ויטיג עומדת על הקשר החזק שבין קטגוריות המגדר להטרוסקסואליות: קטגוריות המגדר הן התנאי האידאולוגי לקיום ההטרוסקסואליות כמוסד המאפשר את ניצול הנשים. על מנת לטעון לקשר הכרחי ובלתי נמנע בין המינים, האקסיומה של מוסד ההטרוסקסואליות, יש לייצר המינים כמובחנים זה מזה באופן טבעי ומהותי. לטענתה, להיות גבר או אישה בתרבות שלנו פירוש בראש ובראשונה לבחור בבן המין השני, ולכן משמעות הסירוב להיות או להישאר הטרוסקסואל תמיד הייתה סירוב להיות גבר או אישה, בין במודע ובין אם לאו. ויטיג רואה את המאבק הפמיניסטי כמאבק לביטול קטגוריות המגדר, לכן היא מייחדת גם ללסביות וגם להומוסקסואליות הגברית תפקיד מתמשך. הסירוב להטרוסקסואליות חותר תחת הבסיס המוסדי והאידאולוגי לדיכוי נשים.
בשנת 1978, בוועדה של האגודה לשפות מודרניות שנתכנסה בניו יורק, ויטיג הציגה את חיבורה "The Straight Mind". בסיום דבריה היא הצהירה – "לסביות אינן נשים". דבריה אמנם התקבלו בלבביות, אך לאחר דקות ארוכות של שתיקה. כאשר המאמר פורסם שנתיים מאוחר יותר במגזין צרפתי הופעלו עליו לחצים פוליטיים והמסר עודן.
בתוך התנועה הפמיניסטית ספגה ויטיג ביקורת קשה לצד תמיכה ופיתוח רעיוני. הביקורת השלילית הופנתה בעיקר מתומכי הפמיניזם השמרני, שעסק בעיקר במאבק למען זכויות נשים תוך קבלת שונותן הטבעית. ערעורה של ויטיג על קטגוריות אלו נתפשו על ידם כהרסני בכך הוא עלול למוטט את הלגיטימיות שכבר השיגו. מנגד, חוקרות פמיניסטיות מובילות תמכו ברעיונות שלה ופיתחו אותם. ג'ודית באטלר תומכת ברעיון כי המגדר אינו פרשנות שהתרבות מעניקה למין הביולוגי אלא מנגנון שמייצר בדיה. כמו ויטיג, גם אדריאן ריץ' מגדירה את ההטרוסקסואליות הכפויה כמוסד הבסיסי של הדיכוי הגברי.
פרנקיה המזרחית
פרנקיה המזרחית (לטינית: Regnum Francorum orientalium) הוא השם לחלקו של לודוויג הגרמני לאחר חוזה ורדן ב-843, אשר חילק את האימפריה הקרולינגית של הפרנקים למערב, מזרח ומרכז. היא המדינה שקדמה לאימפריה הרומית הקדושה ולגרמניה של ימינו. לעיתים היא קרויה "ממלכת הפרנקים המזרחיים" או Francia Orientalis.
הממלכה כללה את אוסטרזיה, סקסוניה, תורינגיה ובוואריה. מרכזה היה ברגנסבורג.
בעוד ששנת הקמת פרנקיה המזרחית היא 843, השתלבותה באימפריה הרומית הקדושה מעוררת מחלוקת לגבי השנה בה חדלה להתקיים. אם עליית השושלת האוטוניאנית נחשבת לתחילתה של האימפריה הרומית הקדושה, אזי שפרנקיה המזרחית התקיימה בין 843 להכתרתו של היינריך הצפר ב-919; או, כפי שבדרך כלל נקבע, עד להכתרתו של אוטו הגדול ב-962. למן המאה ה-11, קיימת התייחסות לאותה טריטוריה כ"Regnum Teutonicorum", כלומר "ממלכת הגרמנים" ועד לתחילת המאה ה-12 הייתה עדיין קיימת התייחסות במסמכים רשמיים ל-"Regnum Francorum orientalium", "האימפריה הפרנקית המזרחית".
פרויקט מוזאיק
מוזאיק הוא מיזם מוזיקלי ישראלי המשלב מוזיקה ערבית ומודרנית ומנוגן על ידי מוזיקאים יהודים וערבים כאחד. סגנונו המוזיקלי של המיזם מערב טריפ הופ, מוזיקה ערבית אותנטית, רוק ומוזיקה אלטרנטיבית.
משתתפים.
חברי הפרויקט: שמוליק נויפלד - לחן הפקה ועיבוד מוזיקלי. אייל ליאון קצב - הפקה ועיבוד מוזיקלי. בארי גילברט - כתיבת טקסטים.
משתתפים נוספים: פרופסור תייסיר אליאס - נגן עוד, אמיר שייסהר - חלילן, עדי גולדשטיין-קלידן, פרוגרמר, אבי בללי, מירי מסיקה, שיראל ביתן וכן זמרים מקהילת העבריים מדימונה.
בפרויקט היו מעורבים בסך הכל למעלה ממאה וחמישים איש.
רשימת השירים.
1. Influences
2. Rhythm by Rhythm
3. Within Sight
4. Dry the Rain
5. Tear it up
6. Philip
7. Red to Red
8. Beat on the Ground
9. Opposites
אילמות
לקות דיבור
רוברט לנסינג
רוברט לנסינג (באנגלית: Robert Lansing;
17 באוקטובר 1864 - 30 באוקטובר 1928) היה משפטן אמריקני שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית לאורך מלחמת העולם הראשונה תחת הנשיא וודרו וילסון.
לנסינג נולד בווטרטאון, ניו יורק ובשנת 1889 הוסמך לעריכת דין. הוא עמד בראש משרד עורכי דין פרטי עד 1907 והתמחה במשפט בינלאומי. בשנים 1892–1892 הוא ייעץ בסכסוך המשפטי בין ארצות הברית ובריטניה בנושא הדגה בים ברינג, ובשנים 1896–1897 בנוגע לפיצויים שנבעו מכך. כמו כן הוא היה מעורב בנושא קביעת גבולותיה של אלסקה (1903) ובסכסוכים נוספים בנוגע לגבולות בינלאומיים.
בשנת 1913 מונה לנסינג על ידי הנשיא וילסון כיועץ משפטי למשרד החוץ האמריקני. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא היה בין תומכי מדיניות הנייטרליות המוטה שנקטה ארצות הברית, אשר הובילה להתפטרותו של מזכיר המדינה ויליאם ג'נינגס ברייאן. לנסינג מונה במקומו לתפקיד וכיהן כמזכיר המדינה בין השנים 1915–1920. בין היתר הוא קידם את הסכם לנסינג-אישיי בשנת 1917 ובשנת 1919 היה ראש המשלחת לועידת השלום בפריז.
לנסינג התפטר מתפקידו לאור חילוקי דעות עם הנשיא וילסון בנוגע לנחיצות הקמתו של חבר הלאומים. קדמו לכך גם חילוקי דעות באשר למידת הסמכות שלנסינג לקח על עצמו, כאשר בשעת מחלתו של וילסון הוא כינס ישיבות קבינט על דעת עצמו וביקש להכריז על סגן הנשיא תומאס מרשל כנשיא בפועל. לאחר פרישתו הוא שב לניו יורק ועסק בעריכת דין.
אחיינו, ג'ון פוסטר דאלס, כיהן גם הוא כמזכיר המדינה.
לובנויה מייסטו
לובנויה מייסטו (רוסית Лобное место) היא בימה עגולה בקוטר של 13 מטר הניצבת בפינה הדרום-מזרחית של הכיכר האדומה במוסקבה, סמוך מצפון לכנסיית ואסילי הקדוש. שמה של הכיכר בא מהמילה הרוסית "לוב" (Лоб) שמשמעותה מצח, ושברוסית עתיקה נשאה גם משמעות של גדת נהר תלולה, יחד עם המילה "מייסטו" (место - "מקום"). המקום מכונה גם בכינוי "כיכר הגולגולות", ומקורו של זה בתרגום שמה העברי של גבעת הגולגולתא בירושלים. זה הגיע ישירות מעברית או דרך יוונית (Κρανίου Τοπος - "קראניו טופוס"). הרקע לכינוי הוא בדמיון שבין מצח לגולגולת ובין גבעה לגדה תלולה. במהלך השבוע הקדוש נהוג היה להציב במקום דגם של גולגולתא, ותהלוכות יום ראשון של הדקלים נהגו להסתיים בה.
היסטוריה.
המסורת מקשרת את המקום לשחרורה של מוסקבה מהפולשים הטטרים ב-1521. הבימה נזכרה לראשונה בכתובים ב-1547, כאשר הצאר איוואן הרביעי נשא מעליה נאום שקרא לפיוס לאחר שרפות ומרד שאירעו במוסקבה. ייתכן כי בתקופת הצאר בוריס גודונוב נבנתה מחדש מאבן והותקנו בה שערי ברזל. בתרשים מתקופה זו נראית במקום במה מלבנים, ולפי עדויות מהמאה ה-17 ניצבו בו גם גדר עץ ואוהל. אנדרטת מינין ופוז'ארסקי הסמוכה מנציחה את הצהרתם של מינין ופוז'ארסקי מעל לובנויה מייסטו, על שחרור מוסקבה מידי הפולנים בשנת 1612 במהלך תקופת הצרות. אדם אולאריוס, הנוסע הגרמני בן המאה ה-17 כינה את המקום בשם הלטיני "תיאטרום פרוקלמאטיונום" (Theatrum proclamationum - "בימת ההכרזות").
עד למועד העברתה של הבירה לסנקט פטרבורג, שימשה לובנויה מייסטו כמרכז החיים הפוליטיים והציבוריים במוסקבה. מהבימה הוקראו אוקאזים ושרידיהם של קדושים הוצגו בה לראווה. בניגוד לאמונה עממית לא שימשה כמקום הוצאה להורג, שכן נחשבה למקום קדוש. בשנת 1786 הוזז המבנה מעט מזרחה ונבנה מחדש מאבן לבנה לפי תוכנית של מאטביי קזקוב.
שער התחייה
שער התחייה (רוסית: Воскресенские ворота) או השער האיוורי (Иверские ворота) הוא שער בפינה הצפונית של הכיכר האדומה במוסקבה, היחיד שנותר משערי האזור המסחרי של קיטאי-גורוד.
המבנה.
השער מקשר בין הכיכר האדומה מדרום לכיכר מאנז' שמצפון לו. השער ממוקם בפינה הצפונית של הקרמלין, בין בניין המוזיאון ההיסטורי הממשלתי ממערב לבניין מוזיאון לנין ממזרח. בצידו הצפוני של השער ניצבת הקפלה האיוורית ובה מוצג העתקו של איקונין אם האלוהים האיוורית (Икона Божией Матери Иверская). לוח ארד ליד הקפלה מסמל את קילומטר אפס של מוסקבה ורוסיה כולה.
כאשר נבנו חומות האבן של קיטאי-גורוד ב-1535, הוקם שער האבן הראשון במקום. המבנה נבנה מחדש ב-1680 ומעל שני המעברים שבשער הוקמו שני מגדלים הנושאים גגות בצורת אוהל, בדומה למגדליה של חומת הקרמלין. איקונין המתאר את התחייה נקבע בשער בצידו הפונה אל הכיכר האדומה, וזה העניק לו את שמו. עד שנת 1731 שימשו המבנים שמעל לשער כחנות וכמטבעה, ולאחר מכן שימשו את בית הדפוס של אוניברסיטת מוסקבה.
האיקונין עושה הניסים של אם האלוהים האיוורית שוכן בקפלה הקטנה שמצפון לשער מאז שנת 1649. האיקונין המקורי נמצא במנזר איווירון הגאורגי בהר אתוס, ומכאן ההקשר לאיבריה הקווקזית והמקור לשמם החליפי של הקפלה ושל השער. על פניה של הבתולה נראית צלקת, ולפי המסורת דימם הפצע בעת אחד ממאבקי האיקונוקלאזם. קפלת העץ הוחלפה במבנה אבן בשנת 1781, ומעליה כיפה בצבע תכלת שבה משובצים כוכבים מוזהבים. על הכיפה ניצב פסל מלאך האוחז בצלב.
בשנת 1929 הועברה הקפלה מהמקום, והשער נהרס בשנת 1931 כדי לפתוח פתח עבור כלי רכב צבאיים כבדים שעשו את דרכם לכיכר האדומה בשעת מצעדים צבאיים. בין 1994 ל-1996 נבנו שני המבנים מחדש, והעתק חדש של האיקונין עושה הניסים הובא מהר אתוס.
תנור (קבוצת כוכבים)