ב-1984 נשלח לצרפת כשליח "עליית הנוער" במערב אירופה. ב-1987 מונה למנכ"ל אמנות לעם, תפקיד בו כיהן עד 1992.
בין השנים 2001–2004 נשלח שוב לצרפת, כשליח הסוכנות היהודית.
קינן נפטר ב-14 באוקטובר 2021 בכפר סבא בגיל 79. הוא היה אב לארבעה ילדים.
יצירתו.
ב-1970 קיבל קינן פרס ראשון על הסיפור הקצר "קבר בהר הזיתים" במסגרת התחרות "שלושה סיפורים" של משרד החינוך.
בתחילת שנות ה-70 כתב את המילים של השיר "ים השיבולים", ללחנו של חיים אגמון, ללהקת הזמר של בית שאן. החיבור בין ים לשיבולים מקורו במגוריו בקריית ים ואחר כך בעמק בית שאן. השיר התפרסם לאחר שבוצע על ידי להקת הגבעטרון. בנוסף חיבר את השירים "עמק שלי", "פנס בשלכת" "ברוש של עצבות" ואחרים.
ב-1976 קיבל פרס משרד החינוך על הסיפור הקצר "מעשה בתיק". בהמשך פרסם מספר רומנים, וכן ספר ילדים, "נחש הפלא ממראכש".
ב-1998 כתב תסריט קצר, "זכייה במוות", שזכה בפרס הצטיינות של "רשת". שנה לאחר מכן כתב תסריט באורך מלא, "אבא שיקר".
קישורים חיצוניים.
סאבוי
דוד מנשרי
דוד מנשרי (נולד ב-28 באוקטובר 1944) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב, חוקר בכיר במרכז אליאנס ללימודים איראניים ובמרכז דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה. מומחה לאיראן, לדת ומדינה, ולחינוך גבוה במזרח התיכון.
ביוגרפיה.
דוד מנשרי נולד בטהראן שבאיראן. עלה עם משפחתו לישראל בשנת 1949. הוא גדל בראשון לציון, שם למד בבית הספר ע"ש רמז בשיכון המזרח (1950–1958) ולאחר מכן בגימנסיה הריאלית (1962-1958). דוד מנשרי מתגורר כיום בנס ציונה ונשוי לגילה לבית זקס, מורה בתיכון. הם הורים לשלושה ילדים ולהם תשעה נכדים.
לימודים והשכלה.
מנשרי סיים את לימודיו לתואר הראשון בחוגים להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה והיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב בטרם שרות צבאי בחיל המודיעין. הוא המשיך בלימודי התואר השני והשלישי באוניברסיטת תל אביב בבית הספר להיסטוריה. עבודת הדוקטורט שכתב עסקה בנושא "מקומו של החינוך הגבוה בהתפתחותה של איראן החדשה" (בהנחייתם של הפרופסורים שמעון שמיר ומיכאל חן). במהלך המחקר שהה שנתיים באיראן בסיוע מענק מחקר של קרן פורד. בשנת 1982 הוענק לו תואר דוקטור. בשנים 1984–1986, המשיך לפוסט-דוקטורט במסגרת תוכנית פולברייט ושהה שנתיים בארצות הברית באוניברסיטת קורנל ובאוניברסיטת פרינסטון.
כבר בעת לימודיו לתואר השני היה מנשרי חוקר במכון שילוח (כיום מרכז דיין) ועוזר הוראה בחוג למזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב. עם קבלת תואר הד"ר היה למרצה בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה וחוקר במרכז דיין. ב-2006 הקים את מרכז אליאנס ללימודים איראניים, שהיה מרכז מחקר ראשון מסוגו בישראל, ועמד בראשו עד שנת 2010.
פועלו האקדמי.
