בחלון ההעברות בינואר 2007 עבר סליחי לקבוצת ריד האוסטרית. בעונתו הראשונה במועדון כבש שישה שערים וסיים עם המועדון במקום השני בליגה. סליחי גם הבקיע שני שערים במוקדמות גביע אופ"א נגד נפטצ'י באקו, כאשר השער השני היה שער שהעלה את ריד לשלב הבא. בעונת , הבקיע סליחי 12 שערים וסיים במקום הרביעי בטבלת מלכי השערים, כאשר קבוצתו סיימה במקום השביעי בטבלה. ב-31 באוגוסט 2009 חתם סליחי בראפיד וינה לשלוש שנים. במשחקו הראשון במועדון סליחי נכנס למשחק כמחליף במחצית שנייה, וכבש בדקה 83 את שער הבכורה שלו בתיקו 2-2 נגד רד בול זלצבורג. את עונתו הראשונה במועדון סיים סליחי עם 17 שערים (2 במדי ריד). סליחי סייע לקבוצתו לסיים במקום השלישי ובהשגת כרטיס למוקדמות הליגה האירופית. ב-3 בנובמבר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו באירופה עבור ראפיד וינה, נגד צסק"א סופיה בליגה האירופית. ב-20 בנובמבר 2010 הבקיע רביעייה בניצחון 0-5 על לאסק לינץ.
ב-2 בפברואר 2012 חתם סליחי בדי.סי. יונייטד מה-MLS. ב-3 בפברואר 2013 חתם בג'יאנגסו סיינטי הסינית. ב-26 בפברואר הבקיע את השער הראשון שלו בהופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 5-1 נגד סיאול בשלב הבתים של ליגת האלופות האסיאתית. ב-3 במרץ זכה סליחי עם הקבוצה בסופר קאפ הסיני לאחר ניצחון 1-2 נגד גואנגג'ואו אוורגראנד.
ב-31 בינואר 2014 הגיע סליחי לישראל, ולאחר יומיים חתם בהפועל עכו. ב-10 בפברואר 2014 ערך את הופעת הבכורה בליגת העל, בניצחון 1-2 נגד הפועל תל אביב. ב-15 בפברואר 2014 הבקיע צמד בניצחון 3-4 נגד הפועל רמת השרון. ב-1 במרץ 2014 הבקיע סליחי שער במספרת בתיקו 1-1 נגד מכבי חיפה.
ב-2 בפברואר 2015 חתם בהפועל חיפה עד סוף העונה. שבוע לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 4-3 לבית"ר ירושלים. סליחי סייע לקבוצה להישאר בליגת העל, לאחר שבמחזורי הסיום כבש צמד בניצחון 2-3 על הפועל פתח תקווה וצמד בניצחון 1-2 על הפועל רעננה.
ביולי חתם למספר שבועות בסקנדרבו קורצ'ה האלבנית על מנת לעזור לקבוצה במשחקי מוקדמות ליגת האלופות. כבר במשחק הראשון שלו בקבוצה כבש צמד בדרך לניצחון 1-4 נגד קרוסדרס הצפון אירית. בעונתו הראשונה סייע לקבוצה להעפיל לשלב הבתים של הליגה האירופית, ולזכות באליפות.
נבחרת אלבניה.
מאז שנת 2006 משחק סליחי בנבחרת אלבניה. ב-23 באוגוסט 2007 הבקיע סליחי את השער הראשון שלו במדי הנבחרת, בניצחון 0-3 נגד .
סטטיסטיקה.
מועדונים.
נכון ל-1 ביוני 2015
נבחרת אלבניה.
נכון ל-1 ביוני 2015
קהת (פירושונים)
פלארו
פלארו הייתה חברה ישראלית לייצור קרטון גלי.
חברת פלארו הייתה החברה הישראלית הראשונה לייצור קרטון גלי והיא פעלה כבר בשנת 1941. בין מייסדיה היה אדי פלצקר שזכה על כך לתואר יקיר התעשייה בשנת 1983. בשנות ה-60 פעל המפעל בבעלותו של זלמן סוזאיב באזור התעשייה אזור והיה קטן יחסית לקרגל. כושר הייצור של המפעל עמד על כ-6000 טון, אולם הוא נוצל רק באופן חלקי. בשנת 1968 מכר סוזאיב לחברת משקיעי ישראל של סם רוטברג את מחצית ממניות החברה.
בינואר 1966 אישר הממונה על הגבלים עסקיים הקמת קרטל לייצור קרטון בין קרגל ל"פלארו". הסדר זה הורחב בהמשך לכלול גם את מפעל מיכלי כרמל בטירת כרמל של כור. בשנת 1982 התמזגה החברה עם מיכלי כרמל להקמת "פלארו כרמל".
