יום שפה הרוסית הוא אחד מהימים שנקבעו על ידי החלטת האו"ם מטעם אונסק"ו. יום השפה הרוסית הוא אחד מהימים הרשמיים של האו"ם לציון שש השפות הרשמיות של האו"ם: אנגלית, ערבית, ספרדית, סינית, רוסית וצרפתית. כמו כן נקבע על ידי אונסק"ו יום לציון השפות הילידיות, יום שפת האם ויום השפות. מטרה נוספת היא להעלות מודעות להיסטוריה ולתרבות ולפיתוח של אחת כל משש השפות הרשמיות של האו"ם בקרב אנשי הארגון.
אחת הדרכים לחגוג את יום זה היא להיחשף ל:שיר רוסי, ספר, יצירות מוזיקליות, ספרותיות, תחרותיות, תערוכות, הרצאות, מופעים שונים ומופעים של אנשי תרבות ברוסית של אומנים שונים - ולמצוא את היופי בהן.
פפיון ערבות
פפיון הערבות (שם מדעי: "Anthus godlewskii"; באנגלית: Blyth's pipit) הוא עוף קטן ממשפחת הנחליאליים, אשר ניזון מחרקים קטנים, מזרעונים ומגרעינים. הוא חי ומתרבה באזורים סלעיים והרריים. גודלו נע בין 15 וחצי ל-18 סנטימטרים"," ומשקלו כ-38 גרם.
פפיון הערבות דוגר במונגוליה ובאזורים הסמוכים לה ברוסיה ובסין. להקת הפפיונים נודדת אל אתרי החריפה שבדרום אסיה הודו ומיאנמר וכן לאזור המפרץ בדובאי, לאיחוד האמירויות ולעומאן.
גג'באטור
גג'באטור (בהונגרית: Gagybátor) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית גג'באטור קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-295 תושבים בשנת 1990 עד 190 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-35%).
בגג'באטור חיו מעט יהודים.
פפיון הרים
פפיון ההרים (שם מדעי: "Anthus similis") הוא עוף קטן ממשפחת הנחליאליים. כמו יתר בני משפחתו הנחליאליים, מזונו של פפיון ההרים מורכב מחרקים קטנים, חסרי חוליות.
תיאור.
אורך גופו של פפיון הרים בוגר הוא כ-18 סנטימטרים ומשקלו כ-30 גרם. הפפיון בעל טופר אחורי ארוך מאוד שבאמצעותו הוא שומר על שיווי משקל בהליכה על הקרקע, ורגליו ארוכות. צבעו חום חולי, ומעל לגבה שלו ישנו פס בהיר. צבעו הבהיר מסייע לו להיעלם ולהסתתר במסווה בין הצמחייה והסלעים כך שיהיה לטורפים קשה למצוא אותו ולזהותו. קריאות התעופה של פפיון ההרים קצרות ונוקשות ומזכירות את הקולות של דרור הבית. שירתו דו-הברתית קצרה, ומושמעת בדרך כלל כאשר הפפיון נמצא בתעופה.
קינון, דגירה ורבייה.
במרבית השנה, פפיון ההרים מסתתר וקשה למצוא אותו. בתחילת האביב, בחודשים פברואר ומרץ, הזכרים מצייצים ופותחים בסדרת שריקות הנשמעות מרחוק, תוך עמידה על סלע או על שיח, או בזמן שהם עפים. כך הם נוהגים לסמן את הטריטוריה שלהם ומחזרים אחר הנקבות. במהלך חודש מרץ, הנקבות מטילות ביצים, הקן של פפיון ההרים בנוי מזרדים ומענפים רכים. הקן בדרך כלל ממוקם מתחת לסלע או לשיח, ובכול הטלה נולדים שלושה או ארבעה גוזלים.
תפוצה.
פפיון ההרים מצוי בעיקר בישראל ובארצות הסמוכות לה - לבנון, סוריה וירדן. בנוסף, קיימים תת-מינים של פפיון ההרים בתפוצה עולמית רחבה. בישראל, ניתן למצוא את פפיון ההרים בעיקר באזורי הבתות ובמדרונות הטרשיים בחלקו המזרחי של הגליל, בגלבוע, ובחבל יתיר בצפון הנגב. בנוסף, ניתן לצפות בו גם במזרח גוש דן, בחרמון, ברמת הגולן, במזרח חבל לכיש ובשומרון.
