אף המחוקק, כמחוקקים אחרים במדינות אחרות, שואף – לאור הכרה במעמדה של זכות היסוד הנ"ל – לקיצור תקופת ההתיישנות והאחדתה בכלל הנושאים, תוך קביעת כללי הקפאה השעיה והארכה גמישים, כפי העולה בהצעת חוק ההתיישנות, תשס"ד-2004.
מכאן שמגבלה על טענת התיישנות, על אף הצדקותיה, היא הכרה במעמדה החוקתי של זכות הגישה לערכאות, המתבטא בפרשנותה ובאיזון האינטרסים בין התובע הנתבע ואינטרס הציבור.
המלומד ישראל גלעד העלה ביקורת כלפי הנמקה זו. גלעד מצביע על כך שישנם הסדרים רבים במשפט המגבילים את זכות הגישה לערכאות, כגון החיוב באגרה, מעשה בית דין ועוד, אך לא נהוג לפרשם בצמצום בשל כך, אלא להפך. גישתו לטיעוני ההתיישנות היא כגישת השופט ברק בעא 8301/98 הדסה אנואר נ' ש.א.פ. בע"מ, נו (3) 345, 352–353 (2002), לפיה אין כלל אפריורי לפיו יש לפרש את טיעוני ההתיישנות בצמצום, אלא יש לבחון את רוחב הטענה לפי תכליות ההתיישנות.
מגבלות על העלאת טענת התיישנות.
על העלאת טענת התיישנות, ככל טענה משפטית לזכות, מוטלות מגבלות, כלליות ופרטניות, בהן ניתן למנות את אלה:
תקופות התיישנות במשפט האזרחי – הכלל וחריגיו.
במשפט האזרחי, ככלל, לעניין התקופה שבה מתיישנת תביעה שלא הוגשה עליה תובענה (סעיף 5 לחוק ההתיישנות) מבחינים בין כזו שבמקרקעין וכזו שלא:
(1) בשאינו מקרקעין – ההתיישנות היא לאחר 7 שנים;
(2) במקרקעין – 15 שנה; אלא אם כן נרשמו בספרי האחוזה/פנקס השטרות – ואז תקופת ההתיישנות היא 25 שנה.
חריגים לתקופת ההתיישנות נמצאים בחוק ההתיישנות עצמו, בחוקים אחרים ובפסיקה, למשל:
כלל מועד היווצר העילה המתיישנת וחריגיו.
שאלה יסודית היא מתי מתחיל מניין תקופת ההתיישנות. הכלל הוא כי "תקופת ההתיישנות מתחילה ביום שבו נולדה "עילת" "התובענה"" (סעיף 6 לחוק ההתיישנות). מכאן, שעילת תביעה תתיישן אוטומטית אם הזמן בין מועד היווצר העילה לבין מועד הגשת התביעה, ארוך מהתקופה הקבועה בחוק.
לכלל זה נוצרו חריגים, שהביאו לדחיית המועד לתחילת מניין ההתיישנות. דוגמאות:
ניתן לסכם אפוא שמירוץ ההתיישנות מורכב מארבעה רכיבים, המכוננים יחדיו את תקופת ההתיישנות האפקטיבית:
המושג "עילת התובענה" כשלעצמו טעון הכרעה שיפוטית, ואינו זהה לזכות המהותית לתבוע. בלשון חוק ההתיישנות, הזכות המהותית מכונה "תביעה", ואילו ההליך המשפטי להוצאה לפועל של זכות זו מכונה "תובענה". כך, המושג "עילת התובענה" בהקשר של חוק זה הוא למעשה מסכת עובדתית ומשפטית המצמיחה זכויות קונקרטיות לסעד. השאלה מתי נולדת (accrues) עילת תובענה לפי סעיף 6 הייתה מושא לדיונים בפסיקת בתי המשפט ובספרות. ההכרעה בשאלת הרוחב של עילת התובענה היא תלוית הקשר ומותאמת לתכליות הדין בהקשר הרלוונטי.
ניתן למנות כדוגמאות מרכזיות לסוגיות שנידונו בשאלת הולדת עילת התביעה מספר סוגיות מרכזיות:
מועד תחילת ההתיישנות במקרים של עוולה נמשכת.
בדיני הנזיקין, ניתן להבחין בין שלושה מושאים נמשכים אשר יש להם ממשק עם דיני ההתיישנות: האשם הנמשך, הנזק הנמשך והעוולה הנמשכת.
