לפי מנהג האשכנזים בירושלים (וכך כתב בלוח ארץ ישראל לרב יחיאל מיכל טוקצינסקי) זמן עלות השחר הוא 90 דקות (4 מיל * 22.5 דקות) לפני הנץ החמה, והוא מחשב זמן זה לפי מעלות (כשהחמה נמצאת 20° מתחת לאופק).
משיכיר את חברו בריחוק ארבע אמות/משיכיר בין תכלת ללבן.
זמן משיכיר הוא הזמן היחיד שבגמרא לא מפורש לו שום שיעור. זמן זה משמש כתחילת הזמן בו ניתן לברך על הציצית - משעה שיוכל להבחין בין תכלת ללבן. לדעת הרמ"א ניתן לברך עליה כבר מעלות השחר. אחרונים רבים הסתייגו מדבריו.
נהוג להתעטף בציצית ולהניח תפלין כ-50 דקות לפני הנץ החמה, ואילו הרב משה פיינשטיין והרב צבי שכטר כותבים שזמן זה הוא בין 35 ל-40 דקות בניו יורק (שיצא אפילו פחות מזה בארץ, שיותר קרובה לקו המשווה).
משיכיר בין תכלת לכרתי.
לפי דעת רבי אליעזר במשנה במסכת ברכות (פרק א משנה ב), תחילת זמן קריאת שמע של שחרית הוא "משיכיר בין תכלת לכרתי". דעה זו לא נפסקה להלכה.
הנץ החמה.
זמן הנץ החמה הוא הרגע בו נראית הנקודה הראשונה מגוף השמש. כמו בשקיעת החמה, נחלקו הפוסקים האם מתייחסים לגובהו של האדם – האם הוא במישור או על הר (כשהאדם גבוה יותר הוא רואה את הנץ מוקדם יותר), והאם מתייחסים לגובהו של האופק (כשהאופק גבוה יותר רואים את הנץ מאוחר יותר).
באופן עקרוני כל המצוות שחייבים לעשות אותן ביום (לדוגמה תקיעת שופר וברית מילה) החובה מתחילה מעלות השחר, אך תקנו חכמים לעשותם מהנץ החמה ואילך, מפני שאין הכל בקיאין בזמן עלות השחר.
חצות היום.
חצות היום זהו הזמן הממוצע שבין הנץ לשקיעה. שעה זו קרובה בערכה (עד כדי שניות ספורות) לשעה שבה חל באותה היממה חצות הלילה.
זמן חצות היום משמש בהלכה בכמה מקומות:
מנחה גדולה.
זמן מנחה גדולה הוא שש שעות ומחצה מתחילת היום (חצי שעה אחרי חצות היום).
בפוסקים נחלקו האיך נמדדים השעות לעניין זה. החפץ חיים נוטה לומר שעות אלו הם שעות זמניות, אך יש שכתבו שהכוונה לשעות הרגילות (לפי השעון הרגיל - של 60 דקות).
בלוח לארץ ישראל שחיבר הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי כתב לחשב בימות החורף זמן מנחה גדולה כ-30 דקות לאחר חצות היום.
זמן מנחה גדולה משמש לכמה דברים:
מנחה קטנה.
זמן מנחה קטנה הוא מתשע שעות זמניות ומחצה מתחילת היום מזמן זה ניתן להתפלל לכתחילה את תפילת המנחה.
תפילת המנחה נתקנה כנגד הקרבת קרבן תמיד של בין הערבים, ומאחר וזמן הקרבתו היה כל יום בתשע שעות וחצי, לכך לדעת הרבה ראשונים זמן תפילת מנחה לכתחילה הוא מזמן זה. בערב פסח, שהקדימו את זמן הקרבת התמיד, מותר לכתחילה להתפלל מנחה גדולה לכולי עלמא.
מזמן זה (או חצי שעה קודם), אין להתחיל בסעודה לפני שיתפלל.
פלג המנחה.
פלג המנחה הוא נקודת האמצע שבין מנחה קטנה לסוף היום. שעת פלג המנחה מוגדרת על פי שעות זמניות, מהשעה העשירית ועוד שלושת רבעי השעה, או שעה ורבע לפני הלילה.
ישנם מספר דינים התלויים בזמן זה:
שקיעה.
שקיעה היא הזמן שהשמש שוקעת ואינה נראית עוד, והוא הזמן שמסתיים בו היום. בפוסקים נחלקו האם מתייחסים לגובהו של האדם – האם הוא במישור או על הר (כשהאדם גבוה יותר הוא רואה את השקיעה מאוחר יותר), והאם מתייחסים לגובהו של האופק (כשהאופק גבוה יותר רואים את השקיעה מוקדם יותר). מחלוקת נוספת היא לגבי זמן השקיעה והיא בין הגאונים לבין רבינו תם.
