לאחר פטירתו הוכתר בנו החורג, רבי צבי יהודה שפירא (לפני כן קושיצקי. תרצ"ו, 1936 - ט"ז בתמוז תשע"ה, 2015). הוא מילא את מקום אביו גם בנשיאות כולל גליציה.
עם פטירת רבי צבי יהודה, הוכתרו שלושת בניו לכהן תחתיו באדמו"רות:
הבן הבכור, רבי אברהם יעקב שפירא, מכהן בבית מדרשם של אביו וסבו בבורו פארק.
הבן השני, רבי משה מנחם שפירא (חתן רבי מרדכי לייפר, האדמו"ר מנדבורנה-בורו פארק, בן רבי יששכר בר מנדבורנה-באניה-הרמנשטט), לקראת הימים הנוראים תשע"ח פתח בית מדרש נפרד בבורו פארק.
הבן השלישי, רבי יהושע יוסף שפירא, פתח בית מדרש נפרד בבורו פארק, ומכנה את חצרו בלאז'וב ריבאטיטש.
שילת (פירושונים)
יונה גודמן
הרב ד"ר יונה גודמן (נולד בשנת ה'תש"ך, 1960) הוא איש חינוך ישראלי, לשעבר מזכ"ל תנועת בני עקיבא וכיום מנהל חינוכי של מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא. מרצה במכללת אורות ישראל וחבר מועצת החמ"ד.
ביוגרפיה.
גודמן נולד בארצות הברית ובמהלך שנות ה-70 עלה לישראל. גדל בחיפה. בין השנים 1990–1993 שימש ראש מחלקת הדרכה של בני עקיבא. בשנים 1997–2000 שימש כמזכ"ל תנועת הנוער בני עקיבא.
גודמן עבד במרכז מהו"ת (מרכז היערכות להתמודדות בחירום) ישראל, שם ריכז את הליווי החינוכי-קהילתי של חלק ממפוני ההתנתקות ואת הסיוע החינוכי-רוחני לקהילות שנפגעו באירועי טרור.
החל משנת 1990 מלמד במכללת אורות ישראל ושימש בה במגוון תפקידים. כעת משמש כראש תחום חינוך אמוני וכן כראש המכון הגבוה ללימודי מנהיגות חינוכית ואמונה במכללה. בין עיקרי עיסוקיו היום: דרכים להעמקת החינוך היהודי והדתי, טיפוח זהות ציונית-דתית וניתוח תהליכים המתרחשים בחברה הציונית-דתית ואתגרי הורות של גיל הנעורים. רוב כתיבתו והרצאותיו מתמקדות בנושאים אלו.
גודמן מוציא לאור דף דו-שבועי בו מבט חינוכי ותורני על אתגרי חינוך חדשים, המכונה "בעין חינוכית" המופץ למנויים ולרשתות חינוך. ב-2012 הוציאה מכללת אורות ישראל את מאה המאמרים הראשונים כספר, אותו גודמן ערך, המכונה: "בעין חינוכית - מבט חינוכי-תורני על אתגרי חיינו המתחדשים". גודמן גם הגיש פינה בנושא חינוך באתר האינטרנט ערוץ 7.
גודמן נשוי ומתגורר בפדואל שבשומרון. בעתות חירום הוא משמש כדובר היישוב.
באפריל 2014 מונה על ידי הרב חיים דרוקמן למנהל החינוכי של מרכז ישיבות בני עקיבא. בסתיו אותה שנה הוציא לאור ספר בשם "ונקדשתי" המציע כיצד ללמד סוגיות הקשורות בתחום הצניעות לתלמידי ישיבות ואולפנות. בשנת 2021 הוציא לאור גרסה שנייה ומורחבת של הספר, עם מאמרים חדשים.
בשנת 2015 סיים את עבודת הדוקטורט שלו שנכתב בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית. העבודה עוסקת בדילמות אידאולוגיות בקרב צעירים דתיים-לאומיים ותמורות בזהותם, בדגש על יציאתם מהחממה החינוכית אל משעולי החיים.
באביב 2017 מונה למועצת החמ"ד בה שימש קדנציה מלאה עד 2022. בפרוץ מגפת הקורונה החל להפיץ טיפים על שימושים מתקדמים בזום, להם נרשמו מעל 6,000 מנויים. ריכוז הטיפים יצאו לאור כספר.
החזית לשחרור לאומי
כריס סטרינגר
כריס סטרינגר (Christopher Brian Stringer; נולד ב-31 בדצמבר 1947), הוא פלאואנתרופולוג בריטי, מומחה לאבולוציה של אדם קדום ובין מובילי תאורית המוצא האפריקאי של המין האנושי בן ימינו הומו ספיינס.
