המדינה הראשונה שהכירה דיפלומטית בממשלתו של בוקאסה הייתה השכנה צ'אד, ונשיאה פרנסואה טומבלביי. בוקאסה וטומבלביי חתמו על הסכם לעזרה הדדית אם אחד מהם יהיה בסכנה של איבוד כוח בשלטון. זמן קצר לאחר מכן מדינות אפריקניות אחרות החלו להכיר דיפלומטית בממשלה החדשה. צרפת סירבה בתוקף להכיר בממשלה החדשה. לאחר מסע שכנועים, ואיום של בוקאסה לפרוש מאיחוד המטבע הצרפתי, הסכים הנשיא דה גול לבקר ברפובליקה המרכז אפריקנית; עבור ממשלתו של בוקאסה, ביקור זה היווה הכרה של ממשלת צרפת בממשלה החדשה.
האיום על שלטון בוקאסה.
בין בוקאסה לבאנזה הייתה מחלוקת על תקציב המדינה ונושאים נוספים. השניים לא הצליחו להגיע לפשרה, ובאנזה ניסה להשיג בסיס תמיכה בתוך הצבא. בוקאסה במקביל החל לתגבר את צבאו, בין השאר על ידי סיוע מהכוחות הצרפתיים. באנזה יצא באופן פומבי בביקורת על בוקאסה, ובוקאסה נישל אותו בהדרגה מתפקידיו. באנזה שיתף את סגן ז'אן קלוד מנדאבה בהפיכה שתכנן, כיוון שראה בו כתומכו. אלא שמנדאבה אמר לבאנזה שהוא תומך בו, אך נאמנותו היא לבוקאסה.
ב-8 באפריל 1969, באנזה הודיע למנדאבה כי הוא וחבריו יפעילו את ההפיכה למחרת. מנדאבה התקשר מיד לבוקאסה והודיע לו על התוכנית. למחרת, כשבאנזה ואנשיו נכנסו למחנה קסאי, המחנה שעליו פיקד מנדאבה, ארב לו האחרון, הכניס אותו לתא המטען במכוניתו, ולקח אותו ישירות אל בוקאסה. ב-12 באפריל נערך משפט ראווה, שבו באנזה הודה בתוכניתו, אך אמר כי לא התכוון להרוג את בוקאסה. הוא נידון למוות על ידי כיתת יורים, הוצא להורג, ונקבר בקבר לא מסומן. נסיבות מותו שנויות במחלוקת; ישנם מספר סיפורים על התעללויות קשות שעבר לפני שהוצא להורג.
שלטונו בשנות השבעים.
בשנת 1971 בוקאסה קידם את עצמו לדרגת גנרל בשליטה מלאה, ובמרץ 1972 הכריז על עצמו כ"נשיא לכל החיים". הוא שרד עוד ניסיון הפיכה בדצמבר 1974, ועוד ניסיון התנקשות בפברואר 1976.
מכיוון שלרפובליקה היו משאבי טבע, בעיקר יהלומים ואורניום, מדינות כמו ארצות הברית וצרפת תמכו בבוקאסה. צרפת סיפקה למשטרו גיבוי פיננסי וצבאי, ובתמורה בוקאסה סיפק לצרפת אורניום, שהיה חיוני לצרפת באותה תקופה. נודע כי נשיא צרפת ד'אסטן אף קיבל מבוקאסה יהלומים במתנה, דבר שהוביל לירידה ניכרת בפופולריות שלו, וככל הנראה גם להפסדו בבחירות שנערכו בצרפת בשנת 1981 לפרנסואה מיטראן. בראיון שנערך לפני הבחירות טען ד'אסטן להגנתו כי הוא מכר את היהלומים ותרם את ההכנסות לקרנות צדקה ברפובליקת מרכז אפריקה. הוא גם הוריד בערכם של היהלומים וטען שהם לכל היותר תכשיטים וקישוטים, ושאינם ראויים להיקרא יהלומים. למרות זאת, ולמרות ששלח בהמשך חיילים צרפתיים להוריד את בוקאסה מהשלטון, הציבור הצרפתי לא ראה בעין יפה את שיתוף הפעולה של ד'אסטן עם בוקאסה, שנתפס כדיקטטור אכזר.