בין השמשות.
בין השמשות הוא הזמן שיש בין השקיעה לצאת הכוכבים.
צאת הכוכבים.
בעניין זמן צאת הכוכבים ישנם שלוש דעות מרכזיות:
זמן צאת הכוכבים משמש בהלכה בכמה מקומות:
חצות הלילה.
חצות הלילה הוא הזמן הממוצע שבין השקיעה לנץ החמה.
זמן 'חצות הלילה' משמש בכמה הלכות:
מצוות ודינים התלויים בזמנים.
ותיקין.
תחילת זמנה לכתחילה של תפילת שחרית הוא מהנץ החמה (זמן התפילה נקבע לפי זמן אמירת תפילת שמונה עשרה). זמן הזריחה נחשב לזמן הטוב ביותר להתפלל תפילת שחרית, על פי הפסוק "יִירָאוּךָ עִם שָׁמֶשׁ..." (). תפילת ותיקין הוא כינוי לתפילה שבה קוראים את קריאת שמע סמוך להנץ החמה, ומיד לאחריה מתפללים את תפילת שחרית.
תחילת זמן קריאת שמע.
תחילת הזמן היא "משיכיר את חברו הרגיל עמו קצת", ובדיעבד אם קרא מעלות השחר יצא. סוף זמנה הוא בסוף שלוש שעות זמניות. ראה להלן מחלוקת האחרונים מאימתי מודדים שלוש שעות אלו.
מי שלא קרא קריאת שמע עד שעה זו שוב אינו יכול לקיים מצווה זו, אך מכל מקום יכול לקוראה עם ברכותיה עד סוף השעה הזמנית הרביעית, ויש הסוברים שיכול לקוראה עד חצות בברכותיה. לאחר מכן יקראנה בלא ברכותיה ויקבל על כך שכר כלימוד תורה.
סוף זמן קריאת שמע.
נחלקו התנאים אם ניתן לקרוא קריאת שמע עד הנץ החמה עו עד שלוש שעות מתחילת היום; להלכה נפסק כדעה השנייה.
בפוסקים ישנם שתי שיטות עיקריות מאימתי מתחילים לחשב שעות אלו:
סוף זמן תפילה.
לגבי סוף זמן תפילת שחרית נחלקו תנאים ב:
להלכה נפסק כדעת רבי יהודה שסוף זמן התפילה הוא עד ארבע שעות, אך בדיעבד ניתן להתפלל שחרית עד חצות.
שעות אלו אינן כל פי השעות הרגילות, אלא שעות זמניות, כאמור לעיל ישנה מחלוקת בפוסקים האיך לחשב שעות זמניות אלו בין המגן אברהם והגר"א.
זמני שבת וימים טובים.
זמן הדלקת נרות.
בזמני הדלקת הנרות ישנם מנהגים שונים, לדוגמה בירושלים המנהג להדליק 40 דקות קודם השקיעה, בתל אביב ובני ברק 22 דקות קודם השקיעה, בחיפה 30 דקות קודם השקיעה, וברוב המקומות בחו"ל 18 דקות קודם השקיעה. עם זאת, עיקר החיוב הוא להדליק קצת קודם כניסת השבת כדי שיוכל להוסיף מחול על הקודש. ביום טוב ניתן להדליק אף לאחר כניסת החג (על ידי הדלקת הנר מאש דולקת).
כניסת שבת.
זמן כניסת שבת הוא מעיקר הדין בזמן שקיעת החמה. בגלל חומרת השבת נוהגים לחשוש לשיטת הספר יראים שהשקיעה קודמת לזמן שהחמה מתכסה מהעין. כיום מצויים לוחות שנה שבהם מצוין הזמן ממנו יש להחמיר שלא לעשות מלאכות האסורות בשבת, הן מטעם אי בקיאות של תחילת השבת, והן מטעם תוספת שבת (כדלהלן).
תוספת שבת.
מלבד האמור לעיל, ישנו חיוב שלא לעשות מלאכה זמן מה קודם השבת, זמן זה מכונה בפוסקים 'תוספת שבת'. בפוסקים נחלקו האם חיוב זה הוא מדרבנו או מדאורייתא, כמו כן נחלקו מהו השיעור הזמן הנצרך להוסיף. אף שמעיקר הדין לרוב פוסקים בדיעבד די ב-2 דקות, המנהג כיום ברוב המקומות כפי המלצת המשנה ברורה להקדים כ-20 דקות קודם השקיעה משעת הדלקת נרות. בירושלים נוהגים להקדים ב-40 דקות.
מוצאי שבת.
מוצאי שבת הוא הזמן שבו עבר זמן השבת והחילו ימי החול ומותר לעשות מלאכות האסורות בשבת. זמן זה הוא בשקיעה. שאז על פי ההלכה עוברים מהיום ללילה ומתחיל היום הבא, (יום ראשון).
