במהלך התקופה המיקנית (1500-1100 לפנה"ס), עלתה איתקה לגדולה היסטורית. האי הפך לבירתן של המדינות הקפאלוניות אשר כללו את האיים הקרובים והיו אחת מהפדרציות החזקות באותה תקופה. בני איתקה נודעו כנווטים ומגלי ארצות אשר יצאו למסעות אל מחוץ לים התיכון.
הפואמות האפיות של הומרוס, האיליאדה והאודיסאה, מתארות את איתקה בתקופת הברונזה. יצירות אלו מתוארכות בין המאה ה-8 למאה ה-6 לפנה"ס, אך הן מבוססות על מיתוסים ושירים קדומים. התיאור של אודיסאוס ביצירות אלו מתאר במידה את המבנים הפוליטיים של התקופה.
בתום התקופה המיקנית, השפעתה של איתקה דעכה והיא נשלטה על ידי האי הסמוך לה.
התקופה ההלניסטית.
בראשית התקופה ההלניסטית הקורינתיים הזניחו את האי הקטן. יישוב עצמאי המשיך להתקיים בצפונו ובדרומו של האי. בצד הדרומי נוסדה העיירה אלאלקמונאה באזור אאתוס. ממצאים ארכאולוגיים רבים מתקופה זו, ובהם מטבעות שעליהם מוטבע שמה של איתקה ודמותו של אודיסאוס, מציגים את ההתפתחות ההיסטורית של האי.
אוכלוסיית האי השתנתה בהתאם לתקופות, לכיבושים ולשליטים שחלפו עליו ועל איי האזור. מספר התושבים באי עד התקופה הביזנטית מוערך כאלף נפשות. מרביתם חיו בחלקו הצפוני של האי. במהלך ימי הביניים הצטמצמה האוכלוסייה בעקבות פלישות פיראטים שאילצו את תושבי האי לעקור את מקום מושבם להרים.
התקופה העות'מאנית והוונציאנית.
ב-1479 כוחות האימפריה העות'מאנית כבשו את האיים והניסו חלק ניכר מהאוכלוסייה המקומית. אלו שנותרו התיישבו בהרים על מנת להגן על עצמם מהעות'מאניים והפיראטים באזור. בחמש השנים שלאחר הפלישה העות'מאנית ניסו הטורקים והוונציאנים לפתור את הסכסוך על האיים באופן דיפלומטי. לבסוף הוכרע כי האיים שייכים לטורקים, ואלה שלטו עליהם בשנים 1484–1499. בשנים אלו בנו הוונציאנים את צי הספינות שלהם ובאמצעות סיוע ספרדי יצאו למלחמה כנגד העות'מאנים ב-1499. האירופאים ניצחו בקרבות לאחר הטלת מצור על איתקה ועל איים נוספים ומ-1500 עברו האיים לשליטה הרפובליקה של ונציה.
בהתאם לאמנה מ-1503, איתקה, קפאלוניה וזקינתוס היו בבעלות ונציאנית בעוד לפקדה נותרה בבעלות עות'מאנית.
התקופה הצרפתית והבריטית.
מספר שנים לאחר המהפכה הצרפתית האזור היוני נכפף לשליטתה של הרפובליקה הצרפתית הראשונה (1797–1798). האי הפך להיות בירתם של קפאלוניה, לפקאדה וחלק מהיבשה היוונית. שטח זה הוגדר כ"מחוז הצרפתי אית'קה".
האוכלוסייה קיבלה את השלטון הצרפתי בברכה, ואלו פיתחו את מערכות המשפט והאדמיניסטרציה של האי. מיסוי כבד שהטילו השלטונות הצרפתיים על תושבי המחוז בהמשך הביאו להתמרמרות רבה בקרבם.
בסוף 1798 השתלטו הרוסים והעות'מאנים בחזרה על האיים. האחרונים הקימו יחידת שלטון בעלת שלטון עצמי מוגבל, רפובליקת שבעת האיים, שקורפו הייתה בירתה, ואיתקה נכללה בתחומה. המשטר החדש הוקם על בסיס דמוקרטי שכלל 14 נציגים נבחרים. מתוך הארבע-עשר, לאיתקה היה נציג אחד. כעת, משיכלו ספינותיה של איתקה לשאת סחורות לנמלי הים השחור, פרח הצי הסוחר של האי.
