פגי מקינטוש, אחת מהחוקרות הפמיניסטיות הראשונות שחקרה פריווילגיות גבריות, כתבה גם על פריווילגיה לבנה, תוך שימוש במטאפורה של "התרמיל הבלתי נראה" כדי לתאר קבוצה של יתרונות שיש לאנשים מקבוצות מסוימות, לעיתים קרובות גם באופן לא מודע. לדברי מקינטוש, הפריווילגיה הגברית אינה תוצאה של מאמץ מתמשך לדכא נשים; אך עם זאת, היתרונות הטבועים במערכת גורמים לכך שגברים מרוויחים מן ההטיה המערכתית שמעמידה נשים בעמדת חסרון. ניתן לתאר את היתרונות של פריווילגיה לא מדוברת זו כאמצעים מיוחדים, כלים, מערכות יחסים או הזדמנויות שונות אחרות. לדברי מקינטוש, פריווילגיה זו עשויה להשפיע לרעה על התפתחותם של גברים כבני אדם, ומעטים מהם אי פעם קוראים תיגר על המבנה הקיים או רואים אותו כבר שינוי.
הניסיון לבחון את תפקיד הפריווילגיה בחייהם של סטודנטים הפך למאפיין קבוע של ההשכלה האקדמית בצפון אמריקה. על ידי הפניית תשומת לב לנוכחות של זכויות יתר (כולל של גברים, לבנים וקבוצות אחרות) בחייהם של תלמידים, מחנכים מבקשים לטפח תובנות שיכולות לסייע לתלמידים לתרום לצדק חברתי.
תגובות תרבותיות.
מבקרי הפמיניזם מתנגדים לנרטיב הפריווילגיה הגברית, וטוענים כי הוא מתעלם מן החסרונות הניצבים בפני גברים, או שהם ממוזערים. בין חסרונות אלה הם כוללים גזרי דין חמורים יותר, ופחות מסרים חיוביים בגיל ההתבגרות.
גברים רבים הגיבו לדיונים על פריווילגיה גברית באמירות שהם לא מרגישים שקיבלו כל יתרון לא מורווח בניסיונותיהם למצוא הצלחה בתעסוקה, בחינוך, או מערכות יחסים. פעילי זכויות הגבר, כמו גם גברים אנטי-פמיניסטים, מכירים לעיתים קרובות שהתפקידים המסורתיים של הגברים מזיקים לגברים, למשל גברים עובדים יותר שעות ביום, רוב נפגעי תאונות העבודה הם גברים ועוד, אך מכחישים כי לגברים כקבוצה יש כוח מוסדי או זכויות יתר, וטוענים כי גברים כיום הם קורבנות ביחס לנשים.
ישנם גברים המזדהים כפמיניסטים אשר נוטלים חלק פעיל בקריאת תיגר על דיכוי סקסיסטי, וטוענים שפריווילגיה גברית קשורה קשר הדוק לדיכוי נשים. הם מתארים את התנהגותם המדכאת של הגברים כתכונות תרבותיות הנלמדות במערכות חברתיות פטריארכליות, ולא כתכונות ביולוגיות מולדות. גברים הפעילים בתנועה הרחבה יותר של פרו-פמיניזם או אנטי-סקסיזם טוענים שתפקידי מגדר מסורתיים פוגעים הן בגברים והן בנשים. פרו-פמיניזם ליברלי נוטה להדגיש את הדרכים שבהן גברים סובלים מהתפקידים המסורתיים הללו, בעוד שפרו-פמיניזם רדיקלי נוטה להדגיש את הפריווילגיות הגבריות ואי-השוויון המגדרי.
Just In Love
בית על ההורן
בית על ההורן (בגרמנית: Musterhaus Am Horn) הוא בית מגורים בוויימאר שבגרמניה, שעוצב בידי הצייר גיאורג מוש ובסיועם של תלמידי ומורי המוסד. הבית הוקם במסגרת תערוכה שערך הבאוהאוס בעיירה, שהתקיימה מיולי עד ספטמבר 1923. זה היה המבנה הראשון המבוסס על עקרונות העיצוב של הבאוהאוס, אשר חולל מהפכה בחשיבה האדריכלית והאסתטית של המאה ה-20. בשנת 1996 הוכרז הבניין אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
עיצוב הבית.
