עוד מתעסוקת הגדוד הוא גדר הגבול של ישראל עם ירדן, שם הגדוד מצבע מארבים ותופס הברחות על מנת לסכל מעבר נשקים בין ירדן לישראל.
אנדרטת הבקעה.
לזכר הנופלים בבקעת הירדן הוקמה אנדרטה על גבעה למרגלות הר הסרטבה, מעשה ידיו של הפסל יגאל תומרקין.
מענית הפריש
מענית הפריש ("Calcarine fissure") הוא אזור אנטומי באונה העורפית אשר במוח האדם, המכיל בחלקו העליון והתחתון את רוב קליפת הראייה העיקרית ("V1").
מבנה.
מענית הפריש מתחילה ליד האונה העורפית בשני ענפים המתכנסים זה לזה והלאה לנקודה הנמצאת קצת מתחת לתִּפּוּחַ כפיס המוח (קצו האחורי של כפיס המוח), שם הוא מתחבר בזווית חדה על ידי חלקו האמצעי של ההַמַּעֲנִית הַקָּדְקֳדִית וְהָעָרְפִּית ("Parietoöccipital fissure"). חלקו הפנימי של סדק זה מעלה את חשיבות הַפָּרִישׁ ("calcar avis") שבקרן האחורית של החדר הצדי ("Lateral ventricles").
תפקיד.
מענית הפריש נמצאת היכן שקליפת הראייה העיקרית מרוכזת. שדה הראייה המרכזי ממוקם בחלקו האחורי של מענית הפריש ושדה הראייה הפריפריילי נמצא בחלקו הקדמי. שטח קליפת המוח המוקדש לכל מילימטר רבוע של שדה הראייה הוא מאוד לא פרופרציונלי. הרבה יותר שטח מן הקליפה מוקדש לעיבוד המידע שהגיע דרך המסלול העצבי שמקורו ברשתית, מאשר באזור אחרים. תופעה זו ידועה בשם הגדלה קליפתית ("Cortical magnification").
ברזינה
ברזינה (בבלארוסית: Бярэ́зіна, ברוסית: Березина) הוא נהר בבלארוס, הנשפך אל הדנייפר.
בשנת 1708 חצה קרל השנים עשר מלך שוודיה, את הנהר במלחמתו נגד פטר הגדול במלחמה הצפונית הגדולה.
בנובמבר 1812 ספג נפוליון אבדות כבדות (כ-36,000 איש) בקרב ברזינה כאשר חצה את הנהר במהלך נסיגתו מרוסיה. בשל תוצאות הקרב הקשות (מבחינת צרפת), המילה 'ברזינה' (bérézina) השתרשה בצרפתית כמילה נרדפת לקטסטרופה או אסון.
אושמנה
סמורגון
הוגו גרנסבק
הוגו גרנסבק (נולד בשם הוגו גרנסבכר, 16 באוגוסט 1884 - 19 באוגוסט 1967) היה ממציא, סופר ומוציא לאור אמריקני ממוצא לוקסמבורגי. נודע בעיקר כמי שיזם והוציא לאור את המגזין הראשון שכלל תוכן מדע בדיוני. נקרא בפי רבים "אבי תורת הסיפורת". הפרס השנתי לסיפורי המדע הבדיוני והפנטזיה, פרס הוגו, קרוי על שמו.
ביוגרפיה.
קריירה.
ב-1925, גרנסבק ייסד את תחנת הרדיו "WRNY", שבאוגוסט 1928 החלה לשדר שידורי טלוויזיה ניסיוניים סדירים, מה שהפך אותה לאחד מערוצי הטלוויזיה הראשונים בהיסטוריה (והערוץ השני בארצות הברית). הוא היה גם מהראשונים שהתעסקו עם ז'אנר מדע בדיוני כשהוציא לאור את מגזין המדע הבדיוני הראשון, "Amazing Stories". גרנסבק גילה עניין בתחום אחרי שקרא פרויקט של פרסיוול לוול כשהיה ילד. ב-1929 איבד את הבעלות על העיתון "Amazing Stories", זאת עקב תביעה משפטית שגרמה לו לפשוט את הרגל (עד היום לא ברור אם מדובר בפשיטת רגל אמיתית, או במזימה של גרנסבק, שבעזרתה תכנן לעזוב את מערכת העיתון על מנת להקים אחד חדש). לאחר שזה עזב את מערכת העיתון, הוא הוציא לאור שני עיתוני מדע בדיוני חדשים: "Science Wonder Stories" ו"Air Wonder Stories". שנה אחר-כך, כשבעיות המשבר הכלכלי של גרנסבק נפתרו, העיתונים מוזגו לכדי עיתון אחד הנקרא "Wonder Stories". גרנסבק הפיץ עיתון זה עד 1936, אז מכר אותו להוצאת הספרים "Thrilling Publications" ושם העיתון שונה בשלישית ל"Thrilling Wonder Stories". גרנסבק נודע אז במנהגי המכירות המהירים שלו, ובסכומים הפעוטים יחסית שדרש תמורת יצירותיו.
