כשנה וחצי לאחר כינון הממלכה, ב-11 במאי 1933, התמנה סעוד על ידי אביו ליורש העצר ולמשנה למלך באזור נג'ד, כאשר אחיו למחצה פייסל נבחר לבוא אחריו (זאת אף שסעוד ניסה למנות את בכורו פהד כיורש עצר). עם מותו של אבן סעוד ב-9 בנובמבר 1953, עלה סעוד לכס המלוכה ללא מאבקים, כאשר שלושה חודשים קודם לכן התמנה לראש ממשלת ערב הסעודית.
סעוד הקים מוסדות ציבוריים, ממשלתיים ואקדמיים (ביניהם מועצת השרים הסעודית, משרדים לענייני מסחר, חינוך ובריאות, וכן אוניברסיטת המלך סעוד בריאד). יחד עם זאת, שלטונו היה רצוף קשיים. יריבותו העזה עם אחיו למחצה פייצל, אשר התנגד נחרצות לסמכות שמעניק סעוד לבניו, רק הוחרפה לנוכח המשבר הכלכלי שפקד את ערב הסעודית בשנות החמישים. אף על פי שהכנסות הנפט בתקופה זו עלו על 300 מיליון דולר, שחיתות ובזבוזי עתק של בית המלוכה (ביניהם ארמון השיש שבנה סעוד בריאד בסכום של 140 מיליון דולר), שבלעו כ-17% מהכנסות המדינה, המחישו את הפערים האדירים בין שכבות האוכלוסייה והכניסו את המדינה לסחרור כלכלי: ב-1957 גירעון התקציב הסתכם ב-500 מיליון דולר. בתקופתו של סעוד ירד כוחו של הווהביזם האסקטי, ואורח חיי מותרות פשט בקרב שכבות עשירי הממלכה.
סעוד נתקל גם בקשיים דיפלומטיים. חיכוכים עם בריטניה, מעצמת החסות של עומאן, בעניין בוריימי הסלימו לכדי ניתוק יחסים בשנת 1956 בעקבות מבצע קדש (סעוד אף הטיל חרם נפט על בריטניה ועל צרפת). סעוד נקט בעמדה אנטי-האשמית, התנגד לברית בגדאד ופעל במשותף עם מצרים כדי למנוע הרחבת השפעתם של שליטי ירדן ומצרים. כמו אביו, התנגד בחריפות לציונות ולמדינת ישראל.
יחד עם זאת, מתיחות ביחסים עם מצרים הנאצריסטית, בהיותה מדינה חילונית-מהפכנית והשואפת להגמוניה אזורית, ואף התאחדה בפברואר 1958 עם סוריה ויצרה את קע"ם. הייתה בלתי נמנעת, עד כי תחילת חודש מרץ 1958 האשים נשיא מצרים נאצר את סעוד בניסיון לרוצחו.
בריאותו הרופפת של סעוד, שבגינה נאלץ להיעדר מהמדינה תכופות, אף היא פגעה בסדרי השלטון בממלכה. הוא נודע כצרכן משקאות חריפים, דבר האסור לפי האסלאם.
ב-24 במרץ 1958, התכנסה משפחת המלוכה בבירה ריאד ואילצה את המלך סעוד להעביר את רוב סמכויותיו לאחיו למחצה פייצל אחיו ששכנע את המשפחה לא להכריח את סעוד לוותר על הכתר אלא "רק" על השליטה בממלכה. כלומר סעוד יישאר מלך אבל פייצל ישלוט.
פייצל פייס את נאצר ושיקם את הכלכלה הסעודית. ואולם סעוד, אשר ניצל את התמרמרות הנסיכים לנוכח הקיצוץ בהוצאות בית המלוכה, שב והתמנה לראש הממשלה בדצמבר 1960. מצבו הרפואי אילצו להיכנע לאחיו למחצה בשנית ב-1962, ופייצל שב ונטל את ראשות הממשלה. ב-1964 ציווה על פייצל לוותר על סמכויותיו, אולם הלה לא נענה, ובתום משבר חריף גבר פייצל. ב-2 בנובמבר הדיחה מועצת העולמא (חכמי דת) הסעודית את סעוד מכס המלוכה, והמליכה את פייצל תחתיו.
לאחר הדחתו יצא סעוד לגלות, תחילה בשווייץ ולאחר מכן במצרים, תוך שהוא מסייע לנאצר במאבקו מול פייצל. לאחר מלחמת ששת הימים שככה המתיחות המצרית-סעודית, סעוד נדחק לשוליים וחדל מפעילות מדינית. ב-1969 מת באתונה שביוון.
