ד"ר ארנסט וייס (בגרמנית: Ernst Weiß; 28 באוגוסט 1882 – 14 ביוני 1940) היה סופר, משורר, מחזאי ופובליציסט יהודי אוסטרי - צ'כי, שכתב בגרמנית. הרומן האחרון שלו היה "עד ראייה" (1938), העוסק באדולף היטלר הצעיר, שלקה בעיוורון היסטרי. הרומן יצא לאור גם בעברית, ב-2020, בהוצאת כרמל (המתרגמת: מורג סגל).
חייו.
וייס נולד בברנו שבמוראביה, אז באימפריה האוסטרו הונגרית (כיום בצ'כיה), למשפחה אמידה של סוחר בדים יהודי. כשהיה בן ארבע מת אביו והוא חונך על ידי אמו, ברטה לבית ויינברג, אשר הובילה אותו אל האמנות. לאחר השלמת השכלתו התיכונית בברנו, הוא הגיע לפראג כדי ללמוד רפואה. בשנת 1908 סיים את לימודיו בווינה ועבד כמנתח בברן, וינה, וברלין. וייס סבל משחפת ובשנת 1912 ניסה להתאושש בעבודה כרופא אונייה בנסיעה להודו ויפן.
בשנת 1913 פגש את רחל סנזרה (Sanzara), רקדנית ושחקנית. מערכת היחסים שלהם נמשכה עד מותה מסרטן בשנת 1936. באותה שנה פגש את פרנץ קפקא, והשניים היו לחברים קרובים. בין השאר וייס תיווך בין קפקא לבין אהובתו פליציה באואר. וייס היה בקשר גם עם סופרים אחרים של חוג פראג כגון פרנץ ורפל ומקס ברוד.
בשנת 1914 חזר וייס לאוסטריה כדי להתחיל קריירה כרופא צבאי. הוא שירת במשך מלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית, ובסופה עוטר בצלב זהב על אומץ לב. לאחר המלחמה הוא חי בפראג, אז בירת צ'כוסלובקיה וב-1920, כשסיים לעבוד בבית החולים בפראג הוא ויתר על הקריירה הרפואית.
בשנת 1921 הוא עבר לברלין, ושם החלה התקופה הפורה ביותר שלו בכתיבה, שבמהלכה פרסם רומן כמעט כל שנה. אחד מהם אף זכה במדליית כסף באולימפיאדת אמסטרדם (1928), האולימפיאדה היחידה בה חולקו מדליות גם לאמנויות ולא רק לספורט. תקופה זו הגיעה לסיומה בשנת 1933, כאשר חזר לפראג כדי לטפל באמו הגוססת.
הוא לא יכול היה לשוב לגרמניה הנאצית, עקב יהדותו ועל כן נסע בשנת 1934 לפריז, בה הוא חי חיי דוחק והיה תלוי בעזרתם של סופרים כתומאס מאן ושטפן צווייג עד יום מותו.
הרומן האחרון של וייס, "עד ראייה" ("Der Augenzeuge"), נכתב בשנת 1938. הוא עוסק בפרטים אפלים שנכתבו כמעט בזמן אמת, על חייו של A.H. (הוא אדולף היטלר). ברומן מסופר על מטופל צעיר שמגיע לבית חולים פסיכיאטרי עם תום מלחמת העולם הראשונה. היטלר מתאשפז כדי לטפל בתסמונת ה"עיוורון העצבי" כתוצאה מתבוסתה של גרמניה במלחמה. המטופל עובר תהליך של היפנוזה משולבת בתרפיה (וייס היה בקיא בטכניקות של זיגמונד פרויד ואף הכירו אישית), ובזכות התרפיה, הפיהרר לעתיד חוזר לעצמו וביטחונו העצמי מתחזק. המטופל מחלים, אוזר כוחות ומוצא את ייעודו המשיחי. תחילה הוא משתלט בכישוריו הרטוריים על הרופא, ולאחר מכן – על העם הגרמני כולו.
עלילת הספר היא מזיגה של מיטב הכתיבה הנקייה השנונה והצינית של גרמניה באותה תקופה, יחד עם נגיעות של אקספרסיוניזם מודרני, וכל זאת בהישענות על יסודות של רומן חניכה על דמות מרכזית – דוקטור פורסטר – הרופא שתפקידו להציל את אדולף היטלר.
לא ברור כמה הדמות שתוארה בספרו של וייס היא בדיונית. הסופר הגרמני ואלטר מהרינג טען שלווייס הייתה גישה לתיק הרפואי מהטיפול הפסיכיאטרי שקיבל היטלר, לאחר המלחמה.