עיסוקו האקדמי העיקרי של פרופסור מנשרי הוא בתחום הלימודים האיראניים, בהם הוא מתמקד בהיסטוריה החדשה של איראן, דת ומדינה, אסלאם פוליטי (בעיקר שיעי), אזור המפרץ הפרסי ומרכז אסיה ותולדות החינוך במזרח התיכון. בשנת 1997 הוא הקים את הקתדרה הראשונה בישראל ללימודים איראניים על-שם פרוויז ופוראן נזריאן ובשנת 2006 הקים את המרכז הראשון ללימודים איראניים בישראל, הכל באוניברסיטת תל אביב. בין 1996 ל-2000 כיהן מנשרי כראש החוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה. בין השנים 2001 עד 2005 כיהן כראש החטיבה לתוכניות מיוחדות ומאז כיהן כדיקן לתוכניות מיוחדות. במסגרת תפקידו זה, היה מנשרי אחראי על בית הספר לתלמידי חו"ל, המכינות הקדם-אקדמיות (מכינה לסטודנטים עולים ולישראלים), המחלקה ללימודי עברית, התוכניות לשילוב מדענים עולים במסגרת סגל המחקר של האוניברסיטה וכן על "אוניברסיטה בעם"—תוכנית ייחודית המשלבת נוער מהפריפריה החברתית במסגרת לימודים בקמפוס. מנשרי הנחה שורה ארוכה של סטודנטים לתארים מתקדמים. חלק גדול מהמרצים באוניברסיטאות ובמוסדות המחקר הרלוונטיים היו מתלמידיו. ב-1 באוקטובר 2011 פרש לגמלאות מאוניברסיטת תל אביב ונהיה לפרופסור אמריטוס, כ-50 שנה לאחר שהחל ללמוד בה. למעשה, היה מנשרי מי שהקים ופיתח את תחום לימודי איראן באקדמיה הישראלית. בשנים 2011–2015 כיהן מנשרי כנשיא המרכז האקדמי למשפטים ולמנהל עסקים ברמת גן. עתה הוא עמית מחקר באוניברסיטת פרינסטון.
פרופ' מנשרי שהה לצורך מחקר והוראה באוניברסיטאות מובילות בעולם. כבר בתקופת לימודי הדוקטורט יצא למחקר באיראן, שם אסף חומר לכתיבת התיזה (ובעקבותיה ספר) על החינוך הגבוה באיראן. עם השלמת עבודת הדוקטור, יצא לשתי שנות חקר (1984-1986) באוניברסיטאות פרינסטון וקורנל (בארצות הברית), במסגרת קרן פולברייט. מאז היה פרופסור אורח באוניברסיטאות: שיקגו (1990-1989), קורנל (1994-1993), מלבורן (ספטמבר-נובמבר 2000), מינכן (נובמבר 2000-מרץ 2001), ואסדה (יפן; אפריל-אוגוסט 2011), אוניברסיטת מונאש (אוסטרליה, אוגוסט-ספטמבר 2010), אוניברסיטת ייל (אוקטובר 2010-ינואר 2011), אוקספורד (ינואר-אפריל)2011, מאינץ (גרמניה; אפריל-אוגוסט 2011) ועתה הוא עמית מחקר באוניברסיטת פרינסטון (אפריל-אוגוסט 2015). כמו כן היה מנשרי עמית מחקר במכון הוושינגטוני למדיניות מזרח תיכונית (קיץ 1997) ומרצה במרכז הבינתחומי הרצליה (2010-2007).
מנשרי משמש כפרשן לענייני המזרח התיכון בכלי התקשורת השונים ובעיתונות הכתובה בישראל ומחוצה לה.
פעילות ציבורית.
לצד פעילותו האקדמית, דוד מנשרי פעיל בארגונים חברתיים-ציבוריים שונים. בעיקר בתחום הסיוע לסטודנטים משכבות חלשות ועולים חדשים. בין תפקידיו הציבוריים אפשר למנות את הפעילויות הבאות:
פעילות ציבורית בארגונים בינלאומיים:
מחקרים.
תחומי מחקריו.
מחקריו של דוד מנשרי מתמקדים באיראן במאות ה-19 וה-20, החל מתקופת שלטון בית קאג'אר, עבור בתקופה הפהלווית, משפחת המלוכה האחרונה, וכלה בתקופה מאז המהפכה האסלאמית (1979). מחקריו עוסקים בהיבטים שונים הכוללים היסטוריה, דת, חברה, תרבות ויחסים אזוריים. במסגרת מחקריו הוא כתב גם על פונדמנטליזם אסלאמי, שיעה, מרכז אסיה, המפרץ הפרסי, וכן על תרומתה של מערכת החינוך לקידום הפרט והחברה.
החינוך בתהליך בנייתה של איראן החדשה.