ב-1807, הועברה איתקה, יחד עם שאר האיים היוניים, לשליטה צרפתית פעם נוספת, במסגרת הסכם עם העות'מאנים. שלטונה של צרפת לא נמשך זמן רב, ובריטניה הצליחה לכבוש את האי ב-1809. ב-1815, במסגרת חוזה פריז הפך האי לאחת המדינות החברות בארצות הברית של האיים היוניים תחת הפרוטקטורט הבריטי.
ב-1821 לקחו תושבי איתקה חלק במרד נגד העות'מאנים. הם השתתפו בלחימה ימית בים השחור ובדנובה והתירו ללוחמים יוונים להתחבא באי עצמו. בשנת 1864, במסגרת הסכם לונדון הועבר איתקה, יחד עם כול האיים היוונים, לשליטתו של מלך יוון החדש, גאורגיוס הראשון והפכה לחלק מיוון המודרנית.
איתקה המודרנית.
ב-12 באוגוסט 1953, בשעה 09:24, פקדה רעידת אדמה חזקה את האיים היונים, והחריבה חלק ניכר מבנייני האי. איתקה הייתה שייכת לתחום השיפוטי של מחוז המשנה של קאפלוניה, עד לשנת 2011. בשנה זאת, כחלק מהרפורמות המנהליות שערכה יוון, בוטלה החלוקה הישנה למחוזות משנה, ואיתקה וקאפלוניה פוצלו לשתי יחידה אזוריות עצמאיות.
דורטמונד
דוֹרְטְמוּנְד (בגרמנית: Dortmund) היא עיר בחבל הרוהר שבמדינת נורדריין-וסטפאליה בגרמניה. דורטמונד היא העיר הגדולה ביותר בווסטפאליה – אחת משלושת החלקים המרכיבים את מדינת נורדריין-ריין- וסטפאליה (NRW) שבמערב גרמניה. העיר שוכנת בקצה המזרחי של חבל הרוהר ונחשבת למרכז האדמיניסטרטיבי, המסחרי והתרבותי של האזור. זוהי העיר השמינית בגודלה בגרמניה והמאוכלסת ביותר בחבל הרוהר, עם כ-586,181 תושבים (נכון לסוף 2015).
דורטמונד היא עיר עצמאית הממוקמת ממזרח לאזור הרוהר, אחד האזורים העירוניים הגדולים ביותר באירופה (ראו גם: מגלופוליס), אשר מורכב מ-11 ערים עצמאיות וארבעה מחוזות עם אוכלוסייה כוללת של כ-5.3 מיליון תושבים. אוכלוסיית העיר גדלה בהתמדה הודות לאוניברסיטאות העיר, כשהגיל הממוצע של התושבים החדשים הוא 18 עד 25.
כ-10 קילומטרים מהעיר מצוי נמל תעופה בינלאומי המשרת למעלה ממיליון נוסעים בשנה.
דורטמונד זוהתה בעברה יותר מכל עיר אחרת בחבל הרוהר עם מכרות פחם, מפעלי פלדה, מפעלי רכב ותעשייה כבדה. בעשורים האחרונים הופסקה כריית הפחם והעיר שינתה את עצמה לכיוון של מחקר, היי-טק, ביוטכנולוגיה, שירותים ותרבות. דורטמונד היא אחת מעשרת ערי הסטודנטים הגדולות של גרמניה, עם 51,000 סטודנטים אשר לומדים בשש אוניברסיטאות ו-19 מוסדות מדעיים הפזורים בעיר, ביניהם האוניברסיטה הטכנולוגית של דורטמונד, אוניברסיטת דורטמונד למדעים יישומיים ואמנויות, ובית הספר הבינלאומי למנהל עסקים. לעיר מוזיאונים רבים, כגון מוזיאון Ostwall, המוזיאון לאמנות ותרבות ומוזיאון הכדורגל הגרמני, וכן תיאטראות ומוסדות למוזיקה כגון בית הקונצרטים ובית האופרה של דורטמונד. זאת ועוד, העיר ידועה כ"מטרופולין הירוק" של וסטפליה, כשכמעט מחצית מהשטח העירוני מורכב של משטחים ירוקים, יערות, נתיבי מים, שטחי חקלאות ופארקים ציבוריים ענקיים, כגון Westfalenpark ו-Rombergpark.