הבית נבנה בקצה העיירה ומחוץ לקמפוס הבאוהאוס הראשי, על אדמה ששימשה כגן ירק, כשהרעיון היה שהוא יהווה דגם לשכונה שלימה שתבנה באמצעות שכפול תוכנית הבית, מהלך שלא יצא אל הפועל. עיצובו חריג בנוף הבנייה הטיפוסי בוויימאר המתהדרת בבנייה כפרית ושמרנית. הוא מעוצב בסגנון הבינלאומי עם גג שטוח, מטויח בצבע לבן ומורכב מגושים קופסתיים פשוטים בצורתם. תוכנית הבית הייתה החידוש המרכזי והיא הציגה חדר מגורים (סלון) מרווח בעל תקרה גבוהה שבשונה מהנהוג הוא לא פנה אל הגינה המקיפה את הבית, אלא הוקף כולו בחדרים השונים (שינה, רחצה, מטבח, עבודה) שהיו קטנים יחסית ועוצבו בהתאם לשימושם.
בהתאם לתפיסת העולם שגובשה בבאוהאוס הוקם הבית באמצעות מעורבות התלמידים שהתנסו באופן מעשי בבנייה ובייצור תעשייתי של החפצים והכלים ששולבו בו. כל רהיט בוצע בסדנאות הבאוהאוס (בין השאר על ידי מרסל ברויאר, אדריכל ומעצב רהיטים שהיה אז תלמיד במוסד) לרבות עיצוב הקרמיקה למטבח וגופי התאורה (שבעיצובם הוביל לסלו מוהולי-נג'י, מורה במוסד).
תולדות הבית.
הבית שנבנה במיוחד לתערוכת הבאוהאוס ב-1923 הפך לאטרקציה המרכזית בתערוכה ומשך אליו עניין רב. התושבים המקומיים העניקו לו את הכינוי "Kaffeemühle" (מטחנת הקפה) בגלל צורתו הריבועית וגגו הבולט, שהזכיר להם מטחנת קפה טיפוסית בתחילת המאה ה-20. התייחסות התקשורת לבית נעה בין הערצה אוהדת, ולעיתים קרובות יותר, דחייה גלויה. לאחר התערוכה נמכר הבית ועבר שינויים לאורך השנים. ב-1998 נרכש על ידי העירייה שהחכירה אותו לאוניברסיטת באוהאוס ויימאר, והיא שהביאה לשיקום כללי ראשוני. צוות האוניברסיטה ותלמידיו השתמשו בבניין ונערכו בו תערוכות ואירועים. בשנת 2018 נערך במבנה תהליך שימור יסודי והוא עתיד להיפתח לציבור במאי 2019 כאתר תיירות לכבוד שנת ה-100 לבאוהאוס.
נראון חשאי
התעורר, רומני!
כחליל האפון
כחליל הקרקש
תומאס סטרזל
ד"ר תומאס ארל סטרזל (באנגלית: Thomas Earl Starzl; 11 במרץ 1926 - 4 במרץ 2017) היה רופא כירורג וחוקר אמריקאי, אשר נודע בזכות תרומתו החלוצית והנרחבת לתחום השתלות האיברים.
ביוגרפיה.
סטרזל נולד במדינת איווה למשפחה ממוצא אירי-גרמני. הוא ייעד את עצמו להיות כומר, אך מות אמו ממחלת סרטן השד הביא למהפך בתוכניותיו. לאחר לימודי תואר ראשון בביולוגיה למד באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו, שם הוענקו לו תואר שני באנטומיה (1950) ותוארי דוקטור לרפואה ודוקטור (Ph.D) לנוירופיזיולוגיה (1952).
סטרזל התמחה בכירורגיה בבית החולים ג'ונס הופקינס בבולטימור וב-Jackson Memorial Hospital במיאמי. משנת 1962 שימש כמנתח וכחוקר באוניברסיטת קולורדו. בשנת 1981 עבר לאוניברסיטת פיטסבורג, בה כיהן כפרופסור בבית הספר לרפואה.
הקריירה הקלינית והמחקרית של סטרזל התמקדה כולה בתחום השתלות האיברים ותרומתו בו הייתה חלוצית. נזקפים לזכותו בין היתר הישגים אלו:
סטרזל שימש כנשיא האגודה האמריקאית להשתלות וכנשיא האגודה האמריקאית של רופאים משתילים. הוא גם היה חבר המכון לרפואה של האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
בשנת 1991 פרש סטרזל מעיסוק פעיל כמנתח, אך המשיך לכהן כפרופסור לכירורגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פיטסבורג ובמרכז הרפואי שלה וקיים בהן פעילות מחקרית פורה במסגרת המכון שנקרא בו על שמו - מכון ההשתלות על שם סטרזל.