עוד לפני שסוגת המדע הבדיוני הפכה למוכרת בקרב הספרות, גרנסבק פעל גם כיזם בתעשיית האלקטרוניקה, וסחר בחלקי רדיו שונים בין אירופה לאמריקה ועזר לפשט את חובבות הרדיו בקרב הציבור. באפריל 1908 הוציא לאור את העיתון "Modern Electrics", העיתון הראשון שעסק בתחום חובבות הרדיו ואף באלקטרוניקה ככלל. בינואר 1909 הקים את אגודת חובבי הרדיו של אמריקה, שכללה 10,000 אנשים כבר בשנה הראשונה להיווסדה. ב-1912 האגודה אמדה כבר 400,000 חברים. בנוסף, ב-1913 הוא הוציא לאור מגזין נוסף העוסק בחובבות רדיו, דומה לקודמו, הנקרא "The Electrical Experimenter" (שינה את שמו ל"Science and Invention" ב-1920).
הוא פרסם או ערך, כמעט 60 מגזינים שונים במהלך חייו. הוא פרסם את הספרים "Ralph 124C 41+ בשנת 1911 ואת Ultimate World בשנת 1958. הוא גם חזה התפתחויות טכנולוגיות, ביניהן הראדר והטלוויזיה."
על הישגי סופרים בתחום המדע הבדיוני ניתן פרס, המחולק בכל שנה על ידי ההאמנה הבינלאומית לסוגת המדע הבדיוני, אשר נקרא "הוגו", על שמו של גרנסבק.
חייו האישיים.
גרנסבק נולד בעיר לוקסמבורג, היגר לארצות הברית כשהיה בן 21 ומאוחר יותר התאזרח במדינה. גרנסבק נישא שלוש פעמים, בפעם הראשונה לרוז הארווי ב-1906, לדורותי קנטרוביץ ב-1921 ולמארי הנצ'ר ב-1951.
גרנסבק רשם לזכותו 80 פטנטים עד מותו (ובכך נוסף לרשימותיו גם התואר ממציא), ביניהם מכונה לדייג הידראולי ומברשת ומסרק אלקטרוניים; הוא נפטר בגיל 83 בעיר ניו יורק ב-19 באוגוסט 1967.
וס קרייבן
וסלי ארל קרייבן (באנגלית: Wesley Earl Craven; 2 באוגוסט 1939 - 30 באוגוסט 2015) היה תסריטאי, מפיק ובמאי קולנוע אמריקני, הידוע בעיקר כיוצרם של סרטי אימה רבים, כדוגמת סרטי סיוט ברחוב אלם (בהם מופיעה דמותו האייקונית של פרדי קרוגר), כמו גם את סרטי "צעקה".
ביוגרפיה.
קרייבן נולד בקליבלנד, אוהיו לקרוליין ופול קרייבן, וגדל לערכי הבפטיזם. קרייבן סיים תואר שני בפילוסופיה ובכתיבה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בטרם החל לעבוד בתעשיית הקולנוע כעורך סאונד בחברת פוסט-פרודקשן בניו יורק. לתקופת מה הוא לימד אנגלית במכללת ווסטמינסטר וכן מדעי הרוח באוניברסיטת קלארקסון.
קרייבן נישא לראשונה לבוני ברוקר. לזוג נולדו שני ילדים - ג'ונתן וג'סיקה קרייבן. ג'ונתן הוא כותב ובמאי וג'סיקה היא זמרת/מלחינה בהרכב המוזיקלי "Chapin Sisters".
קרייבן וברוקר התגרשו בשנת 1970. בשנת 1982, קרייבן התחתן בשנית עם מיליסנט אלינור מאייר, אך הזוג התגרש אחרי שהיא התחילה בפרשת אהבים עם שרון סטון.
ב-30 באוגוסט 2015 נפטר קרייבן מסרטן המוח בביתו שבלוס אנג'לס והוא בן 76.
קריירת בימוי וכתיבה.
