זיסר סובר, כי בכל עדה ניתן היה לזהות שורה של משפחות מובילות, שראשיהן שלטו ביד רמה בבני עדתם, במעין יחסי פטרון-קליינט. יחסים אלו נסמכו על היותם של ראשי משפחות אלו בעלי אדמות שאותם עיבדו נתיניהם, או על עשרם הכלכלי ומעמדם הפוליטי, שאיפשר להם להוסיף ולקיים יחסי פטרון-קליינט אלו. הצלחתן של משפחות הנכבדים לשמר את מעמדם המוביל בחברה הלבנונית עד עצם ימינו אלו הנה יוצאת דופן בנוף המזרח תיכוני, שהיה עד לשקיעתן של משפחות כאלו באזורים אחרים של העולם הערבי, ובראש ובראשונה בשכנה ממזרח, סוריה, בה ירדו מגדולתן עוד בשלהי שנות החמישים של המאה ה-20 משפחות הנכבדים ששלטו בחברה הסורית ביד רמה במשך מאות בשנים. הללו נדחקו מן הזירה הפוליטית בידי כוחות חברתיים חדשים שעימם נמנו בני עדות המיעוטים, תושבי אזורי הכפר והפריפריה, מעמדות הביניים ועוד. אלו האחרונים הפכו באחת, בהנהגת קציני צבא ופוליטיקאים שעמדו בראש מפלגות שוליים רדיקליות - דוגמת מפלגת הבעת' – לשליטיה של סוריה. בלבנון, לעומת זאת, השכילו משפחות הנכבדים לשמר את כוחן, תוך הסתייעות ב"עדתיות" כקלף מנצח שאיפשר להן לשמר את הלכידות העדתית סביבם. אלא ש"העדתיות" לא הייתה אלא כסות "למשפחתיות," היינו לנאמנות למשפחה ולשימור ההגמוניה של משפחות הנכבדים הגדולות בפוליטיקה הלבנונית.
הפסיפס הלבנוני היה מבוסס, לדעת זיסר, מראשיתו על מערכת איזונים עדינה שהתקיימה בין שני המחנות הדתיים במדינה – נוצרים ומוסלמים; בין בני העדות השונות בכל מחנה דתי סונים, שיעים ודרוזים ולמולם יוונים קתוליים, יוונים אורתודוקסיים ומרונים; ולבסוף, בתוככי כל עדה בין משפחות הנכבדים בעלות ההשפעה בעדה. תרגומה של מערכת איזונים זו לשפת המעשה נעשה, כאמור, בדרך של גיבוש נוסחה לחיים בדו קיום, לרוב לא כתובה, שהסדירה את חייהם המשותפים של בני העדות השונות זה לצד זה ובעיקר, קבעה את אופן חלוקת המשאבים ועמדות הכוח ביניהם, תחילה באמירות של הר הלבנון, ומאוחר יותר במחוז האוטונומי של הר הלבנון, ולבסוף גם בלבנון הגדולה החל משנת 1920 ואילך.
לפי זיסר, מכיוון שהעדתיות היא שהייתה המאפיין הבולט של המרחב הלבנוני עוד מימים ימימה, מאפיין שאף עוגן בחוקה הלבנונית של שנת 1926, נצבעה חלוקה זו של משאבים ועמדות כוח בין המשפחות השונות בצבעים עדתיים. ואולם, בפועל לא הייתה העדתיות אלא מעטפת נוחה בעבור משפחות הנכבדים והעומדים בראשן, אשר נאבקו, לכאורה, בשם בני עדתם על עמדות כוח ומשאבים אך למעשה פעלו כדי להבטיח את חלקם שלהם בחלוקת השלל. המשפחות המובילות בכל עדה היו עסוקות, אפוא, במאבק מתמיד בינן לבין עצמן על הגמוניה בתוככי העדה, הגם שלעיתים איחדו כוחות ושורות במאבק נגד משפחות מעדות אחרות, שעה שהללו ביקשו לקרוא תיגר על אופן חלוקת המשאבים ועמדות הכוח בין העדות, ולהגדיל את חלקם בחלוקת השלל.
