ההגנה חששה שהצבא הבריטי יתפוס את הכפר וישתמש בו כבסיס לפעולות נגד העלייה הבלתי-חוקית של יהודים לארץ ישראל. בדיון שהתקיים לפני כיבוש ופינוי הכפר, היו שהתנגדו לפעולה וציינו את התנהלותם השקטה של הבוסנים ויחסיהם הטובים עם שכניהם היהודים, וכן את תרומתם באספקת מזון לחדרה ולחיפה. בחודש ינואר 1948 החלו תושבי הכפר לעזוב ולהתפנות מהיישוב. ב-15 בפברואר 1948 נכבש הכפר ורוב התושבים שהיו בו נמלטו או נצטוו לעזוב. בכפר נשארו כ-20 איש, ואלה גורשו ב-20 בפברואר, לאחר שיחידה של הפלמ"ח כיתרה את הכפר ופוצצה לאחר מכן את בתי התושבים. קיסריה הייתה הכפר הראשון שתושביו גורשו בשנת 1948, לפי תכנון מוקדם ובאופן מאורגן על ידי "ההגנה". התושבים הערבים והבוסנים, הועברו לחיפה בסיוע שוטרים בריטיים. יורם קניוק שלחם בשורות הפלמ"ח, השתתף בפעולה של כיבוש קיסריה וגרוש הבוסנים, ותיאר את הפעולה בספרו תש"ח: "ראינו את הבוסנים נמלטים. הם הלכו לאט. הם לא נראו מופתעים או נסוגים. הם יצאו בהדר שישב אצלם בעוצמה רבה. הם סחבו את המיטלטלים שלהם במין גאון נכון. היה גם משהו אסתטי בציור הענק הזה של קרעי קירות עתיקים, עמודי שיש יווניים, צריח של מסגד קבור למחצה מתחת לערימת החול שלפניו, והשיירה האנושית שנראתה עתה כבר פחות נוהרת ויותר אבודה". הבוסנים התפזרו ביישובים ערביים: בקה אל-גרבייה, טולכרם, כפר מנדא ועראבה, וכן בחדרה וביישובים נוספים בתחומי יהודה ושומרון, כמו ביאנון אותו הקימו 40 משפחות ממוצא בוסניאקי. במשך הזמן נטמעו רובם באוכלוסייה המקומית והם כבר אינם שומרים על התבדלות והימנעות מנישואין עם ערביי ארץ ישראל.
ההתיישבות בכפר יאנון.
בתי הכפר שונים מבתי הכפרים הערביים שבאזור שכם, וניתן להבחין בגגות הרעפים האדומים האופייניים ליישוב אירופאי. תושבי הכפר הם בחלקם בלונדיניים ובעלי חזות סלאבית. הכפר איננו נגיש לישראלים, ולכן אין מידע עדכני לגביו.
מצוייצי סנפיר
אפיאלטס
אפיאלטס (ביוונית: Ἐφιάλτης; המאה ה-5 לפנה"ס) היה יווני איש מליס, שהתפרסם בכך שבזמן קרב תרמופילאי הראה לפרסים מעבר בהרים שדרכו יכלו לאגף את היוונים ולהשמידם. מאז הפך שמו מילה נרדפת לבוגד ביוון.
ביוגרפיה.
כאשר פלשו הפרסים ליוון, התבצרו 300 לוחמים ספרטנים תחת פיקודו של לאונידס הראשון במעבר צר המכונה תרמופילאי, הקרב זכה לכינוי קרב תרמופילאי. בזכות המעבר הצר ושיטת הפלנקס הצליחו היוונים לעכב בהצלחה את הצבא הפרסי הגדול פי כמה. אולם בוגד יווני הגיע אל מלך פרס חשיארש הראשון והציע לו להראות לו מעבר צר בהרים שאפשר לאגף את הצבא היוני, בתמורה לטובות הנאה.
הרודוטוס מציין שהמעבר הסודי היה מוכר היטב לתושבי המקום. ככל הנראה זהות הבוגד לא הייתה ברורה - הרודוטוס מציין כחשודים אפשריים גם את אוניטס בן פנגורוס איש קריסטוס ואת קורידלוס מאנטיקרה, אולם סבור שאפיאלטס בן אורידמוס הוא האשם האמיתי. הוא שואב חיזוק לדבריו מהעובדה שהוא הפך למבוקש בידי היוונים לאחר הקרב.
