הייתה שותפה בכתיבה ובבימוי וכשחקנית במחזה "דרך חמישה חלונות" ("Thru 5 windows") אשר הוצג בתיאטרון האמפסטד (Hampstead Theatre) בלונדון, בניו יורק וברחבי העולם, וכמו כן הייתה שותפה להפקות שונות ב"תיאטרון אינפרוויזציה".
בשנת 1990 הקימה עם עדינה טל את תיאטרון אירוע ועבדה איתה בצמד במשך 17 שנה.
בתיאטרון משחקת, יוצרת, כותבת ומופיעה בהצגות בידור בנושאים חברתיים, נשים, הגיל השלישי ועוד.
רינה משתתפת קבועה בפסטיבל מספרי סיפורים בהפקתו של יוסי אלפי עם מיטב הקומיקאים ואנשי הבמה והרוח בישראל.
רינה פדווה החלה את פעילותה במוזיאון ישראל משנת 1982,פעילותה כוללת יצירת מופעים בגלריות שתרמו להבנת והעשרת הביקור בתערוכות ולימודי תיאטרון בחוגים קבועים לכל טווח הגילאים .רב בוגריה עוסקים כיום בפעילות בתחומי הקולנוע והתיאטרון. בין בוגריה השחקן טל קלאי, נדב בושם ועוד רבים אחרים.
הקימה את "התיאטרון האחר " של אקי"ם ישראל העלתה מחזות שהועלו בארץ וברחבי העולם בפסטיבלים במופליה - צרפת בלוס אנג'לס בפסטיבל "very special art".
בשנת 2005 יסדה את עמותת כנפיים, במה לעשייה אמנותית חברתית לאמנים המתמודדים עם משברים נפשיים ולאמנים המתמודדים עם מוגבלויות שכליות. הצגות שביימה בכנפיים (עמותה): "כפית של זהב" אשר מוצגת בארץ ובעולם ההצגה נכתבה ובוימה בשיתוף עם שירה גפן, "במה במקום מיטה", ערב מוזיקלי "הסיפור שבפנים" מופעים שהועלו בצוותא תל אביב וזאת בעקבות תהליך עבודה אותו עוברים האמנים המתמודדים עם משברים נפשיים במסגרת סדנאות העובדות יום יום . "יש לי השראה" ,"לאהוב ללא גבול" הצגות המועלות בהשתתפות שחקנים מ"אלווין ישראל" שעובדים ועוברים תהליך במשך מספר שנים באופן קבוע במוזיאון ישראל.
בנוסף למופעי הסטנד-אפ, היא גם משחקת בתיאטרון, בטלוויזיה ובקולנוע. בין היתר שיחקה בשנת 1996 בסרט הקולנוע "כלבים לא נובחים בירוק", בשנת 2007 בסרט הקולנוע "מדוזות", בבימוי של אתגר קרת ושירה גפן, בשנת 2008 בסרט "משכנתא".
בטלוויזיה שיחקה את דליה מלקין ברמזור (סדרת טלוויזיה) ששודרה בערוץ 2, במסגרת שידורי קשת. בשנת 2012 השתתפה בצילומי הגרסה הישראלית של הסדרה "נשואים פלוס". בשנת 2016 השתתפה בסדרה "בלתי הפיך" ביחד עם עדי אשכנזי בתפקיד המטפלת, השתתפה בסדרה "חברות" ביחד עם ליטל שוורץ בתפקיד החמות.
השתתפה בפרסומת ל "הוט" לצידו של יהודה לוי.
משנת 2016 משחקת בסדרה לצבי יש בעיה בתפקיד העוזרת ירדנה לצידו של צביקה הדר.
ב-2019 שיחקה לצידו של יהודה ברקן בסרט אהבה בשלייקס.
נירה פרג
נירה פרג (נולדה ב-1969) היא אמנית וידאו ישראלית.
ביוגרפיה.
