ז'אן אנדרה מסנה (בצרפתית: Jean-André Masséna ; 6 במאי 1758 - 4 באפריל 1817), היה מרשל של צרפת בימי מלחמות צרפת המהפכנית, מקרב בני דורו כישוריו בשדה הקרב מדורגים שניים רק לנפוליאון עצמו. כינויו בקרב חייליו היה "ילדו היקר של הניצחון".
רקע.
מסנה נולד לסוחר זעיר בעיר ניס, אז חלק מממלכת סרדיניה. למשפחתו שורשים יהודיים, שם משפחתו המקורי הוא "מנשה". בגיל 13 הצטרף מסנה לצוות ספינה שבה שהה ארבע שנים בים התיכון, הבין שהים אינו בשבילו והחליט להצטרף לצבא הצרפתי, כחלק מהלגיון המלכותי האיטלקי. ההחלטה השתלמה, שכן הוא הצליח להתקדם עד לדרגה הגבוהה ביותר האפשרית עבור מי שאינו בן אצולה. לאחר שהבין שלא יוכל להתקדם עוד עקב מוצאו הנחות, פרש מהצבא. ב-1789 עסק תקופה קצרה בהברחה, וב-1791 הצטרף לצבא צרפת המהפכנית, שם מוצאו לא היווה מכשול והוא מונה לקצין.
קריירה צבאית.
באותה תקופה נהוג היה שהחיילים בוחרים את קציניהם, ולכן אדם בעל ניסיון כמסנה קודם מהר, וכבר ב-1793 נעשה מפקד דיוויזיה. במהלך השנים 1796–1797 ניצח במספר קרבות שהחשוב שבהם הוא קרב ריבולי. ב-1799 השתתף בקרבות בשווייץ, בקרב ציריך השני הנחיל תבוסה מוחצת לאלכסנדר רימסקי-קורסקוב. במהלך המצור על ג'נובה הצליח להתגונן די זמן וריתק אליו די כוחות אוסטריים כדי לאפשר לנפוליאון לנצח בקרב מרנגו. בסיום המצור הוא הפסיד את ג'נובה, אולם השיג לצבאו אישור מעבר בטוח לאדמות בשליטת צרפת. זמן קצר לאחר מכן פוטר מהצבא באשמת ביזה. ב-1804 חזר לצבא ופיקד על הגיס ה-IV של הגרנד ארמה. הוא שירת שנתיים בלבד, וחזר לצבא בעת הקרבות במרכז אירופה כנגד הקואליציה החמישית. בקרב אספרן-אסלינג, הגם שנתסיים בניצחון אוסטרי, הצטיין הגיס שבפיקודו, עת עמד כנגד התקפות אוסטריות עזות בכפר אספרן, במשך יומיים. בהמשך אותה שנה עמד בראש צבא צרפתי במטרה לפלוש לפורטוגל: "להדיר את רגלי האנגלים לים". הוא לא זכה בהצלחה רבה, וב-1810 נאלץ לסגת חזרה לצרפת. באותה שנה פרש סופית מהצבא, ומת כמה שנים מאוחר יותר.
הגירת הולכי הרגל
ממלכת רומניה שנוסדה במחצית השנייה של המאה ה-19 באיחוד הנסיכויות מולדובה עם וולאכיה סירבה, בניגוד להתחייבותה עם ההכרה בעצמאותה, לתת אזרחות למרבית תושביה היהודים. לדוגמה, בשנים 1878–1900 רק 200 יהודים רומנים זכו לקבל רשמית אזרחות רומנית. באמצעים שונים כמו חקיקה מפלה וקיפוח בכל דרך אפשרית נדחקו היהודים כמיעוט וכקהילה לחיי עוני מרודים. בין השאר נאסר על היהודים לשהות בתחום הכפרי, העוסקים ברוכלות או תיווך הואשמו בשוטטות והיו צפויים לגירוש. כן נאסרה קבלתם לשירות המדינה, לבתי חולים כלליים וכדומה. אפילו בעסקים פרטיים של יהודים נדרש שמספר העובדים היהודים לא יעלה על רבע ממספרם הכללי של העובדים. היהודים, אשר הבינו שמצבם הכלכלי והאזרחי ברומניה לא עומד להשתפר, הצמיחו מתוך יאושם תנועת הגירה, שחלקה פנתה גם אל ארץ ישראל. בגלל מצבם הכלכלי הירוד, המהגרים נאלצו לרוב לנוע בדרכים ברגל ולהסתמך במידה רבה על סיוע הקהילות היהודיות דרכן עברו.
הקבוצה הראשונה.
