ההתמחות מוסדרת בישראל , וב, שהותקנו מכוח חוק זה. רשאי להתחיל בהתמחות מי שסיים לימודי משפטים לתואר ראשון, או שנותרו לו לא יותר משתי בחינות כדי להיות זכאי לתואר זה. החוק קובע כי "לא יעסיק מאמן מתמחה אלא בעבודה משפטית". בששת החדשים האחרונים לתקופת התמחותו רשאי מתמחה לייצג את שולחי מאמנו בבית משפט השלום, ובלבד שהמאמן יהיה נוכח בבית המשפט או שבית המשפט הרשהו להמשיך בייצוג אף בהיעדר המאמן.
עד שנת 1985 נמשכה ההתמחות שנתיים, כאשר בשנים 1963–1985 ניתן היה להתחיל אותה במהלך השנה האחרונה ללימודי משפטים. בשנת 1985 קוצרה ההתמחות לשנה וחצי, אך נקבע שניתן להתחיל אותה רק בסיום לימודי המשפטים. בשנת 1994 קוצרה ההתמחות לשנה אחת. ביולי 2017 אישרה הכנסת את הארכת תקופת התמחות לשנה וחצי. הארכה זו אינה חלה על:
בתום תקופת ההתמחות ניגש המתמחה לבחינת ההסמכה של לשכת עורכי הדין, שמעברה בהצלחה מקנה לו את הזכות להצטרף ללשכת עורכי הדין ולהפוך לעורך דין.
דינו של המתמחה, בתקופת התמחותו, כדין עובדו של המאמן לכל דבר ועניין (למעט כאשר ההתמחות נעשית בצה"ל), למעט לעניין החוקים הבאים:
רחל (שחקנית צרפתייה)
אהוד גרוסמן
אהוד גרוסמן הוא רופא פנימאי ישראלי, ניהל במשך 21 שנים את מחלקה פנימית ד' והיחידה ליתר לחץ דם בבית החולים תל-השומר, משנת 2018 הוא מנהל את האגף הפנימי במרכז הרפואי שיבא בתל השומר, פרופסור מן המנין ברפואה פנימית, דקאן הפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב, מופקד על הקתדרה ליתר לחץ דם באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה.
תחילת דרכו כרופא.
גרוסמן בוגר בהצטיינות של הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב. כדי לממן את לימודיו, מהתקופה שהיה סטודנט שנה ג', עבד גרוסמן כאח, במשך כ-4 שנים במכון הלב, ביחידה לטיפול נמרץ בבית החולים תל-השומר בניהולו של הפרופ' הנרי נויפלד. את שנת הסטאז', עשה בתל-השומר.
לאחר סיום הסטאז' שירת בצה"ל כרופא צבאי, בחיל השריון. גרוסמן עבר לגור בקיבוץ סעד. אשתו שימשה אחות הקיבוץ והוא החל לעבוד במקביל לשירותו הצבאי כרופא בקיבוץ גבים ובמושב יכיני. בסיום שרותו הצבאי התמחה ברפואה פנימית בבית החולים תל השומר, במחלקתו של הפרופ' יחזקאל סמרה (ביתן 30) ובנוסף במחלקתה של פרופ' תלמה רוזנטל (ביתן 38), אשר עסקה בנושא של יתר לחץ דם.
לאחר סיום ההתמחות, יצא גרוסמן להשתלמות בארצות הברית בנושא יתר לחץ דם. גרוסמן השתלם שנה אחת בנושא המודינאמיקה של יתר לחץ דם ב-Ochsner clinic בניו אורלינס ושנתיים בנושא מערכת העצבים הסימפטטית ויתר לחץ דם במכונים הלאומיים לבריאות במרילנד.
רופא בכיר.
עם חזרתו ארצה הצטרף גרוסמן למחלקה פנימית והיחידה ליתר לחץ דם בבית החולים תל השומר. בשנת 1997 נתמנה גרוסמן למנהל מחלקה פנימית ד' בבית חולים שיבא, ומשנת 2003 גרוסמן מנהל גם את היחידה ליתר לחץ דם המסונפת למחלקה. משנת 2018 הוא מנהל את האגף הפנימי במרכז הרפואי ע"ש שיבא בתל השומר. בשנת 2000 קודם לדרגת פרופסור מן המניין לרפואה פנימית באוניברסיטת תל אביב ומשנת 2004 גרוסמן מופקד על הקתדרה ליתר לחץ דם באוניברסיטת תל אביב. גרוסמן חבר בארגון האירופאי והאמריקאי ליתר לחץ דם. בין השנים 2001–2003 כיהן גרוסמן כמזכיר החברה ליתר לחץ דם בישראל ומאוקטובר 2003 עד 2005 היה יו"ר החברה ליתר לחץ דם בישראל.
