קייפטאון משמשת כבירתה המחוקקת של דרום אפריקה - מקום מושב הפרלמנט (בצד פרטוריה - הבירה הראשית, האדמיניסטרטיבית והביצועית, מושב הממשלה והנשיא, ובלומפונטיין - הבירה המשפטית, מושב בית המשפט העליון). הצעה שהועלתה לאחרונה להעביר את הפרלמנט מקייפטאון לפרטוריה כדי לייעל את התנהלות השלטון, נתקלה בהתנגדות גורפת מצד תושבי קייפטאון.
העיר היא עיר נמל חשובה הודות למיקומה על מפרץ בקצה הדרום-מערבי של יבשת אפריקה ובפינה הדרום-מזרחית של האוקיינוס האטלנטי, לא הרחק מכף אגולס המקום בו הוא נפגש עם האוקיינוס ההודי. במשך דורות רבים, עד לפתיחתה של תעלת סואץ שאיפשרה לעקוף את אפריקה ממזרח, היה נמל קייפטאון תחנת מעבר הכרחית בדרך הימית בין אירופה לבין המזרח הרחוק. ואכן, ראשיתה של העיר הייתה כתחנת אספקה לאוניות סחר הולנדיות שעשו דרכן אל מזרח אסיה וחזרה.
בשנים האחרונות פוקד את העיר וסביבתה משבר מים קשה.
היסטוריה.
מתיישבים הולנדים בראשות יאן ואן ריבק התיישבו במפרץ מצפון לכף התקווה הטובה מטעם חברת הודו המזרחית ההולנדית בשנת 1652. הייתה זו ההתיישבות האירופית הראשונה ביבשת אפריקה, והכוונה הייתה לשמש כתחנת עגינה ואספקה לאוניות שהפליגו בין אירופה והמזרח הרחוק. ליישוב ההולנדי, שנקרא בהולנדית קאפסטאד (עיר הכף), הגיעו מתיישבים אירופאים נוספים, בעיקר מהולנד, בלגיה, גרמניה וצרפת, אשר הביאו אליו עבדים משבטי הסביבה ומדרום-מזרח אסיה. חסרונן של נשים במושבה הביא לניצול מיני של בנות העבדים, והוסיף למושבה אוכלוסייה של בני תערובת - ה"צבעוניים".
במהלך אירועי המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 הולנד נכבשה שוב ושוב על ידי צרפת והאימפריה הבריטית ניסתה להשתלט על מושבותיה של הולנד. הבריטים כבשו את העיר ב-1795, אך היא הוחזרה להולנדים ב-1803. בשנת 1814 האימפריה הבריטית כבשה סופית את העיר, שהיוותה נמל אסטרטגי, וקראה לה "קייפטאון". העיר הפכה להיות בירת מושבת הכף שנוצרה באותה זמן. הבריטים ביטלו את העבדות ושחררו את העבדים, פעולה שגרמה לקרע עם המתיישבים הבורים המקוריים, שנדדו צפונה. גילוי מרבצי זהב ויהלומים בעומק היבשת העלתה את חשיבותה של קייפטאון כנמל היצוא העיקרי של המחצבים לאירופה, והביא את הבריטים לצאת למלחמת הבורים, במטרה להשתלט על יתר שטחי דרום היבשת.
בשנת 1910 הבריטים יצרו את דומיניון דרום אפריקה, וקייפטאון נקבעה כאחת מ-3 ערי הבירה של הדומיניון החדש שהיה למעשה איחוד של 4 פרובינציות קולוניאליות בדרום היבשת. העיר נותרה אחת משלוש הבירות גם לאחר היווצרותה של רפובליקת דרום אפריקה ב-1961.
בשנות האפרטהייד בהתאם לחוק אזורי הקבוצות נקבעה הפרדה אזורית על פי גזע. בהתאם נאסר על השחורים והצבעונים להתגורר בתחומי העיר והוקמו עבורם עיירות - "טאונשיפ" - בפאתי העיר. בפרוורים שבהם חיו קבוצות גזע שונות נעשה טיהור של תושבים לא חוקיים או שהם נהרסו. הדוגמה הבולטת לכך בקייפטאון היא המחוז השישי (District Six), שלאחר שהוכרז ב-1965 כאזור ללבנים בלבד גורשו ממנו יותר מ-60 אלף תושבים ונהרסו בתיהם רבים מהתושבים הועברו לקייפ פלטס ולבנדר היל. לאחר סיום האפרטהייד, שולבו העיירות לתחומי העיר כפרברים.
