הרי ירושלים הוא אזור גאופוליטי הררי ומבותר במרכז ארץ ישראל, באזור העיר ירושלים. בהגדרתם הרשמית, הרי ירושלים הם החלק מהרי יהודה הנכלל בתוך פרוזדור ירושלים, ובתוך הקו הירוק, אך לעיתים מכלילים בו גם אזורים שמחוצה לו. המונח הרי ירושלים הוא יותר מונח גאופוליטי, שבא לתאר את החלק של הרי יהודה שנמצא בתוך הקו הירוק, מאשר מונח גאוגרפי.
בתוכנית החלוקה של האו"ם (1947), נכלל חלק מפרוזדור ירושלים בשטח המדינה הערבית העתידית, וחלקו בשטח הבינלאומי שכלל את ירושלים. במהלך מלחמת העצמאות כבשה חטיבת הראל את האזור, מה שנתן למדינת ישראל אחיזה באזור ההר, דרך גישה לירושלים ואת השטח ששימש לבניית מערב העיר ירושלים.
גובהם הממוצע של הרי ירושלים הוא כ-650 מטרים מעל פני הים. ההרים הם שלוחות מקבילות היורדות מבמת ההר הגבוהה (800 מטר) של ירושלים, כיוונן מזרח-מערב, וביניהן נחלי אכזב הזורמים מערבה. מדרונותיו תלולים, ואין בו כמעט במת הר ושטחים מישוריים. את האזור מנקז אחד הנחלים הגדולים במרכז, נחל שורק, שבתוך העמק שלו עוברת מסילת הרכבת הישנה מיפו לירושלים. יובליו הגדולים בתחום הרי ירושלים הם נחל רפאים ונחל כסלון.
פסגות בולטות בהרי ירושלים.
פסגות גבעת הרדאר, הר גילה ונבי סמואל נמצאות מעט מחוץ לקו הירוק.
שרפות.
שריפות יער הן תופעה נפוצה בהרי ירושלים. בשנים 1987–2009 התרחשו בהרי ירושלים כ־4,000 אירועי שרפה, אם כי מרבית השרפות כילו שטח קטן מ־100 דונם. לפי הערכה, שרפה גדולה (נזק ל־6,000 דונם לפחות) מתרחשת אחת ל־12 שנים בממוצע, ושרפה של 1,500 דונם מתרחשת אחת לארבע שנים בממוצע. שרפות בולטות אחדות:
תוך שבועות אחדים לאחר השרפה ישנם סימנים של התחדשות הצומח.
פיטר בננסון
פיטר בננסון (באנגלית: Peter Benenson; 31 ביולי 1921 – 25 בפברואר 2005) היה עורך דין בריטי, אשר הקים בשנת 1961 את ארגון זכויות האדם "אמנסטי אינטרנשיונל".
ביוגרפיה.
פיטר בננסון נולד באנגליה למשפחה יהודית, תחת השם פיטר ג'יימס הנרי סולומון. הוא היה בנם היחיד של הרולד סולומון ופלורה בננסון. אביו היה בן למשפחת סוחרים ששימש כקצין בצבא הבריטי. אמו פלורה ילידת פינסק שבבלארוס, היגרה לבריטניה בצעירותה והייתה פעילה ציונית. כאשר בננסון היה בן תשע מת אביו, הוא אמץ את שם משפחתה של אימו בשלב מאוחר יותר בחייו. הסופר ויסטן יו אודן לימד אותו באופן פרטי, ואחר כך למד בבית הספר היוקרתי איטון קולג'.
החל ללמוד בבייליול קולג', אוניברסיטת אוקספורד, אך עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי ושירת כקצין מודיעין. לאחר המלחמה הוכשר כעורך דין.
בשנת 1961, בננסון קרא בעיתון על שני סטודנטים פורטוגזים שנשפטו לשבע שנות מאסר כשכל חטאם היה הרמת כוסית לחיי "החופש". בננסון כתב לעורך העיתון "אובזרוור" הבריטי ("The Observer"), וב-28 במאי פרסם זה את מאמרו של בננסון. המאמר, תחת הכותרת "האסירים הנשכחים", קרא לקוראים לכתוב מכתבי תמיכה בסטודנטים. כדי לתאם את הקמפיין הוקמה "אמנסטי אינטרנשיונל" ביוני 1961. התגובה הייתה גדולה בהרבה מהצפוי, עד שבתוך שנה התארגנו קבוצות של כותבי מכתבים ביותר מתריסר מדינות, שכתבו להגן על קורבנות חוסר-צדק באשר הם. באמצע 1962 כבר היו לאמנסטי קבוצות פעילות, או בשלבי התארגנות, בגרמניה המערבית, בלגיה, שווייץ, הולנד, נורווגיה, שוודיה, אירלנד, קנדה, סרי לנקה, יוון, אוסטרליה, ארצות הברית, ניו זילנד, גאנה, ישראל, מקסיקו, ארגנטינה, ג'מייקה, מאלי, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אתיופיה, ניגריה, בורמה והודו.
