בשנת 2010 ייסד פלדמן, יחד עם המנכ"ל והמוזיקאי יוני בלוך וטל זובלסקי, את חברת האינטרנט "Eko" (עד 2018 נקראה "Interlude"). החברה ממוקמת בניו יורק ובישראל, ומעצבת, מפתחת ומשווקת פלטפורמה המאפשרת ללקוחות ליצור סרטוני וידאו אינטראקטיביים. בין השאר יכולים יוצרים להפיק וידאו קליפ לשיר, שבו הצופים בוחרים את הזמר שישיר או הכלי שינוגן – הכל, תוך כדי השיר המתנגן, מבלי להמתין לטעינה נוספת. בין היתר הופקו קליפים לקולדפליי, סי-לו גרין ולזמר בוב דילן. שימושים נוספים שהציגה החברה כוללים פרסומות אינטראקטיביות שבהן הצופה יכול לבחור ולשנות אלמנטים בסרט כמו לבוש, התנהגות גיבורים והעלילה. במסגרת זו הציגה החברה שיתופי פעולה עם קוקה קולה, רבלון ו-MAC. החברה גם הציגה תוכן אינטראקטיבי, שחלקו ממותג וחלקו מיועד לערוצים שונים כמו MTV ו-FOX. ב-2016 נכנסה החברה לתחום המשחקים כאשר הציעה מספר משחקונים שמתבססים על הטכנולוגיה שלה.
פלדמן מתגורר בניו ג'רזי, נשוי לתמר ואב לשניים.
נורי א-סעיד
נורי א-סעיד (בערבית: نوري السعيد; 1888 - 15 ביולי 1958) היה מדינאי עיראקי בתקופת המנדט הבריטי בעיראק ובית המלוכה העיראקי, אשר שירת בממשלת עיראק במגוון תפקידים. התמנה 14 פעם לראש ממשלת עיראק.
החל מעת כהונתו הראשונה כראש ממשלה בשנת 1930, היה נורי מדינאי בולט בממלכה העיראקית. במשך תקופות כהונתו המרובות במשרה, הוא היה מעורב בכמה מן ההחלטות המדיניות החשובות אשר עיצבו את דמותה של עיראק המודרנית. בשנת 1930, בעת כהונתו הראשונה, הוא חתם על ההסכם האנגלו-עיראקי אשר היווה צעד חשוב למתן עצמאות רבה יותר למדינה, לצד מתן זכות בלתי מוגבלת לאימפריה הבריטית להציב את כוחותיה המזוינים במדינה ולהעביר דרכה כוחות לזירות אחרות. ההסכם אף העניק לממשל הבריטי שליטה בתעשיית הנפט העיראקית. לכאורה ההסכם צמצם את מעורבותה של בריטניה בענייני הפנים של עיראק, אולם תנאי זה היה בתוקף כל עוד התנהגותה של עיראק לא עמדה בניגוד לאינטרסים הצבאיים או הכלכליים הבריטיים. הסכם זה הוביל לעצמאותה לכאורה של עיראק עם תום המנדט הבריטי בשנת 1932. לאורך כל תקופות כהונתו תמך נורי בהמשך המעורבות הבריטית בעיראק. מדיניותו הייתה נתונה במחלוקת בארצו לאורך כל תקופת פעילותו.
נורי א-סעיד הייתה דמות שנויה במחלוקת אשר קמו לה אויבים רבים ופעמיים לאורך שנות פעילותו נמלט מעיראק כאשר אירעו בה ניסיונות הפיכה. בעת ההפיכה ששמה קץ לשלטון המלוכני בעיראק בשנת 1958, הוא היה דמות שנואה על רוב הציבור העיראקי - מדיניותו נחשבה כמדיניות פרו-בריטית ורבים טענו כי לא הסתגל לשינויים החברתיים בארצו. עיראק בתקופת כהונתו סבלה מעוני רב וחוסר צדק חברתי, ונורי הפך לסמל לשלטון שסירב להתמודד עם בעיות חברתיות אלה, תחת זאת בחר במדיניות של דיכוי ושמירה של זכויות השכבה החברתית המבוססת. ב-15 ביולי 1958, יום לאחר ההפיכה הרפובליקנית בעיראק, ניסה נורי להימלט מן המדינה כשהוא מחופש לאישה. הוא נתפס ונרצח.
תחילת דרכו.
