הפיגוע במחסום קרני היה פיגוע התאבדות שאירע ב-13 בינואר 2005 במעבר קרני אשר בגבול בין ישראל לרצועת עזה. בפיגוע נרצחו שישה אזרחים ישראלים ונפצעו 5 ישראלים.
חמאס, גדודי חללי אל-אקצא, וארגון החזית העממית נטלו אחריות משותפת לפיגוע.
הפיגוע.
ביום חמישי ה-13 בינואר 2005 בסביבות השעה 22:45 חולייה שכללה שלושה מחבלים פלסטינים, אשר היו חמושים ברובי AK-47 ורימוני יד, החנתה משאית עמוסה בחומר נפץ במשקל 200 ק"ג בצד הפלסטיני של מעבר הגבול קרני, בקרבת דלת ברזל המפרידה בין הצד הישראלי לצד הפלסטיני. בשעה 22:45 החולייה הפעילה את מטען הנפץ אשר יצר חור בדלת הברזל. מיד לאחר מכן חדרה חוליית המחבלים לצד הישראלי של מעבר קרני דרך החור. המחבלים השליכו רימוני יד וירו לעבר הישראלים במקום.
במהלך ההתקפה הצליחה החוליה הפלסטינית לרצוח 6 אזרחים ישראלים (מובילים ועובדי רשות שדות התעופה) ובנוסף הצליחה החולייה לפצוע חמישה אזרחים ישראלים.
חילופי האש בין מאבטחי רשות שדות התעופה המוצבים במעבר לבין המחבלים הפלסטינים גרמו לבסוף לחיסולם של שלושת המחבלים.
הפיגוע במחסום ארז (2004)
הפיגוע במחסום ארז היה פיגוע התאבדות שאירע ב-14 בינואר 2004 במעבר ארז אשר בגבול בין ישראל לרצועת עזה. בפיגוע נרצחו ארבעה ישראלים ונפצעו 10 בני אדם, ביניהם ארבעה פלסטינים.
חמאס וגדודי חללי אל-אקצא נטלו אחריות משותפת לפיגוע.
הפיגוע.
ביום רביעי ה-14 בינואר 2004 בסביבות השעה 9:30 בבוקר הגיעה מחבלת מתאבדת פלסטינית למעבר ארז (המעבר המרכזי בין ישראל לרצועת עזה שם כוחות הביטחון הישראליים נוטים לבצע בדיקות ביטחוניות שגרתיות לפלסטינים לפני כניסתם לישראל).
המחבלת המתאבדת זייפה צליעה ואמרה למאבטחים באתר שיש לה פלטה ממתכת ברגל, אשר כנראה תפעיל את האזעקה. כתוצאה מכך נשלחה חיילת שתבדוק אותה. בעת שהמחבלת חיכתה לבואה של החיילת, היא הצליחה לחמוק לאולם הבדיקה ושם פוצצה את המטען שהוסתר על גופה.
בפיגוע נרצחו ארבעה ישראלים ונפצעו 10 בני אדם, ביניהם ארבעה פלסטינים.
בעקבות האירוע נסגר אזור התעשייה ארז, מרבית העובדים באזור התעשייה היו פלסטיניים, בעקבות כך עובדיו נאלצו לחזור לביתם עד הודעה חדשה.
מבצעי הפיגוע.
חמאס וגדודי חללי אל-אקצא נטלו אחריות משותפת על הפיגוע. דובר חמאס ציין כי המחבלת המתאבדת היא אם פלסטינית בת 22 ושמה ראם אל-ריאשי.
בסרט התיעודי של נטפליקס על הפיגוע "The Israeli Honey Trap" התברר כי אל-ריאשי התכוונה למות לאחר שהתגלה שהיה לה רומן עם בכיר חמאס. יאסין אישר לה למות כשהידית על מנת לכפר על חטא הניאוף שלה.
הפיגוע בסופרמרקט בקריית היובל
הפיגוע בסופרמרקט בקריית היובל היה פיגוע התאבדות ב-29 במרץ 2002 בו פוצצה עצמה המחבלת הפלסטינית בת ה-18 איאת אל-אח'רס בפתח הסופרמרקט הראשי בשכונת קריית היובל בירושלים. בפיגוע נרצחו שני ישראלים ונפצעו 28.
ארגון הטרור חמאס נטל אחריות לפיגוע.
הפיגוע.
