לוסיל החלה את דרכה המקצועית כרקדנית בחברות של תיאטרון נודד והופעת הבכורה שלה כשחקנית הייתה בתיאטרון ברודוויי. בשנת 1925 הוחתמה בחברת ההפקה מטרו גולדווין מאייר (MGM) והחל לפעול סביבה מנגנון הכוכבים של האולפן. תחילה שונה שמה של לוסיל ל׳סור ל-ג׳ואן קרופורד כדי להקנות בשמה זיקה לתרבות האמריקנית. לאחר מכן עברה שיעורי משחק ושיעורי ריקוד. עם סיום עידן הראינוע, נשלחה קרופורד לשיעורי דיקציה ודיבור על מנת להיפטר ממבטאה הדרומי ולהקנות לה מבטא טרנס-אטלנטי, שהיה מקובל באותה התקופה. בתחילה הייתה מתוסכלת מהיקפם ואיכותם של התפקידים אשר ניתנו לה, ועל כן החלה מסע יחסי ציבור עצמי אשר הפך אותה בשנות ה-20 לידוענית בקנה מידה ארצי כ"פלאפרית" (באנגלית: "Flapper", כינוי לנשים צעירות, מרדניות ואופנתיות באותה התקופה). בשנות ה-30 היא זכתה לתהילה והערצה לאחר שגילמה שורה של דמויות אשר התאפיינו בהגשמת החלום האמריקאי: נשים צעירות אשר מוצאות אהבה ורווחה כלכלית. הסרטים התקבלו בחום בקרב קהל נשים עצום בארצות הברית וקרופורד הפכה לאחת משחקניות הקולנוע הבולטות בהוליווד, ולאחת הנשים המרוויחות ביותר בארצות הברית. הצלחתה שקעה בסוף שנות ה-30 כאשר סרטיה החלו להפסיד כסף, והיא אף כונתה "רעל לקופות הכרטיסים".
קאמבק והצלחה מאוחרת.
בשנת 1943 החוזה של קרופורד עם MGM הופסק בעקבות סכסוך עבודה בינה לבין החברה. בחוזה של קרופורד היא הייתה חתומה לעוד סרט נוסף, אך החברה שילמה לה 100 אלף דולר כדי שזו תעזוב. בשנת 1945 עשתה קרופורד קאמבק וחתמה על חוזה בחברת האחים וורנר תמורת 500 אלף דולר. סרטה הראשון באולפנים היה "מילדרד פירס" (1945), ועל תפקידה זה זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. בשנת 1955 היא הפכה לאשת עסקים כאשר החלה להיות מעורבת בחברת פפסי קולה דרך נישואיה לנשיא החברה אלפרד סטיל. לאחר מותו בשנת 1959 נבחרה קרופורד למלא את מקומו במועצת המנהלים של החברה אך אולצה לפרוש מהתפקיד ב-1973. ב-1957 הופיעה בתפקיד ראשי בסרט סיפורה של אסתר קוסטלו. היא המשיכה להופיע בסרטי קולנוע וטלוויזיה במהלך שנות ה-50 אך תפקידיה התמעטו.
ב-1954 שיחקה בתפקיד ראשי במערבון ג'וני גיטאר בבימויו של ניקולאס ריי. ב-1959 שיחקה בסרט כל חלומותי בתור אמנדה פארו, עורכת קשוחה.
בעקבות ההצלחה הפנומנאלית של ״פסיכו״, חיפשו האחים וורנר ליצור סרט אימה בעצמם וקרופורד לוהקה לסרט ״מה קרה לבייבי ג'יין?״ בתפקיד בלאנש האדסון יחד עם יריבתה בטי דייוויס. הסרט זכה להצלחה מסחרית וביקורתית, אך למרות זאת קרופורד לא הייתה מועמדת לאוסקר, וזה היה תפקידה הגדול האחרון.
לאחר הצלחת ״בייבי ג׳יין״ קרופורד לוהקה לסרט נוסף עם דייוויס בשם שארלוט המתוקה. בעקבות סכסוך אישי עם דייוויס ולאחר שהפקת הסרט לא נכנעה לדרישותיה של קרופורד בתחומים רבים, היא יצאה לחופשת מחלה ממושכת תוך שהיא מנסה להכניע את הפקת הסרט לדרישותיה או לבטלו עקב הוצאות חורגות. לבסוף הוחלפה בשחקנית אוליביה דה הבילנד ושמה של קרופורד הוכתם כדיווה שקשה לעבוד עימה.
