בזמן השלטון הקומוניסטי באלבניה היה המסגד סגור, והוא נפתח מחדש ב-18 בינואר 1991, לאחר נפילת המשטר.
ציורי הקיר (פרסקו) שבמסגד מציגים עצים, מפלי מים וגשרים וכן תיאורי טבע דומם, מחזות נדירים באמנות מוסלמית.
במסגד מתקיימים סיורים יום-יומיים.
שרה שילה
שרה שילה (נולדה ב-1958) היא סופרת ישראלית, מחברת רב המכר שום גמדים לא יבואו, זוכה פרס ספיר 2007.
ביוגרפיה.
שרה שילה נולדה תחת השם שרה בבלי בירושלים. בבעלותו של אביה היו מסעדות ועסקי קייטרינג. השיפור המתמיד במצב הכלכלי הוביל את משפחתה לעבור משכונה לשכונה ברחבי ירושלים. שילה נתקלה בגזענות כלפי מוצאה המזרחי כבר בבית הספר, "ששם השאלה הראשונה שהיו שואלים אותי בחצר האספלט הייתה מאיזו עדה את והייתה איזו אי נוחות כשהייתי אומרת את האמת".
בשנת 1976 הגיעה שילה במסגרת גרעין נח"ל למעלות. מנחה הגרעין היה יגאל שוורץ, לימים פרופסור לספרות, אך הוא לא זיהה בה כישרון כתיבה. שילה טענה שהיא סבלה מהפרעות קשב וריכוז, אך ההפרעה לא אובחנה בשל היעדרה של מודעות לתופעה באותה תקופה.
שילה אהבה את מעלות, והחליטה לגור בה דרך קבע. היא החלה לעבוד במעון לילדים. באותה תקופה גם פגשה את בעלה לעתיד, אבנר שילה. שרה ואבנר החליטו להקים את ביתם במעלות, שם נולדו שלושת ילדיהם הראשונים. במשך שנותיה במעלות ביצעה שילה פעילויות קהילתיות רבות בעיר, ביניהן הקמת הפעוטון הפרטי הראשון, המרכז לגיל הרך במתנ"ס, ולקיחת חלק בהקמת בית הספר הניסויי בתפן. כמו כן, עסקה שילה בקליטת עולים חדשים, ניהלה גלריה והפעילה תיאטרון בובות. ב-1989 פורסם ספרה הראשון, ספר הילדים "מעשה בחושך". בשנת 1991, היא ומשפחתה עברו לגור בכפר ורדים, שם נולדה בתם הרביעית, ושם היא כתבה את "שום גמדים לא יבואו". לאחרונה עברה להתגורר עם משפחתה בקריית טבעון. בין היתר היא מלמדת כתיבה יוצרת וספרות באוניברסיטת חיפה. ב-2017 השתתפה בכתיבת התסריט לסרט התיעודי "ארץ אהובה שלי" בהפקתם של אנשי הקולנוע יעל קיפר ורונן זרצקי, שצולם במעלות, ומתרכז בסיפורם של מהגרים שהגיעו לעיר בעשרים השנים האחרונות מהודו, לבנון וברית המועצות לשעבר. הסרט הוצג בפסטיבל דוקאביב ב-2017, וב-2018 הוקרן בערוץ 8.
ב-2022 יצא לאור הרומן השני שלה, משפט אהבה, בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
תהליך כתיבת "שום גמדים לא יבואו".
ב-1998, החליטה שילה להתמסר לכתיבת הספר "שום גמדים לא יבואו" - סדרת מונולוגים של בני משפחה בצל הקטיושות. היא עזבה את עבודתה והקדישה את עצמה לספר:
לאחר תהליך כתיבה ממושך היא הגישה את הספר להוצאת עם עובד, שפרסמה אותו ב-2005 בשיתוף מפעל קסת לספרות ביכורים. ספר זה זכה להצלחה מסחרית יוצאת דופן, לביקורות משבחות ולמספר פרסים, בהם פרס ספיר.
אוגרים ושימושם במעבד
Netstat
הפקודה netstat (הלחם של network statistics) מציגה את החיבורים הפעילים, טבלאות ניתוב וסטטיסטיקות של התעבורה הנכנסת והיוצאת מהמחשב לרשת (רשת מקומית ו/או רשת האינטרנט). הפקודה קיימת במערכות ההפעלה Unix ודומותיה (למשל Mac OS, לינוקס ו-BSD), וחלונות NT. הפקודה משמשת לזיהוי תקלות ולהערכת כמות התעבורה היוצאת והנכנסת ברשת.