מדינא דגמרא, צאת הכוכבים הוא כאשר נראים 3 כוכבים בינונים מפוזרים. אך מחמת חומרא דשבת ודין תוספת שבת, כתב השולחן ערוך שלא לעשות מלאכה עד שייראו שלושה כוכבים קטנים וסמוכים. לכן נוהגים במוצאי שבת לחכות כ-40 דקות אחרי השקיעה (תלוי במקום ביחס לקו המשווה ובעונת השנה). הנוהגים כחזון איש מחכים כ-45 דקות, הנוהגים כרבנו תם ורבי יוסף קארו (חלק מהחסידים ועדות המזרח) נוהגים לחכות 72 דקות לאחר השקיעה, ובחוג בריסק נוהגים לחכות 90 דקות או יותר.
זמנים נוספים במעגל השנה.
סוף זמן אכילת חמץ.
סוף זמן אכילת חמץ הוא משעה חמישית לפי שעות זמניות, ביום י"ד בניסן - ערב פסח.
במשנה נחלקו התנאים בזמן המדויק שבו יש להימנע מאכילת חמץ מהתורה. עם זאת כדי להימנע מטעויות חז"ל הקדימו את סוף זמן אכילת החמץ.
להלכה פסק בשולחן ערוך שהחל מתחילת השעה החמישית (בשעות זמניות) אסור לאכול חמץ מדרבנן, אך מותר ליהנות מהחמץ, מתחילת שעה שישית החמץ אף נאסר בהנאה.
סוף זמן ביעור חמץ.
בערב פסח (י"ד בניסן) משעה שישית לפי שעות זמניות (בשעון קיץ, זמן זה הוא 11:00 בבוקר לערך), החמץ נאסר בהנאה, לכך יש לשרוף את כל החמץ שנשאר קודם לזמן זה.
סוף זמן אכילת אפיקומן.
זמן אכילת קרבן פסח עד חצות הלילה. ישנה מחלוקת תנאים אם זמן זה מדאורייתא או מדרבנן, ואם הוא מדאורייתא חייבים גם לאכול את האפיקומן עד חצות, אבל אם הוא רק מדרבנן לא גזרו באפיקומן. נחלקו הראשונים איך לפסוק להלכה, ובשולחן ערוך נפסק שיש להיזהר לכתחילה. לדעת הרמ"א, יש להקפיד לכתחילה לסיים גם את כל מצוות הלילה (כלומר הלל והכוס הרביעי) לפני חצות.
זמן הדלקת נר חנוכה.
להלכה זמן הדלקת נרות חנוכה הוא עד הזמן שתכלה רגל מהשוק, שבזמן חז"ל היה כחצי שעה אחר צאת הכוכבים. אולם, כתבו הפוסקים, שבזמן הזה, מאחר שאנשים עדיין נמצאים ברחוב הרבה מעבר לזמן זה, בדיעבד אפשר להדליק גם מאוחר יותר.
שעה זמנית.
השעות המדוברות בזמני היום בהלכה אינן השעות הרגילות, אלא שעות זמניות, והכוונה היא שמחלקים את אורך היום ל-12 חלקים וכל חלק נקרא שעה לעניין זה, וכן שעות הלילה. בפוסקים נחלקו מה נחשב יום לעניין זה ומה נחשב לילה:
לדוגמה, ביום שבו הזריחה ב-4:45 והשקיעה ב-18:45, לדעת הגר"א נחשב את ההפרש ביניהן (18:45-4:45 = 14 שעות, שהן 840 דקות), ואת ההפרש נחלק ל-12 (840/12 = 70). לכן, ביום זה אורכה של שעה זמנית הוא 70 דקות. כמו כן כדי למצוא את אורכה של דקה זמנית נחלק שעה זמנית ל-60.
זמן סובייקטיבי.
שיטה מיוחדת שמקורה בשיטת תרומת הדשן והמרדכי קובעת שאדם או ציבור שהתפללו ערבית או קבלו עליהם שבת לפני שקיעת החמה, לגביהם נחשב כאילו כבר שקעה החמה. שיטה זו שנויה במחלוקת הפוסקים.
קביעת היום בהלכה בעידן המודרני.
התייחסות ההלכה לבעיות חדשות שלא הוגדרו בתלמוד ולא היו מעשיות בעבר, נדרשת כיום עם התפתחות התקשורת ומהירות המעבר של בני אדם ממקום למקום בעלי זמן שונה, באזורים בהם השמש אינה זורחת או שוקעת בחלק מימי השנה, לשהות בחלל, לשהות בסמיכות לקו התאריך הבינלאומי ועוד.
תכנית אירוח