ב-1900 היה משבר כלכלי ברומניה, בחלקו גם בגלל הבצורת של השנה הקודמת. בחודשי החורף של 1900 יהודים רומנים רבים מכרו רכושם על מנת להשיג אמצעים לצורך הגירה, מרביתם לכיוון המערב וחלקם לכיוון ארץ ישראל. מעטים מהם הצליחו לצבור את הסכום הדרוש לנסיעתם ולכן אימצו את הרעיון של תנועה רגלית ("עלייה לרגל") לכיוון יעדם, תוך היעזרות בקהילות היהודיות שבדרכם. ב-15 במרץ, צעיר יהודי בשם גינסברג הקים בברלאד חברה בשם Drumeţii (ברומנית:"עוברי הדרך"), שבה נרשמו יותר משישים חברים ששמו להם למטרה להגר כקבוצה בהליכה ברגל. הקבוצה קנתה שני סוסים, שנועדו לשאת חפצים וצידה, התקינו לעצמם נעלי איכרים גסות אופינצ' OPINCI לצעידה וכן ילקוטים בהם עמדו לשאת את מזונם, והוציאו לעצמם דרכונים. ביום ה-19 באפריל היוצאים רחצו במקווה ולמחרת היו נכונים ליציאה. נערך טקס פרידה מרגש בו נכחו כחמשת אלפים מקומיים ו-69 המהגרים ("הס"ט-ים") יצאו לדרכם תוך כדי שירת המזמור "Despărţirea" (הפרידה). ביום 22 באפריל יצא לאור גיליון חד פעמי של הכרוז "Daţi ajutor" (ברומנית:"הושיעו נא"), שהופק על ידי אברם אקסלרד ובו כתב הרופא ד"ר פרידמן:
בכרוז הופיע שיר בשם Drumeţii, שחיבר אברם אקסלרד, ידיעות שונות הנוגעות ליציאת המהגרים ומכתבים שהגיעו מחוץ לרומניה.
ממדי ההגירה.
בשנת 1900 הגירת "הולכי הרגל" גאתה ואגודות רבות, שמנו 100 עד 500 חברים ששמו להם למטרה להגיע אפילו ברגל לנמל הגרמני המבורג, קמו בערים רומניות רבות. בבוקרשט קמו 5 אגודות, ביאש קמו 3, בברלאד 3, בגאלאץ 2 ובערים בראילה, פוקשאן, בוזאו, טרגו פרומוס, רמניקו סראט ופודו אילואיי אגודה אחת בכל אחת מהן. רק בשבוע שלפני חג השבועות בשנת 1900 יצאו לדרכם 6,000 הולכי רגל יהודים.
תנועות וארגוני נוער בישראל
מאיץ ההדרונים הגדול
אלטינטופ
קנדיס בושנל
קנדיס בושנל (באנגלית: Candace Bushnell; נולדה ב-1 בדצמבר 1958) היא סופרת אמריקנית. ספרה "Sex and the City" היווה השראה לדרמה הטלוויזיונית המצליחה "סקס והעיר הגדולה".
בושנל נולדה בעיירה גלסטונבורי שבקונטיקט, ולה שתי אחיות צעירות. בגיל 19 נשרה מלימודיה באוניברסיטת רייס שבטקסס, ועברה לניו יורק בשאיפה להיות שחקנית, זאת ללא הצלחה יתרה. בושנל פנתה לכתיבה, והייתה ידועה בעיר ניו יורק גם כבליינית. ב-1994 החלה לכתוב עבור הניו יורק אובזרבר את הטור "Sex and the City" שעסק בחיי החברה והמין של רווקות ניו יורקיות, המסופר מנקודת מבטה של קארי בראדשו בעלת טור בעיתון "ניו יורק סטאר" הבדיוני. ב-1997 פורסם אוסף של טורים אלו כספר בעל שם זהה. הזכויות על הספר נרכשו על ידי המפיק ההוליוודי דארן סטאר, שביסס עליו, אם כי לא במדויק, סדרת טלוויזיה חדשה בעלת שם זהה עבור רשת הטלוויזיה HBO. "סקס והעיר הגדולה" שעסקה בחייהן האישיים של שלוש רווקות בשנות השלושים לחייהן, ורווקה בשנות הארבעים לחייה, המתגוררות במנהטן, הפכה לסדרת להיט, ושודרה במשך שש עונות בין השנים 1998 עד 2004. ב-2008 יצא לאקרנים סרט קולנוע שהיווה המשך לעלילת הסדרה. הצלחתה של "סקס והעיר הגדולה" הביאה לבושנל פרסום עולמי, והיא פרסמה ששה ספרים נוספים. בושנל כותבת על חייהן של נשות ניו יורק.
