את הפסקול ל"בולט" הלחין ג'ון פאוול. בפסקול נכללו נעימות הסרט ושני שירים מקוריים - "I Thought I Lost You" מאת כוכבי הסרט מיילי סיירוס וג'ון טרבולטה (השיר גם היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשיר המקורי הטוב ביותר בשנת 2009) וכן "Barking at the Moon" מאת ג'ני לואיס. הפסקול יצא לאור ב-18 בנובמבר 2008.
ג'ון דימאגו
טליה ששון
טליה ששון (נולדה ב-1951) היא עורכת-דין ויושבת ראש המועצה הציבורית של הקרן החדשה לישראל. בעבר הייתה נשיאת הקרן, ראש המחלקה לתפקידים מיוחדים בפרקליטות המדינה ומחברת חוות דעת (ביניים) בנושא מאחזים בלתי מורשים.
ביוגרפיה.
טליה ששון נולדה ב-1951 בישראל. עבדה במשך 25 שנה בפרקליטות המדינה, תחילה בפרקליטות מחוז ירושלים ולאחר מכן בפרקליטות המדינה. בין השאר עסקה בתיקים רגישים כדוגמת העמדת פוליטיקאים בכירים לדין, והייתה הפרקליטה המלווה בתיק "בר-און חברון". ששון, יחד עם משה לדור, לימים פרקליט המדינה, ויהושע רזניק, המשנה לעניינים פליליים בפרקליטות המדינה, המליצה להעמיד לדין את ראש הממשלה בנימין נתניהו, יו"ר ש"ס אריה דרעי ושר המשפטים צחי הנגבי בחשד למרמה והפרת אמונים, והעמדתו לדין של נתניהו באשמת שוחד בעניין "פרשת עמדי" (פרשת ההובלות). עמדה זו לא התקבלה על ידי היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין, והתיקים נסגרו.
באמצע שנות ה-90 ובעקבות החלטת ממשלה מ-19 בנובמבר 1995 שהתקבלה בעקבות רצח רבין, ששון עמדה בראש צוות משולב בין משרדי, שתפקידו היה לרכז, לתאם ולבקר את פעולות אכיפת החוק על ישראלים ביהודה ושומרון.
התפרסמה במיוחד לאחר סיום תפקידה בפרקליטות, כשהכינה בשנת 2005, לבקשת ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, את "חוות דעת (ביניים) בנושא מאחזים בלתי מורשים" (הידוע כ"דו"ח ששון") שעסקה בתיאור המאחזים הקיימים ביהודה ושומרון, באופן הקמתם ובמצבם המשפטי.
לאחר סיום תפקידה בפרקליטות המדינה.
ב-2009 הייתה ששון בעלת משרד עורכי דין, וכיהנה כיו"ר עמית של המועצה הבינלאומית של הקרן החדשה לישראל, כחברת הנהלה של "המועצה לשלום ולביטחון, חברת המועצה הציבורית של יש דין ופעילה במטה "יוזמת ז'נבה". ששון מתנגדת בחריפות לקיומן של ההתנחלויות ביהודה ושומרון. בשנת 2012 אמרה ב"כנס השמאל הישראלי", שאורגן על ידי תנועת שלום עכשיו, שההתנחלויות הן "תמצית הרע במדינת ישראל" וקראה לצאת ולהסביר לציבור "למה ההתנחלויות הן הסרטן של המדינה, ומדוע הן מאיינות את המפעל הציוני שסבא וסבתא שלי היו שותפים בהקמתו".
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 ב־2009 שובצה במקום ה-7 ברשימת "מרצ", אך לא נבחרה לכנסת. ששון הצהירה כי הצטרפה לחיים הפוליטיים על מנת להיאבק בכיבוש, וכי תמשיך להילחם במאחזים מהכנסת. בתגובה קראו גורמים בימין לגנוז את דו"ח המאחזים שחיברה, בטענה שחשיפת דעותיה הפוליטיות מוכיחה שהדו"ח פוליטי ולא אובייקטיבי.
בשנים 2015–2018 כיהנה כנשיאת הקרן החדשה לישראל. בשנת 2018 העלתה תנועת אם תרצו קמפיין שילוט חוצות נגד הקרן, ובו גם טענות נגדה.
בדצמבר 2015 יצא לאור בהוצאת כתר ספרה "על פי תהום: האם ניצחון ההתנחלויות הוא סופה של הדמוקרטיה הישראלית?".
