אחד מהטיעונים הפמיניסטיים המוקדמים נגד מגמת האנטי-פורנוגרפיה בקרב התנועה הפמיניסטית מתועד במאמרה של אלן ויליס , "Feminism, Moralism, and Pornography", שהתפרסם לראשונה באוקטובר 1979 בעיתון "וילג' ווייס". המאמר נכתב ב-1979 כתגובה להקמתה של הקבוצה "נשים נגד פורנוגרפיה" ובו נהגה לראשונה המושג "פמיניזם פרו-סקס". ויליס הביעה בו את חששותיה מפני ניסיונותיהן של פמיניסטיות אנטי-פורנוגרפיות להפוך את הפמיניזם לתנועה סביב סוגיה אחת. במאמרה טוענת ויליס שפמיניסטיות לא אמורות לעטות שמיכת גינוי נגד כל סוגי הפורנוגרפיה וכי הגבלת הפורנוגרפיה תקפה באותה מידה על הגבלת התבטאויותיהן של פמיניסטיות. גייל רובין, הוגה פמיניסטית סקס-פוזיטיבית מרכזית, קראה ליצירת תאוריה פמיניסטית חדשה על סקס, כשהיא מסבירה שהמחשבות הפמיניסטיות הנוכחיות על הנושא לרוב תופסות שחרור מיני כמגמה שמעצימה פריווילגיה גברית. רובין ביקרה פמיניסטיות אנטי-פורנוגרפיות שלטענתה גינו כמעט כל גרסה של ביטוי מיני ותייגו אותו כאנטי-פמיניסטי. בנוסף, היא טענה שדווקא ההשקפה של פמיניסטיות אנטי-פורנוגרפיות על מיניות קרובה באופן מסוכן לאנטי-פמיניזם ולמוסר מיני בעל אופי שמרני. רובין אף עודדה פמיניסטיות לשקול את ההיבטים הפוליטיים של מיניות שאינם מקדמים דיכוי מיני. היא טענה שהאשמה לדיכוי נשים צריכה להיות מופנית כלפי אלו שמגיעה להם אשמה זו: "המשפחה, הדת, החינוך, פרקטיקות של גידול ילדים, התקשורת, המדינה, הפסיכיאטריה, אפליה בשוק העבודה ושכר בלתי שוויוני..." ולא כלפי מיעוטים מיניים שכוח ההשפעה שלהם הוא מזערי באופן יחסי.
ההתנגשות בין שני הזרמים ההפוכים האלה של הפמיניזם לא איחרה לבוא, והיא כוננה את התנועה החדשה. מלחמות הסקס הפמיניסטיות סיפקו את הבמה המרכזית הראשונה לביטוי רעיונות היסוד של התנועה. הרעיונות הללו, שהופיעו מתוך רצון לקרוא תיגר על העמדה האנטי-פורנוגרפית שהתפתחה ותפסה תאוצה בקצב מסחרר, נשמעו תחילה דווקא בבמות חוץ-פמיניסטיות, בפרסומים של אלן ויליס ופט קליפיה . התנועה הפמיניסטית הראשונה שהצטרפה לביקורת הזו הייתה ה-Samois, ובעקבותיה פרסם בשנת 1981 כתב העת הפמיניסטי Heresies (כפירות) גיליון בשם "גיליון הסקס", שהביא לידי ביטוי נקודת מבט פרו-מינית. הדיון התקדם למרחב האקדמי, כשהביקורת נגד מחנה האנטי-פורנוגרפיה במרחב זה התגבשה בפעם הראשונה בכנס על נשים ומיניות שהתקיים במכללת ברנרד בשנת 1982, שם אף תועד העימות הראשון בין מחנה הפרו-פורנו למחנה האנטי-פורנו. עיקרי הביקורת האקדמית כלפי מגמת האנטי-פורנוגרפיה בסיום הכנס זכו לפרסום בשתי אנתולוגיות של מאמרים, "Powers of Desire: The Politics of Sexuality" מאת אן בר סיטנו וכריסטין סטנסל, ו-"Pleasure and Danger: Exploring Female Sexuality" בעריכתה של קרול ס. ואנס. מהזירה האקדמית עבר הדיון לזירה המשפטית-פוליטית, שם קידמו מנהיגות המחנה האנטי-פורנוגרפי אנדריאה דבורקין וקתרין מקינון ניסיונות חקיקה שיגדירו פורנוגרפיה במונחי הנזק שהיא יכולה לגרום לנשים וביקשו להפוך אותה ל"בת תביעה". בין השאר, הציעו השתיים ארבעה מעשים שייחשבו לברי תביעה; כפייה על אדם להשתתף בפורנוגרפיה, כפייה על אדם לצפות בפורנוגרפיה, תקיפה הנגרמת כתוצאה מפורנוגרפיה וסחר בפורנוגרפיה. בסופו של דבר, תקנות אלו לא נכנסו לתוקף. במידה רבה, ניסיונות החקיקה הללו התסיסו את המחנה הנגדי ותרמו לחיזוקו. הוויכוחים הסוערים בין המחנות הביאו לפיצול משמעותי בפמיניזם, שעד היום ניתן לזהות את עקבותיו במרחב האקדמי והפוליטי.
