מול חורין ניצב החת"ם סופר, מנהיג האורתודוקסיה, שהתבלט כלוחם חסר פשרות בכל זליגה מן הנורמות המקובלות. במקביל להיותו מוקד להתנגדות השמרנית בכל היבשת, ניהל מאבק קשה בפרנסים ליברליים גם בעירו פרשבורג. ההתנגשות הייתה מקומית ושיקפה אך במעט את היחסים בשאר שטחי הונגריה; בין היתר, זועזע החת"ם סופר עמוקות מדיווחים על ההתערערות המהירה של המסורת בעיר הולדתו פרנקפורט דמיין והוא היה נחוש לבלום מראש התפתחויות דומות. החת"ס ניצח לבסוף במקרה. אויבו, הגביר והמשכיל הרדיקלי זאב ברייסאך, נפטר ב-1827. באותה העת, שלושה אביונים ירשו את ההון שהותיר אחיהם המת שהתנצר. בשל עניים הם לא נמנו על מעמד הפרנסים – שבניו פיטרו רבנים וכפו רפורמה ברבות מקהילות מרכז אירופה – לא ספגו את השפעת המודרנה ונותרו אדוקים. קידומם לוועד הקהילה עקב עושרם הפתאומי, הבטיח שליטה אורתודוקסית בעיר למשך דורות.
מישיבתו של החת"ס בפרשבורג, בה התחנכו מאות ושהייתה אחת הגדולות בהיסטוריה עד אותה עת, יצא דור תלמידים שהפיץ את השקפתו הנוקשה בכל הארץ. בעת שישיבות אשכנז נסגרו כמעט עד האחרונה, ייסדו ממשיכיו רשת של ישיבות חדשות בהונגריה, וביססו רבנות קהילתית חזקה לפי הדגם שהתווה מורם. החברה המסורתית, במקום להתחיל להתפורר, בוצרה. רבנים-משכילים שהגיעו ממוראביה ומבוהמיה גילו בשנות ה-1820 וה-1830 כי המחנה השמרני בארץ חזק וקיצוני מכדי שאפשר יהיה לבסס בהונגריה מזיגה בין העולם הישיבתי הישן לבין פתיחות לתרבות הגרמנית שתקיף את כלל הציבור, מעין זו שהתקיימה בחבלי מוצאם. בניגוד למוראביה, בישיבת פרשבורג ובנותיה הייתה התנגדות עזה ללימודי חול מסוג כלשהו, ומי שנתפסו עוסקים בכך נענשו או סולקו.
ב-1818, בעת הסערה סביב ההיכל בהמבורג, הביע החת"ס בכתב את השקפתו העקרונית בסוגיה, שצפנה גם את דעתו על הסוטים האידאולוגיים החדשים שהופיעו בין היהודים ודחו את סמכות הרבנים: קריאה זו הייתה בתחום התאוריה ולא המעשה, אך היא הדהדה לאורך השנים ועלתה שוב בצמתים שונים. יעקב כ"ץ כתב כי חורין וחת"ס, בכח אישיותם, בישרו את העימות שיסתיים בקרע עוד בטרם בשלו לכך התנאים החברתיים. לאחר מכן, כשיהודי הממלכה התבססו מבחינה כלכלית ומעמדית, הפך העימות בין המחנות לחמור וקשה יותר מבכל שאר העולם היהודי בתקופה המודרנית.
הנאולוגים.
בשנות ה-20 החלה בהונגריה התעוררות לאומית, שלוותה בניסיונות למודרניזציה מקפת. ההגבלות על היהודים הוסרו בהדרגה; הם השתלבו בחיי הכלכלה, היגרו מהכפרים לערים והחלו להיטמע בחברה הכללית. רבים נהו אחר תנועת העצמאות החדשה. תהליך זה היה כרוך גם בהתפרקות המסגרת הקהילתית המסורתית, שכוחה אמנם הוגבל ב"כתב הסובלנות" אך נותרה איתנה למדי בממלכה עד שלב מאוחר, ובחופש בחירה למעשה בנוגע לשמירת מצוות ומנהגים. בעשורים שלאחר מכן היה מתאם ברור בין מידת ההתערות לתמיכה במודרניזציה של החיים היהודיים וברפורמה קהילתית, חינוכית ודתית. כמו כן, מנהיגי הפטריוטים ההונגרים קראו ליהודים לשנות דרכיהם ולהיטמע בסביבתם, כתנאי מקדים לאמנציפציה מלאה. בני כל החוגים וההשקפות מקרב היהודים דחו זאת בנחרצות, כפגיעה בכבודם ודרישה לא-הוגנת, אך הלחץ השפיע כמעט על כולם.
