יצירתה של יצחקי עוסקת בפילוסופיה פוליטית, פילוסופיה של האמנות ומחשבה פסיכואנליטית.
היא בוחנת את המרחב הגאופוליטי ומלקטת מתוכו סצנות המשמשות מושאים לציוריה, ומעבדת אותן לקומפוזיציה ודימוי. הדמויות בציוריה נטועות במציאות החברתית והפוליטית הישראלית. היא בודה סיטואציות יומיומיות ו"מחייה" אותן באמצעות סגנון פיגורטיבי ואקספרסיבי בעל איכויות חושניות.
היא עוסקת בטקסטורות ומרקמים. לדבריה, "הציור שלי קשור מאוד לחוש המישוש, למגע. אני משתדלת לצייר את כל האובייקטים והמשטחים ככה שאפשר ממש לחוש אותם".
הציור בעיניה איננו מימד נפרד מהמציאות השיתופית, והוא משתתף בארגונה ואף לוקח בו חלק פעיל. ציוריה של יצחקי מעוררים בצופה אי שקט, תחושה מלנכולית של ריקון וחוסר משמעות ומעלים שאלות מהותיות בנוגע לקיום האנושי.
בסלון.
תערוכת הפרס לציור ע"ש אסנת מוזס לאמן צעיר לשנת 2012 בבית האמנים בירושלים. רבים מהציורים מתארים ציורי פנים, בין השאר בדירות שותפים. אוצר התערוכה, פיוטר שמוגליאקוב, כתב: "הסלון מציע מודל לקיום המשותף שאותו הציורים של יצחקי מבקשים לחקור, וכך הוא מקרין על חדר המיטות, על הרחוב או השדה".
יהודה הימית (2015).
תערוכת יחיד של יצחקי משנת 2015 במוזיאון תל אביב, העוסקת בציור חברתי ומתייחסת לחיי היום-יום הפועלי. רוב המצוירים הם משולי החברה, פועלים שקופים, קבצנים, אך גם צעירים העוסקים בעצמם ובעולמם. חלק מהציורים נראים כאילו נצפו מבעד לעדשת עין-דג או מראה מעוותת – מה שמצויר באמצע הוא גדול, קרוב, כמעט מוזנק החוצה, ואילו השוליים נסוגים אחורה.
מרחב ישורון כתב בטקסט הקטלוג: "עלמה יצחקי מציירת איך גוף תופס מקום בעיר. הגוף חולש על מרכז התמונה והפרישה של הידיים והרגליים מחלקת את הבד, מבדילה בין שמיים לארץ, מכתיבה מסגרת לנוף. אמצע הבד הוא אמצע הבשר. הגוף גוזר את הרקע, תופס לעצמו את השטח, מסתיר את הנוף לפי מספר הסנטימטרים הדרוש לו כדי להציב את הישות שלו, כלומר להיות. זו המטפיזיקה של הנוכחות".""
היא הסיר, ואנחנו הבשר (2017).
תערוכת יחיד של יצחקי בגלריה חזי כהן בשנת 2017. התערוכה כללה עבודת וידאו, ציורי שמן וסדרת אקוורלים, העוסקים כולם בדימוי הגוף המפורק, המתכלה, האוכל והנאכל. בציורי השמן של יצחקי הגוף מופיע במלוא נוכחותו החומרית, ותופס את מרכז התמונה. בסדרת האקוורלים, לעומת זאת, מופיע גוף מרחף, חדיר ונוזלי. הצבעוניות העליזה והשפה הנאיבית מכסים על תוכן קודר, המשלב דימויי פולחן דתי עם פנטזיות של עונג וכאב. בעבודת הווידאו ״מדיטציית גופה״ נראה כלב המפרק ואוכל ׳גופה׳ על שריריה, עצמותיה ואבריה הפנימיים, העשויים קונפטי ונייר צבעוני. זהו ייצוג משחקי ונאיבי של מה שנתפס במסורת המערבית כגורל המקולל ביותר: מוות ללא קבורה, שרידי האדם ההופכים מאכל לחיית השדה.
תומאס מוריסון
תומאס מוריסון (באנגלית: Thomas Morrison; נולד ב-30 ביוני 1983) הוא שחקן אנגלי שמופיע בתיאטרון, בטלוויזיה ובקולנוע. הוא ידוע בעיקר מהופעתו במחזה "On the Shore of the Wide World", ובתפקיד סקריפס במחזה "נערי ההיסטוריה" מאת אלן בנט, לצדם של סטיבן וב ומאט סמית.