האשם הנמשך הוא התנהגות המשלימה חלק מיסודותיה של עוולה אשר נזק הוא יסוד מיסודותיה, כאשר זה נמשך על פני פרק זמן ארוך. נזק נמשך מצב בו הנזק המשתייך לעוולה מסוימת הולך ומתגבש בנקודות זמן שונות על פני ציר הזמן. העוולה הנמשכת היא אפוא מצב בו העוולה כולה מתגבשת על פני יותר מנקודה אחת על ציר הזמן.
כדי לקבוע את נמשכות העוולה בדיני הנזיקין, יש צורך בקיומם של רציפות וחזרה. הרציפות מבחינה בין מספר תופעות זהות לבין תופעה אחת החוזרת על עצמה, ואילו כדי לקיים את החזרה נדרשת זהות מהותית בין התופעה הקודמת לעוקבת.
ניתן לחשוב למשל על עובד העובד 10 שנים בתנאים המגבשים אשם מתמשך (חשיפה לזיהום). אם בשנה השנייה הזיהום גרם לו למחלה וזו החמירה במהלך 8 השנים, התוצאה המשפטית היא אחת מ-2:
- אם האשם ב-8 השנים הללו תרם להתפתחות המחלה, הרי שמדובר בעוולה נמשכת
- אם האשם לא קיים קשר סיבתי, הרי שהעוולה התגבשה בשנה ה-2. ישנו אשם מתמשך אך אין עוולה נמשכת. ואולם, לפי כלל הגילוי בפסיקה הדורש את "רף הגשת התביעה", מרוץ ההתיישנות יחל בהכרח רק בשלב שהמחלה הייתה מספיק חמורה כדי לתבוע.
ככל שמדובר בעוולה נמשכת מבחינת דיני הנזיקין, ישנם שלושה הסדרים אפשריים לעניין דיני ההתיישנות:
סעיף 89(1) לדיני הנזיקין, שעניינו עוולות שאינן דורשות נזק, קובע כלל לפיו "היה המעשה או המחדל נמשך והולך - היום שבו חדל". הסדר זה נתון לשני פירושים אפשריים. ניתן לפרשו מצד אחד כקובע הסדר של הארכה ביחס לעילה הנמשכת, ובתוך כך קביעה כי מדובר בעילה הנדחסת לפנים. מצד שני, ניתן לפרשו כהסדר שאינו נוקט עמדה בשאלה המקדימה האם מדובר בעילה מתארכת או מתחדשת, אלא מבהיר מהו דין הדחיסה באם מדובר בעילה מתארכת. ואכן, ביחס לעבירת הסגת הגבול קבע בית המשפט כי הסעיף לא מתעסק בהכרעה המקדימה האם מדובר בעילה מתחדשת או מתארכת, אלא רק בשאלת הדחיסה משנקבע שהעילה מתארכת. קביעה דומה קיימת בשיטות המשפט המקובל.
סעיף 89(2), העוסק כאמור בעוולות הדורשות נזק, לא קובע הוראה מיוחדת לגבי נמשכות העילה, אך דחיסה לפנים של נזק נתפסת כאנומליה מבחינה משפטית. נוכח הגישה השיפוטית המבקשת להטיב עם התובע בדיני ההתיישנות, משתמע מהפסיקה שהסדר התארכות אינו אפשרי עבור עוולות הדורשות נזק. ואולם בספרות הובעה העמדה לפיה הואיל וניתן לפרש את סעיף 89(1) ככזה שאינו מתעסק בשאלה המקדימה, הרי שלא ניתן ללמוד ממנו הסדר שלילי לגבי התארכות עוולות הדורשות נזק.
למרות העמדה המשתמעת מהפסיקה לפיה בעוולות הדורשות נזק ההסדר הוא של התחדשות, בפועל יצרה הפסיקה הסדר הארכה עם דחיסה לפנים, וזאת באמצעות כלים של דיני הראיות. נקבע, כי אם לא יצליח הנתבע להראות איזה חלק מן הנזק התיישן ואיזה לא, הרי שיש לראותו כמי שנכשל בהוכחתה של טענת ההתיישנות.
היחס בין "עילת התובענה" (או "עילת התביעה") לבין התביעה מושא ההתיישנות.
