הרציונליזציה של המנהל הציבורי של ראשית המאה העשרים הביאה גם לשינוי בהתפתחות בית הדפוס של קנר. בעשור הראשון של המאה ה-20 כמעט מחצית מהיישובים בהונגריה היו לקוחות בית הדפוס. בית הדפוס היה מעודכן בשינויים במינהל הציבורי ופרסם שוב ושוב קטלוג גדול בגרסה מעודכנת ומורחבת. בשלב זה בית הדפוס פרץ לשוק הלאומי גם בענף עסקי אחר. הוא הוביל בדיומה את הדפסת ההזמנות לנשפים ונחל הצלחה גדולה. (ספר הדוגמאות להזמנות לנשף פורסם בשם "גליונות מעופפים"").
בשנת 1905 הוא יצר את ההסכם הקיבוצי הראשון בבתי הדפוס מחוץ לבודפשט. הוא דירג את החברה שלו בשתי רמות שכר גבוה יותר מהמקובל. זה יצר לו יתרון כפול של:
1.היכולת להעסיק עובדים מיומנים באמת בשכר הגבוה יותר ששילם.
בנוסף לשכר בית הדפוס של קנר מילא גם הוא תפקיד ייחודי מבחינות אחרות:
2.בדיומה הוא הנהיג 9 שעות עבודה כבר בשנת 1899 (חמש שנים לפני שהפך לחובה), ובשנת 1907 הנהיג שמונה שעות וחצי.
עובדים שעבדו בבית הדפוס לפחות חצי שנה קיבלו חופשה של שבוע בתשלום. משנת 1907 הפך בנו אימרה קנר למנהל הטכני של בית הדפוס.
במהלך העשור השני של המאה ה-19 הפך בית המלאכה הקטן למפעל בגודל בינוני. השלב השלישי בהתפתחות בית הדפוס, שהיה גם סיפור הצלחה, נמשך עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה. בין 1902 לבין 1913 גדל המחזור הכספי השנתי של החברה ממאה אלף כתר לכמעט חצי מיליון. באותה תקופה הצוות הקבוע היה בין 90 ל 100 עובדים.
אחרי טריאנון.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הייתה העיירה דיומה תחת כיבוש רומני. הצבא הרומני הכובש שדד שני שלישים מציוד בית הדפוס, אך בית הדפוס איבד גם כשני שלישים מבסיס הלקוחות שלו על ידי צמצום שטח הונגריה לגבולות הסכם טריאנון. איזידור קנר עשה דרך ארוכה גם בניידות חברתית. הוא התחיל כעוזר כורך ספרים ומשם הפך לאזרח מכובד בדיומה. הוא היה חבר פעיל גם בחיים הציבוריים המקצועיים. בנוסף לכתיבה מקצועית בתחום הדפוס, הוא פרסם לעיתים קרובות מאמרים שהפצירו בשלטון ליישם פיתוח השכלה מקצועית, את ביטול החניכות והוא כתב גם נגד תחרות בלתי הוגנת. לא פעם כתב על התפתחות התעשייה המקומית ועל העלאת התקנים. בשנת 1932 נבחר קנר ב"מחוז בקש" כחבר לכל ימי חייו בוועדת החקיקה.
יורשי מייסד ההוצאה לאור.
תפקידו של בית הדפוס בחיי המשפחה התבטא בעובדה שרוב ילדיו ונכדיו של המייסד איזידור קנר בחרו במקצוע הדפוס. לאחר מותו בשנת 1935, בניו אנדרה ואימרה השתלטו על העסק המשפחתי. בנו הצעיר, אלברט קנר, היגר לארצות הברית בשנת 1940, שם לאחר המלחמה הפך לדמות בולטת בתעשיית שיווק ההדפסות על אריזות. בתו ארז'בט קנר היגרה גם היא לאמריקה אחרי מלחמת העולם השנייה, שם עבדה ככורכת ספרים מומחית. נכדו הבכור (מבתו אילונה) של איזידור קנר, ג'רג' היימן (בנו של הוגו היימן) הפך לליטיפוגרף ידוע, אמן כריכת ספרים, היסטוריון דפוס ופרופסור באוניברסיטה
אימרה קנר
אימרה קנר (בהונגרית: Kner Imre גיומנדרד, 3 בפברואר 1890 – מאוטהאוזן, 12 במאי 1944 בערך) היה טיפוגרף, מדפיס, אמן עיצוב ספרים יהודי-הונגרי, בנו של איזידור קנר. אישיות משכילה ורחבת אופקים מהבולטים בהוצאה לאור ובדפוס הונגרי שנרצח בשואה. הוא היה מחברי חוג יום ראשון בהונגריה.
