במהלך הפגישה הזאת הציג ואן ווינג גם את המניפסט של נזה-לנדו משנת 1950, שכלל גם את רצון האבאקו להשיק את כתב העת "קונגו דיה נגונגה". CAL היה מאוד בעד שאיפות של Nzeza-Landu. הוא הציע לשר להתקין "ועדת יועצים בקרב הלבנים שנהנו מאמון בקונגו", ובכך לעודד, תחת חסות קולוניאלית, פעילויות משחררות בקונגו. המעבר מ"לינגלה" לקונגו כאמצעי הוראה בבתי הספר של לאופולדוויל מעולם לא התממש, בין השאר משום שיורשו של דווי, אוגוס בויסרט, שר המושבות מאפריל 1954, ניסה להציג תוכנית פרו - מדיניות בשפה הצרפתית במערכת החינוך הקונגולית. אבל העצה של CAL לטובת השליחות הלשונית-תרבותית של אבאקו אכן השפיעה - ביולי 1953 העניקו השלטונות הקולוניאליים בקונגו את ההכרה הרשמית של אבאקו וכן את רשותם להפיץ את כתב העת שלה.
שפה וזהות.
שפה היא אחד המאפיינים המרכזיים במדינות לאום – ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו יש למעלה מ-200 קבוצות אתניות שונות שרובם משתייכים לעמי הבנטו. הקבוצות הגדולות ביותר הן: קונגו, לובה ומונגו. בקונגו היו 1436 שפות ילידיות מה שהופך אותה למדינה עם הכי הרבה שפות בעולם. השפות הילידיות התפשטו לחלקים נרחבים ביבשת אפריקה ונעשה בהן שימוש תחת שמות שונים במדינות שונות. יש הסוברים כי כ-360 מיליון אפריקאים השתמשו בשפות שמקורן בקונגו לפני הקולוניאליזם ויש המעריכים כי מדובר ב-400 מיליון. בשל כך קונגו היא שפה בעלת רקע טריטוריאלי מובהק ונחשבה לשפה רשמית באזור.
יצירות ספרות.
המיסיונריים אשר הגיעו לקונגו לקחו חלק בפיתוח השפה בעזרת כתיבת ספרות. בשנת 1557, יצא לאור הקטכיזם, מדריך אמונה נוצרי הבנוי במתכונת של שאלות ותשובות, הראשון בשפת קיקונגו. הוא הוצא לאור על ידי דיאגו גומז, נוצרי שנולד בקונגו להורים פורטוגזים. בשנת 1624, מתאוס קרדוסו, נוצרי ממוצא פורטוגזי נוסף, ערך והוציא לאור תרגום של שפת הקונגו לפי הקטכיזם של מרקוס חורחה. ההקדמה מספרת לנו שהתרגום נעשה על ידי מורים של קונגו מסאו סלבדור, בירתה של אימפריית הקונגו העתיקה וכי לקח השראה גם מעבודתו של פליקס דו אספריטו סאנטו. המילון נכתב בערך בשנת 1648 לשימוש של מיסיונרים ממסדר הקפוצ'יני. המסדר הקפוצ'יני הוא מסדר נזירים של הכנסייה הקתולית, שמוצאו במסדר הפרנציסקני. מחברו העיקרי של המילון היה מנואל רוברדו, כומר חילוני מקונגו, שהפך למיסיונר קפוצ'יני כמו פרנסיסקו דה סאוודור. בסוף המילון ישנה דרשה של שני עמודים שנכתבו בשפת הקונגו ובמילון יש כ-10,000 ערכים ומילים. מילונים נוספים נוצרו על ידי מיסיונרים צרפתיים לחופי לואנגו בשנת 1780 – רשימת מילים פורסמה על ידי ברנרדו דה קאנצ'טים ב-1805. המיסיונרים הבפטיסטים שהגיעו לקונגו בשנת 1879 פיתחו אורתוגרפיה מודרנית של השפה.