המלך שלח את מצביאו הידרנס יחד עם אפיאלטס אל המעבר. הם הלכו כל הלילה דרך יער אלונים כשהגיעו לפסגת ההר נתקלו בבני פוקיס שהוצבו שם לשמירה בידי לאונידס. הידרנס נבהל משום שסבר שאלו הספרטנים, אולם אפיאלטס הרגיע אותו ואמר שאלו הפוקים. אלו האחרונים נבהלו גם הם משום שסברו שהפרסים יוצאים להתקפה על פוקיס. הם נסוגו מערבה ותפסו עמדות, אולם הפרסים התעלמו מהם והמשיכו מזרחה. עם עלות השחר הבחינו הספרטנים בפרסים המתקרבים. לאונידס הורה במהירות לבעלי בריתו לסגת בטרם יחסמו הפרסים את דרכי המילוט. במקום נותרו 300 ספרטנים, 700 תספאים, ו-2,000 תבאנים.
כשעלתה השמש התקיפו הפרסים בלי לחכות להידרנס. התפתח קרב קשה במהלכו נהרג לאונידס. בהמשך הקרב הצטרף הידרנס למערכה והספרטנים נהרגו עד אחד.
אפיאלטס לא הרוויח דבר מהקרב, שכן כישלונותיהם של הפרסים בקרבות סלמיס ופלטאיה הכריחו אותם לסגת מיוון. הוא הפך כאמור למבוקש ביוון, הוא נמלט לתסאליה וכאשר חזר נרצח בידי יווני בשם אתינדס. הרודוטוס כותב שאתינדס לא רצח אותו בגלל הפרס שהבטיחו הספרטנים אלא בגלל סיבה אחרת שאותה הוא לא מציין. אולם למרות זאת אתינדס קיבל מהספרטנים את הפרס המובטח.
בתרבות.
בסרט 300 הספרטנים (1962), אפיאלטס מגולם בידי קירון מור. הוא מסגיר את הספרטנים לפרסים בגלל חמדנותו, וכן בגלל אהבה נכזבת לספרטנית יפה.
בסרט 300 (2006), אפיאלטס הוא יווני גיבן. הוא מציע את עזרתו ללאונידס, אולם הוא דוחה אותו בגלל מומו, שיהרוס את המבנה של הפלנקס. כנקמה, אפיאלטס מסגיר את הספרטנים.
עד היום השם אפיאלטס משמש ביוון שם נרדף לבגידה, כמו יהודה איש קריות בנצרות, וידקון קוויזלינג בנורווגיה, בנדיקט ארנולד בארצות הברית, ואנדריי ולאסוב ברוסיה.
ברית כהונת עולם
יצחק אייזיק מקוריץ
נקורה
עמון ומואב טהרו בסיחון
עמון ומואב טהרו בסיחון הוא מושג הלכתי הקובע כי אמנם אסור היה לבני ישראל לכבוש את שטחי עמון ומואב, אך לאחר שנכבשו מהם על ידי סיחון מלך האמורי יכלו בני ישראל לכובשן ממנו, מכיוון שזכה בהם. הגמרא הוכיחה מכך כי יש קניין חזקה לעובדי כוכבים.
המושג הפך גם לפתגם המשמש כמשל למקרה בו איסור מסוים הופך למותר בעקבות שינוי במצב.
מקור ההלכה.
לגבי מואב נכתב בספר דברים: "אל תצר את מואב ואל תתגר בם מלחמה", וכן לגבי עמון נכתב "וקרבת מול בני עמון אל תצרם ואל תתגר בם", ואכן בעת מעבר בני ישראל באזורם, לא ניסו להילחם בהם ועקפו את ארצותיהם.
אך בכל אופן אזור עבר הירדן בו הייתה נחלת שניים וחצי השבטים היה שייך למואב ונכבש מהם על ידי סיחון וכן האזור הנקרא בתורה "מארנון ועד יבק" היה שייך לבני עמון ולמרות זאת כבשו שניים וחצי השבטים את השטחים הללו כמו שמתואר בספר במדבר:
ומזה הוכיח רב פפא כי הסיבה שיכלו בני ישראל לכבוש את ממלכת סיחון היא מכיוון שסיחון קנה את קרקעותיהם של בני עמון ומואב על ידי כיבושו, וממילא הותר לבני ישראל לכבשן מחמת שעתה כבר אינם שטחי עמון ומואב אלא שטחי סיחון.