ביוגרפיה.
בנם הבכור במשפחה היהודית של איזידור קנר וקורנליה נטר. הוא סיים את שתי הכיתות הראשונות של בית הספר התיכון בגימנסיה הרפורמית במזטור, ואז המשיך את לימודיו בעיר ארד. בשנת 1902 הפך לחניך בבית הדפוס של אביו בדיומה. משנת 1904, במשך שנה אחת, למד בבית הספר מאזר לאמנות הספרות וטיפוגרפיה בלייפציג, שם רכש ידע טכני מועיל ואת הטעם ששלט אז, האר-נובו הדומיננטי. בשנת 1906 קיבל על עצמו את עיצוב הכריכה של הקטלוג בשם "גיליונות מעופפים" - דוגמאות של הזמנות לנשף עבור בית הדפוס של אביו. ב 1907 הפך למנהל הטכני של דפוס קנר בדיומה. בשנת 1914 ערך טיול במערב אירופה, וחזר עם הרצח של יורש העצר פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה. במחצית הראשונה של שנת 1915 היה חייל בבקשצ'בה, שם התיידד עם העיתונאי ומתרגם פאל ארניושי.
בשנת 1917 נשא לאישה את אטל קולקה בבודפשט. בשנת 1918, במהפיכת החרציות הוא היה מזכיר המועצה הלאומית בדיומה. לאחר מלחמת העולם הראשונה יצר קנר עם לאיוש קוזמה, אדריכל וגרפיקאי, ועם ההיסטוריון הספרותי ג'רג' קיראי אמנות ספר הונגרית חדשה באמצעות החייאת סגנונות היסטוריים שונים, חידוש הבארוק העממי ובעיקר יישום טיפוגרפיה נאו-קלאסית. בתו ז'וז'ה נולדה בשנת 1921, ובשנת 1923 בנו של מיהאי. בשנת 1925 עבר לגור לבית ברחוב קושוט שלאיוש קוזמה תכנן, שכיום מאכלס את מוזיאון קנר. הוא היה דמות מובילה וחבר במוסדות וחברות רבות. לדוגמה, סגן נשיא התאחדות אמני הספרים והפרסום ההונגרים, וחבר ועדת התערוכות ההונגרית של תערוכת הספרים הבינלאומית הראשונה (של רשות השידור) בלייפציג. הוא התפטר מתפקידיו לאחר אישור החוק היהודי הראשון בשנת 1938.
במסיבת העיתונאים של קונגרס הדפוס בגטבורג בשנת 1923, הוא דורג בין מיטב הטיפוגרפים בעולם וקיבל פרס מפואר ביריד העולמי בשנת 1937 בפריז. ההתכתבויות שלו עם רבים מציירות תמונה על חייו ועבודתו.
קנר נכלא בראשית ימי הכיבוש הגרמני בשנת 1944. נלקח לכלא בודפשט ומשם נשלח לבסוף לשארוואר במערב הונגריה, קרוב לגבול אוסטריה ונמסר לידי הגרמנים. בצעדה למחנה מאוטהאוזן או כבר במחנה עצמו הוא פיגר בצעדה והשומרים הוציאו אותו להורג במקום.
עידן הארט נובו.
עקבות ידו של אימרה קנר על מוצרי בית הדפוס קנר מתחילות להופיע באמת בסביבות 1907-1906. אחרי שחזר מלייפציג בנה בניין חדש שהתאים לבית הדפוס שהוא צייד במכונות מודרניות. הספרים כבר עוצבו שם על פי תנאי ההפקה המודרניים. הוא אמר כי טיפוגרף טוב יכול להכין ספר טוב אפילו רק מאותיות. עם זאת עבודותיו אינן מאופיינות בעיטור מופרז. בשנות העשרה של המאה העשרים אימרה קנר הכין עמודי שער רבים לספרים. כזה הוא עמוד השער של הכרך של המשורר ההונגרי-יהודי בלה באלאז'.
עידן הבארוק.
