הסרט המבוסס על היריבות בין פורד לפרארי ועוסק במאבקי השליטה במרוצי לה מאן, חיכה זמן רב במחסני חברת פוקס המאה ה-20 כפרויקט שתוכנן לצאת לפועל. בתחילה היה אמורים לככב בו טום קרוז ובראד פיט לפי תסריט מקורי של ג'ייסון קלר, אך הפרויקט נזנח לאחר שג'אז באטרוורת' וג'ון הנרי באטרוורת' גויסו לכתוב את התסריט עם ג'וזף קושינסקי כבמאי. ב-5 בפברואר 2018 הוכרז כי ג'יימס מנגולד יביים את הסרט על פי התסריט המקורי של קלר, ג'אז באטרוורת' וג'ון הנרי באטרוורת'. בהמשך קטרינה באלף, ג'ון ברנטל ונוח ג'ופה הצטרפו לצוות השחקנים לצד כריסטיאן בייל ומאט דיימון בתפקידים הראשיים. ביולי 2018 לוהק ג'ק מק'מאלן לסרט לגלם את אחד המכונאים הבריטיים המפתחים של מיילס, וגם טרייסי לטס הצטרף לשחק את הנרי פורד השני, יחד עם ג'ו ויליאמסון. באוגוסט 2018 לוהק ג'יי ג'יי פילד לתפקיד מהנדס הרכב רוי לון, ראש רכבי פורד המתקדמים באנגליה ויד-ימינו של הנרי פורד השני. המלחין מרקו בלטרמי אישר בראיון שהוא יכתוב את פסקול הסרט, לאחר שבלטרמי עבד בעבר עם מנגולד בסרטים ", וולברין ולוגאן.
הצילומים החלו ב-30 ביולי 2018 ונמשכו 67 יום, והתקיימו בארצות הברית: קליפורניה, ניו אורלינס, לואיזיאנה, אטלנטה, סוואנה וג'ורג'יה ובלה מאן, צרפת.
הפצה.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-30 באוגוסט 2019 במסגרת פסטיבל הסרטים של טליורייד. הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-9 בספטמבר והיה סרט הפתיחה של פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה שלושה ימים מאוחר יותר. הסרט יצא להקרנות מסחריות ב-15 בנובמבר.
בוב (אי, אנטארקטיקה)
האי בוב (באנגלית: Bob Island) הוא אי סלעי, בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה.
האי ממוקם 7 קילומטרים דרומית מזרחית לכף אררה.
אורכו של האי 2 קילומטרים.
האי מתנשא לגובה של 145 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה.
גילוי האי.
אדריאן דה ז'רלאש, שעמד בראש המשלחת האנטארקטית הבלגית (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1899–1897), חקר את ארכיפלג פאלמר בשנת 1898.
מקור השם.
ז'רלאש קרא לאי - "אי הרעב" ("Ile Famine") אבל בדוחות המשלחת שונה שמו ל-"האי בוב" ("Ile Bob").
במיפוי האזור בשנת 1955 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד, הסוקרים מיפו את האי על הקרקע (כאשר מידותיו בהתאם למיפויים שונים ממידות האי על פי המיפוי שבוצע על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית, ואולם בשל צורתו ומיקומו הזהים למפות הבלגיות, הם הותירו את השם של האי - הוא שמו הנוכחי).
האי בוב
בחירות בארצות הברית
בחירות בארצות הברית נערכות עבור פקידי ממשל ברמה הפדרלית, המדינתית והמקומית. ברמה הפדרלית, ראש המדינה הלא הוא הנשיא, נבחר בעקיפין על ידי תושבי כל מדינה, באמצעות חבר אלקטורים. כיום, אלקטורים אלה כמעט תמיד מצביעים בהצבעה עממית של מדינתם. כל חברי המחוקקים הפדרליים, הקונגרס, נבחרים ישירות על ידי תושבי כל מדינה. ישנן משרות רבות שנבחרות ברמת המדינה, כאשר לכל מדינה יש לפחות מושל או מחוקק נבחר אחד. ישנם גם משרדים נבחרים ברמה המקומית, במחוזות, ערים, עיירות, עיירות, מחוזות משנה וכפרים; כמו גם למחוזות מיוחדים העשויים לעבור את גבולות המחוז והעירייה. על פי מחקר של מדענית המדינה ג'ניפר לולס, היו 519,682 נבחרי ציבור בארצות הברית נכון לשנת 2012.
