במרץ 2008 החברה רכשה את פורטל הווידאו Rutube ובמאי אותה שנה מכרה לידי חברת National Media Group את מניותיה בעיתון "איזבסטיה" החברה גם ניהלה מגעים לרכישת מניות בחברת הלוויין "טריקולור" (Триколор ТВ).
במרץ 2011 גזפרום-מדיה חנכה את אתר Now.ru המאפשר צפייה בתכנים שונים בתשלום ובשנת 2012 ייסדה החברה את חטיבת Gazprom Media Digital העוסקת בשיווק פרסומות. באותו הזמן החברה הקימה גם את Gazprom-Media Technology העוסקת בשיווק פלטפורמה לצפייה בווידאו על גבי רשת האינטרנט. באוקטובר 2011 החברה מכרה את כל החזקותיה בתחנת הרדיו NEXT FM לידי מנכ"לית התחנה יוליה יאקובלבנה ובדצמבר אותה שנה רכשה 75% ממניות חברת Comedy Club Production בסכום של 250 מיליון דולר ובכך קיבלה לידיה את הזכויות על תוכני תוכניות הבידור של Comedy Club Group.
ב-26 בנובמבר 2013 מנכ"ל החברה מיכאיל לסין הכריז על רכישת חברת Profmedia המחזיקה בבעלות על ערוצי הטלוויזיה TV-3, ערוץ ששי, ערוץ 2x2, תחנות הרדיו Avtoradio, רדיו NRJ, רדיו Romantika ו"הומור FM" (Юмор FM) וכך גם חברת הקולנוע "צנטרל פרטנרשיפ" (Централ Партнершип).
בדצמבר 2014 יו"ר דירקטוריון גזפרום-מדיה מיכאיל לסין התפטר מתפקידו ובמקומו מונה דמיטרי צ'רנישנקו ליו"ר החברה החל מה-13 בינואר 2015.
בפברואר 2016 הוקמה חטיבת השקעות בתחום חברות טכנולוגיה בשם Gazprom Media Ventures.
גזפרום מדיה
פרידה ברסון
אסטרטגיית ההכרעה במשפט
אסטרטגיית הכרעה היא מתווה שמנחה את שיקול הדעת השיפוטי בעת קביעת עובדות לצורך קבלת החלטות במסגרת הליכים שיפוטיים. אסטרטגיית ההכרעה במשמעותה כאן היא בעיקר בגדר תאוריה, פרי פיתוחו של פרופסור דורון מנשה מאוניברסיטת חיפה.
מטרת אסטרטגיית ההכרעה.
מטרתה העיקרית של האסטרטגיה היא להוות אלגוריתם רך לשופטים על מנת לקבל החלטות שיפוטיות ובכך הן לצמצם את שיקול הדעת הסובייקטיבי של השופט והן להדריך את בית המשפט על פי אילו קווים כלליים עליו לקבוע עובדות כדי לקבל את הכרעתו הספציפית.
אסטרטגיית הכרעה יכולה להיות אסטרטגיה של קביעת עובדות במסגרת הכרעת דין והקביעה הסופית בדבר הרשעתו או זיכוי של אדם או באשר לקביעת אחריות של הנתבע בהליך האזרחי (אסטרטגיית ההכרעה המצומצמת).
אסטרטגיית הכרעה מתקיימת אף באשר להחלטות במהלכו של ההליך השיפוטי שאינן הכרעות דין אלא החלטות אחרות חיצוניות להליך או החלטות ביניים או כל החלטה במהלך ההליך השיפוטי העשויה להשפיע על תוצאות ההליך השיפוטי בסיומו, כלומר על הכרעת הדין (אסטרטגיית ההכרעה הכללית).
אסטרטגיית ההכרעה הכללית במשפטים אזרחיים.
אסטרטגיית ההכרעה הכללית במשפטים אזרחיים נגזרת ממידת ההוכחה במשפט האזרחי - "מאזן הסתברויות" ומשקפת הקצאה שוויונית של סיכוני משגה בין תובעים לנתבעים.
כמו כן, מתקיים שוויון בין הערכת סעד בחסר להערכת סעד ביתר. בהתאם לכך קובעת האסטרטגיה שעל בית המשפט להגיע להסדרים משפטיים שיש בהם למקסם את הסיכוי להכרעה מדויקת תחת האילוץ שנשמרים הסימטריה והשוויון האפריורי בין המתדיינים.
הדגמה בהקשר זה, היא דרישת תנאי ההדדיות בדוקטרינת השתק פלוגתא, כפי שהותוותה על ידי מנשה וששימשה את בית המשפט העליון בפרשת אספן -כך נפסק על ידי השופט דנציגר:
יצוין שלהבדיל מאסטרטגית ההכרעה הפלילית, בדין האזרחי קיימים מקרים בהם קיימת סטייה ברורה מן האסטרטגיה, מקרים אלו מכונים מצבי הסיבתיות העמומה בה מועדפים באורח גלוי התובעים בנזיקין על הנתבעים ובהם עשוי להינקט פיצוי בשיטה משקללת. פיצוי כזה סוטה בעיקרון מיקסום ההסתברות להכרעה נכונה או מזעור הסך הטוטאלי הצפוי של העברות שגויות (שכן יש בו העברה של מקצת מהסעד לתובע אף אם "הניחוש הטוב ביותר" הוא כי הדין אינו עמו)
אסטרטגיית ההכרעה הכללית במשפט פלילי.
אסטרטגיית ההכרעה הפלילית צריכה לשקף את מטרת סדר הדין הפלילי ודיני הראיות בפלילים, בפרט חזקת החפות ומידת ההוכחה הפלילית. אסטרטגיית ההכרעה הפלילית מהווה יישום של מידת ההוכחה במשפט הפלילי "מעבר לספק סביר".
בהתאם לאלו מונחת ביסוד האסטרטגייה העמדה שלפיה בכל נקודה בהליך הפלילי ואף מחוצה לו שבה יש להכריע, על ההכרעה להתחשב בהקצאתם של סיכוני המשגה שלפיהם יש למקסם את ההגנה על חפים, זאת עד לנקודה שבה לא ניתן לקיים אכיפה אפקטיבית של המשפט הפלילי. אסטרטגיית ההכרעה היא כללית במובן זה שאינה חלה רק על השלב הסופי של הכרעת הדין, שבה נקבעים הרשעה או זיכוי, אלא בכל נקודת הכרעה לפני השלב האמור. החלתה של אסטרטגיית ההכרעה רק על שלב הכרעת הדין עלולה להיות בבחינת מעט מדי ומאוחר מדי.
בספרות קיימות שתי גישות באשר לאסטרטגיית ההכרעה הכללית: גישתו של שטיין וגישתו של לאודן. על פי גישת שטיין, מטרת חקר העובדות בהליך הפלילי אינה מקסום אפיסטמי בלתי מוגבל, אלא מקסום אפיסטמי בכפוף למוסר פוליטי שביסודו הגינות. השאלה אינה רק מהי האמת, אלא לאילו סיכונים לגיטימי לחשוף נאשמים ולאילו סיכונים לא לגיטימי לחשוף נאשמים. בצד הנורמות הראייתיות החותרות לתכלית אפיסטמית, מצויות גם נורמות שתכליתן מוסרית, המקצות את סיכוני המשגה בין סיכון משגה של זיכוי שגוי לסיכון משגה של הרשעה שגויה. נורמות המקצות סיכוני משגה הן מוסריות-פוליטיות ולא אפיסטמיות. הן מחויבות נוכח העובדה שהחלטות אפיסטמיות בהליך הפלילי נקבעות בתנאי חסר אינפורמטיבי, ולפיכך יוצרות סיכוני משגה בהכרעת הדין.
על פי גישת שטיין, כמו על פי הגישה של אסטרטגיית ההכרעה הכללית, ההקפדה על הקצאה זו של סיכוני המשגה באורח שימזער את סיכוני הרשעתו של חף מפשע, צריכה להגביל את המִקסום האפיסטמי לאורך כל שלבי ההליך הפלילי, ולא רק בשלב הכרעת הדין.
על פי גישתו של לארי לאודן, עקרון-העל של דיני הראיות צריך להיות מִקסום אפיסטמי, כלומר חתירה לגילוי האמת, תוך כדי אדישות להקצאת סיכוני המשגה, וזאת למעט כלל ההכרעה הסופי, שצריך לבטא מידת הוכחה שתשקף את השיעור היחסי של הרשעות חפים שהחברה מוכנה לקבל. התחשבות בסיכון המשגה של הרשעת חפים בשלבי ההליך על חשבון המקסום האפיסטמי מקשה את אכיפת המשפט הפלילי כלפי אשמים ובכך מפרה את האיזון החברתי הראוי.
על פי גישתו של שטיין, קיימים שלושה עקרונות המגבילים את מקסום המידע: הראשון הוא עיקרון הראיה הטובה ביותר, שלפיו יש להציג את הראיות האיכותיות והאותנטיות ביותר שניתן להשיג. עיקרון שני הוא עקרון המשקל הראייתי, שלפיו יש לחתור לכיסוי ראייתי ספציפי. עיקרון המשקל הראייתי מתבטא בעיקרון שלישי הנקרא "האינדיבידואליזציה המרבית של ההיסק", ששטיין מציב אותו כתנאי לקבילות הראיה. העיקרון מתנה כל קביעת ממצא לחובת בעל הדין בכך שניתן לבחון את כלל האפשרויות לשלילת ההכללה לחובת בעל הדין, או לתחולת הכללה אחרת, ספציפית יותר. דוגמה לעיקרון הוא הכלל הפוסל עדות שמועה. עדות שמועה היא עדות שעל אף הרלוונטיות שלה לא ניתן לבחון את מהימנותה בחקירה נגדית. היעדר החקירה הנגדית מונע את הבחינה האינדיבידואלית של הראיה, ולפיכך היא נפסלת.
על פי גישתם של מנשה וגרונר לעומת זאת, אסטרטגיית ההכרעה הכללית, המתקיימת ללא מגבלות אפריוריות של כללי הוכחה כלומר מניחה "חופש הוכחה", ושלפיה בתי המשפט מונחים להכריע בכל צומת הכרעה במהלך ההליך הפלילי בהתאם להקצאת סיכוני המשגה לטובת הנאשם, היא תחליף עדיף וחזק יותר מאשר העקרונות שמציע שטיין. העקרונות של שטיין מובלעים בתוך אסטרטגיית ההכרעה הכללית, שנותנת ביטוי חזק יותר וכללי יותר לעקרון ההגנה על חפים.
דוגמאות ליישום אסטרטגיית ההכרעה הכללית.
הכרעה בבקשה לצו מניעה של שידור טלוויזיה על פי סעיף 71 לחוק בתי המשפט, התשמ"ד-1984, הידוע בשמו "סוביודיצה" ונועד למניעת פרסום דבר על עניין פלילי התלוי ועומד בבית משפט במטרה להשפיע על מהלך המשפט או על תוצאותיו. בבוא בית המשפט להכריע בבקשה כאמור, מן הראוי שיביא בחשבון את הקצאת סיכוני המשגה בפלילים ואת עקרון ההגנה על חפים.
יישומה של אסטרטגיית ההכרעה הודגם על בקשה למנוע שידור בטלוויזיה של תחקיר עיתונאי. באותו מקרה היה המבקש נאשם ברצח שתי נשותיו, והתחקיר היה שידור של ראיונות עם עדות התביעה המרכזיות. סוסונוב ומנשה טענו כי לאור עקרון ההגנה על חפים ולאור החשש מהשפעה על עדים, מן הראוי היה למנוע את השידור. לדבריהם, אם הערך של שידור התחקיר כה חשוב, ניתן להגשים אותו באמצעות זיכוי האשם. ממה נפשך, אם התביעה סבורה שהגשמת ערך השידור אינה מצדיקה את מחיר זיכויו של האשם, כיצד ניתן להצדיק את שידור התוכנית במחיר הרשעת חף.
יישום נוסף: בשל החלוקה הא-סימטרית של סיכוני המשגה לטובת הנאשמים, מן הראוי לקבוע חובת ייצוג לנאשמים ולאסור על ליטיגציה שלנאשמים בלתי מיוצגים
דוגמה נוספת, הכרעה בעתירה לגילוי ראיה על פי סעיף 44(א) לפקודת הראיות תשל"א-1971, כאשר הראיה חסויה לטובת המדינה. גם בקשר להכרעה בעתירה לגילוי ראיה יש להביא בחשבון את הקצאת סיכוני המשגה בפלילים ואת עקרון ההגנה על חפים.
השופט (כתוארו דאז) ברק קבע בפרשת לבני:
אסטרטגיית ההכרעה המצומצמת בהליך הפלילי.
אסטרטגיית ההכרעה המצומצמת היא אסטרטגיית הכרעה באשר לשלב הסופי של הכרעת הדין וקביעת אשמתו או חפותו של הנאשם לאור מכלול חומר הראיות. זו אסטרטגיה המיישמת את מידת ההוכחה "מעבר לספק סביר".
הכרעה שיפוטית בדבר אשמתו או חפותו של נאשם מהווה איזון בין האינטרס הציבורי באכיפת המשפט הפלילי לבין עקרון ההגנה על חפים מפני הרשעות שווא. איזון זה אמור לספק את ההגנה החזקה ביותר האפשרית לחפים, כל עוד ניתן לספק אכיפה סבירה של המשפט הפלילי.