טיסו השתתף בלוחמה במסגרת מלחמת צרפת–פרוסיה ולאחר מכן לחם במסגרת הקומונה הפריזאית. לאחר תבוסת הקומונה בשנת 1871 עבר ללונדון, והחל לעבוד כקריקטוריסט עבור מגזין ואניטי פייר (כתב עת, 1868), וכן הציג מיצירותיו במסגרת האקדמיה המלכותית.
בשנת 1874 אדגר דגה הציע לטיסו להשתתף בתערוכת האימפרסיוניסטית שארגן, אולם טיסו סירב. באותה שנה הצטרף לאדואר מאנה והשניים ביקרו בוונציה שבאיטליה.
בשנת 1875 פגש טיסו את הגברת קייתלין ניוטון שהפכה להיות ידידתו ודוגמנית ברבות מיצירותיו. בשנת 1876 עברה ניוטון להתגורר בביתו של טיסו, ביער סנט ג'ון שבלונדון, והתגוררה בביתו עד מותה משחפת בשנת 1882.
לאחר מותה של ניוטון שב טיסו לפריז והציג בשנת 1885 בגאלרי סדלמייר (Galerie Sedelmeyer). חמש עשרה היצירות שהציג, שכונו "נשות פריז" ("La Femme à Paris") היו שונות בסגנונן מסגנון היצירות שצייר בלונדון.
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-19, התגברה אמונתו הדתית של טיסו בעקבות חוויה דתית שעבר בעת ביקור בכנסיית סן סולפיס, והחל מתקופה זו צייר אך ורק ציורים ואיורים של התנ"ך והברית החדשה. טיסו ביקר במזרח התיכון בשנים 1886, 1889 ו-1896 וצייר סדרה של 350 איורים המתארים את חייו של ישו. איורים אלה הוצגו בפריז (בשנים 1894–1895), בלונדון (1896) ובניו יורק (1898–1899). בשנת 1900 נקנו האיורים על ידי מוזיאון ברוקלין.
בשנותיו האחרונות צייר טיסו סדרה של ציורים העוסקים באירועים מהתנ"ך. 80 מיצירות אלה הוצגו בפריז בשנת 1901.
טיסו מת בדו שבצרפת בשנת 1902 בעת שביקר בשאטו דה בואיון (Château de Buillon), אחוזה אותה ירש מאביו בשנת 1888.
ג'ימס טיסו
אלכסנדר סנדרוביץ
גולד דיגר
Gliese 229B
הצליבה, במבט מהצלב
צליבה, מבט מן הצלב
הצליבה, מבט מן הצלב
הצליבה, מבט מן הצלב (באנגלית: Crucifixion, seen from the Cross) היא ציור צבעי מים מעשה ידי הצייר הצרפתי ג'יימס טיסו משנת 1895 - 1896.
היצירה מציגה את אירוע הצליבה של ישו במבט יוצא דופן וייחודית באמנות - נקודת מבטו של ישו בזמן הצליבה.
היצירה הייתה חלק מסדרת ציורים בת 350 ציורי צבעי מים בשם "חיי ישו" ("The Life of Jesus Christ") שצוירה על ידי טיסו לאחר חוויה דתית שעבר בעת שביקר בכנסיית סן סולפיס והביקורים שערך במזרח התיכון בעקבות חוויה זו על מנת ללמוד כיצד לצייר את הנופים של ארץ ישראל.
האיורים, ובהם היצירה, הוצגו בפריז (בשנים 1894–1895), בלונדון (1896) ובניו יורק (1898–1899). בשנת 1900 נקנו האיורים על ידי מוזיאון ברוקלין.
אריק דל ואיה
אריק דל ואיה (בספרדית: Eric Arturo Delvalle Cohen - Henríquez; 2 בפברואר 1937 - 2 באוקטובר 2015) היה הנשיא ה-42 של פנמה והיהודי השני שכיהן בתפקיד זה במדינה זו. היהודי הקודם בתפקיד זה היה דודו מקס דל ואיה.
כיהן במשך כשנתיים וחצי (28 בספטמבר 1985 - 26 בפברואר 1988).
קורות חיים.
דל ואיה נולד ב-1937 בפנמה סיטי, למשפחה יהודית. דודו, מקס דל ואיה היה נשיא פנמה למשך שבעה ימים בפברואר 1967 וכיהן לפני כן ואחרי כן, במשך ארבע שנים סך הכל, כסגן נשיא. אחיו, ראול, כיהן כחבר הפרלמנט של פנמה (1984–1989). דל ואיה כמו גם דודו לפניו, היה יהודי מאמין. היה רשום בבית הכנסת הספרדי-פורטוגזי "קול שארית ישראל" שבפנמה סיטי, כמתפלל קבוע, וכשכיהן כנשיא טרח והביא לבית הכנסת שלו ספר תורה במיוחד מירושלים. היה נשוי למריאלה.