בהקשר זה, מקלרוי טוענת שעבור פמיניסטיות בשנות ה-70 וה-80, הפנייה לעיסוק בסוגיות של ביטוי מיני הייתה כתוצאה מהתסכול של הכישלון הגלוי לעין של הפמיניזם לנצח בערוצים הפוליטיים: בארצות הברית, התיקון לשוויון זכויות כשל, וזכויות הפלה נפלו קורבן להתקפות קשות בעת כהונתו של רונלד רייגן כנשיא. גם במרחבים לא מערביים הראה הפמיניזם הסקס-פוזיטיבי את אותותיו. האנתרופולוגית חוקרת סין איליין ג'פריס הבחינה שעמדת האנטי-זנות צברה ביקורת בעת ביסוסה של התנועה הבינלאומית לזונות בשנת 1985, שדרשה הכרה בזכויות של זונות כסוגיה של שחרור וחופש העיסוק יותר מאשר כעניין של פשיעה, חוסר מוסריות או מחלה. עד שנות ה-2000, העמדה הסקס-פוזיטיבית הביאה מגוון של ארגונים לא ממשלתיים ללחוץ באופן פעיל על הממשלה הסינית לנטוש את המדיניות הרשמית שלה על איסור הזנות בסין הפוסט-רפורמית ולהכיר בזנות מבחירה כתעסוקה לגיטימית.
סוגיות פוליטיות עיקריות בתנועה.
פורנוגרפיה.
הסוגיה של פורנוגרפיה היא ככל הנראה הראשונה שהביאה לאיחוד ראשוני של פמיניסטיות סקס-פוזיטיביות, על אף שעם הזמן הדעות הסקס-פוזיטיביות סביב נושא זה נהיו מגוונות ומורכבות. במהלך שנות ה-80, אנדריאה דבורקין וקתרין מקינון, ועמן אקטיביסטיות שקיבלו השראה מכתביהן, פעלו למען חוקים אנטי-פורנוגרפיים במספר ערים בארצות הברית ובקנדה. החוק הראשון מסוג זה הועבר במועצת העיר של מיניאפוליס ב-1983. מקינון ודבורקין בחרו בטקטיקה של מסגור הפורנוגרפיה כסוגיה של זכויות אזרח, כשהן טוענות שתצוגה של פורנוגרפיה היא המכוננת אפליה מינית נגד נשים. התגובה של תנועת הסקס-פוזיטיב לטענה זו הייתה כי חקיקה נגד פורנוגרפיה מפרה את זכותן של נשים לחופש הביטוי. זמן קצר לאחר מכן, קואליציה של פמיניסטיות אנטי-פורנוגרפיות וקבוצות ימין הצליחו להעביר חוק דומה באינדיאנפוליס. על חוק זה הוכרז מאוחר יותר שהוא אינו חוקתי על ידי בית משפט פדרלי בתיק "American Booksellers v. Hudnut".