חשוב להדגיש את לאיוש קוזמה, שהיה מחברם של רבים מעיטורי הספרים וכיסוי האומנות של קנר. בין היתר, הוא מילא תפקיד חשוב בשלב הבארוק של אמנות הספרים קנר-קוזמה. הניסוי הטיפוגרפי של שנות העשרים נועד ליצור מחדש את הספר ההונגרי היפהפה. בעזרת קוזמה, הספרים שהודפסו באותה תקופה עוטרו בחיתוכי עץ ובקישוטי ספרים בסגנון הבארוק. בשלב זה בוצעו עבודות רבות ושיתופיות. לא למען הקישוט פנו קנר וקוזמה לתקופת הבארוק. בסגנון זה נמצאה אומנות של תרגום טקסטים פונקציונלי, משמעותי, אקספרסיבי, שלפי דעתם היה צריך להתחיל מהֶלֶך המחשבה, מהדגשים ומהמבנה הלוגי של הטקסט. בין העבודות החשובות הראשונות של התקופה היו סדרת "שלוש החוברות הזעירות" שהושלמו בשנת 1920, וכן האלמנך, בשם ה"מונומנטה ליטרארום" (Monumenta Literarum) או "קלאסיקאים של קנר" שעטיפתו תוכננה על ידי לאיוש קוזמה האדריכל וגרפיקאי.
העידן הנאו-קלאסי.
בשלב הבא ביצירתו של קנר הוא פנה לקלאסיציזם. בספריו הניגודים והקישוטים מסומנים על רקע. הקומפוזיציה הופכת לפשוטה יותר, ממושמעת יותר. בעידן זה הוא עבר לאותיות המפורסמות של ג'אמבאטיסטה (ג'ובאני בטיסטה) בודוני (Giambattista Bodoni, סאלוצו, 16 בפברואר 1740 – פארמה, 29 בנובמבר 1813) היה מדפיס וחורט איטלקי, שיצר את הגופן של בודוני שאנו מכירים גם כיום. עמודי השער, שהורכבו קודם מאותיות רבות, שיצרו אשליה של מרחביות, הוחלפו בעמודי שער אחידים, מדוללים בכבדות ומופרדים, והפכו אווריריים. השוליים מילאו תפקיד גדול בעידן זה, מה שהגדיל את המרחב לא רק סביב הקווים, אלא גם סביב הטקסט. טיפוגרפיה נאו-קלאסית זו מומשה בצורה הטובה ביותר בהרמוניה מלאה בעבודתו של קנר "גתה הנצחי" ובפרסומי האגודה הביבליופילית ההונגרית.
שגרירות ארצות הברית בורשה
איי טואמוטו
איי טואמוטו (בטואמוטית: Tuamotus , בצרפתית: Îles Tuamotu) הם ארכיפלג איים, הגדול מבין שישה ארכיפלגים המרכיבים את פולינזיה הצרפתית, קולקטיב מעבר לים של צרפת במרכז האוקיינוס השקט הדרומי.
היסטוריה.
האיים היו מיושבים ככל הנראה לפחות משנת 700 לספירה. המבקר האירופי הראשון באיים היה פרדיננד מגלן בשנת 1521 ובעקבותיו באו אחרים. מיסיונרים הגיעו לאיים בתחילת המאה ה-19. סוחרים הביאו מהאיים לאירופה פנינים שנשלו מהים. ב-1880 כפתה צרפת על שליט האיים המלך פומארה החמישי מטהיטי לוותר על כסאו ותבעה את האיים כטריטוריה שלה במסגרת כלל אי פולינזיה הצרפתית.
האיים זכו לפרסום ב-1947 כאשר הרפסודה קון-טיקי שבנה הנורווגי תור היירדאל והפליגה מפרו שבאמריקה הדרומית והגיעה אל האי רארויה שבארכיפלג. בהמשך התפרסמו האיים בשל הניסויים הגרעיניים שערכה צרפת באיים המבודדים מורורואה ופנגטאופה שבדרומו של הארכיפלג, בין השנים 1966-1996.
איי טואמוטו ביחד עם איי גמבייה מהווים את מחוז טואמוטו-גמבייה, אחד מחמשת המחוזות המנהליים של פולינזיה הצרפתית. מחוז זה מחולק ל-16 נפות. איי טואמוטו השונים משתייכים לשני מחוזות בחירה במסגרת הבחירות לאספת פולינזיה הדרומית, הפרלמנט של הקולקטיב.
אוכלוסייה.
בשנת 2017 התגוררו באיים כ-15,300 נפש. כ-700 תושבים מתגוררים ברדיוס של 400 קילומטר מהאיים מורורואה ופנגטאופה, שבהם נערכו ניסויים גרעיניים.
רוב התושבים דוברים את השפה הטואמוטית, ומקצתם דוברים את השפה המרקיזית. גם צרפתית משמשת באיים כבכל איי פולינזיה הצרפתית.
גאוגרפיה.