לדעת זיסר, לבנון קמה כמדינת כל עדותיה, וליתר דיוק כמדינת כל נכבדיה ומשפחותיה – מדינה, המהווה מסגרת רופפת ובלתי מחייבת, המאפשרת לכל עדה ומשפחה להוסיף ולנהל את ענייניה באוטונומיה כמעט מוחלטת. התוצאה הייתה אנרכיה שלטונית מתמדת, אשר הידרדרה מפעם לפעם לכדי עימותים עקובים מדם. אנרכיה מובנית זו הובילה בסופו של דבר לפרוץ . עם זאת איפשר מצב דברים זה פרקי זמן ממושכים שבמהלכן נהנתה החברה הלבנונית מפלורליזם פוליטי ומשגשוג כלכלי חסר תקדים במונחים מזרח תיכוניים. שהרי המדינה הלבנונית הייתה ישות שבה התקיימה, אחרי הכל, חלוקת משאבים ועמדות כוח הוגנת ומוסכמת. נראה כי מרביתם של הלבנונים השלימו ברצון עם מציאות שכזו ודבקו בזהותם הלבנונית, שפירושה בעבורם הייתה באופן אירוני – העדר כל מחויבות למוסד המדינה הלבנונית, אלא נהפוך הוא, הכרה והשלמה עם מציאות שבה המדינה הנה מסגרת רופפת למערכת פתוחה ופלורליסטית, הגם שכזו המבוססת על עקרון ה"משפחתיות," עטוף במעטפת עדתית. מגמה זו של דבקות בזהות הלבנונית נתחזקה ביתר שאת עם סיומה של מלחמת האזרחים בלבנון בשנת 1989. מלחמה זו הציבה, לכאורה, סימן שאלה מעל ליסודות ואבני הבסיס שעליהם נכונה לבנון, אלא שסיומה של המלחמה ושיקומה של לבנון על בסיס יסודות אלו ממש, בתמיכה רחבה של הציבור הלבנוני, הוכיח מחדש את תקפותם.
באשר לחזבאללה מציין זיסר, כי לבנון הנה מדינה הניצבת במהלך השנים האחרונות בצל, ואולי אף תחת איום שמציב בפניה ארגון חזבאללה. הופעתו של הארגון ופריצתו אל מרכז ההוויה הלבנונית, היא ללא ספק אחד התהליכים המשמעותיים יותר שהתחוללו בלבנון מאז פרצה בה מלחמת האזרחים, ויותר מכך, כי יש בו משום חריגה יוצאת דופן ביחס למהלך תולדותיה של לבנון לאורך השנים. בראשית דרכו הצטייר ארגון חזבאללה ארגון רדיקלי וקיצוני המושפע ואולי אף נשלט בידי איראן, ועם זאת, היה זה ארגון בעל פנים וזהות לבנונית-שיעית. למרות המתח הברור שבין זהות אסלאמית-שיעית ואף ג'יהאדית לבין זהות לבנונית, הפגין הארגון לאורך השנים יכולת הישרדות מרשימה והתאים עצמו פעם אחר פעם למציאות הפנים לבנונית, ואף לזו האזורית המשתנה. זאת, בלא ששינה או נסוג מעקרונותיו או מתפיסות היסוד שלו אלא לכל היותר, ריכך אותם והתאים אותם למציאות זו.
זיסר סבור, כי בכל צומת דרכים שבפניו ניצב ארגון חזבאללה, הוא בחר בדרך של השלמה עם המציאות ולא יציאה למולה, ובכך הוכיח מתינות ופרגמטיות. אלא שבעינה נותרה השאלה, האם מדובר היה בצעדים טקטיים שמשמעותם המצטברת היא מהפך אסטרטגי בפניו של הארגון או שמא המדובר ברצף של מהלכים טקטיים, שנועדו לשרת ואף לקדם את מאבקו של הארגון אלי מטרתו האסטרטגית אשר נותרה כשהייתה.
איל זיסר
הפטריארך מקונסטנטינופול
בלוטת רוק
נאה מוני
עמית ליאור
עמית ליאור (נולד ב-21 בדצמבר 1959) הוא תסריטאי ושחקן ישראלי, המכהן גם כיושב ראש איגוד התסריטאים בישראל וכמרצה לתסריטאות.
ביוגרפיה.
סיים את לימודי המשחק בבית הספר "בית צבי" בשנת 1987. שיחק בין היתר בתיאטרון בית ליסין, בפסטיבל עכו, בתיאטרון "חזית" ועוד.
בין השנים 2007–2008 שימש כמנהל מחלקת הדרמה של ערוץ 10. שימש כיועץ דרמה למספר סדרות דרמה בערוץ. סדרות בולטות שהיה מעורב בהן: "מתי נתנשק", "המקום", "חמישה גברים וחתונה", "לאהוב את אנה" (יועץ אמנותי) ו"החברים של נאור" (עורך תסריט).
