חצי גמר.
שני משחקי חצי הגמר הסתיימו בתוצאה 2:1. פרנץ בקנבאואר הבקיע את שער הניצחון לזכות הגרמנים, שניצחו את ברית המועצות בתוצאה 2:1, ובובי צ'רלטון האנגלי הבקיע צמד לזכות נבחרתו, שניצחה את פורטוגל בתוצאה 2:1.
גמר.
גמר מונדיאל 1966 היה אחד ממשחקי הגמר המרתקים בתולדות הגביע העולמי, אך עם זאת נחשב גם לגמר שנוי במחלוקת, שהעסיק את עולם הכדורגל עוד עשרות שנים אחריו.
אצטדיון ומבלי שבלונדון אירח את משחק הגמר של המונדיאל, שחזו בו 97,000 צופים. לאחר 10 דקות של משחק כבש הלמוט האלר שער יתרון לזכות הגרמנים, אך לאחר 4 דקות איזן ג'ף הרסט את התוצאה וקבע 1-1. מרטין פיטרס כבש לזכות האנגלים בדקה ה-78, והוביל אותם ליתרון 2:1.
היה נראה כי האנגלים היו בדרך הבטוחה לעבר התואר, עד אשר השופט השווייצרי דינסט פסק בדקה ה-90 לכדור חופשי לזכות הגרמנים. הכדור נהדף על ידי השוער האנגלי גורדון בנקס, אך וולפגנג ובר הגרמני הצליח להשתלט על הכדור החוזר ולדחוק אותו פנימה וקבע 2:2. האנגלים טענו שהייתה נגיעת יד של שחקן גרמני בכדור לאחר שהכדור נהדף, ודרשו לפסול את השער, אך השופט פסק שלא הייתה נגיעת יד, ואישר את השער.
לאחר 90 דקות של משחק, נשארה התוצאה 2:2, והמשחק נכנס להארכה.
בדקה ה-101 בעט הרסט האנגלי כדור חזק, שפגע במשקוף השער הגרמני, ונחת בדיוק על קו השער. השופט פסק תחילה לשער לזכות האנגלים, אך לאחר מחאות הגרמנים הוא ניגש להתייעץ עם הקוון טופיק בחראמוב שהיה בעמדת צפייה עדיפה. הקוון והשופט התקשו לתקשר זה עם זה עקב מגבלות השפה, אך הקוון סימן לשער, וכך אושר השער מעורר המחלוקת. השער כונה בשם "שער ומבלי" בגלל טענת הגרמנים שלא היה מדובר בשער חוקי, עד היום, כל כמה שנים, מנסים בעזרת טכנולוגיות חדשות לבחון האם הכדור עבר את קו השער במלוא היקפו.
בדקה ה-120 חתם הרסט את תוצאת המשחק, כשכבש את שערו השלישי, ואת הרביעי של האנגלים שקבע 4:2. הרסט הפך לשחקן היחיד בהיסטוריה שכבש שלושער בגמר המונדיאל.
עם שריקת הסיום פרצו רבבות אוהדים אנגלים נלהבים לכר הדשא, וחגגו עם נבחרתם את הזכייה בגביע.
את דקות הסיום של המשחק תיאר העיתונאי האנגלי קנת וולסטנהולם (Welstenholme) במשפט שנכנס לספרי ההיסטוריה: "יש אנשים שכבר על כר הדשא, הם חושבים שהכל נגמר" (נאמר בזמן שהתוצאה הייתה 3:2, והאוהדים האנגלים החלו לרדת לכיוון כר הדשא), "זה נגמר!" (בדיוק כשאמר את המשפט הראשון, כבש הרסט את השער הרביעי).
בטקס הנפת הגביע, העניקה מלכת אנגליה, אליזבת השנייה, לנבחרת האנגלית את הגביע.
מצטיינים.
נבחרת הטורניר:
אוסאביו
פוידרטוס
פוֹאֶדֶרָטוּס (בלטינית: Foederatus) הוא מונח מתקופת הרפובליקה הרומית המתאר שבט שיש עמו הסכם (פוֹאדוּס, Foedus), שאינו קולוניה רומית ואינו בעל אזרחות (קיוויטס, Civitas) רומית, אך נדרש לספק חיילים בעת הצורך. הרומים הבחינו בין ה"לטינים", שנחשבו בני ברית בדמם, וכל האחרים - שנחשבו פואדרטוס או "סוקיאי" (Socii). המילה עומדת בשורש מונחים מאוחרים יותר כמו פדרליזם.
