עד יולי 2007 נקרא כל מקומון בשם משלו, המרמז על אזור הופעתו, אז עברה הרשת מיתוג מחדש, שבא לחזק את הזיקה של המקומונים לעיתון האם, ובמסגרתו כוללים כל המקומונים את המילה "ידיעות" בתחילת שמם, בעיצוב זהה לזה שבשם העיתון "ידיעות אחרונות". כחלק ממהלך זה גם פוצלו אחדים מהמקומונים, כך שייתמקדו באזור מצומצם יותר.
בשנת 2008 אתר ynet, שגם נמצא בבעלות "קבוצת ידיעות אחרונות", וידיעות תקשורת חברו לשיתוף פעולה, והקימו בתוך ynet ערוצים מקומיים בשם mynet שמתמקדים בחדשות מקומיות, וכולל, בצד עדכוני החדשות השוטפים בידי כתבי האתר, גם כתבות מכל המקומונים של ידיעות תקשורת. באותה שנה גם זכתה ידיעות תקשורת במכרז להפקת עיתון לתנועה הקיבוצית במקום שני השבעונים הקיבוציים "הקיבוץ" ו"הדף הירוק" שנסגרו.
בשנת 2017 הפך mynet לפורטל חדשות עצמאי ונפרד, המתפעל מערכת חדשות, כתבים ועורכים עצמאית. תחת האתר פועלים כיום 20 אתרי חדשות מקומיים.
בעשור השני של המאה ה-21 החלה "ידיעות תקשורת" לסבול מירידה בתפוצת המקומונים, וירידה בהכנסות מפרסום ולוחות מודעות. במאי 2019 הודיעה הקבוצה על שינוי ארגוני ואיחוד 4 מקומונים באזור המרכז. בנובמבר 2020 גיבשה הנהלת קבוצת ידיעות אחרונות תוכנית הבראה שהוצאה לפועל במטרה להבטיח את המשך פעילות המקומונים.
עורכים וכתבים.
העורכת הראשית של רשת המקומונים היא העיתונאית סיגל רגב שבמשך שנים ארוכות הייתה העורכת של ״ידיעות ירושלים״, אחד מעיתוני הדגל של הרשת. בשנת 2017, נכנסה לתפקידה כמנכ״לית ידיעות תקשורת ליאת שרון, לאחר שהחליפה את רענן בר טל, ששימש כמנכ"ל במשך 12 שנים. כותבים בולטים בעבר ובהווה הם: גיא לרר, ליהיא לפיד, רועי ינובסקי, אריה מליניאק, נעמי רביע, מורן אזולאי, יקיר אלקריב, שני גברים שמנים מאוד (מדור "משמר המרקע") ומיה סלע (ספרות).
המקומונים.
המקומונים העיקריים בקבוצה זו הם (בסוגריים השם עד ליולי 2007):
מדורים עיקריים במקומונים:
החזקות נוספות.
בנוסף לרשת המקומונים החזיקה "ידיעות תקשורת" בשורה של פעילויות נוספות בתחום המדיה והתקשורת. בשנות ה-90 של המאה ה-20 החזיקה מניות בחברת הטלוויזיה בכבלים "ערוצי זהב", בזכיינית ערוץ 2 "רשת", חברת "טלמסר" וחברת התקליטים NMC. בשנת 1997 רכשה את חברת שלטי החוצות "נור פרסום חוצות".
בסוף 2003 השיקה מגזין לצעירים עד גיל 25 בשם "VIEW", שנסגר לאחר זמן קצר.
בנובמבר 2006 ניסתה לרכוש את השבועון בערבית כל אל-ערב.
בנובמבר 2011, נמכרו המניות של החברה ב-HOT (מניות שבמקור היו של "ערוצי זהב"), תמורת 650 מיליון שקל.
החברה הבריטית הבין-כוכבית
החברה הבריטית הבין־כוכבית (באנגלית: The British Interplanetary Society, בראשי תיבות: BIS) נוסדה בשנת 1933 והיא כיום הארגון הוותיק בעולם שמטרתו היא לקדם ולתמוך במחקר בתחומי אסטרונאוטיקה וחקר חלל. זהו מוסד ללא כוונות רווח שמשרדיו יושבים בלונדון והוא ממומן על ידי תרומות חבריו. לחברה סניפים נוספים, בוסט מידלנדס, איטליה ובלגיה.
היסטוריה.