ציוץ בטוויטר של עמוס שוקן, בספטמבר 2017, בעקבות כתבה של עמירה הס, שבו שאל: "האם ישראל מדינת רשע, או שרק מדובר בטיהור אתני שגרתי?" הביא לתגובה של ששון: "היא שניהם". בעקבות סערה תקשורתית וגינויים מחקה ששון את הציוץ ופרסמה מאמר תגובה שבו כתבה כי הדברים נאמרו ברגע של כעס, לאחר קריאת הכתבה.
במאי 2019, לצד בכירים לשעבר בפרקליטות המדינה ובייעוץ המשפטי לממשלה, חתמה על גילוי דעת כנגד חקיקת פסקת התגברות והרחבת חוק החסינות.
קישורים חיצוניים.
ממאמריה:
מס&quot;י
לינדה מקרטני
לינדה לואיז מקרטני (באנגלית: Linda Louise McCartney, נולדה בשם לינדה לואיז איסטמן, 24 בספטמבר 1941 - 17 באפריל 1998) הייתה צלמת, מוזיקאית, ופעילת זכויות בעלי חיים יהודייה-אמריקאית. ב-12 במרץ 1969 התחתנה עם חבר להקת הביטלס פול מקרטני.
יחד עם בעלה הייתה חברה בלהקת Wings וכן הייתה מועמדת לפרס אוסקר על שיר הנושא לסרט חיה ותן למות. היא פרסמה מספר ספרי בישול צמחוניים, ועמדה בראש חברת המזון שהקימה ("חברת המזון של לינדה מקרטני"). בנוסף לפעילות המגוונת בה עסקה, היא לא זנחה מעולם את מקצועה כצלמת מקצועית ופרסמה את הספר "שנות השישים של לינדה מקרטני: דיוקנה של תקופה".
בשנת 1995 היא אובחנה כחולה בסרטן השד ונפטרה בגיל 56 בחוות משפחתה בטוסון, אריזונה.
השנים המוקדמות.
מקרטני נולדה בשם לינדה לואיז איסטמן, בת שנייה למשפחה יהודית מניו יורק. אביה, היה בן למשפחת מהגרים מרוסיה ובנערותו שינה את שמו מלאופולד וייל אפשטיין ללי איסטמן. אמה, לואיז שרה לינדנר איסטמן, הייתה יורשת מיליונים ובעלת בית הכלבו לינדנר. אמה נהרגה בשנת 1962 בהתרסקות מטוס. באותה עת למדה מקרטני לימודי אמנות באוניברסיטת אריזונה, שם פגשה את ג'וסף מלווין סי הבן. הם נישאו ונולדה להם בת אחת, הת'ר לואיז. הם התגרשו כשלוש שנים לאחר נישואיהם.
עם תום לימודיה החלה לינדה לעבוד כמזכירה במערכת המגזין Town &amp; Country, מגזין אמריקני לענייני סגנון. בעת עבודתה נקלעה למסיבת ההשקה של אחד מתקליטיה של להקת האבנים המתגלגלות, שם הייתה היחידה שהורשתה לצלם תמונות של הלהקה. לאחר תקרית זו החלה לפתח קריירה של צלמת מקצועית, חרף ניסיונה הדל שהסתכם בצילום סוסים בעת קורס שלקחה במסגרת לימודיה באריזונה. היא מונתה לתפקיד צלמת הבית של מועדון הרוק פילמור איסט בניו יורק, שם הזדמן לה לצלם מוזיקאים מפורסמים כגון אריתה פרנקלין, ג'ימי הנדריקס, בוב דילן, ג'ניס ג'ופלין, אריק קלפטון, סימון וגרפונקל, להקת המי ולהקת הדלתות. תצלום של אריק קלפטון, אותו צילמה לכתבה במגזין רולינג סטון, הפך אותה לאישה הראשונה שפרסמה תצלום שער במגזין המפורסם. היא עצמה הופיעה על שער המגזין בשנת 1974 יחד עם פול מקרטני. צילומיה הוצגו ביותר מ-50 גלריות ברחבי העולם, ומאוחר יותר אוגדו לאלבום שהתפרסם בשנת 1993 אשר נקרא "שנות השישים של לינדה מקרטני: דיוקנה של תקופה".
פול מקרטני.
