-1961) ואחר כך בסנאט (1981-1969). ב-1976 היה מועמד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית כעמיתו למירוץ של מושל קליפורניה רייגן במסע הבחירות שלו לנשיאות בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית.
ביוגרפיה.
ראשית חייו.
שוויקר נולד בנוריסטאון שבמזרח פנסילבניה ביוני 1926, בנם של מלקולם אלדרפר שוויקר האב (1982-1895) ואשתו בלאנש שולץ (1974-1894). אביו ודודו עבדו בעסקי הריצוף במשך כמה עשורים. הוא רכש את השכלתו המוקדמת בבתי ספר ציבוריים בווסטרסטר, וסיים את לימודיו בתיכון האזורי של נוריסטאון כוולדיקטוריאן ב-1944. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת בצי ארצות הברית על סיפון נושאת המטוסים "(USS Tarawa (CV-40" מסדרת אסקס, והשתחרר משירות פעיל ב-1946.
לאחר שירותו הצבאי, למד שוויקר במכללת סליפי רוק סטייט במשך שנתיים לפני שעבר לאוניברסיטת מדינת פנסילבניה. הוא קיבל תואר ראשון בפסיכולוגיה מהאוניברסיטה ב-1950, וסיים את לימודיו כסטודנט באחוות פי קאפה סיגמא. לאחר מכן הוא הצטרף לעסק של משפחתו, חברת "אמריקן אולין טייל", ומעוזר במחלקת כוח האדם של החברה טיפס בסולם הדרגות עד לנשיא הארגון בתוך מספר שנים. הוא גם היה פעיל בפוליטיקה הרפובליקנית המקומית. הוא היה חבר בוועדת המחוז, והקים את סניף הרפובליקנים הצעירים במחוז מונטגומרי, שבשנים 1952–1954 היה נשיאו. הוא נבחר כציר חלופי לכינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית ב-1952 וב-1956.
ב-10 ביוני 1955 נישא שוויקר לקלייר ג'ואן קולמן, לשעבר מארחת של תוכנית הטלוויזיה לילדים "חדר המשתובבים" (Romper Room) בפילדלפיה. נולדו להם שני בנים ושלוש בנות.
בית הנבחרים של ארצות הברית.
ב-1960 נבחר שוויקר לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מחוז הקונגרס ה-13 של פנסילבניה. באותה תקופה כלל מחוז מונטגומרי, המרכזי שבמחוז הקונגרס ה-13, את נוריסטאון - עיר הולדתו של שוויקר - ומספר קהילות פרווריות אמידות בקו הראשי של פילדלפיה. שוויקר היה רפובליקני מתון ובמידה מסוימת אפילו ליברלי, ובבחירות המקדימות שנערכו במלגה הרפובליקנית גבר על חבר בית הנבחרים המכהן ג'ון לאפור. בבחירות הכלליות הוא ניצח את וורן בלארד מהמפלגה הדמוקרטית, שהיה פרופסור למשפטים באוניברסיטת טמפל, בהפרש של 62% –38%. הוא נבחר לשלוש תקופות כהונה נוספות, ומעולם לא קיבל פחות מ-59% מקולות הבוחרים.
במהלך כהונתו בבית הנבחרים, היה שוויקר חבר בוועדת הכוחות המזוינים ובוועדת המבצעיים הממשלתיים (בהווה נקראת "ועדת הפיקוח"). הוא נתן את חסותו לחקיקה שנחתמה בידי הנשיא לינדון ג'ונסון ב-1965, שהעניקה הטבות במזומן לאנשי ההכוחות המזוינים של ארצות הברית למען קיצוץ בעלויות. הוא גם תמך בחקיקות הנוגעות לזכויות אזרח, ביצירת מדיקר, הגדלת הביטוח הלאומי וסובסידיות פדרליות לשכר דירה. הוא שקל להתמודד לתפקיד מושל פנסילבניה ב-1966, אך מנהיגים רפובליקנים במדינה שכנעו אותו שלעשות לעשות כן.
סנאטור מטעם פנסילבניה.