הצוק הוא אחד מאתרי התיירות המפורסמים והפופולריים ביותר בנורווגיה. בשנת 2011 ביקרו בכס המטיף כ-130 אלף איש. אף על פי כן, לא הוקם עד היום מעקה בטיחות בקצה הצוק, למרות תנאי הסביבה המסוכנים, כדי לא לפגוע ביופיו הטבעי של הצוק. עד אוקטובר 2013 אז נפל אל מותו תייר ספרדי, לא אירעו במקום תאונות בהן נפל תייר מן הצוק, אך לאורך השנים היו במקום מספר מקרי התאבדות וניסיונות התאבדות.
הדרך היחידה בה ניתן להגיע אל הצוק היא בהליכה ממגרש החניה, האורכת כשעה וחצי עד שעתיים לכל כיוון. מגרש החניה ממוקם כשעה מהעיר סטוונגר, אם בנסיעה ואם בשיט במעבורת.
גרסימוס
גרסימוס (ביוונית: Γεράσιμος, בלטינית: Gerasimus; נפטר ב-5 במרץ 475) היה מראשוני הנזירים בארץ ישראל. ייסד לאורה וקוינוביון ממזרח ליריחו במקום המזוהה היום כמנזר דיר חג'לה, ונחשב כמייסד נזירות בקעת הירדן.
תולדות חייו.
גרסימוס נולד במיירה (Myra או Μύρα) שבליקיה שבאסיה הקטנה, ולארץ ישראל הגיע אחרי שכבר היה נזיר בארץ הולדתו. הוא ייסד את מנזרו ליד הירדן בהשפעת הנזיר אותימיוס ב-455 לספירה. גרסימוס היה ממתנגדי אמונת ועידת כלקדון ואחר כך מנאמניה. גרסימוס נפטר בשנת 475 לספירה, ונחשב לבני הדור השני של נזירי המדבר (יחד עם אותימיוס, קלמון ואחרים), ואחרי חריטון מייסד נזירות המדבר. יומו נחגג ב-4 במרץ.
החוקרים סבורים שהיצירה "חיי גרסימוס" שיוחסה לקירילוס מסקיתופוליס, לא נכתבה על ידו אלא על ידי נזיר אחר מן הלאורה של גרסימוס. נראה שקירילוס שילב בין כתביו סיפורים על גרסימוס, ומכאן הטעות.
המנזר של גרסימוס.
את הלאורה שלו הקים גרסימוס כק"מ וחצי מן הירדן, מה שפתר את בעיית המים לשתייה. עצי דקל הגדלים בסביבה הקרובה סיפקו תמרים. את ענפי התמרים לקחו הנזירים לקליעת סלים. המקום מזוהה היום מעט מזרחית למנזר דיר חג'לה, ששימר את מקום הקוינוביון.
המנזר היה לאורה של נזירים מתבודדים, אך במרכזו עמד קוינוביון ובו התגוררו נזירים מתלמדים, ששירתו את המתבודדים תוך הכשרתם לחיי התבודדות. המתבודדים שהו בתאיהם חמישה ימים בשבוע, וביום שבת וראשון באו לקוינוביון לתפילה וארוחה משותפת של לחם הקודש. אלו היו חידושים של גרסימוס, והם התקבלו במנזרים נוספים. סבאס, למשל, אימץ את מנהג התפילה המשותפת בצורתה זו במנזריו.
גרסימוס קבע תקנון חמור (רגולה), ובו הגביל את מזונם של הנזירים ללחם, תמרים ומים, אסר עליהם להדליק אש או אפילו נר, ואסר עליהם להחזיק ברכוש פרטי כלשהו פרט לבגדים שעל גופם וכלי המיטה שלהם. תקנון זה הפך להיות חלק מרכזי במנזרים ברחבי המדבר.
נכתב כי מספר תלמידיו היה שבעים, כמו גם מספר התלמידים של סבאס, ואף של ישו עצמו. הדבר מלמד יותר מכל על הכבוד שרחשו לו ממשיכיו בנזירות ועל המקום המרכזי שתפס בתולדות נזירות המדבר.
בין תלמידיו היה הנזיר קיריאקוס, שהתחנך במנזר 9 שנים. גרסימוס ראה בחיזיון את מותו של אותימיוס: דרך נס התגלה לגרסימוס כי נפשו של אותימיוס עולה השמימה עם מלאכים, והוא שיתף בידיעה את קיריאקוס.
סיפור האריה.