על פי הצעת החוק לדיני ממונות, דומה שעילת התובענה היא המסכת המשפטית/עובדתית המצמיחה זכויות קונקרטיות לסעד, שרוחבה נקבע על פי מספר הזכויות לסעד המשויכות לה. ההכרעה בשאלת רוחב עילת התובענה היא כאמור תלויית הקשר, מותאמת לתכליות הדין בהקשר הרלוונטי. אבחנה זו רלוונטית הן בבחינת רוחב עילת התובענה בהקשרים שמחוץ לדיני ההתיישנות (כגון לצורך בחינת קיומו של "השתק עילה" בשל מעשה בית דין או לצורך מחיקת כתב תביעה) והן בתוך דיני ההתיישנות בהקשרים שונים (וראו גם: ע"א 8438/09 רובאב חברה לנכסים נ' אחים דוניץ (19.4.2012), פס' 9 – 11, 15 – 30).
התביעה, לעומתה, היא הזכות השניונית לסעד, אשר ניתן להגדירה בתור אוסף עובדות ודין המקנה זכות לסעד. כך, בגין עילת תביעה אחת יכולות לקום מספר זכויות שניוניות לסעד, כלומר - מספר תביעות. כאשר מספר תביעות מקורן במסכת עובדתית/משפטית בעלת מכנה משותף, ההופכת אותה ל"אירוע", נאמר כי אלה חולקות את אותה עילת תביעה. המכנה המשותף נבדק על פי מידת החזרה, הרציפות והדמיון העובדתיים והמשפטיים. מושא ההתיישנות הוא העילה ולא התביעות הקונקרטיות, ועל-כן ייתכן מצב בו התביעה תתיישן עוד בטרם נולדה.
עוד יש לשים לב כי אותה תביעה יכולה לנבוע ממספר דינים וצירופי עובדות, וכך להיות משויכת ליותר מעילת תביעה אחת.
במצב הרגיל, פירוש צר של רוחב העילה הוא לטובת התובע, שכן תקופת ההתיישנות על נזקים מאוחרים שקמו מאותה העילה לא תקטן בשל קיומם של נזקים מוקדמים. ואולם, ישנם ארבעה הקשרים בהם פרשנות צרה תהא דווקא לטובת הנתבע:
ככלל, בתי המשפט נוהגים לפרש את המונח באופן מצומצם לצורך מחיקת כתבי תביעה, באופן נרחב לצורך מעשה בית דין ובאופן מצומצם לצורך התיישנות. ואולם, הפירוש המצומצם לצורך התיישנות מנומק בגישה פרו תביעתית, והדבר הביא את הפסיקה לפסוק פרשנות מרחיבה דווקא, כאשר הדבר הטיב עם התובע, וראו עא 8438/09 רובאב חברה לנכסים בע"מ נ' אחים דוניץ בע"מ, פ"ד סה(2) 635. באותו המקרה, מתייחס בית המשפט להכרעה ב-ע"א 3599/94 יופיטר נ' בנק לאומי לישראל בע"מ, פ"ד נ(5) 423 (1997), וקובע כי אף שבאותו עניין נקבע כי לצורך סעיף 6 בסעיף ההתיישנות עילת התביעה בשל הפרה שונה מעילת ההתיישנות בשל נזק, לצורך סעיף 9 אלה ישתייכו לאותה העילה.
אף שככלל מלאכת קביעת רוחב עילת התביעה נתון בידי בית המשפט, בסעיף 829(ב) לקודקס מבקש מנסח ההצעה להגביל את שיקול הדעת הנתון בידי הערכאה השיפוטית. בסעיף מובהר כי במקרה הטיפוסי בו התביעות נבדלות אך בנזק ובנתבע, אלה ייחשבו לנובעות מאותה העילה, בהתאם לאמור בעא 165/83 בוכריס נ' דיור לעולה בע"מ, לח (4) 554 (1984). סעיף 829(ג) מגדיר חריג לפיו נזק "מאוחר" וגדול במידה ניכרת, שהתובע נהג בסבירות שלא תבע בגינו, יחשב כנובע מעילת תביעה אחרת. חריג דומה הוצע על ידי הפסיקה ברע"א 5260/12 קריספל נ' איי. די. איי. ביטוח ישיר (13.12.2012), פס' 9 – 12.
אירועים ומצבים עוצרי מרוץ תקופת ההתיישנות.
הדין הכיר במצבים או אירועים שיש בהם כדי לעצור, להקפיא או לעכב את מרוץ תקופת ההתיישנות, חרף מועד היוולדה של עילת התביעה. כך למשל:
מצבים אחרים בהם לא ייספרו תקופות כחלק ממירוץ ההתיישנות חרף חלוף הזמן הם:
חידוש מרוץ ההתיישנות.