תארים ותפקידים.
סטרינגר למד אנתרופולוגיה לתואר ראשון בקולג' האוניברסיטאי של לונדון (1969), והשלים דוקטורט מאוניברסיטת בריסטול (1974) ותואר D.Sc באנטומיה (1990). הוא חוקר במוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון מאז 1974. בשנת 1999 מונה כראש המחלקה לחקר מוצא האדם במוזאון. בנוסף מאז שנת 1995 משמש כפרופסור אורח באוניברסיטת לונדון.
בשנת 2004 מונה כחבר החברה המלכותית.
מחקר.
עבודת המחקר של סטרינגר מתמקדת במאובני האדם הניאנדרטלי והומו ספיינס. בשנות ה-70 היה חלוץ תאוריית המוצא האפריקאי של האנושות בת-ימינו. זאת בעקבות אבחנתו שמאובני ספיינס באירופה - כמו שרידי קרו-מניון - שונים ממאובני האוכלוסייה הניאנדרטלית שקדמה להם באירופה, ודומים יותר למאובני אדם ארכאי באפריקה. לתאוריה היו מתנגדים רבים בעת שהוצגה, אך מאז זכתה לסיוע רב ממחקרים גנטיים, למשל תגלית חווה המיטוכונדרית בשנות ה-80, וכיום נחשבת לקונצנזוס מדעי המקובל על כל החוקרים בתחום.
השתתף במחקרי מאובנים בגיברלטר, טורקיה ומרוקו, וכן בחקר מאובני וממצאי נחל מערות שבכרמל, השמורים כיום במוזיאון הבריטי.
מחיבוריו.
סטרינגר השתתף בכתיבת קרוב ל-200 מאמרים מדעיים, חלקם בכתבי עת מדעיים מובילים כמו Science, Nature ו-PNAS. כמו כן כתב ספרים רבים על האבולוציה של האדם, מהם חיבורים מדעיים ומהם ספרי מדע פופולרי לציבור הרחב.
בשנת 2011 יצא ספרו The Origin of Our Species, העוסק בהתפתחות האדם המודרני.
משפחה.
סטרינגר גר בסאסקס ויש לו שלושה ילדים.
א-ריש
א-ריש הייתה שכונה ערבית של יפו ממזרח לשכונת אבו כביר. לפי אחת המסורות קיבל התל את שמו, שמשמעותו "תל הראשים", ב-1775, כאשר קצין מצרי שמרד בטורקים טבח בתושבי יפו וריכז את גולגולותיהם במקום.
במלחמת העצמאות.
הקרב הראשון.
בפרוץ שלב א' של מלחמת העצמאות - שלב מלחמת האזרחים, ריחף איום ממשי גם על שכונותיה הדרומיות של תל אביב, על בת ים, מקוה ישראל, ושכונות מולדת וגרין שבפאתי חולון. הערבים ניצלו את יתרון הגובה של תל א-ריש שחלשה על סביבותיה מרום 44 מטרים והציבו עליה שני מקלעים כבדים מדגם שפנדאו, האחד בבית הלבן שבגבעת החרבה והאחר בבית האדום. בנוסף, בראש התל הייתה עמדת פילבוקס מבוצרת. ב-12 בדצמבר 47 התקיפו ערבים, מעמדה בגבעת החרבה בפאתי תל א-ריש, בירי, את שכונת גרין בחולון והניסו יהודים מבתיה הקיצוניים. בפעולת תגמול למחרת כבשו אנשי פלוגת החי"ש החולונית, לימים פלוגה ב' של גדוד 51 של גבעתי, את הגבעה ופרקו את עמדת הירי אך נסוגו מפני התקפת נגד ערבית במהלכה נהרג אחד הלוחמים.
התחבורה היהודית מתל אביב לחולון ומשם לירושלים ולמושבות הדרום בואכה נגב שבה והותקפה מאבו כביר, א-ריש, יאזור ובית דג'אן. עקב כך הוסטה בינואר 1948 התחבורה לנתיב עוקף - דרך הביטחון, בשולי השכונות הדרומיות של תל אביב. דרך זו שימרה עורק תחבורתי פתוח בין תל אביב וירושלים ותל אביב ומושבות הדרום עד כיבוש האזור במבצע חמץ.
הקרב השני.