הפפיון מצוי בעיקר באזורי הבתות מפני שהסביבה מדוללת מעצים, ולכן סכנת הטריפה על ידי חנקנים ובזים מופחתת, מכיוון שאלו נעזרים בעצים בתור עמדות תצפית בשביל ללכוד ולצוד את הטרף. בישראל קיימת הידלדלות בתפוצת המין והוא נמצא בסכנת הכחדה.
אנטוני ויט
אנטוני ויט (בפולנית: Antoni Wit, נולד ב-7 בפברואר 1944) הוא מנצח פולני.
ביוגרפיה.
ויט נולד בקרקוב. משנת 2002 עד 2013 היה מנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של ורשה. כמו כן עבד עם התזמורת הסימפונית של נווארה מעונת 2010–2011 עד עונת 2016–2017 והופיע עמה כמנצח האורח הראשון שלה. במאי 2013 מונה למנהל אמנותי של האנסמבל הספרדי, היושב בפמפלונה.
ויט סיים את לימודיו באקדמיה למוזיקה של קרקוב (שנקראה אותם ימים Państwowa Wyższa Szkola Muzyczna) בשנת 1967. הוא למד ניצוח אצל הנריק שיץ, והלחנה אצל קשישטוף פנדרצקי. בהמשך למד בפריז אצל נדיה בולאנז'ה.
ויט ניצח על הפילהרמונית של ברלין, שטאטסקאפלה דרזדן, תזמורת האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא, תזמורת טונהאלה בציריך ובלונדון על תזמורת רשות השידור הבריטית, תזמורת פילהרמוניה, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, התזמורת הפילהרמונית של קרקוב, והתזמורת הסימפונית הלאומית של קטלוניה בברצלונה.
ויט הקליט יותר מ-90 אלבומים, רובם בחברת נקסוס, ורבים מהם עם תזמורת הרדיו הלאומית של פולין בקטוביץ, שבה כיהן כמנהל אמנותי בשנים 1983 עד 2000. הוא התמחה ביצירותיהם של מלחינים פולנים כמו הנריק גורצקי, וויצך קילאר, קשישטוף מאייר, ויטולד לוטוסלבסקי, קרול שימנובסקי וקשישטוף פנדרצקי, שאת יצירתו רקוויאם פולני הקליט בשנת 2004.
ויט זכה בפרס קאן קלאסיקל על הקלטתו ל"סימפוניית טורנגאלילה" של אוליבייה מסייאן; גם ההקלטה שלו למחזור "מולדתי" (Má vlast) של בדז'יך סמטנה זכתה לשבחים רבים.
ויט מלמד באקדמיה ע"ש פרדריק שופן בוורשה.
מארק אלן (שחקן סנוקר)
מארק אלן (באנגלית: Mark Allen; נולד ב-22 בפברואר 1986) הוא שחקן סנוקר מקצועני צפון אירי. נכון לאוגוסט 2022, מדורג במקום ה-14 בעולם.
קריירה.
בשנת 2003 זכה אלן בתחרות הראשונה שלו, אליפות צפון אירלנד בסנוקר לחובבים. בשנת 2004 זכה אלן באליפות אירופה בסנוקר לחובבים ובאליפות העולם בסנוקר לחובבים. שנה לאחר מכן נכנס לסבב הסנוקר המקצועני העולמי. הוא הגיע לרשימת 16 המדורגים הראשונים בעולם תוך שלוש עונות בלבד.
למרות כישרונו והעובדה שנמצא באופן קבוע במקומות גבוהים בדירוג העולמי, ניצח אלן רק בשנת 2009 את תחרות המקצוענית הראשונה שלו, כשזכה בטורניר ג'יאנגסו קלאסיק.
כעבור 3 שנים נוספות הצליח אלן סוף סוף לזכות בתואר הדירוג הראשון שלו, כשהביס בגמר הטורניר העולמי הפתוח (World Open) לשנת 2012 את סטיבן לי בתוצאה 1–10.
ב-2018 זכה בטורניר המאסטרס היוקרתי כשניצח בגמר את קיירן וילסון בתוצאה 7–10.
הישגים.