יהדות הונגריה ככלל הייתה צעירה ודינמית. היא הייתה פסיפס של הגירה המונית מהארצות הסמוכות במהלך המאה ה-18, לאחר שהאוכלוסייה הידלדלה מאוד במלחמה הטורקית הגדולה. ממזרח באו בעיקר יהודים מגליציה, וממערב הגיעו ממוראביה ומאוסטריה. מניין יהודי הארץ גדל מ-81,000 ב-1785 ל-400,000 ב-1850. יתרה מזאת, תנועת האוכלוסין לאחר ההסרה הסופית של הגבלות ההתיישבות מעל היהודים ב-1840, יצרה או הגדילה קהילות הטרוגניות מאוד, בהן יסודות מגוונים נאלצו לתפקד יחדיו. ב-1840 היו בסך הכל 289 קהילות בכל הארץ, אך ב-1869 נמנו כבר 630. בקהילות החדשות רבו המתיחויות והסכסוכים בין השמרנים לפרוגרסיבים, בעוד שבוותיקות והמבוססות יותר הוסיף הממסד הישן להכתיב את הטון. שבע הקהילות וסביבתן, שהיהודים התגוררו בהן למן 1670, שכנו באזור המפותח ביותר במדינה אך נותרו אורתודוקסיות כמעט לגמרי. לעומתן היו אזורי ההגירה במרכז, בערים כמו בודפשט וסגד שהתירו כניסה אליהן לראשונה רק עקב "כתב הסובלנות", כר פורה למתחדשים שהתרחקו מהמסורת הישנה. אלה נודעו בדיעבד כנאולוגים, כינוי מאוחר שהתקבע בשיח האורתודוקסי בשלהי שנות ה-60, בעת הוויכוח סביב הקונגרס.
למגמות ההתערות והתירבות היו השפעות בכל תחומי החיים, ובכלל זה באורחות בית-הכנסת ושדות אחרים שתהליך האמנציפציה הפריד וסימן כ"דתיים". ניסיונותיו של הרב חורין לקדם רפורמה באורחות התפילה לפי דוגמת קהילת המבורג לא צלחו. הדגם שהתקבל בהונגריה היה נוסח וינה, שעוצב על ידי יצחק נח מנהיימר. הלה ביקש להפוך את הטקסים לנעימים ומושכים יותר, בין היתר באמצעות השמטת פיוטים, הוספת מקהלה ונגינה, עריכת חופות בתוך בית-הכנסת, הזזת הבימה ממרכז המבנה לקדמתו (בדומה לעמדת הדרשן בכנסייה), ובעיקר נשיאת דרשות בלשון המדינה במקום הפלפול התלמודי המוכר ביידיש. במקביל, נמנע מנהיימר מכל שינוי בעל משמעות אידאולוגית, ותכנן את מעשיו בקפידה לפי גדרי ההלכה על מנת שלא לקומם את השמרנים. מנהג וינה היה המאפיין המרכזי של מה שייוודע כ"נאולוגיה" מבחינת סדרי בית-הכנסת.
צעדי הנאולוגים בתחום היו שטחיים ונותרו מוגבלים לצד האסתטי. מעטים היו הרבנים האינטלקטואלים שעסקו בחכמת ישראל, ולכן חסרה התנועה ההונגרית כמעט לגמרי את המרכיב העקרוני וההגותי של היהדות הרפורמית שצמחה אז בגרמניה. הסביבה הקתולית השמרנית לא סיפקה דגם חיקוי לחשיבה מערערת מוסכמות על הדת, בניגוד לפרוטסטנטים הנאורים שהושפעו משליירמאכר בקונפדרציה הגרמנית. מנהיגי הנאולוגים היו עסקנים ופרנסים דוגמת איגנאץ הירשלר, נשיא קהילת פשט לעתיד, שעניינם בנושא היה הרצון באווירה נעימה יותר בבתי-הכנסת. הם לא הוטרדו מסוגיות תאולוגיות. בכך חיקו נאמנה את הקו שהתווה מנהיימר עצמו, שהקפיד להתרחק כליל מעניינים של תוכן ולהתמקד בצורה: (הגרשיים במקור) , כתב מיכאל מאיר, נגעו לעניינים כמו מיקום הבימה והחופה, דוד פיליפזון העיר כי אב"ד פשט, הרב ליב שוואב, שעירו הייתה מוקד הנאולוגיה, היה רב משכיל מהטיפוס המוראבי; אפילו חתנו הרב לאופולד לעף, אחד הבודדים בארץ שעסק בחכמת ישראל ובשאלות עקרוניות ערב המהפכה ההונגרית של 1848, התנגד לאסיפות הרבנים הרפורמים בהנהגת אברהם גייגר וראה בזכריה פרנקל ושי"ר את מוריו.