במהלך מבצע חמץ, הוטל על גדוד 52 של חטיבת 'גבעתי' לכבוש את תל א-ריש. בלילה אור ליום ה-28 באפריל תקף כוח מקובץ של גדוד 52 של חטיבת גבעתי, בפיקודו של יעקב פרי (פרולוב), את תל א-ריש. הכוח הסתייע בשני תותחי 20 מ"מ, אשר הגיעו לארץ מספר ימים קודם לכן. היציאה של הכוח ממקוה ישראל התעכבה כיוון שלא הוכנה מראש פרצה בגדר לשם כך. ההודעה על האיחור ביציאה לא הגיעה לתותחנים. אלה פתחו באש בשעה המקורית, וכך אבד יתרון ההפתעה. ההתקפה החלה בשעה 02:00 והתל, אשר הגנו עליו מספר כיתות, נכבש במהרה ללא התנגדות ממשית. כוח חסימה שנועד למנוע הגעת תגבורות ערביות, לא מנע מן הערבים להתרכז לצורך התקפה. אלה היו לוחמי גדוד אג'נאדין של צבא ההצלה, ובו יוצאי חיל הספר המנדטורי, בפיקודו של מישל אל-עיסא, אשר ב-26 באפריל 1948, הצליחו להסתנן ליפו. בהתקפה על תל א-ריש השתתף רוב גדודו של עיסא. הלוחמים הערבים התקדמו בשני צירים בחיפוי משוריין, והחלו מיד בהתקפת נגד חזקה על הכוחות שלא התבצרו כיאות. המגינים הופתעו, עד מהרה המפקדים איבדו שליטה על כוחותיהם, ושני משוריינים שנשלחו לעזרה, קצרה ידם להושיע. כוח גבעתי נסוגו לכיוון מקוה ישראל באבדות כבדות - 36 הרוגים, מתוכם שבעה נעדרים, וכ-100 פצועים. הערבים איבדו באותו קרב 30 הרוגים ו-62 פצועים. כן אבדו ל'גבעתי' שלושה מקלעים, 20 רובים ו-12 תת-מקלעים. במהלך מבצע 'חמץ', פינו הערבים את האזור, והתל נותר כמובלעת בידיים ערביות עד 3 במאי. עד כניעת יפו ב-13 במאי, החזיקו הבריטים במקום.
הקרב העיקרי היה סביב עמדת הפילבוקס על התל, כיום בתחומו של פארק בשכונת תל גיבורים בחולון. במקום אתר זיכרון ובו הסבר על הקרב.
אחרי מלחמת העצמאות.
בא-ריש נשמרו במשך תקופה ארוכה הבתים המקוריים של השכונה. בשנים הראשונות לאחר כיבוש השכונה שימשו הבתים למחנה צבאי ולאכלוס עולים חדשים. אחד המבנים הגדולים אשר שוכן על הכביש הראשי היה למוסד ילדים של עליית הנוער הדתי. הייתה בו חברת נוער של כחמישים חניכים וחניכות, מעל גיל 15, שעלו מצפון אפריקה. המוסד נועד להכין אותם לחיי עבודה. בשנת 1952 נסגר המוסד, וחניכיו עברו לכפר בתיה. במבנה שנותר פנוי הוקם מועדון גדנ"ע קליעה.
על חלקו הדרומי של הכפר הוקמה השכונה היהודית תל גיבורים בחולון. בית ספר היסודי "המגינים" הוקם בשנת 1950, במקום נותר בית הקברות המוסלמי טאסו, ושרידים של בית באר של משפחת טאסו.
בשנת 2012 עיריית חולון הכריזה על מתחם בית הבאר כמתחם בעל חשיבות היסטורית.
רוג'ר קייסמנט
רוג'ר דייוויד קייסמנט (באנגלית: Roger Casement; 1 בספטמבר 1864 - 3 באוגוסט 1916) היה לאומן אירי, משורר, עמית מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, פעיל זכויות אדם ומהפכן.
כשהיה קונסול בריטניה התפרסם בשל פעולותיו והדוחות שחיבר בנושאי הפרת זכויות אדם שבוצעו במדינת קונגו החופשית ובפרו. התפרסם מאוחר יותר בשל קשריו עם גרמניה לפני מרידת חג הפסחא ב-1916. בשל פעילותו במרד הוצא להורג בלונדון בעוון בגידה.
קונגו.
בשנת 1885 נקבע בועידת ברלין כי קונגו תעבור לרשותו של לאופולד השני מלך הבלגים ותהיה רכושו הפרטי. לאופלד קרא לה "מדינת קונגו החופשית" ומאז והלאה, ניצל את משאבי הטבע שלה והאוכלוסייה המקומית הייתה נתונה לעבדות ולהתעללות קשה מצד המתיישבים הלבנים שהעבידו אותם במטעי הגומי.