בזכרונותיו של חוסייני, שהתפרסמו ב"אחבאר אל יום" הקאהירי, לאחר המלחמה, הוא כתב כי "אחד התנאים שלנו לשיתוף פעולה צבאי בין הערבים לבין גרמניה, היה, מתן יד חופשית לחיסול היהודים בפלשתינה ובמדינות ערב אחרות. באיגרת ששלחתי לאדולף היטלר תבעתי הצהרה מפורשת מצד גרמניה ואיטליה, כי הן מכירות בזכותן של המדינות הערביות לפתור את בעיית המיעוטים היהודים בצורה ההולמת את השאיפות הגזעיות והלאומיות שלהן, ובהתאם לשיטות המדעיות בהן נקטו גרמניה ואיטליה כלפי היהודים שלהן". דן מכמן אומר שהמקור היחידי לטענה הכוזבת שלאל-חוסייני הייתה יד בתוכנית ההשמדה היא הצהרה של דיטר ויסליצני ביולי 1946, לכאורה על סמך עדויות מפי שני יהודים בזמן המלחמה. מכמן מזכיר כי בשלב זה התנהל כבר התנהל מבצע הרצח במשך חודשים ארוכים. מה גם שעל פי תוכן הפגישה המתועדת בין השניים, המופתי לא הציע ג'נוסייד ויחסי הכוחות בין שני האישים ממילא לא אפשרו לו "לשכנע" את היטלר.
מול ההנהגה הפלסטינית הנאצית היו גם ערבים ומוסלמים שהתנגדו לאנטישמיות באופיה זה, הרצחני. למעט קולות וזרמים שוליים, רוב רובו של הציבור המצרי דחה את הפאשיזם והנאציזם, הן כפילוסופיות, הן כדוקטרינות, הן כמוסדות והן כפרקטיקות. רוב העיתונות המצרית, למשל, הביעה בשנים 1945–1947 את הזדעזעותה ממחנות המוות שהלכו והתגלו וחלקה ראתה בכך בעיקר הוכחה נוספת להידרדרותה של תרבות המערב. זרם חשוב בדעת הקהל הערבית, ובראשו אינטלקטואלים מצרים בולטים, כמו טה חוסיין ותאופיק אל-חכים, הביע זעזוע מהיקף השואה וחמלה על קורבנותיה. עם זאת, עמדה זו של המצרים הייתה שונה כבר אז, במובהק, מזו של התנועה הלאומית הפלסטינית והעיתונות הפלסטינית. מיעוט מקרב הפלסטינים הכחיש את השואה בעוד רובם מזערו את היקפה ובעיקר הביעו את חששם מן השימוש הפוליטי המתוחכם שיעשו מן הסתם הציונים, באסונם של בני דתם, לקידום ההשתלטות על ארץ ישראל.
מהקמת מדינת ישראל עד מלחמת ששת הימים.
לאחר הכרזת העצמאות ב-1948 ובעקבות ההלם של מפלת הערבים במלחמת העצמאות, החל בידוד חברתי גובר של היהודים בארצות ערב. הבידוד לווה בכמה גלי פרעות, ובעיראק, תימן ומאוחר יותר - מצרים, גם בגירוש. מה שהיה עד כה, בעיקרו, בוז, התחלף בשנאה כלפי "הישות הציונית" ובני בריתה ודתה, היהודים. עוצמת השנאה הייתה כעוצמת "האסון" - הנכבה – כפי שכונתה המפלה הערבית במלחמת 1948.
בראשית שנות החמישים, נטתה הכף יותר ויותר לכיוונם של האנטישמים המובהקים יותר. בדעת הקהל הערבית החלו פושטים יותר ויותר ספקות על היקף השואה ובמקביל גם זעם על "ניצולה הציני" בידי הציונים. ביטוי חד לכך נתן למשל הדיפלומט והמלומד הלבנוני ד"ר שארל מאליק, בנאום בועידת באנדונג (1955).
עלייתו של נושא ניצול השואה, ניפוחה ופיברוקה כביכול, הואצה על ידי משפט אייכמן (1960–1961) והתקרבות הכנסייה הקתולית ליהדות בועידת הוותיקן השנייה (1962–1965). שני האירועים נתפסו בדעת הקהל הפאן-ערבית, כניצחונות לא הגונים של היהדות וחיזוק למדינה הציונית, המבתרת את האחדות הערבית, עם שהיא מפיצה כזבים מעוררי חמלה בעולם הנאור-כביכול.
התנועה הפאן-ערבית של שנות החמישים והשישים, הפכה לנושא הדגל העיקרי של האנטישמיות, שהייתה לאחד ממאפייניה של ה"קומיה" (הלאומיות הפאן-ערבית). חרף היות התנועה הזו חילונית ביסודה, היא הרבתה להשתמש גם במרכיבי עבר אסלאמי, לרבות במסורות של פרשני הקוראן על יחסם הסרבני והבוגדני של היהודים למוחמד, כדי להעניק לאיבתה מעמד, עומק והמשכיות היסטוריים. במסגרת מאבקה זה, היא קשרה בין היהדות ומזימותיה לבין הקפיטליזם הבינלאומי. אכזריות היהודים תוארה כטיפוסית לאימפריאליזם וניתן לה מימד קיבוצי, על פי המסורות המוסלמיות ופרשני הקוראן.
פעילה במיוחד בהפצת רעיונות אלה הייתה תעשיית הסרטים המולאמת, במצרים של גמאל עבד אל נאצר. בסרטים על תקופת הנביא הודגשו המוטיבים של תאוות הבצע היהודית, נוסח שיילוק, כמו גם נטיית היהודים לזימה ולהפקת ממון ממנה - ראו, אפילו אבות סוחרים בבנותיהם! – מוטיב חדש, שלא היה בשעתו בקוראן; זאת, בנוסף למשטמה הנסתרת והמתוחבלת שייחסו הסרטים הללו ליהודים של העיר מדינה, במגעיהם עם הנביא.
חזונות אפוקליפטיים.
לפי עמראן נזאר חוסיין המשיח יגיע רק לאחר שיתקבלו כל הסימנים הבאים: היהודים יחזרו לארץ-ישראל ויקימו מדינה, הדג'אל (נביא השקר – בחור יהודי אדום שיער עם תלתלים) יגיע, הכנרת תתייבש, ותימן תעלה על ערב הסעודית בכוחה, תקרה מלחמת גוג ומגוג, ישראל תעלה ותשלוט בעולם לשבוע שיידמה כמו שנה, האימאם הנעלם יגיע. ואז תגיע המלחמה הסופית; הזמן להילחם ביהודים כולם, כשבזמן זה גם הסלעים והעצים יקראו: "הו מוסלמי! יהודי מתחבא מאחורי - בוא והרוג אותו!". חזון זה ידוע בשם "חדית' האבנים והעצים".
ממלחמת ששת הימים ואילך.
לאחר מלחמת ששת הימים ירד כוחה של הפאן-ערביות ועלה מחדש כוחו של האסלאם במדינות ערב. הרעיונות וההנמקות עברו מן הספרות הפאן-ערבית אל הספרות האסלאמיסטית. האכזריות, הבוגדנות ואהבת התרמית, שהאיסלאמיסטים מצאו ביהדות, עוד מימי מוחמד, באו כאן לידי ביטוי מחודש. היהדות הוצגה תכופות כמרושעת, לא מוסרית, תאבת מזימות ובצע. ישראלים וציונים, הפכו לנאצים - גזענים פושעים, גוזלי אדמה העוסקים ב"טיהור אתני". האסלאם המתעורר החל רואה כעת את היהדות והציונות כמקשה אחת, בניגוד למה שהיה לפני 1948. המאבק אסלאם-יהדות הוכר כמלחמת דת כלל עולמית רבת דורות, המגיעה עתה לשיאה, כאשר היהודים אויבי האסלאם נהנים גם מגיבוי ארבע מעצמות העל.
הממשלות הערביות אינן עושות דבר למול הכזבים הללו, ולמעשה הופכות אותם ללגיטימיים מתוך רצון להגן על עצמן מפני זעמם של בני עמם הממורמרים, משוללי הדמוקרטיה, חופש הדיבור וזכויות האדם הבסיסיות. תפיסת זו חדרה אפילו לחוגים שמרנים ומקורבים למשטרים, מאינדונזיה עד אפריקה, וכבר לא הייתה רק עניין ערבי. היא נפוצה בעיקר בחוגים מיליטנטים-קנאים, לאו דווקא אלימים, בארצות הליבה, מאפגניסטן עד מרוקו.
אנטישמיות "שמית" זו מאיימת במיוחד כשהיא בשליחות אללה, ועל כך מעידה המהפכה האיראנית ב-1979 נגד "השטן הגדול" (אמריקה והמערב ה"צלבני"), והשטן היהודי-ציוני. זוהי מלחמה טוטאלית, כיוון שהיא דתית בעיקרה. אנטישמיות מסוג זה הסיטה את הג'יהאד מייעודו המקורי והפכה אותו לכת מוות. השמדת ישראל היא הקדמה לג'יהאד מוצלח, כמו מלחמתו של היטלר ביהודים, שנתפסת אף היא כיריית פתיחה לשליטה עולמית.
בקרב מהגרים מוסלמים באירופה, האנטישמיות קנתה לה אחיזה והעמיקה, על רקע היעדר שילוב בקהילות המקומיות ובשל הקנאה בהצלחה של יהודים. מוסלמים קיצונים, ולאו דווקא אירופאים לבנים, הם ממובילי האנטישמיות באירופה. העולם האסלאמי ייבא את האנטישמיות מאירופה, "אסלם" אותה (בעיקר כמכשיר הסתת המונים בסכסוך הישראלי-פלסטיני), וייצא אותה מחדש לאירופה ולמערב, באמצעות הפזורה המוסלמית ובאמצעות תומך בלתי צפוי - מתנגדי גלובליזציה אנטי-מערביים.
המהות השלילית של היהדות, מטבע בריאתה, נתפסת כעת כגורם לסכסוך, בעוד שעד עתה, הסכסוך היה הצידוק לעוינות כלפי היהודים. הפרדוקס הוא, שבעשורים האחרונים, מי שמייחסים ליהדות את כל אותן תכונות שליליות אינם דווקא אלה הדוגלים ב"יישום השריעה" כמזור לכל חוליי האסלאם, אלא בעיקר אלה העוסקים בדעוה - תעמולה, חינוך, פעולה סוציאלית. בכל הסבר של התרחשויות, ויהא הרחוק ביותר מהסכסוך בארץ ישראל, החלה היהדות העולמית להופיע כמרכיב פעיל, קל וחומר לגבי ארצות שמתגוררים בהן מיעוטים יהודים.
התמורה העיקרית שחלה באנטישמיות של הדעווה בשני העשורים האחרונים היא עלייתה של הכחשת השואה והגדרתה כ"כזב מחודש" ו"מזימה ענקית", האופייניים ליהודים הרמאים מטבעם. בשנות ה-80 של המאה ה-20 קיבלו תימות אלה חיזוק אדיר על ידי המידע המדעי כביכול, שסיפקו מכחישי שואה במערב אירופה, כגון גארודי, רוק, פוריסון ואירווינג, שכתביהם תורגמו מייד לערבית. הייתה גם השפעה סובייטית בכיוון של מזעור השואה, אשר ניכרת למשל בעבודת הדוקטורט של מחמוד עבאס (אבו מאזן), במכון המזרחני של אוניברסיטת מוסקבה (1998), אף על פי שמאוחר יותר בחייו הוא נפגש עם רבנים אמריקאים וטען ששינה את עמדתו.
חרף הסכמי השלום עם ישראל, גם במצרים ובירדן רווחות תופעות אנטישמיות בעלות סממנים "נאצים" וכמוהן גם בערב הסעודית הפרו-מערבית כביכול. בפקיסטן – מדינה לא ערבית וללא סכסוך טריטוריאלי עם ישראל - מתקיימת ופורחת הספרות האנטישמית. וזה המצב גם ברשות הפלסטינית, דבר המתבטא בספרי לימוד, אך גם בהמעטת חשיבות השואה או אפילו הכחשתה. סקרי דעת קהל שנערכו באחרונה בקרב הפלסטינים בשטחים, כמו גם בקרב ערביי ישראל, מורים על שיעור ניכר של הדוגלים בדעה כי היקף השואה הוא מוגזם או של כאלה המסרבים להאמין בעצם קיומה.
קיצוניות אסלאמית אנטי-ציונית ואנטישמית, בולטת כיום גם בארגון חמאס; הארגון שואב את רעיונותיו בהקשר זה, בעיקר מן המאגר ההיסטורי האנטי-יהודי ומעשיר אותו שיטתית בפרשנות הקוראן ובספרות החדית' על תולדות היהדות (האסראיליאת). מטרתו היא, בעיקר, להוכיח את שחיתותה הבסיסית של היהדות, שחיתות שהיא העילה גם למאבק על כל השטח בין הירדן לים. בנוסף לתמיכתו בהשמדת יהודים והפעלת טרור פלסטיני נגד יהודים, החמאס עוסק בהכחשת שואה.
גם חזבאללה הוא ארגון אנטי-ציוני אנטישמי. בתחנת הטלוויזיה שלו אל-מנאר משודרים תכנים אנטישמיים בוטים ודברי הסתה לרצח יהודים. הארגון עוסק בטרור בינלאומי נגד יהודים בישראל וברחבי העולם, כגון הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה ב-1994.
הערות שוליים.
[[קטגוריה:היסטוריה אסלאמית]]