לאחר השחרור התקבל לעבודה בסרפנד, שם הכיר את אשתו לעתיד, סימה, ושם התחיל את פעילותו כפעיל זכויות עובדים, בארגון עובדי צה"ל. התקדם בהיררכית הארגון ולבסוף כיהן כמזכיר. קידומו המשיך, והוא התמנה ליו"ר האגף לאיגוד מקצועי בהסתדרות. בשנת 1992, כאשר ישראל קיסר נתמנה לשר התחבורה, החליף אותו בתפקיד מזכ"ל ההסתדרות, תוך שהוא גובר בבחירות הפנימיות במפלגת העבודה על עמיר פרץ.
בתקופתו של הברפלד החריף מצבה הפיננסי של ההסתדרות וקופת החולים הכללית שלה עמדה על סף פשיטת רגל, אחרי שצברה גירעונות עתק. שיעור משלמי המס האחיד להסתדרות הלך ופחת. מעמדה של ההסתדרות בדעת הקהל היה בשפל.
בשנת 1994 החליט חיים רמון להתמודד מולו על תפקיד מזכ"ל ההסתדרות, במטרה לבצע רפורמה מקיפה בהסתדרות. על אף שהברפלד נתמך על ידי המנגנון של מפלגת העבודה, מפלגת העבודה בראשותו הפסידה בבחירות למוסדות ההסתדרות לרמון ולרשימתו חיים חדשים בהסתדרות. אחת הסיבות לכישלונו הייתה, ככל הנראה, תפיסתו בעיני רבים בציבור כאיש מנגנון מפלגתי אפור, למול רמון שנחשב לכוכב עולה בפוליטיקה. תומכיו ציינו את סגנון חייו הצנוע ואת יושרו. מצד שני, גזבר ההסתדרות בתקופתו ובתקופת קודמו קיסר, ארטור ישראלוביץ, הורשע בעבירות שונות, והשופט זכריה כספי הדגיש בהכרעת הדין, כי בהסתדרות דאז נהגה "שיטה מושחתת ומשחיתה".
בשנים 1985-1980, 1993-1992 כיהן הברפלד גם כיו"ר ההתאחדות לכדורגל. על שמו נקרא אצטדיון הברפלד בראשון לציון.
התפתחות הדמוקרטיה כתופעה מדינית-היסטורית
תפיסת הביטחון של ישראל
תפיסת הביטחון של מדינת ישראל מבוססת על צורך אחד עיקרי - הגנת קיומה של מדינת ישראל והאינטרסים שלה בפני איומים אפשריים. גישה הגנתית זו הנחתה את גיבושה של תפיסת הביטחון של המדינה והמדינה שבדרך, החל מתחילת המאה ה-20, ובהתאם לה מתבצע כל תהליך קבלת ההחלטות של מערכת הביטחון בישראל.
דוקטרינה צבאית זו עוצבה על ידי ראש הממשלה ושר הביטחון הראשון של ישראל דוד בן-גוריון במסמך "18 הנקודות" שניסח באוקטובר 1953, ובה ניסיון למצוא דרך לגשר על הנחיתות והאסימטריה הכמותית שבין ישראל לאויבותיה. בהתאם לתפישה זו, ניתנת עדיפות לפעילויות של הרתעה וסיכול, על פני פעילויות התקפיות. גם כאשר ביצעה מדינת ישראל פעולות שעשויות להיתפש כחורגות מכלל זה (כמו פעולות התגמול בשנות ה-50, או היציאה למלחמת ששת הימים ומלחמת לבנון הראשונה), הן בוצעו משום שלתפישת מקבלי ההחלטות באותו הזמן נדרשו הפעולות ההתקפיות הללו לצורך הגנת המדינה והאינטרסים שלה. בתפיסה זו הושם דגש רב על הכרעה צבאית של האויב באופן מוחץ ומהיר, כך שיכולת ההרתעה תתחזק מסיבוב לסיבוב, במערכה הגדולה שיש בין ישראל למדינות ערב, עד שהם יסכימו לקיומה של מדינת ישראל במזרח התיכון.