ב-2002, לאחר רומן בן חודשיים, נישאה לצ'ארלס אסקגארד, רקדן בלט הצעיר ממנה בעשר שנים.
ספריה.
הספרים: "ארבע בלונדיניות" ו"זה ג'ונגל שם בחוץ" ראו אור בעברית בהוצאת כנרת.
קנדס בושנל
אל אהלי
קוציץ
קוציץ (שם מדעי: "Acanthus") הוא סוג במשפחת הקוציציים הכולל כ-50 מינים.
תיאור הסוג.
הסוג כולל כ-50 מיני עשבים רב-שנתיים, הנפוצים ביבשות אסיה, אירופה ואפריקה, כאשר רוב המינים מתרכזים באגן הים התיכון. פירוש השם הלטיני הוא 'קוצני', ומכאן גם השם העברי. יש לציין כי השם מתייחס לקוצניות של החפה, ולא כל המינים קוצניים בעליהם.
סוג זה נתן את שמו למשפחה כולה. בהקשר זה יש להזכיר שרוב בני המשפחה אינם קוצניים.
עלי הסוג מהווים השראה לעיטורי עמודים מתרבות יוון העתיקה ורומא העתיקה.
מאפייני הסוג.
כל בני הסוג הם עשבים רב-שנתיים, שעליהם מחולקים לאונות.
הפרחים ערוכים בשיבולת ארוכה (כלומר, יוצאים מציר של עמוד הפריחה).
סימן הסוג הוא חפה קוצני בחלקו. חפה הוא איבר בצמח, גלגול של עלה, אך הוא אינו מטמיע וצמוד לפרח. לדוגמה, במין מרווה דגולה, החפה הוא סגול. התפקיד המיוחס לחפה הוא הבלטת עלה הכותרת.
החפה של סוג זה הוא בעל שיניים קוצניות.
צבע הפרח לבן, אורכו כ-3.5 עד 5 סנטימטר. מספר האבקנים 4. סימטריית הפרח היא דו-צידית, ובכך הוא דומה לפרחי משפחת השפתניים. פרחים אלה מואבקים על ידי דבורים.
הפרי הוא מטיפוס הלקט, הנפתח עם הבשלת הזרעים. בצמח קיים מנגנון ה'זורק' את הזרעים במרחק מסוים מצמח האם.
מיני הסוג.
כאמור, בסוג זה כ-50 מינים. בישראל קיימים שני מינים, האחד הוא צמח בר והשני צמח נוי.
שרגא אברמסון
שרגא אברמסון (24 בנובמבר 1915, י"ז בכסלו תרע"ו - 6 באפריל 1996, י"ח בניסן תשנ"ו), היה חוקר תלמוד וספרות עברית וערבית מימי הביניים. חתן פרס ישראל.
קורות חייו.
אברמסון נולד בצ'חנוביץ שבפולין כאחיו הצעיר של פנחס אורן (אברמסון) ולמד בישיבת לומז'ה. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל ולמד לימודי תואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר מכן למד בבית המדרש לרבנים באמריקה. הוא הצטרף לסגל ההוראה לתלמוד באוניברסיטה העברית, קודם לדרגת פרופסור חבר בשנת 1957 ובשנת 1963 לפרופסור מן המניין. היה גם בעל הסמכה לרבנות.
ספרות התלמוד עמדה במרכז תחומי עניינו והוא עסק בספרות הגאונים והראשונים, כשהוא עוסק גם בחקר הלשון הערבית והתמקד בחקר הספרות העברית והערבית בימי הביניים. ספריו המוכרים בתחום הם "במרכזים ובתפוצות – על תקופת הגאונים", "עניינות בספרות הגאונים", "מפי בעלי לשונות", "רב ניסים גאון: חמישה ספרים, שרידים מחיבוריו" ו"רבנו חננאל". כן יצאו לאור ביוזמתו מהדורה מבוארת של כתב יד בנושא מסכת עבודה זרה ושו"ת גנוז של הגאונים.
משנת 1959 היה אברמסון חבר האקדמיה ללשון העברית ובשנים 1974–1981 שימש סגן ראש האקדמיה. במהלך השנים הוא היה גם יו"ר ועד המינוח באקדמיה וחבר בוועדות למונחי ספרנות ופסיכולוגיה. בשנת 1972 הוא החליף את יחזקאל קוטשר כעורך "לשוננו" ועמד בראש המערכת עד 1980. כמו כן היה אברמסון חבר מערכת בכתיבת המילון העברי מטעם האקדמיה.