בנובמבר 1968 העלה ישראל קרגמן את החלק השני של ההצעה, מימון מערכת הבחירות לכנסת על ידי המדינה. על פי ההצעה תוגבל ההוצאה על מערכת הבחירות של כל המפלגות ל-18 מיליון לירות, 75% מההוצאות ימומנו על ידי המדינה ותקציבי המפלגות יועמדו לביקורת מבקר המדינה. בדצמבר 1968 הונחה הצעת החוק על שולחן הכנסת בהסכמת רוב סיעות הבית. על החוק היו חתומים, בנוסף לקרגמן, יוחנן בדר מגח"ל, מיכאל חזני מהמפד"ל, ויקטור שם-טוב ממפ"ם ויצחק גולן מהליברלים העצמאיים. כתגובת נגד לחוק הציע חבר הכנסת שלמה כהן-צידון הצעת חוק שתאסור מימון מפלגות מתקציב המדינה. החוק אושר בקריאה ראשונה ב-29 בינואר 1969 והתקבל כחוק ב-19 בפברואר 1969. היחידים שהתנגדו לחוק היו סיעות המרכז החופשי, העולם הזה - כוח חדש ומק"י. בדברי ההסבר לחוק נאמר: "המפלגות הן חלק אינטגרלי של החברה בזמננו, בלעדיהן אין אפשרות לקיים דמוקרטיה. המפלגות הפוליטיות נאבקות להשפעתן בחברה ומשקיעות מאמצים אינטלקטואליים וארגוניים לרכישת תומכים לאידאות ולמצעים שלהן ולהגשמתם על ידי שלטון במדינה". על הזריזות שבה חברי הכנסת דאגו לחקיקת החוק נמתחה ביקורת. נגד החוק הוגשה עתירה – בג"ץ ברגמן, וב-3 ביולי 1969 ביטל בג"ץ את החוק, לאחר שקבע שהחוק פוגע בעיקרון השוויון בכך שהוא מפלה לרעה רשימות חדשות אשר אינן זכאיות על פי החוק למימון, והוא לא התקבל ברוב המיוחס הנדרש על ידי לשינויים כאלו. הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות המדינה, שחוק של הכנסת בוטל על ידי בג"ץ.
חוק מימון הבחירות הנוכחי, כקודמו, חוקק בהליך מהיר. הוא הוגש ב-20 בדצמבר 1972 והיה לחוק ב-24 בינואר 1973, עם מועד תחולה החל ב-1 בינואר 1973. החוק תוקן פעמים רבות ונוספו לו הוראות שעה מעת לעת בהתאם לנסיבות. למשל, לקראת הבחירות לכנסת התשיעית, אשר הוקדמו, חוקקה הוראת שעה שהעניקה למפלגות מקדמה על חשבון מימון המפלגות עוד לפני הגשת הרשימות המתמודדות.
דיון ציבורי סביב החוק.
בשנים האחרונות נמתחה ביקורת על חוק מימון מפלגות בטענה שהוא מספק סכומים מצומצמים מדי, ומביא לכך שמפלגות שאכן מקפידות על ההגבלות שהוא מציב לגיוס כספים נקלעות לחובות קשים. במצב זה עולה חשש שהוא מחזק מפלגות ופוליטיקאים לא ישרים, מפני שלרשות הפוליטיקאים והתנועות הישרות לא עומדים משאבים מספיקים.
טענה אחרת היא שאכיפת החוק רכה מדי.
צביקה קרצנר
צביקה קרצנר (נולד ב-18 בפברואר 1954) הוא ראש המחלקה לתסריטאות בבית הספר סם שפיגל בירושלים, תסריטאי, במאי קולנוע, במאי טלוויזיה ומורה לתסריטאות.
ביוגרפיה.
קרצנר נולד בתל אביב ולמד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. במהלך לימודיו כתב וביים את "גבור במילים", סרט קצר שזכה בפרס בתחרות הסרט הקצר ב-1978. בשנת 1983 כתב וביים עבור הטלוויזיה הישראלית את הדרמה "סחרור". מאז תחילת שנות השמונים עובד קרצנר כתסריטאי וכמורה לתסריטאות במוסדות לימוד אחדים - בית הספר לתסריטאות בתל אביב, בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, בית הספר חשיפה.