תפישת הביטחון של ישראל מתמקדת במתן מענה לשני סוגי איומים: איום קיומי - כלומר: הגנה מפני מדינות אויב הקמות עליה להשמידה, איום הטרור - פעולות איבה וטרור כנגד העורף על מנת לשבור את החברה הישראלית. האיום הקיומי מתפצל לשני סוגי איום: פלישה צבאית קרקעית גדולה (כמו במלחמת העצמאות ומלחמת יום הכיפורים) והתקפת טילים כולל נשק לא קונבנציונלי (כמו במלחמת המפרץ). כל איום מצריך יכולות שונות ואמצעים שונים והסבירות של כל איום משפיעה על חלוקת התקציב ובניית תפישת הביטחון הקונקרטית ותורת ההפעלה של צה"ל. הנחת היסוד של מדינת ישראל היא שאסור לה להפסיד אף מלחמה, שכן כישלון בבלימת האיומים הקיומיים כנגד ישראל פירושו השמדתה.
עקרונות נוספים של תפישת הביטחון של ישראל הם: גבולות בני הגנה, הסתמכות בלעדית על כוח צבאי ישראלי ולא על כוחות צבאיים זרים של מעצמות או כוחות בינלאומיים (על-פי יעקב עמידרור כוח בינלאומי בשעת צרה הוא כמו מטריה שנסגרת בגשם). ממלכתיות (כלומר הכפפתם של כל גורמי הביטחון למדינה ואיסור הקמתן של מליציות אזרחיות), שילוב נרחב של נושא הביטחון בהוויה הישראלית (שירות חובה בצה"ל, סמיכות האירועים בין יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ויום העצמאות וכדומה), וכריתת ברית חזקה עם מעצמה עולמית לצד שמירה על עצמאות.
ציוני דרך בתולדות ביטחון ישראל.
בראשית הציונות.
מתחילת ההתיישבות הציונית בארץ ישראל, נאלצו המתיישבים להתמודד עם הצורך להתגונן בפני איומים ביטחוניים, בעיקר מצד גורמים לאומניים ערביים שהתנגדו להקמת המדינה. הבעיה העיקרית שבפניה ניצבו החלוצים העבריים בסוף המאה ה-19 הייתה שרובם היו נעדרי כל ניסיון ביטחוני או צבאי, וכך, למרות אומץ לבם ונחישותם, הם נאלצו בעיקר להסתגר ביישוביהם ולהתגונן. ייתכן שבעובדה זו נעוצה תחילתה של התפישה ההגנתית ביסודה של הציונות, משום שבדרכם האופיינית, הפכו חלוצי העליות הראשונות את הצורך המעשי לפן באידאולוגיה שלהם.
"היציאה מהגדר" והתחלת גיבושו של כוח המגן העברי.
שינוי בתפישה החל להסתמן בתחילת המאה ה-20, ובעיקר עם כיבוש הארץ על ידי הבריטים במלחמת העולם הראשונה. לשינוי חברו בעיקר שני גורמים.
הגורם הראשון בהקמת גדוד נהגי הפרדות רעיון שהוגהו היה זאב ז'בוטינסקי (דצמבר 1914) ונתמך בידי יוסף טרומפלדור. גדוד זה היווה בסיס לגדוד ה-38 של קלעי המלך שהוקם ב-1917 והשתתף בכיבוש ארץ ישראל מידי טורקים, ולגדודים יהודיים נוספים שהוקמו בצבא בריטניה בארץ ישראל: הגדוד ה-39 של קלעי המלך והגדוד ה-40 של קלעי המלך שנבנה ממתנדבים ארץ ישראליים. שלשת גדודים אלו היו הגוף הצבאי היהודי הראשון של העת החדשה, אשר נשא סמלים יהודים ושפתו הייתה עברית. קיום הגדודים נתן הוכחה לכוחם האפשרי של היהודים והעניק צידוק מוסרי וערכי, לדרישה להקים גוף לאומי בארץ ישראל. ניסיון צבאי שנצבר במסגרת הגדודים, כמו ניסיון קרבי ורוח ההתנדבות, עבר מאוחר יותר למסגרות המחתרתיות העבריות שפעלו בארץ.
הגורם השני הוא סיוע שקיבלה התנועה הציונית בהקמתו ואימונו של כוח מגן של ממש, מצד גורמים בריטיים שתמכו בהקמתה של מדינת היהודים, ובראשם צ'ארלס אורד וינגייט. תהליכים אלו הביאו להקמתו של ארגון "ההגנה", שאף על פי שכפי שמעיד שמו הוא היה ארגון הגנתי בבסיסו, דגלו ראשיו ב"יציאה מהגדר", דהינו בשימוש בפעילות פרואקטיבית והתקפית כאשר הדבר נדרש.