בתקופת הרפובליקה הרומית התחוללה מלחמת אזרחים בין הרומאים לבין הקהיליות האיטלקיות שהיו מאוכזבות ממעמדן הנחות. "לקס יוליה" משנת 90 לפנה"ס בא לתקן זאת בהציעו אזרחות לכל הפואדרטי שיקבלו את תנאי החוק. היו באיטליה (לדוגמה, הראקליאה ונאפולי) שלא היו מוכנים להתמזג ברפובליקה הרומית. פואדרטי אחרים נמצאו מחוץ לאיטליה כמו גדס (כיום קדיס שבספרד) או מסליה (כיום מרסיי שבצרפת).
מאוחר יותר השתנתה משמעות הביטוי והתייחסה למנהג של סיבסודם של שבטים ברברים כגון הפרנקים, הוונדלים, האלנים והוויזיגותים בתמורה לאספקת חיילים לצבא הרומי. אלאריק, מבוזזיה הראשונים של רומא בראשית המאה החמישית לספירה, היה בראשית הקריירה שלו מנהיג חבורת פואדרטי גותית.
הסכמי הפואדוס כללו בתחילה מתן תמורה בדמות כסף או מזון, אך עם הידלדלות הכנסותיה של האימפריה במאה הרביעית והחמישית הוענקה לפואדרטי נחלת אדמה, דבר שהפך את ההסכם למעשה להיתר להתיישב על קרקע רומית. בעלי האדמות הגדולים בשטחיה המרוחקים של האימפריה גילו כי היתר זה להתיישב על אדמותיהם מצד רומא פוגע בהם. בהדרגה, תפסו הנאמנויות המקומיות את מקומן של הנאמנויות לשלטון המרוחק והנחלש של האימפריה, וזו האחרונה החלה מתפוררת ליחידות הולכות וקטנות.
בשנת 376 ביקשו הוויזיגותים שנפגעו מפלישות ההונים מהקיסר ואלנס לאפשר להם להתיישב על גדתו המזרחית של נהר הדנובה. הוויזיגותים התקבלו לאימפריה כפואדרטי. ואלנס התיר לוויזיגותים לחצות את הדנובה, ושנתיים אחרי כן, בתגובה ליחס הקשה מצד הרומים, התמרדו הוויזיגותים והביסו את הרומים בקרב אדריאנופול. אובדן כוח האדם כפה על הרומים להסתמך עוד יותר על כוחות פואדרטי.
בתחילת המאה החמישית הורכב הצבא הרומי כמעט כולו מיחידות פואדרטי. חיילים אלו היו אלו שהצליחו בשנת 451 להדוף את כוחות אטילה ההוני. בסופו של דבר היו הפואדרטי גם אלו שהנחיתו את מכת המוות על האימפריה הרומית הגוועת, כאשר מפקד הצבא הגרמאני, אודואקר, הדיח את הקיסר הרומי האחרון, רומולוס אוגוסטולוס.
פואדרטי
לינארי
זעמן
זַעֲמָן (שם מדעי: "Coluber") הוא סוג נחשים לא ארסיים הנמנה עם משפחת הזעמניים זהו סוג המהווה אב-טיפוס להגדרת המשפחה כולה והיא נקראת על שמו. מקור השם בלטינית ("Colubea" – נחש).
הסוג כולל כ-40 מיני נחשים לא ארסיים ותפוצתם רחבה ביותר – הם מצויים באסיה, אירופה, אמריקה הצפונית ובצפון אפריקה.
גופם דק יחסית וזנבם ארוך. שינהם מרובות והן הולכות וגדלות בהדרגה מקדמת הלסתות ואחורה. הם זריזים, עיניהם גדולות יחסית ומסתבר שחוש הראיה שלהם מפותח. סימן היכר נוח לסוג הוא צורתו המיוחדת של מגן המצח הדומה לפעמון.
אחדים מבני הסוג נחשבים נחשים מועילים לאדם מפני שהם טורפים עכברים וחולדות המזיקים למשק. הזעמן לא נכרך סביב טרפו אלא נושך ולוחץ אותו אל הקרקע עד למותו. הם מתגוננים על ידי נשיפת אוויר ונשיכות ומכאן שמם העברי הדומה בצלילו לשמם הנרדף ביוונית ("Zamenis" – כועס מאוד).
נחש הזעמן השחור מגיע עד כ-3 מטרים, והוא אם כן הארוך ביותר בישראל. הוא מצוי בצפון ועד באר שבע.
מיון.
בעבר השתייכו לסוג מינים שעברו לסוגים אחרים.