בעוד שחוקת ארצות הברית אכן קובעת פרמטרים לבחירת פקידים פדרליים, החוק המדיני, ולא הפדרלי, מסדיר את מרבית היבטי הבחירות בארצות הברית, כולל פריימריז, זכאותם של הבוחרים (מעבר להגדרה החוקתית הבסיסית), ניהול כל מערך הבחירות בכל מדינה, כמו גם ניהול הבחירות המדינתיות והמקומיות. כלל הבחירות - הפדרליות, המדינתיות והמקומיות - מנוהלות על ידי המדינות הבודדות.
ההגבלה והרחבת זכויות ההצבעה לקבוצות שונות הייתה תהליך שנוי במחלוקת לאורך ההיסטוריה של ארצות הברית. כאשר הממשלה הפדרלית הייתה מעורבת גם בניסיונות להגדיל את שיעור ההצבעה, באמצעות צעדים כמו חוק רישום הבוחרים הלאומי משנת 1993. גם נושא מימון הבחירות היה שנוי במחלוקת, מכיוון שמקורות פרטיים מהווים כמויות נכבדות של תרומות קמפיין, במיוחד בבחירות הפדרליות, בהן לתרומות אלה יש משקל רב. מימון ציבורי מרצון למועמדים הוצג בשנת 1974 לקראת הבחירות לנשיאות. על נציבות הבחירות הפדרלית, שהוקמה בשנת 1975 על פי תיקון לחוק קמפיין הבחירות הפדרלי, מוטלת האחריות לחשוף מידע על מימון קמפיין, לאכוף את הוראות החוק כמו גם גבולות ואיסורים על תרומות, ולפקח על המימון הציבורי של בחירות לנשיאות ארצות הברית.
הבחירות.
הבחירות לנשיאות.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית מתקיימות אחת לארבע שנים, תמיד ביום שלישי שבין ה-2 ל-8 בנובמבר, ברציפות מאז שנת 1792. למעשה, באותו יום שלישי בחודש נובמבר מתקיימות בארצות הברית בחירות כלליות בכל שנה, ופעם בארבע שנים הבחירות הן גם לנשיאות. בשאר השנים הבחירות הן לסנאט (בכל שנה זוגית, לשליש מחברי הסנאט), לבית הנבחרים (בכל שנה זוגית), וכן לתפקידים של מושלי מדינות, בתי מחוקקים של המדינות, ותפקידים נוספים במדינות, טריטוריות וערים, לפי הצורך. בשנה שבה יש בחירות לנשיאות, מתמודדים במקביל זוגות של מתמודדים, האחד למשרת הנשיא והשני למשרה של סגנו. המצביעים בוחרים בזוג מתמודדים, שניהם מאותה המפלגה. אף על פי שבארצות הברית רשומות עשרות מפלגות (בבחירות לנשיאות של 2012 התמודדו מועמדים מעשרים מפלגות שונות ועוד עשרות עצמאיים) – החל משנת 1853, כיהנו רק נשיאים שהשתייכו לאחת משתי המפלגות הראשיות: המפלגה הרפובליקנית, והמפלגה הדמוקרטית.
למעשה המצביעים אינם בוחרים את הנשיא ואת סגנו באופן ישיר, אלא בוחרים בנציגים הנקראים "אלקטורים", אשר מתכנסים בחודש דצמבר כדי לבחור את הנשיא ואת סגנו. בגלל שיטת הבחירות המיוחדת לארצות הברית, שתפורט להלן, בבחירות של 2012 למשל היו רק לשישה זוגות מועמדים אפשרות תאורטית לזכות בתפקידים. השיטה גם מאפשרת תוצאה של הבחירות, שהיא נדירה אך לא תאורטית (ואכן קרתה חמש פעמים בהיסטוריה, לאחרונה בשנת 2016), כך שיכולים להיבחר באופן חוקי נשיא וסגן-נשיא שקיבלו פחות קולות של מצביעים, בכל ארצות הברית, מאשר קיבלו יריביהם.
הבחירות לקונגרס.
הבחירות לבית הנבחרים.