עבודת הדוקטורט של מנשרי עובדה והורחבה לספר Education and the Making of Modern Iran, שיצא לאור בשנת 1990, בהוצאת אוניברסיטת קורנל. הספר בוחן את ההיסטוריה של החינוך הגבוה באיראן מאז ראשית המאה ה-19, אז החלה איראן לשלוח סטודנטים ללימודים בחו"ל, ועד התקופה הפוסט-מהפכנית. לצורך מחקר זה שהה מנשרי שנתיים באוניברסיטאות באיראן, בשנים 1975–1977. במשך שנתיים אלו, ביקר מנשרי באזורי המדינה השונים, שהה במוסדות להשכלה גבוהה וגם בילה זמן רב בקרב האוכלוסייה הכפרית והשבטית.
מנשרי רואה בחינוך כאחד מן התחומים החשובים של הרפורמה באיראן, מאז החלה הפתיחות למערב והרצון לחקות את אורחותיו. מחקר זה בוחן את החינוך כמושא לרפורמה בפני עצמו וכאמצעי לרפורמה נרחבת יותר. בספרו מנתח מנשרי את מגוון השינויים בתוכנית הלימודים ובמערכת החינוך, שהייתה מבוססת קודם לכן על החדר (מָכְּתַבּ) המסורתי האסלאמי המתמקד בלימודי הדת, ועברה למתכונת חינוך מערבי, באמצעות הוראת מדעים ושפות זרות ובשליטת המדינה. בספר מגולל מנשרי שינוי זה על רקע המאבק שהתפתח באיראן סביב הקמתם של בתי ספר חדשים, בין דורשי הרפורמה לאנשי הדת דבר אשר התפתח למלחמת תרבות של ממש ולבסוף גברה ידם של דורשי הרפורמה. רזא שאה (1941-1921) החל ברפורמה עוד טרם המלכתו ופעל להאחדת מערכת החינוך והכפפתה למרות הממשלה המרכזית, תוך בניית תוכנית לימודים חדשה המדגישה ערכים של לאומיות, מודרניזציה וחילון. בתקופת שלטונו של יורשו מחמד רזא שאה,(1941-1979) התחוללה מהפכה חינוכית באיראן שאפשרה כמעט לכל ילדי איראן לפקוד את בתי הספר. האדמיניסטרציה של השאה ביקשה אמנם לעצב את החינוך (ובתוך כך גם ליצור נאמנות למשטר ולכל אשר הוא מייצג), אך סופה של תקופה זו במהפכה עממית ב-1979 שהביאה למיגור משטר השאה בפרט, והמלוכה בכלל, ולכינונו של משטר אסלאמי. תוכני החינוך אמנם השתנו, את המתכונת של שיטת החינוך המערבית נשארה תקפה. כך, לדעת מנשרי, אין מנוס מהמסקנה, כי החינוך החדש אכן ניצח. גם המשטר האסלאמי ממשיך במידה רבה להתבסס על המדעים החדשים ולבטח אינו רוצה לחזור אל ה"מכתב" או להימנע מהוראת שפות זרות.
מחקרו מתבסס, בין היתר, על ספרי הלימוד באמצעותם ניסו שליטיה של איראן לעצב את התלמידים. עד 1979 בכל ספר לימוד של "יחידות ההוראה" (מורים ומורות חיילים שיצאו לשליחות לביעור הבערות בכפרים) התנוססו בעמוד הראשון תמונה של השאה, תמונה שנייה של רעייתו ותמונה שלישית של יורש העצר. שליטי איראן היו מודעים לתכנים שהופיעו בספרי הלימוד, אך לא יכלו לשלוט באופן שבו נקלטו המסרים בקרב התלמידים, כך שחינוך מגמתי לא הניב בהכרח תמיכה בלתי מסויגת במנהיגים, כפי שהדבר התבטא בסופו של דבר במהפכה האסלאמית. בעקבות המהפכה, חזרה השליטה של אנשי דת במערכת החינוך, אך דווקא היום הנוער האיראני סקפטי יותר לגבי הכוח של הדת מאשר בחברות מוסלמיות אחרות ואין בכך למנוע פעילות של סטודנטים וארגוני נשים, ואת התפתחותה של תעשיית הקולנוע, שגשוגם של ארגוני נשים ועוד.