לאחר שנפל בשבי נשלח למחנה הריכוז מאוטהאוזן. לאחר שחרורו במאי 1945 חזר לזאגרב, שם למד אמנות באקדמיה, ייסד עיתון סאטירי והציג את עבודותיו בזאגרב ובבלגרד.
בשנת 1948 עלה לישראל עם אשתו ובתו. בתחילה נשלח לבתי עולים בעתלית ובבת גלים שבחיפה. בתקופה זו פרסם קריקטורות בעיתון "דבר" וב"תפריט, הירחון לכל". בין השנים 1952-1954 שירת בצה"ל. במשך השנים לימד קורסים שונים לשרטוט בצה"ל ופרסם בעיתון "במחנה". עבד כגרפיקאי. משנת 1967 ועד 1978 ניהל את מרכז האמנויות (המשכן לאמנות פלסטית) ביפו. בנוסף שימש מורה לגרפיקה באוניברסיטה העממית.
צייר קריקטורות לעיתונות בישראל ובחו"ל ואייר ספרים.
השתתף בתערוכות והציג תערוכות יחיד בישראל ומחוצה לה.
יצירתו האמנותית כוללת קריקטורות העוסקות בנושאים כלכלה, בריאות, פוליטיקה ועוד. סגנון הרישום שלו מאופיין בקו תזזיתי ובריבוי פרטים.
כמילוניסי
יאן טומאש גרוס
יאן טומאש גרוס (בפולנית: Jan Tomasz Gross, נולד ב-1 באוגוסט 1947 בפולין) הוא היסטוריון וסוציולוג אמריקאי-פולני ממוצא יהודי, המכהן כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת פרינסטון. חוקר את יחס הפולנים ליהודים בפולין במהלך השואה ואחריה, כדוגמת הטבח בידוובנה ופוגרום קיילצה.
קורות חיים.
גרוס נולד בוורשה בירת פולין. אמו, חנה שומנסקה (Szumańska), הייתה חברה במחתרת הפולנית (הארמייה קריובה) בתקופת . אביו, זיגמונט גרוס, היה יהודי וחבר המפלגה הסוציאליסטית הפולנית (PPS, Polska Partia Socjalistyczna ). אמו סייעה לאביו לשרוד בשואה תוך סיכון חייה, והם נישאו לאחר המלחמה. גרוס למד פיזיקה באוניברסיטת ורשה והשתתף במחאת הסטודנטים של 1968. הוא גורש מהאוניברסיטה, נעצר ונכלא למשך חמישה חודשים. ב-1969 היגר עם הוריו לארצות הברית בזכות היתר הגירה לאנשים ממוצא יהודי שממשלת פולין העניקה באותה תקופה.
בשנת 1975 סיים גרוס את לימודי הדוקטורט שלו בתחום הסוציולוגיה באוניברסיטת ייל, ולימד בייל, באוניברסיטת ניו יורק ובפריז, צרפת. הוא התאזרח בארצות הברית וכעת מלמד באוניברסיטת פרינסטון.
מחקריו.
שכנים.
מחקרו של גרוס על הטבח בידוובנה יצא לאור בספר "שכנים" (2001) ועורר תשומת לב רחבה. ספרו דן ברצח היהודים בידי שכניהם הפולנים ביולי 1941, תחת הכיבוש הגרמני. בספרו הביא גרוס את תוצאות מחקרו, לפיו הטבח בוצע על ידי פולנים ולא על ידי גרמנים, כפי שנטען בהשערה שרווחה לפני כן. המחקר הצית ויכוח נרחב בפולין ומחוצה לה, בקהילה האקדמית ובקרב הציבור הרחב.
פחד.
מחקרו של גרוס "פחד", על האנטישמיות בפולין אחרי השואה, פורסם בארצות הברית בשנת 2006. בארצות הברית הוא זכה לשבחים, אך בפולין זכה לתגובות מעורבות. ממצאיו לא הופרכו, אך הוטל ספק במשמעותם. למשל, מארק אדלמן, יהודי שהיה ממנהיגי מרד גטו ורשה ולאחר המלחמה המשיך לחיות בפולין, טען שאכן נרצחו יהודים רבים בפולין לאחר המלחמה, אך רבים מהם נרצחו ממניעים פליליים ולא אנטישמיים.
קציר הזהב.
ספרו של גרוס "קציר הזהב" (2011) שנכתב עם אשתו, אירנה גרודזינסקה-גרוס (Irena Grudzińska-Gross), עוסק בפולנים ששדדו את רכושם של יהודים שנרצחו בשואה. גם על ספר זה נמתחה ביקורת, בטענה שהוא מייצג היבט אחד בלבד של פעולה פולנית כלפי היהודים בעת הכיבוש הנאצי - ההיבט הפלילי-אנטישמי.