שיתוף הפעולה עם צרפת הגיע לשיא עם טקס ההכתרה של בוקאסה לתואר "הקיסר בוקאסה הראשון". שר הביטחון הצרפתי שלח גדוד שלם כדי לאבטח את הטקס, וגם השאיל מטוסים לממשלה החדשה. טקס ההכתרה נמשך כיומיים, ועלותו הייתה כ-20 מיליון דולר, שליש מהתקציב השנתי של הרפובליקה המרכז אפריקנית. הטקס אורגן על ידי האמן הצרפתי ז'אן פייר דופון. הכתר של בוקאסה, שכלל יהלומים, עוצב על ידי הצורף הפריזאי קלוד ברטראנד. בוקאסה עצמו ישב על כס מלכות שהיה עשוי משתי טונות של זהב. בטקס ההכתרה השתמשו ב-28 אלף בקבוקי שמפניה מובחרים מצרפת. מנהיגים רבים בעולם ביקרו את הטקס בחריפות וראו בו בזבזנות משוועת, ומצאו תירוצים שונים כדי להיעדר ממנו.
מערכת היחסים בין צרפת לרפובליקה המרכז אפריקנית השתנתה באופן דרסטי כאשר המודיעין של צרפת גילה על נכונותו של בוקאסה להיות שותף של מועמר קדאפי בלוב. בדצמבר 1979, המועצה הצרפתית הפסיקה באופן רשמי את כל התמיכה בבוקאסה.
לאחר פגישה עם קדאפי, בספטמבר 1976, המיר בוקאסה את דתו לאסלאם, ושינה את שמו לסלאח א דין אחמד בוקאסה, כנראה על מנת להבטיח את המשך הסיוע הכספי מלוב. כאשר סיוע זה לא הגיע, בוקאסה המיר את דתו חזרה לנצרות קתולית.
ההכרזה על האימפריה.
בספטמבר 1976 בוקאסה פיזר את הממשלה והחליף אותה ב"מועצה המהפכנית המרכז אפריקנית". ב-4 בדצמבר 1976, בקונגרס MESAN, הנהיג בוקאסה חוקה חדשה, וביטל את הרפובליקה, לטובת הפיכתה למונרכיה - האימפריה המרכז אפריקנית. בוקאסה ניסה להצדיק את המונרכיה בטענה שבצורה זו רפובליקת מרכז אפריקה "תבלוט" מעל שאר היבשת, ותהיה מוערכת יותר על ידי הקהילה הבינלאומית.
ב-4 בדצמבר 1977 בוקאסה הכתיר את עצמו בטקס רשמי כ"הוד רוממותו הקיסרית בוקאסה הראשון". תוארו המלא היה "הקיסר של מרכז אפריקה, מתוך הרצון של אנשי מרכז אפריקה, המאוחדים בתוך המפלגה הפוליטית הלאומית, MESAN". בשלב זה, אנשים רבים באימפריה ובשאר העולם המערבי ראו בבוקאסה מטורף, והתקשורת המערבית אף השוותה אותו לדיקטטור הידוע אידי אמין מאוגנדה. אפילו נפוצו שמועות, שהתבררו מאוחר יותר כלא נכונות, שבוקאסה היה אוכל מדי פעם בשר אדם.
למרות טענותיו של בוקאסה כי המונרכיה תהיה חוקתית, לא היו רפורמות דמוקרטיות משמעותיות שנעשו, ודיכוי מתנגדים נשאר נפוץ מאוד.
הדחתו מהשלטון - מבצע ברקודה.
בינואר 1979 החלה שחיקה משמעותית בתמיכה הצרפתית בבוקאסה, לאחר מהומות בבנגי, שהובילו לטבח באזרחים. ב-17 - 19 באפריל קבוצה גדולה של תלמידי בית ספר יסודי נעצרה לאחר שהתלמידים מחו נגד התלבושת האחידה שנדרשו ללבוש על ידי הממשל. מאה ילדים מתו בתאי כלא קטנים, חלקם מחנק, וחלקם הוכו למוות. לאחר כיסוי מאסיבי של המקרה בעיתונות ברחבי העולם, נסללה הדרך להפיכה.