אחד הסיפורים הכי ידועים על גרסימוס הוא סיפור האריה. יום אחד הלך גרסימוס עם נזירים נוספים במדבר, כשלפתע פגש באריה. האריה שאג וכל הנזירים נסוגו בפחד. רק גרסימוס הבין כי שאגות האריה הן קריאות כאב. הוא ניגש אל האריה ושלף קוץ מאצבעו. מאותו יום האריה לא עזב את גרסימוס ועשה עבורו משימות יומיומיות במנזר. הוא אף השגיח עבורו על חמור, והואשם בטריפתו אף שלא עשה זאת, והדבר הוכח מאוחר יותר. סיפור האריה הוסב מאוחר יותר על סבאס ואף על הירונימוס.
משחק סטקלברג
מוביל סטקלברג
מיכאל לנדאו
מיכאל לנדאו (ברומנית: Michel Landau; 7 בינואר 1895 - 20 בנובמבר 1976) היה משפטן ואיש מנהל ישראלי יליד רומניה, בצעירותו מחברי בית הנבחרים של רומניה, פעיל ציוני, בארץ ישראל - מקים כופר היישוב ומייסד מפעל הפיס.
קורות חיים.
מיכאל לנדאו, בנו השביעי מבין תשעת ילדיו של מנחם-מנדל לנדאו, סוחר וגבאי בית כנסת, נולד בחרלאו, רומניה. סבו מצד אמו היה הרב ישראל איזיקזון, שהיה בעצמו פעיל בתנועות הטרום-ציוניות בחבל מולדובה. אחרי לימודים בחדר ובבית ספר יסודי, מיכאל לנדאו למד לימודי תיכון בעיר ברלאד שם היה יושב ראש מועדון צעירים ציונים. בהמשך למד משפטים באוניברסיטאות גרנובל ויאשי, קיבל תואר דוקטור למשפטים. את אשתו לעתיד הכיר מעיירת הולדתו, חרלאו.
מאוחר יותר עבר לקישינב והיה מנהל העיתון היומי ביידיש "אונזער צייט" ("זמננו") והעיתון "דער ייד" ("היהודי") (ייסד אותו ביחד עם מיכאל פוסטן). כעורך דין עזר לפליטים היהודים הרבים שבאו מרוסיה הסובייטית לרומניה בדרכם לארץ ישראל. כיהן שלוש פעמים כציר בבית הנבחרים הרומני בבוקרשט מטעם מפלגת האיכרים הלאומית.
בשנת 1928 הקים את המועדון הלאומי היהודי - מועדון הצירים היהודים בפרלמנט הרומני.
בשנת 1930 נמנה עם מייסדי "המפלגה היהודית הרומנית" שבראשות תיאודור פישר ואדולף שטרן.
עלה לארץ ישראל עם משפחתו ב-1935. בארץ ישראל הקים את כופר היישוב ומגבית ההתגייסות שדאגו לממן את "ההגנה". כשהוקמה מדינת ישראל היה משנה לממונה על הכנסות המדינה במשרד האוצר. סמוך לפרישתו הקים את מפעל הפיס וניהל אותו במשך 20 שנה (עד שנת 1970).
כתב מספר ספרים על חייו בעיירה בה גר, ספר על תולדות הציונות ברומניה, ועל הגרלות מפעל הפיס.
מפעל הפיס הקים על שמו את פרס לנדאו, המחולק מדי שנה וניתן בתחומי מדעי הרוח, מדעי הטבע והאמנויות לישראלים המובילים בתחומם.
על שמו רחוב בחיפה.
היה נשוי למרים לבית אַבֶּלֶס (נפטרה ב-1986) ואב לבן: חתן פרס ישראל במזרחנות, פרופ' יעקב לנדאו.
מצד אשתו היה לנדאו גיסם של ד"ר ולטר אבלס (רופא, פעיל פוליטי ודיפלומט, שכיהן כמנהל מחוז ירושלים של קופת חולים כללית ובשנות ה-60 כיהן כשגריר ישראל בקולומביה ולאחר מכן כשגריר בקוסטה ריקה ובניקרגואה) ושל ד"ר שמואל שטרן-כוכבי (ממנהיגי ציוני רומניה) ודודם של פרופ' משה אבלס (חוקר מוח, חתן פרס א.מ.ת) ומשה כוכבי (ארכאולוג).
ספרים ומאמרים שכתב.
זיכרונות:
דג שמש מגובשש
דג שמש מגובשש (שם מדעי: "Mola mola") הוא הכבד שבדגי הגרם, ומשקלו הממוצע עומד על 1,000 קילוגרם. דג השמש מצוי במים טרופיים וממוזגים ברחבי כדור הארץ. הוא מאופיין בצורתו המיוחדת: גופו מזכיר ראש-דג המחובר לזנב, ללא מרכז הגוף, והוא פחוס יחסית. גובהו של דג השמש יכול להיות זהה לאורכו, והסנפירים הגביים שלו, כמו גם הסנפיר האחורי, רחבים וארוכים. תזונתו של דג השמש מתבססת בעיקר על מדוזות. היות שערכן התזונתי של המדוזות נמוך, דג השמש אוכל כמויות גדולות מהן, על-מנת לפצות על החוסר בחומרים מזינים, להתפתח ולתחזק את גופו הגדול.