נורי א-סעיד נולד בבגדאד למשפחה מוסלמית סונית ממעמד הבינוני-נמוך, ממוצא צפון קווקזי. אביו היה בן שבט קאראחול ושימש כפקיד ממשלה. נורי סיים מכללה צבאית באיסטנבול בשנת 1906 ובשנת 1911 התחנך בבית הספר לקצינים של צבא האימפריה העות'מאנית. בשנת 1912 נשלח כקצין ללוב כדי לארגן תנועת התנגדות לכיבוש האיטלקי. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא הפך ללאומן ערבי ולחם במרד הערבי בחג'אז, תחת הנהגת פייסל איבן חוסיין, אשר הומלך מאוחר יותר למלך סוריה, לפני שנעשה למלכה של עיראק. בדומה לקצינים עיראקיים אחרים ששירתו תחת הנהגתו של פייסל, הוא הפך לחלק מן המעמד השליט בעיראק המלוכנית.
משרות ראשונות בממלכת עיראק.
נורי עמד בראש הכוחות אשר כבשו את דמשק והעבירו אותה לשלטונו של פייסל, לאחר נסיגת הכוחות העות'מאניים בשנת 1918. בשנת 1920, לאחר שפייסל סולק מכסאו על ידי צרפת, נורי הלך אחרי המלך הגולה לעיראק, ובשנת 1922 הפך למפקח הכללי הראשון של משטרת עיראק. הוא ניצל את משרתו כדי לגייס למשטרה את תומכיו ונאמניו, טקטיקה שעליה חזר בכל משרה שבה החזיק ואשר הייתה המקור להשפעתו בשנותיו המאוחרות יותר.
נורי היה בן ברית נאמן לפייסל, אשר מינהו בשנת 1924 להיות סגן מפקד הצבא, כדי להבטיח את נאמנות הצבא למלך. נורי ניצל אף משרה זו כדי להגדיל את בסיס כוחו.
כהונתו הראשונה כראש ממשלה (1930).
המלך פייסל הציע את נורי למשרת ראש הממשלה כבר בשנת 1929, אולם רק בשנת 1930 הסירו הבריטים את התנגדותם למינוי. כפי שעשה במשרותיו הקודמות, נורי מיהר למנות את תומכיו למשרות מפתח בממשל העיראקי, אולם בכך רק תרם להחלשת מעמדו של המלך בקרב השירות הציבורי, ולהתקררות ביחסים הקרובים שבין שני האישים. אחת מפעולותיו הראשונות כראש ממשלה הייתה חתימת ההסכם האנגלו-עיראקי בשנת 1930, צעד שלא זכה לאהדה כיוון שנתן למעשה גושפנקה חוקית לכוחותיה המנדטוריים של בריטניה וכן זכויות להחזקת בסיסים צבאיים בתחומי עיראק אף לאחר קבלת עצמאותה. בשנת 1932 הביא נורי את בקשתה של עיראק לחבר הלאומים לקבלת עצמאות שלטונית מלאה.
בחודש אוקטובר 1932 פיטר המלך פייסל את נורי ממשרתו והחליפו בנאג'י שוכת. צעד זה הביא לירידה בהשפעתו של נורי במדינה. לאחר שנה, משהלך המלך פייסל לעולמו ואת מקומו ירש בנו המלך ראזי, המשיכה וירדה נגישתו של נורי לחצר המלוכה. השפעתו פחתה אף לאחר עלייתו של יאסין אל-האשמי, אשר התמנה לראש ממשלה בשנת 1935. למרות זאת, המשיכה השפעתו של נורי להיות רבה בקרב הצבא, והעובדה שנחשב לבעל בריתה הנאמן של בריטניה חיזקה את מעמדו. בשנת 1933 שכנעה בריטניה את המלך ראזי למנותו לשר החוץ, משרה שבה כיהן עד להפיכת בכר סדקי, בשנת 1936. אולם, קשריו ההדוקים עם בריטניה, אשר סייעה לו להמשיך ולאחוז במשרות שלטוניות, תרמה אף לחוסר האהדה המוחלט לה זכה בעיראק.
תיווכו במרד הערבי הגדול.
בשנת 1936, בעת תפקידו כשר החוץ של עיראק, פרץ בארץ ישראל המרד הערבי הגדול. כל ניסיונות המשא ומתן בין היהודים, הערבים והבריטים יושבי הארץ עלו בתוהו ומשרד המושבות הבריטי חיפש מוצא מהסבך אליו נקלע, ופנה לשילוב גורמי חוץ במשא ומתן. הראשון שנקרא אל הדגל היה נורי, שהתבקש לבוא לארץ ישראל וללונדון ולתווך בין הניצים.
