בני גמביה נחלקים למספר רב של קבוצות אתניות, החיות יחד בהרמוניה יחסית תוך שמירה על התרבות והשפה של כל קבוצה. הקבוצה הגדולה ביותר היא המנדינקה (Mandinka) המונה כ-42 אחוז מן האוכלוסייה. אחריה לפי הגודל באות פולה (Fula) המונה כ-18%, וולוף (Wolof) המונה כ-16%, דיאולה – כ-10% וסֵרָהוּלי – כ-9%. עוד כארבעה אחוזים משתייכים לקבוצות נוספות.
הדת הרווחת היא אסלאם, שמאמיניה מונים 90% מהאוכלוסייה. נוצרים מכנסיות שונות מהווים 9% ועוד כאחוז מאמינים בדתות אנימיסטיות. במדינה שוררת סובלנות דתית, וחגי שתי הדתות הגדולות מצוינים באופן רשמי.
שפה.
אנגלית, השפה הרשמית במדינה, מדוברת בקרב רוב התושבים באזור החוף, ובכל כפר נמצא מי שדובר בה. כמדינה הבנויה כפסיפס אתני, שמתבטא גם בריבוי לשוני (הזיהוי האתני מוגדר במידה רבה על ידי השפה), רבים מתושבי גמביה הם רב-לשוניים. שפת המנדינקה המדוברת בפי 454,000 תושבים היא השפה השכיחה ביותר. כ-165,000 דוברים בשפת , בעיקר באזורי החוף ובאזור בנג'ול, והיא משמשת לצורכי מסחר. בתקופת קיומה של סנגמביה, שימשה וולוף בדיוני הפרלמנט. מספר דוברי פולה (פולאני) מוערך ב-263,000, ועוד קרוב ל-20 שפות משמשות קבוצות קטנות ברחבי המדינה.
הערבית, שחדרה לגמביה עם הגעת האסלאם מצפון-אפריקה, משמשת לצורכי דת וחינוך.
שיעור יודעי קרוא וכתוב מוערך ב-35%.
המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה
המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה (באנגלית: The Curious Incident of the Dog in the Night-Time) הוא ספר מאת מארק האדון. הכותרת היא ציטוט של הערה שהשמיע הבלש הבדיוני שרלוק הולמס בסיפור "כתם כסף" משנת 1893 מאת ארתור קונאן דויל.
הספר מסופר בגוף ראשון על ידי הגיבור, כריסטופר בוּן (Christopher Boone), נער בן 15 הנמצא על הספקטרום האוטיסטי (כפי הנראה אוטיסט בתפקוד גבוה או בעל תסמונת אספרגר. התסמונת נזכרת בפירוש רק בסיכום התמציתי שבגב הספר).
באנגלית יצא הספר בו זמנית במהדורות לנוער ולמבוגרים.
הספר עובד למחזה באותו השם, שזכה בשבעה פרסי אוליבייה, חמישה פרסי טוני, בפרס התיאטרון הישראלי, ועוד.
עלילת הספר.
כריסטופר בון מכיר את כל ארצות העולם ואת ערי הבירה שלהן ואת כל המספרים הראשוניים עד למספר 7,507. אף על פי שכריסטופר זוכר דברים רבים מאוד, ופותר בקלות בעיות מסובכות במתמטיקה, הוא מתקשה להבין רגשות אנושיים פשוטים ביותר כגון בלבול וחרדה, או אף להבין בדיחות, מפני שבמוחו יש משמעויות רבות למילים. יום אחד הוא מגלה שהכלב האהוב מהבית ממול נרצח. למרות התנגדותו של אביו יוצא כריסטופר למצוא את הרוצח. הוא מדבר עם אנשים זרים, מעשה נועז מבחינתו, יוצא לחקור במקומות רחוקים ומסכן את עצמו בדרכים אחרות.
כשאביו מחרים את המחברת שבה הוא ערך את רישומיו, מגלה כריסטופר דברים גדולים יותר מכלב שנרצח: הוא מגלה שאמו לא מתה מהתקף לב, כפי שסיפר לו אביו, אלא עזבה את ביתם שבסווינדון, וילטשייר ועברה לגור בלונדון עם בעלה של שכנתו, בעלת הכלב שנרצח ושאביו הוא זה שהרג את הכלב.
