שיאה העולמי, אותו קבעה באליפות העולם ב-1987 ברומא, הוא אחד מהשיאים הוותיקים ביותר בטבלת השיאים העולמיים. היא שברה שבע פעמים את השיא העולמי. שלוש פעמים באצטדיון וארבע פעמים באולם סגור.
קוסטדינובה זכתה ארבע פעמים בתואר ספורטאי השנה של בולגריה בשנים: 1985, 1987, 1995 ו-1996. כמו כן, זכתה חמש פעמים בתואר ספורטאי השנה של הבלקן. זכיות אלו הפכו אותה לספורטאי (גבר או אשה) בעל הזכיות הרבות ביותר בתואר זה הן בבולגריה והן בבלקן. היא גם נבחרה על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית כאחת מעשר האתלטיות המצטיינות במאה ה-20.
ב-1995 ילדה קוסטדינובה את בנה ניקולאי חודשים ספורים לפני שניצחה באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה בשוודיה. ב-1999 התגרשה קוסטדינובה מבעלה שהיה גם מאמנה לאורך כל הקריירה הספורטיבית שלה ובמקביל הודיעה על סיום הקריירה הספורטיבית שלה, וזאת לאחר שלמעשה, היא חדלה להתחרות כבר ב-1997. מ-1999 קוסטדינובה שימשה כסגנית נשיא התאחדות האתלטיקה הבולגרית ומ-2003 ועד 2005 כסגנית שר הספורט בממשלת בולגריה. בנובמבר 2005 נבחרה לתפקיד נשיאת הוועד האולימפי הבולגרי.
סטטיסטיקה.
עליונותה של קוסטדינובה במקצוע הקפיצה לגובה לנשים בולטת מבחינה סטטיסטית. (מעודכן למאי 2008)
מנתח
כיבוש ירושלים בידי דוד
כיבוש ירושלים בידי דוד הוא אחד מסיפורי התנ"ך המוזכר במקרא בספר שמואל ובספר דברי הימים. הסיפור מתאר את כיבוש ירושלים היבוסית על ידי דוד, והפיכתה לבירת הממלכה המאוחדת. ההערכה היא כי לפני כיבוש העיר על ידי דוד, התגוררו בה כ־2,000 בני אדם, ואילו בתקופת שלטונו התגוררו בה כ־5,000.
הסיפור והשינויים.
הסיפור מופיע במקרא פעמיים: ב, וב. בין שני המקורות יש הבדלים ניכרים.
בשני המקורות מסופר שדוד ואנשיו (בדברי הימים 'כל ישראל') באים ליבוס ואלה אומרים לו "לא תבא הנה". בתגובה לוכד דוד את מצודת ציון ויושב בעיר. אלא שבעוד שבדברי הימים מסופר שדוד מבטיח למכה היבוסים שיהיה לראש, ויואב אכן עושה זאת, הרי שבשמואל יש אזכור לא מובן של "העורים והפסחים":
אזכור זה, וכן האמירה "כל מכה יבוסי ויגע בצנור" היו נתונים לפרשנויות רבות.
עם זאת המקרא מספר לנו כי לדוד הייתה אחיזה כלשהי בירושלים לפני עלייתו למלוכה, כאשר הניח שם את ראשו של גולית לאחר הקרב המפורסם: "וַיִּקַּח דָּוִד אֶת-רֹאשׁ הַפְּלִשְׁתִּי וַיְבִאֵהוּ יְרוּשָׁלִָם; וְאֶת-כֵּלָיו שָׂם בְּאָהֳלוֹ".
עיסקת ג'יבריל
טמילים
טמילים (Tamil או Tamils או Tamilians בטמילית: தமிழர்) הם עם אסייתי שמקורו בדרום הודו ובצפון מזרח סרי לנקה. הטמילים מונים כ-75 מיליון איש, מהם למעלה מ-60 מיליון בהודו, 3 מיליון בסרי לנקה, וכמיליון במלזיה.
כ-87% מן הטמילים מחזיקים בדת ההינדואיסטית. כ-5% הם נוצרים (בעיקר קתולים) וכ-6% הם מוסלמים סונים. מיעוט זניח משתייך לדת הג'אינית.
הטמילים בסרי לנקה מתחלקים לבני האוכלוסייה הטמילית הוותיקה ולצאצאים של עובדים בכפייה במטעי תה שהובאו לאי מטאמיל נאדו במאות ה-19 וה-20 על ידי הבריטים. הגורמים המאחדים את העם הטמילי, שמעולם לא חי תחת שלטון אחד, הם מורשת תרבותית והיסטורית עתיקת יומין, וכן השפה הטמילית. היחסים בין הבריטים לטמילים היו יחסים טובים, והבריטים הכירו במיעוט הטמילי ובנו לו מוסדות חינוך.