בטענה זו השתמש גם יפתח הגלעדי במענה לטענת מלך בני עמון כי בני ישראל כבשו את שטחו, כמו שמתואר בספר שופטים:
זהבה כספי
זהבה כספי (נולדה ב-19 במאי 1945) היא חוקרת ספרות עברית ותיאטרון ישראלי, פרופסור חבר בדימוס במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון. מרבית מחקריה עוסקים ביחסים המורכבים שבין ייצוגו של הפוליטי-חברתי לבין היבטים אסתטיים, ספרותיים ותיאטרוניים. ספרה הראשון "היושבים בחושך" (2005) עוסק בניסיון לבחון את רכיביה של הזהות האנושית ואת טיבה של החוויה הקיומית החנוך-לוינית. ספר זה ופרסומים נוספים מיצב אותה כאוטוריטה ליצירתו הדרמטית של חנוך לוין.
קורות חיים.
נולדה באוזבקיסטן לשושנה (רוז'ה) ולאברהם רוזנשר נמלטו מפולין במלחמת העולם השנייה לאוזבקיסטן שם הכירו ונישאו. עם תום המלחמה שבו לפולין שם נולדה אחותה, לימים הסופרת ציפורה דולן.
במאי 1950 עלתה המשפחה לישראל. תחילה שהו במחנה העולים "שער העלייה" ומשם עברו לרמלה. מורתה של כספי בכיתה א' הייתה שולמית אלוני. לאחר שנתיים עברו לשכונת עולים בחולון שם למדה בתיכון קוגל במגמה ספרותית.
ב-1963 החלה את לימודיה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לספרות ולמדעי המדינה. עם סיום הלימודים החלה לעבוד כמורה.
ב-1972 עברה להתגורר ברחובות, בה לימדה במשך 30 שנה בתיכון "קציר". במהלך שנים אלה שימשה גם כרכזת שכבה וכמחליפה של מנהלת החטיבה העליונה. בנוסף שימשה כמדריכה בספרות למורי החטיבה העליונה וכמדריכה בפרויקט "הערכה חלופית" מטעם משרד החינוך.
ב-1993 שבה ללימודים באוניברסיטה העברית וסיימה בהצטיינות תואר שני בספרות עברית. נושא עבודת ה- M.A. היה "מבנה ופירוק: הכוח המדומה במחזות המוקדמים של חנוך לוין". ב-1996 המשיכה לתואר שלישי, במסגרתו כתבה דוקטורט בנושא "בתוך המרחב הצר: סובייקט, זהות וקיום בדרמה של חנוך לוין" וסיימה בהצטיינות ב-2001. במהלך שנים אלה עבדה כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים ובשלוחה שלה ברחובות בחוג לספרות עברית ובחוג לחינוך, במחלקה להכשרת מורים.
ב-2002 התקבלה כמרצה מן המניין במחלקה לספרות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בה לימדה עד יציאתה לגמלאות ב-2013. במקביל, במהלך 10 שנים שימשה כעורכת של "מכאן: כתב עת לחקר הספרות והתרבות היהודית והישראלית". ב-2012 הוענק לה תואר פרופסור חבר.
החל מ-2005 כספי נמנית עם חברי הוועד המייסד וההנהלה הציבורית של "בית הספר למשחק ע"ש גודמן" בבאר שבע. היא חברה בוועדת הרפרטואר בתחום התיאטרון של "סל תרבות ארצי" של החברה למתנ"סים ומשרד החינוך, וכן חברה ב"מועצה המדעית של האגודה לקידום חקר התיאטרון". בנוסף, שימשה כיו"ר ועדת "פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה" של עיריית תל אביב לשנת 2008.
ב־2015 נבחרה ליושבת הראש של ועדת הרפרטואר של סל תרבות בתחום התיאטרון.
במהלך לימודי התואר הראשון באוניברסיטה העברית בירושלים הכירה את אריה כספי לימים פובליציסט ובעל טור בעיתון "הארץ" בנושאי חברה וכלכלה. הם היו נשואים מ-1966 עד פטירתו לאחר מאבק ארוך שנים במחלת הסרטן ב-2003. בנם שי כספי הוא ד"ר לפיזיקה תאורטית ובתם גלית כספי היא סמנכ"לית בעמותה "אייסף". מאז 1985 מתגוררת כספי במזכרת בתיה.
בריאיון לנרי ליבנה סיפרה כספי על הקשר בין פטירת בעלה ושני הוריה לבין העיסוק ביצירתו של חנוך לוין:
בגלל