פוספוריל
זעמניים
הזעמניים (זַעַמָנִיִּים) (Colubridae) היא הגדולה במשפחות הנחשים ומונה כ-1,800 מינים (בארץ ישראל כ-27 מינים).
נחשים אלה מתאפיינים לפי שיני הארס:
הזעמניים מצויים בדרך כלל בין קו הרוחב 65 מעלות צפון לבין קו הרוחב 45 מעלות דרום.
על מנת לתפוס את המזון, משתקים הזעמניים את טרפם והורגים אותו על ידי חניקתו באמצעות היכרכות סביבו או מחיצתו על הקרקע. בנוסף, יש מינים אשר בולעים את טרפם בעודו בחיים. אחרים מכישים את הטרף עם שיניהם האחוריות.
רוב הזעמניים מטילים ביצים, אך חלק מהמינים משריצים.
הזעמניים מופיעים בכל הצבעים. על ראשיהם מגינים גדולים דמויי מרצפות מסודרים סימטרית. עיניהם גדולות וצורת קשקשי הגב היא מעוינת וקצותם מעוגלות. בחלק הגחון המגנים רחבים, גדולים, רעופים ובטור אחד. זנב הזעמנים הולך וצר ככל שמתקדמים לקודקודו. בניגוד למשפחות אחרות, כלל אין שרידי גפיים.
על אף שרוב המינים אינם ארסיים, קיימים כמה מינים ארסיים ולהם שיני ארס אחוריות בלבד, אך גם המינים הארסיים אינם מהווים סכנה לאדם, למעט 3 סוגים יוצאי דופן: בומסלנג (Dispholidus typus) האפריקני, נחש זרדים (Thelotornis) והסוג Rhabdophis ובאופן פחות נפוץ נחשי הבויגה (Boiga) שיכולים להרוג אדם באמצעות נשיכתם ולנחש יוצא דופן הימקגאשי (Rhabdophis tigrinus), בלוטות רעל על צווארו בנוסף לשיניו, אותם הוא משיג מאכילת קרפדות ארסיות.
כמו שאר הנחשים, הזעמניים בתרדמה בחורף הקר. חלק מן המינים יהיו פעילים ביום, חלקם בלילה וחלקם במשך כל היממה.
כאשר נתפסים הזעמניים, הם עלולים לנשוך ולאיים בהפרשה מריחה רע. בנוסף, הם נושפים ו'מתחפשים' לנחשים מזן ארסי על ידי כך שישנו את אופן תנועתם. הם זריזים ובעלי גמישות רבה, דבר שמקל עליהם במציאת מקום מסתור - מחילה, סדק, נקיק או מים.
מיני הזעמן הנפוצים בישראל משתייכים לקבוצה הראשונה, ומכאן שאינם ארסיים.
ישנן תשע תת-משפחות במשפחת הזעמניים:
בנוסף ישנה משפחה הקרויה למפרופידיים ("Lamprophiidae") שמיניה דומים מאוד להם וקל להתבלבל בין שניהם.
טיטוס לוקרציוס קרוס
זים
מבנה האירגון
תרשים ארגוני
הצגה עשרונית
מפת מידבא
מפת מידבא היא רצפת פסיפס בכנסיית גאורגיוס הקדוש בעיר מידבא שבירדן. המפה, המתוארכת לתקופה שבין המאה השישית לשביעית, מתארת את ארץ ישראל על יישוביה המרכזיים, והיא העדות החזותית המוקדמת ביותר לבנייתה של כנסיית הקבר בירושלים.
חשיפת המפה.
בשנת 1884, בעת שארכאולוגים שיחזרו כנסייה ביזנטית בעתיקות העיר מידבא, הנמצאת בעבר הירדן המזרחי, נחשפה רצפת פסיפס צבעונית אשר שימשה בכנסייה מן התקופה הביזנטית. לפי המחקר הארכאולוגי, הכנסייה בה נמצאה הרצפה הייתה בעלת צורת בזיליקה, בעלת טרנספט רחב יחסית, בדומה לכנסייה בטבחה. הפרסום המשמעותי הראשון של המפה נעשה בשנת 1897 על ידי הספרן המרכזי של לשכת הפטריארך היווני של ירושלים קליאופוס קוקילידס. הוצאה מדעית ראשונה של המפה התפרסמה על ידי פלמר וגותה בשנת 1906. המחקר האקדמי הראשון על המפה נערך על ידי מיכאל אבי-יונה, אשר פרסם את מחקרו בעברית בשנת 1953 ובאנגלית בשנה שלאחר כך.
תיארוך המפה.