סיום הקריירה, פרישה, התדרדרות רפואית.
בהמשך שנות ה-60 המשיכה קרופורד לשחק בסרטי אימה שצברו פופולריות באותה תקופה, אך לאחר צאתו של סרט האימה הכושל "Trog" בשנת 1970, היא פרשה מהמרקע. בתחילת שנות השנות ה-70 מכרה קרופורד את נכסיה בהוליווד עקב חובות ועברה לגור בדירה קטנה בניו-יורק. הופעתה האחרונה בציבור הייתה בשנת 1974, כשהלכה לבקר חברה רוזלינד ראסל חולת הסרטן. כשתמונותיהן פורסמו בעיתון הצהירה קרופורד ״אם כך הם רואים אותי, לא אראה את עצמי עוד״. קרופורד החלה מתבודדת בדירתה הקטנה בניו-יורק. בשנת 1977 היא פיטרה את העוזרת האישית שלה ועברה לגור בדירה קטנה יותר באותו הבניין. מאוחר יותר באותה השנה היא מסרה את כלבת השי טסו שלה משום שהייתה חלשה מדי מכדי לטפל בה.
מותה.
קרופורד נפטרה ב-10 במאי 1977 כשהיא (ככל הנראה) בת 73. על-פי צוואתה בנותיה התאומות ירשו 150 אלף דולר (יחד), מתוך הונה שהוערך בכשני מיליון דולר. שאר כספה נתרם לארגונים אותם העריכה קרופורד, בינם: אגודות למען נשים, אגודות למען חיות, חקר הלב, חקר המוח ובית האבות ההוליוודי. גופתה נשרפה ואפרה נטמן יחד עם בעלה הרביעי. על פי צוואתה, קרופורד לא הורישה דבר לילדיה הגדולים, במילים: ״אין בכוונתי להותיר דבר לבני כריסטופר ובתי כריסטינה, מהסיבות הידועות להם״.
חייה האישיים.
קרופורד נישאה ארבע פעמים. נישואיה הראשונים הסתיימו בגירושים, ונישואיה האחרונים הסתיימו במותו של בעלה. במהלך חייה היא אימצה חמישה ילדים כאם חד הורית. בנה הראשון נלקח חזרה לאימו הביולוגית. אחריו אימצה את שני ילדיה הגדולים, כריסטינה וכריסטופר, איתם היו לה יחסים קשים וכואבים שבסופם נישלה את שניהם מהצוואה (אם כי לאחר מותה הם ערערו על הצוואה וזכו ב-55 אלף דולר כל אחד). טרם נישואיה לבעלה הרביעי, אלפרד סטיל (נשיא חברת פפסי-קולה) אימצה תאומות, איתן שמרה על קשר טוב כל חייהן.
לאחר מותה, פרסמה כריסטינה בתה הבכורה ספר זכרונות בשם ״Mommie Dearest״ (אשר עוּבד בהמשך לסרט בכיכובה של פיי דאנאוויי) ובו גוללה מסכת ארוכה של התעללויות פיזיות ונפשיות בה מצד קרופורד. הספר עורר סערה בתקשורת בכלל ובהוליווד בפרט ותרם רבות לעליית השיח בנושא התעללות בילדים. מספר שחקנים שעבדו עם קרופורד במרוצת השנים העידו כי חלק מהאירועים הכתובים בספר אכן קרו בנוכחותם וציינו כי לקרופורד היה מזג אלים וקשה והיא סבלה מבעיות אלכוהוליזם. למרות זאת, רבים מהתעשייה ההוליוודית שהכירו את קרופורד מקרוב ועבדו עימה הכחישו את ההאשמות בספר וטענו שהוא מוגזם ומופרך. אחרים האשימו את המחברת על עיתוי ״נוח״ בו בחרה לפרסם את הספר, לאחר מות אימה. בנותיה התאומות של קרופורד הכחישו גם הן את הנאמר בספר וציינו כי אימם הייתה אם מסורה ואוהבת, אם כי קשוחה לעיתים.
סמל מין
סמל מין (או סמל סקס) הוא תואר הניתן לגבר או לאישה שפרסומם הוא גם או בעיקר כמוקד של משיכה מינית. רוב הגברים והנשים הזוכים לתואר זה עוסקים בתחומי עיסוק שיש בהם חשיבות למראה, ובמיוחד שחקנים ודוגמנים, אך סמלי מין רבים באים גם משורות הספורטאים והמוזיקאים ויש בהם אף סופרים, משוררים, פוליטיקאים ובעלי מקצוע נודעים אחרים.