נקבת דג השמש מטילה ביצים ולא משריצה ולדות חיים, והיא מסוגלת להטיל יותר ביצים מאשר כל בעל חוליות אחר. דגי השמש הצעירים דומים לגרסה ממוזערת של הנפוחיתיים, עם סנפירי חזה גדולים, סנפיר אחורי וקוצים חדים שלא מצויים אצל הפרטים הבוגרים. דגי השמש הבוגרים אינם פגיעים יחסית לטורפים, אך אריות ים, לווייתני קטלן וכרישאים לא יהססו לתקוף אותם. בשר דגי השמש נחשב למעדן באזורים מסוימים בעולם, כולל יפן וטאיוואן, אך מכירת בשרם אסורה באיחוד האירופי. לעיתים דייגים מעלים את דגי השמש ברשתם בטעות כשלל לוואי, והם גם פגיעים לאשפה ימית שאותה הם יכולים לאכול בטעות.
מבחינה טקסונומית, דג השמש משתייך לסדרה נפוחיתאים, הכוללת בין השאר גם את הנפוחיתיים, הקיפודגיים והחד קוציים, והוא חולק מאפיינים חיצוניים לא מעטים עם החברים בסדרה זו. במיון המקורי, הוא סווג כמין המשתייך לסוג במשפחת הנפוחיתיים, אך במיונים מאוחרים יותר הוא סווג לסוג בפני עצמו, דג שמש ("Mola"), שבו עוד שני מינים: דג שמש דרומי ודג שמש ברדסי.
מראה ותיאור.
צורת גופו של דג השמש מזכירה ראש המחובר ישירות לזנב, ללא מרכז הגוף. גופו מסתיים בסנפיר מעוגל ולא בסנפיר-זנב מסורתי, דבר התורם לצורתו הייחודית של הדג. גוף הדג פחוס יחסית, ולכן ממבט קדמי הוא נראה כגוף אליפטי וארוך. סנפירי החזה קטנים ודמויי-מניפה, בעוד שהסנפיר הגבי והסנפיר התחתון מוארכים, ומסיבה זו לעיתים אורכו של הדג שווה לגובהו. אורכו הממוצע של דג השמש הוא 1.8 מטרים ומשקלו הממוצע הוא 1,000 קילוגרמים, אף שנצפו פרטים שהגיעו לאורך , "רוחב" מסנפיר לסנפיר של ומשקל של . ביחס לממדי גופו, עמוד השדרה של דג השמש הוא הקצר ביותר, ומכיל את מספר החוליות המועט ביותר, מאשר עמוד השדרה של כל דג אחר. לשם המחשה, חוט השדרה של פרט אחד, שאורכו היה 2.1 מטרים, הגיע לאורך של 2.5 סנטימטרים בלבד. אף על פי שאבותיו הקדמונים של דג השמש היו בעלי-עצמות (דגי גרם), השלד שלו בנוי למעשה בעיקר מרקמות סחוס שהן קלות יותר מעצמות רגילות, ומאפשרות לו לגדול לממדים שעבור דגי גרם אחרים אינם משתלמים מבחינת עלות-תועלת. דג השמש נטול שלפוחית אוויר. לעיתים דגי השמש שוחים כשהסנפיר הגבי שלהם מחוץ למים, ולכן ניתן להתבלבל ביניהם לבין כרישים או לווייתני שיניים.
צבע עורו של דג השמש נע בין חום לכסוף או לבן, עם דוגמאות מנומרות מגוונות. אזור הגב בדרך-כלל כהה יותר משאר הגוף. דג השמש מסוגל לשנות את צבע עורו מבהיר לכהה, בייחוד כאשר הוא נתון בסכנה. יותר מ-40 מיני טפילים עשויים לשהות בעורו ובגופו של דג השמש. דג השמש מתמודד איתם בכמה דרכים: באזורים ממוזגים מיני דגים מסוימים אוכלים את הטפילים החיצוניים שעל עורו, וכאשר הוא מחמם חלק מגופו בשמש בפני הים, גם עופות ימיים עשויים לאכול טפילים עוריים. דגי שמש נצפו כאשר הם קופצים מהמים לגובה שלושה מטרים, ככל הנראה כשיטה נוספת להיפטר מטפילים.
תפוצה והתנהגות.