פרסומיו של סטרזל כוללים חמישה ספרים ולמעלה מ-120 מאמרים. פרסומיו היו מהמצוטטים ביותר בתולדות הרפואה - 26,456 ציטוטים בין 1981 ל-1998.
בשנת 1992 פרסם סטרזל את האוטוביוגרפיה שלו תחת השם The Puzzle People.
סטרזל היה נשוי ואב לשלושה ילדים, ששניים מהם מתו לפניו.
פרסים והוקרה.
לסטרזל הוענקו עשרות פרסים על ידי גופים בארצות הברית ומחוץ לה, וביניהם פרס לסקר (2012), המדליה הלאומית למדעים (2004) ומדליית בנג'מין פרנקלין של החברה הפילוסופית האמריקאית (2016). הוענקו לו 26 תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות במדינות שונות בעולם. ב-1995 עיטרה אותו פורטוגל באות הצלב הגדול של מסדר ג'יימס הקדוש של החרב.
בשנת 2006, לכבוד יום הולדתו ה-80, קראה אוניברסיטת פיטסבורג על שמו את אחד מבנייניה החדשים - מגדל תומאס א. סטרזל למחקר במדע ביו-רפואי. בשנה שלאחר מכן שינתה עיריית פיטסבורג את שמו של רחוב ליד המגדל לשמו של סטרזל.
ביוני 2018, לאחר פטירתו, חנכה אוניברסיטת פיטסבורג פסל לכבוד סטרזל בקמפוס שלה, בסמוך לקתדרלת ההשכלה.
כחליל האשחר
מצפה אבירים
כחליל האספסת
כחליל האלון
כחליל הגליל
נסטור ראטש
נסטור ראטש (ברומנית: Nestor Rateș, באנגלית: Nestor Ratesh, בשמו בלידה -נתן שטסל Nathan Stessel, נולד ב-7 באפריל 1933 במוינשט, רומניה) הוא עיתונאי יהודי-רומני שהתיישב בארצות הברית, נודע בעיקר בפעילותו ככתב, עורך ומנהל המחלקה הרומנית בתחנה "רדיו אירופה החופשית".
ביוגרפיה.
נסטור ראטש נולד בשם נתן שטסל במשפחה יהודית בעיירה מוינשט בחבל מולדובה. אביו נקרא אנטון שטסל ואמו-בלינה (לימים בלינה צ'אושו). הוא למד בתיכון בערים בקאו ופיאטרה ניאמץ וסיים בחינות הבגרות בשנת 1948. בשנים 1948–1951 הוא למד בבית הספר לבנייה הידרוטכנית בפיאטרה ניאמץ ובהמשך התיישב בבוקרשט, בה עבד כטכנאי בתחום זה בחברה הממשלתית "אנרגו-קונסטרוקציה". בשנים 1953–1958 הוא למד בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת בוקרשט.
הוא עבד בהמשך בשנים 1958–1972 כעורך בסוכנות הידיעות הממלכתית הרומנית "אג'רפרס". בינואר 1973-ינואר 1972 עבד כעורך במסגרת הפדרציה של הקהילות היהודיות ברומניה. בשנת 1973 יחד עם המשפחה עלה לישראל באופן בלתי חוקי (ללא רשות השלטונות הרומנים) וכעבור שבועיים היגר לאיטליה ומשם לארצות הברית. באותה שנה, 1973, התקבל לעבודה במחלקה הרומנית של תחנת הרדיו אירופה החופשית במערכת בוושינגטון די. סי. ובמינכן. הוא שימש במשך שנים כתב של רדיו אירופה החופשית בוושינגטון.
פעמיים הוא מילא את התפקיד של מנהל המחלקה הרומנית בתחנה ששידרה מינכן ואחר כך מפראג:בשנת 1989 (אחרי מותו של ולאד ג'ורג'סקו) ואחר כך בשנים 1994–2002 . בשנת 2003 הוא כיהן כיועץ למדיניות העריכה של מנכ"ל התחנה. אחרי פרישתו לגמלאות כיהן ראטש למשך שנה כיועץ ראשי של יו"ר התחנות "אירופה החופשית" ו"סבובודה".
חייו הפרטיים.
ראטש נשוי ליואנה לבית נוימן מן העיר לוגוז' שעבדה ברומניה כמורה להיסטוריה וספרנית בספרייה המרכזית הממלכתית בבוקרשט ואחר כך במשרד האוצר של ארצות הברית.
אמו הביולוגית, בלינה ואמו החורגת, שרה ריטנשטיין, עלו לישראל והתיישבו בה ב-1951 ובהתאמה ב-1970.