יחד עם דודו מקס דל ואיה ויהודי שלישי בשם חוזה דומינדור בזן הקים דל ואיה ב-1960 את המפלגה הרפובליקנית הפנמית השמרנית - Partido Republicano, PR, שנתמכה על ידי קהילת העסקים היהודית הקטנה של פנמה והייתה בעצם יורשתה של המפלגה הימנית שקדמה לה עוד משנת 1932, Liberal Renewal Party - PLR.
ב-6 במאי 1984 נערכו בפנמה הבחירות הראשונות לאחר 16 שנות שלטון צבאי, בעיקר עקב לחץ אמריקאי. דל ואיה והמפלגה הרפובליקנית שלו הצטרפו לקואליציה של מספר מפלגות, שנתמכה על ידי מפקד המשמר הלאומי והשליט דה פקטו במדינה באותה עת מנואל נורייגה. דל ואיה היה המועמד לסגן הנשיא בעוד המועמד לנשיאות היה ניקולס ארדיטו ברלטה ולרינו, מטעם המפלגה הדמוקרטית המהפכנית - Democratic Revolutionary Party - PRD, שהייתה המפלגה הגדולה ביותר בקואליציית נורייגה. ברלטה נחשב פרו אמריקאי והיה ידיד אישי של שר החוץ האמריקאי דאז ג'ורג' שולץ, אבל עמד בראש מחנה נורייגה כאמור, אשר האמריקאים התנגדו לו. מועמד האופוזיציה היה ארנולפו אריאס - Arnulfo Arias Madrid, מי שנבחר כבר שלוש פעמים לנשיאות פנמה בעבר, והודח בכל שלוש הכהונות הללו על ידי הצבא, כאשר ארצות הברית תמכה בכוחות המתנגדים לו. אריאס היה תומך לשעבר בנאצים ובעל התבטאויות אנטישמיות לא מעטות (אף כי ב-1968, מי שרץ איתו כמועמד לסגן נשיא ונבחר יחד עמו והודח על ידי הצבא יחד איתו, היה היהודי חוזה דומינדור בזן, אחד משלושת מייסדי המפלגה הרפובליקנית). שני המתמודדים לנשיאות באו אם כן מכוחות שארצות הברית לא תמכה בהם. לגבי הקהילה היהודית הקטנה, זו ניצבה ברובה בצדו של נורייגה.
הבחירות עצמן היו ככל הנראה הוגנות, אף כי בעת ספירת הקולות התעוררו טענות רבות מצד תומכי אריאס, לזיופים. קואליציית נורייגה ניצחה בהפרש של קצת פחות מ-0.3 אחוז מהקולות, וברלטה נבחר לנשיא פנמה ודל ואיה לסגנו. ארצות הברית ואחריה מקסיקו ושאר המשקיפות הכירו בניצחון זה כלגיטימי. ב-11 באוקטובר 1984 נכנסו השניים לתפקידיהם, כנשיא וסגנו.
נשיא.
תקופת כהונתו של ברלטה כנשיא פנמה הייתה בת פחות משנה. ב-14 בספטמבר 1985 נרצח אחד מראשי האופוזיציה, לאחר שחשף קשרים של נורייגה לסחר בסמים ובנשק. ברלטה הפר את בריתו עם נורייגה והחל בפעילות נמרצת לחקירת המקרה וגילוי הרוצחים. נורייגה הפעיל לפיכך את אנשיו בפרלמנט וב-27 בספטמבר 1985 הם הדיחו את ברלטה. למחרת היום, ב-28 בספטמבר 1985, נכנס דל ואיה לתפקיד נשיא פנמה במקומו, זאת למרות התנגדות אמריקאית.
דל ואיה תיפקד כנשיא תחת השפעת נורייגה במשך כשנתיים וחצי. ב-4 בפברואר 1988 הואשם נורייגה באופן רשמי על ידי ממשל רייגן בארצות הברית, בסחר בסמים. דל ואיה ניסה בעקבות זאת להדיח את נורייגה מתפקיד מפקד המשמר הלאומי. בתגובה, ב-22 בפברואר תומכי נורייגה בפרלמנט הדיחו אותו מהנשיאות, והוא ברח בעזרת האמריקאים והסתתר מאימת אנשי נורייגה. ב-26 בפברואר בחרו אנשי נורייגה בפרלמנט את מנואל פלמה (Manuel Solís Palma), מי שהיה שר החינוך עד אותה עת, כיורשו של דל ואיה, אף כי מבחינת ארצות הברית דל ואיה נחשב לנשיא פנמה גם במשך כל התקופה שלאחר בריחתו ועד לתום הקדנציה החוקית המקורית ב-31 באוגוסט 1989.