בשנות ה-30, כאשר פרסם ממשל המנדט הבריטי את ה"הספרים הלבנים", מצא את עצמו כוח המגן העברי נאבק נגד הבריטים שנחשבו עד אז כבני בריתו. המצב הסתבך עוד יותר כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה, ומנהיגי התנועה הציונית ביקשו לשתף את חברי ההגנה במלחמה נגד הנאצים על ידי הקמתה של הבריגדה העברית. מצב פרדוקסלי זה גרם לדוד בן-גוריון להכריז כי "נילחם בספר הלבן כאילו לא הייתה מלחמה באירופה ונילחם בנאצים כאילו לא היה ספר לבן". בכך נקבעו עוד שני נדבכים חשובים בתפישת ההגנה של ישראל. הראשון הוא התפישה כי על כוח המגן הישראלי להגן על כל יהודי באשר הוא ולא רק על היהודים תושבי הארץ, והשני הוא נכונותה של ישראל להעמיד את כוחות הביטחון שלה לרשות מאבקים בינלאומיים התואמים את ערכיה ואת האינטרס שלה.
התגבשות תפישת הביטחון עקב פעילות של המחתרות העבריות לפני קום המדינה.
בתקופה שקדמה להקמת המדינה, ובעיקר דרך פעילותו של ארגון הפלמ"ח שהיווה למעשה את הזרוע הצבאית של המדינה שבדרך התגבשה התפישה של שילובה של הפעילות הצבאית בפעילויות לאומיות אחרות כמו ההתיישבות והעלייה הבלתי-לגלית. עיקרון זה הפך גם הוא לאחד מנדבכיה החשובים של תפישת הביטחון בישראל השואפת לשלב את העשייה הביטחונית בתור גורם עיקרי בזהותה של המדינה ותרבותה. באותה התקופה החלו להישמע גם קולות אחרים שקראו לגישה התקפית יותר, בעיקר כלפי השלטון הבריטי, דבר שהתבטא בהקמתם של ארגוני האצ"ל והלח"י. ניתן לומר כי המחלוקת שהתגלעה בין ראשיהם של ארגונים אלה לבין ראשי הזרם המרכזי והמתון יותר בתנועה הציונית, מלווים את תפישת הביטחון של ישראל עד היום.
הקמת צה"ל ופרוק הארגונים הצבאיים.
התפיסה הממלכתית שאפיינה את גישתו של בן-גוריון בכל התחומים, הביאה לכך שהוא הורה מיד עם הקמת המדינה על פירוק הארגונים הצבאיים למחצה, הפלמ"ח, האצ"ל והלח"י והפיכת צבא הגנה לישראל לגורם הצבאי היחידי הפועל במסגרת מדינת ישראל. לתפיסה זו לא חסרו מתנגדים והיא הובילה בין היתר לפרשת הספינה אלטלנה. בפני בן-גוריון ומפקדיו של הצבא הצעיר עמד אתגר לא פשוט של הפיכת כוח מגן צבאי למחצה לצבא ממלכתי ומאורגן. לצורך העמידה במשימה זו, הם נעזרו בניסיון שצברו לוחמי הבריגדה היהודית (ובמיוחד בהקמת חיל ההנדסה הישראלי בו הייתה להם תרומה מכרעת), וכן ביהודים יוצאי הצבא הבריטי מיחידות כלליות שעלו לארץ (ביניהם למשל מקימיו של חיל האוויר הישראלי שרובם קיבלו את הכשרתם בחיל האוויר המלכותי הבריטי, או האלוף דוד מרכוס שהשתתף בקרבות באירופה כקצין בצבא האמריקאי). בן-גוריון העדיף קצינים בוגרי הצבא הבריטי על פני אנשי הפלמ"ח. בתהליך שלווה בקשיים לא מועטים, התגבש לבסוף צה"ל לידי צבא של ממש, כאשר ארגון הצבא, שיטות ההדרכה והאימונים וההפעלה המקצועית היו לפי המורשת הבריטית, ובמקביל התגבשו גם עיקרי תפישת הביטחון של ישראל באופן שנותר על כנו כמעט ללא שינוי עד לימינו. חלק מגיבוש התפיסה הזאת היה גיבוש ה-"קאזוס בלי" של ישראל, כלומר הגדרת התנאים שבהם תצא ישראל למלחמה מיוזמתה. בין התנאים הללו ניתן למנות, הטלת מצור ימי או אווירי על המדינה, ופגיעה במקורות המים שלה. בהתאם לתנאים אלו יצאה ישראל פעמיים למלחמה כנגד מדינות שכנות, פעם אחת במבצע קדש ופעם נוספת במלחמת ששת הימים. נסיבות היציאה למלחמת שלום הגליל נחשבות בעיני רבים כחריגה מכללי הקאזוס בלי.
עיצובה של תפיסת הביטחון.