ב-1886 הוצא לאור מילון ובתוכו גם פרק הכולל את כללי הדקדוק של שפת קונגו, כפי שדוברה בסאו סלבדור, בירתה הקודמת של קונגו ומערב אפריקה. המילון נכתב על ידי הולמן בנטלי והוצא לאור בלונדון. בנטלי, היה מיסיונר אשר נשלח למשימה באזור נהר הקונגו שם למד את כללי השפה וכאשר חזרה ממשימתו הוציא לאור את המילון. בהקדמה, בנטלי מתייחס לנלמוו, אפריקאי, שעזר לו ותיאר את השיטות בהן הוא השתמש במטרה לעבד את המילון, דבר הכלל מיון ותיקון של 25 אלף פתקי נייר שהכילו מילים והגדרתם. בסופו של דבר, בשנת 1905 - בנטלי הוציא לאור את התנ"ך הנוצרי המלא בשפת הקונגו. בשנת 1912, בניו יורק הוציא החוקר ק. ל. אמאן, ספר נוסף העוסק בדקדוק של שפת קונגו.
כללי השפה.
לכל שפה בשפת הבנטו שלושה מרכיבים:
מרכיב ראשון הוא החלק שירשו מהאבות הקדומים, מרכיב שני הוא החלק שהתחדש במהלך האבולוציה של השפה והמרכיב השלישי הוא החלק בו נקלטו חלקים משפות אחרות לאורך הדרך (שם, שם). קונגו או קיקונגו היא שפה המשתייכת למשפחת שפות הבנטו, המדוברת על ידי אנשי קונגו ונדונדו המתגוררים ביערות הטרופיים של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ואנגולה והערכות סוברות שכש-5 מיליון איש דוברים את השפה.
על אף הספרות הענפה שיצרו האירופאים החל מהמאה ה-17 ועד המאה ה-19, כרגע אין אורתוגרפיה סטנדרטית של קיקונגו אך ישנו שימוש רק בשפה בספרות הכתובה, בעיקר עיתונים, חוברות וכמה ספרים. קונגו הייתה שפת הבנטו המוקדמת ביותר, אשר הייתה מחויבת לכתיבה באותיות לטיניות והייתה בעלת המילון המוקדם ביותר של כל שפת הבנטו ובעצם היוותה את הבסיס לכל שאר השפות. מלקולם גת'רי אשר סיווג את שפות הבנטו ראה כי קיקונגו נמצאת בקבוצת השפה H10 וטען כי גם שפת הBEMBE, המדוברת על ידי אנשי קונגו ואנשים במערב טנזניה משתייכת לאותה הקבוצה.
באסטין וקופיז, אשר ערכו סיווג מעמיק יותר סיווגו חלק מהשפות כשייכות לקבוצת H10 אף על פי שאלו הובחנו על ידי גת'רי כשפות המשתייכות לקבוצות שונות.
נוכחות השפה ביבשת אמריקה.
עבדים אפריקאים רבים שהובלו בסחר העבדים האטלנטי דיברו קונגו, והשפעתה ניכרת בשפות קריאוליות רבות – כמו פלנקרו, אשר דוברה על ידי צאצאיהם של עבדים שחורים שנמלטו בקולומביה, חבלה קונגו / חבלה בנטו, השפה הליטורגית של הדת הקארו המאפיינת את האפרו-קובנים ושפת Saramaccan בסורינם. השפה השפיעה גם על השפה האנגלית, לדוגמה המילה "goober", כלומר בוטנים, אשר נפוצה בדרום ארצות הברית, מקורה במילה נגובה. המילה "זומבי" מגיעה מקונגו nzombie, כלומר "מת". "Nfumu ya nzombie" הוא "ראש המתים", או אלוהים. למילה פאנק, או פאנקי, הפופולרית במוזיקה האמריקנית יש מקור במילה לו-פוקי. השם של הממבו, הריקוד הקובני, בא ממילה של בנטו שמשמעותה "שיחה עם האלים". בנוסף, רכבת הרים קומבה, ב Busch Gardens טמפה ביי בטמפה, פלורידה קיבלה את שמה מן המילה קונגו עבור "שאגה". גם בישראל אומץ שם זה ובסופרלנד קיימת רכבת הרים בשם זה.
פולין מוראן
פולין מוראן (באנגלית: Pauline Moran; נולדה ב-26 באוגוסט 1947) היא שחקנית, מגישה ואסטרולוגית בריטית. היא ידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד מיס למון בסדרת הטלוויזיה הבריטית "פוארו" המבוססת על ספריה של אגאתה כריסטי.
מוראן נולדה בעיר בלקפול שבלנקשייר. היא למדה משחק בבתי ספר אחדים בהם התיאטרון הלאומי לנוער והאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. מאז 1987 היא אסטרולוגית מקצועית. על אף שהיא בעיקר שחקנית תיאטרון, מוראן הופיעה בסרטי קולנוע אחדים כגון "The Good Soldier" (מ-1981), "האישה בשחור" (1989), ו"כאוס בגני ורסאי" (2014). ב-1983 שיחקה מוראן בסדרת הטלוויזיה "The Cleopatras". בין 1965 ל-1979 ניגנה בגיטרה בס בלהקה בשם "The She Trinity" שכללה נשים בלבד.