נירה פרג נולדה בתל אביב-יפו. אביה הוא המעצב משה פרג. פרג היא בוגרת תיכון חדש.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 שהתה בניו יורק, שבארצות הברית. בין השנים 2005–2007 שהתה בגרמניה. פרג היא זוכת פרס קרן גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר לשנת 2009. רבות מעבודות הווידאו שלה מתעדות ריטואלים וטקסים, באמצעותם בוחנת פרג יחסים שבין יחיד לקהילה ובין אובייקט אמנותי, נראטיב והצופה. עבודותיה של פרג הוצגו במקומות שונים בעולם, בהם PS1 בניו יורק, ב- HDK בברלין, ב- ZKM בקרלסרוהה, כמו כן הציגה תערוכות מוזיאליות: במוזיאון ישראל, תל אביב, חיפה לאמנות, הרצליה ובמקומות רבים אחרים בישראל ובשאר העולם.
פרג סיימה את התואר הראשון בקופר-יוניון שבניו יורק (1993-1989) והתואר השני בבצלאל (1998-2000). עבודותיה של פרג הוצגו במקומות שונים בעולם, בהם PS1 בניו יורק, ב-HDK בברלין, ב- ZKM בקרלסרוהה, מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, מוזיאון חיפה לאמנות, מוזיאון הרצליה ובמקומות נוספים.
עבודתה.
פרג, מתעניינת באופן מעמיק ועקבי במקומות מקודשים, דתיים ואף חילוניים: במחסומים פיזיים ובגבולות סמויים מן העין; ובנקודות תצפית מצטלבות. פרג בוחנת את מעמדה המורכב ורווי השניות כאמנית, שנוכחת במקום ונעדרת ממנו בו-זמנית. במהלך השנים היא המירה את שיטות עבודתה וזנחה את הצילום הסטטי והרגעי לטובת עבודות וידאו מורכבות. מיצבי הווידאו שלה מבוססים על שנים של מחקר שקדני, שעות צילום רבות ותהליך עריכה ארוך ומורכב. אמנותה מכילה יסודות של סרט תיעודי, אך בו-בזמן היא מאתגרת את הסוגה הדוקומנטרית.
בעבודה "סוביניר" (2005-2004) יצרה פרג סרט המתעד טיול של פליט מקונגו בתל אביב-יפו, תיעוד היוצר מעבר בין מקומות זרים ושפות שונות. ב-"שבת 2008" תיעדה פרג את סגירת השכונות הדתיות בעיר ירושלים, כביטוי לאופן שבו הם משרטטים גבול בין קודש לחול. בשנת 2015 הציגה בבית טיכו תערוכה בשם "הזכות לנקות" הכוללת ארבע עבודות וידאו המתעדות עבודות ניקיון בכנסיית הקבר בירושלים.
גנית אנקורי סוקרת את מכלול עבודות הווידאו של פרג, ומציינת את עבודתה "הזכות לנקות" ששופכת אור על ריטואלים יום-יומיים סמויים מן העין, ועל פעולות של דבקות דתית המקדימות או מתרחשות במקביל לטקסים הדתיים הרשמיים שנערכים בארץ הקודש. ואכן עבודות הווידאו הללו גם בוחנות את הקשר שבין האמנית למאמינים, בין עבודתם לעבודתה ובין קיום האמונה לקיום האמנות. גם האמונה וגם האמנות מתמקדות בניסיון למצוא משמעות ולברוא עולם. הן המאמינים הן האמנית מבקשים לתת ביטוי מוחשי למושג, לרעיון או לאמונה בלתי נראים או לחלופין- לחלץ לשחרר את הרוחני, המופשט או הבלתי מוחשי מכבליו הגשמיים, הצורניים, החושניים.
העבודות "שבת 2008" ו"שמור בחיים" מתוארות כמתייחסות לסוג של זמן טרנס היסטורי חוזר ונשנה: זמן שאינו זמן האירוע, זמן שאינו זמן היסטורי של שינוי, של קדמה, של התחדשות: לא זמן אבוד, לא תקווה לעתיד, ואף לא חוויית ההווה כייחודי וכחד פעמי- כל אותם רעיונות מודרניים המוכרים מהיידגר ועד באדיו והפילוסופיה בת זמננו. בעבודות האלה מוצגים אנשים, שלמעשה מגנים על מרחב האי אירוע- על השבת- מרחב כזמן של אי- אירוע, זמן שבו אלוהים חדל ממלאכתו, זמן שבו הוא נח. הווידאו מתאר דפוס של חזרה של מעשה, מכוח המבנה הפורמלי של המדיום עצמו, חוזרת על אותו הדבר עצמו, חוזרת על החזרתיות. ייצור חזרתי של אותו אנטי-עמל.