לארגון זה קדמו החברה האמריקאית הבין־כוכבית (The American Rocket Society או ARS, שנוסדה בשנת 1930), ארגון גרמני דומה בשם האגודה למסע בחלל (Der Verein für Raumschiffahrt, או VfR, שנוסדה בשנת 1927) והחברה למחקר מסע בין־כוכבי (ברוסית: Общество изучения межпланетных сообщений או OIMS, שנוסדה בשנת 1924), אבל בשונה מכל אלה הוא אף פעם לא התמזג לתוך מכלול התעשייה הלאומי.
עם היווסדה, יועדה האגודה במקור לא רק לקידום והעלאת המודעות הציבורית לאסטרונאוטיקה, אלא גם לבצע ניסויים מעשיים בתחום הטילים, בדומה לארגונים שהוזכרו לעיל. עם זאת, בשנת 1936 גילו חבריה כי הם מנועים מלממש שאיפה זו בגלל 'חוק חומרי הנפץ' הבריטי משנת 1875, אשר אסר על גופים פרטיים לערוך ניסויים בטילים מונעים בדלק נוזלי בתחומי הממלכה הבריטית.
בשנות ה־30 של המאה ה־20 המאוחרות, יזם הארגון פרויקט להנחתת בני אדם על הירח בעזרת טיל רב־שלבי, כאשר כל שלב מורכב ממספר טילים צרים מונעים בדלק מוצק. עיצוב הנחתת דמה למדי לנחתת של תוכנית אפולו.
במהלך הכנס השני של קונגרס האסטרונאוטיקה הבין־לאומי שהתקיים בלונדון בשנת 1951, החברה הבריטית הבין-כוכבית הייתה אחת מ־13 חברות החלל הלאומיות שהקימו יחד את הפדרציה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה.
בשנת 1978, פרסמה החברה מחקר בשם פרויקט דדלוס - מסמך מפורט בנושא ישימות משימה בין־כוכבית לא מאוישת לכוכב ברנרד, אשר השתמש בטכנולוגיות קיימות והערכות הגיוניות למדי של יכולות שיהיו קיימות בעתיד הקרוב. שיטת ההנעה המוצעת הייתה היתוך גרעיני, שהייתה אמורה להאיץ את החללית למהירות של כ־12% ממהירות האור.
החברה פרסמה מחקר בשם Project Boreas שנערך בשנים 2006-2003, ועסק בתכנון תחנה מאוישת לקוטב הצפוני של המאדים. דו"ח המחקר הועמד לרשימת פרסי סר ארתור סי. קלארק בקטגוריית המצגת הכתובה הטובה ביותר ובשנת 2007, החברה זכתה בפרס. הפרס נושא את שמו של סופר המדע הבדיוני והמהנדס ארתור סי. קלארק שהיה יו"ר האגודה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
איש הרדיו הבריטי צ'ארלס צ'ילטון הצטרף לחברה לפני כתיבתה והפקתה של טרילוגיית הרדיו המפורסמת בתחום המדע הבדיוני "מסע אל החלל".
פעילות.
החברה מפרסמת כתבי עת, מעניקה מדליות ופרסים, מארגנת הרצאות ערב ופרויקטים טכניים, בנוסף להשראת הציבור לגבי היתרונות והישומים המעשיים של חקר החלל. החברה מחויבת לתמוך במדיניות שתגדיל את המחויבות הממשלתית - במיוחד בבריטניה, אך גם מחוץ לבריטניה - לחקר החלל, ולקידום מסע בין־כוכבי מאויש. פעילות חינוכית זו מבוצעת באמצעות עבודה עם בתי ספר ואירועים לכלל הציבור בכל הגילאים, קיום שיחות דרך האינטרנט והשתתפות באירועים בבריטניה כדוגמת: AstroFest, ועידת UKSEDS, אירועי טילאות בבריטניה, New Scientist Live וכן באירועים בין־לאומיים כדוגמת קונגרס האסטרונאוטיקה הבין־לאומי ו־MakerFaire .
פרסומים.
החברה מפרסמת ביטאון אקדמי שנושא את שמה (Journal of the British Interplanetary Society), ירחון לציבור הרחב בשם "תעופת-חלל" (Spaceflight) וכן את כתב העת "כרוניקת חלל" (Space Chronicle).
ניקולאיה לאביש
ניקולאַיֶה לאּבּיש (ברומנית: Nicolae Labiş; 2 בדצמבר 1935 פּוֹיאנה מֶרוּלוּי, מחוז סוצ'אבה - 22 בדצמבר 1956 בוקרשט), משורר רומני, ילד פלא של השירה הרומנית של שנות החמישים של המאה ה-20, היה אחת התקוות הגדולות של הספרות הרומנית, אך חייו נקטעו בדמי ימיו בתאונת דרכים. בישר את דור המשוררים הרומנים משנות השישים, לכן כונה על ידי מבקר ספרות אחד (אואוג'ן סימיון) בכינוי המטאפורי "האַלה המכושפת של דור השישים"
(באגדות הרומניות הדרקון הקרוי "zmeu - זמאו", משלח לפניו אלה מעופפת המבשרת את בואו הקרב).