עם כניסת הצבא הנאצי לפריז ב-14 ביוני 1940 התאבד וייס בבליעת רעל במלונו.
ארנסט וייס חיבר סך הכל 14 רומנים, כולם בגרמנית. הם תורגמו לשפות רבות; לעברית תורגם עד 2020 רק אחד מספריו, האחרון שבהם. בנוסף תורגם לעברית גם אחד מסיפורי המלחמה שלו, שהתפרסם בכתב העת "מטעם", ב-2011.
אסטריקס והקלחת
אסטריקס והקלחת (בצרפתית: Astérix et le chaudron) הוא הספר ה-13 בסדרת ספרי הקומיקס הצרפתית "אסטריקס". את ספר הקומיקס כתב רנה גוסיני ואייר אלבר אודרזו. הספר פורסם לראשונה בגרסה הצרפתית בשנת 1969. הספר תורגם לעברית בהוצאה לאור "דליה פלד מוציאים לאור בע"מ", בשיתוף עם הוצאת הספרים "מודן".
תקציר העלילה.
יוליוס קיסר מגייס כספים כדי לצייד את לגיונותיו לקראת כיבושים חדשים, אך עקב מחסור בכסף הוא מחליט להטיל מסים חדשים על הגאלים.
מנהיג השבט הגאלי שעל ההר, מוסרגמישיקס, מבקר בכפר של אסטריקס עם קלחת (שהכילה במקור מרק בצל) מלאת כסף, במטרה להחביא שם את הכסף מגובי המס הרומים, שכן בכפר גרים גאלים העשויים ללא חת, השואבים כוח על-אנושי משיקוי פלא שרוקח כהן העץ אשפיקס. מנהיג הכפר, לוחמאמיקס, מסכים למרות סלידתו ממוסרגמישיקס שמשתף פעולה עם הרומאים כאשר נוח לו, ומטיל על אסטריקס לשמור על הקלחת. אחרי סעודה חגיגית נשבע לוחמאמיקס בכבוד הכפר שהקלחת והכסף שבה יהיו בטוחים.
בבוקר שלמחרת מגלה אסטריקס שהכסף נעלם. מועצת הכפר, בראשותו של לוחמאמיקס, מטילה על אסטריקס גלות מכיוון שנכשל במשימתו וכתוצאה כך כבוד הכפר חולל. אובליקס וכלבו הנאמן מבריקס, מצטרפים לאסטריקס בגלותו על מנת לעזור לו להחזיר את הכסף ולטהר את שם הכפר, כדי שיוכל לחזור אליו.
אחרי ניסיונות כושלים להרוויח כסף באמצעות תקיפת המחנה הרומאי, תקיפת הפונדק שהקימו הפיראטים, מסחר, מאבק בגלדיאטורים, הימורים, משחק בתיאטרון ושוד בנק שאין בו ססטרציה אחת לרפואה, מחליטים אסטריקס ואובליקס ללכת למוסרגמישיקס להודות בכשלונם.
בדרך לכפר של מוסרגמישיקס מגלים השניים שיירה של גובה מס רומאי. השניים תוקפים אותו ולוקחים את הכסף שגבה, ושופכים אותו לקלחת. שמחים בכך שהצליחו למלא את הקלחת, אסטריקס מריח לפתע את הכסף ומגלה שיש לו ריח של מרק בצל. הוא מסיק מכך שזהו הכסף שנתן לו מוסרגמישיקס למשמר. הוא ואובליקס הולכים עם הקלחת מלאת הכסף לכפרו של מוסרגמישיקס שם אסטריקס חושף את מזימתו של מוסרגמישיקס: הוא גנב את הכסף ושילם אותו לרומאים כדי למצוא חן בעיניהם, בידיעה שאסטריקס וכפרו יחזירו לו סכום זהה, ובכך למעשה הם יהיו אלה שישלמו את המס לרומאים. מוסרגמישיקס תוקף את אסטריקס בדו-קרב חרבות וכמעט מביס אותו, אך צוק הסלע עליו הוא עומד מתמוטט והקלחת עם הכסף נופלת על ספינת שודדי הים של זקנאדום. אסטריקס מציל את מוסרגמישיקס ובכך סוגר את חובו. הוא ואובליקס חוזרים לכפר, החוגג את שובם ואת טיהור שם הכפר - שכן בזכותם כבודו לא חולל.