דויד ילינק
דויד ילינק (נולד ב-7 בספטמבר 1990) הוא כדורסלן צ'כי המשחק בעמדת הרכז. משחק כיום בקבוצת הכדורסל מורבנק אנדורה מליגת העל הספרדית בכדורסל. גובהו 1.96 מטרים.
קריירה.
דויד ילינק נולד למשפחת כדורסלן צ'כי יוזף ילינק. ילינק החל את דרכו ככדורסלן בקבוצת BBK Ives Brno מהרפובליקה הצ'כית. במהלך עונת 2006–2007 עבר לקבוצה הספרדית חובנטוד בדאלונה. בקיץ 2012 עבר לקבוצה הטורקית אולין אדירנה, אך בינואר 2013 עזב אותה וחזר לספרד, שם החל לשחק בקבוצה קאחה לבורל ויטוריה מליגת העל הספרדית והיורוליג. בקיץ 2014 עבר לשחק בקבוצה הרוסית קרסניה קריליה סמרה, ולאחר חצי שנה עזב לקבוצה הטורקית אושק ספורטיף. בקיץ 2015 עבר לקבוצה הפולנית ק.ק. וולוצ'לווק (KK Włocławek), ולאחר שנה חזר לספרד והחל לשחק במורנבק אנדורה.
דויד ילינק היה חבר הנבחרת צ'כיה לנוער בגילאים שונים. במסגרת הנבחרת הבוגרת הוא שיחק ביורובסקט 2013 ויורובסקט 2015.
פארק תעשיות משגב
פארק תעשיות משגב, המוכר גם בשם "תְּרַדְּיוֹן", הוא אזור תעשייה השוכן בשטח מועצה אזורית משגב בגליל המערבי, בין היישובים יובלים, רקפת וסכנין.
בפארק כ-110 חברות וכ-2,700 מועסקים. מרבית העסקים הם מפעלי תעשייה קלאסית וחברות לשירותים עסקיים. בפארק חברות מובילות מתחומי עיסוק שונים ובהם ביונד ביולוג'יקס, "חממת טרנדליינס", "תדביק", "תפרון", "הלן דורון" ו"באבקום" ומועסקים בו עובדים מהמגזר היהודי והערבי.
שטח הפארק הכולל הוא 884 דונם. מתוכם 420 דונם ברוטו לתעשייה ו-216 דונם של שצ"פ (שטח ציבורי פתוח). שטח כולל של מגרשי התעשייה ששווקו ונבנו עד היום הוא כ-200 דונם, ובתוכם כ-124,000 מ"ר של מבנים. בתחום הפארק ישנן גם חלקות פרטיות, שיעודן חקלאי (כ-60 דונם).
הפארק מנוהל על ידי מנהלה אשר נותנת שירותים לחברות הפועלות בפארק, כמו גם עוסקת בשיווק מגרשים פנויים. לפארק תקנון ייחודי, השם דגש על דרישות מחמירות לאיכות הסביבה. הפארק מטופח מאוד וזכה בחמשת כוכבי היופי של המועצה לישראל יפה.
הפארק קרוי על שמו של חנינא בן תרדיון מעשרת הרוגי מלכות.
די ג'יי ג'אזי ג'ף והנסיך המדליק
טהונייה רובל
מוזיאון קנטרברי
טימי סימונס
טימי סימונס (בהולנדית: Timmy Simons; נולד ב-11 בדצמבר 1976) הוא כדורגלן עבר בלגי ששיחק כקשר אחורי וכיום מאמן.
סימונס היה ידוע בבעיטות הפנדלים שלו כאשר כבש 48 שערים בפנדלים בקריירה והחטיא רק 5.
סימונס התחיל את הקריירה שלו במדי קבוצת עיר נעוריו דיסט, ובשנת עזב לקבוצת הבוגרים של לומל יונייטד. בקיץ עזב לקלאב ברוז' איתה זכה ב-2 אליפויות בעונות וב-. בקיץ , עזב את קלאב ברוז' לפ.ס.וו. אינדהובן. ולאחר עונה אחת קיבל את סרט הקפטן. בקיץ עזב לנירנברג במדיה שיחק בכל משחקי הליגה מאז שהגיע למועדון. בשנת היה סימונס שחקן השדה שקיבל הכי הרבה דקות בבונדסליגה והיה גם השחקן שרץ הכי הרבה קילמוטרים. בקיץ , סימונס חזר לקלאב ברוז'.