יוחנן מגוש חלב
יוחנן מגוש חלב (שמו המלא: יוחנן בן לוי) היה ממנהיגי המרד הגדול ברומאים, במאה הראשונה לספירה. מוצאו מגוש חלב שבגליל העליון.
מעמדו החברתי.
יוחנן בן לוי היה בן למשפחה בעלת אמצעים מגוש חלב בגליל. יוסף בן מתתיהו מתאר את יוחנן כמי שהיה חברו ו"מיודעו" של שמעון בן גמליאל (בנו של רבן גמליאל הזקן), שעמד בראש בית הלל בתקופת המרד (חיי יוסף, לח, 189-194).
יוחנן היה אישיות מקומית חשובה עוד קודם לפרוץ המרד בשנת 66, ואחת הראיות לכך היא אזכור שמו בלוויית שמו של אביו. יוסף אף מציין כי היה "בן למשפחה ידועת שם". ראייה נוספת לכך היא הופעתו בראש המנהיגים של גוש חלב, בתחילה בניסיון למתן את התושבים הנוטים למרד ולאחר מכן בהנהגתם לאחר התנפלות השכנים הנוכרים על העיר ובביצורה. ברור שיוחנן הוא המנהיג המקומי הבולט בגוש חלב, משום שכאשר יוסף בן מתתיהו מבקר בעיר, יוחנן הוא האיש היחיד איתו הוא בא בדברים.
אישיותו.
המקור העיקרי לתולדותיו של יוחנן בן לוי מגוש חלב הם הספרים "מלחמת היהודים" ו"חיי יוסף" של יוסף בן מתתיהו, אשר היה מפקד הגליל בימי המרד הגדול. יוחנן מילא במרד תפקיד חשוב בהגנת הגליל ולאחר מכן בהגנת ירושלים, והיה לאויבו בנפש של יוסף בן מתתיהו. ייתכן אפוא, כי מקור זה אינו אמין, אולם זהו בעצם המקור היחיד שניתן למצוא באשר לתולדותיו של יוחנן מגוש חלב. יוסף בן מתתיהו מתאר את יוחנן מגוש חלב במילים הבאות:
ההתקפה הבוטה של יוסף על יוחנן אופיינית לכתיבה הפולמוסית הפוליטית בספרות וברטוריקה היוונית והרומאית.
ייתכן כי בשעת כתיבת "מלחמת היהודים", היה יוחנן עדיין בחיים במאסר הרומאים, ויוסף חשש שהוא עוד עלול להזיק לו בעיני הרומאים (כפי שעשה אחד מפליטי הקנאים בקיריני) ולכן הרבה לגנות אותו ולתאר אותו כשקרן, כדי לפסול את עדותו לחלוטין. ניתן גם להסביר זאת בכך שבזמן כתיבת "מלחמת היהודים", זעמו וצערו של יוסף על החורבן היו עדיין טריים ושנאתו כלפי האשמים בו, לדעתו, הותירה את חותמה בתיאורו.
יוסף בן מתתיהו נשלח להנהיג את המרד בגליל אך בשלב מסוים יוחנן מגוש חלב החל לחשוד בו ובכנות כוונותיו, וביקש להרחיקו מתפקידו. מכאן ואילך התקיימה סדרה של מהלכים המתוארים בידי יוסף בן מתתיהו בספרו 'מלחמות היהודים', כהתנכלות של יוחנן לו ולמנהיגותו.
בספר 'חיי יוסף' טוען יוסף בן מתתיהו, כי הונו של יוחנן הושג בדרכי מרמה, כאשר יוחנן טען לפניו טענות שקר, במטרה להשיג רווחים מהירים, כי יהודי קיסריה נותרו ללא שמן זית ולשם כך הפקיע כמויות גדולות של שמן זית מגוש חלב: "הוא ידע היטב כי בקסריה נמכרים שני סכסטרים בדרכמון אחד, ובגוש חלב שמונים סכסטרים בארבעה דרכמונים".
ההיסטוריון בן המאה ה-19 צבי גרץ מתאר את אותה הדמות עצמה במילים הבאות:
בספר זה ("חיי יוסף"), שנכתב כעשרים וחמש שנה לאחר אירועי המרד, תיאר יוסף בן מתתיהו את יוחנן מגוש חלב, כמי שבתחילה היה דווקא מתון בגישתו והתנגד למרד:
אפיונו של יוחנן בהצגתו הראשונה לפני הקוראים כשוחר שלום, עומד בסתירה להצגתו ב"מלחמת היהודים", שם הוא רשע מעיקרו, וגם בסתירה להמשך הדברים ב"חיי יוסף", המציגים את יוחנן כנבל. ניתן לחשוד כי בעריכת דבריו לקראת פרסום הספר, דאג יוסף בן מתתיהו, בראשית דבריו על יוחנן, הבאים מיד אחרי דבריו על יוסטוס איש טבריה, לשפר את דמותו של יוחנן כדי להבליט עוד יותר את רשעותו של יוסטוס.
יוסף בן מתתיהו השתמש בספריו כדי לנגח את אויביו הפוליטיים, ויש להניח כי תיאורו את יוחנן נובע מההיסטוריה המשותפת שלהם, ומהדרך השונה מאוד בה בחרו שניהם, ואינו תיאור אובייקטיבי של דמות חשובה זו בתולדות עם ישראל.
תיאורו את יוחנן מגלה איבה מיוחדת כלפי אישיותו. מעבר להתנגדות האידאולוגית וההאשמה באסונות שקרו לאחר מכן, קיים הבדל בין תיאור יוחנן לבין תיאור מנהיגים אחרים. ביקורתו של יוסף על יוחנן חושפת איבה אישית עמוקה, ששורשיה נעוצים בעיקר בניסיונו בתקופת כהונתו כמפקד הגליל, שם היה יוחנן יריבו הנחוש ביותר, אשר עשה הכל כדי להדיחו.
עד לנפילת גוש חלב.
גוש חלב (בכתבי יוסף בן מתתיהו ביוונית: "גיסקלה") הייתה עיר קדומה בגליל, במקום בו שוכן הכפר המודרני ג'ש.
כאמור, יוסף בן מתתיהו סיפר כי יוחנן נמנה תחילה עם המתונים, והחל בפעילות מלחמתית רק בתגובה להתנפלות אנשי צור ובני בריתם על גוש חלב. הוא פעל בימים הראשונים של המרד, בטרם מונה יוסף בן מתתיהו למפקד הגליל, ובשעה שהמלחמה עדיין נשאה אופי של מלחמה בין האוכלוסיות היהודיות והלא יהודיות השוכנות בארץ. יוחנן קיבץ אליו לוחמים מכל קצות הגליל, כארבע מאות במספר, וארגן אותם לכוח צבאי שהגן על ערי הגליל, ופשט על הערים הנכריות. כאשר הגיע למקום יוסף בן מתתיהו, הוא הורה ליוחנן לבנות מחדש את חומותיה של גוש חלב ולהגן עליה. יוסף הגיע לגליל עם שני עוזריו, יועזר ויהודה, לאחר שהוסמך על ידי הממשלה שהוקמה בירושלים על ידי אספת העם, לשמש המפקד הצבאי של הגליל, ויוחנן היה כפוף למרותו. שניים אלו, כפי הנראה, היו שונים באופיים ובגישתם אל הפעולות שהיה צריך לנקוט בהן. ההתנגשות הראשונה בין השניים הייתה בשאלת מכירת אוצרות התבואה של הקיסר הרומי שהיו מאוכסנים בגליל, לצורך בניית החומה של גוש חלב.
תבואות אלו נועדו לשמש מס לרומא. יוסף סירב לאשר את המכירה, ויש המפרשים את הדבר כחוסר רצון מצידו לפגוע בקיסר הרומי. בסופו של דבר, קיבל יוחנן משני עוזריו של יוסף את האישור למכור את תבואת הקיסר, והוא השתמש בכסף לביצור עירו, גוש חלב.
בדיווחו של יוסף בן מתתיהו על יוחנן בזמן פעילותו בגליל, לא נזכרת שום פעולה כלשהי נגד הרומאים או נגד המתונים, אוהדיהם. לדברי אוריאל רפפורט, אילו דגל יוחנן בתקופה זו במרד, יוסף לא היה מעלים זאת מקוראיו, ולכן המניע לפעולותיו לא היה בהכרח עמדה אנטי-רומאית ומאבקו ביוסף בן מתתיהו לא היה בהכרח קשור ליחס לרומא. נראה כי ליריבות זו לא היה אופי רעיוני, וכי הריב היה במסגרת השקפות דומות, שכן יוחנן נעזר במאבקו באישים מהממשלה המתונה.
יוסף כתב כי יוחנן ניסה לגייס אנשים להורגו, וכי המריד את אנשי טבריה כנגדו. לאחר ניסיון זה נמלט יוחנן לגוש חלב ושקד על הכנת הגנתה, ועמו כאלפיים איש, פליטים יהודים מערי סוריה. יוחנן פנה באמצעות שליחים (אחד מהשניים היה אחיו, שמעון) אל "רעו ומיודעו" רבן שמעון בן גמליאל הזקן בירושלים, שישכנע את חנן בן חנן וסיעתו להרחיק את יוסף מתפקידו, ואלה שלחו שליחים אל ערי הגליל להחזירו לירושלים.