שוואב ולעף אהדו את התנועה הלאומית ההונגרית, והיו משוכנעים שתמיכה בה היא המפתח לאמנציפציה ששאפו אליה. לעף היה ב-1844 לרב הראשון שדרש בשפה ההונגרית, רק ארבע שנים אחרי שהחליפה את הלטינית כשפה הרשמית בממלכה, וכשאך מיעוט מבין היהודים (ותושבי הארץ בכלל) ידעו אותה. באותה שנה קרא המנהיג הליברלי לאיוש קושוט לכנס 'סנהדרין' כדי לערוך את ההתאמות שנדרשו לדעתו בדרך להשתלבות היהודים בחברה. אב"ד פאפה שרגא הלוי הורוביץ, מאנשי המחנה המסורתי, החליט שיש צורך לגבש פשרה בין האגפים השונים ביהדות הארץ כדי ליצור הסכמה בסוגיות השעה. הוא יצר קשר עם העסקן הנאולוגי לאו הולנדר, ויחד הם ארגנו מועצת רבנים ארצית שנועדה להתכנס בפקש. הורוביץ הזמין את שוואב כנציגה הבכיר של הסיעה הנאולוגית, והלה דרש שגם חורין הקיצוני ייקרא. תלמידי החת"ס החרימו מצדם את הדיונים. לבסוף, רק עשרים-וחמישה מתוך מאה המוזמנים הופיעו בפקש ב-20 באוגוסט 1844, והאסיפה פוזרה לאחר יום ללא כל הסכמות.
שוואב ולעף גינו בחריפות את אגודות הרפורמה הקיצוניות שקמו בימי מהפכת 1848. אלה שאבו השראה מהרב הרדיקלי שמואל הולדהיים בברלין, וביטלו את ברית המילה והשבת מתוך שאיפה להביא במהרה שוויון זכויות. האגודה הגדולה ביותר פעלה בפשט עצמה, בראשות יצחק איינהורן (אדא הורן). ב-1851, לאחר שהאוסטרים דיכאו את המרד, שקלו הרשויות הקמת ארגון מייצג יהודי. לעף, שוואב ותומכיהם היו אלה שהוזמנו בספטמבר לערוך חוקה מקדימה למסגרת המוצעת. מנגד עתר נציג האורתודוקסים, הרב מאיר איזנשטטר, בבקשה להשיב לקהילות את הסמכויות שהיו להן בעבר להעניש חוטאים. לעף הכין טיוטה בת 285 סעיפים שדנה בסדרי הארגון המוצע, אך המחאה האורתודוקסית החריפה שעוררה היוזמה הביאה לגניזת התוכנית. תביעה אחת של שוואב שכן נענו לה הייתה פיזור שרידי אגודות הרפורמה.
בוגרי בית המדרש לרבנים בברסלאו בהנהלת הרב זכריה פרנקל, שעסקו בו במחקר מדעי ביקורתי של התורה שבעל-פה, היו מועמדים מבוקשים בקהילות הנאולוגיות. מרביתם הזדהו, כמו לעף עצמו, עם האסכולה הפוזיטיבית-היסטורית של מורם (שגם היהדות הקונסרבטיבית רואה עצמה כממשיכת דרכה). על אף מחויבותו של פרנקל לשמירת מצוות והתנהלות מסורתית, הנאו-אורתודוקסים בגרמניה, בהנהגת רש"ר הירש, חשדו בו יותר ויותר כבעל דעות כפרניות בגלל עיסוקו בחכמת ישראל. הנאולוגים ערכו מאמץ גדול לכונן בהונגריה מוסד לפי דגם ברסלאו: לעף העלה לראשונה את האפשרות לסמינר מודרני עוד ב-1844. יריביהם השמרנים ראו במכון כזה מכשיר מסוכן להשתלטות על הציבור. שלא כמו הירש, שהתנגדותו לברסלאו נבעה משיקולים דוגמטיים מצומצמים והוא עצמו קידם מוסדות דומים בסביבה שבה כמעט כל היהודים ראו בלימודי חול דבר מובן מאליו, בהונגריה המסורתית רווחה עדיין סלידה מעצם הרעיון של חיוב רבנים לעסוק בדברים חיצוניים לתורה. ב-1859 פרסם פרנקל את מחקרו "דרכי המשנה", בו קבע כי הלכה למשה מסיני אינה אלא כינוי למנהגים עתיקים שהתקבלו כאילו מקורם במתן תורה. המתח בינו להירש התפוצץ, והאחרון הוקיעו כמין ופתח במערכה ציבורית נרחבת נגדו. לעף ומקורביו נטלו גם הם חלק בפולמוס.