במהלך השנים כתב עשרות תסריטים לסרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה: "עתליה", ״זהו זה!״, "שתי אצבעות מצידון", "החצי השני", "סלבריטי", "20 פלוס", "שערורייה", "רחוב סומסום", "האישה האחרת", "הירושה", "טיפול נמרץ" ו"כתב פלילי". בשנת 2018 כתב את סדרת הדיגיטל IMMORTALITY שהופקה על ידי בלקפילס ועלתה לאתר החברה באפריל 2018, והשתתף בתפקיד משנה בסרט העצמאי הקצר "יום רגיל" לצד ליטל שוורץ ובת-אל מוסרי.
קרצנר מתגורר בתל אביב, היה נשוי לבמאית רונית קרצנר עד למותה ב-2020. אב לשתי בנות.
קתדרלת בווה
קתדרלת בוֹוֵה (בצרפתית: "Cathédrale Saint-Pierre de Beauvais") היא קתדרלה קתולית הממוקמת בבוֹוֵה בצפון צרפת, ומושב הבישוף של בווה, נואיון וסנלי.
הקתדרלה, שבניינתה מעולם לא הושלמה, בנויה בסגנון גותי. קמרונות בית המקהלה של קתדרלת בווה הם הקמרונות הגבוהים בעולם, ומתנשאים לגובה 48 מטר (לעומת 45 המטר של קתדרלת מילאנו באיטליה, 43 המטרים של קתדרלת קלן בגרמניה ו-42 המטרים של קתדרלת אמיין בצרפת).
היסטוריה.
העבודות על הקתדרלה החלו ב-1225 תחת הרוזן והבישוף Miles de Nanteuil מיד אחרי השריפה השלישית של בזיליקה המקורה בעץ, שנחנכה רק 3 שנים לפני השריפה. בית המקהלה הושלם ב-1272, בשתי תנופות בנייה שביניהן הפסקה בשנים 1232–1238 שנבעו מקשיי מימון עקב מאבק עם לואי התשיעי, מלך צרפת. שתי התנופות מובדלות בתזוזה קטנה בציר העבודה ובמה שסטפן מורי (Stephen Murray) מכנה "שינוי בכתב יד מסוגנן".
תחת הבישוף גיום דה גרץ (Guillaume de Grez) נוספו לגובה המבנה עוד 16 רגל (כ-4.8 מטר), כדי להפכה לקתדרלה בעלת הקמרונות הגבוהים ביותר באירופה. גובה קמרונות בית המקהלה הוא 157.5 רגל, כ-48 מטר, דבר העוקף בקלות את קמרונות קתדרלת אמיין, שנבנתה גם היא באותה תקופה, שקמרונותיה התנשאו לגובה 42 מטר בלבד. הישג זה הוא אחד ההישגים הנועזים של האדריכלות הגותית.
הקתדרלה מעולם לא הושלמה והיא כוללת רק טרנספט (בית רוחב) מהמאה ה-16, בית מקהלה עם אפסיס ושבע קפלות פוליגניות סביב האפסיס מהמאה ה-13, שאליהן ניתן להגיע דרך אמבולטוריום.
כנסייה רומנסקית מהמאה ה-10 הידועה כ-"Basse Œuvre", שרובה שוחזרה, עדיין תופסת את המקום בו תוכננה להיבנות הספינה הראשית.
העבודה נקטעה ב-1284 בקריסת חלק מהקמרונות של בית המקהלה שהושלם אך לאחרונה. קריסה זו נחשבת לעיתים קרובות כאסון שגרם להתמוטטות עצבים של הבונים הצרפתיים שעבדו בסגנון הגותי, אך להיסטוריונים מודרניים יש השגות על דעה זו: סטפן מורי מציין שהקריסה גם "מבשרת את העידן של מבנים קטנים יותר הקשורים לדעיכה הדמוגרפית, מלחמת מאה השנים והמאה ה-13." ב-1573 נפילתו של המגדל המרכזי השאפתני יתר על המידה הביאה שוב להפסקת העבודות, ואחריה נעשו רק תוספות קטנות.
בית הרוחב (טרנספט) נבנה בשנים 1500–1548 בסגנון גותי לוהב. הבנייה הגותית בקנה המידה העצום המשיכה, ובית המקהלה נבנה מחדש באותו גובה, אך עם יותר עמודים תומכים.
בית המקהלה הוערץ ביותר בקרב אדריכלים: האדריכל אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק קרא לבית המקהלה של בווה "הפרתנון של הגותיקה הצרפתית".