עד כה זכה אלן בשישה תוארי דירוג, חמישה תוארי דירוג מינוריים, ובשלושה תארים לא דירוג.
כמו כן, ביצע 530 רצפים רשמיים של מאה נקודות ומעלה, וכן השלים פעמיים רצף מקסימלי רשמי של 147 נקודות.
רווחיו של אלן מענף הסנוקר עומדים על מעל 3.5 מיליון פאונד.
סגנון משחק.
אף על פי שהוא ימני באופן טבעי, משחק אלן עם יד שמאל, אך כשהוא משתמש במקל העזר, הוא מחליף לידו הימנית.
בשל סגנון משחקו המהיר וההתקפי, מכונה אלן "האקדח" (The Pistol).
ויליאם באפין
ויליאם באפין (William Baffin; בסביבות 1584 – 23 בינואר 1622) היה נווט ימי וחוקר ארצות אנגלי. נודע במסעות לגילוי המעבר הצפון-מערבי בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט. באחריתו עסק במיפוי חופי ים סוף והמפרץ הפרסי מטעם חברת הודו המזרחית הבריטית.
חייו ופועלו.
אין מידע מהימן על מוצאו ועל חינוכו של ויליאם באפין. ככל הנראה נולד בלונדון למשפחה ממעמד נמוך. הוא נזכר לראשונה במסמכים כאשר שירת ב-1612 כנווט הראשי במשלחת הרביעית של ג'יימס הול לגרינלנד. אחרי שובו הועסק באפין בספינות ציד לווייתנים סמוך לשפיצברגן בשירות חברת הסחר המוסקבאית .
ב-1615 שימש באפין כנווט של ה"דיסקברי" , הספינה שתרה את מצר הדסון בחיפוש המעבר הצפון-מערבי מהאוקיינוס האטלנטי אל המזרח הרחוק. המסע נערך מטעם "חברת הסוחרים של לונדון, מגלי המעבר הצפון-מערבי" שנוסדה ב-1612. במהלך ההפלגה ביצע באפין תצפיות אסטרונומיות ומדידות גאות ושפל שאושרו ברבות הימים, כאשר החוקר ויליאם פּארי עבר ב-1821 באותו נתיב. המשלחת של 1615 הגיעה עד לפתח מפרץ הדסון אבל נאלצה לחזור על עקבותיה בשל הקרח שחסם את דרכה. ב-1616 שוב הפליג באפין כנווט על סיפונה של ה"דיסקברי" שחדרה אל תוך הארכיפלג הארקטי הקנדי. הספינה עברה בחופי מערב גרינלנד עד למצר דייוויס וכך התגלה הים השולי הגדול של האוקיינוס הארקטי, שייקרא בעתיד על שמו – מפרץ באפין. בהפלגה זו הגיע באפין כ-480 ק"מ צפונה מעבר למה שהגיעו קודמיו באזור זה. מכיוון שלא אותר נתיב ימי חופשי מקרח בצפון קנדה אל המזרח הרחוק, לא נמשכו הפעולות למציאתו במשך 200 השנים הבאות, וקו הרוחב שאליו הגיע באפין ('45 77°) בצפון קנדה לא נחצה אלא רק ב-1852, בתקופת החיפושים אחרי המשלחת האבודה של פרנקלין.
משנזנחו המיזמים לגילוי המעבר הצפון-מערבי, פנה באפין לשירות בחברת הודו המזרחית הבריטית, אולי מתוך כוונה להגיע למעבר הימי בצפון אמריקה מצדו השני, ממערב למזרח. ב-1617 הפליג בדרגת רב-חובלים לסוראט שבהודו הבריטית, ובדרך הגיע למוח'א שבתימן ולנמלים אחרים בים סוף ובמפרץ הפרסי. בשובו ללונדון בספטמבר 1619 זכה להערכה מיוחדת בשל המפות שיצר במהלך מסעו. ב-1620 הפליג שוב למזרח. ב-22 בינואר 1622, במהלך העימותים של הבריטים והפרסים מול הפורטוגזים במפרץ הפרסי, נשלח באפין לחוף לביצוע מדידות של ביצורי קשם שבמצר הורמוז ונהרג מפגיעת כדור שנורה מידי חיל המצב הפורטוגזי הנצור באי שבמצר.