גרוסמן משלב את עבודתו כקלינאי, איש אקדמיה ואיש ניהול. בין השנים 2003–2004 כיהן גרוסמן כסגן מנהל האגף לרפואה פנימית בבית החולים תל השומר. בין השנים 2005–2014 כיהן גרוסמן כיו"ר וועדת ההתמחות וסגן יו"ר המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית בישראל. בין השנים 2006–2014 כיהן גרוסמן כסגן דיקן לקידום אקדמי בבית ספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב. מחודש ספטמבר 2014 מכהן גרוסמן בתפקיד דקאן הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
גרוסמן מכהן כעורך מדעי בכתב העת מדעי רפואי "Medicine".
גרוסמן פרסם כשש מאות מאמרים מדעיים
משפחתו.
גרוסמן נשוי לרחל (לבית בן ברוך), אחות במקצועה. לזוג 2 בנים רופאים פנימאים ובת העוסקת בכלכלה ומינהל עסקים. הבן הבכור, אלון גרוסמן פרופסור לרפואה פנימית ומנהל מחלקה פנימית ב בבית חולים בלינסון, הבן חגי פנימאי וראומטולוג, פרופסור לרפואה פנימית בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב וסגן מנהל מחלקה פנימית בתל-השומר.
מנהל תיקי השקעות
מנזר סנגוב
מנזר סנגוב (ברומנית: Mănăstirea Snagov) הוא מנזר נוצרי אורתודוקסי רומני השוכן על אי באגם סנגוב, ברומניה. המנזר נוסד כנראה על ידי מירצ'אה הזקן והוא מוזכר בתעודות לראשונה ב-1408. המנזר מכונה לעיתים גם "מנזר ולאד צפש, משום האמונה העממית שוולאד השלישי (המשפד) קבור במנזר. בדיקה מודרנית שנערכה לעצמות הקבורות בקבר המיוחס, קבעה שהעצמות הקבורות שם הן עצמות סוס.
בסביבות שנת 1456 ולאד השלישי בנה קיר מגן, גשר בין האי ובין גדת האגם, בית סוהר לכליאת בוגדים וליסטים וגם מעבר תת-קרקעי המחבר את האי ליבשה. המנזר בנוי בסגנון ביזנטיני עם אלמנטים דקורטיביים רומנים.
המקום שימש נזירות עד 1810, כאשר הועברו למקום אחר. רעידת האדמה של 1814 גרמה לנזקים כבדים. בעת מהפכת טודור ולדימירסקו ב-1821 נשרף הגשר, העשוי עץ אלון, שחיבר את האי לגדה ואף פעם לא שוקם.
במנזר יש רק נזיר אחד המתחזק אותו. תושבי האזור מעדיפים ללכת להתפלל בכנסייה הכפרית ורק בחגים מתכנס כמניין מתפללים. המקום זוכה לביקורי 20 עד 25 תיירים בחודש.
דוב חום ההימלאיה
הדוב החום ההימלאיה (וכן, הדוב האדום ההימלאיי, דוב האיזאבלין ו-דזו-טה; שם מדעי: "Ursus arctos isabellinus") הוא תת-מין של הדוב החום אשר תפוצתו היא צפון אפגניסטן, צפון פקיסטן, צפון הודו, נפאל, דרום מזרח קזחסטן, טיבט ומשערים כי נכחד בבהוטן. זהו היונק הגדול ביותר באזור, זכרים בוגרים יכולים להגיע לאורך של עד 2.2 מ', בעוד הנקבות הן קצת יותר קטנות. דובים אלה הם אוכלי כל וישנים תרדמת חורף במהלך החורף. למרות שהם קיימים במספר אזורים מוגנים, הם מתמעטים יותר ויותר בגלל אובדן של בתי גידול מתאימים ורדיפה על ידי בני אדם, והם כיום במצב שימור "סכנת הכחדה חמורה (CR)". דוב זה נחשב לאחת המקורות על האגדה של היטי.
תיאור.
בין זכרי ונקבי הדובים החומים ההימלאיה יש דימורפיזם זוויגי. אורכם של הזכרים נע בין 1.5 ל-2.2 מטר, ואילו אורכן של הנקבות הוא בין 1.37 ל-1.83 מטר. הם בעלי החיים הגדולים ביותר בהרי ההימלאיה והם בדרך כלל בצבע חול או חום אדמדם.