מבחינה ארכיטקטונית, דורטמונד היא עיר מלאה סתירות. הנוף העירוני מושפע מאוד מהסגנון הפוסט-מלחמתי ופוסט-מודרניסטי ונותן רושם של עיר צעירה. עם זאת, בשל ההיסטוריה הארוכה של העיר, המתפרשת על פני למעלה מ-1125 שנים, קיים בעיר מגוון רב של מבנים מתקופות ארכיטקטוניות שונות.
בדורטמונד ישנן 63 כנסיות קתוליות, 43 כנסיות פרוטסטנטיות ועוד כמה בנייני כנסיות אחרות מתקופות ארכיטקטוניות שונות. בשל כך, דורטמונד היא העיר השלישית בגרמניה, אחרי הערים קלן ורגנסבורג, עם מספר הכנסיות הרומנסקיות הגדול במדינה.
לעיר קבוצת כדורגל מצליחה ומפורסמת: בורוסיה דורטמונד. מגרשה הביתי הוא זיגנאל אידונה פארק.
היסטוריה.
התקופה המוקדמת וימי הביניים.
עדויות ארכאולוגיות מעידות על כך שהאזור בו ממוקמת דורטמונד היה מאוכלס כבר בתקופה הנאוליתית. דורטמונד מוזכרת לראשונה בכתבים של רודולף קוטצקה ב-882. האזכור הראשון של זכויות השוק של דורטמונד מופיעות בשנת 990. לפי האגדה, במאה ה-11 היה ריינולדוס הקדוש הפטרון והמגן של העיר. ב-1152 התקיים בדורטמונד יום בית משפט תחת המלך פרידריך ברברוסה, שהפך מאוחר יותר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. כתוצאה מכך, החלו סוחרים ובעלי מלאכה להתיישב יותר ויותר סביב הארמון המלכותי ותרמו להתפתחות הדרגתית של העיר. כבר בשנת 1200 הורחב האזור אשר מהווה את מרכז העיר של היום ב-82 דונם וחומות העיר בוצרו. בשנת 1232 התרחשה בעיר שרפה גדולה, אשר נגרמה ככל הנראה על ידי הצתה, וכתוצאה מכל נהרסה העיר כמעט לחלוטין. לא רק בתים ובתי-מלאכה נהרסו בשרפה, אלא גם הארכיון של העיר, ועמו כל המסמכים המשפטיים. זכויות העיר אשר נשרפו בשרפה, חודשו על ידי פרידריך השני בשנת 1236 והעיר הפכה לראשונה לעיר קיסרית. בשנת 1293 הוענקו לעיר זכויות של בישול שכר אשר הביאו לפיתוח חסר תקדים של תעשיית הבירה בעיר. סוחרי דורטמונד שגשגו והיו להם יחסי מסחר מצוינים בכל רחבי אירופה ובמיוחד באנגליה.
בשנת 1389 שרדה העיר את "המצור הגדול על דורטמונד", אותו הובילו הרוזן של המארק והארכיבישוף של קלן ובעלי בריתם. עם זאת, בשלב הזה החלה ההתדרדרות הכלכלית של העיר. מלחמת שלושים השנים מוטטה אותה סופית והפכה את דורטמונד מעיר מסחר שוקקת לעיר חקלאית, אשר מאוחר יותר אף איבדה את חירותה האימפריאלית. עד שנת 1793 צנחה אוכלוסיית דורטמונד והגיעה ל-4,500 תושבים. העיר החופשית לשעבר נהפכה למובלעת בתוך נסיכות אורנג'-נסאו. בשנת 1806 סופחה דורטמונד לחלק מהדוכסית הגדולה של ברג. לאחר ניצחון פרוסיה על נפוליאון, הפכה דורטמונד ב-1815 לחלק ממחוז וסטפאליה הפרוסי. בשנת 1875 זכתה העיר שוב במעמד של "עיר חופשית".
תקופת התיעוש.