על פי רובין, פמיניסטיות אנטי-פורנוגרפיות מגזימות בסכנות שהן רואות בפורנוגרפיה כשהן בוחרות להציג את התמונות הפורנוגרפיות המזעזעות ביותר ולהוציא אותן מחוץ להקשרן, כגון אלו המזוהות עם סאדו-מזוכיזם, בצורה המרמזת שהנשים שמוצגות בתמונות בעצם עוברות אונס, וכלל לא מציינות שסצנות אלו מייצגות פנטזיה בהן לוקחים חלק שחקנים אשר נתנו את הסכמתם שיתארו אותם בצורה זו. פמיניסטיות סקס-פוזיטיביות טוענות שהגישה לפורנוגרפיה היא חשובה עבור נשים בדיוק כפי שהיא חשובה עבור גברים, וכי אין שום דבר שביסודו משפיל נשים בפורנוגרפיה. פמיניסטיות אנטי-פורנוגרפיות חולקות על כך, כשהן טוענות שעצם התיאור של מעשים מעין אלו מובילים לביצועם בפועל.
אנני ספרינקל, מחנכת מינית ואמנית מיצג אמריקאית, תרמה רבות לדיון הפמיניסטי סביב פורנוגרפיה. בעברה, ספרינקל הייתה עובדת מין ושיחקה בסרטי פורנו רבים, ומתוך ניסיונה וחוויותיה בתעשיית המין החליטה לאמץ לחיקה את עולם הפורנוגרפיה ולהפכו למיצג אמנותי ולדיון פוליטי וציבורי. במהלך הקריירה שלה, ספרינקל הופיעה בקרוב ל-200 סרטים, כולל פורנו רך וקשה, בי מוביז, סרטים דוקומנטריים, תוכניות טלוויזיה ואף הפיקה, ביימה ושיחקה בסרטים משל עצמה, ביניהם "Annie Sprinkle's Herstory of Porn", "Annie Sprinkle's Amazing World of Orgasm", ו-"Linda/Les &amp; Annie—The First Female to Male Transsexual Love Story". סרטיה הוצגו במאות פסטיבלים לקולנוע, מוזיאונים וגלריות. עבודותיה בסרטי מבוגרים זיכו אותה בכוכב ברחבת התהילה של שחקני סרטי מבוגרים באדיסון, ניו ג'רזי, והיא חברה גם בהיכלי תהילה נוספים בתחום. מאז שנות ה-80, הציגה ספרינקל את עבודותיה כאמנית אורחת באוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית ואירופה, והיא גם מרצה בפני קהלים בנושאים שונים. כותרת סבב ההרצאות האחרון של ספרינקל משנת 2012 היא "חיי ועבודתי כאקטיביסטית פורנו פמיניסטי, מחנכת מין רדיקלית, ואקו-סקסואלית". ספרינקל מזדהה כפמיניסטית סקס-פוזיטיבית, והרבה מהפעולות שלה כאקטיביסטית ומחנכת מכילות את גישתה זו, כמו גם את פעילותה למען זכויות עובדות מין ונגישות שירותי בריאות עבורן. ב-2009 הופיעה ספרינקל בסרט התיעודי הצרפתי "Mutantes: Punk, Porn, Feminism", בו דיברה על תחילת תנועת הסקס פוזיטיב ותרומתה לה. בשנת 2011 התראיינה ספרינקל לעיתון "הארץ" ושיתפה את קהל הקוראים הישראלי בגישתה לפורנו, על עבודתה כאמנית ועל העצמה נשית מינית.
עבודת מין.
ישנן פמיניסטיות סקס-פוזיטיביות המאמינות שנשים וגברים יכולים להתנסות בחוויות חיוביות כעובדי מין, ושבמקומות בהם הדבר אינו חוקי, ראוי לעשות דה-קרימינליזציה לזנות. הן מוסיפות שזנות אינה בהכרח רעה לנשים, אם העוסקות בזנות זוכות ליחס מכבד ואם המקצועות בעבודת מין עוברים דה-סטיגמטיזציה
פמיניסטיות סקס-פוזיטיביות אחרות מחזיקות במגוון דעות על זנות, כשישנו שוני רב בהשקפות על זנות בכל הנוגע למעמד, גזע, סחר בבני אדם ועוד נושאים רבים. פמיניסטיות סקס-פוזיטיביות מסכימות באופן כללי על כך שזונות כשלעצמן לא צריכות להיות מוצאות מחוץ לחוק או שיקנסו אותן.