קייפטאון הייתה ביתם של רבים מהמנהיגים להתנגדות לאפרטהייד. ברובן איילנד הנמצא כ-10 קילומטרים מהעיר הוחזקו אסירים פוליטיים מפורסמים במשך שנים. באחד האירועים המפורסמים שסימנו את סוף תקופת האפרטהייד, נאם נלסון מנדלה ממרפסת בית העירייה של קייפטאון שעות אחדות לאחר שחרורו ב-11 בפברואר 1990. בכיכר נובל באזור החוף של ויקטוריה ואלפרד מוצגים פסלים ארבעת זוכי פרס נובל לשלום של דרום אפריקה: אלברט לוטולי, דזמונד טוטו, פרדריק וילם דה קלרק ונלסון מנדלה.
בשנים האחרונות סובלת קייפטאון משיעור גבוה של פשע הקשור בסחר בסמים ובאלכוהול. על פי הרשות למלחמה בסמים צריכת הסמים בדרום אפריקה היא כפולה מבשאר העולם וצריכת האלכוהול היא בין ה-10 הגבוהות בעולם, ובקייפטאון בפרט השיעור אף גבוה יותר מהממוצע במדינה.
באזור קייפטאון לאורך שנים היו התראות על משבר מים, כאשר דיווח ראשון התפרסם ב-1990. כ-40% מהמים מגיעים ממאגר של סכר טויווטרסקלופ הממוקם ליד עיירה ויליירסדורפ כ-96 ק"מ מהעיר. ב-2018 המשבר החמיר ובמאגר מים ליד הסכר היו רק 13% מהמים. באזור נאלצו לנקוט במדיניות נוקשה של חיסכון במים. בעקבות הגשמים הרבים שהיו באוזר בשנים 2019 ו-2020 המאגר חזר להיות מלא ב-100% מיכולתו.
בשנת 1993 בעיר התרחש טבח בכנסיית סנט ג'יימס.
ב- 2007 הוקמה בעיר מפלגת העצמאות של הכף אשר קוראת להפיכת הכף למדינה עצמאית מנותקת מדרום אפריקה.
דמוגרפיה.
אוכלוסיית קייפטאון מנתה בתחילת ב-2011 כ-3.7 מיליון נפש, והיא העיר השנייה בגודלה בדרום אפריקה, אחרי יוהנסבורג. האוכלוסייה מורכבת מכ-15.7% לבנים, כ-38.6% שחורים, וכ-42.4% צבעונים (בני תערובת) ו-1.4% אסייתים. בין הלבנים קהילה יהודית ותיקה ואמידה, המונה כ-15,500 נפש ולה השפעה ניכרת בחיי המסחר והכלכלה של העיר.
גאוגרפיה.
סמוך לעיר נמצא הר השולחן עם צוקים כמעט אנכיים ופסגה שטוחה אשר מתנשא לגובה של 1,000 מטר. בצדה האחד של העיר נמצאת "פסגת השטן" (Devil's Peak) ובצד האחר הר "ראש האריה" (Lion's Head), שיחד סוגרים על מרכז העיר, City Bowl.
סמוך לעיר נמצא האי רובן איילנד שהוכר כאתר מורשת עולמית ב־1999. האי נמצא במפרץ השולחן וכיום מבקרים יכולים להגיע אליו רק דרך שירות הספינות של מוזיאון רובן איילנד.
קייפטאון נמצאת ב"נקודה חמה" של מגוון ביולוגי ובאזור מצויים כ־2,200 מינים של צמחים. חלק ממיני צמחים או הם מינים אנדמיים של פרוטיאה וייחודים לאזור זה.
בשל גידול האוכלוסין והעיור באזור מצויים כיום למעלה מ־300 מיני צמחים בסכנת הכחדה, ו־13 מינים נכחדו. בחצי האי קייפ המצוי בשטחה של קייפטאון נמצא הריכוז הגבוה בעולם של מינים בסכנת הכחדה. על מנת לשמר את הטבע באזור הוקמה מערכת של יותר מ־30 שמורות טבע - בהן שמורת הטבע של הר השולחן.
בשטח השיפוטי של העיר נמצאת שמורת הטבע רונדווליי.
אקלים.
קייפטאון נמצאת באזור בו שורר אקלים ים-תיכוני, עם חורפים גשומים באופן מתון וקיצים חמים ויבשים.
תיירות.