נושאי מרבית סרטיו של קרייבן עוסקים במרבד המציאות. כך למשך, סרטי "סיוט ברחוב אלם" עסקו בהשלכות שיש לחלומות על החיים האמיתיים. "הסיוט החדש של וס קרייבן" נוגע במעט בקיר הרביעי, ובו השחקנית הת'ר לנגנקמפ משחקת בתפקיד עצמה כאשר היא נופלת טרף לאותו נבל שרדף אחריה בסרט המקורי. בסרטי "צעקה", החבורה מתייחסת לסרטי אימה שונים אשר דומים לסיטואציה בה הם נמצאים.
קישורים חיצוניים.
בעקבות מותו:
ספרטקי-לזיקה זוגדידי
צ'אק ולארי
צ'אק ולארי (באנגלית: I Now Pronounce You Chuck &amp; Larry, בתרגום חופשי לעברית: הנני מכריז עליכם כצ'אק ולארי; מוכר גם כ-Chuck &amp; Larry בלבד) הוא סרט קומי אמריקאי בכיכובם של אדם סנדלר וקווין ג'יימס. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-20 ביולי 2007.
עלילה.
צ'אק ולארי הם שני כבאים העובדים יחד באותה תחנת כיבוי. לאחר שבמהלך עבודתם חלק מבניין מתמוטט עליהם, ולארי מגלה שכסף פוליסת הביטוח שלו לאו דווקא יגיע לילדיו, הוא מחליט להשתמש בפרצה בחוק ולהתחתן עם חברו צ'אק. אם לארי יהרג, צ'אק יקבל את כספי פוליסת הביטוח, וכך יוכל לדאוג לילדיו של לארי.
צ'אק, חביב הנשים, מתנגד בתחילה לרעיון, אולם חש מחויב ללארי כיוון שהוא הציל את חייו.
עובד מדינה נשלח לחקור אודותם ולגלות האם השניים אכן זוג או שהם מנסים להערים על המערכת. צ'אק, שמתקשה להימנע מלהתחיל עם נשים, נמשך לעורכת הדין שהשניים שכרו כדי לייצג אותם.
ידידותי לסביבה
בית ספר ממלכתי
ניהיליסטים
אשכנאצים
קולנוע אלהמברה
קולנוע אלהמברה (בערבית: "אלהמברה" מקורו ב־الحمراء, "אל-חמרא", "האדום") הוא מבנה בסגנון אר דקו בשדרות ירושלים ביפו. הוא היה אחד מבתי הקולנוע החשובים והמרכזיים ביפו בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20. המבנה קרוי על שם ארמון אלהמברה בספרד.
במשך השנים שימש המבנה במגוון רחב של שימושים שונים, וכיום פועל בו מרכז הסיינטולוגיה בישראל.
היסטוריה.
ההתקדמות ביצירת סרטי קולנוע בשנות ה-30 סחפה מדי ערב המונים לבתי הקולנוע, שהפכו למקום בילוי מרכזי. הביקוש הוביל לבניית אולמות בקנה מידה חדש ובסגנון מודרני, בדומה למבנים דומים שנבנו באותה תקופה ברחבי העולם.
בשנת 1934 החלה החברה הערבית לקולנוע בהכנת תוכניות להקמת קולנוע ביפו והקולנוע, שנקרא אלהמברה, נפתח רשמית ב-16 במאי 1937 על ידי פאיק שוקרי כנא'אן. הקולנוע שכן בשדרות קינג ג'ורג' ביפו (בית מספר 39), לימים שדרות ירושלים, ותוכנן על ידי האדריכל הלבנוני איליאס אל מור. המבנה הוחכר בשנת 1937 לממדוח חאפז נאבלוסי, יושב ראש חברת הקולנוע "סינמה פלסטין" (שניהלה את קולנוע אלהמברה ובצמוד אליו את "קולנוע פארוק" שהוקם בשנת 1940 ונהרס בחלקו לאחר קום המדינה). בשנת 1938 נסגר הקולנוע באופן זמני בגלל המצב. הקולנוע התחרה גם על לב הצופה היהודי ובעלי בתי הקולנוע התלוננו על מסי השעשועים בתל אביב המבריחים את הצופים לקולנוע ביפו. ביוני 1942 איימו אמנים יהודיים שאם לא יאפשרו להם להופיע בליל שבת בתל אביב הם יופיעו באולם של אלהמברה.
הקולנוע היה אחד המפוארים והגדולים בארץ ישראל, ומוקד משיכה לתושבי פלשתינה הערבים, וכן היה בעל שם בינלאומי כהיכל לאירוח המופעים הגדולים ביותר של אותן שנים.
הקולנוע שימש גם כאולם תיאטרון ואירח את מיטב המופעים בעולם.
אמנים אורחים מהתקופה: