החוויה במחנה, אם כן, היא של מאבק ה"אני" על ייחודו, מאבק נואש נגד התאפסותו, נגד איבודו את עצמו והפיכתו ל"אחר", להמון: כך, למשל, אובדן התעודות של וייכרט בידי הנהלת המחנה, מתגלגלת אל תוך חוויה פנימית של השתכחות עצמית, של טשטוש ה"אני". במקרים אחרים, גם האפשרות לאינטימיות עם האחר, ליצירת קשר שיש בו דווקא ייחוד, נעשית גורם מעורר חרדה עבור וייכרט, שכן היא מתקשרת היטב לאימה מן המחיקה העצמית.
גם לילך נתנאל מזהה אצל פוגל את הסלידה משותפות הגורל עם האחר, סלידה שהיא הכמיהה לפרישה אל רשות העצמי. נתנאל נדרשת לתמונה החותמת את הרומן – הנסיעה בקרון הבהמות הצפוף אל יעד לא נודע – שהיא תנועה כפויה, המתרחשת, באורח פרדוקסלי, "במרחב ללא מקום, [...] העצורים משוללים כל תואר, חוץ מעובדת הימצאותם בחלל הדחוק של הקרון". פוגל בחר שלא לתאר את מבעם של העצורים המובלים ולא את דיבורם, אלא את נוכחותם בלבד: "הנוכחות עצמה, זו הופכת בקרון להיות גורם מעיק, אלים וחודרני שבא לידי ביטוי בריח. ריח הזיעה, הבל הפה, צחנת הגוף, אלה הופכים להיות סמן של נוכחות". הריח כמו סותם את החלל המועט שנותר בין גוף לגוף, ורומז כי מקורה של הסלידה טמון בעצם השהות יחד.
פרי מציין כי לכאורה, מדיווחו של וייכרט, נדמה שהמעבר ממחנה למחנה הוא מסלול של החמרה גוברת והולכת, כאשר כל מחנה נדמה גרוע מקודמו. אולם, בקריאה זהירה מסתבר כי אין הדבר כה חד-משמעי: כך, לדוגמה, תנאי השינה כמו גם המזון טובים יותר; מזג האוויר אף הוא נעים בהשוואה לקור המקפיא בארנדון. בחיי הקהילה היהודית בארנדון קיים גם צד מרשים ואנושי, ואילו המנהלה הצרפתית איננה עקבית במגבלות שהיא מטילה על העצורים (ולעיתים היא אף מתירנית ממש). לפיכך, פרי מסיק כי ב"כולם יצאו לקרב" משובצים, בכוונת תחילה, פרטים המקשים על היווצרותו של רושם חד-ערכי אצל הקורא ביחס למצבם ה"אובייקטיבי" של העצורים; לעומת זאת, ההרעה "האמיתית, העקבית, היא בהתגלותם ההולכת וגוברת של יסודות בנפש, ההופכים את המציאות החיצונית לשאובה גם מנבכי נפשו של וייכרט".
במובן זה, פרי סבור כי גזירת הגורל החיצונית איננה אלא בת-דמותה של גזירה פנימית, הנטועה במעמקי התודעה. למעשה, המפגש עם האחר איננו רק מוחק את ה"אני", אלא גם חושף דבר-מה מתוכו, מנפשו-שלו: צרפת, גזירותיה ומחנותיה אינם אלא העצמה מטאפורית של כוחות נפש וקווי אופי המצויים זה מכבר בעציר, שכן כל מה שיש אצל השובים יש גם אצל הנשבים: "לא רק לדו חותר להיוודע 'כמה אחוזים נאצי בכל אחד מאיתנו, כמה אחוזים קומוניסט'; לא רק בדמיונה של צרפת מדמדמים בכל צל צנחנים גרמנים וגייס חמישי; ולא רק לצרפת איבה מושרשת ל'אחר'". כל אלה הן תופעות הרווחות בנפשו של וייכרט ובתודעתם של חבריו, יושבי המחנה.
פרי מצביע על כך שהוויית ה"סוגריים" של המחנה קשורה בזיקה בל-תינתק לעיוות מושג הזמן, כשההשתהות – תחושת העמידה במקום – הוא מופעו האולטימטיבי של שיבוש זה. ביטוייו הממשיים והסימבוליים של קריסת תנועת הזמן מתגלמים דרך מוטיב הקרון או הרכבת, העובר ברומן כחוט השני. כך, למשל, לא אחת מזכיר וייכרט את שריקת הרכבת העוברת מחוץ למחנות, כסמל לחיים שבחוץ ולתנועה המתרחשת בהם. אולם בעולמם של המחנות, גם הרכבת מתגלגלת לכדי סטאטיות מבהילה, מטאפורה מאיימת להתאיינות האדם בתוך דורסנות המלחמה. למעשה, הרומן כולו ממסוגר בין שתי נסיעות רכבת: זו שבפתיחתו, בדרך לאוטוויל מפאריס, וזו שבסיומו, שבעצם מהווה וריאציה על הנסיעה הראשונה, כמעין מעגל הנסגר על עצמו, ללא תזוזה ממשית. הסיום הפתוח של היצירה, המותיר את העצורים בנסיעה כמו-נצחית, מרמז כי ההתקדמות-לכאורה שחלה בזמן – המעבר ממחנה למחנה והשתנותן של עונות השנה – היא התקדמות רק למראית מעין. בפועל קיימת השהייה מתמדת: אפילו המחנות מהווים וריאציות פארודיות אלה על אלה, וכוללים אלמנטים יסודיים החוזרים בכל מקום (סצנות האכילה, תקיעת המסמרים, משחקי הקלפים וזמני השינה). אם כן, חוויית המלחמה, וביתר שאת חוויית השהות במחנות המעצר, "כמוה כהתקדמות של קרון חונה-על-מקומו, כנסיעה שאינה נוסעת", דימוי שווייכרט משתמש בו שוב ושוב, ולבסוף מגיע לכדי ממשות.
רכס טנטאקל
רכס טנטאקל (באנגלית: Tentacle Ridge; מילולית: רכס המשוש) הוא רכס ארוך שאינו מכוסה קרח, המשתרע החל ממוצאו של קרחון מקקלירי, וכיוון דרום מזרח, לצידו הצפוני של קרחון דרווין באנטארקטיקה.
הרכס נמצא דרומית להר לונגהרסט.
גובהו של הרכס 1,378 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה.
מקור השם.
שמו של הרכס ניתן לו על ידי משלחת החקר של קרחון דרווין (the Darwin Glacier Party), שהייתה חלק מהמשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1958–1956.
הרכס נקרא בשם זה, בשל מראה פסגותיו דמויי המשושים.
לקריאה נוספת.
• M. A. Bradshaw and F. J. Harmsen, The paleoenvironmental significance of trace fossils in Devonian sediments (Taylor Group), Darwin Mountains to the Dry Valleys, southern Victoria Land, U. S. Geological Survey and The National Academies; USGS OF-2007-1047, P 3
סרנץ'
סרנץ' (בהונגרית: Szerencs) היא עיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו ערים רבות באירופה גם אוכלוסיית סרנץ' נמצאת בירידה כבר שנים רבות מ-10,247 תושבים בשנת 1990 עד 8,676 תושבים בשנת 2018 (ירידה של מעל 15%).
יהודי סרנץ'.
כבר בשנת 1770 ישבו יהודים בסרנץ' ובסביבתה, רובם עסק בסחר יינות והיו ביניהם גם בעלי מלאכה, פקידים ובעלי מקצועות חופשיים.
הקהילה היהודית התארגנה בסוף המאה ה-18, והיו בה חברה קדישא, ובית כנסת שנבנה בשנת 1809 וכן מוסדות צדקה ומוסדות חינוך ביניהם ישיבה שבשיאה מנתה 60 תלמידים.
שבועות אחדים לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה בשנת 1944 רוכזו כל יהודי סרנץ' בבית הכנסת ומשם הועברו לגטו במישקולץ. בראשית יולי שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר המלחמה התחדשו חיי הקהילה. ובשנת 1948 היו במקום 147 יהודים. אחר כך הלך ופחת מספרם.
קרחון מקלירי
קרחון מקלירי או קרחון מק'קלירי (באנגלית: McCleary Glacier) הוא קרחון רחב, הזורם לכיוון דרום מערב, ונשפך אל קרחון דרווין, מערבית לרכס טנטאקל באנטארקטיקה.
הקרחון נמצא בגובה 1,503 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה.
גילוי הקרחון.
הקרחון מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, תוך שימוש בטלורומטר, ובתצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1963–1959.
מקור השם.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שם ג'ורג' מקלירי (George McCleary), שהיה קצין יחסי הציבור של צוות הפרויקטים האנטארקטיים של ארצות הברית ((U.S. Antarctic Projects Officer (USAPO) בין השנים 1961–1959, והקים את העלון של צוות הפרויקטים (the Bulletin of the U.S. Antarctic Projects Officer).
לקריאה נוספת.
• Jane G. Ferrigno, Kevin M. Foley, Charles Swithinbank, and Richard S. Williams, Jr., Coastal-Change and Glaciological Map of the Ross Island Area, Antarctica: 1962–2005, U.S. Geological Survey Geologic Investigations Series Map I–2600–I, 1 map sheet, 23-p. text.
• Margaret Bradshaw, Successful Expedition For Canterbury Museum Deep Held Party, Antarctic Vol 12. No. 8 Issue No. 140 (June, 1992), PP 250 - 251
חלום ליל קיץ (סרט, 2016)
חלום ליל קיץ (באנגלית: A Midsummer Night's Dream) הוא סרט טלוויזיה בריטי משנת 2016 המבוסס על המחזה "חלום ליל קיץ" מאת ויליאם שייקספיר. את התסריט כתב ראסל טי דייוויס, ביים דייוויד קר והפיק ניקי וילסון. בסרט מככבים מקסין פיק בתפקיד טיטניה, מאט לוקאס בתפקיד בוטום, ג'ון האנה בתפקיד תזאוס ונונסו אנוזי בדמות אוברון. הסרט שודר לראשונה ב-30 במאי 2016 בערוץ BBC One.
יערה קידר
יערה קידר (נולדה ב-23 במאי 1980) היא היסטוריונית ואוצרת אופנה ישראלית.
ביוגרפיה.
קידר נולדה במאי 1980, במושב רמות השבים. סיימה בית הספר תיכון הרצוג בכפר סבא, בוגרת בהצטיינות של המחלקה לעיצוב אופנה בשנקר, מחזור 2006. בתום לימודיה עבדה כמעצבת אופנה בקסטרו ובמקביל כתבה על אופנה בבלוג עצמאי. לאחר שלוש שנים עזבה את בית האופנה, החלה לעצב שמלות כלה ופנתה לעסוק בחקר האופנה. בשנת 2012 עברה לניו יורק, וב-2016 סיימה את לימודי התואר השני ב-NYU. זכתה בפרס סמואל אשבורן של NYU למנהיגות והצטיינות. התמחתה במשך שנתיים במכון התלבושות של מוזיאון המטרופוליטן. קידר מרצה ב-NYU SPS, מעבירה סיורים במטרופוליטן והרצאות על עיצוב אופנה בישראל ובעולם. מ-2013 היא אוצרת תערוכות בתחומי האופנה וחקר ההיסטוריה. דוקטורנטית במחלקה ללימודי תרבות באוניברסיטה העברית בירושלים.
קידר מתגוררת עם בן זוגה עופר לופט ובנם דויד מתגוררים בתל אביב החל מסוף שנת 2019.
עבודתה.
קידר מתמחה בהיסטוריה ובאוצרות של עולם האופנה, ומתמקדת בלבוש בהקשר החברתי, התרבותי והאמנותי. בתקופת לימודיה בשנקר התמקדה קידר באופנה כחלק משדה רחב של אמנויות. במהלך לימודיה בארצות-הברית הקימה ותחזקה את עמוד האינסטגרם של אוניברסיטת ניו יורק. במוזיאון המטרופוליטן התמחתה במכון התלבושות ששימש לה קרקע פורייה להעשרת ידיעותיה באוצרות, שימור, מוזאולוגיה והיסטוריה של האופנה. תערוכת הסיום של לימודיה בניו יורק עסקה בהיסטוריית ההתייחסות לנשים במידות גדולות מאז המאה ה-18.