במאי 1989 התקיימו בפנמה בחירות שהיו הוגנות שוב, ובהן ניצח ברוב עצום גיירמו אנדארה, המועמד של מתנגדי נורייגה. נורייגה הודיע על ביטול הבחירות וב-1 בספטמבר 1989, משהסתיימה תקופת הכהונה החוקית של המינוי הקודם שלו לנשיא, מנואל פלמה (ולפי האמריקאים הסתיימה רק אז תקופת כהונתו של דל ואיה) - הוא מינה כנשיא אדם אחר מטעמו, פרנסיסקו רודריגס, אך זה כבר היה קרוב לסוף שלטונו. האמריקאים קבעו שהנשיא החוקי הוא אך ורק אנדארה שניצח בבחירות, ובדצמבר 1989 הם פלשו לפנמה, כבשו אותה מידי נורייגה בקלות ותוך מיעוט הרוגים, ונורייגה נלקח לכלא אמריקאי והועמד בהמשך לדין.
קרב רמת רחל
קרב רמת רחל במלחמת העצמאות, נערך בקיבוץ רמת רחל ובסביבתו הקרובה, בין 21 במאי ל-25 במאי 1948, בין כוחות ההגנה ואצ"ל לבין הכוחות הקלים של צבא מצרים, יחד עם פלוגה של הלגיון הירדני. אבדות כבדות נגרמו לשני הצדדים, והשטח עבר שלוש פעמים מצד לצד, אך לבסוף נשאר בידי ישראל.
רקע היסטורי.
רמת רחל, קיבוץ שהשתייך לתנועת הקיבוץ המאוחד, הוקם על ידי חברי גדוד העבודה מרוסיה ומפולין, אשר ישבו בירושלים מאז תחילת שנות ה-20. תחילה שהו זמנית בגבעת שאול ואחר כך במגרש ליד מנזר רטיסבון ברחביה.
בשנת 1926 התנחלו חברי הגדוד במקום הנוכחי, על שטח בן כ-80 דונם, מדרום לתלפיות, אשר נקנה על ידי הקרן הקיימת ליד צור באהר. בשנת 1929, במהלך מאורעות תרפ"ט, הותקף הקיבוץ על ידי הערבים, ננטש וחרב.
בראשית שנות ה-30 שבו החברים למקום ובנו אותו מחדש: הוקמו בית ספר יסודי, גן ילדים ובית תינוקות, נבנו רפת, מכבסה ומאפייה. את השורות חיזקו גרעיני התיישבות של תנועת נוער וחברים נוספים שהצטרפו. בעת המרד הערבי עמד הקיבוץ בהצלחה בהתקפות הערבים. באירועי השבת השחורה נעצרו כ-70 חברים על ידי שלטונות המנדט הבריטי, ונכלאו לזמן מה ברפיח.
השטח.
רמת רחל נמצאת על כיפה, בגובה של כ-815 מ', בקצה הדרומי של הרכס הנמשך מאבו תור ומתלפיות ובנקודה הגבוהה ביותר בו. היא מוקפת בשטחים ערביים ממזרח (צור באהר), משם הגישה לקבוץ נוחה, ומדרום (בית לחם), משם הייתה הגישה לקיבוץ תלולה וקשה. רמת רחל הייתה קשורה לארנונה ולתלפיות בכביש צר וחשוף, לאורכו היו בתים ערביים פזורים. המרחק מן השטח הבנוי של ירושלים היה מעט יותר מקילומטר עד לארנונה, וכשני ק"מ עד לתלפיות. מצד שני, רמת רחל שלטה על כביש ירושלים-בית לחם-חברון (דרך חברון), אשר נמתח כמה מאות מטרים ממערב למקום, והיוותה איום מתמיד על התחבורה הערבית בו. הגישה לקיבוץ מצד הכביש תלולה וקשה. מדרום מערב לקיבוץ, במרחק כמה מאות מטרים, וממזרח לכביש לבית לחם, נמצא מנזר מאר אליאס, על מורדה המערבי של גבעה החולשת עליו.
תחילת מלחמת העצמאות.