סימונס השתתף עם נבחרת בלגיה במונדיאל 2002 ועם 93 הופעות הוא ממוקם במקום השלישי בטבלת מלכי ההופעות בנבחרת הבלגית אחרי יאן קולמנס ויאן ורטורנגן.
תארים.
קלאב ברוז':
פ.ס.וו. איינדהובן:
ברכה ברטה סקולמן
ברכה ברטה סקולמן (באנגלית: Scholman או Bertha Singer Schoolman; 9 בדצמבר 1897-6 בינואר 1974) הייתה אשת חינוך ומנהיגה ציונית. היא מילאה שורת תפקידים בהסתדרות הציונית הדסה בארצות הברית ובארגון עליית הנוער של הסוכנות היהודית. שימשה בין היתר כמזכירה ארצית, סגנית נשיאה ויו"ר ועדת ארץ ישראל של הסתדרות "הדסה" בארצות הברית. היא עמדה בראש הוועד המנהל של עליית הנוער מטעם הסוכנות היהודית יחד עם משה קול בין השנים 1947-1953 והייתה מעורבת רבות בתחומי הבריאות והחינוך במדינת ישראל הצעירה.
חייה ופועלה.
ברכה ברטה סינגר נולדה בניו-יורק בשנת 1897 לוולף ופרימט סינגר. היא למדה בסמינר התאולוגי היהודי, כמו עמיתתה וחברתה בארגון "הדסה" הנרייטה סאלד, שם סיימה ב-1921 את לימודי ההוראה. בשנה זו, בהיותה רק בת 24, החלה לכהן כיו"ר ועדת ארץ-ישראל של "הדסה", שפיקחה על כל פעילות החינוך והרפואה של הארגון בארץ- תפקיד בו נשאה עד 1927. בשנת 1922 נישאה ברכה לאלברט אבא סקולמן, מנהל ה-Central Jewish Institute ומייסד מחנות הקיץ לילדים ונוער CEJWIN במדינת ניו-יורק. בשני מוסדות אלה היא מילאה תפקידים חינוכיים ומנהליים. במהלך שנות השלושים שהתה תקופות ממושכות יחד עם שתי בנותיה הצעירות בארץ ישראל המנדטורית ובין 1940 ל-1943 שימשה בתפקיד המזכירה הארצית של נשות הדסה בארצות הברית, וכסגנית הנשיאה.
ב-1947 קיבלה על עצמה את תפקיד יו"ר הוועד המנהל של עליית הנוער יחד עם משה קול, בעקבות פניה דחופה של הסוכנות היהודית. על מנת למלא תפקיד זה היא עזבה את משפחתה באמריקה ויום לפני הכרזת החלוקה באו"ם, הגיעה לארץ ישראל. בזמן שהותה בארץ נסעה סקולמן יחד עם גולדה מאיר בשיירה שהותקפה על ידי ערבים בדרכה לירושלים, בה נהרג הנס בייט, יו"ר עליית הנוער בפועל. בזמן מלחמת העצמאות לאחר שבית החולים "הדסה" בהר הצופים ננטש ומערכת הבריאות בירושלים חוותה משבר, חברה ברכה סקולמן אל מספר פעילות "הדסה" אמריקאיות נוספות על מנת לסייע לארגון הרפואי בארץ. בין 1947 ל-1953 היא בילתה בכל שנה כשישה חודשים בארץ, הרחק ממשפחתה ומביתה, כשהיא מובילה את עליית הנוער בחינוך ודאגה לצרכיהם של בני הנוער הפליטים הרבים שהגיעו ארצה מאירופה. דאגתה לחינוך הנוער בארץ ישראל, ובמיוחד לפליטי השואה הצעירים, הביאה למעורבותה בהקמת כפר הנוער "נווה הדסה" שבשרון, כפר הנוער הדתי בכפר חסידים, וכן כפר הנוער ניצנים. כאות הערכה לפועלה בתחום החינוך, נקראו על שמה מספר אתרים בהם "חורשת סקולמן" בכפר הנוער ניצנים, ו"בית סקולמן" בכפר הנוער נווה הדסה.
בשנת 1947 העניק לה מכון המורים של הסמינר התאולוגי היהודי את פרס Outstanding Alumni Award ובשנת 1969 העניק לה משרד הביטחון בצעד יוצא דופן את עיטור לוחמי המדינה כאות הערכה על פועלה למען מדינת ישראל.
ברכה סקולמן הייתה חברה ב"חברה לקידום היהדות" (Society for the Advancement of Judaism) ואחת ממנהלות "קרן היהדות הרקונסטרוקטיבית" (Jewish Reconstructionist Foundation). היא למדה בסמינר התאולוגי היהודי בעל התפיסה הקונסרבטיבית, אך הייתה רקונסטרוקטיבית בהשקפתה.