ב-29 במרץ 2002 בשעות אחר הצהריים פנתה המחבלת המתאבדת הפלסטינית בת ה-18 איאת אל-אח'רס לסופרמרקט הראשי בשכונת קריית היובל בירושלים. הסופרמרקט היה באותה העת מלא בלקוחות שבאו לעשות קניות לקראת סוף השבוע.
חיים סמדר, המאבטח בן ה-55 שעמד בכניסה לסופרמרקט וידע לדבר בערבית, החל לחשוד באל-אח'רס לאחר שזו ביקשה בערבית משתי נשים ערביות, שבדרך כלל מכרו ירקות מחוץ לכניסה לחנות, לעזוב את המקום. אל-אח'רס פוצצה את מטען הנפץ שעל גופה בכניסה לחנות תוך שהיא נאבקת בסמדר. עוצמת הפיצוץ גרמה למותו המיידי של סמדר ולמותה של הנערה הישראלית רחל לוי. כמו כן נפצעו בפיגוע כ-30 בני אדם. סמדר הצליח להרחיק את המחבלת מהקהל, ובכך מנע אובדן גדול יותר של חיים.
לאחר הפיגוע התברר שהמחבלת המתאבדת נשאה גם פצצת מרגמה, שלא התפוצצה.
מבצע הפיגוע.
חמאס נטל אחריות על הפיגוע וציין כי המחבלת המתאבדת הייתה איאת אל-אח'רס בת ה-18 ממחנה הפליטים דהיישה הסמוך לבית לחם. דיווחים מודיעיניים מצביעים על כך שאל-אח'רס נכנסה להריון מפעיל פת"ח, למרות היותה לא נשואה, וכי ההשלכות מההריון הלא מתוכנן היו הסיבה העיקרית לכך שהחליטה לבצע את פיגוע ההתאבדות. אל-אח'רס הייתה המחבלת המתאבדת השלישית באינתיפאדה השנייה. אביה של אל-אח'רס עבד בחברת בנייה ישראלית. המשפחה התגוררה בבית בן שלוש קומות שבנה. אל-אח'רס התארסה והייתה אמורה להתחתן ביולי 2002. היא הצטרפה לגדודי חללי אל-אקצא והוכשרה במשך מספר שבועות בטרם נשלחה לסופרמרקט בקריית היובל.
אחרית דבר.
ב-2007 הפיק ערוץ HBO את הסרט התיעודי "To Die in Jerusalem", המתמקד בסיפוריהם של המפגעת אל-אח'רס ושל רחל לוי, שנרצחה בפיגוע. הסרט מתעד את מאמצי אמה של רחל אביגיל לוי להיפגש עם אמה של אל-אח'רס.
צבי קורץ
הרב ד"ר צבי (הירש) שמחה קורץ (ביוונית: Σέβη Κόρετς. סיוון ה'תרנ"ד, 2 ביוני 1894, ז'שוב - סיון ה'תש"ה, 3 ביוני 1945, טרוביץ) היה רבה הרשמי האחרון של קהילת סלוניקי וראש היודנראט בעיר.
ביוגרפיה.
נולד בז'שוב (ריישא) שבגליציה (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית; כיום בפולין) לרבקה ואליעזר, מצאצאי רבי פנחס מקוריץ. למד בחדר המקומי, והשלים לימודים כלליים תחילה עם מורים פרטיים ובהמשך גם בגימנסיה, והשיג תעודת בגרות. הוא עבר לווינה והחל בלימודי רפואה באוניברסיטת וינה, אך לאחר תקופה קצרה עזב את תחום הרפואה והחל בלימודי פילוסופיה, תאולוגיה ומדעי המזרח. למד באופן עצמאי שפות רבות. את לימודיו המשיך באוניברסיטת המבורג ובבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין (בין השאר אצל יצחק משה אלבוגן ונפתלי טורצ'ינר) וקיבל תואר דוקטור במדעי המזרח וסמיכה לרבנות. בשנת ה'תרפ"ז נשא את גיטה בת יעקב אריה צווינגל (נפטרה בתל אביב בה'תשמ"ט), ונולדו להם שני ילדים, לילי ואריה (ליאו).
ב-1930 התמנה למשרת רבנות בקהילה קטנה בברלין.
כרב בסלוניקי.