בקייפטאון וסביבתה נמצאות כמה מהאטרקציות המרשימות והתיירותיות בכל יבשת אפריקה, להלן ארבע מהן:
חינוך.
בקייפטאון פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת קייפטאון ואוניברסיטת הכף המערבי.
תחבורה.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי קייפטאון. הנמל שנמצא במרחק של 20 קילומטרים מהעיר מציע טיסות ליעדים בדרום אפריקה ומחוצה לה.
מקייפטאון יוצאות רכבות לערים מרכזיות אחרות בדרום אפריקה, כמו יוהנסבורג, בלומפנטיין ודרבן. בנוסף יש בעיר מערכת של רכבת פרוורית בשם "מטרורייל".
The Who
The Who (בעברית: הַמִּי) היא להקת רוק קלאסי בריטית שהוקמה ב־1964, ונחשבת לאחת מלהקות הרוק המשפיעות ביותר בכל הזמנים.
התכונה שאפיינה יותר מכל את הלהקה הייתה השילוב בין ארבעת חבריה, שהיו שונים לחלוטין באופיים וסגנונם המוזיקלי, מה שכנראה היה סוד ההצלחה שלהם. הדינמיקה שבין הארבעה והיצירה הייחודית שלהם העניקו להם שם של חלוצים בתחומם, בעלי נוכחות במה מלאת אנרגיות ובין השאר הטביעו את חותמם כאשר יצרו את אופרת הרוק הראשונה בהיסטוריה.
בתחילת דרכה לקחה הלהקה חלק פעיל ברוח הנוער של המודים (Mods) ויצירותיהם ייצגו את תחושות הדור הצעיר, כמו מרדנות, אהבה ובלבול, וכן גם הופעותיהם היו הרסניות, במיוחד באופן בו החריבו את כלי הנגינה שלהם. אולם ההתפתחות המוזיקלית שלה עם מופעים ססגוניים ומלאי אגרסיות וכן ניסיונות מוזיקליים שונים, ובמיוחד של פיט טאונסנד, הגיטריסט ומנהיג הלהקה, היוו חלק חשוב מצמיחת זרמי הפאנק והרוק הכבד.
היסטוריה.
שנות ה־60: הדור שלהם.
תחילתה של הלהקה החלה ב־1962. רוג'ר דלטרי, פיט טאונסנד וג'ון אנטוויסל היו חברי ילדות, וגדלו יחדיו בעיירת הפועלים צ'יסוויק הסמוכה ללונדון. טאונסנד ואנטוויסל היו יחד בתזמורת בית ספרם שם ניגנו בסגנון הדיקסילנד. טאונסנד ניגן על בנג'ו ואנטוויסל על חצוצרה. בהמשך נעוריהם פעלו השניים ביחד בלהקה, אך ב־1962 עזב אנטוויסל את ההרכב לטובת להקה בה פעל דלטרי כגיטריסט, שעבד באותה תקופה בתור נפח לפרנסתו. הלהקה נקראה Detours (מעקפים) ומאוחר יותר הצטרף גם טאונסנד ללהקה והחליף את דלטרי בתפקיד הגיטריסט, וזה עבר לתפקיד הזמר המוביל בלהקה.
ב־1964 החליטה הלהקה לשנות את שמה להמי (The Who), במקביל להצטרפותו של המתופף קית' מון, שהחליף את המתופף המקורי. השערה בנוגע להצטרפותו של מון טוענת שבאחת ההופעות של הלהקה, בעודו שיכור כלוט, הוא עלה על הבמה והכריז כי הוא יודע לתופף טוב בהרבה מהמתופף הנוכחי שלהם. לאחר הצהרה זו הוא התקבל להרכב. במשך ארבע עשרה השנים שבאו אחר כך, טאונסנד, דלטרי, אנטוויסל ומון היוו את חברי ההרכב השלם.
במשך תקופה קצרה באותה שנה, תחת ניהולו של האמרגן פיטר מידן, הם שינו את שמם ל־"The High Numbers", ובמהלכה הוציאו סינגל כושל שיועד בעיקר למעריציהם שהיו חברי ה"מודים": תנועת נוער חברתית בלתי ממוסדת של צעירים שהיו מהודרים בלבושם אך פרועים בהתנהגותם והיוו משקל מנוגד לרוקרים הקשוחים. כש־"Zoots Suit/I'm The Face" נכשל, חברי הלהקה פיטרו את האמרגן. הם החלו להופיע גם תחת השם The Mods אך במהרה חזרו להופיע בתור המי.