פולין מורן
אופנה במדינות המערב בשנים 1945–1959
האופנה במדינות המערב בשנים 1945–1959, בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, מזוהה במיוחד עם אופנת ההוט קוטור שהפכה פופולרית בעקבות שנות הצנע של המלחמה - ביגוד ואביזרי אופנה יוקרתיים שהוכנו והותאמו באופן אישי - שהחלה לצבור פופולריות לאחר מלחמת העולם השנייה, לאחר שמדינות המערב יצאו מכלכלת הצנע של המלחמה, ופריז חזרה להיות בירת האופנה העולמית. אחת התוצאות של השגשוג הכלכלי שלאחר מלחמת העולם השנייה הייתה זמינות רבה של בדים סינתטיים וחומרים כמו ניילון, ופוליאסטר, אשר היו נוחים לכביסה.
הכתפיים המרובעות והחצאיות הקצרות חלפו מהאופנה, והתחלפו בעיצובי צורות וצלליות בבד ובעיצוב בגדים המחמיאים מאוד לצורת הגוף הנשית, דוגמת דיור. אופנה זו באה לידי ביטוי, בדרך כלל, בגזרת כתפיים צרות, מותניים צמודים, דגש על חזה, חצאיות ארוכות יותר, ולרוב בעלות שוליים רחבות יותר. באמצע שנות ה-50 אופנה זו פינתה בתורה את מקומה לאופנה חדשה של ביגוד שאינו מותאם אישית לצורת הגוף, וחלק מבגדים אלו כונו על ידי מגזין ווג "שמלת חולצת טריקו". מגמה חדשה, שצברה תאוצה בתקופה זו, הייתה שבני הנוער פיתחו אופנה משלהם, במקום להתלבש בדומה להוריהם כמו בעשורים הקודמים.
אופנת צעירים.
בשנות החמישים תרבות הפופ הייתה ממוקדת יותר מאי פעם בבני נוער ובתחומי העניין שלהם, ובמיוחד בתרבות הרוקנרול. אופנת הנוער השפיעה רבות על תעשיית האופנה במהלך העשור. בעוד שבעבר בני הנוער נהגו להתלבש באופן דומה להוריהם, במהלך שנות החמישים התפתח סגנון אופנתי לבני הנוער שהיה מרדני ושונה.
אייווי ליג.
בתחילת שנות החמישים הסגנון האופנתי "אייווי ליג" הפך פופולרי בקרב צעירים אמידים בתיכונים ומכללות בצפון מזרח ארצות הברית, ובמיוחד בקמפוסים במכללות האמריקניות של ליגת הקיסוס. פריטים נפוצים באופנה זו כללו סוודר קרדיגן, אפודת סוודר, חולצות אוקספורד לבנות, עניבות טוטאל או האחים ברוקס, עניבות אסקוט, ומעילי ספורט מטוויד או מפלנל.
גריזרים.
במהלך העשור תת-תרבות הגריזרים (Greasers) הפכה פופולרית בקרב צעירים רבים מהמעמד העובד בארצות הברית. אחד מהמאפיינים הבולטים ביותר לאופנה של תת-תרבות זו היו תסרוקות שעוצבו באמצעות שימוש במוצרי שיער כגון פומייד או ג'ל, אשר חייב סירוק תכוף של השיער על מנת לשמור על המראה של התסרוקת. תסרוקות פופולריות הושפעו בעיקר מאמני רוק אנד רול ורוקבילי כמו אלביס פרסלי.
מבחינת לבוש, גריזרים נהגו ללבוש מכנסי ג'ינס כחולים כהים של ליוויס, נעלי עור שחורות או חומות גבוהות, חולצות טריקו שחורות או לבנות, ומעילי ג'ינס או מעילי עור.
ביטניקים.
בשנות החמישים המאוחרות ובמהלך שנות השישים תת-התרבות ההיפית צמחה בחלקים הבוהמים של לונדון, פריז ובמרכזים העירוניים של ארצות הברית. סוודרים שחורים, סנדלים, משקפי שמש, חולצות מפוספסות, וכומתות הפכו פופולריות בקרב ביטניקים.
בגדי ילדים בשנים 1945–1959.