הפסנתר (באנגלית: The Piano) הוא סרט דרמה אוסטרלי משנת 1993 בבימויה של ג'יין קמפיון, אודות אדה מקגרת (הולי האנטר), פסנתרנית אילמת, שנאלצת להתחתן עם אליסטר סטיוארט (סם ניל). בסרט גם משחקים הארווי קייטל ואנה פקווין. הסרט זכה לביקורות מהללות והיה מועמד לשמונה פרסי אוסקר שמביניהם הוא זכה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר עבור משחקה של האנטר, פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור משחקה של פקווין ופרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר עבור קמפיון. נכון ל-2011, פקווין שהייתה אז בת ה-11 היא זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הצעירה ביותר אחרי טייטום אוניל שזכתה ב-1974, בגיל עשר. בנוסף, קמפיון הייתה אחת מארבע הנשים היחידות שהיו מועמדות לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר.
הסרט עלה לאקרנים באוקטובר 1993 בארצות הברית בתפוצה מוגבלת וברחבי הממלכה המאוחדת.
עלילה.
אדה מקגרת (הולי האנטר), פסנתרנית אילמת מסקוטלנד, נמכרת על ידי אביה לאיש עסקים ניו זילנדי, אליסטר סטיוארט (סם ניל). היא מפליגה לשם ביחד עם בתה, פלורה (אנה פקווין). אדה לא דיברה מאז שהייתה צעירה והיא מתקשרת עם העולם באמצעות שפת הסימנים והפסנתר שלה שעליו היא מנגנת שעות בכל יום. פלורה לומדת שהיא בתו של מורה שאדה חשבה שהוא יכול לקרוא את מחשבותיה אך הוא עזב אותה.
כשאדה ופלורה מגיעות לניו זילנד, הן נאלצות לנטוש את הפסנתר על החוף כיוון שאין מספיק אנשים שיוכלו לסחוב אותו למקום מגוריו של אליסטור. אדה פונה לחברו של אליסטר, ג'ורג' ביינס (הרווי קייטל), שייקח אותה לחוף. למרות חוסר רצונו הראשוני, ג'ורג' לוקח את אדה לחוף. לאחר שהם חוזרים, ג'ורג' מציע לאליסטר שאם הוא יקבל שיעורי נגינה מאדה, אליסטר יוכל לקבל קרקע שהוא רוצה. במהלך שיעורי הנגינה, מתפתח רומן בין ג'ורג' לאדה.
לבסוף, אליסטר מגלה אודות הרומן והוא מרחיק את אדה מג'ורג', אך אדה שולחת מכתב אהבה לג'ורג' שמגיע בסוף לאליסטר. בתגובה כורת אליסטר את אצבע האמה של אדה. לבסוף, אליסטר מגרש את אדה, ג'ורג' ופלורה. השלושה עוברים לנלסון שם אדה מלמדת נגינה בפסנתר עם אצבע מלאכותית, ולוקחת שיעורי דיבור כדי ללמוד איך לדבר.
תיאטרון פסיק
תיאטרון פסיק הוא תיאטרון ירושלמי שנוסד בשנת 1997 על ידי אסי שמעוני, שמואל הדג'ס ועוזי ביטון.
להקת השחקנים.
להקת השחקנים הופיעה בין השאר בפסטיבל ישראל, פסטיבל אנדריאה באיטליה, פסטיבל לצ'ה באיטליה, פסטיבל Belya Vezha בבלארוס, בהודו, פסטיבל עכו לתיאטרון אחר, פסטיבל חיפה להצגות ילדים, פסטיבל בת ים לתיאטרון רחוב ועוד.
פעילות בקהילה.
מעבר לתרומת התיאטרון בעצם יצירותיו, תיאטרון פסיק פועל רבות במישור החברתי. התיאטרון מפעיל בית ספר לתיאטרון בקהילה, פרויקטים חברתיים ופסטיבלים. בבית ספר פסיק קיימות כעשר קבוצות תיאטרון לקהלים שונים.
התפתחות התיאטרון.
בשנותיה הראשונות עסקה הקבוצה בחקר מעשי של אומנות הקומדיה דל ארטה. במסגרת זו יצרה הקבוצה שיתופי פעולה עם מאסטרים ברחבי העולם, כגון פייר טוביאנה ודוסיו בלוג'י (תיאטרון השמש צרפת) ואדריאנו יוריסביץ' מנהל בית הספר לקומדיה דל ארטה בוונציה.