ביוגרפיה.
מוריסון נולד בברנלי שבלנקשייר. הוא למד במשך שלוש שנים בבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה שבלונדון. אחרי סיום הלימודים לוהק לתפקיד דני הולדן בסדרת הדרמה של ה-BBC "בלקפול". ב-2011 וב-2012 הופיע מוריסון בסדרה "מונרו" של רשת ITV בתפקיד לי ברדלי. עוד שיחק בדרמה "The 7.39" של ה-BBC, ובמיני-סדרה "ג'ונתן סטריינג' ומר נורל".
מוריסון הופיע בתפקידו הראשון בטלוויזיה במיני-סדרה "בלקפול" עוד לפני שהתחיל לשחק בתיאטרון. הופעותיו הראשונות בתיאטרון היו במחזות "Kes" ו-"On the Shore of the Wide World" בתיאטרון רויאל אקסצ'יינג במנצ'סטר. אחר כך עבר לתיאטרון המלכותי הלאומי והחל לגלם את סקריפס במחזה "נערי ההיסטוריה" מאת אלן בנט.
ב-2008 שיחק מוריסון בתפקיד קטן בעיבוד של Sky One לספר "צבע הכשף" מאת טרי פראצ'ט, והופיע באותה סצנה עם פראצ'ט עצמו. עוד ב-2008 הופיע בתפקיד הופר בעיבוד הקולנועי של הספר "בחזרה לבריידסהד" מאת אוולין וו.
חאפז אבראהים
מוחמד חאפז אבראהים (בערבית: محمد حافظ إبراهيم, תעתיק מדויק: מחמד חאפט' אבראהים; 1871 או 1871 – 1932) היה משורר מצרי בן ראשית המאה ה-20. הוא כונה "משורר הנילוס", ולפעמים "משורר העם", בשל הערצת הציבור. שירתו התייחסה לדאגות המצרים הרגילים, כולל זכויות הנשים, העוני, החינוך, והיא כללה ביקורת על האימפריה הבריטית ועל הכיבוש הזר.
הוא היה אחד ממספר משוררים מצריים שהחיו מחדש את השירה הערבית הקלאסית במחצית השנייה של המאה ה-19. בעודם משתמשים במערכת הערבית הקלאסית של משקל וחריזה, משוררים אלה כתבו כדי לבטא רעיונות ורגשות חדשים שלא מופיעים בכתבי המשוררים הקלאסיים. אבראהים ידוע בכתיבת שירים שעסקו בנושאים פוליטיים וחברתיים.
ראשית חייו.
הוא נולד בשנת 1871 בדיירוט , באסיוט שבמצרים. אביו היה מהנדס מצרי בשירות השלטונות, ואמו הייתה טורקית. לאחר מות אביו, בגיל ארבע, נשלח אבראהים לגור אצל דודו מצד האם בטנטא, שם למד בבית הספר היסודי. לאחר מכן עבר לקהיר והתגורר עם אמו ודודו. בקהיר סיים את לימודיו התיכוניים. לאחר שאמו נפטרה, כמה ימים אחרי הגעתו לקהיר, הוא חזר לטנטא, התגורר עם דודו, ועבד לצד עורך הדין הלאומני המצרי מוחמד אבו שאדי; כאן גילה את הספרות והתוודע למנהיגים בולטים של התנועה הלאומית המצרית.
קריירה.
בשנת 1888 למד אבראהים באקדמיה הצבאית וסיים את לימודיו לאחר כשלוש שנים כסגן. אז נשלח לשרת מטעם על ידי משרד הפנים, ובשנת 1896 הוצב בסודאן כחלק מהמלחמה המהדית. שם היו אבראהים וכמה מעמיתיו מעורבים במרד נגד ההתעללות בסודאנים, והוא הועמד למשפט בפני בית דין צבאי ונשלח חזרה למצרים. בשנת 1903 תרגם לערבית את "עלובי החיים" מאת ויקטור הוגו.