ב-15 במאי 1967, בעת שהגיעה לצלם קונצרט רוק שנערך בלונדון, פגשה לינדה את פול מקרטני וזה הזמין אותה למסיבת ההשקה לתקליט Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band, שנערכה בביתו של בריאן אפשטיין. כאשר סיימה את פרויקט הצילום, שלשמו הגיעה ללונדון, שבה לינדה לניו יורק. את פול מקרטני היא פגשה שנית במאי 1968 כאשר האחרון הגיע לניו יורק, יחד עם ג'ון לנון כדי להכריז על הקמת חברת התקליטים החדשה שלהם: אפל רקורדס (Apple Records). ארבעה חודשים מאוחר יותר, הזמין מקרטני את לינדה לבקר אותו בלונדון, שם הם נישאו בטקס אזרחי צנוע שנערך ב-12 במרץ 1969. בעת נישואי הזוג הייתה לינדה בחודש הרביעי להריונה, ממנו נולדה בתם המשותפת הראשונה, מרי.
במשך נישואיהם נולדו לבני הזוג מקרטני שלושה ילדים (בנוסף להת'ר - בתה של לינדה מנישואיה הראשונים שאומצה על ידי פול מקרטני ב-1969): מרי - צלמת, סטלה -מעצבת אופנה וג'יימס - מוזיקאי ופסל.
הקריירה המוזיקלית.
את תחילת עיסוקה במוזיקה עשתה לינדה בהקלטת קולות רקע לשיר "Let It Be" שהופיע באלבומה האחרון של להקת הביטלס Let It Be. לאחר פירוק הביטלס, סייעה לפול מקרטני בהוצאת שני אלבומי הסולו שלו, McCartney (1970) ו-Ram (1971) ולמדה ממנו נגינה על קלידים. כבר ב-"Ram" קיבלה לינדה קרדיט כיוצרת באלבום ובעת שבני הזוג הקימו בסוף 1971 את להקת Wings, הייתה לינדה חלק בלתי נפרד מהלהקה. הלהקה זכתה במספר פרסי גראמי והייתה לאחת הלהקות המצליחות ביותר בשנות השבעים של המאה ה-20, וזאת חרף חוסר ניסיונה המוזיקלי של קלידנית הלהקה, מגרעה שהיא עצמה הודתה בנכונותה.
ב-1977 יצא לאור סינגל בשם "Seaside Woman" על ידי להקה בשם "Suzy and the Red Stripes" (סוזי והפסים האדומים). מאוחר יותר התברר כי השיר נכתב על ידי לינדה מקרטני והוקלט עי להקת Wings כאשר לינדה עצמה משמשת כזמרת.
בני הזוג מקרטני חלקו מועמדות לפרס אוסקר על השיר "חיה ותן למות", אותו חיברו יחד לסרט מסדרת ג'יימס בונד אשר נשא את אותו השם. אלבום סולו של לינדה, "Wide Prairie" (ערבה רחבה) הושלם לאחר מותה בידי בעלה ויצא לאור בשנת 1998. לאחר מותה השתתף פול ביצירת האלבום "Garland for Linda" (זר ללינדה), שראה אור בשנת 2000, והקדיש לזכרה את אלבומו "Ecce Cor Meum".
צמחונות ואקטיביזם.
מקרטני הייתה צמחונית נלהבת ואף שכנעה את בעלה בצדקת דרכה התזונתית. בסדרת ספרי הבישול שפרסמה, היא הטיפה לצמחונות והסבירה את הפיכתה לצמחונית בכך שהיא "איננה אוכלת שום דבר בעל פנים" וכן ש"אם לבתי מטבחיים היו קירות שקופים, כל העולם היה הופך לצמחוני". בשנת 1991 היא השיקה חברה לארוחות צמחוניות קפואות שנקראה "חברת המזון של לינדה מקרטני" ומוצרי החברה זכו להצלחה גדולה. בשנת 1995 תרמו לינדה ובעלה את קולם לפרק "ליסה הצמחונית" של סדרת הטלוויזיה המצוירת משפחת סימפסון. בני-הזוג מקרטני הסכים להשתתף בפרק רק אם דמותה של ליסה סימפסון, שסיפור הפיכתה לצמחונית עמד במרכז הפרק, תישאר צמחונית עד תום הסדרה. הפרק "Trash of the Titans" של אותה הסדרה הוקדש לזכרה לאחר מותה. חברת המזון של לינדה מקרטני נקנתה בשנת 2000 על ידי יצרנית המזון האמריקאית היינץ וב-2007 נמכרה לחברת היין סלסטיאל גרופ.
מלבד היותה צמחונית אדוקה, מקרטני גם נודעה כפעילה בנושא זכויות בעלי חיים. היא תמכה בארגונים רבים שעסקו בהגנה על זכויות בעלי חיים והייתה ממממניה של "הליגה נגד ענפי ספורט אכזריים" .