בערב ה-20 בספטמבר 1979, חיילים צרפתיים פלשו לאימפריה המרכז אפריקנית, ב"מבצע ברקודה". עד הבוקר למחרת השתלטו כוחות קומנדו צרפתיים וכמה מאות חיילי רגלים על שדה התעופה של בנגי, כמעט ללא התנגדות. ב-21 בספטמבר, בשעה 12:30 בצהריים, הכריז הנשיא החדש-ישן דוויד דאקו על נפילת האימפריה המרכז אפריקנית, והשבת רפובליקת מרכז אפריקה תחת נשיאותו. דאקו נשאר נשיא הרפובליקה עד להדחתו ב-1981 על ידי אנדרה קולינגבה.
בוקאסה ברח במטוסו לחוף השנהב, וחי ארבע שנים באביג'אן. לאחר מכן עבר לצרפת, והורשה להתיישב בביתו שבנורמנדי. צרפת העניקה לו מקלט מדיני, בגלל מחויבותה כלפי אנשי לגיון הזרים הצרפתי.
משפטו ומותו.
בדצמבר 1980, בוקאסה נשפט שלא בפניו בארצו, ונידון למוות על רצח של יריבים פוליטיים רבים. למרות זאת, בוקאסה חזר מהגלות בצרפת באוקטובר 1986. הוא נעצר מיד על ידי הרשויות המרכז אפריקניות, ונשפט על קניבליזם, בגידה, רצח ומעילה.
משפטו של בוקאסה הפך לציבורי ואמוציונלי, ונמשך כשבעה חודשים. בוקאסה אמנם זוכה מאשמת הקניבליזם, אך הורשע בשאר העבירות, וב-12 ביוני 1987 נידון למוות. שמונה חודשים לאחר מכן הומתק גזר דינו למאסר עולם על ידי הנשיא קולינגבה, ולאחר מכן אף קוצר עונשו ל-20 שנות מאסר.
ב-1993, עם חזרתה של הדמוקרטיה לרפובליקת מרכז אפריקה, הנשיא קולינגבה הכריז על חנינה כללית לכל האסירים, כאחד המעשים האחרונים שלו כנשיא, ובמסגרתה בוקאסה שוחרר ב-1 באוגוסט באותה שנה.
בוקאסה נשאר ברפובליקת מרכז אפריקה למשך שארית חייו. ב-1996 בריאותו הידרדרה, והוא מת מהתקף לב ב-3 בנובמבר באותה שנה, בגיל 75.
לבוקאסה היו 17 נשים מ-13 מדינות שונות, ובסביבות 50 ילדים. בימיו האחרונים הוא הכריז על עצמו כ"השליח ה-13" של ישו, ודיבר רבות על פגישות סודיות שלו עם האפיפיור.
בטי דה רוטשילד
יכולות הישרדות
הסכמי וואי
נפתלי הרץ הלוי
הרב נפתלי הרץ הלוי וידנבוים (י"ג בחשוון תרי"ג, 26 באוקטובר 1852 – י"ד בסיוון תרס"ב, 1902) היה הרב האשכנזי הראשון של יפו והמושבות. עסק בתורת הנגלה ובתורת הנסתר והיה מקובל.
תולדותיו.
נולד בביאליסטוק לאביו הרב הדרשן אליהו ליב. בשנת תרמ"ד (1884) עלה מפולין לארץ ישראל. התיישב בשכונת מאה שערים בירושלים וייסד בעיר ישיבה.
בשנת תרמ"ו (1886) נוסדה הקהילה האשכנזית ביפו, והרב נפתלי הערץ נשלח לכהן כרבה, על ידי רבני ירושלים רבי שמואל סלנט ורבי יהושע לייב דיסקין, שם ביסס את חיי היהדות בעיר ובמושבות, ובעיקר את קיום המצוות התלויות בארץ, שהייתה תופעה חדשה ביהדות מאז החורבן.
באדר ב' תרנ"א (אפריל 1891) התאחדו העדות הספרדית והאשכנזית בעיר יפו והרב הלוי התמנה לעמוד בראש הקהילה המאוחדת בהסכמת יחיאל מיכל פינס ויואל משה סלומון מטעם האשכנזים ואהרן שלוש והרב יעקב מאיר מטעם הספרדים. בכך היה הרב לוי לסמכות הרבנית העליונה ביפו וסמל לאפשרות של אחדות בין ספרדים ואשכנזים בארץ ישראל.