מבנה הפקודה.
codice_1
מבנה הפלט.
הפלט של הפקודה מורכב ממספר עמודות:
אבטחת המחשב האישי ברשת.
הפקודה netstat יעילה באיתור רוגולות מכיוון שלרוב הן יוצרות התקשרויות למחשבים ברשת האינטרנט. עם זאת, מכיוון שהפקודה עובדת רק בשכבת התעבורה של מודל ה-TCP/IP, היא לא יכולה לגלות תוכנות שעובדות בשכבות נמוכות יותר (לדוגמה דרייברים בשכבה הפיזית).
היסטוריה.
הפקודה netstat הופיעה לראשונה בגרסה 4.2 של BSD. במערכת Windows 95 הוסבה התוכנה גם לשורת הפקודה של חלונות כחלק מהשימוש במימוש של קוד ה־IP מ־BSD שם.
במערכות לינוקס היא מומשה מחדש ובצורה לא לגמרי תואמת כחלק מהחבילה net-tools. אולם פיתוחה של חבילה זו הופסק וחבילת iproute, מחליפתה, כוללת את הפקודה המקבילה ss (קיצור של Sockets Statatistics).
פרשת האיש במזוודה
פרשת האיש במזוודה הייתה פרשת ניסיון כושל של שירותי המודיעין המצריים, בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20, להפעיל אזרח ישראלי שחצה את הגבול למצרים כמרגל.
ראשית הפרשה.
מרדכי לוק עלה לישראל ממרוקו בשנת 1949. שירת בצה"ל, היה נשוי ואב לילדים, נגר במקצועו שסטה לפשע. היו לו חמש הרשעות בעבירות שונות, החל מזיוף וכלה בהסגת גבול.
בשנת 1961 בגיל 28, חצה את גבול רצועת עזה, שהייתה אז בשלטון מצרי. בחצותו את הגבול לרצועת עזה, מסר ידיעות סודיות למצרים. הוא הועבר לקהיר, שם ישב כשנה בכלא. לאחר מכן שידר שידורי תעמולה בקול הרע"ם מקהיר - רדיו קהיר בעברית, ובהמשך הציע את שירותיו למודיעין המצרי. המצרים קיבלו את ההצעה, אימנו את האיש בקורס לסוכנים בקהיר ושלחו אותו לעיר נאפולי שבאיטליה שאמורה הייתה להיות הבסיס לפעולותיו, כשהיעד הוא מדינת ישראל. כאשר נראה היה למצרים כי האיש אינו עומד בהתחייבויותיו, ואיננו מביא להם מודיעין בעל ערך, חשדו כי הוא סוכן כפול או כי הוא עומד לחדש את קשריו עם ישראל. הם זימנו אותו לפגישה בבית קפה ברומא ב-17 בנובמבר 1964. תוך כדי הפגישה, ארבעה מצרים חטפו אותו ואילצו אותו להיכנס לרכבם תחת איומי אקדח והביאו אותו לשגרירות המצרית ברומא.
האיש במזוודה.
בתחומי השגרירות ניסו המצרים להרדים את לוק באמצעות שתיית תה עם סם הרדמה אך הוא הערים עליהם והצליח להקיא את המשקה. לאחר מכן הכניסו אותו למזוודה בצורת ארגז גדול. ב-18 בנובמבר 1964 הובילו המצרים את המזוודה לנמל התעופה לאונרדו דה וינצ'י ברומא, לשם שליחתה לקהיר בטיסה מס' 784 של חברת התעופה "יונייטד ערב איירליינס", כ"מזוודה דיפלומטית" (Valise Diplomatique - במינוח הבינלאומי), המיועדת למשלוח למשרד החוץ המצרי בקהיר. מחמת חסינותה הדיפלומטית, עברה המזוודה את המכס האיטלקי ללא בדיקה וחיפוש. כאשר הייתה המזוודה בדרכה אל המטוס, שמע לפתע הסבל האיטלקי שהוביל אותה קולות חנוקים הבוקעים מן המזוודה וקוראים באיטלקית: "!Salvatemi! Aiutatemi" ("עזרו לי! הצילו אותי!"). הסבל העיד לאחר מכן: "...לפתע חשבתי, אלוהים, זהו איטלקי והערבים האלה חוטפים אותו - ברנש פוליטי או משהו כזה. מי יודע מה הם יעשו לו שם בקהיר".