בשנים האחרונות משמש כמרצה לתסריטאות בבתי הספר: "סם שפיגל", "מנשר לאמנות", "מעלה" ו"בצלאל".
בין השנים 2004-2005 שימש כיו"ר איגוד התסריטאים בישראל, ומאז ינואר 2011 משמש שוב כיו"ר האיגוד.
זוכה פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה עבור "חצוצרה בואדי" ו"מרחק נגיעה". ב-2003 זכה בפרס אמנות הקולנוע.
סרטים וסדרות פרי עטו.
ב-1993 שודרה בערוץ 1 סדרת הטלוויזיה "סטרייט ולעניין" שביים ערן ריקליס. ב-1997 עלה לאקרנים הסרט אותו כתב "עפולה אקספרס" בבימויה ג'ולי שלז. ב-1998 עלה לאקרנים הסרט "סופר בוי" בבימויו של חנוך רוזן ובכיכובו של תום אבני.
ב-2000 שודרה הסדרה "האישה האחרת" שביימו אורי ענבר ושמי זרחין, בכיכובן של גילה אלמגור ויונה אליאן. ב-2002 עלה לאקרנים הסרט אותו "חצוצרה בואדי" שהיה עיבוד לספרו של סמי מיכאל בבימויים של סלבה ולינה צ'פלין. ב-2003 עלה לאקרנים הסרט "סיפורי בית קפה" אותו כתב וביים. באותה השנה שודרה גם סדרת הטלוויזיה "פרנקו וספקטור" שביימו עמליה מרגולין ויוסף פיצ'חדזה, סדרת פרקליטים תל אביבית בכיכובם של משה איבגי, רונית אלקבץ, רותי בורנשטיין ומארק איווניר.
ב-2006 עלה לאקרנים הסרט "NO אקזיט" אותו כתב לצד ברק סלונים ודרור סבו שגם ביים. ב-2007 שודרה הסדרה "מרחק נגיעה" שביים רוני ניניו בכיכובם של הנרי דוד וגאיה טראוב. באותה שנה עלה לאקרנים סרט הקולנוע אותו כתב לצד לין רות' (שביים את הסרט) "הבוגד הקטן" ע"פ הסיפור "פנתר במרתף" מאת עמוס עוז, בכיכובם של גיליה שטרן ורמי הויברגר. ב-2009 שודרה סדרת הטלוויזיה "שירות חדרים" שביים איתן ענר, בכיכובם של אסי לוי ונלי תגר. ב-2012 שודרה סדרת הטלוויזיה "המיוחדת" בבימוי עודד רסקין בכיכובו של עפר שכטר.
כמו כן כתב עבור הסדרות: "בלש בירושלים", "החיים זה לא הכל", "צה"ל אחת", "האישה באפור", "מוסיכף" ועוד.
קריירת משחק.
ב-1989 גילם את רמי ברוורמן, התפקיד הראשי בסרט "שדות ירוקים" שביים יצחק צפל ישורון. בין השנים 1992–1996 גילם את המורה מתי הראל בסדרת הטלוויזיה "עניין של זמן" ששודרה בטלוויזיה החינוכית. ב-1997 גילם את יאיר בסרט "עפולה אקספרס". ב-1998 גילם את אבא של אביגיל בסרט "סופר בוי" והוא אף כתב את שיר הנושא של הסרט ביחד עם נועה ברנר.
ב-2003 גילם מורה לנהיגה מונעת בסדרה "החיים זה לא הכל". ב-2008 גילם את גידי לוין (אבא של שחר) בסדרת הטלוויזיה "ראש גדול". ב-2008 גילם את אבא של טוהר בסדרת הטלוויזיה "משמורת". ב-2009 גילם את סבי כוכבי בסדרה "תיכון השיר שלנו". ב-2010 גילם את דור בסדרה "עד החתונה". ב-2012 גילם את דני גטניו בסדרה "המיוחדת". ב-2013 גילם את גידי בסרטו של איתן גפני "בשר תותחים".
כמו כן שיחק ב"שביל קליפות התפוזים", "הבטליון הגדול", "גבעת צקלג", "פרנקו וספקטור", "NO אקזיט", "2.3 בשבוע" ועוד.
ב 2022, שיחק בעונה השנייה של "מנאייכ"
Memories of the Never Happened
Memories of the Never Happened הוא אלבום האולפן השביעי של להקת רוקפור (אלבום האולפן הרביעי של הלהקה בשפה האנגלית). האלבום יצא ב־8 במאי 2007, ולווה בסיבוב הופעות בארץ ובארצות הברית.
רקע.