במשך שנים, הקבוצה ניהלה חיי להקה שיתופיים, כדוגמת להקות הקומדיה העתיקות והופיעה רבות ברחובות ובשווקים בפני קהלים מזדמנים, תוך בחינה מחודשת של הקשר בין שחקן וקהל . בתקופה זו קיים התיאטרון עבודות רבות הפורצות את יחס הקהל והבמה וכן יצירות תלויות זמן ומקום .
מן הרחוב אל הבמה השלב הבא היה חיפוש בימתי ומחזאי אחר, שפת תיאטרון קומדיה דל ארטה ישראלית. העבודה כללה חקר המסכות, עיצוב דמויות מסכה ישראליות, חקר המבנים של הסנריו של הקומדיה דל ארטה וחציית הגבולות של המבנים הללו אל מסגרת מחזאות חדשה.
פירותיה של עבודה זו הן היצירות הקבוצתיות –"פרויקט מסכות ישראלי", "התאומות" ו"הקומדיה הירושלמית". בשלוש ההצגות הללו ביסס תיאטרון פסיק ז'אנר חדש וייחודי - קומדיה דל ארטה ישראלית.
מן הקומי אל הטראגי כהמשך ישיר לעבודה בקומדיה, העלה התיאטרון מספר יצירות המבוססות על מחזאות ישראלית צעירה ונסיונית, תוך שימוש בטקסטים האישיים להעמקת השפה הפיזית, לרבדים פנימיים עמוקים וחתירה ליצירת רגע אמיתי על הבמה.
המחזות "הימים של עאדל", "ליצני החצר" ו"מוטנטים" הם מחזות טראגיים העוסקים בשאלות זהות קיומיות בחברה הישראלית. בעבודות אלו התאפיינה כל הצגה בתהליך עבודה עמוק וארוך תוך מחויבות ליצירת אווירה ועולם דמויים השונים לחלוטין בכל יצירה ויצירה.
הסוג הרביעי
הסוג הרביעי (באנגלית: The Fourth Kind) הוא סרט קולנוע ומותחן אמריקאי משנת 2009, בכיכובה של השחקנית מילה יובוביץ', העוסק בחטיפת בני אדם על ידי רוחות/שדים וחוצנים. כמו כן הסרט מתיימר להיות מבוסס על אירועים אמיתיים אשר התרחשו בשנת 2000, בעיר נום באלסקה, ארצות הברית. הסרט זכה להצלחה מסחרית, בגורפו הכנסות של כ-47.5 מיליון דולר, לעומת תקציב מוערך של כ-10 מיליון דולר.
עלילה.
הפסיכולוגית ד"ר אביגיל "אבי" טיילר הופכת לאלמנה, בעקבות רצח בעלה בידי אלמוני לאחר שהחל את מחקרו אודות היעלמויות שונות בעיר נום אשר באלסקה, ארצות הברית. ד"ר אביגיל ממשיכה את מחקרו של בעלה, אך נחשפת לשורה של תופעות משונות אשר גורמות לה להאמין כי גורם חוצני נותן את השפעתו על העיר נום. במהלכה של העלילה עוברת ד"ר אביגיל חוויות אישיות הגורמות לפגיעות פיזיות ונפשיות לה ולשאר בני משפחתה, דבר המעלה את חשדם של אנשי החוק בדבר כל הקורה עם ד"ר אביגיל.
אמיתות הסרט.
בכל הנוגע לאמיתות "הסוג הרביעי", שמועה שהסתובבה בעיקר ברשת גרסה כי יוצרי הסרט טוענים כי העלילה מקבילה לסיפורים אמיתיים אשר אירעו בעבר בעיר נום, למרות הסרטונים המאולתרים כאמיתיים והדמויות השונות המגולמות על ידי שחקנים עומדת הסברה לטשטוש הזהויות האמיתיות, וכי יש לגיטימציה לעידודה של תאוריית קשר נוספת כנגד ממשל ארצות הברית המסתיר את האירועים האמיתיים. במציאות, יוצרי הסרט מעולם לא טענו לאמיתות כלשהי של הדברים ואף הצהירו מפורשות כי מדובר בעלילה בדיונית לחלוטין.
ממשלת המורדים
רעידת האדמה בקנטרברי (2011)
נסכא דרבי אבא
נסכא דרבי אבא היא סוגיה הלכתית מפורסמת, העוסקת בתסבוכת משפטית שאירעה במקרה מסוים בו לא נמצא פסק דין מתאים, בעקבות בעיות שונות שבפסקים האפשריים, מה שמוביל למבוי סתום. את פירוטה של הבעיה העלה רבי אמי, אך את המוצא ממנה הביא רבי אבא, ולכן נקראת הסוגיה על שמו.
המקרה הנידון.