הבחירות לנציגים נערכות אחת לכל שנה בעלת מספר זוגי, ביום שלישי הראשון לאחר יום שני הראשון שחל בחודש נובמבר. המפלגות הגדולות נוהגות לבחור את המתמודדים בבחירות מקדימות הנערכות מספר חודשים לפני הבחירות לבית הנבחרים. הכללים לגבי מועמדים עצמאיים שונים ממדינה למדינה. לרוב נבחרים נציגי המדינה בשיטה רובנית פשוטה, לפיה המועמד שקיבל את המספר הגדול ביותר של הקולות במחוזו זוכה במשרה. יוצאת דופן היא לואיזיאנה המשתמשת בשיטה בת שני סיבובים אם אף אחד מן הנציגים לא קיבל רוב מן הקולות הכשרים. מושבים המתפנים במהלך כהונת בית הנבחרים דורשים בחירות מיוחדות על מנת לשוב ולאיישם.
לכל מדינה ממדינות ארצות הברית ישנו ייצוג בבית הנבחרים, שהוא יחסי למספר תושביה, אך כל מדינה זכאית לפחות לנציג אחד. מדינות הזכאיות על פי גודל אוכלוסייתן ליותר מחבר אחד בבית מחולקות למחוזות בחירה, הבוחרים את חבר בית הנבחרים. לאחר כל מפקד מחולקות המדינות למחוזות על פי תוצאות המפקד, על אף שהמדינה רשאית לשרטט את גבולות מחוזותיה בכל עת על פי צרכיה. כל מדינה קובעת את גבולות מחוזות הבחירה בחקיקה או באמצעות ועדות בלתי מפלגתיות. על גבולות המחוזות לאפשר ייצוג שווה לאוכלוסייה, ושרטוט הגבולות באופן שרירותי (Malapportionment) נקבע על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית כבלתי חוקתי.
הבחירות לסנאט.
כהונתו של סנאטור נמשכת שש שנים, אך בחירות לסנאט נערכות אחת לשנתיים (ביום שלישי שאחרי יום שני הראשון של נובמבר). הסנאטורים מאורגנים במסגרת שלוש קבוצות (Classes), באופן שכל שנתיים מועמדים לבחירה חברי אחת מהן, כשליש מחברי הבית. שני המושבים של אותה מדינה בסנאט לעולם אינם עומדים לבחירה באותה שנה (למעט בחירות מיוחדות). הסנאטור בעל הוותק הגדול יותר ממדינה מסוימת ידוע בתור "הסנאטור הבכיר" מאותה המדינה והשני בתור "הסנאטור הזוטר".
הסנאטורים נבחרים על ידי אזרחי המדינה שלהם. כמעט בכל המדינות נערך סיבוב בחירות אחד לתפקיד ומנצח זה שזכה במירב הקולות (לאו דווקא רוב מוחלט). בכמה מדינות נערכים שני סיבובי בחירות, במקרה שלא היה מועמד שזכה ברוב מוחלט בסיבוב הראשון. סנאטור שנבחר יכהן עד תום כהונתו, מותו או התפטרותו אלא אם כן יחליט הסנאט ברוב של שני שלישים להרחיקו. במקרה שמתפנה מקום בסנאט כתוצאה ממוות, התפטרות או הרחקה קובע התיקון השבעה עשר לחוקה כי מושל המדינה ימנה סנאטור באופן זמני עד שייערכו בחירות מיוחדות (בדרך כלל במועד הבחירות הבא). סנאטור שנבחר בבחירות מיוחדות ישלים את הזמן שנותר משש שנות הכהונה המקורית.
הצבעה בארצות הברית.
לצד הליך הצבעה סטנדרטי (ידוע גם כהליך הצבעה מסורתי), כלומר הצבעה ביום הבחירות בקלפי שהאזרח רשום אליה, יש בארצות הברית מגוון הליכי הצבעה לא סטנדרטיים. את הליכי ההצבעה הלא סטנדרטיים נהוג לחלק לשלושה סוגים עיקריים – הצבעה מוקדמת, הצבעת נפקדים והצבעה בדואר.
בשונה מרוב הדמוקרטיות בעולם, בארצות הברית אין מנגנון בחירות מרכזי אחד. הואיל ומדובר בפדרציה יש לכל מדינה עצמאות רבה בקביעת כללי ההצבעה בבחירות בתחומה. לכן, יש הבדלים ניכרים בהליכי ההצבעה הלא סטנדרטיים בין מדינה למדינה ולעיתים גם בתוך אזורים שונים במדינה עצמה וההיסטוריה של התפתחות הליכי ההצבעה הלא סטנדרטיים שונה ממדינה למדינה.
הצבעה בקלפי.