עקב חששו מאביו הוא מחליט לברוח אל אמו המתגוררת בלונדון. כיוון שכריסטופר מחבב את המשטרה, הפועלת לפי מערכת חוקים מסודרת, הוא בדילמה האם לשתף פעולה עם השוטרים, שכן הוא מבין שהם רוצים להחזיר אותו לבית אביו. זו הפעם הראשונה שכריסטופר עוזב את ביתו ומגיע למקומות שאינם מוכרים לו, אשר מפחידים אותו מאוד. למרות הקשיים הרבים, תחת סיכונים רבים ובאומץ לב, הוא נוסע ברכבת ללונדון ומשם ברכבת התחתית לבית אמו בעיר הגדולה. לאחר תלאות הוא מצליח להגיע אליה.
בסוף הספר חוזרת אמו איתו לביתו, שם היא פוגשת באביו. כריסטופר עדיין מרגיש מאוים על ידי אביו, ששיקר לו שקר גדול מאוד וגם רצח את הכלב, ופוחד להישאר עמו לבד. עם הזמן הוא מתקרב שנית לאביו, אך עדיין חושש לגור עימו. הצלחת פרויקט ההתקרבות המחודשת ביניהם, ביוזמת האב אד, נותרת פתוחה בסוף הסיפור. בסיום הספר אביו של כריסטופר קונה לו כלב.
בסופו של דבר מגשים כריסטופר את שאיפתו ומקבל ציון מצוין (100) בבחינת הבגרות במתמטיקה, ומתכנן לעבור בחינות נוספות וללמוד באוניברסיטה מתמטיקה ופיזיקה.
אמצעים ספרותיים.
המחבר השתמש במספר אמצעים ספרותיים מיוחדים כדי להבליט את עולמו הייחודי של כריסטופר.
כריסטופר, המספר, אשר ככל הנראה בעל תסמונת אספרגר או תסמונת סוואנט, הוא מחונן ואוהב מתמטיקה. הדבר בולט כבר במספור הפרקים במספרים ראשוניים ולא במספרים מונים כמו בספרים אחרים. כמו כן, משולבות בספר מספר חידות ובעיות מתמטיות - הנספח לספר הוא "השאלה האהובה" על כריסטופר מבחינת הבגרות שלו והפתרון שלה. באמצעות אותם דברים מנסה כריסטופר להראות את נקודת מבטו ולחשוף את הקוראים לעולמו הפנימי. מסביר ומעניין אותם בתחומי העניין הייחודיים שלו ומסביר למה הוא כל כך אוהב אותם. בנוסף, מדגיש המספר לכל אורך הספר את העובדה כי אם יראה מחלון האוטובוס בדרכו לבית הספר ארבע מכוניות צהובות ברצף, זה הולך להיות "יום שחור", כלומר יום שבו הוא אינו אוכל ואינו שותה ולא לוקח סיכונים.
אמצעי נוסף המבטא את חיבתו העזה של המספר למספרים וללוגיקה הוא העובדה שהפרקים שמתמקדים בסיפור המעשה אינם בסדר שוטף אלא לסירוגין. לדוגמה, פרק 2 (שהוא הפרק הראשון, שכן 2 הוא המספר הראשוני הראשון) מתאר את השתלשלות אירועי הסיפור. בפרק 3 כריסטופר מציג את עצמו (חלק מהתיאור הבסיסי שלו הוא שהוא מכיר את כל המדינות בעולם ובירותיהן ואת כל המספרים הראשוניים עד 7,507) ומספר על מקרה שבו המורה שלו בבית הספר המיוחד, שבון, הציגה לו ציורים של פרצופים שונים והוא לא זיהה את רובם. בפרק הבא, פרק 5, אנחנו חוזרים להשתלשלות האירועים בסיפור, שהופסקה בסוף פרק 2, וכך הלאה. מדי פעם מופיעים פרקים, לעיתים בעיצומו של מתח בסיפור עצמו, שאינם עוסקים ישירות בעלילה אלא בנושאים מגוונים כגון אתאיזם, מרחב-זמן, פילוסופיה של המדע. הם מעשירים ומוסיפים ובונים עולם ספרותי מעבר לעלילה המרכזית.
אמצעי ספרותי נוסף הוא השימוש באותיות גדולות בראש מילה (בגרסה האנגלית. במהדורה העברית: בכתב מודגש) במושגים החשובים עבור המספר, למשל שתי המילים הראשונות ושלוש המילים האחרונות בקטע הבא:
תרגום:
גם אמצעי זה תורם להבנת עולמו של הלוקה בתסמונת אספרגר, שכן חוסר יכולתו להבין את העולם (למשל חוסר החוקיות שקובע האם יהיה זה יום טוב או רע) גורם לו לקבע דברים כאירועים מתמטיים שקל לשלוט בהם. בנוסף משתמש המחבר בגופנים שונים כאמצעי ספרותי. הגופן שבו מודפס הספר כולו הוא גופן "קל", שאינו אופייני לספרים בדרך-כלל.