בניגוד למדינת טמיל נאדו, שהיא מדינת לאום לעם הטאמילי, קיימת פזורה נרחבת של בני הלאום, בעיקר בסרי לנקה.
בשנת 1948 זכתה סרי לנקה לעצמאות מהממלכה המאוחדת והפכה לדמוקרטיה סוציאליסטית. הטמילים הם מיעוט של כ-20% באוכלוסיית המדינה לעומת הרוב (כ-74%) הסינהלי. בראש הממשלה עמד אדם המשתייך לרוב הסינהלי בסרי לנקה. מדיניות הממשלה קיפחה את הטמילים, דבר שבא לידי ביטוי בבחירת השפה הסינהלית לשפה הרשמית במדינה, הגבלת מספר הטמילים בשירות הציבורי ובכניסה לאוניברסיטאות. מדיניות הזאת יצרה ניכור בין המיעוט הטמילי לרוב הסינהלי והובילה למאבק הטמילים בממשלה. מאבק זה היה מאבק להכרה בשפתם ודתם של המיעוט הטמילי.
בנוסף, מאבקם של המיעוט הטמילי עבר ממאבק למען אוטונומיה במסגרת המדינה תחת השלטון הסינהלי למאבק בדרישה להגדרה עצמית במסגרת מדינה נפרדת. המחלוקות בין המיעוט ההינדי לבין הרוב הסינהלי בנושא זה הובילו בתחילת שנות השמונים למלחמת אזרחים במדינה דמוקרטית זו. במרכז המאבק היה הארגון הטמילי "טיגריסי השחרור של טאמיל אילם" שהוקם בשנת 1976. המאבק התאפיין בריבוי התנקשויות פוליטיות ופיגועי התאבדות. ב-17 במאי 2009 הוכנע ארגון הטיגריסים הטמילים על ידי ממשלת סרי לנקה והודיע על הנחת נשקו.
במרץ 2010 הודיעה מפלגת הטיגריסים הטמילים כי הסכימה לוותר על עצמאות כללית, ולקבל שלטון עצמאי אזורי בצפון-מזרח המדינה.
איסטור
אסטור
אסטריפיקציה
טובל ושרץ בידו
טוֹבֵל וְשֶׁרֶץ בְּיָדוֹ הוא ביטוי הלכתי, המצוי במקורות חז"ל, המתאר אדם שמבקש לעשות תשובה, ולתקן את דרכיו - אך באותו הזמן ממשיך לעשות מעשה פסול.
חז"ל השתמשו בביטוי כדי להדגיש שהאדם צריך לעזוב את חטאיו לפני שהוא מקבל עליו תשובה ודרכי תיקון. בימינו מקובל ביטוי זה לתיאור אדם שמתאמץ במעשי טהרה וצדיקות, אבל לא נפטר לפני כן מהרגליו הרעים והמגונים או שתוך כדי קיום מעשה הטהרה או המצווה הוא עובר עברה בדרגה גבוהה יותר. לדוגמה קיום מצווה או מנהג שולי תוך כדי העלבת חברו בבחינת מצווה הבאה בעבירה.
משמעותו ההלכתית של הביטוי היא שאדם הנוגע באחד משמונת השרצים המוזכרים בתורה נחשב טמא, וכדי להיטהר עליו לטבול במקווה. ואולם אדם הטובל במקווה בעודו מחזיק במקור לטומאתו, ודאי שלא ייטהר. חז"ל המשילו את האחיזה בשרץ לאחיזה בחטא, ואת התשובה לטבילה במקווה.
מקור.
הביטוי מופיע לראשונה בתוספתא בהקשר של דיני תענית ותשובה, שבהם אין מועיל הצום והתפילה אם אין האדם גם מתכוון באמת לכך שברצונו בעזיבת החטא:
מקור מאוחר יותר שבו מובא הביטוי הוא בתלמוד הבבלי, שם הוא מובא בהקשר דומה:
רש"י הסתמך על המדרש והשתמש בביטוי, כפי שהוא מוכר היום:
כלב רועים
כלב רועים מתאר תפקיד מסורתי שניתן למספר גזעי כלבים במשק הבית האנושי. המטלות הכללות בתפקיד זה מורכבות ומרובות: בנוסף לתפקיד הבסיסי שלהם לדאגה ושמירה על העדר מלוכד, עליהם אף להגן על העדר מפני שודדים וטורפים למיניהם כגון זאבים, וכן להיות בני לוויה במסעותיו הרבים והארוכים מחוץ לבית של הרועה.
עבודת הרעייה.