התנהגות ואקולוגיה.
הדובים נכנסים למצב תרדמת חורף בסביבות אוקטובר ומתעוררים בחודשים אפריל ומאי. התרדמת חורף מתרחשת בדרך כלל במערה שנוצרה על ידם, על ידי דוב/ים או בעל חיים אחר.
מזון.
דובים חומים ההימלאיה הם אוכלי כל ואוכלים עשבים, שורשים וצמחים אחרים, כמו גם חרקים ויונקים קטנים, הם גם אוהבים פירות וגרגרים. בנוסף הם טורפים יונקים גדולים, כולל כבשים ועזים. דובים בוגרים יאכלו לפני הזריחה ולאחר מכן בשעות אחר הצהריים.
שימור.
הסחר הבינלאומי באיברי הדוב אסור על ידי חוק הגנת חיות בר בפקיסטן. קרן נמר השלג (SLF) בפקיסטן עורכת מחקר על המצב הנוכחי של דובים חומים ההימלאיה בתחום פאמיר בגילגיט-בלטיסטן, בית גידול בטוח עבור הדובים ומעבר המחבר את אוכלוסיות הדובים בפקיסטן למרכז אסיה. הפרויקט גם מתכוון לחקור את הקרבות בין בני האדם עם הדובים, תוך קידום הסובלנות כלפי דובים באזור באמצעות חינוך לשמירת הסביבה והדובים. SLF קיבל מימון מקרן הטבע של הנסיך ברנהרד. שלא כמו קרוב המשפחה שלו (דוב שחור אמריקני), אשר מצב אוכלוסייתו טובה, הדוב החום ההימלאיה בסכנה הכחדה חמורה. הם ניצודים עבור הפרווה והטפרים שלהם למטרות נוי ואיבריהם הפנימיים לשימוש בתרופות. הם נהרגים על ידי רועים המגנים על בעלי החיים שלהם ובתי הגידול שלהם נהרסים על ידי הפלישה האנושית. בהימאצ'ל, בתי הגידול הם מקלטי חיות בר בקוגטי וטונדה וגם באזור שבט צ'מבה. בקוגטי האוכלוסייה המוערכת היא 20 פריטים, ו15 פריטים ב-טונדה. העץ הנושא את פרח המדינה של הימאצ'ל - הבורנש - הוא מקום מפגש מועדף של הדוב הזה. בשל הערך הכספי הגבוה של עץ הבורנש, כורתים את העצים וסוחרים בהם וזהו גרימת הרס נוסף לבתי הגידול של הדוב החום ההימלאיה. דוב חום ההימלאיה הוא מין בסכנת הכחדה קריטית בחלק מתחום המחייה שלו יש אוכלוסייה של רק 150-200 פריטים בפקיסטן. האוכלוסיות בפקיסטן הן קטנות ומתרבות באיטיות, ובנוסף מתמעטות בגלל איבוד בתי גידול, פיצול אוכלוסיות, ציד, וקרבות דובים המאורגנים על ידי האדם.
דמיון עם יטי.
"דזו-טה", מונח נפאלי, לפעמים נקשר בטעות גם הוא עם האגדה של יטי. במהלך הדואר היומי מתואר מסע השלג של 1954, טום סטוברט נתקל בדזו-טה. הסיפור מסופר על ידי ראלף איזארד, כתב הדואר היומי של המשלחת, בספרו "הרפתקאות איש השלג המתועב". הדו"ח הודפס גם בשליחויות "דיילי מייל" ב-7 במאי 1954. אולם טום סטוברט לא היה יליד האזור והזיהוי שלו היה מבוסס רק על ההנחה שהוא מכיר חיה שלא ראה מעולם ושמע עליה מהעדויות הרבות. ילידים טיבטים מכחישים כי השם דזו-טה (מתקיף הבקר) מתייחס לכל סוג של דוב ואנשים משתמשים בשם באזורים שבהם דובים לא נמצאים. ג'ורג' אברהרט אומר ב"יצורים נסתרים", מדריך לקריפטוזואולוגיה, ספרי קליאו 2002, במאמרים דזו-טה 151 ודרה-מו 148-149, כי הבעיה היא תוצאה של בלבול דזה-טה עם יצור אחר המכונה דרה מו, וזה בהחלט דוב חום ההימלאיה. אברהרט אומר תחת הכתבה דזו-טה כי "אין ספק שהמקומיים הגישו טענה כזו."
יקותיאל גינצבורג