ברייתא דל&quot;ב מידות
ברייתא דל"ב מידות הוא חיבור בנושא מידות שהתורה נדרשת בהן. הוא נחשב כברייתא, וכתיבתו מיוחסת לרבי אליעזר בן רבי יוסי הגלילי.
תיאור.
הוא מהווה מערכת של 45 כללים ללימוד האגדה. מתוכן, 13 מידות הן מתורתו של רבי ישמעאל, ו-32 מידות נוספות הוסיף רבי אליעזר בנו של רבי יוסי הגלילי.
הוא מופיע כ"פרשה ראשונה" בתוך משנת רבי אליעזר; המשך החיבור (מ'פרשה שלישית' ואילך) מכונה מדרש אגור. הוא יצא לאור מכתב יד על ידי בשנת 1934. בש"ס וילנא הברייתא נדפס לאחר כללי התלמוד שבסוף מסכת ברכות, בלוויית פירוש.
הברייתא נזכר בספרות פרשנות התורה, מאחרי תקופת הגאונים והלאה.
יש המאחרים את חיבורו לתקופות מאוחרות, וטוענים שאיננה מתקופת התנאים.
פירושים לברייתא.
ממפרשי הברייתא:
רבים מהפירושים יצאו לאור כספר בפני עצמו בדפוס ראם, וילנא תרפ"ה.
אושוויץ מונוביץ
אושוויץ מונוביץ (בגרמנית: KZ Auschwitz III Monowitz), אשר נקרא גם בכינויים מונוביץ-בונה ואושוויץ III, היה תת-מחנה של מחנה אושוויץ שהוקם על ידי גרמניה הנאצית בפולין. היה אחד משלושת המחנות הראשיים שהרכיבו את מתחם אושוויץ, וכלל 45 תתי-מחנות סביבו. המחנה נקרא על שם העיירה הפולנית מונוביץ (שמה בפולנית: Monowice) בה נבנה, בשטחה הדרום-מערבי של פולין הכבושה.
היסטוריה.
המחנה הוקם באוקטובר 1942, לבקשת בכירי תאגיד אי גה פארבן שרצו עובדי כפייה שיעבדו במפעל בונה-ורקה הסמוך. השם "בונה" נגזר מגומי סינתטי המורכב מיחידות חוזרות של בוטאדיאן וכן מהסימול הכימי של נתרן (Na), תהליך זה של יצירת גומי פותח בגרמניה. מגוון של תאגידים גרמניים אחרים הקימו אף הם מפעלים בקרבת מונוביץ על מנת לנצל את עובדי הכפייה לתועלתם, דוגמת תאגיד סימנס. יצרנית הנשק הגרמנית קרופ בנתה אף היא מפעלי ייצור בקרבת מונוביץ.
מחנה ריכוז ועבודה בכפייה.
הקמת המחנה הייתה תוצאה של יוזמת תאגיד חברת הכימיקלים הגרמנית אי גה פארבן, שביקש כוח אדם לייצור גומי סינתטי ודלק נוזלי. המחנה היה אמור להיות ממוקם בשלזיה, מחוץ לטווח ההפצצה של בעלות הברית. בין האתרים השונים שהוצעו בין דצמבר 1940 לינואר 1942, האתר הנבחר היה אזור של קרקע שטוחה בין חלקה המזרחי של אושוויינצ'ים והעיירות דוורי ומונוביץ, הודות לתנאים גאולוגיים טובים, גישה לנתיבי תחבורה, אספקת מים והישג ידם של חומרים גולמיים כגון פחם מהמכרות סביבו ומלח. עם זאת, הסיבה העיקרית להקמת המתחם התעשייתי במונוביץ הייתה קרבתו למחנה אושוויץ כדי שיוכל לספק עובדי כפייה רבים במהירות.
מונוביץ נבנה כמחנה עבודה (בגרמנית "ארבייטסלאגר") ונכלאו בו גם אסירים לא-יהודים שהנאצים ביקשו לדכא בעבודת כפייה. המחנה הכיל כ-12,000 אסירים, רובם הגדול יהודים והיתר פושעים ואסירים פוליטיים. אסירי מונוביץ הושכרו על ידי האס אס לעבודת כפייה עבור תאגיד אי גה פארבן לעבודה בבונה-ורקה, מתחם של מפעלים כימיים בו יוצר המותג בונה (גומי סינתטי) או שמן סינתטי. האס אס גבו מאי גה פארבן שלושה רייכסמארק לשעה עבור פועל לא-מיומן, ארבעה רייכסמארק עבור פועל מיומן, ובין אחד לאחד וחצי רייכסמארק עבור ילד שנשלח למפעלים. אלי ויזל, מחבר הספר זוכה פרס הפוליצר "הלילה" היה אסיר בגיל ההתבגרות במונוביץ יחד עם אביו. תוחלת החיים של פועל יהודי בבונה ורקה נעה בין שלושה לארבעה חודשים, ועבור מי שנשלח לעבור במכרות הסמוכים חודש אחד בלבד. האסירים שלא נחשבו כשירים לעבודה "נשלחו" לבירקנאו על פי רישומי התאגיד, שם נרצחו בחנק בתאי הגזים.