כלבי הרועים אשר נחשבים קלים לאילוף, מסוגלים אף להגיב לפקודה שניתנה מבעליהם ממרחק של חצי קילומטר. פקודות האילוף כוללות שריקות מיוחדות, תנועות ידיים ואף תנועות עיניים.
תפקידי כלבי הרועים הם בעיקר כינוס העדר ושמירה עליו, שני תפקידים הדורשים תכונות שונות, ולכן נבחרים עבורם גזעי כלבים שונים.
כינוס העדר.
התנהגות כלבי הרועים מתבססת בעצם על התנהגותם של אבות אבותיהם - הזאבים. כדי ללכוד את טרפו, משתמש הזאב בטכניקה של מארב, התגנבות ומרדף. כלבי הרועים מסתמכים למעשה על אותה הטכניקה למעט הבדל אחד קטן וחשוב ביותר - אי טריפת החיה הניצודה, או במקרה שלהם, העדר. במהלך הביות ופיתוח הגזע שם האדם "מעצור" בתהליך של פגיעת בעל החיים.
רוב גזעי כלבי הרועים המשתמשים בטכניקת איסוף העדר הם כלבים בגודל קטן עד בינוני. על הכלבים להיות זריזים ביותר, וזאת כדי שיוכלו לכנס את העדר במהירות.
כלב הרועים יכנס את העדר בשתי שיטות עיקריות:
שמירה על העדר.
כלבי הרועים שתפקידם להגן על העדר הם כלבים גדולים ומסיביים אך עם זאת עדינים ביחסם אל העדר, ניתן לראות זאת בגזע הרועה ברגמסקו, גזע רחב ממדים, המכוסה פרווה עבה המגנה עליו מפני חיות מזיקות.
כלבי הרועים בדרך כלל דומים חיצונית לכבשים כדי לבלבל את הזאבים וגם כדי להשתלב בעדר.
מלבד מהשתלבות הכלב מהבחינה החיצונית, דואג הרועה להשאיר את הכלבים מגיל צעיר מאוד עם עדר הכבשים, כך שהכלבים רואים את העדר כמשפחה, ואת עצמם כחלק ממנו. יתרה מכך, לעיתים קרובות משאירים המגדלים את העדר בלי השגחתם ועם שלושה כלבי רועים במרעה הפתוח, בידיעה שהכלבים יעשו כל שביכולתם כדי להגן על העדר.
צובה
צוֹבָה פַּלְמָ"ח צוֹבָה (ובעבר נקרא גם צובא) הוא קיבוץ הממוקם בפרוזדור ירושלים, ליד מבשרת ציון. הקיבוץ נמצא על שלוחת הר שגובהה 735 מטר מעל פני הים, ולידו נמצא תל צובה שגובהו 769 מטר.
הקיבוץ הוקם ב-19 באוקטובר 1948 על ידי חיילים משוחררים, בוגרי הכשרות, יוצאי הפלמ"ח. לקיבוץ הוקצו כ-4,102 דונם, משטחו של הכפר הערבי ס'וּבַּא אשר שכן באתר עד מלחמת העצמאות ושטחים נוספים בשפלה.
המייסדים חברי הפלמ"ח, רצו לקרוא לקיבוץ בשם: "משגב פלמ"ח"; אך הוועדה לקביעת שמות יישובים ואתרים סרבה, ודרשה לשמר את שם המקום. כפשרה נבחר השם "פלמ"ח צובה". בשנותיו הראשונות הקיבוץ סבל מקשיים ומעזיבות רבות אך במהלך השנים מצבו התייצב והשתפר.
ענפי הכלכלה של הקיבוץ הם: תעשייה (מפעל "אורן" לשמשות בטיחות לרכב ושמשות נגד ירי), חקלאות (הכוללת מטעים, כרמים, שלחין, זיתים, עגבניות וכרוב הידרופוני (גדל על המים)). בקיבוץ וסביבתו ישנן אטרקציות רבות כגון: עין צובה והנקבה באורך 50 מטר, ומערת יוחנן המטביל. ענף התיירות, כולל את פארק השעשועים "קיפצובה" לילדים, ומלון כפרי "צובה". בנוסף קיים בקיבוץ גם אולפן לעברית.
ארכאולוגיה והיסטוריה.
ליד הקיבוץ נמצא הר צובה הכולל את תל צובה, שבו שכבות מהתקופה הכנענית בארץ ישראל. בשמו צובה, נזכר היישוב לראשונה בתנ"ך, כציון מקום ישובו של יגאל בן נתן מצובה, אחד מגיבוריו של דוד (שמואל ב', פרק כ"ג, ל"ו). מתקופת בית ראשון מצויים בסמוך לצובה שרידים חקלאיים רבים, בעיקר טרסות, מערכות מים וגתות, וקברים.