בשנת 1933 התמנה לרבה הראשי של יהדות סלוניקי, לאחר שהפלג המודרני בהנהגת הקהילה לחץ למינוי רב בעל הכשרה אקדמית. הוא החליף את הרב חיים חביב שכיהן כממלא מקום והיה רב נערץ, בן לשושלת רבנים בסלוניקי. היהודים המסורתיים בקהילה ראו ברב חביב (שתפקידו הרשמי היה עתה "סגן-הרב"), את מנהיגם הרוחני, וברב קורץ ראו מעין "רב מטעם". תוך זמן קצר למד בעצמו לאדינו ויוונית. הוא פעל לעריכת שינויים במבנה הקהילה ובארגון מחדש של נכסיה, דבר שיצר קרע בקהילה שהוביל לעימותים חריפים ואף לניסיונות כושלים להדחתו, בעוד הרב קורץ זוכה לתמיכת ממשלתו של יואניס מטאקסס.
שיאו של החיכוך היה בסדרת מאמרים חריפים נגדו שפרסם העיתונאי הסוציאליסט יצחק פלורנטין מעל דפי עיתון "אל טיימפו" במהלך שנת 1936. הרב קורץ תבע את פלורנטין, אך האחרון זוכה. למרות זיכויו, לאחר כשנה חדל העיתון להתקיים, בשל לחציו של הרב קורץ על הנהלת הקהילה שלא לפרסם בו מודעות. גם העסקן הציוני אברהם רקנטי פרסם מאמר חריף כנגדו באותה השנה בעיתון "איל מיסאז'ירו", בו תקף את חוסר פעילותו של הרב קורץ בתחומי חינוך עברי, מורשת וציונות. גם תמיכתו בקרן תל חי של הציונים הרוויזיוניסטים עוררה ביקורת כנגדו מעל דפי העיתון "לה רינסאנסייה ג'ודיאה" של ההסתדרות הציונית היוונית.
הוא ניסה לקדם הקמת בית מדרש להכשרת רבנים בעיר, ללא הצלחה.
הרב קורץ קיבל הצעת רבנות מהקהילה היהודית באלכסנדריה, וכן הצעה למשרה אקדמית באוניברסיטה העברית, אך הוא סירב לשתיהן בשל רצונו להמשיך את כהונתו בסלוניקי.
במלחמת העולם השנייה ובשואה.
לאחר כיבוש יוון בידי גרמניה הנאצית נעצר הרב קורץ ב-17 במאי 1941, בהיותו באתונה, באשמת תעמולה אנטי-נאצית. הוא הוגלה למאסר בווינה, שם שהה כשמונה חודשים, עד לינואר 1942.
באישור משטרת הביטחון, הוא שב למשרתו בסלוניקי. ב-11 בדצמבר מונה למשרת ראש הקהילה (יודנראט), בשל תפקידו הדתי ובשל שליטתו בשפה הגרמנית. בנאום שנשא באותו הזמן בפני עובדי הקהילה, אמר שבגרמניה אין מחסור במזון, וכראיה לדבריו אמר: "מוטב שתסתכלו עלי, האין פני טובים אחרי שחזרתי ממחנה ריכוז בווינה?".
בפברואר אותה שנה, הגיעו לסלוניקי אנשי האס דה בראשות דיטר ויסליצני ואלויס ברונר, ועידכנו את הרב קורץ על חוקי נירנברג. עמדתו הייתה שיש לציית לחוקים אלו, מתוך תקווה כי אם היהודים יעמדו בהם, לא יאונה להם כל רע, והוא הטיף לכך. הוא אמר לבני הקהילה, כי בגטאות העיר תוקם אוטונומיה מוניציפלית יהודית, ופעל יחד עם ועד הקהילה לכינון אוטונומיה זו. הוא העביר לידי האס דה רשימות של רכוש היהודים וחשבונות הבנק שלהם (ואף התיר לכתוב רשימות אלו בשבת). כשהגיעה השמועה שהיהודים הולכים להישלח למחנות, החתים את בני הקהילה על התחייבות לשלם חצי מכל נכסיהם ככופר נפש, אך השלטון בברלין סרב. ב-14 במרץ כינס את כל היהודים בבית הכנסת כדי לשלחם לקרקוב. הרב קורץ דרש בפני הנוכחים: "הקהילה הגדולה בקרקוב תדאג לכם, כל אחד מכם ימצא תעסוקה לפי טעמו, כישרונו, ידיעותיו וניסיונו בחיים". עם התגברות השילוחים, גברה התסיסה כנגדו בקרב היהודים הנשארים. לאחר שדיבר בכינוס של היהודים על כך שהברירה היחידה שנותרה היא להתאזר בסבלנות, ולקוות לעתיד טוב יותר בפולין, החל ההמון להתנפל עליו, עד שהשוטרים פינו אותו מהמקום.