אי גה פארבן ערך את ההכנות והגיע להסכם עם הנאצים בין פברואר לאפריל 1941. החברה קנתה את האדמה ממשרד האוצר במחיר נמוך, לאחר שהיא נלקחה מבעליה הפולנים ללא פיצוי ולאחר שבתיהם פונו ונהרסו. בינתיים רשויות גרמניה סילקו את היהודים מבתיהם באושוויינצ'ים והעבירו אותם לגטו סוסנוביץ ולעיר כשאנוב, דירות היהודים המפונים נמכרו למנהלי אי גה פארבן כיחידות דיור לעובדי החברה שבאו מגרמניה. הדבר נעשה גם למספר תושבים פולנים. בכירי התאגיד הגיעו להסכם עם מפקד המחנה להעסקת אסירי המחנה במחיר של שלושה עד ארבעה רייכסמארקים לשעה בהתאם למיומנותם בעבודת כפייה במפעלים.
משאיות החלו להגיע לאתר המחנה עם אסירים לצורך בנייתו מאמצע חודש אפריל 1941. החל מחודש מאי האסירים היו צריכים לצעוד מרחק של שישה עד שבעה קילומטרים מאושוויץ לעבודת הכפייה במונוביץ. בסוף חודש יולי, כאשר כמות עובדי הכפייה עלתה מעל לאלף אסירים, החלו לשלוח אותם ברכבת לדוורי. עבודתם כללה את יישור הקרקע, חפירת תעלות ניקוז, הנחת כבלים וסלילת כבישים.
האסירים הוחזרו לאתר הבנייה במאי 1942 ועבדו שם עד 21 ביולי, כאשר מגפת טיפוס פרצה במחנה הראשי של אושוויץ-בירקנאו ופגעה ביכולתם להגיע למחנה העבודה. מחשש שתאבד את עובדיה, החליטה הנהלת המפעל להעביר את צריפי המחנה, שנבנו במונוביץ לשיכון אזרחים, לידי אנשי האס אס, על מנת שיכלאו בהם את העובדים-האסירים. עיכובים באספקה של גדרות תיל, דחו את פתיחת המחנה. המשלוח החדש של האסירים למחנה החל ב-26 באוקטובר וכבר בתחילת נובמבר המחנה אכלס כ-2,000 אסירים.
בנובמבר 1943, האס אס הצהיר שאושוויץ II (בירקנאו) ואושוויץ III יהפכו למחנות ריכוז נפרדים. קצין האס אס האופט-שטורמפיהרר היינריך שוורץ היה מפקד מחנה מונוביץ מנובמבר 1943 ועד לינואר 1945.
רוב הרחבת המחנה הסתיימה בקיץ 1943; עם זאת, ארבעת הצריפים האחרונים נבנו לאחר שנה.
כוחות האס אס במחנה
בספטמבר 1944, שירתו 1,315 אנשי אס אס בתתי-המחנות שהרכיבו את מחנה מונוביץ. חיל המצב במחנה מונוביץ הורכב מאנשי אס אס היה אחראי במידה רבה לתנאי המחיה במחנה. קצין האס האס אובר-שטורמפיהרר וינצנץ שטל החזיק בתפקיד "לאגרפיהרר" (בגרמנית: מנהל המחנה) במהלך התקופה שמונוביץ תיפקד כאחד מתתי-המחנות הרבים של אושוויץ. בנובמבר 1943, לאחר הארגון מחדש של המערכת המנהלתית באושוויץ והחלוקה לשלושה מחנות עצמאיים כביכול, מחנה מונוביץ קיבל מפקד משלו. היה זה האופט-שטורמפיהרר היינריך שוורץ, שהיה עד אז אחראי האסירים במחנה הראשי אושוויץ I. במונוביץ, ניתנה לו הסמכות לפקד על מגוון תתי-המחנות השונים, בהם: יאווישוביץ (Jawischowitz), נאו-דצ'ס, פירסטנגרובה, ג'נינהגרוב, גולצ'או, איינטראכטוט, סוסנוביץ, לגישה וברון.