בשנת 1966, פרש בננסון מהארגון.
חייו האישיים.
נישואיו לאשתו הראשונה מרגרט אנדרסון הסתיימו בגירושין בשנת 1972. הוא התחתן עם סוזן בות' בשנת 1973. נולדו להם שני ילדים והם חיו כזוג עד מותו בשנת 2005.
ישראל עמיר
ישראל עמיר (1 בנובמבר 1903 – 1 בנובמבר 2002) היה איש צבא ישראלי. מלא תפקידים בכירים ב"הגנה", בצה"ל ובמשרד הביטחון. היה מפקד ש"י ב"הגנה" מ-1942 עד 1946. מפקדו הראשון של חיל האוויר הישראלי, ממאי 1948 עד יולי 1948.
קורות חיים.
ישראל זבלודובסקי נולד בשנת 1903 ליהושע ולחנה לבית קלוזנר בווילנה, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
משפחתו הייתה ציונית ואביו נמנה עם מייסדי האגודה הציונית בעיר. ילדותו עברה עליו בעיירה טרקאי. הוא זכה לחינוך יהודי-מסורתי ולאחר סיום לימודיו התיכוניים בגימנסיה העברית של וילנה, למד שנתיים בבית ספר גבוה למדעים וכן היה פעיל בתנועת "החלוץ". עלה לארץ ישראל באביב 1923, תחילה לירושלים, בה עבד בסלילת הכביש על הר הצופים. באותה שנה התגייס ל"הגנה".
התקבל כמתלמד לבית הספר החקלאי "מקוה ישראל" ונשלח תוך פחות משנתיים לאחר מכן, לקורס מפקדים של "ההגנה" בתל אביב, אותו סיים בהצטיינות בשנת 1926, ובעקבות כך מונה למפקד פלוגה טירונים. שם הכיר את אשתו לעתיד, רבקה בת חיים זבודניק. כמו כן הוטלה עליו האחריות להגנת גזרת צפון תל אביב ובית הספר "מקוה ישראל".
בקיץ 1928 נישא לרבקה. באותה עת התבקש על ידי אברהם איכר, מפקד "ההגנה" בתל אביב לקחת עליו את הפיקוד ולארגן את ענייני הביטחון של הרצליה, רמת השרון (שנקראה אז עיר שלום) וקריית שאול. באוקטובר אותה שנה הגיע עם אשתו להרצליה ותוך זמן קצר מצא משרה כעובד ומנהל פרדס בקרבת המושבה. השניים עברו להתגורר במבנה קטן בלב הפרדס, ובשנת 1932 הקים את ביתו בהרצליה. במסגרת פעולותיו להגנת המושבה הקים בה מפעל חשאי לייצור רימוני יד ואמצעי לחימה אחרים.
בשנת 1937, כשהוקמה התעשייה הצבאית (לימים תע"ש), מונה למנהלה הראשון. בשנים 1940–1942 היה מפקד נפת ירקון (גוש דן ופתח תקווה). בשנת 1942 מונה למפקדו הראשון של הש"י, שירות הידיעות המאוחד הכלל-ארצי של "ההגנה".
במאי 1946 מונה למפקד מחוז ירושלים ומפקד חטיבת עציוני. במערכה על ירושלים הצליחה "ההגנה", תחת פיקודו, לשמור על היישובים סביב ירושלים ועל השכונות היהודיות בעיר, ואף לתפוס את השכונות הערביות השכנות.
בפברואר 1948 נשלח לאירופה לארגון והכנת התגבורת העתידית לכוח היהודי מקרב שארית הפליטה.
ב-16 במאי 1948 מונה למפקד חיל האוויר, בדרגת סגן-אלוף. בתקופת כהונתו נרכשו עשרות מטוסי קרב ותובלה, הוקם בית הספר למקצועות הטכניים, הוקמו שדות תעופה ונקבע מבנה החיל. כחודשיים לאחר מכן ב-29 ביולי העביר את הפיקוד על החיל לאהרן רמז.