נורי החל את תפקידו בפגישה עם הפקידים הבריטים ועם הוועד הערבי העליון, שם תבע המופתי את הפסקת העלייה לארץ ישראל כתנאי להפסקת השביתה הגדולה. ב-9 ביוני 1936 נפגש נורי עם חיים ויצמן בלונדון, אותו הכיר עוד מעת המשא ומתן על הסכם ויצמן-פייסל. בפגישתם הציע נורי לפתוח במשא ומתן מקיף בין הציונות לבין מדינות ערב, במסגרתו תוכר מדינה יהודית בארץ ישראל תמורת תמיכתם בפדרציה ערבית, בתנאי שיוסכם על הפסקה זמנית בעלייה. ההצעה הובאה לאישור המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית ושם נדחתה.
נורי ניסה בשנית את מזלו בפגישה בירושלים עם משה שרתוק (לימים שרת) אך גם כאן נתקל בסירוב חד להפסקת העלייה בשל הרצון שלא לעודד בפרס את האלימות הערבית שהתפרצה במסגרת המרד. בסוף אוגוסט באותה שנה פנה נורי לבריטים והודיע כי כשל בנסיונותיו ואלו פנו לאפיקים אחרים.
בסוף 1937 או בתחילת 1938 נפגש גם עם יהודה לייב מאגנס. בפגישה זו הציע, ככל הנראה, שהיהודים יסכימו לא לחרוג מ-40% של אוכלוסיית ארץ ישראל.
קשרים עם הצבא (1937–1940).
הפיכת בכר סדקי הדגימה עד כמה הדוקים היו קשריו של נורי עם הבריטים בעיראק: הוא היה חבר הממשלה העיראקי היחיד אשר ביקש מקלט בבניין שגרירות בריטניה בבגדאד, ומארחיו שלחו אותו לגלות במצרים. הוא שב לבגדאד באוגוסט 1937 והחל לתכנן מיד דרכים לתפיסת השלטון. צעדיו הביאו את ראש ממשלת עיראק באותה עת, ג'מיל אל-מדפעי לפנות לבריטים ולבקשם להרחיקו מן המדינה. הבריטים נענו לבקשה ושלחו את נורי לשמש כשגריר עיראק בלונדון. משנפרדו דרכיו מן המלך ראזי, החל נורי זומם שיתוף פעולה עם בית המלוכה הסעודי.
בחודש אוקטובר 1938 שב נורי לעיראק ותכנן להפיל את ממשלת מדפעי. ב-24 בדצמבר 1938 יזם קולונל סלאח א-דין א-סבאע' הפיכה בעידודו של נורי והשיב אותו לכס ראש הממשלה. ממשרתו ניסה לחתור תחת המלך ראזי ולהחליפו באחיו החורג הנסיך זייד. ראזי אף הביא עליו את חמתם של הבריטים בשידורי רדיו בעלי אופי לאומני מתחנת הרדיו הפרטית שהחזיק. בחודש ינואר 1939 מינה המלך את רשיד עאלי אל-כילאני לראש חצר המלך, בניגוד לדעתו של נורי. בחודש מרץ המשיך נורי לחזק את אחיזתו בשלטון, כאשר הכריז כי חשף מזימה לרצח המלך ולכן הדיח רבים מקציני הצבא.
ב-4 באפריל 1939, כאשר נהרג המלך ראזי בתאונת דרכים, רבים חשדו כי נורי תרם למותו. בהלווית המלך צעקו ההמונים: "אתה תיתן את הדין על דמו של ראזי, נורי". עם מותו של המלך ראזי, מונה פייסל השני למלך, אולם היות שהיה רק בן 4 באותה עת, מונה עבד אל-אילה לעוצר. בתחילת דרכו היה העוצר נתון להשפעתו של נורי.
בתקופה זו החלו האירועים באירופה להשפיע על הקורה בעיראק. נפילת צרפת בחודש יוני 1940 עודדה גורמים לאומניים לקוות כי גרמניה תנצח במלחמה. בעוד שנורי נותר נאמן לבריטניה, איש אמונו, א-סבאע', הפך פרו-גרמני, דבר שהביא להידרדרות מהירה ביכולתו של נורי להמשיך ולשלוט.
דו-קיום עם העוצר בשנות ה-40.