בשנת 1911 הוא מונה לראש המדור הספרותי בספרייה הלאומית של מצרים, ושר החינוך העניק לו את התואר "ביי", שהקנה לאבראהים יציבות כלכלית. לאחר מכן החל להקדיש זמן רב יותר לספרות ולשירה. הוא הצטרף לחוגם של אמנים נאו-קלאסיים של שירה ערבית מודרנית, כמו אחמד שאוקי ומחמוד סאמי אל-בארודי, שחיקו את סגנון הכתיבה הערבי הקלאסי של משקל וחריזה.
הנצחה.
ישנו פסל של חאפז אבראהים, שפיסל פארוק אבראהים, באי גזירה . על שמו רחוב בירושלים, בשכונת שועפאט.
This Christmas Day
This Christmas Day (בעברית: זהו יום חג המולד) הוא אלבום האולפן החמישי ואלבום חג המולד הראשון של הזמרת-יוצרת הבריטית, ג'סי ג'יי. האלבום יצא לאור ב-26 באוקטובר 2018, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום ה-44 במצעד אלבומי החג המסחריים של בילבורד.
רקע והקלטה.
האלבום הוקלט במהלך שבועיים בארצות הברית ואירופה בזמן סיבוב ההופעות של הזמרת "R.O.S.E. Tour". ג'יי תיארה את האלבום כאלבום אשר "הוקלט בדקה אחרונה" ואף תיארה את העבודה עם המפיקים כ-"חלום שהתגשם".
בתוך האלבום ישנו גם שיר מקורי שהוא גם שיר הנושא של האלבום שנכתב על ידי ג'יי עצמה, ורודני ג'רקינס והופק על ידי ג'רקינס.
גרסאות כיסוי.
האלבום הוא אוסף של גרסאות כיסוי לשירי חג מולד ידועים, בתוספת שיר מקורי שכתבה הזמרת עצמה. באלבום זה, שיתפה פעולה ג'יי עם מפיקי מוזיקה ידועים ביניהם דייוויד פוסטר אשר עבד עם הזמרת סלין דיון, רודני ג'רקינס (דארקצ'יילד) שעבד בין היתר עם זמרות כמו ג'ניפר לופז וברנדי נורווד, הזמר בייביפייס שעבד עם זמרות כמו מדונה, אריתה פרנקלין ומרי ג'יי בלייג' וצמד המפיקים ג'ימי ג'אם וטרי לואיס שעבדו בין היתר עם ג'נט ג'קסון.
שי איגנץ
שי איגנץ (נולד בשנת 1969) הוא אמן ומרצה, בוגר המחלקה לצילום, בצלאל, ולימודי התואר השני, בצלאל. עבודותיו כלולות באוספים חשובים בישראל ובעולם, והוא זכה בפרס שרת התרבות לשנת 2012, פרס מורשה של מוזיאון תל אביב לשנת 2005, ובמלגת שהייה בסיטה פריז. מרצה לצילום באוניברסיטת חיפה ובמכללת ספיר. בין השנים 2016–2018 פרסם טור צילומי במגזין המקוון "תוהו".
ביוגרפיה.
איגנץ נולד באשדוד בשנת 1969, חי ופועל בתל אביב-יפו.
יצירתו.
עיקר עבודתו של איגנץ מתמקדת בתחום צילום דיוקנאות, ורבות מעבודותיו מציגות היבטים של מגדר ותרבות חזותית להט"בית. הוא יוצר קשר עם אנשים, לרוב זרים, ומבקש להיכנס לטריטוריה הטבעית שלהם ולצלם אותם בה. הדיוקנאות הצילומים שהוא יוצר משרטטים את דמותם בבהירות, על פגמיהם ועל יופיים. את רוב המצולמים שלו הוא מכיר דרך האינטרנט, ואף פעם לא יודע עם מי ייפגש, ועד כמה הזהות הווירטואלית שאותו אדם ייצר לעצמו שונה לעומת דמותו בחיים. על יצירותיו אמרה נעמי אביב, אוצרת התערוכה שהשתתף בה "שדים" (2008) כי הדמויות בעבודותיו של איגנץ נינוחות בשל היכולת של האמן לנהוג בפתיחות וקבלה שמאפשרת למצולם להרגיש בנוח ולשתף אותו בפנטזיות שלו. האוצרת דיאנה דלל, שאצרה את תערוכת היחיד הראשונה של איגנץ בגלריה רוזנפלד בשנת 2001, אמרה על עבודתו כי הוא ניחן ביכולת לזמן את החריגות שמובנית באופי של כולם.