באוגוסט 1948 מונה לראש אגף החימוש במשרד הביטחון, תפקיד שכלל נסיעות רכש לצ'כוסלובקיה, פינלנד וארצות אחרות. בינואר 1952 מונה לראש אגף כח אדם במשרד הביטחון. במסגרת תפקידו עשה רבות בנושאי הנצחת חללי מערכות ישראל, הטיפול במשפחות החללים ושיקום הנכים, ופעל לפיתוח והרחבת החברה הממשלתית "גפים", שעסקה בייצור תותבות לנכי צה"ל. עמד בראש וועדת "אות הלוחם בנאצים". בשנת 1969, בגיל 66, פרש ממשרד הביטחון.
לאחר פרישתו היה פעיל בתחום הציבורי, כיהן כסגן נשיא מגן דוד אדום, שימש כשופט בבית הדין העליון לכדורגל, פעל לפיתוח והרחבת החברה הממשלתית "גפים", שעסקה בייצור תותבות לנכי צה"ל ועוד.
ישראל עמיר נפטר ב-1 בנובמבר 2002, בגיל 99, ונטמן בבית העלמין בהרצליה. בתו, האמנית זיוה עמיר, נפטרה בשנות ה-80. בנו הוא המתמטיקאי פרופ' דן עמיר, רקטור אוניברסיטת תל אביב בשנים 1993–1997.
עיריית הרצליה קראה רחוב בעיר לזכרו ולזכר אשתו רבקה.
ארז טל
ארז משה טל (נולד ב-27 ביולי 1961) הוא מנחה, איש בידור, רדיו וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה.
נולד בשם ארז משה בן-טולילה בתל אביב. אביו אהרון בן-טולילה עלה מאלג'יריה, ואימו עדנה היא צברית. לו שני אחים, ירון ויונתן.
ב-1965, בהיותו בן ארבע, עברתה משפחתו את שמה לטל.
שידור הרדיו הראשון של טל היה בתחנת הרדיו "קול השלום" ב-1980, בהיותו תיכוניסט בבית הספר עירוני א'. משם המשיך לגלי צה"ל.
תחילת הדרך.
לאחר כמה שנים של קריינות והגשת תוכניות מוזיקה ומבזקי חדשות בגל"צ, טל יצר, ערך והגיש מדי יום את תוכנית ההומור והסאטירה הרדיופונית "מה יש" ביחד עם אברי גלעד. התוכנית עלתה לאוויר ב-18 באוקטובר 1983, זכתה לפופולריות רבה, ונחשבת פורצת דרך ברדיו הישראלי. לאחר שלוש שנים הפסיקו ארז טל ואברי גלעד את העבודה המשותפת על התוכנית, וטל המשיך את העונה האחרונה של התוכנית ללא גלעד. ב-1987 הודיע טל שמיצה את "מה יש", והתוכנית ירדה מהאוויר. כל אותה תקופה שימש טל גם כראש מחלקת הקריינים בתחנה. בשנת 1988 העלו טל וגלעד מופע בשם "התקלה", המבוסס על המערכונים של התוכנית "מה יש".
בהמשך מונה טל כעוזר מפקד גלי צה"ל לתפקידים מיוחדים, פעל להרחבת שידורי גל"צ ויזם את "צה"ל 2" (פיצול שידורי גלי צה"ל כך שתוכניות שונות שודרו ב-AM וב-FM) בה הגיש את התוכנית "סבבה בבסיס", ואת צה"ל 3 (שידורים מקומיים ששודרו בגיחות של "האולפנוע", האולפן הנייד של גל"צ, ליישובים שונים בארץ). עם מינויו של משה שלונסקי למפקד גל"צ, החלו השניים לפעול להקמת גלגלצ - ערוץ שידור מלא לגל"צ, שיפנה לנהגים. לאחר הכנות שנמשכו כשנה, החלה גלגלצ לשדר באוקטובר 1993.
במקביל לעבודתו בגל"צ, החל טל לשדר בטלוויזיה. בקיץ 1990 הנחה את המגזין "רואים 6/6" בטלוויזיה החינוכית. כשפרצה מלחמת המפרץ המשיך כאחד המנחים של השידורים המיוחדים של החינוכית בזמן המלחמה ("האולפן הפתוח"). במקביל הצטרף לערוץ 2 הניסיוני, כתב והגיש את תוכנית ההומור והסאטירה "העולם הערב" עם אברי גלעד ועינב גלילי. התוכנית זכתה לפופולריות בקרב הצופים, אך לביקורות שליליות מצד מבקרי הטלוויזיה.
בקיץ 1993 הנחה את התוכנית "מי לה שיא" בערוץ הראשון.