חוק גולדווטר-ניקולס
חוק גולדווטר-ניקולס (באנגלית: Goldwater-Nichols Department of Defense Reorganization Act of 1986 -חוק גולדווטר-ניקולס בעניין הארגון מחדש של משרד ההגנה) הוא חוק פדרלי משנת 1986, המגדיר מחדש את מבנה הפיקוד של הכוחות המזוינים של ארצות הברית. החוק הקרוי על שם יוזמיו, הסנאטור בארי גולדווטר וחבר בית הנבחרים ויליאם ניקולס, זכה לרוב עצום של 95 סנאטורים ללא מתנגדים ושל 327 מחברי בית הנבחרים מול 27 מתנגדים בלבד. זהו השינוי המקיף ביותר שנערך מאז יסוד משרד ההגנה האמריקני באמצעות חוק הביטחון הלאומי משנת 1947.
המטרה העיקרית של החוק הייתה לפתור את המתח הפנימי המובנה והיריבות המבצעית בין הזרועות השונות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית אשר גרמו לכשלים מבצעיים במהלך עימותים צבאיים מאז מלחמת וייטנאם, ואשר קיבלו משנה תוקף עם כישלון הטיפול במשבר בני הערובה באיראן וכפי שבאו לידי ביטוי גם בפלישה לגרנדה.
היסטוריה.
כבר במהלך מלחמת העולם השנייה התבררה בעיית השליטה על מרכיבי הכוח הצבאי האמריקני כאשר הוראותיו של המפקד העליון-הנשיא, הועברו ממנו אל מזכיר הצי בעניין הפעילות הימית, ואל מזכיר המלחמה בעניין הפעילות ביבשה ובאוויר. גבולות הסמכות והאחריות המטושטשים הובילו לבעיתיות של השליטה והבקרה על הפעילות הצבאית, וכפועל יוצא מכך גם על היעילות ואפקטיביות של ביצוע המשימות עצמן, הביאו ליצירת התפקיד המאוחד של שר ההגנה בחוק משנת 1947, ולפיו כל הכוחות המזוינים של ארצות הברית, הוכפפו לדרג אזרחי אחד בכפיפות למפקד העליון של הכוחות המזוינים –הנשיא.
הפיקוד בפועל על הכוח הצבאי היה נתון בידי המפקדים המקצועיים של הזרועות, המוכרים כמטות המשולבים. יו"ר המטות המשולבים ביחד עם הדרג האזרחי, שר ההגנה דיווחו ישירות לנשיא וקיבלו ממנו את הוראות הביצוע והפיקוח.
מבנה פיקודי מבוזר זה יצר פיתוח של תורות לחימה, הצטיידות, ופיתוח כוח אדם נפרד של כל אחת מהזרועות אשר למעשה לא היה כל קשר מבצעי ותכנוני ביניהן, ולא פתרה את בעיית התקשורת וחוסר היעילות המלווה בכשלים מבצעיים.
התפתחות הלוחמה המשולבת של כוחות יבשה אוויר וים במהלך שנות ה-70 של המאה העשרים חייב יצירת שינוי תפקודי של הפיקוד על הזרועות השונות במטרה ליצור אינטגרציה תפיסתית של מבנה הכוח אשר תוביל לתיאום ושילוב של הפעילות המבצעית בממדי הפעילות השונים.
עיקרי החוק.
השינוי החשוב ביתר שמציג החוק הוא ההגדרה מחדש של שרשרת הפיקוד על הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
על פי החוק שרשרת הפיקוד מתחילה בנשיא, ועוברת באמצעות מזכיר ההגנה ישירות אל מפקדי הפיקודים הקרביים (Unified Combatant Command (UCC)), תוך עקיפה של ראשי המטות המשולבים. החוק מגדיר את המטות המשולבים כיועץ המקצועי של הנשיא ושר ההגנה, והאחראים על בניין הכוח, האימונים והציוד עבור הפיקודים הקרביים.
יו"ר המטות המשולבים הפך למעשה ליועץ הצבאי העליון של הנשיא ומזכיר ההגנה ושל המועצה לביטחון לאומי, ואיפשר לו מבט רחב וראיה אסטרטגית כוללת של הפעילות הצבאית.
הזרועות עצמן הפכו לגופי תכנון של תורות לחימה וארגון של כח אדם, ציוד ואימונים עבור הפיקודים המבצעיים. ראשיהן הפכו למינהלנים ולא למפקדים בפועל של כוחות קרביים.