היסטוריה של סמלי מין.
סמלי מין גבריים הם תופעה מוכרת כבר מאז המאה התשע עשרה, כשדמויות עטורות הילה פרועה, אפלה ורומנטית כמו המשורר לורד ביירון והפסנתרן פרנץ ליסט נחשבו מושא תשוקה. רוב הנשים שזכו לתארים של סמלי מין אותה תקופה הופיעו על הבמה, ובמיוחד על במות לונדון ופריז.
התרחבות ניכרת בשורות סמלי המין ניכרה עם הופעת הראינוע, שהפיץ את מראם ואופן תנועתם של שחקנים הרבה מעבר למה שניתן היה להפיץ בהופעה חיה על הבימות. כבר בשנים הראשונות להתבססותו של הקולנוע, עוד טרם הופעת הקול, כבר נוצרו סמלי מין בולטים מאוד, שהבולט מביניהם היה רודולף ולנטינו. כוכבי קולנוע בולטים אחרים, שהפכו סמלי מין אותה תקופה היו גרטה גרבו, מרלן דיטריך, קלרה בואו, תידה בארה, ולצידם כוכבת מחזות הזמר ליליאן ראסל.
עם עליית הקולנוע, והתפתחות תעשיית ה"כוכבים" ההוליוודית, בחסות מגזינים וכתבי-עת שהתמקדו בקולנוע ובהאלהת כוכביו, גדל במידה ניכרת מספר סמלי המין שבאו מתחום זה. לצידם בלטו גם זמרים ואנשי בימה אחרים. בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-20 ניתן לציין כוכבים (בין הנשים) כג'ין הארלו, בטי גרייבל (לא מעט בזכות פוסטר הפין אפ שלה, שהופץ במיליוני עותקים בין חיילי ארצות-הברית במלחמה), קלודט קולבר, ריטה הייוורת' (במיוחד בעקבות סרטה גילדה), מיי וסט, ג'ואן קרופורד, ג'יין ראסל, אווה גרדנר, ואינגריד ברגמן; ובין הגברים ארול פלין, קלארק גייבל, קרי גרנט, גרי קופר, שארל בואיה, רוברט טיילור, פרנק סינטרה ובינג קרוסבי (שני האחרונים, בעיקר בזכות כישרון הזמרה שלהם).
סמל המין הנשי המוכר ביותר בשנות החמישים ובתחילת שנות השישים הייתה מרילין מונרו, לא במעט בזכות מותה בגיל צעיר, שתרם לאיקוניזציה שלה. בשנים אלו הניבה הוליווד כמה סמלי מין נשיים בולטים, ובראש ובראשונה אליזבת טיילור, ולצידה גרייס קלי וג'יין מנספילד והדוגמנית בטי פייג', אך בלטו בה יותר, בתקופה זו, דווקא סמלי מין גבריים כמו מרלון ברנדו, ג'יימס דין, מונטגומרי קליפט, פול ניומן, גרגורי פק, סטיב מקווין, ואחרים. הדמות הגברית הבולטת של התקופה, עם זאת, הייתה דווקא של הזמר אלביס פרסלי. כוכבי זמר אחרים שהפכו סמלי מין של התקופה היו ג'ים מוריסון ומיק ג'אגר. בשנים אלו התעצם גם מספר סמלי המין האירופים, שזכו לפרסומם לא רק אחרי מעברם להוליווד (כמו במקרה אינגריד ברגמן או קרי גרנט). ניתן למנות עמם את אנה מניאני, סופיה לורן, ג'ינה לולובריג'ידה ומרצ'לו מסטרויאני מאיטליה, את קתרין דנב, אלן דלון וז'רר פיליפ הצרפתיים, ואת שון קונרי הבריטי. בלטה מעל כולם בתקופה זו בריז'יט ברדו, שהופעתה בעירום, סרטיה החושפניים ובמיוחד חייה הסוערים הפכו אותה לא רק סמל מין כי אם גם סמל התקופה. בדומה למונרו ולטיילור לפניה, וביתר תוקף, נדחקה הקריירה שבגללה זכתה לפרסום - המשחק - מפני השם שקנתה לה בזכות תשומת הלב הרבה שעוררו מעשיה, חייה ומאהביה המתחלפים תדירות וברדו הייתה סמל מין קודם כל בגלל הפרסום הרב לו זכתה, הרבה יותר מהדמויות שגילמה על מסך הקולנוע.