בנוסף, ישנם תיאורים רבים המשתרכים לאורך משפטים מאוד ארוכים ולא מסודרים, מה שנותן לקורא את התחושה שמחבר הספר הוא באמת נער הסובל מתסמונת אספרגר או תסמונת סוואנט. התיאורים של כריסטופר אמינים מאוד בכל הנוגע לעובדות אובייקטיביות המתוארות בהם, אך נקודת המבט האובייקטיבית הזאת לגבי האירועים השונים דווקא מדגישה את ייחודו של כריסטופר. לדוגמה, באחת הסצנות כריסטופר כמעט מקפח את חייו כאשר רכבת תחתית עומדת לדרוס אותו. כריסטופר בוחר להתרכז בתיאור כיצד רדף וניסה להגיע לחולדת המחמד שלו, טובי, ומזכיר רק את חוסר הנעימות שנגרם לו כשעובר אורח זר נגע בו, אף על פי שהקורא מבין כי למעשה עובר האורח הציל את חייו.
המחבר זכה לשבחים על כך שהספר ממחיש היטב שלא כל הילדים חושבים אותו הדבר; עם זאת, קוראים בעלי אספרגר שקראו את הסיפור ביקרו אותו על כך שהוא לא מתאר בצורה מדויקת את זהותם.
עיבוד הספר לתיאטרון.
בשנת 2012 עלה בבריטניה המחזה "המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה" מאת סיימון סטיבנס המתבסס על הספר.
בשנת 2014 עלה המחזה בישראל בתרגום לעברית בתיאטרון בית ליסין.
על משחקו בתפקיד הראשי בהצגה זו זכה נדב נייטס בפרס התיאטרון הישראלי לשנת 2014 בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר.
בישקק
בִּישְׁקֶק (בקירגיזית וברוסית: Бишкек) היא בירת קירגיזסטן והגדולה שבעריה. בשפה הקירגיזית פירוש המלה בישקק הוא מַחְבֵּצָה שנועדה לייצר תסיסה של חלב סוסים. בעיר יש שדרות רחבות ובניינים ציבוריים עשויים משיש המשולבים בבתי מגורים בסגנון הסובייטי.
היסטוריה.
במקור המבצר של בישקק הוקם בשנת 1825. ב-1864 הושמד המבצר, אולם הוא שוחזר בשנת 1877 על ידי הממשל הרוסי, העיר עצמה הוקמה בשנת 1878.
ב-1926 שונה שמה של העיר לפרונזה על שמו של בן המקום וממפקדי הצבא האדום במלחמת האזרחים ברוסיה שדכא את המרידות נגד שלטון הבולשביקים מיכאיל פרונזה שקבע כי היא תהיה בירת קירגיזסטן. אחרי פירוק ברית המועצות, קירגיזסטן זכתה בעצמאות ב-1991 ושמה של העיר הוחזר להיות בישקק.
בשנת 2002, קיבלה ארצות הברית אישור להשתמש בשדה התעופה "מאנאס" הסמוך כבסיס חיל אוויר למטרות מבצעים צבאיים בעיראק ובאפגניסטן. הבסיס נקרא "גונצ'ה", על שמו של פיטר גונצ'ה, ראש שירותי הכבאות של העיר ניו יורק, שנספה בפיגועי 11 בספטמבר. רוסיה הקימה בתגובה בסיס חיל אוויר משלה בעיר הסמוכה קאנט.
בשנת 1994 נחתם בעיר פרוטוקול בישקק שהיה הסכם הפסקת אש בתיווך רוסי, בין אזרבייג'ן וארמניה והביא לסיומה של מלחמת נגורנו קרבאך.
דמוגרפיה.
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2021 אוכלוסיית העיר מונה 1,074,075 בני אדם, 66% מהם הם קירגיזים.
המנון מונגוליה
ההמנון הלאומי של מונגוליה (במונגולית: Монгол Улсын Төрийн Дуулал בתעתיק: מוֹנגוֹל אוּלסִין טֶרִיין דוּוּלָל) נכתב על ידי טסמדין דמדינסורן והולחן על ידי בילגין דמדינסורן ולובסנז'מצי מרדורז'.