משפחתו.
ניקולאיה לאביש נולד בדרום בוקובינה, ביישוב פויאנה מֶרוּלוּי, בכפר מֶלין, במחוז סוּצא'בה (אז מחוז באיה). הוריו, אואוג'ן ואנה - פרופירה, היו מורים בבית-ספר יסודי.
האם נולדה בכפר טוֹפוֹליצה, השכן עם הוּמוּלשט, כפר הולדתו של הסופר הקלאסי הרומני יון קריאנגה וסבתה הייתה קרובת משפחה עם אביו של אותו סופר, שטפאן סין פֶטריה צ'וּבוֹטריוּל. אביה נהרג בקרבות במרששט נגד הגרמנים במלחמת העולם הראשונה.
אביו אואוג'ן, היה בן של יערן ולמד הוראה בבית הספר הנורמלי ביאשי. לניקולאה היו עוד שתי אחיות, מרגרטה ודורינה.
ניקולאה התחיל לקרוא ספרים בגיל 5, בין היתר את המעשיה של יון קריאנגה, "העז ושלשת גוריה".
לימודיו.
התחיל לימודיו בבית ספר בכיתה של אמו, אולם עקב כניסת רומניה למלחמת העולם השנייה המשפחה עקרה לחלק הדרומי של רומניה, במונטניה ביישוב וֶקאריה שבכפר מיכאילשט, קרוב לעיר קֶמפוּלוּנג - מוּסצֶ'ל. הצטיין בלימודים, באהבתו לקריאה ולכתיבה ודקלום שירים. בשנת 1945 חזר עם משפחתו לכפר מלין ועזר לאביו בנייה מחדש של הבית ההרוס. בגיל 13 שיחק בכפר, על במה מאולתרת, במחזה של שייקספיר, "אילוף הסוררת".
בגיל 14 פרסם לראשונה שירים בעיתון מקומי "זור נוי" (Zori Noi -"שחר חדש") בסוצא'בה ובכתב העת לספרות "ויאצה רומניאסקה". את לימודי התיכון עשה בשנים 1947–1951 בבית הספר "ניקולאיה גאנה" בעיר הקרובה פלטיצ'ן שם טייל שעות רבות בעקבות הסופרים הנערצים עליו, קריאנגה ו מיכאיל סדוביאנו. בשנת 1951 בתחרות הארצית לספרות רומנית בשלב הסופי בבירה בוקרשט, התלמיד מפלטיצ'ן זכה בפרס הראשון ונאם בטקס הסיום בשם המתחרים. בהזדמנות שהייתו בבוקרשט ביקר במערכת של כתב העת "ויאצה רומניאסקה" והתקבל שם בחום. המשיך אחר כך לימודיו בתיכון "מיכאי סדוביאנו" ביאשי שם הכיר את המשורר לעתיד ג'ורג'ה מרגריט שהפך לחברו הקרוב. הפסיק זמן מה את לימודיו ביאשי והמשיך אותם בלי נוכחות. סיים בחינות הבגרות כשבמבחן לשפה הרומנית השיג הציון המרבי. בהמשך התקבל ניקולאיה לאביש לבית הספר היוקרתי לספרות "מיכאי אמינסקו" בבוקרשט שם למד באותו מחזור עם ראדו קוסאשו, גאורגה טומוזיי, פלורין מוגור, יון גאורגה ואנשי ספרות אחרים. מורתו לשירה בבית הספר הייתה המשוררת ורוניקה פורומבקו. בין מוריו האחרים נמנו טודור ויאנו, מיכאי בניוק, אאוסביו קמילר , מיהו דרגומיר, מיכאי גאפיצה (גם הוא בוגר כמוהו של התיכון "ניקולאיה גאנה" מפלטיצ'ן) נינה קסיאן ואחרים.
באותה תקופה לאביש קרא, תרגם, כתב שירים בלהט ומרץ בלתי רגילים. בשנים 1953–1954 דנו בבית הספר על "סטיותיו מהמוסר וממשמעת בית הספר" ובאביב 1954 מחליטים לגרשו מארגון הנוער הקומוניסטי. אבל לבסוף בהתערבות חברי ההנהגה וכנראה גם של מיכאיל סדוביאנו ההחלטה בוטלה.
פעילותו.