ליאו וינר (באנגלית: Leo Wiener; 1862 ביאליסטוק, האימפריה הרוסית - 1939 בוסטון, ארצות הברית) היה היסטוריון, בלשן ומתרגם יהודי רוסי-אמריקאי.
קורות חיים.
וינר נולד ברוסיה להורים יהודים פולנים. הוא היגר לארצות הברית לבדו ב-1880 במטרה להקים מושבה של צמחונים בבליז. אחרי שנסע ועבד שם הוא עבר לקנזס סיטי, מיזורי והתחיל לעבוד כמורה ללטינית ויוונית עתיקה שם הוא התחתן וקיבל דרגת פרופסור באוניברסיטה המקומית, אך אחרי כמה שנים פוטר.
קריירה אקדמית.
וינר היה פוליגלוט וידע יותר משלושים שפות. לפני שעסק בפילולוגיה למד רפואה והנדסה. בנוסף לכך רכש לו ידע נרחב בתחומים רבים נוספים. פרופסור קולידג' מאוניברסיטת הרווארד, באותו זמן, והתעניין מאוד ברוסיה ביקש מוינר להעביר קורס בתחילת 1896 על תרבות סלאבית והיה בכך לפרופסור האמריקאי הראשון לספרות ושפות סלאביות.
עם זאת, הפרויקט המחקרי הראשון של וינר היה בנושא יידיש. הוא מצא בספריית אוניברסיטת הרווארד כמה מאות ספרים ביידיש אבל לא חומר ביבליוגרפי ולא מדריך לספרות זאת. לשם כך הוא החליט לצאת למסע במזרח אירופה כדי להתוודע לשפה. בתחילה נסע לאנגליה ושם עבר על הספרים ביידיש בספרייה הבודליינית אך גילה שאין שם ספרות מודרנית. משם נסע לאמסטרדם וברלין אבל לא מצא ספרים ביידיש. תחנתו הבאה הייתה ורשה. בוורשה נפגש עם י"ל פרץ, יעקב דינזון, מרדכי ספקטור. בהיותו בסנקט פטרבורג קיבל מאברהם אליהו הרכבי מתנה של כ-1000 ספרים ביידיש מאוספו הפרטי. בביאליסטוק נפגש עם אברהם בר גוטלובר שהיה כבר קרוב ל-90. בקייב נפגש עם שלום עליכם ובאודסה קיבל מידע רב על ספרות יידיש ממנדלי מוכר ספרים, יצחק יואל לינצקי. כמו כן הוא נסע לרומניה וגליציה. הוא התחיל לכתוב את תולדות ספרות יידיש מיד עם חזרתו לארצות הברית.
לדעתו של וינר, שהושפעה ככל הנראה משיחותיו עם שלום עליכם לא הייתה ספרות יידיש מתפתחת אחרי הפריחה הראשונית אלמלא הסופות בנגב 1881–1882 ששינו את דעתם של הסופרים הצעירים ושכנעו אותם שאם הם רוצים להתקרב להמון העם הם צריכים לעבור ולכתוב ביידיש – שפת העם.
וינר סבר שספרות היידיש תעבור מהמרכז במזרח אירופה לאמריקה, בייחוד בשל ההגירה הגדולה באותן שנים. המשורר שאותו הוא העריך יותר מכל היה מוריס רוזנפלד והוא הציג אותו לעולם בכך שתרגם את שיריו ומאמריו לאנגלית.
וינר עסק גם בתרגום של ספרות רוסית לאנגלית. הוא תרגם 24 ספרים של טולסטוי לאנגלית. הוא גם כתב היסטוריה של הספרות הרוסית עד ימיו.
הוא כתב על נושאים שונים בפילולוגיה: "ההיסטוריה הפילולוגית של טבק באמריקה, ספר על פילולוגיה רומאנית וגרמאנית. וכן על נושאים שונים כמו על המאיה במקסיקו וכדומה.
בנו הוא נורברט וינר המתמטיקאי מייסד הקיברנטיקה.
חיבוריו.
(with Josef Svatopluk Machar) (1916). Magdalen.
המצור הערבי הראשון על קונסטנטינופול
המצור הערבי הראשון על קונסטנטינופול (674–678) היה סכסוך עיקרי במלחמות הערביות-ביזנטיות, וחלק מאסטרטגיית ההתפשטות לעבר שטחה של האימפריה הביזנטית בהנהגת הח'ליף מועאויה הראשון. מועאויה, שבשנת 661 הפך לשליט האימפריה הערבית לאחר מלחמת האזרחים בח'ליפות האיסלאמית (656–661), חידש את התוקפנות הצבאית כנגד ביזנטיון וקיווה לכבוש את עיר בירתה, קונסטנטינופול, ובכך להנחית עליה מכה אנושה.
לפי ההיסטוריון תאופנס המוודה, ההתקפה הערבית בוצעה באופן שיטתי: בשנים 672–673 הבטיח לעצמו הצי הערבי בסיסים לאורך חופה של אסיה הקטנה. הערבים השתמשו בחצי האי קיזיקוס ליד קונסטנטינופול בתור בסיס למשך חודשי החורף, כשבכל אביב הם חוזרים ותוקפים את ביצורי העיר. הביזנטים, תחת הנהגתו של הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס הרביעי, הצליחו להשמיד את הצי הערבי בעזרת המצאה חדשה - האש היוונית, תערובת נפיצה של חומרים שיצרה אש קטלנית ששרפה את ספינות האויב, ונעשה בה שימוש גם ביבשה. לבסוף ספג הצבא הערבי מפלה ביבשה באסיה הקטנה, ואולץ לחדול מהמצור ולסגת. לניצחון הביזנטי נודעה חשיבות מכרעת להישרדותה של ביזנטיון. חוזה שלום נחתם זמן קצר לאחר מכן והותיר את רוב אסיה הקטנה בידיה של ביזנטיון.
רגל (פרוקי-רגליים)
פרוקי-רגליים כפי ששמם מרמז מאופיינים בין השאר על פי רגליהם הפרוקות המשמשות בעיקר לתנועה, על כך הם נפרדים מקבוצות אחרות כגון תולעים טבעתיות, רכיכות, תולעים שטוחות ועוד.
חרקים.
לרוב החרקים הבוגרים והנימפות שלושה זוגות רגליים היוצאים מהחזה. באופן טיפוסי הרגל מחולקת לשישה חלקים, והם: ירך, טבעת הקולית, קולית, שוק, פיסת-הרגל וקדמת פיסת-הרגל. יש הנוהגים לחלק את הרגל לחמישה חלקים ומשמיטים את קדמת פיסת-הרגל שלעיתים איננה מובהקת.
מבנה הרגל.
היָרֵךְ (coxa ברבים coxae) היא מִפְרָק בבסיס הרגל המחוברת ללוחית הצד (pleuron) של החזה בחרקים או במינים אחדים ללוחית הגחון (sternite). מפרק זה הוא לרוב כדורי המאפשר את תזוזת הרגל בכמה מישורים.
טַבַּעַת הקוּלִית (trochanter) היא מפרק של הירך אך לרוב מחוברת באופן קשיח לקולית. בחרקים אחדים חזותה מבלבלת למשל בשפיראים שם היא מחולקת לתת-פרקים או בדבוראים טפיליים שהם בעלי מבנה דמוי טבעת קולית נוספת בבסיס הקולית.
הקוּלִית (femur ברבים femora) ברוב החרקים היא הפרק הגדול ביותר ברגל, בייחוד ברגלי ניתור כגון אלו של החגבאים מאחר שהיא מכילה את מנגנון הקפיצה.
השׁוֹק או השׁוֹקָה (tibia ברבים tibiae) לרוב צרה מהקולית אך פעמים רבות ארוכה ממנה. איבר זה לרוב בעל זיפים המשמשים לתחושה או דמויי מסרק בעזרתם החרק מנקה את מחושיו וכנפיו.
פִּסַּת הרֶגֶל (tarsus ברבים tarsi) בחרקים קדומים הייתה עשויה ממקשה אחת, עדויות לכך עדיין ניתן למצוא בקבוצות שונות של פרוקי רגליים כגון דוזנבאים וקדמזנבאים. בחרקים מודרניים פיסת הרגל מחולקת לתת-פרקים המכונים פרקי הפיסה (tarsomeres). מספר הפרקים משתנה מטקסון לטקסון ואף בין זוגות הרגליים של אותו החרק אך לעולם לא בתוך אותו הזוג. כדי לתאר את מספר פרקי הפיסה של חרק נהוג לכתוב אותם בנוסחה, למשל 5-5-4 מתאר חרק עם 5 פרקי פיסה ברגליים הקדמיים והאמצעיות, ו-4 פרקי פיסה ברגליים האחוריות. נוסחא זו משמשת רבות במפתחות לזיהוי משפחות חרקים.
קִדְמַת פִּסַּת רֶגֶל (pretarsus) היא האיבר האחרון ברגל ואיננה נספרת כחלק מפרקי הפיסה. איבר זה נושא לרוב את הטפרים (claw), זיפים ולעיתים גם כריות הצמדה זוגיות (pulvilli) או שאינן זוגיות (arolium). במשפחות מסוימות כגון הרכנפיים מבנה קדמת פיסת הרגל חשוב מאוד לזיהוי הסוגים.
תפקידים מיוחדים.
אצל רוב החרקים משמשות הרגליים לתזוזה והם נשענים על סוליית הרגל או על הציפורניים (כגון תריפסאים, כינים וזחלי חיפושיות ופרפרים) בשעת ההליכה. עם זאת אצל חרקים רבים השתנו חלק מזוגות הרגליים לצרכים מיוחדים. שינויים אלו מופיעים לרוב בזוג הקדמי והאחורי.
דוגמאות לשימושים מיוחדים של הזוג הקדמי:
דוגמאות לשימושים מיוחדים של הזוג האחורי:
בעלי כליצרות.
רגלי העכבישנים נבדלות מרגלי חרקים ומחולקות ל-7 פרקים, שני הפרקים הנוספים מצויים משני צידי השוק. חלוקה דומה קיימת גם בעקרבאים.
חיה לזר
חיה לזר (1 בינואר 1924 - 5 בפברואר 2003) הייתה פרטיזנית ביערות וילנה בתקופת מלחמת העולם השנייה, בישראל עבדה כעיתונאית בעיתון מעריב ואחר כך ב"חרות", פעילה לתיעוד השואה, ממייסדות ומייסדי מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים במצודת זאב שבתל אביב.
אשתו של חיים לזר ואמם של שרה אוסצקי-לזר ואדי לזר.
ילדות ונעורים.
חיה לזר לבית שפירא נולדה בווילנה, ליטא לשרה ודב, ולה אחות ואח גדולים ממנה. אמה שרה הגיעה לווילנה עם משפחתה מרודומינו שבליטא והייתה תופרת כפפות, מקצוע שלימים הציל את משפחתה בגטו. אביה עבד כמנהל חשבונות בבית עסק למכירת טבק.
משפחת שפירא חיה ברווחה יחסית. כאשר גברה האנטישמיות והסנקציות על היהודים, החלו הפולנים להתנגד לעצם העסקתו בתפקיד מכובד שאמור להיות שמור ליוצאי הצבא הפולני. בשנת 1937 פוטר דב, והם נאלצו לעבור לגור בדירות צנועות יותר והתקשו להתפרנס. נשקלה האפשרות לעלות לארץ ישראל אך לבסוף הם נשארו בליטא.
בבית דיברו יידיש, אך לא היה זה בית דתי או ציוני בעיקרו. כבת זקונים נהגה חיה לזר למרוד במסגרות ולבחון את גבולותיהן. היא למדה בבית הספר העברי ובגימנסיה "תרבות" וכך סיגלה לעצמה שליטה בעברית. עם השנים למדה גם פולנית ורוסית ולימים, כשחיה בישראל, גם אנגלית. היא התעניינה במקצועות היסטוריה וגאוגרפיה וגדלה עם חברים וחברות פולנים. מכיוון שהבית לא היה חדור אידאולוגיה ציונית, לא השתייכה לאף תנועת נוער וגם לא סבלה מאנטישמיות. רגשותיה הלאומיים נטו לכיוון הפולני.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ובהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, חולקה פולין לצד גרמני ולצד סובייטי. וילנה הותקפה על ידי הצבא האדום והרוסים קיבלו את השליטה על העיר. וילנה הועברה אז לחסות ליטאית. במשך שנתיים נשטפה העיר באווירת האידאולוגיה הקומוניסטית שגרמה לכך שהסובייטים סגרו מוסדות תרבות ומשרדים יהודים וציונים והעיתונות היהודית הוחלפה בגופי עיתונות של המפלגה הקומוניסטית. לזר כעסה על אובדן הלאומיות הפולנית ורמיסת כבודה, ומנגד, יהודי ליטא החלו מגיעים אל העיר ויצרו הבדלי מעמדות בתוך הקהילה היהודית.