מעשה שהיה באדם שחטף מחבירו גוש מתכת (בארמית: נסכא) של כסף בנוכחות עד אחד. אותו החוטף נתבע לדין בפני רבי אמי, וכאשר העיד העד על החטיפה, טען החוטף כי אכן חטף את אותה חתיכת הכסף, אך שלו היא, ובצדק חטפה. מוקד הבעייתיות במקרה זה נובע מן הפער בין טענות הצדדים, שכל אחד מהם טוען שהחפץ שייך לו, ובין הראיות המובאות בדיון, שאינן נוגעות במישרין לבעלות על החפץ אלא לאירוע החטיפה, שממנו ניתן להסיק ראיות נסיבתיות לגבי בעלות החפץ.
דיון הפסיקה.
ביד בית הדין שלוש אפשרויות לפסיקה, במישור הראיות - בעניין החטיפה, ושלשתן בעייתיות:
הבעיה: אין עדות קבילה (שני עדים) שהעידו על החטיפה. אילו היו שני עדים לחטיפה, אף שלא היה ידוע של מי החפץ, ההנחה המשפטית הייתה שהוא שייך לזה שחטפו ממנו, משום חזקת מטלטלין, דהיינו שחפצים המצויים אצל אדם נחשבים באופן בסיסי כשייכים לו. היות שהחוטף הוציא את החפץ מחזקת בעליו, צריך הוא להשיבו להם, ואינו נאמן לטעון שהחפץ שלו. אמנם בהיעדר עדות אין אפשרות לדרוש את החזרת החפץ.
הבעיה: קיים עד אחד המעיד כי החפץ הגיע לידי החוטף בגזילה. אילו לא היה כל עד על החטיפה, הרי שמציאות החפץ בידי החוטף היא כחזקה ונחשב כשלו. הראשונים מסבירים כי הוא נאמן בטענה שחטף והחפץ שלו מדין מיגו: שאילו היה טוען שלא היו דברים מעולם ולא חטף, היה נאמן שהרי הוא מוחזק, ולכן נאמן אף במקרה שהודה שחטף ואמר ששלו חטף. אך במקרה של עד אחד בדיני ממונות אין הנתבע נפטר בלא כלום, אלא מוטלת עליו חובת שבועה.
הבעיה: מכיוון שהודה שחטף הרי הוא כגזלן, הפסול לשבועה. המובן הפשוט של בעייתיות זו, הוא שהודאתו שהחפץ עבר לידיו בצורה שאינה חוקית (הגם שטען גם שהחפץ הוא שלו), מגדירה אותו כגזלן - ואין משביעים גזלן כל שבועה בבית דין (כך פירש רבינו גרשום). אמנם רוב הראשונים מסבירים כי הבעיה כאן אחרת, והיא שבמקרה של עדות אחד, מוטל על הנתבע להישבע שהעד אינו דובר אמת (רשב"ם: "לא יקום עד אחד באיש לכל עוון ולכל חטאת" - לשלם ממון שהוא כופר והעד מחייבו לא יקום, אבל קם הוא לשבועה - להכחיש את העד..."). אלא שבמקרה זה אין הנתבע יכול להישבע שלא חטף את החפץ, שהרי הוא עצמו מודה בעובדה זו. ולפיכך הוא פסול להישבע שלא חטף, כדין גזלן הפסול בשבועה (ואין הוא יכול להישבע שהחפץ שלו, שאין זו השבועה המוטלת עליו).
בסופו של דבר, ההתנגשות בין הטענה של החוטף - שהמדובר בחפץ שלו, ובין הראייה עמה הוא אמור להתמודד - אירוע החטיפה, מביאה לידי מצב אבסורדי, בו נדרש מאדם להכחיש בשבועה את מה שטען כדי שינצח בדין. למצב זה לא מצא רבי אמי פתרון.
הכרעת הדין.
רבי אבא מציע מוצא לתסבוכת, והוא הכלל: "שכל המחויב שבועה שאינו יכול להישבע, משלם", ומשום שאין הנתבע רשאי להישבע את השבועה המוטלת עליו, הדין הוא שישלם. לפי רבי אבא אין להתחשב אלא בראיות שהובאו, ומכיוון שהנתבע נתחייב שבועה, ידו על התחתונה בעניין זה וחייב בתשלומים כל עוד לא הוכיח אחרת.
ג'ון ב. ווטסון
ג'ון ברודס ווֹטְסון (John Broadus Watson; 9 בינואר 1878 — 25 בספטמבר 1958) היה פסיכולוג אמריקאי, הנחשב לאבי תורת הביהביוריזם.
ביוגרפיה.