מבחר עבודות.
שנים לאחר שצילמה נירה פרג את כנסיית הקבר בירושלים את עבודתה "מרחפת" שבה אל האתר הנוצרי. ואולם הפעם היא חצתה את המפתן ונכנסה אל תוך נבכי המבנה. כמעט חמש שנים היא חזרה פעם אחר פעם אל הכנסייה ושהתה בה ימים ולילות, מפתחת שגרה אמנותית, מעין ריטואל של התבוננות במאמינים: עולי-רגל, תיירים, אנשי כמורה ואנשי ניקיון. התוצאה היא מיצב וידאו רב-ערוצי, שכותרתו "הזכות לנקות" (2015), הוצג בו זמנית במוזיאון רוז לאמנות שבאוניברסיטת ברנדייס שליד בוסטון ובבית טיכו המסונף למוזיאון ישראל, ירושלים. המיצב מצטרף לשורה של עבודות וידאו מרשימות שיצרה פרג מ 2008 ואילך, ובמוקדן מחקר מעמיק שחושף היבטים נסתרים של ההיסטוריות והליטורגיות הדתיות של הארץ, במרחבים המקודשים ליהודים, נוצרים ומוסלמים.
המתופף (le Batteur) 2013, 5:10 )
"המתופף" המאזכר את ציורו של אדואר מאנה מ-1866 "החלילן" (Le Fifre) מתעד נער צעיר, חבר בתזמורת הצופים של בית לחם, ותיפופו מלווה את המבקרים הנכנסים לתערוכה. בווידאו שהיה במקורו חלק מן המיצב "מעבר מנדטורי" (2013) ליוו קולות התיפוף עולי-רגל נוצרים לאתר הטבילה 'קצר אל יהוד' ("מצודת היהודים") שעל שפת נהר הירדן, במפגש הגבולות בין ישראל לירדן. המתופף שניצב על רקע גדר תיל, מחייך ומתעלם ממיקומו לפני שדה מוקשים, היה חלק מן הריטואל הנוצרי. פרג השתמשה במיצב זה בכמה נקודות מבט ובכמה נרטיבים כדי לשחזר חוויה שמנקזת לתוכה אמונות שונות, קודש וחול. המתופף המבודד במוזיאון רוז סולל את הדרך למפגש עם חלל אחר, שגם בו שולטים גבולות מטושטשים, פרדוקסים, מורכבויות ופולחנים דתיים.
שבת 2008 7:27 דק'
פרג מתייחסת במכוון לתקדימים מתולדות האמנות ולעבודותיה הקודמות: השסעים שבקרב הפלגים הנוצריים המופקדים על משמורת כנסיית הקבר מקבילים לגבולות שמפרידים בין השכונות היהודיות של ירושלים, שהוצגו בווידאו האייקוני, "שבת 2008", מאיר את הריטואלים השבועיים שמקיימים בדבקות ילדים ובחורים חרדיים כל יום שישי לקראת שקיעת החמה. הם מושכים וגוררים בכוח את מחסומי המתכת המשטרתיים, שמאוחסנים במהלך השבוע ליד פחי האשפה ובקרנות הרחוב, ומציבים אותם לרוחב הכביש ברעש חריקות צורם על מנת לחסום כניסת כלי-הרכב לשכונות החרדיות. עבודת הווידאו ממחישה בצליל ובמראה את הקמת הסייגים והגבולות, שתוחמים ומבודדים את הקהילות היהודיות האורתודוקסיות. העבודה גם מציגה גבולות של זמן (באמצעות הצבעה על השעון ושינוי האור עם השקיעה), גבולות שמבדילים בין ימי השבוע לשבת, בין חול לקודש.
הזכות לנקות 2015 מיצב וידאו באיכות HD, הכולל 4 עבודות ווידאו ואובייקט אחד: גבול 40:12 שניות, שטח, 8:01 דק', פרנסיס, 2006/2015 10:14 דק', קלייר, 16:02 דק': 16