כשהחלו הצעקות לבקוע מן הארגז, תפסו אותו שני דיפלומטים מצרים שליוו את הארגז, ודחפו אותו לתוך מכונית מסחרית מסוג פולקסווגן, שבה הובא לנמל התעופה. כשניסו השוטרים ואנשי המכס לעצור את הרכב, הופיע מצרי נוסף וטען כי המזוודה הכילה כלים מוזיקליים והקולות שבקעו מן הארגז היו קולות של אוויר שנפלט ממפוחים של אקורדיונים שהיו במזוודה. המכונית נמלטה מן המקום, אך נעצרה על ידי שוטרים רכובים על אופנועים שדלקו אחריה. השוטרים הובילו את המכונית ושני נוסעיה המצרים לתחנת משטרה.
בתחנה, פתחו השוטרים את המזוודה, וגילו בה את לוק כשהוא קשור לכיסא, ראשו נתון בקסדה שחוברה לדופן המזוודה ורגליו נתונות בנעליים שהודבקו לרצפת המזוודה. חורי אוורור קטנים בדופן המזוודה אפשרו לו לנשום.
לוק טען באוזני השוטרים כי הוא מרוקאי בשם יוסף דהן שבא לרומא מנאפולי לפגוש את המצרים בבית קפה, שם הולעט בסמים והוכנס למזוודה. השפעת הסמים פגה בטרם הועמסה המזוודה על המטוס, מאחר שהמטוס איחר להגיע. שני המצרים, שזוהו כנושאי משרת מזכיר ראשון בשגרירות המצרית, שוחררו מאוחר יותר. שניהם הוכרזו על ידי ממשלת איטליה כ"אישיות בלתי רצויה".
בהמשך החקירה, כאשר נתבררה לשוטרים זהותו האמיתית של לוק, סיפר האיש לחוקריו שהוא עבד עבור המודיעין המצרי תמורת שכר של מאה עד מאה וחמישים דולר לחודש. עוד הוסיף כי הוצב בנאפולי, כדי לרגל אחר מתקני נאט"ו. לדבריו, בא לרומא כדי לדרוש העלאה בשכרו. החוקרים לא השתכנעו מדבריו וסברו כי לו היה האיש דג רקק לא היו המצרים טורחים לחטוף אותו. הם חשדו כי האיש פעל כסוכן כפול בשירות ישראל, או לפחות כי המצרים סברו כך, וחטפו אותו כדי לחקור אותו בחופשיות, בדרכים המקובלות אצלם. לוק, שחרד לחייו, ביקש מהמשטרה להמשיך ולהחזיקו במעצר.
גילויו של האיש במזוודה ברומא, זכה לכותרות ראשיות בעיתוני ישראל. כתב "ידיעות אחרונות", שראה את לוק בידי המשטרה, כתב בעיתונו:
התירוץ הדחוק שהעלתה השגרירות המצרית היה כי המדובר הוא בחילופי מזוודות. נתברר כי המזוודה יוצרה באיטליה כמזוודת-ארגז להובלת מטענים קטנים בטיסות מסחריות. המזוודה והתקני הכבילה והאוורור שהותקנו בה העלו את הסברה כי המצרים כבר השתמשו בה קודם לכן לצורך דומה, לדעת האיטלקים, כדי להחזיר למצרים קולונל מצרי בשם זגלול עבד אל-רחמן, שברח ממצרים ונעלם ברומא בשנת 1962. תושבי רומא נהגו להתבדח ולהתקשר בטלפון לשגרירות המצרית ולשאול מתי יוצאת המזוודה הבאה לקהיר.
המשפט והמאסר.
ב-24 בנובמבר 1964 הוסגר מרדכי לוק על ידי שלטונות איטליה לישראל, ולמחרת הובא בפני שופט שלום בתל אביב שפסק לעוצרו. לכתב "מעריב" שנכח בבית המשפט אמר לוק בחיוך: "יש הבדל ברור בין המשטרה המצרית והישראלית. הרבה יותר נוח לשבת כאן".
מרדכי לוק הועמד לדין בבית המשפט המחוזי בשישה סעיפים, ביניהם:
להגנתו טען לוק כי ברח מישראל עקב סכסוך משפחתי והטרדות מצד המשטרה נגדו. בנוסף, אין ראיות לכך שידע על התועלת בידיעות שמסר וכי לא הייתה לו כוונה לפגוע בביטחון המדינה. כן טען כי הידיעות שמסר למצרים היו בגדר "העמדת פנים", "אחיזת עיניים" ו"הטעיה".