חזיתות המבנה, ובמיוחד החזית הדרומית, מציגות את כל העושר של הסגנון הגותי המאוחר. דלתות העץ המגולפות בחזית הצפונית ובחזית הדרומית הן יצירות מופת של אמנות גותית ואמנות רנסאנס. בבעלות הקתדרלה שעון אסטרונומי מפותח (1866) ושטיחי קיר מהמאות ה-15 וה-17, אך האוצרות האמנותיים החשובים ביותר הם חלונות הויטראז' מזכוכית צבעונית מהמאות ה-13, ה-14 וה-16, כאשר אחד היפים שבהם - דוגמה למעבר מהסגנון הגותי לסגנון הרנסאנס - נעשה בידי אמן הרנסאנס אנגרן לה פרינס (Engrand Le Prince), יליד בווה, שגם יצר מספר ויטראז'ים בכנסיית סן-אטיין בעיר.
בזמן ימי הביניים, ב-14 בינואר נחגג בקתדרלה חגיגת החמור (Feast of the Ass) המציין את בריחת משפחתו של ישו למצרים.
מצב המבנה.
במירוץ לבניית הקתדרלה הגבוהה ביותר במאה ה-13, הבנאים של קתדרלת בווה דחפו את הטכנולוגיה של אותה תקופה אל גבולותיה. על אף שהמבנה היה גבוה יותר, התמיכות היו דקות יותר כדי לאפשר למקסימום אור לזרום לתוך הקתדרלה. בסופו של דבר, נדרשה הספת מוטות ברזל לתמוך במבנה כהגנה מפני רוחות גבוהות. תמיכות הברזל הצדדיות בין התמיכות הדואות ניתן לראות בצילומים המצורפים. ב-1284, רק 12 שנים אחרי השלמת בית המקהלה, חלק מהקמרונות קרסו ואיתם מספר תמיכות דואות. כיום סבורים שהקריסה נגרמה עקב תנודות רזוננס שנוצרו עקב רוחות גבוהות ומהירות. כפי שאיור תוכנית הקרקע של הקתדרלה מראה, התכנון המקורי כלל ספינה ראשית, שמעולם לא נבנתה. לכן, היעדר התמיכה של הספינה הראשית בקטע המערבי של המבנה תורמת לחולשה המבנית של הקתדרלה.
בחלוף הזמן, צצו בעיות אחרות, חלקן דרשו מענה מיידי. בבית הרוחב הצפוני יש כעת 4 תמיכות מעץ ופלדה בגבהים שונים, שהותקנו בעשור הראשון של המאה ה-21, כדי למנוע מבית הרוחב לקרוס. בנוסף, הקומה הראשית של בית הרוחב מופרעת על ידי חבק (brace) גדול יותר שמתנשא מחפירת הרצפה בזווית 45 מעלות. חבק זה הותקן כאמצעי חירום כדי להעניק תמיכה נוספת לעמודים שהחזיקו בקמרונות הגבוהים בעולם עד עתה.
התקנים זמניים אלה יישארו בקתדרלה, עד שיימצאו פתרונות קבע. מבנה הקתדרלה בכללו נשמר והודו לא נפגע, ועדיין ניתן לראותו ולהעריצו.
אהבה אחרי הצהריים
אהבה אחרי הצהריים (באנגלית: Love in the Afternoon) הוא סרט קולנוע קומי-רומנטי משנת 1957 בבימויו של בילי ויילדר ובכיכובם של גרי קופר, אודרי הפבורן ומוריס שבלייה.
עלילת הסרט.
גיבורי הסרט הם בלש פרטי החי בפריז (מוריס שבלייה), בתו אריאן, סטודנטית לנגינה על צ'לו (אודרי הפבורן) ומושא חקירתו של הבלש - "פלייבוי" אמריקאי עשיר בשם פרנק פלניגן (גרי קופר). בעל נבגד של אחת הנשים עימהן קיים פלניגן קשרים רומנטיים שוכר את הבלש הפרטי לעקוב אחרי פלניגן. אריאן, העוזרת לאביה בתיקי החקירה במשרדו מגלה עניין בפלניגן ואף מתאהבת בו. לאחר שאריאן מגלה שהבעל הנבגד רוצה לרצוח את פלניגן היא מזהירה אותו.
אריאן, המאוהבת בפלניגן, חוששת כי ישבור את ליבה, ולכן מתחפשת לאשת מסתורין עשירה המפתה את פלניגן. פלינגן מתאהב באשת המסתורין ושוכר את הבלש הפרטי לגלות מי היא.
בסוף הסרט מתקן פלניגן את דרכיו ומחליט להתחתן עם אריאן.
U.S. Open
Hitman (משחק מחשב)
גאורגיוס הראשון מלך יוון
גאורגיוס השני מלך יוון
יוהנס השלישי קיסר אתיופיה
בזכות
יעקב השקרן